stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lisäaine
Lisäaineiden käytön sääntely

Elintarvikkeiden lisäaineita koskeva lainsäädäntö on harmonisoitu Euroopan unionin alueella eli jokaisessa maassa lisäaineiden osalta noudatetaan samoja määräyksiä. Euroopan lisäainesäädöksissä luetellaan kaikki ne lisäaineet, joita saa käyttää elintarvikkeiden valmistuksessa. Jos lisäainetta ei löydy säädöksistä, sen käyttö elintarvikkeissa on kielletty. Ennen hyväksynnän saamista lisäaineet käyvät läpi perusteellisen turvallisuusarvioinnin, jonka suorittaa Euroopan elintarviketurvallisuusviranomainen (EFSA).  Lisäaineen käyttö voidaan hyväksyä vain, jos se täyttää seuraavat edellytykset:
se ei käytettävissä olevan tieteellisen näytön perusteella vaaranna kuluttajien terveyttä, kun sitä käytetään ehdotettuina määrinä;
sille on olemassa perusteltu teknologinen tarve, jota ei voida muulla tavalla täyttää; ja
sen käyttö ei johda kuluttajia harhaan, vaan tuottaa heille hyötyä.
Turvallisuusarvioinnin perusteella lisäaineille määritetään ADI (Acceptable Daily Intake) –arvo, joka tarkoittaa päivittäistä hyväksyttävää enimmäissaantia, jolle ihminen voi altistua periaatteessa joka päivä koko elämänsä ajan ilman terveydellisiä haittavaikutuksia. ADI ilmoitetaan milligrammoina henkilön painokiloa ja vuorokautta kohden. Esimerkiksi makeutusaine aspartaamin ADI-arvo on 40 mg/kg/vrk. Käytännössä ADI-arvo voi ylittyä vain, jos yksittäistä lisäainepitoista elintarviketta nautitaan suuria määriä kerralla tai jos lisäainepitoisten elintarvikkeiden osuus kokonaisruokavaliosta on suuri. Suomessa useimpien lisäaineiden saanti on varsin vähäistä hyväksyttyihin ADI-arvoihin verrattuna.
Elintarvikkeiden valmistuksessa käytetyt lisäaineet tulee ilmoittaa pakkausmerkinnöissä käyttötarkoitusta osoittavan ryhmänimen lisäksi lisäaineen nimellä tai numerotunnuksella, E-koodilla. Esimerkiksi: ”väriaine – kurkumiini” tai ”väriaine: E 100". Osa valmistuksessa käytetyistä lisäaineista on nimetty apuaineiksi (processing aid), jolloin niitä ei tarvitse mainita pakkausmerkinnöissä, jos niitä jää elintarvikkeeseen vain vähäisessä määrin.. Tällaisia ainesosia ovat esimerkiksi mehujen valmistamisessa käytetty pektinaasi-entsyymi, joka pilkkoo pektiiniä, ja irrottaa mehun mäskistä paremmin. Lisäaineen ilmoittamisesta elintarvikkeen pakkausmerkinnöissä on määrätty Maa- ja metsätalousministeriön asetuksessa elintarviketietojen antamisesta kuluttajille 16.10.2014/834.
Termit

Elintarvikkeiden lisäaineiden ryhmänimimä käytetään seuraavia termejä:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Arominvahventeet  Emulgointiaineet  Hapettumisenestoaineet  Hapot  Happamuuden säätöaineet  Hyytelöimisaineet  Jauhonparanteet  Kantaja-aineet  Kiinteyttämisaineet  |  Kompleksinmuodostajat  Kosteudensäilyttäjät  Makeutusaineet  Muunnetut tärkkelykset  Nostatusaineet  Paakkuuntumisen estoaineet  Pakkauskaasut  Pintakäsittelyaineet  Ponnekaasut  |  Sakeuttamisaineet  Stabilointiaineet  Sulateaineet  Säilöntäaineet  Täyteaineet  Vaahdonestoaineet  Vaahdotusaineet  Väriaineet  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisäaineet – Ruokavirasto
E-koodit.fi riippumaton palvelu, joka pyrkii kokoamaan elintarvikkeiden lisäaineista tietoa mahdollisimman puolueettomasti.
STT: Professori: Luulo lisäaineiden terveysriskistä on järjetön (Arkistoitu – Internet Archive) . Helsingin Sanomat 12.2.2012.
Ruokavirasto: Elintarvikkeiden lisäaineet - riskiprofiili, Eviran tutkimuksia 2/2018 ISBN 978-952-225-167-1 (pdf)
Carl von Linné

| Carl von Linné> Carl Linnaeus |
| --- | --- |
 Alexander Roslinin maalaus Linnéstä vuodelta 1775
Henkilötiedot
Koko nimi:  Carl Linnaeus
Syntynyt: 23. toukokuuta 1707 Råshult, Älmhult, Ruotsi
Kuollut: 10. tammikuuta 1778 (70 vuotta) Uppsala, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Olof Rudbeck nuorempi
Instituutti:  Lundin yliopisto Uppsalan yliopisto Harderwijkin yliopisto
Opettaja:  Lars Roberg
Oppilaat:  Peter Ascanius
Tutkimusalue:  zoologia, lääketiede, botaniikka
Tunnetut työt:  Taksonomia
 Nimikirjoitus
Carl Linnaeus, myöhemmin Carl von Linné,  kuuntele ääntämys (ohje), (23. toukokuuta 1707 – 10. tammikuuta 1778) oli ruotsalainen luonnontutkija, joka kehitti nykyaikaisen taksonomian perusteet. Häntä pidetään myös nykyaikaisen ekologian isänä, ja hänen merkityksestään kertoo esimerkiksi sanonta "Luoja loi, mutta Linné järjesti". Aikalaiset antoivat hänelle lempinimiä kuten "kasvitieteilijöiden ruhtinas", "Uppsalan uusi Adam" ja "kukkaiskuningas".
Elämä ja toiminta

Carl von Linné (Linnaeus) oli luterilaisen papin poika, joka syntyi ja kasvoi Ruotsissa syrjäisellä maaseudulla. Hänestä piti tulla kirkonmies, mutta hän peri isältään kiinnostuksen kasvitieteeseen. Kymnaasissa hän opiskeli klassisia kieliä, kirjallisuutta ja teologiaa, mutta hänen opettajansa Johan Rothman huomasi oppilaansa kiinnostuksen kasvitieteeseen. Linnaeus opiskeli ensin teologiaa, mutta siirtyi pian lääketieteeseen. Hän opiskeli Lundin ja Uppsalan yliopistoissa. Jo 23-vuotiaana hän alkoi Uppsalassa valmistella käsikirjoitusta, josta syntyi teos Fundamenta Botanica (Kasvitieteen perusteet).
Vuonna 1732 tiedeakatemia lähetti hänet tutkimusmatkalle Lappiin. Matkan tuloksena syntyi teos Flora Lapponica (1737). Tutkimusmatkansa jälkeen hän siirtyi Alankomaihin, missä julkaisi vuonna 1735 teoksen Systema Naturae. Alankomaissa hänen opettajansa ja tukijansa oli Hermann Boerhaave. Systema Naturae loi pohjan nykymuotoiselle systemaattiselle luokittelulle. Linnaeus palasi vuonna 1738 Ruotsiin harjoittamaan lääkärin ammattia ja meni seuraavana vuonna naimisiin Sara Lisa Moraean kanssa. Vuonna 1741 hänet nimitettiin Uppsalan yliopistoon lääketieteen professoriksi, mutta hän vaihtoi pian viran kasvitieteen professuuriin. Saadessaan aatelisarvon hän otti nimekseen von Linné.
Teoreettiset ideansa Linné kiteytti teoksessaan Philosophia Botanica (1751). Linnén merkittävin saavutus oli tieteellisen taksonomian kehittäminen. Tavoite luokitella kaikki kasvit, eläimet ja kivet sekä antaa niille yleispätevät nimet oli omana aikanaan mullistava. Hän jakoi eliöt luokkiin, lahkoihin, sukuihin ja lajeihin. Eläimet jaettiin kuuteen luokkaan: nelijalkaiset, linnut, amfibit, kalat, hyönteiset ja madot. Kasvit jaettiin heteiden ja emien mukaan 24 luokkaan. Linné ei koskaan täysin perustellut teorioitaan, kuten hänen edeltäjänsä Theofrastos, Andrea Cesalpino, Joachim Jung ja John Ray olivat tehneet. Hän ilmaisi näkökantansa aforismein, mutta ei selittänyt niitä. Nykytieteen näkökulmasta Linnén jaottelut vaikuttavat keinotekoisilta, sillä siihen aikaan ei vielä tunnettu evoluutioteoriaa, eikä eliölajien keskinäisiä sukulaissuhteita.
Linné otti teoksissaan laajalti käyttöön binomiset nimet: Latinankieliset kuvailevat nimet korvattiin lyhyemmillä kaksiosaisilla nimillä. Esimerkiksi marjalyhtykoison kuvaileva nimi; physalis amno ramosissime ramis angulosis glabris foliis dentoserratis korvattiin nimellä Physalis angulata.
Merkitys Suomelle

Linné vaikutti merkittävästi suomalaiseen luonnontutkimukseen erityisesti oppilaidensa kautta, joista tunnetuimpia lienevät Pehr Kalm ja Suomen lääketieteen isäksi kutsuttu Johan Haartman. Myös 1800-luvun luonnontutkijat arvostivat häntä. Elias Lönnrot, joka laati ensimmäisen suomalaisen kasvion, antoi Linnélle nimityksen "ikimainio". Sakari Topelius kuvasi Linnétä vielä suurellisemmin sanoin: "Vielä kauan hänen kuoltuaan muistelevat lapset hänen nimeään. Viisaat maailmassa sanovat toisilleen: Se oli mainio mies! Kun iltatuuli heiluu puissa, kukissa ja heinissä, kuulet maailman suhisevan ja melkein sanovan toisilleen näin: Hän oli mies, joka rakasti meitä ja ymmärsi meitä, oli nimeltä Carl von Linné. Se oli mainio mies!".
Suomalaisissa kasvioissa esiteltiin Linnén järjestelmä aina 1970-luvulle saakka, ehkä pidempään kuin missään muualla maailmassa.
Muuta

Linné kirjoitti elämäkertansa kolmeen kertaan ennen kuin oli tulokseen tyytyväinen. Ruotsalainen kirjailija Magnus Florin on kirjoittanut Linnén elämän loppuvaiheita kuvaavan romaanin Trädgården (Bonniers, 1995; ISBN 91-0-057071-0).
Huomionosoituksia

Linnén aikalainen, hollantilainen kasvitieteilijä Gronovius, antoi hänen kunniakseen vanamolle nimen Linnaea. Linné otti vuonna 1753 kasvin tällä nimellä mukaan teokseensa Species Plantarum, joka on kasvien tieteellisten nimien määrittelyn lähtökohta.
Carl von Linnén patsas pystytettiin vuonna 1885 Tukholmaan Humlegårdenin puistoon. Myös lähellä sijaitseva Linnégatan nimettiin hänen mukaansa.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Linnén kuvan yhden Boeing 787-9 -koneensa pyrstöön. Aiemmin Linnén kuva on ollut myös sittemmin käytöstä poistetun Boeing 737-800 -koneen pyrstössä.
Kirjallinen tuotanto

(1735) Systema Naturae
(1736) Fundamenta Botanica
(1736) Bibliotheca Botanica
(1736) Musa Cliffortiania
(1737) Critica Botanica
(1737) Flora Lapponica
(1737) Genera Plantarum
(1737) Hortus Cliffortianus
(1738) Classes plantarum
(1745) Öländska och Gothländska resa
(1745) Flora Svecica
(1746) Fauna Svecica
(1747) Flora Zeylonica
(1747) Wästgötha resa
(1748) Hortus Uppsaliensis
(1749) Materia medica
(1751) Philosophia Botanica
(1751) Skånska resa
(1752) Odores Medicamentorum
(1753) Species plantarum
(1753) Museum Tessinanum
(1754) Museum S:ae R:ae M:tis Adolphi Friderici
(1762) Inebriantia (suom. Päihdytysaineet)
(1763) Centuria Insectorum
(1764) Museum S:ae M:tis Ludovicae Ulricae Reginae
(1766) Clavis medicinae duplex
(1766) Mantissa plantarum
(1774) Systema vegetabilium
Kirjallisuutta

Linné, Carl von: Lapinmatka 1732.  ((Lapplandsresa år 1732, 1889.) Suomentanut Tuomo Itkonen. 2. tarkistettu painos (1. painos 1969). Käännöksen tarkistanut ja täydentänyt Ilkka Kukkonen)  Hämeenlinna:  Karisto, 1993.  ISBN 951-23-3191-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
VisitSweden – Linnén juhlavuosi (Arkistoitu – Internet Archive)
The Linnaeus Tercentenary celebration (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirsi Tuohela: Mitä Linné sanoi mielisairauksista? Kirja-arvostelu teoksesta: Uddenberg, Nils: Linné och mentalsjukdomarna. Atlantis, Stockholm, 2012. (Agricolan arvostelut 21.2.2013)
Yle Elävä arkisto: Carl von Linné kesytti luonnon nimillä ja luokilla
Hannu Niklander: Kukkaiskuninkaan työ elää. Luon katseen luoteeseen (Robustos 2014)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia 2  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 2  Leopoldina  Mathematics Genealogy Project 
Taiteenala:  FID  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Jonas Forsslundin pronssinen Carl von Linnén muotokuva vuodelta 1807 Luonnontieteellisessä museossa Helsingissä.
Carl von Linnétä esittävä patsas Tukholman Humlegårdenissa.
Linnén kuva Boeing 737:n pyrstössä.
Lintujen talviruokinta

Lintujen ruokinta-automaatti
Lintuja syömässä auringonkukan siemeniä: talitiainen, punatulkku ja viherpeippoja
Lintujen talviruokinta on lisäravinnon tarjoamista vapaana eläville linnuille kylmänä vuodenaikana. Ruokinnan tarkoitus on turvata lintulajien selviytymistä ja pysymistä alueella talven yli.
Ruokintatavat

Sakari Topelius kehotti jo 1870-luvulla ruokkimaan lintuja ja antoi ohjeita lintulautojen rakentamiseksi. Aikoinaan lintuja varten vietiin metsään myös eläinten raatoja, sittemmin haaskaruokinta on jäänyt käyttöön lähinnä kotkia varten. 1910-luvulla käytettiin jonkin verran ruokapulloja. Ne täytettiin siemenillä ja käännettiin ylösalaisin, niin että linnut söivät siemeniä korkin rei’istä. Myös lyhde on vanha tapa ruokkia lintuja.
Nykyään ruokintaa varten on saatavilla paitsi lintulautoja, myös ruokinta-automaatteja. Ruokintapullot olivat automaattien edeltäjiä, lintulautojen edeltäjiä taas ruokintaseimet ja -säiliöt. Ruokintakatoksia esiteltiin lintuja varten 1900-luvun alussa. Ruokintapalikka taas valmistettiin puusta, johon kairattiin reikiä allekkain siemeniä varten. Ruokapuu on luonnonmukaisin mutta harvoin käytetty lintujen ruokintatapa: sula ruokaseos kaadetaan puun oksille, josta linnut sen nokkivat.
Automaatit antavat linnuille siemeniä sitä mukaa kun linnut niitä kuluttavat. Ne ehkäisevät sairauksien (kuten salmonellan) leviämistä, koska linnut eivät pääse ulostamaan ravinnon päälle.
Yleisimmät linnunruoat

Ruokintapaikalla voidaan tarjota talipalloja (muoviverkko irrotettuna), sianihraa eli läskiä, erilaisia siemeniä (kuten kauraa, auringonkukansiemeniä, murskattua maapähkinää, hampunsiemeniä tai rypsinsiemeniä), omenoita, rusinoita tai marjoja. Linnuille ei pidä tarjota pilaantunutta, erityisen suolaista, vettynyttä tai jauhemaista ruokaa.
Pihapiirin talvilinnut voivat runsaana esiintyessään syödä yhdessä talvessa talipallojen ja läskin lisäksi jopa useita kymmeniä kiloja auringonkukansiemeniä. Auringonkukansiemenet ovat monien lintujen suosikkiruokalaji, jota voi tarjota sellaisenaan, myös kuorittuna, tai rasvaan sekoitettuna. Sadassa grammassa auringonkukansiemeniä on energiaa noin 2500 kJ eli ne ovat hyvin ravitsevia. Maapähkinässä on energiaa noin 2400 kJ/100 g. Vieläkin energiapitoisempia ovat kuitenkin rasvat, sianihrassa energiaa on lähes 4000 kJ/100 g. Kauran energiapitoisuus on pieni, noin 1600 kJ/100g.
Kaura ei siksi yksinään ole paras mahdollinen pikkulintujen talviruoka. Tiaiset eivät myöskään yleensä koske kauraan. Eräät lajit kuten keltasirkut suosivat kuitenkin kauranjyviä.
Suola eli natriumkloridi ei ole vaarallista linnuille pieninä määrinä. Lintujen kudosten ja veren suolapitoisuus on suurin piirtein sama kuin ihmisillä. Lintujen munuaiset pystyvät erittämään suolan varsin tehokkaasti. Normaalisuolaisen ruoan, kuten leivänmurujen tarjoilu linnuille ei ole vaarallista, mutta leivän energiasisältö on vähäinen. Sen sijaan esimerkiksi tönkkösuolattua läskiä ei linnuille tule tarjota.
Pihapiirin ruokintapaikoilla käyviä lintuja

Suomessa runsaslukuisimpia ruokintapaikkojen lintuvieraita ovat talitiainen, hömötiainen, sinitiainen, töyhtötiainen sekä punatulkku ja viherpeippo. Kaupunkien ruokintapaikoilla on taas varpunen tavallisin vierailija. Myös monet muut lajit voivat käydä talven aikana ruokintapaikalla. Käpytikka ja tilhi ovat tavallisimmat isokokoiset linnut ruokintapaikalla, samoin kuin harakka.
Muutamat petolinnut voivat käydä saalistamassa ruokintapaikoilla, esimerkiksi varpushaukka, kanahaukka ja varpuspöllö.
Nisäkäsvieraista tavallisimpia ovat jäniseläimet, orava, myyrät, hiiret, rotta ja kissat. Jälkimmäisiäselvennä varten ruokapisteelle voidaan tehdä alassuin oleva kartiomainen kiipeilyeste pellistä tai muovista. Jos halutaan säästää ruoat vain pikkulinnuille, ruokintapisteen voi myös ympäröidä verkkoaidalla.
Pikkulintujen talviruokinnan seurauksia

Jos lintujen talviruokintaan ryhdytään, ruokintaa tulisi jatkaa koko talven. Linnut tottuvat löytämään syötävää ja jos ruokintapaikan ravinto loppuu kesken talven, linnut eivät ehkä löydä enää tarpeellista ravintoa muualta. Lintujen talviruokinta parantaa lintujen mahdollisuuksia selvitä hengissä talven yli. Ruokinnan ansiosta monien lintujen talvi- ja pesimäkannat ovat kasvaneet Suomessa huomattavasti. Eniten ovat lisääntyneet viherpeippo ja sinitiainen, myös monet siemensyöjälinnut ovat runsastuneet. Merkittävä osa näistä linnuista on talvisin riippuvaisia ihmisen tarjoamasta ravinnosta.
Ruokinnan ansiosta osittaismuuttavista linnuista entistä suurempi osa jää viettämään talvea Suomeen ja keskittyy ruokintapaikkojen läheisyyteen. Ruokinnalla myös saadaan pikkulintuja piristämään pihapiiriä. Kuitenkin kerrostalojen asukkaat riitelevät joskus ruokinnasta, varsinkin jos se tapahtuu ikkunalaudalta tai parvekkeelta, koska lintujen ulosteet voivat sotkea seiniä ja parvekkeita. Lintujen talviruokinnan kieltämisestä on keväällä 2006 ollut keskustelua Suomessa, koska sen väitetään edistävän lintuinfluenssan leviämistälähde?. Lintujen talviruokintaa voi kuitenkin harrastaa kuten ennenkin, kunhan ruokintapaikan hygieniasta huolehditaan.
Riistalintujen talviruokinta

Riistalintujen talviruokinta on metsästykseen liittyvää riistanhoitotyötä. Tavallisin ruokittava lintu on teeri, jolle tehdään ruokinta-automaatti viljaa ja joskus marjojakin varten. Teeret totutetaan usein ensin ruokailuun soidinpaikkojen lähettyville viedyillä lyhteillä tai muilla ruuilla ennen ruoka-automaatin rakentamista. Viljaa teeri käyttää noin 100 grammaa päivässä. Koska automaatilla käyvät myös monet muut linnut, yhtä ruokittavaa teertä kohti voi kulua viitisen kiloa ruokaa kuukaudessa. Metson ruokintaa vaikeuttaa, etteivät ne kokoonnu ruokintapaikoille isoina parvina kuten teeret. Ne myös häiriintyvät helposti, ja siksi useampia ruokintapisteitä voi sijoittaa samalle alueelle, niin että linnut voivat vaihtaa tarvittaessa paikkaa helposti. Pyy on hankala ruokittava, koska aina yksi lintupari esiintyy useamman hehtaarin alueella. Pyyn ruokinta kannattaa käytännössä järjestää muiden riistalintujen ruokapaikkojen yhteyteen.
Muiden lintujen ruokinta

Sorsalintuja ruokitaan talvella erityisesti kaupungeissa, useimmiten leivänmuruilla. Ruokinta perustuu paljon yksittäisten ihmisten tuomisiin, kaupungit puolestaan pyrkivät rajoittamaan ruokintaa tai kieltävätkin sen mm. rottien ja pulujen takia. Avoveteen sorsille voidaan rakentaa talvellakin ruokintalautta, jonne rotilla ei ole pääsyä. Eräät kaupungit osallistuvat vesilintujen talviruokintaan tarjoamalla ruokintalautoilla viljaa. Maa- ja merikotkien haaskaruokinta taas perustuu teurastusjätteisiin. Ruokintapaikkojen huolto tehdään yleensä öiseen aikaan, etteivät linnut häiriinny. Kotkien haaskoilla käyviä muita lintuja ovat korppi, varis, tikat sekä haukat. Ruokintapaikkojen välin pitäisi olla tarpeeksi suuri, 20–30 kilometriä ja haaskojen käyttöön tarvitaan maanomistajan ja kunnan eläinlääkärin tai vastaavan lupa. Juuri ennen kuolemaansa lääkityksessä ollutta eläintä ei saa käyttää haaskana.
Aiheesta muualla

Birdlife Suomi, lintujen talviruokinta
Raaseporin lintuharrastajat, lintujen talviruokinta
Suupohjan lintutieteellinen yhdistys, lintujen talviruokinta (Arkistoitu – Internet Archive)
Pirkanmaan lintutieteellinen yhdistys, lintujen talviruokinta (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle areena, Luonto-Suomen talviruokintailta 11.1.2012 (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle areena, Luonto-Suomen talviruokintailta 5.1.2011[vanhentunut linkki]
Seppo Aro, Reijo Lähteenmäki. Talvilintujen ruokinta. Kirjayhtymä 1997.
Bergenholz, Per, Vainikainen, Virpi. Rakennamme lintulautoja ja pesäpönttöjä. Kustannus-Mäkelä 1998.
Bergenholtz, Björn, Lokki, Juhani. Lintulaudalla – opi tuntemaan talven linnut. Schildt 1999.
Klemola, Hannu. Lintulaudan vieraita. Varsinais-Suomen luonnonsuojelupiiri 1997.
Detlef Singer, Otto Pöyhönen. Pihapiirin lintuja – talvilintujen tunnistaminen ja oikea ruokinta. Karisto 1991.
Riistalintujen ruokintaa Utajärvellä
Vesilintujen ruokintapiste keinotekoisen lammikon laidalla
Sampsa Sarparanta

Sampsa Sarparanta
Sampsa Sarparanta (s. 1973) on No Shame -punk-yhtyeen laulaja-lauluntekijä sekä kuvataiteilija.
Sarparannan maalaukset ovat poliittisesti kantaa ottavia ja niiden esitystapa usein kärjistävä. Teemana maalauksissa ovat olleet muun muassa maailman pahuus sekä naisten ja lasten hätä. Aiheisiin ovat kuuluneet Sudanin nälkää näkevät ja Leafin tehtaan irtisanotut työntekijät, mutta yhtä lailla henkilökuvat ja arkiset välähdykset taiteilijan lähipiiristä. Helsingin Sanomat kutsui What's more important than days like today? -näyttelyn arviossa Sarparantaa loistavaksi arjen kauheuden kuvaajaksi. Sarparannan töitä on muun muassa Kiasman ja Salon taidemuseon kokoelmissa.
Sarparanta opiskeli Varsinais-Suomen Kansanopiston kuvataidelinjalla 1995–1996, Lahden taideinstituutissa 1998–2000 ja Kuvataideakatemiassa 2000–2006. Hänet valittiin vuonna 2004 Taidekeskus Salmelan nuoreksi taiteilijaksi.
Sarparanta asuu ja työskentelee Perniössä.
Sarparanta julkaisi yhtyeensä SARPARANTA kanssa debyyttilevyn Takaisin merkitykseen lokakuussa 2021.
Julkaisut

Sampsa Sarparanta, Salon taidemuseon julkaisuja 2009, ISBN 978-952-5830-01-9
SARPARANTA - Takaisin merkitykseen, omakustanne levytys, 2021
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sampsa Sarparanta Wikimedia Commonsissa
Sampsa Sarparannan kotisivut
Sampsa Sarparanta lauluntekijänä - Finna-tietokanta
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Leena Saraste

Leena Saraste (ent. Salokangas, s. 3. elokuuta 1942) on suomalainen valokuvaaja ja filosofian tohtori. Hän on työskennellyt valokuvaajana, alan opettajana, tutkijana ja taiteilijana. Sarasteen teoksia on muun muassa Suomen valokuvataiteen museon kokoelmissa.
Elämä

Saraste opiskeli Taideteollisen oppilaitoksen (nyk. Aalto-yliopisto) kamerataiteen laitoksella, josta hän valmistui 1965. Sen jälkeen hän opiskeli taidehistoriaa Helsingin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi 2004. Hänen väitöskirjansa otsikko oli: "Valo, muoto vai elämä, Kameraseurat kohti modernia 1950-luvulla". Saraste on julkaissut 1980 valokuvauksen perusteoksen Valokuva, pakenevan todellisuuden kuvajainen, jota on käytetty oppikirjana. Teoksesta on ilmestynyt kaksi täysin uudistettua laitosta nimillä Valokuva tradition ja toden välissä (1996) ja Valokuva, muisto – viesti – taide (2010).
Saraste matkusteli 1980-luvulla Syyriassa, Palestiinassa ja Libanonissa dokumentoiden erityisesti palestiinalaisten pakolaisten arkea Beirutin leireillä. Hän julkaisi matkoistaan kuvajournalistisen kirjan Rakkaani, Palestiina (1983).
Kirjallinen tuotanto

Valokuva, pakenevan todellisuuden kuvajainen, Kirjayhtymä, 1980
Rakkaani, Palestiina, Tutkijaliitto, 1983
Valokuva tradition ja toden välissä, Musta taide, 1996 ISBN 952-9851-07-3
Valo on kaikki, muoto on kaikki, ihminen on kaikki, Suomen valokuvataiteen museon säätiö 2001
Valokuva, muisto – viesti – taide, Musta taide, 2010
Palkinnot ja tunnustukset

Valokuvataiteen valtionpalkinto vuosina 1981 ja 2004
Naiskulttuuripalkinto, 1988
Finnfoto-palkinto, 2005
Aiheesta muualla

Leena Saraste: Valo, muoto vai elämä, väitöskirjan lataussivu; aiheena kameraseurojen valokuvausperinne 1950-luvulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Leena Saraste Elonetissä.
Valtionpalkinnon myöntämisperusteet 2004
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Photographers' Identities 
Henkilöt:  Elonet
Robert Sapolsky

| Robert Sapolsky |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. huhtikuuta 1957 
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Bruce McEwen
Tutkimusalue:  Biologia, neurologia
Aiheesta muualla
profiles.stanford.edu/robert-sapolsky
Robert Sapolsky on biologian, neurologian ja neurokirurgian professori Stanfordin yliopistossa. Hänen tutkimuskohteitaan ovat neuronien kuolema, stressi ja geeniterapia.
Sapolskyn puoliso on tohtori Lisa J. Share, jonka kanssa hän kirjoitti artikkelin paviaanien kulttuurin muutoksesta rauhanomaiseen suuntaan.
Teoksia > Kirjat > Suomeksi

Sapolsky, Robert M.: Miksi seeprat välttyvät mahahaavoilta. (Alkuteos Why Zebras Don't Get Ulcers, 1994ISBN 0-8050-7369-8, suomentanut Risto Mikkonen) Kuopio: Oy Scanria Ab, 2020. ISBN 978-952-5182-64-4
Sapolsky, Robert M.: Määrätty – Elämä ilman vapaata tahtoa. (Alkuteos Determined: A Science of Life without Free Will, suomentanut Kimmo Pietiläinen) Helsinki: Terra Cognita, 2024. ISBN 978-952-7367-36-0