stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yleisurheilun Viron-mestaruuskilpailut 1950
Mitalistit > Miehet

| Laji | Kultaa | Aika /  tulos | Hopeaa | Aika /  tulos | Pronssia | Aika /  tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 100 m | Georg Gilde | 11,1 | Heldur Tüüts | 11,1 | Endel Küllik | 11,3 |
| 200 m | Georg Gilde | 22,1 | Heldur Tüüts | 22,4 | Endel Küllik | 22,8 |
| 400 m | Manivald Vallikivi | 51,4 | Rudolf Kalm | 51,4 | Helmuth Kaarlepp | 52,1 |
| 800 m | Manivald Vallikivi | 1.59,3 | Aleksander Tšikin | 1.59,4 | Hjalmar Paavo | 2.00,0 |
| 1 500 m | Mihail Velsvebel | 4.10,4 | Hjalmar Paavo | 4.11,2 | Elmar Lust | 4.11,2 |
| 5 000 m | Mihail Velsvebel | 15.59,4 | Viktor Puusepp | 16.08,2 | Helmut Meier | 16.13,0 |
| 10 000 m | Helmut Meier | 33.17,6 | Viktor Puusepp | 33.31,2 | Ilmar Reidla | 34.24,0 |
| 110 m aidat | Hans Torim | 15,9 | Johannes Talmre | 16,0 | Uno Valgerist | 16,6 |
| 400 m aidat | Hans Torim | 56,5 | Viktor Hellerma | 57,9 | Jaan Jürisma | 60,1 |
| 3 000 m esteet | Elmar Lust | 10.01,4 | Helmut Meier | 10.13,8 | Heino Tšernjavski | 10.19,2 |
| 20 000 m kävely | Bruno Junk | 1.40.34,4 | Heino Sisask | 1.42.19,4 | Harry Neem | 1.45.15,0 |
| Korkeushyppy | Heino Apart | 180 | Ülo Zirnask | 180 | Ülo Raidma | 175 |
| Seiväshyppy | Ervin Uuk | 360 | Otto Paatsi | 340 | Endel Roosimets | 340 |
| Pituushyppy | Heldur Tüüts | 667 | Georg Gilde | 667 | Mallor Jaaniorg | 656 |
| Kolmiloikka | Heiti Eller | 13,32 | Erni Reinloo | 13,30 | Vambola Heinaste | 13,23 |
| Kuulantyöntö | Dimitri Prants | 13,72 | Aleksander Lohk | 13,35 | Endel Eerme | 13,14 |
| Kiekonheitto | Dimitri Prants | 41,35 | Edgar Kask | 39,83 | Heldur Rips | 39,73 |
| Moukarinheitto | Johannes Kotkas | 49,05 | Valentin Sepp | 45,37 | Rinaldo Laan | 42,75 |
| Keihäänheitto | Ronald Ilves | 59,04 | Heldur Rips | 58,84 | Karl Lont | 55,46 |
Lähde:
Mitalistit > Naiset

| Laji | Kultaa | Aika /  tulos | Hopeaa | Aika /  tulos | Pronssia | Aika /  tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 100 m | Juta Sandbank | 12,7 | Eugenia Laasik | 12,8 | Helve Karilaid | 13,0 |
| 200 m | Juta Sandbank | 26,4 | Helve Karilaid | 26,7 | Marcella Jaansoo | 27,3 |
| 400 m | Astrid Luukas | 61,3 | Vilma Tamberk | 62,1 | Eha Roosmägi | 63,5 |
| 800 m | Aino Tõnne | 2.27,7 | Monika Kask | 2.27,8 | Helga Kaljumäe | 2.27,8 |
| 80 m aidat | Eugenia Laasik | 12,1 | Juta Sandbank | 12,2 | Eha Roosmägi | 12,9 |
| Korkeushyppy | Aino Huimerind | 140 | Juta Raudsepp | 140 | Aino Saar | 140 |
| Pituushyppy | Evi Krass | 497 | Helga Kaljumäe | 484 | Estelle Rõõm | 482 |
| Kuulantyöntö | Lea Maremäe | 12,13 | Totti Kasekamp | 11,48 | Juta Ojamaa | 11,28 |
| Kiekonheitto | Aleksandra Kukk | 36,16 | Lea Maremäe | 35,28 | Salme Ojaksu | 32,94 |
| Keihäänheitto | Riita Karu | 37,71 | Hilja Luhakooder | 36,58 | Lea Maremäe | 36,56 |
Lähde:
Yksityisalue

| Yksityisalue |
| --- | --- |
 Yksityisalueen DVD-julkaisun kansi.
Ohjaaja:  Maunu Kurkvaara
Käsikirjoittaja:  Maunu Kurkvaara
Tuottaja:  Maunu Kurkvaara
Säveltäjä:  Usko Meriläinen
Kuvaaja:  Maunu Kurkvaara
Leikkaaja:  Maunu Kurkvaara
Lavastaja:  Maunu Kurkvaara
Pääosat:  Kalervo Nissilä Kyllikki Forssell Jarno Hiilloskorpi Sinikka Hannula Pehr-Olof Sirén Sointu Angervo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Kurkvaara-Filmi Oy
Ensi-ilta:  5. lokakuuta 1962
Kesto:  83 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  noin 7 000 000 vmk
Edeltäjä:  Rakas...
Seuraaja:  Meren juhlat
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yksityisalue on Maunu Kurkvaaran ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1962. Tyylilleen uskollisesti Kurkvaara käsikirjoitti, kuvasi, leikkasi, lavasti ja tuotti teoksen itse. Yksityisalue sai valtion elokuvapalkinnon 1962 ja parhaan musiikin Jussi-palkinnon 1963.
Tarina kertoo ammatissaan menestyneen arkkitehti Toivo Kosken itsemurhasta ja sen motiivien selvittelystä. Elokuvassa on myös kannanottoja aikakauden kiivaan uudisrakentamisen synnyttämää arkkitehtuuria kohtaan.
1960-luvun alussa suomalaisen elokuvan studioaikakausi oli päättymässä ja tilalle tuli useiden muiden demokraattisen Euroopan maiden tavoin niin kutsuttu ”uusi aalto”, jonka uranuurtaja Suomessa oli Kurkvaara. Hän on pitänyt Yksityisaluetta parhaana elokuvanaan.
Yksityisalue on keskimmäinen osa Kurkvaaran trilogiassa, jonka aloittaa Rakas... ja päättää Meren juhlat. Trilogian kantavia teemoja ovat ranskalaisen uuden aallon henki ja nuoren helsinkiläisälymystön elämän kuvaaminen. Sinikka Hannulalla on trilogian jokaisessa elokuvassa keskeinen rooli. Trilogian kaksi ensimmäistä teosta ovat mustavalkoisia.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kalervo Nissilä  | … |  Toivo Koski, arkkitehti   |
|  Kyllikki Forssell  | … |  Margit Koski, edellisen puoliso   |
|  Jarno Hiilloskorpi  | … |  Pentti Vaara   |
|  Sinikka Hannula  | … |  Kaisu, sihteeri   |
|  Pehr-Olof Sirén  | … |  Mäkelä   |
|  Sointu Angervo  | … |  Soili   |
|  Kaarlo Halttunen  | … |  tohtori Carlstedt   |
|  Sasu Haapanen  | … |  rakennusurakoitsija   |
|  Esko Mannermaa  | … |  tuomari Salin   |
|  Aimo Tepponen  | … |  arkkitehti   |
Juoni

Nuori arkkitehti Pentti Vaara löytää esimiehensä Toivo Kosken ruumiin tämän huvilalta. Kuolinsyy on itsemurha. Kosken puoliso Margit Koski ja tohtori Carlstedt sopivat, että kuolinsyyksi ilmoitetaan sydänkohtaus. Todellinen kuolinsyy jää toistaiseksi Pentin, Margitin ja tohtorin salaisuudeksi. Margitin on vaikea käsittää Toivon ratkaisua, sillä miehen ura on ollut menestyksekäs: hän on muun muassa voittanut hiljattain arkkitehtikilpailun.
Kosken arkkitehtitoimistolla työt jatkuvat, ja Toivolle yritetään epätoivoisesti etsiä seuraajaa. Pentti ei paljasta toimiston väelle Toivon kuolinsyytä, vaan puhuu sydänkohtauksesta, kuten on sovittu. Carlstedt puolestaan hoitaa asian tahollaan taitavasti, ja syöttää lehdistölle saman valheen. Pentti alkaa ottaa selvää Toivon viimeisten elinviikkojen vaiheista apunaan muuan Mäkelä, elämää nähnyt mies. Kerronta etenee muistoesineiden ja päiväkirjan kautta takaumiin, joissa käsitellään Toivon viimeisiä viikkoja.
Takaumissa valotetaan Toivon suhdetta 1960-luvun suomalaiseen arkkitehtuuriin. Hänen mielestään sadasosa siitä on kelvollista, loput on epäkelpoa. Toivo ja Pentti ajelevat pitkin Helsinkiä vierailemassa rakennustyömailla, muuan muassa Kalliossa, jossa on meneillään kiivas uudisrakennuskausi. Margit jää taustalle, hänen ja Toivon välistä kanssakäymistä ei juurikaan näytetä.
Käy ilmi, että Toivolla oli säpinää konttorinsa nuorten työntekijöiden, Kaisun ja Soilin kanssa. Toivo ja Soili tapasivat meren rannalla ja Toivo kutsui naisen huvilalleen. Kaisu puolestaan kutsui Toivon kotiinsa. Hänen mukaansa Toivo ei ollut tyytyväinen kilpailutyöhönsä. Toivo oli ylipäätään väsynyt ja turhautunut.
Toivo järjestää asiat niin, että Pentti löytää hänet kuolleena. Viimeisessä kohtauksessa Pentti ja Mäkelä seuraavat Toivon hautajaisia. On talvi. Aivan lopussa Pentti kohtaa Soilin ja he kävelevät yhdessä pois pitkin koivukujaa.
Tuotanto

Yksityisalueen aikoihin Kurkvaara oli jo löytänyt työmetodinsa. Hän käytti yleensä vain yhtä otosta, jolloin näyttelijät eivät hyytyneet toistuvista uusintaotoista. Ennen kuvauksia Kurkvaara harjoitutti näyttelijänsä perinpohjaisesti. Hänen vakiintuneisiin menetelmiinsä kuului myös jälkiäänitys ja mykkä kamera. Kurkvaaran mielestä elokuvan tuli kokonaisuudessaan noudattaa ohjaajansa näkemystä ja työryhmä kannatti pitää pienenä. Hänen pyrkimyksenään oli ”intensiivinen sävy”.
Arviot

Yksityisalue sai aikalaiskriitikoilta pääosin myönteisen vastaanoton. Helsingin Sanomien Paula Talaskivi piti sitä Kurkvaaran siihenastisista elokuvista parhaana. Hänen mielestään Yksityisalue oli ”täyttä filmiä, kuvauksellisesti antoisa, ilmeikästä, viitseliästä ja kekseliästäkin”. Sen sijaan käsikirjoitusta ja henkilöohjausta Talaskivi kritisoi pinnalliseksi ja ohueksi. Myös Uuden Suomen Heikki Eteläpää arvioi sisällön keskeisiltä osiltaan ohuenlaiseksi. Nuoremmat kriitikot sitä vastoin suhtautuivat innostuneesti Yksityisalueeseen. Parnasson Risto Hannula ihasteli teoksen ”määrätietoista varmuutta”. Peter von Bagh kirjoitti Ylioppilaslehden kiertokyselyssä: ”Kurkvaaran kuudes ja paras elokuva ei omissa rajoissaan jätä paljon varaa toivomuksille --- ”. Myös Jaakko Tervasmäki oli arvioissaan korostetun myönteinen. Jörn Donner arvioi teoksen Dagens Nyheterissä puutteistaan huolimatta onnistuneeksi. Kesäkuun 1988 televisioesityksen yhteydessä Yksityisalue sai verraten myönteisiä arvioita.
Peter von Baghin kirjassa Sininen laulu Yksityisaluetta pidetään ”hienona tutkimusmatkana” aikansa yhteiskunnallisiin ja yksilöllisiin ”ahdistuksen aiheisiin”.
Julkaisut

Televisioensi-iltansa Yksityisalue sai 19. helmikuuta 1968, jolloin se keräsi ruutujen ääreen runsaat miljoona katsojaa – lähes neljäsosan Suomen tuolloisesta väestöstä. Finnkino Oy on julkaissut Yksityisalueen DVD:nä, kuten myös trilogian ensimmäisen ja kolmannen osan.
Ylimetsänhoitaja

Ylimetsänhoitaja on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 9. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 4 250 euroa tai 1 100 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1934. Vuosien 1918–2013 aikana ylimetsänhoitajan arvonimi on myönnetty 190 henkilölle.
Miekka

Myöhäiskeskiaikaisia miekkoja
Miekka on lähitaisteluun tarkoitettu ase, joka koostuu kahvasta (eli ponnesta, kouraimesta ja väistimestä) ja säilästä (miekan terän ja ruodon muodostama kokonaisuus, johon ei ole kiinnitetty mitään lisäosia). Miekkoja on hyvin monentyyppisiä: isommat, raskaammat miekat ovat kahden käden miekkoja, kun taas pienempiä voi käyttää yhdellä kädellä. Miekan terä on yleensä 30–120 senttimetriä pitkä. Suorat miekat ovat usein kaksiteräisiä (teroitettu molemmilta reunoiltaan). Käyrissä miekoissa on yleensä vain yksi terä. Miekka valmistetaan yleensä teräksestä, varhaisemmat valmistettiin pronssista. On ollut myös kivestä ja puusta tehtyjä lyömäaseita, jotka ovat muistuttaneet miekkoja. Esimerkki tästä olivat obsidiaanikiven palasista ja puuvarresta valmistettu maquahuitl ja macana, joita käyttivät lähinnä asteekkisoturit sekä joissain tapauksissa myös muut eteläamerikkalaiset alkuperäiskansojen heimot.
Miekkaa käytetään joko pistoaseena, lyömäaseena tai molempina miekkatyypistä riippuen.
Historia

Suomen vanhimmat miekkalöydöt ovat pronssikaudelta. Mahdollisesti vanhin miekka on löytynyt Bromarvista ja ajoitettu 1700 - 1500 eaa. Miekan löytyminen vedestä viittaa siihen, että se on aikanaan uhrattu. Miekkoja on aikanaan myös kätketty maahan. Yksi tällaisista kätköistä on löydetty Sodankylän Petkulasta. Petkulan kätkössä on neljä pronssimiekkaa, jotka on valmistettu Etelä-Skandinaviassa ja tuotu valmiina esineinä Suomeen. Neljän miekan kätkö on ainutlaatuinen kokonaisuus Suomessa.
Käyttö

Miekka oli pitkään merkittävä sivuase sotatantereilla sekä joinakin aikoina myös vapaan miehen, täysivaltaisen kansalaisen, soturisäädyn tai aatelismiehen merkki seuraten häntä joskus myös hautaan tai hautaroviolle. Tuskin koskaan se oli pääase, vaan useimmiten sivuase salkoaseen, jousen tai musketin rinnalla. Miekan merkitys ritareiden varsinaisena aseena vähentyi panssareiden parantuessa, mistä syystä sotavasarat, rautanuijat ja panssarinmurtoon suunnitellut sotakirveet yleistyivät myöhäiskeskiajalla, mutta miekka säilytti silti asemansa ritari- ja aatelissäädyn tunnuksena ja symbolina niin Euroopassa, Japanissa kuin myös muualla. 1500–1800-lukujen kuluessa miekka menetti vähitellen sotilaallisen merkityksensä tuliaseiden kehittyessä, mutta sillä oli yhä roolinsa esimerkiksi ratsuväen rynnäkössä 1900-luvun alkuun - käyttihän eri valtioiden ratsuväki myös peistä satunnaisesti vielä ensimmäisen maailmansodan alussa! Nykyisin sotilaat kantavat miekkaa lähinnä juhlallisissa tilanteissa, kuten paraateissa. Miekan eräänlaisena seuraajana sotilasaseena toimii pitkiin käsiaseisiin, kuten kivääreihin ja rynnäkkökivääreihin kiinnitettävä pistin.
Urheilu

Miekkailu on yleisnimitys erilaisille miekan käyttöön perustuville asetaidoille ja niiden harjoittelulle. Nykyään termillä miekkailu tarkoitetaan yleensä länsimaista urheilumiekkailua, joka perustuu 1600- ja 1700-lukujen kaksintaisteluperinteisiin ja alkujaan muodollisissa kaksintaisteluissa käytettyihin, mutta edelleen kilpailutarkoituksiin kehiteltyihin asetyyppeihin.
Eri urheilumiekkailun lajit kuuluvat olympialajeihin. Urheilumiekkailussa lajeina ovat kalpa, floretti ja säilä. Kalpamiekkailu kuuluu osana myös nykyaikaiseen viisiotteluun.
Miekkaa käytetään myös useissa budolajeissa kuten kendossa ja iaidossa joko pariharjoituksena tai erilaisina yksin tai parin kanssa suoritettavina liikesarjoina eli katoina. Kendossa myös kilpaillaan maailmanmestaruustasolle asti.
Erilaisia miekkoja

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
gladius, roomalainen miekka
ksifos, kreikkalainen lyhyt miekka
spatha, roomalainen ratsuväen miekka
tachi, pitkä samuraimiekka
katana, pitkä samuraimiekka
wakizashi, lyhyt samuraimiekka
sapeli
kalpa
säilä
hukari
floretti
rapiiri
pitkämiekka, "puolentoistakäden" miekka
Kirjallisuutta

Hintsala, Kari (toim.): Miekka Suomessa.  (Turun museokeskuksen julkaisuja 52)  Turku:  Turun museokeskus, 2010.  ISBN 978-951-595-151-9
Aiheesta muualla

Helsingin yliopisto: Rautakausi: miekat.
Viikinkiajan miekkoja
1–ponsi 2–kourain 3–väistin 4–(terän) juuri
5–veriura 6–teränsuu 7–(terän) harja 8–kärki
9–(huotran) suuhela 10–(huotran) kenkäin
A–vahva osa B–heikko osa
I–kahva I ja II–säilä III–huotra
Kalpamiekkailua.
Saudi-Arabian lipussa on miekka
Ylikamreeri

Ylikamreeri on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 10. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 3 300 euroa tai 820 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1979 kaupunginkamreeri Lauri Itämiehelle. Vuosien 1918–2013 aikana ylikamreerin arvonimi on myönnetty 10 henkilölle.
Ylimarkun vaakuna

Ylimarkun vaakuna
Ylimarkun kunnanvaakuna on saanut aiheensa aaltokoroisen palkin symboloimasta Närpiönjoesta, jonka vierille suurin osa kunnan asutuksesta oli keskittynyt, sekä maataloudesta, joka oli pääelinkeino pitäjässä.
Ylimarkun kunnanhallituksen vanha sinetti.
Vaakunan on suunnitellut G. Lindström, ja se vahvistettiin käyttöön 8. kesäkuuta 1968. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä aaltokoroinen palkki; saatteena kaksi paaluittaista lyhdettä; kaikki hopeaa”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi Ylimarkun liityttyä Närpiöön 1973.
Ylimääräiset harjoitukset

YH:n aikaan lokakuussa 1939 suomalaiset joukot siirtyivät Neuvostoliiton vastaiselle rajalle. Kuvassa Karjalankannakselle siirtyviä joukkoja.
Ylimääräiset harjoitukset, YH tai ylimääräiset kertausharjoitukset olivat Suomessa vuoden 1939 lokakuussa aloitettu sotilastoimenpide. Muodoltaan YH oli armeijan kertausharjoitukset.
Kyseessä oli toisen maailmansodan syttymiseen syyskuussa 1939 liittynyt varotoimenpide ja toisaalta sillä pyrittiin myös osoittamaan Neuvostoliiton johdolle suomalaisten olevan tarvittaessa valmiita puolustamaan maataan aseellisesti. 5. lokakuuta olivat alkamassa neuvottelut Moskovassa ”konkreettisista poliittisista kysymyksistä” Neuvostoliiton johdon aloitteesta. Käytännössä neuvotteluiden sisältö tuli koskemaan muun muassa Neuvostoliiton Suomelle esittämiä aluevaatimuksia Leningradin turvallisuuden takaamiseksi. Samalla päivämäärällä Suomen puolustusministeri Juho Niukkanen hyväksyi Mannerheimin ehdotuksen suojajoukkokokoonpanoon siirtymisestä.
YH toteutettiin kahdessa vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa 9. lokakuuta 1939 alkaen perustettiin muun muassa suojajoukot ja eräät Venäjän-rajan lähialueiden divisioonat. Toisessa vaiheessa perustettiin ja keskitettiin loput kenttäarmeijasta 14. lokakuuta 1939 alkaen. Tätä päivää kutsutaan ensimmäiseksi varsinaiseksi YH-päiväksi. Joukkojen pääosat saatiin puolustusryhmitykseen pääosin 20. lokakuuta mennessä.
Joukkojen kannalta yli kuukauden kestäneet harjoitukset tarjosivat sotilaille mahdollisuuden tutustua sota-ajan joukko-osastoonsa, tehtäviinsä ja toimintamaastoon. Harjoitusten kuluessa myös varustettiin puolustusasemia.
Jälkikäteen toiminnan nimittämistä ylimääräisiksi kertausharjoituksiksi on pidetty Suomen poliittisen ja sodanjohdon valitsemana sanamuotona, jonka tarkoitus olisi ollut peitellä lähes täydellinen liikekannallepano ja häivyttää välittömän sodanuhan vaikutelmaa.
Markku Yli-Isotalo

Markku Ensio Yli-Isotalo (9. marraskuuta 1952 Kuortane – 2. elokuuta 2011) oli suomalainen painija, joka edusti aktiiviurallaan Kuortaneen Kuntoa.
Yli-Isotalo sijoittui neljänneksi kreikkalais-roomalaisen painin 68 kg:n sarjassa Minskin MM-kilpailuissa 1975. Seuraavana vuonna hän oli samassa sarjassa kahdeksas Montréalin olympialaisissa. EM-kilpailuissa hän sijoittui parhaimmillaan yhdeksänneksi vuonna 1973.
Yli-Isotalo voitti aikuisten sarjassa kaikkiaan 11 SM-kultaa, kaksi hopeaa ja kaksi pronssia vuosina 1972–1979, osan niistä vapaapainissa.
Saavutuksia

Olympialaiset (kevytsarja):
Montréal 1976, kahdeksas
Miesten kreikkalais-roomalaisen painin MM-kilpailut (kevytsarja):
Teheran 1973, yhdestoista
Katowice 1974, yhdeksäs
Minsk 1975, neljäs
Göteborg 1977, seitsemäs
Miesten kreikkalais-roomalaisen painin EM-kilpailut (kevytsarja):
Helsinki 1973, yhdeksäs
Ludwigshafen am Rhein 1975, yhdestoista
Leningrad 1976, kolmastoista
Bursa 1977, kymmenes
Oslo 1978, kolmastoista
Miesten vapaapainin EM-kilpailut (kevytsarja):
Lausanne 1973, kahdestoista
Junioreiden kreikkalais-roomalaisen painin EM-kilpailut (60 kg):
Huskvarna 1970, viides
Kreikkalais-roomalaisen painin SM-kilpailut
Kultaa 1973, 1974, 1975, 1977 ja 1978 (68 kg)
Vapaapainin SM-kilpailut
Kultaa 1974 ja 1975 (68 kg), 1977 ja 1978 (74 kg), 1976 ja 1979 (82 kg)
Yleisurheilun Viron-mestaruuskilpailut 1951

Yleisurheilun Viron-mestaruuskilpailut 1951 järjestettiin 4.–6. elokuuta Tallinnassa.
Mitalistit > Miehet

| Laji | Kultaa | Aika /  tulos | Hopeaa | Aika /  tulos | Pronssia | Aika /  tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 100 m | Uno Liiv | 11,1 | Georg Gilde Endel Küllik | 11,1 11,1 | – |  |
| 200 m | Georg Gilde | 22,6 | Uno Liiv | 23,1 | Ursel Teedemaa | 23,4 |
| 400 m | Rudolf Kalm | 51,1 | Vello Ilves | 51,2 | Helmuth Kaarlepp | 51,3 |
| 800 m | Manivald Vallikivi | 1.56,2 | Mihail Velsvebel | 1.56,3 | Enrik Lang | 1.58,1 |
| 1 500 m | Mihail Velsvebel | 3.57,8 | Enrik Lang | 4.02,2 | Hjalmar Paavo | 4.03,8 |
| 5 000 m | Erich Veetõusme | 15.11,6 | Hjalmar Paavo | 16.02,8 | Aksel Laul | 16.04,8 |
| 10 000 m | Aksel Laul | 32.47,2 | Viktor Puusepp | 33.53,4 | Ilmar Reidla | 33.58,2 |
| 110 m aidat | Kalev Timmermaa | 16,1 | Viktor Hellerma | 16,1 | Uno Valgerist | 16,6 |
| 200 m aidat | Kalev Timmermaa | 26,4 | Viktor Hellerma | 26,4 | Harald Tikk | 27,8 |
| 400 m aidat | Viktor Hellerma | 56,6 | Kalev Timmermaa | 57,0 | Helmut Kaarlepp | 57,1 |
| 3 000 m esteet | Aksel Laul | 10.12,0 | Aleksi Ilves | 10.17,0 | Viktor Puusepp | 10.20,0 |
| 20 000 m kävely | Harry Neem | 1.39.02,8 | Heino Sisask | 1.41.55,0 | Peeter Lapp | 1.47.52,2 |
| Korkeushyppy | Heino Apart | 180 | Erich Pilliroog | 175 | Uno Palu | 175 |
| Seiväshyppy | Endel Roosimets | 375 | Ervin Uuk | 360 | Ants Timmusk | 350 |
| Pituushyppy | Hugo Rausberg | 651 | Georg Gilde | 648 | Helmut Laasner | 644 |
| Kolmiloikka | Harri Reidma | 13,42 | Hugo Rausberg | 13,34 | Vambola Heinaste | 13,20 |
| Kuulantyöntö | Heino Lipp | 16,43 | Dimitri Prants | 13,99 | Feliks Pirts | 13,68 |
| Kiekonheitto | Heino Lipp | 46,78 | Heino Vestli | 39,95 | Lembit Lepik | 39,77 |
| Moukarinheitto | Valentin Sepp | 48,48 | Endel Lukas | 44,16 | Sulev Siirmets | 43,08 |
| Keihäänheitto | Ants Maiste | 60,60 | Ronald Ilves | 60,01 | Charles Vallmann | 59,86 |
Lähde:
Mitalistit > Naiset

| Laji | Kultaa | Aika /  tulos | Hopeaa | Aika /  tulos | Pronssia | Aika /  tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 100 m | Juta Sandbank | 12,8 | Salme Tornius | 12,8 | Helve Karilaid | 13,0 |
| 200 m | Juta Sandbank | 26,4 | Salme Tornius | 26,6 | Leoliida Merela | 26,8 |
| 400 m | Astrid Luukas | 60,1 | Leoliida Merela | 61,1 | Oode Aadma | 62,9 |
| 800 m | Helja Ilves | 2.25,2 | Niina Kivimäe | 2.25,6 | Helju Rosin | 2.26,7 |
| 80 m aidat | Eugenia Piisang | 12,1 | Juta Sandbank | 12,3 | Riste Ridala | 12,8 |
| Korkeushyppy | Juta Raudsepp | 145 | Eugenia Piisang | 145 | Maila Kurss | 145 |
| Pituushyppy | Evi Krass | 521 | Eugenia Piisang | 509 | Leoliida Merela | 508 |
| Kuulantyöntö | Lea Maremäe | 12,84 | Aleksandra Kukk | 12,22 | Salme Ojaksu | 11,26 |
| Kiekonheitto | Aleksandra Kukk | 37,26 | Lea Maremäe | 36,79 | Salme Ojaksu | 34,22 |
| Keihäänheitto | Juta Peetermann | 40,54 | Riita Karu | 40,53 | Hilja Luhakooder | 38,22 |
Lähde:
Yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailut 1970

Yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1970 Wienissä, Itävallassa. Kisojen ajankohta oli 14.–15. maaliskuuta. Kisapaikkana oli Stadthalle, jonka juoksurata oli 200 metrin mittainen.
Mitalistit > Miehet

| Laji | Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 60 m |  Valeri Borzov | 6,6 |  Zenon Nowosz | 6,7 |  Jarkko Tapola | 6,7 |
| 400 m |  Aleksandr Bratšikov | 46,8 |  Andrzej Badeński | 46,9 |  Juri Zorin | 48,4 |
| 800 m |  Jevgeni Aržanov | 1.51,0 |  Juan Borraz | 1.51,9 |  Jože Međimurec | 1.51,9 |
| 1 500 m |  Henryk Szordykowski | 3.48,8 |  Frank Murphy | 3.49,0 |  Vladimir Pantelei | 3.49,8 |
| 3 000 m |  Richard Wilde | 7.46,85 |  Harald Norpoth | 7.49,50 |  Javier Álvarez | 7.52,45 |
| 60 m aj |  Günther Nickel | 7,8 |  Frank Siebeck | 7,8 |  Guy Drut | 7,8 |
| 4 × 2 kierrosta |  Neuvostoliitto Jevgeni Borisenko Juri Zorin Boris Savtšuk Aleksandr Bratšikov | 3.05,9 |  Puola Jan Werner Stanisław Grędziński Jan Balachowski Andrzej Badeński | 3.07,5 |  Länsi-Saksa Dieter Hübner Karl-Hermann Tofaute Ulrich Strohhäcker Helmar Müller | 3.10,7 |
| 2+3+4+5 kierrosta |  Neuvostoliitto Aleksandr Konnikov Sergei Krjutšek Vladimir Kolesnikov Ivan Ivanov | 6.18,0 |  Puola Edmund Borowski Stanisław Waśkiewicz Kazimierz Wardak Eryk Żelazny | 6.18,8 |  Länsi-Saksa Horst Haßlinger Lothar Hirsch Manfred Henne Ingo Sensburg | 6.19,6 |
| Korkeushyppy |  Valentin Gavrilov | 220 |  Gerd Dührkop | 217 |  Şerban Ioan | 217 |
| Seiväshyppy |  François Tracanelli | 530 |  Kjell Isaksson | 525 |  Wolfgang Nordwig | 520 |
| Pituushyppy |  Tõnu Lepik | 805 |  Klaus Beer | 799 |  Rafael Blanquer | 792 |
| Kolmiloikka |  Viktor Sanejev | 16,95 |  Jörg Drehmel | 16,74 |  Şerban Ciochină | 16,47 |
| Kuulantyöntö |  Hartmut Briesenick | 20,22 |  Heinz-Joachim Rothenburg | 19,70 |  Pierre Colnard | 18,96 |
Mitalistit > Naiset

| Laji | Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 60 m |  Renate Meißner | 7,4 |  Sylviane Telliez | 7,5 |  Wilma van den Berg | 7,5 |
| 400 m |  Marilyn Neufville | 53,0 |  Christel Frese | 53,1 |  Colette Besson | 53,6 |
| 800 m |  Maria Sykora | 2.07,0 |  Ljudmila Bragina | 2.07,5 |  Zofia Kołakowska | 2.07,6 |
| 60 m aj |  Karin Balzer | 8,2 |  Lia Hitrina | 8,2 |  Teresa Sukniewicz | 8,5 |
| 4 × 1 kierros |  Neuvostoliitto Nadežda Besfamilnaja Vera Popkova Galina Buharina Ljudmila Samotjosova | 1.35,7 |  Länsi-Saksa Elfgard Schittenhelm Annelie Wilden Marianne Bolling Annegret Kroniger | 1.37,6 |  Itävalta Maria Sykora Brigitte Ortner Christa Kepplinger Hanni Burger | 1.40,8 |
| 1+2+3+4 kierrosta |  Ranska Sylviane Telliez Mireille Testanière Colette Besson Nicole Duclos | 4.58,4 |  Länsi-Saksa Elfgard Schittenhelm Heidi Gerhard Christa Merten Jutta Haase | 5.01,1 |  Neuvostoliitto Ljudmila Golomazova Olga Klein Nadežda Kolesnikova Svetlana Moštšenok | 5.02,2 |
| Korkeushyppy |  Ilona Gusenbauer | 188 |  Cornelia Popescu | 182 |  Rita Schmidt | 182 |
| Pituushyppy |  Viorica Viscopoleanu | 656 |  Heide Rosendahl | 655 |  Mirosława Sarna | 654 |
| Kuulantyöntö |  Nadežda Tšižova | 18,80 |  Hannelore Friedel | 18,39 |  Marita Lange | 18,09 |