Sakari Kiuru
Ura > Yleisradion pääjohtajana

Sakari Kiuru valittiin TV 1:n johtajaksi vuonna 1974 kompromissiehdokkaana. TV 1:n johtajan paikka oli jyvitetty sosialidemokraateille, ja SDP:n puoluetoimikunta oli päättänyt ehdokkaaksi kirjailija Pentti Holapan, jota myös silloinen pääministeri Kalevi Sorsa tuki voimakkaasti. Ylen hallintoneuvoston porvarienemmistö, etenkin Keskustapuolue, vastusti kuitenkin jyrkästi Holapan valintaa. Tässä tilanteessa Yleisradion pääjohtaja Erkki Raatikainen esitti johtajaksi Kiurua, joka empi aluksi, mutta suostui lopulta hallintoneuvoston sosialidemokraattisten jäsenten pyyntöön.
Erkki Raatikainen joutui lähtemään Yleisradion pääjohtajan paikalta vuodenvaihteessa 1979–1980. Tullessaan pääjohtajaksi Kiuru näki tärkeimmäksi tehtäväkseen valmistautumisen Ylen monopoliaseman menettämiseen. Hänen kaudellaan Ylen toiminta keskitettiin Pasilaan, ja sen lopulla myytiin Ylen toimitalo Kesäkadulla. Omissa muistelmissaan Kiuru luonnehti edeltäjäänsä Raatikaista liian passiiviseksi johtajaksi.
Kiurun kantavana ajatuksena oli ”empaattinen ohjelmapolitiikka”, mikä merkitsi ohjelmien tekijöiden asettumista käsittelemiensä henkilöiden asemaan. Kuuntelijan ja katsojan tuli voida nähdä ohjelmissa esitetyt kohtalot ja tapahtumat ominaan.
Kiurun pääjohtajakaudella Yleisradion ja presidentti Mauno Koiviston välille puhkesi niin kutsuttu sitaattikiista. Keväällä 1984 Koivisto esitti Kiurulle  paheksuntansa siitä, että Yleisradion ajankohtaisohjelmissa oli käytetty katkelmia Koiviston aikaisemmista puheista ja haastatteluista. Koivisto vaati Kiurua toimimaan siten, ettei hänen vanhoja lausuntojaan lyhenneltäisi ja käytettäisi hänen tietämättään ja asiayhteydestään irrotettuina. Kiista kärjistyi vuoden 1985 aikana väännöksi kahden instituution, Yleisradion ja tasavallan presidentin välillä ja johti hetkellisesti Koiviston ja Yleisradion lähes täydelliseen välirikkoon. Koivisto osoitti mieltään Yleisradiolle antamalla kiistaa koskevan haastattelun Ylen pahimmalle kilpailijalle MTV:lle. Koiviston ja Yleisradion välistä kiistaa leimasi Kiurun mukaan pattitilanne: toisaalta Yleisradio ei voinut hävitä ja alistua presidentin ohjaukseen, mutta toisaalta Ylellä ei ollut varaa nöyryyttää presidentti-instituutiota. Koiviston suuttumusta asian suhteen kuvaa, että vielä kymmenen vuotta myöhemmin hän kirjoitti siitä muistelmissaan kitkerään sävyyn ja jätti kokonaan mainitsematta, että kiistassa oli päästy sovintoon Kiurun tehtävään pyytämän entisen valtakunnansovittelijan Matti Pekkasen välityksellä. Myrskyn silmään joutunut Kiuru puolestaan kuvasi sitaattikiistaa uransa ”hankalimmaksi rumbaksi”.
Hankaukset poliitikkojen ja Sakari Kiurun johtaman Yleisradion välillä juonsivat juurensa poliittisen ilmapiirin muuttumisesta 1980-luvun alkuvuosina. Siirryttäessä Kekkosen ajasta Koiviston aikaan tiedotusvälineiden toimintatavat ja -kulttuuri muuttuivat ja yleinen politiikan vastaisuus valtasi tilaa lehdistössä, radiossa ja televisiossa. Toimittajien asenne poliitikkoja kohtaan tuli kriittisemmäksi, minkä vuoksi poliitikkojen suhde toimittajiin muuttui ongelmallisemmaksi. Myös Kiurun suhteet moninkertaiseen pääministeriin ja puoluetoveriinsa Kalevi Sorsaan olivat vaikeat. Sorsan kritiikki tiedotusvälineitä kohtaan huipentui niin kutsuttiin infokratiapuheeseen, jonka hän piti SDP:n puoluekokouksessa Lahdessa kesällä 1984.
Jäätyään eläkkeelle Yleisradiosta Kiuru julkaisi muistelmateoksensa Sähköiset suhteeni ja alkoi sen jälkeen kirjoittaa myös muista aiheista.