stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Atago (1887)
Palvelus

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Japanese gunboat Atago
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan-Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihaiwein välistä aluetta. Se oli mukana Weihaiwein taistelussa vuonna 1985. Alus luokiteltiin 2. luokan tykkiveneeksi 21. maaliskuuta 1898, minkä jälkeen alus oli rannikkovesien tutkimus- ja partioaluksena. Boksarikapinan aikana alus liitettiin Takun linnaketta valvovaan osastoon. Venäjän–Japanin sodassa alus avusti Port Arthurin piirityksessä.
Alus ajoi Port Arthurin edustalla karille 6. marraskuuta 1904, minkä seurauksena se upposi. Se poistettiin alusluettelosta 15. kesäkuuta 1905.
Käännös suomeksi
Fred Astaire

| Fred Astaire |
| --- | --- |
 Fred Astaire vuonna 1941.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. toukokuuta 1899 Omaha, Nebraska, Yhdysvallat
Kuollut: 22. kesäkuuta 1987 (88 vuotta) Los Angeles, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, tanssija
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Fred Astaire (syntyjään Frederick Austerlitz; 10. toukokuuta 1899 Omaha, Nebraska, Yhdysvallat – 22. kesäkuuta 1987 Los Angeles, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja tanssija.
Astaire on yksi elokuvahistorian menestyneimpiä musikaalitähtiä ja tanssijoita. Hän toi 1930-luvulla elokuviin omanlaisensa spontaanisti elegantin tavan tanssia ja laulaa. Astairen musikaalit tanssiparinsa Ginger Rogersin kanssa tarjosivat 1930-luvun suuren laman aikana ihmisille romanttisen ja hilpeän paon todellisuudesta.
Elämä ja ura

Fred Astaire syntyi Frederic ja Ann Austerlitzin perheeseen Omahassa vuonna 1899. Hänen isänsä työskenteli panimoalalla. Ann halusi pojastaan ja tämän isosiskosta Adelesta viihdetaiteilijoita, joten hän laittoi lapset New Wayburnin kouluun New Yorkiin. Siellä he oppivat tanssimaan ja esiintyivät vaudevillessa jo kahdeksanvuotiaina.
Vaihdettuaan sukunimensä Astaireksi Fred ja Adele alkoivat esiintyä teatterin lavalla, kuten näytelmässä Over the Top (1917). Seuraavalla vuosikymmenellä he saivat menestystä niin Broadwaylla kuin Lontoossakin, kun he lauloivat ja tanssivat muun muassa Gershwinin musikaalissa Lady Be Good (1924) sekä Dietzin ja Schwarzin revyyssä The Band Wagon (1931). Mentyään naimisiin Adele Astaire jätti showalan, ja Fred jatkoi omillaan.
Astaire siirtyi Hollywoodiin, missä hän esiintyi aluksi elokuvamusikaaleissa Suurkaupungin tytär (1933) sekä Carioca (1933). Jälkimmäisestä, RKO:n tuottamasta elokuvasta alkoi Astairen ja naisnäyttelijä Ginger Rogersin pitkäaikainen yhteistyö. Kaksikko tähditti 1930-luvun aikana kahdeksaa romanttista tanssi- ja musiikkipainotteista menestyselokuvaa, joista tunnetuimpia ovat Top Hat (1935), Hääkarkuri (1936) ja Saanko luvan? (1937).
Astairen roolihahmot olivat hienostuneita, tyylikkäitä ja hyvinpukeutuneita. Laulajana häntä ei pidetä teknisesti erityisen taitavana, mutta hänellä oli miellyttävä äänensävy, ja aikakauden monet muut laulajat ottivat hänen tyylistään vaikutteita. Astaire kehitti elokuvissaan tanssin kuvaamisen kameratekniikkaa, jotta tanssit saataisiin kuvattua mahdollisimman sujuvasti ilman keskeytyksiä.
Astairen ja Rogersin yhteistyö kesti 1930-luvun loppuun saakka. He esiintyivät sen jälkeen yhdessä vielä kerran, elokuvassa Me tanssimme taas (1949). Astairen elokuvaura jatkui 1940-luvulla menestyksellisesti muiden tanssipartnerien kanssa, kuten Eleanor Powellin kanssa elokuvassa Broadwayn sävel (1940). Astairen muita menestyselokuvia olivat muun muassa Ravintola Vapaa-aika (1942), Sinun kanssasi kahden (1948) ja Iskelmäkaruselli (1953).
Vuonna 1958 Astaire siirtyi televisioon ja esiintyi televisio-ohjelmassa An Evening with Fred Astaire, joka sai yhdeksän Emmy-palkintoa. Sitä seurasi kahtena seuraavina vuosina samanlaiset ohjelmat, jotka myös palkittiin Emmyillä.
1960- ja 1970-luvuilla ikääntyvä Astaire vähensi tanssimista elokuvissaan, mutta tanssi vielä esimerkiksi vuoden 1974 dokumenttielokuvassa That’s Entertainment Gene Kellyn kanssa.
Astairelle myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1981.
Astaire kuoli keuhkokuumeeseen ja vanhuuteen vuonna 1987.
Yksityiselämä

Astaire meni naimisiin heinäkuussa 1933 Phyllis Livingstonen kanssa. Pariskunta sai pojan ja tyttären. Phyllis kuoli vuonna 1955. Astaire meni toisen kerran naimisiin vuonna 1980, Robyn Smithin kanssa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fred Astaire Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Emmy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef 
Fred Astaire ja Ginger Rogers elokuvassa Top Hat (1935).
Katja Kaukonen

Katja Kaukonen (s. 1968 Pori) on suomalainen kirjailija. Hänen esikoisromaaninsa Odelma ilmestyi 2011.
Kaukonen on koulutukseltaan filosofian maisteri ja äidinkielen ja kirjallisuuden opettaja. Hän opiskeli pääaineenaan kotimaista kirjallisuutta Tampereen yliopistossa. Kaukonen asuu Tampereella.
Tuotanto > Romaanit

Odelma.  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-37282-1
Kohina.  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40379-2
Lumikadun kertoja.  WSOY, 2017.  ISBN 978-951-0-42146-8
Saari, jonne linnut lentävät kuolemaan.  WSOY, 2020.  ISBN 978-951-0-44655-3
Pitkä ikävä.  WSOY, 2024.  ISBN 978-951-0-50320-1
Tuotanto > Novellikokoelma

Vihkivedet.  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39307-9
Palkinnot ja ehdokkuudet

Pirkanmaan kirjoituskilpailun proosasarjan 1. palkinto 2009
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 2014 romaanista Kohina
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 2017 romaanista Lumikadun kertoja
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 2020 romaanista Saari, jonne linnut lentävät kuolemaan
Ehdokkaana kustannusyhtiö Fandonia Oy:n saaristoaiheisten teosten palkinnolle 2021 romaanilla Saari, jonne linnut lentävät kuolemaan
Esko Mustonen

Esko Ilmari Mustonen (15. elokuuta 1926 Oulu – 28. syyskuuta 1999 Tampere) oli suomalainen radiotoimittaja. Hän työskenteli Suomen Yleisradiossa vuodesta 1956 lähtien.
Ennen radiotoimittajaksi ryhtymistään Mustonen oli opiskellut näyttelijäksi. Hän työskenteli muun muassa Vaasan ja Kemin kaupunginteattereissa 1940-luvun lopulla.
Toimittajanuransa Mustonen aloitti 1950-luvun alussa sanomalehti Kalevassa sekä Yleisradion Oulun paikallislähetyksissä. Vuodesta 1961 lähtien hän oli toimittajana myös Katso-lehdessä.
Esko Mustonen muistetaan parhaiten radio-ohjelmasta Sävellahja 22000. Ohjelma aloitettiin kenraali A.E. Martolan aloitteesta vuonna 1956 ja sillä kerättiin rahaa erilaisiin hyväntekeväisyystarkoituksiin. Ensimmäinen keräyskohde olivat Unkarin kansannousun kukistamisessa kärsineet henkilöt. Mustonen toimi ohjelman juontajana yli 20 vuotta ja hänen persoonallisen otteensa ansiosta ohjelmalla oli parhaimmillaan yli miljoona kuuntelijaa. Ohjelma kuultiin sunnuntaisin silloisessa radion Yleisohjelmassa.
Sävellahjan lisäksi Mustonen toimitti Yleisradiossa myös Päivän peiliä. 
Esko Mustonen jäi Yleisradiosta eläkkeelle vuonna 1986. Sävellahja-ohjelmaa jatkettiin vielä tämän jälkeen toimittaja Juhani Merikallion johdolla. Vuoden 1990 kanavauudistuksen jälkeen ohjelma lähetettiin Ylen ykkösellä.
Esko Mustonen toimi myös musiikkialan taustavaikuttajana. Hän veti 1970- ja 80-luvuilla Lappeenrannan humppafestivaaleja Heikki Hietamiehen kanssa. Mustosen kädestä lähti useita iskelmiä, joista Erkki Junkkarinen teki tunnetuksi tangon Sinun kanssasi tähtisilmä.
Elämänsä aikana Esko Mustonen harrasti myös rajatietoa, josta hän kirjoitti eläkevuosinaan viisi kirjaa.
Hanna Ekola

| Hanna Ekola |
| --- | --- |
 Hanna Ekola
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. marraskuuta 1961 (ikä 63)
Ammatti:  laulaja, lauluntekijä, kirjailija, runoilija
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1990-
Tyylilajit:  hengellinen musiikki, iskelmä
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Hanna Ekola-Salonen (o.s. Heikkilä, s. 9. marraskuuta 1961 Kiikka) on suomalainen laulaja, lauluntekijä ja kirjailija, joka tunnetaan veljensä Martti Heikkilän säveltämästä, vuonna 1990 julkaistusta hitistä "Villihevosia" sekä persoonallisesta äänenkäytöstään.
Ura

Ekola on esittänyt sekä kevyttä että hengellistä musiikkia ja kirjoittanut kristillistä kirjallisuutta. Ekola esiintyi yhdessä miehensä Lido Salosen (1950–2008) ja Virpi Salon (Lahti) kanssa. Hanna Ekola on jatkanut keikkailua pääasiassa kirkoissa Virpi Salon kanssa puolisonsa kuoleman jälkeenkin.
Ekola on koulutukseltaan teologi. Hän on toiminut Suomen vanhimman kristillisen lastenlehden, Vinkin, päätoimittajana. Hän on lapsesta lähtien tehnyt lauluja Martti Heikkilän ja sisarensa Saara Suvannon kanssa ja osa kappaleista onkin päätynyt soololevyille, esimerkiksi Ekolan debyyttialbumilta löytyy Heikkilän ja Ekolan yhdessä tekemä kappale "Huomisaamun aikaa". Ekola tekee lisäksi jonkin verran yhteistyötä myös muiden lauluntekijöiden kuten Kai Jämsän kanssa; Jämsän ja Ekolan yhdessä tekemistä kappaleista osa on päätynyt muille artisteille. Luonnonlapset-levyn kappaleista osan Ekola on säveltänyt ja sanoittanut itse.
Ekolan "Villihevosia"-hitti oli vuoden 1991 soitetuin radiokappale, ja levy myi kulta- ja platinalevyjä. Se julistettiin ärsyttävimmäksi iskelmäksi Ylen kyselyssä vuonna 2015. Vuonna 2011 Päijät-Hämeen käräjäoikeudessa käsiteltiin juttu, jossa törkeästä pahoinpitelystä syytettynä oleva mies oli puukottanut toista miestä, joka oli lauleskellut Ekolan "Villihevosia"-laulua.
Ekola on saanut levyistään useita kultalevyjä ja yhden platinalevyn ja hänet on palkittu Emma-palkinnolla vuoden naissolistitulokkaana 1991. Hän on kirjoittanut 28 kristillistä kirjaa ja hänet on palkittu vuonna 1997 Vuoden kiinnostavin kristillinen kirja -palkinnolla.
Ekola toimii yrittäjänä. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuoden 2022 alusta alkaen.
Yksityiselämä

Hanna Ekola on leski. Hänen puolisonsa oli Juha "Lido" Salonen ja Ekolalla on vuonna 1998 syntynyt poika. Salonen kuoli syöpään vuonna 2008. Ekola on sen jälkeen löytänyt uuden miessuhteen ja asuu Pusulassa.
Edesmennyt laulaja ja lauluntekijä Saara Suvanto oli Hanna Ekolan sisar.
Diskografia > Albumit

Hanna Ekola (Sonet, 1990)
Joutsentanssi (Polygram, 1992)
Luonnonlapset (Polygram, 1994)
Villihevosia – 20 Hannan parasta (kokoelma, 1995)
Sateenkaari (Columbia, 1996)
Kiitos elämän lahjasta (Columbia, 1997)
Joulunaika (Columbia, 1998, joululevy)
Enkelin siipien havinaa (Columbia, 2000, gospel-levy)
Et ole yksin (Sley-kirjat, 2003, gospel-levy)
Lupaus (2006)
Villihevosia - 40 unohtumatonta laulua (kokoelma, 2008)
Aurinkotie (AXR Music, 2011)
Diskografia > Singlet

Hento (2004)
Pelkää sydän maailmaa (2004)
Huomisen murheet (2007)
Kaipaus (2009)
Helmi (2010)
Joki vai silta (2013)
Nuorgam (2013)
Leskenlehti (2016)
Aiheesta muualla

Hanna Ekolan virallinen verkkosivu
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hanna Ekola Wikimedia Commonsissa
Leo Lipsonen

Leo Tauno Henrik Lipsonen (s. 19. tammikuuta 1952 Hauho) on suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Leo Lipsonen julkaisi 1990 vankilaslangin sanakirjan joka sisälsi 5 000 sana-artikkelia sekä kaksi sanaluetteloa romanikielen sanoista ja huumetermeistä. Lipsonen kokosi aineiston kirjaan vuosina 1987–1989 Helsingin lääninvankilassa istuessaan tuomiota vaimonsa taposta. Vuonna 1997 Lipsonen julkaisi samaan aihepiiriin liittyen teoksen Vangittu kulttuuri vankien kertomaperinteestä ja vankilakulttuurista.
Lipsonen on kirjoittanut myös nuortenkirjoja ja yhden rikosromaanin.
Teoksia

Syanidia Salojärvellä. Kariston nuortenkirjasto.     Karisto 1976
Aaveita Salojärvellä. Kariston nuortenkirjasto.     Karisto 1977
Jartsa ja salakaato. Kariston nuortenkirjat.     Karisto 1984
Jartsa ja myrkkytynnyrit. Kariston nuortenkirjat.     Karisto 1985
Vankilaslangin sanakirja.  (Vankeinhoidon koulutuskeskuksen julkaisuja 2/1990)  Helsinki:  VAPK-kustannus, 1990.  ISBN 951-37-0261-8
Pimeyden takaa : romaani rikoksesta.    Karisto 1994
Vangittu kulttuuri, koonnut Leo Lipsonen. Vankeinhoidon koulutuskeskuksen julkaisu 1/1997. Edita, Helsinki 1997
Atauro

Atauron kartta.
| --- | --- |
Sijainti:   Itä-Timor
Korkein kohta:  Mano Côco 999 m
Pinta-ala:  140,5 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  8 602 (2010)
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Atauro on Itä-Timoriin kuuluva pieni saari, jolla asuu  8 602 ihmistä. Kokoa saarella on 140,5 km². Itä-Timorin pääkaupunki Dili sijaitsee noin 30 kilometrin päässä Itä-Timorin pääsaarella.
Maantiede

Atauro on melko harvaan asuttua seutua, ja asutus on keskittynyt saaren rannikolle. Suurin saaren asutuskeskittymistä on Vilan kylä, joka tunnettiin ennen nimellä Maumeta. Muita saaren kyliä ovat muun muassa Anartutu ja Makili. Atauturolla on myös korkeampia seutuja ja sen vuorialue kulkee saaren päästä päähän. Korkein kohta saarella on Mano Côco, joka kohoaa 999 metriä merenpinnasta. Saari ei ole kovin metsäinen, ja suuri osa siitä on kuivaa puutonta aluetta. Vettä on saarella ylipäätään vähän. Saaren edustalla on koralliriutta, joka ulottuu itärannikolta länsirannikon pohjoisosiin.
Atauron väestö on muun Itä-Timorin tapaan lähinnä kristittyjä. Pääosa on protestantteja, toisin kuin muualla maassa, missä väestö on pääasiassa katolilaisia. Merkittävä osa on kuitenkin myös Ataurolla katolilaisia ja uskontoryhmien määrä vaihtelee paljon kylittäin.
Historia

1500-luvulla portugalilaiset käyttivät saarta vankisiirtokuntana. Portugalin valta saarella päättyi Indonesian hyökkäykseen Itä-Timoriin vuonna 1975, jolloin alueen portugalilainen kuvernööri ja maan virkamiehet pakenivat pääsaarelta Ataurolle. Mukana oli myös kaksi sota-alusta, korvetit Joao Roby ja Alfonso Cerqueira. Ne eivät kuitenkaan vastustaneet indonesialaisia, jotka saapuivat saarelle 7. joulukuuta 1975. Sen sijaan ne pakenivat Darwiniin Australiassa. Indonesian vallan alaisuudessa vuosina 1981-1986 saarella pidettiin noin 3 000:ta vankia. Vuonna 1999 väkivalta Itä-Timorin pääsaarella kiihtyi, mutta Ataurolla se vaikutti vain vähän.
Atauroa nähtynä Dilidtä käsin.
Kylä Ataurolla.
Asterix ja suuri taistelu

| Asterix ja suuri taistelu> Astérix et le Coup du menhir |
| --- | --- |
 Elokuvan DVD-julkaisun kansikuva
Ohjaaja:  Philippe Grimond
Käsikirjoittaja:  Adolf Kabatek   Yannik Voight
Tuottaja:  Yannick Piel
Säveltäjä:  Michel Colombier
Kuvaaja:  Bernard Forestier François Darasse
Leikkaaja:  Jean Goudier
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska   Länsi-Saksa
Tuotantoyhtiö:  Gaumont   Extrafilm
Levittäjä:  Gaumont
Ensi-ilta:   1989    29. maaliskuuta 1991
Kesto:  80 min.
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Asterix ja suuri taistelu (Astérix et le Coup du menhir) on ranskalais-saksalaisella yhteistyöllä valmistunut järjestyksessä kuudes Asterix-aiheinen piirroselokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1989. Elokuva yhdistelee Päälliköiden ottelu ja Asterix ja ennustaja -albumien juonia.
Juoni

Roomalaiset suunnittelevat kaappavansa tietäjä Akvavitixin, jotta hän valmistaisi näille taikajuomaa, joka antaa yli-inhimilliset voimat. Roomalaispartio onnistuukin nappaamaan tietäjän, mutta Asterix ja Obelix sattuvat samaan aikaan paikalle. Pelotellakseen roomalaisia Obelix heittää näitä hiidenkivellä, mutta osuukin vahingossa Akvavitixiin. Iskun seurauksena tietäjä menettää muistinsa ja järkensä.
Gallialaiskylään saapuu ennustaja Propellix, joka hurmaa kyläläiset "ennustuksillaan". Ainoa joka epäilee ennustajaa on Asterix, jonka mielestä Propellix on herkkäuskoisten hyväksikäyttäjä. Ennustaja lähtee kylästä, koska siellä on "epäuskovia". Smirgeline saa ennustajan jäämään kylän lähellä olevaan metsään ja ennustaja lupaa ennustaa kyläläisille palkkiota (ruokaa, juomaa tai kultaa) vastaan. Smirgeline saa miehensä Aladobixin määräämään, että Asterixin ja Obelixin on pysyttävä kylässä ja vartioitava järkensä menettänyttä Akvavitixia. Tietäjä ei muista taikajuoman reseptiä ja valmistaa useita epäonnistuneita keitoksia. Koemaistajaksi joutuu gallialaisleiriin lähetetty vakooja Kaukasus, joka juoman sivuvaikutuksesta muuttuu höyhenenkevyeksi. Asterix alkaa ihmetellä, kun kyläläiset käyvät metsässä yhtenään ja lähtee ottamaan selvää asiasta. Hän saapuu aukiolle, jossa Propellix asusti, mutta ennustaja on kadonnut. Smirgeline saapuu paikalle ja ennustaa suurta onnettomuutta, kun Asterix luvatta saapui metsään ja suututti ennustajan.
Ennustaja on jäänyt roomalaisten vangiksi, mutta liittoutuu heidän kanssaan rahapalkkion toivossa. Propellix palaa takaisin gallialaiskylään ja saa kirousennustuksillaan ajettua kaikki pois kylästä Asterixia, Obelixia, Idefixiä ja Akvavitixia lukuun ottamatta. Roomalaiset saapuvat autioon kylään, mutta joutuvat lähtemään sieltä Akvavitixin keitosten aiheuttaman hajun takia. Tietäjä juo yhtä valmistamaansa taikajuomasekoitusta ja saa järkensä takaisin. Näyttääkseen kyläläisille, ettei Propellix ole oikea ennustaja ja antaakseen tälle opetuksen, hän järjestää yllätyksen saapumalla roomalaisleirin telttaan, jossa tämä on kenturion kanssa. Kyläläiset odottavat ulkopuolella ja Akvavitix käskee Propellixia ennustamaan "yllätyksen". Kun hän ei osaa, kylän naiset käyvät ennustajan ja roomalaisten kimppuun. Pian koko leiri on maan tasalla, mutta piilossa ollut ennustaja yrittää paeta, jolloin Obelix heittää tätä hiidenkivellä. Seurauksena hän menettää järkensä, kuten Akvavitix aiemmin. Asterix ja kumppanit palaavat takaisin kotikyläänsä juhlimaan.
Ääninäyttelijät > Alkuperäiset äänet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Roger Carel  | … |  Asterix   |
|  Pierre Tornade  | … |  Obelix   |
|  Henri Labussière  | … |  Akvavitix   |
|  Julien Guiomar  | … |  Ennustaja Propellix   |
|  Henri Poirier  | … |  Aladobix   |
|  Edgar Givry  | … |  Trubadurix   |
|  Jean-Jacques Cramier  | … |  Trubadurix (laulu)   |
|  Roger Lumont  | … |  Kenturio   |
|  Marie-Anne Chazel  | … |  Smirgeline   |
Ääninäyttelijät > Suomenkieliset äänet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Matti Pellonpää  | … |  Asterix   |
|  Mikko Kivinen  | … |  Obelix, roomalainen optio   |
|  Aarre Karén  | … |  Akvavitix   |
|  Risto Aaltonen  | … |  ennustaja Propellix   |
|  Veikko Honkanen  | … |  Aladobix, legioonalainen Kaukasus   |
|  Pave Maijanen  | … |  Trubadurix, laulu   |
|  Markku Riikonen  | … |  kenturio, Caravellix   |
|  Maija-Liisa Peuhu  | … |  Smirgeline   |
|  Eeva Eloranta  | … |  Senilixin vaimo, muut naisäänet   |
|  Anita Pajunen  | … |  laulu   |
Ääninäyttelijät > Suomenkielinen toteutus

Käännös & sovitus: Ari Parviainen, Jaana Rask
Tuotanto & ohjaus: Ari Parviainen, Jari Ikonen
Tekniikka: Multimedia Oy, Espoo
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi luonnehti elokuvaa kelvolliseksi piirrosviihteeksi ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Asuntopolitiikka

Asuntopolitiikka on asuntomarkkinoiden julkista ohjausta.
Julkisen vallan harjoittaman asuntopolitiikan katsotaan syntyneen reaktiona teollistumisen ja kaupungistumisen aiheuttamiin yhdyskuntarakenteellisiin ja sosiaalisiin muutoksiin. Kaupunkien laitamaille nousseet asumaoloiltaan puutteelliset asuinalueet synnyttivät asuntokysymyksen, jonka ratkaisemiseksi käytiin aatteellista keskustelua. Se konkretisoitui julkiselle vallalle esitettyinä vaatimuksina. Asuntopolitiikan voi jakaa aineettomaan ja aineelliseen politiikkaan, josta jälkimmäinen käsittää käytännön toimenpiteet. Valtion harjoittamassa asuntopolitiikassa aineeton ja aineellinen sekoittuvat.
Perinteisesti asuntopolitiikka on luettu sosiaalipolitiikan sektoriksi, jolloin sen pitäisi toteuttaa sosiaalipolitiikan tavoitteita. Asuntopolitiikkaa on kutsuttu markkinoiden sosiaalipolitiikaksi: sillä on ollut vahvat kytkennät talous-, työvoima- ja rahapolitiikkaan. Asuntojen tuotannossa yksityisellä sektorilla on julkista huomattavasti vahvempi rooli, toisin kuin monissa muissa perinteisissä sosiaalipolitiikan lohkoissa, kuten terveydenhuollon tai koulutuksen järjestämisessä.
Käsite ja tavoitteet

Asumisen eli suojan ja turvan tarve on yksi ihmisen perustarpeista. Vaatimustaso asumisen suhteen muuttuu eri aikoina ja paikoissa, mistä seuraa epäkohtien ilmenemistä. Epäkohtia ovat asuntopula, asuntojen laadullinen puutteellisuus ja ahtaus sekä asuntojen kalleus. Epäkohdat voivat johtaa terveydellisiin haittoihin, epäviihtyisyyteen sekä väestöpoliittisiin ja sosiaalisiin haittoihin. Asuntopolitiikalla pyritään estämään ja poistamaan haittoja synnyttäviä epäkohtia. Heikki Wariksen määritelmän mukaan:
»Asuntopolitiikka sisältää ne sosiaalipoliittiset pyrkimykset ja toimenpiteet, joitten tarkoituksena on turvata kohtuullinen asuntotaso ja viihtyvyys eri yhteiskuntaryhmille, perheille ja yksilöille, erityisesti vähäosaisten asemaa ja turvaa parantamalla.»
Vuonna 1986 vahvistetun valtakunnallisen asuntopoliittisen ohjelman mukainen asuntopolitiikan määritelmä vastaa vähäisin sanamuutoksin Wariksen määritelmää. Vuonna 2016 Suomen ympäristöministeriö määrittelee asuntopolitiikan näin:
»Asuntopolitiikalla edistetään kaikkien ihmisten mahdollisuuksia elämäntilanteeseensa sopivaan asumiseen, kestävää kehitystä, yhteiskunnan ja työmarkkinoiden toimivuutta sekä asukkaiden vaikutusmahdollisuuksia.»
Hanna Kettusen ja Hannu Ruonavaaran mukaan asuntopolitiikan voi jakaa neljään eri vaiheeseen, joita ovat perustamisvaihe, rakentamisvaihe, hallinnointivaihe ja purkamis- tai supistumisvaihe. Ensimmäisessä vaiheessa julkistetaan julkisen vallan toimenpiteet asuntomarkkinoiden ohjaamiseen. Toisessa vaiheessa asuntopula pyritään poistamaan massarakentamisella. Kolmannessa vaiheessa keskitytään asuntokannan ylläpitämiseen, ja neljännessä vaiheessa vastuuta asuntokysymyksestä siirretään takaisin markkinoille. Kettusen ja Ruonavaaran mukaan neljäs vaihe toteutui Suomessa 1990-luvulla, jolloin luovuttiin vuokrasäännöstelystä.
Keinot

Seppo Laakson ja Heikki Loikkasen mukaan asuntopolitiikan keinot voi jakaa kolmeen osa-alueeseen: vakauttamiseen (stabilisaatio), kohdentamiseen (allokaatio) ja jakamiseen (distribuutio). Asuntomarkkinoilta voi pyrkiä poistamaan epävakautta finanssipolitiikalla esimerkiksi verohelpotusten muodossa; kohdentamisella taas pyritään tehostamaan asuntojen tuotantoa ja kulutusta esimerkiksi tonttipolitiikan kautta; ja jakamisella voi pyrkiä vaikuttamaan asumiskustannusten osuuteen kotitalouden käytettävissä olevista rahatuloista. Laakson ja Loikkasen mukaan asuntopolitiikan peruskysymys on, tulisiko sen olla yleistä, eli koko asuntokantaan vaikuttavaa, vai erityistä, eli tiettyyn osaan asuntotarjonnasta vaikuttavaa.
Nordean pääekonomisti Aki Kangasharjun mukaan tonttien parempi saatavuus rakentamiseen olisi ratkaiseva keino asumiskulujen alentamiseen. Suomessa on hänen mukaansa euromaiden ja Pohjoismaiden korkeimmat asumiskulut. Lisäkeino olisi se, että kiinteistövero määräytyisi maapohjan mukaan eikä nousisi, vaikka tontille rakentaisi kuinka paljon kerrosneliöitä tahansa.