stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Burgess Shale
Löydöt

Burgess Shale ajoittuu aikaan noin 505 miljoonaa vuotta sitten jolloin oli Kambrikauden räjähdyksen loppu. Se on poikkeuksellinen siksi, että siellä runsaasti pehmeäkuorisia eliötä jotka eivät yleensä fossiloidu esimerkiksi matoja, merililjoja, merikurkkuja, selkäjänteisiä, ja muita eliöitä ilman kalkkikuorta. Erityisen merkittävä se on myös siksi, että esiintymästä on löydetty 20–30 ennestään tuntematonta niveljalkaista, joita ei ole pystytty sijoittamaan mihinkään nykyisistä ryhmistä. Myös kokonaan uusia pääjaksoja on löytynyt useita, ja osa eliöistä on ulkomuodoltaan varsin mielikuvituksellisia. Tunnetuimpia niistä on Hallucigenia sparsa. Pikaia gracilens on myös merkittävä, sillä se on selkäjänteisten ensimmäinen tunnettu edustaja.
Burgess Shalen saviliuskeesta on kerätty yhteensä yli 70 000 yksilöä 33 520 laatalta. Näytteistä 88 % on eläimiä ja lähes kaikki loput erilaisia leviä. Kaikista näytteistä noin 90 % on sijoitettu Washingtoniin Walcottin kokoelmaan.
Siellä on säilynyt myös mikrofossiileja joista monet kuuluvat bakteereihin, syanobakteereihin, panssarisiimaleviin, ja alkueläimiin, mutta niiden tunnistaminen varmuudella on vaikeaa.
Burgess Shale on suosittu patikointikohde, mutta fossiilien kerääminen alueelta on ehdottomasti kiellettyä.
Burgess Shalen eläimistöä

Amiskwia sagittiformis
Anomalocaris
Aysheaia pedunculata
Burgessia
Canadia spinosa
Dinomischus
Echmatocrinus brachiatus
Hallucigenia
Marrella splendens
Nectocaris pteryx
Odontogrispus
Opabinia regalis
Ottoia
Pikaia gracilens
Sidneyia inexpectans
Wiwaxia corrugata
Yohoia
Kuvia

Charles Doolittle Walcott (1850-1927) kaivauksilla Burgess Shaleilla.
Ogygopsis.
Anomalocaris.
Anomalocaris.
Marrella splendens on erityisen runsas Burgess Shalen esiintymässä
Aiheesta muualla

Charles Walcott (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Burgess Shale: Geological Background (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Smithsonian National Museum of Natural History: The Cambrian World - The Burgess Shale Site 510 Million Years Ago (englanniksi)
The Burgess Shale and its Significance (englanniksi)
Burgess Shale fossils (englanniksi) Arkistolinkki
Valokuvia fossiileista (englanniksi) Arkistolinkki
Malediivien jalkapallomaajoukkue

Malediivien jalkapallomaajoukkue edustaa Malediivejä kansainvälisissä miesten jalkapallokilpailuissa ja sitä kontrolloi Malediivien jalkapalloliitto. Joukkue selviytyi Aasian karsinnoissa vuoden 2006 MM-kisoihin toiselle kierrokselle, jossa pelasi kotonaan 0-0 tasapelin Etelä-Koreaa vastaan.
Joukkueen parhaat saavutukset ovat Etelä-Aasian mestaruuskisojen 2. sijat vuosina 1997 ja 2003 sekä South Asian Gamesin 2. sija vuonna 1991 ja 3. sija vuonna 1984.
Arvokisat > Maailmanmestaruuskilpailut

1930—1986 - Ei osallistunut
1990 - Jättäytyi pois
1994 - Ei osallistunut
1998—2010 - Ei selviytynyt karsinnoista
Arvokisat > Aasian mestaruuskilpailut

1956—1992 - Ei osallistunut
1996—2004 - Ei selviytynyt karsinnoista
2007 - Ei osallistunut
Gunnel Adlercreutz

Gunnel Elisabeth Adlercreutz (o.s. af Björkesten; s. 27. heinäkuuta 1941 Helsinki) on suomalainen arkkitehti.
Gunnel Adlercreutzilla ja hänen aviopuolisollaan Eric Adlercreutzilla on ollut arkkitehtitoimisto vuodesta 1969 lähtien. Vuosina 1992–1993 Gunnel Adlercreutz toimi Suomen Arkkitehtiliiton puheenjohtajana ja 1995–2006 Rakennustietosäätiön yliasiamiehenä.
Huomionosoituksia

Svenska kulturfondenin arkkitehtuuripalkinto yhdessä Eric Adlercreutzin kanssa 2001
professorin arvonimi
kunniatohtori Chalmersin teknillisestä korkeakoulusta 2001
Aiheesta muualla

Adlercreutz, Gunnel hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Weckström, Nina: Arkistoitu kopio Hufvudstadsbladet.  2.9.2012. Arkistoitu 4.7.2014. Viitattu 26.11.2014.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Butaani

| Butaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
Muut nimet:  n-butaani
CAS-numero:  106-97-8
PubChem CID:  7843
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H10
Moolimassa:  58,12 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön kaasu
Sulamispiste:  −138,3 °C (134,9 K)
Kiehumispiste:  −0,5 °C (272,7 K)
Tiheys:  2,4553 kg/m3, kaasu (25 °C, 101,3 kPa)
Liukoisuus veteen:  6,1 mg / 100 ml (20 °C)
   
Butaani eli n-butaani (C4H10) on ilmaa raskaampi kaasu, jonka rakennekaava on (CH3CH2CH2CH3). Butaani on väritöntä, tulenarkaa ja helposti nesteytettävää kaasua. Se on suoraketjuinen alkaani, jonka moolimassa on 58,12 g/mol, sulamispiste −138,3 °C, kiehumispiste −0,5 °C, leimahduspiste −60 °C, itsesyttymislämpötila 287 °C ja CAS-numero 106-97-8. Butaani-nimitystä voidaan käyttää myös suoraketjuisen n-butaanin isomeeristä isobutaanista eli 2-metyylipropaanista (CH(CH3)3).
Butaani muodostaa runsaassa hapessa palaessaan hiilidioksidia ja vesihöyryä:
Kun happea on rajoitetusti, voi myös hiiltä (nokea) ja hiilimonoksidia muodostua.
Yhdiste erotetaan tislaamalla maaöljystä tai maakaasusta tai krakkaustuotteista.
Butaania käytetään nestekaasun muodossa polttoaineena esimerkiksi retkikeittimissä ja tupakansytyttimissä. Sitä käytetään myös krakkauksessa petrokemikaalien valmistusprosessissa tuotettaessa eteeniä, propeenia, butadieeniä ja isopropeenia.
Butaanin elintarvikkeiden E-koodi on E943a. Elintarvikkeissa butaania käytetään lähinnä pakkauskaasuna tai ponneaineena. Muita käyttökohteita ovat kaasuhellat ja kaasusytyttimet.
Butaani on yleistynyt päihteenä jonkin verran nuorten keskuudessa helpon saatavuuden vuoksi. Sen vaikutukset ovat muiden impattavien aineiden tavoin etanoliin verrattuna lyhytkestoisia, mutta alkavat nopeammin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Butaanin kansainvälinen kemikaalikortti
Nestekaasun OVA-ohje (Arkistoitu – Internet Archive)
Yksinkertaisimmat hiilivedyt
Elintarvikelisäaineisiin kuuluvat pakkauskaasut
argon (E 398) |
butaani (E 943a) |
happi (E 948) |
helium (E 939) |
hiilidioksidi (E 290) |
isobutaani (E 943b) |
propaani (E 944) |
typpi (E 941) |
typpimonoksidi (E 942) |
vety (E 949)
Woldemar Baeckman (arkkitehti)

Helsingin Kauppakorkeakoulun päärakennus, yhdessä Hugo Harmian kanssa (1950).
Åbo Akademin kirjaston laajennus (1957), sisäänkäynti lukusaliin.
Sibelius-museo, Turku (1968)
Woldemar Baeckman (1. maaliskuuta 1911 Pietari – 11. huhtikuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka on suunnitellut muun muassa Etu-Töölössä osoitteessa Runeberginkatu 14–16 sijaitsevan Helsingin kauppakorkeakoulun päärakennuksen yhdessä Hugo Harmian kanssa. Heidän suunnitelmansa voitti 1941 järjestetyn suunnittelukilpailun, mutta rakentamaan päästiin vasta 1948 ja rakennus valmistui 1950. Muita Baeckmanin töitä ovat Helsingin Koskelan raitiovaunuhallit, Turun Sibelius-museon rakennus ja useita Åbo Akademin rakennuksia. Sibelius-museo on 1960-luvun modernismin omaperäisimpiä luomuksia.
Åbo Akademin kirjaston Kirjatorni valmistui Erik Bryggmanin suunnittelemana vuonna 1935. Korttelin keskelle sijoitettua Kirjatornia oli tarkoitus laajentaa, mutta sota ja rahoituksen ongelmat viivästyttivät hanketta ja vasta vuonna 1955 Bryggman luonnosteli laajennusosan. Hän kuitenkin sairastui ja kuoli sen vuoden lopussa. Rakennustoimikunta tilasi laajennussuunnitelman Baeckmanilta vuonna 1956. Matala vuonna 1957 valmistunut funktionalistinen laajennusosa avautuu hienovaraisesti tuomiokirkon suuntaan.
Baeckmanilla oli yhteinen toimisto arkkitehtivävynsä Jaakko Aartelon kanssa.
Baeckmanin puoliso oli Carin Aune Elisabet Rinne (1914–2003). Hänen tyttärensä on arkkitehti Brita Baeckman (s. 16. marraskuuta 1945), joka on naimisissa Jaakko Aartelon kanssa.
Aiheesta muualla

Pekka Pakkala: "Woldemar Baeckman 1911–1994", Arkkitehti 94 (1997) no 2
Suojeltu rakennus Helsingin Munkkiniemessä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Bücker Flugzeugbau

Bücker 133 Jungmeister.
Bücker-Flugzeugbau GmbH oli saksalainen lentokonetehdas, joka perustettiin vuonna 1932 ja joka toimi vuoteen 1945. Se teki Luftwaffen peruskoulukoneet.
Yhtiön perusti Carl Clemens Bücker, joka oli entinen Saksan laivaston upseeri. Hän oli osallistunut ensimmäiseen maailmansotaan. Sen jälkeen hän työskenteli vuosia Ruotsissa osallistuen Svenska Aero -lentokonetehtaan perustamiseen. Hän myi osuutensa siitä vuonna 1932 ja palasi Saksaan perustaen tehtaan sinne. Tehtaan yhtiö perusti Johannisthaliin, Berliiniin, vuonna 1934. Tehtaan, Saksan ja Ruotsin varusteluteollisuuskytkennät ovat mielenkiintoisia ottaen huomioon sen pääsuunnittelijan Saksassakin olleen ruotsalainen Andersson, joka sodan alettua palasi Saabille. Tämän takia Saab Safirissa on moni Bestmannin piirteitä.
Bückerin kolme suosituinta konetta olivat Bücker Bü 131 Jungmann (1934), Bücker Bü 133 Jungmeister (1936) ja
Bücker Bü 181 Bestmann (1939).
Näiden lisäksi tehdas valmisti lisenssillä seuraavia koneita:
Focke-Wulf Fw 44 Stieglitz
DFS 230
Osia tehdas teki seuraaviin:
Focke-Wulf Fw 190
Junkers Ju 87
Henschel Hs 293
Sodan lopussa tehdas jäi Neuvostoliiton vyöhykkeelle ja yhtiö lopetti toimintansa.
Bü 181-konetta valmistettiin toisen maailmansodan jälkeen Tšekkoslovakiassa ja Egyptissä.
Bückerin lentokoneet
Bücker Bü 131 Jungmann (nuori mies), koulukone
Bücker Bü 133 Jungmeister (nuori mestari), koulukone, taitolentokone
Bücker Bü 181 Bestmann (bestman), koulukone
Mattias Ingman

Henrik Bertel Mattias Ingman (s. 22. syyskuuta 1940 Turku) on suomalainen arkkitehti, sisustusarkkitehti, huonekalusuunnittelija ja lasitaiteilija.
Ingman valmistui Taideteollisen oppilaitoksen metallilinjalta 1961 ja sisustusarkkitehdiksi Taideteollisesta korkeakoulusta 1969.   Hän valmistui arkkitehdiksi 2006 Tampereen teknillisestä yliopistosta.
1970-luvulla Ingman toimi teollisena muotoilijana Fiskarsissa, Upo Oy:ssä ja Juvako Oy:ssä. Vuonna 1981 Ingman perusti ID-Shop Ky -sisustusliikkeen ja Ingman Design Oy -sisustus- ja tuotesuunnittelutoimiston Tampereelle, jossa työskentelee muotoilijavaimonsa Ulla Aspelund-Ingmanin kanssa.
Aiheesta muualla

Ingmandesign.fi
Lauri Pajamies

Rakennusvirasto, Kasarmikatu 21, Helsinki. Valmistui 1961, purettu 2016.
Lauri Pajamies (9. heinäkuuta 1899 Turku – 8. elokuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka toimi Helsingin kaupunginarkkitehtina vuosina 1956–1959. Hänet tunnetaan muun muassa sotienjälkeisten tyyppitalojen, kuten niin sanottujen ”ruotsalaistalojen” kaupunkiversion suunnittelijana. Näitä taloja on muun muassa Helsingin Pirkkolassa, Turun Kupittaalla ja Kuopion Niiralassa.
Pajamies kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1919, opiskeli vuosina 1920–1921 piirustusta Dresdenissä Saksassa taiteilija Alf Dietzen johdolla ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1932. Hän työskenteli arkkitehtina Lääkintöhallituksessa vuosina 1932–1939 ja Helsingin kaupungin palveluksessa vuodesta 1939, aluksi tonttiosastolla ja vuodesta 1947 asemakaavaosastolla. Pajamies oli Helsingin rakennusviraston talonrakennusosaston yliarkkitehti vuosina 1950–1955, apulaiskaupunginarkkitehti vuonna 1955 ja kaupunginarkkitehti vuodesta 1956 kuolemaansa asti.
Vuonna 1961 valmistui Helsingin Kasarmitorin luoteiskulmaan Pajamiehen suunnittelema Helsingin rakennusviraston toimitalo, joka purettiin 2016. Hän suunnitteli Helsinkiin myös Marian sairaalan uuden keskusrakennuksen ja Helsingin perustamisen 400-vuotismuistomerkin Vanhassakaupungissa.
Pajamies on suunnitellut myös muun muassa Lauttakylän kunnansairaalan ja Salon aluesairaalan sekä Lohjan keskustan, Karkkilan ja Halikon sairaalan vesitornit.
Lauri Pajamiehen poika oli sisustusarkkitehti Esko Pajamies.
Martta Martikainen-Ypyä

Martta Irene Martikainen-Ypyä (19. syyskuuta 1904 Iisalmi – 17. joulukuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Martikainen-Ypyän vanhemmat olivat Kalle Martikainen ja Rosa Matilda Asikainen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1924 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1932. Martikainen-Ypyä toimi Puolustusministeriön rakennustoimiston arkkitehtina 1928–1936 ja suunnitteli tällöin Helsinkiin Puolustusvoimain autopataljoonan kasarmin ja autohallit (1935, 1937). Vuonna 1936 Martikainen-Ypyä perusti miehensä arkkitehti Ragnar Ypyän kanssa arkkitehtitoimiston Viipuriin. Toimisto siirtyi Helsinkiin pari vuotta myöhemmin 1938. Sotavuosien jälkeen hän oli Tukholmassa Hyresgästernas Sparkasse- och Byggnadslånebyrån (HSB) johtavana arkkitehtina 1944–1949.
Martikainen-Ypyän suunnittelema Autokomppanian kasarmi Mechelininkadun ja Pohjoisenen Hesperiankadun kulmassa vuonna 1937.
Martikainen-Ypyä suunnitteli puolisonsa kanssa useita rakennuksia, kuten Starckjohannin liiketalon Lahteen 1950, sekä Lauritsalan kirjaston Veikko Malmion kanssa. Hän lahjoitti Ypyöiden toimiston koko piirustuskokoelman Arkkitehtuurimuseolle  vuonna 1982.
Martta ja Ragnar Ypyän lapsista Marjatta, Pentti ja Helena ovat toimineet sisustusarkkitehteina.
Buturlinovka

| Buturlinovka Бутурлиновка |
| --- | --- |
 Buturlinovkan keskustaa (2007).
 lippu:  vaakuna
 Voronežin alueen sijainti, alla kaupungin sijainti alueen sisällä.
 Buturlinovka
 Koordinaatit: 50.8284°N, 40.5873°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Voronežin alue
Piiri:  Buturlinovkan piiri
Perustettu:  1740 
Kaupungiksi:  1917 
Väkiluku:  27 208
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Buturlinovka (ven. Бутурли́новка) on kaupunki ja piirikeskus Voronežin alueella Venäjällä. Kaupunki sijaitsee 242 kilometriä aluekeskus Voronežista kaakkoon. Buturlinovkassa asui 27 208 ihmistä vuonna 2010.
Noin neljä kilometriä Buturlinovkan keskustan eteläpuolella sijaitsee Buturlinovkan lentotukikohta. Lentotukikohtaa on käytetty ainakin tukitoimiin Venäjän helmikuussa 2022 käynnistämän hyökkäyssodan aikana.
Katunäkymä.
Kotiseutumuseo.
Kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Buturlinovka Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Tšekki
Butyylilaktaatti

| Butyylilaktaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Butyyli-2-hydroksipropanoaatti
CAS-numero:  138-22-7
PubChem CID:  8738
SMILES:  CCCCOC(=O)C(C)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H14O3
Moolimassa:  146,182 g/mol
Sulamispiste:  -43 °C
Kiehumispiste:  187 °C
Tiheys:  0,95 g/cm3
Liukoisuus veteen:  44 g/l (25) °C
Butyylilaktaatti (C7H14O3) on estereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää liuottimena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa butyylilaktaatti on väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen ja hyvin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin ja dietyylieetteriin.
Butyylilaktaattia valmistetaan 1-butanolin ja maitohapon välisellä esteröintireaktiolla tai metyylilaktaatin ja butanolin vaihtoesteröintireaktiolla.
Butyylilaktaattia käytetään esimerkiksi nitro- ja etyyliselluloosan, maalien, lakkojen, musteiden ja hajusteiden liuottimena sekä kuivapesuissa.
1-butyyni

| 1-butyyni |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  107-00-6
PubChem CID:  7846
SMILES:  CCC#C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H6
Moolimassa:  54.09 g/mol
Sulamispiste:  –106 °C
Kiehumispiste:  8,1 °C
Tiheys:  0,678 g/cm3
   
1-butyyni on butyynin isomeeri. Sen molekyylikaava on sama kuin butyyneillä eli C4H6. Rakennekaavassa C2H5C≡CH alkyyneille ominainen kolmoissidos on kahden ensimmäisen hiiliatomin välissä.
1-butyynin moolimassa on 54,09 g/mol, sulamispiste −106 °C, kiehumispiste 8,1 °C, tiheys 0,678 g/cm3 ja CAS-numero 107-00-6.
1-butyyniä voidaan valmistaa dehydrohalogenoimalla dihalogeenibutaaneja tai alkalimetalliasetylidien alkyloinnilla. Sillä ei ole suurta kaupallista merkitystä, mutta sitä voidaan käyttää erikoissovellutuksissa polttoaineena.
Aiheesta muualla

PubChem
Buzuluk

Kaupungin vaakuna
Buzuluk (ven. Бузулу́к) on kaupunki Orenburgin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan sivujoen Samaran varrella 246 kilometriä Orenburgista luoteeseen. Kaupunki on Buzulukin piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Sen kautta kulkee Samaran ja Orenburgin välinen rautatie. Asukkaita on 88 900 henkeä (vuonna 2008).
Buzulukin linnoitus perustettiin samannimisen joen suuhun vuonna 1736. Vuonna 1781 siitä tuli kaupunki ja Ufan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1804 kaupunki liitettiin Orenburgin ja vuonna 1851 Samaran lääniin. Buzulukissa oli Jumalanäidin naisluostari ja Kristuksen kirkastumisen miesluostari. Kaupunki oli tunnettu siellä valetuista kirkonkelloista.
Nykyään Buzulukissa on koneenrakennus- ja kevyttä teollisuutta. Lähistöllä tuotetaan öljyä. Kaupungin pohjoispuolella sijaitsee Buzulukski bor -niminen kansallispuisto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Buzulukin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Orenburg

Abdulino |
Buguruslan |
Buzuluk |
Gai |
Jasnyi |
Kuvandyk |
Mednogorsk |
Novotroitsk |
Orsk |
Sol-Iletsk |
Sorotšinsk
Orenburgin alue kartalla
Ola Laiho

Laihon suunnittelutöihin kuuluu myös Valasrannan lasiseinäinen tanssipaviljonki (1968) hänen syntymäkunnassan Yläneellä.
Entinen P. O. Korhosen huonekalutehdas Raisiossa, valmistunut 1984.
Atte Ola Laiho (s. 11. helmikuuta 1934 Yläne) on suomalainen arkkitehti. Hän on arkkitehtitoimisto Laiho, Pulkkinen & Raunion (myöhemmin LPR-arkkitehdit) perustajaosakas.
Laihon töitä ovat muun muassa Paimion parantolan korjausten suunnittelu yhdessä Jaakko Rautasen ja Pirkko Paavola-Häggblomin kanssa, Helsingin Musiikkitalo yhdessä Marko Kivistön ja Mikko Pulkkisen kanssa, Kansalliskirjaston Fabianian ja Rotundan peruskorjaus sekä niitä yhdistävien uusien tilojen rakentaminen 1995–2001. Laiho on suunnitellut useiden kirkkojen urkufasadin, muun muassa Helsingin tuomiokirkon, Lohjan Pyhän Laurin kirkon ja Turun tuomiokirkon.
Aiheesta muualla

LPR-arkkitehdit, kotisivu
Dorrit Gustafsson: Ola Laiho, arkkitehti Fabianian takana, Helsingin yliopiston kirjaston tiedotuslehti, nro 3 1998.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Ritva  Uppslagsverket Finland
Butyyli-isosyanaatti

| Butyyli-isosyanaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-isosyanaattobutaani
CAS-numero:  111-36-4
PubChem CID:  8110
SMILES:  CCCCN=C=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H9NO
Moolimassa:  99,132 g/mol
Sulamispiste:  -75 °C
Kiehumispiste:  115 °C
Tiheys:  0,89 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Butyyli-isosyanaatti (C5H9NO) on isosyanaatteihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lähtöaineena ja katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Butyyli-isosyanaatti on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Yhdiste reagoi muun muassa veden ja alkoholien kanssa. Butyyli-isosyanaatti ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä ja sille altistumisesta voi aiheutua syövytysvammoja.
Valmistus ja käyttö

Butyyli-isosyanaattia valmistetaan butyyliamiinin ja fosgeenin välisellä reaktiolla.
Butyyli-isosyanaatia käytetään valmistettaessa fungisideja kuten benomyyliä ja sulfonyyliurealääkkeitä kuten tolbutamidia. Sitä käytetään myös katalyyttinä valmistettaessa aryylisulfonyyli-isosyanaatteja. Butyyli-isosyanaatti reagoi sulfonamidin kanssa muodostaen ureajohdannaisen, joka reagoi fosgeenin kanssa muodostaen aryylisulfonyyli-isosyanaatin ja samalla katalyyttinä toimiva butyyli-isosyanaatti vapautuu.
Bye Bye Baby

| Bye Bye Baby> Kappaleen tiedot |
| --- | --- |
Esittäjä(t):  CatCat
Levy-yhtiö:  Snap Records
Tyylilaji:  pop
Julkaistu:  1994
Säveltäjä(t):  Markku Lentonen Kari Salli
Sanoittaja(t):  Markku Lentonen Kari Salli
Albumilta:  Bye Bye Baby
Euroviisutiedot
Vuosi:  1994
Maa:  Suomi
Kieli:  suomi
Sijoitus:  22..
Pisteet:  11
Muuta:  Kapellimestarina Olli Ahvenlahti
Bye Bye Baby on CatCat-duon esittämä musiikkikappale, joka edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa vuonna 1994. Laulun sävelsivät ja sanoittivat Markku Lentonen ja Kari Salli. Kappale sai loppukilpailussa 11 pistettä ja sijoittui 22. sijalle 25 finalistista.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: CatCat: Bye Bye Baby
Suomen euroviisuedustuskappaleet
| --- | --- |
1960–luku:   Valoa ikkunassa  Tipi-tii  Muistojeni laulu  Laiskotellen  Aurinko laskee länteen  Playboy  Varjoon – suojaan  Kun kello käy  Kuin silloin ennen 
1970–luku:   1970  Tie uuteen päivään  Muistathan  Tom tom tom  Älä mene pois  Viulu-ukko  Pump pump  Lapponia  Anna rakkaudelle tilaisuus  Katson sineen taivaan 
1980–luku:   Huilumies  Reggae OK  Nuku pommiin  Fantasiaa  Hengaillaan  Eläköön elämä  Päivä kahden ihmisen  Sata salamaa  Nauravat silmät muistetaan  La dolce vita 
1990–luku:   Fri?  Hullu yö  Yamma Yamma  Tule luo  Bye Bye Baby  1995  Niin kaunis on taivas  1997  Aava  1999 
2000–luku:   A Little Bit  2001  Addicted to You  2003  Takes 2 to Tango  Why?  Hard Rock Hallelujah  Leave Me Alone  Missä miehet ratsastaa  Lose Control 
2010–luku:   Työlki ellää  Da Da Dam  När jag blundar  Marry Me  Something Better  Aina mun pitää  Sing It Away  Blackbird  Monsters  Look Away 
2020–luku:   Looking Back  Dark Side  Jezebel  Cha cha cha  No Rules 
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että Suomi ei osallistunut kilpailuun kyseisenä vuonna.
Antti-Matti Siikala

Sanomatalo, Helsinki.
Antti-Matti Siikala (s. 26. heinäkuuta 1964 Turku) on suomalainen arkkitehti ja Aalto-yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun arkkitehtiosaston rakennusopin professori. Hän työskentelee arkkitehtitoimisto Sarc:issa. Siikala on työskennellyt myös Teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin laitoksen johtajana. Vuonna 1996 hänelle myönnettiin Nuoren Taiteen Suomi-palkinto.
Tunnetuimpia töitä, joita Siikala on ollut suunnittelemassa, ovat Sanomatalo Helsingissä sekä Espoon Keilaniemessä sijaitseva hissiyhtiö Koneen 18-kerroksinen pääkonttori.
Greg Bear

| Greg Bear |
| --- | --- |
 Greg Bear.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1951
Kuollut: 19. marraskuuta 2022 (71 vuotta)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tyylilajit:  tieteiskirjallisuus
Palkinnot
 Hugo Nebula Robert A. Heinlein -palkinto 
Aiheesta muualla
gregbear.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gregory Dale Bear (20. elokuuta 1951 – 19. marraskuuta 2022) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija, joka lasketaan yleensä ”kovan scifin” kirjoittajaksi. Bear voitti Nebula-palkinnon vuosina 1983, 1986, 1994 ja 2000 sekä Hugo-palkinnon vuosina 1984 ja 1987.
Bearin nuoruudessa hänen perheensä asui muun muassa Japanissa, Filippiineillä ja eri puolilla Yhdysvaltoja, kuten Alaskassa. Kolmentoista tai neljäntoista iässä hän ryhtyi lähettämään tieteistarinoitaan lehtiin. Hänen ollessaan 23-vuotias hänen novellejaan aikoi ilmestyä säännöllisesti eri lehdissä. Hänen esikoiskirjansa ilmestyi vuonna 1979.
Aikatunneli (1985) ja sen jatko-osa Maailmojen synty (1988) ovat laajamittaisia avaruusseikkailuja. Päät (1990) on kirjana julkaistu pitkä novelli. Darwinin radio (2000) on geenitekniikkaa käsittelevä jännitysromaani.
Bear toimi Science Fiction and Fantasy Writers of America -yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1988–1990.
Teoksia

Moving Mars (1993), Nebula-palkinto
Suomennetut teokset

Veren musiikkia.  ((Blood music, 1985.) Suom. Eero Mänttäri)  Karisto, 1987.  ISBN 951-23-2414-8  (Nebula- ja Hugo-ehdokas)
Aikatunneli.  ((Eon, 1985.) Suomentanut Eero Mänttäri)  Karisto, 1989.  ISBN 951-23-2699-X
Maailmojen synty.  ((Eternity, 1988.) Suom. Eero Mänttäri)  Karisto, 1991.  ISBN 951-23-2992-1
Päät.  ((Heads, 1990.) Suom. Eero Mänttäri)  Karisto, 1992.  ISBN 951-23-3100-4  (Hayakawa-palkinto 1996)
Darwinin radio.  ((Darwin’s radio, 1999.) Suom. Matti Rosvall)  Gummerus: Book studio, 2003.  ISBN 951-20-6291-7  (Nebula-palkinto 2001)
Kulkuriplaneetta (Rogue Planet, 2000) (Star Wars -sarja)
Suomennetut novellit

”Lapsi ja valkoinen hevonen” (1979), Aikakone 4/1989.
”Veteraani” (1982), Aikakone 1b/1995. (Nebula-palkinto 1983)
”Petra” (1982), teoksessa Peililasit, 1990.
”Sieluja kyytimässä (1985), teoksessa Kauhujen kirja 8, 1996.
”Tangentteja” (1986), Aikakone 4/1990. (Nebula-palkinto 1986, Hugo-palkinto 1987)
Kirjallisuutta

Tapani Ronni & Juhani Hinkkanen: ”Greg Bear puhuu”. Aikakone 4/1990.