stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuotuiskierto
Vuotuiskierto

Vuotuiskierto on monestikin välttämättömyys, useinkin kasvillisuus ja eläimistö muuttuvat jollakin tietyllä alueella lämpötilan, sademäärän tai vastaavan tekijän takia vuodenaikojen mukaisessa rytmissä.
samalta paikalta ei välttämättä saa elämiseen tarvittavaa ravintoa ympäri vuoden sillä yleensä kivikautisella tekniikalla, joka on käytössä. Eri vuodenaikoina eri seuduilla on riistaa, keräiltäviä kasveja, kaloja ja muita luonnon antimia eri tavoilla. Esimerkiksi marjoja saa syksyllä, talvella voi metsästää ansoilla jne.
Jotkut eläimet saattavat vaeltaa tiettyjä reittejä pitkin eri vuodenaikoina, samoin jotkut kalat tulla rannikon lähelle joinakin kuukausina.
Niinpä voidaan monestikin vaihtaa kesä- ja talvileirin väliä. Joillain alueilla lämpötila on leirin vaihtoa määräävä tekijä, toisilla sade, kolmansilla kalojen muutto, jne.
Monesti vuotuiskiertoon liittyy se että tiettynä vuodenaikoina hajallaan olevat pienemmät ryhmät kokoontuvat yhteen esimerkiksi metsästykseen, jonka jälkeen pidetään juhlat.
Vuotuiskierto synnyttää luonnollisesti vuotuisesti toistuvia rituaaleja ja juhlia.
Se että eri ryhmien vuotuiskierto tapahtui suunnilleen samoilla alueilla vuodesta toiseen, johtui muun muassa kilpailevista ryhmistä jotka olivat naapurialueilla.
Paikallaan asuminen eli sedentismi on nomadiseksi katsottavan vuotuiskierron vastakohta. Sedentismi on mahdollista, kun jollain alueella pystyy tulemaan toimeen ympäri vuoden. Puolinomadi asuu suuren osan vuodesta paikoillaan, osan vaeltaa. Vertailun vuoksi vuotuiskiertoislle kansoilla sampea pyytävät ja joissa villinä kasvavaa intiaaniriisiä keräävät menominit asuivat koko vuoden lähes paikallaan Puolinomadeja olivat puolimaanviljelijä-intiaanit, mm sacit, meskwakit jotka osan vuodesta viljelivät maata, osan metsästivät biisonia.
Esimerkkejä vuotuiskierrosta

Näin esimerkiksi Afrikan mbutit kokoontuvat monesta leiristä sadekautena riistan ajometsästykseen, jossa tarvitaan paljon väkeä jotta metsästys onnistuisi. Kanadan subarktisen alueen intiaanit elivät suurimman osan vuotta vaeltelevina perheryhminä, mutta samaa murretta olevat kohtasivat kesällä joksikin aikaa toisensa. Esimerkiksi chipeywanit vaelsivat talvella metsään, kesällä tundralle riistaansa karibua seuraten. Majaa vaihdettiin muutaman kerran vuodessa. Metsien ojibwa-intiaaneillakin oli erikseen kesä- ja talvileiri, samoin kuin micmeceilla jotka kalastivat kesäisin suurina ryhminä rannikoilla, ja metsästivät pienempinä ryhminä talvella, jolloin suurten eläinten väsyttäminen lumeen oli helppoa. Alqonquinit ja ojibwayt vaelsivat talvisin pääkylästään jopa 50–100 km:n päähän, ja palasivat pikkuriistan pyyntiin kotikyläänsä kesäksi. Tällöin elämäntapa oli talvella puoliksi vaeltelevaa.
Muinaisia vuotuiskiertoja

Vuosikiertoa esiintyi melko varmasti kuivan ja kostean vuodenajan mukaan kivikautisen Meksikon Tehuacánin laaksossa
Vuotuiskiertoja on koetetu ennallistaa muun muassa mesoliittiseen Tanskaan ja Portugaliin näistä maista tehtyjen arkeologisten löytöjen pohjalta.
Esimerkiksi Portugalissa pääleiri siirrettiin mesoliittisena aikana kesäksi rannikon lähelle, jotta voitiin kalastaa. Syksyllä ja talvella pääleiri oli jokisuiston juuressa, jolloin kerättiin männynsiemeniä ja tammenterhoja sekä metsästettiin saksanhirveä ja villisikaa, ja hankittiin äyriäisiä ja simpukoita. Kevään ja kesän pääleiri oli rannikkoa lähellä, muttei itse rannikolla. Päälairistä erkani pienempiä ryhmiä muun muassa metsästämään kalastamaan erityisesti kotkakalaa.
Aiheesta muualla

Kolttasaamelaiset (Arkistoitu – Internet Archive)
Kivikauden asuinpaikat ja asunnot
Yle - Areena: Elämää kivikaudella
Siida - Sää'mjie'llem - Historia
Siida - Anaras - Historia - Uudistilat
Ilmari Välikangas

Ilmari Välikangas, vuoteen 1906 saakka Buddén (5. joulukuuta 1884 Tampere – 2. heinäkuuta 1959 Helsinki), oli suomalainen hydrobiologi ja lintutieteilijä, museomies ja Helsingin yliopiston eläintieteen professori.
Ilmari Välikangas pääsi ylioppilaaksi Savonlinnan reaalilyseosta 1902. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1911, filosofian maisteriksi 1912, filosofian lisensiaatiksi 1926 ja filosofian tohtoriksi 1927. Hän teki opintomatkoja useihin Keski- ja Pohjois-Euroopan maihin.
Välikangas oli vuodesta 1907 opettajana aluksi maaseudulla ja vuodesta 1912 Helsingissä. Opetustoimensa ohella Välikangas toimi muun muassa Tietosanakirjan toisena toimitussihteerinä 1912-1919. Hän tuli Helsingin yliopiston eläintieteellisen museon kustokseksi 1927 toimittuaan sitä ennen useita vuosia laitoksen v.t. kustoksena. Samana vuonna hänet nimitettiin myös Helsingin yliopiston eläintieteen dosentiksi.
Välikangas oli vesieliöstön tuntija, joka teki väitöskirjansa vuonna 1926 Helsingin merialueen planktonista. Välikangas työskenteli Helsingin yliopiston Eläinmuseon kustoksena (museonhoitajana) 1919–1938 ja vuosina 1938–1954 eläintieteen professorina.
Välikankaan lintutieteellisen tutkimuksen pääkohde oli lintujen muuttoreittien selvittäminen rengastuslöytöjen avulla. Merkittävimmät lintutieteelliset julkaisut olivat pikkukajavien Suomeen ajautumista vuonna 1929 käsitellyt kirjoitus, Suursaaren linnuston laaja tutkimus sekä siihen liittyen idänuunilinnun leviämishistorian selvitys.
Sisällissodan aikana 1918 Välikangas osallistui suojeluskuntalaisena Helsingin valtaukseen. Välikangas oli perustamassa Suomen Lintutieteellistä Yhdistystä vuonna 1924 ja toimi yhdistyksen puheenjohtajana 1935–1948. Hän toimi Vanamo-seuran sekä kansainvälisen limnologian varapuheenjohtajana ja oli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen. Uransa alussa hän teki merkittävän työn tietosanakirjan toimittajana, ja lopussa toimi Ylioppilastutkintolautakunnan jäsenenä ja puheenjohtajana.
Ilmari Välikankaan vanhemmat olivat kouluneuvos Emil Johannes Buddén ja Johanna Augusta Granit. Hänen veljiään olivat suurlähettiläs Eino Wälikangas ja arkkitehti Martti Välikangas. Välikangas oli naimisissa 1913-1954 filosofian maisteri, odontologian lisensiaatti Dagmar Ingrid Sofia Toivosen (k. 1954) kanssa ja vuodesta 1955 vakuutusvirkailija Anna-Liisa Kairion kanssa. Hänen poikansa oli Helsingin apulaiskaupunginjohtaja Aarne I. Välikangas.
Teoksia

Välikangas, I. (1926) Planktologische Untersuchungen im Hafengebiet von Helsingfors I : über das Plankton insbesondere das Netz-Zooplankton des Sommerhalbjahres. 298+6 s.
Välikangas, I. (1933) Über die Biologie der Ostsee als Brackwassergebiet. Stuttgart
Välikangas, I. Qualitative und quantitative Untersuchungen über die Vogelfauna der isolierten Insel Suursaari (Hogland) im Finnischen Meerbusen.
Viron talous

| Viron talous |
| --- | --- |
 Tallinnan Maakri.
Valuutta:  euro
Jäsenyydet:  EU, WTO ja OECD
Tilastot
BKT:  41,65 mrd. $ (PPP) (2017)
- per asukas:  31 700 $ (2017) (PPP)
- kasvu:  4,9 % (2017)
- toimialoittain:  maatalous 2,8 %, teollisuus 29,2 %, palvelut 68,1 % (2017)
Inflaatio:  3,7 % (2017)
Köyhyysrajan alle jäävien määrä:  21,1 % (2016)
Gini-kerroin:  34,8 (2015)
Työvoima:  670 200 (2017)
- toimialoittain:  maatalous 2,7 %, teollisuus 20,5 %, palvelut 76,8 % (2017)
Työttömyys:  4,2 % (joulukuu 2018)
Ulkomaankauppa ja -investoinnit
Vienti:  13,44 mrd. $ (2017)
Vientituotteet:  koneet ja laitteet, elintarvikkeet, polttoaineet
Merkittävimmät vientimaat:  Suomi 16,2 %, Ruotsi 13,5 %, Latvia 9,2 %, Venäjä 7,3 %
Tuonti:  14,42 mrd. $ (2017)
Tuontituotteet:  koneet ja laitteet, polttoaineet, elintarvikkeet
Merkittävimmät tuontimaat:  Suomi 14 %, Saksa 10,7 %, Liettua 8,9 %, Ruotsi 8,5 %
Julkinen talous
Julkinen velka:  9 % BKT:stä (2017)
Budjetin tulot:  10,37 mrd. $ (2017)
Budjetin menot:  10,44 mrd. $ (2017)
Viron talous kuuluu kehittyvien markkinoiden joukkoon. Viron talous kasvoi voimakkaasti aina 1990-luvun puolestavälistä vuoteen 2007 asti, jolloin maailmanlaajuinen talouskriisi iski myös Viroon. Vuodesta 2010 talous on jälleen kasvanut. Viro on Euroopan unionin, Maailman kauppajärjestön (WTO) ja Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) jäsen. Viro otti euron käyttöön 1. tammikuuta 2011.
Viro otti käyttöön tasaveron ensimmäisten maailman maiden joukossa vuonna 1994, tulovero on 1. tammikuuta 2015 alkaen 20 prosenttia.
Taloudellisen vapauden indeksin vuoden 2015 tilaston mukaan Viron talouselämä on 178 maasta kahdeksanneksi vapain, korkeimmalla EU-maista ja Sveitsin jälkeen toiseksi korkeimmalla Euroopan maista. Viron valtionvelka oli EU:n alhaisin vuoden 2022 viimeisellä neljänneksellä. Velan suhde maan bruttokansantuotteeseen (BKT) oli vain 18,4 prosenttia verrattuna EU:n yli 90 prosentin keskiarvoon.
Historia > Ennen toista maailmansotaa

Vuosina 1922, 1929 ja 1938 Viron kansantuote henkeä kohden oli 3–10 prosenttia korkeampi kuin Suomessa.
Ennen toista maailmansotaa Viron talous perustui maatalouteen, mutta maassa oli kasvava teollisuussektori, kuten Suomessa. Virolaiset tuotteet, kuten voi, maito ja juusto, olivat Länsi-Euroopassa laajasti tunnettuja. Viro alkoi solmia 1920-luvulla kauppasopimuksia, joihin usein liittyi suosituimmuuslauseke eli tullien alentaminen. Suomen, Ranskan, Ruotsin, Tanskan, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Unkarin kanssa kauppasopimus solmittiin jo 1920-luvun alkuvuosina, Yhdysvaltojen kanssa vuonna 1925 ja Neuvostoliiton kanssa vuonna 1929. Suurimmat kauppakumppanit olivat Saksa ja Yhdistynyt kuningaskunta, vain noin kolme prosenttia kaupankäynnistä suuntautui naapurimaahan Neuvostoliittoon.
Viron itsenäistymisen jälkeen maan teollisuus suunnattiin erityisesti tyydyttämään kotimaan markkinoiden tarpeet. Yhdysvalloista vuonna 1929 alkanut suuri lama tuntui myös Virossa 1930-luvun alussa, mutta talouden nousu alkoi taas vuosikymmenen puolivälissä. Samalla valtion osuus Viron teollisuudesta kasvoi huomattavasti.
Viron maataloustuotanto kasvoi 1930-luvulla huomattavasti, ja suurin osa viljelykelpoisesta maasta otettiin käyttöön. Valtion varoin uudisalueille onnistuttiin luomaan noin 5 000 uutta maatilaa.
Historia > Neuvosto-Viron talous

Vuonna 1940 Neuvostoliitto miehitti Viron, ja sodan jälkeen Viron taloutta alettiin integroida sosialistiseen suunnitelmatalouteen. Suomella ja Virolla oli lähes sama bruttokansantuote (BKT) henkeä kohti ennen Viron talouden sosialisointia.
Historia > Talouden modernisointi

Virossa nousi valtaan vuonna 1992 nopeita muutoksia luvannut liberaalioikeisto, ja maa ryhtyi pääministeri Mart Laarin johdolla toteuttamaan hyvin pitkälle menevää liberalistista politiikkaa. Viro on harjoittanut uudelleenitsenäistymisestään lähtien Baltian maiden liberaaleinta ja markkinavetoisinta politiikkaa.
Viron palkat nousivat vuodesta 1995 joulukuuhun 2009 mitattuna reaalisesti keskimäärin 8,25 prosenttia vuodessa (p.a.) eli 3,15-kertaisiksi (keskipalkka 1 734 – 12 662 EEK, hinnat 0,629–1,460 vuoden 2000 EKK:ta) huolimatta siitä, että ajanjaksolle osuvat Baltian maihin pahasti iskeneet Aasian kriisi ja finanssikriisi. Jo vuonna 2009 palkkojen lasku kääntyi nousuksi. Jopa minimipalkka on nyt reaalisesti korkeampi kuin entinen keskipalkka.
Talousreformit ovat nostaneet maan entisen SEVin jäsenmaiden alueen parhaiten pärjäävien talouksien joukkoon. Lähes olematon valtionvelka, tasaveron käyttöönotto, kilpailukykyinen yksityinen pankkisektori, hyvä ympäristö ulkomaisille investoinneille ja innovatiiviset internetpalvelut ovat olennainen osa Viron nykyistä talouselämää.
Viron merkittävimmät pankit uudelleenitsenäistymisen jälkeen olivat Hansabank ja Eesti Ühispank, jotka kummatkin myytiin ruotsalaisille liikepankeille. Hansabank siirtyi Swedbankin omistukseen vuonna 2005 ja Eesti Ühispankista tuli osa SEB:tä vuonna 2000.
Tallinnan täysin sähköisesti toimiva pörssi avattiin vuonna 1996. Vuonna 2001 Helsingin pörssi osti sen, ja myöhemmin Tallinnan pörssistä tuli osa OMX-yhtiötä.
Venäjän viennin ongelmat 1990-luvulla aiheuttivat suuria vaikeuksia erityisesti maanviljelijöille. Euroopan unioniin liittymisen jälkeen elintaso maanseudulla on noussut suuresti. Työttömyysaste oli Virossa heinäkuussa 2006 yksi Euroopan alhaisimmista, eli 4,2 prosenttia, kun se vielä 2001 oli 12,6 prosenttia. Kansainvälisen talouskriisin vuoksi Viron työttömyysaste nousi nopeasti, vuonna 2008 11,4 prosenttiin, mutta oli vain 6,5 prosenttia vuonna 2015.
Nykytila

Viron talous oli yksi maailman nopeimmin kasvavista. Vuosien 2001 ja 2013 välillä Viron todellinen bruttokansantuote on kasvanut 152,6 prosenttia, kun samalla ajanjaksolla EU 28 maissa todellinen BKT on kasvanut vain noin 114 prosenttia. Vuosina 2000–2005 palkat nousivat 8–12 prosenttia vuodessa.
Vuosien 2008–2011 finanssikriisi iski rajusti myös Baltian maihin, mutta ne nousivat poikkeuksellisen nopeasti takaisin nopealle kasvu-uralle, Viro johtavana. Ulkopuoliset neuvoivat maita devalvoimaan valuuttansa, mutta maat antoivat sen sijaan palkkojen ja muiden hintojen laskea ("sisäinen devalvaatio") ja leikkasivat julkisia menoja. Virossa keskimääräinen kuukausipalkka saavutti huippunsa 905 euroa kesäkuussa 2008 mutta ohitti tämän tason jo vuonna 2011 ja oli 1 035 euroa kesäkuussa 2013.
Vuonna 2014 Viron bruttokansantuote oli 20 miljardia euroa, 15 200 euroa per henkilö, talouskasvu kolme prosenttia, tuonti ja vienti 12–14 miljardia euroa, vaihtotase tasapainossa ja väkiluku 1,3 miljoonaa.
Viron talouteen vaikuttavat eniten Saksa, Suomi ja Ruotsi, jotka ovat maan kolme suurinta kauppakumppania. Maan hallinto on viime aikona korottanut huomattavasti innovaatioihin käytettäviä rahasummia. Hallinto on myös ottanut tavoitteekseen nostaa Viron BKT henkeä kohti Euroopan unionin viiden suurimman joukkoon vuoteen 2022 mennessä.
Sektorit

Viron kansantuote koostuu pääasiassa palvelutuotannosta, jonka osuus bruttokansantuotteesta oli vuonna 2015 noin 70 prosenttia:
| Osa-alue | V>  1995 | V>  2005 | V>  2015 |
| --- | --- | --- | --- |
| Alkutuotanto | 5,7 % | 3,5 % | 3,5 % |
| Teollisuus | 31,9 % | 29,8 % | 26,7 % |
| Palvelut | 62,4 % | 66,7 % | 69,7 % |
Virossa on noin 686 000 työssäkäyvää, joista vuonna 2007 arvioiden mukaan teollisuuden palveluksessa työskenteli 33,7 prosenttia, maataloudessa 4,7 prosenttia ja palvelualoilla 61,6 prosenttia.
Sektorit > Alkutuotanto

Maatalous, joka oli vielä 25 vuotta sitten kollektivoitu, on yksityistetty ja siitä on tullut neuvostoaikoihin verrattuna paljon tehokkaampaa. Lisäksi viljelypinta-ala on kasvanut. Maatalouden osuus Viron bruttokansantuotteesta on laskenut vuosina 1995–2015 noin 5 prosentista noin 3 prosenttiin.
Viron itsenäistyttyä uudelleen Riigikogu hyväksyi syksyllä 1991 maalain, joka palautti Neuvosto-Viron maaomaisuuden niiden aiemmille omistajille ja heidän perillisilleen.
Sektorit > Teollisuus

Kaivosteollisuus tuottaa maan kansantuotteesta noin yhden prosentin. Itsenäistymisen aikaan vuonna 1991 Virossa toimi kuusi kaivosta ja neljä avolouhosta. Merkittävin kaivoksista louhittava luonnonvara on öljyliuske, jota Virossa käytetään pääosin sähköntuotantoon ja kemianteollisuudessa raakaöljyn valmistukseen. Virossa on maailman suurimmat öljyliuskevarannot, arvioiden mukaan noin 500 miljoonaa tonnia. Varantojen arvioidaan riittävän noin sadaksi vuodeksi.
Sektorit > Palvelutoiminta

Suurin osa virolaisista työskentelee palvelualoilla ja maassa on erityisen suuri ja vahva informaatioteknologiasektori.
Sektorit > Palvelutoiminta > Pankit

Uudelleen itsenäistyneen Viron merkittävimmät pankit olivat Hansabank ja Eesti Ühispank, ja maan pankkisektori oli lähes kokonaan näiden kahden suurpankin hallinnassa. 1990-luvun aikana Virossa perustettiin useita pankkeja, vaikka Viro oli pieni maa ilman mainittavia pääomia. Parhaimmillaan pankkeja oli maassa yli 40, joista useimmat päätyivät konkurssiin tai ne liittyivät suurempiin pankkeihin. 2000-luvun alussa sekä Hansabank että Eesti Ühispank päätyivät ruotsalaisten liikepankkien omistukseen. Swedbank hankki itselleen Hansabankin, ja Eesti Ühispankista tuli osa SEB:tä. Samoihin aikoihin Viron markkinoille saapui myös suomalainen Sampo-pankki, joka osti vaikeuksiin joutuneen Forekspankin.
Valuutta > Viron kruunu

Viron itsenäistyttyä ensimmäisen kerran maan väliaikainen hallitus otti marraskuussa 1918 käyttöön Viron oman valuutan markan (Eesti mark ja penn). Viron markan esikuvana pidetään Saksan miehityshallinnon idässä käyttämää Ostmark-valuuttaa. Vuosina 1918–1919 myös Suomen markka oli laillinen maksuväline Virossa.
Tarton rauha vuonna 1920 vakautti Viron markkaa, sillä silloin Viro sai osuutensa entisen Venäjän keisarikunnan kullasta Neuvosto-Venäjältä. Vuonna 1928 Virossa alettiin suunnitella rahauudistusta Englannin valtionpankin ohjauksella. Maan kultavarat sijoitettiin valuutan vakuudeksi Lontooseen ja uusi raha sidottiin kultakantaan.
Viro vaihtoi 20. kesäkuuta 1992 entisen valuuttansa ruplan maan omaan, vapaasti vaihdettavaan valuuttaan, kruunuun. Uusi valuutta sidottiin Saksan markkaan vaihtokurssilla 8 EEK = 1 DEM. Viro liittyi Euroopan unionin ERM II -järjestelmään 27. kesäkuuta 2004. Liittyminen tarkoitti kruunun sitomista euroon vaihtokurssilla 1 EUR = 15,6466 EEK.
Valuutta > Tie euroon

Viro suunnitteli ottavansa yhteisvaluutta euron käyttöön jo vuonna 2007. Vähittäiskaupan puolella hintoja alettiin ilmaista kruunujen rinnalla myös euroissa. Euron käyttöönoton esti kuitenkin jo pitkään jatkunut korkea inflaatio, ja keväällä 2006 Viron hallitus totesi, ettei maa pysty pysymään vaaditulla inflaatiotasolla, joten eurotavoitetta siirrettiin vuoteen 2008. Vuonna 2008 inflaatio oli yhä liian korkea ja Viron keskuspankki luopui tavoitevuoden esittämisestä.
Maailmanlaajuisen talouskriisin alkamisesta huolimatta Viro pyrki täyttämään euroalueen ehdot. Talouslama iski voimakkaasti Baltian maihin, joiden valuutat olivat sidottuja euroon. Valuuttojen devalvoiminen olisi kuitenkin tuhonnut Baltian maiden eurohaaveet, ja Virossa päätettiin pyrkiä täyttämään euroalueen vaatimukset. Valtion budjettia tasapainotettiin esimerkiksi palkkojen alennuksilla. Toukokuussa 2010 Euroopan unionin komissio suositti Viron hyväksymistä euroalueen jäseneksi maan täytettyä euroon liittymisen kriteerit. EU:n huippukokous kesäkuussa 2010 puolsi Viron eurojäsenyyttä. Lopullisesti Viro hyväksyttiin euroalueen jäseneksi Euroopan unionin talous- ja valtiovarainministerien Ecofin-kokouksessa heinäkuussa 2010. Kokouksessa Virolle annettiin lupa alkaa käyttää euroja vuodesta 2011 alkaen.
Viron euroon siirtymisen kestoksi on määriteltiin puolentoista kuukauden aika paikallisten pankkien ohjaamana. Vuoden 2010 joulukuun alusta kauppiaat saivat hakea käteiskassaansa varastoon eurovaluuttaa, jota ei saanut laittaa kiertoon ennen vuodenvaihdetta. Enimmäisrajaksi pienille ja keskisuurille yrityksille määrättiin 10 000 euroa. Eurokolikoita yritys sai pyytää enimmillään 20 kilogramman verran. Pankki jätti yritykselle vapauden valita, minkä arvoisina kolikoina se halusi tämän 20 kilogramman erän lunastaa. Kaikki ennakkoon saadut eurot oli säilytettävä selvästi erillään lukitussa paikassa vuodenvaihteeseen saakka.
Joulukuun alusta 2010 alkaen kansalaiset saivat vaihtaa pankeista valmiiksi käteiseuroja ja ostaa virallisia Viron euron tutustumispakkauksia. Asiakkaiden pankkitileillä tapahtui automaattinen muunnos kruunuista euroiksi vuoden vaihtuessa keskiyöllä virallisen vahvistetun kurssin mukaan. Pankeilla oli velvollisuus ottaa vastaan kruunuja 14. tammikuuta 2011 saakka.
Infrastruktuuri > Liikenne > Tiet

Viron tiestön pituus on 58 984 kilometriä, josta 4 485 kilometriä on asfaltti- tai betoniteitä ja 3 692 kilometriä öljysorateitä. Kaikkiaan päällystettyjä teitä on 11 304 kilometriä. Valtatiet muodostavat tieverkon rungon, jota täydentävät kantatiet.
Infrastruktuuri > Liikenne > Satamat

Virossa on kaikkiaan lähes 30 kaupallista satamaa. Suurimmat satamat Tallinnassa, Muugassa ja Paldiskissa, ja ne ovat valtion omistaman AS Tallinna Sadam -yhtiön omistuksessa. Yksi maan julkistalouden tukipilareista onkin valtion omistuksessa oleva satamatoiminta. Tavara- ja henkilöliikenteen harjoittajat ostavat tarvitsemansa satamapalvelut satamayhtiöltä, joka vastaa tiloista ja muista peruspalveluista satamissa.
Transito- eli kauttakulkuliikenne Venäjälle ja Venäjältä on ollut tärkeää, joskin se on viime vuosina vähentynyt. Transitoliikenne jakautuu kahteen pääosaan: autojen vienti Viron läpi Venäjälle ja öljyn tuonti Venäjältä Viron kautta maailman markkinoille. Autojen kuljetuksesta vastaavat etupäässä Paldiskin terminaalit ja öljykaupasta Tallinnan itäpuolella sijaitseva Muugan terminaali.
Matkustajia Tallinnan sataman kautta kulkee vuosittain lähes 10 miljoonaa.
Infrastruktuuri > Liikenne > Rautatiet

Viron kuljetussektorin tärkeä osa on rautatieliikenne. Rautateiden yhteispituus on hiukan yli tuhat kilometriä, josta noin 130 kilometriä on sähköistetty. Rautatieverkon omistajia ovat valtionyhtiö AS Eesti Raudtee (noin 800 km) sekä yksityinen yritys Edelaraudtee Infrastruktuuri AS (271 km).
Infrastruktuuri > Liikenne > Lentoasemat

Virossa on 22 lentokenttää, yksi sotilaslentokenttä ja yksi helikopterikenttä. Lentokentistä seitsemän on yleisessä käytössä. Kaikki kaupallista toimintaa harjoittavat lentoasemat omistaa AS Tallinna Lennujaam -yhtiö.
Suurin lentokenttä on Tallinnan lentoasema. Vuonna 2014 sen kautta kulki 2,02 miljoonaa matkustajaa, joista vain noin 17 000 oli kotimaan matkustajia. Rahtia Tallinnan kautta kuljetettiin vuonna 2014 kaikkiaan 19 900 tonnia.
Viron kansallinen lentoyhtiö on ollut Estonian Airin konkurssin jälkeen, syksystä 2015 alkaen, Viron valtion omistama Nordica.
Infrastruktuuri > Liikenne > Tietoliikenne

Virossa on yksityistetty useita julkisomisteisia yrityksiä. Suurin osa teleliikenneyhtiö Eesti Telekomista myytiin jo vuonna 1998 ruotsalaisen Telian ja suomalaisen Soneran muodostamalle yhteisyritykselle. Vuonna 2009 TeliaSonera hankki omistukseensa loputkin Eesti Telekomista.
Infrastruktuuri > Energiahuolto

Hiilen sijasta yrityksiä rohkaistaan polttamaan öljyliusketta, jota poltetaan lähinnä Narvan seudulla. Öljyliuskeen poltto kattaa 75 prosenttia Viron energiantarpeesta. Muita energianlähteitä ovat Venäjältä tuotava maakaasu, puu ja polttoöljy. Tuulivoima tuottaa Virossa noin 58,1 megawattia sähköä, samaan aikaan maassa suunnitellaan uusia tuulivoimalaprojekteja suurin piirtein 399 megawatin edestä.
Ulkomaankauppa

Viron ulkomaankauppa on 2010-luvulla ollut vuosittain 12–14 miljardia euroa. Kauppatase on ollut viime vuosina jatkuvasti negatiivinen. Vuonna 2014 viennin arvo oli 12,1 miljardia euroa, ja tuonti 13,7 miljardia euroa.
Viron suurimmat kauppakumppanit ovat Suomi (15 % viennistä ja 15 % tuonnista vuonna 2014), Ruotsi (18 % viennistä ja 9 % tuonnista) sekä Latvia (11 % viennistä ja 9 % tuonnista). Merkittävimmät vientituotteet olivat vuonna 2014 koneet ja laitteet (29 %), kivennäistuotteet (11 %) sekä maataloustuotteet (10 %). Arvoltaan suurimmat tuotavat tuoteryhmät olivat samoja: koneet ja laitteet (28 %), kivennäistuotteet (13 %) ja maataloustuotteet (11 %). Sähkö luokitellaan tullitilastoinnissa kivennäistuotteeksi. Sähkön viennin määrä oli vuonna 2014 6,5 terawattituntia (lähinnä Latviaan), ja tuonti 3,7 terawattituntia (lähinnä Suomesta).