stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
A. Aijal Uppala
Luterilaisen vapaakirkon johtohahmona

Wegelius asui tässä vaiheessa Hämeenlinnassa, ja sinne muodostunut luterilainen vapaaseurakunta kutsui hänet pastorikseen tammikuussa 1924. Saman vuoden aikana liikettä kohtasi hajaannus, sillä Heino Pätiälällä oli sellaisia opillisia käsityksiä, jotka muiden mielestä olivat ristiriidassa luterilaisen opin kanssa. Pätiälä, pastori Uusitalo sekä osa syntyneistä seurakunnista muodosti sittemmin Suomen vapaan evankelisluterilaisen seurakuntaliiton, kun taas muut pastorit ja seurakunnat muodostivat Suomen vapaan evankelis-luterilaisen kirkon, nykyiseltä nimeltään Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko. Sen johtohahmoksi tuli nuoresta iästään huolimatta A. Aijal Wegelius.
Wegelius, joka vuonna 1935 vaihtoi nimensä Uppalaksi, toimi Hämeenlinnan pastorina aina eläkkeelle siirtymiseensä asti eli vuoteen 1963. Koko tämän ajan tähän seurakuntaan kuului myös Turku sekä 1950-luvulle asti Helsinki. Karjalassa sijainneen Vuokselan seurakunnan pastorina hän oli vuodet 1938-1944 sekä Väinö Salosen kuoltua Koskenpään ja Kyyjärven seurakuntien pastori vuodet 1953-1963. Uppala toimi kirkkonsa sihteerinä vuodet 1928-1930 ja johtajana vuodet 1935-1955. Kirkon teologian opiskelijoiden opettajana hän toimi vuodet 1958-1963. Vuosien varrella hän toimitti useita lehtiä, kuten Paimen, Sana ja Tunnustus sekä Luterilainen. Hän kirjoitti myös useita kirjoja, joilla hän perusteli kirkkonsa olemassaolon oikeutta, kuten teokset Minkälaista kirkkoa Luther tahtoi (1930) sekä Kirkkokysymys Raamatun ja luterilaisen tunnustuksen valossa (1938). Uppala laati myös luterilaisen vapaaseurakuntaliikkeen historiikin nimeltä Tunnustukselliset seurakunnat syntyvät (1976). Hän piti tiivistä yhteyttä oman kirkkonsa jäsenten lisäksi myös useisiin Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa työskenteleviin henkilöihin, myös Suomen luterilaiseen evankeliumiyhdistykseen, vaikka olikin juuri sen piiristä aikanaan lähtenyt.
Kuolema

Uppala kuoli lauantaiyönä 13. lokakuuta 1984, yli 87 vuoden iässä. Hän oli viimeinen elossa olleista tunnustuksellisten luterilaisten seurakuntien perustajapastoreista. Uppala oli vielä kesäkuun lopussa huolimatta heikentyneestä kunnostaan kirjoittanut Luterilainen -lehteen kirjoituksen, jossa hän toi esille tunnustuksellisen luterilaisen seurakunnallisuuden oikeutuksen.
Uppala haudattiin 27. lokakuuta 1984 Hämeenlinnan Vuorentaan hautausmaalle lähimpien omaisten läsnäollessa. Siunauksen toimitti pastori Markku Särelä puhuen Heprealaiskirjeen 11. luvun jakeitten 13-16 pohjalta. Saman vuoden itsenäisyyspäivänä järjestettiin kirkkokunnan Helsingin seurakunnan kappelissa muistotilaisuus.
Yksityiselämä

Uppala avioitui vuonna 1928 Hanna Aleniuksen (1902-1979) kanssa. He saivat yhdeksän lasta. Uppala oli innokas sukututkija ja muutenkin suku oli hänelle tärkeä. Hän toimitti eläkepäivinään monistetta nimeltä Kotisanomia, jossa hän kertoi sekä kotinsa että hieman seurakuntansa kuulumisia. Sukututkimuksen lisäksi hänen harrastuksiinsa kuului kotiseutututkimus sekä puutarhaviljelys. Uppala kirjoitti vuonna 1968 isästään K.A. Wegeliuksesta elämäkerran.
Merkitys nykyään

Uppalaa arvostetaan Suomen tunnustuksellisessa luterilaisessa kirkossa edelleen kirkon perustajiin kuuluvana hahmona sekä kirkko-opin asiantuntijana. Vuonna 2008 kirkko julkaisi kokoomateoksen, joka sisältää Uppalan laatimia kirkko-oppiin liittyviä kirjoja ja artikkeleja.
Teoksia

Minkälaista kirkkoa Luther tahtoi? Suomen Vapaa Ev. Lut. Kirkko, Hämeenlinna 1930.
Kirkkokysymys Raamatun ja luterilaisen tunnustuksen valossa. Suomen Vapaa Ev. Lut. Kirkko, Hämeenlinna 1937.
Kansankirkko ja uskonnonvapaus. Suomen Vapaa Ev. Lut. Kirkko, Hämeenlinna 1938.
K. A. Wegelius: Henkilökuva - Elämäntyö 1864-1939. Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiö, 1968.
Tunnustukselliset seurakunnat syntyvät. Suomen Tunnustuksellinen Luterilainen Kirkko, Lahti 1976.
Aiheesta muualla

Uppalan teos "Minkälaista kirkkoa Luther tahtoi?" luettavissa pdf -muodossa.
Uppalan teos "Tunnustukselliset seurakunnat syntyvät" luettavissa pdf -muodossa.
Andrew MacDonald

| Andrew MacDonald |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. syyskuuta 1986 (ikä 38) Judique, NS, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  86 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2007–
Aik. seurat:  Bridgeport Sound Tigers (AHL) Utah Grizzlies (ECHL) HC Baník Sokolov (CZE II) HC Karlovy Vary (CZE) New York Islanders (NHL) Philadelphia Flyers (NHL) Lehigh Valley Phantoms (AHL) SC Bern (NLA)
NHL-varaus:  160. varaus, 2006
Andrew MacDonald (s. 7. syyskuuta 1986 Judique, Nova Scotia, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja.
Pelaajaura

MacDonald varattiin NHL:ään vuoden 2006 varaustilaisuudessa kuudennella kierroksella ja numerolla 160. Varaaja oli New York Islanders. Hän pelasi silloin juniorijääkiekkoa Moncton Wildcatsissa Quebec Major Junior Hockey Leaguessa, jossa hän pelasi Keith Yandlen puolustajaparina joukkueen voittaessa mestaruuden. Hän on pelannut myös Islandersin farmijoukkueessa Bridgeport Sound Tigersissä.
MacDonald pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 28. helmikuuta 2009, jolloin Islanders sai vastaansa Buffalo Sabresin, ja teki ensimmäisen NHL-maalinsa 17. joulukuuta 2009 ottelussa toista New Yorkin joukkuetta Rangersia vastaan. Kauden 2009–2010 aikana hän allekirjoitti Islandersin kanssa jatkosopimuksen, jonka kesto on neljä vuotta.
Sopimuksensa viimeisen kauden 2013–2014 aikana MacDonald kaupattiin Islandersista Philadelphia Flyersiin vastineeksi farmipelaaja Matt Mangenesta, toisen kierroksen varauksesta vuoden 2015 varaustilaisuuteen ja kolmannen kierroksen varauksesa vuoden 2014 varaustilaisuuteen. Flyers julkaisi MacDonaldin kuuden vuoden ja 30 miljoonan dollarin jatkosopimuksen 15. huhtikuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andrew MacDonald Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Andrew MacDonald
Käännös suomeksi
55 Cancri c

| 55 Cancri c |
| --- | --- |
 Kaavio 55 Cnc c:n keskustähteensä aiheuttamista säteisliikkeen muutoksista.
Löytäminen
Löytöpäivä:  13. kesäkuuta 2002
Havaintomenetelmä(t):  Säteisnopeusmenetelmä
Tähden ominaisuudet
Tähden nimi:  55 Cancri A
Tähden etäisyys Auringosta:  40,3 ± 0,4 vv
Tähden massa:  0,95 ± 0,10 Auringon massaa
Tähden spektriluokka:  G8V
Tähden metallisuus:  0,29
Tähden luminositeetti:  0,63 / 0,0076
Tähden ikä:  7,4-8,7 mrd. vuotta
Fyysiset ominaisuudet
Massa:  >0,217 ± 0,04 MJ
55 Cancri c on tähteä 55 Cancri A kiertävä eksoplaneetta. Se on kaasujättiläinen ja sen massa on verrattavissa Saturnukseen. 55 Cancri c on kolmas tunnettu planeetta etäisyysjärjestyksessä sen tähdestä. Eksoplaneetan kiertorata kestää 44,34 päivää. Se löytyi vuonna 2002, mutta sen löydöstä ilmoitettiin vuonna 2004.
Kuten suurin osa tunnetuista eksoplaneetoista, 55 Cancri c havaittiin tarkkailemalla muutoksia sen tähden säteittäisnopeudessa. Löytöhetkellä sen tähdellä tiedettiin olevan vain yksi planeetta, 55 Cancri b.
Koska planeetta havaittiin epäsuorasti havainnoimalla sen tähteä, sen ominaisuuksia, kuten sen sädettä, koostumusta ja lämpötilaa, ei tunneta. 55 Cancri c on todennäköisesti kaasujättiläinen ilman kiinteää pintaa.
Käännös suomeksi
Atefeh Sahaaleh

Atefeh Rajabin Sahaaleh (21. syyskuuta 1987 – 15. elokuuta 2004) oli iranilainen tyttö Nekan kaupungista, Iranista, joka hirtettiin viikon kuluttua siitä, kun Nekan tuomioistuimen johtaja Haji Rezai tuomitsi hänet kuolemaan aviorikoksesta ja "siveyttä vastaan tehdyistä rikoksista".
Atefehin teloituksen jälkeen Iranin tiedotusvälineet kertoivat, että tiedusteluvirasto pidätti tuomari Rezain ja useita miliisin jäseniä, mukaan lukien kapteeni Zabihin ja kapteeni Molain. Täytäntöönpanoa pidetään kiistanalaisena, sillä Iran on luvannut kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen allekirjoittajana olla toteuttamatta alle 18-vuotiaiden kuolemantuomioita.
Varhainen elämä

Atefehin äiti kuoli auto-onnettomuudessa, kun hän oli viisi. Pian sen jälkeen hänen nuoremman veljensä sanotaan hukkuneen jokeen. Hänen isänsä tuli huumeriippuvaiseksi, ja hänen oli pakko huolehtia Atefehin isovanhemmista. Huolimatta huomio tarpeistaan he ovat ilmoittaneet jättäneensä hänet täysin huomiotta. Hän kasvoi Nekan kaupungissa Iranissa ja häntä pidettiin "vilkkaana ja älykkäänä tyttönä".
Pidätys

Atefeh pidätettiin sen jälkeen, kun 51-vuotias mies oli raiskannut hänet. Iranin lain mukaan hänet tuomittiin "siveyden vastaisista rikoksista". Kidutuksen kautta hän myönsi harrastaneensa seksiä toistuvasti 51-vuotiaan entisen vallankumouskaartilaisen Ali Darabin kanssa.
Ali Darabi raiskasi Atefehiä kolmen vuoden ajan ilman, että hänen perheensä oli tietoinen siitä. Vankilassa ollessaan hän lopulta kertoi isoäidilleen, että lopulta raiskauksien jälkeen hän pystyi vain kävelemään kontillaan kivun takia. Tuomioistuimessa tuomarina oli Haji Rezai. Kun Atefeh tajusi, että hän on häviämässä oikeudenkäynnin, hän poisti hijabinsa, mitä on pidetty tuomioistuimen vakavana halveksuntana, ja väitti, että Ali Darabia olisi rangaistava, ei häntä. Hän jopa poisti kenkänsä ja heitti tuomaria niillä. Tuomari tuomitsi hänet myöhemmin kuolemaan.
BBC:n mukaan korkeimpaan muutoksenhakutuomioistuimeen esitetyt asiakirjat kuvailivat häntä 22-vuotiaaksi, mutta hänen syntymätodistuksensa ja kuolintodistuksensa osoittivat, että hän oli 16-vuotias. Hänen ikäänsä ei kiinnitetty asianmukaista huomiota ennen kuin oli liian myöhäistä.
Amnesty International ja muut järjestöt väittivät Atefehin kärsineensä psykologisesta sairaudesta sekä oikeudenkäynnissä että ennen sitä.
Kuolemantuomio

Atefeh hirtettiin julkisesti nosturista Nekassa, Iranissa, 15. elokuuta 2004.
Amnesty International ja muut organisaatiot julistivat, että hänen teloituksensa on rikos ihmisyyttä ja maailman lapsia vastaan.
Käännös suomeksi
Amerikankampamaneetti

| Amerikankampamaneetti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Kampamaneetit Ctenophora
Luokka::  Lonkeromaneetit Tentaculata
Lahko::  Liuskamaneetit Lobata
Heimo::  Mnemiidae
Suku::  Mnemiopsis
Laji::  leidyi
Kaksiosainen nimi
 Mnemiopsis leidyi  Agassiz, 1865 
Katso myös
   Amerikankampamaneetti Wikispeciesissä   Amerikankampamaneetti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amerikankampamaneetti (Mnemiopsis leidyi) on alun perin Amerikan mantereen rannikkovesissä esiintyvä kampamaneettilaji, joka viime aikoina on tulokaslajina levinnyt myös Euroopan sisämeriin.
Ulkonäöltään amerikankampamaneetti muistuttaa meduusoja, vaikkei se olekaan niille lähisukua. Amerikankampamaneetti on väritön ja läpikuultava. Laji voi kasvaa jopa 10 cm:n pituiseksi. Häirittäessä se hohtaa sinisenä. Amerikankampamaneetti on erittäin tehokas saalistaja, joka syö muun muassa eläinplanktonia, kalojen mätiä ja nuoria kalanpoikasia. Ihmiselle se ei ole vaarallinen. Lajin luontainen levinneisyysalue on Länsi-Atlantilla, Pohjois- ja Etelä-Amerikan rannikkovesissä. Sieltä se on levinnyt luultavasti muualle laivojen painolastivesien mukana.
Amerikankampamaneetti on luettu sadan pahimman vieraslajin joukkoon.
Lisääntyminen

Amerikankampamaneetti on tehokas lisääntyjä. Laji on kaksineuvoinen, ja suvullisen lisääntymisen lisäksi se voi lisääntyä jakautumalla. Sopivissa olosuhteissa se pystyy tuottamaan 2 000–3 000 munaa päivässä.
Amerikankampamaneetin leviäminen

Amerikankampamaneetti on osoittautunut hankalaksi tulokaslajiksi. Kampamaneetin saapuminen 1980-luvulla Mustallemerelle ajoi kalastuselinkeinon tuhon partaalle, kun laji tuhosi sardellien mätiä ja romahdutti sardellikannat muutamassa vuodessa. Amerikasta saapunut laji on jo levittäytynyt myös Välimereen ja Kaspianmereen kauppalaivojen välityksellä.
Vuonna 2006 laji havaittiin Etelä-Itämeressä, jopa hälyttävän runsaana. Itämeressä on vähän amerikankampamaneetin kilpailijoita tai sitä syöviä petoja. Elokuussa 2007 pieniä kampamaneetteja havaittiin jo Ahvenanmerellä ja Selkämerellä suurinakin tiheyksinä. Laji ilmeisesti pystyy lisääntymään Itämeressä. Joulukuussa 2007 Merentutkimuslaitos havaitsi lajin levinneen jo koko Suomenlahdelle ja keväällä todettiin kampamaneetin myös talvehtineen Itämeressä. Vuoden 2008 elokuussa kuitenkin amerikankampamaneettien määrä oli vähentynyt hurjasti, joten on mahdollista, että se ei pysty sittenkään selviytymään vesillämme. Itämeren yksilöt ovat kuitenkin huomattavan pieniä, millimetrin kokoluokkaa. Itämeren murtovesi on kuitenkin alhaisen suolapitoisuutensa vuoksi hyvin ongelmallinen elinympäristö kampamaneeteille ja polttiaiseläimille.
Kevättalvella 2009 ilmeni, että Suomenlahdella kyse ei ehkä ole ollutkaan amerikankampamaneetista, sillä nyttemmin löydetyt maneetit ovat arktisia kampamaneetteja (Mertensia ovum)
Lajin hävittäminen on hankalaa, käytännössä jopa mahdotonta, mutta populaatiota voidaan pitää kurissa sen luontaisten vihollisten avulla. Mustallamerellä amerikankampamaneettia on pitänyt kurissa sinne ilmaantunut toinen kampamaneettilaji (Beroe ovata), joka syö erityisesti amerikankampamaneetteja.
Aiheesta muualla

Global Invasive Species Database: Mnemiopsis leidyi (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Itämeriportaali: amerikankampamaneetti[vanhentunut linkki]
Merentutkimuslaitoksen raportti amerikankampamaneetista[vanhentunut linkki]
Advanced Photo System

Kodak Advantix APS-filmikasetti.
Advanced Photo System (APS, myös Advantix) oli vuosina 1996–2011 valmistettu filmiformaatti, jota käytettiin valokuvauksessa. Sitä alkoivat kehittää 1990-luvun alussa yhdessä alan suuryhtiöt Canon, Fuji, Kodak, Nikon ja Minolta. Sen tärkeimpiä etuja kinofilmiin verrattuna olivat kolme kuvaformaattia, helppo lataus kameraan, helppo asiointi kuvavalmistamon kanssa tarvitsematta katsella tai käsitellä negatiiveja, vedostuksen tasalaatuisuus, kuvien tekstitysmahdollisuus sekä kuvien skannaus digitaaliseen muotoon. APS ei ehtinyt saada kovin suurta suosiota ennen kuin se ja muutkin filmiformaatit alkoivat hävitä kilpailun digitaaliselle valokuvaukselle.
APS-filmi oli miltei aina värinegatiivifilmiä, 24 millimetriä leveää ja siinä oli kolme erikokoista kuvamuotoa:
H eli "High Definition" (30,2 × 16,7 mm; kokosuhde 16:9; 4×7" kuvat)
C eli "Classic" (25,1 × 16,7 mm; kokosuhde 3:2; 4×6" kuvat)
P eli "Panoraama" (30,2 × 9,5 mm; kokosuhde 3:1; 4×12" kuvat)
"C" ja "P" -kuvamuodot muodostettiin rajaamalla. Koko kuva muodostui filmille, ja samaa negatiivialaa käytettiin kaikkiin kamerassa valittavissa oleviin kuvamuotoihin. "C" käytti samaa kuvasuhdetta 3:2 kuin 135 filmin (kinofilmin) kuva. Useimmat APS-kamerat tarjosivat kaikki kolme kuvamuotoa, joista valokuvaaja saattoi valita mieleisensä kutakin filmirullan kuvaa varten.
Filmirulla

APS-filmirulla oli muovikuoren sisällä, ja filmirullalle mahtui joko 40, 25 tai 15 valokuvaa. APS-kamera syötti filmin kameran sisälle automaattisesti, ja osittain kuvatun filmin saattoi kelata takaisin kasettiin ja poistaa kameran sisältä turvallisesti ilman filmin valottumisriskiä. Joitakin APS-kameroita käytettäessä osittain kuvatun filmirullan saattoi laittaa myöhemmin takaisin kameraan ja jatkaa rullan kuvaamista loppuun asti.[lähde? ]
APS-filmikasetin päädyssä oli neljä symbolia, joista näki filmin tilan:
Kokonainen ympyrä: Käyttämätön filmirulla
Puoliympyrä: Osittain käytetty filmirulla
Rasti: Täyteen kuvattu mutta ei kehitetty filmirulla
Neliö: Kehitetty filmirulla
APS-filmin pohjamateriaaliksi piti löytää kinofilmiä ohuempi ja taipuisampi materiaali, joka löydettiin digitaalisen DAT-ääninauhan valmistustekniikasta.
Muita uudistuksia

Suurin uudistus APS-filmissä verrattuna kinofilmiin oli mahdollisuus tallentaa sen magneettiraidalle automaattisesti useita tietoja: kuvaformaatin (H, C vai P), kuvauspäivämäärän, kellonajan, kuvaustietoja kuten sulkimen nopeuden ja aukon koon, käytettiinkö salamaa jne. Lisäksi kuvaaja saattoi lisätä kuvaan korkeintaan 80 merkin mittaisen tekstikommentin. Nämä lisätiedot ilmestyivät kehityksen yhteydessä kuvien kääntöpuolelle, joskus harvemmin etupuolelle kuvan reunaan.
Kuvien yhteyteen liitettiin tietoja myös laboratoriosta, jossa valokuvat kehitettiin. APS-kameroissa oli käytössä kaksi tiedontallennusmenetelmää. Optical IX -menetelmää käytettiin halvemmissa kameroissa, ja se salli vähemmän lisätietoja kuin kalliimmissa kameroissa käytetty menetelmä magnetic IX. Kaikkien filmilaboratorioiden laitteet eivät tukeneet Magnetic IX -tiedontallennusta.[lähde? ]
APS-formaatti helpotti kuvien käsittelyä tietokoneella, koska kuvat oli mahdollista kehityksen yhteydessä skannata digitaalisessa muodossa Kodakin kehittämälle Photo-CD-levylle. Televisiosta kuvia saattoi katsella asettamalla filmikasetin erityiseen laitteeseen, joka muutti kuvat sähköiseen muotoon.
Kuvien kehittäminen

Toisin kuin kinofilmissä, kehitetty APS-filmi säilyy alkuperäisen filmikasettinsa sisällä. Jokaisessa APS-kasetissa on oma kuusinumeroinen tunnistenumeronsa etiketissä, joka on näkyvissä jokaisen valokuvan kääntöpuolella, vaikkei valokuvaaja haluaisikaan muita tietoja, kuten päivämäärää, valokuviinsa näkyville. Tämä tunnistenumero suunniteltiin helpottamaan sekä valokuvaajaa että kehityslaboratorion työntekijää löytämään oikea valokuvarulla jokaiselle valokuvalle, mikäli kuvista täytyy kehittää lisävedoksia.[lähde? ]
APS-filmi kehitettiin yleensä pienellä laitteella, joka siirsi filmin alkuperäiseltä filmikasetilta toiselle uudelleenkäytettävälle kasetille. Siltä filmi sitten siirrettiin kehityksen jälkeen toisella laitteella alkuperäiseen filmikasettiin.[lähde? ]
Menestyminen markkinoilla

Käytännössä ainoa APS-formaatin filmityyppi oli värinegatiivifilmi, josta teetettiin paperikopioita. Sen rinnalla Fuji toi markkinoille APS-diafilmin, mutta lopetti sen pian kysynnän puutteessa. Varsinaisia mustavalkofilmejä ei APS-formaatissa tehty, mutta Kodakilla oli tarjolla mustavalkofilmi, joka kehitettiin C-41-värinegatiiviprosessissa.
Täysautomaattiset, pienet kiinteällä salamalla ja zoomilla varustetut APS-kamerat saavuttivat jonkinlaisen suosion harrastelijavalokuvaajien keskuudessa. Formaatille tehtiin myös järjestelmäkameroita, kuten Canonin EOS IX -sarja, Minoltan Vectis S -sarja sekä Nikonin Pronea -sarja. Canon ja Nikon suunnittelivat APS-järjestelmänsä käyttämään kinokoon kameroiden EF- ja F-objektiiveja, kun taas Minolta kehitti Vectisille omat objektiivit uusine V-bajonetteineen. Liiallista panostusta APS-formaattiin juuri ennen digikameroiden tuloa pidetään yhtenä suurimmista syistä Minoltan poistumiselle kameramarkkinoilta.
Kuvavalmistamot lähtivät uuteen formaattiin mukaan niin, että esimerkiksi Suomessa oli vuoden 1996 lopussa 14 APS-kuvien valmistajaa.
Alle viisi vuotta APS:n markkinoille ilmestymisen jälkeen halvat ja yksinkertaiset digitaalikamerat alkoivat syrjäyttää APS-kameroita ja muitakin filmikameroita. Tammikuussa 2004 Kodak ilmoitti lopettavansa APS-kameroiden tuotannon. Vuonna 2006 uusia APS-kameroita ei juurikaan enää näkynyt markkinoilla. APS-filmin hinta oli kallistunut, ja sen kehittämiseen oli valokuvaamoilla vähemmän välineistöä kuin muiden filmien kehitykseen.
APS-C digitaalisissa kameroissa

Ensimmäiset digitaaliset järjestelmäkamerat käyttivät APS-C-kennokokoa, koska suurempien kennojen valmistaminen oli digitaalisten kameroiden alkuvaiheissa erittäin kallista. APS-C on edelleenkin suosituin digitaalisten järjestelmäkameroiden kennokoko. Kinofilmikameroista tuttu 135-koko on kuitenkin käytössä ammattimaisissa digitaalijärjestelmäkamerarungoissa. Digitaalisten järjestelmäkameroiden kennokokoa ilmaistessa APS-C ei kuitenkaan ole yksikäsitteinen termi, koska eri valmistajien APS-C-kokoisiksi kutsutut kennot vaihtelevat mitoiltaan jonkin verran, pääasiassa kameravalmistajakohtaisesti.
Canon 70D: 22.5 × 15 mm
Nikon D7100: 23.5 × 15,6 mm
Pentax K5: 23.4 × 15,6 mm
Sony A6000: 23.5 × 15,6 mm
35 mm:n filmin kokoiset kennot ovat pinta-alaltaan noin 2,4–2,5-kertaisia "APS-C"-kennoihin nähden, jotka taas ovat noin 1,5 tai 1,6 kertaa seuraavaa pienempää Micro Four Thirds -kennokokoa (17,3 × 13,0 mm) suurempia.
Aiheesta muualla

Arvosteluja ja kommentteja APS-filmistä (englanniksi)
Photos of disassembled APS cassette and Elph/Ixus camera (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Valokuvafilmiruutukoot
9,5 mm x 30,2 mm ("APS-P")
16,7 mm x 25,1 mm ("APS-C")
13 mm x 17 mm ("110")
16,7 mm x 30,2 mm ("APS-H")
18 mm x 15,5 mm ("4/3")
24 mm x 36 mm ("135" tai "kinofilmi")
26 (28) mm x 26 (28) mm ("126")
4,5 cm x 6 cm
6 cm x 6 cm
7 cm x 6 cm
9 cm x 6 cm
APS-filmirulla, jossa näkyy kuoren symbolit.
Aku Inkeroinen

Aku Inkeroinen (s. 13. syyskuuta 1985) on uransa lopettanut suomalainen salibandypuolustaja. Hän edusti urallaan pääsarjatasolla SSV:tä, HIFK:ta ja norjalaista Nornenia.
Inkeroinen debytoi pääsarjatasolla SSV:n pelaajana kaudella 2003–2004. Hän pelasi SSV:ssä pienessä roolissa kaksi kautta, joiden molempien päätteeksi joukkue voitti Suomen-mestaruuden. Kauden 2005–2006 hän pelasi divarissa SB-Pron joukkueessa. Kauden 2006–2007 hän pelasi jälleen liigatasolla HIFK:ssa. Syksyksi 2007 hän siirtyi Norjan 1. divisioonassa pelanneeseen Norneniin. Hän jatkoi Nornenissa myös kauden 2008–2009 joukkueen noustua Eliteserieniin.
Maajoukkuetasolla Inkeroinen pelasi kahdeksan ottelua alle 19-vuotiaiden maajoukkueessa. Kahdessa niistä hän oli Suomen joukkueen kapteeni. Hän pelasi ykköskentässä alle 19-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2003, jossa Suomi voitti kultaa.
Australosyodon

| Australosyodon |
| --- | --- |

 Permikausi Word-vaihe–Capitan-vaihe  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Kladi::  Synapsidit Synapsida
Lahko::  Terapsidit Therapsida
Alalahko::  †Dinocephalia
Kladi::  †Anteosauria
Heimo::  †Anteosauridae
Alaheimo::  †Syodontinae
Suku::  †Australosyodon  Rubidge, 1994
Kaksiosainen nimi
 † Australosyodon nyaphuli  Rubidge, 1994 
Katso myös
   Australosyodon Wikispeciesissä   Australosyodon Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Australosyodon (nimen merkitys: ”eteläinen karjunhammas”) on sukupuuttoon kuollut Dinocephalia-alalahkoon kuuluva terapsidisuku. Se oli keskikokoinen lihansyöjä, joka eli keskisellä permikaudella.
Sukuun luetaan yksi laji Australosyodon nyaphuli. Se kasvoi todennäköisesti noin 1,8 metrin pituiseksi. Sen kallon pituuden tiedetään olevan 26 cm. Australosyodonin fossiilinen kallo (NMQR 3152) on löydetty Etelä-Afrikasta.
Fylogenia

Cisneros et al., (2012):
Araneomorphae

| Araneomorphae |
| --- | --- |
 Nephila senegalensis
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hämähäkkieläimet Arachnida
Lahko::  Hämähäkit Araneae
Alalahko::  Aitohämähäkit Opisthothelae
Osalahko::  Araneomorphae  Smith, 1902
Heimot
 Yhteensä 92 heimoa 
Katso myös
   Araneomorphae Wikispeciesissä   Araneomorphae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Araneomorphae (pihtileukahämähäkit, synonyymi Labidognatha) on yksi kolmesta hämähäkkien osalahkosta. Siihen kuuluvilla lajeilla on useita anatomisia piirteitä, joita pidetään hämähäkkien lahkossa kehittyneimpinä. Kaikki Suomessa esiintyvät hämähäkit kuuluvat pihtileukahämähäkkeihin, samoin yli 90 %:n enemmistö maailman muista hämähäkkilajeista.