stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ORP Kaszub (1921)

| ORP Kaszub |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Stettiner Maschinenbau A. G. Vulcan, Stettin
Kölinlasku:  1914
Laskettu vesille:  12. joulukuuta 1914
Palveluskäyttöön:  Saksa: 23. maaliskuuta 1915 Puola: 1921
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut 22. syyskuuta 1925
Tekniset tiedot
Uppouma:  340 t (suunniteltu) 421 t (max)
Pituus:  62,60 m
Leveys:  6,20 m
Syväys:  2,50 m
Koneteho:  5 500 hv (4,1 MW)
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  80
Aseistus
Aseistus:  2 x 47 mm tykkiä 2 x 450 mm torpedoputkea
ORP Kaszub oli Puolan laivastolle Versaillesin rauhansopimuksen mukaisesti luovutettu Saksan keisarillisen laivaston torpedovene SMS V-108, joka oli siten 1918 itsenäistyneen maan laivaston ensimmäisiä aluksia.
Valmistus

Alankomaiden hallitus tilasi aluksen Stettiner Maschinenbau A. G. Vulcanilta Stettinistä Saksasta nimellä Hr. Ms. Z-4 ja sen köli laskettiin vuonna 1914 telakkanumerolla 356. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Saksan hallitus takavarikoi 10. elokuuta 1914 telakalla olleen aluksen yhdessä sen kolmen sisaraluksen kanssa. Se laskettiin vesille 12. joulukuuta 1914 ja alus otettiin 23. maaliskuuta 1915 Saksan keisarillisen laivastoon torpedoveneenä nimellä V-108.
Palvelus

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Alus palveli sodan ajan lähinnä Itämerellä. Sodan päätyttyä alus määrättiin luovutettavaksi Puolalle. Alus oli Britanniassa, jossa se huollettiin ennen siirtoa. Puolaan alus saapui lokakuussa 1921.
Alus otettiin virallisesti Puolan merivoimien palvelukseen nimellä ORP Kaszub. Se palveli torpedoveneviirikössä (puol. Dywizjon Torpedowców).  Alus tuhoutui 20. heinäkuuta 1925 Danzig Neufahrwasserissa kattilaräjähdyksessä, jonka syytä ei tiedetä. Turmassa sai surmansa kolme miehistönjäsentä. Hylky nostettiin 29. heinäkuuta 1925 romutettavaksi.
Käännös suomeksi
Kimmo Katajala

Kimmo Juhani Katajala (s. 28. heinäkuuta 1958 Anjala) on Itä-Suomen yliopiston historia- ja maantieteiden laitoksella työskentelevä Suomen historian professori. Hänen tutkimuksensa ovat kohdistuneet rajojen historiaan, sosiaalisten konfliktien historiaan sekä Karjalan historiaan.
Katajala kirjoitti ylioppilaaksi Myllykosken lukiosta vuonna 1978, suoritti Joensuun yliopistossa filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1988, filosofian lisensiaatin tutkinnon vuonna 1993 ja filosofian tohtorin tutkinnon 1994. Vuodesta 2000 Katajala on ollut Tampereen yliopiston dosentti.
Ura

Katajala on työskennellyt 1980-luvun lopusta lähtien tutkijana useissa historia-alan projekteissa sekä toiminut muun muassa Scandinavian Journal of History -aikakauskirjan toimittajana 1995–2002. Vuonna 2005 hänet nimitettiin Joensuun yliopiston Suomen historian professoriksi, sekä sittemmin Joensuun ja Kuopion yliopistojen yhdistyttyä samaan virkaan Itä-Suomen yliopistossa. Katajalan teokselle Suomalainen kapina myönnettiin vuoden 2001 Tiedekirja-palkinto. Suomen Historiallisen Seuran hallituksessa Katajala istui vuosina 2001–2007 ja toimi seuran puheenjohtajana vuosina 2005–2007. Katajala on ollut Tieteellisten Seurojen Valtuuskunnan hallituksen jäsen 2015–2018 ja Tiedonjulkistamisen Valtuuskunnan jäsen 2012–2020. Vuonna 2012 Katajala kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi. Katajalan kirjallinen tuotanto käsittää noin 200 tieteellistä tai tiedettä popularisoivaa julkaisua ja hän on johtanut useita tieteellisiä projekteja.
Julkaisuja

Historiikinkirjoittajan opas.  (Julkaissut Suomen historiallinen seura. Suomi 152)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1990.  ISBN 951-717-626-0
Nälkäkapina. Veronvuokraus ja talonpoikainen vastarinta Karjalassa 1683-1697. HT 185. SHS 1994. (väitöskirja)
(toim.): Manaajista maalaisaateliin. Tulkintoja toisesta historian, antropologian ja maantieteen välimaastossa.  (Tietolipas 140)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1995.  ISBN 951-717-862-X
Itä-Suomi ja Pietari. Kirjoituksia toimeentulosta suurkaupungin vaikutuspiirissä. (toim) Studia Carelica Humanistica 9. Joensuun yliopisto 1997
Suomalainen kapina. Talonpoikaislevottomuudet ja poliittisen kulttuurin muutos Ruotsin ajalla (n. 1150–1800).  (Historiallisia tutkimuksia 212)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2002.  ISBN 951-746-306-5
Northern Revolts. Medieval and Early Modern Peasant Unrest in the Nordic Countries. (toim.) Studia Fennica Historica 8. SKS 2004.
Suurvallan rajalla: Ihmisiä Ruotsin ajan Karjalassa.  (Historiallinen arkisto 118)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2005.  ISBN 951-746-698-6
Viipurin Karjala rajamaakuntana. Viipurin läänin historia 1534–1617. Teoksessa Suomenlahdelta Laatokalle. Viipurin läänin historia III. 2010.
Meanings of an Urban Space. Understanding the historical layers of Vyborg. Toimittanut Kimmo Katajala. LitVerlag 2016.
Viipuri. Historiallinen kaupunkikartasto. Vyborg. Historic Towns Atlas. Scandinavian Atlas of Historic Towns, New Series, No 3. Suomi-Finland. Toimittaneet Kimmo Katajala, Marjatta Hietala, Marjaana Niemi et al. AtlasArt 2020.
Bringing the People Back In: State Building from Below in the Nordic Countries ca. 1500-1800. Toimittaneet Knut Dorum, Mats Hallenberg ja Kimmo Katajala. Routledge 2021.
Competing Memories of European Border Towns. Toimittaneet Steen Bo Frandsen, Jörg Hackmann ja Kimmo Katajala. Routledge 2024.
Eino Katajavuori

Eino Katajavuori esiintymässä jatko­sodan aikaan kesällä 1942.
Eino Kullervo Katajavuori (vuoteen 1906 Ehnberg; 1. joulukuuta 1905 Helsinki – 9. huhtikuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen ksylofonisti, laulaja, näyttelijä ja orkesterinjohtaja.
Alun perin sähköasentajana työskennellyt Katajavuori pääsi 1920-luvun puolivälissä helsinkiläisen ravintola Cuban orkesteriin. Sieltä hänet kiinnitettiin vuonna 1926 Dallapéhen, jossa hän soitti aina vuoteen 1938, opiskellen välillä Helsingin musiikkiopistossa ja Helsingin kansankonservatorion näyttämöluokalla. Dallapéssa Katajavuori toimi myös kapellimestarina vuosina 1937–1938 Georg Malmsténin jälkeen. Ksylofoninsoiton lisäksi hän oli aika ajoin yhtyeen laulusolistina ja lauloi myös muutamalla levyllä. Näistä tunnetuin lienee Ikkunanpesijä vuodelta 1938.
Sota-aikana Katajavuori kuului viihdytyskomppaniaan ja toimi useiden asemiesiltojen hauskuuttajana. Hänen tunnetuin hahmonsa oli hajamielinen professori. Myöhemmin hän oli mukana myös varieteekiertueilla ulkomailla aina Yhdysvaltoja myöten. Sotien jälkeen Katajavuori näytteli useissa elokuvissa vuosina 1945–1960. Hänen ensimmäinen pääosansa oli Veikko Itkosen elokuvassa Kohtalo johtaa meitä (1945). Jostain syystä hän sai elokuvissa esittää aina vakavia tai konnamaisia rooleja, joissa hänen mahdolliset näyttelijänlahjansa eivät päässeet kunnolla esiin.
Vuonna 1958 Katajavuori liittyi Pumppu-Veikkoihin, josta muotoutui suosittu Humppa-Veikot. Hän pysyi orkesterissa niin kauan kuin terveyttä riitti. 1970-luvun alussa Katajavuorelta ilmestyi myös muutama soololevytys.
Eino Katajavuoren sisar oli kanteletaiteilija Ulla Katajavuori. Hänen poikansa oli jazz- ja viihdepianisti Esa Katajavuori, joka toimi myös teatterikapellimestarina muun muassa Hämeenlinnan kaupunginteatterissa.
Soololevytykset

”Kaksi kolpakkoa, neiti”, albumilla Humppa-Veikot jälleen (1971, CBS)
”Caramba Caracho”, albumilla Yleisön pyynnöstä: Humppa-Veikot solisteineen (1972, CBS)
”Etana asialla”, albumilla Humppa-Veikot keikalla (1973, CBS)
”Kaksipa poikaa Kurikasta”, duetto Pentti Tuomisen kanssa albumilla Lentäen sun luo (1973, Blue Master)
Aiheesta muualla

Eino Katajavuori Populaarimusiikin museon tietokannassa
Eino Katajavuori Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Kasvitiede

Kasvitiede eli botaniikka on kasveja tutkiva biologinen tieteenhaara. Sen tutkimusalueita ovat muun muassa kasvien kasvu, lisääntyminen, aineenvaihdunta, kehitys, taudit ja evoluutio.
Osa-alueita

Kasvitiede jakautuu useihin haaroihin:
1. Kasvimorfologia, eli muoto-oppi, tutkii lähinnä kasvien muotoa ja niiden eri osien keskinäisiä asentosuhteita. Tässä mielessä sen osa-alueesta käytetään myös nimityksiä kasviorganologia ja organografia. Toinen osa-alue on kasvianatomia, jonka kohteena on etupäässä mikroskooppisen pieni sisärakenne, kuten solukot (solukko-oppi eli histologia) tai yksittäiset solut ja niiden osat (soluoppi eli sytologia).
2. Kasvifysiologia tutkii kasvien elintoimintoja: aineenvaihduntaa, kasvua, kehitystä, lisääntymistä ja liikkeitä.
3. Kasviekologia selvittelee kasvien riippuvuutta ilmasto-, maaperä- ym. ympäristötekijöistä sekä sopeutumista niihin.
4. Kasvisystematiikka eli kasvitaksonomia tutkii kasvien välisiä yhtäläisyyksiä ja eroja ja pyrkii järjestämään maapallon kaikki kasvimuodot keskinäisen sukulaisuuden perusteella yhtenäiseen luontaisjärjestelmään.
5. Kasvimaantiede tutkii kasvien esiintymistä luonnossa. Tällöin kasvistollinen, eli floristinen kasvimaantiede kohdistaa huomionsa kasvilajien, -sukujen jne. levinneisyyteen suhteellisen suurilla alueilla, kun taas kasvillisuustiede, eli kasvisosiologia, tutkii kasvien ryhmittymistä kasvustoiksi ja kasviyhdyskunniksi.
6. Kasvipaleontologian eli fotopaleontologian kohteina ovat muinaisaikojen kasvit geologisina aikakausina.
7. Perinnöllisyystiede eli genetiikka tutkii läheisessä yhteistyössä eläintieteen vastaavan haaran kanssa periytymistä ja muuntelua kasvikunnassa.
8. Kasvibiologia tutkii kasvien soluihin ja elintoimintoihin liittyviä seikkoja biologisesta näkökulmasta.
Historia

Jo Aristoteles esitti joitakin kasveja koskevia yleisluonteisia oppilauseita, joita sitten seliteltiin ja pohdittiin n. 2000 vuotta. Hänen oppilaansa Theofrastos (371–286 eaa.) kirjoitti meidän päiviimme säilyneen, koko silloista tietämystä käsittelevän kasvitieteen oppikirjan.
Carl von Linné tunnetaan parhaiten luonnontieteilijänä, joka loi perustan kasvien ja eläinten tieteellisille nimistöille.
Kirjallisuutta

Morton, A. G.: Kasvitieteen historia: Kuvaus kasvitieteen vaiheista muinaisajoista nykypäivään.  ((History of botanical science: An account of the development of botany from ancient times to the present day, 1981.) Suomen kasvitieteen historian laatineet Johannes Enroth ja Ilkka Kukkonen)  Helsinki:  Gaudeamus, 1999.  ISBN 951-662-756-0
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Biologia
| --- | --- |
Osa-alueita:   Aerobiologia  Anatomia  Astrobiologia  Biokemia  Ekologia  Eliömaantiede  Eläintiede  Etologia  Evoluutiobiologia  Fysiologia  Genomiikka  Hydrobiologia  Iktyologia  Kasvipatologia  Kasvitiede  Kehitysbiologia  Kudosoppi  Meribiologia  Mikrobiologia  Molekyylibiologia  Muoto-oppi  Neurotiede  Paleontologia  Parasitologia  Perinnöllisyystiede  Sienitiede  Solubiologia  Systematiikka  Taksonomia  Toksikologia 
Käsitteitä:   abioottinen  aineenvaihdunta  biodiversiteetti  biomi  biotooppi  biosfääri  DNA  ekologinen lokero  ekosysteemi  eliöyhteisö  evoluutio  kelpoisuus  lisääntyminen  luonnonvalinta  populaatio  ravinto  sukkessio  uhanalaisuusluokitus  yhteyttäminen  pääjakso  kaari 
Aiheeseen liittyvää:  biologian filosofia
Kasvutekijä (biokemia)

Kasvutekijä on orgaaninen aines (hormonin kaltainen peptidi  tai proteiini), joka kykenee stimuloimaan solujen kasvua tai erilaistumista. Kasvutekijät ovat tärkeitä erilaisten solun toimintojen säätelyssä. Kasvutekijöiden avulla pyritään tulevaisuudessa lisäämään mm. luun, hammasluun ja ruston muodostusta ja nopeuttamaan kovakudosten vaurioiden ja puutosten paranemista. Kliiniset hoitokokeet ovat jo meneillään, mutta luotettavia tuloksia on vasta vähän. Kliinisen käytön yhtenä ongelmana on kasvutekijöiden nopea inaktivoituminen ja kulkeutuminen pois vaikutuspaikalta. Tämän vuoksi tutkimus keskittyy sopivien kantajamateriaalien sekä geeni-terapia- ja kantasolumenetelmien kehittämiseen.
Kasvutekijät tyypillisesti toimivat solujen välisinä viestimolekyyleinä. Tiettyihin kohdesolujen pinnan reseptoreihin sitoutuvat sytokiinit ovat esimerkkejä kasvutekijöistä.
Kasvutekijä poikkeaa sytokiinistä oikeastaan löytöhistoriansa perusteella. Toisena tärkeänä erona voidaan pitää sitä, että kasvutekijöillä on positiivinen vaikutus solujen jakautumiseen, kun taas sytokiineillä on neutraali vaikutus solujen lisääntymiseen. Toisaalta jotkut sytokiinit voivat olla kasvutekijöitä kuten granulosyytti-solulinjaa stimuloiva tekijä ja granulosyytti-makrofagi-solulinjaa stimuloiva tekijä. Kuitenkin joillakin sytokiineilla on solujen kasvua ja lisääntymistä inhiboivaa vaikutusta.
Esimerkkejä kasvutekijöistä

Kasvutekijät esiintyvät rakenteellisesti ja evolutionaarisesti samankaltaisten proteiinien muodostamissa laajemmissa runsaslukuisissa proteiiniperheissä. Tunnettuja kasvutekijöitä ovat esimerkiksi seuraavat:
Granulosyytti-solulinjaa stimuloiva tekijä
Granulosyytti-makrofagi-solulinjaa stimuloiva tekijä
Hermokasvutekijä
Neurotrofiini
Verihiutalekasvutekijä
Erytropoietiini (EPO)
Trombopoietiini
Myostatiini
Emäksinen fibroblastikasvutekijä
Epidermaalinen kasvutekijä
Hepatosyyttikasvutekijä
Lääkkeellinen käyttö

Kasvutekijöitä voidaan käyttää muun muassa neutropenian, leukemian ja aplastisen anemian hoidossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kasvutekijä (biokemia) Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Growth factor
Käännös suomeksi
Katakombi

Kuva Pariisissa sijaitsevasta katakombista.
Míloksen katakombeja.
Katakombi on maanalainen hautakäytävä tai hauta-alue. Katakombeihin on eri aikoina haudattu ruumiita varsinkin Pohjois-Afrikassa ja eteläisessä Euroopassa. Nimi ”katakombi” on peräisin keisariajan Rooman kristillisestä hauta-alueesta, joka sijaitsi Via Appian varrella, San Sebastiano fuori le murassa. Hauta-alue sai aikoinaan lisänimen ad catacumbas, kreikan sanasta kata ’alla’ ja latinan sanasta cumba ’laakso’, millä lienee viitattu alueen kumpuilevaan maastoon. Alun perin nimitys on tarkoittanut vain tätä yhtä hauta-aluetta, mutta nykyisin katakombeiksi kutsutaan kaikkia maanalaisia käytävämäisiä hautaholveja, joihin on haudattu kuolleita.
Roomassa kristityt louhivat San Sebastianon pehmeään kallioperään laajan käytäväverkoston. Käytävien seinustoille tehtiin ruumiita varten syvennyksiä (loculus) useisiin päällekkäisiin kerroksiin. Merkkihenkilöitä varten rakennettiin erityisiä kammioita (cubiculum), joissa oli alttari ja kaarella rajattu seinäsyvennys ruumista varten (arcosolium). Kaikki hautasyvennykset suljettiin kivilaatoilla, joihin kaiverrettiin tai maalattiin vainajan nimi. Kristinuskon tultua valtionuskonnoksi hautaaminen Rooman katakombeihin loppui vähitellen.
Rooman ohella huomattavimmat katakombit sijaitsevat Palermossa ja Pariisissa. Palermon katakombeihin haudattiin vainajia 1600–1800-luvulla, kunnes hautaustapa kiellettiin. Pariisin katakombit puolestaan syntyivät 1700-luvulla, kun alun perin kalkkikivilouhoksina syntyneisiin luoliin ryhdyttiin hautaamaan kuolleita. Hautausmailta siirrettiin runsaasti luita maanalaisiin käytäviin. Pariisin katakombeissa myös asui ihmisiä 1800-luvulla.
Tunnettuja katakombeja

Maltan katakombit
Míloksen katakombit
Napolin katakombit
Odessan katakombit
Palermon kapusiinikatakombit
Pariisin katakombit
Rooman katakombit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katakombi Wikimedia Commonsissa
Kasvot

Mona Lisan kasvot (Leonardo da Vinci).
Kasvot ovat ihmisen pään etuosan alue otsasta leukaan, jossa sijaitsevat myös silmät ja kulmakarvat, nenä, suu ja posket.
Viestinnällinen merkitys

Kasvot ovat tärkeä osa sekä ihmisen verbaalista että nonverbaalista kommunikaatiota: paitsi että puhe muodostetaan osin suulla ja huulilla, myös kasvojen muilla lihaksilla muodostetut ilmeet vaikuttavat viestin tulkintaan. Ilmeet myös vaikuttavat suoraan ääneen: ihminen tunnistaa äänen perusteella hymyilevän ihmisen ilmeen. Ilmeet voivat olla hallittavissa, mutta koska ne ovat lajityypillisiä ja syntyvät usein suorina reaktioina, niillä on usein samoja merkityksiä koko maailmassa.
Lihaksia

Kasvojen tärkeimpiä lihaksia toimintoineen ovat:
takaraivo-otsalihas kohottaa silmäkulmia
kulmakarvojen rypistäjälihas vetää kulmakarvat yhteen ja rypistää otsan alaosaa
nirsolihas vetää kulmakarvat alas ja yhteen
silmän kehälihas sulkee silmäluomen
nenän supistajalihas sulkee sieraimet
nenän laajentajalihas levittää sieraimia
iso poskipäälihas vetää suupieltä ylös ja ulos
hymylihas vetää suupieltä ulos
suupielen alasvetäjälihas laskee suupieltä
pieni poskipäälihas kohottaa ylähuulta
leuankärkilihas kohottaa ylähuulta ja rypistää leukaa
ylähuulen kohottajalihas vetää ylähuulta ylös ja ulos
suun kehälihas kaventaa suuta ja mutristaa huulia
ohimolihas kohottaa alaleukaa
ulompi puremalihas kohottaa alaleukaa ja sulkee suun
alahuulen alasvetäjälihas vetää alahuulta alas
Kehitys

Kasvojen alaosan kehitykseen vaikuttaa paljon se, mitä ihminen syö lapsena yhdeksän kuukauden ja kolmen vuoden iän välillä. Lapselle, joka joutuu pureskelemaan ruokansa, kehittyy vahvempi ja suurempi leuka, kuin mitä hänelle kehittyisi, jos hän söisi vain pehmeitä ruokia, jotka eivät vaadi puremalihasten käyttöä. Jos ihmisen leuka jää alikehittyneeksi, hänen hampaansa eivät aina mahdu suuhun vaan kasvavat ristiin. Alikehittynyt leuka jättää myös kasvojen lihakset heikoiksi. Leuan kehityksen kannalta hyviä ruokia ovat esimerkiksi tuoreet hedelmät ja vihannekset, pähkinät ja liha. Huonoja ruokia ovat jalostetut ja prosessoidut, pehmeät ruoat sekä mehut.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kasvot Wikimedia Commonsissa
Kasvojen lihakset.
Katenaanit

Esimerkki [2]katenaanista
Katenaanit ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakenteessa on kaksi tai useampi mekaanisesti toisiinsa liittynyttä rengasta.
Katenaanit ovat esimerkki supramolekyyleistä. Nimityksen katenaani kehitti yhdysvaltalainen kemisti Edel Wasserman ja hän myös julkaisi ensimmäisen katenaanisynteesin vuonna 1960.
Ominaisuudet ja synteesi

Katenaanit nimetään muodossa [n]katenaani, missä n tarkoittaa katenaanin renkaiden lukumäärää. Esimerkiksi kahdesta sisäkkäisestä renkaasta koostuva katenaani on [2]katenaani ja kolmesta renkaasta koostuva katenaani on [3]katenaani. Merkittävä katenaanien ominaisuus on, että renkaat pystyvät liikkumaan toisiinsa nähden. Liike voi perustua esimerkiksi katenaanin elektronirikkaiden ja elektroniköyhien funktionaalisten ryhmien vuorovaikutukseen, pH:n muutokseen, säteilytykseen, metalli-ionin kompleksoitumiseen ja irtoamiseen molekyylistä tai sähkökemialliseen impulssiin. Katenaaneja tutkitaan esimerkiksi kemiallisina kytkiminä ja molekyylikoneina.
Katenaanien synteesiin on kaksi pääasiallista strategiaa. Näistä ensin käytetyssä avoketjuinen prekursori syntetisoidaan menemään rengasrakenteisen molekyylin läpi ja viimeisessä vaiheessa rengas sulkeutuu kemiallisella reaktiolla. Makrosyklien muodostuminen näin on kuitenkin hyvin epätodennäköistä ja saannot ovat hyvin huonoja. Ranskalainen kemisti Jean-Pierre Sauvage on merkittävästi edistänyt katenaanien synteesiä. Sauvage kehitti niin kutsutun mallinesynteesin. Siinä esimerkiksi metalli-ioni koordinoituu prekursoreihin ja pitää renkaan sulkevat funktionaaliset ryhmät lähellä toisiaan. Nyt rengas voidaan sulkea helposti esimerkiksi alkeenien metateesin avulla. Tämä menetelmä oli yhtenä perusteluna, kun Sauvagelle myönnettiin Nobelin kemian palkinto vuonna 2016
Mahmud Kati

Mahmud Kati (1468? – 1552 tai 1593) oli timbuktulainen oppinut, jota on pidetty Länsi-Sudanin historiasta kertovan Tarikh al-fattaš -kronikan tekijänä.
Mahmud Katin isän on kerrottu olleen Espanjasta Timbuktuun muuttanut arabimuslimi, joka meni naimisiin songhai- tai soninkenaisen kanssa. Kati kasvoi Kurminan alueella, mutta vietti suurimman osan aikuiselämästään Timbuktussa. Hän kuului Songhaivaltakunnan soninkelaisperäiseen wakuri-eliittiin. 1500-luvun vaihteessa Kati toimi maan hallitsijan Askia Muhammadin virkamiehenä ja osallistui tämän pyhiinvaellusmatkalle Mekkaan.
Katin ja hänen jälkeläistensä laatima Tarikh al-fattaš on tärkeä Länsi-Sudanin historian lähde ja elävä kuvaus 1500-luvun Songhaivaltakunnasta. Hänen hautansa Timbuktussa on merkittävä uskonnollinen kohde.
Karthago

| Karthago |
| --- | --- |

Sijainti
 Karthago
Koordinaatit:  36°53′12″N, 10°18′53″E
Valtio:  Tunisia
Historia
Tyyppi:  rauniokaupunki
Huippukausi:  814–146 eaa.
Valtakunta:  Karthago
Merkitys:  tärkeä kauppaimperiumi
Aiheesta muualla
  Karthago Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karthago (lat. Carthāgō; puuniksi 𐤒𐤓𐤕•𐤇𐤃𐤔𐤕, Qart-Ḥadašt, "uusi kaupunki") oli historiallinen kaupunki Pohjois-Afrikassa nykyisessä Tunisiassa. Karthagon perustivat Tyroksen kaupungista tulleet foinikialaiset perimätiedon mukaan 800-luvulla eaa. Kaupankäynnin ansiosta Karthagosta tuli 500-luvulla eaa. läntisen Välimeren alueen suurvalta, jolla oli laaja imperiumi siirtokuntineen. Karthago kävi kilpailevia Välimeren valtioita vastaan useita sotia. Roomalaiset löivät Karthagon puunilaissodissa, ja Karthago tuhottiin 146 eaa. kolmannen puunilaissodan jälkeen. Roomalaiset perustivat vuonna 122 eaa. Karthagon paikalle roomalaisen siirtokunnan ja siitä tuli yksi valtakunnan merkittävimmistä kaupungeista. Seuraavan vuosituhannen aikana kaupunkia hallitsivat vandaalit, Bysantti ja arabit, ja lopulta se jäi Tunisin kaupungin alle.
Historia > Perustaminen

Tyroksen kaupungista tulleet foinikialaiset perustivat Karthagon Tunisianlahdelle kertoman mukaan vuonna 814 tai 813 eaa. Vuosiluku on sisilialaisen historioitsijan Timaios Tauromenionlaisen antama, mutta vanhoissa lähteissä on esitetty muitakin lukuja. Alueelta on löydetty kivitalojen perustuksia ajalta ennen vuotta 750 eaa. ja radiohiiliajoitettuja karjan ja lampaiden luita noin ajalta 835–800 eaa. Kaupungin nimi tulee foinikian kielen sanoista Qart-ḥadašt, ’uusi kaupunki’. Junianus Justinuksen mukaan siirtokunta perustettiin alun perin toiseen paikkaan, läheiselle Byrsa-kukkulalle, mutta siirrettiin huonojen ennusmerkkien johdosta alemmas.
Perimätiedon mukaan Tyroksen petollisen kuningas Pygmalionin sisko Elissa (myöhemmin nimeltään Dido) pakeni veljeään Libyaan ja perusti seuraajiensa kanssa sinne Karthagon. Kertomus on kreikan- ja latinankielisten kirjoittajien välittämä ja totuusarvoltaan epävarma.
Historia > Sijainti

Varhainen Karthagon kaupunki sijaitsi Tunisianlahteen työntyvällä nuolenpäänmuotoisella niemellä sijaitsevien Byrsa-kukkulan ja muiden kukkuloiden sekä meren välisellä alangolla. Etelässä oli Tunisjärvi. Sade oli epäsäännöllistä, ja makeaa vettä saatiin lähteistä ja kaivoista. Paikka soveltui hyvin asutukseen, ja foinikialaiset loivat libyalaisten kanssa hyvät kauppasuhteet. Sisiliaan oli meriteitse vain 140 kilometriä, ja Sardiniakin oli melko lyhyen laivamatkan päässä, mikä oli tärkeää kaupankäynnin kannalta. Kaksi vuosisataa perustamisensa jälkeen Karthagon kaupunki oli jo 55–60 hehtaaria laaja, yhtä suuri kuin Tyros. Kaupungin varhaishistoria on kuitenkin yhä paljolti hämärän peitossa.