stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Al Hubbard

Allan ”Al” Hubbard (26. toukokuuta 1915 – Fallbrook 1984) oli yhdysvaltalainen Disney-sarjakuvien piirtäjä. Hän keksi yhdessä Dick Kinneyn kanssa Touho Ankan. Hän oli mukana tekemässä sarjakuvasovituksia Disneyn tuottamista piirroselokuvista kuten Peter Pan, Kaunotar ja Kulkuri ja Viidakkokirja. Hän piirsi 1950–1970-luvuilla muun muassa Kaunottaren ja Kulkurin spin-off-sarjakuvaa Pepiä.
Syvä taivas

Syvän taivaan kohde Orionin sumu
Syvä taivas (engl. deep sky) on harrastelijatähtitieteessä käytetty termi, jolla viitataan aurinkokunnan ulkopuolella sijaitsevaan avaruuden osaan ja siellä oleviin kohteisiin.
Syvän taivaan kohteisiin luetaan lähes kaikki havaittavissa olevat kaukaisemman avaruuden kohteet yksittäisiä tähtiä ja muuttuvia tähtiä lukuun ottamatta. Kaksois- ja moninkertaisten tähtien kuulumisesta syvän taivaan kohteisiin on näkemyseroja.
Tyypillisiä syvän taivaan kohteita ovat erilaiset tähtijoukot ja -sumut sekä galaksit.
Monia syvän taivaan kohteita voidaan pitää ns. "pintakohteina", eli niillä on havaittava pinta, toisin kuin tähdillä, jotka suurillakin kaukoputkilla näkyvät pistemäisinä.
Syvän taivaan kohteita

Galaksit
Kierteisgalaksit (mukaan lukien Linnunrata)
Elliptiset galaksit
Linssimäiset galaksit
Epäsäännölliset galaksit
Aktiiviset galaksit
Kaasusumut
Planetaariset sumut
Heijastussumut
Pimeät sumut
Emissiosumut
Tähtijoukot ja tähtiryhmittymät
Avoimet tähtijoukot
Pallomaiset tähtijoukot
Asterismit
Tähdet
Kaksois- ja moninkertaiset tähdet
Syvän taivaan havaitseminen

Koska syvän taivaan kohteet ovat yleensä melko kaukaisia ja himmeitä, tarvitaan silmälle apuvälineeksi kiikari tai kaukoputki keräämään valon fotoneita. Kuitenkin monet syvän taivaan kohteet ovat havaittavissa jo paljain silmin. Kaikki eivät tyydy vain katselemaan ja ihastelemaan kohteita, vaan piirtävät ja kuvaavat niitä kameroilla ja CCD-kennoilla mahdollistaen tieteellisen tarkat havainnot. Esimerkiksi monet viime aikojen supernovista ovat harrastajien löytämiä.
Luettelot

Syvän taivaan kohteista on olemassa useita yleisessä käytössä olevia luetteloita, joissa jokainen kohde on saanut oman tunnuksensa. Messierin luettelon 110 kohdetta ovat kaikki keskivertoharrastajan ulottuvilla. NGC (New General Catalogue) sisältää rektaskension mukaan numeroituina yli 7 000 syvän taivaan kohdetta ja sen lisäluettelo IC (Index Catalogue) noin 5 000 kohdetta.
Historiaa

Syvää taivasta on havaittu hamasta muinaisuudesta asti. Lukuisat kohteet tunnettiin jo antiikin aikana, mutta niiden todellista luonnetta alettiin ymmärtää vasta 1600- ja 1700-luvuilla kaukoputkien kehityksen myötä. Ensimmäisiä syvän taivaan havaintoja kaukoputkella teki Galileo Galilei, joka havaitsi muun muassa tähtijoukkoja, ja huomasi Linnunradan koostuvan lukuisista tähdistä. Charles Messier teki 1700-luvulla ensimmäisen syvän taivaan kohteiden luettelon, joka sisälsi 109 kohdetta. Luettelo tunnetaan nykyään Messierin luettelona, ja suurin osa sen kohteista on suhteellisen helppoja ja kirkkaita, ja ovat helposti näkyvissä pienelläkin kaukoputkella. Messierin jälkeen kohteita tutkivat ja luetteloivat muun muassa William Herschel ja hänen poikansa John Herschel. Rossen jaarli William Parsons havaitsi 1800-luvulla aikansa suurimmalla kaukoputkella muun muassa Ajokoirien tähdistössä sijaitsevaa ”pyörregalaksia” ja havaitsi ensimmäisenä galaksin kierteisrakenteen.
Kuuluisia syvän taivaan havaitsijoita ennen ja nyt

Charles Messier
William Herschel
John Herschel
Lordi Rosse
Stephen O'Meara
Kirjallisuutta

Henriksson, Riku & Mäkelä, Veikko: Messierin kohteet.  (Kartat on piirtänyt Veikko Mäkelä. Ursan julkaisuja 73. - 2. korjattu painos)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2005.  ISBN 952-5329-42-9
O'Meara: The Caldwell objects.  Sky publishing, 2002.  ISBN 0-933346-97-2
O'Meara: Hidden Treasures.  Cambridge university press, 2007.  ISBN 978-0-521-83704-0
O'Meara: Herschel 400.  Cambridge university press, 2007.  ISBN 978-0-521-85893-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Astronetin opas syvän taivaan kohteiden piirtämiseen
Deep Sky -havaitsijan opas
Ursan syvä taivas -jaoston kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ursan syvä taivas- jaoston havaintoarkisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Mikkel Steinen syvä taivas -aiheiset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Filip IV (Espanja)

| Filip IV |
| --- | --- |
 Espanjan kuningas Filip IV valtansa huipulla, Diego Velázquez n. 1631–1632
Espanjan kuningas
Valtakausi:  31. maaliskuuta 1621 – 17. syyskuuta 1665
Edeltäjä:  Filip III
Seuraaja:  Kaarle II
Portugalin kuningas
Valtakausi:  31. maaliskuuta 1621 – 1. joulukuuta 1640
Edeltäjä:  Filip II
Seuraaja:  Juhana IV 

Syntynyt:  8. huhtikuuta 1605 Valladolid, Espanja
Kuollut:  17. syyskuuta 1665 Madrid, Espanja
Hautapaikka:  Kuninkaiden pantheon, El Escorial, Madrid
Puoliso:  Elisabet Ranskalainen Itävallan Maria Anna
Lapset:  Baltasar Carlos Maria Teresia Margareeta Teresia Filip Kaarle II
Koko nimi:  Felipe Domingo Víctor de la Cruz de Austria y Austria
Suku:  Habsburg
Isä:  Filip III
Äiti:  Margareeta Itävaltalainen
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Filip IV (esp. Felipe IV; 8. huhtikuuta 1605 Valladolid, Kastilian kuningaskunta – 17. syyskuuta 1665 Madrid, Kastilian kuningaskunta) oli Espanjan, Napolin ja Sisilian kuningas sekä hallitsijanimellä Filip III viimeinen espanjalainen Portugalin kuningas. Hän hallitsi Espanjaa vuodesta 1621 aina kuolemaansa saakka sekä Portugalia vuodet 1621–1640.
Felipe, Asturian ruhtinas 7-vuotiaana ja sisar Maria Anna Espanjalainen, Bartolomé González y Serrano n. 1612
Suku ja koulutus

Felipe Domingo Víctor de la Cruz de Austria y Austria oli Espanjan kuninkaan Filip III:n ja Margareeta Itävaltalaisen vanhin poika. Hän kuului Habsburg-sukuun ja oli viimeinen habsburgilainen Portugalin valtaistuimella. Hänellä oli seitsemän sisarusta, joista kolme kuoli jo lapsina. Hänen vanhempi sisarensa Anna Itävaltalainen avioitui Ranskan kuningas Ludvig XIII:n kanssa vuonna 1615 ja nuorempi sisarensa Maria Anna Espanjalainen avioitui Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Ferdinand III:n kanssa vuonna 1631. Nuorempi veli Carlos kuoli 24-vuotiaana naimattomana vuonna 1632. Nuorimmasta veljestä Ferdinandista tuli kardinaali, Espanjan Alankomaiden käskynhaltija, Toledon arkkipiispana ja kenraali.
Vuonna 1611 pääministerinä toiminut Filip III:n vaikutusvaltainen suosikki, Lerman herttua Francisco Gómez de Sandoval nimitti itsensä kruununprinssin opettajaksi ja vanhemmaksi hovimestariksi varmistaakseen oman valtansa prinssin seurueessa. Seuraavana vuonna prinssin koulutus uskottiin oppineisuudestaan ​​tunnetulle katalonialaiselle aatelismies Galcerán Albanellille. Vaikka hänelle opetettiin maantieteen, historian ja matematiikan perustiedot, hän tutustui sotatieteeseen ensimmäisen kerran vuonna 1614, kun hänelle esiteltiin Alberto Struzzin hänelle suunnittelema pienten puisten sotilaiden armeija. Näyttää siltä, ​​että häntä oli hyvin vähän valmistettu tulevaan rooliinsa kuninkaana.
Myöhemmin Filip itse selitti omaelämäkerrassaan: ”vähäisten ikävuosieni vuoksi herrani Kuningas, joka on taivaassa, ei voinut henkilökohtaisesti tutustuttaa minua tämän monarkian asioihin.” Hän kuitenkin lisäsi, että hänet oli perehdytetty lukemaan valtion asiakirjoja isänsä ennenaikaisen kuoleman aikaan.
Kuninkaana

Filip IV seurasi isäänsä Espanjan valtaistuimelle 15-vuotiaana maaliskuussa 1621. Hän sai hallittavakseen suuren Espanjan imperiumin sekä lisäksi Molempain Sisiliain kruunut ja personaaliunionin johdosta myös Portugalin kuninkuuden. Yrittäessään myöhemmin tehdä Portugalista Espanjan maakunnan Filip sai vastaansa kapinan ja menetti Portugalin kuninkaan aseman vuonna 1640, kun portugalilaiset nostivat kuninkaakseen Bragançan suvun Juhana IV:n. Portugalin restauraatiosodassa vuosina 1659–1668 hän yritti tuloksetta saada Portugalin takaisin.
Filip osallistui ahkerasti Saksassa käytyyn kolmikymmenvuotiseen sotaan katolisella puolella, mutta Espanjan voima ja sen asema maailmanpolitiikassa alkoi heikentyä, mikä tuli esille jo sodan aikana, ja Espanja kärsi pahoja tappioita Ranskaa vastaan sotiessaan. Kolmikymmenvuotisen sodan päättänyt vuoden 1648 Westfalenin rauha oli Filipille arvovaltatappio, sillä käytännössä jo vuosikymmeniä itsenäisten, mutta edelleen nimellisesti Habsburgeille kuuluneiden, Alankomaiden itsenäisyys sai siinä virallisen tunnustuksen. Ranskasta tuli Euroopan johtava valtio, ja Espanja heikkeni heikentymistään.
Kuninkaana > Kuninkaan yleissivistävä koulutus

Koska Filip IV:n koulutus oli suurelta osin laiminlyöty hänen ollessaan vielä kruununperijä ja Asturian ruhtinas, hänen pääministerinsä Olivaresin Gaspar de Guzmán Olivares päätti puuttua asiaan. Olivares päätti tarjota uudelle kuninkaalle toisaalta täydellisen yleissivistävän koulutuksen ja toisaalta kuninkaalliseen taiteeseen keskittyvän koulutuksen. Tässä viimeisessä tehtävässä saataisiin aikaan ristiriitaisia ​​tuloksia. Vaikka Filip oli älykäs, hän oli laiska, ja ensimmäisten vuosien aikana valtaistuimella hän osoitti enemmän kiinnostusta nautintoihin kuin velvollisuuksiinsa. Häneltä puuttui myös itseluottamusta, minkä panivat merkille monet tarkkailijatkuten taiteilija Peter Paul Rubens, joka tapasi häntä vuosina 1628–1629.
Omaelämäkerrassaan Filip kuvailee itseopiskeluohjelmaa, jonka valmistelussa Olivares lienee auttanut häntä. Opinto-ohjelma sisälsi koulutussuunnitelman historiasta ja maantiedosta, ranskan ja italian kielen opiskelusta sekä kirjallisuuden lukemista eri kielillä. Filip kokosi vaikuttavan yksityisen kirjaston. Paavin nuntius kuvaili häntä vuonna 1633 henkilöksi, joka vetäytyi kahdeksi tunniksi päivittäin lounaan jälkeen lukemaan. Kirjaston lisäksi siellä oli myös nuoteille ja soittimille varattu huone. ”Kapteeni” Mateo Romeron johdolla hänestä tuli suuri musiikin  ystävä, ja hän halusi johtaa omia sävellyksiään.
Filip osoittautui nuoresta iästä lähtien myös teatterin harrastajaksi. Hän vieraili julkisissa aitioissa anonyyminä nähdäkseen uusimmat komediat ja sponsoroi teatteriesityksiä ja huvinäytelmiä, joista tuli hänen hallituskautensa hovielämän tyypillinen piirre. Piirustuksenopettaja veli Juan Bautista Mainon opettamana hänestä näyttää myös tulleen taitava amatööritaiteilija, ja hän osoitti pian, että oli perinyt Habsburg-suvultaan arvostuksen kuvataidetta kohtaan. Tavattuaan vuonna 1623 Walesin prinssin, tulevan Kaarle I:n Filip innostui taiteen keräilystä, ja hänestä tuli aikansa suurin maalaustaiteen keräilijä.
Erilaiset esteettiset kiinnostuksen kohteet sekä ratsastustaito ja intohimo metsästykseen olivat täydellinen yhdistelmä tehdäkseen Filip IV:stä 1600-luvun kultivoidun ritarin henkilöitymän.
Kuninkaana > Sisäpoliittinen koulutus

Filipin poliittinen koulutus osoittautui raskaammaksi urakaksi. Hänen ensimmäinen tehtävänsä oli tutustua Iberian niemimaan valtakuntiinsa. Vuonna 1624 hän teki matkan Andalusiaan, missä Olivares toivoi voivansa käyttää läsnäoloaan taivutellakseen eteläiset kaupungit ratifioimaan Kastilian Cortesissa (valtiopäivät) juuri hyväksytyn hankkeen. Tätä seurasi vuonna 1626 toinen matka Aragonian kuningaskuntaan, jossa hän käytti valaansa hyväkseen noudattaakseen aragonialaisten, valencialaisten ja katalaanien peruskirjoja ja perustuslakeja, mutta myös kehottaakseen heidän Cortesiaan hyväksymään kunnianhimoisen hankkeen. Olivaresin ”Unión de Armas” (”aseliitto”) -projekti, jonka tarkoituksena oli edistää sotilaallista yhteistyötä monarkian eri kuningaskuntien välillä ulkoisen hyökkäyksen sattuessa.
Aseliittoa voidaan pitää pelkkänä alustuksena hankkeelle, joka oli vieläkin kunnianhimoisempi, nimittäin Iberian niemimaan eri alueiden suurempaa perustuslaillista yhdentymistä koskevalle hankkeelle, joka oli kuvattu kuninkaalle Olivaresin laajassa ”salaisessa ohjeessa”. Asiakirjan tarkoitus oli tiedottaa uudelle hallitsijalle yhteiskunnan eri tasoista ja hallituksen toiminnasta, mutta se sisälsi myös uudistusehdotuksia, muun muassa radikaalin ehdotuksen, jonka mukaan Hänen Majesteettinsa pitäisi yrittää tulla paitsi Portugalin, Aragonin, Valencian ja Barcelonan kreiviksi, mutta myös todelliseksi ”Espanjan kuninkaaksi”.
Hallinto

Espanjan imperiumi oli heikkenemässä jo ennen Filip IV:n nousua valtaistuimelle, vaikkei tämä laskusuhdanne vielä juurikaan näkynyt. Filipin hallinto ei kyennyt asiaa auttamaan, vaikka hänen pitkään valtakauteensa mahtuu paljon myös menestyksiä. Melko kaoottisesti hallitun valtakunnan käytännön politiikka jäi enimmäkseen neuvonantajille, joista kaikilla ei ollut pätevyyttä ulkopolitiikkaan tai hallintoon.
Filip alkoi todella paneutua valtakuntansa hallintoon uudella tarkkuudella ja tarmolla vasta vuoden 1627 jälkeen, koettuaan 21-vuotiaana vakavan sairastumisen ilman elossa olevaa miespuolista perijää. Hän sääteli elämäänsä tiukan hoviseremonian eli palatsietiketin mukaisesti, jonka hän itse tarkasti ja korjasi vuonna 1624 ja jälleen vuosina 1647–1651. Kuningas suoritti velvollisuutensa erittäin täsmällisesti ja kohtuudella, mitä hän myös odotti kaikilta niiltä, ​​jotka palvelivat häntä tai olivat hänen seurassaan. Hänellä oli tapana tuoda näkemyksiään esille voimakkaasti ja hän saattoi olla poikkeuksellisen itsepäinen, varsinkin asioissa, joissa periaatteet ja kuninkaallinen auktoriteetti olivat vaakalaudalla, mutta hän oli täysin tietoinen siitä, että tarvitsi myös apua ja neuvoja.
Vuosina 1621–1643 Iberian niemimaalla todellista valtaa käytti pääministeri Olivares. Vuoden 1643 jälkeen suosikiksi (valido) ja pääministeriksi tuli tämän veljenpoika Luis Méndez de Haro. Hänen jälkeensä Espanja oli käytännössä ilman pääministeriä ja Filip IV otti neuvonantajakseen nunna ja mystikko María de Ágredan.
Suurin ongelma olivat kuitenkin aikakauden loputtomat sodat, joita Espanja kävi Alankomaita, Ranskaa ja Isoa-Britanniaa vastaan, ja joissa espanjalaisten sotaonni ei enää kestänyt. Kun tähän lisättiin vielä kolmikymmenvuotisen sodan vaatimat lisäjoukot ja yhä uudet sodat alituisesti voimistuvaa Ranskaa vastaan, ei ollut ihme, että Espanjan kansa ei juuri vaurastunut. Siirtolaisuus Espanjan Amerikkaan uusien mahdollisuuksien perään voimistui koko 1600-luvun. Filip IV:n alaisissa oli joitakin merkittäviä eri alojen tuntijoita, kuten menestyksekäs sotapäällikkö Ambrogio Spinola, joka osallistui kolmikymmenvuotiseen sotaan saavuttaen lukuisia voittoja.
Olivares piti kolmikymmenvuotisen sodan leviämistä mahdollisuutena ei pelkästään aloittaa vihollisuudet alankomaalaisia ​​vastaan ​​vuosien 1609–1621 aselevon jälkeen vaan myös kunnianhimoisena yrityksenä palauttaa Espanjan hegemonia liitossa Habsburg-dynastian keisarillisen haaran eli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kanssa. Espanjan armeijat saavuttivat joitain merkittäviä voittoja kuten Bredan valloitus vuonna 1626 ja ruotsalaisten tappio Nördlingenin taistelussa vuonna 1634. Ranska julisti Espanjalle sodan vuonna 1635 ja Espanjan aiemmat laajentumiset menetettiin vuodesta 1640 lähtien Katalonian ja Portugalin separatistikapinoiden seurauksena. Filip IV oli viimeinen espanjalaissyntyinen Portugalin kuningas, sillä Portugali itsenäistyi vuonna 1640 Bragança-suvun kuninkaan Juhana IV:n johdolla.
Taiteiden suosija

Filip IV oli merkittävä taiteentukija. Hänen hovimaalarinaan oli vuodesta 1623 Diego Velázquez, jota kruunu avokätisesti tuki ja jonka kanssa hänellä oli tuttavallinen ystävyyssuhde, koska molemmat pitivät hevosista, koirista ja taiteesta. Hän suosi myös taiteilija Eugenio Caxésia, italialaista Vincenzo Carduccia, alankomaalaista Gonzales Coquesia ja italialaista Angelo Nardi da Razzoa sekä keräsi yli 4 000 taideteoksen kokoelman, jossa oli erityisesti italialaista taidetta.
Filip oli innokas teatterissa kävijä ja intohimoinen harrastaja ja näyttää myös osallistuneen muutamien näytelmien kirjoittamiseen. Hän tuki näytelmäkirjailija Lope de Vegaaa, Pedro Calderón de la Barcaa, Antonio Hurtado de Mendozaa, Francisco de Quevedoa ja Luis Quiñones de Benaventea. Hänellä oli myös useita suhteita näyttelijättärien kanssa.
Perintö

Filip IV kuoli 61-vuotiaana 17. syyskuuta 1665 kärsittyään viikon tuskallisesta suolistosairaudesta (hänen ulosteensa olivat verisiä), mahdollisesti lavantautiin tai munuaiskoliikkiin, josta hän oli kärsinyt koko edeltävän kesän. Hänen terveytensä oli heikentynyt vuodesta 1658 lähtien, jolloin metsästysretkellä kylmettymisen jälkeen hänen oikea jalkansa ja oikea kätensä olivat jääneet liikkumattomiksi. Hänet on haudattu Kuninkaiden pantheoniin El Escorialin luostariin.
Filip oli tehnyt 14. syyskuuta 1665 testamentin, jossa hän määräsi sijaishallitsijaksi puolisonsa Maria Annan, sijaishallituksen kokoonpanon ja sen, että kruununperijä tulisi täysi-ikäiseksi 14-vuotiaana. Hän luotti siihen, että hänen tuolloin vasta kolmivuotias poikansa Kaarle II nostaisi Espanjan takaisin entiseen kunniaan ja puolustaisi innokkaasti isänsä periaatteita, kuten Espanjan vallan laajentamista ja katolisen kirkon voimistamista protestanttisuutta vastaan. Sairaalloinen Kaarle II ei näitä toiveita pystynyt täyttämään ja hänen kuoltuaan ilman perijää vuonna 1700 seurasi Espanjan perimyssota.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filip IV (Espanja) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Filip III | Espanjan kuningas 1621–1665 | Seuraaja: Kaarle II |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Filip II | Portugalin kuningas 1621–1640 | Seuraaja: Juhana IV  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Filip IV 17-vuotiaana, Diego Velázquez 1623.
Kuningatar Elisabet Ranskalainen, Isabel de Borbón, Diego Velázquez n. 1635
Kruununprinss, Asturian ruhtinas Balthasar Carlosin (1629–1646) ratsastustunti, Diego Velázquez 1636
Kuningatar Maria Anna, María Ana de Austria, Diego Velázquez
Olivaresin kreivi-herttua Gaspar de Guzmán y Pimental (1587–1645), Diego Velázquez n. 1636
Abbedissa María de Jesús de Ágreda (1602-1665)
Kuningas Filip IV, Diego Velázquez 1644
Filip IV:n hauta (alinna) El Escorialin luostarin Kuninkaiden pantheonissa.
Käännös suomeksi
Hans-Ulrich Rudel

| Hans-Ulrich Rudel |
| --- | --- |
 Hans-Ulrich Rudel vuonna 1945 — taustalla Adolf Galland
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1916  Konradswaldau, Saksa
Kuollut: 18. joulukuuta 1982 (66 vuotta)  Rosenheim, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Palvelusvuodet:  1936–1945
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Eversti (Oberst)
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi kultaisin tammenlehvin, miekoin ja timantein
Joukko-osasto:   Luftwaffe
Hans-Ulrich Rudel (2. heinäkuuta 1916 – 18. joulukuuta 1982) oli toisen maailmansodan kuuluisin Saksan ilmavoimien Luftwaffen Stuka-lentäjä (Sturzkampfflugzeug) ja maailman menestynein sotilaslentäjä. Hän lensi sodan aikana 2 530 taistelulentoa, mikä on maailmanennätys.
Lapsuus

Rudel syntyi papin pojaksi. Jo varhaisessa vaiheessa hän osoitti kiinnostusta urheilua ja lentämistä kohtaan. Hän pärjäsi hyvin koulussa, mutta ajan kuluessa hän käytti vapaa-aikansa mieluummin kuntoillen kuin läksyjä lukien, mikä näkyi hänen arvosanoissaan. Rudel kuitenkin suoritti koulunsa loppuun, minkä jälkeen hän haki ilmavoimien palvelukseen vuonna 1936.
Sotilaskoulutus

Sotilaslentokoulussa Hans-Ulrich Rudel haki Stuka-syöksypommittajan ohjaajaksi, koska uskoi koko ikäluokkansa menevän pommituslentäjiksi, joista Rudel ei pitänyt. Rudel korosti hyvän fyysisen kunnon merkitystä myös ilmavoimissa ja harjoittikin urheilua ahkerasti läpi sodan.
Lentotoiminta toisessa maailmansodassa

Hans-Ulrich Rudel lensi toisessa maailmansodassa 2 530 taistelulentoa pääasiassa itärintamalla. Rudel käytti pääosin Stuka-syöksypommittajaa, mutta lensi myös maataistelukoneilla. Sodan lopussa hän ehti ohjata myös Focke-Wulf Fw 190 -koneen maataisteluversiota. Ju 87:llä hän suoritti 2 100 taistelulentoa ja Fw 190:llä 430.
Näillä lennoilla hän tuhosi 519 panssarivaunua, joista suurin osa tyyppiä T-34, ja näiden lisäksi 70 maihinnousualusta, yli 800 moottoroitua ajoneuvoa, taistelulaiva Marat’n, risteilijän, hävittäjäaluksen, neljä panssarijunaa, siltoja ja yli 150 tykistön tuliasemaa. Hän sai pommituslentäjälle harvinaiset yhdeksän vahvistettua ilmavoittoa neuvostolentäjistä - seitsemän hävittäjäkonetta ja kaksi IL-2 ”Sturmovik” -maataistelukonetta.
Rudelin kerrotaan käyneen ilmataistelu Lev Šestakovin kanssa. Rudelin lentäessä Stukalla hänellä oli koneellinen alivoima hävittäjään verrattuna, mutta onnistui väistämään Šestakovia ja lopulta hänen taka-ampujansa sai pudotettua tämän.
Rudelille suunniteltiin sodan loppupuolella lentokieltoa Adolf Hitlerin omaksumien sotasankareita ja aristokraatteja säästävien toimenpiteiden vuoksi. Rudel kuitenkin ilmoitti, ettei hän hyväksy sellaista. Lentokieltoa ehdotettiin lähes jokaisen Ritariristin lisämerkin myöntämisen yhteydessä. Hän vastasi tähän kieltäytyvänsä kunniamerkistä mikäli hän ei saisi jatkaa lentämistä.
Sodan häviämisen käydessä yhä väistämättömämmäksi Rudel laivueineen oli valmis suorittamaan itsemurhalennot, mutta luopui suunnitelmistaan ilmeisesti esimiestensä taivuttelun johdosta. Hän ilmoittautui myös vapaaehtoiseksi noutamaan Hitler saarretusta Berliinistä.
Lentotoiminta toisessa maailmansodassa > Tykki-Stuka

Rudel aiheutti niin kovia tappioita Neuvostoliitolle, että hänestä luvattiin 100 000 ruplan palkkio. Venäläiset kutsuivat toisinaan Rudelin Stukaa tai kyseistä mallia ”Stukaksi, jossa on pitkät tangot”. Kone oli Ju 87 ”Stuka” G-1 tai G-2, jonka siipien alle laskutelineiden ulkopuolelle oli asennettu 2 x 37mm panssarintorjuntatykit, joissa käytettiin wolframitäytteisiä ammuksia.
Tappiot

Rudelia ei koskaan ampunut alas vihollisen lentokone. Hänet ampui alas vihollisen ilmatorjuntatuli 32 kertaa, joista seitsemän kertaa vihollisen maaperällä.
Hän haavoittui ilmatorjuntatulessa vuonna 1945 ja hänen oikea jalkansa amputoitiin polven alapuolelta. Hän kuitenkin jatkoi lentämistä tekojalan avulla. Jo tätä ennen hän oli lentänyt vasen jalka kipsattuna. Rudelin lentäessä Focke-Wulf Fw 190:n maataisteluversiota mekaanikot muokkasivat konetta häntä varten vaihtamalla jalkakäyttöiset jarrut käsikäyttöisiin.
Palkinnot

Rudel oli toisen maailmansodan palkituin saksalainen sotilas. Hän sai toisen luokan rautaristin 10. marraskuuta 1939,  ensimmäisen luokan rautaristin 18. heinäkuuta 1941, rautaristin ritariristin 6. tammikuuta 1942, tammenlehvän ritariristiin 14. huhtikuuta 1943, ritariristin tammenlehvän ja miekkojen kera 25. marraskuuta 1943 ja rautaristin ritariristin tammenlehvän, miekkojen ja briljanttien kera (tuolloin korkein kunniamerkki) 29. maaliskuuta 1944.
Rudel palkittiin 1. tammikuuta 1945 natsi-Saksan toiseksi korkeimmalla kunniamerkillä, joka oli rautaristin ritariristi kultaisilla tammenlehvillä, miekoilla ja briljanteilla. Hän on ainoa sotilas, joka on palkittu tällä kunniamerkillä.
Sodan jälkeen

Rudel ja viimeiset jäljellä olevat koneet lensivät sodan päätyttyä Kitzingenin lentokentälle ja antautuivat amerikkalaisille. Sittemmin hänet siirrettiin Englantiin, jossa hänet uhattiin luovuttaa venäläisille. Rudel vastasi uhkaukseen lupaamalla siinä tapauksessa pyrkiä Neuvostoliiton ilmavoimien maataistelulentämisen kouluttajaksi.
Hän muutti sodan jälkeen Argentiinaan. Kuuluisana saksalaisena upseerina hän rinnastui julkisuudessa Etelä-Amerikassa asuviin vanhoihin kansallissosialisteihin kuten Josef Mengeleen ja myöhemmin uusnatsismiin. Syy tähän oli selvä: hän ei sodan jälkeenkään luopunut kansallissosialistisesta aatteesta eikä tuominnut Hitlerin toimia.