stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu
Historiaa > Teatterikorkeakoulu (1979–2013)

Nykyinen kaksikielinen Teatterikorkeakoulu syntyi lopulta vuonna 1979, kun Suomen Teatterikoulu ja Svenska Teaterskolan yhdistyivät. Sen yhteyteen liitettiin myös vuonna 1956 perustettu Teatterialan keskuskirjasto, jonka nimi vaihdettiin vuonna 1992 muotoon Teatteri- ja tanssialan keskuskirjasto ja vuonna 2001 nykyiseen muotoonsa Teatterikorkeakoulun kirjasto.
Teatterikorkeakoulu sai Jouko Turkan rehtorikaudella 1980-luvun alkupuolella runsaasti huomiota koulussa käytettyjen opetusmenetelmien vuoksi. Kesäkuussa 1983 oikeuskansleri Kai Korte pyysi Turkalta ja opetusministeriöltä selvityksen siitä, miksi Teatterikorkeakoulun pääsykokeissa oli käytetty väkivaltaa kouluun pyrkijöitä kohtaan. Jumalan teatteri -skandaali tammikuussa 1987 paljasti Teatterikoulun vaikean sisäisen tilanteen. Teatterikriitikko Juha-Pekka Hotinen näki tapauksen nuoren näyttelijäsukupolven kapinana ”veltostunutta” suomalaista teatterilaitosta kohtaan.
Teatterikorkeakoulun opetus- ja tutkimustarjonta on laajentunut perinteisten näyttelijä-, ohjaaja- ja dramaturgikoulutusten lisäksi tanssialaan (1983), valo- ja äänisuunnitteluun (1986) ja esitystaiteeseen ja -teoriaan (2001). Tanssitaiteen laitoksella alkanut tanssinopettajakoulutus siirtyi vuonna 1997 omaksi tanssi- ja teatteripedagogiikan laitokseksi, jossa alkoi myös erillinen teatteri-ilmaisun opettajan (myöh. teatteriopettajan) koulutusohjelma.
Historiaa > Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu (2013–)

Teatterikorkeakoulu liittyi Kuvataideakatemian ja Sibelius-Akatemian kanssa osaksi uutta Taideyliopistoa vuoden 2013 alusta. Tällöin yliopistosta tuli yliopiston akatemia ja nimeksi tuli Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu. Johtajan titteli vaihtui rehtorista dekaaniksi.
Historiaa > Rehtorit ja dekaanit > Rehtorit

Eero Melasniemi 1979–1982
Jouko Turkka 1983–1985
Outi Nyytäjä 1985–1987
Marianne Möller 1987–1988 vt.
Maija-Liisa Márton 1988–1990
Raila Leppäkoski 1990–1991
Kari Rentola 1991–1997
Lauri Sipari 1997–2005
Paula Tuovinen 2005–2013
Historiaa > Rehtorit ja dekaanit > Dekaanit

Paula Tuovinen 2013–2014
Maarit Ruikka 2014–2023
Otso Huopaniemi 2023–
Ylioppilaskunta

Taideyliopistossa ja sen akatemioissa opiskelijoita edustaa ja heidän etujaan valvoo ylioppilaskunta. Kaikki Teatterikorkeakoulun perustutkinto-opiskelijat kuuluvat Taideyliopiston ylioppilaskuntaan, joka muodostui Teatterikorkeakoulun ylioppilaskunnan yhdistyessä Kuvataideakatemian ja Sibelius-Akatemian ylioppilaskuntien kanssa 1. tammikuuta 2013.
Alumnitoiminta

Teatterikorkeakoulun alumneiksi kutsutaan henkilöitä, jotka ovat suorittaneet Teatterikorkeakoulussa tai sitä edeltävissä oppilaitoksissa teatteri- ja tanssialan tai siihen rinnastettavan tutkinnon. He voivat liittyä Teatterikorkeakoulun alumniyhdistykseen, jonka tehtävänä on toimia muun muassa alumnien välisenä yhdyssiteenä. Yhdistykseen voivat kuulua myös Teatterikorkeakoulun ja sen edeltäjien nykyiseen tai entiseen henkilökuntaan kuuluneet.
Alumniyhdistys on nimennyt vuodesta 2011 vuosittain jonkin taiteilijan, pedagogin tai muussa teatterityössä huomionarvoisella tavalla ansioituneen henkilön Vuoden alumniksi. Ensimmäinen Vuoden alumni oli Seela Sella (2011). Vuonna 2012 Vuoden alumneiksi valittiin Pauliina Feodoroff ja Milja Sarkola. Vuonna 2013 Vuoden alumneiksi valittiin Hanna Kirjavainen ja Miko Jaakkola.
Opetus ja tutkimus > Tutkinnot

Teatterikorkeakoulussa voi suorittaa perustutkintoina alemman ja/tai ylemmän korkeakoulututkinnon sekä näiden jälkeen suoritettavia jatkotutkintoja.
Teatterikorkeakoulussa suoritettava alempi korkeakoulututkinto on joko tanssitaiteen tai teatteritaiteen kandidaatin tutkinto. Se on laajuudeltaan 180 opintopistettä, ja sen ohjeellinen suoritusaika on kolme vuotta täysipainoisesti opiskeltuna.
Tanssitaiteen/maisterin tutkinto suoritetaan vastaavan kandidaatin tutkinnon tai muun vastaavan tutkinnon (esimerkiksi ammattikorkeakoulussa tai ulkomailla suoritetun tutkinnon) pohjalta. Tutkinto on laajuudeltaan 120 opintopistettä, ja sen suorittaminen kestää kaksi vuotta täysipainoisesti opiskeltuna.
Maisterin tutkinnon suorittamisen jälkeen on mahdollista jatkaa jatkotutkintoihin, joko lisensiaatintutkintoon tai suoraan tohtorintutkintoon. Tanssitaiteen/teatteritaiteen lisensiaatin tutkinto on laajuudeltaan 120 opintopistettä, mikä vastaa kahden vuoden täysipäiväisiä opintoja.  Tanssitaiteen/teatteritaiteen tohtorin tutkinto on laajuudeltaan 240 opintopistettä, mikä vastaa neljän vuoden opintoja.
Opetus ja tutkimus > Koulutusohjelmat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Koulutusohjelma | Teatteritaiteen kandidaatti (TeK) | Teatteritaiteen maisteri (TeM) | Tanssitaiteen kandidaatti (TanssitK) | Tanssitaiteen maisteri (TanssitM) |
| Näyttelijäntaiteen koulutusohjelma | X | X |  |  |
| Ohjauksen koulutusohjelma | X | X |  |  |
| Dramaturgian koulutusohjelma | X | X |  |  |
| Master's Degree Programme in Live Art and Performance Studies (LAPS) |  | X |  |  |
| Ruotsinkielisen näyttelijäntyön koulutusohjelma | X | X |  |  |
| Tanssin koulutusohjelma |  |  | X |  |
| Tanssijan maisteriohjelma |  |  |  | X |
| Koreografin maisteriohjelma |  |  |  | X |
| Valosuunnittelun koulutusohjelma | X | X |  |  |
| Äänisuunnittelun koulutusohjelma | X | X |  |  |
| Tanssinopettajan maisteriohjelma |  |  |  | X |
| Teatteriopettajan maisteriohjelma |  | X |  |  |
Opetus ja tutkimus > Koulutusohjelmat > Entiset laitokset

Ohjaajantyön laitos (1979–1994)
Dramaturgian laitos (1979–1994)
Ohjaajantyön ja dramaturgian laitos (1994–2004)
Näyttelijäntyön laitos (1979–2004)
Teatteritaiteen laitos (2004–2013)
Svenska institutionen för skådespelarkonst (2004–2013)
Tanssitaiteen laitos (1983–2013)
Valo- ja äänisuunnittelun laitos (1986–2013)
Tanssi- ja teatteripedagogiikan laitos (1996–2013)
Opetus ja tutkimus > Tilat

Teatterikorkeakoulun nykyiset tilat sijaitsevat Helsingin Sörnäisissä kahdessa rakennuksessa: TeaK-Kookoksessa (Haapaniemenkatu 6) ja Teak-Vässissä (Lintulahdenkatu 3). TeaK-Kookoksessa toimii korkeakoulun kaikki toiminta valo- ja äänisuunnittelua lukuun ottamatta; valo- ja äänisuunnittelu toimii TeaK-Vässissä. TeaK-Kookoksen tilat otettiin käyttöön vuonna 2000 ja TeaK-Vässin vuonna 2007. Päärakennus on ollut ennen Kookoksen saippua- ja margariinitehdas sekä Koneen hissitehdas. Tiloissa on suuri teatterisali ja useampia studioita julkisia esityksiä varten ja laaja esittävään taiteeseen erikoistunut kirjasto. TeaK-Vässi on entisessä Elannon varastokiinteistössä.
Historiansa aikana on Teatterikorkeakoulu sijainnut useassa eri paikassa. Perustamisestaan aina vuoteen 1992 saakka korkeakoulu toimi Eirassa Ehrensvärdintiellä sekä Töölössä. Vuonna 1992 korkeakoulun kaikki toiminta lukuun ottamatta tanssitaiteen ja valo- ja äänisuunnittelun laitoksia muutti Kulttuuritalolle ja Paahtimo-nimiseen entiseen teollisuusrakennukseen. Nykyisiin tiloihin Haapaniemenkadulle korkeakoulu muutti vuonna 2000. Valo- ja äänisuunnittelun laitos toimi Tampereella vuosina 1988–2007 tiloissa, joissa toimii nykyisin Tutkivan teatterityön keskus.
Aiheesta muualla

Teatterikorkeakoulun kotisivut
| n k Suomen yliopistot |
| --- | --- |
Yliopistot:  Aalto  Hanken  Helsinki  Itä-Suomi  Jyväskylä  Lappi  Lappeenranta-Lahti  MPKK  Oulu  Taideyliopisto  Tampere  Turku  Vaasa  Åbo Akademi 
Yliopistokeskukset:  Kajaani  Kokkola  Lahti  Mikkeli  Pori  Seinäjoki 
Entiset:  Eläinlääketieteellinen korkeakoulu  Helsingin kauppakorkeakoulu  Joensuu  Kuopio  Kuvataideakatemia  Sibelius-Akatemia  Svenska social- och kommunalhögskolan  Taideteollinen korkeakoulu  Tampere (1925-2018)  Tampereen teknillinen yliopisto  Teatterikorkeakoulu  Teknillinen korkeakoulu  Turun kauppakorkeakoulu
Mokaya

Eteläisen Mesaamerikan muotoutumisvaiheen löytöpaikkoja.
Mokaya tarkoittaa Etelä-Meksikon Soconuscon alueen varhaisia päällikkökuntia.
Nämä edelsivät myöhempiä olmeekkien, mayojen ja sapoteekkien kulttuureja.
Nimitys mokaya tarkoittaa paikallisella misteekin sukuisella kielellä "maissi-ihminen".
Tunnetuin varhainen Mokayan kylä oli Paso del Amanda. Näissä kylissä oli esimerkiksi maakorokkeille rakennettuja taloja.
Näihin aikoihin noin 2000–800 eaa. oli muotoutumisvaihe, jolloin ihmiset asettuivat paikoilleen viljelemään maata. Syntyi kasvavia päällikkökuntia, joissa keskuskylät hallitsivat pienempiä kyliä. Nämä varhaiset väestökeskukset lienevät omaksuneen keramiikan ja monia muita perinteitä Etelä-Amerikasta. Jo tällä varhaisjaksolla alettiin rakentaa maakumpuja, palatseja ja pallokenttiä. Mokayakulttuuri saattaa olla mixe-zoqueheimojen tekemä, ja sen luojat olmeekkien edeltäjiä.
Alue

Mokayakulttuurin alue sijaitsee Tyynenmeren rannikolla ja sen lähistöillä Etelä-Meksikossa ja Guatemalassa Soconuscon alueella.  Nimitys Mokaya tarkoittaa "maissi-ihmistä". Varsinkin Mazatanin alueella on tutkittu varhaisia
mokayakyliä.
Varhainen kehitys > Chantuton ihmiset

Chantuton kaudeksi sanotaan aikaa 5500–1500 eaa., jolta on löytynyt
paljon simpukankuoritunkioita. Arkeologit uskovat näiden tehneiden varhaisten metsästäjä-keräilijä-kalastajien olleen
myöhempien mixe-zoqueheimojen esi-isiä.
Varhainen kehitys > Barran keramiikka

Barra-vaiheen alussa noin 1850 eaa. ilmestyi Mesoamerikkaan keramiikka, joka oli hyvin tehtyä. Niinpä se poikkesi aiemmasta karkeasta Purrón-keramiikasta. Keramiikka luonnehtivat ns. tecomate-saviastiat.
Maakummuilla olevien suurten päälliköiden talojen rakentaminen alkoi jo Barran vaiheessa noin 1850–1650 eaa. Tämä liittyi orastavaan luokkayhteiskunnan syntyyn Mesoamerikan alueella. Barran alussa syntyi mokayakulttuurin alueelle noin 200–400 asukkaan viljelykyliä. Vaikka viljeltiin, metsästys ja keräily lienevät olleen pääasiallinen ravinnon lähde.
Jotkut kylistä kasvoivat vuoteen 1650 eaa. mennessä
suuriksi 2000–4000 asukkaan päällikkökunniksi. Alueelle ilmestyi hierarkia, jossa oli suuria keskuskyliä  jotka valvoivat pienempiä kyliä. 15–50 ha kylien ympärillä oli pienempiä kyliä ja yksittäistaloja.
Vuoden 1650 eaa. tienoilla rakennettiin Paso de La Amadassa, Locona-vaiheessa, suuria maakumpuja. Keskuksen ala oli 20 ha. Täällä asui 2000 ihmistä. Täällä oli myös palatsi ja Mesoamerikan ensimmäinen pallokenttä.
Näin perusta myöhemmälle olmeekkien sivilisaatiolle oli laskettu.
Varhainen kehitys > Loconan ja Ocosin keramiikan leviäminen

Loconan keramiikka ilmestyi 1650 kalenterivuotta eaa. Se oli täydellisempi astiasto kuin edeltävä tyyli. Päällikkökunnat syntyivät viimeistään Loconan vaiheessa.
Loconan keramiikka levisi laajalle alueelle Tehuantepecin kannaksen molemmille rannikoille. Etelässä keramiikka ulottui Tyynenmeren rannikkoa pitkin Hondurasin ja Nicaraguan rajoille asti, pohjoisessa Oaxacan eteläosiin. Meksikonlahden rannikolla Loconan kulttuuri ulottui olmeekkien asuinalueella ja ainakin Veracruzin tienoille. Loconan aikoihin Paso de Amendassa oli 2,5-metrisiä soikeita maakumpuja..
Loconan jälkeen tuli Ocos-vaihe. Sen keramiikka muistuttaa tuon ajan Ecuadorin keramiikkaa.. Jotkut väittävät sen liittyvän olmeekkien varhaiseen leviämiseen alueella ja olevan olmeekkeja edeltänyt kulttuuri. 
Jotkut tutkijat pitävät Ocosin ja Loconan keramiikan leviämistä mixe-zoquekieliä puhuvan 
esi-olmeekkikansan leviämisenä.  Ocosin vaiheessa Paso del Amandan ala oli 50 ha.
Varhainen kehitys > Olmeekkivaikutteita

Cherla-vaiheessa näkyy Meksikonlahden olmeekkivaikutus, ehkä olmeekit jopa miehittivät aluetta.
Noin 1200–1000 eaa. Soconuscon seutua vallitsi suuri 100–200 hehtaarin Ojo de Aguan keskus lähellä jokivartta. Siellä asui ehkä 3000–6000 ihmistä. Paikalle tehtiin pyramidikumpuja, luultavasti suunnitellun kaavan mukaisin paikkoihin.
Sieltä on löydetty ajalta 1100–1000 eaa. olmeekkityylinen patsas.
Varhainen kehitys > Myöhempiä vaiheita

Conchas-vaiheessa monet varhemmat Soconuscon keksukset hylättiin Mazatanissa. Asutus siirtyi alemmalle naranjo-joelle.
Conchas-kausilla A-C nousi 850–750 eaa. oli La Blancan suuri keskus, jonka pyramidi oli lopulta 25 metriä korkea. Ylämaan Izapa
alkoi nousta 600 eaa., saavutaten lakensa 300–50 eaa. Ylämaan kaminaljuy asutettiin noin 800–900 eaa., mutta kukoisti noin 400 eaa.- 250 jaa.
Maissin viljelyn merkitys kasvoi, monumenttikumpuja rakennettiin yhä enemmän. La Blancan jälkeen tuli Ujuxte, joka asuttiin vuoteen 200 jaa. asti.  Ujuxte oli seudun suurin keskus, 200 ha alalla monia kumpuja.
Teotihuacanin valvoma Takalic Abaj nousi tämän jälkeen mahtiasemaan. Etelämpänä Chocolán eteläinen mayakeskus syntyi noin 1000 eaa.
Myöhempää kehitystä, radiohiilivuosina
Escalon 650–500 olmeekkien Palengana
Frontera 500–300
Guillen 300–50 Izapan esiolmeekkikulttuurin huippu.
Muita alueita > Guatemalan ylämaalla

Grijalva-joen alue Guatemalan ylämaalla on lähellä Tyynenmeren rannikon aluetta. 
Guatemala Cityn lähellä on keskisen muotoutumisvaiheen kylä Las Charcas.
Chapa del Corzosta n. 1500–800 eaa. on löydetty pallomaista keramiikkaa ja tecomateja, ja käsin tehtyjä savipienoispatsaita.  Keramiikka muistuttaa Tyynenmeren rannikon Ocosin ja Conchasin saviastioita.  Mutta eräs savipatsas muistuttaa Meksikonlahden rannikon olmeekkiveistoksia. Yksi Grijalvan alajuoksun paikka muistuttaa olmeekkien San Lorenzo-kauden tyyliä, mutta monumentit puuttuvat.
Muita alueita > Pohjoisempaa kehitystä

Joskus 1600–1500 eaa. levisi Guatemalan etelärannikolle vaikutteita mahdollisesti Ecuadorista merikaupan kautta. Noin 1450 eaa. ilmestyi Ecuadorin Machalillan tyyliä muistuttava Capachan keramiikka Länsi-Meksikoon. Tänne syntyi lukuisia paikoillaan pysyviä kyliä vuosina 1800–1500 eaa.
Vaiheet

Mokayan kulttuurit nousivat varhaisella muotoutumisvaiheella. lähde?
| Vaihe | Radiohiilivuotta eaa>  | Kalenterivuotta eaa>  | Tietoja |
| --- | --- | --- | --- |
| Chantuto A |  | 4650–3400 | Metsästäjä-keräilijöitä |
| Chantuto B |  | 3400–2150 | Kalastajia |
| Barra | 1550–1400 | 1850–1650 | Esiolmeekki, Mazatan, olmeekkien San lorenzon  Ojochi-vaihe |
| Locona | 1400–1250 | 1650–1550 |  |
| Ocós | 1250–1150 | 1500–1350 | esiolmeekit San Lorenzon Bajio-vaihe |
| Cherla | 1150–1000 | 1350–1200 | olmeekkivaikutteita  San Lorenzon Chicharras-vaihe |
| Cuadros | 1000–900 | 1200–1000 | olmeekit San Lorenzon San Lorenzo-vaihe |
| Jocotal | 900–850 | 1000–950 |  |
| Conchas | 850–750 ( 850–750 eaa. varhainen tai 750–650 myöhäinen), | 950–750, 950–850 varh, 850–750 myöh | La Blanca, olmeekkien La Ventan Nacaste-vaihe, Soconuscon Quauhtemoc-paikka hylättiin |
Taksaanit

Eri taksaanien rakenteita
Taksaanit ovat syöpälääkkeitä. Amerikkalaisen marjakuusen eli lännenmarjakuusen (Taxus brevifolia) kuoresta löytyi paklitakseli, joka sitoutuu solunjakautumisessa tarvittavien mikrotubulusten tubuliiniproteiiniin ja estävät sen toimintaa. Tällöin syöpäsolun jakautuminen pysähtyy. Myöhemmin on kehitetty muita puolisynteettisiä taksaaneja kuten doketakseli ja kabatsitakseli. Taksaaneja käytetään monien eri kasvainten hoitoon..
Taksaanit aiheuttavat sivuvaikutuksina mm. verisolujen muodostumisen estymistä luuytimessä ja hermovaurioita. Myös muita syöpälääkkeille tyypillisiä sivuvaikutuksia voi tulla, kuten hiusten lähtöä ja limakalvovaurioita. Myös yliherkkyysreaktiot ovat melko tavallisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taksaanit Wikimedia Commonsissa
Hans Joachim Moser

Hans Joachim Moser (25. toukokuuta 1889 Berliini – 14. elokuuta 1967 Berliini) oli saksalainen musiikkitieteilijä. Hän keskittyi kirjoituksissaan saksalaiseen musiikkihistoriaan.
Elämä ja ura

Moser opiskeli viulunsoittoa isänsä Andreas Moserin johdolla. Musiikkitiedettä hän opiskeli eri yliopistoissa Hermann Kretzschmarin, Johannes Wolfin, Ludwig Schiedermairin, Hugo Riemannin ja Arnold Scheringin johdolla. Lisäksi Moser opiskeli laulua ja sävellystä opettajinaan muiden muassa Oskar Noë, Heinrich van Eyken, Robert Kahn ja Gustav Jenner. Vuonna 1910 Moser väitteli filosofian tohtoriksi Rostockin yliopistossa väitöskirjallaan Die Musikergenossenschaften im deutschen Mittelalter. Palattuaan Berliiniin hän konsertoi bassobaritonina. Hän palveli ensimmäisessä maailmansodassa. Moserin habilitaatiotyö Hallen yliopistossa oli Das Streichinstrumentenspiel im Mittelalter (1919).
Moser liittyi Hallen yliopiston henkilökuntaan vuonna 1919. Vuodesta 1922 hän oli siellä professorina, ja vuonna 1925 hän siirtyi Heidelbergin yliopistoon. Moser työskenteli myös Berliinin (1927–1934) ja Jenan yliopistoissa (1947–1950). Vuosina 1927–1933 hän johti Berliinin Kirkko- ja koulumusiikin akatemiaa. Moser sai teologian tohtorin arvon Königsbergissä vuonna 1931.
Moserin pääteoksena on pidetty teosta Geschichte der deutschen Musik I-III (1920–1924). Muihin teoksiin kuuluu Das deutsche Lied seit Mozart I-II (1937). Lisäksi Moser kirjoitti lukuisten säveltäjien elämäkertateokset ja laati musiikkitietosanakirjan (Musiklexikon, 1932–1935). Musiikkitieteellisen työnsä ohella Moser sävelsi kuoroteoksia, yksinlauluja ja kouluoopperan Der Reisekamerad (1931). Lisäksi hän kirjoitti kaunokirjallisuutta ja teki sovituksia Georg Friedrich Händelin sekä Carl Maria von Weberin oopperoista. Moser laati uuden libreton Weberin Euryantheen ja esitytti sen nimellä Die sieben Raben Berliinissä 5. maaliskuuta 1915.
Elämä ja ura > Vaiheet natsi-Saksassa

Weimarin tasavallan aikana Moser oli vastustanut voimakkaasti kaupungistumisen kasvua. Hän syytti Yhdysvaltoja ja juutalaisia musiikin muuttamisesta pääomaksi. Hän ilmaisi myös huolensa kirkkomusiikin kohtalosta maallistuvassa yhteiskunnassa. Natsit eivät kuitenkaan pitäneet Moserin musiikkielämän organisointia koskeneista näkemyksistä. Hänet pakotettiin eroamaan tehtävistään. Moser kuitenkin saavutti sittemmin kannanotoillaan natsien luottamuksen. Vuonna 1938 hän pääsi musiikkiedustajaksi Kansanvalistus- ja propagandaministeriöön. Vuosina 1940–1945 Moser johti ministeriön sisällä Reichsstelle für Musikbearbeitungen -laitosta.
Lisäksi Moser toimi rotututkimusta harjoittaneessa Ahnenerbessä. Sen toimintaan osallistuneet musiikintutkijat tarkastelivat musiikin historiaa rasistisesta näkökulmasta. Moser pyysi Ahnenerbestä pysyvää asemaa, mutta taustatutkimuksessa paljastui, että Moser oli sisällyttänyt musiikkitietosanakirjaansa useita positiivisia luonnehdintoja juutalaisista säveltäjistä. Moser sisällytettiin Herbert Gerigkin teokseen Lexikon der Juden in der Musik valheellisesti juutalaiseksi väitettynä. Vaikka Moser muodollisesti suljettiin epäilyjen ulkopuolelle, Gerigk pitäytyi väitteessään vuosien ajan. Moser ei voinut jatkaa Ahnenerbessä toimimista, mutta häntä kannustettiin jatkamaan pseudonyymillä kirjoittamista.
Elämä ja ura > Myöhemmät vaiheet

Moser opetti toisen maailmansodan jälkeen Jenan yliopistossa ja Weimarin Franz Liszt -musiikkiyliopistossa. Vuosina 1950–1960 hän oli Sternin konservatorion johtaja. Moser sai vuonna 1963 Wienin kaupungilta Mozart-mitalin. Hän kuoli elokuussa 1967. Hänen tyttärensä on oopperalaulaja Edda Moser.
Akio Morita

Akio Morita
Akio Morita (jap. 盛田昭夫, Morita Akio, (26. tammikuuta 1921 Nagoya – 3. lokakuuta 1999 Tokio) oli japanilainen liikemies, joka perusti elektroniikkayritys Sonyn yhdessä Masaru Ibukan kanssa. Morita toimi Sonyn toimitusjohtajana vuodesta 1971 sekä hallituksen puheenjohtajana 1976–1994. Hän jäi eläkkeelle yrityksestä heikentyneen terveyden vuoksi vuonna 1994.
Elämäkerta

Moritan suku oli valmistanut sakea usean sukupolven ajan, ja hänen oletettiin jatkavan suvun perinteitä. Hän kuitenkin kiinnostui tekniikasta jo varhaisella iällä, ja pääsi opiskelemaan Osakan keisarilliseen yliopistoon, josta valmistui vuonna 1944 pääaineenaan fysiikka. Toisen maailmansodan aikana hänet määrättiin palvelukseen Yokosukan ilmavoimien asevarikolle, jossa hän tutustui Masaru Ibukaan, joka oli teollisuusyritysten edustaja sodanaikaisessa tutkimuskomiteassa. Yhdessä miehet kehittivät lämpöohjausjärjestelmiä ja pimeänäkölaitteita.
Elämäkerta > Julkaisuja

Morita julkaisi vuonna 1966 kirjan Never Mind School Records, missä hän painotti, että kouluarvosanoilla ei ole merkitystä menestyksen suhteen. Vuonna 1986 Moritalta ilmestyi omaelämäkerta Made in Japan. Hän oli myös tunnettu vuonna 1991 yhdessä poliitikko Shintarō Ishiharan kanssa kirjoittamastaan esseestä "Japani joka pystyy sanomaan Ei" (japaniksi 『「NO」と言える日本』 no to ieru nihon), jossa kirjoittajat arvostelevat Yhdysvaltain liike-elämän käytäntöjä ja rohkaisevat japanilaisia itsenäisempään rooliin liike-elämässä ja ulkosuhteissa.
Never Mind School Records, 1966 ISBN 4022604158 (japaniksi)
Made in Japan, New York: Dutton, 1986 ISBN 0451151712 (englanniksi)
Morita, Akio & Shintarō Ishihara: The Japan That Can Say No, Simon & Schuster, 1991, ISBN 0671758535, ISBN 4334051588 (japaniksi)
Aiheesta muualla

Time Magazine Profile (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Sony Biographical Notes. (englanniksi)
PBS Notes. (englanniksi)
Full Biography at World of Biography (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Akio Moritan teoksia WorldCatissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Juha Molari

| Juha Molari |
| --- | --- |
 Molari Pohjan kirkon sankarivainajien muistomerkin äärellä kesäkuussa 2010
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1964 (ikä 60) Savonlinna
Kansalaisuus:  Suomi
Muut tiedot
Koulutus: teologian tohtori
Aiheesta muualla
Kotisivu
Juha Molari (s. 28. maaliskuuta 1964 Savonlinna) on suomalainen teologian tohtori, entinen taloustoimittaja, entinen Pohjan seurakunnan kirkkoherra. Molari on myös suorittanut liiketalouden tradenomin tutkinnon Helsingin liiketalouden ammattikorkeakoulusta ja opiskellut Pietarin valtiollisessa finanssi- ja ekonomiyliopistossa ja informaatioteknologiaa Haaga-Helian ammattikorkeakoulussa. Hän on toiminut myös Venäjän kauppatie -lehden edustajana Pietarissa, toimittajana ja tutkijana, sekä Russia Today -televisiokanavan (RT) kolumnistina. Molari on toiminut myös suomenkielisen vastamediasivusto MV-lehden avustajana.
Molari toimii sihteerinä Eurooppalaisen itsenäisen hybridiuhkien tutkimuskeskus yhdistys ry:ssä.
Molari on tuonut Suomeen ja järjestänyt Mariinskin teatterin, Pietarin Musorskin oopperan ja Pietarin Filharmonian oopperalaulajien konsertteja Raaseporissa kesällä 2009 ja muualla.
Raamattututkija ja toimittaja

Molari on tutkinut Uuden testamentin eksegetiikkaa. Väitöskirjassaan Q-evankeliumi ja psykohistoria  hän soveltaa psykoanalyyttistä viitekehystä Uuden testamentin evankeliumien sodankaltaisen traumaattisen syntytilanteen tulkintaan. Lisäksi Suomen mediassa kerrottiin laajasti Molarin käännöksestä koptinkielisestä Juudaksen evankeliumista.
Hän on ”ravistellut kirkollisia piirejä” tutkimuksella homoseksuaalisuudesta antiikin pakanuudessa ja juutalaisuudessa.
Molarin vuonna 1992 julkaistu mielipidekirjoitus herätti kirkossa keskustelua homoseksuaalisuudesta ja uskonnosta. Homoseksuaalisuuden vastaiseksi tulkittu mielipidekirjoitus johti kanteluun Helsingin tuomiokapituliin. Kantelu ei johtanut toimenpiteisiin.
Pastori ja kirkkoherra

Molari on teologian tohtori.
Hän toimi ennen Pohjan kirkkoherrana. 14.4.2011 tuomiokapituli pidätti Molarin virasta  toistaiseksi ja Molari erosi virastaan 6. toukokuuta 2011. Hän on kuitenkin tämän jälkeen kertonut blogissaan hakevansa oikeutta toimia pappina uudelleen Helsingin hiippakunnalta.
Mediahuomio

Julkisuudessa Molari on liitetty Suomen antifasistisen komitean toimintaan, jonka yhteyden Molari itse on kiistänyt. Huomiota on herättänyt hänen arvostelunsa ProKarelia -järjestöä sekä Kavkaz Center -verkkosivustoa kohtaan.