Kylmä sota
Historia > Kylmä sota 1950–1991

Kylmän sodan ensimmäiset oikeat taistelut nähtiin Korean sodassa 1950–1953. Neuvostoliiton tukema ja Kim Il-sungin johtama kommunistinen Pohjois-Korea oli hyökännyt Yhdysvaltain tukemaan Etelä-Koreaan. Truman päätti lähettää Yhdysvaltain joukot tukemaan liittolaistaan, myös YK asettui Etelän tueksi, ja kommunistinen Kiina tuli Pohjoisen tueksi. Aselepo solmittiin vuonna 1953, minkä jälkeen Korea on ollut kylmän sodan loppuun asti ja myöhemminkin jaettu kommunistiseen pohjoiseen ja kapitalistiseen etelään.
Korean sodan myötä kylmä sota levisi koko Aasiaan. Yhdysvallat alkoi tukea Ranskaa Indokiinassa, missä se taisteli kommunistista Việt Minhiä vastaan. Yhdysvalloissa Korean sota levitti kommunismin vastaista mielialaa ja jopa vainoharhaisuutta, ja johti kommunistivainoihin. Länsiblokkiin jäänyt Saksan liittotasavalta aseistettiin uudelleen. Pelko suurvaltojen välisen ydinsodan alkamisesta ja molemminpuolisesta tuhosta alkoi levitä molemmilla puolilla.
Ranska koki Vietnamissa häviön vuonna 1954, ja Vietnam jaettiin kommunistien hallitsemaan pohjoiseen ja lännen tukemaan etelään. Vuonna 1957–1975 käytiin Vietnamin sota, jonka Yhdysvaltain tukema Etelä lopulta hävisi. Pitkittyneellä sodalla oli suuri vaikutus Yhdysvaltain sisä- ja ulkopolitiikkaan.
Nikita Hruštšovin johtama Neuvostoliitto solmi vuonna 1955 diplomaattiset suhteet Länsi-Saksan kanssa, vapautti saksalaisia sotavankeja, palautti Suomelle haltuunsa ottamia alueita sekä teki joitain muitakin myönnytyksiä. Neuvottelut eivät kuitenkaan johtaneet supervaltojen välisiin turvallisuusliittoihin tai aseistariisuntaan. Neuvostoliiton uhan edessä Länsi-Euroopan yhdentyminen eteni, ja vuosikymmen aikana perustettiin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö, Euroopan talousyhteisö ja Euroopan vapaakauppajärjestö. 1950-luvun muita kylmän sodan kriisejä olivat Suezin kanavan kriisi sekä Unkarin kansannousu vuonna 1956, jonka Neuvostoliitto tukahdutti. Neuvostoliitto kasvatti vaikutusvaltaansa 1950-luvun lopulla Lähi-idässä, muualla Aasiassa ja Afrikassa. Yhdysvallat vastasi uhkaan Eisenhowerin opilla, jonka mukaan Yhdysvallat tukisi Lähi-idän maiden itsenäistymistä kommunismia vastaan.
Yksi kylmän sodan muoto oli Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain avaruuskilpa. Neuvostoliitto sai ensimmäisen satelliitin Maata kiertävälle radalle, kuten myös ensimmäisen ihmisen. Yhdysvallat valloitti Kuun vuonna 1969. Neuvostoliitolla oli pitkään johtoasema myös ohjusteknologiassa, joten Yhdysvallat alkoi sijoittaa omia ohjuksiaan Länsi-Eurooppaan. Kun Neuvostoliitto alkoi tuoda ohjuksiaan vallankumouksen jälkeiseen Kuubaan vuonna 1962, maailma oli hetken aikaa lähellä suurvaltojen välistä sotilaallista konfliktia, kunnes Neuvostoliitto perääntyi Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedyn uhkausten edessä. Vastineeksi Yhdysvallat lupasi olla miehittämättä Kuubaa ja vetää ohjuksensa pois Turkista. Vuosikymmenen lopulla suurvaltojen välejä hiersi Tšekkoslovakian-miehitys. Neuvostoliiton uuden johtajan Leonid Brežnevin mukaan nimetty Brežnevin oppi määräsi, että kaikkien kommunistimaiden tulee puolustaa jossain uhattua kommunistihallintoa. Vastineeksi Yhdysvaltain uusi Nixonin oppi lupasi Yhdysvaltain liittolaisille tukea taistelussa kommunistien aggressioita vastaan.
1970-luku oli liennytyksen aikaa. Yhdysvaltain presidentti Richard Nixonin Kiinan-vierailu aloitti maiden suhteiden paranemisen, Vietnamin sota päättyi, ja Yhdysvallat ja Neuvostoliitto kävivät aseriisuntaneuvotteluita. Samalla lännen ja itäblokin kauppa vilkastui huomattavasti, mikä hyödytti suuresti kommunistimaiden taloutta. Blokkien väliset suhteet heikkenivät jälleen vuonna 1979, kun Neuvostoliitto hyökkäsi Afganistaniin tukemaan maan kommunistihallitusta. Tästä seurasi muun muassa laajoja olympiaboikotteja vuosien 1980 ja 1984 kisoissa.