stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ahmed Ahne

Ahmed Ahne
Ahmed Ahne (Iznogoud) on sarjakuvahahmo, joka haluaa kalifiksi kalifin paikalle. Hahmon keksi René Goscinny (1926–1977) ja sarjan piirtäjänä toimi alusta alkaen Jean Tabary (1930–2011), joka Goscinnyn kuoleman jälkeen vastasi myös käsikirjoituksista. Tabaryn jäätyä eläkkeelle hänen poikansa Nicolas Tabary (1966–) jatkoi sarjan piirtämistä.
Ensimmäinen Ahmed Ahne -albumi Le Grandvizir Iznogoud julkaistiin 1966 (Suomessa Suurvisiiri Ahmed Ahne, 1971). Vuonna 2012 julkaistiin Ranskassa sarjan 29. albumi (Iznogoud: President).
Ahmed Ahneesta on tehty myös englanniksi puhuttu animaatiosarja, joka on esitetty Suomessakin. Lisäksi vuonna 2005 sarjakuvan pohjalta ilmestyi elokuva, jota ei tiettävästi ole esitetty Suomessa.
Sarjakuvan tapahtumat sijoittuvat Bagdadiin, jota hallitsee kalifi Harun El Pullah. Hänet kuvataan lempeäksi, mutta yksinkertaiseksi hallitsijaksi, jonka hänen suurvisiirinsä Ahmed Ahne yrittää keinolla millä hyvänsä nujertaa. Kolmas päähenkilö on Ahmed Ahneen miespuolinen palvelija Saunabad (Wa'at Alahf). Sarjakuvassa annetaan ymmärtää, että Harun El Pullah ei tiedä suurvisiirin juonista tätä vastaan: hän tottelee tätä lähes aina ja myös puhuttelee tätä nimellä ”Kelpo Ahmed Ahne”. Ahmed Ahneen juonet eivät ole koskaan toimineet tai vaihtoehtoisesti ne kääntyvät lopulta häntä itseään vastaan.
Goscinnyn käsikirjoittamat Ahmed Ahne -tarinat olivat lyhyitä ja useista tarinoista koostettiin yksi albumi. Tabaryn käsikirjoittamista tarinoista jotkin ovat yltäneet yksittäisinä albumimittaan.
Suomi on lähes ainoa kieli, jossa Ahmed Ahneen nimi on käännetty: melkein kaikissa muissa kielissä hahmon ja sarjakuvan nimi on alkuperäinen Iznogoud (äännetään kuten englannin is no-good = on kelvoton takana on todennäköisesti ranskalainen ääntämys, jossa sanan etu-H on mykkä eli (H)e's no good: "hän ei ole hyvä" Goscinnyn tyypillisiä sanaleikkejä.), enintään kirjoitusasu vaihtelee.
Albumeja

Käsikirjoitus René Goscinny, piirrokset Jean Tabary:
Suurvisiiri Ahmed Ahne, 1966, suom. 1971, Outi Walli (uusintapainos 1987 Parhaat sarjat nro 7 -kokoelmassa)
Ahmed Ahne lomailee, 1968, suom. 1971, Jorma Kapari (2. painos 1997 / Helsinki Media)
Tähdet kertovat, Ahmed Ahne, 1969, suom. 1972, Outi Walli (2. painos 1990 Parhaat sarjat nro 46 -kokoelmassa)
Ahmed Ahne, Bagdadin kauhu, 1969, suom. 1972, Outi Walli (2. painos 1988 Parhaat sarjat nro 16 -kokoelmassa)
Hulluttelupäivä, 1972, suom. 1973, Jorma Kapari
Parantava porkkana, 1971, suom. 1973, Jorma Kapari
Ahmed Ahneen salajuonet, 1967, suom. 1974, Outi Walli
Taikamatto, 1973, suom. 1974, Jorma Kapari
Ahmed Ahne ja tekniikan ihmeet, 1970, suom. 1975, Outi Walli
Kiusanhenki Ahmed Ahne, 1974, suom. 1975, Jorma Kapari
Ahmed Ahne ja turkkilainen palapeli, 1975, suom. 1976, Outi Walli
Ahmed Ahne ja hassu haltijatar, 1976, suom. 1977, Heikki Kaskimies
Haluan kalifiksi kalifin paikalle, 1986, suom. 1987, Heikki Kaskimies (2. painos 1987 Parhaat sarjat nro 11 -kokoelmassa)
Käsikirjoitus ja piirrokset Jean Tabary:
Haaremin ruusu, 1983, suom. 1985, Heikki Kaskimies
Ahmed Ahne ja apurit, 1985, suom. 1986, Heikki Kaskimies
Ahmed Ahneen lapsuus, 1981, suom. 1987, Heikki Kaskimies
Haluan Kalifiksi Kalifin Paikalle, (Teksti: René Goscinny) 1978, suom. 1987
Seireenin Ansa, 1992, suom. 1997
Kalifi Ahmed Ahne, 1989, suom. 1998
Aiheesta muualla

Iznogoudworld
Bedetheque Ranskalainen sivusto
Tutkimusetiikka

Tutkimusetiikka on tiedettä tekevän tutkijan ammattietiikka, jonka tarkoituksena on pitää tutkimus ammattitaitoisesti toteutettuna, laadukkaana, luotettavana, avoimena ja rehellisenä sekä se, että tutkimus on todennettu ja että tutkimus on toistettavissa. Tutkimusetiikan noudattamatta jättämisestä seuraa tieteen ja sen tekijöiden uskottavuuden väheneminen. Ensimmäisenä pyrkimyksenä turvata tutkimuksen eettisyys pidetään Hippokrateen valaa (Aarnio 2003). Ensimmäinen modernin ajan tutkimuseettinen asiakirja on Nürnbergin koodi (1947), ja siihen on koottu kymmeneen pääkohtaan kansainväliset tutkimuseettiset periaatteet. Helsingin julistus (Maailman lääkäriliitto 1964, täydennetty 1975, 1983, 1989 ja 1996) täydensi Nürnbergin koodeksia. Eettisyyden lisäksi tutkimuksen kaikissa vaiheissa tutkimuksen suorittajaan kohdistuvat lainsäädännön asettamat velvoitteet, muun muassa tekijänoikeuksien kunnioittaminen, yksityisyyden suojaaminen sekä vaitiolo- ja salassapitovelvollisuus.
Määritelmä

Tutkimusetiikan sisällöstä on esitetty erilaisia määritelmiä. Laajan ja kaiken tutkimustoiminnan kattavan määritelmän mukaan (Tranøy 1983) ”tutkimusetiikalla tarkoitetaan joko vapaaehtoista tai järjestelmällistä tieteellisessä tutkimuksessa ja sen seuraamuksissa johtuvien moraalisten ongelmien tarkastelua”. Tutkimustoiminnan alueelle rajatun määritelmän mukaan (Petterson 1994) ”tutkimusetiikka on niiden kysymysten pohtimista, jotka koskevat eettisten normien integroimista tutkimustyöhön yhdessä tutkimuspoliittisten, juridisten tai tutkimusideaalisten sääntöjen (normien) kanssa”. Tutkimuseettinen ongelma syntyy, jos yleinen moraalinen normi on ristiriidassa tutkimuksen käytännön tai tutkimuseettisen normin kanssa.
Tieteen sisäinen tutkimusetiikka käsittelee tiedeyhteisössä noudatettavia eettisiä normeja ja tieteen ulkopuolinen tutkimusetiikka tutkimuksiin vaikuttavia tekijöitä, joista määräävät muut organisaatiot kuin tiedeyhteisö. Kokonaisvaltainen ja ennakoiva tutkimusetiikka keskittyy tulevaisuuteen pyrkien ennakoimaan eettiset ongelmat, ja niin sanottu ad hoc -etiikka analysoi ja korjaa ongelmia sitä mukaa, kun ne syntyvät.
Tutkimusetiikkaan soveltavia tahoja voi olla useita. Tutkimustoiminnan etiikkaa voidaan tarkastella toimijoiden (koehenkilöt, opettajat, tutkijat), organisaatioiden (tiedeyhteisö, tutkimuslaitos, yliopisto), tutkimusmenetelmien tai tutkimustoiminnan sidosryhmien (liike-elämä, yhteiskunta, viranomaiset) suhteen. Tutkimusetiikassa on kyse joko päätöksestä siitä, mikä on hyväksyttävä moraalisen toiminnan taso tutkimuksen aikana, tai siitä miten tämä ”määritelty” moraali voidaan tai tulisi ylläpitää tutkimuksen kuluessa.
Tutkimusetiikka ja tiede

Tiede on monikerroksinen kulttuurillinen ilmiö, jolle ei voida kirjoittaa tarkkaa määritelmää, mutta tieteen harjoittamisella on useita piirteitä, joilla se voidaan erottaa tieteen ulkopuolisista ilmiöistä. Tiede on rakenteellisesti jäsentynyt tiedon järjestelmä, joka pyrkii todellisuudessa esiintyvien ongelmien ratkaisuun käyttäen tieteen työmenetelmiä (metodeja).
Näennäistiede eroaa tieteestä siten, että tieteen väittämien tulee olla testattavia julkisten havaintojen tai toistettavien kokeiden avulla. Epätieteiden yhteisinä ominaisuuksina voidaan pitää epämääräisyyttä ja joustavuutta, joiden vuoksi niitä vastaan esitetty arvostelu ei kiinnity mihinkään ja ne voivat näin torjua kaikki kumoamisyritykset.
Tieteen luonteeseen kuuluu pysymättömyys eli itsekorjaantuvuus, johon kuuluvat muun muassa autonomisuus, edistyvyys, kriittisyys ja objektiivisuus. Tiede on lisäksi instituutio, jolla on omat kommunikaatioyhteytensä, norminsa ja palkkijärjestelmänsä. Tieteen institutionaalisia omaisuuksia ovat (Robert Merton 1942) järjestelmällinen epäily (organized skepticism), pyyteettömyys (disinterestedness), universalismi (universalism) ja yhteisöllisyys (communism).
Tutkimusetiikka ja lainsäädäntö

Suomen perustuslain 16 § määrittelee tieteen vapauden periaatteen yleisellä tasolla, eli ”tieteen, taiteen ja ylimmän opetuksen vapaus on turvattava”, jolloin tutkijalla on oikeus vapaasti valita tutkimusaiheensa, käyttämänsä menetelmät ja tulosten julkaisutapa. Lisäksi tutkijalla on oikeus saada käyttöönsä salassa pidettäviksi määrättyjä asiakirjoja (Miettinen 2001). Tieteen vapautta ei voida kiistää, mutta sitä voidaan supistaa muilla lailla. Perustuslain 10 §:n mukaan jokaisen yksityiselämä, kunnia ja kotirauha on turvattu. Yksityisyyden suoja on lisäksi turvattu Yhdistyneiden kansakuntien kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevassa yleissopimuksessa ja Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksessa (1950).
Yliopistolaki ja sen nojalla annettu asetus määräävät yleiset puitteet yliopistojen toiminnan järjestämiselle. Yliopiston tutkimus, koulutus ja opetus on järjestettävä niin, että saavutetaan korkea kansainvälinen taso, ja tähän on pyrittävä eettisiä periaatteita ja hyvää tieteellistä käytäntöä noudattamalla. Lain mukaan yliopiston opetus, taide ja tutkimus on vapaata.
Tekijänoikeuslaki koskee juridisesti tutkimusaineiston keruuta, käsittelyä ja säilyttämistä. Muita tutkimusaineistoa koskevia lainsäädännöllisiä velvoitteita on muun muassa EU:n yleisessä tietosuoja-asetuksessa, jossa säädetään henkilötietojen käsittelystä. Tutkimuksen toteutuksessa on myös otettava huomioon intimiteettisuoja, joka tarkoittaa henkilön läheisten suhteiden suojaa.
Tutkimuksessa on noudatettava erityistä huolellisuutta käsiteltäessä henkilöä koskevia arkaluonteisia tietoja. Arkaluonteisiksi katsotaan tiedot, jotka kuvaavat tai on tarkoitettu kuvaamaan rotua tai etnistä alkuperää, henkilön yhteiskunnallista, poliittista tai uskonnollista vakaumusta tai ammattiliittoon kuulumista, rikollista tekoa, rangaistusta tai muuta rikoksen seuraamusta, henkilön terveydentilaa, sairautta tai vammaisuutta taikka häneen kohdistuneita hoitotoimenpiteitä tai niihin verrattavia toimia, henkilön seksuaalista suuntautumista tai käyttäytymistä, ja henkilön sosiaalihuollon tarvetta tai hänen saamiaan sosiaalihuollon palveluja, tukitoimia ja muita sosiaalihuollon etuuksia.
Laki lääketieteellisestä tutkimuksesta koskee ihmiseen, sikiöön ja ihmisen alkioon kohdistuvaa tutkimusta. Lain mukaan tutkimuksen yleisiä periaatteita ovat ihmisarvon loukkaamattomuuden kunnioittaminen, tutkimuksen etujen on oltava selvästi suuremmat kuin tutkimuksesta aiheutuvat haitat ja riskit, ja tutkimuksen suorittajalla tulee olla asianomainen ammatillinen pätevyys (lääkäri tai hammaslääkäri). Lääketieteellisen tutkimuksen suorittamiseen liittyy lisäksi muita eettisiä normeja.
Soveltaminen käytännössä

Olennaisena osana tutkimusetiikkaan kuuluu hyvän tieteellisen tavan noudattaminen eli rehellisyys, tarkkuus ja huolellisuus. Lisäksi mittaustulokset tulee raportoida tarkasti ja tiedot arkistoida. Tutkijan on myös annettava riittävästi tunnustusta muiden tekemälle työlle. Jotta tahattomien ja tahallisten virheiden määrä pysyisi vähäisenä, tutkimusten tulokset julkaistaan yleensä vertaisarvioiduissa tieteellisissä julkaisuissa, joissa vertaisarvioitsijoiden tehtävänä on arvioida tutkimuksen toteutusta ja uskottavuutta. Vertaisarvioinnissa tieteelliseen julkaisusarjaan lähetetyn tutkimuksen arvioi muutama alan tutkijaa nimettömästi. He eivät kuitenkaan yleensä toista kokeita vaan pyrkivät arvioimaan julkaisun totuudenmukaisuutta oman kokemuksensa ja kirjallisuuden avulla.
Arkipäivän tutkimusetiikka

Arkipäivän tutkimusetiikka on taito, joka tukee eettisissä kysymyksissä tarvittavaa päätöksentekoa. Eettisille ongelmatilanteille on ominaista se, että niissä ei ole selkeitä tai yksiselitteisiä ratkaisuja tai vastauksia. Tutkimuseettinen ongelma voi olla vaikeasti havaittavissa, ja se voi muuttua ja tarkentua, jos sen määrittelyyn käytetään aikaa.
Eettisessä ratkaisussa lähestymistapa voi perustua mm. seurauksiin, prosessissa noudatettaviin periaatteisiin tai päätöksentekijän (yksilö tai organisaatio) hyveisiin. Kukin lähestymistapa antaa oman näkökulmansa päätöksenteon perusteille. Eettinen päätöksentekoprosessi on syklinen, sen näkökulmat vaihtuvat tutkimuksen aikana ja se kestää koko tutkimuksen ajan.
Eettisten kysymysten määrittelyvaiheeseen kuuluvat osavaiheet ovat kysymyksen tunnistaminen, asianosaisten tunnistaminen, oikeuksien ja velvollisuuksien tunnistaminen, vaihtoehtojen ja niistä aiheutuvien seurausten tunnistaminen ja päätöksentekijän oman aseman huomioon ottaminen. Tämän eettisen analyysin tarkoituksena on antaa kattava kuva valintatilanteesta.
Tutkimuksen tekemiseen liittyvät eettiset kysymykset ovat tutkimusaiheen valinta, tutkimuksen tekeminen, asianosaisiin liittyvät kysymykset sekä tutkimuksen eri osapuolten oikeudet, vastuut ja velvollisuudet. Mieskulttuurin lähestymistapa tutkimuksen eettisiin kysymyksiin eroaa naiskulttuurin lähestymistavasta siinä, että miestutkimus on riski-, tulos-, teknologia- ja tuottavuus painotteista, kun taas naistutkimuksen resursointi on miestutkimukseen verrattuna vähäistä ja tuottavuusodotuksiltaan alhaista.
Tutkimuksen tekemisen lisäksi muita tutkimukseen liittäviä eettisten kysymysten aihealueita ovat mm. julkaisemiseen, konferensseihin, tutkimuksen ohjaamiseen, tutkimuksen arviointiin, tutkimusrahoitukseen, akateemisten virkojen täyttämiseen, tutkijan yhteiskuntasuhteisiin ja tutkijan henkilökohtaisen elämän eettiset kysymykset. Eettisten kysymysten ratkaisua ei voida tehdä kaavamaisen toimintamallin perusteella, vaan yleisiä periaatteita (kaikkien asianosaisten tunnistaminen ja kunnioittaminen sekä prosessien läpinäkyvyys) on sovellettava parhaan mahdollisen harkinnan mukaan.
Kirjallisuutta

Beauchamp, Tom L., Faden, Ruth R., Wallace, R. Jay Jr. & Walters, Lerot (1982). Introduction teoksesta Ethical Issues in Social Science Research. Beauchamp, T.L., Faden, R.R., Wallace, R. Jay Jr. & Walters, L. (toim). Baltimore, Maryland: The Johns Hopkins University Press, 3-39.
Humphreys, Laud. (1970). Tearoom Trade; Impersonal Sex in Public Places. Chicago: Aldine.
Karjalainen, Sakari, Launis, Veikko, Pelkonen, Risto & Pietarinen, Juhani (toim). (2002). Tutkijan eettiset valinnat. Tampere: Gaudeamus. ISBN 951-662-852-4
Tuskegee-tutkimusta pidetään usein esimerkkinä epäeettisistä tutkimuksista. Kuvassa siihen osallistuneita koehenkilöitä.
Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta

Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta, lyhenteeltä Valko-Venäjän SNT (valkoven. Белару́ская Саве́цкая Сацыялісты́чная Рэспу́бліка, Белару́ская ССР, БССР, Belaruskaja Savetskaja Satsyjalistytšnaja Respublika, Belaruskaja SSR, BSSR, ven. Белору́сская Сове́тская Социалисти́ческая Респу́блика, Белору́сская ССР, БССР, Belorusskaja Sovetskaja Sotsialistitšeskaja Respublika, Belorusskaja SSR, BSSR) oli asukasluvultaan viidenneksi ja pinta-alaltaan kuudenneksi suurin Neuvostoliiton neuvostotasavalloista. Valko-Venäjän neuvostovaltio perustettiin 1919. Se kuului Neuvostoliittoon sen perustamisesta 1922 saakka, kunnes julistautui itsenäiseksi Valko-Venäjän tasavallaksi syyskuussa 1991.
Historia

Venäjän bolševikit kukistivat Valko-Venäjän itsenäisyyden joulukuussa 1918 ja heidän johdollaan perustettiin vuoden 1919 alussa Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta (valkoven. Сацыялістычная Савецкая Рэспубліка Беларусь, Satsyjalistytšnaja Savetskaja Respublika Belarus), jonka pääkaupungiksi tuli Minsk. Aiemman Valko-Venäjän kansallisen tasavallan itäisimmät osat, kuten Smolenskin, Vitebskin ja Mogiljovin seudut liitettiin Venäjään.
Liettuan-Venäjän sodan aiheuttamien sotilaallisten vaikeuksien vuoksi bolševikit yhdistivät Valko-Venäjän ja nukkevaltionsa Liettuan neuvostotasavallan Liettualais-valkovenäläiseksi neuvostotasavallaksi helmikuussa 1919. Pääkaupunkina oli Vilna, kunnes Puolan–Venäjän sodassa Puolan asevoimat valtasi sen huhtikuussa ja pääkaupungiksi tuli Minsk. Puolalaiset olivat vallanneet heinä-elokuuhun 1919 mennessä lähes koko Liettualais-valkovenäläisen neuvostotasavallan, jolloin sen seuraajaksi tuli uudelleen toimintansa aloittanut Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta.
Puolalaiset miehittäjät poistuivat Minskistä heinäkuussa 1920. Puolan–Venäjän sodan päättäneessä Riian rauhassa 1921 Valko-Venäjän silloinen länsipuolisko luovutettiin Puolalle. Menetys oli Valko-Venäjälle tuntuva: se menetti rajanvedossa lähes neljä miljoonaa asukastaan.
Historia > Ensimmäinen vuosikymmen

Bolševikkien vakiinnutettua valtansa Valko-Venäjän nimi muuttui muotoon valkoven. Беларуская Савецкая Сацыялістычная Рэспубліка, Belaruskaja Savetskaja Satsyjalistytšnaja Respublika muodostaen yhdessä Venäjän, Ukrainan ja Transkaukasian kanssa Neuvostoliiton vuonna 1922.
Uuden neuvostotasavallan rajoja muutettiin 1920-luvulla kolme kertaa. Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta luovutti Valko-Venäjän sosialistiselle neuvostotasavallalle alueita vuosina 1923, 1924 ja 1926.
Valko-Venäjän kulttuuri elpyi 1920-luvulla merkittävästi. Hallinto kiinnitti huomiota kouluihin ja taiteisiin ja valkovenäläisiä haluttiin nostaa valtionhallinnon päättäviin elimiin. Näkyvänä merkkinä kulttuurirenessanssista olivat Minskiin perustetut ensimmäiset teatterit ja orkesterit. Kirjallisella kentällä esiin astui uusia runoilijoita ja prosaisteja ja jo ennen neuvostovaltaa debytoinut Jakub Kolas jatkoi tuotantoaan. Hallinto ryhtyi julkaisemaan asiakirjoja myös aikaisemmin syrjityllä valkovenäjän kielellä.
Kulttuurielämän kohentaminen ei suinkaan sujunut ongelmitta. Kehittyneitä kulttuuri-instituutioita ei aluksi ollut, valtaosa väestöstä asui maalla, valkovenäjän kieltä aliarvostettiin ja valkovenäläisten osuus maan hallinnossa oli aluksi pieni. Käynnistettiin mittava kulttuuri-instituutioiden rakennustyö. Aluksi perustettiin 4 000 koulua. Sen jälkeen perustettiin tiedeakatemia, kansallinen kulttuuri-instituutti, kansalliskirjasto ja yliopisto. Vuonna 1926 todettiin lukutaitoisen aikuisväestön osuudeksi 53 % ja vuonna 1927 Valko-Venäjälle hyväksytty oma perustuslaki antoi kaikille kielille tasa-arvoisen aseman.
Sodan hävitysten jälkeen alkoi myös talous elpyä. Vuonna 1925 oli talous saavuttanut ensimmäistä maailmansotaa edeltäneen tason. Uutta teollisuutta syntyi NEP-kaudella vuosina 1921–1928 erityisesti puunjalostus- ja tekstiiliteollisuuden aloille. Myönteinen kehitys taloudessa ja kulttuurissa huomattiin ulkomaillakin. Moni porvarillisesti ja kansallisesti ajatteleva emigrantti palasi kotimaahansa.
NEP-kauteen liittyi kuitenkin myös ristiriitoja. Maaseudulla yksityisomistus lisääntyi, mikä oli vallassa olijoiden perimmäisten ajatusten vastaista. Talouden liberaali kehitys ei myöskään sopinut yhteen yhden puolueen diktatuurin kanssa.
Alkuvaiheessaan Valko-Venäjän SNT oli alueeltaan huomattavan suppea (sinivihreä alue, 1919 tilanne).
Läntinen Neuvostoliitto, tilanne alkuvuonna 1926. Valko-Venäjän SNT on kasvanut vuoden 1924 liitosten seurauksena pinta-alaltaan yli kaksinkertaiseksi (Polatskin, Vitsebskin, Mahiljoun seudut Venäjän SNT:ltä), mutta Homel (Gomel) kuuluu yhä Venäjän SNT:aan.
Vuoden 1926 alueliitoksen (Homelin seutu) jälkeinen Valko-Venäjän kartta (1. joulukuuta 1938).
Valko-Venäjän SNT:n rajat ja tasavallan aluejako vuosina 1945–1954.
Historia > Kollektivisointi ja terrori

NEP-kausi päättyi vuonna 1928, jolloin Neuvostoliiton kommunistinen puolue teki politiikassaan merkittävän muutoksen. Käyttöön otettiin suunnitelmatalouden periaatteet. Maata ryhdyttiin kahden ensimmäisen viisivuotissuunnitelman aikana 1928–1937 teollistamaan. Teollistaminen tehtiin kansan kustannuksella ja sen elintaso laski.
Ensimmäiseksi ryhdyttiin pakkokollektivisoimaan maataloutta. Valko-Venäjällä vainon kohteeksi joutui arviolta 600 000–700 000 maalaista. Heistä osa ei koskaan palannut kotiinsa. Tuhottaessa varakkaita viljelijöitä eli kulakkeja käynnistyi nälänhätä joka aiheutti tuhansien kuoleman.
Valko-Venäjä joutui 1930-luvulla kokemaan kolme terroriaaltoa. Ensimmäinen oli vuonna 1930 ja seuraavat vuosina 1933 ja 1937–1941. Eniten edustajiaan menetti maan koulutettu kansanosa. Eri alojen edustajia murhattiin sadoin tuhansin. Esimerkiksi nykyisen Minskin kehätien pohjoispuolella sijaitsevaan Kurapatyn metsään haudattiin arviolta 100 000–250 000 valtiollisen terrorin murhaamaa uhria vuosina 1937–1941.
Vainot käynnistettiin kansallisdemokraatteja vastaan käytävän taistelun nimissä. Heitä kohtiin esitettiin mielikuvituksellisia syytöksiä yrityksistä irrottaa Valko-Venäjä Neuvostoliitosta ja myydä se sen jälkeen ulkomaalaisille. Toiminnan johdossa väitettiin olleen vapautusjärjestön, jonka johtajana olisi ollut tuolloin suosittu runoilija Janka Kupala.
Valko-Venäjän kommunistipuolue menetti itsenäisen asemansa. Sen ohjelma ja päätökset toistivat vain pienin poikkeuksin muiden neuvostotasavaltojen ohjelmia. Puhdistukset suosivat tietyn tyyppisiä puoluemiehiä: syntyi vastuuta pakoilevien, aloitekyvyttömien ja moraalittomien puoluevirkailijoiden ryhmä. Aineellisten etujensa johdosta he olivat valmiita täyttämään millaisia määräyksiä tahansa.
1930-luvun alussa käynnistyi myös venäläistäminen. Vuonna 1933 astui voimaan kieliuudistus. Valko-Venäjää alettiin lähentämään venäjään ja sen käyttö kiellettiin korkeakouluissa sekä hallinnossa. Monet valkovenäläiset historialliset henkilöt painettiin taka-alalle ja tilalle tuotiin uusia, venäläisiä sankareita. Kulttuurielämästä piti tehdä ”internationalistista”, mikä oli peitenimi venäläistämiselle. Vuonna 1937 pidätettiin 128 kirjailijaa. Tiedeakatemian jäsenistä erotettiin 90 % joista suurin osa ammuttiin. Maanpaosta palanneet joutuivat vainon kohteiksi ja ”kansanvihollisiksi” julistettiin kymmeniä tuhansia henkilöitä. Vainot aiheuttivat valkovenäläisen korkeakulttuurin taantumisen.
Kokonaisuudessaan valkovenäläiset olivat hankalassa tilanteessa niin Puolassa kuin Neuvostoliitossakin. Puolassa valkovenäläiset joutuivat herkästi tekaistujen syytteiden kohteiksi syytteen koskien kommunistipropagandan levittämistä. Neuvostoliitossa valkovenäläisiä syytettiin kapitalismin levittämisestä, mikä tarkoitti lähes varmaa kuolemantuomiota. Puolan alueella valko-venäläisillä oli puolalaisten kanssa yhtäläiset oikeudet perustaa omia yrityksiä ja elämä oli muutenkin vapaampaa.
Historia > Valko-Venäjän alueiden yhdistyminen

Neuvostoliiton ja Saksan elokuussa 1939 solmiman hyökkäämättömyyssopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan seurauksena alkoi toinen maailmansota syyskuussa 1939. Saksa ja Neuvostoliitto hyökkäsivät Puolaan, jonka pohjoinen itäosa tuli Valko-Venäjän hallintaan. Valko-Venäjän asukasluku kasvoi 4,7 miljoonalla henkilöllä ja pinta-ala kasvoi lähes 100 000 neliökilometriä. Puolasta liitettyjen alueiden asukkaat pitivät aluksi neuvostoarmeijaa vapauttajanaan.
Uusille alueille lähetettiin neuvostojärjestelmän rakentajiksi komsomol-nuoria ja kommunistipuolueen virkailijoita. Idästä tulleet hämmästelivät entisten Puolan alueiden kulutustarvikkeiden runsautta.
Neuvostohallitus pyrki siihen, että uudet ja vanhat alueet olisivat erossa toisistaan. Uusien alueiden asukkaiden ei haluttu tietävän mitään itäosien yhteiskunnallisesta todellisuudesta. Teollisuudessa aloitettiin rakennemuutos. Pienet teollisuusyritykset kansallistettiin ja yhdistettiin suuremmiksi. Hallitus aloitti myös ”vihamielisen” väestön vainoamisen. Ennen Saksan hyökkäystä oli 300 000 henkilöä siirretty pois kotiseudultaan.