stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kurujoen–Nytkymenjoen valuma-alue
Yleistä > Vesistön sijainti

Kurujoen–Nytkymenjoen valuma-alueen pinta-ala on 108,01 neliökilometriä (myös 105 km²) ja sen järvisyys on 4,81 %. Valuma-alue on pohjois-etelä -suunnassa lähes 20 kilometriä pitkä ja noin 9 kilometriä leveä. Se sijaitsee Jämsän alueella. Valuma-alue sijaitsee Kymijoen vesistöalueen keskiosassa Suur-Päijännteen alueen (14.2) sisällä Päijänteen alueessa (14.22). Kurujoen–Nytkymenjoen valuma-alueelle on sinne muodostettu kolmannessa jakovaiheessa oma valuma-alueensa. Sen pohjoispuolella sijaitsee suurempi Jämsän reitin valuma-alue (14.5) ja eteläpuolella Arvajanjoen valuma-alue (14.26). Valuma-alueen länsipuolella on Kokemäenjoen vesistön (35) kanssa yhteinen vedenjakaja.
Yleistä > Pääoman kulun ja pituuden määritys

Kurujoen ja Nytkymenjoen valuma-alueet ovat alle kymmenen kilometriä leveitä, joten niiden sivu-uomat ovat pääuomaan verrattuna lyhyet. Vesistöviranomaiset ovat merkinneet pääuomaksi Nytkymenjärvestä alkava Nytkymenjoen ja sen alajuoksulla Päijänteeseen jatkavan Kurujoen. Järvi on yläjuoksulla valuma-alueen pääjärvi, johon laskevat kaikki latvauomat. Vesistöviranomaiset ovat valinneet niistä Myllyojan merkittäväksi uomaksi. Myllyojan valuma-alueen pinta-ala on 8,9 neliökilometriä.
Pääuoman vesistöreittiin kuuluvat alajuoksulta lukien seuraavat vesistöt: Kurujoki, Nytkyn, Sammakkolammi, Nytkymenjoki, Nytkymenjärvi, Myllyoja, Moisionjärvi, Myllyjärvi, Ahteenalanen ja siitä alkava Moisionjärveen laskeva oja. Pääuoman pituus saadaan laskemalla yhteen eri osuudet. Kurujoki on 1,4 kilometriä ja Nytkymenjoki on 19,5 kilometriä pitkä. Nytkymenjärven järvenselkää on 4,2 kilometriä ja Myllyoja on 2,7 kilometriä pitkä. Kun kaikki uomat ja lammet huomioidaan, tulee pääuomasta Moisionjärvelle asti 30,1 kilometriä pitkä. Ahteenalaseen tulee vielä kaksi kilometriä, mutta sitten vesireitit haarautuvat ja pääuoman määrittämiseen ei voida enää käyttää mitattua tietoa. Pääuomaa voisi silmämääräisesti olla vielä kilometrin kaksi lisää. Kokonaispituudeksi annetaan siksi yli 32 kilometriä.
Yleistä > Vesistöalueen maankäyttö

Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 78,8 %, maatalousalueita 11,1 %, kosteikkoja ja soita on 0,8 % ja rakennettuja alueita on 3,1 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 6,2 %.
Kuriton sukupolvi (vuoden 1957 elokuva)

| Kuriton sukupolvi |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansikuva
Ohjaaja:  Matti Kassila
Käsikirjoittaja:  Ritva Arvelo (dialogi)   Juha Nevalainen  
Perustuu:  Mika Waltarin näytelmään Kuriton sukupolvi
Tuottaja:  Mauno Mäkelä
Säveltäjä:  Toivo Kärki
Kuvaaja:  Esko Nevalainen   Ensio Suominen
Leikkaaja:  Nils Holm
Lavastaja:  Lauri Elo
Pääosat:  Tauno Palo   Irma Seikkula   Kaija Siikala   Maikki Länsiö   Jussi Jurkka   Matti Ranin
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Fennada-Filmi
Ensi-ilta:  29. maaliskuuta 1957
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuriton sukupolvi on Matti Kassilan ohjaama vuonna 1957 valmistunut elokuva, joka pohjautuu Mika Waltarin samannimiseen menestyskomediaan.
Alun perin 1930-lukua kuvanneen näytelmän helsinkiläisnuoriso on nyt ajankohdan mukaan lättähattuja ja villamyssymissejä, ja elokuvassa on useita rockin ja jitterbugin tahtiin tehtyjä musiikki- ja tanssikohtauksia. Elokuvan pääosissa näyttelevät Tauno Palo, Irma Seikkula, Maikki Länsiö ja Jussi Jurkka.
Juoni

Helsinkiläiseen Varavaaraan perheeseen kuuluvat professori Reinhold Varavaaran lisäksi vaimo ja kolme aikuista lasta Kali, Japi ja Pelle. Professori-isällä ei ole tutkimustyönsä ohella aikaa pitää kurissa lapsiaan, eikä äitikään puutu näiden asioihin. Kali viettää railakkaita 21-vuotissyntymäpäiväjuhlia, joissa on mukana Pellen uusi tyttöystävä Marja. Professori ja Marja ihastuvat toisiinsa, mutta huomaavat aikaa myöten suhteensa olevan mahdoton.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tauno Palo  | … |  professori Reinhold Varavaara   |
|  Irma Seikkula  | … |  rouva Varavaara   |
|  Maikki Länsiö  | … |  Löpö   |
|  Kaija Siikala  | … |  Marja   |
|  Jussi Jurkka  | … |  Galileo "Kali" Varavaara   |
|  Maija Karhi  | … |  Jaana "Japi" Varavaara   |
|  Matti Ranin  | … |  Pentti "Pelle" Varavaara   |
|  Leo Jokela  | … |  Hubert, "Husu"   |
|  Toivo Mäkelä  | … |  toimittaja Arvo Kääri   |
|  Pentti Irjala  | … |  johtaja Huitu   |
|  Mauri Jaakkola  | … |  valokuvaaja Lopponen   |
|  Pertti Weckström  | … |  portieeri   |
|  Urho Kekkonen  | … |  Urho Kekkonen   |
|  Veli Saarinen  | … |  Veli Saarinen   |
|  Pekka Tiilikainen  | … |  radioselostaja   |
Tausta

Waltarin näytelmän Kuriton sukupolvi kantaesitys oli Tampereen teatterissa 1936, ja siitä tehtiin 1937 elokuvasovitus, jonka ohjasi Wilho Ilmari. 1950-luvun alussa Eino Salmelainen ohjasi Tampereen Työväen Teatterissa näytelmästä uuden version. Waltari oli tehnyt alkuperäiseen näytelmään joitakin muutoksia, Salmelainen sovitti sitä lisää ja Ritva Arvelo kirjoitti nuorison repliikit uudelleen stadin slangilla. Kun näytelmä menestyi hyvin, siitä päätettiin tehdä toinenkin elokuvaversio. Waltari ei ollut enää mukana elokuvan käsikirjoitustyössä.
Elokuvan ja alkuperäisen näytelmän juonessa on useita eroja. Näytelmässä Varavaaran poika Pelle on juoksija, mutta elokuva kuvattiin talvella, ja siksi hänestä tehtiin mäkihyppääjä. Näytelmässä professorin ja Marjan romanttiset kohtaukset tapahtuvat kesähuvilalla, mutta elokuvassa tähtitornissa. Elokuvassa on myös viittaus atomipommiin, kun professori perustelee, miksei ota vastaan ulkomailta tehtyä virkatarjousta. Näytelmässä esiin tullut nuorten poliittinen kapinointi on jätetty elokuvasta pois.
Elokuva oli ensimmäinen, jonka Matti Kassila ohjasi Waltarin tekstin pohjalta. Myöhemmin Kassila jatkoi Waltarin filmatisoimista Komisario Palmu -elokuvissa.
Arvioita

Panu Rajala pitää Tauno Palon esittämää professori Varavaaraa taitavana roolityönä, jossa on enemmän ”räjähtävyyttä” ja kostonhalua kuin Uuno Laakson aikaisemmassa tulkinnassa vuoden 1937 elokuvassa. Professorin ja Marjan (Kaija Siikala) suhde on kuvattu hellästi ja inhimillisesti. Loppupuolella elokuvan ote Rajalan mielestä herpoaa, eikä professorin ryhdistäytymisessä ole kunnon pontta. Hän pitää elokuvaa nykyään enää kuriositeettina, joka kuvaa huvittavastikin 1950-luvun Helsinkiä ja sen nuorisoa. Myös Arto Pajukallion mukaan elokuvan rockin rytmi on tahattoman koominen.
Kurmitsajuoksija

| Kurmitsajuoksija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Turniciformes
Heimo::  Pyyjuoksijat Turnicidae
Suku::  Ortyxelos  Vieillot, 1825
Laji::  meiffrenii
Kaksiosainen nimi
 Ortyxelos meiffrenii  (Vieillot, 1819) 
Katso myös
   Kurmitsajuoksija Wikispeciesissä   Kurmitsajuoksija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kurmitsajuoksija, aikaisemmalta nimeltään viiriäiskiuru (Ortyxelos meiffrenii) on Afrikassa Sahelin alueella elävä pyyjuoksijalaji. Se on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Kurmitsajuoksijan pituus on noin 15 senttiä. Paino on 15,5–19,5 grammaa. Pyrstön pituus koirailla on noin 3 senttiä ja naarailla 3,5 senttiä. Kurmitsajuoksija poikkeaa ulkonäöltään sen verran muista pyyjuoksijoista, että se luokitellaan omaan sukuunsa. Se näyttää pienen pullean kurmitsan, tavallisen pyyjuoksijan ja kiurun risteymältä. Juostessaan se muistuttaa jonkin verran myös pientä aavikkojuoksijaa.
Koiraan selkäpuolen, niskan ja pään yläosan höyhenet ovat pääosin punertavanruskeat, mutta höyhenten reunojen musta ja kermanvalkea väri tekevät höyhenpuvusta hieman kirjavan. Kermanvalkeassa naamassa on kullankeltainen vivahdus. Kaulan sivuilla, silmien takana on myös juova. Kurkku on valkoinen, lukuun ottamatta höyhenten kärkien vaaleaa kullankeltaista sävyä. Kullankeltaista rintaa täplittävät ruskeat ja valkokärkiset höyhenet. Kuvun alaosat ovat reunoilta valkoiset ja muualta kermanvaaleat, kuvun yläosissa on mustaa ja kiertävää täplitystä. Takapuolen ja pyrstön tyviosan höyhenet ovat vaaleanruskeat, kärjistä kellertävämmät. Pyrstön kärjen höyhenet ovat tummanruskeat, valkoiset reunat pois lukien. Pyrstön alapinta on kokonaan valkoinen. Siivissä on selvät mustavalkeat kuviot. Naaraat ovat pääosin koiraiden värisiä, mutta niiden rinta on punertavanruskeampi. Lisäksi niiden tummanruskeissa uloimmissa siipisulissa on enemmän valkoista. Nokan väri vaihtelee lajilla keltaisesta vaaleanvihreään. Jalat ja varpaat ovat valkeat tai kermankeltaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kurmitsajuoksijan levinneisyys kattaa kapean kaistaleen Saharan eteläpuolella. Alue ulottuu vyönä läpi Senegalin, Mauritanian, Malin, Burkina Fason, Ghanan, Benininin, Nigerin, Nigerian, Kamerunin, Tšadin, Ugandan, Etiopian, Sudanin ja Pohjois-Kenian.
Kurmitsajuoksijan elinympäristöä ovat kuivat ja hiekkaiset pensaikot, avoimet savannit, akaasiasavannit ja harvapensaikkoiset ruohikkoalueet.
Elintavat

Kurmitsajuoksijat liikkuvat yksin tai pareittain ja ovat pääosin yöaktiivisia. Ne kätkeytyvät hyvin ruohikkoon. Säikytettynä ne nousevat lentoon jäykin, hieman perhosmaisin siiveniskuin. Tuntiessaan itsenä uhatuksi kurmitsajuoksija kyyristyy. Lajin ääntely koostuu matalista vihellyshuudoista. Länsi-Afrikassa kurmitsajuoksijat ovat osin muuttolintuja, Itä-Afrikassa ne ovat paikkalintuja.
Kurmitsajuoksijan ravinto koostuu siemenistä, termiiteistä ja muista hyönteisistä. Ne saavat tarvitsemansa veden ravinnosta, joten ne selviävät sellaisillakin alueilla, joilla vettä on vähän tai ei ollenkaan.
Elintavat > Lisääntyminen

Kurmitsajuoksijoiden pesimäkausi vaihtelee elinalueen mukaan. Etiopiassa laji lisääntyy maaliskuussa, Keniassa joulu-tammikuussa ja Senegalissa syys-joulukuussa sekä tammi- ja maaliskuussa. Pesä on tukevassa hiekassa oleva syvennys, jossa ei ole kasvillisuutta. Toisinaan pesää reunustavat pienet kivet. Pesyeeseen kuuluu tavallisesti kaksi kermanvalkeaa munaa, joissa on mustia ja ruskeita läiskiä. Munat painavat vain 2–3 grammaa. Vain koiras hautoo munia. Lajin poikastenhoitoa ei tunneta, mutta ainakin muilla heimon lajeilla hoitovastuu on koiraalla.
Macau (1909)

| Macau |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow
Laskettu vesille:  1909
Palveluskäyttöön:  1910
Poistui palveluskäytöstä:  Japanin valtaama 1943
Loppuvaihe:  Kiinalle 1946
Tekniset tiedot
Uppouma:  95 t
Pituus:  36,42 m
Leveys:  6,02 m
Syväys:  0,61 m
Koneteho:  250 ihp
Nopeus:  11,75 solmua
Miehistöä:  24
Aseistus
Aseistus:  2 x 57 mm tykkiä 3 x konekivääriä
Macau oli Portugalin siirtomaahallinnon tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin Yarrow'lta. Se laskettiin vesille 1919 ja alus otettiin palvelukseen 1920.
Palvelus

Portugali poisti aluksen palveluksesta vuonna 1933. Se luovutettiin 15. huhtikuuta 1943 Japanille Makaossa ja alus liitettiin 1. lokakuuta 1944 keisarillisen Japanin laivastoon tykkiveneenä nimellä Maiko. Alus antautui toisen maailmansodan lopulla  Kantonissa ja se luovutettiin 1945 Kiinalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Wu Feng. Japani poisti aluksen alusluettelosta 3. toukokuuta 1947. Kommunistit valtasivat aluksen vuonna 1949.
Kuparimonninen

| Kuparimonninen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Panssarimonnit Callichtyidae
Alaheimo::  Monniset Corydoradinae
Suku::  Monniset Corydoras
Laji::  aeneus
Kaksiosainen nimi
 Corydoras aeneus  (Gill, 1858) 
Katso myös
   Kuparimonninen Wikispeciesissä   Kuparimonninen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kuparimonninen (Corydoras aeneus) on monnisiin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö

Kuparimonninen on 6-8 cm pitkä, yleisväriltään kuparinruskea ja sen kyljessä on tummanruskea raita, jossa on vihreää "kiiltoa." Kuparimonnisesta on myynnissä myös albiinomuotoa, jonka voi erottaa täplämonnisen albiinomuodosta silmien ympäryksen värin perusteella. Täplämonnisilla on silmien ympärillä tummat rinkulat, kun taas kuparimonnisten silmät ovat samasta kohtaa valkoiset. Kuparimonnisesta on myös musta "Black Venezuela" värimuunnos, jonka hinta on paljon suurempi.
Alkuperä

Kuparimonninen on kotoisin Etelä-Amerikasta. Levinneisyys Trinidadin saarelta Brasilian La Plataan saakka.
Käyttäytyminen

Kuten muut monniset, kuparimonninen oleilee mieluiten pohjassa. Kuparimonninen on pirteä ja kyntää pohjaa vuorokauden ajasta riippumatta etsiessään ruokaa. Sorapohjaisessa akvaariossa kuparimonninen ei välttämättä pääse toteuttamaan luontaista ruoanetsintäänsä, sillä se ei kykene siirtämään kuonollaan kuin pienimpiä kiviä. Tämän vuoksi pohjamateriaalin tulisi mieluiten olla hiekkaa. Sorakin käy, kunhan se on rakenteeltaan pyöreää ja pienijakoista. Teräväreunainen pohjamateriaali vahingoittaa monnisen herkkiä viiksiä ja saattaa jopa aiheuttaa niiden syöpymisen kokonaan.
Kuparimonninen viihtyy parvessa jossa on vähintään 6 yksilöä, mutta suurempaa parvea suositellaan mikäli akvaario on tarpeeksi suuri. Luonnossa kuparimonnisten parvikoko saattaa olla jopa satoja yksilöitä.
Lisääntyminen

Luonnossa kuparimonniset kutevat voimakkaiden sateiden jälkeen, jolloin vesistöön huuhtoutuu runsaasti ruokaa ja vesi on puhdasta ja viileämpää kuin tavallisesti. Tämänlaisia olosuhteita simuloimalla kututapahtuman saa käynnistymään myös akvaariossa. Kutuun valmistaminen kannattaa aloittaa ruokkimalla kuparimonnisia eri ruoalla kuin normaalisti ja tarjoamalla niille herkkuja, kuten surviaisen toukkia. Kuparimonninen lisääntyy melko helposti kotiakvaariossa, kunhan ne vain viihtyvät.
Kutu tapahtuu yleensä osittaisen akvaarion vedenvaihdon jälkeen, kun osa vedestä on korvattu uudella, puhtaalla ja muutamaa celsiusastetta viileämmällä vedellä. Kututapahtuma alkaa kun yksi tai useampi koiras lähtee ajamaan takaa pulleaa naarasta. Koiras asettuu naaraan eteen, jolloin naaras pääsee juomaan koiraan siemennestettä, joka samalla hedelmoittää naaraan kantamat munat. Naaras laskee samaan aikaan munat vatsan alla olevien evien väliin ja kuljettaa munat koiraan valitsemaan paikkaan. Tämän jälkeen naaras kiinnittää munat sileälle pinnalle, kuten akvaarion sivulasiin. Tapahtuma toistuu useita kertoja. Kuparimonninen kutee ympäri vuoden.
Poikaset kuoriutuvat muutaman päivän päästä, mutta harvemmin selviytyvät elossa seura-akvaariossa pitkään. Ensimmäiset kaksi tai kolme vuorokautta poikanen elää ruskuaispussinsa avulla. Ruskuaispussin loppumisen jälkeen poikasille tulee tarjota poikasruokaa, hienonnettuja hiutaleita tai mieluiten itsekasvatettua artemiaa. Poikasia suositellaan ruokittavaksi jopa viisi kertaa päivässä. Mikäli käytetään erillistä poikasallasta, tulee pitää huoli veden puhtaudesta, esimerkiksi lappoamalla pohja noin 10 minuuttia ruokailutapahtuman jälkeen. Akvaariossa, jossa poikasia kasvatetaan, kannattaa olla mattosuodatin tai pillisuodatin, jonka sienimäinen suodatinpatruuna kerää poikasien ruoaksi sopivaa lietettä ja likoeläimiä.
Vesiolot ja ravinto

Kuparimonninen viihtyy kun lämpötila on 22-28 °C, pH 1-7,5 ja vesi pehmeää tai keskikovaa. Akvaarion vähimmäistilavuus vajaa 100 litraa, ja akvaarion pituus vähintään 70 cm. Ruoaksi kelpaavat pohjalle vajoava kalanruoka, monnien tablettiruoat, ja vaihteluna ruokavalioon voi antaa pakastesurviaista.
Aiheesta muualla

Corydoras aeneus (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Harrastajan (Arkistoitu – Internet Archive) sivu
www.scotcat.com
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q741269  Wikispecies: Corydoras aeneus  ADW: Corydoras_aeneus  BioLib: 15750  BOLD: 246551  CoL: 6B6VD  EoL: 216685  FishBase: 7777  GBIF: 2342606  iNaturalist: 549782  IRMNG: 10758418  ISC: 113491  ITIS: 164292  IUCN: 186449  NAS: 336  NCBI: 245769  Open Tree of Life: 841718  uBio: 124668  WoRMS: 1014877
Madingou

| Madingou |
| --- | --- |
 Madingou
 Koordinaatit: 4°9′49″S, 13°33′6″E 
Valtio:  Kongon tasavalta
Departementti:  Bouenza
Piirikunta:  Madingou
Väkiluku (2018):  36 183
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Madingou on kaupunkikunta sekä Bouenzan departementin ja Madingoun piirikunnan hallinnollinen keskus Kongon tasavallassa. Se sijaitsee Niarijoen varrella 240 kilometriä Brazzavillesta länteen. Vuonna 2018 kunnassa oli arviolta 36 183 asukasta.
Madingoun kautta kulkevat Brazzavillen ja Pointe-Noiren väliset valtatie RN1 ja Kongon–Atlantin rautatie. Kaupungin kehitys perustuu sen asemaan hallinto- ja palvelukeskuksena. Departementin taloudellinen keskus on Nkayi.
Madingoun piirikunnan pinta-ala on 590 neliökilometriä. Vuonna 2018 siellä oli arviolta 100 783 asukasta.
Kustannusliike Kirja

| Kustannusliike Kirja |
| --- | --- |

Perustettu:  1923
Lakkautettu:  1937
Kotipaikka:  Leningrad, Petroskoi
Toimiala:  kustantamo
Huomioitavaa:  Seuraaja Karjala-kustantamo
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kustannusliike Kirja (ven. Издательство «Кирья», Izdatelstvo ”Kirja”) oli Neuvostoliitossa vuosina 1923–1937 toiminut suomenkielinen kirja- ja lehtikustantamo.
Kirjan julkaisemia lehtiä

| --- | --- |
 Karjalan ASNT:n TpKK:n tiedonantaja (1932–1937)  Kipinä 1927–1937  Kirja, kustannusliikkeen kuukausijulkaisu (1932)  Kommunisti (1925–1937; Kirjan julkaisema 1936 saakka)  Kollektivisti, maatalous- ja osuustoimintalehti (1931–1933)  Kyntäjä, maataloudellinen aikakauslehti (1927–1928)  Moukari, pilalehti (1931–1932)  Nuori kaarti (1926–1937; Kirjan julkaisema 1936 saakka)  Puna-apu, MOPRin julkaisu (1932–1937):  Punainen Karjala (1923–1937; Kirjan julkaisema 1931–1934)  Punainen valistustyö (1926–1931; Kirjan julkaisema 1930 lähtien)  Punakantele (1928–1931)  Punavartio, maanpuolustus- ja urheilulehti (1932–1937; Kirjan julkaisema 1935 saakka)  Rintama (1932–1937; Kirjan julkaisema 1932–1934 ja 1937)  Soihtu (1927–1930)  Tietoa ja tekniikkaa, teknillinen aikakauslehti (1932)  Työläis- ja talonpoikaisnainen (1925–1931), myöhemmin Neuvostonainen (1932–1937)  Vapaus (1918–1937; Kirjan julkaisema 1927 lähtien)
Alexander Mach

| Alexander Mach |
| --- | --- |

Slovakian tasavallan sisäministeri
 1940–1945  
Slovakian tasavallan propagandaministeri
 1939–1940  
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. lokakuuta 1902 Palárikovo
Kuollut: 15. huhtikuuta 1980 Bratislava
Alexander Mach (11. lokakuuta 1902 – 15. huhtikuuta 1980) oli slovakialainen poliitikko, joka toimi toisen maailmansodan aikana Slovakian tasavallan propagandaministerinä, sisäministerinä ja Hlinkan kaartin johdossa. Poliittiset vaikutteita hän sai natsi-Saksasta vaikuttaen myös maansa juutalaisten pakkosiirtoihin Saksan keskitysleireille. Mach tuomittiin 30 vuodeksi vankeuteen vuonna 1947 ja hänet armahdettiin vuonna 1968. Hän kuoli Bratislavassa vuonna 1980.
Elämäkerta

Mach syntyi Palárikovossa 11. lokakuuta 1902. Hän suunnitteli nuoruudessaan uraa katolilaisena pappina ja aloitti vuonna 1916 teologian opinnot seminaarissa Esztergomissa jatkaen opintojaan Trnavassa. Vuonna 1922 hän kuitenkin lopetti opiskelun ja aloitti uran poliitikkona ja journalistina. Mach osallistui Andrej Hlinkan perustaman Slovakian kansanpuolueen (vuodesta 1925 Hlinkan Slovakian kansanpuolue) toimintaan vuodesta 1922 ja tuli pian tunnetuksi Tšekkoslovakian vastustajana. Mach halusi Slovakian itsenäistyvän, mutta Slovakian kansanpuolueen johto tyytyi pitkään pelkän autonomian vaatimiseen. 1930-luvulla Mach oli mukana perustamassa puolueen puoliaseellista järjestöä Hlinkan kaartia (Hlinkova Garda) ja Slovakian itsenäistyttyä 14. maaliskuuta 1939 Machista tuli maan propagandaministeri. Mach kannatti fasismia ja läheisiä suhteita natsi-Saksaan. Elokuussa 1940 hän järjesti tapaamisen slovakialaisten kulttuurivaikuttajien kanssa Tatranská Lomnicassa, jossa julkaistiin niin sanottu Lomnican manifesti, joka selitti slovakialaisen totalitarismin periaatteita. Manifesti oli sekoitus ensyklioista ja natsi-Saksan ideologiasta koottuja aatteita. Yhteyksistään Natsi-Saksaan huolimatta Mach oli yhteyksissä moniin maansa vasemmistolaisiin ja liberaaleihin piireihin, pyrkien usein esiintymään slovakialaisen taiteen ja kulttuurin tukijana. Eräät kommunistit kuten Laco Novomeský käyttivät yhteyksiään Machiin poliittisten vankien puolesta.
Vuonna 1940 Mach erosi propagandaministerin virastaan kritisoiden samalla presidentti Josef Tisoa, joka erotti hänet myös Hlinkan kaartin johdosta. Machin mielestä Tiso ei tehnyt tarpeeksi läheistä yhteistyötä Saksan kanssa. Hän matkusti Berliniin tavaten muun muassa Joseph Goebbelsin ja Joachim von Ribbentropin, sekä osallistuen saksalais-slovakialaiseen kokoukseen Salzburgissa kesäkuussa 1940. Salzburgissa Adolf Hitler kritisoi Slovakiaa Machin ja pääministeri Béla Tukan menetetyistä asemista ja molemmat saivat jälleen virat hallinnosta. Machista tuli Slovakian sisäministeri ja hän toimi tehtävässään aina maaliskuuhun 1945 saakka, saaden takaisin myös paikkansa Hlinkan kaartin johdossa. Hlinkan kaarti piti puolestaan kokouksen Trenčianske Teplicessä vuoden 1941 alussa. Kokouksessa Mach osallistui "Slovakian juutalaiskysymyksen lopullisen ratkaisun" läpivientiin. Slovakiasta pakkosiirettiin yli 50 000 juutalaista saksalaisten keskitysleireille, joissa suurin osa heistä sai surmansa. Hlinkan kaarti otti Machin käskystä myös osaa Slovakian kansannousun kukistamiseen vuonna 1944. Mach pakeni maaliskuussa 1945 Itävaltaan, jossa hän jäi amerikkalaisjoukkojen vangiksi. Amerikkalaiset luovuttivat hänet Tšekkoslovakian viranomaisille ja vuonna 1947 maan korkein oikeus tuomitsi hänet 30 vuoden vankeusrangaistukseen. Mach armahdettiin vuonna 1968 ja hän asettui Bratislavaan kuollen 15. lokakuuta 1980.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alexander Mach Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 2  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef 
Alexander Mach (kolmas vasemmalta) ja Saksan sisäministeri Wilhelm Frick lokakuussa 1942.
William McNeill

| William H>  McNeill |
| --- | --- |
 William H. McNeill 87-vuotispäivänään vuonna 2004.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. lokakuuta 1917 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada
Kuollut: 8. heinäkuuta 2016 (98 vuotta) Torrington, Connecticut, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  historia
William Hardy McNeill (31. lokakuuta 1917 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia – 8. heinäkuuta 2016 Torrington, Connecticut, Yhdysvallat) oli kanadalainen historioitsija. Hän oli yksi arvostetuimmista historioitsijoista ja historian emeritusprofessori Chicagon yliopistossa.
McNeillin tunnetuimmalla teoksella The Rise of the West (1963) on ollut merkittävä vaikutus historiantutkimukseen. Kirjassa McNeill tutki vanhojen kulttuurien vaikutuksia toisiinsa ja erityisesti läntisen kulttuurin dramaattista vaikutusta 1500-luvulta lähtien.
McNeillin isä oli teologi James T. McNeill ja hänen poikansa on historioitsija J. R. McNeill. 2000-luvun alussa McNeill kirjoitti yhdessä poikansa kanssa kirjan Verkottunut ihmiskunta (The Human Web), jossa he pyrkivät esittämään maailmanhistorian mahdollisimman kompaktisti ja helppolukuisesti.