stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Unio Sarlin
Julkaisut

Johtajan käsikirja, 1920.
Handbok för truppofficerare, 1921.
Vesistöjen ylimeno, 1924.
Marokossa, 1925.
Ohjeita viestittämisessä, 1926.
Corps consulaire en Finlande I 1779–1917, 1970.
Lisäksi kirjoituksia Sotilasaikakauslehdessä ja Sotateknillisessä Aikakauslehdessä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 2. syyskuuta 1915  Gruppenführer 10. tammikuuta 1916  Zugführer 9. elokuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 3. heinäkuuta 1918  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1922  Eversti 6. joulukuuta 1926  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 19. joulukuuta 1930  Kenraalimajuri 6. joulukuuta 1933  Kenraaliluutnantti 1942 |        |  Vapaudenristi 1.lk. rintatähden ja tammenlehvien kera  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera  Suomen Valkoisen Ruusun 2.lk. komentajamerkki  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4.lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Suomen Ampujainliiton kultainen ansiomerkki  Preussin rautaristi 2.lk.   Saksan Kotkan ritarikunnan 2. lk. ansioristi rintatähden kera  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ranskan Kunnialegioonan komentajamerkki  Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan komentajamerkki  Ruotsin Miekkaritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Upseerien Ampumayhdistyksen kultainen ansiomerkki |
Aiheesta muualla

Uola, Mikko: / Sarlin, Unio (1893–1981) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 22.2.1999 (päivitetty 7.7.2006). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Museo Militaria, perusnäyttelyn toinen kerros
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Suojeluskuntain Yliesikunnan käsivarsikilpi.
Talvisodassa käytettyjä torjuntavälineitä, oikealla Sarlinin kehittämä polttopullo ”Molotovin cocktail”, joita Rajamäen viinatehtaalla valmistettiin sotien aikana koneellisesti 542 194 kappaletta.
Aarno Liuksiala

Aarno Elias Liuksiala (7. huhtikuuta 1903 Helsinki – 30. huhtikuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen ylimetsänhoitaja, pilapiirtäjä ja sarjakuvien tekijä.
Henkilöhistoria

Liuksiala kuului tunnettuun Meurman–Liuksiala-sukuun, hänen isoisänsä oli valtiomies Agathon Meurman. Liuksialan vanhemmat olivat lehtori Werner Elias Liuksiala (Meurman) ja Klaara Elida Leistén.  Hän tuli ylioppilaaksi Helsingin maanviljelyslyseosta 1921 ja valmistui metsänhoitajaksi 1925. Hän työskenteli aluksi metsänhoitajana Suojärven ja Lieksan hoitoalueissa sekä Metsätieteellisen tutkimuslaitoksen kokeiluhoitoalueissa. Pääuransa Liuksiala loi vuodesta 1934 keskusmetsäseura Tapion palveluksessa. Hän toimi Metsälehden toimitussihteerinä, vastaavana toimittajana ja kuvittajana vuoteen 1969, jolloin jäi eläkkeelle.
Liuksiala osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella. Talvisodassa hän palveli Turun laivastoasemalla ja jatkosodassa Hangon rintamalla, Valkjärven metsätalousupseerina sekä Kansanhuoltoministeriön puu- ja polttoaineosaston osastosihteerinä.
Taiteellinen toiminta

Liuksiala oli itseoppinut piirtäjä, joka teki suuren määrän vaakunoita, yritysten ja järjestöjen tunnusmerkkejä, exlibriksiä, julisteita, kirjankuvituksia, postikortteja yms. Hän suunnitteli Hyrynsalmen, Kontiolahden, Ristijärven ja Sodankylän kuntien vaakunat. Liuksiala myös piirsi karikatyyrejä monien järjestöjen ja yritysten merkkihenkilöistä.  Liuksiala aloitti piirtämisen jo 1920-luvulla Uuteen Suomeen sekä Veli Giovannin julkaisemaan Pilajutut-lehteen. Metsälehteen Liuksiala loi sarjakuvahahmoja kuten Metsä-Eemeli, Suurmöhlääjä Pöllinen ja Hoppu-Heikki. Ideat näihin sarjakuviin tulivat usein lehden lukijoilta.
Liuksiala käsikirjoitti ja ohjasi eräitä metsäteollisuuteen liittyviä mainos- ja opetuselokuvia, kuten Koko kansan asia (1949), Siemenestä tukkipuuksi (1951) sekä Metsä-Eemeli ja Pöllinen (1955).
Taiteellinen toiminta > Kirjallisia teoksia

Metsä-Eemeli: metsänomistajan metsätöitä sanoin ja kuvin. Helsinki: Keskusmetsäseura Tapio 1937.
Metsätaloutta kuvina, Helsinki: Keskusmetsäseura Tapio, 1944.
Pöllisen möhläyksiä, piirtänyt Aarno Liuksiala, Helsinki: Saariston kirjapaino 1961.
Enkä minä saanut unikarhua, erätarinoita, yhdessä Alpo Haralan kanssa. Helsinki: Otava 1985.
Taiteilijan satavuotisjuhlan, Metsäkustannuksen 50-vuotisjuhlan ja Metsämuseo Luston kymmenvuotisjuhlan kunniaksi julkaistiin vuonna 2003 metsämuseon amanuenssi Pekka Virtasen tekemä elämäkertateos Aarno Liuksialasta, nimeltä Kynä käy.
Kirjallisuutta

Virtanen, Pekka 2003. Kynä käy. Aarno Liuksiala, taiteilija ja metsämies. Helsinki: Metsälehti-kustannus. ISBN 952-5118-52-5.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet
Juhani Lokki

Olli Juhani Lokki (s. 7. heinäkuuta 1943 Helsinki) on suomalainen biologi, tietokirjailija ja hallintomies.
Juhani Lokki kirjoitti ylioppilaaksi  Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta (SYK) vuonna 1962. Hän väitteli Helsingin yliopistossa filosofian tohtoriksi 1976 partenogeneettisten hyönteisten genetiikkaa käsitelleellä väitöskirjalla. Lokki opetti yliopistossa perinnöllisyystiedettä ja toimi sen jälkeen Akateemisen kirjakaupan johtajana 1986–1992 ja Suomen tietokirjailijat ry:n toiminnanjohtajana 1992–1997. Vuosina 1998–2010 hän oli Luonnontieteellisen keskusmuseon johtaja. Lokki toimi myös Lintutieto Oy -kustantamon toimitusjohtajana vuodesta 1979.
Lokki toimi ylioppilastutkintolautakunnan puheenjohtajana vuosina 2007–2012 ja oli lautakunnan varsinainen jäsen vuodesta 2001 alkaen.
Lokki on julkaissut ja toimittanut lukuisia biologian alan tietokirjoja. Hän on saanut valtion tiedonjulkistamispalkinnon 1983 ja useita muita tietokirjapalkintoja. Hän on toiminut laajasti eri luottamustehtävissä ja asiantuntijaelimissä yliopisto-, kulttuuri- ja kustannusalalla. Hän on Suomen tiedeakatemian jäsen. Lokilla on viisi poikaa.
Teoksia

Euroopan lintuopas, yhdessä Kari Vepsäläisen kanssa (1972, 1981 ja 1987)
Evoluutio ja populaatiot, yhdessä Anssi Sauran ja Peter Tigerstedtin kanssa (1986)
Taiteilijaveljekset von Wright – Suomen kauneimmat lintumaalaukset, yhdessä Anto Leikolan ja Torsten Stjernbergin kanssa (ruotsiksi) (1986)
Cytology and Evolution in Parthenogenesis, yhdessä Esko Suomalaisen ja Anssi Sauran kanssa (1987)
Suomen ja Pohjolan linnut, yhdessä Jörgen Palmgrenin kanssa (1990, 1997)
Otavan lintutieto (toim.) (1993, 2000)
Kotimaan linnut, yhdessä Pertti Koskimiehen kanssa (1996, 2000)
Magnus von Wright, dagbok 1824–1834, useita kirjoittajia (1996)
Magnus von Wright, dagbok 1835–1840, useita kirjoittajia (1997)
Suomen linnut - CD-Facta, useita kirjoittajia (1997, 2002)
Magnus von Wright, dagbok 1841–1849, useita kirjoittajia (1999)
Magnus von Wright, dagbok 1850–1862, useita kirjoittajia (2001)
Von Wright-veljesten linnut, Anto Leikolan ja Torsten Stjernbergin kanssa (2003)
Kaunis kotimaa I–IV (päätoim.) (1995–1995)
Suomen eläimet I–V (päätoim.) (1996–1998)
Maailman eläimet – linnut (päätoim.) (1999)
Sveriges djur 1–4 (päätoim.) (2001–2002)
Världens djur 1–4 (päätoim.) (2001–2002)
Luonnontarkkailijan kirja (2005)
Maailman lintujen suomenkieliset nimet, useita kirjoittajia, 2. uud. p. (2006).
Maximilian Savonius

Maximilian Lars Helge Savonius
Maximilian Lars Helge Savonius (7. syyskuuta 1886 Helsingin pitäjä – 28. kesäkuuta 1959) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat everstiluutnantti Albinus Laurentius Johannes Savonius ja Anna Elisabeth Rydman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Kerttu Ruuskasen kanssa, josta hän erosi vuonna 1926 ja avioitui uudelleen vuonna 1926 Anna Elisabeth Lindzenin kanssa, josta hän erosi vuonna 1933 ja avioitui kolmannen kerran vuonna 1934 Aino Annikki von Fieandtin kanssa.
Opinnot

Savonius kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta vuonna 1908 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi  vuosina 1908–1910 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla ja vuosina 1910–1914 Saksassa Münchenin yliopistossa, jossa suoritti pääosan hammaslääkärintutkintoa, mutta joutui vihollismaan kansalaisena keskeyttämään opintonsa ensimmäisen maailmansodan alkaessa. Hän opiskeli vuonna 1927 Sotakorkeakoulussa. Hän jatkoi opintojaan vielä vuosina 1928–1933 Helsingin yliopiston lääketieteellisessä tiedekunnassa ja suoritti odontologian kandidaattin tutkinnon vuonna 1931 ja lisensiaattin tutkinnon vuonna 1933.
Jääkärikausi

Savonius liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 28. helmikuuta 1915 ja sijoitettiin 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 27. Jääkäripataljoonan pioneerikomppaniaan 2. syyskuuta 1915 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, Schmardenissa ja Aa-joella. Hän työskenteli 1. joulukuuta 1916 – 1. lokakuuta 1917 välisen ajan Libaussa olevassa 124. sotilassairaalassa hammaslääkärinä ja hoiti mm. 27. Jääkäripataljoonan potilaita.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana majuriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan pataljoonan komentajaksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonan, missä joukossa otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä haavoittui 28. maaliskuuta 1918. Haavoista toivuttuaan hänet määrättiin 6. Jääkärirykmentin komentajaksi 15. huhtikuuta 1918 ja johti Viipurin hyökkäysliikkeen aikana kenraalimajuri Wilkmanin ryhmään kuuluvaa Savoniuksen osastoa Hotakassa, Ilveksessä ja Muolaassa taisteluissa ja sen jälkeen sen etenemistä Viipurin-Pietarin radalle. Savonius suojasi siten Viipuria kohti etenevien päävoimien vasenta sivustaa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Savonius komennettiin sisällissodan jälkeen 5. heinäkuuta 1918 Suomen senaatin sota-asiaintoimituskuntaan, missä hänet määrättiin toimistopäälliköksi yleiseen sota-asiainosastoon (Y 4). Sota-asiainosastolta hänet siirrettiin 9. joulukuuta 1918 komentajaksi Pohjolan jääkäripataljoonaan (tunnettiin myöhemmin nimellä Kajaanin sissipataljoona) ja edelleen 25. helmikuuta 1926 alkaen komentajaksi Polkupyöräpataljoona 3:een. Hän toimi vuosina 1924–1925 aika-ajoin Jääkäriprikaatin komentajan viransijaisena. Armeijasta hän erosi 15. joulukuuta 1927 ja asettui lopulta vuodesta 1934 alkaen hammaslääkäriksi Kauniaisiin.
Sotaylioikeus tuomitsi maaliskuussa 1927 Savoniuksen alaisen pahoinpitelystä ja sopimattomasta käyttäytymisestä yhden kuukauden kahdenkymmenen viiden päivän vankeusrangaistukseen. Savonius oli 28. kesäkuuta 1926 tullut tarkastamaan alikersantti Emil Kääriäisen Polkupyöräpataljoona 3:n konekiväärikomppaniassa pitämää oppituntia, pahoinpidellyt Kääriäistä, soimannut Kääriäistä ja oppitunnille osallistunutta miehistöä ja lopuksi keskeyttänyt oppitunnin käskien kaikkien poistumaan tuvasta.
Talvi- ja jatkosota

Savonius osallistui talvisotaan aluksi komentajana T-Jalkaväkirykmentti 4:ssä ja myöhemmin T-Jalkaväkirykmentti 2:ssa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Kotijoukkojen esikuntaan, jossa hän toimi koulutarkastajana. Hänet siirrettiin vielä vuonna 1941 Suojeluskuntajärjestöön, jossa hän toimi vuoteen 1942 saakka Turun suojeluskunnan esikunnassa. Vuoden 1942 jälkeen hän jatkoi työskentelyään hammaslääkärinä vuoteen 1959 saakka toimipaikkanaan Helsinki. Savonius on haudattu Helsingin vanhalle hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 2. syyskuuta 1915  Zugführer 10. tammikuuta 1916  Oberzugführer 27. kesäkuuta 1917  Majuri 11. helmikuuta 1918  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1922 |     |  Vapaudenristi 3. lk  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan päällystöä Libaussa syksyllä 1917. Alin rivi': Oberzugf. Hugo Österman, zugf. Eric Schauman, oberzugf. Gabriel von Bonsdorff, zugf. Paul Ljungberg, oberzugf. Karl Mandelin, zugf. Einar Johansson. Keskimmäinen rivi: luutnantti Franzen, luutnantti Huyssen, luutnantti Rüets, kapteeni Ulrich von Coler, kapteeni Eduard Ausfeld, tohtori Valter Sivén, yliluutnantti Stahel, Luutnantti Mellis, luutnantti Könnecke, tohtori Yrjö Salminen. Ylin rivi: oberzugf. Lauri Malmberg, oberzugf. Maximilian Savonius, oberzugf. Erik Heinrichs, oberzugf. Harald Öhquist, talouspäällikkö Arp, hauptzugf. Erik Jernström, zugf. Torsten Lesch, oberzugf. Lennart Oesch, zugf. Knut Solin, tohtori Häberle, zugf. Birger Homén, zugf. Gustaf Taucher.
Longisquama

| Longisquama |
| --- | --- |

 Triaskausi 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Sauropsida
Alaluokka::  Diapsidit	Diapsida
Osaluokka::  incertae sedis
Heimo::  †Longisquamidae
Suku::  †Longisquama
Laji::  insignis
Kaksiosainen nimi
 Longisquama insignis  Sharov, 1970 
Katso myös
   Longisquama Wikispeciesissä   Longisquama Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Longisquama on sukupuuttoon kuollut aasialainen matelijasuku, josta tiedetään yksi laji, Longisquama insignis. Se on saanut nimensä epätavallisista suomuistaan, jotka kasvoivat yhdessä tai kahdessa rivissä sen selkää pitkin. Eläimen ensimmäiset fossiilit löydettiin vuonna 1969. Jotkut tutkijat uskovat että eläin käytti pitkiä selkäulokkeita siipinä joilla se liiti ilmassa. Jotkut arvelevat sen käyttäneen niitä kosiomenoissa
On myös esitetty, että selkäpuolen muodostelmat eivät kuulu eläimeen lainkaan, vaan ovat vain matelijan kanssa säilyneitä kasvin lehtiä.
Longisquama kasvoi 15 senttiä pitkäksi.
Heikki Saure

Heikki Saure
Heikki Evald Saure ent. Sikanen (13. syyskuuta 1895 Sääminki – 28. elokuuta 1954) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat työnjohtaja Heikki Juho Sikanen ja Alma Makkonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Emma Vilhelmina Salmisen kanssa. Liitosta syntyi kaksi lasta: Irja ja Lauri.
Opinnot

Saure kävi viisi luokkaa Lappeenrannan yhteiskoulua ja sen jälkeen Tampereella teknillistä opistoa josta hän erosi toiselta vuosikurssilta. Hän suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1921. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja hyökkäysvaunukurssin vuonna 1923 sekä sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1924. Taktiikan soveltamiskurssin Sotakorkeakoulussa hän suoritti vuonna 1926 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929 sekä yleisen komentajakurssin vuonna 1947.
Jääkärikausi

Saure liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 5. toukokuuta 1916. Hänet komennettiin 3. elokuuta 1916 Berliiniin Saksan meriesikunnan räjäytyskursseille ja kuriiritehtäviin Saksa-Tukholman väliselle etapille. Saure palasi takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon 3. tammikuuta 1917, josta hänet komennettiin 30. huhtikuuta 1917 tiedustelutehtäviin Suomeen. Suomesta hän palasi takaisin pataljoonaan heinäkuun alussa ja määrättiin pataljoonan 2. komppaniaan 17. elokuuta 1917. Hän suoritti myös vuonna 1917 Libaussa järjestetyn sotakoulun B-kurssin.
Saure ja Suomen sisällissota

Saure saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Saure otti osaa sisällissodan taisteluihin Rotanpesällä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Saure palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, joka tunnettiin myöhemmin nimillä Jääkäripataljoona n:o 2, Pohjolan jääkäripataljoona ja lopuksi Kajaanin sissipataljoona. Hän toimi joukkueenjohtajana 3. komppaniassa. Saure komennettiin opettajaksi Viipuriin upseerikokelaskurssille 6. tammikuuta - 12. huhtikuuta 1919 väliseksi ajaksi. Kajaanin sissipataljoonasta hänet siirrettiin 17. syyskuuta 1919 Karjalankaartin rykmenttiin, missä hän toimi nuorempana upseerina 8. ja 4. komppaniassa, josta hänet määrättiin 1. tammikuuta 1920 4. komppanian päälliköksi ja edelleen 26. lokakuuta 1920 nuoremmaksi upseeriksi 5. komppaniaan ja 8. huhtikuuta 1921 6. komppanian, josta siirto 2. komppaniaan  31. toukokuuta 1923 ja 22. joulukuuta 1926 siirto 3.konekiväärikomppanian päälliköksi. Aliupseerikoulun johtajaksi hänet siirrettiin 29. kesäkuuta 1928, mistä hänet siirrettiin 8. lokakuuta 1930 alkaen 2. pataljoonan komentajaksi. Kolmannen pataljoonan komentajaksi hänet komennettiin 30. lokakuuta 1930, josta hän palasi toiseen pataljoonaan 1. heinäkuuta 1933. Pataljoonan komentajan tehtävästä hänet siirrettiin 30. joulukuuta 1937 alkaen  Huoltorykmenttiin, missä hänet sijoitettiin 15. tammikuuta 1938 alkaen yleisesikuntaupseeriksi ja 28. huhtikuuta 1938 alkaen 2. pataljoonan komentajaksi.
Osallistuminen talvi- ja jatkosotaan

Saure osallistui talvisotaan Erillinen Pataljoona 7:n komentajana, josta hänet siirrettiin myöhemmin komentajaksi Jalkaväkirykmentti 14:een. Hän osallistui talvisodan taisteluihin Inossa, Kuolemajärvellä, Työppölässä, Kämärällä, Säiniöllä, Tammisuolla ja Suomenlahden rannikolla.
Välirauhan aikana hän jatkoi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi 5. Prikaatiin ja edelleen komentajaksi Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiiriin.
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komentajaksi Jalkaväkirykmentti 46:een, missä hän olikin aina vuoteen 1944 saakka jolloin hänet siirrettiin komentajaksi Jalkaväkirykmentti 2:een. Saure osallistui jatkosodan taisteluihin komentajana Vainikkalassa, Heinjoella, Hotakassa, Raivolassa, Rajajoella, Valkeasaaressa, Lempaalassa, Syvärin Sammatuksessa, Aunuksenkaupungissa, Viteleenjoella, Rajakonnussa, Salmissa ja Klemetissä.
Sotien jälkeinen aika

Oikeusministeriö pidätti Sauren sotien jälkeen niin sanottuna hallituksen vankina. Hänelle itselleen ei kerrottu pidätyksen syytä. Saure vapautettiin 1947, kun hän oli ollut pari vuotta Miehikkälän vankileirillä. Pidätyksensä aikana Suomen armeija myönsi hänelle nimityksiä ilmeisen provosoivasti: esimerkiksi SKK:n opettajan virkaan hänet nimitettiin jo vuonna 1944 ja Upseerikoulun pataljoonan komentajaksi vankeudesta huolimatta vuonna 1946. Keskitysleiriltä vapauduttuaan hänet nimitettiin Tampereen sotilaspiirin komentajaksi ja hän oli tehtävässä aina vuoteen 1954 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Hän kuoli elokuussa samana vuonna. Heikki Saure haudattiin Tampereelle.
Luottamustoimet

Saure toimi Satakunnan sotilasläänin kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuosina 1948–1951.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. joulukuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 30. toukokuuta 1918  Luutnantti 25. helmikuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1922  Majuri 16. toukokuuta 1928  Everstiluutnantti 1940  Eversti 1942 |      |  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Savoy (ravintola)

Ravintola Savoyn sisäänkäynti
Savoy on Helsingin Eteläesplanadilla sijaitseva ravintola. Ravintola avattiin 3. kesäkuuta 1937 A. Ahlström Osakeyhtiön Walter Jungin suunnittelemassa uudessa rakennuksessa Eteläesplanadin varrella. Sisustuksesta vastasivat Aino Aalto ja Alvar Aalto yhteistyössä tekstiilitaiteilija Dora Jungin ja vastaperustetun Artek-yhtiön kanssa. Yleensä Aalto suunnitteli sekä rakennuksen että sen sisustuksen itselähde?. Savoy mainitaan kirjallisuudessa eräänä hänen huomattavimmista erillistä sisustussuunnitelmistaanlähde?. Siitä, missä määrin hän itse tosiasiassa osallistui Savoy suunnitteluun, on olemassa erilaisia käsityksiä, mm. arkkitehtien Jung & Jungin paljon nykyistä kalustepohjaa muistuttava piirustuslähde?.
Savoyn ravintolasali muistuttaa muodoltaan pitkänä ja kapeana rautatievaunua tai laivan salonkia. Alkuperäinen, funktionaalinen sisustus on säilytetty pääpiirteissään: vaneria, puuta, slammattua tiiltä. Ravintola tunnetaan myös lempinimillä Aallon talli, kirahvitalli ja elefanttitallilähde?. Myöhemmin lempinimenä vilahtaa "Savo OY". Salin kadun puolella olevista ikkunoista avautuu näköala Esplanadin puistoon. Kerrosta alempana on juhlakerros. Erikoista Savoyssa vuonna 1937 olivat neljä pikahissiä sekä ilmanpuhdistuslaite, joka piti salin raikkaana sikarinsavusta.
Historiaa

Savoyn ensimmäiset ravintoloitsijat olivat ruotsalaissyntyinen Gustav Rasmussen sekä Runar Björklund. Kummallakin oli Helsingissä myös muita ravintoloita. Sittemmin Savoysta ovat vastanneet Yhtyneet Ravintolat eli sittemmin Arctia, Scandic ja maaliskuusta 1999 alkaen Royal Ravintolat Oy.
Savoyn perinteet ja maine perustuvat suurelta osin sen tunnettuihin kanta-asiakkaisiin. Kaikkein tunnetuin oli marsalkka Mannerheim, joka nautti ravintolassa ensimmäisen lounaansa kaksi päivää avajaisten jälkeen ja jäi kanta-asiakkaaksi. Marski oli tuolloin juuri täyttänyt 70. Savoyssa voi edelleen istua Marskin pöydässä ja syödä vorschmackia, jonka reseptin Mannerheimin väitetään itse tuoneen Varsovan Upseeriklubiltalähde?. Kesällä 1977 Savoyn nurkkapöydän seinälle ripustettiin Mannerheimin valokuva sekä pieni laatta, joka kertoo Marskin kanta-asiakkuudesta.
Ruoat

Savoyn tunnettuja ruokia ovat vorschmackin ohella Savoyn silakat ja kuhaa Mannerheimin tapaan.
Kunnianosoituksia

Suomen Gastronomien Seura on valinnut ravintola Savoyn Vuoden ravintolaksi 1999 ja 2007.
Ravintola Savoylle on myönnetty pohjoismainen ympäristömerkki Joutsenmerkki.
Keraamikko Karin Widnäs on suunnitellut Savoylle astiaston For Savoy, joka valmistetaan käsityönä. Siihen kuuluu 16 osaa, suunnittelutyössä on ollut mukana Savoyn keittiöpäällikkö  Kari Aihinen. Astiasto on valkoinen ja muodoltaan yksinkertainen. Sarja on osa Helsingin designpääkaupunkivuotta.
Aiheesta muualla

Ravintola Savoyn verkkosivut
Savoyn mainosfilmi vuodelta 1958, Elävä muisti -sivusto
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Kari Aihinen, Sami Repo: Savoy – Matkalla huipulle. ISBN 978-952-5856-54-5. Paasilinna, 2012.
Nathalie Sarraute

Kirjailija Nathalie Sarraute (keskellä) vuonna 1983, seurassaan yksityissihteerinsä ja tuntematon henkilö.
Nathalie Sarraute, oikealta nimeltään Natalia eli Nataša Ivanovna Tšernjak (ven. Наталия Ивановна Черняк; 18. heinäkuuta 1900 Ivanovo, Venäjä – 19. lokakuuta 1999 Pariisi, Ranska) oli venäläissyntyinen ranskalainen kirjailija ja asianajaja.