stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Verjnuarmu

| Verjnuarmu |
| --- | --- |
 Verjnuarmu Tuska-festivaaleilla vuonna 2006.
Tiedot
Toiminnassa:  2002–2018
Tyylilaji:  death metal, folk metal
Kotipaikka:  Kuopio
Laulukieli:  suomi, Savon murre
Jäsenet:  Puijon Perkele, laulu   Woema, basso   Tervapiru, kitara  
Entiset jäsenet:  Savon Surma, kitara, laulu (2002–2008)  Ruato, kitara (2008–2009)  Viitakemies, kitara (2004–2011)  Musta Savo, rummut, laulu (2002-2018) 
Levy-yhtiö:  Universal Music   Dynamic Arts Records   Osasto-A Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verjnuarmu (savon murretta, kirjakielellä ”verinaarmu”) oli suomalainen savon murteella laulava metalliyhtye. Verjnuarmun musiikki on pääasiassa folk metalia ja death metalia, mutta mukana on vaikutteita muistakin metallin tyylilajeista, kuten black metalista. Yhtye itse kutsuu musiikkiaan savometalliksi. Verjnuarmu käyttää esiintyessään maskeja ja esiintymisasuja.
Yhtyeen ensimmäinen neljän kappaleen mini-CD Verjnuarmu julkaistiin omakustanteena vuonna 2002. Sen jälkeen ovat ilmestyneet EP:t Verta, voemoo ja viitakkeita (2002) ja Laalavat jouset (2004). Yhtyeen ensimmäinen single Kurjuuvven valssi ilmestyi 26. lokakuuta 2005. Yhtyeen ensimmäinen albumi, Muanpiällinen helevetti, kävi Suomen virallisen albumilistan sijalla 7.
Vuoden 2007 joulukuussa Verjnuarmu lopetti yhteistyönsä Universal Musicin kanssa ja ryhtyi etsimään uutta levy-yhtiötä. Universal Musicilla olisi ollut optio yhtyeen toiseen levyyn, mutteivät sitä halunneet käyttää, sillä heistä toisessa levyssä ei ollut tarpeeksi kaupallista potentiaalia. Maaliskuussa yhtye kertoi löytäneensä uuden levy-yhtiön, tamperelaisen Dynamic Arts Recordsin. Yhtye julkaisi toisen studioalbuminsa Ruatokansan uamunkoetto 14. toukokuuta 2008.
21. heinäkuuta 2008 yhtye ilmoitti, että perustajajäsen ja kitaristi Savon Surma poistuu yhtyeestä ja keskittyy tulevaisuudessa dark metal -yhtye Chaosweaveriin, jossa hän soittaa kitaraa taiteilijanimellä Albert von Fleischer. Hänen paikkansa yhtyeessä otti taiteilijanimeä Ruato käyttävä kitaristi.
16. lokakuuta 2009 yhtye ilmoitti, että kitaristi Ruato on jättänyt yhtyeen. Hänen paikkansa korvasi taiteilijanimellä Tervapiru esiintyvä kitaristi.
1. maaliskuuta 2011 yhtye ilmoitti erottaneensa toisen kitaristinsa, Viitakemiehen. Erottamisen syyt olivat bändin ja Viitakemiehen välejä jo pitkään vaivanneet taiteelliset erimielisyydet, jotka alkoivat olla este yhtyeen kehitykselle ja koko tulevaisuudelle.
Yhtye julkaisi 30.10.2015 neljännen studioalbuminsa nimeltä 1808. Albumi on teemalevy, jonka kappaleet kertovat Savon alueella käydyistä Suomen sodan taisteluista.
Verjnuarmu ilmoitti 15. elokuuta 2018 lopettavansa toimintansa yhtyeen perustajajäsenen, taiteilijanimellä Musta Savo esiintyneen Janne Rissasen kuoltua pitkäaikaiseen sairauteen.
Jäsenet

Puijon Perkele (Tuomas Koponen) – pahhuuvven sanansuattaja (laulu)(koskettimet)
Tervapiru (Topi Pitkänen) – kuuven kielen surmansoennut (kitara)
Woema – syvvyyksien jylinä (bassokitara)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Savon Surma (Petteri Ruotsalainen) – surmakitara ja kuolonkorina (kitara ja murinalaulu, kahdella ensimmäisellä demolla myös basso ja koskettimet)
Ruato – kitara
Viitakemies (Tarmo Luostarinen) – murhakitara (kitara)
Musta Savo – tuomijopäevän tahinhakkuu ja kuolonkorina  (rummut ja murinalaulu)
Diskografia

| --- | --- |
 Studioalbumit Muanpiällinen helevetti (2006)  Ruatokansan uamunkoetto (2008)  Lohuton (2010)  Pimmeyvven ruhtinas (2012,  kokoelma)  1808 (2015) Demot Verjnuarmu (2002)  Verta, voemoo ja viitakkeita (2002)  Laalavat jouset (2004) :  Singlet ”Kurjuuvven valssi” (2005)  ”Itkuvirsj’” (2006)  ”Kuvajaenen” (2010)  ”Turja” (2010)  ”Lentävä kalakukko” (2012) Musiikkivideot Laalavat jouset (2006)  Kuvajaenen (2010)  Sysisyvän (2010)
Jessica Liedberg

| Jessica Liedberg |
| --- | --- |
 Liedberg vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. lokakuuta 1969 (ikä 55) Lindome, Ruotsi
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Anna (Kimpassa)
    
Jessica Martina Liedberg (s. 7. lokakuuta 1969 Lindome) on ruotsalainen näyttelijä. Hän on opiskellut Tukholman teatterikorkeakoulussa ja teki läpimurtonsa Lukas Moodyssonin elokuvassa Kimpassa (2000), minkä lisäksi hänet tunnetaan Varustamo-sarjasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jessica Liedberg Wikimedia Commonsissa
Isä Brown ja hänen laumansa

| Isä Brown ja hänen laumansa> Father Brown |
| --- | --- |

 Sarjan 5. Kauden kansikuva. Vasemmalta oikealle Bunty (Emer Kenny), Isä Brown (Mark Williams), rouva McCarthy (Sorcha Cusack), komisario Mallory (Jack Deam) ja ylikonstaapeli Goodfellow (John Burton)
Tyyli:  rikosdraama  komedia
Kestoaika:  45 minuuttia
Pääosissa:  Mark Williams Sorcha Cusack Nancy Carroll Tom Chambers Hugo Speer Alex Price Jack Deam John Burton Emer Kenny
Alkuperämaa:   Iso-Britannia
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   BBC One  Yle TV1
Esitetty:  14. tammikuuta 2013 –
Tuotantokausia:  11
Jaksoja:  120
Ikäraja:  
Tuotanto
Vastaava(t) tuottaja(t):  Ceri Meyrick
Ohjaaja(t):  Matt Carter
Aiheesta muualla
IMDb
Isä Brown ja hänen laumansa (engl. Father Brown) on brittiläinen huumorilla höystetty rikosdraamasarja, jota on esitetty vuodesta 2013 alkaen. Sarja perustuu kirjailija G. K. Chestertonin 1900-luvun alussa luomaan hahmoon.
Isossa-Britanniassa sarja alkoi BBC One -kanavalla tammikuussa 2013. Suomessa Yle TV1 esitti sarjan tuotantokaudet 1–3 18. maaliskuuta–5. toukokuuta 2015 välisenä aikana, ja neljännen tuotantokauden 12.–25. toukokuuta 2016. Sarjan ensimmäinen jakso keräsi Suomessa keskimäärin 560 000 katsojaa ja tavoitti 774 000 suomalaista, ollen kuukauden toiseksi katsotuin ulkomainen televisiosarja.
Loppuvuodesta 2023 sarjan kaikki 10 kautta olivat nähtävissä Yle Areenassa ja jaksoja esitettiin sen lisäksi TV1:llä. 11. tuotantokauden jaksojen oli tarkoitus tulla julkaistuiksi alkuvuodesta 2024.
Juoni

Sarjan päähenkilö on 1950-luvun Kemblefordin kuvitteellisessa pikkukylässä Cotswoldsin kukkuloilla asuva ilmeikäs Isä Brown (Mark Williams), katolinen pappi, joka on mieltynyt murhien tutkimiseen ja sekaantuukin aina poliisitutkintaan komisarioiden Valentinen (1. kausi), Sullivanin (kaudet 2–3 ja 10–) ja Malloryn (kaudet 4–9) yrittäessä estää häntä. Isä Brownin pitkäaikainen vihollinen on herrasmiesvaras Flambeau. Ruokaan mieltynyt pappi onnistuu kuitenkin selvittämään rikokset apunaan hurskas seurakuntasihteeri rouva McCarthy, miehiä jahtaava kreivitär Lady Felicia ja naisten kanssa peuhaava Lady Felician autonkuljettaja Sid Carter.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mark Williams  | … |  Isä Brown   |
|  Sorcha Cusack  | … |  rouva McCarthy (kaudet 1–9)   |
|  Hugo Speer  | … |  komisario (myöhemmin ylikomisario) Valentine (1. kausi, vierailijana kaudet 2 ja 8)   |
|  Tom Chambers  | … |  komisario (myöhemmin ylikomisario) Sullivan (kaudet 2–3 ja 10–, vierailijana kaudet 7–8)   |
|  Jack Deam  | … |  komisario Mallory (kaudet 4–9)   |
|  Nancy Carroll  | … |  Lady Felicia (kaudet 1–4, vierailijana kaudet 5–11)   |
|  Alex Price  | … |  Sid Carter (kaudet 1–4 ja 9, vierailijana kaudet 5–6 ja 8)   |
|  Kasia Koleczek  | … |  Susie Jasinski (1. kausi)   |
|  Emer Kenny  | … |  Bunty (kaudet 5–8, vierailijana kausi 9)   |
|  Keith Osborn  | … |  ylikonstaapeli Allbright (kaudet 1–2)   |
|  John Burton  | … |  ylikonstaapeli (myöhemmin komisario) Goodfellow (kaudet 2–)   |
|  Ruby May-Martinwood  | … |  Brenda Palmer (kaudet 10–, vierailijana kausi 9)   |
|  Claudie Blakley  | … |  rouva Devine (kaudet 10–)   |
|  John Light  | … |  M. Hercule Flambeau   |
|  Lorna Watson  | … |  Sisar Boniface (vierailijana kaudet 1 ja 11)   |
Kuvauspaikat

Sarjaa on kuvattu Lounais-Englannissa Gloucestershiren ja Worcestershiren kreivikunnissa. Isä Brownin roomalaiskatolisena kirkkona toimi Blockleyn kylässä sijaitseva anglikaaninen Church of St Peter and St Paul -kirkko.
Spin-off-sarja

Sarjalle on tehty spin-off-televisiosarja Sisar Bonifacen mysteerit (Sister Boniface Mysteries), jonka päähenkilö on Isä Brown ja hänen laumansa -sarjan ensimmäisen kauden kuudennessa jaksossa esiintynyt sisar Boniface.
Aiheesta muualla

Isä Brown ja hänen laumansa BBC:n sivuilla (englanniksi)
Isä Brown ja hänen laumansa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Björn Runge

Björn Runge Göteborgin kirjamessuilla vuonna 2013.
Björn Lennart Runge (s. 21. kesäkuuta 1961 Lysekil) on ruotsalainen elokuvaohjaaja. Runge valmistui Tukholman Stockholms dramatiska högskola -korkeakoulusta 1989. Hän on työskennellyt muun muassa elokuvaohjaaja Roy Anderssonin kanssa. Rungen draamaelokuva Suusta suuhun (Mun mot mun) oli ehdolla Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinnon saajaksi vuonna 2006.
Filmografiaa

Harry & Sonja (1996), ohjaus ja käsikirjoitus
Minkä taakseen jättää (Om jag vänder mig om) (2003), ohjaus ja käsikirjoitus
Suusta suuhun (Mun mot mun) (2005), ohjaus ja käsikirjoitus
Happy End (2011), ohjaus
The Wife (2017), ohjaus
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Elonet 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Björn Runge
Käännös suomeksi
Mikko Raatikainen

Mikko Raatikainen (2. helmikuuta 1932 – 18. heinäkuuta 1995) oli suomalainen biologi ja professori. Hän oli 1972–1992 Jyväskylän yliopiston biologian professori opetusalanaan ekologia ja luonnonhoito sekä 1988–1995 Jyväskylän yliopiston museon luonnontieteellisen osaston johtaja ja 1990–1995 koko museon johtaja.
Akateeminen ura

Ennen uraansa Jyväskylän yliopistossa Raatikainen oli toiminut Maatalouden tutkimuskeskuksessa.  Hänet nimitettiin elokuun alussa 1972 biologian professoriksi Jyväskylän yliopistoon tutkimus- ja opetusalanaan ekologia ja luonnonhoito. Hän oli keskeinen vaikuttaja Jyväskylän yliopiston biologian laitoksella (nyk. bio- ja ympäristötieteiden laitos). Hänellä oli merkittävä rooli mm. biologian laitoksen Konneveden tutkimusaseman (Arkistoitu – Internet Archive) suunnittelussa. Tutkimusasema otettiin käyttöön 1981.
Melko nopeasti professoriksi tultuaan Raatikainen sai vastuullisia tehtäviä tiedekunnassaan. Hänet valittiin Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaaniksi vuosiksi 1974–1977. Kauden jälkipuoliskoa leimasi hallinnon kasvava työmäärä ja 1977 joitakin tehtäviä (kuten työryhmien nimeäminen) siirrettiin tiedekunnalta dekaanin hoidettavaksi. Vuosina 1977–1988 Raatikainen toimi Jyväskylän yliopiston vararehtorina. Hän vaikutti myös tiedekunnassaan tiedekuntaneuvoston jäsenenä. Hallintotehtävät veivät näinä vuosina lähes kokonaan Raatikaisen ajan ja hän joutui hoitamaan tieteellisen työnsä liki sivutoimisesti.
Raatikainen jäi professorin virasta eläkkeelle syyskuun lopussa 1992. Hänen seuraajakseen valittiin 1994 FT Rauno Alatalo.
Akateeminen ura > Viheraluepuutarha Jyväskylään

Raatikaisen ansiota on Jyväskylän yliopiston viheraluepuutarhan perustaminen ja kehittäminen. Hän esitti 1970-luvulla, että Jyväskylään perustettaisiin erityinen viheraluepuutarha, joka toimisi yliopiston ekologian, luonnonhoidon ja  muidenkin biologian alojen opetuksen ja tutkimuksen käytössä. Samalla se palvelisi myös opettajainkoulutuslaitosta ja muita oppilaitoksia. Puutarha olisi avoin myös yleisölle valistus- ja virkistystoiminnan muodossa. Raatikaisen puoliso Terttu laati 1979 esisuunnitelman tulevasta puutarhasta. Puutarha toteutettiin 1980-luvulla osittain Terttu Raatikaisen esiselvitykseen perustuvien suunnitelmien pohjalta.
Tieteellinen ura

Biologina Mikko Raatikainen oli erikoistunut eläin- ja kasvitieteeseen. Jyväskylän yliopistossa hän teki hyvin moninaista tutkimusta. Hän tutki mm. ekologiaa, tuhohyönteisten aiheuttamia vahinkoja, loisia ja niiden luontaisia vihollisia sekä rikkakasvien lajistoa, tuotosta ja dynamiikkaa.
Raatikaisen aloitteesta käynnistyi Suomen järvien laskenta. Hän katsoi, että kun peruskartat on tehty, laskenta on mahdollinen. Asiaan tarttui Suomen Kuvalehden päätoimittaja Mikko Pohtola, joka lupasi rahoituksen työvoimalle. Työ kesti runsaan vuoden, ja tulos julkistettiin kesäkuussa 1985. Raatikainen lasketutti järvien ohella peruskarttoja hyödyntäen myös Suomen kaikki saaret, joet, kosket ja lähteet.
Toinen Raatikaisen keskeinen tutkimuskohde oli Suomen marjasatojen tutkimus. Syksyisin biologian laitoksen henkilökunta keräsi marjoja ja saatu määrä punnittiin. Tutkimuksesta laadittiin kymmeniä julkaisuja.
Professori Raatikaisen tieteellinen työ jatkui viimeisiin vuosiin asti. Viimeisinä vuosinaan Raatikainen tutki Keski-Suomen kasvilajistoa ja sen muutoksia sekä uhanalaisia kasveja. Kesällä 1991 hän oli yhdessä lehtori Veli Saaren kanssa Pihtiputaalle tekemällään retkellä poiminut talteen tuolloin tuntemattomaksi jääneen maksasammallajin. Biologi Anna Mäkelä määritti keväällä 2011 sammaleen uhanalaiseksi maksakinnassammaleeksi (Scapania spitsbergensis). Napakinnassammal on kinnassammalten (Scapania) sukuun kuuluva maksasammal.
Elinaikanaan Raatikainen oli tunnettu ympäristön hoidon asiantuntija. Professori Veikko Huhdan mukaan hänet samaistettiin suuren yleisön parissa korkeimpaan asiantuntemukseen ympäristönsuojelun alalla.
Luonnontieteellinen museo

Raatikainen oli yhdessä puolisonsa Terttu Raatikaisen kanssa Jyväskylän yliopiston museon ja sen luonnontieteellisen osaston toiminnan käynnistäjä. Hän teki lahjoituksia museolle, samoin hänen kuolinpesänsä teki vuonna 1995 merkittävän lahjoituksen museon kokoelmaan.
Kunnianosoitukset

WWF:n kasvityöryhmän kunniakirja postuumisti 1998.
Nimikkorahasto

Mikko Raatikaisen mukaan on nimetty Ellen ja Artturi Nyyssösen säätiössä erityinen rahasto, jonka varoista myönnetään joka viides vuosi apurahoja ympäristön hoitoon ja suojeluun sekä luonnonvaroihin liittyviin tieteellisiin hankkeisiin.
Ari Virtanen

Ari Juha Antero Virtanen (s. 1952 Tampere) on suomalainen fyysikko ja emeritusprofessori. Hän toimi vuodesta 1996 lähtien Jyväskylän yliopistossa teollisista sovelluksista vastaavan tutkimuksen johtajana fysiikan laitoksen kiihdytinlaboratoriossa. Kiihdytinlaboratorion tutkimusjohtajaksi hänet nimitettiin vuonna 2010. Jyväskylän yliopiston fysiikan professorina Virtanen oli 2017–2020.
Akateeminen ura

Ari Virtanen opiskeli fysiikkaa Jyväskylän yliopistossa. Hän valmistui sieltä filosofian lisensiaatiksi 1987. Tohtoriksi hän väitteli tammikuussa 1990 ydinrakenteen fysiikasta. Väitöskirjan (Complex Alignment Mechanism and Lifetimes of High Spin States in 172Os and 173Os) aiheena oli osmiumin kahden isotoopin (172Os ja 173Os) elinaikojen sekä spin-tilojen tarkastelut. Virtanen teki väitöstutkimuksensa kokeelliset tutkimukset vuosina 1987–1988 Oak Ridgen kansallisessa tutkimuslaboratoriossa Yhdysvalloissa.
Valmistumisen jälkeen Virtanen työskenteli 1990–1991 Niels Bohr -instituutissa Tanskassa. Palattuaan kotimaahan hän on työskennellyt Jyväskylän yliopistossa fysiikan tutkijana. Hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston dosentiksi 1995. Työskenneltyään välissä jonkin aikaa Jyväskylän Teknologiakeskuksessa Virtanen palasi 1996 tutkijaksi Jyväskylän yliopiston fysiikan laitokselle, jossa hän sai vastuulleen kehittää kaupallista käyttöä yliopiston K130-hiukkaskiihdyttimelle. Hänen johdollaan kiihdytinlaboratoriossa alettiin kehittää erilaisia teollisia sovelluksia. Virtasen oman tutkimustyön ohella on hänen johdollaan pitkään toiminut kiihdytinpohjaisen fysiikan tutkimusryhmä.
Vuosina 2000–2001 Virtanen työskenteli vanhempana tutkijana Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksen ison hiukkaskiihdyttimen K130 ja 6,4 gigaherzin ECR-ionilähteen ionisuihkujen avulla materiaaleja tutkivassa kiihdytinpohjaisen materiaalifysiikan tutkimusryhmässä, joka perustutkimuksen lisäksi teki soveltavaa tutkimusta. Osa tutkimuksista on tehty Euroopan hiukkasfysiikan tutkimuskeskus CERNin ISOLDE-laitteistolla Genevessä sekä Stuttgartin yliopistossa ja Max Planck-instituutin metallientutkimuslaitoksessa.
Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksen ydin- ja materiaalintutkimuslaitos oli vuosina 2000–2005 Suomen Akatemian nimittämä huippuyksikkö, jota johti professori Matti Manninen. Sen jatkona toimi vuosina 2006–2011 Ydin- ja kiihdytinfysiikan huippuyksikkö, jota johti professori Rauno Julin. Professori Julinin johtama tutkimusyksikkö valittiin huippututkimusyksiköksi vielä toiselle toimikaudelle 2012–2017. Ari Virtasen tutkimusryhmä on koko ajan toiminut osana näitä tutkimusyksiköitä.
Virtanen työskenteli vuoden 2011 alusta lähtien hiukkaskiihdytinlaboratoriossa tutkimusjohtajana. Hän jatkoi tehtävässä, kunnes hänet nimitettiin professoriksi.
Professorina

Lokakuussa 2016 Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani, professori Henrik Kunttu esitti yliopiston rehtorille, että Ari Virtanen nimitetään fysiikan professoriksi Jyväskylän yliopistoon.  Jyväskylän yliopiston rehtori Matti Mannisen kutsui Virtasen professorin tehtävään keväällä 2017 ja hän aloitti virassaan huhtikuun alussa 2017. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle tammikuussa 2020. Virtanen jatkaa tutkimustyötä emerituksenalähde?.
Ari Virtasen tehtävät professorina liittyivät ydin- ja kiihdytinpohjaisen fysiikan tutkimukseen ja jatkokoulutukseen. Aineen tutkimus hiukkaskiihdyttimen avulla on osa kiihdytinpohjaista fysiikan tutkimusta, joka on yksi fysiikan laitoksen - ja laajemmin Jyväskylän yliopiston määrittelemiä tutkimuksen painopistealueita.
Kiihdytinlaboratorion projekteja

Euroopan avaruusjärjestö (ESA) valitsi Jyväskylän yliopiston Ylistönrinteen kiihdytinlaboratorion viralliseksi testilaboratorioksi, jossa testataan avaruuteen lähetettävien satelliittien komponentteja. Ari Virtasen johtamassa laboratoriossa tutkitaan, kuinka hyvin elektroniikkakomponentit kestävät kosmista taustasäteilyä. Testauksia tehdään niin kutsutun RADEF-laitteiston avulla. 2000-luvun alusta lähtien Ari Virtanen on johtanut laitteistolla tehtyä tutkimustyötä. Virtasen tutkimusryhmä tekee laitteistolla erilaisia kokeellisia tutkimuksia. Fysiikan laitoksen kiihdytinlaboratorion RADEF-mittausasema (RADiation Effects Facility) on yksi kolmesta ESA:n ulkopuolisesta säteilytysasemasta (ECIF, European Component Irradiation Facility), joiden avulla testataan avaruuselektroniikan komponenttien säteilynkestoa. Hankkeen tärkeimpiä tukijoita ovat avaruusjärjestö ESA sekä avaruusteknologisiin sovelluksiin mikroelektroniikkaa toimittavat yritykset.
Fysiikan laitoksen kiihdytinlaboratorio on osallistunut kansainväliseen Horisontti 2020-tutkimusohjelmaan. Osana sitä laitoksella toimi vuosina 2014–2015 kaksivuotinen tutkimushanke, jota koordinoi Leibnizin innovatiivisen mikroelektroniikan instituutti (engl. Leibniz Intitute for Innovative Microelectronics). Hankkeen tavoitteena oli kehittää tavallisista muistipiireistä paremmin säteilyä kestäviä malleja. Virtasen tutkimusryhmä osallistui hankkeeseen. Ryhmän laboratoriossa komponentteja on mahdollista tutkia sopivissa säteilyolosuhteissa, jotka vastaavat avaruudessa normaalisti vallitsevaa tilannetta. Hankkeella on myös yhtenä päämääränä fysiikan ja laajemmin tieteen popularisoiminen, sillä tutkimusten avulla säteilyn vaikutuksia voidaan havainnollistaa suurelle yleisölle.
Elektroniikkakomponenttien testauksen lisäksi kiihdytinlaboratoriossa on tehty muutakin soveltavaa tutkimusta, jossa on etsitty ratkaisuja teollisuuden kysymyksiin. Laboratoriossa on mm. kehitetty huokoisia membraaneja sveitsiläis-saksalaiselle yritykselle. Membraanitutkimus on eräs esimerkki tutkimuksista, joiden avulla etsittiin uusia materiaaliratkaisuja suodatinteollisuudelle. Hiukkaskiihdytinlaitteiston avulla voidaan tutkia esimerkiksi säteilyn vaikutuksia suodatinmateriaaleihin. Virtasen johdolla fysiikan laitoksen hiukkaskiihdyttimellä on kehitetty sovelluksia myös lääketeollisuudelle. Syklotronin avulla on valmistettu mm. lääkeisotooppeja (esimerkiksi jodin isotooppia 123I).
Tutkimusura

Fyysikkona Virtanen on erikoistunut kiihdytinpohjaisen materiaalifysiikan tutkimukseen. Hän on tehnyt perustutkimusta ja soveltavaa tutkimusta sekä kehittänyt hiukkaskiihdyttimelle erilaisia teollisia käyttösovelluksia. Virtanen on tutkinut mm. ionisuihkujen ja materiaalien vuorovaikutusta. Kokeita on tehty Jyväskylän yliopiston K130-hiukkaskiihdyttimen avulla. Tutkimuksessa on käytetty myös vuonna 1991 käyttöön otettua 6.4 GHz:n ECR-ionilähdettä (Arkistoitu – Internet Archive) (ECR= Electron Cyclotron Resonance), jonka avulla saadaan aikaan ionisuihkuja. Tutkimustyö alkoi 1990-luvun lopulla materiaalifysiikan perustutkimuksesta. Vielä vuonna 2000 tutkijoiden keskeisen mielenkiinnon kohteena oli matalaenergisten raskaiden ionien käyttäminen materiaalintutkimuksessa. Sittemmin tutkimus on laajentunut soveltavaan tutkimukseen. Soveltavassa tutkimuksessaan hän on ryhmineen tarkastellut esimerkiksi, millaisia virheitä elektroniikkakomponenttien toimintaan aiheutuu, kun niihin kohdistetaan ionisuihkuja hiukkaskiihdyttimeltä tai ionilähteen avulla tuotettuja ionisuihkuja. Materiaalintutkimuksen ohella Virtanen ryhmineen on kehittänyt gammasäteilyllä kuvattuja radiografisia tutkimusmenetelmiä paperi- ja energiateollisuudelle.
Tieteellisen uransa aikana professori Virtanen on julkaissut kaikkiaan 177 tieteellistä tutkimusartikkelia fysiikan alan lehdissä ja julkaisuissa. Niistä noin 130 on ilmestynyt vertaisarvioiduissa kansainvälisissä julkaisusarjoissa. Artikkelien aiheet ovat pääosin Virtasen omalta tutkimusalalta eli hiukkaskiihdytinlaitteiston avulla tehtävästä soveltavan fysiikan tutkimuksesta.
Tunnustuksia

Tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi itsenäisyyspäivänä 2014 Virtaselle Suomen Leijonan ritarikunnan I luokan ritarimerkin. Liiketoimintakonseptistaan Virtanen on saanut 1. palkinnon Suomen korkeakoulujen yrittäjyysfoorumissa vuonna 2011.
Rauman Työväen Urheilijat

| Rauman Työväen urheilijat |
| --- | --- |

Perustettu:  1929
Paikkakunta:  Rauma
Lajit:  hiihto, suunnistus, yleisurheilu, salibandy
Puheenjohtaja:  Miika Rantanen
Rauman Työväen Urheilijat (lyh. RTU) on vuonna 1929 perustettu raumalainen urheiluseura. Seurassa on nykyään neljä jaostoa; suunnistus, yleisurheilu, hiihto ja salibandy. Aikaisemmin sen ohjelmaan ovat kuuluneet muun muassa nyrkkeily, paini sekä jalkapallo.
Historia

RTU:n juuret menevät jo vuoteen 1912, jolloin Rauman lasitehtaan ja Vuojoki Gods Oy:n sahan työläiset perustivat urheiluseura Rauman Toiveen. Vuonna 1919 Toive oli mukana perustamassa TUL:n Satakunnan piiriä.
Seura joutui myöhemmin kommunistisen Työläisurheilun Yhtenäisyyskomitean haltuun, ja lopetettiin 1930-luvulla kommunistilakien nojalla. Paikallinen sosialidemokraattinen työväenyhdistys perusti vuonna 1929 toisen seuran, Rauman Työväen Urheilijat.
Jalkapallo

Jalkapallossa RTU on pelannut yhden kauden Mestaruussarjassa ja yhden toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Suomensarjassa. Vuonna 1948 seura osallistui aluksi Työväen Urheiluliiton mestaruussarjaan, jonka kahdeksan parasta pelasivat myöhemmin Suomen Palloliiton joukkueiden kanssa Suomen mestaruudesta. TUL:n mestaruuden voittanut RTU sijoittui yhteisessä sarjassa yhdenneksitoista ja putosi.
Seura oli ensimmäinen Mestaruussarjassa pelannut Palloliiton Satakunnan piirin joukkue. Kyseinen kausi on myös ainoa, jolloin raumalainen seura on nähty pääsarjatasolla.
Salibandy

Perinteisten lajien rinnalle seuran toimintaan otettiin vuonna 2013 salibandy ja perustettiin miesten joukkue nimeltään RTU Hornets. Toimintaa on tarkoitus laajentaa myös junioreihin.
Seuraa edustaneita urheilijoita

Mauno Kettunen, nyrkkeily
Matti Kuusio, paini
Sulo Leppänen, paini
Pentti Rekola, yleisurheilu
Aleksanteri Repo, paini
Harry Reunanen, jalkapallo