stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toinen Intian–Pakistanin sota
Syyskuu 1965

Syyskuun 1. päivänä Pakistanin joukot aloittivat hyökkäystoiminnan Kašmirin alueella. Pakistanin ilmavoimat hyökkäsi 6. syyskuuta intialaiseen lentotukikohtaan ja tuhosi 22 lentokonetta. Kiina ilmoitti 7. syyskuuta vahvistavansa Intian vastaisen rajan puolustusta. Samana päivänä Neuvostoliitto tarjoutui  virallisesti toimimaan välittäjänä kriisissä. Intia avasi 8. syyskuuta kaksi uutta rintamaa Pakistania vastaan. YK:n pääsihteeri U Thant neuvotteli 9. syyskuuta Pakistanin presidentin Ayub Khanin kanssa sodan lopettamisesta. Syyskuun 16. päivä Kiina esitti Intialle vastalauseensa intialaisten maahantunkeutumisista ja provokaatioista maiden välisellä rajalla. Neuvostoliiton pääministeri Kosygin kutsui 19. syyskuuta Intian ja Pakistanin valtiolliset johtajat tapaamiseen Neuvostoliiton maaperällä ja tarjoutui itse osallistumaan keskusteluihin rauhan palauttamiseksi. Intia ja Pakistan tekivät aselevon 22. syyskuuta, mutta taistelut alkoivat uudelleen 24. päivä. Intia ilmoitti 28. päivä, että Kiina jatkoi sotilaallisia toimiaan Ladakhin ja Sikkimin rajoilla. Samana päivänä Pakistan ehdotti, että intialaiset ja pakistanilaiset joukot poistettaisiin Kašmirista ja tilalle lähetettäisiin YK:n valvontajoukkoja.
Tammikuu 1966

Intian pääministeri Shastri ja Pakistanin presidentti Ayub aloittivat 4. tammikuuta Taškentissa Neuvostoliiton pääministerin Kosyginin vieraina neuvottelut Kašmirin kysymyksestä. Keskusteluissa päästiin 10. tammikuuta myönteiseen ratkaisuun, kun Intia ja Pakistan sopivat joukkojensa vetämisestä takaisin, sotavankien vaihtamisesta ja normaalien diplomaattisuhteiden palauttamisesta. Päivää myöhemmin Shastri kuoli sydänkohtaukseen.
Sota päättyi rauhansopimukseen, jonka välittäjänä toimi Neuvostoliiton Aleksei Kosygin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toinen Intian–Pakistanin sota Wikimedia Commonsissa
Reform UK

| Reform UK |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  5. helmikuuta 2019
Johto:   Nigel Farage (johtaja)  Richard Tice (varajohtaja)  Zia Yusuf (puheenjohtaja) 
Ideologia:   euroskeptismi  oikeistopopulismi 
Poliittinen kirjo:  oikeisto
Toimisto:  83 Victoria Street Lontoo SW1 0HW
Jäsenmäärä:  n.  211 000 (2025)
Värit:            Turkoosi ja valkoinen
Alahuone:  4 / 650
Ylähuone:  0 / 836
Kotisivu:  www.reformparty.uk
Infobox OKNimi-testi OK: 
Reform UK (aiemmin Brexit Party) on euroskeptinen brittiläinen puolue, jonka Catherine Blaiklock ja Nigel Farage perustivat vuonna 2019. Ennen vuoden 2019 EU-vaaleja, puolueella oli Euroopan parlamentissa 14 europarlamentaarikkoa, jotka kaikki valittiin alun perin Yhdistyneen kuningaskunnan itsenäisyyspuolueen listoilta vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa. Yksi näistä europarlamentaarikoista oli puolueen johtaja Nigel Farage, joka ilmoitti asettuvansa ehdolle vuoden 2019 europarlamenttivaaleissa, mikäli Britannia ei ollut lähtenyt Euroopan unionista vaaleihin mennessä brexitin seurauksena. Puolue vaihtoi nimensä brexitin jälkeen Reform UK:ksi.
Puolueella on vuoden 2024 parlamenttivaalien jälkeen viisi edustajaa alahuoneessa. Sillä on myös 28 kunnanvaltuutettua. Yksi puolueen edustajista Alahuoneessa, Rupert Lowe, erotettiin puolueesta 7. maaliskuuta 2025, kun hän oli uhkaillut puolueen puheenjohtajaa Zia Yusufia.
Organisaatio

Virallisesti Reform UK on yritys, joka on yritysmuodoltaan rajavastuuyhtiö, jonka alana on puoluepolitiikka. Yhtiöllä on osakkeita, joita omistaa yhteensä kahdeksan henkilöä. Yhden osakkeen arvo vuonna 2019 oli 1 punta. Valtion valvovan viranomaisen mukaan henkilö on merkittävä vallankäyttäjä yrityksessä, mikäli tämä omistaa yli 25 % sen osakkeista. Näin ollen Farage omistaa ainakin kaksi osaketta. Huolimatta siitä, että Farage ei ole enää puheenjohtaja, hän on ainoa henkilö, jolla on mainittavaa valtaa yrityksen johdossa. Hän mm. valikoi henkilökohtaisesti puolueen ehdokkaat.
Puolueella ei ole jäseniä: 25 punnan jäsenmaksua muistuttavan maksun maksaneet henkilöt ovat virallisesti vain "rekisteröityneitä kannattajia", joilla ei ole sanavaltaa puolueen päätöksentekoelimissä.
Päämäärä ja ideologia

Puolueen pääasiallinen poliittinen päämäärä on halu Yhdistyneen kuningaskunnan EU-eron toteutumisesta, jonka jälkeen maa voisi tehdä kauppaa eri valtioiden kanssa Maailman kauppajärjestön ehdoilla. 12. huhtikuuta 2019 puolueen johtaja Nigel Farage sanoi, että Brexit-puolueen ja UKIP:n poliittisissa päämäärissä ei ole eroa, vaan ero on henkilöissä, kritisoiden UKIP:n yhteyksiä äärioikeistoon. Hän sanoi myös, että puolue pyrkii houkuttelemaan tukea kaikkialta, mukaan lukien entisiltä UKIP:n äänestäjiltä, sekä niiltä konservatiivi- ja työväenpuolueen äänestäjiltä, jotka äänestivät brexitin puolesta.
Vaalimenestys

Brexit Party sai vuoden 2019 europarlamenttivaaleissa eniten edustajiaan Euroopan parlamenttiin. Puolueen ehdokkaista valittiin parlamentin jäseniksi 29. Yksi valituista oli Jacob Rees-Moggin sisko Annunziata Rees-Mogg.
Alun perin Brexit Party oli aikeissa asettaa ehdolle ehdokkaitaan koko Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuoden 2019 parlamenttivaaleissa, mutta ilmoitti marraskuussa 2019, ettei aio kilpailla äänistä konservatiivipuolueen hallitsemissa vaalipiireissä. Puolue ei saanut vaaleissa yhtään edustajaa alahuoneeseen.
Vuoden 2024 parlamenttivaaleissa puolue oli vaaliliitossa pohjoisirlantilaisen Traditional Unionist Voice (TUV) -puolueen kanssa. Reform UK sai vaaleissa 14,3 prosenttia äänistä ja viisi edustajaansa alahuoneeseen. Puolueen edustajia arvioitiin tulevan alahuoneeseen aluksi vain neljä. Vaalien viimeinen uudelleenlaskenta South Basildonin and East Thurrockin vaalipiirissä kuitenkin vahvisti, että puolueen edustaja James McMurdock sai piirissä 98 ääntä enemmän kuin työväenpuolueen ehdokas ja tuli näin valituksi. Myös TUV:n ainoa alahuoneeseen valittu edustaja Jim Allister neuvotteli aluksi mahdollisuudesta siirtyä Reform UK:n edustajaksi alahuoneessa.
Vicus longus

Vicus longus oli antiikin aikainen katu Rooman kaupungissa Italiassa. Se kulki Suburasta Quirinalikselle.
Vicus longus mainitaan ensimmäisen kerran Liviuksella samassa yhteydessä kuin Pudicitia Plebeian alttarin vihkiminen vuonna 296 eaa. Tällä kadulla sijaitsivat myös Febriksen pyhäkkö ja Fortunan pyhäkkö. Katu esiintyy myös kahdessa keisarikunnan aikaisessa piirtokirjoituksessa sekä Liber pontificaliksessa.
Katu sai alkunsa Suburasta. Se kulki sieltä pohjoiseen Quirinaliksen ja Viminaliksen välisen laakson halki, ja liittyi Alta semitaan Serviuksen muurin Porta collinan sisäpuolella, hyvin lähellä sitä kohtaa, missä nykyinen Via Quintino Sella yhtyy Via Venti Settembreen. Kadun päällyskiveystä on löydetty linjalta, joka ylittää nykyisen Via Nazionalen kahdenkymmenen asteen kulmassa lähellä Banca d'Italiaa, eri kohdista pankin ja Diocletianuksen kylpylöiden väliltä ja noin kilometrin matkalta. Laakso, jonka läpi katu kulki, on keinotekoisesti täytetty. Suuri osa kadun koillisosasta tuhoutui kylpylöiden rakentamisen myötä.
Via triumphalis (Vaticanus)

Via triumphalis oli antiikin aikainen katu Rooman kaupungissa Italiassa. Se kulki Tiberin länsipuolella Vaticanus agerin alueella. Katu sai alkunsa Pons Neronianuksen pohjoispäästä ja suuntautui siitä luoteeseen kulkien nykyisen Prati di Castellon läpi. Se nousi nykyisen Monte Marion etelärinteille ja liittyi lopulta Via Clodiaan nykyisessä La Giustinianassa seitsemän roomalaisen mailin päässä Roomasta.
Via triumphaliksen nimen alkuperää ei tunneta. Tien ylläpito oli samojen curatores-virkamiesten vastuulla kuin Via Aurelia. Samat virkamiehet vastasivat myös Via Corneliasta, jonka on joskus tulkittu erkaantuneen Via triumphaliksesta, mutta joka on tulkittu myös Via triumphaliksen alkuosaksi tai Via Aurelian osaksi.
Kadusta on saanut nimensä keisariaikainen niin kutsuttu Via triumphaliksen nekropolis. Se sijaitsee nykyisellä Via del Pellegrinolla Vatikaanivaltion koilliskulmassa, ja löytyi pysäköintilaitoksen rakentamisen yhteydessä.
Vaticanus agerin Via triumphalista ei tule sekoittaa toiseen Via triumphalikseksi kutsuttuun katuun Palatiumin ja Caeliuksen välissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Via triumphalis Wikimedia Commonsissa
Läntinen Pitkäkatu

Alvar Aallon suunnittelema Standardivuokratalo.
Läntinen Pitkäkatu alkaa Turun linja-autoaseman vierestä.
Läntinen Pitkäkatu (ruots. Västerlånggatan) on Turun ruutukaava-alueella sijaitseva katu, joka alkaa Aninkaistenkadulta ja loppuu Käsityöläiskatuun. Sen poikkikatuja ovat edellisten lisäksi Brahenkatu, Kauppiaskatu, Ajurinkatu ja Humalistonkatu. Läntinen Pitkäkatu on noin kilometrin pituinen.
Historia

Läntinen Pitkäkatu on yksi Carl Ludvig Engelin vuonna 1828, Turun palon jälkeen laatiman asemakaavan mukaisisesti rakennetuista uusista kaduista. Alun perin sen oli määrä ulottua merenrantaan saakka, samoin kuin viereisen, kaavoitetun alueen rajana olleen Läntisen Linjakadun (nykyisen Ratapihankadun), mutta suuri osa siitä on myöhemmin rakentamattomaksi jääneenä poistettu asemakaavasta. Läntisen Pitkäkadun ja Linjakadun väliset  olivat kapeampia kuin kaupungin muut korttelit, samoin kuin kaupungin toisella laidalla Itäisen Pitkäkadun ja Itäisen Linjakadun (nykyisen Kupittaankadun) väliset korttelit. Tällä tavoin kaupungin laidoille pyrittiin muodostamaan käsityöläisten asutustarpeille sopivia tontteja.
Läntinen Pitkäkatu on saanut maineen sille sijoittuneista useista erotiikka-alan liikkeistä, ja sitä on kutsuttu "Turun punaisten lyhtyjen alueeksi".
Rakennuksia ja rakennelmia

Läntinen Pitkäkatu 1a: Esson huoltoasema, nyk. Hesburger, Georg Jägerroos, 1939-1940
Turun linja-autoasema
Läntinen Pitkäkatu 8a: Usvalinna, Adrian Thomander, 1908 ja 1911
Läntinen Pitkäkatu 8b: Kauppiaskatu 21 b: As Oy Kauppiaskatu 21 b, Olli Kestilä, 1954-1955
Läntinen Pitkäkatu 10a: Kauppiaskatu 20: Asunto-osakeyhtiö Kauppiaskatu 20, Robert Lyly, 1925-1926
Parkkihalli Louhi
Läntinen Pitkäkatu 16: Asunto-osakeyhtiöt Läntelä ja Rautatieläistentalo, J.E. Arola, 1928
Läntinen Pitkäkatu 18: Asunto-osakeyhtiö Läntinenkatu 18, Alexander Nyström 1907, 1908-1909
Läntinen Pitkäkatu 20: Standardivuokratalo: Alvar Aalto, 1927-1929
Läntinen Pitkäkatu 29: As Oy Ostola, uusklassistinen rakennus, J.E. Arola, 1928
Asemanpuisto
Schmardenin taistelu

Schmardenin taistelu käytiin Smārdessa (aik. saks. Schmarden), nykyisen Latvian alueella 25. heinäkuuta 1916 osana ensimmäistä maailmansotaa keisarillisen Saksan itärintamalla ja siihen osallistui suomalaisista miehistä kootun Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania osana saksalaisen reservijääkäripataljoona 1:n muodostamaa osastoa. Schmardenin taistelun vuosipäivä on myös suomalaisen pioneeriaselajin juhlapäivä.
Tehtävä

Hyökkäyksen tarkoituksena oli tuhota venäläisten eteentyönnetyt asemat Schmardenin kaistalla. Muodostetun hyökkäysosaston tehtävänä oli edetä kahtena portaana. Ensimmäinen porras valtaisi eteentyönnetyt asemat ja etenisi niiden taakse n. 500 metrin matkan pääaseman eteen. Toinen porras loisi venäläisten taisteluhaudat umpeen ja hävittäisi muutenkin asemia.
Ryhmittyminen

Schmardeniin komennetun osaston vahvuus oli 187 suomalaista ja 5 saksalaista upseeria luutnantti Bassen johdolla. Suomalaisesta päällystöstä olivat mukana hauptzugführer Torsten Erik Jernström, oberzugführer Karl Rainer Wolfgang Mandelin sekä zugführerit Helge Savonius, Knut Isak Solin ja Edvard Hanell. Suomalaiset pioneerikomppanian jääkärit jaettiin saksalaisen jääkäripataljoonan ryhmiin 2-3 pioneeria kuhunkin. Heidän tehtävänsä määräytyivät sen mukaan, mihin portaaseen heidän ryhmänsä kuului. Venäläisten etulinja oli hyökkäyskaistalla muodoltaan sisäänpäin kaartuva, joten myös hyökkäysosasto ryhmitettiin kaaren muotoon.
Hyökkäys

Hyökkäys alkoi keskiyöllä. Hyökkäävät joukot saivat vastaansa kiväärien ja konekiväärien, kohta myös tykistön ja kranaatinheittimien tulta. Osaston edettyä ei-kenenkään maan yli havaittiin etuasemat tyhjiksi ja taistelu siirtyi etu- ja pääaseman väliseen maastoon. Lauerman mukaan ainakin osa suomalaisista jätti hyökkäyksen aikana lapionsa, koska ne haittasivat etenemistä, ja toimikin asemien hävittämisen sijasta taistelijoina. Esimerkiksi jääkärit Tyko Isak Bergström ja Aarne Wennfrid Möttönen etenivät toisten edellä pääasemaan saakka. Ainakin gruppenführer Unio Bernhard Sarlin sekä jääkärit Arthur Anders Indola (Andersson) ja Kaarlo Sakko ottivat vankeja.
Peräytymisvaihe

Peräytymisvaihe omiin asemiin oli vaikea, sillä välimaasto oli sekä saksalaisen että venäläisen tykistötulen kohteena. Lauerma mainitsee perääntymisvaiheesta lääkintämiesten (hilfsgruppenführer Torsten Gabriel Lindroth, jääkärit Väinö Ilmari Pesonen ja Johan Ilmari Laakso) panoksen haavoittuneiden pelastamisessa.
Hyökkäyksen jälkeen suomalaisista todettiin puuttuvan kaksi: Paavo Heikki Kinnunen ja Matti Jaakko Fält. Etsintäpartio löysi Kinnusen kaatuneena. Matti Fält jäi kadoksiin ja löydettiin pahoin haavoittuneena vasta 29. heinäkuuta. Hän ei toipunut vaan kuoli 13. elokuuta 1917 Hannoverin sotasairaalassa.
Schmardenin taistelu merkitsi suomalaisille pioneerikomppanian jääkäreille taistelukokemusta, mutta myös sitä, että suomalaisten taisteluarvo huomattiin ja siihen kiinnitti huomiota myös 29. landwehrprikaatin komentaja, kenraaliluutnantti Wyneken. Pioneerikomppanian suoritus mainittiin 8. armeijan päiväkäskyssä.
Tytti Isohookana-Asunmaa

| Tytti Isohookana-Asunmaa |
| --- | --- |
 Kulttuuriministeri Tytti Isohookana-Asunmaa Lauri Viidan patsaan paljastustilaisuudessa 1991.
Suomen kulttuuriministeri
 Ahon hallitus 26.4.1991–12.4.1995  
Edeltäjä:  Anna-Liisa Kasurinen
Seuraaja:  Claes Andersson
Kansanedustaja
 26.3.1983–18.3.2003  
Ryhmä/puolue:  Keskustan eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Oulun vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. syyskuuta 1947 (ikä 77) Haukipudas
Ammatti:  yliopistonlehtori
Puoliso:  Martti Tuomas Asunmaa (1974–)
Tiedot
Puolue:  Suomen Keskusta
Koulutus:  valtiotieteiden tohtori (1980)
Tytti Maria Isohookana-Asunmaa (o.s. Isohookana, s. 24. syyskuuta 1947 Haukipudas) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä ja poliitikko. Hän toimi Suomen Keskustan kansanedustajana vuosina 1983–2003.  Alun perin hänet valittiin eduskuntaan Oulun läänin vaalipiiristä ja vuoden 1999 vaaleissa Oulun vaalipiiristä. Hän toimi kulttuuriministerinä Ahon hallituksessa vuosina 1991–1995.
Koulutukseltaan Isohookana-Asunmaa on valtiotieteen tohtori. Politiikan ulkopuolella hän on toiminut Oulun yliopistossa historian ja yhteiskuntatieteiden lehtorina ja virkaatekevänä apulaisprofessorina. Luottamustoimissa hän on toiminut esimerkiksi Marttaliiton, Edistyksellisen tiedeliiton ja Suomen nuorison liiton puheenjohtajana.
Hänet on nimetty Oulun yliopiston Vuoden Alumniksi 2009.
Toimiessaan ministerinä opetusministeriössä Isohookana-Asunmaa lakkautti Kalevi Kivistön luoman viisitoistavuotisten taiteilija-apurahojen järjestelmän. Tilalle tulivat viisivuotiset apurahat, joita lain mukaan voi saada peräkkäin mutta joita kukaan ei ole saanut peräkkäin.
Tytti Isohookana-Asunmaan puoliso on historianopettaja ja päätoimittaja Martti Asunmaa.
Julkaisut

Maalaisliitto Pohjois-Suomessa. Kehitysjakso vuosina 1906–1939.  Turku, Helsinki:  Turun yliopisto, 1980.  ISBN 951-641-868-6
Maalaisliitosta Kainuun valtapuolue. Puolueen kehityksen tarkastelua v. 1906–1939.  Kajaani:  Keskustapuolue, Kainuun piirijärjestö, 1985.  ISBN 951-99692-5-X
Meren tuuli.  Jyväskylä:  Minerva, 2005.  ISBN 952-5478-81-5
Maalaisliitto-Keskustan historia 5. Virolaisen aika. Maalaisliitosta Keskustapuolue 1963–1981.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32695-X
Yhteinen hyvä – paras hyvä. Kerttu Saalastin elämäkerta.  Nivala:  Kerttu Saalasti Säätiö, 2008.  ISBN 978-952-92-4524-6
Pieni tarina csángóista.  Ranua:  Mäntykustannus, 2011.  ISBN 978-952-5712-48-3
”Tällä paidalla ei miestä saa”: Oulun Palvelualan Opiston 70-vuotishistoria.  Ranua:  Mäntykustannus, 2012.  ISBN 978-952-5712-79-7
Oiva K. Kyöstiö: Elämänvaiheita ja ajatuksia.  Oulu:  Oulun yliopisto, Kasvatustieteiden tiedekunta, 2013.  ISBN 978-952-62-0232-7
Kulttuuri-ministeri-kulttuuri.  Helsinki:  Edita, 2017.  ISBN 978-951-37-7314-4
Maunu Eerikinpojan ristiretki

Maunu Eerikinpojan ristiretki oli Ruotsin ja Novgorodin välinen sota vuosina 1348–1351. Sota on ensimmäinen, joka on  dokumentoitu hyvin niin ruotsalaisissa kun novgorodilaisissakin lähteissä. Ruotsin papisto ja erityisesti Pyhä Birgitta kannattivat sotaa Novgorodia vastaan.
Sodan aikana ruotsalaiset valtasivat Pähkinälinnan vuonna 1348, mutta novgorodilaiset valtasivat sen seuraavana vuonna takaisin. Vuonna 1351 novgorodilaiset epäonnistuivat yrityksessään vallata Viipuri. Sota päättyi pian tämän jälkeen Ruotsiin levinneen ruton ja sisäpoliittisten ongelmien takia.
Tausta

Ruotsi ja Novgorod olivat solmineet niin sanotun Käkisalmen sodan jälkeen Pähkinäsaaren rauhan vuonna 1323. Tämän jälkeen Novgorod hakeutui Liettuan suojelukseen, mutta jo 1340-luvulla se joutui taas Moskovan ruhtinaskunnan valtapiiriin. Sen enempää liettualaiset kuin moskovalaisetkaan eivät kuitenkaan olleet kiinnostuneita sodasta Ruotsia vastaan. Tästä huolimatta Novgorodin ja Ruotsin alueilta tehtiin pieniä sotaretkiä vastustajan alueelle. Esimerkkinä tästä on Viipurin käskynhaltijan Sten Turenpoika Bielken sekaantuminen Novgorodin alueella alkaneeseen kapinaan vuonna 1337. Venäläiset puolestaan suorittivat eräiden lähteiden mukaan retken ruotsalaisten alueelle vuonna 1346. Ruotsin kuningas Maunu Eerikinpoika alkoi valmistella sotaa jo vuonna 1347, mutta ennen tätä Novgorod joutui Liettuan hyökkäysten kohteeksi. Moskovan ruhtinas ei ollut kovin kiinnostunut tulemaan Novgorodin avuksi. Kaiken lisäksi Novgorodia vaivasivat myös sisäiset kiistat, koska Novgorodin pajarit yrittivät saada kaupungin valtaansa.
1300-luvun alkupuolella ristiretkiaate oli toden teolla rantautunut Ruotsiin. Ruotsin rälssi sai paljon vaikutteita Manner-Euroopan kulttuurista, ja Maunu Ladonlukon hallituskauden aikana monet saksalaiset aateliset asettuivat asumaan Ruotsiin. Heidän mukanaan ruotsalainen rälssi omaksui uuden aatemaailman, johon kuuluivat myös ristiretket. Myös paavi jatkoi aikaisempia yrityksiään saada Ruotsin hallitsijat tukemaan rahallisesti ristiretkiä. Tämänkaltaisia veroja oli otettu käyttöön jo aikaisemmin, mutta 1320-luvulla paavi lupasi Ruotsin kruunulle puolet ristiretkiin kerätyistä verotuloista. Samanlaisen tarjouksen olivat aikaisemmin saaneet myös Ranskan ja Englannin hallitsijat. Tämä oli Ruotsin kruunulle tärkeää, koska se kärsi tuohon aikaan rahapulasta, jonka osasyy oli Skånen osto tanskalaisilta 34 000 hopeamarkalla.
Sodan osatekijänä oli myös se, että Pohjolassa oli 1340-luvulla epätavallisen rauhallista, koska Ruotsi ja Norja olivat personaaliunionissa, ja vuonna 1343 Maunu varmisti asemansa saadessaan poikansa Håkanin julistetuksi Norjan kuninkaaksi. Ruotsin vanha vihollinen Tanska taas oli vielä sekasorron vallassa oltuaan kokonaan ilman kuningasta 1330-luvulla.
Pyhän Birgitan näyt

Kuningasperheen läheisenä neuvonantajana, myöhemmin pyhänä Birgittana tunnetun, Birgitta Birgerintyttären vaikutusvalta Ruotsin hovissa oli suuri. Birgitta oli jo lapsesta asti nähnyt uskonnollisia näkyjä, ja hän oli myös kuninkaan sukulainen äitinsä puolelta. Lisäksi hänen ystäviinsä kuului muun muassa Turun piispa Hemming ja Birgitan veli Israel Birgerinpoika oli noussut kuningas Maunun korkeimmaksi virkamieheksi. Birgitan miehen kuoleman jälkeen, noin vuonna 1344, hänen arvovaltansa vain kasvoi, ja häntä alettiin pitää profeettana. Arkkipiispan nimittämä komissio tuli siihen tulokseen, että Birgitan näyt tulivat suoraan taivaasta, ja että niihin oli siten suhtauduttava vakavasti. Kuningas Maunu oli Birgitan ihailija ja otti mielellään vastaan Birgitan sanoman. Birgitan suosiosta kuninkaan hovissa kertoo sekin, että kuningas lahjoitti useita tiloja Birgitan perustamalle luostarille Itä-Götanmaalla. Kuningas Maunulle Birgitan saarnat ristiretkestä Novgorodia vastaan olivat mieluista kuultavaa. Birgitan ohella myös papiston parissa oli saarnattu jo aikaisemminkin ristiretken puolesta.
Näkyjensä kautta Birgitta sai täydelliset ohjeet ristiretken järjestämisestä. Birgitta kuvasi näyissään muun muassa millainen ideaaliritarin täytyi olla. Birgitta hylkäsi myös ajatuksen sodista kristittyjen hallitsijoiden välillä, ja Maunu Eerikinpojan sota Tanskaa vastaan vuosina 1342–1343 oli loppunut tappioon juuri tästä syystä. Birgitan mielestä kuninkaan tuli käyttää sotilaitaan laajentamaan kristinuskoa itään pakanoiden maille. Ilmeisesti Maunu kysyi neuvoa suoraan Birgitalta siitä, oliko Jumalan tahto, että hän hyökkäisi pakanoita vastaan. Birgitta sai vastauksensa suoraan Jeesukselta, joka neuvoi, miten ristiretki tulisi järjestää. Armeijan tuli koostua niin sotilaista kuin munkeista ja papeistakin, joiden tuli yrittää käännyttää pakanat. Sotilaiden tuli marssia kahden lipun alla: rauhanlipun, johon oli kuvattu Jeesuksen kärsimys, ja sotalipun, johon oli kuvattu oikeudenmukaisuuden miekka. Pakanoille tuli myös tarjota rauhaa sitä vastaan, että he ottivat vastaan kristinuskon. Vain jos pakanat eivät suostuisi ottamaan vastaan oikeaa uskoa, tulisi Maunun hyökätä heidän kimppuunsa. Voiton jälkeen pakanat tuli joko tappaa tai kastaa kristinuskoon. Vallatuille maille tuli myös rakennuttaa kirkkoja. Taistelussa kuolleet kristityt sotilaat tulisivat saamaan palkintonsa taivaassa. Kuolleet pakanat saivat myös pienemmän kuolemanjälkeisen rangaistuksen. Birgitan näkyjen mukaan ristiretkiarmeijan täytyisi myös olla pieni, koska suuressa armeijassa olisi varmasti mukana syntiä tehneitä.
1450-luvulla kirjoitetun Förbindelsedikt-runon mukaan Maunu Eerikinpoika sai ohjeita ristiretkeä varten myös Neitsyt Marialta. Kuninkaan piti ottaa mukaansa vain omia sotilaitaan, ei ulkomaalaisia. Tämä on luultavasti kuitenkin vain 1400-luvulle tyypillistä ja suunnattu tanskalaisia ja saksalaisia vastaan.
Valmistelut

Vaikka sodan motivaatio olikin uskonnollinen, oli kuningas Maunulla varmasti myös rationaalisia tavoitteita. Vuosina 1344–1347 ristiretkiaikeista muotoutui todellisia suunnitelmia. Maunu Eerikinpoika yritti saada norjalaiset – hän oli tuolloin myös Norjan kuningas – mukaan sotaan Novgorodia vastaan. Norjassa sodasta ei oltu kovin innostuneita. Saadakseen norjalaiset mukaan projektiin kuningas painotti sodan uskonnollisia tavoitteita. Vuonna 1346 Maunun ja kuningatar Blankan ollessa Lödösessä he tekivät testamenttinsa, jossa kuningas vannoi hyökkäävänsä Jumalan vihollisia vastaan. Jos kuningas ei ennen kuolemaansa olisi tätä tehnyt, tulisi sata sotilasta lähettää kuninkaan sijaan. Suomen verotuloista tuli ottaa tarvittava summa tähän tehtävään.
Maunun armeijaan kuului Förbindelsediktin mukaan myös tanskalaisia ja saksalaisia palkkasotilaita. Mukana oli myös eräs Holsteinin herttua, luultavasti Henrik II, joka oli jo aikaisemmin sotinut liettualaisia vastaan. Mukana oli myös muita saksalaisia, jotka olivat olleet mukana monilla ristiretkillä.
Novgorodilaisen kronikan mukaan Maunu lähetti ennen sotaa, vuonna 1348, novgorodilaisten luokse diplomaatteja. Kronikan mukaan nämä vaativat novgorodilaisia uskonnollisiin neuvotteluihin, joissa oli tarkoitus keskustella siitä, kenen uskonto oli parempi. Häviäjä kääntyisi neuvottelujen jälkeen voittajan uskoon. Jos novgorodilaiset eivät suostuisi neuvotteluihin, Maunu lähettäisi armeijansa heidän kimppuunsa. Kronikan kuvaus neuvottelupyynnöstä vastaa melko hyvin Pyhän Birgitan antamia neuvoja. Novgorodilaiset neuvoivat ruotsalaisia lähettämään neuvottelijansa Konstantinopoliin, josta he itse olivat uskontonsa saaneet. Novgorodilaiset lähettivät silti myös neuvottelijoita, jotka saapuivat Pähkinäsaareen samaan aikaan kun kuningas Maunu tuli Viipuriin armeijansa kanssa.