stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Doctor Who
Hahmot > Tohtori

Kun Tohtorin ensimmäinen näyttelijä William Hartnell jätti sarjan, tuottajat keksivät keinon, jolla uusi näyttelijä saataisiin päärooliin häiritsemättä sarjan jatkuvuutta: Tohtorin ulkonäön vaihtuminen on selitetty sarjassa sillä, että hän läpikäy uudentumisen (engl. regeneration) eli Tohtorin kuoleva keho muuttuu uudeksi, mutta hän on silti sama henkilö sisäisesti. Tämä on ominaista myös muille Tohtorin rotuun (ajan herrat/aikavaltiaat, engl. Time Lords) kuuluville. Uudentumisen myötä myös pinnalliset käytöstavat saattavat muuttua, ja esimerkiksi Tohtorin pukeutumistyyli voi vaihtua. Tohtorin muisti ja tärkeimmät motivaatiot säilyvät kuitenkin ennallaan.
1970-luvun tarinassa The Deadly Assassin todettiin, että ajan herrat voivat uudentua vain 12 kertaa, eli Tohtorilla voisi olla käytössään korkeintaan 13 ruumista. Kuitenkin 1980-luvulla ajan herrat tarjosivat Mestarille uutta uudentumien sykliä. Vuonna 2013, kun Matt Smith oli jättämässä Tohtorin roolia, hahmo oli jo uudentunut kolmetoista kertaa, mutta juonenkäänteet Smithin viimeisessä jaksossa antoivat Tohtorille uuden uudentumissyklin. Tämä mahdollisti Tohtorin neljännentoista uudentumisen ja Peter Capaldin astumisen Tohtorin rooliin.
Jokainen uusi inkarnaatio on myös tarjonnut sarjan tuottajille mahdollisuuden muokata ja päivittää ohjelman formaattia: esimerkiksi Jon Pertween esittämän Tohtorin seikkailut tapahtuivat useimmiten nykyajan Maassa, kun taas Tom Bakerin esittämän Tohtorin seikkailut sijoittuivat enemmän avaruuteen ja historiaan. Sarjan vakavuuden ja huumorin asteet ovat myös vaihdelleet eri tuottajien lähestymistapojen myötä. Esimerkiksi Matt Smithin jaksot olivat yleisesti ottaen kepeämpiä kuin hänen jälkeensä tulleen Peter Capaldin.
Vaikka kyseessä on sama ulkonäköään vaihtava henkilö, Tohtorin eri inkarnaatiot ovat silloin tällöin tavanneet toisensa erikoisjaksoissa, muun muassa The Three Doctors (Hartnell, Troughton ja Pertwee), The Five Doctors (Ensimmäinen Tohtori Richard Hurndallin esittämänä, Troughton, Pertwee, Tom Baker ja Davison), The Two Doctors (Troughton ja Colin Baker), Time Crash (Davison ja Tennantin Kymmenes Tohtori), The Day of The Doctor (Tennantin Kymmenes Tohtori, Hurt, Smith) ja Twice Upon a Time (Ensimmäinen Tohtori David Bradleyn esittämänä ja Capaldi).
Hahmot > Tohtori > Pääinkarnaatiot

Oheisessa taulukossa on listattu ne Tohtorin inkarnaatiot, jotka ovat esiintyneet pääosassa yhdessä tai useammassa tarinassa.
| Näyttelijä(t) | Inkarnaatio | Esiintymiset |
| --- | --- | --- |
| William Hartnell Richard Hurndall (1983) David Bradley (2017, 2022) | Ensimmäinen Tohtori | 1963–1966, 1973, 1983, 2017, 2022 |
| Patrick Troughton | Toinen Tohtori | 1966–1969, 1973, 1983, 1985 |
| Jon Pertwee | Kolmas Tohtori | 1970–1974, 1983 |
| Tom Baker | Neljäs Tohtori | 1974–1981 |
| Peter Davison | Viides Tohtori | 1981–1984, 2007, 2022 |
| Colin Baker | Kuudes Tohtori | 1984–1986, 2022 |
| Sylvester McCoy | Seitsemäs Tohtori | 1987–1989, 1996, 2022 |
| Paul McGann | Kahdeksas Tohtori | 1996, 2013, 2022 |
| Christopher Eccleston | Yhdeksäs Tohtori | 2005 |
| David Tennant | Kymmenes Tohtori | 2005–2010, 2013 |
| Matt Smith | Yhdestoista  Tohtori | 2010–2013 |
| Peter Capaldi | Kahdestoista Tohtori | 2013–2017 |
| Jodie Whittaker | Kolmastoista Tohtori | 2017–2022 |
| David Tennant | Neljästoista Tohtori | 2022–2023 |
| Ncuti Gatwa  | Viidestoista Tohtori  | 2023− |
On huomionarvoista, etteivät Tohtorin inkarnaatioiden viralliset nimet anna oikeaa kuvaa inkarnaatioiden määrästä (tai edes järjestyksestä), vaan nimien järjestysluvut ovat annettu ensimmäisessä jaksossa esiintyneestä inkarnaatiosta lukien näyttelijäkohtaisesti niille inkarnaatioille, jotka ovat olleet jonkin jakson/tarinan pääosassa. Sellaiset sarjassa vierailleet inkarnaatiot, jotka ovat sijoittuneet kronologisesti aikaan ennen jotakuta jo nimettyä inkarnaatiota, eivät ole saaneet järjestysnumeroa lainkaan.
Lisäksi Kymmenes Tohtori uudentui kahdesti, mutta säilytti saman kehon, joten hänestä puhutaan yhtenä inkarnaationa. Kymmenennen Tohtorin näyttelijä David Tennant esitti myöhemmin myös Neljättätoista Tohtoria, joka kuitenkin yleensä katsotaan eri inkarnaatioksi.
Hahmot > Tohtori > Muita inkarnaatioita

Sarjassa on vieraillut lukuisia Tohtorin inkarnaatioita, jotka ovat olleet vain sivuroolissa.
Vuonna 2013 esiteltiin Paul McGannin ja Christopher Ecclestonin inkarnaatioiden välissä elänyt John Hurtin esittämä "Sotatohtori", joka taisteli Aikasodassa dalekeja vastaan. Myöhemmät Tohtorin inkarnaatiot olettivat tämän inkarnaation tuhonneen Gallifreyn ja tappaneen Ajan herrat sukupuuttoon eivätkä sen vuoksi pitäneet häntä "virallisesti Tohtorina". Tämä inkarnaatio ei myöskään käyttänyt itsestään nimeä Tohtori.
Uuden sarjan kaudella 12 paljastettiin Jo Martinin esittämä inkarnaatio Tohtorin salatusta menneisyydestä.
Hahmot > Kumppanit

Tohtorin kumppanit ovat olleet oleellinen osa sarjaa aina sen alkuvuosista lähtien. Kumppanit ovat olleet pääasiassa ihmisiä ja heidän roolinsa on usein muistuttaa Tohtoria hänen "moraalisesta vastuustaan" ja opettaa hänelle myötätuntoa. Eritoten alkuperäisessä sarjassa kumppaneiden tarkoituksena oli myös toimia katsojan näkökulmahenkilönä, joiden avulla katsoja voi oppia uusia asioita Tohtorista ja joille Tohtori voi toimia isähahmona. Tärkeitä kumppaneita sarjan alkuvuosina olivat naispuolinen Ajan herra Romana (Mary Tamm ja Lalla Ward) sekä Sarah Jane Smith (Elisabeth Sladen), jolle kehitettiin myöhemmin myös oma spin-off-sarja The Sarah Jane Adventures.
Uudistetussa sarjassa Tohtorilla on ollut usein yksi naispuolinen kumppani, jolla on keskeinen rooli, mutta tätä rakennetta on alettu rikkomaan viime vuosina. Steven Moffat on kuvaillut kumppanin olevan sarjan varsinainen päähahmo, sillä tarina alkaa aina alusta jokaisen kumppanin myötä ja he muuttuvat ja kehittyvät tapahtumien seurauksena enemmän kuin itse Tohtori.
Yhdeksännen ja Kymmenennen Tohtorin pääkumppanit olivat Rose Tyler (Billie Piper), Martha Jones (Freema Agyeman) ja Donna Noble (Catherine Tate). Lisäksi Mickey Smith (Noel Clarke), Jackie Tyler (Camille Coduri) ja Jack Harkness (John Barrowman) olivat pienemmässä roolissa Tohtorin kumppaneina.
Yhdestoista Tohtori oli ensimmäinen joka matkusti ajassa ja avaruudessa pariskunnan kanssa: hänen kumppaneitaan olivat aviopari Amy Pond (Karen Gillan) ja Rory Williams (Arthur Darvill). Myös väärässä aikajärjestyksessä tapahtuneet kohtaamiset River Songin (Alex Kingston) ja Clara Oswaldin (Jenna Coleman) kanssa olivat merkittävä osa sarjan juonta. Kahdestoista Tohtori matkusti kahdella ensimmäisellä kaudellaan Clara Oswaldin kanssa, mutta yhdeksännen kauden lopussa Clara poistui sarjasta. Kymmenennellä kaudella Tohtorin kumppani oli Bill Potts, jota esitti Pearl Mackie.
Kolmannentoista Tohtorin kumppaneita olivat kahden kauden ajan Graham O'Brien (Bradley Walsh), Ryan Sinclair (Tosin Cole) sekä poliisina työskentelevä Yasmin Khan (Mandip Gill). Graham ja Ryan poistuivat sarjasta kauden 12 jälkeen, jonka jälkeen Yazin rinnalle tuli Dan Lewis (John Bishop).
Ncuti Gatwan esittämän Tohtorin matkakumppanina hänen ensimmäisellä kaudellaan oli Ruby (Milly Gibson).
DVD-julkaisut Suomessa

| DVD:n nimi | Alkuperäinen nimi | Julkaisupäivä | Tietoa |
| --- | --- | --- | --- |
| Doctor Who - Kausi 1 | Doctor Who: Complete Series 1 | 1. tammikuuta 2007 | DVD sisältää 4 levyä ja 13 jaksoa |
| Doctor Who - Kausi 2 | Doctor Who: Complete Series 2 | 27. toukokuuta 2015 | DVD sisältää 3 levyä |
| Doctor Who - Kausi 3 | Doctor Who: Complete Series 3 | 27. toukokuuta 2015 | DVD sisältää 3 levyä |
| Doctor Who - kausi 4 | Doctor Who: Complete Series 4 | 17. kesäkuuta 2015 | DVD sisältää 3 levyä |
| Doctor Who - erikoisjaksot | Doctor Who: Specials DVD | 16. syyskuuta 2015 | DVD sisältää 2 levyä |
| Doctor Who - kausi 5 | Doctor Who: Complete Series 5 | 11. marraskuuta 2015 | DVD sisältää 3 levyä |
| Doctor Who - kausi 6 | Doctor Who: Complete Series 6 | 11. marraskuuta 2015 | DVD sisältää 3 levyä |
| Doctor Who - kausi 7 | Doctor Who: Complete Series 7 | 11. marraskuuta 2015 | DVD sisältää 3 levyä |
Kirjallisuus Suomessa

Terrance Dicks: Tohtori KUKA ja autonien hyökkäys (Weilin+Göös, 1976)
Malcolm Hulke: Tohtori KUKA ja luolahirviöt (Weilin+Göös, 1976)
Gareth Roberts: Luolamies Lontoossa (WSOY, 2006)
Justin Richards: Tikittävä painajainen (WSOY, 2006)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sarjan virallinen Yle-sivu.
Sarjan virallinen BBC-sivu. (englanniksi)
Vihreällä merkittyjen maiden valtakunnalliset televisiokanavat ovat esittäneet tai esittävät vieläkin sarjaa.
Tohtorin näyttelijöitä vuosien varrelta
Daniela Hakulinen

| Daniela Hakulinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. heinäkuuta 1984 (ikä 40)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  Käsikirjoittaja
Käsikirjoittaja
Palkinnot
  Parhaan käsikirjoituksen Jussi Tytöt tytöt tytöt (2023)  Sylvi Tytöt tytöt tytöt (2023)  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Daniela Hakulinen (s. 31. heinäkuuta 1984) on suomalainen käsikirjoittaja. Hakulinen on kirjoittanut sekä pitkiä elokuvia että televisiosarjoja.
Palkinnot

Hakulisen ja Ilona Ahdin käsikirjoittama elokuva Tytöt tytöt tytöt voitti yleisöpalkinnon Sundancen elokuvajuhlilla vuonna 2022. Hakulinen ja Ahti voittivat samasta käsikirjoituksesta Sylvi- ja Jussi-palkinnot. Tytöt tytöt tytöt oli myös Suomen Oscar-ehdokas.
Valikoitu filmografia

Mielensäpahoittaja Eskorttia etsimässä (2022) – käsikirjoittaja
Tytöt tytöt tytöt (2022) – käsikirjoittaja yhdessä Ilona Ahdin kanssa
Pohjolan laki (2020) – käsikirjoittaja (2 jaksoa)
Raja (2014) – käsikirjoittaja
Toinen tuleminen (2024) – käsikirjoittaja
Aiheesta muualla

Daniela Hakulinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Episkooppi

Pieni episkooppi kotikäyttöön
Episkooppi eli pintakuvaheitin tai pintakuvanheitin on laite, jolla voidaan heijastaa kirjan sivujen tai muiden papereiden sisältö seinälle tai valkokankaalle. Siinä on valotuslasi, jolle heijastettava paperi puristetaan puristuskannella, ja laitteen sisällä peili ja lamppu sekä projektoriobjektiivin kaltainen objektiivi, jonka kautta valotuslasia vasten asetetulla paperilla oleva kuva heijastuu seinälle.
Episkooppi on kehitetty 1700-luvun jälkipuoliskolla. Laitteen toimintaperiaatteen esitteli muun muassa Leonhard Euler vuonna 1756. Sen käyttömahdollisuuksia pohdittiin esimerkiksi Science-lehden toimituksen julkaisemassa lukijakirjeessä vuonna 1905. Laite oli tuolloin käytössä Saint Louisin maailmannäyttelyssä.
Kuten historialliset edeltäjänsä taikalyhty ja camera obscura, myös episkooppi herätti käyttömahdollisuuksien ohella kiinnostusta toimintansakin osalta. Askartelukirja 1960-luvulta esittelee episkoopin toimintaperiaatteen, rakenteen ja mahdollisuuden rakentaa sellainen itse.
Vuonna 1988 Photokina-messuilla ensimmäisen kerran laajasti esitellyt dokumenttikamerat syrjäyttivät vähitellen piirtoheittimen ohella myös episkoopin.
Musta aukko

Messier 87 -galaksin musta aukko Event Horizon Telescopen kuvaamana. Kuva julkaistiin 10. huhtikuuta 2019 ja se on ensimmäinen taltioitu kuva mustasta aukosta. Kuva on radioaalloilla tehdyistä havainnoista jälkikäteen koostettu kuvannos, ei valokuva.
Musta aukko on äärimmäisen tiheä aika-avaruuden massakeskittymä. Siinä painovoima on niin voimakas, ettei yksikään hiukkanen tai edes sähkömagneettinen säteily pysty pakenemaan alueelta. Mustaa aukkoa ympäröivää rajaa, jonka takaa pakeneminen on mahdotonta, kutsutaan tapahtumahorisontiksi. Nykykäsityksen mukaan mustan aukon sisustaa ja sen tapahtumia voi tutkia vain gravitaatioaaltojen avulla, sillä mikään massallinen hiukkanen tai sähkömagneettinen informaatio ei pysty pakenemaan sieltä.
Tähtien massaiset mustat aukot syntyvät massiivisten tähtien luhistuessa elinkaarensa loppuvaiheessa. Synnyttyään aukot voivat kasvaa kuluttamalla ympäristössään olevaa massaa, kuten toisia tähtiä, ja yhdistymällä toisten mustien aukkojen kanssa. Lopulta niistä voi muodostua miljoonien aurinkojen massaisia niin sanottuja supermassiivisia mustia aukkoja, joita uskotaan olevan useimpien galaksien, myös Linnunradan, keskuksissa.
Englantilainen geologi John Michell pohti vuonna 1784 ajatusta mustien aukkojen kaltaisista kappaleista. Häneltä luultavasti sai vaikutteita Pierre-Simon Laplace, joka teoksessaan Exposition du système du Monde (1796, 'Maailmanjärjestelmän esitys') esitti maininnan ”taivaankappaleesta, jonka vetovoima voisi olla niin suuri, että valo ei voi virrata siitä ulos”. Ensimmäisenä termiä ”musta aukko” käytti fyysikko John Wheeler vuonna 1967. Mustien aukkojen teoriaa huomattavasti kehittäneen professori Stephen Hawkingin mukaan musta aukko on eräänlainen reikä aika-avaruudessa.lähde?
Rakenne > Muita rakennemalleja

Yllä esitetty kuvaus noudattaa standardikosmologian klassista 1900-luvun puolessavälin muotoutunutta suhteellisuusteoriaan perustuvaa mustan aukon rakenneoletusta, jonka tunnusomaiset osat ovat keskussingulariteetti ja tapahtumahorisontti. Tämän klassisen mallin on todettu johtaneen toistaiseksi ratkaisemattomaan fysikaaliseen ristiriitaan, informaatioparadoksiin. Myös aukkoon putoamisnopeuden kasvu valonnopeuteen ja sen ylikin on nähty ongelmallisena. Mallin kehittämiseen ratkaisevasti osallistunut Hawking on myöntänyt tilanteen toteamalla klassista rakennemallia tarkoittaen että ”mustia aukkoja ei ole” ja ehdottanut tapahtumahorisontin korvaamista näennäishorisontilla, mutta ongelmien ratkaiseminen sen avulla ei ole tullut osoitetuksi.
Mustan aukon rakenteelle on laadittu useita vaihtoehtoisia rakennemalliehdotuksia:
Suhteellisuusteoriaan perustuvia malleja kuten Exotic Compact Objects (ECOs), Eternally Collapsing Object (myös ECO) ja Magnetospheric Eternally Collapsing Object (MECO), ultracompact objects (UCOs), boson stars, wormholes, black stars, gravastars, superspinars, collapsed polymers. Nämä ovat kutakuinkin Schwarzschildin säteen kokoisia kompakteja massiivisia objekteja. Malleissa ei yleensä ole singulariteettia, jolloin ne eivät sisällä valonnopeuteen tai sen ylittymiseen johtavia geodeeseja, ja useissa ei ole tapahtumahorisonttia, jolloin niihin ei liity ongelmallista informaatioparadoksia.
Kvanttiteoreettista mustan aukon rakennemallia edustaa supersäieteoriaan perustuva ”fuzzball”-malli, jossa aine ei puristu singulariteetiksi. Myös tämä malli ratkaisisi klassisen rakennemallin informaatioparadoksin. Säieteorioita ei ole voitu todentaa kokeellisesti.
Vaikka nykyisten havaintojen on katsottu noudattaneen hyvin suhteellisuuteorian mukaisia mallinuksia, niiden tarkuus ei ole vielä kyennyt antamaan ratkaisevaa viitettä siitä mikä malleista kuvaisi mustaa aukkoa parhaiten. Kehittyvien havaintolaitteiden myötä saataneen lisätietoa mahdollisista rakennemalleista.
Syntymekanismi

Musta aukko syntyy raskaimmista tähdistä supernovaräjähdyksessä. Kappale luhistuu mustaksi aukoksi, jos sen säde alittaa Schwarzschildin säteenä tunnetun matkan. Tämän etäisyyden sisäpuolella aika-avaruus on niin vahvasti kaareutunut, että jokainen valonsäde pyrkii kohti keskustaa. Koska aukosta pakeneminen vaatisi valoa nopeamman liikkeen, kaikki materia Schwarzschildin säteen sisäpuolella luhistuu keskustaa kohti.lähde?
Schwarzschildin säde voidaan laskea kaavasta:
jossa G on gravitaatiovakio ( 6{,}67\times 10^{-11} Nm2/kg2), M on kohteen massa ja c on valonnopeus. Massaltaan Maan kokoisen kappaleen Schwarzschildin säde on noin 9 mm.
Galaksien ytimissä on supermassiivisia mustia aukkoja, jotka eivät ole syntyneet tähtien luhistumisesta. Niiden syntytapa on vielä tuntematon, mutta kaksi selitystä ovat galaksin syntymisen yhteydessä tapahtunut materian kertyminen ja alkuräjähdyksen yhteydessä syntyminen. Syntyteoriaksi on tarjottu myös näiden kahden yhdistelmää. Koska tapahtumahorisontin säde skaalautuu lineaarisesti massan mukana, mutta sen sisäinen tilavuus suhteessa säteen kolmanteen potenssiin, ei suurien aukkojen syntyminen vaadi yhtä eksoottisia olosuhteita.lähde?selvennä
Kertymällä kasvavan mustan aukon tyypilliseksi maksimimassaksi on esitetty 50 miljardia Auringon massaa. Massaraja tulee siitä, että tätä suuremmilla massoilla ei pysty syntymään vakaata kertymäkiekkoa. Tällöin aukkoon vain putoaa siihen suoraan osuva materia. Kookkain tunnettu musta aukko on 40 miljardin Auringon massainen. Tosin hiljaittain löydetyn kvasaarin TON 618 epäillään sisältävän jättiläismäisen 66 miljardin auringon massaisen mustan aukon.lähde?
Mustien aukkojen arvellaan pystyvän menettämään massaansa Hawkingin säteilynä.lähde?
Havaitseminen

Mustien aukkojen suora havaitseminen on vaikeaa. Ne voi havaita vain sen vaikutuksen perusteella, joka niillä on ympäristöönsä. Esimerkiksi valon taipuminen tai tähden kiertäminen ympäri pistettä, jossa ei näytä olevan mitään, antaa viitteen mustan aukon olemassaolosta. Mustilla aukoilla on ympärillään usein kertymäkiekko. Koska materian syöksyessä mustaan aukkoon syntyy voimakasta röntgensäteilyä, on voimakas röntgenlähde myös mahdollinen musta aukko.lähde?
Jos musta aukko on kaksoistähden toisena komponenttina, sen olemassaolon voi päätellä toisen tähden liikkeestä. Tästä syystä ja lähettämänsä röntgensäteilyn vuoksi pidetään esimerkiksi Cygnus X-1:tä todennäköisenä mustana aukkona.lähde?
Mustien aukkojen törmäyksiä voidaan havainnoida gravitaatioaaltojen avulla. Havaintoja on saatu vuodesta 2016 alkaen eri puolille maapalloa rakennetuilla tunnistimilla.
Huhtikuussa 2019 tutkijat julkistivat ensimmäisen taltioidun kuvan avaruuden mustasta aukosta. Event Horizon Telescope -projektin kuva on koottu muutaman päivän aikana kerätystä tiedosta, joita on havaittu kahdeksalla eri puolilla maapalloa sijaitsevalla radioteleskoopilla. Musta aukko sijaitsee 50 miljoonan valovuoden päässä Maasta galaksissa M87. Tutkijoiden mukaan mustan aukon pohjan reuna näyttää kirkkaammalta, sillä musta aukko tai sen läheisyydessä oleva materia kiertää sitä. Aiemmat kuvat mustista aukoista ovat olleet simulaatioita tai taiteilijoiden näkemyksiä.
Kirjallisuutta

Enqvist, Kari: Suhteellisuusteoriaa runoilijoille.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30082-9
Greene, Brian: Kosmoksen rakenne: Avaruus, aika ja todellisuus.  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Terra Cognita, 2005.  ISBN 952-5202-83-6
Hawking, Stephen W.: Maailmankaikkeus pähkinänkuoressa.  Suomentanut Risto Varteva. Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28400-9
Maalampi, Jukka (toim.): Minne menet, maailmankaikkeus?: Kirjoituksia kosmoksesta.  Helsinki:  Fysiikan kustannus, 2001.  ISBN 951-97790-0-0
Smolin, Lee: Kvanttipainovoima.  Suomentanut Risto Varteva. Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26895-X  Tieteen huiput
Tähtinen, Leena: Kuolleiden kanssa kassajonossa: Tieteellistä aikamatkailua.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-24866-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta mustat aukot Wikimedia Commonsissa
Wikiuutisissa on aiheeseen liittyvä uutinen: Ensimmäinen kuva mustasta aukosta julkistettiin
Yle: Stephen Hawking murtaa mustien aukkojen tapahtumahorisontin 25.1.2014
Kirkkonummen Komeetta: Esitelmä mustista aukoista 15.12.2009
Kirkkonummen Komeetta: Esitelmä mustista aukoista 11.10.2005
Curiel, Erik & Bokulich, Peter: Singularities and Black Holes The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Scholarpedia: Black holes (englanniksi)
360 Video: NASA Simulation Plunges Into a Black Hole NASA:n simulaatio kuvaa putoamista mustaan aukkoon.
Simuloitu kuva mustasta aukosta Magellanin pilven edessä.
Ilkka Ruutu

Ilkka Ruutu (s. 1969) on suomalainen arkkitehti, joka työskentelee tällä hetkellä kiinteistöjohtajana Helen Oy:ssä.
Ruutu on työskennellyt aiemmin rakennuttamisen toimialajohtajana Puolustushallinnon rakennuslaitoksessa, Nurmijärven teknisenä johtajana, Töölönlahden aluerakentamisprojektin johtajana sekä Hämeenlinnan asuntomessujen projektipäällikkönä. Vuodesta 1994 vuoteen 2002 hän työskenteli yrittäjänä omassa arkkitehtuuri- ja designtoimistossaan.
Ruutu on palkittu Suomen Leijonan ritarimerkillä (2017) ja on sotilasarvoltaan yliluutnantti.
Ruudun isä oli eversti Kaarle Ruutu ja isoisä kenraalimajuri Juhani Ruutu. Juhani Ruudun isä oli professori Yrjö Ruutu ja tämän isä professori Johan Wilhelm Ruuth.
Aiheesta muualla

Https://www.hs.fi/kaupunki/art-2000004498343.html
Https://www.hs.fi/kaupunki/art-2000004557035.html
Https://phrakl.fi/artikkeli/-/asset_publisher/kevaan-2018-muuriset-on-julkaistu%5Bvanhentunut+linkki%5D
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Jigme Thinley

| Jigme Thinley> འཇིགས་མེད་འོད་ཟེར་འཕྲིན་ལས་ |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. syyskuuta 1952 (ikä 72)  Bumthang, Bhutan
Kansalaisuus:   bhutanilainen
Ammatti:  poliitikko
Poliitikko
Puolue:  Druk Phuensum Tshogpa
Jigme Yoser Thinley (dzongkhaksi འཇིགས་མེད་འོད་ཟེར་འཕྲིན་ལས་‎, Jigs-med 'Od-zer 'Phrin-las, s. 9. syyskuuta 1952 Bumthang) oli Bhutanin pääministeri vuosina 2008–2013. Thinleyn kausi alkoi huhtikuussa 2008 ja päättyi 30. heinäkuuta 2013.
Thinley oli kahdesti aiemminkin maansa pääministeri, 20. heinäkuuta 1998 – 9. heinäkuuta 1999 ja 30. elokuuta 2003 – 20. elokuuta 2004. Ulkoministerinä Thinley toimi 1998–2003, jonka jälkeen hän oli sisä- ja kulttuuriministerinä. Thinley johti Druk Phuensum Tshogpa -puolueen vaalivoittoon maaliskuun 2008 vapaissa vaaleissa, ja hänestä tuli tuolloin maan historian ensimmäinen vaaleilla valittu pääministeri.
Thinley syytti 2000-vuosikymmenen lopun maailmanlaajuisen taantuman johtuneen kyltymättömästä ahneudesta ja kehotti keskittymään perinteisten talouden mittarien sijasta bruttokansanonnellisuuteen.
Kesällä 2013 Thinleyn seuraajaksi pääministerinä nousi Tshering Tobgay.
Kunnianosoituksia

Thinleylle myönnettiin oranssi kabney-huivi, kun hänet nimitettiin varapääministeriksi vuonna 1994. Helmikuussa 1987 hänelle myönnettiin punainen kabney-huivi ja dashon arvonimi. Lisäksi hänelle on myönnetty seuraavat kunniamerkit:
Ukkoslohikäärmeen suuren voiton ritarikunta (Bhutan, 2009)
Kuninkaallinen Bhutanin ritarikunta (Bhutan 1999)
Jigme Singye Wangchuckin hopeinen juhlamitali (Bhutan, 1999)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jigme Thinley Wikimedia Commonsissa
Leo Närjä

Leo Närjä (koko nimi Leonid-Rikhard Ivanovitš Närjä) on karjalainen näyttelijä, ohjaaja, näytelmäkirjailija ja Karjalan autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan kunniataiteilija.
Elämäkerta

Leo Närjä valmistui Suomen Draamateatterin studiosta. Hän on 1960-luvulta lähtien toiminut näyttelijänä Suomen Draamateatterissa Petroskoissa. Hän on esiintynyt osana Manok-lauluyhtyettä.
Kirjallisuutta

Кийранен, В. И. Нярья Леонид-Рикхард Иванович / В. И. Кийранен // Карелия : энциклопедия. В 3 т. Т. 2. К-П. — Петрозаводск, 2009. — С. 286
Aiheesta muualla

Kansallisten kulttuurien portaali
[https://tv-karelia.ru/kansallisen-kasvot-eila-hidman-leo-narja/ Передача о Лео и Эйле Нярья на сайте ГТРК Карелия
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Pajulammi (Luhanka)

| Pajulammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Luhanka
Koordinaatit:  61°49′32″N, 25°42′41″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Päijänteen alue (14.22)
Laskuoja:  oja Päijänteeseen 
Järvinumero:  14.221.1.218
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  78,9 m  
Pituus:  230 m  
Leveys:  100 m  
Rantaviiva:  0,272 km  
Pinta-ala:  0,457 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPajulammi 
Pajulammi, tai myös Pajulampi, on Keski-Suomessa Luhangassa Klemettilän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 0,5 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 250 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 78,9 metriä mpy.