stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tappajan ote

| Tappajan ote> Hero and the Terror |
| --- | --- |
 Alkuperäinen elokuvateatterijuliste.
Ohjaaja:  William Tanner
Käsikirjoittaja:  Michael Bodget (novelli) Dennis Shryhack
Tuottaja:  Menahem Golan Yoran Globus Raymond Wagner
Säveltäjä:  David Michael Frank
Kuvaaja:  Eric Van Haren Noman
Leikkaaja:  Christian Wagner
Pääosat:  Chuck Norris Brynn Thayer Steve James Jack O'Halloran
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Golan-Globus Productions
Levittäjä:  Cannon Films Netflix
Ensi-ilta:  1988
Kesto:  96 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tappajan ote on Chuck Norrisin tähdittämä toiminta- ja jännityselokuva vuodelta 1988.
Juoni

Murhaetsivä Danny O'Brien jahtaa mielisairasta sarjamurhaajaa Simon Moonia ja saa hänet onnenkaupalla kiinni. Kolme vuotta myöhemmin hänen onnistuu paeta vankimielisairaalasta ja Danny aikoo saada hänet – tällä kertaa ilman onnea.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen pitää elokuvaa kohtuullisen kiinnostavana poliisi- ja kauhuelokuvan risteytyksenä ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Tappajan ote Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tappajan ote Elonet.
Tarinoita tuonpuoleisista

| Tarinoita tuonpuoleisista> Sum: Forty Tales from the Afterlives |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  David Eagleman
Julkaistu:  2009
Suomennos
Kansitaiteilija:  Jussi Jääskeläinen
Kustantaja:  Avain
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  126
ISBN:  978-951-6928800
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tarinoita tuonpuoleisista (engl. Sum: Forty Tales from the Afterlives) on David Eaglemanin vuonna 2009 julkaisema kirja, joka sisältää 40 pienoisnovellia kuolemanjälkeisen elämän olosuhteista. Tarinat esimerkiksi havainnollistavat minuuden muuttuvuutta ajan myötä.
Aiheesta muualla

Robert Hanks: Sum: Forty Tales from the Afterlives. Telegraph 27.5.2009. (englanniksi)
Teppo Kulmala: Parempi maassa kuin taivaassa[vanhentunut linkki]. Savon sanomat 19.9.2011.
Markku Soikkeli: Metafyysiset ajatusleikit tekevät uskonnot tarpeettomiksi. Kiiltomato.net 28.9.2011.
Mauno Tarkiainen

Mauno Asarias Tarkiainen (18. elokuuta 1904 Haukivuori – 8. joulukuuta 1971 Pieksämäki) oli suomalainen kestävyysjuoksija.
Tarkiainen sijoittui Berliinin 1936 olympialaisten maratonilla yhdeksänneksi. Pariisin EM-kilpailuissa 1938 hän keskeytti. Hän sijoittui Tukholman maratonilla neljänneksi vuonna 1939 ja kuudenneksi vuonna 1941.
Seuratasolla "Manu" Tarkiainen edusti Pieksämäen Veikkoja, Mikkelin Kilpa-Veikkoja sekä Riihimäen Kiskoa. Hän voitti maratonilla Suomen mestaruuden vuosina 1938 ja 1939 sekä saavutti SM-hopeaa vuonna 1940 ja SM-pronssia vuonna 1937. Vuoden 1939 Kalevan kisojen maratonilla hän juoksi uransa parhaan ajan 2.37.31,2.
Aiheesta muualla

Mauno Tarkiainen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Marjatta Tapiola

| Marjatta Tapiola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. huhtikuuta 1951 Sysmä
Kansalaisuus:  Suomi, Finland
Ammatti:  kuvataiteilija
Marjatta Tapiola (s. 30. huhtikuuta 1951 Sysmä) on suomalainen kuvataiteilija.
Tapiola opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa 1969–1974 valmistuen taidemaalariksi. Hänen ensinäyttelynsä oli Jyväskylässä vuonna 1973. Tapiola edusti uusekspressionismia ja teki läpimurtonsa 1980-luvun alussa yhtä aikaa Marika Mäkelän ja Leena Luostarisen kanssa. Hänen teoksiaan on muun muassa Amos Andersonin, Ars Novan, Helsingin kaupungin ja Sara Hildénin taidemuseoissa. Tapiola toimi maalaustaiteen vt. lehtorina Kuvataideakatemiassa 1994–1995.
Tapiola on maalannut lukuisia muotokuvia tunnetuista suomalaisista eri alojen vaikuttajista, muun muassa kirjailija Eeva Joenpellosta (1990) ja pankinjohtaja Sirkka Hämäläisestä (1998). Tapiolan maalaama tasavallan presidentti Sauli Niinistön muotokuva eduskunnan puhemiehenä paljastettiin eduskunnassa helmikuussa 2013.
Tapiolan vanhemmat ovat maanviljelijä Olli Tapiola ja emäntä Kerttu Tapiola (o.s. Peltola). Tapiolan tyttäriä ovat kirjailija Aina Bergroth ja elokuvaohjaaja Zaida Bergroth. Tapiola asuu sukutilallaan Mataristossa Sysmässä.
Palkinnot

Suomen Taideyhdistyksen dukaattipalkinto 1980
Suomen arvostelijain liiton Kritiikin Kannukset 1981
Suomen Kulttuurirahaston palkinto 2004
Pro Finlandia 2004
Hämäläis-Osakunnan kunniamerkki 2005
Kuvataiteen valtionpalkinto 2006
Taiteilijaeläke 2014
Lähde
Kirjallisuutta

Tapiola, Marjatta, Karvonen, Kirsti & Tiainen, Jussi: Marjatta Tapiola.  Helsinki:  Parvs Publishing, 2006.  ISBN 978-952-5654-02-8
Aiheesta muualla

Marjatta Tapiola taiteilijamatrikkelissa
Ars Fennica -ehdokasesittely 1997 (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuusi kuvaa: Marjatta Tapiolan kuvasto Yle radiohaastattelu 2.4.2016.
| n k Kritiikin Kannusten saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962 Jorma Panula  1963 Ralf Långbacka  1964 Kari Rydman  1965 Eino Säisä  1966 Risto Jarva  1967 Kalle Holmberg & Kari Liila  1968 Kimmo Pyykkö  1969 Timo Bergholm 
1970-luku:  1970 Jouko Turkka  1971 Iso mies ja keijukainen -levytyöryhmä  1972 Lasse Naukkarinen  1973 Ilpo Saastamoinen  1974 Riitta Nelimarkka  1975 Pekka Milonoff  1976 Ulrika Hallberg  1977 Timo Linnasalo  1978 Arto af Hällström  1979 Eurooppalainen Odysseia -kuunnelmatyöryhmä 
1980-luku:  1980  Pentti Sammallahti  1981 Marjatta Tapiola  1982 Jouni Kaipainen  1983 Kari Väänänen  1984 Olli Jalonen  1985 Maaria Wirkkala  1986 Kari Kriikku  1987 Juhani Liimatainen  1988 Mox Mäkelä  1989 Sami Toivonen 
1990-luku:  1990 Rahkonen-radioteostyöryhmä  1991 Marjatta Oja  1992 Julia Vuori  1993 tanssiryhmä Suomussalmi  1994 Martti Suosalo  1995 Juha Lehtola  1996 Susanna Helke &  Virpi Suutari  1997 Jukka-Pekka Pajunen  1998 Håkan Wikman  1999 Tuomas Kantelinen 
2000-luku:  2000 Sándor Vály  2001 Johanna Venho  2002 Salla Tykkä  2003 U-Street All Stars  2004 Ville Tietäväinen  2005 Taito Hoffrén  2006 Anna Krogerus  2007 Pauliina Feodoroff  2008 Eeva Muilu  2009 Jukka-Pekka Valkeapää 
2010-luku:  2010 Timo Harju  2011 Merja Pöyhönen  2012 Selina Anttinen & Vesa Oiva  2013 Linda Fredriksson  2014 Elina Pirinen  2015 Ima Iduozee  2016 Suohpanterror  2017 Maija Kauhanen  2018 Honkasalo–Niemi–Virtanen  2019 Ilja Lehtinen 
2020-luku:  2020 Juliana Hyrri  2021 Emilia Hoving  2022 Hanna Bergholm & Ilja Rautsi  2023 Jonnakaisa Risto 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Ritva  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana  SNAC
Lauri Tarasti

Lauri Aarne Pekka Tarasti (s. 11. kesäkuuta 1941 Helsinki) on suomalainen juristi ja ministeri. Hän on toiminut ympäristöministeriön kansliapäällikkönä 1983–1994 ja korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvoksena 1994–2007, josta hän jäi eläkkeelle. Koulutukseltaan Tarasti on oikeustieteen lisensiaatti.
Elämä ja ura

Tarasti aloitti opinnot Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa vuonna 1961. Hän toimi aktiivisesti Savolaisessa osakunnassa, muun muassa juristikerhon puheenjohtajana ja osakunnan sihteerinä 1962–1963. Tarasti oli myös Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan hallituksen jäsen vuonna 1964. Hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1966 ja lisensiaatiksi 1971 ja sai varatuomarin arvon 1972. Tarasti vihittiin Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi kesäkuussa 2023.
Tarasti on ollut asiantuntijana ja selvitysmiehenä muun muassa vaaleihin liittyvissä asioissa ja urheilun doping-tapausten yhteydessä. Hänen johdollaan selvitettiin Noppa-juttua, Lahden hiihdon MM-kisojen doping-skandaalia ja vuoden 2008 vaalirahoitusskandaalia. Skandaalin jälkeen Tarasti nimitettiin toukokuussa 2008 vaalirahoituksen uudistamista selvittävän toimikunnan puheenjohtajaksi. Vuonna 2010 hän sai ministerin arvonimen.
Tarasti on entinen kilpaurheilija. Hän on juossut pikaviestin suomenmestariksi 1965 ja sata metriä aikaan 10,8 sekuntia. Urheilu-uran aktiivikauden jälkeen hän toimi valmentajana. Lauri Tarasti toimi Helsingin vuoden 1983 yleisurheilun MM-kisojen järjestelyissä pääsihteerinä.
Tarastin isä oli sosiaaliministeriön kansliapäällikkö Aarne Tarasti (ent. Tapper). Hänen veljensä on professori Eero Tarasti. Hän on naimisissa kansainvälisten asioiden neuvoksen Gunilla Carlanderin kanssa.
Julkaisuja

Halila, Heikki & Tarasti, Lauri: Yhdistysoikeus.  Helsinki:  Lakimiesliiton kustannus, 1989.  ISBN 978-951-6-40448-9
Tarasti, Lauri & Taponen, Heimo: Suomen vaalilainsäädäntö.  Helsinki:  VAPK-kustannus, 1990.  ISBN 978-951-3-70099-7
Tarasti, Lauri & Narikka, Jouko: Uusi asuntolainsäädäntö.  Helsinki:  Painatuskeskus, 1994.  ISBN 978-951-3-71362-1
Vaaliehdokkaiden ja puolueiden rahoitusopas.  Helsinki:  Edita, 2010.  ISBN 978-951-375-744-1
Tarasti, L., Kouki, S., Saarinen, M., Ryyppö, O. ja Sihvola, S.: Selvityshenkilö Lauri Tarasti: Valtion aluehallinnon ja maakuntahallinnon uudistaminen – lukuun ottamatta sosiaali- ja terveydenhuollon uudistusta.  (Valtiovarainministeriön julkaisuja 3/2016)  Valtiovarainministeriö, 2016.  ISBN 978-952-251-751-7  Teoksen verkkoversio.
Tarasti, Lauri & Virtapohja, Kalle: Lauri Tarasti – urheilun ja dopingin selvitysmiehenä.  Helsinki:  Readme.fi, 2024.  ISBN 978-952-373-921-5
Tarponikalat

| Tarponikalat |
| --- | --- |
 Pikkutarponi (Megalops cyprinoides)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Ylälahko::  Elopomorpha
Lahko::  Tarponikalat Elopiformes  Gosline, 1960
Heimot
 Hopeakalat Elopidae  Tarponit Megalopidae 
Katso myös
   Tarponikalat Wikispeciesissä   Tarponikalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tarponikalat (Elopiformes) on viuhkaeväisten luokkaan kuuluva kalalahko, johon kuuluu kaksi heimoa: hopeakalat (Elopidae) ja tarponit (Megalopidae) Vaikka hopeakaloja kutsutaan englanniksi ja saksaksi ”naiskaloiksi” (engl. ladyfish, saks. Frauenfisch), niitä ei pidä sekoittaa suomeksi naiskaloiksi nimettyyn sukulaislahkoonsa Albuliformes. Tarponikalojen lahkoon kuuluu yhteensä yhdeksän nykyisin elävää lajia.
Tarponikalojen läheisimpiä sukulaisia ovat Albuliformes-lahkon naiskalat ja trissat. Tarponikalojen kuono on kuitenkin naiskaloista poiketen selvästi ylöspäin työntyvä. Naiskalojen tapaan tarponikalat kykenevät hengittämään ilmaa uimarakkoonsa, minkä ansiosta ne voivat tulla toimeen vähähappisissakin vesissä. Sekä tarponi- että naiskalat kuuluvat samaan ylälahkoon Elopomorpha, johon kuuluvat myös ankeriaskalat. Tarponikalat edustavat koko ylälahkon lajien kantamuotoja. Kaikkien tämän ryhmän kalalajien elämänkiertoon kuuluu nauhamainen leptocephalus-toukka, joka ei lainkaan muistuta aikuista kalaa.
Lahkon suurikokoisin ja tunnetuin laji on Atlantin valtameren rannikkoalueilla elävä tarponi (Megalops atlanticus), joka voi kasvaa jopa 2,5 metrin mittaiseksi ja painaa 160 kiloa.
Jędrzej Taranowski

Jędrzej Taranowski 1500- ja 1600-luvuilla elänyt puolalainen diplomaatti, joka muun muassa toimi Puola-Liettuan valtioliiton lähettiläänä Osmanien valtakuntaan ja Krimin kaanikuntaan.
Useiden diplomaattien lailla Taranowski kirjoitti ylös havaintoja tehdessään valtiovierailuja muihin maihin. Hänen kuvauksensa ovat parhaimmillaan värikkäitä ja seikkaperäisiä. Vuonna 1569 hän teki matkan Istanbuliin ja pohjois-Kaukasiaan, jossa hän kirjoitti ylös vaiheikkaan kuvauksen Astrahanin sotaretkeltä palaavan turkkilaisista ja tataareista kootun armeijan kärsimyksistä. Turkkilainen historiotsija Akdes Nimet Kurat löysi kuvauksesta vanhan saksaksi käännetyn version Wienin valtionarkistosta 1960-luvulla.
Paluu Astrahanin sotaretkeltä

1569 uusi liittovaltio Puola-Liettua oli sodassa Venäjää vastaan. Myös suunnallaan Venäjää vastaan sotineet Osmanien valtakunta että Krimin tataarit näkivät Puola-Liettuassa mahdollisen liittolaisen. Liittovaltio oli myös halukas edistämään hyviä suhteita osmaneihin ja tataareihin yhteistä vihollista vastaan, joten tuolloin jo kokeneen Jędrzej Taranowskin johtama kuninkaallinen lähetystö matkusti Istanbuliin heinäkuussa 1569. Yksi hänen tavoitteistaan oli neuvotella puolalaisen diplomaatin Alexandr Władzickin vapautus Krimin kaanin Devlet I Girayn vankeudesta. Koska kaani oli sotaretkellään osmanijohto kutsui Taranowskin tutustumaan tilanteeseen rintamalla. Hän matkusti Astrahaniin Don- ja Volga-jokien väliselle alueelle paikkaan, jota kutsuttiin nimellä Perevoloka. Täältä hän löysi osan osmanisotaretkikunnasta, jolle oli jo annettu vetäytymiskäsky alueelta. Hän ratsasti yhä eteenpäin ja löysi Devlet Girayn keskeltä aroa jääden tämän vieraaksi. Hän osallistui turkkilaisarmeijan paluumarssiin, jonka aikana sotaretkikunta koki suurimmat tappionsa. Vedetöntä ja kuivaa aroa, jonka hän nimesi osasyyksi sotaretkikunnan ongelmaan, hän kutsui nimityksellä "tyhjät kentät". Vesi, jota joukot löysivät maastosta oli Taranowskin mukaan hapanta, kuraista ja matojen saastuttamaa. Kun satoi hän todisti, kuinka janoonsa kuolevat sotilaat kaivoivat kuoppia maahan vangitakseen niihin sadevettä. Eräässä tapauksessa muuan tataari oli lupautunut maksua vastaan viemään viidensadan vahvuisen turkkilaisosaston raikkaille vesilähteille. Kun turkkilaiset olivat antaneet tälle kaikki rahansa, tataari oli kadonnut jättäen miehet oman onnensa nojaan. Vain neljä selviytyi hengissä muiden luokse kertomaan osaston kohtalosta. Lokakuussa vetäytyvän armeijan kärsimä nälkä ja jano koetteli jo diplomaattia itseään. Hyiset syyssateet toivat joukoille vettä, mutta kylmä ilma ja nälkä pysyivät tappavana yhdistelmänä. Taranowski kuvaili oloja jo sellaisiksi, että kuoleminen alkoi tuntua mielekkäämmältä kuin elämän jatkaminen.
Myöhempiä vaiheita

Taranowski lähetettiin Istanbuliin ja Bahtšisaraihin useamman kerran. Vuonna 1577 hänet lähetettiin varmistamaan valtioliiton sekä osmanien ja tataarien välisen rauhan pysyvyys, jotta Puola-Liettua voisi turvallisesti aloittaa sodan Venäjää vastaan, mutta tällä kertaa Venäjää kohtaan taisteluhalunsa menettänyt ja sen kanssa neuvotellut Devlet I Giray pani hänet arestiin.
Vaikka Taranowski piti osaltaan pitkään yllä diplomaattisuhteita puolalaisten ja turkkilaisten välillä, hän ei silti hyväksynyt Osmanien valtakunnan alueella asuneiden puolalaisten ylimysten keskuudessa vallinnutta trendiä, jossa he omaksuivat turkkilaisten kulttuurin. Vuonna 1633 Taranowski kirjoitti runon, jossa hän valitti aiheesta:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | [Sulttaanin] vieressä palvelijat kultaisia tikareitaan kantaen, näen sinut, Kalinowski, heidän joukossaan. Tai sinut, Chmielnickin suvun kaunis lupaus, Turkkilaisten spahien vaatteissa ja turbaaneissa (tulppaaneissa). | ” |
– Jędrzej Taranowski, 1633. Marcinkowski 2009 s. 101
Tanzimat

Ottomaanien valtakunnan perustuslain käyttöönottoa juhlistava piirros
Tanzimat (osmaniksi تنظيمات‎, suom. uudelleenjärjestäminen) on nimitys sarjalle uudistuksia, jotka toteutettiin Osmanien valtakunnassa Abdul Mejid I:n ja Abd-ul-Azizin sulttaanikausilla vuosina 1839–1876. Uudistusten tarkoituksena oli modernisoida valtakuntaa eurooppalaisten esikuvien pohjalta.
Tausta

Tanzimat-uudistusten lähtölaukauksena toimi 3. marraskuuta 1839 annettu niin sanottu Gülhanen edikti. Julistuksessa luvattiin perustaa uusia instituutioita, jotka suojelisivat valtakunnan jokaisen kansalaisen turvallisuutta, omaisuutta ja kunniaa näiden uskonnosta tai etnisestä ryhmästä riippumatta. Siinä määrättiin myös luotavaksi yhtenäinen verotusjärjestelmä sekä oikeudenmukaisempi kutsunta- ja sotilaskoulutusjärjestelmä. Jokaisen tuli olla lain edessä tasa-arvoinen uskonnostaan riippumatta. Lisäksi teloitukset ilman oikeudenkäyntiä kiellettiin. Mallia haettiin Ranskan suuren vallankumouksen yhteydessä annetusta ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistuksesta.
Julistus annettiin hetkellä, jolloin Osmanivaltakunta tarvitsi kipeästi Euroopan maiden tukea Egyptin käskynhaltijaa Muhammad Alia vastaan, joten jotkut ovat myöhemmin tulkinneet sen vain propagandatempuksi, jolla yritettiin vedota eurooppalaisiin. Erityisesti tasa-arvoisuus uskonnosta riippumatta saattoi olla propagandaa Venäjän lisääntyvän paineen alla. Myös kaksi muuta tanzimatin kannalta keskeistä asiakirjaa julkistettiin vastaavanlaisissa tilanteissa: helmikuun 1856 julistus Krimin sodan ja vuoden 1876 perustuslaki Balkanin kriisin aikana. Eurooppalaisia kiinnostaneet lupaukset tasavertaisesta kohtelusta ei-muslimeille, erityisesti kristityille, eivät aina toteutuneetkaan. Esimerkiksi ei-muslimeille määrätty henkivero lakkautettiin vuonna 1855 mutta korvattiin samalla toisella vastaavalla maksulla. Monia valtakunnan kannalta tärkeitä uudistuksia vietiin joka tapauksessa eteenpäin. Gülhanen ediktin ja useiden muiden reformien toteutuksesta vastasi pääasiassa Mustafa Reşid pašša, joka toimi kuusi kautta suurvisiirinä.
Ennen tanzimatin virallista alkua Osmanien valtakunnassa oli jo tehty joitakin yksittäisiä toimia maan modernisoimiseksi: esim. sulttaani Mahmud II määräsi kaikkia sotilaita ja virkamiehiä käyttämään fetsiä uutena kansallispäähineenä. Myös janissari-joukot oli lakkautettu hiljattain.
Uudistusten sisältö

Tanzimat-uudistuksiin kuuluivat muun muassa ei-uskonnollisen koulujärjestelmän kehittäminen, armeijan uudelleenjärjestäminen Preussin kutsuntalaitoksen mallin mukaisesti, maakunnallisten edustuslaitosten perustaminen sekä kauppa- ja rikoslakien uudistaminen pääasiassa Ranskan esikuvan mukaan. Lisäksi perustettiin uusia oikeusistuimia, jotka olivat riippumattomia islamilaisesta ulamasta. Lainsäädännön ja oikeuslaitoksen reformien tavoitteena oli Osmanien valtakunnassa asuneita eurooppalaisia koskeneen kapitulaatiojärjestelmän poistaminen. Kaikkien uudistusten toteuttamista hankaloitti ja hidasti varojen ja pätevien virkamiesten puute sekä vanhoillisten tahojen vastahanka.
Tanzimat-uudistusten toteuttaminen seisahtui Abd-ul-Azizin viimeisinä hallitsijavuosina 1870-luvun puolivälissä. Pyrkimykset hallinnon keskittämiseen olivat johtaneet vallan kasautumiseen sulttaanille, mikä mahdollisti aiempaa suuremman vallan väärinkäyttämisen. Kun Abd-ul-Azizin politiikka oli ajanut valtakunnan kriisiin, hänet syrjäytettiin toukokuussa 1876. Hänen seuraajakseen tullut Abdul Hamid II joutui 23. joulukuuta 1876 antamaan Osmanien valtakunnalle sen ensimmäisen varsinaisen perustuslain. Sitä seurannut Abdul Hamid II:n itsevaltainen valtakausi on usein nähty vastareaktiona Tanzimat-vaiheelle, vaikkakin armeijan ja hallinnon kehittämistä jatkettiin edelleen.
Uudistuksen tärkeimmät kohdat

Osmanikansalaisten turvallisuuden, elämisen, kunnian ja omaisuuden turvaaminen (1839)
Ensimmäisten paperiseteleiden käyttöönotto (1840)
Ensimmäisen postitoimiston avaaminen (1840)
Finanssijärjestelmän perustaminen (1840)
Siviili- ja rikoslain ottaminen käyttöön (1840)
Ensimmäisen parlamentin prototyypin käyttöönotto (1876)
Armeijan uudelleenorganisointi ja säännöllinen rekrytointi, asevelvollisuuden toteutus ja sotilaspalvelun muuttaminen määräaikaiseksi (1843–1844)
Osmanien kansallislaulun ja kansallislipun käyttöönotto (1844)
Ensimmäisen valtakunnallisen väestönlaskennan suorittaminen (vain miehille, 1844)
Ensimmäisten kansallisten henkilölisyystodistusten käyttöön ottaminen (1844)
Opetusneuvoston (1845) ja opetusministeriön perustaminen (1857)
Orjakaupan ja orjuuden lopettaminen valtakunnassa (1847)
Ensimmäisen modernin yliopiston (1848), akatemian (1848) ja opettajakoulun perustaminen (1848)
Terveysministeriön perustaminen (1850)
Kaupallisen säännöskokoelman luominen (1850)
Tiedeakatemian perustaminen (1851)
Höyrylauttaliikenneyhtiön perustaminen (1851)
Konstantinopolin kunnallishallinnon (1854) ja kaupunginvaltuuston perustaminen (1855)
Kaikkien uskontokuntien täydet oikeudet takaaminen (1856)
Devşirme-järjestelmän kumoaminen asevelvollisuudesta, sallien aikuisten ei-muslimien tulla sotilaiksi (1856)
Erilaiset säännökset julkisen palvelun parantamisessa hallinnossa ja kaupankäynnin edistämisessä
Lennätin- (1847–1855) ja rautatieverkoston perustaminen (1856)
Kiltojen korvaaminen tehtailla
Keskuspankin perustaminen (1856 ja 1863)
Maalaki (1857)
Yksityisten julkaisujen ja painotalojen salliminen (1857)
homoseksuaalisuuden dekriminalisointi (1858)
Korkeakouluopetuksen perustaminen (1859)
Talous- ja valtiotieteiden korkeakoulun perustaminen (1859)
Lehdistöasetus (1864)
Keisarillisen Ottomaanisen lyseon perustaminen Galatasarayssa, joka oli toinen korkeakoulu siviileille (1868)
Kansalaisuuslaki, joka loi yhden uskonnosta ja etnisyydestä riippumattoman kansalaisuuden (1869)
Lähde:
Seurauksia ja merkitys

Tanzimatin nostettua mm. kristityt ja juutalaiset tasavertaisiksi kansalaisiksi muslimien kanssa se oli yksi ensimmäisistä askelista kohti sekularismia Turkissa. Uudistukset myös länsimaalaistivat Osmanien valtakuntaa. Ulaman lisäksi muiden uskontojen kuin vain muslimien johtajat vastustivat uudistuksia, koska he kokivat nämä uhaksi omalle asemalleen.
Tapaus Henry

| Tapaus Henry> Regarding Henry |
| --- | --- |
 Alkuperäinen elokuvateatterijuliste
Ohjaaja:  Mike Nichols
Käsikirjoittaja:  J. J. Abrams
Tuottaja:  Robert Greenhut Mike Nichols Scott Rudin Susan MacNair J. J. Abrams
Säveltäjä:  Hans Zimmer
Kuvaaja:  Giuseppe Rotunno
Leikkaaja:  Sam O'Steen
Tuotantosuunnittelija:  Tony Walton
Pukusuunnittelija:  Ann Roth
Pääosat:  Harrison Ford Annette Bening
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  12. heinäkuuta 1991 Suomessa 18. lokakuuta 1991
Kesto:  108 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tapaus Henry (Regarding Henry) on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut Mike Nicholsin ohjaama draamaelokuva, jonka pääosassa esiintyy Harrison Ford.
Juoni

Henry Turner on menestyvä, mutta häikäilemätön asianajaja, joka haluaa voittaa, vaikka se maksaisi hänen perheensä kunnian. Henry arvostaa enimmäkseen rahaa ja omistaa aikansa vain työlleen. Eräänä iltana hänen elämänsä muuttuu täysin, kun hän joutuu keskelle kaupan ryöstöä ja saa luodista päähänsä. Seurauksena muistot hänen aiemmasta elämästään katoavat ja hänen on aloitettava kaikki alusta. Uusi Henry on entisen minänsä vastakohta; hän on sydämellinen ja osaa arvostaa pieniä asioita, joita muut pitävät itsestäänselvinä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Harrison Ford  | … |  Henry Turner   |
|  Annette Bening  | … |  Sarah Turner   |
|  Mikki Allen  | … |  Rachel Turner   |
|  Bill Nunn  | … |  Bradley   |
|  Donald Moffat  | … |  Charlie Cameron   |
|  James Rebhorn  | … |  Tohtori Sultan   |
|  Bruce Altman  | … |  Bruce   |
|  Elizabeth Wilson  | … |  Jessica   |
|  Rebecca Miller  | … |  Linda   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo Tapaus Henryä pinnallisilla asenteilla kosiskelevaksi elämänmuutoksen unelmaksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa kolme tähteä neljästä ja pitää elokuvaa laskelmoidun tuntuisena huolimatta hyvistä roolitöistä ja eleettömästä ohjauksesta.
Aiheesta muualla

Tapaus Henry Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pursilippu

Pursilipun nykyinen malli. Tangon puoleiseen yläkulmaan sijoitetaan seuran erikoismerkki.
Pursilippu on suomalaisten pursiseurojen jäsenten huvialuksissa käytettävä Suomen kansallislipusta johdettu erikoislippu.
Liikenteen turvallisuusvirasto vahvistaa lipun ja voi myöntää sen käyttöoikeuden yhdistysrekisteriin merkitylle veneily-yhdistykselle.
Veneilyliittojen Lipputoimikunnan järjestämä juhlaripustus VENE 2009 -näyttelyssä
Ulkoasu ja suunnittelijat

Pursilipussa on sinisen ristin päällä on ohut valkoinen risti ja tangonpuoleisessa yläkulmassa veneily-yhdistyksen erikoismerkki. Valkoisen ristin leveys on viidesosa sinisen ristin leveydestä. Tämän lipun piirsivät vuonna 1920 tunnettu venesuunnittelija, NJK:n silloinen rahastonhoitaja Gunnar L. Stenbäck ja NJK:n paviljongin intendentti, taiteilija Karl Slotte.