stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viestintä
Ihmisten välinen viestintä > Verkkoviestintä

Verkkoviestintä on 1990-luvulla yleistynyt viestinnän muoto, joka perustuu tietokoneeseen ja siinä käytettyyn internetiin. Siinä tärkeässä osassa on vuonna 1991 julkistettu World Wide Web. Verkkoviestintä voi olla sanallista tai sanatonta viestintää, kohde- tai yleisöviestintää, tai multimediaa. Verkkoviestintä korvaa tulevaisuudessa yhä useammin kestoviestintää.
Viestinnän vinoumat

Viestinnän vinoumia ovat esimerkiksi disinformaatio, huhu, misinformaatio, propaganda, uutisankka, vahvistusharha, valemedia ja valeuutinen.
Eläinten viestintä

Eläinmaailmassa viestintä on monipuolista, sillä tietoa voidaan siirtää esimerkiksi hajujälkien ja äänien avulla.
Kirjallisuutta

Korhonen, Nina & Rajala, Reetta: Viestinnän prosessointi-Koreografia kaaokselle.  Helsinki:  Talentum, 2011.  ISBN 978-952-14-1549-4
Kortti, Jukka: Mediahistoria. Viestinnän merkityksiä ja muodonmuutoksia puheesta bitteihin.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2016.  ISBN 978-952-222-693-8
Kunelius, Risto: Viestinnän vallassa. Johdatusta joukkoviestinnän kysymyksiin.  (5. uudistettu painos)  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27783-5
Nieminen, Hannu & Pantti, Mervi: Media markkinoilla. Johdatus joukkoviestintään ja sen tutkimukseen.  (Uudistettu painos)  Helsinki:  Loki-kirjat, 2009.  ISBN 978-951-825-056-5
Ruusunen, Aimo (toim.): Media muuttuu. Viestintä savitauluista kotisivuihin.  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-859-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viestintätieteiden yliopistoverkosto (Arkistoitu – Internet Archive)
Yhteisöviestinnän perusteet (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvien käytöstä viestinnässä
Eleisiin perustuvaa viestintää Kiinassa.
Vienne (joki)

| Vienne Vinhana |
| --- | --- |
 Vienne Cubodrissa Valdiviennen kunnassa
Alkulähde:  Mont Audouze, Millevaches  45°39′42″N, 2°05′03″E
Laskupaikka:  Candes-Saint-Martin, Loire  47°12′48″N, 0°04′29″E
Maat:  Ranska
Pituus:  363,3 km
Alkulähteen korkeus:  859 m
Virtaama:  210 m³/s
Valuma-alue:  21161 km²
 Vienne kartalla
Vienne (oksitaanin Limousinin murteella Vinhana) on Loiren sivujoki läntisessä Ranskassa. Se kulkee pääasiassa joen mukaan nimensä saaneiden Haute-Viennen ja Viennen departementtien, lyhyitä osuuksia myös Corrèzen, Charenten ja Indre-et-Loiren departementtien alueella, jota paitsi myös Creusen departementin raja kulkee noin 2 kilometrin osuuden Vienne-jokea pitkin. Vienne on 363,3 kilometrin pituinen. Se on Allier'n ja Cherin ohella yksi Loiren huomattavimmista sivujoista ja virtaamaltaan niistä suurin.
Vienne alkaa Millevachesin ylängöltä ja kulkee Tourainen tasangon kautta. Se kulkee hyvin monenlaisten maisema-alueiden kautta kuten monet muutkin Ranskan keskiylängön länsiosista alkavat joet, joista tosin useimmat laskevat Garonneen (esimerkiksi Lot ja Tarn) tai sen estuaariin, Girondeen (kuten Dordogne).
Joen nimi

Oksitaanin kielellä Viennan nimi on Vinhana, josta nimestä Frédéric Mistral (1830–1914) käytti kirjoitusasua Vignano.
Joen nimi > Varhaisia mainintoja

Viennen rannoilla ovat käyneet monet Ranskan kuninkaat, jo Clovis. Nimen vanhoja kirjoitusasuja ovat olleet 500-luvulla Vingenna (Gregorius Toursilaisen teoksessa Histoire des Francs, I, 43) ja Vingenna (Venance Fortunat'n teoksessa Carmina) sekä myöhemmin Vincenna, Vienna vuonna 800, Vicenna vuonna 901, Vinzenna vuonna 904, Vizenna noin vuonna 980, Rivière de Vyenne ja flueve de Vienne vuonna 1309 ja Fluve de Vigenne vuonna 1410.. Eräässä Pariisin parlamentin päätöksessä vuodelta 1339 joki mainitaan nimellä Vinguenne.. Päätöksessä mainitaan myös joen varrella sijainnut Limogesin piispojen satama, joka sijaintia ei kuitenkaan tunneta.
Joen nimi > Etymologia

Ernest Nègren mukaan nimi Vienne on alkujaan muodostettu esikelttiläisestä sanavartalosta *vig- sekä gallialaisesta tai mahdollisesti niin ikään esikelttiläisestä suffiksista -enna.  Samoista aineksista on hänen mukaansa muodostettu myös Vingeanne-joen nimi. Sanavartalo *vig- esiintyisi myös jokien nimissä Vière ja Voire, jotka molemmat on keskiajalla kirjoitettu Vigera.
Myöhemmin Marcel Villoutreix esitti, että myös Taurionin sivujoen Vigen nimi, joka vuonna 811 kirjoitettiin Vigiae, johtuisi samasta sanavartalosta *vig-.
L'hypothèse d'un radical *vig- est reprise par Marcel Villoutreix pour la Vienne ainsi que pour un affluent du Taurion, la Vige (Haute-Vienne), Vigiae en 811.
Myös Seine-Maritimen departementissa on Vienne-niminen joki. Sen nimi lienee samaa alkuperää kuin Loiren sivujoenkin, ja myös se on keskiajalla kirjoitettu Vigenna..
Maantiede

Vienne alkaa Corrèzen departementista Millevachesin ylängöltä 860-895 metrin korkeudelta merenpinnasta läheltä Audouze-vuorta. Joki saa siellä alkunsa neljän tai viiden pienen puron yhtymisestä Saint-Setiersin, Millevachesin ja Peyrelevaden kuntien raja-alueella.
Vienne on 363,3 kilometrin pituinen  ja laskee Loireen Candes-Saint-Martinissa.
Maantiede > Jokivarren kaupungit

Suurimmat Viennen varrella olevat kaupungit ovat Saint-Léonard-de-Noblat, Limoges, Saint-Junien, Confolens, L'Isle-Jourdain, Lussac-les-Châteaux, Valdivienne, Chauvigny, Châtellerault ja Chinon. Muita yli 5000 asukkaan kaupunkeja jokivarressa ovat Le Palais-sur-Vienne, Panazol, Isle ja Aixe-sur-Vienne.
Maantiede > Muita kohteita

Vienne kulkee kolmen seudullisen luonnonpuiston kautta: Parc naturel régional de Millevaches en Limousin, Parc naturel régional Périgord Limousin ja Parc naturel régional Loire-Anjou-Touraine.
Viennen varrella Civauxissa, Viennen departementissa on ydinvoimala.
Sivujoet

Viennellä on suuri joukko sivujokia ja sivujokien sivujokia. Suurimmat niistä ovat Taurion eli Thaurion, Creuse ja sen sivujoki Gartempe sekä Clain
Vasemmalta puolelta Vienneen laskevat:
Combade
Auzette
Valoine
Briance
Roselle
Ligoure
Blanzou
Aixette
Gorre
le Gorret
Grêne
Clain
Préhobe
Payroux
Maury
Dive du Sud
Bouleure
Belle
Vonne
Clouère
Miosson
Boivre
Auxances
Vandelogne
Palu
Envigne
Fontpoise
Veude de Poncay
Veude
Mable
Bourouse
Négron
Oikealta puolelta Vienneen laskevat:
Maulde
Tard
Thaurion eli Taurion
Leyrenne
Banize
Vige
la Béraude
Palais, jonka muodostavat Mazelle, Cane ja Cussou
Aurence
Glane
Glanet
Vergogne
Goire
Étang
Issoire
Marchadaine
Grande Blourde, jonka muodostavat Bloude ja Ysseau
Petite Blourde
Ozon
Creuse
Beauze
Sédelle
Gartempe
Ardour
Rivalier
Couze
Graulade
Semme
Vincou
Bazine
la Glayeule
Brame
Anglin
Abloux
Sonne
Allemette
Benaize
Asse
Salleron
Rozeille
Petite Creuse
Lavaud
Bouzanne
Bouzanteuil
Suin
Claise
Muanne
Aigronne
Brignon
Esves
Ligoire
la Riolle
Manse
Ruau
Hydrologia > Yläjuoksu lähteiltä Limogesiin

Vienne alkaa Lacaux'n kukkulan juurelta kolmesta lähteestä, joiden korkeus merenpinnasta on 860 ja 885 metrin välillä. Aivan lähellä on Audouze-vuoren huippu 956 metrin korkeudella Millevachesin ja Saint-Setiersin kunnissa.
Joki virtaa aluksi pohjoiseen, ja pian siihen liittyy oikealta puolelta sen ensimmäinen sivujoki, Ruisseau de Vieille Maison ("Vanhan talon puro"). Sen jälkeen se kaartuu länteen ja kulkee eteläpuolitse Peyrelevaden ohi, kulkee pienen lammen kautta, minkä jälkeen siihen liittyy toinen sivujoki, "Ruisseau aux ponts".  Vienne kulkee edelleen länteen, ja siihen liittyy sen ensimmäinen vasemmanpuoleinen sivujoki, "Ruisseau de Chambouox", minkä jälkeen se laskee Servièresin järveen. Sinne saapuessaan joen virtaama on 3,5 m3/s. Tällä järvellä on sen luonnollisen laskujoen, Viennen lisäksi toinenkin lasku-uoma, kastelukanava Dogole du Diable, joka johtaa Chammet'n järveen. Servièresin järvestä lähtiessään Viennen virtaama onkin vain 1,8 m3/s, kun taas kanavan virtaama on 2,3 m3/s. Pian järven jälkeen Vienneen laskee Tarnac, ja joki virtaa edelleen länteen saaden oikealta puolelta suuremman sivujoen, Chandoullen, joka alkaa Chammet'n järvestä. Dogole du Diablen lisäksi mainittuun järveen laskee myös useita puroja.
Vienne jatkuu edelleen länteen ja muodostaa Haute-Viennen ja Creusen departementtien välisen rajan.  Vienne onkin seudun ainoa joki, joka kulkee Limousinin alueen kaikkien kolmen departementin kautta, joskin Creusessa siitä on vain 2 kilometrin pituinen osuus.
Vienneen laskee vielä joukko pieniä sivujokia ennen kuin se saapuu Eymoutiersiin, jonka kohdalla sen virtaama on 6,85 m3/s. Eymutiersin ja Saint-Priest-Taurionin välillä siihen laskee kaksi merkittävästi suurempaa sivujokea: Combade ja Maulde. Nekin ovat vielä pieniä verrattuna Taurioniin, joka laskee Vienneen Saint-Priest-Taurionissa. Taurionin liittymiskohdan jälkeen Viennen virtaama onkin jo 42,6 kuutiometriä sekunnissa. Joki kulkee Le Palais-sur-Viennen ja Panazolin välitse ja Limogesin halki, minkä jälkeen se poistuu departementin ylänköalueelta.
Hydrologia > Keskijuoksu Limogesista Ingranes-sur-Vienneen

Limogesissa Viennen poikki johtaa kahlaamo. Kaupunki sijaitsee suurimmaksi osaksi joen oikealla puolella, ja sen alueella siihen laskevat Palaisin puro ja Auzette ja Valoine. L'Aiguillessa hieman Limogesista alavirtaan Vienneen laskee Briance sekä edempänä muun muassa Aurence ja Aixette.  Gabien sillan alla joen virtaama on 61 kuutiometriä sekunnissa.
Joki mutkittelee Aixe-sur-Viennen ja Saint-Junienin välillä, missä sen lähettyvillä sen kanssa yhdensuuntaisena kulkee myös Limogesin-Angoulêmen rautatie. Saint-Junieniin saakka jokilaakso on vielä syvä ja jyrkkärinteinen, mutta sen jälkeen se levenee, ja maasto on jo selvästi alavampaa kuin Ranskan keskiylängöllä.
Ennen Égagnacia Vienneen liittyy vielä useita sivujokia kuten Glane Saint-Junienissä,  Gorre Saillat-sur-Viennessä ja Grène Chabanais'ssa. Exideuilin jälkeen se kääntyy jyrkästi pohjoiseen ja kulkee tähän suuntaan Cenon-sur-Vienneen sakka, jossa siihen laskee Clain. Joen tällä osuudella sen varrella sijaitsevat Confolens, Availles-Limouzine, L'Isle-Jourdain, Lussac-les-Châteaux, Valdivienne ja Chauvigny. Muutamia kilometrejä Clainin suulta alavirtaan joen varrella sijaitsee Châtellerault. Viennen vettä käytetään Civaux'n ydinvoimalan lauhdutukseen.
Lussacin kohdalla Viennen keskivirtaama on 81,7 kuutiometriä sekunnissa. Cenonin ja Ingrandesin välillä Vienneen laskee vielä useita sivujokia kuten Goire, Issoire, Blourde, Dive ja Ozon. Ozon ja varsinkin Clain tuovat jokeen runsaasti lisää vettä, ja Ingranden kohdalla sen virtaama on jo 121 kuutiometriä sekunnissa.
Hydrologia > Alajuoksu Ingrandesista Loireen

Ingrandesista Vienne jatkaa edelleen pohjoiseen. Tällä osuudella siihen laskee sen kaikkein suurin sivujoki, Creuse, jonka keskivirtaama on 85 m3/s.Nouâtresa, joka sijaitsee Viennen varrella hieman Creusen suulta alavirtaan, joen keskivirtaamaa ylittää jo arvon 200 m3. Siellä olevaan mittauspisteeseen kertyvät vedet 19 853 neliökilometrin laajuiselta valuma-aluleelta.
Joen virtaama vaihtelee merkittävästi vuodenaikojen mukaan ja ovat suurimmillaan talvella, varsinkin tammi- ja helmikuussa, ja pienimmillään kesällä ja alkusyksyllä.  Kuivina kausina virtaama pienenee keskimäärin joka viides vuosi 25 kuutiometriin sekunnissa.
Viennessä esiintyy toisinaan myös suuria tulvia. Keskimäärin joka viides vuosi sen virtaama ylittää 1700, joka kymmenes vuosi 2000 ja joka 20. vuosi 2300 kuutiometriä sekunnissa.  Suurin mitattu virtaama on ollut 1. tammikuuta 1962: 2480 m3/s.
Viennen valuma-alueen keskimäärinen vuotuinen sademäärä on 309 millimetriä, mikä vastaa keskimäärin 9,2 litraa vettä neliökilometriä kohti sekunnissa. Tämä vastaa suunnilleen koko Ranskan keskiarvoa, mutta on selvästi suurempi kuin Loireen pohjoispuolelta laskevien jokien kuten Sarthen tai varsinkaan Loirin valuma-alueella.
Vienne on Loiren suurin sivujoki, merkittävästi runsasvetisempi kuin Allier tai Maine.
<
| Viennen keskivirtaama Nouâtressa eri kuukausina |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kuukausi |  |  |  | m3/s |
| Tammikuu | Tammikuu |    | 353,0 | 353,0 |
| Helmikuu | Helmikuu |    | 355,0 | 355,0 |
| Maaliskuu | Maaliskuu |    | 287,0 | 287,0 |
| Huhtikuu | Huhtikuu |    | 254,0 | 254,0 |
| Toukokuu | Toukokuu |    | 206,0 | 206,0 |
| Kesäkuu | Kesäkuu |    | 126,0 | 126,0 |
| Heinäkuu | Heinäkuu |    | 77,20 | 77,20 |
| Elokuu | Elokuu |    | 60,70 | 60,70 |
| Syyskuu | Syyskuu |    | 69,80 | 69,80 |
| Lokakuu | Lokakuu |    | 101,0 | 101,0 |
| Marraskuu | Marraskuu |    | 164,0 | 164,0 |
| Joulukuu | Joulukuu |    | 282,0 | 282,0 |
Hydrologia > Kuvia

Viennen lähde lähellä Saint-Setiersiä
Vienne Tarnac ja Rempnat'n välillä
t"Le Sauvage", Limousinin alueen kolmen departementin rajakivi
Vienne lähellä Rempnat'ta
Vienne Eymoutiers'ssa
Vienne Limogesissa nähtynä Pont St. Martialilta
Vienne Aixe-sur-Viennessä
Vienne Chabanais'ssa
Vienne Confolensissa
Civaux'n ydinvoimala, kuvassa vasemmalla, käyttää Viennen vesiä lauhdutukseen.
Vienne Châtellerault'ssa
Chinonissa
Viennen ja Loiren yhtymäkohta. Etualalla Vienne, taustalla Loire.
Historia

Viennen varrella, 40 kilometriä Limogesista länteen sijaitsee Cassinomagus (nykyinen Chassenon), joka gallialais-roomalaisena aikana oli lemovikkien tärkeimpiä keskuksia. Chassenonin kylpylät kuuluivat Gallian suurimpiin ja ovat niistä parhaiten säilyneet. Niihin liittyvä Montélun temppeli oli myös yksi Gallian suurimmista.
30. marraskuuta 879 kuningas Kaarloman II voitti Hastingin johtaman pienen viikinkilaivaston.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Vienne (rivière française)
Maisemakuva Viennen yläjuoksun laaksosta.
Käännös suomeksi
Slovakian naisten koripallomaajoukkue

Slovakian naisten koripallomaajoukkue edustaa Slovakiaa koripallon naisten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Slovakian koripalloliitto.
Slovakian maajoukkue osallistui arvokilpailuihin ensimmäisen kerran Italian EM-kisoissa 1993. Voitettuaan alkulohkonsa se hävisi välieräottelussa Espanjalle 55–73, mutta sai pronssia kukistettuaan pronssiottelussa Italian 68–67.
Unkarin EM-kilpailuissa 1997 Slovakia voitti alkulohkonsa ja kukisti puolivälieräottelussa Jugoslavian. Välierässä Slovakia voitti Unkarin 81–55, mutta hävisi loppuottelussa Liettualle 62–72 saaden hopeaa.
Arvokilpailut > Olympialaiset

2000: seitsemäs
Arvokilpailut > Maailmanmestaruuskilpailut

1994: viides
1998: kahdeksas
Arvokilpailut > Euroopan-mestaruuskilpailut

1993: pronssia
1995: neljäs
1997: hopeaa
1999: neljäs
2001: kahdeksas
2003: seitsemäs
2009: kahdeksas
2011: kolmastoista
2013: kahdestoista
2015: yhdeksäs
2017: kahdeksas
Sodankäynnin strategia

Sodankäynnin strategia (klassiseksi kreikaksi strategia 'sodanjohtotaito' < stratēgòs 'korkea sotapäällikkö') tarkoittaa valtion voimavarojen käyttöä turvallisuuspäämäärien saavuttamiseksi. Se on yksi sotataidon alakäsitteistä. Muut ovat operaatiotaito, taktiikka ja taistelutekniikka.
Strategia-käsite on laajentunut Napoleonin sodista nykypäivään tultaessa siten, että nykyään se käsittää kaiken suoran ja välillisen toiminnan, jossa käytetään valtion kaikkia voimavaroja poliittisen johdon asettamien turvallisuuspäämäärien saavuttamiseksi rauhassa ja sodassa. Myös voimavarojen käytön valmistelu on osa sodankäynnin strategiaa.
Strategian alakäsitteitä ovat muun muassa sotilasstrategia, poliittinen strategia, talousstrategia, meristrategia, ilmastrategia ja ydinasestrategia.
So What (Miles Davisin kappale)

| ”So What” Miles Davis |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Albumilta: Kind of Blue
 Julkaistu: 1959
 Tyylilaji: Jazz
 Kesto: 09.25
 Levy-yhtiö: Columbia/Legacy
'Kind of Bluen' muut kappaleet
|  {{{nroe}}} | ”So What” {{{nrot}}} | ”Freddie Freeloader” {{{nros}}} |
”So What” on Miles Davisin säveltämä jazzstandardi vuoden 1959 albumilta Kind of Blue. AABA-muotoinen modaalinen sävellys vuorottelee kahden moodin välillä: A-osa soitetaan D-doorisessa ja B-osa Es-doorisessa.
Sävellys perustui osin Ahmad Jamalin vuonna 1955 julkaisemaan kappaleeseen ”Pavanne”, johon puolestaan oli vaikuttanut Morton Gouldin vuoden 1938 sävellys ”American Symphonette No. 2”. ”So Whatin” jonkinasteisena edeltäjänä pidetään Davisin vuonna 1958 julkaisemaa ”Milestones”-kappaletta.
Alkuperäisessä nauhoituksessa mukana ollut saksofonisti John Coltrane käytti ”So Whatin” moodirakennetta vuoden 1961 sävellyksessään ”Impressions”.
Vuonna 2022 Helsingin Sanomat pyysi yli 70 suomalaista musiikkialan vaikuttajaa nimeämään korkeintaan 20 itselleen juuri sillä hetkellä tärkeintä laulua paremmuusjärjestyksessä, minkä perusteella lehti laati sadan parhaan laulun listan. Tämä instrumentaalikappale ylsi kyselyn kokonaistuloksissa sijalle 72.
Aiheesta muualla

Thomas Ward: So What Allmusic. Viitattu 30.8.2010. (englanniksi)
Sofía (saari)

| --- | --- |
Muut nimet:  Sofiá (Σοφιά)
Sijainti:  38°28′50″N, 21°0′5″E, Sámi Kefaloniá, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Jooniansaaret, Ekhinadit
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,174 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sofía (kreik. Σοφία, myös Sofiá, Σοφιά) on Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja tarkemmin Ekhinadeihin ja sijaitsee Joonianmeressä Aitolia-Akarnanian rannikon edustalla. Saaren pinta-ala on 0,174 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Sofía kuuluu Sámin kuntaan, Kefalonián alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen.
Social-Demokraten

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Social-Demokraten oli Helsingissä vuosina 1907–1908 ilmestynyt ruotsinkielinen sosiaalidemokraattinen sanomalehti.
Social-Demokraten perustettiin lokakuussa 1907 lakanneen Arbetarenin tilalle. Lehden tilaajakunta jäi odotettua pienemmäksi, ja se lopetettiin taloudellisten vaikeuksien takia jo syyskuussa 1908. Linjaltaan se edusti edeltäjänsä tapaan lähinnä revisionistista sosialismin tulkintaa.
Lehti ilmestyi kahdesti viikossa reilun puolentoista tuhannen kappaleen painoksena. Sen päätoimittajana ja julkaisijana toimi William Lundström.
Aiheesta muualla

Social-Demokraten Historiallisessa sanomalehtikirjastossa
Viimeinen ritari

| Viimeinen ritari> Le chevalier de Maison-Rouge |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Albert Capellani
Käsikirjoittaja:  Albert Capellani
Perustuu:  Alexandre Dumas vanhemman romaaniin Le chevalier de Maison-Rouge (1845)
Kuvaaja:  Louis Forestier
Pääosat:  Paul Escoffier, Marie-Louise Derval, Léa Piron, Georges Dorival, Georges Flateau, Henri Rollan
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Pathé Frères
Ensi-ilta:  27. heinäkuuta 1914 (Ranska) 26. helmikuuta 1917 (Suomi)
Kesto:  2265 metriä (109 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Syvyyskuvauksen ääripäät: Maurice nähdään ensin pihamaalla ja seuraavaksi hän kiipeää ikkunasta sisään.
Viimeinen ritari (ransk. Le chevalier de Maison-Rouge) on vuonna 1914 valmistunut ranskalainen mykkäelokuva. Alexandre Dumas vanhemman romaaniin perustuvan historia-aiheisen seikkailuelokuvan on ohjannut Albert Capellani.
Juoni

Ranskan vallankumouksen jälkeen kuningatar Marie Antoinette odottaa kohtaloaan vankilassa. Maison Rougen ritari laatii suunnitelman hänen vapauttamisekseen. Apuna toimivat Dixmer ja tämän vaimo Geneviève, ritarin sisar. Eräänä iltana partio pysäyttää Genevièven. Hänet pelastaa nuori republikaani Maurice Lindey, joka rakastuu naiseen. Maurice joutuu mukaan rojalistien salajuoneen, joka epäonnistuu ratkaisevalla hetkellä. Toisella yrittämällä Maison Rougen ritari saa surmansa, Geneviève tuomitaan kuolemaan ja myös Maurice päätyy vankilaan. Hänen ystävänsä Lorin uhrautuu ja auttaa heidät pakoon.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Paul Escoffier  | … |  Maison Rougen ritari   |
|  Marie-Louise Derval  | … |  Geneviève Dixmer   |
|  Léa Piron  | … |  Marie Antoinette   |
|  Georges Dorival  | … |  Dixmer   |
|  Georges Flateau  | … |  Lorin   |
|  Henri Rollan  | … |  Maurice Lindey   |
Tuotanto ja vastaanotto

Yllättäviin juonenkäänteisiin perustuvan pukudraaman ansiona oli laaja ja nimekäs näyttelijäkunta. Poikkeuksellisesti myös sivuosien esittäjät oli nimetty. Kamera pysyy paikallaan ja liike tapahtuu taidokkaasti lavastetun kuvan syvyyssuunnassa. Näyttelijätyöskentely on teatraalista, mutta yleensä tarkkaan suunniteltua ja välttää suuria eleitä. Elokuvaan on laadittu alkuperäisteoksesta poikkeava onnellinen loppu.
Brittiläinen The Bioscope -lehti kutsui Viimeistä ritaria mestariteokseksi ja ylisti varsinkin sen lavastusta ja näyttelemistä. Capellanin elämäkerturin Christine Leteuxin mukaan elokuva ei kohoa ohjaajan parhaiden teosten kuten Germinalin (1913) tai Quatre-vingt-treizen (1914, julkaistu 1921) joukkoon.
Viimeistä ritaria esitettiin Suomessa kevättalvella 1917. Sen ruotsinkielinen nimi oli aluksi käännetty muotoihin Viimeinen aatelismies ja Viimeinen kavaljeeri. Mainoskampanjassa korostettiin autenttista lavastusta ja tunnettuja naisnäyttelijöitä. Pituutensa vuoksi elokuva oli jaettu kahteen osaan.
Restaurointi

Elokuva on restauroitu Ranskan elokuva-arkistossa säilyneen negatiivin pohjalta vuonna 2010. Välitekstit on luotu uudelleen Ruotsin elokuvasensuurin arkiston perusteella ja filmi on värjätty negatiivin merkintöjen mukaan.
Aiheesta muualla

Viimeinen ritari Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Sogdin kieli

| Sogdin kieli |
| --- | --- |
 Manikealaisella kirjaimistolla laadittu sogdinkielinen teksti.
Tiedot
Alue:  Sogdiana
Ajoitus:  100 eaa. – 1000 jaa.
Kirjaimisto:  sogdilaiset aakkoset syyrialaiset aakkoset manikealaiset aakkoset
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  Indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  Iranilaiset kielet
ISO 639-3:  sog
 Ohje 
Sogdin kieli on kuollut iranilainen kieli. Sitä puhuttiin Keski-Aasiassa muinaisessa Sogdianassa sekä Silkkitien karavaanireiteillä.
Vanhimmat sogdinkieliset kirjalliset muistomerkit ovat peräisin 100–300-luvuilta. Suurin osa 1800–1900-lukujen vaihteessa löydetyistä teksteistä on 700–800-luvuilta. Löytöjä on tehty Kiinan Sinkiangista sekä Tadžikistanista. Kirjallisuus käsittää lähinnä buddhalaisia, manikealaisia ja nestoriaanilaisia tekstejä sekä yksityistä kirjeenvaihtoa. Kirjoittamiseen käytettiin kolmea aramealaisen kirjaimiston varianttia: sogdilaista, syyrialaista ja manikealaista.
Keskiajalla sogdin kielen syrjäyttivät klassinen persia sekä turkkilaiset kielet. Itämurteiden jatkajana pidetään jagnobin kieltä, jota puhutaan Tadžikistanissa.
SNCASO SO.9000 Trident

SO.9000 Trident
SNCASO SO.9000 Trident oli ranskalainen koelentokone 1950-luvun alusta. Siinä testattiin rakettimoottoria.
Lucien Serventy suunnitteli koneen vuonna 1949. Ensimmäisen prototyypin ensilento tapahtui 2. maaliskuuta 1953. Rakettimoottoria testattiin vasta syyskuussa 1954. Vuoteen 1956 mennessä koneella tehtiin 96 koelentoa. Kehityshanke päättyi 1958, jolloin tiedettiin, etteivät nopeatkaan suihkuhävittäjät tarvitse rakettimoottoreita.
Tekniset tiedot

Kärkiväli: 7,57 m
Pituus: 14,37 m
Korkeus: 2,84 m
Siipipinta-ala: 16,58 m²
Suurin lentoonlähtöpaino: 5 100 kg
Suurin nopeus: 1,53 Mach
Lakikorkeus: 15 900 m
Voimalaite: 2 suihkumoottoria ja rakettimoottori
Museokoneita Euroopassa

Ainoa tällainen kone on Musée de l'Air et de l'Espacessa, Pariisissa.
Viides Mooseksen kirja

| Viides Mooseksen kirja> דְבָרִים.Tanak Toora.Raamattu Vanha testamentti |
| --- | --- |
 Kuvitusta Viidenteen Mooseksen kirjaan. San Paolo fuori le Muran Raamattu.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Mooses
Kirjoituspaikka:  Moabin tasanko
Ajoitus:  n. 1445–1400 eaa.
Teksti
Genre:  lakikirja
Alkukieli:  heprea
Lyhenne:  5. Moos.
Lukuja:  34
Jakeita:  959
Edeltävä: < 4. Moos.Seuraava: Joos. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Viides Mooseksen kirja (Deuteronomium, m.kreik. Δευτερονόμιον, Deuteronomion, ”(Lain) toisto”; hepr. ‏דְבָרִים‎, Devarim, ”Sanat/Asiat”) on viimeinen viidestä Mooseksen kirjasta (pentateukki), eli juutalaisten pyhän kirjoituksen Tooran viimeinen kirja. Se on myös kristittyjen Raamatun Vanhan testamentin viides kirja. Suurimman osan sitä muodostaa Mooseksen pitämäksi esitetty pitkä puhe. Lain toiston lisäksi se toimii lain selityksenä.