stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luís de Camões
Tuotanto

Camõesin pääteos, runoelma Os Lusíadas, julkaistiin vuonna 1572. Hän kirjoitti sen sotapalveluksessa Aasiassa. Hän sulauttaa siinä taitavasti yhteen hyvän ihmistuntemuksensa, kulttuuritaustansa ja elämänkokemuksensa. Teoksen nimi tarkoittaa portugalilaisia, ja isänmaanystävät ovat kiintyneet siihen syvästi. Teoksen aihe on Vasco da Gaman ensimmäinen matka Intiaan. Vaikka Vasco da Gama purjehtii useisiin satamiin, hän ei saa solmituksi kiinteitä kauppasuhteita paikallisten kanssa. Teoksessa on myös Homerokseen viittaavia myyttisiä aineksia. Bacchus yrittää estää matkan onnistumisen, mutta lopulta Venus kääntää huonon onnen. Vertauskuvallisesti teos laajenee kertomukseksi koko Portugalin kansasta ja sen vaiheista.
Osia Os Lusíadasista' on suomennettu antologiassa Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja (WSOY, 1954, otsikolla Lusiadit). Myöhemmin Camões julkaisi Petrarcalta omaksumaansa runomittaan kirjoitettua lyriikkaa, jossa hän kuitenkin säilyttää omintakeisen tyylinsä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luís de Camões Wikimedia Commonsissa
Richard Zenith, Luís de Camões, Poetryinternational.net (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Camorra

Camorran jäseniä vuodelta 1906.
Camorra on Italiassa Napolin seudulla Campaniassa toimiva mafian tyyppinen rikollisjärjestö. Nykyään camorristit kutsuvat järjestöään sisäisesti nimellä sistema, 'järjestelmä'. Camorra on lajissaan Italian suurin, taloudellisesti merkittävin ja väkivaltaisin.
Rakenne

Camorraa pidetään Sisilian mafiaa nykyaikaisempana, joustavampana ja nopealiikkeisempänä järjestönä. Camorra yhdistää muita mafiamaisia järjestöjä taitavammin laittoman ja laillisen liiketoiminnan. Camorran vaikutusalueella tapetaan eniten ihmisiä Italiassa.
Camorra koostuu kilpailevista rikollisryhmistä toisin kuin Sisilian pyramidimainen mafia, jolla on yksi johtaja. Osaltaan tämä vaikeuttaa poliisin yrityksiä kitkeä Camorra pois. Camorra ei ole olemukseltaan niin "herrasmiesmäinen" kuin Sisilian mafia, sen jäseniä kiinnostaa vain rahan hankkiminen.
Historia

Camorran historia ulottuu ainakin vuoteen 1820, jolloin poliisi sai tietoa järjestön olemassaolosta ja ensimmäiset kirjalliset maininnat tehtiin. Camorra lienee syntynyt vankiloissa, joissa se piti järjestystä yllä vartijoilta saatuja korvauksia vastaan. Camorra on laajentunut räjähdysmäisesti 1980-luvulta ja käsitti 2000-luvulla yli sata klaania ja yli 6000 jäsentä. 1990-luvun puolivälissä kävi ilmi, että Camorra polttohautaa yritysten jätteitä laittomasti muun muassa teiden lähelle kuoppiin. Myrkkysavu leviää ympäristöön, myrkyt vuotavat ja aiheuttavat ihmisille syöpää. 2000-luvulla on käyty camorristiryhmien välisiä sotia, ja ryhmät ovat pyrkineet solmimaan yhteyksiä muun muassa Albanian ja Nigerian rikollisjärjestöihin jopa avioliittojen kautta.
Kirjallisuutta

Saviano, Roberto: Gomorra: Mafian valtakunta.  ((Gomorra: Viaggo nell’impero economico e nel sogno di dominio della camorra, 2006.) Suomentanut Hannimari Heino)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33186-6
Carillon

Carillon Virginiassa Yhdysvalloissa
Carillonin soittopöytä
Carillon Münchenissä
Carillon eli tornikellopeli on kartionmuotoisista eri sävelkorkeuksille viritetyistä kelloista koostuva soitin, jota soitetaan koskettimistolla. Se on suurin ja voimakasäänisin kaikista lyömäsoittimista ja samalla myös maailman painavin soitin. Carillonissa on vähintään 23 kelloa, suurimmissa jopa 77. Normaalikokona pidetään 47-kelloista soitinta eli konsertticarillonia, jonka ääniala on vajaa neljä oktaavia. Soittimet rakennetaan torniin, joka voi olla esimerkiksi kirkon tai raatihuoneen torni, taikka myös yksinään seisova torni.
Carillonia soitetaan hieman urkujen soittopöytää muistuttavasta soittopöydästä, jossa on manuaalikoskettimet ja jalkio. Manuaalikoskettimia soitetaan kämmenillä tai nyrkeillä. Koskettimet on yhdistetty tanko-, vipu- ja vaijerivälityksin kelloja soittaviin vasaroihin. Tietokoneohjauksella voidaan ohjata soittoja automatisoidusti.
Tukholman Saksalaisen kirkon kellopeli soittaa joka päivä klo 12 virrensävelmää.
Carillonille sovitetut kappaleet on yleensä nuotinnettu siten, että bassoavaimelle kirjoitetut nuotit soitetaan jalkiolla ja diskanttiavaimelle kirjoitetut manuaalikoskettimistolla.
Kuningas Frederik IX'n tornikellopeli Løgumklosterissa, Tanskassa
Carillon on alun perin hollantilainen soitin, ja siellä niitä tavataankin eniten. Soittimia on erityisen paljon myös Belgiassa ja Pohjois-Ranskassa. Soittamista voi opiskella Alankomaissa, Belgiassa ja Yhdysvalloissa.
Suomessa on carillon vuonna 2010 valmistuneessa Kuokkalan kirkossa. Vantaalle Tikkurilan kirkkoon valmistui carillon tammikuussa 2021.Tikkurilan kirkon carillon koostuu 31 kellosta ja se on siten Suomen suurin tornikellopeli. Suurin sen kelloista on yksi Tikkurilan edellisen kirkon kolmesta kellosta vuodelta 1969, wieniläisen Glockengießerei Pfunderin valmistama ja uudet kellot ovat hollantilaisen Eijsbouts Klokkengieterijin valmistamia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suuri carillon Berliinin Tiergartenissa
Boogert, Loek, André Lehr, and Jacques Maassen. 45 Years of Dutch Carillons, 1945-1990. Asten, the Netherlands: Netherlands Carillon Society, 1992. ISBN 90-900-3450-1.
Keldermans, Karel, and Linda Keldermans. Carillon: The Evolution of a Concert Instrument in North America. Springfield, IL: Springfield Park District, 1996. ISBN 0-9652252-0-8.
Cesare Beccaria

Cesare Beccaria
Cesare Beccaria Bonesana, Gualdrascon ja Villareggion markiisi (15. maaliskuuta 1738 Milano – 28. marraskuuta 1794 Milano) oli valistusajalla vaikuttanut italialainen juristi, filosofi ja poliitikko, joka tunnetaan parhaiten teoksestaan Rikoksesta ja rangaistuksesta. Teos muodostaa nykyaikaisen rikosoikeudellisen ajattelun perustan ja aloitti ensimmäisen abolitionistisen liikkeen. Jotkut teoksen edistyksellisistä argumenteista olivat jo vanhoja, mutta Beccaria tekee niistä erinomaisen yhteenvedon, kuten myös uutuutena erottaa ne uskonnollisesta kontekstista. Hän perustaa kirjassaan rankaisuvallan pohjan ja rajat sekä suosittelee rangaistuksen suhteellistamista tehtyyn rikokseen nähden. Beccaria myös asettaa periaatteeksi uskonnollisen ja oikeudellisen vallan erottamisen. Tuomiten eräiden rangaistusten julmuuden verraten niitä tehtyyn rikokseen hän tuomitsee kidutuksen ja kuolemantuomion barbaarisiksi ja ehdottaa rikosten ennaltaehkäisyä rikoksista rankaisemisen sijaan.
Syntymä ja koulutus

Beccaria syntyi varakkaaseen milanolaiseen aatelisperheeseen. Hänen isänsä oli Giovanni Saverio di Francesco ja äitinsä Maria [[Visconti di Saliceto. Hän opiskeli vuosina 1747–1755 jesuiittojen ylläpitämässä koulussa Parmassa, minkä jälkeen hän jatkoi opintoja Pavian yliopistossa, jossa hän vuonna 1758 suoritti oikeustieteen tohtorin arvon 20 vuoden iässä. Beccaria solmi vuonna 1761 avioliiton Teresa Blascon kanssa, mikä johti välirikkoon perheen kanssa, koska hänen isänsä piti avioliittoa epäsäätyisenä. Vaimonsa kanssa Beccaria sai neljä lasta: Giulia Beccaria (1762–1841), joka sai nimensä Jean-Jacques Rousseaun kirjan La Nouvelle Héloïse päähenkilön Julien mukaan; Maria Beccaria (1766–1788), jolla oli vakavia neurologisia häiriöitä ja joka kuoli nuorena; Giovanni Annibale, joka syntyi ja kuoli vuonna 1767 ja Margherita, joka syntyi ja kuoli vuonna 1772. Beccaria oli kiinnostunut myös matematiikasta ja taloudesta, joista hän oikeustieteen ohella piti luentoja. Vuodesta 1770 alkaen hän toimi Milanon hallinnossa. Beccarian ajatteluun vaikuttivat Montesquieu, Claude Adrien Helvétius ja ensyklopedistit.
Aluksi hän osoitti suurta mielenkiintoa matematiikkaa kohtaan, mutta Montesquieun tutkielmat ohjasivat hänen mielenkiintonsa talouteen. Hänen ensimmäinen julkaisunsa vuonna 1762 oli traktaatti Milanon herttuakunnan valuutan häiriöistä, joihin hän ehdotti ratkaisuja.
Tänä aikana Beccaria yhdessä veljesten Pietro ja Alessandro Verri sekä monien muiden Milanon aristokratiasta peräisin olevien nuorten miesten kanssa muodosti kirjallisuusseuran, jonka nimeksi tuli "L'Accademia dei pugni" (Nyrkkiakatemia). Nimi tuli siitä, että sen tarkoitus oli tehdä pilaa Italiassa lisääntyvistä ummehtuneista akatemioista ja siitä, että rauhalliset keskustelut päättyivät usein tappeluiksi. Valistuksen periaatteiden hengessä seuran tehtävä oli "sotia hellittämättä taloudellista epäjärjestystä, byrokraattista tyranniaa, uskonnollista kapeakatseisuutta ja älyllistä pikkumaisuutta vastaan". Seuran päätehtävä oli edistää taloudellisia, poliittisia ja hallinnollisia uudistuksia.
Rikoksesta ja rangaistuksesta

Verrin veljekset ja Beccaria aloittivat tärkeän kulttuurisen uudistusliikkeen, joka keskittyi heidän kirjallisuuslehtensä Il Caffè ("Kahvila") ympärille, joka ilmestyi kesästä 1764 alkaen kahden vuoden ajan, ja joka sai innoitusta Addisonin ja Steelen kirjallisuuslehdestä The Spectator sekä muista sellaisista julkaisuista. Il Caffè -lehti esitteli kokonaan uuden kulttuurisen suuntauksen Pohjois-Italiassa. Lehden valistuneella retoriikalla ja tasapainoisella sosiopoliittisten ja kirjallisten aiheiden käsittelyllä sen anonyymit tekijät pitivät yllä Italian sivistyneen luokan mielenkiintoa esitellessään sellaisia uusia ajatuksia kuin Voltairen tai Diderot'n.
Beccaria julkaisi 1764 lyhyen, mutta aiheellisesti kiitellyn tutkielman Rikoksesta ja rangaistuksesta, joka merkitsi valistusajan kohokohtaa Milanossa. Siinä Beccaria toi esille joitakin ensimmäisiä moderneja argumentteja kuolemanrangaistusta vastaan. Hänen teoksensa oli myös ensimmäinen penologian alan teos, ja siinä hän puolsi rikosoikeuden uudistamista. Kirja oli ensimmäinen täysimittainen teos, joka puuttui rikosoikeusuudistuksiin, ja hän ehdotti, että rikosoikeuden tulisi olla yhdenmukainen rationaalisten periaatteiden kanssa. Se on vähemmän teoreettinen teos kuin Hugo Grotiuksen, Samuel von Pufendorfin ja muiden vastaavien ajattelijoiden kirjoitukset ja yhtä paljon kannanotto kuin teoria. Tässä teoksessa Beccaria heijasteli Il Caffè -ryhmän vakaumuksia, jotka pyrkivät synnyttämään uudistuksia valistusajan hengessä.
Periaatteet ja myöhempi elämä

Periaatteet, joihin Beccaria vetosi, olivat järki, käsitys yhteiskunnasta sopimuksena ja ennen kaikkea hyöty, tai suurin onni suurimmalle mahdolliselle joukolle. Beccaria kehitti tätä periaatetta yhdessä Pietro Verrin kanssa ja saaden vaikutteita Jeremy Benthamiltä kehitti periaatteensa kokonaiseksi utilitaristiseksi doktriiniksi.
Beccaria tuomitsi avoimesti kuolemanrangaistuksen kahdesta syystä:
ensinnäkään valtiolla ei ole oikeutta riistää toisen elämää; ja
toiseksi kuolemanrangaistus ei ole hyödyllinen eikä tarpeellinen rangaistusmuoto.
Beccaria kehitti tutkielmassaan lukuisia innovatiivisia ja vaikutusvaltaisia periaatteita:
rangaistuksella pitää olla ennalta ehkäisevä, ei retributiivinen, tehtävä;
rangaistuksen pitää olla kohtuullinen tehtyyn rikokseen nähden;
rangaistuksen varmuus, ei sen ankaruus, saa aikaan sen ennalta ehkäisevän vaikutuksen;
rikosasiain oikeuskäsittelyn tulee olla julkinen; ja lopuksi,
ollakseen tehokas rangaistuksen pitää olla täsmällinen.
Beccaria vastusti aseenkannon rajoittamista ja puhui ensimmäisenä koulutuksen puolesta rikollisuutta vähentävänä tekijänä.
Verrin veljesten kanssa Beccaria matkusti Pariisiin, jossa hän sai lämpimän vastaanoton valistusfilosofeilta. Myöhemmin hän vetäytyi syrjään ja palasi vaimonsa Teresan luo eikä enää uskaltautunut ulkomaille. Välirikko Verrin veljesten kanssa osoittautui pysyväksi; he eivät ymmärtäneet, miksi Beccaria jätti asemansa suosionsa huipulla.
Useita uudistuksia Euroopan maiden rikoslaeissa voidaan johtaa Beccarian tutkimuksiin, vaikka vain harvat aikalaiset olivat vakuuttuneita Beccarian argumenteista kuolemanrangaistusta vastaan. Kun Toscanan suurherttuakunta lakkautti ensimmäisenä maana maailmassa kuolemanrangaistuksen, päätös nojasi Beccarian argumenttiin kuolemanrangaistuksen hyödyttömyydestä eikä suinkaan siihen, ettei valtiolla ole oikeutta teloittaa kansalaisiaan.
Beccaria nimitettiin marraskuussa 1768 varta vasten hänelle Milanoon perustetun oikeustieteen ja taloustieteen oppituolin haltijaksi. Hänen tiukasti utilitarismiin perustuneet luentonsa taloustieteestä olivat sopusoinnussa englantilaisen taloustieteellisen ajattelun kanssa. Beccaria ei onnistunut enää luomaan Rikoksesta ja rangaistuksesta -kirjan veroista teosta elinaikanaan, vaikka hän sitä yritti. Hänen kansantaloustieteelliset kirjoituksensa Elementi di economia pubblica julkaistiin postuumisti vuonna 1804.
Beccariasta tuli 1771 Milanon talousneuvoston jäsen, ja vuonna 1791 hänet nimitettiin lakikoodeksin uudistamisesta vastaavaan lautakuntaan, jossa hänen vaikutuksensa oli huomattava. Hän kuoli Milanossa.
Beccarian tytär Giulia oli italialaisen kirjailijan ja runoilijan Alessandro Manzonin äiti.
Suomennettu teos

Rikoksesta ja rangaistuksesta (Dei delitti e delle pene ) suom. Kai Heikkilä, Edita 1998.
2. laitos, Rikosseuraamusalan koulutuskeskus 2012 ISBN 978-951-53-3415-2 Sarja: Acta poenologica / Rikosseuraamusalan koulutuskeskus, ISSN 1795-0708; 2/2012.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cesare Beccaria Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Cesare Beccaria
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Cesare Beccaria
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: it:Cesare Beccaria
Alkuperäisen Dei delitti e delle pene -kirjan italiankielisen laitoksen etusivu.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Angelica Schuyler Church

Angelica Schuyler Church
Angelica Schuyler Church (os. Schuyler /ˈskaɪlər/; 20. helmikuuta 1756 – 6. maaliskuuta 1814) oli yhdysvaltalainen seuralainen. Hän oli manner-armeijan kenraalin Philip Schuylerin vanhin tytär, Elizabeth Schuyler Hamiltonin sisar ja Alexander Hamiltonin käly.
Nuoruus

Schuyler syntyi Yhdysvaltain New Yorkin osavaltion Albanyssa 20. helmikuuta 1765. Hän oli vanhin neljästätoista sisaruksestaan. Schuylerin suku oli varakas, ja perheen on arvioitu omistaneen noin 200 orjaa vuosien aikana. Angelica tuli täysi-ikäiseksi Amerikan vallankumousta edeltävinä vaikeina aikoina ja tapasi monia merkittäviä vallankumouksellisia johtajia. Hänen isänsä arvoaseman sekä poliittisen aseman vuoksi Schuylerien talossa pidettiin kokouksia ja sotaneuvotteluja.
Yksi Schuylerin talossa vuonna 1776 vieraillut henkilö oli John Barker Church, brittiläinen kauppias, joka tienasi sodan aikana toimittamalla yhdysvaltalaisia ​​ja ranskalaisia ​​armeijoita. Heidän tapaamisensa ja sitä seuranneen seurustelun aikaan Church oli Mannerkongressin lähetystyössä tarkastaakseen armeijan huoltoasiakirjoja. Angelica karkasi naimisiin Johnin kanssa vuonna 1777. Heillä oli kahdeksan yhteistä lasta.
Elämä Euroopassa

Vuonna 1783 Angelica ja hänen perheensä lähtivät Eurooppaan, johon he jäivät asumaan 16 vuodeksi lyhyitä Amerikan vierailuja lukuun ottamatta.
Vuodesta 1783 vuoteen 1785 Angelica ja hänen perheensä asuivat Pariisissa, kun John suoritti tehtäviään Yhdysvaltain lähettiläänä Ranskassa. Angelica oli kiinnostunut politiikasta, ja Pariisissa hän ystävystyi pian Benjamin Franklinin kanssa, joka oli silloin Amerikan Ranskan ministeri. Hän solmi myös kestäviä ystävyyssuhteita Franklinin seuraajan Thomas Jeffersonin ja markiisi de Lafayetten kanssa.
Lyhyen New Yorkin vierailun jälkeen vuonna 1785 perhe purjehti Englantiin ja asettui asumaan Lontooseen. Hyvin varakkaan miehen vaimona Angelica liittyi seurapiireihin. Hän myös ystävystyi ja sponsoroi emigranttia yhdysvaltalaista taidemaalari John Trumbullia, jonka töihin kuului joitain tunnetuimpia muotokuvia Yhdysvaltain vapaussodan aikakaudelta. Taiteilijat Richard ja Maria Cosway kuuluivat myös hänen läheisiin tuttuihinsa Euroopassa.
John toimi parlamentin jäsenenä vuosina 1790–1796. Tänä aikana Angelica vieraili kotona vuonna 1789 osallistuakseen George Washingtonin virkaanastujaisiin Yhdysvaltojen ensimmäisenä presidenttinä.
Euroopan jälkeen

Schuyler palasi Lontoosta Amerikkaan vuonna 1797 ja rakensi kartanon New Yorkiin. Schuyler kuoli 13. maaliskuuta 1814 vain 58-vuotiaana. Hänet haudattiin New Yorkin Trinity Church -hautausmaalle, kuten myös hänen sisarensa Eliza että lankonsa Alexander Hamilton.
Tariq Ali

| Tariq Ali |
| --- | --- |
 Tariq Ali Imperial College Londonissa vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. lokakuuta 1943 (ikä 81) Lahore,Brittiläinen Intia
Kansalaisuus:  Britannia
Ammatti:  sotahistorioitsija, kirjailija, aktivisti
Kirjailija
Äidinkieli: punjab
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  kritiikki
Aiheet:  geopolitiikka, historia, postkolonialismi
Kirjallinen suuntaus: New Left Review
Aiheesta muualla
www.tariqali.org
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tariq Ali (punjabiksi urduksi ‏طارق علی‎ s. 21. lokakuuta 1943 Lahore, Brittiläinen Intia, nyk. Pakistan) on pakistanilaissyntyinen brittiläinen kirjailija, politiikan kommentoija, elokuvantekijä ja toimittaja. Hän on New Left Review'n ja Sin Permison toimituskunnan jäsen ja avustaa säännöllisesti lehtiä The Guardian, CounterPunch ja London Review of Books.
Ali on kirjoittanut runsaat 20 teosta maailmanhistoriasta ja -politiikasta, seitsemän romaania sekä elokuvakäsikirjoituksia ja näytelmiä. Hänen teoksiaan ovat muun muassa Can Pakistan Survive? The Death of a State (1991), Pirates Of The Caribbean: Axis Of Hope (2006), Conversations with Edward Said (2005), Bush in Babylon (2003), Clash of Fundamentalisms: Crusades, Jihads and Modernity (2002), A Banker for All Seasons (2007) ja The Duel (2008).
Nuoruus

Ali vietti lapsuutensa Lahoressa, joka hänen syntyessään kuului Britannian hallitsemaan Intiaan mutta kuuluu nykyisin sittemmin itsenäistyneeseen Pakistaniin. Hänen isänsä on toimittaja Mazhar Ali Khan ja äiti aktivisti Tahira Mazhar Ali Khan (jonka isä oli Sikandar Hyat Khan, joka johti Unionistipuoluetta ja nousi Punjabin osavaltion pääministeriksi 1937).
Alin vanhemmat olivat "kumpikin hyvin vanhaa feodaalisukua". Hänen isänsä oli opiskeluaikana katkaissut suvun perinteen politiikassa ja omaksunut aatteikseen kommunismin, nationalismin ja ateismin. Alin äiti oli samaa sukua ja radikalisoitui tavattuaan tulevan puolisonsa Mazhar Ali Khanin. Alille kuitenkin opetettiin islamin perusteet, jotta hän voisi argumentoida sitä vastaan.
Nuoruus > Aktivismin nousu

Opiskellessaan Punjabin yliopistossa Ali järjesti mielenosoituksia Pakistanin sotilasdiktatuuria vastaan. Alin setä johti Pakistanin sotilastiedustelua. Hänen vanhempansa lähettivät hänet opiskelemaan Englantiin Oxfordin Exeter Collegeen, jossa hän opiskeli filosofiaa, yhteiskuntatieteitä ja taloustieteitä. Hänet valittiin 1965 Oxford Unionin puheenjohtajaksi.
Ura

Alin merkittävyys julkisuudessa alkoi kasvaa Vietnamin sodan aikana, jolloin hän osallistui sodanvastaisiin väittelyihin sellaisten hahmojen, kuin Henry Kissingerin ja Michael Stewartin kanssa. Aikaa myöten Ali muuttui yhä kriittisemmäksi Yhdysvaltojen ja Israelin menettelyjä kohtaan ja nousi Yhdysvaltojen maailmalla harjoittamaan politiikan arvostelun keulakuvaksi. Hän vastusti myös ankarasti Yhdysvaltojen ja Pakistanin suhteita, jotka varmistivat sotilasdiktatuurin jatkumisen.
Ali osallistui aktiivisesti 1960-luvun vasemmistolaiseen liikehdintään, ja hän on pitkään työskennellyt New Left Review'lle. Päädyttyään vallankumoukselliseen sosialistiseen politiikkaan ollessaan mukana The Black Dwarf -nimisen lehden toiminnassa hän liittyi 1968 trotskilaiseen puolueeseen Kansainvälinen marxilainen ryhmä (International Marxist Group, IMG). Hänet valittiin IMG:n johtoon, ja hänestä tuli yhdistyneen neljännen internationaalin kansainvälisen toimeenpanevan komitean jäsen.
Tuolloin Ali oli IMG:n ehdokkaana Sheffieldin vaalipiirissä vuoden 1974 vaaleissa ja oli yksi sarjakuvakirjan Trotsky for Beginners kirjoittajista. IMG hajosi 1981, kun sen jäsenet liittyivät Työväenpuolueeseen. IMG lakkautettiin saman tien. Ali lopetti toiminnan vallankumouksellisessa vasemmistossa ja tuki Tony Benniä tämän pyrkiessä sinä vuonna työväenpuolueen varapuheenjohtajaksi.
Ali julkaisi vuonna 1990 satiirin Redemption, joka käsitteli troskilaisten kyvyttömyyttä suhtautua itäblokin hajoamiseen. Kirjassa on parodioita monista tunnetuista troskilaisista hahmoista.
Kirjassaan Bush in Babylon Ali arvostelee Yhdysvaltojen presidentin George W. Bushin päätöstä hyökätä vuonna 2003 Irakiin. Kirja on tyyliltään varsin erikoinen, sillä siinä on runoja ja kriittisiä esteitä, joiden kautta hän esittää Irakin sodan tappioksi. Ali uskoi, että Irakin uusi hallinto epäonnistuu.
Edellisessä kirjassaan Clash of Fundamentalisms Ali asettaa syyskuun 11. päivän tapahtumat historialliseen perspektiiviin kuvaamalla islamin historian sen perusteista lähtien.
Entisenä marxilaisena Ali suhtautuu kriittisesti moderniin uusliberalistiseen talouspolitiikkaan ja osallistui vuonna 2005 World Social Forumiin Porto Alegressa Brasiliassa, jossa hän oli yksi Porto Alegre Manifeston 19 allekirjoittajasta.
Ali on Rolling Stonesin kappaleen ”Street Fighting Man” esikuva. John Lennonin ”Power to the People” on saanut herätteen haastattelusta, jonka Lennon antoi Alille.
CounterPunchissa julkaistussa artikkelissa Ali vastasi paavi Benedictus XVI:n islamiin kohdistamaan arvosteluun: "Tämä böömiläismies on veitsenterävä vanhoillinen pappi. Luultavasti hän tiesi, mitä sanoi ja miksi. Uusliberalistisessa maailmassa, jonka ongelmia ovat ympäristön tuhoutuminen, köyhyys, nälkä, lama, 'slummiplaneetalla' (käyttäen Mike Davisin havainnollista sanontaa) paavi päättää loukata kilpailevan uskon perustajaa. Muslimimaailman reaktio oli ennakoitavissa mutta masentavan riittämätön." Ali on kannattanut Skotlannin itsenäisyyttä ja kampanjoinut sen puolesta
Ali vieraillut Suomessa vuosina 1965 ja 1970 ja viimeksi Maailma kylässä -tapahtumassa vuonna 2010.
Käsikirjoitus

The Leopard and The Fox on alkujaan Alin 1985 BBC:lle kolmiosaiseksi käsikirjoitukseksi kirjoittama teksti. Se kertoo Zulfiqar Ali Bhutton viimeisistä päivistä. Sen julkaisi vuonna 2006 Seagull Books. BBC oli aikoinaan jäädyttänyt sen syyteuhan vuoksi. Sen esitti Alter Ego Productions -niminen teatteriryhmä newyorkilaisessa teatterissa Rajiv Josephin muokkaamana näytelmänä vihdoin lokakuussa 2007, päivää ennen kuin Pakistanin entinen pääministeri Benazir Bhutto palasi kotimaahan kahdeksan vuoden maanpaon jälkeen.
Yksityiselämä

Tariq Ali asuu Lontoossa Highgatessa kumppaninsa Susan Watkinsin kanssa, joka on New Left Review'n toimittaja. Hänellä on kolme lasta.