stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juha Sihvola
Tieteellinen ura

Sihvola väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1989 varhaista kreikkalaista etiikkaa ja kulttuurifilosofiaa käsittelevällä teoksella Decay, Progress, the Good Life? Hesiod and Protagoras on the Development of Culture. Hänen opettajiaan olivat Simo Knuuttila, Holger Thesleff, Matti Viikari ja Päivi Setälä. Sihvola toimi Suomen Akatemian tutkimusassistenttina 1983–1988, nuorempana tutkijana 1988–1994 ja vanhempana tutkijana 1995–2000. Hän teki tutkimustyötä myös Italiassa ja Yhdysvalloissa, jossa hän toimi vierailevana tutkijana Brown Universityssä 1991–1992 ja nuorempana tutkijana Center for Hellenic Studiesissa Washington DC:ssä 1994–1995. Opetustehtävissä Sihvola toimi Jyväskylän yliopiston lisäksi muun muassa Helsingin yliopiston historian, filosofian ja systemaattisen teologian laitoksissa.
Sihvola toimi muun muassa Historiallisen Aikakauskirjan päätoimittajana (2001–2005), Suomen Akatemian Kulttuurin ja yhteiskunnan tutkimuksen toimikunnan jäsenenä (2001–2006) sekä Suomen Rooman Instituutin Säätiön hallituksen jäsenenä (vuodesta 2004) ja puheenjohtajana (vuodesta 2007).
Sihvolan tutkimukset käsittelevät ennen kaikkea antiikin filosofian historiaa ja jälkivaikutusta myöhempään filosofiseen ajatteluun. Sihvola sovelsi myös luovasti Aristoteleen ja stoalaisen filosofian ajatuksia ajankohtaiseen poliittiseen ja yhteiskunnalliseen keskusteluun. Hän käsitteli tutkimuksissaan muun muassa hyvää elämää, maailmanetiikkaa, ulkopolitiikan ja etiikan suhdetta, sukupuolten tasa-arvoa sekä uskonnonfilosofiaa. Hän kirjoitti lukuisia puheenvuoroja ja artikkeleita myös päivälehtiin, erityisesti Helsingin Sanomiin, sekä esiintyi radion ja television ajankohtaisohjelmissa.
Sihvola teki tutkimusyhteistyötä erityisesti Simo Knuuttilan ja yhdysvaltalaisen filosofin Martha Nussbaumin kanssa. Hän toimi varajohtajana kahdessa Knuuttilan johtamassa Suomen Akatemian huippuyksikössä: Mielen historian huippuyksikössä (2002–2007) ja Filosofisen psykologian, moraalin ja politiikan tutkimuksen huippuyksikössä (2008–2012). Yhdessä Nussbaumin kanssa Sihvola järjesti lukuisia kansainvälisiä filosofisia kokouksia vuodesta 1991. Sihvola toimi myös ulkoasiainministeriön rahoittaman ulkopolitiikan etiikan tutkimushankkeen johtajana 2004–2005.
Sihvolan tunnetuimpia teoksia ovat Toivon vuosituhat (1998), joka sai Vuoden tiedekirja -palkinnon, yhdessä Martha Nussbaumin kanssa toimitettu The Sleep of Reason (2002) ja Maailmankansalaisen etiikka (2004), joka sai Lauri Jäntin säätiön kirjapalkinnon. Hän toimi myös Aristoteleen teosten suomennostyöryhmässä suomentaen lukuisia Aristoteleen teoksia ja kirjoittaen niihin selityksiä. Hänen teoksensa Maailmankansalaisen uskonto valittiin vuoden 2011 kristilliseksi kirjaksi. Sihvola sai WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon 2011.
Suomen Akatemian hallitus nimitti Sihvolan akatemiaprofessorin tehtävään vuosiksi 2012–2016. Hänen hankkeensa oli tarkoitus käsitellä suvaitsevaisuuden ja moniarvoisuuden moraalipsykologiaa filosofian historiassa ja poliittisessa filosofiassa.
Yksityiselämä ja luottamustoimet

Sihvola oli naimisissa Kirsi Ahosen kanssa. Perheessä on kaksi lasta (s. 1996 ja 1998). Sihvola harrasti kestävyysjuoksua, kaunokirjallisuutta, rockmusiikkia ja seurakuntatoimintaa. Hän toimi usean vuoden ajan molempien lastensa jalkapallovalmentajana FC Viikingeissä.
Sihvola oli vuoden 2010 seurakuntavaaleissa poliittisesti sitoutumattoman ja vapaamielisen Kirkon kevät -yhdistyksen ehdokkaana. Hän keräsi yhdistyksen ehdokkaista eniten ääniä, ja hänet valittiin 85 äänellä Vuosaaren seurakuntaneuvostoon ja 116 äänellä Helsingin seurakuntayhtymän yhteiseen kirkkovaltuustoon. Sihvola valittiin kirkkovaltuuston puheenjohtajaksi kaudeksi 2011–2012, mutta hän joutui jättämään tehtävän vuoden 2011 lopussa sairauden vuoksi. Hän kuoli vaikeaan sairauteen 14. kesäkuuta 2012.
Palkinnot

WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto
Vuoden 2011 kristillinen kirja (Maailmankansalaisen uskonto)
Teokset

Decay, Progress, the Good Life? Hesiod and Protagoras on the Development of Culture (1989)
Seppä, Tuomas & Hietaniemi, Tapani & Mikkeli, Heikki & Sihvola, Juha (toim.): Historian alku: Historianfilosofia, aatehistoria, maailmanhistoria.  (Tutkijaliiton julkaisusarja 74)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1993.  ISBN 951-9297-91-X
Hyvän elämän politiikka: Näkökulmia Aristoteleen poliittiseen filosofiaan.  (Tutkijaliiton julkaisusarja 76)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1994.  ISBN 951-9297-94-4
Thesleff, Holger & Sihvola, Juha: Antiikin filosofia ja aatemaailma.  Porvoo:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19930-3
Kaimio, Maarit & Aronen, Jaakko & Sihvola, Juha (toim.): Väkivalta antiikin kulttuurissa.  Helsinki:  Gaudeamus, 1998.  ISBN 951-662-737-4
Toivon vuosituhat: Eurooppalainen ihmiskuva ja suomalaisen yhteiskunnan tulevaisuus.  (Sitra 185)  Jyväskylä:  Atena, 1998.  ISBN 951-796-133-2
The Emotions in Hellenistic Philosophy (toim. Juha Sihvola ja Troels Engberg-Pedersen 1998)
Ancient Scepticism and the Sceptical Tradition (toim. Juha Sihvola 2000)
Yksilönä yhteisössä: Näkökulmia paikallisuuteen, globalisaatioon ja hyvään elämään.  (Kunnallisalan kehittämissäätiön Polemia-sarja nro 37)  Helsinki:  Kunnallisalan kehittämissäätiö, 2000.  ISBN 952-9740-72-7
Sleep of Reason: Erotic Experience and Sexual Ethics in Ancient Greece and Rome (toim. Martha Nussbaum ja Juha Sihvola 2002)
Villa Lante: Suomen Rooman Instituutti 1954–2004 (Päivi Setälä, Liisa Suvikumpu, Juha Sihvola ja Timo Keinänen 2004)
Maailmankansalaisen etiikka.  Helsingissä:  Otava, 2004 (3. painos 2005).  ISBN 951-1-18364-8
Niiniluoto, Ilkka & Sihvola, Juha (toim.): Nykyajan etiikka: Keskusteluja ihmisestä ja yhteisöstä.  Helsinki:  Gaudeamus, 2005.  ISBN 951-662-939-3
Remes, Pauliina & Sihvola, Juha (toim.): Ancient Philosophy of the Self.  Springer, 2008.  ISBN 1402085958
Niiniluoto, Ilkka & Sihvola, Juha (toim.): Tarkemmin ajatellen: Kansakunnan henkinen tila.  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-088-6
Maailmankansalaisen uskonto.  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-21279-9
Aiheesta muualla

Juha Sihvola Jyväskylän yliopiston sivulla
Tyhmä sai kenkää. Punk performanssia Ramonesin hengessä – Juha Sihvolan punk-taustaa. Ramopunk.com.
Paloranta, Pirjo: ”Myllykosken oma poika”. Kouvolan sanomat 14.6.2009.
Villa, Janne: Aito alkuasukas ja kosmopoliitti. Sana 22.7.2010
Juha Sihvolan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Organokobolttiyhdisteet

Kobolttoseeni on esimerkki organokobolttiyhdisteestä
Organokobolttiyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, joissa on kovalenttinen sidos koboltin ja hiilen välillä.
Rakenne ja ominaisuudet

Organokobolttiyhdisteissä koboltti voi esiintyä hapetusluvuilla +I, +II, +III tai +IV. Näistä +I ja +III ovat tavanomaisimmat ja hapetusluvulla +II koboltti esiintyy organometalliyhdisteissä vain reaktioiden välivaiheina ja hapetusluvulla +I organokobolttiyhdisteet ovat hyvin nukleofiilisia. Koboltin ja hiilen välinen sidos on hyvin heikko. Ainoa stabiili yksinkertaisia alkyyliligandeja sisältävä organokobolttiyhdiste on tetrakis(norbornyyli)koboltti, jossa koboltti on muutoin sille harvinaisella hapetusluvulla +IV. Stabiilimpia ovat yhdisteet, joissa on lisäksi ligandina fosfiineja tai muita elektroneja luovuttavia ligandeja. Organokobolttiyhdisteitä, joiden rakenne on RyCoXz, missä R on aromaattinen ryhmä ja X on bromi tai jodi, on raportoitu syntetisoidun.
Yksinkertaisia alkyyli- tai aryyliorganokobolttiyhdisteitä stabiilimpia ovat koboltin yhdisteet, joissa koboltti on koordinoitunut alkeeneihin. Tällaisia yhdisteitä ovat esimerkiksi metalloseeneihin kuuluva kobolttoseeni sekä organokobolttiyhdisteet, joissa orgaanisena osana on esimerkiksi 1,5-syklo-oktadieeni tai syklo-okteeni. Stabiileja organokobolttiyhdisteitä ovat myös eräät metallikarbonyyliyhdisteet kuten dikobolttioktakarbonyyli. Organokobolttiyhdisteitä stabiloivat myös kobolttiin sitoutuneet typpi- tai happifunktionaalisuuksia sisältävät yhdisteet esimerkiksi porfyriinirengas B12-vitamiinissa ja oksiimit.
Cecilie Ore

Cecilie Ore vuonna 2014.
Cecilie Ore (s.19. heinäkuuta 1954 Oslo) on norjalainen säveltäjä.
Ore opiskeli ensin pianonsoittoa Oslossa ja Pariisissa sekä vuosina 1981–86 sävellystä Amsterdamissa ja Utrechtissa Alankomaissa. Hän toimi uransa alussa konserttipianistina ja opetti soittamista ja musiikinteoriaa, kunnes alkoi säveltää päätoimisesti Norjan valtion taiteilijapalkan turvin.
Oren musiikissa keskeistä on ajan ja äänenvärin tutkiminen. Hän on säveltänyt instrumentaali-, vokaali- ja elektroakustisia teoksia. Vuonna 1988 hänen kokonaan ihmisäänen nauhoituksista koostuva teoksensa Etapper jakoi ensipalkinnon International Rostrum of Electroacoustic Music -tapahtumassa, ja vuonna 2004 hänelle myönnettiin Arne Nordheimin säveltäjäpalkinto.
Teoksia

Helices (1984)
Im-Mobile (1984)
Ex Oculis, vokaalikvartetto (1985)
Porphyre (1986)
Etapper (1988)
Praesens Subitus (1988-89)
Erat Erit Est (1991)
Futurum Exactum (1992)
Lex Temporis (1992-93)
Nunc et Nunc (1993-94)
Ictus (1997)
Nunquam Non (1999)
A – Ein skuggeopera (2003)
Aiheesta muualla

Cecilie Oren verkkosivusto[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  BRAHMS  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Oravakäki

| Oravakäki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Käkilinnut Cuculiformes
Heimo::  Käet Cuculidae
Suku::  Ruostekäet Piaya
Laji::  cayana
Kaksiosainen nimi
 Piaya cayana  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Oravakäki Wikispeciesissä   Oravakäki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Oravakäki (Piaya cayana) on käkiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Keski- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Oravakäki on suurikokoinen lintu ja voi kasvaa 41–50 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Oravakäen päälaki, selkä, siivet ja hyvin pitkän pyrstön yläpuoli ovat väriltään punaruskeat. Kurkku ja ylärinta ovat vaaleammat. Linnun vatsa on harmaa ja tummenee mustaksi alaperää kohden. Pyrstön alapuoli on musta valkoisin laikuin. Nokka on keltainen. Oravakäellä on 13–14 eri alalajia, jotka erovat toisistaan värisäyiltään erityisesti rinnastaan ja vatsastaan.
Levinneisyys ja elinympäristö

Oravakäen levinneisyysalue ulottuu Meksikosta Panamaan ja Etelä-Amerikassa hyvin laajalta alueelta Venezuelasta Argentiinaan. Lajin elinympäristöä ovat trooppiset niin kosteat kuin kuivatkin metsät ja kahvinviljelmät. Se liikkuu usein parvissa, joissa voi olla muitakin lintulajeja. Oravakäki syö hyönteisiä ja niiden toukkia. Laji ei ole pesäloinen vaan rakentaa lehdillä reunustetun risupesän.
Organometalliyhdisteet

n-Butyylilitium, joka on organometalliyhdiste. Neljä litium-atomia muodostavat violetin tetraedrin, johon on kiinnittynyt neljä butyyliryhmää (hiili mustalla, vety valkealla).
Organometalliyhdisteet ovat  metalliatomin sisältäviä orgaanisia yhdisteitä, joissa metalli on sitoutunut hiileen. Tyypillisiä organometalliyhdisteitä ovat Grignardin reagenssit ja organolitiumyhdisteet. Myös mm. hemoglobiinin hemi on organometalliyhdiste.lähde? Ympäristömyrkkyinä organometalliyhdisteet ovat ongelmallisia, koska ne tavallaan kerääntyvät eliöihin niiden omaa rakennetta muistuttaen, kuten tetraetyylilyijy ja metyylielohopea. Yleisimmin näissä myrkyissä on elohopeaa, lyijyä, tinaa tai arseenia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Crompton T R: Occurrence and Analysis of Organometallic Compounds in the Environment.  WileyBlackwell, 1998.  ISBN 978-047-19760-7-3
Environmental bioremediation for organometallic compounds: Microbial growth and arsenic volatillization from soil and retorted shale[vanhentunut linkki]
Artikkeli: Bioremediation of Arsenic, Chromium, Lead, and Mercury (Arkistoitu – Internet Archive)
Organonitraatit

Organonitraattien yleinen rakenne
Organonitraatit eli nitraattiesterit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on R-O-NO2, missä R on orgaaninen ryhmä. Ne ovat siis alkoholien tai fenolien ja typpihapon estereitä.
Ominaisuudet ja valmistus

Organonitraatit ovat huoneenlämpötilassa tavanomaisesti nesteitä. Ne ovat suhteellisen stabiileja, mutta varsinkin useita nitraattiryhmiä sisältävät yhdisteet esimerkiksi nitroglyseroli hajoavat räjähdysmäisesti kuumennettaessa. Organonitraatit liukenevat vain niukasti veteen, mutta liukenevat hyvin orgaanisiin liuottimiin. Organonitraatit hydrolysoituvat veden vaikutuksesta emäksisissä tai happamissa olosuhteissa. Reaktiossa muodostuu useimmiten alkoholien sijaan karbonyyliyhdisteitä tai alkeeneja. Organonitraatit reagoivat useiden nukleofiilien kanssa. Esimerkiksi Grignard-reagenssit muodostavat N-dialkyylihydroksyyliamiineja ja enolaatit nitroyhdisteitä.
Organonitraatteja voidaan valmistaa alkoholien tai fenolien ja typpihapon välisellä reaktiolla. Toinen vaihtoehto on alkyylihalidien ja hopeanitraatin reaktio.
Orida

Orida on kylä Nigerin Agadezin alueen Bilman departementin Djadon kunnassa. Se sijaitsee muutamia kilometrejä Djabasta pohjoiseen. Vuonna 2001 kylässä oli 47 asukasta.
Piikkipensaiden ympäröimä Oridan lähde on Djadon keidasalueen viimeinen vedenottopaikka matkalla pohjoiseen kohti Algerian Djanetia. Vuonna 1906 siellä käytiin ranskalaisten ja tuaregien välinen taistelu. Oridan koillispuolella sijaitsevassa Enneri Blakassa on muinaisia kalliopiirroksia ja -maalauksia.
Sikamainen juttu

| Sikamainen juttu> A Private Function |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Malcolm Mowbray
Käsikirjoittaja:  Malcolm Mowbray Alan Bennett
Tuottaja:  Mark Shivas
Säveltäjä:  John Du Prez
Kuvaaja:  Tony Pierce-Roberts
Pääosat:  Michael Palin Maggie Smith
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  HandMade Films
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:   Marraskuussa 1984  11. maaliskuuta 1985  29. elokuuta 1985  12. joulukuuta 1985  7. helmikuuta 1986  7. huhtikuuta 1986  24. huhtikuuta 1986  22. kesäkuuta 2007
Kesto:  94 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sikamainen juttu (A Private Function) on Malcolm Mowbrayn ohjaama brittiläinen komediaelokuva vuodelta 1984. Komedian pääosia esittävät Michael Palin ja Maggie Smith. Satiiri kertoo sodanjälkeisestä pikkukylästä Pohjois-Englannissa, jossa edelleen säännöstellään lihaa. Kun haluttiin järjestää kylässä juhlat ja teurastaa sitä varten laittomasti kasvatettu sika. Sikaa ei vain löydy enää...
Sikamaisen jutun käsikirjoittivat ohjaaja Mowbray ja Alan Bennett. Käsikirjoituksen laatimiseen meni kolme vuotta. Elokuvan tuotti Mark Shivas independent-yhtiö HandMade Filmsille. Sikamainen juttu kuvattiin pääosin West Yorkshiren Ilkleyssä ja Ben Rhyddingissä.
Sikamainen juttu sai ensi-iltansa kotimaassaan Isossa-Britanniassa marraskuussa vuonna 1984. Yhdysvalloissa elokuva julkaistiin 11. maaliskuuta vuonna 1985. Sikamainen juttu esitettiin myös vuoden 1985 Cannesin elokuvajuhlilla Ranskassa. Sikamainen juttu oli vuonna 1985 ehdolla muun muassa viiteen BAFTA-palkintoon, joista se voitti kolme.
Elokuvaan perustuva musikaali avattiin West Endillä Novello Theatressa huhtikuussa vuonna 2011 nimellä Betty Blue Eyes. Musikaalin tuotti Cameron Mackintosh ja sen pääosissa ovat Reece Shearsmith Gilbertinä ja Sarah Lancashire Joycena.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael Palin  | … |  Gilbert Chilvers   |
|  Maggie Smith  | … |  Joyce Chilvers   |
|  Denholm Elliott  | … |  Tohtori Charles Swaby   |
|  Richard Griffiths  | … |  Henry Allardyce   |
|  Tony Haygarth  | … |  Leonard Sutcliff   |
|  John Normington  | … |  Frank Lockwood   |
|  Bill Paterson  | … |  Morris Wormold   |
|  Liz Smith  | … |  Joycen äiti   |
|  Alison Steadman  | … |  Rouva Allardyce   |
|  Jim Carter  | … |  Komisario Noble   |
|  Pete Postlethwaite  | … |  Douglas J. Nuttol    |
|  Rachel Davies  | … |  Rouva Forbes   |
Palkinnot ja palkintoehdokkuudet

| Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Vuosi | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Kategoria | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Ehdokas | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1985 | BAFTA-palkinto | Paras naispääosa | Maggie Smith | Voitto |
| 1985 | BAFTA-palkinto | Paras miessivuosa | Denholm Elliott | Voitto |
| 1985 | BAFTA-palkinto | Paras naissivuosa | Liz Smith | Voitto |
| 1985 | BAFTA-palkinto | Paras elokuva | Mark Shivas | Ehdokkuus |
| 1985 | BAFTA-palkinto | Paras alkuperäinen käsikirjoitus | Alan Bennett | Ehdokkuus |
| 1985 | Taorminan elokuvajuhlat: Kultainen Kharybdis | – | Malcolm Mowbray | Ehdokkuus |
| 1985 | Taorminan elokuvajuhlat: Pronssinen naamio | – | Liz Smith | Voitto |
| 1985 | Taorminan elokuvajuhlat: Kultainen naamio | – | Maggie Smith | Voitto |
| 1986 | London Critics Circle -palkinto | Vuoden käsikirjoittaja | Alan Bennett | Voitto |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Ilkka Jauhiainen pitää Sikamaista juttua hallittuna mutta vähäverisenä komediana, jonka huumori on liian arkista mutta henkilöhahmot kiinnostavia. Hän antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Sikamainen juttu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Sikamainen juttu Elonet.
Sikamainen juttu AllMoviessa. (englanniksi)
Organonikkeliyhdisteet

Organonikkeliyhdisteet sisältävät hiilen ja nikkelin välisen kovalenttisen sidoksen
Organonikkeliyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, jotka sisältävät nikkelin ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen. Organonikkeliyhdisteitä käytetään katalyytteinä ja monet niistä ovat myös tärkeitä välituotteita reaktioissa.
Ominaisuudet ja valmistus

Nikkeli voi esiintyä organometalliyhdisteissään joko hapetusluvulla 0 tai +II. Yksinkertaiset organonikkelit, joissa orgaaninen ryhmä on alkyyli- tai aryyliryhmä eivät ole stabiileja ellei hiilivetyryhmä kykene luovuttamaan π-sidoksella elektroneja nikkelin d-orbitaaleille, esimerkiksi poikkeuksellisen stabiili yksinkertainen organonikkeliyhdiste on bis(trifenyylimetyyli)nikkeli. Sen sijaan esimerkiksi dimetyylinikkeli hajoaa yli –130 °C:n lämpötilassa. Alkyyli- tai aryylinikkeliyhdisteitä voidaan stabiloida, jos nikkeliatomi on koordinoitunut alkyyli- tai aryyliryhmien lisäksi elektroneja luovuttavan ligandin kuten bipyridiinin tai fosfiiniligandin kuten trifenyylifosfiinin.
Yksinkertaisia alkyylinikkeliyhdisteitä stabiilimpia ovat alkeenien ja alkyynien kanssa muodostuvat yhdisteet, joissa metalli on sitoutunut π-sidoksella yhteen tai useampaan orgaaniseen ligandiin. Stabiileja ovat muun muassa kompleksit 1,5-syklo-oktadieenin ja allyylisten yhdisteiden kanssa esimerkiksi bis(η3-allyyli)nikkeli sekä metalloseeneihin kuuluva nikkeloseeni. Alkeenit ja alkyynit muodostavat kompleksin, jonka haptisuus on 2. Allyyliset kompleksit ovat trihaptisia ja nikkeloseenin syklopentadienyyliligandit ovat pentahaptisia. Organonikkeliyhdisteisiin kuuluu myös nikkelikarbonyyli ja sen johdannaiset.
Eräitä organonikkeliyhdisteitä voidaan valmistaa orgaanisen halogenidin ja nikkelimetallin välisellä reaktiolla. Tyypillisempi tapa on kuitenkin vaihtometallointireaktiot muiden organometalliyhdisteiden kuten Grignard-reagenssien kanssa, jossa nikkelin lähteenä toimii nikkelibromidi, ja ligandinvaihtoreaktio bis(syklo-oktadieeni)nikkeli(0):n tai nikkeliasetoasetonaatin ja alkeenin kanssa.
Nikkelikarbonyyliä ja sen johdannaisia käytetään muun muassa alkeenien isomerointi- ja polymerointikatalyytteinä. Bis(η3-allyyli)nikkeliä käytetään katalyyttinä valmistettaessa butadieenistä syklo-oktatetraeeniä tai bentseeniä
Bis(syklo-oktadieeni)nikkeli(0) on esimerkki organonikkeliyhdisteestä
Organopalladiumyhdisteet

Syklopentadienyyliallyylipalladium on esimerkki organopalladiumyhdisteestä
Organopalladiumyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, joissa on kovalenttinen sidos palladiumin ja hiilen välillä. Organopalladiumyhdisteet ovat tärkeitä katalyytteinä ja niitä esiintyy välivaiheina useissa orgaanisen kemian reaktioissa.
Ominaisuudet ja valmistus

Palladium esiintyy organometalliyhdisteissään hapetusluvuilla 0, +II tai +IV. Näistä tyypillisin on +II. Yksinkertaiset alkyyli- tai aryylipalladiumyhdisteet ovat suhteellisen epästabiileja ja reaktiivisia. Erityisesti palladiumin ollessa hapetusluvulla +IV on sen organometalliyhdisteille tyypillinen reaktio pelkistävä eliminaatio. Nämä yhdisteet ovat hieman stabiilimpia silloin kuin niiden lisäksi ligandina yhdisteessä on myös jokin kelatoiva ligandi esimerkiksi 2,2′-bipyridiini. Alkyyli- tai aryylipalladiumyhdisteitä voidaan valmistaa transmetallaatioreaktioilla esimerkiksi Grignard-reagensseista, palladiumkompleksien ja organohalogeenien välisillä reaktioilla ja nukleofiilien reagoidessa alkeenien ja palladiumin muodostamiin yhdisteisiin.
Organometalliyhdisteet, joissa palladium on sitoutuneena alkeeneihin tai dieeneihin ovat alkyylipalladiumyhdisteitä stabiilimpia ja niitä tunnetaan useita. Näissä yhdisteissä palladium on hapetusluvulla +II. Palladiumin ja alkeenien muodostamat organometalliyhdisteet ovat hyvin yleisiä katalyyttejä ja välituotteita orgaanisen kemian synteeseissä. Alkeenin koordinoituminen palladiumiin tekee siitä poikkeuksellisen elektrofiilisen ja nämä yhdisteet reagoivat nukleofiilien kanssa ja ne voidaan esimerkiksi alkyloida. Näitä yhdisteitä esiintyy muun muassa välituotteina Heck-reaktioissa. Ne voidaan myös hapettaa suhteellisen helposti. Esimerkiksi Wacker-prosessissa alkenyylipalladiumyhdisteet hapetetaan aldehydeiksi.
Oreo (kala)

| Oreo |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Pietarinkalat Zeiformes
Heimo::  Oreot Oreosomatidae
Suku::  Oreosoma
Laji::  atlanticum
Kaksiosainen nimi
 Oreosoma atlanticum  Cuvier, 1829 
Katso myös
   Oreo (kala) Wikispeciesissä   Oreo (kala) Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oreo (Oreosoma atlanticum) on oreoihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Oreo voi kasvaa suurimmillaan noin 21 cm pitkäksi. Täysikasvuiset ja nuoret kalat poikkeavat toisistaan huomattavasti ulkonäöltään. Täysikasvuiset kalat ovat ruumiinmuodoltaan korkearuumiisia ja vinoneliömäisiä. Pää ja silmät ovat suuret. Selkäevä on kaksiosainen, ja sen etuosa on piikikäs. Peräevä on pitkä. Oreot ovat täysikasvuisina väriltään harmahtavan ruskeita. Nuoret kalat ovat violetinruskeita tummin laikuin ja nuorten kalojen vatsassa on useita vihertäviä kartionmuotoisia luusuomuja.
Levinneisyys ja elintavat

Oreota tavataan eteläisen Afrikan Atlantin ja Intian valtameren rannikolla ja Australian lähistöltä. Se elää lämpimissä vesissä tyypillisimmin 220–1 550 metrin syvyydessä ja syvimmillään sitä on tavattu lähes 2 000 metrin syvyydestä.
Organovanadiiniyhdisteet

Vanadoseeni on yksi organovanadiiniyhdisteistä
Organovanadiiniyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, joissa metalliatomina on vanadiini. Nämä yhdisteet sisältävät siis hiilen ja vanadiinin välisen sidoksen.