stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yuval Noah Harari
Teokset

Renaissance Military Memoirs. War, History and Identity, 1450–1600 (2004)
Special Operations in the Age of Chivalry, 1100–1550 (2007)
The Ultimate Experience. Battlefield Revelations and the Making of Modern War Culture, 1450–2000 (2008)
Sapiens. Ihmisen lyhyt historia (Kitzur toldot ha'enoshut, 2011); suomentanut Jaana Iso-Markku. Helsinki: Bazar 2016 ISBN 978-952-279-231-0
Homo Deus. Huomisen lyhyt historia (Historyah shel ha-mahar, 2015); suomentanut Jaana Iso-Markku. Helsinki: Bazar 2017 ISBN 978-952-279-435-2
21 oppituntia maailman tilasta (21 Lessons for the 21st Century, 2018); suomentanut Jaana Iso-Markku. Helsinki: Bazar 2018 ISBN 978-952-279-609-7
Pysäyttämätön ihminen. Osa 1, Kuinka valloitimme maailman.  (Unstoppable Us, Volume 1 − How Humans Took Over the World)  Suomentanut Seppo Raudaskoski. Helsinki:  WSOY, 2022.  ISBN 978-951-0-48916-1
Pysäyttämätön ihminen. Osa 2, Miksi maailma ei ole reilu (Unstoppable Us, Volume 2 − Why the World Isn't Fair). Suomentanut Seppo Raudaskoski. WSOY, 2024, ISBN 978-951-0-49956-6
Nexus – Tietoverkkojen lyhyt historia (NEXUS: A Brief History of Information Networks from the Stone Age to AI). Suomentanut Tapani Kilpeläinen. Bazar, 2024 ISBN 978-952-403-516-3
Kirjallisuutta

Juntunen, Sammeli: Universumi vailla merkitystä? : Yuval Noah Hararin teosten analyysiä ja kritiikkiä.  Helsinki:  Basam Books, 2022.  ISBN 978-952-379-377-4
Aiheesta muualla

Metsästäjäkeräilijä muuttuu kohta kyborgiksi – historioitsija: tulevaisuudessa vain köyhät kuolevat - Yle: Artikkeli kirjasta Sapiens – Ihmisen lyhyt historia.
Narayanan, Darshana: The Dangerous Populist Science of Yuval Noah Harari. Current Affairs May–June 2022. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Mami (jumalatar)

Mami (myös Mama tai Mammitum) on mesopotamialainen äitijumalatar, joka mainitaan babylonialaisessa Atrahasis-eepoksessa sekä muissa Mesopotamian luomiskertomuksissa. Hän saattaa olla sama jumalatar kuin Ninhursaga. Mami osallistui ihmiskunnan luomiseen savesta ja verestä. Oletetaan, että jumalattaren nimi juontuu sanasta, jonka lapsi lausuu ensimmäisenä. Akkadin kielellä hänellä oli liikanimi "kätilö".
Malto

Malto on kotelosienten ja kantasienten itiöemän sisäsolukkoa. Se koostuu toisiinsa liittyneistä sienirihmoista, ja on siksi usein rakenteeltaan enemmän tai vähemmän säikeistä.  Mallon ominaisuudet auttavat eri sienten tunnistamisessa: esimerkiksi useimpien haperoiden malto on  haurasta, juustomaisesti murtuvaa, kun taas tatit ovat tyypillisesti paksumaltoisia sieniä. Myös hedelmän hedelmälihaa nimitetään malloksi (hedelmämalloksi).
Karl Emil Malmelin

Malmelin
Karl Emil Nummi (aik. Malmelin; 16. tammikuuta 1872 Lahnus, Espoo – 26. helmikuuta 1944 Ripuby, Helsingin pitäjä) oli suomalainen murhaaja, joka surmasi 10. toukokuuta 1899 Nurmijärven Klaukkalassa seitsemän Simolan torpan asukasta. Espoosta kotoisin ollut Malmelin oli palvellut Simolan torpassa renkinä ja seurustellut torpan tyttären kanssa. Kun tämä ei ollut suostunut Malmelinin puolisoksi, surmasi tämä kostoksi koko torpan väen käyttäen kirvestä aseenaan. Uhreista kolme oli naisia ja kaksi lapsia.
Ruotsia ja ruotsinvoittoista suomea puhunut Malmelin tuomittiin teosta elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen. Murhatapauksesta tehtiin myös arkkiveisu ja Nurmijärvi sai huonoa mainetta "murhajärvenä". Malmelin ehti istua elinkautista 13 vuotta, kunnes hänet vuonna 1912 armahdettiin Nikolai II:n toimesta.
Malmelin vaihtoi vapauduttuaan sukunimensä nimeksi Nummi. Hän avioitui ensin keimolalaisen Fredrika Sofia Hyrkstedtin kanssa vuonna 1913 ja asettui asumaan mökkiin Keimolan Lautmäkeen Luhtaanmäen kivisillan kupeessa. Nummi avioitui toisen kerran vuonna 1929 palvelija Emma Lydia Niemisen kanssa Riipilästä, jolloin Nummi siirsi talonsa toiselle puolen tietä, josta hän oli ostanut palan maata. Siellä hän asui aina kuolemaansa saakka. Nummi kuoli pitkäaikaiseen sairauteen 72 vuotiaana. Nummen elämänkaari ja yhteys joukkomurhaan selventyi myöhemmässä vaiheessa Nummen vaatimattoman rakennuksen kuvan museoluetteloinnin ja kuvan taustojen selvittelyn yhteydessä. Nummen asuinmökki Keimolassa kuvattiin vuonna 1980 Tampereen yliopiston Kansanperinteen laitoksen professori Erkki Ala-Könnin ja työryhmän Vantaan kenttätutkimuksen yhteydessä.
Kirjassaan Kirves. Toivo Harald Koljosen rikos ja rangaistus (2015) historiantutkija Teemu Keskisarja kertoo, että Huittisissa vuonna 1943 kuusi ihmistä kirveellä murhannut vankikarkuri Toivo Harald Koljonen oli nuoruudessaan työskennellyt maatöissä Nurmijärvellä, vieläpä samalla suunnalla pitäjää, ja oli näin saattanut kuulla tapauksesta.
Aiheesta muualla

GENi: Karl Emil Helenanpoika Nummi (Malmelin): []
Myheritage: Karl Emil Helenanpoika Nummi (Malmelin): []
Manchester-koodaus

Manchester-koodauksessa signaali muodostetaan alkuperäisestä datasta kellopulssien avulla.

Ylhäältä alaspäin:
1. kellopulssi
2. tietosignaali
3. G. E Thomasin käytäntö
4. IEEE 802.3 -käytäntö
Manchester-koodaus on tietoliikenteessä käytettävä linjakoodausmenetelmä. Koodaus kuuluu phase-koodauksiin, joille yhteistä on se, että kello voidaan muodostaa tulevasta bittivirrasta.
Manchester-koodaus on laajasti käytetty linjakoodausmenetelmä esimerkiksi Ethernet-verkoissa. Manchester-koodauksen muunnelmaa Differential-Manchester-koodausta käytetään Token Ring -verkoissa.
Manchester-koodauksessa "1-bitti" esitetään laskevana tilamuutoksena ja "0-bitti" nousevana tilamuutoksena. Esimerkkinä, jos tiedon siirrossa jännite 1V esittää ylintä jännitettä ja 0V alinta jännitettä, niin lähettäessä "1-bitti" muutetaan jännitteen tila 1V:sta 0V:iin ja lähettäessä "0-bitti" muutetaan jännitteen tila 0V:sta 1V:iin. Manchester-koodauksessa tarvitaankin yhden bitin siirtämiseen enimmällään kaksi tilamuutosta linjalla, tämä kasvattaa siirrettävän signaalin tarvitsemaa kaistanleveyttä.selvennä
Majakkalaiva Äransgrund

Majakkalaiva Äransgrund merellä ilmeisesti vuonna 1893.
Majakkalaiva Äransgrund oli Helsingin edustan alkuperäinen majakkalaiva.
Alkuperä

Majakkalaiva Äransgrund rakennettiin teräksestä Turussa W:m Crichton & Co:n telakalla vuonna 1892; se oli hiukan muita samanikäisiä isompi eli mitoiltaan 29 × 6 × 2,7 metriä, uppoamaltaan 223 tonnia. 
Alus oli vanhaan tapaan koneeton ja purjeilla varustettu. Valoina oli normaaliin tapaan kaksi mastoihin sijoitettua alas laskettavaa kolmilamppuista öljyvaloa..
Hankala alku

Varsin nopeasti todettiin, että ratkaisu ei ollut toimiva; Helsingin liikenne alkoi varhain keväällä ja jatkui myöhäiseen syksyyn. Jäänmurtajien aloitettua toimintansa myös Helsingissä tilanne kärjistyi: oli saatava uusi alus, joka pystyisi olemaan paikoillaan jopa lievissä jääoloissa – siis tarvittiin koneellinen alus, jossa olisi suojaava sääkansi; sitä ei tarvitsisi hakea pois niin aikaisin kuin koneetonta, eikä jää pureutuisi sellaiseen niin pahoin kuin vanhanmalliseen.lähde?
Tällainen alus, uusi Äransgrund (nykyinen majakkalaiva Kemi) saatiinkin vuonna 1901; nyt entinen koneeton alus sai epävirallisen nimen ”Gamla Äransgrund” ja siitä tehtiin uuden aluksen varalaiva, joka sai olla paikoillaan kauneimman kesän ajan, ja uusi laiva lomitti telakalla olevia muita majakkalaivoja.
Uusi asemapaikka

Vuonna 1930 koneettomaan alukseen asennettiin potkuri ja kuulamoottori. Aluksen uudeksi asemapaikaksi määrättiin nyt Porvoon eteläpuolella oleva Kallbådagrundin matalikko. Alukseen asennettiin nyt majakkatorni asetyleenivaloineen. Nimeksi tuli nyt Kalbådagrund. Entinen venäläisperäinen varsin puutteellinen samanniminen alus siirrettiin asuntolaivaksi merenmittaajille..
Jatkosodan aikana alus oli vartiomoottoriveneiden emälaivana, kunnes tarvittiin jälleen siviilityössään liikenteen palatessa rauhanajan tahtiin.lähde?
Uudessa paikassaan alus oli aina vuoteen 1953 asti, jolloin uusi, Suomen ensimmäinen pohjamajakka valmistui ja korvasi kelluvan majakkalaivan.
Rahtilaivaksi

Tarpeettomaksi jäänyt majakkalaiva myytiin yksityiselle ja siitä tehtiin vuonna 1956 Arle -niminen kuivarahtilaiva.
Alus myytiin 1980-luvulla eteenpäin. Sittemmin se myytiin Vaasaan ja siitä tuli ravintolalaiva nimellä Faros.lähde?
Aiheesta muualla

Majakkalaiva - meren erakko. Edustajamme käynti Åransgrundin majakka-aluksella, Suomen Kuvalehti, 31.10.1931, nro 44, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lohikäärme

Kiinalainen lohikäärmeveistos taiwanilaisen temppelin katolla.
Lohikäärme on liskomainen taruolento, joka tunnetaan tarustoista kautta maailman. Lohikäärmeet ovat hahmoltaan yleensä matelijamaisia, suomuisia ja usein siivekkäitä. Monissa tarinoissa lohikäärmeet pystyvät syöksemään tulta.
Lähi-idässä lohikäärmeillä oli jumalallisia ominaisuuksia, ja lohikäärmeitä kuvataan myös Raamatussa. Kiinalaisessa mytologiassa lohikäärme nousi hyvin näkyvään asemaan. Antiikin kreikkalaisilla oli mytologiassaan useita lohikäärmemäisiä hirviöitä. Keskiajan Euroopassa lohikäärmeiden surmaajat saivat vaikutteita etenkin Pyhästä Yrjöstä. Kirkon taiteessa ja kirjoituksissa lohikäärme edusti aina pahaa, mutta maallisessa maailmassa se edusti myös raivokkuutta taistelussa, mistä johtuen sitä käytettiin myös vaakunoissa.
Etymologia

Suomalainen mytologia ei todennäköisesti tuntenut sanaa ”lohikäärme” kuin satunnaisesti, tai vasta uudella ajalla.
Lohikäärmeen suomenkielinen nimi ei viitanne lohikalaan, vaan ilmeisesti pohjautuu muinaisruotsin sanaan floghdraki (”lentokäärme”). Sanan alkuosa on lainattu ja loppuosa käännetty. Toisen näkemyksen mukaan sana palautuu tulta tarkoittavaan muinaisskandinaaviseen sanaan logi. Kolmas mahdollinen etymologia on louhikäärme, joka viittaa lohikäärmeiden oletettuun asuinpaikkaan louhilla eli kallioisilla vuorilla. Perinteisesti on arveltu, että sana lohikäärme olisi ”jalopeuran” (leijona) tapaan Mikael Agricolan keksintöä, ja vanhin kirjallinen tieto sanasta onkin Agricolalta. Uudempaa käsitystä edustava Suomen sanojen alkuperä vuodelta 2001 ei kuitenkaan pidä sanaa Agricolan keksimänä, vaan olettaa sanan olevan ”kansanetymologinen muodostelma”.
Martti Haavion mukaan lievo voisi olla alkuperäinen suomalainen nimitys lohikäärmeelle.
Piirteitä

Lohikäärme on useimmissa kertomuksissa suuri matelijankaltainen olento, jolla on pitkä häntä ja paksu kaula. Paksut suomut suojaavat sen kehoa ja päätä, ja sen neljässä jalassa on terävät ja vaaralliset kynnet. Joillakin lohikäärmeillä on selässä piikkejä ja päässä sarvet. Monella lohikäärmeellä on selässään siivet, joilla se voi lentää. Lohikäärmeitä on kaikenvärisiä. Lohikäärmeen heikoin kohta on usein sen vatsassa, jossa on pieni suojaamaton kohta. Lohikäärme pystyy usein sylkemään suustaan tulta, jolla se kärventää vihollisensa pitkänkin matkan päästä. Jotkin lohikäärmeet sylkevät tulen sijasta kaasua, savua, myrkkyä tai happoa. Joillakin lohikäärmeillä on taikavoimia, joita ne voivat käyttää pahaan tai hyvään tarkoitukseen.
Alkuperä

Lohikäärmeitä on kuvattu taiteessa ja tarinoissa jo muinaisina aikoina, joskaan kalliomaalauksissa niitä ei ole tavattu. Vaikka lohikäärmeitä ei olekaan olemassa, ne kuvataan monen erilaisten kulttuurien kertomuksissa melko samankaltaisiksi. Tutkijat ovat esittäneet tälle kaksi syytä. Joidenkin mukaan lohikäärmemyytit saivat alkunsa Lähi-idässä käärmeiden, vesimatelijoiden ja muiden matelijoiden pohjalta, ja levisivät sieltä Intiaan ja Kiinaan sekä antiikin Kreikan kautta kristilliseen Eurooppaan. Toisen teorian mukaan lohikäärmemyytit syntyivät toisistaan riippumatta eri puolilla maailmaa, sillä ne edustavat ihmisten yhteistä pelkoa matelijoita ja käärmeitä kohtaan. Vasta kun kulttuurit tulivat kosketuksiin toistensa kanssa, niiden lohikäärmemyytit alkoivat sulautua ja vaikuttaa toisiinsa.
Lähi-idässä ja Intiassa

Varhaisin tunnettu lohikäärmeen hahmoinen olento esiintyy babylonialaisessa luomiskertomuksessa. Suolaveden ja alkukaaoksen hengetär Tiamat kuvataan hirviönä, jolla on suomuinen käärmemäinen ruumis, jalat ja sarvet. Hänet surmaa hänen poikansa Marduk, josta tulee sen myötä koko maailmankaikkeuden kuningas ja maailman luoja.
Kanaanilaisten mytologiassa on kuvaus siitä, kuinka hedelmällisyyden jumala Baal lyö seitsenpäisen käärmeen nimeltä Lotan. Vanhan testamentin Jobin kirjassa kerrotaan suomuisesta ja tulta syöksevästä Leviatan-hirviöstä, jolla on vain yksi pää. Apokryfisessä Belin kirjassa kuvataan, kuinka Daniel surmaa babylonialaisen temppelilohikäärmeen syöttämällä sille palavaa materiaalia. Myös ilmestyskirjassa esiintyy monipäisiä lohikäärmeitä. Intian mytologiassa esiintyy useitakin hirviömäisiä ja yliluonnollisia käärmeitä sekä niiden surmaajia.
Antiikin Kreikassa ja Roomassa

Antiikin Kreikan mytologian hirviöihin kuului useita lohikäärmemäisiä olentoja (kreikk. drakon). Kreikan lohikäärmeistä Tyfonilla oli sata lohikäärmepäätä ja useat siivet, ja hänelle pärjäsi ainoastaan ylijumala Zeus. Ekhidnan surmasi Argos. Lohikäärmeen kaltaisia hirviöitä olivat myös esimerkiksi Sfinksi, Khimaira ja Ladon sekä Hydra, jonka surmasi sankari Herakles. Myös Zeuksen poika Apollon kunnostautui lohikäärmeentappajana, joka surmasi Pythonin. Muita kreikkalaisia lohikäärmeentappajia olivat esimerkiksi Perseus, Kadmos ja Iason.
Roomalaiset omaksuivat kreikkalaiset myytit ja niiden mukana myös tarinat lohikäärmeistä. Kreikan ja Rooman vaikutuksesta lohikäärmeet menettivät alkuperäisen jumalallisuutensa ja niistä tuli vain kuolevaisia eläimiä.
Keskiajan Euroopassa

Rooman valtakunnan tuhon jälkeen Euroopassa vallitsi sekasorto, ja sivistys taantui. Lohikäärmeetkin muuttuivat entistä vahvemmiksi ja hirviömäisemmiksi. Germaanisessa ja skandinaavisessa mytologiassa syntyi joukko pahoja lohikäärmeitä, kuten Nidhöggr sekä Fafnir, jonka surmaa sankari Sigurd.
600- tai 700-luvulla sepitetyssä Beowulf-eepoksessa Sigmund ja Beowulf surmaavat lohikäärmeen, joka vartioi suurta aarretta. Hrólfr Riu'un saagassa Bödvar surmaa kauhean siivekkään lohikäärmeen. Myös irlantilainen kelttisankari Finn mac Cumhaill surmasi lohikäärmeitä.
Venäläisessä kansanperinteessä lohikäärmeet esiintyivät yleensä mahtavina käärmemäisinä olentoina. Esimerkiksi auringon- ja kuunpimennysten uskottiin johtuvan taivaankappaleiden joutumisesta lohikäärmeen peittoon. Lohikäärmeitä pidettiin kuitenkin myös vähä-älyisinä, mikä ilmenee esimerkiksi sadussa, jossa lohikäärme joutuu mustalaismiehen huijaamaksi. Tunnettuja venäläisiä lohikäärmeitä ovat muun muassa Baba Jagan pojaksi syntynyt Tšudo-Judo, jota elämän ja kuoleman veden vartijana kutsuttiin usein avuksi kuivuuden vaivatessa maata, ja sankarihahmo Dobrynja Nikititšin kolmen päivän taistelun päätteeksi surmaama 12-päinen naislohikäärme.
Siivet alkoivat yleistyä eurooppalaisilla lohikäärmeillä ehkä Rooman valtakunnan viimeisinä aikoinaan käyttöön ottaman armeijastandaarin myötä, jossa esiintyi siivellinen lohikäärme, draco. Pohjois-Euroopan lohikäärmeet olivat pitkään vesieläimiä, mutta lopulta nekin alkoivat saada siivet. Näin eurooppalaisen lohikäärmeen olemus yhdenmukaistui. Samalla siitä tuli ilkeyden, pahuuden ja kuoleman edustaja, jota vastaan jumalten ja sankarien täytyi alituisesti taistella. Papit käyttivät lohikäärmeen pelottavaa mielikuvaa moraalisaarnojensa tehokeinona, ja lohikäärmeitä veistettiin ja maalattiin kirkkojen seiniin ja ikkunoihin. Kirkon viholliset rinnastettiin ilmestyskirjan lohikäärmeeseen, jonka jokainen ruumiinosa sai symbolisen merkityksen.
Lohikäärmeisiin uskottiin yleisesti keskiajan Euroopassa. Merkittävissä asemissa olleiden ihmisten tekemiä lohikäärmehavaintoja kerrottiin täytenä totena niin luonnonhistoriallisissa teoksissa kuin kronikoissakin. Lohikäärmeen veri oli haluttu tuote, sillä se soveltui hyvin niin taikuuteen kuin lääkintäänkin. Lohikäärmeen veren aitous pystyttiin osoitamaan sekoittamalla sitä kotkan vereen, sillä niiden uskottiin hylkivän toisiaan. Markkinoilla oli myös lohikäärmeen luita ja sisäelimiä.
Keskiaikaisten lohikäärmeensurmaajien esikuva oli Pyhä Yrjö. Tämän marttyyrin legendaan lohikäärmeen surmaaminen tuli tuhat vuotta hänen kuolemansa jälkeen 1200-luvulla Jacques de Voraginen kirjoittamassa ”Kultaisessa legendassa”.
Englantilaisen mytologian kuningas Arthur ja hänen ritarinsa Lancelot taistelivat lohikäärmeitä vastaan. Moni Englannin kuningas käytti lohikäärmettä viireissään ja vaakunoissaan, kunnes sen korvasi leijona vuonna 1603. Heraldisella lohikäärmeellä on neljä jalkaa ja kaksi siipeä.
Suomalaisessa tarustossa

Suomalaiset kansantarut tuntevat kertomuksia erilaisista jättiläiskäärmeistä, -liskoista, ja -madoista, joista jotkut ovat tulisia ja jotkut monipäisiä, kuten myös tulisista lentävistä olennoista (esimerkiksi Kokko). Taruolentoja nimitetään lohikäärmeiksi kuitenkin vain muutamassa tarinassa ja loitsussa. Joissakin tarinoissa kertoja ei ole oikein tiennyt mikä lohikäärme on, ja on käsittänyt sen kalaksi.
Eräässä tarinassa neidon maannut poika hirtetään. Neito taas tuomitaan lohikäärmeen kitaan. Lohikäärme kieltäytyy syömästä neitoa ja huokaisee, että ennemmin nielisi miehen miekkoineen, hevosen satuloineen ja papin kirkkokuntineen, kuin nuoren neidon. Neito nimittäin tekee vielä paljon poikia, joita tarvitaan suureen sotaan, Tanimarkin tappeluun.
Erään myöhään, vasta vuonna 1928 taltioidun uskomuksen mukaan näkin voi karkottaa rannasta heittämällä kiven veteen. Kivi nimittäin aiheuttaa veteen kurimuksen, jossa asuu lohikäärme, jota näkki pelkää.
Uudella ajalla

Vaikka 1400-luvulla alkaneeseen renessanssiin kuuluikin vanhojen taikauskojen kyseenalaistaminen, lohikäärme ei ainoastaan selvinnyt aikojen muuttumisesta, vaan se jopa hyväksyttiin eläinkunnan jäseneksi. Kirjapainotaidon keksimisen jälkeen aiempaa useammat pääsivät lukemaan eläintieteellisistä kirjoista lohikäärmeiden elintavoista ja käyttötavoista. Myös vasta löydetystä Amerikasta raportoitiin havaitun lohikäärmeitä. Vuonna 1572 julkaistussa kartassa oli Pohjois-Lappiin sijoitettu lohikäärme, joka söi hiiriä. Jesuiittaoppinut Athanasius Kircher kumosi vuonna 1665 Mundus Subterraneus -teoksessaan lohikäärmeiden olemassaolon epäilijöiden teoriat perusteellisesti ja useisiin silminnäkijälausuntoihin nojaten.
Lohikäärmeiden epäilijöiden määrä kuitenkin kasvoi 1600-luvulta alkaen koko ajan, ja pian uusia havaintoja ei enää julkaistu entiseen tahtiin. Eläinten luokittelun kehittyessä ei enää kyetty hyväksymään eläintä, joka koostui vain muiden eläinlajien osista. 1800-luvun tutkijat eivät yrityksistään huolimatta löytäneet matkoillaan todisteita tulta hönkivistä ja siivekkäistä olennoista.
Tieteellinen käsitys lohikäärmeistä

Senkin jälkeen, kun ihmiset ovat lakanneet uskomasta lohikäärmeisiin, ne ovat yhä kiinnostaneet tutkijoita. Esimerkiksi Carl Sagan teoksessaan The Dragons of Eden (1977) arvelee, että mielikuva lohikäärmeestä on periytynyt muinaisista lentoliskoista. Nykytutkimusten valossa kuitenkin viimeiset lentoliskot elivät noin 65 miljoonaa vuotta sitten, joten niiden ja varhaisimpien ihmisten väliin jäisi yli 60 miljoonan vuoden aukko. Lentoliskojen fossiilit ovat mahdollisesti voineet luoda tarinoita lohikäärmeistä.
Monet jättiläiskäärmeet, varsinkin afrikkalainen pyton, kalliokäärme (Python sebae) ovat myös ehdokkaita lohikäärmeiden esikuvaksi. Roomalaiset tunsivat kalliokäärmeen, ja niitä käytettiin usein sirkusesityksissä.
Epäillään myös, että 9-metristä airokalaa luultin lohikäärmeeksi, kun sellainen havaittiin ensi kerran.
On pidetty mahdollisena, että kiinalainen lohikäärmeperinteen taustalla oli todellinen pitkäkaulainen Qijianglong-dinosaurus, joka eli 160 miljoonaa vuotta sitten. Sen kaula on puolet koko sen pituudesta.
Tunnuksena

Esimerkkejä lohikäärmeen käytöstä erilaisissa tunnuksissa:
Walesin lippu.
Bhutanin lippu.
Englantilaisen Somersetin lippu.
Tšekkiläisen Lukován lippu.
Sikkimin vaakuna.
Vehmaan vaakuna.
Yhdysvaltain armeijan XVIII Airborne Corps -armeijakunnan tunnus.
Ranskalaisen 18e Régiment de Dragons -rakuunarykmentin tunnus.
Kiinankielisen Wikipedian erikoislogo uutenavuotena tammikuussa 2012.
Populaarikulttuurissa > Fantasiakirjallisuudessa

Lohikäärmeet ovat vakioelementtejä monissa tunnetuissa fantasiakirjoissa, kuten Eragon, Harry Potter ja Hobitti eli sinne ja takaisin. Fantasiakirjallisuudessa lohikäärmeet ovat usein perineet länsimaisessa mytologiassa saamansa roolin pahuuden ruumiillistumina, ja yksinkertaisimmillaan tarinoissa toistetaan keskiaikaisten tarujen teemoja (sankari yrittää surmata lohikäärmen tai hankkia takaisin lohikäärmeen varastaman aarteen).
Lohikäärme ei aina ole tarinan suuri konna. Esimerkiksi Ursula Le Guinin Maameren tarinat -sarjassa lohikäärmeet ovat ikivanhoja, älykkäitä olentoja, joiden suhtautuminen ihmisiin on enimmäkseen neutraalia. Ongelmat johtuvat ihmisen aiheuttamasta epätasapainosta ja elinalueiden kohtaamisesta (vrt. esimerkiksi Tiikeri). Joskus tavataan myös hyviä lohikäärmeitä, kuten Michael Enden romaanin Tarina vailla loppua Fuhhuur. Muita hyväntahtoisia lohikäärmeitä mainitaan muun muassa Dragonlance ja Perillinen-trilogiassa, johon myös Eragon kuuluu. Steven Eriksonin The Malazan Book of the Fallenissa lohikäärmeet ja lohikäärmeen muodon ottamaan pystyvät ihmishahmot ovat hahmoja muiden hahmojen joukossa eivätkä ryhmänä millään muotoa luokiteltavissa vain ”hyviin” tai ”pahoihin”. George R. R. Martinin Tulen ja jään laulun maailmassa Targaryenin kuningassuvun hallitsemat lohikäärmeet ovat sodassa ratkaisevassa asemassa.
Humoristisesti fantasiakirjallisuudessa lohikäärmeitä käsittelee muun muassa Terry Pratchett, jonka Kiekkomaailmassa luonnonvaraiset suolohikäärmeet ovat jatkuvassa vaarassa räjähtää kappaleiksi äärimmäisen tulenarkojen suolistokaasujensa vuoksi ja Ankh-Morporkin kaupunginvartioston päällikkö Samuel Vimes käyttää sylikoiran kokoista lemmikkilohikäärmettä sikarin sytyttämiseen. Dugald Steerin lastenkirjasta Dragonologia löytyy kovasti kengurua muistuttava Draco marsupialis.
Harry Potter -kirjojen velhokoulu Tylypahkan rehtori Albus Dumbledore on keksinyt lohikäärmeen verelle 12 eri käyttötarkoitusta ja lunastanut paikkansa velhojen historian kirjoissa.
Populaarikulttuurissa > Elokuvissa ja televisiossa

Lohikäärmeistä kertovia elokuvia on tehty paljon etenkin 1970-luvulta alkaen. Ellei kyseessä ole animaatioelokuva, lohikäärmeen realistinen tuominen valkokankaalle vaatii usein tietokoneella tuotettua grafiikkaa. Menestyneimpiä lohikäärmeaiheisia elokuvia ovat esimerkiksi Viimeinen lohikäärme (1996) ja Eragon (2006). Televisiossa lohikäärmeitä on esiintynyt esimerkiksi sarjoissa Merlin, Game of Thrones ja House of the Dragon.