stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Republic F-105 Thunderchief

| Republic F-105 Thunderchief |
| --- | --- |
 121. taktinen hävittäjälaivueen F-105D-5-RE Thunderchief lennolla vuonna 1975.
Tyyppi:  hävittäjäpommittaja tiedustelukone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Republic Aviation
Suunnittelija:  Alexander Kartveli Alexander Seversky
Ensilento:  22. lokakuuta 1955
Esitelty:  1958
Poistettu käytöstä:  1984
Valmistusmäärä:  883 
Kaksi USAF:n F-105 Thunderchief-konetta Japanin ilmatilassa. Taustalla on Fuji-vuori. Etualalla oleva kone on kaksipaikkainen F-105F.
Republic F-105 Thunderchief on yhdysvaltalainen Republic Aviationin suunnittelema ja valmistama hävittäjäpommittaja. Ensilennon vuonna 1955 lentänyt kone otettiin palveluskäyttöön vuonna 1958. Kone suunniteltiin alun perin jokasään rynnäkkökoneeksi, joka kykenee ilmataistelutoimintaan. Lempinimillä "Thud" ja "Chief" tunnettu Republic F-105 Thunderchief kuului yhdysvaltalaisten Century Series -hävittäjäsarjaan. Sen suunnittelivat Alexander Seversky ja Alexander Kartveli.lähde?
Kehitys ja tuotanto

Republic Aviation käynnisti vuonna 1951 yhtiön sisäisen Advanced Project 63 Fighter Bomber Experimental (AP-63FBX) -hankkeen, jonka tavoitteena oli 1,5 Machin nopeuteen kykenevän ydinaseilla varustetun hävittäjäpommittajan kehittäminen. Yhdysvaltain ilmavoimat teki virallisen esityksen koneen kehittämisestä seuraavan vuoden huhtikuussa, mikä johti kuukautta myöhemmin myös suulliseen jatkolupaan Republicin jo aloitetulle hankkeelle. Syyskuussa allekirjoitettiin virallinen sopimus, joka käsitti 199 koneyksilön valmistuksen. Koneiden tuli olla operatiivisessa käytössä vuoteen 1955 mennessä.
Kehityshankkeen alkuvuodet olivat epävarmoja, sillä ilmavoimat teki useita radikaaleja muutoksia koneiden tilausmäärään: tilaus supistettiin alkuun 37 hävittäjäpommittajaan ja yhdeksään tiedustelukoneeseen maaliskuussa 1953. Koko projekti lakkautettiin saman vuoden joulukuussa, mutta aloitettiin jälleen seuraavan vuoden helmikuussa, tosin tällä kertaa vain viidentoista koekoneen hankintana. Syyskuussa projektia supistettiin kolmeen koneeseen, mutta hankintamäärä nostettiin kuukautta myöhemmin kuuteen ja palautettiin lopulta viiteentoista helmikuussa 1955.
Alkuperäisen joulukuussa 1953 esitellyn AP-63FBX:n voimanlähteenä oli kaksi Allison J71 -moottoria. Ne vaihdettiin myöhemmin yhteen Allison J71-A-7 -moottoriin, jonka työntövoima oli jälkipolttimella 64,49 kilonewtonia. Kone oli yksipaikkainen, ja sen siipien kärkiväli oli 11,19 metriä ja pituus 15,94 m. Lentopaino tyypillisessä taisteluvarustuksessa oli 12 474 kilogrammaa ja suurin lentoonlähtöpaino 16 783 kg, mistä höytykuormaa 2 722 kg. Kiinteinä aseina oli neljä 0,60 tuuman T-130-konekivääriä, joista kullekin 300 patruunaa. Sisäiseksi pommikuormaksi arvioitiin 907 kg perinteisiä pommeja tai yksi 1 542 kg taktinen ydinase. Ulkoripustimissa koneen oletettiin kykenevän kuljettamaan kuusi 454 kg pommia tai toisen taktisen ydinaseen. Aseiden laukaisuun oli käytössä uusi MA-8-tulenjohtojärjestelmä. Kone muistutti paljon RF-84F Thunderflash -tiedustelukonetta ollen kuitenkin suurempi.
Yhdysvaltain ilmavoimien joulukuussa 1954 julkistamat koneelle asetetut yleiset vaatimukset GOR-49 (engl. General Operational Requirements) asettivat koneen kehittämiselle kolme uutta vaatimusta, jotka olivat ilmatankkauskyky, uuden kehittyneemmän taistelunhallintajärjestelmän käyttöönotto ja suurempi suorituskyky kuin alkuperäisellä koneella. Suorituskykyvaatimus tuli ennen kaikkea Allison J71 -moottorin vaihtumisesta edelleen kehitteillä olleeseen Pratt & Whitney J75 -moottoriin.
Kehitys ja tuotanto > YF-105A

Suunnitelma muovautui tammikuussa 1954 lähemmäs F-105:n lopullista toteutusta. Koneen keula terävöityi ja sivuvakaimia siirrettiin edemmäs ja samalla koneen rungon alalaitaan. Siipien nuolikulma säilyi 45 asteessa neljänneksi pituuden jälkeen,selvennä mutta siipien kärkiväliä pienennettiin 16,65 metristä 15,88 metriin. Koneen pituutta kasvatettiin 15,94 metristä 18,90 metriin. Moottorina säilyi Allison J71-A-7, mutta siihen liitettiin säädettävä suihkusuutin lisäämään työntövoimaa jälkipoltolla 64,49 kilonewtonista 68,93 kilonewtoniin. Suurin asekuorma määritettiin 2 722 kilogrammaan ja kiinnityspisteitä lisättiin. Kiinteät konekiväärit korvattiin yhdellä 20 millimetrin General Electric T-171D -kanuunalla, jossa oli kuusi pyörivää putkea ja jonka suurin tulinopeus oli 6 000 laukausta minuutissa. Ammusrummussa oli 1 028 kranaattia.
Uudistettu kone sai mallinimen F-105A ja esittelyyn valmistettu malli tarkastettiin ja hyväksyttiin lokakuussa 1953. MA-8-tulenjohtojärjestelmään kuuluivat etäisyydenmittaustutka AN/APG-31, K-19-tähtäin, pommitus- ja lentoaikatietokone ja T-145-erikoispommienlaukaisujärjestelmä. Koneen taistelupaino kasvoi 12 941 kilogrammaan ja suurin lentoonlähtöpaino yhdellä taktisella ydinaseella kuormattuna 18 710 kg. Koneen huippunopeudeksi arvioitiin 1 417 km/h 10 668 metrin korkeudessa varustettuna yhdellä taktisella ydinaseella ja ulkoisilla lisätankeilla. Koneen toimintasäteeksi arvioitiin sisäisin polttoainetankein 1 543 km, mutta koneessa oli ilmatankkausmahdollisuus mahdollistaen lähes rajattoman toimintasäteen.
GOR-49:n aiheuttamana muutoksena koneeseen asennettiin Allisonin moottorin tilalle Pratt&Whitney YJ75-P-3. Moottorin teho oli jälkipolttimella 104,51 kN, mikä lisäsi tehoa 35,58 kN. Moottorin kehitys kuitenkin viivästyi aiheuttaen F-105-projektille viivästyksiä, joiden seurauksena kumpikin YF-105A -prototyyppi varustettiin P&W J57-P-25 -moottorein.
Ensimmäinen prototyyppi 54-0098 valmistui lokakuun alussa 1955. Kenttä- ja rullauskokeet alkoivat Edwardsin lentotukikohtaan siirron jälkeen. Republicin koelentäjä Rusty Roth teki ensimmäisen koelennon 22. lokakuuta. Lennon, joka kesti kaikkiaan noin 45 minuuttia, aikana Roth rikkoi äänivallin. Nopeuskokeissa kone ei kuitenkaan saavuttanut GOR-49:ssä vaadittua nopeutta. Ongelma ei johtunut pelkästään korvaavista J57-moottoreista, vaan rungon muodon aiheuttama vastus oli merkittävänä tekijänä. Toinen prototyyppi 54-0099 teki ensilentonsa 28. tammikuuta 1956. Ohjelman ongelmat aiheuttivat lopulta kummankin prototyypin tuhoutumisen lento-onnettomuuksissa. Maaliskuussa Rothin ohjaama prototyyppi menetti kesken lennon moottoritehon, kun oikea laskuteline laskeutui täydessä vauhdissa murtaen sen. Roth joutui tekemään laskun ilman laskutelineitä, jolloin runko katkesi. Toinen koelentäjä Hank Beairdin noustessa lentoon etupyörä nousi liian nopeasti rikkoen lukitusjärjestelmän, minkä jälkeen etupyörä ei laskeutunut eikä noussut. Beairdin ainoaksi vaihtoehdoksi jäi tehdä mahalasku, jolloin kone tuhoutui. Kummassakin onnettomuudessa ainoastaan lentäjien ylpeys sai kolhun.
Kehitys ja tuotanto > RF-105B

Tehtaan tyyppinimen AP-71 saanut tiedusteluversio määriteltiin elokuussa 1955. Kone suunniteltiin F-105B-mallin pohjalta, ja siitä haluttiin päivätiedustelukykyinen. Vuoden 1957 budjetista siirrettiin sivuun kaksi kuukautta ennen F-105B:n ensilentoa kymmenen miljoonaa dollaria, millä oli tarkoitus rahoittaa 65:n F-105B- ja 17:n RF-105B-koneen hankinta. Kameroilla varustettuja koneita valmistui kuitenkin lopulta ainoastaan kolme: koneyksilöt 54-0105, 54-0108 ja 54-0112. Koneissa oli kaikkiaan viisi kameraa, joille tehtiin tilaa poistamalla T171E-3 Vulcan -tykki ja E-34-etäisyydenmittaustutka. Pommikuiluun oli asennettu 1 287 litran lisäpolttoainesäiliö. Koneiden omasuojana oli vain kaksi rungon sivuun ilmanottoaukkojen alle asennettua 20 mm M39A1 -tykkiä. Tiedustelukonehanke lopetettiin heinäkuussa 1956, kun kaikki koneet oli rakennettu, mutta kameroita ei asennettu. Koneet siirrettiin JF-105B prototyypeiksi.
Kehitys ja tuotanto > F-105C

Tilauksen lisäpöytäkirjan mukaan Republicin piti valmistaa viisi kaksipaikkaista F-105C-konetta. Koneissa piti olla sama runko kuin F-105B:ssä, mutta niihin piti asentaa lentäjän taakse paikka toiselle lentäjälle. Tila toiselle ohjaamolle saataisiin poistamalla rungon polttoainesäiliö. Ilmavoimat peruutti hankkeen vuonna 1957, kun koneesta oli tehty ensimmäinen malli.
Kehitys ja tuotanto > F-105D

Jo F-105B:n kehityksen alkuvaiheessa Republic ja ilmavoimat aloittivat seuraavan version kehittämisen. Koneen suunnitelmat olivat niin lupaavia, että ilmavoimat teki suullisen lupauksen 14 lennoston varustamisesta F-105D:llä, eli yhteensä 1 400 koneen tilauksesta. Määrä kuitenkin noin puolittui F-4 Phantom II -koneiden valmistuessa.
Päivitetty GOR-49-1 poikkesi edeltäneistä vaatimuksista luoden kolme eroa konemallien välillä. Uudessa koneessa piti olla kehittyneempi tulenjohtojärjestelmä, voimakkaampi moottori ja täysin uusittu ohjaamon instrumentointi. Nämä vaatimukset edellyttivät kuitenkin suuren joukon pienempiä muutoksia kaikkialle koneeseen. Koneeseen asennettiin täysin uusi tulenjohtojärjestelmä AN/ASG-19 Thunderstick, jota voitiin käyttää pommituksiin joko päivänvalolla tai rajoitetussa näkyvyydessä. Järjestelmä tuki myös sekä ilmasta-ilmaan että ilmasta-maahan ammuntaa, ja mahdollisti viimeisimpien perinteisten aseiden ja taktisten ydinaseiden käytön. Uusi tutkajärjestelmä NASAAR R-14A mahdollisti sekä maastonseurannan että karttalennon. Järjestelmään kuului APN-131 doppler-tutka ja X-kaistan radioseuranta. Koneen eturunko jouduttiin uudelleensuunnittelemaan, sillä R-14A-tutkajärjestelmän etäisyydenmittaukseen käytetty antenni oli aiempaan tutkalaitteistoon verrattuna huomattavasti suurempi. Eturungon uudelleensuunnittelu kasvatti koneen pituutta 38,1 senttimetriä. Aiemmin vasemman siiven kärjessä ollut pitot-putki siirrettiin myös koneen keulaan.
F-105D:n voimanlähteeksi tuli jo F-105B-20-sarjassa testattu J75-P-19W-moottori, joka tuotti jälkipoltolla ja vesisuihkutuksella 117,85 kN:n tehon. Lisääntynyt teho vaati lisää syöttöilmaa, minkä seurauksena koneen ilmanotto piti suunnitella uudelleen.
Virallisesti viimeisen lennon F-105:llä teki 25. helmikuuta 1984 466. taktisen hävittäjälaivueen F-105D, joka laskeutui Hillin lentotukikohtaan.
Kehitys ja tuotanto > F105E

F-105E oli aiemman F-105C-mallin tapaan ilmavoimien toivoma kaksipaikkainen harjoituskone, mutta perustui jatkokehitettyyn F-105D-malliin, jossa ohjaamon takana rungossa sijainnut polttoainesäiliö korvattiin toisella ohjaamolla. Ohjaamojen suojana oli yhtenäinen kuomu. Ainoastaan kahdeksan koneen rungon etuosa oli 45-prosenttisesti valmiina, kun projekti keskeytettiin 18. maaliskuuta 1959. Ilmavoimat halusi tehtaan keskittyvän F-105D-koneen kehitykseen aikataulun kuromiseksi ja kustannusten laskemiseksi.
Kehitys ja tuotanto > Tuotantosarjat

Koneita valmistettiin kaikkiaan 833 tilatuista 926 koneesta, jotka kaikki valmistuivat Republicin Farmingdalen tehtaalla New Yorkissa. Pääosa valmistetuista koneista oli versiota F-105D ja F-105F. Valmistuneet koneet tyypeittäin:
2 kappaletta YF-105A-1-RE 54-0098 ja 54-0099
4 kappaletta F-105B-1-RE 54-0100 – 54-0103
5 kappaletta F-105B-5-RE 54-0104, 54-0106, 54-0107, 54-0109 ja 54-0110
2 kappaletta JF-105B-1-RE 54-0105 ja 54-0108
1 kappale F-105B-6-RE 54-0111
1 kappale JF-105B-2-RE 54-0112
9 kappaletta F-105B-10-RE 57-5776 – 57-5784
18 kappaletta F-105B-15-RE 57-5785 – 57-5802
38 kappaletta F-105B-20-RE 57-5803 – 57-5840
3 kappaletta F-105D-1-RE 58-1146 – 58-1148
66 kappaletta F-105D-5-RE 58-1149 – 58-1165, 58-1166 – 58-1173, 59-1717 – 59-1757 ja peruutettu tilaus 59-1775 – 59-1816
45 kappaletta F-105D-6-RE 59-1758 – 59-1774, 58-1817 – 58-1826 ja 60-0409 – 60-0426
121 kappaletta F-105D-10-RE 60-0427 – 60-0535, 60-5374 – 60-5385 ja peruutettu tilaus 60-0535 – 60-0546
66 kappaletta F-105D-15-RE 61-0041 – 61-0106
55 kappaletta F-105D-20-RE 61-0107 – 61-0161
80 kappaletta F-105D-25-RE 61-0162 – 61-0220, 62-4217 – 62-4237 ja peruutettu tilaus 61-0221 – 61-0260
39 kappaletta F-105D-30-RE 62-4238 – 62-4276
135 kappaletta F-105D-31-RE 62-4277 – 62-4411
36 kappaletta F-105F-1-RE 62-4412 – 62-4447
107 kappaletta F-105F-1-RE 63-8260 – 63-8366
Käyttö

Koneella saavutettiin Vietnamin sodassa monia ilmataisteluvoittoja: kaikkiaan 28 kpl MiG-17:n ja MiG-21:n pudotusta. Eräs menestynyt "Thud-pudottaja" oli kolme ilmataisteluvoittoa saavuttanut kapteeni Rip Blaisdell.
F-105 kärsi ilmeisestä kömpelyydestä. Arviolta noin puolet valmistetuista tämän tyypin sotilaslentokoneista tuhoutui Vietnamin sodassa. Suurin osa näistä tuhoutui ilmatorjunnan tulessa. Kone oli lisäksi heikommin suojattu kuin esimerkiksi Yhdysvaltain laivaston käyttämä hävittäjäpommittaja F-4 Phantom. F-4:ään nähden F-105 saavutti myös huomattavasti pienemmän lakikorkeuden (14 800 m). Tämä mainittu konetyyppi myös valtaosin syrjäytti mm. Wild Weasel -toiminnassa F-105-tyypin.
Tekniset tiedot

Lahde:
| Versio | YF-105A | F-105D | F-105F | F-105G |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Miehistö | 1 | 1 | 2 | 1 |
| Kärkiväli (m) | 10,64 | 10,64 | 10,65 | 10,65 |
| Pituus (m) | 18,72 | 19,58 | 21,22 | 21,22 |
| Korkeus (m) | 5,33 | 5,99 | 6,15 | 6,15 |
| Voimalaite | 1 ×P&W J57-P-25 | 1 ×P&W J75-P-19W | 1 ×P&W J75-P-19W | 1 ×P&W J75-P-19W |
| Työntövoima (kN) | 45,37 | 76,51 | 76,51 | 76,51 |
| Työntövoima (kN, jälkipoltolla) | 66,73 | 117,88 | 117,88 | 117,88 |
| Siipipinta-ala (m²) | 35,77 | 35,77 | 25,77 | 35,77 |
| Tyhjäpaino (kg) | 9530 | 12 473 |  |  |
| Suurin lentoonlähtöpaino (kg) | 18 398 | 23 834 | 24 506 | 24 757 |
| Sisäinen polttoainemäärä (l) | 3 217 | 5 867 | 4 391 | 3 978 |
| Suurin polttoainemäärä (l) | 9 463 | 11 734 | 11 734 | 11 321 |
| Huippunopeus (km/h, merenpinnassa) | 1 252 | 1 345 | 1 410 | 1 262 |
| Lakikorkeus (m) | 15 225 | 14 783 |  | 13 381 |
| Lentomatka (km) | 2 720 (mailia)selvennä | 3 553 |  | 3 004 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hallen hävittäjäsivu: F-105 Thunderchief (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=160
http://www.burrusspta.org/thud.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://break-left.org/air/f-105.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.nationalmuseum.af.mil/factsheets/factsheet.asp?id=311
http://militaryhistory.about.com/od/militaryaircraft/p/f105.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.airspacemag.com/military-aviation/thuds-the-ridge-and-100-missions-north-47278311/
Ensimmäinen valmistunut YF-105A-prototyyppi
Esisarjan F-105B-1-RE (koneyksilö 54-0102)
Republic F-105B-6-RE
446. taktinen hävittäjälaivueen F-105B-20-RE Kellyn lentotukikohdassa Texasissa helmikuussa 1973.
F-105D Thunderchief täydellä pommikuormalla: 16 kpl 340 kg:n pommeja, kaikki koneen ulkopuolisissa ripustimissa.
F-105D:n NASARR-tutkajärjestelmä.
F-105D Takhlin lentotukikohdassa Thaimaassa vuonna 1966.
F-105D -mallin kolmitahopiirros, jossa myös muiden mallien sivuprofiilit
Ohjaamo
Väinö Kuisma (keihäänheittäjä)

Väinö Kuisma (7. elokuuta 1934 Vuoksenranta – 18. helmikuuta 2015) oli suomalainen keihäänheittäjä.
Kuisma osallistui ainoana suomalaisena keihäänheittäjänä Rooman 1960 olympialaisiin ja sijoittui neljänneksi 17 senttiä pronssimitalistille, Unkarin Gergely Kulcsárille hävinneenä. EM-kilpailuihin Kuisma osallistui kolmasti: Tukholmassa 1958 hän sijoittui viidenneksi, Belgradissa 1962 kymmenenneksi ja Budapestissa 1966 kuudenneksi.
Suomen mestaruuden Kuisma voitti vuosina 1958 ja 1960, ja hopealle hän sijoittui kuudesti. Hänen muita tärkeitä saavutuksiaan olivat 30 maaottelua, joista 10 Ruotsi–Suomi maaotteluita, kaksi kultaa poliisien EM-kisoissa ja kolme nuorten SM-kultaa.
Lapsuus

Väinö Kuisma syntyi Vuoksenrannassa 7. elokuuta 1934 Pöyryniemen kylässä. Väinö Kuisma oli 5-vuotias, kun hän ensimmäisen kerran jätti kotinsa perheensä kanssa ja lähti evakkoon talvisodan alta Kurikkaan, Oppaan kylään. Kurikasta perhe siirtyi Vehmersalmelle, josta vuonna 1941 perhe pääsi muuttamaan takaisin kotiin Pöyrynummeen. Kesäkuussa 1944 neuvostoarmeijan suurhyökkäyksen vuoksi perhe joutui jättämään lopullisesti kotinsa ja asettumaan Joutsaan. Väinö Kuisma lähetettiin sotalapseksi Mariestadin kylään Ruotsiin kirkkoherra Einar Rutbergin perheeseen ja Väinö viihtyi perheessä oikein hyvin vajaan kahden vuoden ajanjakson ja oppi hyvin puhumaan ruotsin kieltä. Yhteys Ruotsin perheeseen säilyi aikuisikään asti.
Urheilu-ura

Vuonna 1952 keihäänheitto vakiintui Väinö Kuisman päälajiksi. Pääsy Helsingin olympialaisiin seuraamaan urheilijoiden ja keihäänheittäjien kisaamista oli mieleenpainuva kokemus ja samalla vahvistus sille, että jonain päivänä Kuisma haluaa edustaa Suomea olympiakisoissa.
Kesäkuussa 1953 oli tiedossa ensimmäinen ulkomaanmatka Budapestiin ja samana kesänä Oslon Bisletillä Kuisma heitti nuorten Suomen ennätyksen 70,84. Kalevan kisoissa tuli ensimmäinen yleisen sarjan SM-mitali. Kauden maailmantilastossa 1953 Väinö Kuisma oli sijalla 12. 1958 kesällä pidettiin Kalevan kisat Kouvolassa. Suomen mestaruuden voittaminen omassa kotikaupungissa oli mieluinen voitto. Kesän varma kunto varmisti pääsyn EM-kisoihin Tukholmaan, jossa Kuisma oli tuloksellaan 74,90 viides. Unelma edustaa Suomea olympialaisissa toteutui vuonna 1960. Kuisma heitti kisoissa oman ennätyksensä (78,40) ja jäi lopulta 17 cm päähän pronssimitalista tiukan kisan jälkeen.
Omasta terveydestä huolehtiminen oli Kuismalle hyvin tärkeää. Kuisma innostui kasvisruokavaliosta ollessaan Juntusen opistolla urheiluhierojakurssilla. Kuisma noudatti laktovegetariaanin ruokavaliota noin 10 vuotta, eikä syönyt lainkaan lihaa, kalaa eikä kananmunaa. Kuisma osoitti tällä, että myös voimailulajeissa on mahdollista pärjätä huipulla syömättä lihaa ym.
Tokion olympiavuonna 1964 Kuisma heitti hyviä tuloksia ja oli SM-kilpailussa Jorma Kinnusen jälkeen toinen tuloksella 75,13. Pettymys oli suuri, kun kisalippu Tokioon jäi saamatta hyvistä näytöistä huolimatta. Kutsut Kuuban kisamatkoille kahdesti vuosina 1965 joulukuussa ja 1966 olivat Kuismalle hyvin mieluisia kisareissuja. Kuisma oli ensimmäinen keihäänheittäjä, joka on heittänyt yli 80 metriä Kuuban maaperällä. Samaisena syksynä ennen Kuuban matkaa Kuisma heitti 3.10.1965 oman ennätyksensä 85,04. Kuisman neljännet suurkilpailut ja samalla viimeiset olivat vuonna 1966 Budapestissa, jossa hän tuli kuudenneksi tuloksella 79,26.
Työura

Väinö Kuisma toimi poliisin alokaskurssista lähtien liikkuvassa poliisissa. Ensimmäinen virkapaikka oli Joensuussa, jonka jälkeen seurasivat Heinola, Mikkeli ja Kouvola. Väinö Kuisma kuului ryhmään, jonka päätehtävänä oli alkoholin salakuljetuksen ja huumekaupan torjunta. Työtehtävien hoito oli Kuismalla aina päätehtävänä ja urheilu oli harrastus.
Väinö Kuisman elämän viimeinen virallinen edustustilaisuus oli tasavallan presidentin kutsu saapua 6. joulukuuta 2014 itsenäisyyspäivän vastaanotolle muiden keihään arvokisamitalistien mukana. Väinö Kuisma oli puolisoineen hyvin otettu tästä huomionosoituksesta suomalaisia keihäänheittäjiä ja urheilijoita kohtaan.
Aiheesta muualla

Väinö Kuisma Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Kuvia Väinö Kuismasta
Väinö Kuisman muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Matti Ristinen

| Matti Ristinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. tammikuuta 1974 (ikä 51) Nacka, Ruotsi
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1996–
Merkittävät roolit:  Lauri Salmi (Kun taivas repeää & Taivas sinivalkoinen) Sami (Kuutamolla) Medieval Priest (Manaaja: Alku) Ville (Maata meren alla) Tommi Jussila (Pirunpelto) Ilmari Nortamo (Syke) Jussi Ritola (Kaikki synnit)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Matti Ristinen (s. 7. tammikuuta 1974 Nacka, Ruotsi) on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt erinäisissä teattereissa vuodesta 1997. Televisioyleisölle hän on tullut tutuksi muun muassa Lauri ”Lasse” Salmena epookkisarjoissa Kun taivas repeää ja Taivas sinivalkoinen sekä useista sivuosistaan suomalaisissa suosikkisarjoissa, kuten esimerkiksi Syke. Vuosina 2009–2013 hän esitti pääroolia, Tommi Jussilaa, Yle TV2:n menestyssarjassa Pirunpelto. Hän on myös pääosassa Kari Tapiosta kertovassa elokuvassa Olen suomalainen, joka sai ensi-iltansa syksyllä 2019, sekä Kaikki synnit -rikossarjan toisella ja kolmannella tuotantokaudella, alkaen vuodesta 2020.
Lapsuus ja nuoruus

Matti Ristinen syntyi Nackassa, Tukholman naapurikunnassa, Raimo ja Kaisa (o.s. Räisänen) Ristisen perheeseen. Perhe muutti Suomeen Kärsämäelle 1970-1980-luvun vaihteessa. Vuonna 1993 Ristinen valmistui ylioppilaaksi Kärsämäen lukiosta. Hän opiskeli teatteritaidetta Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksella neljä vuotta ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1997.
Teatteriammattilaiseksi

Ammattilaisuransa Ristinen aloitti Turun kaupunginteatterissa, jossa hän työskenteli 1997–2000. Siellä hänen näyttämötaiteellisiin tulkintoihinsa lukeutui muun muassa Tommy Barbanin osa näytelmässä Yö on hellä ja D’Artagnan klassikkonäytelmässä Kolme muskettisoturia. Ristinen kiinnitettiin Helsingin kaupunginteatteriin kaudeksi 2002–2003; siellä hän näytteli teoksissa Vaahteramäen Eemeli ja Housut pois. KokoTeatterissa – jonka perustajajäsen ja nimen keksijä Ristinen on – hän tulkitsi muun muassa Harold Dopsin osan näytelmässä Todiste vuonna 2003. Teatteri Imatrassa hän näytteli Pohjanmaan Erkki Hakalaa vuonna 2004. Ristinen näytteli vuonna 2012 Jeesusta Porvoon Teatterin pääsiäisajan kärsimysnäytelmässä Via Crucis – Ristin tie. Ristinen on esittänyt myös monologeja, kuten Nuoren Wertherin kärsimykset 1995 ja Kullervo 1998.
Yksityiselämä

Ristinen on naimisissa näyttelijä Sari Haapamäen kanssa ja heillä on kaksi lasta.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva / TV-elokuva / Lyhytelokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1999 | Avanto | Pertti Peltola |
| 2000 | Hylätyt talot, autiot pihat | lääkintämies muuntajalla |
| 2002 | Kuutamolla | Sami |
| 2004 | Manaaja: Alku | keskiaikainen pappi |
| 2005 | Paha maa | Antin psykiatri |
| 2006 | Valkoinen kaupunki | taksiasiakas |
| 2006 | Riisuttu mies | Korpinen |
| 2006 | Linnut | Eero |
| 2007 | Ganes | Pikku-Remun valmentaja |
| 2007 | Joulutarina | Einari, Nikolaksen isä |
| 2007 | Kinnunen |  |
| 2008 | Lacrimosa | Lauri Aro |
| 2008 | Intalniri incrucisate |  |
| 2008 | Käsky | vanki |
| 2008 | Sinun kanssasi | Karl |
| 2009 | Maata meren alla | Ville |
| 2012 | Vuosaari | äidin kaveri |
| 2017 | Tuntematon sotilas | majuri Sarastie |
| 2019 | Olen suomalainen | Kari Tapio |
| 2021 | Syke-elokuva: Hätätila | Ilmari Nortamo |
|  | Syke: Särkynyt sydän | Ilmari Nortamo |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Televisiosarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1996 | Metsolat | Arvo Vanhanen nuorena  |
| 1996 | Lihaksia ja luoteja | mies parkkipaikalla |
| 1997 | Kun taivas repeää | Lauri Salmi |
| 1999 | Hovimäki | Matts Rask |
| 2000 | Salatut elämät | Valtteri Elovirta |
| 2001 | Taivas sinivalkoinen | Lauri Salmi |
| 2002 | Tummien vesien tulkit | poliisi |
| 2003 | Rikospoliisi Maria Kallio | Tommi Laitinen |
| 2003 | Irtiottoja | Juha |
| 2003 | Kotikatu | Jaakko Riippa |
| 2003 | Kaverille ei jätetä | poliisi / ambulanssikuljettaja |
| 2005 | Kylmäverisesti sinun | Jarmo Valtonen |
| 2006 | Käenpesä | Leo Hietala |
| 2007 | Kaikki kunnossa | Matti Nylund |
| 2007 | Punahilkka | Juha Meriläinen |
| 2008 | Kymenlaakson laulu | Sakari |
| 2008 | Sydänjää | Mark |
| 2009–2013 | Pirunpelto | Tommi Jussila |
| 2014– | Syke | Ilmari Nortamo |
| 2019–2023 | Kaikki synnit | Jussi Ritola |
| 2019 | Pientä laittoa | Rolle |
| 2021 | Hotel Swan Helsinki | Sauli |
| 2021 | Häräntappoase | Pietari Hurme |