André Kertész
Ranskalainen kausi

Kertész muutti Pariisiin syyskuussa 1925 vastoin äitinsä toiveita ja jätti taakseen veljensä, tulevan vaimonsa ja setänsä Lipótin, joka kuoli vähän myöhemmin. Myös Jenő lähti Unkarista ja muutti Argentiinaan, mutta Elizabeth jäi odottamaan, että hänen tuleva miehensä olisi asettunut Pariisiin ja he voisivat elää yhdessä. Kertészistä tuli yksi niistä monista unkarilaissyntyisistä taiteilijoista, jotka muuttivat pois Itävalta-Unkarista. Muita olivat François Kollar, Robert Capa, Emeric Fehér ja Brassaï, eivätkä he olleet ainoita Pariisiin muuttaneita taiteilijoita. Tuohon aikaan sinne muuttivat Man Ray, Germaine Krull, joka osallistui näyttelyihin yhdessä Kertészin kanssa, sekä Lucien Aigner. Pariisissa hän sai niin arvostelu- kuin kaupallistakin menestystä, kun hänen kuviaan julkaistiin lehdissä sen jälkeen kun hän oli tehnyt tilaustöitä useille lehdille eri puolilla Eurooppaa Saksassa, Ranskassa, Italiassa ja Britanniassa. Kertész oli ensimmäinen valokuvaaja, joka piti yksityisnäyttelyn. Jan Slivinsky järjesti vuonna 1927 Sacre du Printemps -galleriaan näytteille 30 kuvaa. Seuraavina vuosina Kertészin kuvia oli monissa yksityisnäyttelyissä ja näyttelyissä muiden taiteilijoiden kanssa. Vuonna 1932 Julien Levyn Galleriassa New Yorkissa pidetyssä näyttelyssä hänen yhden vedoksensa hinta oli 20 dollaria, joka oli suuri summa laman ajan Yhdysvalloissa.
Kertész muutti etunimensä muotoon André ja käytti sitä nimeä koko loppuelämänsä. Dadaismi alkoi tuohon aikaan kiinnostaa monia valokuvaajia, ja siitä oli tulossa merkittävä suuntaus taiteilijoiden keskuudessa etenkin Ranskassa. Kertész tutustui pian suuntauksen jäseniin, ja yksi heistä, Paul Dermée, antoi hänelle nimeksi "Veli Näkijä" ja "Veli Näkevä silmä" hänen ensimmäisen yksityisnäyttelynsä aikana 1927. Se oli viittaus keskiaikaiseen luostariin, joissa kaikki munkit yhtä lukuun ottamatta olivat sokeita. Kertész jatkoi koko Pariisin-aikansa yhteyksien pitämistä muihin unkarilaisiin valokuvaajiin ja taiteilijoihin, ja myöhemmin hänestä tuli tähti heidän kanssaan pitämissään näyttelyissä. Hän vieraili useiden kuvanveistäjäystäviensä luona, ja kubismi teki häneen syvän vaikutuksen. Hän teki vapaa-aikaan muotokuvia muun muassa Piet Mondrianista ja Marc Chagallista, kirjailija Colettesta ja elokuvaohjaaja Sergei Eisensteinista. Vuonna 1928 Kertész lakkasi käyttämästä levykameroita ja siirtyi Leicaan, johon hän tottui varsin nopeasti. Tämän kauden aikana hän oli epäilemättä tuotteliaimmillaan, sillä hän otti kuvia päivittäin ja sai niitä julkaistuksi lehdissä koko 1920-luvun lopun, jolloin hän jakoi aikansa hyvin tarkkaan tilaustöiden ja oman valokuvaustyönsä kesken. 1930-luvulla Kertész sai hopeamitalin palveluksistaan valokuvauksen hyväksi Exposition Coloniale -näyttelyssä Pariisissa, johon hän osallistui.
Kertészin kuvia julkaisivat sellaiset ranskalaiset lehdet kuin Vu ja Art et Médecine, joille hän teki useita kansia. Hänen merkittävin journalistinen yhteistyökumppaninsa oli Vun ranskalainen toimittaja ja kustantaja Lucien Vogel, joka julkaisi hänen kuviaan ilman selittävää tekstiä ja julkaisi myös kuvareportaaseja useista aiheista. Kertész nautti kuljeskelusta Pariisissa ja sen ympäristössä kuvaamassa erilaisia aiheita, joita Vogel hänelle ehdotti. Kertésziltä tilattiin yksi hänen maineikkaimpia kuvasarjojaan, "Vääristymiä"-valokuvat vuodelta 1933. Se oli noin 200 valokuvan sarja kahdesta alastomasta naismallista eri asennoissa ja heidän kuvajaisistaan vääristyneinä peileissä, samanlaisia kuin ne, joita näkee huvipuistojen peilitaloissa. Toisinaan mallit Najinskaya Verackhatz ja Nadia Kasine olivat niin vääristyneitä, että raajat ja piirteet näkyivät peilikuvissa vain osittain. Muutamia kuvia ilmestyi 2. maaliskuuta ilmestyneessä numerossa niin sanotussa "tyttölehdessä" Le Sourire ja myöhemmin 15. syyskuuta 1933 Arts et métiers graphiques -lehdessä. Myöhemmin samana vuonna Kertész julkaisi vääristymäkuvista kirjan.
Lisää kirjajulkaisuja seurasi ensimmäisen valokuvakirjan Enfants ilmestyttyä. Hän omisti kirjan  Elizabethille ja äidilleen, joka oli kuollut aiemmin samana vuonna Seuraava kirja, Paris, ilmestyi 1934 ja oli omistettu hänen kahdelle veljelleen Imrelle ja Jenőlle. Nos Amies les bêtes ("Ystävämme eläimet") ilmestyi vuonna 1936 ja Les Cathédrales du vin ("Viinin katedraalit") 1937.
Perheensä ja useimpien muidenkin tietämättä Kertész oli 1920-luvun lopulla mennyt naimisiin ranskalaisen muotokuvaajan Rosza Kleinin kanssa, joka käytti nimeä Rogi André. Avioliitto oli lyhytaikainen, eikä hän puhunut siitä ennen kuin kuolinpäivänään, jottei pahoittaisi Elizabethin mieltä. Vuonna 1930 hän lähti takaisin Unkariin tapaamaan perhettään. Kun hän 1931 palasi Pariisiin, Elizabeth tuli hänen mukaansa ollakseen elämänsä suuren rakkauden kanssa, vaikka tämän perhe vastusti sitä ankarasti. Sen jälkeen Elizabeth ja André eivät koskaan enää olleet erossa. Vaikka Kertészin äiti kuoli samana vuonna, Kertész ja Elizabeth avioituivat 17. kesäkuuta 1933. Sen jälkeen hänen sanotaan viihtyneen yhä vähemmän taiteilija- ja valokuvaajaystäviensä seurassa ollakseen uuden vaimonsa kanssa.
Kertészin solmiessa avioliiton kansallissosialistien valta Saksassa  oli kasvamassa. Tilanne sai lehdet julkaisemaan juttuja poliittisista aiheita, ja monet lakkasivat julkaisemasta hänen kuviaan niiden puolueettomuuden ja epäpoliittisten aiheiden vuoksi. Siitä pitäen Kertész sai yhä vähemmän toimeksiantoja, ja Elizabethin suostumuksella hän alkoi suunnitella muuttoa New Yorkiin työskentelemään Keystonen toimistolle, jonka omisti Ernie Prince. Niinpä vuonna 1936, toisen maailmansodan uhan jo häämöttäessä työtön Kertész nousi Elizabethin kanssa SS Washingtoniin matkatakseen kohti Manhattania.