stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aimo T. Nikolainen
Elämäkerta

Asemapäällikön pojaksi syntynyt Nikolainen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1929 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1932 sekä teologian kandidaatiksi 1934. Seuraavana vuonna hänet vihittiin papiksi Tampereella. Nikolainen väitteli 25-vuotiaana tohtoriksi aiheesta Lähimmäinen uskonnollisena kysymyksenä Uudessa testamentissa. Hän on edelleen Suomen kaikkien aikojen nuorin teologian tohtori. Työskenneltyään 1930-luvulla muutaman vuoden apupappina Jyväskylän maaseurakunnassa Nikolainen siirtyi vuonna 1939 Helsinkiin yliopistouralle, aluksi teologisten esikäsitteiden vt. apulaiseksi. Sotavuosina hän oli myös sotilaspappina rintamalla. Kirjoitettuaan kaksiosaisen saksankielisen tutkimuksen ylösnousemususkosta (Der Auferstehungsglauben in der Bibel und ihrer Umwelt) hänet nimitettiin vuonna 1946 Uuden testamentin eksegetiikan professoriksi Eelis Gulinin seuraajana. Nikolainen kirjoitti teokseen kolmannen osan vuonna 1992.
Jotkin Nikolaisen näkemykset varsinkin Raamatun ihmiskuvasta herättivät aikanaan Suomessa teologisia kiistoja. Hänen kirjallisen tuotantonsa merkittävimmät osat ovat suomalaiseen kommentaarisarjaan laaditut Uuden testamentin kirjojen selitykset sekä hänen pääteoksenaan pitämänsä Uuden testamentin tulkinta ja tutkimus (1971).
Jo opiskeluajoistaan lähtien Nikolainen oli NMKY-toiminnan kautta yhteydessä ulkomaille. Kirkkojen maailmanneuvoston (KMN) perustamisen jälkeen hänestä tuli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon tärkeä ekumeeninen vaikuttaja. Hän edusti Suomea kaikissa KMN:n yleiskokouksissa vuosina 1948–1975 ja kuului KMN:n keskustoimikuntaan 1954–1975. Nikolaisella oli myös monia luottamustehtäviä kotimaassa. Hän oli 1951–1970 Suomen kirkon pappisliiton, 1952–1964 Kirkon Nuorison, 1955–1964 ja 1969–1971 Suomen Eksegeettisen Seuran, 1960–1961 ja 1967–1969 Pohjoismaisen ekumeenisen instituutin, 1966–1978 Suomen Ekumeenisen Seuran, 1973–1983 kirkon lähetysasiain keskuksen sekä 1981–1984 Suomen ekumeenisen neuvoston puheenjohtaja ja 1981–1982 Suomalaisen Tiedeakatemian esimies.
Nikolainen vihittiin piispaksi 1. lokakuuta 1972. Hän oli vuonna 1959 perustetun Helsingin hiippakunnan kolmas piispa.
Nikolainen toimi 1940-luvulta alkaen vuosikymmenten ajan naispappeuden käyttöönoton puolesta ja johti asiaa pohtineita komiteoita. Ensimmäiset naispapit vihittiin Suomessa lopulta vuonna 1988. Vuonna 1973 Nikolainen valittiin johtamaan raamatunkäännöskomiteaa, joka pyrki Raamatun modernimpaan suomennokseen. Tähän tehtävään hän paneutui tarmokkaasti varsinkin jäätyään eläkkeelle. Komitean työ jatkui vuoteen 1990 ja Uusi kirkkoraamattu hyväksyttiin vuonna 1992. Komiteassa oli muun muassa piispa Aarre Lauha, joka pyysi myöhemmin eroa, sekä ortodoksisen kirkkokunnan edustajia.
Nikolainen oli tunnettu televisiokasvo.lähde?
Nikolainen oli vuodesta 1936 naimisissa sairaanhoitaja Eila Alasen kanssa, jonka isä oli vuorineuvos Julius Alanen.
Palkinnot ja tunnustukset

Suomen tietokirjailijat ry:n Warelius-palkinto, 1993
Aiheesta muualla

Nikolainen, Aimo T. hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aarre Lauha | Helsingin piispa 1972–1982 | Seuraaja: Samuel Lehtonen |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Pekka Riikonen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 6. toukokuuta 1965 (ikä 59)
Syntymäpaikka: Lieksa, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 178 cm
Junioriseurat
: PaSa
: JoKu
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1983–1984 | PaSa | – | (8) |
| 1985 | LaPa | – | (2) |
| 1986–1991 | JoKu | 72 | (18) |
| 1992 | MyPa | 7 | (0) |
| 1992 | FC MyPa-86 | 12 | (8) |
| 1993 | Kultsu | 20 | (3) |
| 1993 | KuPS | 8 | (1) |
| 1994–1995 | Kultsu | 26 | (5) |
| 1995–1998 | TiPS | 90 | (24) |
| 1999 | AC Vantaa | 18 | (5) |
| 1999 | Kultsu | 3 | (0) |
| 2000–2004 | Ponnistus | 97 | (52) |
| 2005 | VALO | 18 | (8) |
| 2005 | PaSa | 2 | (2) |
| 2006 | RoU | – | (–) |
| 2007 | Ponnistus | 20 | (8) |
| 2008 | MPS/2 | 17 | (2) |
| 2009–2012 | HerTo | 33 | (1) |
| 2013–2015 | Ponnistus | 57 | (12) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Pekka Riikonen (s. 6. toukokuuta 1965 Lieksa) on suomalainen jalkapalloilija. Hän pelasi 1990-luvulla yli 160 Ykkösen ottelua muun muassa Joutsenon Kullervossa ja Tikkurilan Palloseurassa sekä kauden 1992 Veikkausliigaa Myllykosken Pallossa. Kaudella 2015 hän toimi Nelosessa pelanneen Helsingin Ponnistuksen pelaajavalmentajana.
Riikonen on koulutukseltaan tuotantotalouden diplomi-insinööri, rakennustekniikan insinööri (AMK) ja kiinteistötalouden maisteri. Hän on työskennellyt muun muassa senior asset managerina.
Samoissa joukkueissa Riikosen kanssa on pelannut hänen veljensä Antti (s. 1966). Ykkösen otteluita tälle kertyi Kultsussa (1990–1994) ja TiPS:ssa (1996–1997) yhteensä 110.
Ura

Pääasiassa keskikentän keskustassa pelannut Riikonen pääsi Imatran Pallo-Salamien III divisioonassa (myöhemmältä nimeltään Kolmonen) pelanneeseen edustusjoukkueeseen kaudella 1983. Hän edusti kauden 1985 II divisioonan (Kakkonen) Lappeenrannan Palloa ja kaudesta 1986 alkaen saman sarjan Joutsenon Kullervoa, jota hän oli kaudella 1989 nostamassa I divisioonaan (Ykkönen).
Kaudella 1991 Riikonen teki JoKulle seitsemän maalia I divisioonassa. Neljä maaleista syntyi syyskuun lopulla Törnävän Palloa vastaan, mikä oli JoKun yhden ottelun ennätys I divisioonassa. Kaudeksi 1992 Riikonen siirtyi vuokrasopimuksella Veikkausliigan Myllykosken Palloon. Liigadebyyttinsä hän teki 3–3-tasapeliin päättyneessä vierasottelussa Rovaniemen Palloseuraa vastaan 17. toukokuuta 1992. Samassa joukkueessa Riikosen kanssa pelasivat muun muassa Jari Litmanen ja Sami Hyypiä. MyPa voitti kauden aikana Suomen Cupin mestaruuden, mutta Riikosen nimeä ei ole Palloliiton mestaripelaajaluettelossa, vaikka hän pelasi välierän kokonaan. Liigaotteluita hänelle kertyi kaikkiaan seitsemän, joista viisi avauskokoonpanossa. Osan kaudesta hän vietti II divisioonassa pelanneessa farmijoukkueessa FC MyPa-86:ssa.
Kaudeksi 1993 Riikonen palasi JoKuun eli Kultsuun, ja hän pelasi kauden loppuun Ykkösen neljän parhaan ja Liigan neljän heikoimman nousukarsinnan Liigaan nousseessa Kuopion Palloseurassa. Vuonna 1995 hän siirtyi Tikkurilan Palloseuraan, jossa hän pelasi neljän kauden ajan Ykköstä ja Kakkosta. Kaudella 1999 hän pelasi Ykköstä AC Vantaassa ja myös kolme ottelua Kultsussa, joka putosi kauden päätteeksi Kakkoseen ja lopetti edustusjoukkuetoimintansa. Ykkösen otteluita Riikonen pelasi urallaan yhteensä 163, joissa hän teki 33 maalia.
Kaudet 2000–2002 Riikonen pelasi Kakkosta Helsingin Ponnistuksessa. Siellä hän teki 15 maalia kaudella 2000, mikä oli hänen yhden kauden maaliennätyksensä kolmella korkeimmalla sarjatasolla. Riikonen on jatkanut pelaamista pääkaupunkiseudun alasarjoissa 2010-luvulle asti. Kausilla 2015 ja 2016 hän toimi Nelosessa pelanneen Ponnistuksen pelaajavalmentajana.
Riikonen on edustanut myös IFK Willmanstrandia jalkapallon ja futsalin KKI-kilpailuissa. Vuonna 2005 hän oli mukana, kun WIFK pääsi Suomen Cupin fair play -finaaliin, jossa se kaatoi HIFK:n. Vuonna 2015 hän oli voittamassa FKKI-50-sarjan SM-kultaa.
Fanny Ardant

Fanny Ardant vuonna 2004.
Fanny Ardant (s. 22. maaliskuuta 1949 Saumur, Maine-et-Loire) on ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi näyttämöllä ensi kertaa vuonna 1974. 1980-luvulla hän oli tunnettu elokuvanäyttelijä, muun muassa  François Truffaut'n ohjauksessa ja Gérard Depardieun vastanäyttelijänä elokuvassa Naapurin rouva  - La Femme d'à côté (1981). Ardant on myös saanut rooleja useissa englanninkielisissä elokuvissa niin Hollywoodissa kuin Britanniassakin.
Ardant'lla oli Truffaut'n kanssa pitkä suhde, josta syntyi tytär.
Aiheesta muualla

Fanny Ardant Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Kari Tapiola

Kari Tapani Tapiola (s. 21. maaliskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen Kansainvälisen työjärjestön ILO:n eläkkeellä oleva toimitusjohtaja.
Työura

Tapiola aloitti uransa toimittajana Helsingin Sanomien ulkomaanosastolla vuonna 1966. Hän liittyi sosialidemokraatteihin ja vuonna 1972 hän oli ulkoministeri Kalevi Sorsan poliittisena sihteerinä Paasion II hallituksessa. Tämän jälkeen Tapiola oli SAK:n kansainvälisten asioiden sihteerinä 1972–1976, YK:n monikansallisten yritysten keskuksen (United Nations Centre on Transnational Corporations (UNCTC)) toimitusjohtajan erityisavustajana 1976–1978 ja OECD:n palkansaajien neuvoa-antavan komitean TUAC:in (Trade Union Advisory Committee) pääsihteerinä Pariisissa 1978–1985. Hän oli Suomessa SAK:n tiedotusjohtajana 1985–1988 ja kansainvälisten asioiden johtajana 1988–1996. Tapiola toimi Kansainvälisen työjärjestön ILO:n varapääjohtajana ja toimitusjohtajana Genevessä Sveitsissä 1996–2010. Vuodesta 2010 alkaen hän on toiminut ILO:n pääjohtajan erityisneuvonantajana.
Tapiola on urallaan ollut tekemisissä kansainvälisten työstandardien, työntekijöiden perusoikeuksien, monikansallisten yritysten, globalisaation sosiaalisten ja työllisyysvaikutusten, teknologisen muutoksen ja työsuhteiden sekä siirtymävaiheessa olevien maiden sosiaalisten ja työelämän kysymysten kanssa.
Yksityiselämä

Kari Tapiolan ensimmäinen puoliso vuosina 1969–1979 oli toimittaja ja poliitikko Ulpu Iivari. Heillä on vuonna 1970 syntynyt poika. Tapiolan toinen puoliso vuodesta 1979 on Else-Marie Bregard.
Teoksia

SEV ja integraatio Itä-Euroopassa. Ulkopoliittisen instituutin eripainoksia 7. Kielo, Helsinki 1970
Maailma 1945-71 ; kirj. Dan Gordin, Olavi Laine, Kari Tapiola. Otava 1972
Toimitustöitä

Yhteiseen Eurooppaan. Huutomerkki-sarja. Tammi 1970
Käännöksiä

Prahan vuodenajat : Tšekkoslovakian tapahtumat 21.8.1968-21.8.1969 ; teokseen sisältyvät dokumentit suom. Reijo Nikkilä ja Kari Tapiola. Huutomerkki-sarja. Tammi 1969
Reijo Lindroos : Disarmament and employment : a study on the employment aspects of military spending and on the possibilities to convert arms production to civilian production. Central Organization of Finnish Trade Unions, SAK, Helsinki 1980
Tapio Tapiovaara

Tapio Tapiovaara sommittelemassa mosaiikkityötä Päivän päästö Helsingin Kulttuuritaloon vuonna 1962.
Kaarlo Tapio ”Tapsa” Tapiovaara (7. marraskuuta 1908 Sortavala – 16. lokakuuta 1982 Leningrad) oli suomalainen taidemaalari, graafikko ja lavastaja.
Ura

Tapiovaara tuli tunnetuksi kantaa ottavista kuvituksistaan. Hän toimi Tulenkantajat-lehden kuvittaja-avustajana 1933–1939. Vuonna 1936 hän liittyi Kiilaan ja kuvitti sen vuosialbumeja. Kirjojen kansia ja kuvituksia muun muassa WSOYn, Kansankulttuurin ja Tammen kirjoihin yli kaksisataa. Vanhimmat lehtikuvitukset tehtiin suoraan linolaatalta. Kirjankuvitusten herkemmät viivapiirrokset muun muassa Edith Södergranin Runoja-teokseen poikkeavat selvästi voimakkaista linopiirroksista.
1930-luvun jakautuneessa kulttuurielämässä Tapiovaara asettui selvästi vasemmalle, kuten veljensä Nyrki Tapiovaara.
Tapiovaara kävi Taideteollinen keskuskoulun 1931–1935, Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1935–1936 ja opiskeli Vapaassa Taidekoulussa 1936–1939.
Tapiovaaralle myönnettiin Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitali 1972.
Tapiovaaran laaja henkilöarkisto on Kansan Arkistossa.
Tapiovaaran vanhemmat olivat lääninmetsäntarkastaja Kaarlo Juho Vihtori Tapiovaara ja Aino Tapiovaara (o.s. Grönroos-Rainio). Hänen ensimmäinen puolisonsa 1945-1953 oli keraamikko Ulla Helena Tapiovaara (o.s. Karlström, 1916-1953). Toinen puoliso 1955- oli toimittaja Tyyne Maria Tapiovaara (o.s. Salmi).
Hänellä on seitsemän lasta: ensimmäisestä avioliitosta: Maria (Kylänen), s. 1945 ja Jukka, s. 1947; toisesta avioliitosta: Aku, 1957–2007, Mikko, s. 1959, Tuomo, s. 1960, Jouni, s. 1962 ja Lasse, s. 1965.
Valokuvia julkisista teoksista

V.I. Leninin vierailun muistolaatta, yhdessä Sisko Petäjän kanssa, Tampere 1965.
Kuvituksia

Suomen kansan satuja.  (Valikoinut Katri Vala. Kuvittanut Tapio Tapiovaara. Näköispainos. Alkuperäinen: Tammi, 1946)  Helsinki:  Lasipalatsi, 2011.  ISBN 978-952-480-271-0
Kirjallisuutta

Anttonen, Erkki: ”Tapiovaara, Tapio (1908–1982)”, Suomen kansallisbiografia, osa 9, s. 645–647.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5  / Teoksen verkkoversio Viitattu 17.7.2014.
Rinne, Matti: Yksitoista Tapiovaaraa: Tuoleja, tauluja, elokuvia. Kustannusosakeyhtiö Teos, 2008.
Räsänen, Anja Kaarina (toim.): Tapio Tapiovaaran grafiikkaa. 1977. ISBN 951-615-156-6
Aiheesta muualla

Kuvataiteilijamatrikkeli.
Tapio Tapiovaara. Sininen laulu. YLE.
Tapiovaara, Tapio hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Tappo Suomessa

Tappo on Suomen laissa murhaa lievempi, mutta surmaa vakavampi henkirikos. Tappoa ei ole yleensä suunniteltu etukäteen.
Suomen rikoslain 21 luvun mukaan:
Joka tappaa toisen, on tuomittava taposta vankeuteen määräajaksi, vähintään kahdeksaksi vuodeksi. Yritys on rangaistava.
Suomessa vuosina 2003–2009 miesten keskimääräinen rangaistus taposta oli yhdeksän vuotta ja viisi kuukautta ehdotonta vankeutta, naisten kahdeksan vuotta ja kahdeksan kuukautta. Vuoden 2024 loppuun asti voimassa olleen  Suomen lainsäädännön mukaan tappo vanheni rikoksena 20 vuodessa.
Teonkuvaus

Tapon teonkuvaus Suomen rikoslaissa on pelkistetty ja siinä jätetään täytäntöönpanotoimi ja tekotapa avoimeksi. Tekotapoja voi olla lukuisia ja taposta voidaan myös tuomita, jos on syyllistynyt laiminlyöntiin. Silloin tekijän on oltava vastuuasemassa ja kuoleman aiheuttamisen tulee olla verrattavissa sen aiheuttamiseen aktiivisella tekemisellä.
Tekotavasta riippumatta tässä rikoksessa edellytetään teon tai laiminlyönnin olevan syynä aiheutettuun seuraukseen. Kuolemaa tulee voida pitää ennalta arvattavana seurauksena ja vaaditaan myös luonnonkausaliteettia. Kun uhria isketään nyrkkiin puristetulla kädellä päähän ja hän loukkaa lisää päätään kaatuessaan maahan ja kun häntä kuljettava sairasauto kolaroi niin pahasti, että uhri kuolee, ei seurausta voi pitää ennalta arvattavana. Seuraus on kyllä luonnonkausaalisessa yhteydessä nyrkiniskuun, mutta tekoa ei voi pitää tappona, sillä nyrkiniskun arvattava seuraus on korkeintaan vammautuminen.
Henkirikoksissa seuraus on jokaisessa tapauksessa samankaltainen. Sen sijaan rikoksen törkeysaste on eri teoissa erilainen, sillä se riippuu tekotavasta ja tekijän motivaatiosta. Rikoslaissa tappoa pidetään henkirikoksen perusmuotona. Jos rikos on luokiteltavissa törkeäksi, on kyseessä murha, ja jos rikoksessa havaitaan lieventäviä seikkoja, pidetään sitä surmana. Perusmuotoinenkin henkirikos on raaka ja julma. Siten esimerkiksi raakana tekona pidettävä kuristaminen ei täytä murhan tunnusmerkistöä, vaan henkirikosta pidetään tappona.
Korkein oikeus on esimerkiksi tutkinut ja ratkaissut tapauksen (KKO 1973 II 68), jossa putkiasentaja P. oli humalatilansa vuoksi otettu säilöön Helsingin I poliisialueen selviämisasemalle. Samaan säilytyshuoneeseen oli tuotu myös työmies S., joka oli 9 päivää aikaisemmin tahallaan tönäissyt P:n vastaleikattua kyynärpäätä. P. oli hyvin kiukkuinen aiheettomana pitämästään säilöönottamisesta ja havaittuaan S:n päätti surmata tämän. P. kuristi käsillään selällään makaavaa uhria kurkusta niin, että tämä menetti tajuntansa. Uhri oli edelleen hengissä, joten P. riisui paitansa ja sen hihoja apunaan käyttäen kuristi uhria niin pitkään, että tämä kuoli. Helsingin raastuvanoikeus tuomitsi P:n ilman täyttä ymmärrystä tehdystä murhasta 10 vuodeksi kuritushuoneeseen. Helsingin hovioikeus tarkasti jutun ja vähensi 8 kuukautta kuritushuonerangaistusta. Korkein oikeus katsoi, ettei henkirikos ollut tapahtunut erityistä raakuutta tai julmuutta osoittaen, eikä tekoa muutoinkaan ollut pidettävä erityisen törkeänä. Korkein oikeus tuomitsi P:n vailla täyttä ymmärrystä tehdystä taposta 8 vuodeksi kuritushuoneeseen.
Tuottamus

Tuottamuksesta on kyse silloin, kun tekijä ei pidä aiheuttamaansa seurausta teon todennäköisenä seurauksena, tai tekijä luottaa seurauksen poisjääntiin. Tuomioistuimelle melko pulmallisia ovat tilanteet, joissa seuraus on ollut varteenotettava mahdollisuus, mutta seuraus on silti ollut tekijälle yllätys.
Asiaan liittyvä korkeimman oikeuden ratkaisu (KKO 1998:2) käsittelee Laitilassa 1996 sattunutta tapahtumaa. A kuristi isäänsä B:tä lyhytaikaisesti (alle puoli minuuttia) kurkusta heidän välilleen syntyneen sanaharkan vuoksi. Kieliluun murtuminen osoitti kaulaan kohdistuneen melkoisen ulkoisen voiman, mutta varsinaiseen kuoleman syyhyn sillä ei ollut merkitystä. Kuolema aiheutui kuristamisesta johtuneesta sydänpysähdyksestä. Tällainen mahdollisuus lyhytaikaisen kuristamisen seurauksena ei ole yleisesti tiedossa. Tämän vuoksi A:lla ei ollut tahallisuuden edellyttämää tietoisuutta siitä, että kuolema voi olla teon varsin todennäköinen seuraus. Toisaalta mitkään seikat eivät osoittaneet, että A:n olisi ollut tarkoitus jatkaa tekoaan pidempään. A:n viaksi kuitenkin jäi ruumiillisen väkivallan käyttö. Korkein oikeus kiinnitti huomiota siihen, että yleisesti tiedetään kurkusta kuristamisen voivan olla hengenvaarallista. Oikeus katsoi A:n aiheuttaneen kuoleman törkeällä huolimattomuudella ja kuolemantuottamuksen olleen myös törkeä. Näin ollen tekoa ei pidetty tappona, vaan A:n todettiin syyllistyneen pahoinpitelyyn ja törkeään kuolemantuottamukseen.
Yritys on rangaistavaa

Kaikenlaisten henkirikosten yrityskin on rangaistavaa. Rangaistukseen tuomitsemiseksi tosin edellytetään, että on ollut mahdollisuus kuolemanvaaraan joutumiseen. Yritys voi olla rangaistavaa myös silloin, kun kuolemanvaara on vältetty satunnaisen syyn vuoksi.
Oikeustapauksessa KKO 1991:171 poliisipartion mennessä pidättämään humalaista syytettyä, tämä oli hämärän vallitessa ampunut haulikolla 35 metrin etäisyydeltä laukauksen kohti toista poliisia. Auton ulkopuolella ollut poliisi sai haulin huuleensa, toisen haulin leukaansa ja kolmannen olkapäähänsä loppujen pysähtyessä vaatteisiin. Syytetty ampui vielä kaksi laukausta, joista toinen päätyi hankeen ja toisesta osui hauleja poliisiautoon, jossa toinen poliisi istui. Syytetyn täytyi yleisen elämänkokemuksen perusteella tietää, että tilanteeseen liittyi suuri hengenmenetyksen vaara. Iisalmen raastuvanoikeus hylkäsi syytteen murhan yrityksestä ja tuomitsi syytetyn tapon yrityksestä neljäksi vuodeksi vankeuteen. Itä-Suomen hovioikeus alensi rangaistuksen 3 vuodeksi 6 kuukaudeksi vankeutta. Korkeimmassa oikeudessa hovioikeuden päätös jäi pysyväksi.
Korkeimman oikeuden tutkimassa ja ratkaisemassa jutussa KKO 1993:103 syytetty oli päättänyt surmata A:n ja B:n. Syytetty oli näyttänyt taskulampulla valoa ja tähdännyt pistoolilla ikkunan läpi nukkumassa olleita A:ta ja B:tä. Syytetty veti liipaisimesta, mutta ase ei lauennut. Hän latasi aseen uudelleen ja yritti laukaista toisen kerran. Ase ei taaskaan lauennut, minkä jälkeen syytetty luopui yrityksestä. Syytetyn aikeet kostaa A:n ja B:n tyttärelle tämän kanssa 10 vuotta kestäneen avoliiton päättyminen meni näin mönkään. Myöhemmin todettiin aseen laukeamattomuuden johtuneen aseen varmistimen päälle jäämisestä. Kotkan raastuvanoikeus tuomitsi syytetyn täyttä ymmärrystä vailla tehdyistä kahdesta murhan yrityksestä. Kouvolan hovioikeus korotti teosta mitattua vankeusrangaistusta. Korkein oikeus katsoi, ettei jutussa ollut näytetty, että syytetty olisi tähdännyt eri kerroilla eri henkilöä. Siksi oikeus tuomitsi vain yhdestä täyttä ymmärrystä vailla tehdystä tapon yrityksestä, josta yhdessä muiden rikosten kanssa mitattiin 4 vuotta 6 kuukautta vankeutta.
Tarhuna

Tarhuna on kaupunki Libyassa 65 kilometriä Tripolista kaakkoon. Siellä on 13 264 asukasta (2011) mutta lähiseudut mukaan ottaen kaupunkiasutusta on 296 000.
Seudun kansallissankarin Ali Swidan Alhatmyn italialaiset hirttivät vuonna 1922. Hänen muistokseen on kaupungissa muistomerkki Tarhunan moskeijaa vastapäätä.
Kaupungissa on Nasserin yliopiston lainopillinen tiedekunta.
Käännös suomeksi
Films

| Films Anssi Tikanmäki |
| --- | --- | --- |

Soundtrack-albumin tiedot
 Äänitetty : 1989
 Studio : Finnvox-studiot (2, 4–7, 13)   JJ-studio (1, 3, 8–12)
 Julkaistu: syksyllä 1989
 Formaatti: LP-levy (BRLP 2)   CD-levy (BRCD 2)
 Tuottaja(t): Anssi Tikanmäki
 Tyylilaji: elokuvamusiikki
 Kesto: 37.58
 Levy-yhtiö: Megamania Musiikki
 Levymerkki: Megamania
Anssi Tikanmäen muut julkaisut
| Greed 1987 | Films 1989 | Pizza à la Anssi Tikanmäki 1994 |
Films (Musiikkia Mika Kaurismäen ohjaamiin elokuviin) on suomalaissäveltäjä-muusikko Anssi Tikanmäen soolouran kolmas albumi, joka julkaistiin syksyllä 1989. Levy sisältää Tikanmäen säveltämää elokuvamusiikkia Mika Kaurismäen ohjaamiin elokuviin Arvottomat (1982), Klaani – tarina Sammakoitten suvusta (1984), Rosso (1985), Cha Cha Cha (1989) ja Paperitähti (1989). Levyn kenties tunnetuin kappale on Juice Leskisen sanoittama ja Päivi Portaankorvan laulama ”Balladi elokuvasta Klaani”.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut Anssi Tikanmäki, ellei toisin mainita.
Kappaleet > A-puoli

Chatza – 3.10 (elokuvasta ”Cha Cha Cha”)
Klaani – 2.45 (eng. ”The Clan”, elokuvasta ”Klaani”)
Kulkukissa – 2.53 (eng. ”Straycat”, elokuvasta ”Cha Cha Cha”)
Hatkat – 1.30 (eng. ”Take off”, elokuvasta ”Klaani”)
Memoirés – 2.12 (eng. ”Memories (of a Frog)”, elokuvasta ”Klaani”)
In memoriam – 4.23 (elokuvasta ”Klaani”)
Kappaleet > B-puoli

Finlandia – 2.21 (säv. J. Sibelius, elokuvasta ”Arvottomat”)
Arvottomat – 3.01 (eng. ”The Worthless”, elokuvasta ”Arvottomat”)
Koti – 3.23 (eng. ”Sweet Home”, elokuvasta ”Cha Cha Cha”)
Signor Rosso – 3.47 (säv. M. Cucinotta, elokuvasta ”Rosso”)
Paperitähti – 3.03 (eng. ”Paper Star”, elokuvasta ”Paperitähti”)
Balladi elokuvasta Klaani – 2.51 (eng. ”Ballad of the Clan”)
Grand Finale – 2.39 (elokuvasta ”Arvottomat”)