stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punahuppukasvit

| Punahuppukasvit |
| --- | --- |
 Punahuppu (Philesia magellanica)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Yksisirkkaiset Lilianae eli Monocotyledoneae
Lahko::  Liliales
Heimo::  Punahuppukasvit Philesiaceae  Dumort., nom. cons.
 Punahuppukasvien levinneisyyskartta
Suvut ja lajit
 Lapageria – punasuppilot Lapageria rosea – punasuppilo  Philesia – punahuput Philesia magellanica – punahuppu 
Katso myös
   Punahuppukasvit Wikispeciesissä   Punahuppukasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punahuppukasvit (Philesiaceae) on kaksilajinen kasviheimo koppisiemenisten Liliales-lahkossa, joka sisältää kaikkiaan kymmenen heimoa, tunnetuimpina liljakasvit (Liliaceae). Punahuppukasvien läheisin sukulaisheimo on kuitenkin Rhipogonaceae.
Tuntomerkit

Punahuppukasvit ovat enemmän tai vähemmän epifyyttisiä eli päällyskasveina kasvavia, melko puuvartisia pensaita tai köynnöksiä. Lehdet ovat ruodillisia, kukat kookkaita sekä riippuvia ja hedelmä on marja.
Juurissa on purje (velamen). Putkilot puuttuvat kokonaan. Lehtiasento on kaksirivinen tai kierteinen; lavassa on kaksi pääsuonta. Punahupuilla (Philesia) kehäkiehkurat ovat hyvin erilaisia. Heteet ovat tavallisesti kasvaneet yhteen tyveltään, ponnet avautuvat rei'illä. Siitepölyhiukkanen on reiätön ja piikkipintainen. Istukat ovat turvonneita laitaistukoita, siemenaiheita on paljon. Siemenessä on ravintovarasto eli endospermi, jossa on aleuronikerros ja öljyjä. Taimen sirkkalehti ei yhteytä, ja alkeisjuuri on hyvin kehittynyt.
Levinneisyys

Heimon molemmat lajit, punahuppu (Philesia magellanica) ja punasuppilo (Lapageria rosea), kasvavat Etelä-Chilessä.
Punasuppilo (Lapageria rosea)
Pohjolan talo

Pohjolan talo, Pohjola-talo tai Pohjolatalo voi tarkoittaa ainakin seuraavia rakennuksia:
Pohjolan talo (Norræna húsið), kulttuurikeskus Reykjavíkissa Islannissa
Färsaarten Pohjolan talo (Norðurlandahúsið í Føroyum), kulttuurikeskus Tórshavnissa Färsaarilla
Pohjolan toimitalo (myös Pohjolan talo), historiallinen pankkitalo Helsingin Aleksanterinkadulla
Pohjola-talo, toimistorakennus Helsingin Niemenmäessä
Pohjolatalo (myös Pohjola-talo), virastotalo Kouvolan keskustassa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pohjolan talo”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pidot (Ksenofon)

| Pidot> Συμπόσιον.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Ksenofon
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  filosofia
Julkaistu:  300-luku eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Pentti Saarikoski
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1960
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pidot (m.kreik. Συμπόσιον, Symposion) on Ksenofonin kirjoittama sokraattinen dialogi, joka kuvaa Sokrateen ja hänen ystäviensä keskustelua päivällisellä, jonka rikas Kallias III tarjosi Autolykokselle, Lykonin pojalle. Kallias oli Marathonin taistelussa taistelleen valtiomies Kallias II:n pojanpoika.
Sisältö

Siinä missä Platonin Pidot kuvaa enemmän pitkiä rakkauden ylistykseksi pidettyjä puheenvuoroja, Ksenofonin versiota hallitsevat sanavalmiit repliikit. Sokrateen ja Kalliaksen välille kehkeytyy sanakilpailu, ja jokaista pitoihin osallistuvaa pyydetään kuvailemaan taitoa, josta on kaikkein ylpein. Kaikki vastaukset ovat leikkisiä ja paradoksaalisia: esimerkiksi Sokrates ylpeilee parittamisen taidetta koskevilla tiedoillaan.
Tarina huipentuu kun Sokrates ylistää Kalliaan rakkautta nuoreen Autolykokseen. Puhe parodioi tai jäljittelee Platonin Pidoissa ja Faidroksessa olevia erotiikkaa ylistäviä puheita, mennen niin pitkälle että ehdottaa kokonaista rakastajien armeijaa.
Useita Platonin ja Ksenofonin teoksia kääntänyt Henry Graham Dakyns uskoi, että Platon tunsi Ksenofonin teoksen ja että se vaikutti häneen omaan versioonsa pidoista. Silti läpi 1900-luvun suurin osa tutkijoista piti Ksenofonin viittausta rakastajien armeijaan merkkinä siitä, että Ksenofon oli perustanut teoksensa Platonin teokseen. Myöhemmin tutkijat ovat kuitenkin katsoneet, että Sokrateen pitkä puhe sisältää myöhempiä lisäyksiä, ja siksi mielipiteet ovat jakautuneet sen suhteen, kumpi kilpailevista kirjailijoista kirjoitti ensimmäisenä sokraattisista pidoista.
Kirjallisuutta > Suomennos

Ksenofon: Pidot. Teoksessa Sokrates.  (Suomennos ja selitykset Pentti Saarikoski)  Helsinki:  Otava, 1960.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Xenophon: Symposium. Teoksessa Xenophon’s Works.  (Volume IV: Memorabilia and Oeconomicus. Symposium and Apologia. Loeb Classical Library)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Xenophon: The Symposium Käännös Henry Graham Dakyns. Project Gutenberg (englanniksi)
Pohjois-Dakotan yliopisto

| Pohjois-Dakotan yliopisto> University of North Dakota |
| --- | --- |
Motto:  Valo ja laki
Perustettu:  1883
Tyyppi:  julkinen
Säätiön varat:  121,5 miljoonaa dollaria
Rehtori:  Paul LeBel
Henkilökunta:  790
Opiskelijoita:  11 139
Jatko-opiskelijoita:  2 556
Sijainti:  Grand Forks, ND  Yhdysvallat (47.9222°N, 97.0734°W)
Osoite:  http://www.und.edu/
Pohjois-Dakotan yliopisto (engl. University of North Dakota) on julkinen yliopisto Grand Forksissa, Pohjois-Dakotan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Yliopisto on perustettu vuonna 1876, ja vuonna 2011 siellä opiskeli yli 20 000 opiskelijaa.
NCAA:n alaisessa yliopistourheilussa yliopistoa edustivat vuoteen 2012 asti North Dakota Fighting Siouxin nimellä kulkevat joukkueet. Tuolloin nimi jouduttiin kuitenkin vaihtamaan, sillä edellinen koettiin alkuperäiskansoja loukkaavaksi. Sittemmin joukkueet ovat toimineet poikkeuksellisesti ilman lempinimeä. Vahva edustus yliopistolla on perinteisesti ollut etenkin miesten jääkiekossa.
Tunnettuja entisiä opiskelijoita

Maxwell Anderson, näytelmäkirjailija, Pulitzer-voittaja 1933
Sam Anderson, näyttelijä
Dick Armey, poliitikko
Ed Belfour, jääkiekkomaalivahti, olympiavoittaja
Byron Dorgan, poliitikko, entinen senaattori
Phil Jackson, entinen koripalloilija ja koripallovalmentaja, 13-kertainen NBA-mestari
David C. Jones, Yhdysvaltain ilmavoimien kenraali
Nicole Linkletter, huippumalli
Karen Nyberg, NASA:n astronautti
T. J. Oshie, jääkiekkoilija
Zach Parise, jääkiekkoilija
Earl Pomeroy, poliitikko ja lakimies
Mel Ruder, journalisti, Pulitzer-voittaja 1965
Vilhjalmur Stefansson, kanadalainen tutkimusmatkailija
Jonathan Toews, jääkiekkoilija, kaksinkertainen olympiavoittaja
Yliopiston mainetta arvioissaan korostava brittiläinen QS-yliopistoranking luokitteli  yliopiston yhdysvaltalaisyliopistojen listan (2023) sijaluokkaan 301-350.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Dakotan yliopisto Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Pyhän Leonardin kirkko (Aldrington)

| Pyhän Leonardin kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Brighton & Hove, Yhdistynyt kuningaskunta
Koordinaatit:  50°49′58.58″N, 0°12′13.56″W
Kirkkokunta:  Englannin kirkko
Hiippakunta:  Chichester
Suunnittelija:  Richard Herbert Carpenter
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Leonardin kirkko on anglikaaninen kirkkorakennus Aldringtonin kaupunginosassa Brighton & Hovessa. Se sijaitsee samalla paikalla kuin aikaisempi keskiaikainen kirkko, jota oli vuonna 1638 kuvailtu raunioituneeksi.
Kirkko kuuluu Grade II -suojeluluokkaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Leonardin kirkko (Aldrington) Wikimedia Commonsissa
Pyhän Laurentiuksen kirkko (Church Stretton)

| Pyhän Laurentiuksen kirkko (Church Stretton) St Laurence's Church |
| --- | --- |

Sijainti:  Church Stretton, Shropshire
Koordinaatit:  52°32′17.52″N, 2°48′31.68″W
Kirkkokunta:  Englannin kirkko
Hiippakunta:  Herefordin hiippakunta
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Sheela na gig pohjoissisäänkäynnin yläpuolella.
Pyhän Laurentiuksen kirkko on Church Strettonissa, Shropshiressa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitseva kirkko, jonka English Heritage on listannut Grade I -luokan suojelukohteeksi.
Laiva on peräisin 1100-luvulta, kuori ja tornin yläosa 1400-luvulta. Sakasti rakennettiin vuonna 1831.
Ympäristö

Kirkkomaalla on 13 eri suojelukohdetta, joista jokainen on Grade II -luokassa. Poikkilaivan eteläpuolella on aurinkokello, joka on entinen risti.
Pohjois-Egean saaret

| Pohjois-Egean saarten alue Περιφέρεια Βορείου Αιγαίου> Alue |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Egea
Alueyksiköitä:  5
Kuntia:  11
Perustettu:  1987
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Mytilíni
Pinta-ala:  3 836 km² (11.)
Väkiluku (2021):  194 943 (13.)
 – väestötiheys:  50,82 as./km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  GR-K
 – NUTS:  EL41
 
www.pvaigaiou.gov.gr
Pohjois-Egean saaret (kreik. Βόρειο Αιγαίο, Vóreio Aigaío) eli Pohjois-Egean saarten alue (Περιφέρεια Βορείου Αιγαίου, Periféreia Voreíou Aigaíou) on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta. Se kuuluu Egean hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Mytilíni.
Pohjoisen Egean saarten alueen hallintorakennus Mytilínissä.
Hallintoalue käsittää nimensä mukaisesti joukon saaria Egeanmeren pohjoisosassa. Siihen kuuluvat muun muassa Pohjoisen Egean saarten saariryhmän suurimmat saaret Lesbos, Chíos, Sámos ja Límnos. Saariryhmän saarista kaikki, kuten Thásos ja Samothráki, eivät kuitenkaan kuulu hallintoalueeseen. Alueen pinta-ala on 3 836 neliökilometriä ja asukasluku 194 943 (vuonna 2021).
Alueyksiköt ja kunnat

Vuoden 2019 Kleisthenes I -suunnitelmasta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti (väkiluvut perustuvat vuoden 2011 väestönlaskentaan, jolloin kuntia oli 9 nykyisen 11 sijasta):
| Alueyksikkö | Kunta | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Lesboksenalueyksikkö | Länsi-Lesbos (Dytikí Lésvos) | 28 564 |
| Lesboksenalueyksikkö | Mytilíni | 57 872 |
Lesboksenalueyksikkö: Yhteensä: 86 436
| Chíoksenalueyksikkö | Chíos | 51 390 |
| Chíoksenalueyksikkö | Oinoússes | 826 |
| Chíoksenalueyksikkö | Psará | 458 |
Chíoksenalueyksikkö: Yhteensä: 52 674
| Ikaríanalueyksikkö | Ikaría | 8 423 |
| Ikaríanalueyksikkö | Foúrnoi Korseón | 1 459 |
Ikaríanalueyksikkö: Yhteensä: 9 882
| Límnoksenalueyksikkö | Límnos | 16 992 |
| Límnoksenalueyksikkö | Ágios Efstrátios | 270 |
Límnoksenalueyksikkö: Yhteensä: 17 262
| Sámoksenalueyksikkö | Anatolikí Sámos | 20 513 |
| Sámoksenalueyksikkö | Dytikí Sámos | 12 464 |
Sámoksenalueyksikkö: Yhteensä: 32 977
Yhteensä: 199 231
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Egean saaret Wikimedia Commonsissa
Περιφέρεια Βορείου Αιγαίου. Pohjois-Egean saarten alueen kotisivu. (kreikaksi)
Kreikan alueet
| --- | --- |
Alueet:   Attika  Epeiros  Etelä-Egean saaret  Itä-Makedonia ja Traakia  Jooniansaaret  Keski-Kreikka  Keski-Makedonia  Kreeta  Länsi-Kreikka  Länsi-Makedonia  Peloponnesos  Pohjois-Egean saaret  Thessalia 
Itsehallintoalueet:  Athos (Pyhän Vuoren autonominen munkkivaltio)
Pohjois-Egean saarten alue
| --- | --- |
Chíoksen alueyksikkö:   Chíos  Oinoússes  Psará 
Ikarían alueyksikkö:   Foúrnoi Korseón  Ikaría 
Límnoksen alueyksikkö:   Ágios Efstrátios  Límnos 
Lesboksen alueyksikkö:   Länsi-Lesbos (Dytikí Lésvos)  Mytilíni 
Sámoksen alueyksikkö:   Anatolikí Sámos  Dytikí Sámos
Punnus (täsmennyssivu)

Punnus voi tarkoittaa:
Punnus, punnitusväline
Punnus eli Krasnoozernoje, kunta Käkisalmen piirissä Leningradin alueella Venäjällä
Punnus, Punnuksen kunnan keskuskylä ja Suomen entisen Muolaan kunnan kylä Karjalankannaksella.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Punnus”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Piikkihärkylä

| Piikkihärkylä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Saniaiset Pteridophytina
Luokka::  Pteridopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Alvejuurikasvit Dryopteridaceae
Suku::  Härkylät Polystichum
Laji::  aculeatum
Kaksiosainen nimi
 Polystichum aculeatum  (L.) Roth 
Katso myös
   Piikkihärkylä Wikispeciesissä   Piikkihärkylä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piikkihärkylä (Polystichum aculeatum, syn. P. lobatum) on pääasiassa Euroopassa ja Aasiassa kasvava monivuotinen saniainen. Suomessa laji on löydetty ainoastaan kerran 1920-luvulla.
Ulkonäkö ja koko

Piikkihärkylän maavarsi on lyhyt ja pystyhkö. Kimppuina kasvavat lehdet ovat 30–80 cm pitkät. Ne ovat lyhytruotisia, nahkeita ja talvehtivat vihreinä. Soikea lehtilapa on 10–20 cm leveä ja 2–3 kertaa parilehdykkäinen. Lehdyköiden hampaat ovat otakärkisiä. Lehtilavan alapinnassa olevien itiöpesäkkeiden katesuomut ovat kilpimäisiä. Piikkihärkylän itiöt kypsyvät heinä-elokuussa.
Piikkihärkylä saattaa risteytyä samoilla kasvupaikoilla suippohärkylän (P. lonchitis) kanssa.
Levinneisyys

Piikkihärkylä kasvaa Euroopassa Espanjasta Kreikkaan, Romaniaan ja Puolaan saakka. Pohjois-Euroopassa lajia tavataan Britteinsaarilla, Tanskassa, Etelä-Norjassa ja -Ruotsissa sekä Baltian maista. Piikkihärkylää tavataan myös Aasiassa Turkissa, Kaukasuksen alueella, sekä hyvin satunnaisena laajalla alueella Iranista Intiaan, Kiinaan ja Japaniin saakka. Lajia tavataan satunnaisesti myös Afrikasta, Pohjois-Amerikasta ja Etelä-Amerikasta. Suomesta piikkihärkylä on löydetty ainoastaan kerran, Pielaveden Taipaleenkylästä vuonna 1923. Esiintymä sijaitsi 600 kilometriä lähimmistä lajin muista esiintymistä. Mahdollisesti Pielaveden esiintymä oli tuulen mukana tulleiden itiöiden synnyttämä satunnaisesiintymä. Lajia ei ole löydetty muualta Suomesta ja se katosi ainoalta kasvupaikaltaan jo 1920-luvun aikana.
Elinympäristö

Päälevinneisyysalueellaan piikkihärkylä on varjoisten vuoristometsien kalkinsuosijakasvi. Laji ei kestä liiallista auringonvaloa ja kärsii suuresti metsien avohakkuista. Suomen ainoa piikkihärkylän esiintymä kasvoi lehtomaisen sekametsän etelärinteellä. Esiintymä hävisi muutamassa vuodessa keräilyn takia.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Piikkihärkylän levinneisyys Suomessa.
Itiöpesäkeryhmiä piikkihärkylän lehdyköiden alapinnalla.
Projekti 1577 -luokan jokitankkialukset

| --- | --- |
 Механик Воронков
Rekisteritietoja
Varustamo:: OAO Volgotanker
Kotisatama:: Astrahan
IMO-tunnus:: 8867179
Jokilaivarekisteriluokka:: M
Alusteknisiä tietoja
Rakennettu: Projekti 1577 Mehanik Voronkov, modernisaatio: 1975 1962–1979
Uppouma:: tonnia
Pituus:: 132,6 m
Leveys:: 16,9 m
Syväys:: m
Uppouma:: 6 300 tonnia
Moottoriteho:: 2 x 736 kW + 2 x 100 kW + 50 kW
Nopeus:: 10,0 solmua
Miehistö:: 22
Kuljetuskyky
Kuollut paino (tonneja): >4 780 joilla / 6 654 merellä
Bruttovetoisuus: >
Kehitys
Aikaisempi luokka: Projekti 550A -luokka
Seuraava luokka: Kaspia-luokka
Projekti 1577 -luokan jokitankkialukset ovat neuvostoliittolaisia Volgoneft-luokan jokitankkialuksia, jotka suunniteltiin kuljettamaan nestetuotteita Neuvostoliiton jokia pitkin ja myös merten rannikoilla. 1577-luokka on 550A-luokan seuraajaluokka.
Edelleen Venäjän jokilaivarekisterissä olevat alukset

Volgoneft-220
Volgoneft-221
Volgoneft-225
Volgoneft-244
Volgoneft-246
Volgoneft-252
Volgoneft-256
Volgoneft-263
Volgoneft-268
Volgoneft-301
Aiheesta muualla

http://meb.com.ua/oil/1557.html (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Projekti 1577-luokan piirustus[vanhentunut linkki]
Volgoneft-luokan jokitankkialukset
110 |
123 |
127 |
133 |
139 |
147 |
166 |
168 |
169 |
170 |
202 |
220 |
221 |
225 |
244 |
246 |
248 |
249 |
252 |
256 |
263 |
268 |
301
Pyhän Lasaruksen ritarikunta

Ritarikunnan risti
Jerusalemin Pyhän Lasaruksen ritarikunta oli hengellinen ja sotilaallinen ritarikunta, jonka ristiretkeläiset perustivat Jerusalemin kuningaskunnassa noin 1200-luvun puolivälissä.
Sana lasaretti (ruots. lasarett, saks. lazarett, ransk. lazaret, italian sanasta lazzeretto) tulee keskiaikaisista spitaalisten sairaaloista. Ritarikunnan vihreä risti on terveydenhuollon kansainvälisen symbolin alkuperä.
Historiaa

Ritarikunnan ensisijainen tavoite oli sairaiden, erityisesti spitaalisten, hoitaminen, joiden suojeluspyhimyksenä pidettiin Lasarusta. Järjestö oli aluksi Johaniittain ritarikunnan tavoin yksinomaan hospitaalijärjestö. Ei tiedetä tarkkaan, miten ja milloin siitä tuli sotilasjärjestö. Ritarikunta levisi 1200-luvulta lähtien useisiin Euroopan maihin, Sisiliaan, Italiaan ja Saksan Thüringeniin, mutta sen tärkein keskus oli Ranska. Palattuaan toiselta ristiretkeltä kuningas Ludvig VII lahjoitti sille Orléansin lähellä sijaitsevan Broignyn linnan vuonna 1154 ja kuningas Ludvig IX Pariisin porttien edustalla sijainneen rakennuksen, jonka ritarikunta muutti kaupungin spitaalisten käyttöön tarkoitetuksi taloksi. Paavi Aleksanteri IV antoi ritarikunnalle paavillisen hyväksynnän vuonna 1255, ja paavi Klemens IV velvoitti papiston sulkemaan kaikki spitaaliset ritarikunnan taloihin. Ritarikunta oli mukana Gazan taistelussa vuonna 1244 ja Akkon lopullisessa piirityksessä vuonna 1291, joiden seurauksena ritarikunnan hospitaalitoiminta Pyhällä maalla päättyi, mutta ritarikunta jatkoi toimintaansa Euroopassa sotilasjärjestönä. Ritareita oli sata, ja heillä oli oikeus solmia avioliittoja ja saada eläkkeitä. Sekä ranskalaisen että italialaisen ritarikunnan tunnuksena oli kahdeksankärkinen risti.
Lepran asteittainen häviäminen Euroopassa johti yhdessä muiden syiden kanssa siihen, että ritarikunta maallistui. Paavi Innocentius VIII lakkautti ritarikunnan ja siirsi sen omaisuuden Johanniittain ritarikunnalle vuonna 1490, ja paavi Julius II toisti siirron vuonna 1505, mutta johanniitat eivät kuitenkaan koskaan saaneet ritarikunnan omaisuutta haltuunsa kuin Saksassa. Vuonna 1572 paavi Gregorius XIII liitti ritarikunnan Savoijin kruunuun. Savoijin herttua Emanuel Filibert sulautti sen vastikään perustettuun Pyhän Mauritiuksen ritarikuntaan. Tämän haaran päätehtävänä oli katolisen uskon puolustaminen, erityisesti Geneven uskonpuhdistusta vastaan. Ritarikunnan suurmestarin arvo oli perinnöllinen Savoijin kuningashuoneessa. Pyhän Mauritiuksen ja Lasaruksen ritarikunta oli myöhemmin Italian kuningaskunnan ansioritarikunta.
Ranska ei suostunut alistamaan ritarikuntaa Savoijin herttuan valtaan. Vuonna 1608 kuningas Henrik IV yhdisti ritarikunnan Ranskassa Notre-Dame du Mont-Carmelin ritarikunnan kanssa. Kuningas Ludvig XIV kohteli sitä erityisen suopeasti, ja sen loistokkain kausi oli vuosina 1673–1691, François Michel Louvois'n aikana. Se lakkautettiin Ranskan suuressa vallankumouksessa, perustettiin uudelleen Bourbon-restauraation aikana ja lakkautettiin uudestaan vuonna 1830 annetulla asetuksella.
Punnusjärvi

| Punnusjärvi  Озеро Красное |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä (Leningradin alue)
Paikkakunta:  Punnus, Käkisalmen piiri
Koordinaatit:  60°33′24″N, 29°42′02″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Himolanoja
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  16,7 m
Pinta-ala:  9 km²
 fiPunnusjärvi 
Punnusjärvi (v:sta 1948 ven. Озеро Красное, Ozero Krasnoje) on järvi Karjalankannaksella Punnuksen eli Krasnoozernojen maalaiskunnassa, Leningradin alueen Käkisalmen piirissä Venäjällä. Järvi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Suomelle kuuluessaan järvi sijaitsi Muolaan ja Valkjärven kuntien rajalla. Punnusjärven pinta on 16,7 metriä merenpinnan yläpuolella ja se kuuluu Vuoksen vesistöön. Punnusjärveen laskee koillisesta Mutajoki ja kaakosta Suontaanjoki. Punnusjärven laskujoki Himalanoja alkaa järven länsiosasta ja laskee Kirkkojärveen. Suomelle kuuluessaan järven rannoilla oli useita kyliä: Valkjärven puolella Lahdenpohja, Sarkola, Jutikkala, Lankila ja Kuuppola sekä Muolaan puolella Punnus, Sokiala, Myhkyrilä, Oravala ja Himala. Nykyisin asutusta on lähinnä vain Punnuksessa, Lankilassa ja Kuupolassa.
Pyhän Laurin kirkon rauniot

| Hämeenkosken vanha kirkko |
| --- | --- |
 Hämeenkosken vanhan kirkon raunio lounaasta nähtynä.
Sijainti:  Hämeenkoski, Hollola
Koordinaatit:  61°01′40.1″N, 025°08′13.8″E
Rakentamisvuosi:  1510–1560 välisenä aikana
Materiaali:  harmaakivi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Laurin kirkko Hämeenkoskella oli suomalainen keskiaikainen harmaakivikirkko. Kirkko on todennäköisesti rakennettu vuosien 1510 ja 1560 välisenä aikana. ja se rakennettiin palvelemaan vuonna 1410 perustettua Kosken seurakuntaa. Seurakunta liittyi kuitenkin jo 1540 kappeliseurakunnaksi Lammin seurakuntaan. Kirkko jäi pois käytöstä 1600-luvulla ja raunioitui. Uusi Hämeenkosken kirkko on noin puolen kilometrin päässä idässä.
Poikkeuksellista kirkossa oli sen kahdeksankulmainen pohjakaava, toinen vastaavanlainen tunnetaan Rengosta. Tiedossa ei ole, onko kirkossa ollut kivistä sakaristoa, asehuonetta tai muita runkohuoneessa ulkonevia osia. Runkohuoneen on päätelty olleen pitkänomainen.
Kirkon tuhoutumisen syytä ei tarkkaan tiedetä. Vuonna 1705 tehtyyn karttaan kirkko oli merkitty vanhaksi. Turun yliopiston vuosien 1996–1997 tutkimusten raportissa todettiin, että kirkko ei tuhoutunut tulipalossa. Kirkon hylkäämisen yhtenä syynä pidetään uskonpuhdistusta ja toisaalta maaperää kirkon ympärillä. Keskiajan lopulla kirkko on ollut länsisivua lukuun ottamatta veden ympäröimä ja maaperä on ollut syvältä routaantuvaa. Kirkon kahdeksankulmainen muoto on edesauttanut vaurioiden syntymistä muureihin – nelikulmainen rakennus olisi kestänyt perustusten liikkumisen aiheuttaman rasituksen paremmin. Kirkon raunioituminen ja hylkääminen on todennäköisesti tapahtunut 1500-luvun lopun ja noin vuoden 1650 välisenä aikana.
Kirkon raunion havaitsi ensimmäiseksi arkeologi Hjalmar Appelgren 1890-luvulla. Raunioilla tehtiin vuodesta 1962 arkeologisia kaivauksia Henrik Liliuksen ja myöhemmin Jussi-Pekka Taavitsaisen johdolla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Laurin kirkon rauniot Wikimedia Commonsissa
Projekti 50

| Projekti 50 Riga-luokka |
| --- | --- |
 luokkaan kuulunut saattaja Hämeenmaa

Tekniset tiedot
Uppouma:  1 160 t (standardi) 1 488 t (max)
Pituus:  91 m
Leveys:  10,2 m
Syväys:  3,16 m
Koneteho:  21 000 shp
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  175
Aseistus
Meritorjunta:  3 x 100 mm tykkiä 4 x syvyyspomminheitintä 2-3 x 533 mm torpedoputkea 28 miinaa
Ilmatorjunta:  4 x 37 mm ilmatorjuntatykkiä 4 x 25 mm ilmatorjuntatykkiä
Projekti 50 "Gornostai" (ven. Проект 50 «Горностай», kärppä, Nato-raportointinimi Riga) oli Neuvostoliiton laivaston 1950-luvulla rakennettujen vartioalusten (ven. сторожевой кораль) muodostama alusluokka. Länsimaissa alukset luokiteltiin fregateiksi ja Suomessa saattajiksi.
Suunnittelu

Alukset olivat edelleenkehitetty ja pienempi seuraaja Projekti 42:lle (Nato-raportointinimi Kola). Vuosina 1955–1959 rakennettiin arviolta 65 alusta, jotka romutettiin pääasiassa 1980-luvulla, viimeiset 1990-luvulla.
Niiden mitat olivat 91 metriä, 1 260 tonnia, miehistö 170. Aseistuksena oli 3 × 100 mm/56 tykki ja ilmatorjunta-aseistuksena 4×37 mm/63 ja 4×25/60. Päätykki on lähes sama kuin 100 TK:ssa tai T-55-vaunussa ja käyttää samoja ampumatarvikkeita.
Lisäksi aluksissa oli kaksi tai kolme torpedolaukaisinta ja kaksi RBU-2500-syvyysraketinheitintä. Höyryturbiinit tuottivat 21 000 akselihevosvoimaa mahdollistaen 28 solmun nopeuden.