stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vepsäläiset

Kartta eri kansojen asuma-aloista 800-luvulla. Vepsäläiset ylhäällä keskellä.
Vepsäläiset (vepsäksi vepsläižed) ovat itämerensuomalainen kansa, joka asuu Venäjällä. Vepsäläisiä asuu pääasiassa Äänisen ja Laatokan läheisyydessä Karjalan tasavallassa sekä Leningradin ja Vologdan alueilla. Yksi vepsäläisten asuinalueista Vologdassa on Vepsän kansallinen maalaiskunta, joka on alemman tason paikallinen itsehallintoalue. Se muodostettiin vuonna 2009 muun muassa Kujan vepsäläisestä kunnasta, johon kuuluu esimerkiksi Pondalan vepsäläiskylä.
Vepsäläiset ovat jakaantuneet kolmeen ryhmään, jotka ovat äänisvepsäläiset, ojatti- eli keskivepsäläiset ja etelävepsäläiset. Murre-eroista huolimatta nämä ryhmät kykenevät vaikeuksitta viestimään keskenään vepsän kielellä.
Kielellisesti vepsäläisten lähimpiä sukulaiskansoja itämerensuomalaisten joukossa ovat lyydiläiset ja aunuksenkarjalaiset. Nykyisin kaikki vepsäläiset osaavat venäjää, ja he ovat suurelta osin siirtyneet venäjän käyttöön puhekielenä.
Siirtolaisuuden myötä vepsäläisiä asuu nykyisin myös perinteisen asuma-alueensa ulkopuolella, muun muassa Ukrainassa, jossa heitä oli vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan 281.
Tutkimus

Vepsäläiset olivat tieteeltä unohduksissa pitkään, kunnes suomalainen Anders Johan Sjögren "löysi" heidät 1800-luvun alussa. Tämän jälkeen Elias Lönnrot teki ensimmäisen kansatieteellisen tutkimusmatkan vepsäläisten alueelle. Lönnrot totesi kuitenkin matkansa jälkeen, ettei vepsäläisiä enää ole, ja kansanperinteen kerääjien innostus vepsäläisiä kohtaan laantui. Vepsäläisiä kansanrunoja keräsivät kuitenkin myöhemmin kielitieteilijät. Armas Otto Väisänen oli ensimmäinen vepsäläistä kansanperinnettä kerännyt, mutta järjestelmällinen keruu alkoi vasta toisen maailmansodan aikana, jolloin Suomi miehitti Äänisen rannan vepsäläisalueet.
Sodan jälkeen suomalaiset tutkijat eivät enää päässeet vepsäläisten alueelle, mutta tutkimuksia tehtiin aiemmin kerätyn aineiston pohjalta. Virolaiset tutkijat pääsivät sen sijaan helpommin tutkimaan vepsäläisiä ja muitakin Neuvostoliiton alueen suomensukuisia kansoja. Tarton yliopisto teki ensimmäiset kenttätyömatkat vepsäläisten alueelle. Ensin kerättiin lähinnä kielitieteellistä aineistoa, mutta 1970-luvulla alettiin kerätä myös kansatieteellistä aineistoa. Neuvostoliiton loppuvuosina myös suomalaiset pääsivät alueelle entistä vapaammin. Neuvostoliiton aikana vepsäläisiä tutkivat myös karjalaiset, inkeriläiset ja vepsäläisetkin tutkijat. Venäläisiä tutkimuksia tehtiin lähinnä 1800-luvun lopulla, mutta esimerkiksi tekstejä ja satuja ei pystytty monesti tallentamaan kielimuurin takia. Nykyisin vepsäläisten kieltä ja kulttuuria tutkitaan lähinnä Suomessa, Virossa ja Venäjällä. Kulttuurin tutkimus on keskittynyt Petroskoihin.
Historia > Esihistoria

Kalevi Wiikin mukaan noin vuosina 500 eaa.–199 jaa. alkoi muodostua itäisen itämerensuomen kieli, josta vepsän kieli on kehittynyt. Wiikin mukaan Äänisen itäpuolen varhainen Kargopolin kulttuuri olisi edustanut esivepsäläisiä. Ensimmäisen vuosituhannen puolivälin jälkeen Kargopolin kulttuurin alue levisi Äänisen länsipuolelle. Nämä niin sanotut esivepsäläiset elivät erätaloudessa, mutta olivat siirtymässä vähitellen karjanhoitoon. Itäslaavien vaikutuksesta he omaksuivat myös kaski- ja peltoviljelyn.
Goottilainen historioitsija Jordanes mainitsi 500-luvulla vasina broncas -kansan, jonka on arveltu voineen tarkoittaa vepsäläisiä. Viikinkiajalla eli noin vuosina 800–1050 Vienanmeren rannikolla sijaitsi skandinaavien Bjarmalandina tuntema alue, jonka asukkaat, bjarmit, esimerkiksi Martti Haavio yhdisti vepsäläisiin. Vepsäläisten sydänalueelle Valkeajärvelle tuotiin Volgan Bulgariasta kauppatavaraa, jota vietiin sieltä eteenpäin vesireittejä pitkin Vienanlahden kauppapaikoille.  Vepsäläiset olivat merkittävä kauppakansa viikinkiaikaan.
Historia > Esihistoria > Viikinkiaika

Arkeologisten tutkimusten ja paikannimistön perusteella on päätelty, että viikinkiajalla muinaisvepsäläisillä oli kolme pääasiallista asutusaluetta: Šeksnajoen laakso Valkeajärvestä etelään, Sudajoen laakso Valkeajärvestä lounaaseen sekä Laatokkaan kaakosta laskevien jokien eli Ojatin, Säsjoen ja Paksujoen laaksot. Muinaisvepsäläisiin on yhdistetty myös Aunuksen Karjalan ja Äänisjärven pohjoisrannikon rautakautiset asutukset. Yksi viikinkien idäntien reiteistä kulki muinaisvepsäläisen alueen halki.
Muinaisvepsäläisten kumpukalmistojen arkeologisen tutkimuksen aloitti suomalainen D. E. D. Europaeus 1870-luvulla. Hautalöydöissä kuvastuvat yhteydet Staraja Ladogan viikinkisiirtokuntaan, läntiselle itämerensuomalaiselle alueelle, merjalaisten ja muiden volgalais-suomalaisten kansojen alueelle sekä myöhemmässä vaiheessa Novgorodiin ja Ylä-Volgan muinaisvenäläisiin ruhtinaskuntiin. Staraja Ladoga oli ilmeisesti ensimmäinen seudun tukikohdista, joiden tarkoituksena oli valvoa ja verottaa kauppaliikennettä Itämeren ja Mustanmeren alueiden välillä. Kauppakeskus syntyi 750-luvulla, mahdollisesti vuonna 753. Sen väestö koostui sekä slaaveista että itämerensuomalaisista. Nestorin kronikan mukaan sloveenit, tšuudit, krivitšit ja vepsäläiset (ves) kutsuivat kolme viikinkiveljestä hallitsemaan itseään vuoden 860 tienoilla. Skandinaavivaikutus oli voimakasta Laatokan eteläpuolella, ja se jatkui aina 1100-luvulle saakka.
Historia > Keskiaika

Staraja Ladoga joutui Novgorodin hallintaan vuonna 1125, jolloin ryhdyttiin myös kristillistämään paikallisia asukkaita. Slaavilainen väestö levittäytyi vähitellen vepsäläisten alueelle, mutta asukkaat pitivät silti pitkään kiinni kulttuurillisestä perimästään. Vielä vuonna 1238 Valkeajärven alue mainitaan lähteissä itsenäisenä ruhtinaskuntana, mutta alueen erikoisasema Novgorodin valtapiirin sisällä päättyi viimeistään vuonna 1484, jolloin Moskovan suuriruhtinaskunta liitti Novgorodin itseensä.
E. N. Setälän mukaan on arveltu, että Saxo Grammaticuksessa mainittu sankari Visinnus ja skandinaavisen taruston Visinn viittaisivat vepsäläisiin, samoin Adam Bremeniläisen mainitsemana kansa wizzi, johon vanhoissa arabialaisissa lähteissä viitataan sanalla visu.
Historia > Vepsäläiset "löydetään"

Venäläinen historioitsija Nikolai Karamzin kirjoitti teoksessaan Istorija gossudarstva Rossiiskogo vuonna 1816, että muinaisvenäläisten kronikoiden tuntema ves-kansa sekä merjalaiset ja muromalaiset ovat kääntyneet venäläisiksi. Tämä käsitys eli pitkään venäläisessä tutkimuskirjallisuudessa. Anders Sjögren tapasi retkellään Aunukseen vuonna 1824 kansanryhmän, jonka kielen hän kuvaili muistuttavan eteläsuomalaista päämurretta. Vuonna 1826 hän tapasi Valkeajärvellä vepsäläisiä, joiden hän päätteli olevan "Nestorin vesien" jälkeläisiä. Vuonna 1832 hän löysi vepsäläisiä Aunuksen ja Novgorodin kuvermenteista ja laski heitä olevan 21 000. Sjögren julkaisi kaksi vepsäläisiä koskevaa katsausta: Ueber die älteren Wohnsitze der Jemen vuonna 1831 ja Wann und wie wurden Sawolotschje und die Sawolokschen Tschuden russisch? vuonna 1832.
Elias Lönnrot teki vepsäläisten pariin kaksi matkaa, vuosina 1842 ja 1845. Lönnrotin matkakertomuksia julkaistiin vuosina 1842 Helsingfors Morgonbladissa, 1845–1846 Saimassa ja 1848 Suomettaressa. M. A. Castren kirjoitti vepsäläisistä otsikolla Anmärkningar om Savolotscheskaja Tschud. Muiden tutkijoiden näkemyksiä vepsäläisistä julkaistiin muun muassa Suomalais-ugrilaisen seuran aikakauskirjassa.
Soutjärven seurakunnan kronikassa vuodelta 1876 kerrotaan Äänisenrannan vepsäläisten käyvän töissä Pietarissa, Kronstadtissa ja Ruotsin saarilla. Vuonna 1855 kielentutkija August Ahlqvist totesi Äänisen vepsäläisten tulevan toimeen kuin joidenkin alueiden suomalaiset. Koulutus ylsi ensimmäisenä juuri Äänisen Soutjärven vepsäläiskyliin. Soutjärveen tuli ensimmäinen seurakuntakoulu jo vuonna 1805, kun taas Vinnitsyn vepsäläiskylään Ojattivarressa ensimmäinen koulu tuli vasta 1800-luvun lopulla. Ennen Venäjän vallankumousta monet tutkijat ennustivat vepsäläisten häviävän pian venäläisten massaan.
Historia > Kansallisuusaate

Vepsäläinen kansallisuusaate alkoi levitä Venäjän vallankumouksen aikana. P. Uspenski teki vuonna 1908 venäjä-tšuudi sanakirjan, ja vepsäläinen G. Jelkin kirjoitti vepsäläisen näytelmän Tukkijoella, jota esitettiin muutaman kerran ennen kuin se kiellettiin poliittisista syistä. Vuoden 1926 väestönlaskennassa vepsäläisiä laskettiin 32 773. Tulokset kumosivat aiemmin vallalla olleen käsityksen vepsäläisistä katoavana kansana.
Myös A. O. Väisänen ja E. N. Setälä kirjoittivat vepsäläisistä vuonna 1916.
Vuoden 1922 tietosanakirja esittää venäläisiin tietoihin perustuen, että vepsäläisiä oli vuonna 1873 yhteensä 26 172 ja vuonna 1897 yhteensä 25 289, joista Syvärin eteläpuolella asui 18 032 henkeä. Tämän lisäksi teos mainitsee Isaievan jokseenkin venäläistyneet vepsäläiset, joita oli vuonna 1887 yhteensä 280.
Vallankumouksen jälkeen vepsälle kehitettiin kirjakieli, jolla julkaistiin lehtiä, kaunokirjallisuutta ja oppikirjoja.
Historia > Neuvostovallan alkuvuosikymmenet

Vuonna 1923 aloitettiin niin sanottu juurruttamispolitiikka. Tämä hyödytti etenkin kansoja, joilla oli jonkin asteinen alueellinen autonomia. Vepsäläiset eivät tästä merkittävästi hyötyneet. Vuonna 1927 Karjalan autonomisessa tasavallassa aloitettiin alemman tason kansallinen aluejako, jonka perusteella Soutjärven rannikkoalueesta muodostettiin kansallinen vepsäläisalue. Leningradin alueella oli mahdollista muodostaa kansallisalueita ja kansallisia kyläneuvostoja, mikäli kaksi kolmasosaa väestöstä oli taustaltaan jotain muuta kuin venäläisiä. Vuonna 1931 perustettiinkin Leniningradin alueelle Vinnitsan kansallinen vepsäläisalue, jossa asukkaita oli noin 14 000 ja heistä vepsäläisiä oli 9 000.
Vuonna 1930 alettiin kirjakieltä vaille oleville suomalais-ugrilaisille kansoille kehittää kirjakieltä. Kirjakieltä vaille olevien kansojen joukossa olivat vepsäläiset. Vepsälle julkaistiinkin vuoden 1930 lopussa latinalaisiin aakkosiin perustuneet vepsäläiset aakkoset, aapinen ja lukukirja. Saman vuoden aikana perustettiin myös 12 vepsäläistä kolhoosia ja 1936 niitä oli jo 137. Vuosina 1931–1932 koulutettiin lisäksi monia vepsäläisiä työntekijöitä. Lupaava kehitys päättyi vuoteen 1938 kun "keinotekoisesti muodostettujen" kansallisten alueiden purkaminen alkoi. Stalinin vainovuosina kaikki vepsänkieliset painotuotteet poltettiin.
Historia > Lähimenneisyys

Vuosina 1939–1959 vepsäläisten määrä väheni lähes neljänneksellä. Vielä vuonna 1939 heitä oli 9 338, kun vuonna 1959 heitä oli enää 7 179. Monet vepsäläiset muuttivat sodan aikana Suomeen. Soutjärveltä lähti Suomeen 328 henkilöä, joista 314 oli vepsäläisiä. Vepsäläisiä myös taisteli vapaaehtoisina Suomen puolustusvoimien muodostamissa jatkosodan heimosoturiyksiköissä, Heimopataljoona 3:ssa. Soutjärven hallinnollinen alue lakkautettiin vuonna 1956. Kielellinen sulautuminen venäläisiin kiihtyi 1950-luvulla ja vepsää äidinkielenään puhuvien määrä puolittui. Vepsäläisten määrän lasku jatkui 1960- ja 1970-luvuilla lähinnä maaltamuuton takia. Vepsäläisten määrä kasvoi ensimmäisen kerran sotavuosien jälkeen 1980-luvulla. Myös maaltamuuton tahti hidastui. Vuonna 1989 vepsäläisten keski-ikä oli Karjalassa 45,9 vuotta muun väestön keski-iän ollessa 33,3. Vuonna 1994 Šokšun, Kalajoen ja Soutjärven kyläneuvostoalueet yhdistettiin Vepsän kansalliseksi volostiksi. Vuosien 1989–2002 välillä vepsäläisten määrä väheni entisestään. Huomattavimmin määrä on vähentynyt Leniningradin ja Voligdan oblasteissa.
Historia > Lähimenneisyys > Vepsän metsä

Vuonna 1999 Podporožjen, Tihvinän, Boksitogorskin ja Lotinapellon piirien alueelle avattiin Vepsän metsä -luonnonpuisto (vepsäksi Vepsän mec). Sen tehtävänä on seudun alkuperäisinä säilyneiden taigavyöhykkeen metsien ja soiden, Itämeren ja Kaspianmeren vedenjakajalla sijaitsevien vesistöjen, harvinaisten eläin- ja kasvilajien sekä alueella asuvien vepsäläisten perinteisen kulttuurin suojelu, tutkimus ja popularisoiminen muun muassa retkeilykäytön avulla. Sen alueella on Vepsän ylänkö. Perinteisestä kansankulttuurista kertovat muun muassa Ladvan Makarjinskojen kylän sekä Pašozeron museot. Vinnitsyssä on vepsäläinen kulttuurikeskus, joka järjestää vuosittain Elämän puu -kansanperinnejuhlan.lähde?
Kulttuuri > Elinkeinot

Vepsäläiset ovat perinteisesti eläneet maataloudesta. Tärkeimpiä viljakasveja olivat ohra, ruis, kaura, peruna, nauris, kaali ja pellava. Kaskeamista harjoitettiin vielä 1900-luvun loppupuolellakin. Äänisvepsäläiset viljelivät kaskeamalla lähinnä pellavaa ja naurista, etelävepsäläiset myös viljaa. Risukarhi oli pitkään käytössä vepsäläisten keskuudessa. Erään venäläisen tutkijan mukaan vepsäläisillä ei vielä vuonna 1926 ollut käytössään lainkaan metallisia auroja tai äkeitä. Kotieläiminä pidettiin hevosia, lehmiä, lampaita ja kanoja. Sikoja alettiin pitää vasta ennen toista maailmansotaa. Metsästyksellä ei ollut juurikaan merkitystä vepsäläisille, mutta kalastusta harjoitettiin suuremmassa mittakaavassa.
Erityisesti vepsäläismiehillä on ollut tapana hankkia lisäansioita käymällä kausiluontoisissa ansiotöissä. Yleensä töihin lähdettiin keväällä ja palattiin syksyllä. Maanviljelystä huolehtivat tällöin naiset ja lapset. Vepsäläisiä toimi lasinpanijoina, kivenhakkaajina ja kadunkiveäjinä. Tärkeimpiä työpaikkoja olivat Pietari, Kronstadt, Helsinki ja monet muut kohteet Venäjällä.
Kulttuuri > Kansanperinne

Keskeinen osa vepsäläiskulttuuria ovat itkuvirret.
Kulttuuri > Asuminen

Äänisvepsäläiset asuivat karjalaisten tapaan suurissa kaksikerroksisissa taloissa, kun taas köyhemmät etelävepsäläiset asuivat useimmiten savupirteissä. Asuinpirtissä oli useimmiten suuri uuni, jota pidettiin lämpimänä koko päivän. Etelävepsäläiset käyttivät suurikokoisia pirttiuuneja myös kylpemistarkoitukseen, sillä tavallinen sauna oli heidän keskuudessaan harvinainen. Uunissa saunoja ryömi uunin sisälle, veti kannen kiinni ja roiski veteen kastetulla vihdalla löylyä uunin seinämistä. Vepsäläiskylissä oli usein kyläkirkot ja kyläkalmistot. Ukonkivi on vepsäläisten pyhä esine, pyöreä ja sileä kivi, jonka uskotaan suojelevan kotia ukkoselta ja muultakin pahalta. Vepsäläiskodeissa Ukonkivi on sijoitettu huoneen pyhänurkkaan. Suomessa ukonkiveä vastaa lähinnä ukonvaaja.lähde?
Kulttuuri > Vaatetus

Vepsäläiset omaksuivat jo varhain venäläisen pukeutumismallin. Naisilla yleisin vaate oli sarjaani eli olkihame, jollaisia käyttivät myös venäläiset. Tavallisin päähine oli tehdastekoinen huivi. Lämpimillä keleillä kenkinä käytettiin virsuja ja kylmillä keleillä huovikkaita eli jalkaniekkoja. Miesten tavallinen vaate oli sarkatakki, sarkahousut ja liivit. Paitaa pidettiin yleensä housujen päällä. Tavallisin päähine oli kapealierinen huopahattu.
Kulttuuri > Museo Soutjärvellä

Ainoa vepsäläiselle kulttuurille omistettu museo on Soutjärven vepsäläinen etnografinen Rjurik Lonin -museo (ven. Шелтозерский вепсский этнографический музей имени Р. Лонина, Šoltozerskiĭ vepsskiĭ ètnografičeskiĭ muzeĭ imeni R. Lonina; vepsäksi Šoutar’ven vepslahnje etnografine Rjurik Lonin –muzei), joka sijaitsee Soutjärvellä Karjalan tasavallassa Äänisenrannan piirissä. Se on vuodesta 2010 kantanut perustajansa Rjurik Loninin nimeä.lähde?
Kulttuuri > Kodima ja musiikkikulttuuri

Kodima on Petroskoissa ilmestyvä vepsän- ja venäjänkielinen sanomalehti. Lehden toimittajana toimi aikaisemmin runoilija-kääntäjä Nikolai Abramov, jonka vuonna 1994 ilmestynyt runokokoelma Koumekümne koume (”Kolmekymmentäkolme”) oli ensimmäinen vepsänkielinen kaunokirjallinen teos. Hänen teostensa aiheet ammentavat maaseudun elämästä. Hänen teoksiaan on käännetty useille kielille. Tämän lisäksi vepsäläiskulttuuria pitää yllä vepsäläisyhtye Noid ('noita'). Noid on esiintynyt esimerkiksi vähemmistökielten kansainvälisellä Liet International -festivaalilla Italian Udinessa. Yhtyeen perustajana on Petroskoin yliopiston itämerensuomalaisten kielten ja kulttuurin tiedekunnan entinen opiskelija Vladimir Solovjov (Владимир Соловьёв). Hänen vepsäläiset juurensa ovat Karjalan tasavallan Soksussa ja Rosmäessä. Karjalan neuvostotasavallan kansallistaiteilija Vasilii Kononov oli vepsäläinen.
Genetiikka

Vepsäläisten yleisin isälinjan haploryhmä on N, johon heistä kuuluu 56,4 prosenttia. Se on itäeuraasialaista alkuperää ja tavallinen uralilaisia kieliä puhuville väestöillä. 38,5 prosenttia vepsäläisistä kuuluu sen alalinjaan N1c, joka on ominainen muille itämerensuomalaisille, ja 17,9 prosenttia alalinjaan N-P43, jota esiintyy pääasiassa itäisemmillä uralilaisryhmillä. Heidän toiseksi yleisin Y-DNA-haploryhmänsä on R1a (35,9 %). Vepsäläisten isälinjoissa näkyy mahdollisesti tšuudien vaikutus, joiden on arveltu sekoittuneen heidän kanssaan. Vepsäläisten yleisimmät äitilinjan haploryhmät ovat H (57,6 %) ja U5 (16,8 %).
Autosomaaliselta DNA:ltaan vepsäläiset muistuttavat karjalaisia, kuten myös muitakin itämerensuomalaisia. Vepsäläiset kantavat uralilaisille kansoille tyypillistä siperialaista komponenttia, joka muodostaa noin 12 prosenttia heidän sekoituksestaan. Vepsäläiset sijoittuvat karjalaisten ja suomalaisten kanssa Euroopan koillisreunalle.
Tunnettuja vepsäläisiä

Mihael Fiilin, rovasti, Joensuun kreikkalaiskatolisen seurakunnan esimies ja Suomen ortodoksisen kirkon itäkarjalaispakolaisten asioiden hoitaja
Raisa Lardot
Rjurik Lonin, kulttuurivaikuttaja
Aleksanteri Syväriläinen, ortodoksisen kirkon pyhä
Nina Zaitseva, kielitieteilijä
Kirjallisuutta

Heikkinen, Kaija & Mullonen, Irma (toim.): Vepsäläiset tutuiksi: Kirjoituksia vepsäläisten kulttuurista.  Joensuu:  Joensuun yliopisto, Karjalan tutkimuslaitos, 1994.  ISBN 951-708-239-8
Saressalo, Lassi (toim.): Vepsä: Maa, kansa, kulttuuri.  Tampere: Helsinki:  Tampereen museot: Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2005.  ISBN 951-746-674-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vepsäläiset Wikimedia Commonsissa
Vepsäläisten historiaa.
Vepsän Seura.
The Peoples of the Red Book: The Veps. (englanniksi)
Lauri Posti : Hukkuvatko he kansojen mereen?, Suomen Kuvalehti, 16.10.1937, nro 42, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Soutjärven vepsäläinen etnografinen Rjurik Lonin -museo.
Kaksikielinen tienviitta Karjalan tasavallassa. Ylhäällä paikannimi venäjäksi ja alhaalla vepsäksi.
Nina Zaitseva
Viittomakielten päivä

Viittomakielten päivä on vuosittain 12. helmikuuta, kuurojenopetuksen isän Carl Oscar Malmin syntymäpäivänä, vietettävä juhlapäivä. Päivä on tarkoitettu Suomessa käytettävien viittomakielten, suomalaisen viittomakielen ja suomenruotsalaisen viittomakielen, juhlapäiväksi.
Juhlapäivän viettämisestä päätti Kuurojen Liiton liittokokous vuoden 2009 kokouksessa, ja ensimmäistä viittomakielen päivää juhlittiin 12. helmikuuta 2010. Vuonna 2024 Kuurojen Liiton liittokokous hyväksyi esityksen päivän nimen muuttamisesta viittomakielten päiväksi.
Viittomakielten päivänä luovutetaan Vuoden viittomakieliteko -tunnustuspalkinto.
Helsingin kaupunki päätti hyväksyä valtuustoaloitteen viittomakielten päivän liputuksesta vuonna 2015. Myös Oulun kaupunki liputtaa vuosittain viittomakielten päivänä.
Palkitut

Vuoden viittomakieliteko -palkinto myönnetään vuosittain. Palkinnon ovat saaneet:
2009: kansanedustaja Erkki Virtanen, tahto puolustaa viittomakielisten kielellisiä oikeuksia vammaisten henkilöiden tulkkauspalvelulakiin liittyvässä eduskuntakäsittelyssä.
2010: Rikalan perhe, edistänyt viittomakielen näkyvyyttä niin valtakunnallisessa mediassa kuin muuallakin.
2011: Kirkkohallituksen viittomakielen kääntäjät, Tarja Sandholm ja Tomas Uusimäki, Raamatun ja muiden kirkollisten tekstien käännöstyötä tehdessään mm. luoneet viittomia keskeisille teologisille käsitteille sekä Raamatun henkilöille ja paikoille.
2012: Suomen kansallisooppera, tarjonnut esityksiään viittomakielelle tulkattuina.
2013: lapsiasiavaltuutettu Maria Kaisa Aula, toiminnassaan nostanut esiin kuurojen lasten oikeuksia.
2014: kansanedustaja Mikaela Nylander, toiminut aktiivisesti viittomakielten aseman edistämiseksi sekä eduskunnassa että muissa yhteyksissä.
2015: ihmisoikeusaktivisti Katja Merentie, kansalaisaktivisti toiminnassa kuurojen pakolaisten hyväksi.
2016: Yleisradio Oy, erityisesti viittomakielinen uutis- ja ajankohtaistoiminta.
2017: projektitutkija, kirjailija Juhana Salonen, kirja Viiton – olen olemassa yhdessä työryhmänsä kanssa.
2018: sähköinsinööri Tomas Vaarala, tuonut esiin syrjintää (myönnetty 2019).
2019: päiväkoti Franzenia, Helsinki, perustanut viittomakielisen ryhmän sekä kuuroille että kuuleville viittomakielisille lapsille.
2020: valtioneuvoston kanslia, kehittänyt viittomakielistä tulkkausta tiedotustilaisuuksissaan ja näyttänyt tässä esimerkkiä muille toimijoille.
2021: VIKKE-hanke; viittomakielisten lasten kielellisen kehityksen arviointi, kartoitus ja tukitoimenpiteet.
2022: Signmark; osallistui ensimmäisenä kuurona Suomessa Tanssii tähtien kanssa -kilpailuohjelmaan syksyllä 2022 ja nousi yleisön tietoisuuteen positiivisella tavalla.
2023: Miguel Peltomaa; on taiteen ja viihteen kautta lisännyt tietoisuutta viittomakielestä ja viittomakielisistä eri foorumeilla, kuten sosiaalisessa mediassa ja Uuden Musiikin Kilpailussa (UMK).
Tunnit

| Tunnit> The Hours |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Stephen Daldry
Käsikirjoittaja:  David Hare
Perustuu:  Michael Cunninghamin romaaniin The Hours
Tuottaja:  Robert Fox Scott Rudin
Säveltäjä:  Philip Glass
Kuvaaja:  Seamus McGarvey
Leikkaaja:  Peter Boyle
Pukusuunnittelija:  Ann Roth
Pääosat:  Nicole Kidman Julianne Moore Meryl Streep  
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Miramax Films   Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:   25. joulukuuta 2002
Kesto:  114 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  25 milj. USD
Tuotto:  108 846 072 USD
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tunnit on Stephen Daldryn ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 2002. Se kertoo kolmesta naisesta, joita yhdistää Virginia Woolfin romaani Mrs. Dalloway. Nicole Kidman esittää itse kirjailijaa, Julianne Moore 1950-luvun kotirouvaa, joka lukee kirjaa, ja Meryl Streep 2000-luvun lesboa kirjatoimittajaa, joka yrittää selvitä ystävänsä AIDSista.
Elokuvan on käsikirjoittanut David Hare ja se pohjautuu Michael Cunninghamin Pulitzer-palkinnon saaneeseen romaaniin Tunnit.
Tunnit oli yksi vuoden 2002 kehutuimmista elokuvista ja se sai useita palkintoja ja ehdokkuuksia. Nicole Kidman voitti roolistaan parhaan naispääosan Oscarin, Golden Globen ja BAFTAn. Elokuva oli ehdolla Oscareissa myös parhaasta elokuvasta, miessivuosasta (Ed Harris), naissivuosa (Moore), ohjauksesta, sovitetusta käsikirjoituksesta, leikkauksesta, puvustuksesta ja musiikista. Elokuva palkittiin myös parhaan draamaelokuvan Golden Globella.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Tunnit vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Nicole Kidman  | … |  Virginia Woolf   |
|  Julianne Moore  | … |  Laura Brown	   |
|  Meryl Streep  | … |  Clarissa Vaughan	   |
|  Stephen Dillane  | … |  Leonard Woolf	   |
|  Miranda Richardson  | … |  Mrs. Vanessa ”Nessa” Bell   |
|  John C. Reilly   | … |  Dan Brown	   |
|  Toni Collette  | … |  Kitty Barlowe   |
|  Ed Harris  | … |  Richard Brown	   |
|  Allison Janney  | … |  Sally Lester	   |
|  Claire Danes  | … |  Julia Vaughan	   |
|  Jeff Daniels  | … |  Louis Waters   |
Palkintoja > Oscarit

Paras naispääosa: Nicole Kidman
Ehdokkaana:
Paras elokuva
Paras miessivuosa: Ed Harris
Paras naissivuosa: Julianne Moore
Paras ohjaus: Stephen Daldry
Paras sovitettu käsikirjoitus: David Hare
Paras leikkaus: Peter Boyle
Paras puvustus: Ann Roth
Paras elokuvamusiikki: Philip Glass
Palkintoja > BAFTAt

Paras naispääosa: Nicole Kidman
Paras elokuvamusiikki: Philip Glass
Ehdokkaana:
Paras elokuva
Paras naispääosa: Meryl Streep
Paras miessivuosa: Ed Harris
Paras naissivuosa: Julianne Moore
Paras ohjaaja: Stephen Daldry
Paras sovitettu käsikirjoitus: David Hare
Paras leikkaus: Peter Boyle
Paras maskeeraus: Ivana Primorac, Conor O'Sullivan, Jo Allen