Osuustoiminta
Historiaa

Ensimmäisenä esimerkkinä osuuskunnista voi pitää Skotlannissa 1761 perustettua Fenwickin kankurien yhdistystä (Fenwick's Weavers Society). Se edisti ammattikunnan yhteistoimintaa tarvikkeiden ja myyntihintojen hinnoittelussa. Kankurit perustivat myös rahaston, josta jäsenet saivat lainaa kalliisiin tarvikkeisiin ja josta tehtiin lahjoituksia hyväntekeväisyyteen. Vuonna 1769 kankurit ryhtyivät hankkimaan ja myymään elintarvikkeita.
Laajempaa sijaa osuuskunta-ajattelu ja osuuskuntakokeilut saivat 1800-luvun taitteessa. Alan pioneereja olivat ainakin Charles Fourier (1772–1837), Robert Owen (1771–1858) ja Philippe Joseph Buchez (1796–1865). Fourierin ajatus oli perustaa osuuskuntayhteisöjä, falangeja, joita perustettiinkin eripuolille Yhdysvaltoja. Owen suunnitteli samankaltaisia osuuskuntayhteisöjä. Hänen vaikutuksestaan Yhdysvaltoihin perustettiin 16 omavaraista maatalousyhteisöä, jotka kuitenkin jäivät lyhytikäisiksi.
Ranskassa puolestaan pyrittiin työväen asemaa parantamiseen perustamalla Philippe Buchez'n suunnittelemia työväen tuotanto-osuuskuntia (työosuuskuntia) vuodesta 1832 alkaen. Niissä työläiset itse omistivat tehtaansa. Buchez korosti osuuskuntia tuotantolaitoksina, joiden tulisi korvata kapitalistiset yritykset. Hänen mielestään työn tuotto kuului työntekijöille itselleen.
Englannissa Rochdalen kaupungissa perustettiin vuonna 1844 kuuluisaksi tullut The Rochdale Society of Equitable Pioneers. Yhdistyksen tarkoitus oli avata kankureiden ja muiden yhteisesti omistama osuuskauppa, josta työväestö saisi ostaa kohtuuhintaisia, laadukkaita ja rehellisesti punnittuja peruselintarvikkeita. Kauppa käynnistyi onnistuneesti. Toimintaa voitiin pian laajentaa lihakauppaan, kangastavaroihin ja sanoma- ja aikakauslehden julkaisemiseen. Rochdalesta ovat peräisin kansainvälisessä osuustoimintaliikkeessä myöhemmin muotoillut Rochdalen periaatteet.
Saksassa osuuskuntaliikkeen alkuunpanijana pidetään F.H. Schulze-Delitzschiä. Hän kehitti käsityöläisille osuuskassoja, joista työläiset saisivat liikepääomaa, osuuskuntia ammattitarvikkeiden yhteisostoihin, osuuskuntia tuotteiden yhteismyyntiin ja lopulta osuuskuntia, joissa jäsenet harjoittivat ammattiaan. Saksalainen F.W. Raiffeisen puolestaan kehitti pienviljelijöiden osuuskassojen perusajatukset, jotka myöhemmin omaksuttiin myös Suomessa. Vuonna 1894 perustivat osuuskaupat Saksassa osuustukkukaupan Hampuriin. Osuuskunnat yleistyivät ja monipuolistuivat Saksassa niin, että 1900-luvun alussa yleisimpiä muotoja olivat osuuskassa, osto-osuuskunta, varastohuoneosuuskunta, koneosuuskunta, osuusmeijeri ja osuuskauppa. Osuuskauppojen keskusliitto (Zentralverband deutscher Konsumvereine) perustettiin kesäkuussa 1903 Dresdenissä.
Erityisen voimakkaasti osuustoiminta kehittyi Tanskassa, jossa osuuskunnilla oli 1900-luvun alussa suuri merkitys varsinkin maataloustuotteiden myynnin alalla. Osuustoiminta yleistyi myös muissa Pohjoismaissa ja lukuisissa muissa maissa, mukaan lukien tsaarinajan Venäjä.
Kansainvälinen Osuustoimintaliitto perustettiin vuonna 1895.
1900-luvun alussa osuustoimintaliike oli taloudellinen ja yhteiskunnallinen uudistusliike. Taloudellisena tarkoituksena oli ”vähäväkisten” taloudellinen vapautus, jotta he tulisivat toimeen omin neuvoin ja olisivat riippumattomia välittäjistä. Osuustoiminta tarjosi mahdollisuuden käyttää hyväkseen uutta tekniikkaa, tukkuostoja ja -myyntejä sekä luottoa ja ottaa käyttöön suurtuotannon ja työnjaon menettelytapoja. Yhteiskunnallisessa mielessä osuustoiminta tarjosi vastapainon pääomalle, joka oli kertynyt harvojen käsiin. Osuustoiminta helpotti vähäväkisille pääoman saantia. Se pyrki myös järjestämään kaupankäynnin rehelliseksi ja kuluttajan edun mukaiseksi. Osuustoiminta pyrki kasvattamaan vähävaraisia kansankerroksia yhteistyöhön, itsehallintoon ja yritysten johtoon. Voittovaroja käytettiin yleishyödyllisiin tarkoituksiin.