stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Kansan Demokraattinen Liitto
Vaalit > Presidentinvaalit

| Vuosi | Ehdokas | Valitsijamiehet | Kannatus | Kannatus |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950 | Mauno Pekkala | 67 | 338 035 | 21,43 % |
| 1956 | Eino Kilpi | 56 | 354 575 | 18,69 % |
| 1962 | Paavo Aitio | 63 | 451 750 | 20,5 % |
| 1968 | Urho Kekkonen | 56 | 345 609 | 16,95 % |
| 1978 | Urho Kekkonen | 56 | 445 098 | 18,18 % |
| 1982 | Kalevi Kivistö | 32 | 348 359 | 11,0 % |
SKDL ei puolueena osallistunut vuoden 1988 presidentinvaaliin, mutta Kalevi Kivistö osallistui sitoutumattomana Liike 88:n ehdokkaana. Liike 88 sai valitsijamiesvaaleissa 286 833 ääntä (9,61 %) ja 26 valitsijamiestä. Kivistö sai välittömässä vaalissa 330 072 ääntä (10,67 %).
Vaalit > Muut vaalit

Vuonna 1956 pidettiin ensimmäiset valtakunnallisesti samanaikaisesti järjestetyt osuuskauppavaalit 107:ssä osuusliikkeessä. SKDL sai noin 72 000 ääntä (42,4%) ja enemmistön useissa liikkeissä. Uutena kansandemokraattien hallintaan siirtyi Taalintehtaan Osuuskauppa. SKDL menetti enemmistön Osuusliike Ådalenissa ja Ylä-Savon Osuusliikkeessä.
Tiedonvälitys

SKDL:llä oli laaja puoluelehdistö. Kesällä 1946 puolueella oli kymmenen maakunnallista sanomalehteä. Demokraattinen Lehdistöpalvelu (aiemmin Demokraattinen Lehtipalvelu, DLP) oli SKDL:n sekä SKP:n uutistoimisto ja Demokraattisten Kustantajain Liitto liikkeen omistamien kustannusosakeyhtiöiden ja kirjapainojen yhteiselin.
SKDL:n pää-äänenkannattaja oli aluksi Vapaa Sana, jonka ensimmäinen (sodanjälkeinen) numero ilmestyi 7. marraskuuta 1944. Vapaan Sanan päätoimittajina työskentelivät Väinö Meltti, Cay Sundström, Raoul Palmgren ja Jarno Pennanen. Vuonna 1957 Vapaa Sana yhdistettiin SKP:n Työkansan Sanomien kanssa uuteen Kansan Uutiset -lehteen, kun kahden lähes samoja asioita käsitelleen päivälehden ylläpitoa ei katsottu enää tarpeelliseksi. Kansan Uutiset oli puolueiden yhteinen äänenkannattaja vuoteen 1990 asti. Vapaa Sana ja Kansan Uutiset painettiin Yhteistyön kirjapainossa.
Kansandemokraattiset järjestöt omistivat Kansankulttuuri-kustantamon yhdessä Suomi–Neuvostoliitto-Seuran kanssa.
Yleinen lehtimiesliitto perustettiin vuonna 1947 SKDL:n lehtien toimittajien ammattijärjestöksi, kun kansandemokraattisten lehtien toimittajia ei hyväksytty Suomen Sanomalehtimiesten Liiton jäseniksi lyhyen toimittajakokemuksen vuoksi.
Luettelot poliitikoista > Ministerit

Paasikiven II hallitus
Ministeri sosiaaliministeriössä: Yrjö Leino 17.11.1944 – 17.4.1945
Paasikiven III hallitus
Opetusministeri: Johan Helo 17.4.1945 – 28.12.1945; Eino Pekkala 28.12.1945 – 26.3.1946
Puolustusministeri: Mauno Pekkala 17.4.1945 – 26.3.1946
Sisäasiainministeri: Yrjö Leino 17.4.1945 – 26.3.1946
Ministeri sosiaaliministeriössä: Matti Janhunen 17.4.1945 – 26.3.1946
Ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä: Yrjö Murto 17.4.1945 – 26.3.1946
Ministeri valtioneuvoston kansliassa: Mauno Pekkala 27.4.1945 – 26.3.1946
Pekkalan hallitus
Pääministeri: Mauno Pekkala 26.3.1946 – 29.7.1948
Oikeusministeri: Eino Pekkala 26.3.1946 – 29.7.1948
Puolustusministeri: Mauno Pekkala 26.3.1946 – 27.3.1946
Sisäasiainministeri: Yrjö Leino 26.3.1946 – 22.5.1948; Eino Kilpi 26.5.1948 – 29.7.1948
Sosiaaliministeri: Matti Janhunen 26.3.1946 – 29.7.1948
Ministeri kansanhuoltoministeriössä: Yrjö Murto 26.3.1946 – 29.7.1948
Ministeri ulkoasiainministeriössä: Reinhold Svento 26.3.1946 – 30.4.1948
Ministeri valtioneuvoston kansliassa: Hertta Kuusinen 4.6.1948 – 29.7.1948
II puolustusministeri: Mauno Pekkala 27.3.1946 – 29.7.1948
Salkuton ministeri: Hertta Kuusinen 26.5.1948 – 4.6.1948
Paasion hallitus
Ministeri valtiovarainministeriössä: Ele Alenius 27.5.1966 – 22.3.1968
Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri: Leo Suonpää 27.5.1966 – 22.3.1968
Sosiaaliministeri: Matti Koivunen 27.5.1966 – 22.3.1968
Koiviston hallitus
Ministeri valtiovarainministeriössä: Ele Alenius22.3.1968 – 14.5.1970
Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri: Paavo Aitio 22.3.1968 – 28.2.1970
Liikenneministeri: Paavo Aitio 1.3.1970 – 14.5.1970
Sosiaaliministeri: Anna-Liisa Tiekso 22.3.1968 – 14.5.1970
Karjalaisen II hallitus
Oikeusministeri: Erkki Tuominen 15.7.1970 – 26.3.1971
Liikenneministeri: Veikko Saarto 15.7.1970 – 26.3.1971
Sosiaali- ja terveysministeri: Anna-Liisa Tiekso 15.7.1970 – 26.3.1971
Miettusen II hallitus
Ministeri sisäasiainministeriössä: Olavi Hänninen 30.11.1975 – 29.6.1976; Arvo Hautala 29.6.1976 – 29.9.1976
Ministeri opetusministeriössä: Kalevi Kivistö 30.11.1975 – 29.9.1976
Liikenneministeri: Kauko Hjerppe 30.11.1975 – 29.9.1976
Työvoimaministeri: Paavo Aitio 30.11.1975 – 29.9.1976
Sorsan II hallitus
Ministeri opetusministeriössä: Kalevi Kivistö 15.5.1977 – 26.5.1979
Ministeri maa- ja metsätalousministeriössä/Liikenneministeri: Veikko Saarto 15.5.1977 – 26.5.1979
Työvoimaministeri: Arvo Aalto 15.5.1977 – 26.5.1979
Koiviston II hallitus
Ministeri opetusministeriössä: Kalevi Kivistö 26.5.1979 – 19.2.1982
Ministeri maa- ja metsätalousministeriössä/Liikenneministeri: Veikko Saarto 26.5.1979 – 19.2.1982
Työvoimaministeri: Arvo Aalto 26.5.1979 – 20.3.1981; Jouko Kajanoja 20.3.1981 – 19.2.1982
Sorsan III hallitus
Opetusministeri: Kalevi Kivistö 19.2.1982 – 31.12.1982
Ministeri maa- ja metsätalousministeriössä/Liikenneministeri: Jarmo Wahlström 19.2.1982 – 31.12.1982
Työvoimaministeri: Jouko Kajanoja 19.2.1982 – 31.12.1982
Luettelot poliitikoista > Kansanedustajat

Luettelo SKDL:n kansanedustajista
Luettelot poliitikoista > Kansanedustajat > Eduskuntaryhmän puheenjohtajat

Mikko Ampuja 1944–1945
Hertta Kuusinen 1945–1966
Paavo Aitio 1966−1968
Olavi J. Laine 1968–1970
Veikko Saarto 1970
Paavo Aitio 1970−1975
Veikko Saarto 1975–1977
Kauko Hjerppe 1977−1978
Jarmo Wahlström 1978-1982
Veikko Saarto 1982–1986
Lauha Männistö 1986−1987
Jarmo Wahlström 1987-1988
Esko Helle 1988–1990
Aiheesta muualla

SKDL:n ohjelmat (Pohtiva)
Mickelsson, Rauli: Radikaalivasemmiston muodonmuutos – Vasemmistoliiton 25 vuotta sitten tapahtuneesta synnyttämisestä on tehty kirja. Kirja-arvostelu Sirpa Puhakan teoksesta Vasemmistoliiton synty. Into Kustannus Oy, 2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef 
SKDL:n vappumerkit 1945–1985, 1987–1989.
Guadeloupe

Guadeloupe (virallisesti Guadeloupen departementti) on Ranskan merentakainen departementti ja hallintoalue (département d'outre-mer ja myös région). Useasta saaresta muodostuneen deparementin pinta-ala on 1 628 neliökilometriä. Osana Ranskaa se on myös osa Euroopan unionia ja euroaluetta. Asukkaita on 403 355 (vuonna 2010).
Maantiede

Guadeloupe sijaitsee Pienillä Antilleilla Karibianmeren itäosassa. Sen läheisimmät naapurit ovat Britanniaan kuuluva Montserrat luoteessa ja Dominica etelässä.
Guadeloupeen kuuluu kuusi asuttua saarta ja useita pieniä asumattomia saaria. Pinta-alaa saarilla on 1 628 neliökilometriä. Pääosa Guadeloupesta kuuluu Basse-Terren ja Grande-Terren kaksoissaareen. Saaret erottaa toisistaan kapea Rivière Salée -nimellä tunnettu salmi. Kaksoissaaren kaakkoispuolella on Marie-Galante, itäpuolella La Désirade ja eteläpuolella Îles des Saintesin saariryhmä.
Vaikka pääsaaret erottaakin vain pieni salmi, ne ovat maantieteellisesti varsin erilaisia. Basse-Terre kattaa yli puolet alueen pinta-alasta. Saarta halkoo pohjois-eteläsuuntaiset vuorijonot, joiden korkein kohta on 1 467 metrin korkuinen tulivuori Soufrière. Vuoriketju on myös vedenjakaja, jolta virtaa useita jokia mereen. Tärkein joista on Grande Rivière à Goyaves. Grande-Terre on puolestaan matala, ja vain harvoissa paikoissa maasto kohoaa yli 150 metriin.
Saarten lämpötila ja kosteus eri vuodenaikoina ovat tyypilliset Karibian alueen ilmastolle. Sateita saadaan ympäri vuoden, eniten heinäkuusta marraskuuhun ulottuvan kauden aikana. Rannikoilla ja alavilla alueilla vuosittainen sademäärä on 1 200–1 500 millimetriä, vuoristoissa ja varsinkin niiden tuulenpuoleisilla rinteillä sataa enemmän. Vallitseva tuulensuunta on koillisesta puhaltava pasaatituuli. Guadeloupe on hurrikaanien reitillä, ja niitä esiintyy useimmiten elokuusta lokakuuhun kestävällä hurrikaanikaudella. Vakavampia hirmumyrskyjä ei osu näille saarille joka vuosi, mutta heikommatkin trooppiset myrskyt tuovat merkittävän osan saarten sademäärästä.
Lämpö, sade ja hedelmällinen vulkaaninen maaperä luovat hyvät olosuhteet monipuoliselle kasvillisuudelle, joka vaihtelee korkeuden mukaan ja saarelta toiselle. Noin 40 prosenttia pinta-alasta on metsien peitossa, suurimmat metsävarat ovat Basse-Terrellä, mutta Grande-Terren metsät ovat lähes kokonaan kaadettu. Rivière Saléen varrella on puolestaan mangrovesoita. Pienempien saarten kasvillisuus on hieman erilaista, ja esimerkiksi La Désiradella on kuivia metsiä, lataniapalmumetsiköitä ja kaktuksia.
Historia

Guadeloupe asutettiin ensimmäisen kerran jo 3000 eaa. Sen jälkeen alueella tuli arawakeja Orinocojoen alueelta. Karibit hävittivät kuitenkin arawakit 700-luvun aikana. Kristoffer Kolumbus löysi vuonna 1493 saaren ja nimesi sen Guadeloupeksi Santa María de Guadalupen luostarin mukaan.
Karibit estivät espanjalaisten yritykset perustaa siirtokuntia Guadaloupelle. Ranskalainen seikkailija Pierre Belain d’Esnambuc puolestaan ajoi espanjalaiset rannikolta vuonna 1626 ja perusti kauppa-aseman. Saarille tuli sen jälkeen lisää ranskalaisia uudisasukkaita, jotka hävittivät parin vuosikymmenen aikana alkuperäisasukkaat. Ranskalaiset alkoivat tämän jälkeen viljellä sokeriruokoa, jota varten he tarvitsivat myös orjia Länsi-Afrikasta.
Guadeloupella vaikutti 1700-luvun alussa voimakas johtaja Jean-Baptiste Labat, joka muun muassa perusti Basse-Terren siirtokunnan. Hän myös aseisti orjat taistelemaan englantilaisia vastaan ja perusti sokerijalostamon. Guadeloupen asema oli 1700-luvulla kuitenkin myrskyisä. Seitsenvuotisen sodan aikana se oli Britannian valtaamana vuosina 1759–1763. Ranska sai sen takaisin Pariisin rauhassa 1763. Ranskalainen yläluokka pyysi brittejä apuun, kun orjat alkoivat kapinoida vuonna 1793. Seuraavana vuonna britit ottivat saaret haltuunsa, mutta seitsemän kuukautta myöhemmin ranskalainen Victor Hugues pakotti paikallisten avustamana britit antautumaan. Hän lakkautti orjuuden ja teloitti useita satoja eurooppalaisia plantaasin omistajia. Napoleon Bonaparte lähetti kuitenkin saarelle kenraali Antoine Richepansen palauttamaan järjestyksen. Orjuus palautettiin vuonna 1802, mutta paikalliset taistelivat pitkään sitä vastaan johtajinaan muun muassa Louis Delgrès, Joseph Ignace ja Solitude.
Orjuus lakkautettiin lopullisesti vuonna 1848, ja sen jälkeen saarille alettiin tuoda aasialaisia velkaorjia. Guadeloupen talous kärsi pahoin 1800-luvun loppupuliskolla, ja tilannetta pahensi muun muassa vuosien 1865–1866 koleraepidemia, jossa kuoli noin 12 000 saarten 150 000 asukkaasta.
Guadeloupesta tuli 19. maaliskuuta 1946 Ranskan merentakainen departementti ja 31. joulukuuta 1982 alue. Saarilla kehittyi kuitenkin 1900-luvulla myös itsenäisyysliikettä, josta tuli 1970-luvulla väkivaltaisempi, kun autonomiakeskustelut hidastelivat. Saarilla tehtiin useampia pommi-iskuja, ja joitakin räjähdyksiä Pariisissa laitettiin myös Karibialaisten itsenäisyysryhmittymien nimiin. Ranska ei kuitenkaan lopulta antanut periksi vaan halusi säilyttää Guadeloupen aseman departementtina.
Vuonna 2003 järjestettiin kansanäänestys saaren asemasta osana Ranskaa. Enemmistö ei halunnut muutosta, mutta erillisten äänestysten perusteella Saint-Barthélemyn ja Saint-Martinin ranskankielisen osan asukkaiden enemmistö kannatti irrottautumista Guadeloupesta omiksi Ranskan merentakaisiksi yhteisöiksi (COM collectivité d’outre-mer).
Vuonna 2009 oli mielenosoituksia ja väkivaltaisia protesteja alhaista palkkatasoa vastaan. Ranskan hallitus suostui palkkojen nostamiseen.
Hallinto

Guadeloupen on Ranskan merentakainen departementti ja alue, ja se jaetaan edelleen kahteen arrondissementtiin, kantoneihin ja kuntiin. Guadeloupen valtionpäämies on Ranskan presidentti, jonka edustajana saarilla on prefekti. Lainsäädännöllistä valtaa käyttävät yksikamarinen yleisvaltuusto ja yksikamarinen aluevaltuusto. Yleisvaltuustossa on 43 jäsentä ja aluevaltuustossa 31 jäsentä. Edustajat kumpaankin elimeen valitaan vaaleilla kuuden vuoden välein. Guadeloupella itsellään on 3 senaattoria Ranskan senaatissa ja 4 edustajaa kansalliskokouksessa.
Talous ja liikenne

Guadeloupen talous pyörii merkittävästi julkisten palveluiden ja matkailun ympärillä. Ranskan tuet ja toisaalta ranskalaisten virkamiesten palkat pitävät saarten taloutta pystyssä. Julkishallinto, koulutus sekä terveys- ja sosiaalipalvelut työllistävät suurimman osuuden työvoimasta ja tuovat myös isoimman osuuden bruttokansantuotteesta. Turismi puolestaan on tärkein ulkomaanvaluutan lähde.
Maatalous on historiallisesti ollut Guadeloupen tärkeimpiä talouden aloja, ja vielä 2010-luvun alkupuoliskollakin 12 prosenttia työvoimasta työskenteli maataloudessa. Viljellystä maa-alasta suurin osa keskittyy sokeriruokoon tai banaaniin. Viljellyn maan suuruus on kuitenkin laskussa, ja toisaalta suurin osa maataloustuotteista menee vientiin, joten peräti 90 prosenttia ruokatuotteista joudutaan tuomaan ulkomailta. Tärkeimmät teollisuustuotteet ovat sementti, sokeri, rommi, vaatteet, puuhuonekalut ja metalliesineet. Jarryyn Pointe-à-Pitreen on kehitetty myös teollisuusaluetta ja vapaasatamaa.
Guadeloupen kauppatase on ollut jo pitkään negatiivinen, sillä sen tuonti ylittää selvästi viennin arvon. Ylivoimaisesti tärkein kauppakumppani on Ranska. Sen lisäksi kauppaa tehdään muun muassa Martiniquen, Saksan, Ranskan Guyanan ja Yhdysvaltojen kanssa. Banaaneja ja raakasokeria viedään erityisesti Ranskaan, mutta maasta viedään myös muita hedelmiä, vihanneksia, rommia ja kukkia.
Guadeloupesta on säännölliset yhteydet sekä Ranskaan että Pohjois-Amerikkaan. Pointe-à-Pitren kansainvälisen lentoaseman lisäksi pienemmilläkin saarilla on omia lentoasemiansa. Pointe-à-Pitressä on myös mineraaleja, sokeria ja viljaa käsittelevä satama, kun taas Basse-Terren satama keskittyy banaanin vientiin. Saarten välillä kulkee henkilölauttaliikennettä.
Väestö

Suurin osa Guadeloupen asukkaista on mustia entisten orjien jälkeläisiä. Kun orjuus lakkautettiin lopullisesti vuonna 1848, orjat lähtivät plantaaseilta ja asettuivat asumaan karuille asumattomille alueille. Vuosina 1854–1885 saarelle tuotiin 42 000 intialaista sopimustyöläistä.  Kun pesti päättyi, noin 39 000 intialaista jäi saarelle. Ranskalaisia, joita toimii paljon virkamiehinä ja esimiesasemissa, on vain pieni osa väestöstä. Muuttoliike Ranskaan kasvoi vuodesta 1962 alkaen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guadeloupe Wikimedia Commonsissa
| n k  Ranskan aluehallinto |
| --- | --- |
Alueet Ranskassa:  Auvergne-Rhône-Alpes  Burgundi-Franche-Comté  Bretagne  Centre-Val de Loire  Grand Est  Hauts-de-France  Île-de-France  Korsika  Normandia  Oksitania  Pays de la Loire  Provence-Alpit-Riviera  Uusi-Akvitania 
Merentakaisetalueet:  Guadeloupe  Martinique  Mayotte  Ranskan Guayana  Réunion 
Väli-Amerikan valtiot
| --- | --- |
Mantereen maat:  Belize  Costa Rica  El Salvador  Guatemala  Honduras  Meksiko  Nicaragua  Panama 
Saarivaltiot:  Antigua ja Barbuda  Bahama  Barbados  Dominica  Dominikaaninen tasavalta  Grenada  Haiti  Jamaika  Kuuba  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Trinidad ja Tobago 
Itsehallintoalueet:  Anguilla  Aruba  Bonaire  Brittiläiset Neitsytsaaret  Caymansaaret  Curaçao  Guadeloupe  Martinique  Montserrat  Navassa  Puerto Rico  Saba  Saint Barthélemy  Saint-Martin  Sint Eustatius  Sint Maarten  Turks- ja Caicossaaret  Yhdysvaltain Neitsytsaaret 
CIA:n kartta Guadeloupesta.
Soufrièren huippu.
Lasse J. Laine

Lasse Juhani Laine (6. helmikuuta 1946 Iitti – 26. elokuuta 2023 Inkoo) oli suomalainen ornitologi, biologi, tietokirjailija ja toimittaja.
Laine kirjoitti muun muassa kirjat Suomalainen lintuopas (1996), Suomen luonto-opas (2000) ja Lintuharrastajan opas (2004). Suomalainen lintuopas valittiin vuoden 1996 kauneimmaksi kirjaksi. Suomen lasten luontokirja valittiin vuoden luontokirjaksi 2010. Suomen luonto-opas on laajin yksittäinen Suomen luonnon tuntemuksen perusopas. Laine sai sen tekoon kimmokkeen pojaltaan 1990-luvulla. Vaikka kirja on suunniteltu lähinnä perheen ja luonnossa kulkijan retkioppaaksi, se soveltuu mainiosti myös kotimaisen luonnon tuntemuksen perusteokseksi kouluihin. Hän myös suomensi useita lintukirjoja ja oli mukana useiden teossa yhtenä kirjoittajana. Laine kirjoitti ensimmäisen kerran Helsingin Sanomiin vuonna 1977 ja sittemmin lakkautettuun Eläinmaailma-lehteen vuodesta 1979. Hän oli arvioidenkenen mukaan? mukaan Suomen etevin ornitologian asiantuntija. Hän teki paljon yhteistyötä ruotsalaisen Lars Jonssonin kanssa.
Laine toimi pitkään lintuharrastajien rariteettikomitean puheenjohtajana.
Laineen pro gradu -työ Helsingin yliopistossa käsitteli kirjokertun ja pikkulepinkäisen pesimäbiologiaa. Valmistumisen jälkeen hän toimi jonkin aikaa opetustehtävissä Helsingin yliopistossa. Hän retkeili laajalti ympäri maailmaa ja näki yli puolet maailman lintulajeista.
Laine oli naimisissa, ja hänellä on vuonna 1992 syntynyt poika.
Laine sairasti psoriasista ja viimeisinä vuosina syöpää, johon hän kuoli vuonna 2023.
Teokset

Suomalainen lintuopas Helsinki: Helsinki Media, 1996 ISBN 951-32-0006-X; 6. p. WSOY 2006 ISBN 951-0-26894-1
Suomen luonto-opas (WSOY, 2000). ISBN 978-951-0-23942-1
Lintuharrastajan opas (Otava 2004)
Sudenpentujen lintukäsikirja (Sanoma Magazines 2005)
Lasten oma lintukirja (Sanoma Magazines 2007)
Luonnon lumoissa (Otava 2008)
Suomen lasten luontokirja (yhdessä Iiris Kalliolan kanssa, Otava 2010)
Suomen luontovuoden opas (WSOY 2010)
Suomen luonto. Tunnistusopas (Otava 2013). ISBN 978-951-1-26260-2
Suomen lasten retkeilyopas (yhdessä Iiris Kalliolan kanssa, Otava 2014). ISBN 978-951-1-27425-4
Suomen linnut – Tunnistusopas (Otava 2023). ISBN 978-951-1-42878-7
Suomen linnut – Harrastajan opas (Otava 2017). ISBN 978-951-1-30037-3
Suomen linnut – Havaintokirja (Otava 2018). ISBN 978-951-1-32047-0
Palkinnot

Vuoden kaunein kirja 1996 teoksesta Suomalainen lintuopas
Suomen tietokirjailijat ry:n Tietokirjailijapalkinto 2008
Vuoden luontokirja 2010 teoksesta Suomen lasten luontokirja (yhdessä Iiris Kalliolan kanssa)
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2011 teoksesta Suomen lasten luontokirja (yhdessä Iiris Kalliolan kanssa)
Otavan Kirjasäätiön tietokirjapalkinto 2013
Vuoden kaunein kirja 2013 teoksesta Suomen luonto.
Tulikruunukerttuli

| Tulikruunukerttuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttulit Parulidae
Suku::  Inkakerttulit Myiothlypis
Laji::  coronata
Kaksiosainen nimi
 Myiothlypis coronata  (Tschudi, 1844) 
Synonyymit
 Basileuterus coronatus 

Alalajit 
 M. c. castaneiceps  M. c. chapmani  M. c. coronata  M. c. elatus  M. c. inaequalis  M. c. notius  M. c. orientalis  M. c. regulus 
Katso myös
   Tulikruunukerttuli Wikispeciesissä   Tulikruunukerttuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tulikruunukerttuli (Myiothlypis coronata) on luoteisessa Etelä-Amerikassa elävä kerttuleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan tulikruunukerttuli on noin 15 cm. Tulikruunukerttulin selkä, siivet ja pyrstö ovat väriltään oliivinvihreät. Päälaella on leveä oranssi raita, jota reunustavat kapeammat mustat raidat. Päässä on lisäksi mustat silmäkulmajuovat. Pää, rinta ja kaula ovat harmaat. Kaula ja rinta ovat hieman päätä vaaleammat. Tulikruunukerttulin vatsa on keltainen. Laji eroaa muista alueen kerttuleista harmaan värin runsauden perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Tulikruunukerttulia tavataan Boliviassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Perussa ja Venezuelassa. Lajia tavataan metsistä ja metsien reunamilta 1 400–3 100 metrin korkeudessa.
Elintavat ja pesiminen

Tulikruunukerttulit parit ja parvet liikkuvat hyppien kasvuston kuten köynnösten ja puiden oksien seassa. Laji seuraa usein muiden kerttulilajien muodostamia parvia.
Pesimäkausi kestää toukokuusta kesäkuuhun. Pesään naaras munii valkoisia ruskeapilkullisia munia.
Emil Jónsson

| Emil Jónsson |
| --- | --- |

Islannin pääministeri
 23. joulukuuta 1958 – 20. marraskuuta 1959  
Edeltäjä:  Hermann Jónasson
Seuraaja:  Ólafur Thors
Alþingin puhemies
 1956–1958  
Edeltäjä:  Jörundur Brynjólfsson
Seuraaja:  Jón Pálmason
Islannin ulkoministeri
 3. elokuuta 1956 – 17. lokakuuta 1956 (vt.) 31. elokuuta 1965 – 14. heinäkuuta 1971  
Edeltäjä:  Guðmundur Í. Guðmundsson Guðmundur Í. Guðmundsson
Seuraaja:  Guðmundur Í. Guðmundsson Einar Ágústsson
Islannin sosiaaliministeri
 20. marraskuuta 1959 – 31. elokuuta 1965  
Edeltäjä:  Friðjón Skarphéðinsson
Seuraaja:  Eggert G. Þorsteinsson
Islannin kalatalousministeri
 23. joulukuuta 1958 – 31. elokuuta 1965  
Edeltäjä:  Lúðvík Jósefsson
Seuraaja:  Eggert G. Þorsteinsson
Islannin kauppaministeri
 4. helmikuuta 1947 – 6. joulukuuta 1949  
Edeltäjä:  Pétur Magnússon
Seuraaja:  Björn Ólafsson
Islannin liikenneministeri
 21. lokakuuta 1944 – 6. joulukuuta 1949  
Kansanedustaja
 1934–1971  
Ryhmä/puolue:  Sosiaalidemokraattinen puolue
Vaalipiiri:  Hafnarfjörður (1934–1959), Reykjanes (1959–1971)
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. lokakuuta 1902 Hafnarfjörður
Kuollut: 30. marraskuuta 1986 (84 vuotta)
Kansalaisuus:   Islanti
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraattinen puolue
Emil Jónsson (27. lokakuuta 1902 Hafnarfjörður – 30. marraskuuta 1986) oli islantilainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi vuosina 1956–1958 Islannin parlamentin Alþingin puhemiehenä ja 1958–1959 Islannin pääministerinä, minkä lisäksi hän toimi Islannin ulkoministerinä, sosiaaliministerinä, kalatalousministerinä, kauppaministerinä ja liikenneministerinä.
Emil suoritti insinöörintutkinnon Kööpenhaminassa vuonna 1925, minkä jälkeen hän työskenteli insinöörinä Odensessa ja Hafnarfjörðurissä. Vuosina 1930–1937 hän toimi Hafnarfjörðurin kaupunginjohtajana. Vuosina 1937–1944 ja 1949–1957 hän toimi Islannin majakka- ja satamalaitoksen johtajana.
Vuoden 1934 parlamenttivaaleissa Emil valittiin Alþingiin Hafnarfjörðurin vaalipiiristä. Vuosina 1934–1937 hän toimi Alþingin 2. varapuhemiehenä, vuonna 1942 alahuoneen puhemiehenä, kerran vuonna 1942 ja myöhemmin vuosina 1942–1944 alahuoneen 1. varapuhemiehenä ja vuosina 1956–1958 Alþingin puhemiehenä. Hän toimi liikenneministerinä vuosina 1944–1949, kauppaministerinä vuosina 1947–1949, vt. ulkoministerinä elokuusta lokakuuhun 1956, kalatalousministerinä vuosina 1958–1965, pääministerinä vuosina 1958–1959, sosiaaliministerinä vuosina 1959–1965 ja ulkoministerinä vuosina 1956–1971.
Löytöretket

Klaudios Ptolemaioksen laatima maailmankartta oli tarkimpia ennen löytöretkien aikaa
Löytöretket ovat tutkimusmatkoja ennalta tuntemattomiin paikkoihin: maapallon tultua kartoitetuksi löytöretket tai tutkimusmatkat ovat jatkuneet avaruudessa ja merten syvyyksissä. Sana kuitenkin viittaa yleensä eurooppalaisten ensimmäisiin matkoihin muille mantereille ja maapallon ympäri. Varsinaisten löytöretkien aika alkoi 1400-luvun loppupuolella. Varhaisiksi löytöretkeilijöiksi voidaan kutsua esimerkiksi Marco Poloa, Leif Erikssonia ja Kristoffer Kolumbusta. Löytöretkien seurauksena eurooppalaista kulttuuria levitettiin ympäri maailmaa tuhoten monesti muiden mantereiden alkuperäistä kulttuuria. Myös erilaiset kasvit, eläimet ja taudit, kuten isorokko välittyivät mantereilta toisille.