Australian eläimistö
Matelijat

Australiassa elää 2 krokotiililajia: Suistokrokotiili on maailman suurin matelijalaji: keskikoko 5,2 m ja 450 kg, mitattu ennätys 7,0 m ja 1000 kg. Australiankrokotiili ei ole ihmiselle vaarallinen.
1950- ja 60-luvuilla krokotiilien laaja metsästys, lähinnä nahkojen takia, johti suojeluun 1970-luvulla. Lain mukaan "eläviä tai kuolleita krokotiileja, krokotiilimunia tai krokotiilien osia ei saa pitää hallussaan eikä niillä saa käydä kauppaa ilman lupaa". Toisaalta eläinsuojelujärjestöt ovat paljastaneet, että useilla farmeilla krokotiileja kasvatetaan hyvin ahtaissa tiloissa, mikä poikkeaa virallisesta ja muotitalojen julkisuuskuvasta. Pohjoisterritorion farmeilla on lupa kerätä luonnosta lähes 100 000 munaa vuodessa. Vuosittain teurastetaan ja nyljetään 10 000 krokotiilia. Teurasikä on noin 2½ vuotta. Nahasta saa jopa yli 1000 dollaria, lihasta ja muista osista jopa 200. Suojelu on lisännyt luonnonvaraisia kantoja, niin että Pohjoisterritoriossa on noin 100 000 yksilöä, Queenslandissa 30 000 ja Länsi-Australiassa muutama tuhat. Vuosina 1975–2022 on Queenslandissa ollut 46 ihmisiin kohdistunutta krokotiilihyökkäystä, joista 17 on johtanut kuolemaan.
Krokotiilit ovat tutkijoiden mukaan säilyneet muuttumattomina 150–200 Ma, koska niillä on monia huippuominaisuuksia, kuten: 1) Erittäin tarkka painemittari. Jokaisessa pään suomussa on mittari, joka aistii pienet veden värähtelyt saalista väijyttäessä. 2) Hyvä parantumiskyky. Jotkut urokset saavat toisinaan suuria haavoja reviirikamppailuissa ympäristössä, joka vilisee mikrobeja, mutta haavat paranevat erittäin hyvin. 3) Erikoinen verenkierto. Matelijoilla on yleensä 3-lokeroinen sydän, mutta krokotiililla on 4-lokeroinen, kuten linnuilla ja nisäkkäillä, ja sen sydämessä on erikoisventtiili, jonka avulla osa verenkierrosta ohittaa keuhkot. Hapellisempi veri säästyy elintärkeille elimille, kuten aivoille. Tämän takia aikuiset krokotiilit voivat pidättää hengitystä veden alla yli tunnin.
Australian rannikoilla käy pesimässä 6 merikilpikonnalajia: litteäselkäkilpikonna, liemikilpikonna, karettikilpikonna, etelänbastardikilpikonna, valekarettikilpikonna sekä merinahkakilpikonna. Niitä saavat pyytää kotitarpeiksi vain aboriginaalit ja Torresinsalmen asukkaat. Australiassa on noin 23 käärmeenkaulakilpikonnien-heimon (Chelidae) makean veden lajia. Maassa asuu myös vaarantunut flynkilpikonna, Carettochelyidae-heimon ainoa laji, muttei luonnonvaraisena yhtään maakilpikonnaa.
Länsiaustraliankäärmeenkaulakilpikonnaa pidettiin pitkään sukupuuttoon kuolleena, mutta 1950-luvulla laji löydettiin sattumalta uudelleen. Vuonna 2022 niitä oli luonnossa noin 800 yksilöä, mutta vain 1 populaatio, jossa oli 70 aikuista, oli luonnonvarainen. Tosin ilmastonmuutoksen ja Perthin kaupungin kasvun takia se voidaan siirtää toiseen paikkaan.
Australiassa on noin 140 maa- ja 32 merikäärmelajia. Näistä noin 100 on myrkyllisiä, mutta vain 12 on ihmiselle tappavan myrkyllisiä. Myrkyllisimmät – aavikkotaipaani, idänruskokäärme, taipaani ja tiikerikäärme – ovat heimosta myrkkytarhakäärmeet (Elapidae). Myrkkykäärmeiden selvityksissä on ollut melkoisia vaikeuksia. Fauna of Australia -tiedejulkaisu nimittäin kirjoitti: "Historiallisesti australialaisten myrkkytarhakäärmeiden nimistö sekä suku- että lajitasolla on ollut erittäin epävakaa." Julkaisun mukaan tiedemaailmassa oli ollut kova kilpailu uusista nimistä intuitiivisten määritysten avulla, mutta nykyään (1993) on yksimielisyys, kun määrityksiä tehdään mutkikkaammin.
Tarhakäärmeet on lajimäärältään maailman suurin käärmeheimo. Australiassa niitä on vain 11 lajia. Kaikkien arvellaan saapuneen Aasiasta suhteellisen hiljattain. Pytoneita on 15, aitosokkokäärmeitä 31 ja käsnäkäärmeitä 2 lajia.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Heimo | M2023 | A2023 | A2005 |
| agamat | 567 | 107 | 66 |
| eväjalkaliskot | 47 | 45 | 34 |
| gekot | 1542 | 75 | 114 |
| skinkit | 1741 | 470 | 389 |
| varaanit | 85 | 34 | 26 |
* Lajimäärittelyjen maailman ja Australian tilanne (2005 ja 2023).
"Liskojen taksonomia ei ole kovin vakiintunutta ja siinä tehdään jatkuvasti suuria mullistuksia. Vaikka useimmat heimot ovat selvärajaiset, niiden keskinäiset suhteet tunnetaan huonosti." Näin todettiin vuonna 1988, jolloin alalahkossa liskot oli määritelty 16 heimoa ja vajaat 3800 lajia.
Vuoden 2023 alussa liskoja oli RD-sivuston (The Reptile Database) mukaan jo 43 heimoa ja 7310 lajia, Australiassakin 865 lajia.
Australian lajimäärät kerrottiin Wikipediassa ensi kerran vuonna 2005. Oheisessa taulukossa on lajimäärittelyjen maailman ja Australian tilanne muutaman liskoheimon osalta. Vuoden 2023 luvut perustuvat RD-sivustoon.
Australian keski- ja länsiosissa elää maan suurin ja maailman 4:nneksi suurin lisko: suurvaraani. Keskimääräinen kokonaispituus on noin 1,5 m, mutta jotkut yksilöt voivat olla yli 2-metrisiä. Häntä on noin 1,3 kertaa muuta ruumista pidempi. Useimmat liskot käyttävät hengittämiseen samoja lihaksia kuin kävelemiseen, joten ne eivät voi juosta ja hengittää tehokkaasti yhtä aikaa. Suurvaraanit ovat toista maata: ne juoksevat pitkiä matkoja ja saavuttavat huippunopeuden yli 30 km/h. Juoksun salaisuus on vahvoissa kaulalihaksissa, jotka pumppaavat ilmaa keuhkoihin.
Kaulusliskot viettävät suurimman osan päivästä puussa – tarkkaillen maastoa saaliin toivossa. Kun kohde on näkyvissä, lisko tulee alas ja pinkaisee kahdella lajilla saaliin perään. Avoimessa maastossa lisko on kuitenkin puolustuskyvytön dingoja ja isoja käärmeitä vastaan. Uhkaavassa tilanteessa se levittää kauluksensa rustopiikit, jotka tukevat iholäppää, joka on halkaisijaltaan jopa yli 20 cm. Siinä on keltaisen, oranssin tai punaisen sävyjä. Otus avaa suunsa ammolleen ja sihisee voimakkaasti. Jos tämä ei tehoa, lisko säntää pakoon kohti lähimpää puuta – jälleen kahdella jalalla juosten jopa 25 km/h. Vauhti on hyvää tasoa ihmisellekin: 100 metriä taittuisi aikaan 14,4 s. Lisäksi on huomattava, että eläimen kokonaispituus on noin 90 cm, josta 2/3 voi olla häntää. Miksi lisko sitten juoksee kahdella jalalla kuten basiliski (jeesuslisko), joka tosin juoksee veden päällä? – Liskolla painopiste on melko takana, joten nopea kiihdytys aiheuttaa keulimisen. Epätasaisessa maastossa, jossa on esteitä, lisko juoksee turvallisemmin pystyasennossa.