Hallusinogeenit
Dissosiatiivit

Tunnetuimmat dissosiatiivit ovat vaikutuksiltaan fensyklidiinin (PCP) kaltaisia. Niihin lasketaan muun muassa anestesialääke ketamiini ja yskänlääkkeenä käytetty dekstrometorfaani, jonka vaikutukset tosin johtuvat ilmeisesti pääasiallisesti sen metaboliitti dekstrorfaanin toiminnasta. Ryhmään kuuluvaksi lasketaan myös ilokaasu sekä punakärpässienen sisältämä muskimoli. Dissosiaatio on keskeinen osa myös Salvia divinorum -kasvin sisältämän salvinoriini A:n voimakasta vaikutusta kappa-opioidireseptoreihin.. Salvinoriini A:n ulospäin näkyviä vaikutuksia on dokumentoitu laajasti käyttäjien YouTube-videopalveluun lataamissa videoissa. Vaikutukset kestävät annostelutavasta riippuen viidestätoista minuutista tuntiin.
Dissosiatiivit aiheuttavat anesteettisilla annoksilla analgesiaa, muistinmenetystä ja katalepsiaa. Ne aiheuttavat myös tuntemuksen ympäristöstä irtautumisesta: "Tilaa on kutsuttu dissosiatiiviseksi anestesiaksi, koska potilas vaikuttaa täysin ympäristöstään irtautuneelta." Dissosiatiivisessa tilassa "...tavallisesti automaattisten tajuntaan, muistiin, identiteettiin ja aistimuksiin liittyvät toiminnot" ovat häiriintyneet. Aistisyötteiden dissosiaatio voi aiheuttaa derealisaatiota, tilaa jossa ulkomaailma näyttäytyy unenomaisena tai epätodellisena. Toisinaan esiintyy myös depersonalisaatiota, johon kytkeytyy tunteita kehosta irrallaan olosta, epätodellisuudesta, ja kykenemättömyyttä tunnistaa peilistä näkyvä henkilö itseksi. Simeon (2004) tarjoaa "yleiset määreet depersonalisaatiokokemuksille: Itsen tarkkailu etäältä (kuin katsoisi elokuvaa); yllättävät kehostapoistumiskokemukset; tunne siitä että liike vain tapahtuu; elämys, jossa yksi itseyden osa toimii ja toinen vain tarkkailee..."
Joillain dissosiatiiveista on keskushermoston toimintaan kohdistuvia depressanttivaikutuksia, jolloin niiden riskit ovat samankaltaisia kuin opioideissa. Ne saattavat hidastaa hengitystä ja sydämen sykettä, mikä saattaa olla yliannostusten tapauksessa kuolettavaa. Suuret määrät DXM:ää voivat kohottaa sykettä ja verenpainetta, ja samanaikaisesti lamauttaa hengityksen. Toisaalta, PCP:n vaikutukset ovat vaikeasti ennakoitavissa, ja se luokitellaan monesti dissosiatiivin lisäksi sekä stimulantiksi että depressantiksi. Vaikka käyttäjät ovat kertoneet PCP:n, DXM:n ja ketamiinin poistaneen kivun tuntemukset, vaikutusta ei voi kuvailla perinteisten anestesialääkkeiden kaltaisiksi. Kivun poiston sijaan ne saavat kivun tuntumaan kaukaiselta: Kipu on yhä läsnä, mutta ilmenee irrallisena, vaikuttaen vähäisesti tunteisiin. Ilokaasun tapauksessa suurin riski lienee hapenpuute. Kaatumisesta seuraavat vauriot ovat myös mahdollisia, koska ilokaasu saattaa aiheuttaa yllättävän tajunnantilan hämärtymisen hapenpuutteen seurauksena. PCP:n vaikutukset, esimerkiksi kivuttomuus, on aiheuttanut repeytyneistä lihassoluista vapautuneesta myoglobiinista johtuvia kuolemia. Suuret määrät myoglobiinia voivat keskeyttää munuaisten toiminnan. Dissosiatiivit, kuten muutkaan hallusinogeenit, eivät juurikaan aiheuta fyysistä addiktiota. Psyykkisen addiktion mahdollisuus on kuitenkin todettu.lähde?
Dissosiatiivien käyttäjien keskuudessa on esiintynyt huolta NMDA-antagonistien mahdollisesta neurotoksisuudesta ("Olneyn leesiot"). Spekulaatio on ainakin osittain peräisin William Whiten, DXM FAQ -tekstin kirjoittajan teksteistä. Hänen kantansa vuonna 1998 oli, että dissosiatiivit aiheuttavat epäilemättä aivovaurioita. Väitettä kritisoitiin, koska sitä tukemaan ei esitetty todistusaineistoa, ja vuonna 2004 White veti väitteensä takaisin. Whiten väitteet ja niitä seurannut kritiikki kytkeytyivät Olneyn ym. alkuperäistutkimukseen (1989).
Vuonna 1989, Olney ym. havaitsivat NMDA-antagonistien, esimerkiksi PCP:n ja ditsosilpiinin aiheuttavan rottien aivoissa hermosolujen vakuolisaatioita ja muita sytotoksisia muutoksia ("leesioita"). Toistettu NMDA-antagonistien annostelu ei kuitenkaan aiheuttanut kasaantuvia neurotoksisia vaikutuksia, johtuen syntyneestä toleranssista. Antihistamiinien, esimerkiksi difenhydramiinin, barbituraattien ja jopa diatsepaamin, sekä psykedeelien kuten LSD:n ja DOB:n on havaittu estävän NMDA-antagonistien neurotoksisuuden.