stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Afganistanin sodan siviiliuhrit
Afganistanin sodan siviiliuhrit mediassa > 2007

17. helmikuuta – Kanadalaisjoukot ampuvat aseettoman afgaanisiviilin Etelä-Afganistanissa.
18. helmikuuta – Kanadalaiset ampuvat vanhingossa afganistanilaisen poliisin ja kodittoman kerjäläisen.
27. helmikuuta – Kanadalaisjoukot tulittavat kohti siviiliautoa. Yksi matkustaja kuolee ja toinen haavoittuu. Autosta ei löydy aseita eikä ammuksia.
4. maaliskuuta – Yhdysvaltojen merijalkaväen sotilaat tappavat 16 siviiliä Jalabadin ja Pakistanin välisellä tiellä.
5. maaliskuuta – Naton ilmaiskussa kuolee Pohjois-Afganistanissa 9 siviiliä, joista kaksi on pieniä lapsia.
16. maaliskuuta – Yhdysvaltojen joukot tappavat viisi afgaanipoliisia lähellä Gereshkin kylää.
2. toukokuuta – Yhdysvaltojen ilmaisku tappaa 40 siviiliä ja haavoittaa 50 Länsi-Afganistanissa. Siviiliuhrien joukossa on naisia ja pieniä lapsia.
7. kesäkuuta – Kabulissa tehty talibanien pommi-isku tappaa 35 ihmistä, joista suurin osa on poliiseja. Joukossa on myös siviilihenkilöitä.
30. kesäkuuta – Yhdysvaltojen liittoutuman ilmaisku tappaa 50–80 siviiliä Helmandissa.
10. heinäkuuta – Taliban-järjestön tekemä itsemurhaisku tappaa 17 siviiliä. Pommi-isku on suunnattu ISAF-joukkoja vastaan.
3. elokuuta – Yhdysvaltojen ilmaisku aiheuttaa noin 300 siviilin haavoittumisen.
16. elokuuta – Puolalaisjoukot tulittivat kranaatinheittimillä kylää, jonne tienvarsipommin asentajat olivat paenneet. Kuusi kyläläistä kuoli. Seitsemän sotilasta pidätettiin sotarikoksista epäiltyinä.
19. elokuuta – Yhdysvaltojen ilmaisku tappaa 6 siviiliä.
10. syyskuuta – Etelä-Afganistanissa tehty itsemurhaisku tappaa 27 ihmistä ja haavoittaa 60. Kuolleiden joukossa on poliiseja ja siviilejä.
Afganistanin sodan siviiliuhrit mediassa > 2008

24. tammikuuta – Yhdysvaltojen joukot tappavat 9 poliisia ja 2 afgaanisiviiliä.
30. tammikuuta – Kolme siviiliä saapuu Kandaharin sairaalaan ja kertovat Kanadalaisten joukkojen ampuneen heitä. Yksi siviileistä kuolee haavoihinsa.
12. maaliskuuta – Brittien ilmaisku tappaa 2 naista ja 2 lasta Etelä-Afganistanissa. Vähintään 10 siviiliä haavoittuu ilmaiskussa.
Heinäkuu – Yhdysvaltojen ilmaisku tappaa 47 siviiliä Itä-Afganistanissa.
12. maaliskuuta – Ison-Britannian joukkojen ilmaisku tappaa 2 naista ja 2 lasta, 10 siviiliä loukkaantuu.
13. maaliskuuta – Yhdysvaltojen tykistö ampuu Pakinstanin puolella ja tappaa 2 naista ja 2 lasta. Yhdysvaltojen mukaan tykistötuli oli vastaus "välittömään uhkaan".
11. kesäkuuta – Yhdysvallat pommittaa Ebrahim Karizin kylää Vähintään 30 siviiliä kuolee.
23. kesäkuuta – Isä ja hänen 4-vuotias poikansa kuolevat Yhdysvaltojen armeijan tulituksessa Nangaharissa.
4. heinäkuuta – Yhdysvaltojen ilmaisku tappaa 22 siviiliä Nuristanissa.
11. heinäkuuta – Yhdysvaltojen ilmaisku tappaa Nangarharissa 47 siviiliä, joista 39 on naisia ja pieniä lapsia.
14. heinäkuuta – Kansainväliset ISAF-joukot pommittavat Want-Waigalia ja tappavat 30 siviiliä.
17. heinäkuuta – Yhdysvallat myöntää tappaneensa 8 siviiliä sotilasoperaatiossaan.
21. heinäkuuta – Yhdysvaltojen ja Nato-joukkojen ohjukset tappavat erehdyksessä 13 siviiliä.
26. heinäkuuta – Brittijoukot tappavat 4 siviiliä ja haavoittavat 3 siviiliä tulittaessaan kohti siviiliautoa.
27. heinäkuuta – Kanadalaisjoukot tulittavat liian lähelle tullutta autoa ja tappavat 2-vuotiaan tyttölapsen ja hänen 4-vuotiaan veljensä. Lasten isä haavoittuu tulituksessa.
8. elokuuta – Itsemurhapommittaja tappaa Kabulissa 3 ja haavoittaa vähintään 12 siviiliä. Pohjois-Afganistanissa Naton ilmaisku tappaa 8 siviiliä. Koillis-Afganistanissa Faryabissa pommi-isku tappaa 12 siviiliä.
16. elokuuta – Naton ilmaisku Etelä-Afganistanissa tappaa 4 ja haavoittaa 3 siviiliä.
23. elokuuta – Afganistanin presidentti kritisoi Yhdysvaltojen joukkojen tappaneen Länsi-Afganistanissa vähintään 90 siviiliä. Kuolleiden joukossa on 50 pientä lasta. Nato kiistää siviilikuolemat.
31. elokuuta – Koillis-Afganistanissa Naton tykistötulessa kuolee 3 pientä afganistanilaista lasta.
16. lokakuuta – Vähintään 18 siviiliä kuolee Etelä-Afganistanissa Nato-joukkojen ilmaiskussa.
3. marraskuuta – Yhdysvaltojen ilmaisku tappoi 37 siviiliä ja haavoitti 35. Nato-joukkojen mukaan Taliban liikkeen sotilaat käyttivät siviilien kylää yllätyshyökkäyksen tekemiseen.
6. marraskuuta – Kansainvälisten ISAF-joukkojen ilmaiskussa kuolee 7 siviiliä.
19. marraskuuta – Taliban-kapinalliset hyökkäsivät siviiliajoneuvoa vastaan Kandaharin maakunnassa ja tappoivat yhteensä 30 siviiliä. Tiedot iskusta vaihtelevat. Talibanit väittivät bussin olleen täynnä sotilaita.
20. lokakuuta – Taliban-taistelijat surmaavat brittiläisen avustustyöntekijän.
28. joulukuuta – Itä-Afganistanissa tehdään itsemurhaisku, joka tappaa 7 siviiliä, yli 30 haavoittuu. Uhreista 4 oli lukiolaisia nuoria.
Afganistanin sodan siviiliuhrit mediassa > 2009

Helmikuu – Australian erikoisjoukot tappavat viisi Afganilaista lasta.
Maaliskuu – Tanskalaisjoukkojen savugranaatti lentää siviilihuoneiston keittiöön ja aiheuttaa pikkutyön kuoleman.
Maaliskuun 30. päivä – Kandaharin kaupungin eteläpuolella tehty talibanien itsemurhaisku poliisiasemalle tappaa 4 siviiliä ja 5 poliisia.
Huhtikuu – Yhdysvaltojen johtaman liittoutuman joukot tappavat miehen, vaimon ja kaksi lasta.
Toukokuu – Yhdysvaltojen pommikoneet tappavat 147 afgaanisiviiliä.
Elokuun 15. päivä – Talibanien itsemurhaisku tappaa 7 siviiliä ja haavoittaa yli 100 ihmistä Kabulissa. Isku tapahtuu Naton päämajan edessä.
Syyskuu – Yhdysvaltojen ilmaiskut tappoivat yli 70 siviiliä Kunduzin provinssissa.
Lokakuun 8. päivä – Kabulin keskustassa tehty autopommi-isku tappaa 15 siviiliä ja haavoittaa 80 henkilöä. Viranomaisten mukaan kyseessä on todennäköisesti talibanien itsemurhaisku.
Joulukuu – Kymmenen afgaanisiviiliä, joista 8 oli pientä kouluikästä lasta, kuoli Yhdysvaltojen johtaman liittouman sotilasoperaatiossa.
Joulukuun 31. päivä – Taliban-liike ilmoitti tehneensä 8 amerikkalaissiviilin hengen vaatineen iskun Khostissa.
Afganistanin sodan siviiliuhrit mediassa > 2010

Tammikuun 18. päivä – Taliban-liikkeen kapinallisten itsemurhaiskuissa Kabulissa kuolee 5 siviiliä ja 71 haavoittuu.
Helmikuun 14. päivä – 12 afgaanisiviiliä kuoli Yhdysvaltojen johtaman liittouman tekemässä ohjusiskussa. YK arvioi 900 siviilin joutuneen pakenemaan kodeistaan ohjusiskuja.
Helmikuun 15. päivä – Nato joukot tappoivat 5 siviiliä ja haavoittivat kahta.
Helmikuun 21. päivä – Naton ilmaisku tappaa vähintään 27 siviiliä Uruzgassa.
Toukokuu – Taliban taistelijat hyökkäsivät Naton tutkikohtaan. Hyökkäyksessä kuoli 12 siviiliä.
Toukokuun 18. päivä – Kabulin keskustassa tehty itsemurhaisku tappaa ainakin 20 siviiliä. Pommi-isku on suunnattu ohikulkeneeseen sotilassaattueeseen.
Heinäkuu – Afganistanin hallituksen presidentin kanslian mukaan ISAF-joukkojen raketti-isku tappoi 39 siviiliä Helmandin maakunnassa. Ihmiset pakenivat talibanien ja Nato-joukkojen taisteluita taloon, joka tuhottiin. Nato kiisti siviiliuhrit.
Heinäkuun 28. päivä – Talibanien asettama tienvarsipommi surmaa 20 ja haavoittaa 30 siviiliä.
Elokuun 7. päivä – Taliban ilmoittaa surmanneensa 9 kristittyä lähetystyöntekijää. Pohjois-Afganista löytyy 8 ulkomaalaisen avustustyöntekijän ruumiit.
Elokuun 12. päivä – Kansainvälisten ISAF-joukkojen tulituksessa epäillään kuolleen 7 afganistanilaista siviiliä.
Syyskuun 2. päivä – Naton ilmaiskut aiheuttavat 10 afganistanilaisen siviilin kuoleman.
Syyskuun 10. päivä – Viiden amerikkalaisen sotilaan epäillään surmanneen 3 afgaanisiviiliä ja keränneen heidän pääkallonsa muistoesineiksi. Jos tapaus osoittautuu todeksi, sen pelätään vahingoittavan Yhdysvaltojen sotilaiden mainetta ulkomailla.
Marraskuun 13. päivä – Taliban-kapinallisten Naton joukkoja vastaan tehty itsemurhaisku aiheutti siviiliuhreja Kunduzin maakunnassa, jossa moottoripyörään asennettu pommi surmasi 10 siviiliä.
Joulukuun 10. päivä – Helmandin maakunnassa kuoli 15 siviiliä Taliban-kapinallisten asettamaan tienvarsipommiin.
Joulukuun 12. päivä – Afganistanissa tapahtuneissa väkivaltaisuuksissa kuoli 22 siviiliä. Seitsemän siviileistä kuoli Itä-Afganistanissa sijaitsevassa Paktian provinssissa, jossa Nato-joukot avasivat tulen väkijoukkoon, joka oli kerääntynyt huutamaan Yhdysvaltojen vastaisia iskulauseita.
Joulukuun 30. päivä – Toistakymmentä siviiliä kuoli talibanien asettaman tienvarsipommin räjähdyksessä Helmandin maakunnassa.
Afganistanin sodan pommituksissa kuolleita siviilejä Narangin alueelta
Kanadalaiset protestoivat Quebecissa vuonna 2007 Afganistanin sotaan osallistumisen vuoksi.
Andorran historia

Andorran historian varhaisvaiheista ei ole kovinkaan paljon tietoa, mutta vanhimmat todisteet ihmisasutuksesta ovat 12 500 vuotta vanhoja. Andorran pitkät ja lumiset talvet hidastivat ihmisten asettumista alueelle, josta eivät myöskään monet varhaisista valtakunnista olleet kiinnostuneet. Legendan mukaan Kaarle Suuri olisi antanut Andorralle itsenäisyyden jo vuonna 788 kiitollisuudestaan taistelusta maureja vastaan. Nykyinen Andorran ruhtinaskunta syntyi kuitenkin vuosina 1278 ja 1288 tehdyissä sopimuksissa. Niissä sovittiin, että Andorran ruhtinashallitsijoina toimivat vuorovuosina espanjalainen Urgellin piispa ja ranskalainen Foix’n kreivi.
Urgellin piispan asema on säilynyt samana vuosisatojen ajan, mutta Ranskan ruhtinashallitsijan titteli on siirtynyt Ranskan presidentille. Foix’n kreiviltä se siirtyi ensin Ranskan kuninkaalle, kun Foix’n kreivi Henrik IV:stä tuli 1589 kuningas. Presidentti sai ruhtinashallitsijan aseman 1870.
Andorra oli perinteisesti ollut Pyreneiden keskellä hyvin eristyksissä muusta maailmasta, mutta 1900-luvulla maa on alkanut avautumaan monilla eri tavoin: sinne on rakennettu kunnolliset tiet Espanjasta ja Ranskasta ja maahan on kehittynyt matkailutaloutta. Andorran poliittinen ilmapiiri on muuttunut samalla 1900-luvun lopulla. Pääministerin virka perustettiin 1981, ja maan uusi perustuslaki hyväksyttiin 1993, jolloin Urgellin piispan ja Ranskan presidentin asemat muuttuivat enemmän seremonialliseksi. Andorra on liittynyt myös Yhdistyneisiin kansakuntiin ja Euroopan neuvostoon sekä pyrkinyt 2000-luvulla pääsemään eron veroparatiisin maineestaan.
Varhainen historia

Vanhimmat todisteet ihmisasutuksesta Andorrassa ovat 12 500 vuotta vanhat luunsirpaleet. Pienen ihmisjoukon tiedetään asuneen neoliittisella kaudella Gran Valira -joen laaksossa lähellä Sant Julià de Lòriaa. Andorran pitkät ja lumiset talvet hidastivat ihmisen asettumista sinne. Varhaisimmat ihmisryhmät olivat todennäköisesti nomadeita, jotka olivat alueella vain vähän aikaa.
Andorran ensimmäisiä vakituisia asukkaita olivat ilmeisesti ibereihin kuuluneita andosinoja, jotka kreikkalainen historioitsija Polybios mainitsee kuvaillessaan Hannibalin matkaa halki Pyreneiden.
Andorra kuului Rooman valtakuntaan, mutta Rooma ei ollut kovinkaan kiinnostunut syrjäisestä alueesta. Rooman valtakunnan kaaduttua visigootit kulkivat alueen halki, mutta hekään eivät olleet kiinnostuneet pysyvän asutuksen perustamisesta Andorraan.
Islaminuskoiset maurit valtasivat myös Andorran vallattuaan Pyreneiden niemimaan. Alueiden yli 750 vuotta kestänyt takaisinvaltaus alkoi 732 Poitiers’n taistelusta, jossa frankit löivät al-Andalusin.
Ensimmäiset maininnat itsenäisyydestä

Legendojen mukaan Kaarle Suuri olisi antanut Andorralle itsenäisyyden vuonna 788 kiitollisuudestaan andorralaisten rohkeudesta vastustaa maureja. Andorrassa uskotaan, että Kaarle Suuri julkaisi 800-luvun alussa virallisen dokumentin, jossa olisi virallisesti vahvistettu Andorran itsenäisyys. Historioitsijat uskovat, että Andorran perustamissopimus on myöhempi väärennös, joka oli luotu, jottei Ranska tai Espanja liittäisi pientä valtiota omaan alueeseensa.
Andorran laaksot mainitaan ensimmäisen kerran dokumentissa vuodelta 839. Siinä vahvistettiin Andorran kuuden seurakunnan ja niiden kirkkojen ja muiden omistuksien kuuluvan espanjalaiselle Urgellin hiippakunnalle. Sopimuksen vahvisti neljä vuotta myöhemmin Kaarle Kaljupää, joka antoi Andorran laaksot Urgellin kreiville Sunifredille.
Andorran poliittinen valta säilyi Urgellin kreiveillä vuoteen 1007, jolloin Ermengol I siirsi puolet Andorrasta Urgellin piispoille. Koko Andorran piispoille luovutti Ermengol VI vuonna 1133. Urgellin hiippakunta allekirjoitti vuonna 1159 sopimuksen, joka takasi Andorran aseman Urgellin piispojen hallinnassa mutta se olisi Caboetin aatelissuvun läänityksenä. Kun Caboetin perijätär Arnalda de Caboet meni naimisiin vuonna 1185 varakreivi Arnau de Castellbòn kanssa, Urgellin piispa vastusti läänityksen siirtymistä Castellbòille, jotka saivat kuitenkin Andorran seuraavana vuonna. Arnaldan ja Arnaun tytär nai puolestaan vuonna 1208 Foix’n kreivin Roger-Bernard II:n, jolloin läänitys siityi Foix’n suvulle.
Andorran ruhtinaskunnan luominen

Urgellin piispojen ja Foix’n kreivien välillä oli 1200-luvun alussa useita kiistoja Andorran asemasta. Andorralaiset vannoivat vuonna 1226 uskollisuuttaan Urgellin piispoille. Kiista paheni kuitenkin tästä, ja Urgellin kreivi joutui auttamaan hiippakuntaa, kun Roger-Bernard II hyökkäsi sen kimppuun. Roger IV teki kirkon kanssa rauhan, mutta paavi Innocentius IV joutui vuonna 1251 lähettämään rauhanneuvottelijan osapuolten välille.
Nykyinen ruhtinaskunta syntyi vuosina 1278 ja 1288 tehdyissä sopimuksissa. Ensimmäinen sopimus loi yhtenäishallinnon Urgellin piispojen ja Foix’n kreivien välille. Kumpikin Andorran ruhtinashallitsijoista sai samat oikeudet Andorran hallintaan. Andorralaisten tuli maksaa pieni vuotuinen vero, joka suuntautui vuorovuosin Urgellin piispalle ja Foix’n kreiville. Toinen sopimus vahvisti alkuperäisen sopimuksen sisällön ja teki pieniä muutoksia ruhtinashallitsijoiden välille.
Andorralainen arkkitehtuuri eli kukoistuskauttaan keskiajalla. Monia romaanista tyyliä edustaneita kirkkoja rakennettiin. Ulkoasultaan yksinkertaiset kirkot saivat innoitusta Lombardian kirkoista. Kirkkorakennusten lisäksi monia romaanisia siltoja on edelleen pystyssä Andorrassa.
Andorran parlamentin edeltäjä maaneuvosto perustettiin 1419. Se sai alkunsa, kun joidenkin johtavien sukujen edustajat vaativat ruhtinashallitsijoilta demokraattisesti valittua elintä, jossa edustajat voisivat edustaa kansaa päivänpoliittisissa asioissa. Sekä Urgellin piispa Francesc de Tovia että Foix’n kreivi Jean I hyväksyivät ehdotuksen ja olivat näin perustamassa yhtä Euroopan vanhimmista parlamenteista. Neuvostoon äänestettiin 2–3 edustajaa jokaisesta kunnasta, ja neuvosto pystyi päättämään henkilöitä edustamaan kansaa ruhtinashallitsijoiden edessä.
Andorralaiset alkoivat saada 1400- ja 1500-luvuilla monia talouteen liittyviä etuja. Heidät vapautettiin vuonna 1468 kaikista veroista, jotka liittyivät markkinoille Andorran ulkopuolelta tulleisiin tavaroihin. Andorra la Vella sai vuonna 1516 luvan pitää verovapaat markkinat kahden viikon välein, ja vuonna 1534 Foix’n kreivi vapautti andorralaiset kaikista suvun hallinnassa olevien teiden kautta kuljetuista tavaroista. Espanjan kuningas Kaarle I antoi vuonna 1538 andorralaisten jopa luvan käydä kauppaa sekä Espanjan että Ranskan kanssa, vaikka maat olivat sotatilassa.
Ranskan kuninkaasta toinen ruhtinashallitsija

Kun Foix’n kreivistä Henrikistä tuli 1589 Ranskan kuningas Henrik IV, Ranskan kuninkaasta tuli Andorran uusi ruhtinashallitsija Urgellin piispan rinnalle. Vallanvaihto ei oikeastaan vaikuttanut andorralaisten elämään, vaikka esimerkiksi vuonna 1622 Andorrasta pyydettiin miehiä Ranskan sotajoukkoihin. Ludvig XIII lakkautti vuonna 1640 Urgellin piisojen aseman, mutta ne palautettiin kymmenen vuotta myöhemmin.
Tupakasta tuli 1600-luvulla merkittävä tuote, sillä sitä pystyi helposti salakuljettamaan Espanjan puolelle. Ruhtinashallitsijat kuitenkin kielsivät tupakankasvattamisen, Urgellin piispa määräsi vuonna 1735 kaikki plantaasit tuhottavaksi. Salakuljetus kuitenkin jatkui edelleen, ja vuonna 1790 maahan tuli piispan pyynnöstä espanjalaisia joukkoja pysäyttämään salakuljetusta.
Ranskan vallankumouksen jälkeen 1793 ranskalaisen ruhtinashallitsijan titteli ei siirtynyt kenellekään. Napoleon otti 1806 Andorran ruhtinashallitsijan aseman itselleen. Pyreneiden niemimaan sodan loppuvaiheissa, vuosina 1812–1814, Andorra oli osa Ranskaa. Vuonna 1870 ruhtinaskumppanin asema siirtyi Ranskan presidentille.
Andorralaiset olivat käyttäneet jo pitkään hyödykseen monenlaisia verovapauksiansa, ja he pitivät oikeutenaan kaupata mitä tahansa kenelle tahansa. Salakuljetuksesta kasvoi 1800-luvulla talouden kulmakiviä. Karlistisotien aikana 1830- ja 1840-luvuilla Andorran kautta kuljetettiin Espanjan ja Ranskan välillä aseita, pakolaisia ja tavaroita.
Alkujaan äänestyksiin sai osallistua vain johtavien sukujen miespuoliset perheenpäät, mutta demokratisoituminen eteni uudestaan 1866, kun äänestysoikeus annettiin kaikille yli 25-vuotiaille perheenpäille. Heitä oli tuolloin 781 noin 5 000 asukkaan maassa. Yleisneuvoston jäsenien virkakausi oli neljän vuoden mittainen.
Teollistumisen aika ja avautuminen ulkomaailmalle > Teollistuminen ja maailmansodat

Andorra alkoi teollistua 1800-luvun puolivälissä, kun maassa avattiin rautakaivoksia ja pieniä rautasulattamoita. Rautateollisuus jäi kuitenkin kehittymättömäksi, sillä maan rautamalmi oli heikkotasoista ja liikenneyhteydet olivat haasteelliset.
Andorra oli perinteisesti ollut Pyreneiden keskellä hyvin eristyksissä muusta maailmasta. Valtio alkoi kuitenkin 1900-luvulla avautua paremmin myös muulle maailmalle. Espanjasta avattiin tie Andorraan vuonna 1913 ja Ranskasta 1935. Ranska ja Espanja olivat myös perustamassa Andorran postilaitosta. Maan ensimmäinen laskettelukeskus avattiin 1934 ja Encampin vesivoimala 1935.
Venäläissyntyinen seikkailija Boris Skossyreff pyrki vuonna 1933 Andorran johtoon julistettuaan itsensä Andorran kuninkaaksi Boris I:ksi. Hän sai hankkeelleen jonkin verran paikallista tukea, mutta Urgellin piispa lähetti Andorraan joukkoja, jotka häätivät Skossyreffin maasta. Tapahtumien seurauksena myös parlamentti hajotettiin ja ranskalaiset sotilaat tulivat turvaamaan hetkellisesti maata. Joukko nuoria miehiä valtasi 5. huhtikuuta 1933 parlamentin ja vaati miesten yleistä äänioikeutta. Syyskuussa äänioikeus hyväksyttiin Urgellin hiippakunnan vastustuksesta huolimatta. Päätös kumottiin vuonna 1941, mutta yleinen miesten äänioikeus palautettiin vuonna 1947. Naiset saivat äänioikeuden vuonna 1970.
Toisen maailmansodan aikana Andorra pysyi neutraalina, mutta maa oli merkittävä salakuljetusreitti Vichyn Ranskasta Espanjaan. Sodan jälkeen Andorra alkoi todellisesti avautua, ja vuonna 1952 se allekirjoitti Yleismaailmallisen tekijänoikeussopimuksen. Se oli ensimmäinen kansainvälinen sopimus, jonka Andorra hyväksyi itsenäisesti.
Teollistumisen aika ja avautuminen ulkomaailmalle > Matkailun nousu ja liittyminen kansainväliseen toimintaan

Andorrassa alettiin 1950-luvulla panostaa matkailuelinkeinoon. Hiihtomatkailu nähtiin loogisena valintana erityiskohteeksi, ja maahan alettiin kehittää ympärivuotisia virkistyspaikkoja. Matkailuun panostaminen toi uusia työpaikkoja ja uutta vaurautta, mitkä puolestaan kiihdyttivät väestönkasvua. Kun Andorrassa oli vuonna 1949 noin 5 900 asukasta ja vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 8 392 asuakasta, vuonna 1974 asukkaita oli jo noin 25 000 ja vuonna 1994 noin 55 000.
Talouden lisäksi hallitsijaruhtinaat uudistivat myös poliittista ilmapiiriä 1900-luvun lopulla. Lainsäädäntävalta ja toimeenpanovalta päätettiin erottaa 1981, jolloin perustettiin myös pääministerin virka. Andorran parlamentti kokoontui ensimmäisen kerran tammikuussa 1982, ja pääministerinä aloitti Òscar Ribas Reig. Hän joutui eroamaan huhtikuussa 1984, kun hänen yrityksensä tuoda maahan tuloverotus epäonnistui. Tulovero oli osa uudistusta, joita yritettiin tuoda taloudellisten vaikeuksien takia. Andorrassa oltiin kärsitty marraskuussa 1982 pahoista lumimyrskyistä ja maailmanlaajuisesta taantumasta.
Kun Espanja liittyi tammikuussa 1986 Euroopan yhteisöön, Andorraa hallitsi kaksi yhteisöön kuulunutta maata. Andorra itse teki kesäkuussa 1990 Euroopan yhteisön kanssa laajan kauppasopimuksen, joka takasi sille vapauden ostaa ja myydä teollisuustuotteita yhteisön sisällä yhdenmukaisella tariffilla. Sen ansiosta Andorra pystyi käymään kauppaa EY:n jäsenvaltioiden kanssa olematta kuitenkaan yhteisön jäsen.
Perustuslakia alettiin muotoilla vuonna 1990, ja kolme neljäsosaa andorralaisista hyväksyivät perustuslain kansanäänestyksessä 1993. Uusi perustuslaki säilytti edelleen valtionpäämiehen aseman Urgellin piispalla ja Ranskan presidentillä, mutta heidän rooleistaan tuli pitkälti seremoniallisia. Samalla muun muassa ammattiliitot ja poliittiset puolueet laillistettiin. Perustuslain ansiosta Andorra sai myös itsenäisen oikeuslaitoksen ja parlamentti oikeuden muodostaa itsenäisesti ulkopolitiikka. Se takasi Andorralle myös vapauden liittyä haluamiinsa kansainvälisiin järjestöihin. Andorra liittyikin vielä samana vuonna Yhdistyneisiin kansakuntiin ja vuonna 1994 Euroopan neuvostoon. Espanja ja Ranska puolestaan perustivat vuoden 1993 lopulla Andorraan suurlähetystön.
Andorra ja Euroopan unioni laajensivat yhteistyötään vuonna 2004, kun osapuolet solmivat sopimuksen, joka takasi pohjan muun muassa yhteistyölle ympäristö-, liikenne- ja kulttuuriasioissa sekä alueellisessa politiikassa. Andorra on 2000-luvulla pyrkinyt pääsemään myös eroon veroparatiisin maineestaan. Maassa löysennettiin maaliskuussa 2009 pankkisalaisuutta, jotta muut valtiot pystyisivät etsimään veropakolaisia ja rahanpesijöitä. Veropakolaisuutta pyrittiin hillitsemään lisää kesäkuussa 2013, jolloin Andorrassa otettiin käyttöön tuloverotus. Vuonna 2018 pankkisalaisuutta löysennettiin entisestään.
Romaaninen kirkko Canillossa.
Aune Kallinen

Aune Kallinen (s. 1975) on suomalainen, Raaseporissaselvennä asuva teatteriohjaaja ja esitystaiteilija.
Kallinen toimii Teatterikorkeakoulussa yhteisen opetuksen keskuksen johtajana ja esittävien taiteiden professorina, opetusalanaan nykyteatteri. Koulutukseltaan hän on Teatteritaiteen maisteri (TeM) ja opiskellut Teatterikorkeakoulussa vuosina 1996–2000 ohjaajantyön koulutusohjelmassa. Hän toimi Ylioppilasteatterin taiteellisena johtajana vuosina 2001–2004 yhdessä ohjaaja Minna Harjuniemen kanssa. Heidät palkittiin Vuoden Kiila -kulttuuripalkinnolla vuonna 2004. Kallinen on toiminut myös Esa Kirkkopellon johtamassa Toisissa tiloissa -taiteilijakollektiivissa ja opettanut teatterikoulussa Mosambikissa.
Kallinen on kirjoittanut artikkelin teatterin uudesta poliittisuudesta Nykyteatterikirja - 2000-luvun alun uusi skene -teokseen (toim. Annukka Ruuskanen LIKE 2011), jossa hän pohtii oman työskentelynsä periaatteita. Hän on problematisoinut töissään eturyhmäpolitiikaksi typistyvää yhteiskunnallista taidetta, valtaa sekä viihdettä. Hän haluaa töissään näyttää sen, että erilaiset poliittiset totuudet voivat elää yhtä aikaa. Henkilökohtaisuus ei tarkoita hänelle itseilmaisua tai halua paljastaa itsestään jotain. Henkilökohtainen on hänelle töissään arvokasta koska se on myös yleistä ja poliittisesti tunnustettua. Hän on pyrkinyt etenkin Yhteiskunnallista liikettä -trilogiassa luomaan yhteisen, moniäänisen, ennalta määrittelemättömän näyttämön yhdessä yleisön kanssa. Esitystä on kuvailtu nykypäivän Joseph Beuysin tyyliseksi.
Aune Kallinen on tehnyt yhteistyötä muun muassa ohjaaja Minna Harjuniemen, kuvataiteilija Teemu Mäen, kuvataiteilija Jaana Kokon, muusikko Laura Murtomaan, koreografi Jenni Koistisen ja dramaturgi Tuomas Timosen kanssa.
Taiteellinen työskentely

Macondo (2000) Ylioppilasteatteri, ohjaus ja käsikirjoitus,
Muotitalo ( politics and performance ) (2004) Ylioppilasteatteri, ohjaus,
Tyttöjen ilta (2005) Ateneum-sali ohjaus (yhdessä Tuomas Timosen kanssa)
Kuolevainen 2006-2007 videotyö Teemu Mäen kanssa,
Juhlat (2009) Suvilahden Tiivistämö (yhdessä Laura Murtomaan, Teemu Mäen ja Jaana Kokon kanssa),
Yhteiskunnallista liikettä -trilogia (2006-2012) Kiasma-teatteri
Runar ja Kyllikki – koomiseksi uudistettu tragedia (2010) Rovaniemen teatteri, ohjaus
Sädekehistä- täydellisen politiikka (2015) Kiasma-teatteri