stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Võ Thị Ánh Xuân

| Võ Thị Ánh Xuân |
| --- | --- |

Vietnamin varapresidentti
 6. huhtikuuta 2021  
Presidentti:  Nguyễn Xuân Phúc Võ Văn Thưởng Tô Lâm Lương Cường
Edeltäjä:  Đặng Thị Ngọc Thịnh
Virkaatekevä Vietnamin presidentti
 18. tammikuuta 2023 – 2. maaliskuuta 2023  
Edeltäjä:  Nguyễn Xuân Phúc
Seuraaja:  Võ Văn Thưởng
Virkaatekevä Vietnamin presidentti
 21. maaliskuuta 2024 – 22. toukokuuta 2024  
Edeltäjä:  Võ Văn Thưởng
Seuraaja:  Tô Lâm
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. tammikuuta 1970 (ikä 54)
Puoliso:  Nguyễn Khánh Hiệp
Lapset:  1
Tiedot
Puolue:  Vietnamin kommunistinen puolue
Võ Thị Ánh Xuân (s. 8. tammikuuta 1970) on vietnamilainen poliitikko ja opettaja. Xuân on tällä hetkellä Vietnamin kommunistisen puolueen 13. keskustoimeenpanevan komitean jäsen, Vietnamin sosialistisen tasavallan varapresidentti, maakunnan kansalliskokouksen valtuuskunnan 15. kansalliskokouksen edustaja An Giang. Xuân on Vietnamin historian nuorin varapresidentti.
Lähde

↑  Niên yết danh sách ở 04 đơn vị bầu cử đại biểu Quốc hội tuyengiaoangiang.vn. Viitattu 10.12.2024. (vietnam)
↑  Tuoi Tre verkossa: Vo Thi Anh Xuan on Vietnamin varapresidentti TUỔI TRẺ ONLINE.  6.4.2021. Viitattu 10.12.2024. (vietnam)
Kristus pysähtyi Eboliin

| Kristus pysähtyi Eboliin> Cristo si è fermato a Eboli |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Francesco Rosi
Käsikirjoittaja:  Francesco Rosi
Perustuu:  Carlo Levin romaaniin Jumalan selän takana
Tuottaja:  Franco Cristaldi Nicola Carraro
Säveltäjä:  Piero Piccioni
Kuvaaja:  Pasqualino De Santis
Leikkaaja:  Ruggero Mastroianni
Tuotantosuunnittelija:  Andrea Crisanti
Lavastaja:  Andrea Crisanti
Pääosat:   Gian Maria Volonté  Paolo Bonacelli  Alain Cuny  Lea Massari  Irene Papas 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska Italia
Tuotantoyhtiö:   Radiotelevisione Italiana 2  Vides Cinematografica  Action Films  Gaumont 
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1979
Kesto:  150 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kristus pysähtyi Eboliin on Francesco Rosin ohjaama italialainen draamaelokuva vuodelta 1979. Se perustuu Carlo Levin kirjaan Cristo si è fermato a Eboli, joka ilmestyi vuonna 1945. Elokuva on suurelta osin kuvattu Materan kaupungissa Kaakkois-Italiassa.
Pohjana oleva Levin romaani on ilmestynyt suomeksi nimellä Jumalan selän takana. Se kertoo 1930-luvun Italiasta, jossa kaupunkilaisälykkö joutuu sisäiseen karkotukseen Etelä-Italiaan pieneen Gaglianon kylään, todellisuudessa Alianon kylään. Elokuvan ja alkuperäisteoksen nimi viittaa gaglianolaiseen sanontaan, jonka mukaan seutu on niin syrjäistä, etteivät sinne ole ehtineet Kristus, kristinusko tai muutkaan ajanlaskun alun jälkeiset muutokset. Eboli on kaupunki Gaglianon ja Italian suurten kaupunkien, Napolin ja Rooman välillä.
Pääosissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Gian Maria Volonté  | … |  Carlo Levi   |
|   Paolo Bonacelli  | … |  pormestari Luigi Magalone   |
|   Alain Cuny  | … |  paroni Rotunno   |
|   Lea Massari  | … |  Luisa Levi   |
|   Irene Papas  | … |  Giulia    |
Friedrich Martens

| Friedrich Martens |
| --- | --- |
 Friedrich Martens vuonna 1878.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. elokuuta 1845 Pärnu, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 20. heinäkuuta 1909 (63 vuotta) Valga, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Ammatti:  diplomaatti, juristi ja oikeustieteilijä
Friedrich Fromhold Martens (tunnetaan myös nimellä Friedrich Fromhold von Martens sekä ven. Фёдор Фёдорович Мартенс, Fjodor Fjodorovitš Martens ja ransk. Frédéric Frommhold (de) Martens; 27. elokuuta (J: 15. elokuuta) 1845 Pärnu – 20. heinäkuuta (J: 7. heinäkuuta) 1909 Valga) oli virolaissyntyinen Venäjän keisarikunnan palveluksessa toiminut diplomaatti, juristi ja oikeustieteilijä, jolla on ollut merkittävä vaikutus modernille kansainväliselle oikeudelle. Hän jäi lapsena orvoksi ja kasvoi köyhissä oloissa, mutta päätyi aikansa tunnustetuimpien oikeusoppineiden joukkoon.
Martens toimi Pietarin keisarillisen yliopiston professorina ja kirjoitti kansainväliseen oikeuteen keskittyneitä tieteellisiä teoksia, jotka tekivät hänestä jo omana aikanaan tunnetun ympäri maailman. Hän työskenteli kansainvälisen diplomatian parissa osallistuen Haagin rauhankonferensseihin ja lukuisiin muihin kansainvälisiin konferensseihin Venäjän ulkoministeriön edustajana sekä toimi rauhanvälittäjänä monissa valtioiden välisissä konflikteissa. Ensimmäisen Haagin rauhankonferenssin yhteydessä hän muotoili Martensin lausekkeena tunnetun kansainvälisen humanitaarisen oikeuden periaatteen, joka on myöhemmin eri tavoin sisällytetty kaikkiin Geneven sopimuksiin. Martens toimi välitystuomarina kahdessa ensimmäisessä Haagin pysyvään välitystuomioistuimeen tuodussa riidassa ja osallistui Portsmouthin rauhansopimuksesta käytyihin neuvotteluihin.
Martens sai useita tunnustuksia työstään tieteen ja rauhan edistäjänä. Häntä esitettiin jokaisena vuotena vuosien 1901 ja 1908 välillä Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi. Lisäksi hänet nimettiin Kansainvälisen oikeuden instituutin ja Ranskan instituutin jäseneksi sekä useiden arvostettujen yliopistojen kunniatohtoriksi.
Elämä > Lapsuus ja syntyperä

Friedrich Martens syntyi vuonna 1845 Pärnussa, joka tuolloin oli osa Venäjän keisarikuntaa ja Liivinmaan kuvernementtia. Martensin lapsuudesta tiedetään hyvin vähän, mutta se oli todennäköisesti hänelle vaikeaa aikaa. Sitä kuvaa se, että hän ei myöhemmin esiin tulleissa päiväkirjoissaan kirjoittanut mitään vanhemmistaan, perheestään tai lapsuudestaan. Martens menetti räätälinä työskennelleen isänsä neljävuotiaana ja äitinsä yhdeksänvuotiaana, minkä jälkeen sukulaiset lähettivät hänet Pietariin Pyhän Pietarin ja Paavalin luterilaisen kirkon yhteydessä toimineeseen orpokotiin. Martens kasvatettiin ja hän kävi koulunsa saksan kielellä.
Historiankirjoituksessa on erilaisia näkemyksiä Martensin syntyperästä. Erityisesti virolaisissa lähteissä Martensin on esitetty olleen etnisesti virolainen. Sen sijaan varsinkin saksalaisissa lähteissä hänen on esitetty kuuluneen baltiansaksalaiseen sukuun, johon saksalaisperäiseltä kuulostava sukunimi viittaa. Virolaistaustaa puolustaa suvun heikko sosiaalinen asema – saksalaisperäiset suvut edustivat yleisesti Liivinmaan yläluokkaa. Martensin isovanhemmat olivat kuitenkin tiettävästi virolaisia talonpoikia. Saksankielisestä kasvatuksesta ja koulutuksesta etnistä syntyperää ei voida kiistattomasti päätellä. Viro on historian saatossa ollut pitkään Saksan vaikutuspiirissä, joten Martensin lapsuudessa monet virolaiset osasivat saksaa. Martensin syntyperäistä virolaisuutta tukevaan päätelmään on päädytty kattavissa kirkonkirjoihin ja orpokotien rekisteriaineistoihin perustuvissa tutkimuksissa. Heinäkuussa 1909 Postimees-lehdessä julkaistussa kuolinuutisessa Martensia kutsuttiin syntyperäiseksi virolaiseksi.
Pietarissa Martens otti käyttöön venäjänkielisen nimen Fjodor Fjodorovitš, jolla hänet myöhemmin yleisesti tunnettiin. Erityisesti ranskankielisissä yhteyksissä ja julkaisuissa hänen nimensä on myöhemmin ilmaistu muodossa Frédéric Frommhold.
Elämä > Opinnot ja akateeminen ura

Vaikeista lähtökohdistaan huolimatta nuori Friedrich menestyi hyvin koulussa. Hyvänä oppilaana hän pääsi siirtymään orpokodin koulusta maineikkaaseen Petrischuleen, josta hän valmistui täyden kymnaasitutkinnon suorittaneena vuonna 1863. Samana vuonna hän kirjoittautui Pietarin keisarillisen yliopiston oikeustieteelliseen tiedekuntaan, josta hänelle myönnettiin maisterin tutkinto vuonna 1869. Martensin maisterin tutkinnon lopputyö käsitteli oikeutta yksityiseen omaisuuteen sota-aikana. Lahjakkaana opiskelijana tunnustettu Martens lähti opintojensa aikana 1867–1868 vuodeksi opintomatkalle ulkomaille, Wienin, Heidelbergin ja Leipzigin yliopistoihin.
Tohtorin tutkintonsa Martens sai vuonna 1873, kun hän onnistuneesti puolusti konsuleita ja konsulaarista lainkäyttöä itämaissa käsitellyttä väitöskirjaansa. Väitöskirja heijastelee tuon ajan kolonialistisia ja imperialistisia asenteita, jotka näkyvät muun muassa tavassa jakaa kansakunnat normatiivisesti sivistyneisiin ja ei-sivistyneisiin. Väitöskirjassaan Martens esittää, että orientin sivistyksen taso voi nousta ainoastaan lännen harjoittaman konsulaarisen lainkäytön välityksellä. Martens osoitti väitöskirjassaan ja useissa myöhemmissä kirjoituksissaan uskovansa, että kansainvälisellä oikeudella tuli hallinnoida ainoastaan eurooppalaisten tai eurooppalaisperäisten sivistysmaiden välisiä suhteita. Esimerkiksi useat Aasian ja Afrikan maat eivät hänen ajattelussaan ansainneet kansainvälisen oikeuden täysivaltaista oikeussubjektin asemaa ja oikeuksia, vaan kyseisten maiden ja sivistysmaiden välisiä suhteita tuli hallinnoida luonnonoikeuden kautta. Martens näki, että valtion tuli kunnioittaa liberaalien arvojen mukaisia ihmisoikeuksia ja yksilönvapauksia maan sisäisesti ennen kuin se voi saavuttaa aseman kansainvälisen oikeuden subjektina. Martensin ajattelussa sivistymättömät kansat eivät kyenneet ymmärtämään kansainvälisiä suhteita määrittäviä juridisia ja moraalisia periaatteita, joten he eivät voineet kantaa kansainvälisen oikeuden edellyttämää vastuuta.
Yliopistourallaan Martens eteni Pietarin yliopiston kansainvälisen oikeuden professoriksi, jossa tehtävässä hän toimi vuosina 1873–1905. Martensin seuraaja professuurissa oli hänen oma oppilaansa Mihail Taube. Tämän tehtävän ohella Martens opetti muissa arvostetuissa oppilaitoksissa. Hän esimerkiksi toimi julkisoikeuden professorin tehtävässä Pietarin keisarillisessa Aleksanterin lyseossa.
Elämä > Diplomaattiura

Martens loi akateemisen uran ohella vaikuttavan uran ulkopolitiikan käytännön tehtävissä, sillä hän työskenteli vuodesta 1868 alkaen neljäkymmentä vuotta Venäjän ulkoministeriön palveluksessa. Hän toimi vuodesta 1874 lähtien ulkoministeri Aleksandr Gortšakovin lakiasiantuntijana ja myöhemmin Venäjää kansainvälisissä yhteyksissä edustaneena diplomaattina. Vuonna 1881 hänet nimitettiin ulkoministeriön valtakunnanneuvoston jäseneksi. Tässä arvovaltaisessa tehtävässä Martens pysyi elämänsä loppuun saakka. Diplomaattina Martens työskenteli kolmen Venäjän keisarin, Aleksanteri II:n, Aleksanteri III:n ja Nikolai II:n, alaisuudessa.
Työskennellessään Venäjän ulkoministeriössä Martens osallistui Venäjän valtuutettuna käytännössä kaikkiin kansainvälisiin konferensseihin, joihin maa lähetti edustajansa. Hän esimerkiksi edusti maataan vuoden 1874 Brysselin konferenssissa ja vuodesta 1887 lähtien Punaisen Ristin kansainvälisissä konferensseissa. Kansainvälisen oikeuden saralla 1800-luvun jälkimmäinen puolisko oli merkittävää aikaa, sillä tuolloin perustettiin ensimmäisiä hallitustenvälisiä järjestöjä ja solmittiin ensimmäiset monenkeskiset valtiosopimukset. Ensimmäiset yleissopimukset koskivat erityisesti sodankäynnin sääntöjä, joiden laatimiseen myös Martens otti osaa.
Elämä > Kuolema

Friedrich Martens kuoli 20. heinäkuuta 1909 Valgan rautatieasemalla saatuaan sydänkohtauksen. Hän oli junamatkalla kesäasunnoltaan kohti Pietaria. Martens haudattiin Pietariin. Postimees-lehdessä julkaistussa kuolinuutisessa oli seuraava teksti: ”Professori Martens, entinen Pietarin yliopiston kansainvälisen oikeuden professori, ulkoministeriön pysyvä jäsen, on sähkeen mukaan kuollut Virossa Valgan rautatieasemalla 7. heinäkuuta. Edesmennyt oli syntyperäinen virolainen.”
Kirjallinen tuotanto

Friedrich Martens oli jo omana aikanaan kansainvälisesti tunnustettu oikeusoppinut, jonka kirjallinen tuotanto kansainvälisen oikeustieteen alalla on huomattava. Maailmanlaajuiseen maineeseen hänet nosti vuosina 1874–1909 ilmestynyt poikkeuksellisen laajamittainen 15-osainen teossarja, joka teksti oli vierekkäisinä sarakkeina ranskaksi (Recueil des traités et conventions conclus par la Russie avec les puissances etrangeres) ja venäjäksi (Sobranije traktatov i konventsij, zakljutjonnyh Rossieju s inostrannymi deržavami). Kokoelma esittelee kattavasti niitä Venäjän ja muiden valtioiden välisiä sopimuksia sekä yksityiskohtaisia kommentteja diplomaattisista ja historiallisista olosuhteista, joiden vallitessa sopimukset on laadittu. Teoksessa esitellään arvovaltaiseksi koettujen Länsi-Euroopan suurvaltojen, Itävallan, Preussin, Englannin ja Ranskan, kanssa laaditut valtiosopimukset. Kuitenkin esimerkiksi Osmanien valtakunnan, Bysantin, Persian ja Kiinan kanssa laaditut sopimukset on tietoisesti jätetty pois. Teos pohjautui Venäjän keisarin arkistoihin, joihin tutustumiseen Martensille myönnettiin erityisoikeus. Martens jatkoi sarjan julkaisua kuolemaansa saakka.
Toinen tärkeä osa Martensin kirjallista tuotantoa on vuonna 1882 venäjäksi ilmestynyt sivistysmaiden kansainvälistä oikeutta käsitellyt kaksiosainen teos Sovremennoje meždunarodnoje pravo tsivilizovannyh narodov, joka on Martensin luentoihin perustunut tutkielma. Teoksessa kansakunnat jaettiin ajalleen tyypilliseen tapaan kansainvälisen oikeuden alaisiin sivistyneisiin kansoihin ja sivistymättömiin kansoihin, joiden osalta sovellettavissa on ainoastaan luonnonoikeus. Teos käännettiin pian julkistamisensa jälkeen seitsemälle kielelle ja siitä tuli vuosikymmenien ajaksi käytetyin oikeustieteen oppikirja venäläisissä yliopistoissa.
Kirjallinen tuotanto > Valikoima teoksia

O prave tšastnoi sobstvjennosti vo vremja voiny (1869, suom. Oikeudesta yksityisomaisuuteen sodan aikana), maisterin tutkinnon lopputyö
O konsulah i konsul'skoi jurisdiktsii na Vostoke (1873, suom. Konsulien ja konsulaattien toimivallasta Itämaissa), väistöskirja
Recueil des traités et conventions conclus par la Russie avec les puissances etrangeres (1874–1909, suom. Kokoelma Venäjän ja ulkovaltojen välisiä valtiosopimuksia ja yleissopimuksia)
Vostotšnaja voina i Brjussel'skaja konferentsija 1874–1878 (1878, suom. Itämainen sota ja Brysselin konferenssi 1874–1878)
La question Égyptienne et le droit international (1882, suom. Egyptin kysymys ja kansainvälinen oikeus)
Sovremennoje meždunarodnoje pravo tsivilizovannyh narodov (1882, suom. Sivistyneiden kansakuntien moderni kansainvälinen oikeus)
Tunnustukset ja merkitys > Tunnustukset

Friedrich Martens oli yksi aikansa kansainvälisesti vaikutusvaltaisimpia henkilöitä, jonka merkitys rauhan, humanitaarisen oikeuden ja kansainvälisen yhteisön edistäjänä on huomattava. Oxfordin, Cambridgen, Edinburghin ja Yalen yliopistot ovat myöntäneet Martensille kunniatohtorin arvon. Lisäksi hänet valittiin Ranskan instituutin ja useiden muiden yliopistollisten instituuttien jäseneksi. Vuonna 1874 Martens kutsuttiin jäseneksi vuotta aiemmin perustettuun kansainvälisen oikeuden instituuttiin (ransk. Institut de Droit International), jonka varapuheenjohtajaksi hänet myöhemmin valittiin kahteen otteeseen. Hän oli aktiivinen instituutin jäsen ja oli kirjoittamassa useita sen nimissä annettuja julkaisuja, jotka käsittelivät muun muassa Suezin kanavan suojelualuetta (1879) ja purjehdusta kansainvälisillä joilla (1887).
Martensia esitettiin Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi jo vuonna 1901, jolloin palkinto jaettiin ensimmäisen kerran. Myöhemmin häntä esittivät eri tahot rauhanpalkinnon saajaksi kaikkina seuraavina vuosina aina vuoteen 1908 saakka. Neljällä ensimmäisellä kerralla hän päätyi ehdotusten pohjalta laaditulle lyhyelle listalle, jolta palkinnon saaja lopulta valitaan. Esitysten tekijöiden joukossa olivat muun muassa tanskalainen poliitikko Henning Matzen ja itävaltalainen oikeustieteilijä Heinrich Lammasch. Encyclopædia Britannican 11. painoksessa vuonna 1909 ilmoitettiin virheellisesti, että Martens olisi saanut Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1902.
Virossa on vuonna 2004 perustettu Martensin perintöä vaaliva seura Martensi Selts, jonka tarkoituksena on edistää tieteen ja opetuksen kehitystä kansainvälisen oikeustieteen ja kansainvälisten suhteiden aloilla. Tarkoitusta toteuttaakseen yhdistys julkaisee näitä aloja käsitteleviä teoksia ja tieteellistä aikakausjulkaisua.
Tunnustukset ja merkitys > Aatelointi

Sekä Martens itse että muut käyttivät nimen edessä 1870-luvulta lähtien aatelisuuteen viittaavia von- ja de-prepositioita. On kuitenkin epäselvää, milloin ja millä tavoin hänet on aateloitu. Martensin nimeä ei ole rekisteröity Liivinmaan aatelismatrikkeleihin eikä alueen ritarikuntien kirjoihin. On pidetty mahdollisena, että henkilökohtaisen tai perinnöllisen aatelisuuden sijaan nimimuodot viittaavat Martensin korkeaan asemaan Venäjän hallinnossa.
Tunnustukset ja merkitys > Jälkimaine

Vajaat kymmenen vuotta Martensin kuoleman jälkeen keisarillinen Venäjä joutui väistymään bolševikkien valtaannousun ja Neuvostoliiton synnyn tieltä. Kommunistisessa Neuvostoliitossa keisarin ajan diplomaattien arvostus ei ollut pelkästään positiivista, joten muun muassa Martensin kansainvälisen tason saavutuksia vähäteltiin tietoisesti. Neuvostoliiton sortumisen jälkeen kunnioitus Martensin perintöä kohtaan on kuitenkin jälleen noussut erityisesti Venäjällä, jossa hänen kunniakseen on muun muassa julkaistu postimerkki vuonna 2014. Hänen alun perin vuonna 1882 ilmestyneestä oppikirjastaan on otettu Venäjällä uusintapainos vielä 2000-luvulla.
Nykypäiviin saakka on huomiota herättänyt Martensin ristiriitaiselta vaikuttava asema riippumattomana kansainvälisen oikeuden oikeustieteilijänä ja toisaalta yksittäisen valtion ulkopoliittisena edunvalvojana. Martensin kärkkäänä kriitikkona mainitaan usein saksalais-amerikkalainen oikeushistorioitsija Arthur Nussbaum, joka vuonna 1952 julkaistussa artikkelissaan syytti Martensia kansainvälisen oikeuden oikeusperiaatteiden vääristelystä ja objektiivisen näkökulman puutteesta. Nussbaumin mukaan Martens ei ollut oikeustieteilijänä ja rauhanvälittäjänä riippumattomassa asiantuntija-asemassa, vaan hän ajoi Venäjän etua ja häntä jopa ohjailtiin Venäjän valtionjohdon taholta. Martensin päiväkirjoista on selvinnyt, että hän kävi usein itse kamppailua juuri tämän ristiriidan parissa. Martens joutui usein vastoin omia vakaumuksiaan käyttämään oikeudellista osaamistaan kehittääkseen perusteluita despoottisenakin näkemänsä Venäjän keisarikunnan kansainvälisille toimille.
Populaarikulttuurissa

Friedrich Martens on päähenkilö virolaisen kirjailijan Jaan Krossin historiallisessa romaanissa Professori Martensin lähtö (1984, alkuperäisteos Professor Martensi ärasõit). Tarinassa minäkertojana esiintyvä päähenkilö peilaa pohdinnoissaan elämäänsä saksalaiseen Georg Friedrich von Martensiin (1756–1821), joka oli Friedrich Martensin tavoin kansainvälisen oikeuden oikeustieteilijä ja diplomaatti. Teoksen tapahtumat sijoittuvat Martensin viimeiselle junamatkalle, joka päättyi hänen kuolemaansa Valgan rautatieasemalla. Matkalla päähenkilö tapaa Helsingin yliopistossa opiskelleen nuoren virolaisen naisen Hella Wuolijoen.
Krossin romaani on usein mainittu huomionarvoisena Martensin elämäkertana, vaikka kyseessä on fiktiivinen teos. Krossin on myöhemmässä historian tutkimuksessa todettu perehtyneen erittäin perusteellisesti Martensin elämään, vaikka tarinassa onkin joitain selviä poikkeamia todellisuudesta. Kirjailijalla itsellään on samanlainen tausta kuin romaanin päähenkilöllä juristin koulutuksen saaneena virolaissyntyisenä miehenä, joka yliopistourallaan keskittyi nimenomaan kansainväliseen lainsäädäntöön.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Martensin perintöä vaaliva yhteisö Martensi Selts (viroksi) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Martensin väitöskirja vuodelta 1873.
Venäjän delegaatio Haagin rauhankonferenssissa 1899 (Martens alarivissä toinen vasemmalta).
Portsmouthin rauhansopimuksen delegaattien vastaanotto vuonna 1905 (Martens alarivissä 6. vasemmalta).
Martensin kuolinuutinen julkaistiin Postimees-lehdessä kesäkuussa 1909.
Friedrich Martens vuonna 1880.
Friedrich Martens vuoden 2014 venäläisessä postimerkissä.
Paperi T

| Henri Pulkkinen |
| --- | --- |
 Paperi T esiintymässä Ruger Hauerin kanssa Bar Kinossa, Porissa maaliskuussa 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1986 (ikä 38)
Muusikko
Taiteilijanimi:  Paperi T Paperitiikeri Paperi-T Papru Paperi Tee Paperi-THC
Tyylilajit:  rap
Yhtyeet:  Ruger Hauer Paavoharju
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Paperi T (oikealta nimeltään Henri Pulkkinen) on porvoolainen, nykyään Helsingissä asuva rap-artisti, DJ ja runoilija. Hän on myös Radio Helsingin musiikkipäällikkö.
Ura > Ruger Hauer

Paperi T oli osa Ruger Hauer -nimistä rap-yhtyettä, johon kuuluivat hänen lisäkseen MC:t Pyhimys ja Tommishock. Yhtyeen ensimmäinen Se syvenee syksyllä -albumi julkaistiin 24. marraskuuta 2010 Monsp Recordsin kautta.
Ruger Hauerin toinen pitkäsoitto Erectus julkaistiin 26. lokakuuta 2012 myös Monsp Recordsin kautta. Se nousi Suomen virallisen albumilistan 16. sijalle.
Yhtyeen kolmas pitkäsoitto Ukraina julkaistiin Monsp Recordsin kautta 25. lokakuuta 2013. Albumi nousi 15. sijalle Suomen virallisella albumilistalla. Sen kappaleesta "Jenkem" on julkaistu musiikkivideo.
Ruger Hauerin neljäs pitkäsoitto Mature julkaistiin 2016 Universal Musicin alaisen Johanna Kustannuksen kautta.
Ura > Sooloura

Paperi T:n ensimmäinen sooloalbumi Malarian pelko julkaistiin  17. huhtikuuta 2015 Universal Musicin alaisen Johanna Kustannuksen kautta. Albumin ensimmäinen single ”Sä jätät jäljen” julkaistiin 14. marraskuuta 2014 videona YouTubessa. Toinen musiikkivideo ”Resnais, Beefheart & Aalto” julkaistiin 6. helmikuuta 2015 ja kolmas ”Elokuva” 10. huhtikuuta 2015. Albumi nousi julkaisuviikollaan Suomen virallisen albumilistan kärkeen. Malarian pelko palkittiin huhtikuussa 2016 Teosto-palkinnolla.
Artistin toinen studioalbumi Kaikki on hyvin julkaistiin 15. kesäkuuta 2018. Levyn nimikkokappale ”Kaikki on hyvin” julkaistiin singlenä 4. huhtikuuta sekä ”Paniikki”-musiikkivideon kera 24. toukokuuta 2018.
Ura > Muut projektit

Paperi T ja Khid julkaisivat Ex ovis pullus non natis serò fit ullus -nimisen EP:n 6. kesäkuuta 2013. EP:n julkaisi Monsp Records, ja se julkaistiin rajoitettuna vinyylipainoksena sekä digitaalisena julkaisuna.
18. lokakuuta 2013 Paperi T julkaisi yhdessä Paavoharju-yhtyeen kanssa albumin Joko sinä tulet tänne alas tai minä nousen sinne Svart Recordsin kautta.. Se nousi Suomen virallisen albumilistan sijalle 11.
Paperi T on myös vieraillut muun muassa porvoolaisten rap-artistien kappaleilla. Hän myös juontaa ohjelmia Radio Helsingillä.
Paperi T:ltä ilmestyi 29. syyskuuta 2016 Kosmoksen kustantamana post-alfa-runoteos, jonka 2 500 kappaleen ensipainos myytiin loppuun kahdessa päivässä. Kirjasta on tehty jo neljä painosta.
Tammikuussa 2017 Paperi T valittiin Radio Helsingin musiikkipäälliköksi.
Elokuussa 2019 Pulkkinen nimettiin PME Recordsin A&R-päälliköksi.
Yksityiselämä

Koulutukseltaan Paperi T on medianomi.
Diskografia

Pääartikkeli: Paperi T:n diskografia
Luettelo Paperi T:n kappaleista
Diskografia > Albumit

Ruger Hauer – Se syvenee syksyllä (2010)
Ruger Hauer – Erectus (2012)
Paavoharju – Joko sinä tulet tänne alas tai minä nousen sinne (2013)
Ruger Hauer – Ukraina (2013)
Paperi T – Malarian pelko (2015)
Ruger Hauer – Mature (2016)
Paperi T – Kaikki On Hyvin (2018)
Paperi T & Khid – HBD RIP (2020)
Paperi T – Joka päivä jotain katoaa (2023)
Diskografia > EP.t

Paperi T & Khid – Ex ovis pullus non natis serò fit ullus (2013)
Diskografia > Singlet

Sä jätät jäljen (2014)
Resnais, Beefheart & Aalto (2015)
Elokuva (2015)
Kaikki on hyvin (2018)
Paniikki (2018)
Kolari – Paperi T & Khid (2020)
Basilikanlehtiä (2023)
muuttolinnut, rantahiekkaa, (feat. Pariisin Kevät, 2023)
Joo joo (2023)