stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Deloitte Football Money League

Deloitte Football Money League on asiantuntijapalveluyritys Deloitten raportti, jossa arvioidaan jalkapalloseurojen liikevaihtoa. Raportti on koottu vuosittain kaudesta 1996–1997 lähtien.
Raportti perustuu seurojen tilinpäätöstiedoissaan ilmoittamaan liikevaihtoon, joka on helpoiten saatavissa ja verrattavissa oleva tieto. Raportissa liikevaihto jaetaan kolmeen osa-alueeseen: lipputulot, televisiointioikeudet ja markkinointi (muun muassa kannattajatuotemyynti). Liikevaihtoon ei lasketa mukaan pelaajakauppoja, arvonlisäveroa ja muita myyntiveroja. Kulloisenkiin raporttiin pääsee mukaan liikevaihdoltaan 20 suurinta seuraa.
2006–2007

Maailman liikevaihdoltaan 20 suurimman jalkapalloseuran kokonaisliikevaihto kaudella 2006–2007 oli 3,7 miljardia euroa. Kasvua edelliskauteen oli 11 prosenttia, joka oli suurin kasvu sitten kauden 2002–2003. Real Madridin liikevaihto kasvoi 20 prosenttia ja seura piti kärkipaikan kolmannen kerran peräkkäin. Suurinta (33 prosenttia) kasvu oli Manchester Unitedilla, joka syrjäytti Barcelonan toisella sijalla. Chelsea nousi neljännelle ja Arsenal uuden stadioninsa siivittämänä viidennelle sijalle. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun kärkiviisikossa oli kolme seuraa samasta maasta.
Mestarien liigan voitosta huolimatta Milan menetti yhden sijan ja oli kuudes, mutta toiseksi sijoittunut Liverpool nousi kaksi pykälää ylemmäs kahdeksanneksi. Juventus putosi sopupeliskandaalia seuranneen Serie B -vierailun myötä kolmannelta sijalta kahdenneksitoista. Häntäpäässä Celtic, Valencia, Marseille ja Werder Bremen korvasivat Manchester Cityn, Rangersin, West Ham Unitedin ja Benfican.
Kaikki 20 seuraa olivat Euroopasta. Kuusi seuroista oli Englannista, neljä Italiasta ja Saksasta, kolme Espanjasta, kaksi Ranskasta ja yksi Skotlannista. Alan Switzer Deloitten Sports Business Groupista nosti esille erityisesti saksalaisseurojen menestyksen, mihin hän arvioi vaikuttaneen kesällä 2006 Saksassa pelattujen maailmanmestaruuskilpailuiden ja niiden myötä kohentuneiden stadionolosuhteiden. Englanti menetti kaksi paikkaa, mutta Paul Rawnsley arvioi tulevina vuosina englantilaisseurojen määrän jälleen kasvavan uusien rahakkaiden televisiointioikeussopimuksien myötä.
2006–2007 > Luettelo

| Sija | Seura | Liikevaihto (milj>  €) |
| --- | --- | --- |
| 1. (1.) |  Real Madrid | 351,0 |
| 2. (4.) |  Manchester United | 315,2 |
| 3. (2.) |  Barcelona | 290,1 |
| 4. (6.) |  Chelsea | 283,0 |
| 5. (9.) |  Arsenal | 263,9 |
| 6. (5.) |  Milan | 227,2 |
| 7. (8.) |  Bayern München | 223,3 |
| 8. (10.) |  Liverpool | 198,9 |
| 9. (7.) |  Inter | 195,0 |
| 10. (12.) |  Roma | 157,6 |
| 11. (15.) |  Tottenham Hotspur | 153,1 |
| 12. (3.) |  Juventus | 145,2 |
| 13. (11.) |  Lyon | 140,6 |
| 14. (13.) |  Newcastle United | 129,4 |
| 15. (16.) |  Hamburg | 120,4 |
| 16. (14.) |  Schalke | 114,3 |
| 17. (–) |  Celtic | 111,8 |
| 18. (–) |  Valencia | 107,6 |
| 19. (–) |  Marseille | 99,0 |
| 20. (–) |  Werder Bremen | 97,3 |
Depo Hostivařin metroasema

Depo Hostivař on Prahan metron asema Hostivařin metrovarikon yhteydessä. Se on linjan A itäinen pääteasema, ja se avattiin 26. toukokuuta 2006. Asemalta on vaihtoyhteys raitiovaunuihin ja paikallisliikenteen linja-autoihin.
Muita asemalle ennen sen avaamista ehdotettuja nimiä olivat Černokostelecká ja Malešická.
Aiheesta muualla

| Pohjoiseen/Länteen |  |  |  | Etelään/Itään |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  |  Linja A päätepiste |  | Skalkan metroasema ▷ Nemocnice Motol (en) (käännä suomeksi) |
muokkaa wikidataa
Edward Sabine

Sir Edward Sabine
Edward Sabine (14. lokakuuta 1788 Dublin – 26. toukokuuta 1883 East Sheen, Surrey) oli irlantilainen tähtitieteilijä, ornitologi ja tutkimusmatkailija.
Hänen isänsä oli Joseph Sabine. Hänen äitinsä kuoli Edwardin ollessa kuukauden ikäinen. Hän opiskeli Marlowissa ja Woolwichin Kuninkaallisessa sotilasakatemiassa. Hän tavoitti lopullisen kenraalimajurin sotilasarvonsa vuonna 1859.
Sabine äänestettiin Royal Societyn jäseneksi 1818. Samana vuonna hän osallistui kapteeni John Rossin epäonnistuneelle retkelle Luoteisväylän löytämiseksi. 1819 hän osallistui komentaja William Edward Parryn Luoteisväyläretkelle.
Sabine teki elämäntyönsä pääasiassa tähtitieteen ja geodesian piirissä. Hän tutki maapallon muotoa ja maan magneettikenttää. Pohjoisilla merialueilla hän tutki myös eläimiä, ja ensimmäisenä kuvaili ja nimesi tieteelle tiiralokin.
Deloksen arkeologinen museo

| Deloksen arkeologinen museo Αρχαιολογικό Μουσείο Δήλου |
| --- | --- |
 Deloksen arkeologinen museo.
Tyyppi:  arkeologinen museo
Sijainti:  Delos, Mýkonos, Etelä-Egean saaret, Kreikka
Perustettu:  1904
Koordinaatit:  37°24′04″N, 25°16′09″E
 fiDeloksen arkeologinen museo 
   
Deloksen arkeologinen museo (kreik. Αρχαιολογικό Μουσείο Δήλου, Archaiologikó Mouseío Dílou; myös Díloksen arkeologinen museo) on arkeologinen museo Deloksen saarella Kreikassa saaren arkeologisen alueen yhteydessä. Se esittelee saarelta löydettyä pääosin antiikin aikaista esineistöä.
Museo on perustettu vuonna 1904 Deloksen kaivausalueen museoksi. Museorakennusta on laajennettu huomattavasti vuosina 1931 ja 1972. Nykyisin museossa on yhdeksän näyttelysalia. Museorakennus sijaitsee arkeologisen alueen itälaidalla.
Kokoelmat

Museon saleista kuusi on keskittynyt saarelta löydettyjen veistosten ja reliefien esittelyyn. Lisäksi kahdessa salissa on keramiikkaa esihistorialliselta ajalta hellenistiselle kaudelle ja yhdessä saaren yksityisasunnoista löydettyä esineistöä. Esineisiin lukeutuu muun muassa veistoksia arkaaiselta kaudelta alkaen; temppeleiden ja muiden rakennus koristeosia; hautapatsaita ja -kiviä 600-luvulta eaa. 1. vuosisadalla eaa.; keramiikkaa 2000-luvulta eaa. 1. vuosisadalle eaa.; koruja ja erilaisia pieniä esineitä, mukaan lukien fallisia esineitä; sekä lattiamosaiikkeja ja seinämaalauksia 100-luvulta ja 1. vuosisadalta eaa.
Merkittävimpiin esineisiin kuuluvat muun muassa mykeneläistä sotilasta esittävä norsunluinen laatta ajalta 1400–1200 eaa.; naksoslaisten lahjoittamat leijonapatsaat Leijonaterassilta (jossa ovat nykyisin kopiot) arkaaiselta kaudelta noin ajalta 620–600 eaa.; samoin arkaaiselta kaudelta olevat kuros- ja kore-veistokset; Boreasta ja Oreithyian sieppausta esittävä veistos 400-luvulta eaa.; Dioskuridesta ja Kleopatraa esittävät marmoriveistokset vuodelta 138 eaa.; sekä gallialaisten kilpien päälle astuvaa Apollonia esittävä veistos kelteistä Delfoissa saadun voiton (279/278 eaa.) kunniaksi 100-luvulta eaa.
Mykeneläisen, geometrisen ja arkaaisen kauden kokoelmaa.
Arkaaisten veistosten kokoelmaa.
Meloslainen amfora, n. 620–600 eaa.
Leijonapatsaat, n. 620–600 eaa.
Artemisionin leijona, n. 450 eaa.
Boreas ja Oreithyia, 421–417 eaa.
Hermi, Hermes Propylaios, 341–340 eaa.
Apollon ja gallialaiset kilvet, 100-luku eaa.
Naisen rintakuva, 1. vuosisata eaa.
Mosaiikki Naamioiden talosta.
Ratsastajaa esittävä seinämaalaus.
Kivinen fallos votiivipiirtokirjoituksella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Deloksen arkeologinen museo Wikimedia Commonsissa
Don’t Say a Word

| Don’t Say a Word Sonata Arctica |
| --- | --- | --- |

EP-levyn tiedot
 Äänitetty : Tico Tico -studioilla
 Julkaistu: 30. elokuuta 2004
 Tuottaja(t): Sonata Arctica
 Tyylilaji: power metal
 Kesto: 17.31
 Levy-yhtiö: Nuclear Blast
Sonata Arctican muut julkaisut
|  Takatalvi 2003 | Don’t Say a Word 2004 | Reckoning Night 2004 |
Don’t Say a Word on kemiläisen power metallia soittavan yhtyeen Sonata Arctican neljäs ja viimeisin EP vuodelta 2004.
Kappaleet

Don’t Say a Word – 4.15  (Edit)
Ain’t Your Fairytale – 5.18
World in My Eyes – 4.01  (Depeche Mode cover)
Two Minds, One Soul – 3.51  (Vanishing Point cover)
Kokoonpano

Tony Kakko – laulu, koskettimet
Jani Liimatainen – kitara
Henrik Klingenberg – koskettimet
Tommy Portimo – rummut
Marko Paasikoski – basso
Aiheesta muualla

Don’t Say a Word Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Don’t Say a Word Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
DeCSS

DeCSS.
DeCSS on tietokoneohjelma, jolla voidaan purkaa DVD-videolevyjen CSS-salaus.
Historia

DeCSS:n kehittivät tuntemattomat henkilöt, jotka julkaisivat sen nimettömästi Internet-sähköpostilistalla vuoden 1999 lokakuussa. Väitetään, että yksi tekijöistä on norjalainen nuori Jon Johansen, jonka kotiin Norjan poliisi teki kotietsinnän vuonna 2000. Hänet haastettiin oikeuteen Norjassa ja hän olisi saattanut saada kahden vuoden vankilatuomion sekä isot korvaukset maksettavakseen, ellei syytteitä olisi hylätty vuoden 2003 alussa. 
5. maaliskuuta 2003 Norjan vetoomustuomioistuin päätti että Johansenia vastaan voidaan nostaa uudelleen syyte Norjan rikoslain osan 145 (hakkerilaki) rikkomisesta. Vetoomustuomioistuimen mukaan syyttäjän väitteet sekä uudet todisteet ansaitsevat uuden oikeudenkäynnin. 
22. joulukuuta 2003 vetoomustuomioistuin yhtyi päätökseen, jonka mukaan Johansen oli syytön. 5. tammikuuta 2004 Norjan Økokrim päätti tyytyä päätökseen.
DeCSS julkaistiin ensimmäisen kerran 6. lokakuuta 1999 kun Johansen lähetti livid-dev-sähköpostilistalle ilmoituksen DeCSS 1.1b:stä. Ohjelman lähdekoodi ei ollut alussa saatavilla, mutta jo ennen saman kuukauden loppua se oli vuotanut. Pari viikkoa ennen DeCSS:n ensimmäistä julkaisua Drink or Die -niminen ryhmä julkaisi DoD DVD Speed Ripper -nimisen ohjelman, jonka mukana ei tullut lähdekoodia ja joka ei toiminut kaikkien DVD-levyjen kanssa.  DeCSS:n kirjoittanut ryhmä, mukaan lukien Johansen, kutsui itseään Masters of Reverse Engineeringiksi ja saattoi hankkia tietoa Drink or Die -ryhmältä.
DeCSS:n CSS-salauksen purkuun käytetty lähdekoodi lähetettiin sähköpostilla Derek Fawcusille ennen DeCSS:n julkaisua. Kun DeCSS:n lähdekoodi vuosi tekijäryhmän ulkopuolelle, Fawcus huomasi että DeCSS sisälsi hänen CSS-autentikointikoodinsa GNU GPL:n lisenssiehtojen vastaisesti. Kun tämä kerrottiin Johansenille, hän otti yhteyttä Fawcusiin ratkaistakseen asian ja sai luvan käyttää koodia DeCSS:ssä lievemmillä käyttöehdoilla.
23. tammikuuta 2004 DVD CCA (DVD Copy Control Association) luopui Jon Johansenia vastaan tekemästään haasteesta.
Tekniikka ja muut ohjelmat

DeCSS:n lähdekoodin julkistus oli ensimmäinen kerta kun CSS:n algoritmia voitiin tarkastella julkisesti, ja sen huomattiin nopeasti olevan herkkä "brute force" -hyökkäykselle: salaus on ainoastaan 40-bittinen eikä se käytä kaikkia avaimia, joten esimerkiksi Pentium III 450 MHz murtaa levyavaimen 18 sekunnissa tuntematta virallisia avaimia. Toisin sanoen nykymittapuulla vähäiselläkin laskuteholla tämä suojaus murretaan hetkessä.
Ohjelmoijat ympäri maailman käyttivät DeCSS:ää mallina sadoille vastaaville ohjelmille, joista näki selvästi suojauksen ohittamisen helppouden, kun toiset taas käyttivät DeCSS:n koodia oppaana tehdäkseen avoimen lähdekoodin DVD-soitinohjelmia (CSS:n lisenssin rajoitukset estävät avoimen lähdekoodin ohjelman tekemisen järjestelmän purkamiseen virallista kautta). Koska vapaille käyttöjärjestelmille ei ollut hyväksyttyjä DVD-soittimia, kyseisissä järjestelmissä oli pakko käyttää ei-hyväksyttyä tuotetta DVD-elokuvien katseluun. 
Kuitenkin, kun salaamaton video on käytettävissä digitaalisessa muodossa, sen voi kopioida ilman laadun heikkenemistä. DeCSS:ää on siis mahdollista käyttää osana järjestelmää, jolla voidaan kopioida DVD-videoita toiseen muotoon sisällön kuvan- tai äänenlaadun kärsimättä. Tämä saattaa luonnollisesti yllyttää käyttäjiä tekijänoikeuksien rikkomiseen. 
CSS-salauksen kriitikot huomauttavat kuitenkin, että CSS-salattujen DVD-levyjen ammattimainen kopiointi oli jo levinnyt laajalle etenkin Itä-Aasiassa, ja ettei siihen käytetty DeCSS:ää, vaan levyistä yksinkertaisesti tehtiin bitintarkkoja kopioita, jolloin CSS-salauksen purkamiseen ei ollut tarvetta. 
Tämänkaltainen kopiointi ei kuitenkaan ole mahdollista käyttämällä tavallisia DVD-R- tai DVD-RW-aihioita, koska niiden CSS-avaimelle tarkoitettuun osaan ei voi kirjoittaa.
Levitystavat

Protestina DeCSS:n julkistamisen kieltäviä lakeja vastaan valtioissa, jotka ovat ottaneet käyttöön WIPO-tekijänoikeussopimuksen (kuten Yhdysvaltojen DMCA [Digital Millennium Copyright Act]), jotkut ovat kehittäneet nokkelia tapoja DeCSS:n algoritmin kuvauksen levittämiseksi, esimerkiksi eri Internet-protokollien tai haiku-runosarjan  välityksellä. CSS-algoritmin kuvailu kuitenkin näyttää vaativan enemmän merkkejä kuin RSA-algoritmin – yksi sen lähdekoodin lyhyimmistä versioista, "efdtt", on kooltaan 434 tavua. Tämän takia DeCSS-koodia ei voida levittää eräillä kekseliäillä tavoilla, joita RSA-algoritmin levittämiseen käytetään Yhdysvalloissa ITAR:n (International Traffic in Arms Regulations) takia – DeCSS ei sovi tatuointeihin, sähköpostin allekirjoituksiin yms.
Nykyisin (vuonna 2005) DeCSS:n (ja DVD-kopiointiohjelmia) voi hankkia valmiina Internetistä. Jotkut Linux-jakelupaketit on myös säädetty asentamaan CSS-sovelluksen sisältävän DVD-soitto-ohjelman yhdellä komennolla.
Ensimmäiset haasteet DeCSS:ää jakaneille sivustoille tulivat marraskuun alussa vuonna 1999. Vastauksena näihin haasteisiin kehitettiin toinen ohjelma, myös nimeltään DeCSS, joka salauksen purkamisen sijaan purki CSS-tageja HTML-sivulta . Eräässä tapauksessa koulu poisti oppilaan www-sivut, jotka sisälsivät kopion tästä ohjelmasta, sekoittaen sen CSS-salauksen purkavaan DeCSS:ään. Koulu sai tästä hyvästä paljon negatiivista huomiota tiedotusvälineissä.
Edward Poynter

Edward Poynter: Israel Egyptissä (1867)
Edward Poynter: Myrskynymfien luola (1903)
Edward John Poynter (20. maaliskuuta 1836 Pariisi - 26. heinäkuuta 1919) oli englantilainen taidemaalari. Poynter oli arkkitehti Ambrose Poynterin poika. Hän opiskeli Ipswichin koulussa ja Brighton Collegessa ennen kuin siirtyi Lontooseen.
Poynter ihaili Michelangeloa ja hänet tunnetaan parhaiten historiaan liittyvistä maalauksistaan. Hän meni naimisiin Agnes Mcdonaldin kanssa vuonna 1866 ja 1902 hänestä tuli baronetti.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Diner (ravintola)

Albuquerquelainen "66 Diner" vetoaa 1950-luvun retrotyylillä.
Diner on yhdysvaltalainen ravintolatyyppi. Dinereissä tarjotaan hinnaltaan edullista ja nopeaa ruokaa. Nykyään sana diner saattaa viitata monenlaisiin ruokaloihin, mutta dinereille ominainen muoto on sarjavalmisteinen, junanvaunua muistuttava rakennus, jonka sisällä on pitkä tiski. Se oli nykyisten pikaruokalaketjujen edeltäjä.
1940-luvulta peräisin olevan "Modern Dinerin" tiski ja looseja.
"Mickey's Diner" Saint Paulissa palvelee myös yöaikaan.
Dinerin neonvalot loistavat Suffolkin piirikunnassa
Diner voi toimia monenlaisessa rakennuksessa.
Historia > Alkuvaiheet

1800-luvun lopulla tehtaiden yötyöläisille myytiin nopeaa ja halpaa ruokaa hevosen vetämistä ruokavaunuista. Vuosisadan vaihteen jälkeen liikkuvista ruokavaunuista siirryttiin tehdasalueiden kiinteisiin ruokaloihin, sillä niiden sisään mahtuivat paremmat ruoanlaittovälineet. Kieltolaki teki lopun dinereiden kilpailijoista, saluunoista. Lama-aikaan dinerit menestyivät halvoilla hinnoillaan. 1940-luvulle tultaessa dinerit olivat tuttu näky tehdasalueilla, valtateiden varsilla ja kaupungeissa mekaanikkojen, käsityöläisten ja rakennustyöläisten alueilla.
Dinerin tavallinen muoto oli ruostumattomasta teräksestä rakennettu 15 metriä pitkä ja 5 m leveä valmistalo. Sen sisällä oli rivi jakkaroita pitkän tiskin edessä ja toisella puolella, etuseinän vieressä, ruokapöytiä omissa looseissaan. Keittovarustus sijaitsi heti tiskin takana, jotta kokki pystyi ojentamaan ruoan suoraan asiakkaalle, jolloin muita tarjoilijoita ei tarvinnut palkata. Ruokalistojen painattaminen oli kallista ja hidasta, joten asiakkaat saivat valita annoksensa tiskin yläpuolelle asennetusta kyltistä.
Dinerit olivat työväenluokan ja maahanmuuttajien halpoja syöttölöitä ja vakiasiakkaiden kokoontumispaikkoja. Ne tarjosivat sekä omistajiensa ja asiakkaittensa kotimaiden ruokalajeja että amerikkalaisen kulttuurin perusruokia. Ilmapiiri oli epämuodollinen, ellei kyseenalainen ja lehdistön mukaan suorastaan säädytön. Dinerit olivat paikkoja, jotka kunnialliset naiset kiersivät kaukaa.
Historia > Dinereiden keskiluokkaistuminen

1940-luvun lopulla tehtaat siirtyivät kaupungeista halvemman tonttimaan perässä esikaupunkialueille ja veivät dinereiden asiakkaat mukanaan. Esikaupunkialueille nousseissa uusissa tehtaissa oli omat ruokalat. Toisaalta kansalla oli nyt käytettävissään entistä enemmän rahaa, vähemmän aikaa ja myös vähemmän elintarvikkeita, minkä vuoksi ravintoloiden suosio oli kasvanut. Samaan aikaan naiset siirtyivät työelämään ja muodostivat uuden asiakasryhmän.
Dinerit laajensivat asiakaskuntaansa. Uusia dinereitä valmistui talotehtaista 200–250 kappaletta joka vuosi. Dinereitä asennettiin uusille alueille: lähiöiden ostoskeskuksiin, varakkaille asuinalueille, merenrantojen turistikohteisiin ja yliopistokaupunkeihin. 1930-luvulta 1960-luvulle dinereiden levittäytymistä paremman väen takapihoille vastustettiin ankarasti. Esimerkiksi yläluokkaiseen Princetoniin diner kelpasi vain sillä ehdolla, että teräksinen rakennus peitettiin säädyllisemmällä tiilellä. Uudet dinerit asennettiin valtaväylien varrelle, slummien ja lähiöiden välimaastoon, jonne odotettiin Euroopasta saapuvia keskiluokkaisia maahanmuuttajia.
Dinereitä alettiin mainostaa keskiluokkaisina perheravintoloina. Tässä tarkoituksessa esiteltiin perhetarjouksia  ja mainoksia, joiden mukaan dinerit vahvistivat perheiden yhteenkuuluvuutta ja tarjosivat äideille helpotusta kotitöistä. Lapsia varten oli tarjolla oma ruokalista ja koristemaalattuja lautasia, joiden kuvat näki vain syömällä lautasen tyhjäksi. Nuorisolle oli tarjolla jukebokseja ja virvoitusjuoma-annostelija.  Dinereiden omistajat, jotka olivat usein maahanmuuttajia, häivyttivät omat etniset juurensa pyrkiessään sulauttamaan yrityksensä vallitsevaan kulttuuriin.  Rakennuksia somistettiin teollisen vaikutelman pehmentämiseksi.
Historia > Dinereiden keskiluokkaistuminen > Sisustus- ja rakennusratkaisut

Dinereiden sisustusratkaisut muuttuivat niin, että tiskin ja jakkaroiden lisäksi oli tarjolla myös omaa rauhaa perheille mitoitetuissa looseissa. Koska perheet viipyivät pitempään kuin entinen asiakaskunta, dinereitä laajennettiin lisärakennuksilla. 1950-luvulla talotehtaat ymmärsivät tarjota suurempia, 186 neliömetrin kokoisia ja sata asiakasta nieleviä rakennuksia valmiina. Tehtaiden mallistoihin ilmestyi suurempia ikkuinoita, ilmastointi, pehmeämpi valaistus, peilejä, pastellivärejä, vinyyliä ja laminaattipintoja. Ruoanlaitto siirrettiin erilliseen keittiöön pois asiakkaiden näkyviltä. Sen vuoksi oli jälleen palkattava tarjoilijoita. Tarjoilijoina työskennelleet naiset auttoivat osaltaan luomaan vaikutelmaa siitä, että kyseessä ei enää ollut vain työmiesten ruokala. Ruokalistalle ilmestyi hummeria, salaattia ja virvoitusjuomia.
Liian kauas ei livetty. Vaikka luonteenomaisen tiskin pituudesta leikattiin pöytäpaikkojen eduksi, yksikään valmistaja ei kokonaan luopunut tiskistä, joka oli tehdastyöläisten ja rekkakuskien suosiossa. Ne laitokset, jotka erehtyivät luopumaan ruoka-annoksia kuvaavista kylteistä tiskin takana ja siirtymään painettuhin ruokalistoihin, saivat osakseen satamatyöläisten ja rekkakuskien moitteet. Uudistuksista huolimatta dinereiden ilmapiiri säilyi epämuodollisena.
Historia > Dinereiden keskiluokkaistuminen > Asiakaskunta

Dinereiden asiakaskunta jakautui säännönmukaisilla tavoilla. Tiski oli miesten suosima paikka ja loosit naisten. Aamuviiden aikoihin ammattikalastajat hakivat aamiaista, sen jälkeen lomalaiset; tehdastyöläiset virtasivat sisään vuoron vaihtuessa keskipäivällä tai puolenyön aikaan; nuoriso saapui heti koulun jälkeen tai myöhään illalla, ja siinä välissä asiakkaina olivat perheet. Mustaihoisia ei useimpien dinereiden sisätiloihin päästetty ennen 1960-lukua.
Historia > Dinereiden häviäminen

1950-luvulta lähtien dinerit kohtasivat kilpailua ketjuravintoloilta, drive-in-ravintoloilta, kahviloilta ja pikaruokaloilta. Kun useat erityyppiset ravitsemusliikkeet alkoivat tavoitella keskiluokkaisia perheitä, ne alkoivat samalla muistuttaa toinen toistaan. Dinerit omaksuivat kipailijoittensa piirteitä, ja kilpailijat omaksuivat dinereiden piirteitä, jolloin ravintoloiden erot häipyivät. Kun ne menettivät osan ominaislaadustaan, ne menettivät myös osan kilpailuedustaan. 1960-luvulla dinereiden myyntiluvut putosivat ja 1970-luvulla useimmat niistä olivat lopettaneet.
Toisinaan siitä, mikä on alun perin työväenluokkaista, tulee ennen pitkää keskiluokkaista valtavirtaa, kun yrittäjät ja mainostajat ottavat jonkin kulttuurin ilmiön ja tarjoavat sen vesitettyjä versioita massamarkkinoille. Näin tapahtui esimerkiksi farkkujen, rockmusiikin ja television kohdalla. Myös dinereiden ominaiset piirteet kopioitiin ja paketoitiin uudelleen. Muiden muassa McDonald's tarjosi oman, siloitellun versionsa työväen miesten ruokaloista monimuotoiselle, keskiluokkaiselle asiakaskunnalle ketään erottelematta. Pikaruokalaketjut pystyivät tarjoamaan saman, minkä dineritkin – nopeaa palvelua, halpoja hintoja, epämuodollista tunnelmaa, perhekeskeisyyttä –  ja lisäksi vielä asiakaskokemuksen, joka sopi monenlaisille ihmisille ja oli yhdenmukainen joka paikassa. Dinereiden ominaisuuksista tuli suositumpia kuin koskaan, mutta dinereille itselleen tämä suosio oli kuolemaksi.
Elokuvissa

Diner on keskeinen tapahtumapaikka elokuvassa Svengijengi vauhdissa jälleen. Elokuvan englanninkielinen nimi on Diner.
Joseph Robert Binzer

Joseph Robert Binzer (s. 26. huhtikuuta 1955 Cincinnati, Ohio) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Cincinnatin arkkihiippakuntaan Daniel Edward Pilarczyk 4. kesäkuuta 1994. Hänet nimitettiin Cincinnatin vihkipiispaksi ja Subbarin titulaaripiispaksi 6. huhtikuuta 2011, ja piispaksi vihkiminen seurasi 9. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Dennis Marion Schnurr, jota avustivat Pilarczyk ja Robert Daniel Conlon.
Joseph Ravannack

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset .Miesten soutu | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset .Miesten soutu | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset .Miesten soutu | Maa:   Yhdysvallat> .Miesten soutu |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | St. Louis 1904 | kaksikko |  |
John Joseph ("Joe") Ravannack (19. maaliskuuta 1878 New Orleans, Louisiana – 10. lokakuuta 1910 New Orleans, Louisiana) oli yhdysvaltalainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa, jossa hän sai Independent Rowing Clubin jäsenenä pronssia miesten kaksikossa.
Deborah Levy

Deborah Levy (s. 1959 Johannesburg, Etelä-Afrikka) on brittiläinen kirjailija ja runoilija. Hänen näytelmiään on esittänyt muun muassa Royal Shakespeare Company, ja hänen romaaninsa Uiden kotiin (Swimming Home, 2011) ja Hot Milk (2016) olivat kumpikin Booker-finalisteja.
Elämä ja kirjallinen tuotanto

Levyn perhe muutti isän poliittisen vankeuden jälkeen Etelä-Afrikasta Lontooseen vuonna 1968. Hän opiskeli Dartington College of Artsissa ja ryhtyi vuonna 1981 kirjoittamaan näytelmiä. Vuonna 1986 julkaistiin hänen ensimmäinen romaaninsa, Beautiful Mutants, ja seuraavina vuosina Levy julkaisi vielä muutaman romaanin, minkä jälkeen alkoi äitiyden myötä pidempi kirjallinen hiljaiselo. Vuonna 2011 julkaistu Swimming Home nousi Booker-ehdokkaaksi, ja sen jälkeen myös Levyn vanhemmista teoksista on alettu ottaa uusintapainoksia.