stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Salem’s Lot – kauhujen kaupunki
Juoni

Elokuva kertoo pienestä Salem’s Lot -kaupungista, jonne eräänä päivänä saapuu siellä lapsuutensa viettänyt kirjailija Ben Mears. Tarkoituksena olisi ollut kirjoittaa pahamaineisesta Marstenin talosta, joka on ollut vuosia tyhjillään sen edellisten asukkaiden tehtyään itsemurhan. Hänen oli tarkoitus yöpyä siellä, mutta hänen hämmästyksekseen taloon onkin muuttanut uusia asukkaita, joista yksi on antiikkikauppias Straker ja toinen tämän kumppani Barlow, jota ei kukaan ole tuntunut näkevän. Tämä kaikki käynnistää oudon tapahtumalinjan, kun Ralph Glick -niminen pikkupoika katoaa jäljettömiin, ja hänen isoveljensä Danny jouduttuaan tapahtuman myötä sairaalaan kuolee mystisesti. Myöhemmin ihmisiä alkaa katoilla ja kuolla samalla tavalla, mutta heti pimeyden laskeuduttua kaikki kadonneet ja keskuudesta poistuneet ovatkin taas palanneet saalistaakseen eläviä.
Näyttelijät

David Soul – Ben Mears
James Mason – Richard K. Straker
Lance Kerwin – Mark Petrie
Bonnie Bedelia – Susan Norton
Lew Ayres – Jason Berk
James Gallery - Isä Callahan
Reggie Nalder - Kurt Barlow
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen kutsuu Salem’s Lotia ”modernin vampyrologian merkkipaaluksi” ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Heikki A. Salminen

Heikki Antero Salminen (s. 6. tammikuuta 1950 Hämeenlinna) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa kausina 1972–1974 ja saavutti yhden SM-pronssin. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja.
Salminen edusti kahdella SM-sarjakaudellaan Tampereen Ilvestä. Hän pelasi SM-sarjassa ensimmäisellä kaudellaan 24 ja toisella 18 ottelua eli yhteensä 42 ottelua. Ensimmäisellä kaudellaan hän sai yhden syöttöpisteen. Jälkimmäisellä kaudella hän saavutti SM-pronssia. Tämän jälkeen hän pelasi kahdeksan kautta I-divisioonaa Hämeenlinnan Pallokerhon joukkueessa.
Marika Salminen

Marika Salminen (s. 10. toukokuuta 1971) on entinen suomalainen yleisurheilija. Hän edusti Turun Weikkoja ja häntä valmensi Seppo Immonen.
Salminen putosi alkuerissä 19-vuotiaiden MM-kilpailujen 100 metrin aitajuoksussa Plovdivissa 1990. Stuttgartin 1993 MM- ja Helsingin 1994 EM-kilpailuissa hän karsiutui kolmiloikan loppukilpailusta. Hän edusti Suomea aikuisten maaotteluissa 1992–1994 voittaen Tukholman maaottelussa 1993 sekä pituushypyn että kolmiloikan.
Salminen saavutti Kalevan kisoissa kolmiloikassa kultaa 1993 ja 1994 sekä pronssia 1992. 100 metrin aitajuoksussa hän sai hopeaa 1992 sekä pronssia 1993 ja 1997. Pituudessa hän sai pronssia 1993. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän sai kultaa 60 metrin aitajuoksussa, pituushypyssä ja kolmiloikassa 1993.
Suvi Salmenniemi

Suvi Salmenniemi on suomalainen tutkija. Hän toimii sosiologian professorina Turun yliopistossa. Aiemmin hän on työskennellyt Tampereen yliopistossa ja Helsingin yliopistossa.
Salmenniemi on tullut tunnetuksi Venäjä-tutkijana. Hän aloitti työuransa Neuvostoliiton ja Venäjän tutkimuksen parissa, aiheina muun muassa sukupuolijärjestelmä ja arkielämä Neuvostoliitossa, poliittinen aktivismi ja naisliike 2000-luvun Venäjällä. Salmenniemi väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2007 aiheena kansalaistoiminta Venäjällä.
Teoksia

Salmenniemi, Suvi: Democratisation and Gender in Contemporary Russia.  New York:  Routledge, 2008.  ISBN 978-0-203-89557-3  (englanniksi)
Rotkirch, Anna & Salmenniemi, Suvi (toim.): Suhteiden Venäjä.  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-038-1  Kirjan esittely.[vanhentunut linkki]
Salmetar

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Salmetar oli Iisalmessa vuosina 1897–2007 ilmestynyt sanoma- ja paikallislehti.
Kuopiolaisen kirjanpainaja O. W. Backmanin perustama Salmetar oli Iisalmen ensimmäinen sanomalehti. Se oli luonteeltaan paikallinen ja linjaltaan suomenmielinen. Vuonna 1904 lehti asettui perustuslailliselle kannalle ja vuonna 1907 se julistautui nuorsuomalaiseksi. Vuonna 1919 Salmettaresta tuli Kansallisen Edistyspuolueen kannattaja.
Vuonna 1925 Salmettarelle perustettiin maalaisliittolainen kilpailija Iisalmen Sanomat. Samaan aikaan lehdestä tuli kokoomuspuolueen äänenkannattaja. Vuonna 1950 se muuttui puolueisiin sitoutumattomaksi. Iisalmen Sanomien muututtua kuusipäiväiseksi vuonna 1952 Salmetar joutui taloudellisesti yhä ahtaammalle. Kuopiolaisen Savon kustannusyhtiö osti sen vuonna 1965, jolloin Salmettaressa alettiin julkaista myös yhtiön päälehden aineistoa. Vuonna 1967 lehti myytiin Iisalmen Sanomille, minkä jälkeen se ilmestyi Iisalmen kaupungin paikallislehtenä. Vuoden 2008 alussa Salmetar liitettiin osaksi sunnuntain Iisalmen Sanomia.
Salmetar ilmestyi aluksi kahdesti, vuodesta 1907 lähtien kolmesti, vuodesta 1966 neljästi ja vuodesta 1967 kerran viikossa. Sen levikki oli 1910- ja 1920-luvuilla 3 000–4 000, 1940-luvulla 2 000–3 000 ja paikallislehtenä 1970- ja 1980-luvuilla 5 000–6 500 kappaletta. Sanomalehtenä ilmestyneen Salmettaren päätoimittajina työskentelivät Antti Tani (1897–1910), Santeri Rissanen (1910–1911, 1919–1926 ja 1928–1930), F. W. Kallio (Nyberg, 1911–1917), Väinö Raatikainen (1917–1918), Sakari Brofeld (1926), Aaro A. Nuutinen (1926–1928), Leo Tevala (Tåg, 1930–1941, 1943–1947 ja 1949–1958), J. K. Saarinen (1941–1943), Jorma Kiuasperä (1947–1949), J. J. Harlamo (1952), Heikki Kääriäinen (1953) ja Eeva Remes (vuodesta 1958).
Aiheesta muualla

Salmetar digitoituna kansalliskirjastossa
Max Salmi

| Max Salmi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. toukokuuta 1931 Pohjois-Pirkkala, Suomi
Kuollut: 27. syyskuuta 1995 (64 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  Taidemaalari
Taidesuuntaus:  surrealismi
Max Kasimir Salmi (10. toukokuuta 1931 Pohjois-Pirkkala – 27. syyskuuta 1995) oli kalantilainen  taidemaalari.
Max Salmi kävi Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulua vuosina 1948–1949 sekä 1954–1955. Hän oli surrealistisen suunnan edustaja ja debytoi Turussa vuonna 1954. Hän oli yksi turkulaisen Pro Arte 57 -taiteilijaryhmän perustajajäsenistä.
Salmen vanhemmat olivat metallisorvaaja Esko Salmi ja tehdastyöläinen Saimi Salmi, o.s. Suuriniemi. Max Salmella on kolme lasta.lähde?
Kirjallisuutta

Kotilainen, Vesa: Max Salmi: surrealistitaiteilijan elämä ja tuotanto.  (Pro gradu)  Jyväskylän yliopisto:  Vesa Kotilainen, 1998.  Verkkoversio (PDF).
Ojaharju, Jorma: Maximus: luonnos muotokuvaksi.  Uusikaupunki:  A. Lahtonen, 1977.  ISBN 951-99114-1-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Onni Sallinen

Onni Eemeli Sallinen (23. syyskuuta 1920 Kiihtelysvaara – 25. toukokuuta 1978 Porvoo) oli suomalainen pesäpalloilija.
Työväen Mailapoikia edustanut Sallinen oli TUL:n joukkueen sieppari Helsingin 1952 olympialaisissa pelatussa pesäpallon näytösottelussa. Hän oli yksi neljästä urheilijasta, jotka kuljettivat olympiatulen Helsingin olympiastadionin torniin kisojen avajaisissa.
Saavutukset > Pelaajana

2 SM-hopeaa: 1956, 1957
1 SM-pronssi: 1955
Saavutukset > Pelinjohtajana

1 SM-pronssi: 1962
Tyypillinen kampakeramiikka

Tyypillinen kampakeramiikka eli varsinaiskampakeramiikka (engl. comb-pit ceramic) on kivikautisen keramiikan tyylisuunta, joka on kehittynyt Venäjän Karjalassa ja on levinnyt Fennoskandiaan, Itä-Baltiaan ja muualle Luoteis-Venäjälle. Aikaansa nähden tyypillinen kampakeraaminen kulttuuri oli loistavin kulttuurivaihe, mitä itämerensuomalainen alue on esihistoriassa luonut ja myös ainoa joka levisi koko itämerensuomalaiselle alueelle.
Tyypillinen kampakeramiikka kuuluu kampakeramiikan tradition läntiseen ryhmään. Sitä käyttivät metsästäjä-keräilijät, jotka vaihtoivat oman keraamisen tyylisuuntansa tähän uuteen tyylisuuntaan ja omaksuivat sen mukana muitakin kulttuurielementtejä. Suomalaisessa kirjallisuudessa siitä käytetään lyhennettä Ka II. Lisänumerolla 1 ja 2 viitataan sen vanhempaan (Ka II,1 tai Ka II:1) ja nuorempaan (Ka II,2 tai Ka II:2) vaiheeseen. Tyypillistä kampakeramiikkaa valmistettiin koko levinneisyysalue huomioiden noin 4500−3100 eaa., josta Suomessa noin 4100−3500 eaa.
Piirteitä

Tyypillisessä kampakeramiikassa säilyi monet varhaiskampakeramiikan valmistustavat ja tyyliominaisuudet. Astiat valistettiin pohjakappaleen ympärille kiinnittäen siihen kiertäen kaulittuja 4−6 cm leveitä savinauhoja, joita siveltiin kiinni toisiinsa. Ruukkujen pohjat muotoiltiin pyöreiksi tai suipoiksi, jolloin ruukun yleinen muoto muistutti katkaistua kananmunaa. Seinämät nousivat suoraan ylös tai ne kallistettiin hieman sisällepäin. Koristelussa käytettiin kampaleimoja ja kuoppia, jotka kattoivat pohjan, seinämän ja reunankin. Pieniä astioita ja kuppeja on säilynyt vähän, mutta tasapohjaiset astiat ovat olleet harvinaisia. Yleensä astiat olivat varsin suuria. Esimerkiksi Liedosta löytyi suuren astian kappaleet, joiden perusteella on voitu rekonstruoida astian dimenssiot: se oli yli 40 cm korkea, suuaukko oli halkaisijaltaan 54 cm, astian tilavuus oli noin 72 litraa ja astia oli painanut yli kymmenen kilogrammaa.
Piirteitä > Vanhempi tyypillinen kampakeramiikka (Ka II:1)

Saviainekseen sekoitettiin enemmän hiekkaa ja vähemmän kivimurskaa, mutta yhteensä sitä laitettiin säästeliäämmin kuin varhaiskampakeramiikassa. Virossa sekaan lisättiin myös rikkoutuneiden astioiden murskaa. Astian seinämää saatettiin kallistaa hieman sisällepäin niin, että astiasta tuli suustaan keskiosaa hieman kapeampi. Suuaukon reuna vahvistettiin lisäämällä reunan sisäosaan savea, jotta esimerkiksi astian nostaminen kävi helpommaksi. Saven annettiin poltettaessa hapettua riittävän pitkään, mikä näkyi vaalean ruskeana tai punertavana värinä. Väri johtui saven joukossa olevan raudan hapettumisesta.
Astiat koristeltiin pääasiassa kahdella leimaelementillä: kampaleimalla ja kuopilla. Kuopat olivat aiempaa suurempia ja syviä. Muitakin kuvioita saatettiin käyttää, kuten soikeita kampaleimoja, pisteviivoja ja urapainanteita. Tiheään painetuista rinnakkaisista leimoista muodostettiin kuvioita, joita olivat esimerkiksi viistot vierekkäiset kampaleimat, kampaleimoista tehtyjä nelikulmioita tai kuusenoksa-kuviot. Kutakin koristekuviota sovellettiin vaakasuuntaisina vyöhykkeinä, jotka eivät sekoittuneet tai leikanneet toisiansa. Esimerkiksi kampaleimavyöhykkeen alapuolelle saatettiin painaa peräkkäisten kuoppien rivi.
Huippu- eli geometriseksi tyyliksi (Ka II:1b) kutsutaan sitä tyylisuuntaa, jossa geometristen kuvioiden osuus korostui edelleen ja sai uusia aiheita koristelussa. Huipputyyli sijoittuu vanhemman vaiheen loppupuoliskoon.
Piirteitä > Nuorempi tyypillinen kampakeramiikka (Ka II:2)

Etenkin Saimaan ympäristössä saven sekoitteena käytettiin myös asbestikuituja, murskattua kiillettä, kotiloiden kalkkikuorta ja muuta orgaanista ainetta. Tätä keramiikan traditiota kutsutaan asbestikeramiikaksi. Orgaaninen aine paloi astian polttamisen yhteydessä, jolloin astian seinämä jäi huokoiseksi.
Kampaleimat painettiin aiempaa harvemmin niin, että niiden väliin jäi enemmän tyhjää tilaa. Koristelu monipuolistui ja leimoista muodostettiin mutkikkaampia kuvioita, kuten sik-sakkia, ristejä, vinoneliöitä, kolmioita, kulmavyöhykkeitä sekä ihmis- ja lintuhahmoja. Lintuaiheita on löydetty esimerkiksi Kokemäen Pispasta, Euran Kolmhaarasta, Viron Akalista, Lommiksesta ja Valmasta. Nuoremmassa tyylissä leimoja ei enää painettu niin syvälle ja kampaleimat ohenivat. Astioita saatettiin maalata punaiseksi tai mustaksi.
Elinkaari ja leviäminen > Synty

Tyypillisen kampakeramiikan syntypaikka on melko varmasti Venäjän Karjalassa Laatokan ympäristössä noin 4500 eaa. Siellä vaikuttivat lähekkäin varhaiskampakeramiikka, Narvan keramiikka ja Ljalovon kuoppakeramiikka. Kuoppakeramiikka levisi alueelle Ylä-Volgan suunnalta ja viestittää kulttuurivaikutteista ja tavaranvaihdosta sieltä. Tyypillisen kampakeramiikan syntymekanismia ei tunneta, mutta sen tiedetään levinneen kulttuurivirtauksien mukana hyvin laajalle alueelle.
Tyypillisen kampakeramiikan laajin leviämisalue ulottuu Ruotsissa Kalixjoelle , Suomessa Kemijärven ja Rovaniemen korkeudelle, Venäjällä Vienan Karjalaan, Aunukseen ja Inkeriin sekä Viroon ja Latviassa Väinäjoelle saakka. Erikoisesti Kaliningradissa on löytynyt yksittäinen erillinen asuinpaikka. Se levisi myös itään Äänisen taakse Kargopolin piiriin rajalle, missä asuinpaikkoja löytyy jopa Vienanjoelta, Suhonan joelta ja Volgan latvoilta.
Elinkaari ja leviäminen > Fennoskandia ja Venäjä

Uusi tyyli levisi Suomeen Kaakkois-Suomesta käsin noin 4100 eaa. alkaen, missä se korvasi ensimmäiseksi varhaiskampakeraamisen tyylin. Sen keskeinen alue oli Saimaan ympäristö, vaikka se levisikin lähes koko maahan Lappia lukuun ottamatta. Säräisniemen keramiikkaa valmistettiin enää Kuolan niemimaalla eivätkä keramiikasta luopuneet ryhmät enää alkaneet valmistaa tyypillistä kampakeramiikkaa. Pohjoinen levinneisyysraja kulku siten Ruotsissa Kalixjoen, Suomessa Rovaniemen, Kemijärven ja Kuusamon kautta Venäjälle Vienanmeren kaikille rannoille. Itäraja seurasi Vienanjokea ja Sukhonaa Volgalle asti. Etelä-Suomeen jäi vielä Jäkärlän ryhmä valmistamaan omaa Jäkärlän keramiikkaansa ja Saimaan eteläpuolelle ryhmiä, jotka valmistivat asbestisekoitteista varhaiskampakeramiikkaa. Nämä ryhmät luopuivat omasta tyylistään 3700 eaa. mennessä ja siirtyivät käyttämään tyypillistä kampakeramiikkaa. Tyypillinen kampakeramiikka vaikutti Suomessa noin 4100−3500 eaa.
Elinkaari ja leviäminen > Baltia

Venäjän Karjalasta tyyli levisi Karjalankannaksen kautta lounaaseen Viroon ja edelleen Latviaan syrjäyttäen täällä Narvan keramiikan. Pietarissa tyypillistä kampakeramiikkaa valmistettiin Ohtajoen suistossa noin 4200 eaa.. Pohjois-Virossa on saatu määritettyä keramiikasta ajoituksia vain muutama. Riigikülassa on ajoitus 4100 eaa., sisämaan Tamulassa 4150 eaa. ja suurien saarien asuinpaikoilla Hiidenmaan Kõpussa 4160 eaa. ja Ruhnussa 4200 eaa.
Luoteis-Latviasta Zvejniekin asuinpaikalta on vielä hyvin varhainen ajoitus 4100 eaa., mutta tämän jälkeen nopea leviämisvauhti asettuu. Etelä-Latvia Lubānan järvellä löytyy ensimmäisen kerran kampakeramiikkaa noin 3600 eaa., Šventojissa noin 3450 eaa. ja Sārnatessa noin 3300 eaa.
Leviäminen hiipui etelässä kokonaan ja jäljelle jäänyt osa Narvan kulttuuria jatkoi keramiikkansa valmistamista nuorakeramiikan saapumiseen saakka noin 3200 eaa. Rannikon Kaliningradissa Liettuan ja Puolan välissä on löydetty varsinaisen levinneisyysalueen ulkopuolelta yksittäinen asuinpaikka, jossa on löytynyt tyypillistä kampakeramiikkaa. Asuinpaikka on varmaan osallistunut pohjoisten alueiden meripihkakauppaan tavalla tai toisella.
Elinkaari ja leviäminen > Karjalan eteläpuolelle

Keramiikka levisi etelään Pietarin alueelle ja sieltä edelleen Novgorodin alueelle. Alue rajautui muihin samanaikaisiin keraamisiin kulttuurialueisiin, kuten etelässä vaikuttaneisiin Valdain ylängön ja Mstan keraamisiin traditioihin.
Häviäminen

Samaan aikaan, kun tyypillinen kampakeramiikka vielä levittäytyi äärialueillaan, alkoi alueen sisäosissa näkyä merkkejä vaiheittaisista muutoksista kohti myöhäiskampakeramiikkaa. Nämä muutokset keramiikassa, jossa polton laatu ja koristelun tyyli muuttui, ovat kampakeraamisen tyylin kehittymistä. Vallitseva tyyli vaihtui lopulta koko alueella myöhäiskampakeramiikkaan. Prosessille oli tyypillistä yhtenäisen tradition muuttuminen lukuisiksi paikallisiksi traditioiksi, mikä tapahtui levinneisyysalueen eri osissa eri aikaan.
Suomessa se alkoi jo 3700 eaa. alkaen, kun rannikkoalueilla entisen Jäkärlän ryhmän alueella syntyi myöhäiskampakeramiikan alatyyli, jota kutsutaan Uskelan keramiikaksi. Sillä alueella, missä valmistettiin astiat käyttäen asbestisekoitteita, valtasi alaa Kierikin keramiikka 3500 eaa. alkaen ja hieman myöhemmin Pöljän keramiikkaa 3100 eaa. alkaen. Nämäkin tyylit olivat myöhäiskampakeramiikan alalajeja.
Karjalankannaksella muuttuminen myöhäiskampakeramiikkaan tapahtui hieman myöhemmin 3300−3100 eaa. alkaen. Karjalaan levisi samoihin aikoihin myös Venäjän kuoppakeramiikkaa, joka tavataan hieman Suomenkin puolella.
Tyypillisen kampakeramiikan kausi saattoi päättyä myös toisen tyyppisen keramiikan käyttöönottoon, kun sen valmistajien koko kulttuuri vaihtuimuutenkin. Toisaalta, se on voinut vaihtua johtuen uuden väestön saapumisesta alueelle. Tällainen kulttuuri oli esimerkiksi nuorakeramiikkaa valmistanut ryhmä, joka asettui asumaan metsästäjä-keräilijöiden sekaan Latviassa ennen 3200 eaa., Virossa ehkä jo 3000 eaa. ja Suomessa näiden kahden jälkeen.
Tutkimushistoria

Aluksi kaikki kampakeramiikka luultiin kuuluvan samaan arkeologiseen yhteyteen (1920-luvun Suomessa), mutta myöhemmin huomattiin sen pitkä ajallinen jatkumo. Samalla huomattiin Suomessa tyylin kehityksessä laadullisia ja koristeellisia eroja, joiden mukaan suomalainen kampakeramiikka jaoteltiin eri tyylisuuntiin. Aarne Äyräpää julkaisi vuonna 1930 rannansiirtymiskronologiaan perutuvan aikakaavion, jonka avulla eri tyylit sijoitettiin ajalliseen jatkumoon. Tällöin erotettiin tyypillinen kampakeramiikka, joka edusti tyylin selkeintä ja puhtainta muotoa. Hän erotteli siitä vielä jaon vanhempaan- ja nuorempaan tyylin, mitä voidaan soveltaa Suomen rannikkoseuduilla.
Salmostoma

| Salmostoma |
| --- | --- |
 Allikkobarbi (Salmostoma bacaila)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Alalahko::  Särkikalat Cyprinoidei
Heimo::  Seeprakalat Danionidae
Suku::  Salmostoma  Swainson, 1839
Katso myös
   Salmostoma Wikispeciesissä   Salmostoma Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Salmostoma on seeprakalojen heimoon (Danionidae) kuuluva särkikalasuku, jonka levinneisyysalue on Aasiassa. Siihen luetaan seuraavat 13 lajia:
Salmostoma acinaces (Valenciennes, 1844)
Salmostoma bacaila (Hamilton, 1822) – allikkobarbi
Salmostoma balookee (Sykes, 1839)
Salmostoma belachi (Jayaraj, Krishna Rao, Ravichandra Reddy, Shakuntala & Devaraj, 1999)
Salmostoma boopis (Day, 1874)
Salmostoma horai (Silas, 1951)
Salmostoma novacula (Valenciennes, 1840)
Salmostoma orissaensis (Bănărescu, 1968)
Salmostoma phulo (Hamilton, 1822) – hopeaveitsibarbi
Salmostoma punjabense (Day, 1872)
Salmostoma sardinella (Valenciennes, 1844) – oliiviveitsibarbi
Salmostoma sladoni (Day, 1870)
Salmostoma untrahi (Day, 1869)
Salambò

| Salambò |
| --- | --- |
 Mathoa esittävä Mario Guaita-Ausonia.
Ohjaaja:  Domenico Gaido
Käsikirjoittaja:  Domenico Gaido
Perustuu:  Gustave Flaubertin romaaniin
Pääosat:  Suzanne De Labroy, Mario Guaita-Ausonia
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Pasquali & C., Roma Photodrama & C.
Ensi-ilta:  tammikuu 1915
Kesto:  2 500/1 830 metriä (75 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pääosien esittäjät elokuvan lavasteissa.
Salambò on vuonna 1914 valmistunut italialais-yhdysvaltalainen mykkäelokuva. Ranskalaisen Gustave Flaubertin romaaniin Salambo (Salammbô, 1862) perustuvan historiallisen elokuvan on ohjannut Domenico Gaido. Sen pääosia esittävät Suzanne De Labroy ja Mario Guaita-Ausonia.
Juoni

Roomalaisten piirittämää Karthagoa uhkaa Mathon ja Narr Havasin johtama orjakapina. Kultaa ja naisia lupaamalla orjat saadaan pysymään uskollisina kaupungille. Roomalaiset kukistetaan ja voitonjuhla muuttuu orgiaksi, jonka aikana Havas yrittää raiskata Tanitin temppelin ylipapittaren Salambòn. Matho pelastaa Salambòn ja pari rakastuu toisiinsa. Orjat nousevat kapinaan ja Matho joutuu karthagolaisten vangiksi. Ystävänsä Spendiuksen avulla Matho onnistuu pakenemaan ja kukistaa lopulta Havasin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Suzanne De Labroy  | … |  Salambò   |
|  Mario Guaita-Ausonia  | … |  Matho   |
|  Cristina Ruspoli  | … |     |
|  Egidio Candiani  | … |     |
Tuotanto

Yhdysvaltalaisen George Kleinen rahoittama Salambò tehtiin Pasqualin hyvin menestyneen Spartacuksen (1913) vanavedessä. Komeasti lavastetun elokuvan kerrontatapa on hidas ja kompelö, ja jo valmistuessaan sitä pidettiin tyyliltään vanhanaikaisena. Myöhemmin Flaubertin romaanista on laadittu vielä kaksi elokuvaversiota, Pierre Marodonin ranskalais-itävaltalainen Salammbô (1925) ja Sergio Griecon samanniminen ranskalais-italialainen yhteistuotanto (1961).
DVD-julkaisu

Elokuva on saatavilla heikkotasoisena, ilmeisesti 16 millimetrin kopiosta tehtynä DVD:nä.
Aiheesta muualla

Salambò Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Salme

| Salme |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  5. elokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  3. elokuuta
Muunnelmia:  Sale
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  salm-sana
Infobox OKNimi-testi OK: 
Salme on naisen etunimi.
Salme tulee viron salm-sanasta, joka merkitsee 'runoa'. Lisäksi nimi yhdistetään salmea tarkoittavaan sanaan väin, jolloin Salme tarkoittaisi 'salmen neitoa' (viroksi väina neiu). Salme on vanhoissa virolaisissa kansanrunoissa sekä kansalliseepoksessa Kalevipoegissa esiintyvä nimi. Kansanrunojen Salme-neitoa kosivat aurinko, kuu ja tähdet.
Mahdollisesti heimoharrastuksen innoittamana nimi esiintyi Kansanvalistusseuran kalenterissa 1882 ja Suomen almanakassa Salme on ollut vuodesta 1908 lähtien. Suosituimmillaan nimi oli 1920–1940-luvuilla.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Suomessa on Salme-nimen saanut vuoden 2019 loppuun mennessä 9 270 naista ja noin 20 miestä.
Tunnettuja Salmeja

Salme Ekbaum (1912–1995), virolainen kirjailija
Salme Haltia (1912–2021), Suomen vanhin lotta
Salme Heinonen (s. 1940), suomalainen pituushyppääjä ja pikajuoksija
Salme Jaakkola (1936–1987), pikajuoksija
Salme Jyräs (s. 1933), näyttelijä
Salme Kandolin, vasemmistoliittolainen poliitikko, SKDL:n pääsihteeri 1988–1990
Salme Karppinen (s. 1937), näyttelijä
Salme Katajavuori (1912–2016), Kokoomuksen ja Perustuslaillisten kansanedustaja
Salme Kinnunen (s. 1961), jalkapalloilija
Salme Laaksonen (1936–2021), näyttelijä
Salme Myyryläinen (1923–1980), SDP:n kansanedustaja
Salme Paasilinna (1933–2006), näyttelijä
Salme Paimander, o.s. Koskinen (s. 1944), telinevoimistelija
Salme Pekkala-Dutt, o.s. Murrik (1888–1964), virolaissyntyinen kommunisti, Kominternin edustaja Britanniassa, Hella Wuolijoen sisar
Salme Räsänen, korkeushyppääjä
Salme Sarajas-Korte (1925–2017), suomalainen taidehistorioitsija ja professori
Salme Setälä (1894–1980), asemakaava-arkkitehti, kirjailija ja suomentaja
Salme Simanainen (1920–2012), valokuvaaja
Salme Vannas (1918–1993), suomalainen lääkäri ja silmätautiopin professori
Salme Vuorinen (1913–2011), kommunistipoliitikko ja kirjailija
Kuvitteellisia Salmeja

Salme Hämäläinen, tv-sarjassa Salatut elämät
Salme Pasi, Joonas Nordmanin sketsihahmo tv-sarjassa Putous
Saloisten vaakuna

Saloisten vaakuna
Saloisten kunnanvaakuna on saanut aiheensa maataloudesta ja teollisuudesta, joiden keskinäistä yhteensopivuutta vaakunan rengas kuvastaa. Saloinen oli vahvasti maatalousvaltainen kunta, kunnes 1960–luvun alussa kuntaan perustettu Rautaruukin terästehdas muutti tilanteen tyystin toisenlaiseksi.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 10. helmikuuta 1967. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä rengas, jonka ulkoreunasta versoaa säteittäisesti kahdeksan apilanlehteä; kaikki hopeaa”. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi Saloisten liityttyä Raahen kaupunkiin 1973.
Tyhjiötekniikka

Avaruustutkimuksessa käytettävä suuri tyhjiökammio.
Tyhjiötekniikka (myös: tyhjötekniikka, vakuumitekniikka) tarkoittaa niitä menetelmiä, joilla muodostetaan, ylläpidetään ja tutkitaan tyhjiöitä. Tyhjiölaitteistossa pienennetään ilmatiiviin kammion painetta tyhjiöpumpulla tai -pumpuilla. Tyhjiön muodostumista seurataan painemittarien avulla. 
Tyhjiöitä hyödynnetään laajasti teollisuudessa ja tieteellisessä tutkimuksessa.