stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vatja
Opetus

Vatjaa voi opiskella useassa eri yliopistossa. Omana oppiaineena sitä ei kuitenkaan ole tarjolla, vaan vatjan kurssit sisältyvät tavallisesti itämerensuomalaisten kielten opintokokonaisuuteen. Vatjan opetusta on tai on ollut seuraavissa yliopistoissa:
Helsingin yliopisto, Suomalais-ugrilainen laitos: Itämerensuomalaiset kielet (20 ov)
Joensuun yliopisto, Suomen kielen ja kulttuuritieteen laitos: Itämerensuomalaiset kielet (15 ov)
Jyväskylän yliopisto, Kielten laitos: Itämerensuomalaiset kielet (40 ov). Opintokokonaisuus on lakkautettu.
Tarton yliopisto, Virolaisen ja suomalais-ugrilaisen kielitieteen laitos.
Kielinäyte

Vatjaksi:

Meil õli karjušid. Siz õli palkattu karjušiida nyd enempää eväd, eb õõ karjušiid, eväd, tšenni ep taho mennä karjušissi. Nyd tšävvää vuoroo.
Suomeksi (sananmukaisesti):

Meillä oli paimenia. Silloin oli palkattu paimenet, mutta enää eivät, ei ole paimenia, eivät, kukaan ei tahdo paimeneksi. Nyt käydään vuoroin.
Kirjallisuus

Adler, Elna ja Merle Leppik: Vadja keele sõnaraamat. Tallinna: Signalet, 1990, 1994; Tallinna: Eesti Teaduste Akadeemia, Eesti Keele Instituut, 1996, 2000.
Ariste, Paul: A grammar of the Votic language. Bloomington, Indiana: Indiana University, 1968. Verkkoversio
Kettunen, Lauri: Vatjan kielen äännehistoria. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 185. Helsinki, 1930.
Kettunen, Lauri: Vatjan kielen Mahun murteen sanasto. Castrenianumin toimitteita 27. Helsinki, 1986.
Kettunen, Lauri ja Posti, Lauri: Näytteitä vatjan kielestä. Suomalais-ugrilaisen seuran toimituksia 63. Helsinki: Suomalais-ugrilainen Seura, 1932.
Laakso, Johanna: Vatjan käänteissanasto. Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja 49. Helsinki: Suomalais-ugrilainen seura, 1989.
Lauerma, Petri: Vatjan vokaalisointu. Helsinki: Suomalais-ugrilainen seura, 1993. ISBN 951-9403-57-4.
Posti, Lauri: Vatjan kielen Kukkosin murteen sanakirja. Helsinki: Suomalais-ugrilainen seura, 1980.
Salminen, Väinö: Runonäytteitä Vatjan kielestä. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1928.
Tsvetkov, Dmitri: Vatjan kielen Joenperän murteen sanasto. Helsinki: Suomalais-ugrilainen seura, 1995.
Viitso, Tiit-Rein: Vadja keele Luutsa-Liivtšülä murraku fonoloogia. Emakeele Seltsi aastaraamat VII. Tallinna, 1961.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vađđamaa
Vatjan kieli Wikiversity (englanniksi)
Vatjan- ja inkeroisenkielisiä kansanlauluja
Vatjan kielen e-sanakirja
Suuri päive
Pajatõmmõ vad’d’a (venäjäksi)
Vad´d´a sõnakopittõja
Vad’d’a sõnakopittõja: ülezantõmizõd
Vatjalainen tietoniekka, Kansan kuvalehti, 01.07.1932, nro 27, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Israel  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki
Esko Rautiainen

Esko Rautiainen (s. 31. toukokuuta 1960 Ristijärvi) on suomalainen hallintovirkamies, joka on toiminut kunnanjohtajana useassa kunnassa.
Vuonna 1981 Linnan lukiosta ylioppilaaksi päässyt Rautiainen toimi yli 12 vuotta Askolassa kunnansihteerin ja hallintojohtajan tehtävissä. Sitä aikaisemmin hän työskenteli Kontiolahden kunnan vs. kansliasihteerinä ja Kestilän kunnan kunnansihteerinä sekä vt. kunnanjohtajana.
Askolasta Rautiainen siirtyi Mellilän kunnanjohtajaksi, jossa virassa hän toimi neljä vuotta. Vuonna 2007 hänet valittiin Askolan kunnanjohtajaksi. Vuonna 2015 Rautiainen valittiin Puolangan kunnanjohtajaksi ja hän aloitti tehtävässään 7. maaliskuuta 2016.
Huhtikuussa 2018 ilmoitettiin, että Rautiainen oli eronnut kunnanjohtajan virasta ja että hänen virkasuhteensä päättyi 24. huhtikuuta 2018. Eron ilmoitettiin tapahtuneen yhteisymmärryksessä kunnan ja Rautiaisen kesken ja että eron taustalla olivat Rautiasen ja kunnanhallituksen välillä olleet eriävät näkemykset kunnan johtamisesta ja kehittämisestä..
Rautiainen työskenteli Savukosken kunnan vs. kunnanjohtajana 28.1.2019–31.12.2019.
Karjalainen uutisoi maaliskuussa 2024 Rautiaisen sopimattomista kommenteista lyhytviestipalvelu X:ssä ja kertoi Rääkkylän kunnanhallituksen puuttuvan viestintään. Rautiainen pahoitteli käytöstään.
Girls Rock! Finland

Girls Rock! Finland (Tyttöjen rokkileiriyhdistys ry), nyk. Särö, on vuonna 2012 perustettu voittoa tavoittelematon ja puoluepoliittisesti sitoutumaton yhdistys, jonka tavoitteena on kannustaa tyttöjä ja naisia sekä transsukupuolisia ja muunsukupuolisia henkilöitä tekemään ja soittamaan musiikkia. Yhdistys pyrkii laajentamaan tyttöjen ja naisten mahdollisuuksia yhteiskunnassa, haastamaan seksismiä, rasismia ja muita syrjinnän muotoja sekä kunnioittamaan ihmisten monimuotoisuutta.
Yhdistyksen ensimmäinen bändileiri järjestettiin Helsingissä toukokuussa 2013, jonka jälkeen leirejä on järjestetty Helsingin lisäksi myös Turussa ja Kouvolassa. Yhdistys järjestää myös workshoppeja, tapahtumia, keikkoja ja koulutuksia.
Girls Rock! Finland kuuluu Girls Rock Camp Allianceen, joka on maailmalla toimivien vastaavien yhdistysten kattojärjestö. GR!F mainitsee esikuvikseen Rock and Roll Camp for Girls -yhdistyksen, Popkollon ja Ruby Tuesdayn. Järjestö tekee yhteistyötä muun muassa Nuorisoasiainkeskuksen, Rock Donnan ja Oranssi ry:n kanssa.
Aiheesta on tehty dokumenttielokuva Girls Rock! vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Särön viralliset sivut
YLE 19.7.2016 Madamet aikuisten naisten bändileirillä yle.fi
Kuvagalleria: Tytöt rokkaa! yle.fi
Feministit-Feministerna

Feministit-Feministerna (F-F) oli vuonna 1976 perustettu kattojärjestö niille pääasiassa ruotsinkielisille radikaalifeminismin kannattajille, joista monet olivat aiemmin toimineet vuonna 1974 perustetussa Marxist-Feministerna -ryhmässä. F-F:n toiminta hiipui 1980-luvun alkuun mennessä. Järjestön piirissä toimi vuodesta 1976 lähtien Sunniva Drake, joka veti varsinkin naisten itsepuolustuskursseja.
F-F julkaisi Aikanainen-nimistä lehteä.
Lähteitä

Nyström, Carita: "1918 och kvinnorna". Aikanainen, 1978, s. 29-31.
Söderholm, Gerd: "Så blir du namnlös". Aikanainen, vuoden 1979 ensimmäinen numero, s. 7.
Wilhelms, Brita: "Musik för, om och av kvinnor". Aikanainen, vuoden 1979 ensimmäinen numero, s. 28-30.
Lindén, Mariella: "Den nye kvinnebevegelsen i Finland". Kjerringråd, vuoden 1980 neljäs numero, s. 42-47.
Jallinoja, Riitta: Suomalaisen naisasialiikkeen taistelukaudet: naisasialiike naisten elämäntilanteen muutoksen ja yhteiskunnallis-aatteellisen murroksen heijastajana. Väitöskirja. Porvoo: WSOY, 1983.
Vartijat

| Vartijat> Watchmen |
| --- | --- |
 Vartijoiden kansikuva vuoden 2009 painoksesta.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Alan Moore
Kuvittaja:  Dave Gibbons
Kansitaiteilija:  Dave Gibbons
Kustantaja:  DC Comics
Julkaistu:  1986
Sivumäärä:  416
ISBN:  9781401219260
Suomennos
Suomentaja:  Jouko Ruokosenmäki
Kustantaja:  Egmont
Julkaistu:  2006
ISBN:  952-469-573-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vartijat (Watchmen) on Alan Mooren kirjoittama ja Dave Gibbonsin kuvittama 12-osainen sarjakuvaromaani vuodelta 1986. Englanninkielisen alkuteoksen on kustantanut DC Comics, ja suomeksi tarinan on julkaissut Egmont Kustannus vuonna 2006.
Sarjakuvan tarina kertoo entisistä naamiosankareista, joista osa jatkaa edelleen toimintaansa valtion tai oman oikeutuksen nojalla, ja osa on vetäytynyt eläkkeelle. Kun Koomikko-niminen naamiosankari surmataan New Yorkissa, Rorschach-niminen sankari alkaa tutkia tapausta ja luo teorian ”naamiotappajasta”, joka jahtaa entisiä supersankareita. Paljastuu, että Koomikko oli päässyt selville juonesta, jonka on tarkoitus muuttaa maailmaa. Tohtori Manhattanin, ainoan sankarin jolla on varsinaisia supervoimia, vetäydyttyä Marsiin Neuvostoliitto alkaa uhitella Yhdysvalloille ja maailma ajautuu ydinsodan partaalle.
Vartijat on Frank Millerin Yön Ritarin ohella ensimmäisiä sarjakuvaromaani-nimikkeellä markkinoituja teoksia. Se on saanut useita Kirby- ja Eisner-palkintoja, ja se on ainoa Hugo-palkinnon (1987) saanut sarjakuvaromaani. Vartijat on myös ainoa sarjakuva, joka on mukana Time-lehden luettelossa ”100 parasta romaania vuodesta 1923 nykyaikaan”.
Sarjakuvasta yritettiin sen ilmestymisestä alkaen tehdä elokuvaversio, ja projekti kävi läpi useita studioita. Maaliskuussa 2009 Zack Snyderin ohjaama Watchmen sai lopulta ensi-iltansa.
Sarjakuvan synty > Idea ja tekijöiden valinta

Vuonna 1985 DC Comics osti oikeudet moniin Charlton Comics -yhtiön sarjakuvasankareihin. Samaan aikaan käsikirjoittaja Alan Moore suunnitteli sarjakuvatarinaa, jossa hän aikoi käyttää suurelle yleisölle tuntemattomia supersankareita, joita olisi mahdollista uudistaa. Hän oli toiminut menestyksekkäästi samoin jo Miracleman-sarjakuvan kanssa. Alkuun hän ajatteli voivansa käyttää MLJ Comicsin Mighty Crusaders -sarjan hahmoja ja alkoi työstää tarinaa, jonka alussa The Shield -nimisen supersankarin ruumis löytyisi satamasta. Mooren mielestä sillä ei ollut väliä, mitä hahmoja hän lopulta käyttäisi tarinassaan, kunhan lukijat tunnistaisivat heidät. Lisäksi tarinan etuna olisi yllättävyys, kun lukijat vähitellen havahtuisivat huomaamaan, millainen näiden hahmojen todellisuus oli. Moore päätti käyttää tätä asetelmaa, kun hän alkoi suunnitella tarinaa Charlton-yhtiön hahmoille. Tarinan nimeksi piti tulla Who Killed The Peacemaker. Hän lähetti juoniehdotuksensa DC:n toimittajalle Dick Giordanolle, joka suhtautui siihen myönteisesti, mutta ehdotti kuitenkin Moorelle, että tämä suunnittelisi tarinaan omat hahmot.
Giordiano pelkäsi, että Mooren suunnittelema juoni olisi johtanut joko kalliiden hahmojen kuolemaan tai vaikeasti jatkettavaan tilanteeseen. Aluksi Moore epäili, että lukijat eivät samaistuisi hänen hahmoihinsa, mutta on myöhemmin muuttanut mieltään. Hän on sanonut: "Lopulta tajusin, että jos kirjoittaisin hahmot niin hyvin, että he vaikuttavat lukijoiden mielestä tutuilta, se [tarina] voisi toimia."
Kuvittaja Dave Gibbons, joka oli työskennellyt Mooren kanssa aiemminkin, kuuli hänen työskentelevän uuden sarjan kanssa ja tiedusteli, voisiko olla mukana. Moore lähetti juonikuvauksen hänelle. Gibbons halusi kuvittaa tarinan, ja hänet palkattiin piirtäjäksi, kun Giordano oli ensin varmistunut Mooren hyväksynnästä. Gibbons pyysi mukaan myös värittäjä John Higginsin, sillä hän piti tämän "erikoisesta" tyylistä. Higgins asui lähellä Gibbonsia, joten he kykenivät keskustelemaan työstä kasvokkain eikä heidän tarvinnut käyttää postia, mikä olisi hidastanut työn tekoa. Projektin uutena toimittajana aloitti Len Wein, ja Giordano jättäytyi taka-alalle ja valvoi sitä vain yleisesti. Kuten Giordano, Weinkin antoi Moorelle ja Gibbonsille vapaat kädet projektin suhteen. Giordano onkin myöhemmin huomauttanut: "Kuka korjaisi Alan Mooren töitä, luojan tähden?" (Who copyedits Alan Moore, for God's sake?).
Sarjakuvan synty > Suunnittelutyö

Kun Moore ja Gibbons olivat saaneet luvan sarjan tekemiseen, he vetäytyivät Gibbonsin kotiin luomaan hahmoja. Heihin vaikutti huomattavasti Mad-lehdessä julkaistu parodia Teräsmiehestä, nimeltään Superduberman. Moore kertoi: " Me halusimme tehdä Superdubermanista sata kertaa dramaattisemman ja vähemmän koomisen". Moore ja Gibbons päättivät luoda tarinan, joka veisi tutunoloiset ja vanhanaikaiset supersankarit kokonaan uuteen todellisuuteen. Moore on myös sanonut, että Vartijoita käsikirjoittaessaan hänen mielessään oli supersankareiden Moby Dick. Sillä hän tarkoitti teosta, jonka sisältö olisi tiivis ja jolla olisi painoarvoa. Moore käytti Charlton-yhtiön hahmoja päähahmojensa esikuvina, mutta häntä inspiroi myös elokuvaohjaaja Kenneth Angerin kirja Hollywood Babylon. Siitä hän otti vaikutteita mm. Sally Jupiterin elämäntarinaan ja Hollis Masonin murhaan, jonka esikuvana oli näyttelijä Ramón Novarron raaka kuolema. Moore antoi Gibbonsille vapaat kädet hahmojen ulkonäön suunnitteluun, ja Gibbons käytti kolme viikkoa pelkästään hahmoluonnoksien tekemiseen. Hän suunnitteli hahmot tarkoituksellisen yksinkertaisiksi, jotta ne olisi helppo piirtää yhä uudelleen. Tästä syystä Rorschachista tuli hänen suosikkihahmonsa. Gibbonsin mukaan ei tarvinnut osata piirtää kuin hattu, niin osasi piirtää Rorschachin.
Sarjakuvan synty > Sarjakuvan työstäminen

Kun Moore oli kirjoittamassa sarjan ensimmäistä osaa, hän tajusi, että juonessa oli materiaalia vain kuuteen osaan, vaikka hän oli tehnyt DC Comicsin kanssa sopimuksen kahdestatoista numerosta. Moore ratkaisi ongelman korvaamalla puuttuvat kuusi numeroa tarinoilla, jotka juonen eteenpäin kuljettamisen sijaan käsittelivät hahmojen alkuperää. Toisinaan Moore joutui ottamaan yhteyttä toiseen käsikirjoittajaan, Sandman-sarjakuvasta tunnettuun Neil Gaimaniin, ja pyytämään lainauksia ja sitaatteja tarinaansa varten. Kun ensimmäisen osan käsikirjoitus oli valmis, Moore lähetti sen Gibbonsille. Tämä on kertonut, että ensimmäisen osan käsikirjoitus oli noin 101 sivua pitkä ja käsitti hyvinkin tarkkoja kuvauksia ympäristöstä, eikä niillä välttämättä edes ollut yhteyttä heidän alkuperäisiin suunnitelmiinsa. Yksityiskohtaisuudesta huolimatta Moore oli lisännyt lähes jokaisen kuvauksen perään lauseen: "Jos tämä ei toimi, keksi jotain muuta." Gibbons pysyi kuitenkin uskollisena Mooren näkemyksille ja toteutti hänen kuvauksensa. Gibbonsilla oli loppujen lopuksi suuret vapaudet sarjakuvan visuaalisen ilmeen suhteen, vaikka hän joutuikin usein viime hetkellä täydentämään ruutujen taustoja, koska oli jättänyt pois jonkin Mooren mielestä välttämättömän yksityiskohdan.
Vaikka sarjakuvan rakenne oli suunniteltu huolellisesti, sen valmistuminen vei aikaa. Marraskuussa 1986 Moore ilmoitti, että asetetuista aikarajoista saatettaisiin myöhästyä. Sarjakuvasta oli tuolloin juuri julkaistu viides osa, ja Moore oli kirjoittamassa vasta yhdeksättä. Gibbonsin mukaan suurin syy myöhästymiseen oli se, että Moore lähetti hänelle kerrallaan materiaalia vain muutaman sivun edestä. Tämä oli alkanut neljännen osan ilmestymisen jälkeen. Kun käsikirjoitetut sivut oli piirretty puhtaaksi, Gibbons joutui usein soittamaan Moorelle ja pyytämään lisää käsikirjoitusliuskoja. Hitaan työskentelyn takia työparille tuli kiire viimeisten osien aikana, ja Moore joutui lähettämään käsikirjoitettuja sivuja taksilla viidenkymmenen mailin päähän Gibbonsille piirrettäväksi. Gibbonskin joutui ajan säästämiseksi turvautumaan apuun, niin että hänen vaimonsa ja lapsensa luonnostelivat hänelle sivuja valmiiksi käsikirjoituksen pohjalta. Moorekin joutui suostumaan kompromisseihin ja esimerkiksi lyhentämään Ozymandiaksen repliikkejä kohdassa, jossa tämä yllättää Rorschachin. Gibbons ei ensin saanut hahmojen välistä keskustelua mahtumaan yhdelle sivulle.
Kirjoittaessaan tarinan viimeistä osaa Moore huomasi, että hänen suunnittelemansa loppu sisälsi yhtäläisyyksiä Äärirajoilla-televisiosarjan jaksoon ”The Architects of Fear”. Moore ja Wein ajautuivat riitaan keskenään, koska Moore halusi tässä tilanteessa muuttaa alkuperäistä loppua. Hän sai tahtonsa läpi, mutta lisäsi viimeiseen osaan viittauksen kyseiseen jaksoon. Kohtauksessa Sally Jupiterin talossa oleva televisio on päällä, ja kuuluttaja esittelee sarjan ja päivän jakson nimen..
Julkaisu > Julkaiseminen ja vastaanotto

Vartijat julkaistiin osissa vuosien 1986 ja 1987 aikana. Rajoitettu sarja (limited series) oli taloudellinen menestys, ja sen tuottama voitto auttoi DC Comics -kustantamoa nousemaan hetkeksi kilpailijansa Marvel Comicsin edelle sarjakuvamarkkinoilla. Sarjan julkaiseminen kärsi myöhästymisistä, koska lehtien alkaessa ilmestyä vasta kolme numeroa oli piirretty puhtaaksi. Len Wein oli vaatinut, että ainakin kuusi numeroa pitäisi olla valmiina ennen julkaisemisen aloittamista. Myöhemmin aikataulusta myöhästyttiin siksi, että yhden osan tekemiseen kului kuukausi.
Kun sarja päättyi vuonna 1987, se koottiin yksiin kansiin ja sitä alettiin markkinoida yhdessä Frank Millerin vuonna 1986 ilmestyneen Yön Ritari -sarjan kanssa sarjakuvaromaani-nimikkeen alla. Nimikkeen avulla DC ja muut kustantajat saattoivat julkaista sarjojaan uudessa muodossa, joka lähensi niitä kirjallisuuteen ja teki eroa sarjakuviin. Sarjakuvaromaanit saivat paljon ylimääräistä huomiota, ja monet kirjastot alkoivat ottaa niitä valikoimiinsa.
Vartijat sai sekä sarjakuvateollisuuden että sen ulkopuoliset kriitikot puolelleen. Time-lehti ylisti sitä parhaaksi uuden aallon sarjakuvaksi ja antoi sille hyvin positiivisen arvostelun. Vuonna 1988 Vartijat sai parhaille tieteiskirjoille myönnettävän Hugo-palkinnon ensimmäisenä sarjakuvana.
Julkaisu > Suunnitelmat jatko-osasta

Alan Moore ilmoitti vuonna 1985, että jos sarja saisi hyvän vastaanoton, hän ja Gibbons voisivat tehdä jatko-osan, joka olisi nimeltään Minutemen ja kertoisi 1940-luvulla aloittaneista ensimmäisen sukupolven supersankareista. Steve Whitaker vitsaili britannialaisessa sarjakuvaharrastajien lehdessä, että sellainen tarina keskittyisi todennäköisesti lesbojen, homoseksuaalien ja naamioitujen hullujen ympärille. DC Comics innostui jatko-osasta ja ehdotti Moorelle ja Gibbonsille muitakin tarinan aiheita Minutemenin lisäksi. Niitä olivat Rorschach's Journal (suom. Rorschachin päiväkirja) ja The Comedian's Vietnam War Diary (suom. Koomikon päiväkirja Vietnamin sodasta). DC:n toimittajat esittivät myös ehdotuksen, että muutkin piirtäjät ja käsikirjoittajat voisivat käyttää Mooren ja Gibbonsin luomaa sarjakuvamaailmaa. Kun The Comedian's Vietnam War Diaryn suunnitelmista luovuttiin, koska Vietnamin sota oli hyvin suosittu aihe tuohon aikaan, tekijöille ehdotettiin myös ideaa, jonka nimi oli Nite Owl/Rorschach Team (suom. Yöpöllö/Rorschachin tiimi). Kumpikaan ei suostunut näihin suunnitelmiin, ja Moore vaati, ettei DC jatkaisi sarjaa uusien tekijöiden kanssa. Tästä alkoi DC Comicsin ja Alan Mooren edelleen jatkuva riita sarjakuvan hahmojen ja maailman omistusoikeudesta. Moore päätti riidan takia lopettaa työskentelynsä DC Comicsille ja katkaista kaikki suhteensa isoihin kustantamoihin.
Julkaisu > Vartijat Suomessa

Vartijat julkaistiin Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 2006, kaksikymmentä vuotta alkuperäisteoksen jälkeen. Sen on kustantanut Egmont. Arvostellessaan sarjakuvan Helsingin Sanomissa 10. joulukuuta Jussi Ahlroth sanoi, että Vartijat "aloitti psykologisen realismin aikakauden supersankariperinteestä ponnistavassa angloamerikkalaisessa sarjakuvassa. Se näytti, että sarjakuvalla voi olla romaanilta edellytettävää psykologista mittakaavaa." Internetsivusto Kvaak.fi:n toimittajat Sippo Mentunen ja Vesa Kataisto taas kuvailivat Vartijoiden olevan "suurta science fictionia, ja useampi kuin yksi rakkaustarina".
Kirjasta otettiin seuraava painos vuonna 2009 tarinaan perustuvan elokuvan ilmestyttyä. Tuolloin 12.3.2009 Turun Sanomien Kari Salminen arvosteli teoksen ja totesi "Parhaat amerikkalaiset sarjakuvat ovatkin brittiläisiä". Hän piti sarjakuvasta, mutta totesi että "on sitten se, pystyykö aikuinen ihminen lukemaan kertomuksia naamioiduista lain ja laittomuuden symboleista. Kaikki eivät pysty, ja se heille suotakoon".
Elokuvaversio > Epäonnistuneet suunnitelmat

Vartijoiden pohjalta alettiin suunnitella elokuvaa jo sarjakuvan ilmestymisvuonna 1986, jolloin tuottajat Lawrence Gordon ja Joel Silver ostivat elokuvan oikeudet 20th Century Foxille. Fox pyysi Alan Moorea tekemään käsikirjoituksen alkuperäistarinan pohjalta, mutta hän kieltäytyi. Lopulta studio palkkasi käsikirjoittajaksi Sam Hammin, joka muutti tarinan alkuperäistä loppua "hyväksyttävämmäksi" ja lisäsi siihen sekä salamurhan että aikaparadoksin. Projekti pantiin kuitenkin jäihin ja siirrettiin Warner Bros.:lle vuonna 1991.
Seuraavaksi Terry Gilliam kiinnitettiin ohjaajaksi ja Charles McKeown käsikirjoittajaksi. He päättivät käyttää Rorschachin päiväkirjaa kertojan äänenä ja ottivat mukaan sellaisia alkuperäisen sarjakuvan kohtauksia, joita Hamm oli jättänyt pois. Gilliam ja Silver saivat kerättyä elokuvaa varten vain 25 miljoonaa dollaria, neljäsosan siitä mitä olisi välttämättä tarvittu, sillä heidän edellisten elokuviensa budjetit olivat kasvaneet liian suuriksi. Lopulta Gilliam jätti projektin, koska alkuperäinen sarjakuva oli hänen mielestään mahdoton filmata. Kun Warner  hylkäsi koko projektin, Gordon pyysi Gilliamia ohjaamaan elokuvan itsenäisesti. Tämä kieltäytyi jälleen, sillä hänen mielestään sarjakuvasta olisi ollut parempi tehdä viiden tunnin minisarja kuin elokuva.
Lokakuussa 2001 Gordon lyöttäytyi yhteen Lloyd Levinin ja Universal Studios -yhtiön kanssa, ja David Hayter palkattiin käsikirjoittajaksi ja ohjaajaksi. Hayter ja tuottajat kuitenkin hylkäsivät Universalin erimielisyyksien takia ja päättivät tehdä elokuvan Revolution Studiosin kanssa. Tämäkään projekti ei kuitenkaan edennyt odotetulla tavalla, ja Lloyd sekä Hayter jättivät myös Revolutionin. Hayter ei enää tämän jälkeen ollut kiinnostunut ohjaamaan elokuvaa, mutta hänen käsikirjoitustaan yritettiin käyttää vielä vuonna 2004, kun Gordon ja Lloyd saivat Paramount Picturesin kiinnostumaan elokuvasta. Tällä kertaa ohjaajaksi kiinnitettiin Darren Aronofsky. Projektin pitkittyessä hän kuitenkin jätti sen ohjatakseen The Fountainin, ja tilalle palkattiin Paul Greengrass. Lopulta Paramount kuitenkin päätti lykätä projektia.
Elokuvaversio > Elokuvan valmistuminen

Lokakuussa 2005 Gordon ja Levin päättivät suunnitella elokuvaa uudestaan Warner Bros. -yhtiön kanssa. He pyysivät Watchmenin ohjaajaksi Zack Snyderia, jonka niin ikään sarjakuvaan perustuva elokuva 300 oli tehnyt heihin vaikutuksen. Kuten 300:n aikana, Snyder käytti myös Watchmenia tehdessään alkuperäistä sarjakuvaa storyboardina. Hän pyrki tekemään elokuvan mahdollisimman tarkasti alkuperäisteoksen mukaan, mutta teki silti joitakin muutoksia: hän lisäsi taistelukohtauksia ja otti juoneen mukaan energiavarannot tehdäkseen tarinasta ajankohtaisemman. Snyder myös vaati, että Yöpöllön hahmo olisi pelottavampi kuin sarjakuvassa, ja hän teki Ozymandiaksen puvusta parodian Batman & Robin -elokuvan kumihaarniskoista. Watchmen sai lopulta ensi-iltansa 6. maaliskuuta 2009.
Kun elokuvan ilmestyminen oli lähellä, 20th Century Fox yritti haastaa Warnerin oikeuteen elokuvan oikeuksien takia ja estää sen julkaisemisen. Asia kuitenkin sovittiin ilman oikeuskäsittelyä, kun Warner lupasi Foxille prosentin elokuvan maailmanlaajuisesta tuotosta ja kaikki oikeudet mahdollisiin jatko-osiin ja spin-off-tarinoihin.
Elokuvaa tehtäessä sarjakuvan piirtäjä Dave Gibbons antoi Snyderille neuvoja, mutta Moore kieltäytyi osallistumasta millään tavoin. Se ei ollut uutta, sillä Moore oli jo aiemmin kieltänyt sen, että hänen nimeään olisi käytetty hänen sarjakuviinsa perustuvien elokuvien markkinoinnissa tai mainittu niiden lopputeksteissä.
Kirjallisuus

Moore, Alan & Gibbons, Dave: Vartijat.  ((Watchmen, 1986–87.) Tarina: Alan Moore. Kuvitus: Dave Gibbons. Suomennos ja toimitus: Jouko Ruokosenmäki)  Tampere:  Egmont, 2006.  ISBN 952-469-573-1
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Käsikirjoittaja Alan Moore.
Kuvittaja Dave Gibbons.
Watchmenin ohjaaja Zack Snyder vuoden 2010 Comic-Conissa.
Vuoden Kristiina

Vuoden Kristiina -palkinto on Helsingin yliopiston sukupuolentutkimuksen oppiaineen myöntämä vuosittainen tunnustus sukupuolentutkimuksen tunnetuksi tekemisestä ja sukupuolen perusteella tapahtuvan syrjinnän ja eriarvoisuuden vähentämiseksi tehdystä työstä. Palkinto on nimetty Kristiina-instituutin mukaan.
2001 Hannele Kurki
2002 Liisa Husu
2003 Hilkka Pietilä
2004 Umayya Abu-Hanna
2005 Amnesty Internationalin Joku Raja -kampanja
2006 Päivi Setälä
2007 Tulva-lehti
2008 Sofi Oksanen
2009 Miina Savolainen ja Maailman ihanin tyttö -projekti
2010 Hannele Varsa
2011 Seta ry:n Transtukipiste; Kunnia-Kristiina palkinto Aili Nenolalle
2012 Lutkamarssi
2013 Monika-Naiset-liitto ry
2014 Tahdon2013
2015 Ekvalita ja Malin Gustavsson
2016 Maryan Abdulkarim
2017 Feministinen foorumi
2018 Saara Särmä
2019 Trasek ry ja Translaki2019-kampanja
2020–2021 Emeritaprofessorit Aili Nenola ja Harriet Silius
2022 Ruskeat Tytöt
2023 OmaTahto2020 – Päivitetään Suomen aborttilaki 2020-luvulle! -kansalaisaloite
2024 Sumud – Suomen Palestiina-verkosto