stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Segusio

| Segusio |
| --- | --- |
 Augustuksen riemukaari.
Sijainti
 Segusio
Koordinaatit:  45°8′18″N, 7°2′54″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Susa, Torino, Piemonte
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta
Alue:  Gallia transpadana
Provinssi:  Alpes Cottiae
Aiheesta muualla
  Segusio Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Segusio eli Segusium (lat.; m.kreik. Σεγούσιον, Segūsion) oli antiikin aikainen kaupunki Gallia transpadanassa Italiassa. Se on kehittynyt nykyiseksi Susan kaupungiksi ja sijaitsi sen paikalla.
Maantiede

Segusio sijaitsi Gallia transpadanassa eli Padus- (nyk. Po) joen pohjoispuolisessa Gallia cisalpinassa Kottisten Alppien (lat. Alpes Cottiae) juurella, Duria minor (nyk. Dora Riparia) -joen laaksossa. Sen etäisyys Augusta Taurinorumista oli 35 roomalaista mailia eli noin 52 kilometriä. Segusion kautta kulki tärkeä tie, joka johti alppisolien läpi Italiasta Gallia transalpinaan. Reitti on kuvattu Itinerarium Antonini Augustissa ja muissa itinerariumeissa.
Historia

Segusio oli alun perin kelttiläis-liguurisen segusiaanien heimon oppidum ja näiden päällikkö Cottiuksen pääkaupunki. Koko Kottiset Alpit saivat hänestä nimensä. Keisari Augustuksen aikana Cottiuksesta tuli Rooman liittolainen, ja hän sai jatkaa alueensa hallitsemista prefektinä, siinä missä Augustus alisti muut alppiheimot kokonaan valtansa alle. Cottiuksen kuoleman jälkeen hallinto siirtyi hänen pojalleeen Cottius II:lle eli Marcus Julius Cottiukselle, jolle Claudius myönsi jopa kuninkaan aseman. Segusion asukkailla oli Rooman vallan alla aluksi latinalaisoikeudet (jus Latii). Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Segusinus, kreikkalaisissa lähteittä Segūsianos (Σεγουσιανός).
Alue liitettiin kiinteästi Rooman valtakuntaan Neron aikana, ja Segusiosta tehtiin roomalainen municipium. Tämän jälkeen asukkailla oli täydet kansalaisoikeudet. Samaan aikaan perustettiin Alpes Cottiaen provinssi, jonka pääkaupungiksi Segusio tuli.
Segusio oli sijaintinsa ansiosta todennäköisesti jo varhain alppiseutunsa keskus, sillä läheiset alppisolat ovat aina olleet tärkeitä kulkuväyliä. Kaupunki mainitaan historiassa melko harvoin, mutta Plinius vanhempi ja Klaudios Ptolemaios mainitsevat sen municipiumina. Segusio vaikuttaa säilyneen huomattavana kaupunkina ja myös merkittävänä linnoitettuna sotilastukikohtana myöhäisantiikkiin ja vielä Länsi-Rooman kukistumisen jälkeenkin. Konstantinus piiritti kaupunkia vuonna 312 ottaessaan yhteen Maxentiuksen kanssa.
Rakennukset ja löydökset

Segusiossa ei ollut roomalaista suunniteltua ruutuasemakaavaa, vaan sen kaupunkirakenne oli kehittynyt ajan kuluessa alkuperäisen ytimen ympärille. Pääkatu kulki itä-länsisuunnassa. Kaupunki oli ympäröity muureilla, jotka rakennettiin kuitenkin vasta 200-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Muurien pituus oli noin 1,25 kilometriä, ja ne sulkivat sisäänsä noin viiden hehtaarin kokoisen alueen. Muurien paksuus oli noin kolme metriä ja niiden korkeimman säilyneen osan korkeus on noin kuusi metriä. Muureissa oli pyöreitä torneja.
Kaupunginmuurin pääportit olivat pääkadun kummassakin päässä eli kaupungin itä- ja länsisivuilla. Länsiportti on säilynyt, ja tunnetaan nykyisin nimellä Porta Savoia. Siihen on tehty muutoksia vielä ainakin 1600-luvulla. Portissa on kaksi pyöreää tornia, joiden halkaisija on noin viisi metriä.
Segusiossa oli forum, joka sijaitsi pääteiden yhtymäkohdassa. Kaupungista on löydetty jäänteitä useista sekä julkisista että yksityisistä rakennuksista. Kaupungin parhaiten säilyneisiin jäänteisiin lukeutuu Cottiuksen Augustuksen kunniaksi pystyttämä riemukaari, joka on edelleen pystyssä. Se koostuu yhdestä pilastereiden varassa olevasta kaaresta, joissa pilastereiden kulmissa on korinttilaiset pylväät. Rakennelmassa on piirtokirjoitus, joka muistaa Cottiuksen roomalaisten kanssa vuonna 9 eaa. tekemää rauhaa ja luettelee hänen alaisuudessaan olleet neljätoista kaupunkia tai heimoyhteisöä (civitates), vaikkakin Plinius käyttää ilmaisua Cottianae civitates xii.
Kaupungin lounaislaidalla oli amfiteatteri, josta on säilynyt merkittäviä jäänteitä. Se rakennettiin 100-luvulla jaa. Amfiteatterin areenan pituus oli 44 metriä ja leveys 33 metriä ja areenan laitojen korkeus kolme metriä. Erään piirtokirjoituksen mukaan kaupungissa on ollut Gratianuksen nimeä kantanut kylpylä. Kaupunkiin ja kylpylään johti vettä akvedukti, josta on säilynyt kaksi kaarta, jotka on jossakin myöhemmässä vaiheessa liitetty osaksi kaupungin muureja.
Kaupunkiin johtaneiden teiden varsilta on löydetty nekropoliita eli hauta-alueita. Ammianus Marcellinuksen mukaan Segusiossa oli vielä hänen aikanaan nähtävillä Cottiuksen hauta, joka oli kaupunkilaisten suuren kunnioituksen kohteena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Segusio Wikimedia Commonsissa
Kaupunginmuurien portti, nykyisen Susan Porta Savoia.
Porta Savoia ilmasta nähtynä.
Akveduktin jäänteet.
Kunnostettua amfiteatteria.
Selibaattipäiväkirjat

| Selibaattipäiväkirjat |
| --- | --- |

Kirjailija:  Minttu Hapuli
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Atena
Julkaistu:  2006
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  172
ISBN:  951-796-456-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Selibaattipäiväkirjat on Minttu Hapulin verkkopäiväkirjaan perustuva feministinen kirjoituskokoelma parisuhteista. Teoksen on julkaissut Atena vuonna 2006. Kolmas painos ilmestyi Loisto oy:n taskukirjana 2007.
Aiheesta muualla

Selibaattipäiväkirjat-blogi
STT: Selibaattipäiväkirjat kyseenalaistaa parisuhteen autuuden[vanhentunut linkki]. Kaleva 8.8.2006.
Sekundaarimetabolia

Sekundaarimetabolia eli sekundääriaineenvaihdunta (erikoismetabolia) on eliön ei-välttämätöntä metaboliaa eli aineenvaihduntaa. Sekundaarimetabolian reaktiopolut ja tuotteet eivät ole välttämättömiä eliön elossa pysymiselle normaaleissa olosuhteissa. Sekundaarimetabolian tuotteiden puuttuminen johtaa yleensä vain vähäiseen eliön toimintojen kuten kasvun, kehityksen, lisääntymisen ja esteettisten ominaisuuksien heikentymiseen tai sillä ei ole lainkaan vaikutuksia eliön fenotyyppiin.
Esimerkkejä sekundaarimetaboliiteista eli toissijaisista aineenvaihduntatuotteista ovat muun muassa väriainepigmentit, haju- ja makuyhdisteet ja mikrobien itsensä tuottamat antibiootit, joiden avulla eliö kilpailee muiden lajiyksilöiden ja muiden lajien kanssa ja torjuu petoja ja loisia. Ei-sekundaarimetaboliasta eli primaarimetaboliasta eli tavallisesta metaboliasta käytetään joskus nimitystä perusmetabolia erotukseksi sekundaarimetaboliasta. Sekundaarimetaboliitteja tuottavat niin mikrobit, kasvit kuin eläimetkin, mutteivät kaikki niistä.
Sekundaarimetabolian käynnistyminen

Eliöiden sekundaarimetabolia voi käynnistyä joskus myös vain tarvittaessa olosuhteiden tai kehitysvaiheiden niin vaatiessa. Esimerkiksi bakteerien sekundaarimetabolia käynnistyy ympäristöolosuhteiden muuttuessa huonommiksi. Kasvaessaan ravinteikkaassa väliaineessa useimmat bakteerit tuottavat lähes yksinomaan perusmetabolian tuotteita kasvaakseen ja lisääntyäkseen. Kun ravinteiden määrä vähentyy, bakteerit alkavat tuottaa sekundaarimetaboliitteja selvitäkseen elossa.
Myös kasvit tuottavat sekundaarimetaboliitteja selviytyäkseen paremmin haitallisissa ympäristöolosuhteissa ja tietyissä kehitysvaiheissa. Esimerkiksi altistuminen UV-säteilylle käynnistää UV-säteilyä absorboivien yhdisteiden biosynteesin.
Esimerkkejä sekundaarimetaboliiteista

Alkaloidit (mm. atropiini, kokaiini, kodeiini, morfiini)
Glykosidit (mukaan lukien glukosinolaatit)
Fenolit (mm. resveratroli)
Terpenoidit (mm. delta-9-tetrahydrokannabinoli, kamferi, mentoli, tietyt steroidit, saponiinit)
Tietyt rasvahapposyntaasin tuotteet (mm. floroglusinoli)
Vanilloidit (mm. kapsaisiini)
Amidit (mm. kloramfenikoli)
Aminoglykosidit (mm. streptomysiini)
Antrasykliinit (mm. adriamysiini)
β-laktaamit (mm. penisilliini, kefalosporiini-C, klavulaanihappo)
Fenatsiinit (mm. pyosyaniini, fenatsiini-1-karboksyylihappo)
Naftalenyyliesterit (mm. lovastatiini)
Polyketidit (mm. erytromysiini, tetrasykliini, avermektiini)
Tietyt ei-ribosomaaliset peptidit (mm. basitrasiini, gramisidiini, vankomysiini, siklosporiini-A, aktinomysiini)
Tietyt ribosomaaliset peptidit (mm. mikrosiini-J25)
Selenolit

Selenolien yleinen rakenne
Selenolit eli selenomerkaptaanit tai selenotiolit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on RSeH, missä R on orgaaninen ryhmä.
Ominaisuudet ja valmistus

Selenolit ovat useimmiten reaktiivisia ja hapettuvat helposti diselenideiksi. Aromaattiset selenolit ovat hieman alifaattisia yhdisteitä stabiilimpia. Yhdisteet liukenevat vain hieman veteen. Tioleihin verrattuna selenolit ovat huomattavasti happamempia ja myös nukleofiilisempia.
Selenoleja voidaan valmistaa seleenin ja Grignardin reagenssin tai organolitiumyhdisteen reaktiolla, alkyylihalidin ja alkalimetalliselenidin reaktiolla tai pelkistämällä selenidejä, diselenidejä tai selenosyanaatteja.
Sélli

| --- | --- |
Muut nimet:  Sélla (Σέλλα)
Sijainti:  35°26′14″N, 27°0′40″E, Kásos Kárpathos-Kásos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,003 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sélli (kreik. Σέλλι) eli Sélla (Σέλλα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Kásoksen saaren koillispään pohjoispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,003 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Sélli kuuluu Kásoksen kuntaan, Kárpathos-Kásoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Selina

| Selina, Celina |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Selina: 23. maaliskuuta
– ruotsinkielinen:  Celina: 23. maaliskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Seliina
Vastineita eri kielissä:  Céline, Selena, Selene
Nimen alkuperä:  latinalainen caelestina, taivaallinen tai kreikkalainen selénee, kuu
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Selina tai Celina on naisen etunimi. Nimen alkuperä on epävarma, mutta sen on arveltu johtuvan latinan sanasta coelum, taivas, ja sen johdannaisesta caelestina, taivaallinen, tai toisen selityksen mukaan kreikan kielen kuuta tarkoittavasta sanasta selénee. Nimen on tehnyt tunnetuksi 400-luvulla eläneeksi väitetty legendaarinen ranskalainen pyhimys Celina. Nimen muunnelmia eri kielissä ovat ranskalainen Céline sekä saksalaiset Seline ja Selene; Suomessa se esiintyy myös muodossa Seliina.
Suomessa nimi Selina on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 2419 henkilölle. Muodossa Seliina se on annettu 904 ja muodossa Celina noin 330 henkilölle.
Selinan ja Celinan nimipäivä on 23. maaliskuuta. Nimi on suomenkielisessä kalenterissa muodossa Selina, Suomen ruotsinkielisessä kalenterissa sen sijaan muodossa Celina. Nimet lisättiin kalenteriin vuonna 2020.
Tunnettuja Selinoja ja Celinoja

Selina Anttinen (s. 1977), suomalainen arkkitehti
Selina Freitag (s. 2001), saksalainen mäkihyppääjä
Selina Gasparin (s. 1984), sveitsiläinen ampumahiihtäjä
Selina Heregger (s. 1977), itävaltalainen alppihiihtäjä
Celina Jaitly (s. 1981), intialainen näyttelijä ja Miss Intia
Celina Jesionowska (s. 1933), puolalainen pikajuoksija
Selina Rutz-Büchel (s. 1991), sveitsiläinen keskimatkojen juoksija
Semgallit

Baltialaiset heimot 1200-luvulla.
Semgallit (latv. zemgaļi) olivat historiallinen balttilainen heimo. He asuttivat nykyistä Zemgalen aluetta. He joutuivat Kalparitariston kukistamaksi Baltian ristiretkien aikana.
Historiallisen ajan alussa semgallit olivat ilmeisesti yhdistyneet yhdeksi kuningaskunnaksi, jonka merkittävin hallitsija oli Viestards. Hän yhdisti Zemgalen alueen eteläosan Mesothen ja länsiosan Tervethen semgallimuinaismaakunnat valtansa alle. Toinen merkittävä semgallijohtaja oli Nameitis, jonka johdolla semgallit liittoutuivat liettualaisten kanssa ja joka järjesti heidän kanssaan vastahyökkäyksiä saksalaisten alueelle. Semgallien vastarinta kukistui vuonna 1290 ja suuri joukko heitä pakeni Liettuaan. Latvian puolelle jääneet sulautuivat muihin latvialaisiin.
Seksologia

Seksologia on ihmisen seksuaalisuutta sen kaikissa ilmenemismuodoissa tutkiva tieteenala. Tutkimusalueita ovat muun muassa ihmisen seksuaalinen käyttäytyminen, seksuaalielämän sosiologia, seksuaalikasvatus, ehkäisy, seksuaaliset vähemmistöt ja seksuaalielämän häiriöt.
Merkittäviä seksologeja

Katso myös: Luokka:Seksologit
Henkilöt lueteltu syntymäajan mukaan:
| --- | --- |
 Richard von Krafft-Ebing (1840–1902)  Sigmund Freud (1856–1939)  Wilhelm Fliess (1858–1928)  Havelock Ellis (1859–1939)  Albert Moll (1862-1939)  Edvard Westermarck (1862–1939)  Magnus Hirschfeld (1868–1935)  Iwan Bloch (1872–1922)  Theodor Hendrik van de Velde (1873–1937)  Max Marcuse (1877–1963)  Otto Gross (1877–1920)  Ernst Gräfenberg (1881–1957)  Harry Benjamin (1885–1986)  Theodor Reik (1888–1969)  Alfred Kinsey (1894–1956)  Wilhelm Reich (1897–1957)  Wardell Pomeroy (1913–2001)  Albert Ellis (1913–2007)  Kurt Freund (1914–1996) :  Ernest Borneman (1915–1995)  William Masters (1915–2001) ja Virginia Johnson (s. 1925)  Paul H. Gebhard (s. 1917)  John Money (1921–2006)  Preben Hertoft (s. 1928)  Oswalt Kolle (1928–2010)  Vern Bullough (1928–2006)   William E. Simon (1930–2000)  John H. Gagnon (s. 1931)  Fritz Klein (1932–2006)  Milton Diamond (s. 1934)  Erwin J. Haeberle (s. 1936)  Rolf Gindorf (s. 1939)  Simon LeVay (s. 1943)  Volkmar Sigusch (s. 1943)  Shere Hite (s. 1943)  Anne Fausto-Sterling (s. 1944)  Gilbert Herdt (s. 1949)  Edward O. Laumann
Kirjallisuutta

Apter, Dan & Väisälä, Leena & Kaimola, Kari (toim.): Seksuaalisuus.  Helsinki:  Duodecim, 2006.  ISBN 978-951-656-215-8
Brandt, Pia; Korteniemi-Poikela Erja; Huovinen Maarit; Cacciatore Raisa: Hei beibi, mä oon tulta!.  WSOY, 2009 (2. painos).  ISBN 9789510268148  (suomeksi)
Brusila, Pirkko (toim.): Seksuaalisuus eri kulttuureissa.  Helsinki:  Duodecim, 2008.  ISBN 978-951-656-253-0
Cacciatore, Raisa: Aikuisen naisen seksi.  WSOY, 2011.  ISBN 9789510367353  (suomeksi)
Kontula, Osmo: Halu & intohimo. Tietoa suomalaisesta seksistä.  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22680-2
Korhonen, Elina & Lipsanen, Laura & Heli Yli-Räisänen: Seksuaalioikeudet kuuluvat kaikille.  Helsinki:  Väestöliitto, 2009.  ISBN 978-952-226-022-2  Teoksen verkkoversio (PDF).
Palo, Jorma & Palo, Leena-Maija: Rakkaudesta seksiin.  (2. uudistettu painos)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29573-6
Suomela, Anu (toim.): Seksi: Kaikki mitä tulee tietää.  (Koottu Sexpo-säätiön kotisivuille lähetetyistä kysymyksistä ja niiden vastauksista)  Helsinki:  Ajatus, 2009.  ISBN 978-951-20-7835-6
Virtanen, Jukka: Kliininen seksologia.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-24863-0
Aiheesta muualla

Suomen seksologinen seura.
Hattunen, Leena: Seksologian koulutus. MTV3 Helmi 5.5.2008.
Savolaisten asutusliike

Savolaisten asutusliike oli muuttoliike,  joka kohdistui aiemmin harvaan asutuille tai asumattomille alueille suuressa osassa Suomea. Muuttoliike alkoi 1300-luvulla, saavutti huippukautensa 1500-luvulla, jolloin myös kruunu otti sen suojelukseensa, ja päättyi lopulta 1600-luvun lopussa. Savolaiset harjoittivat kaskiviljelyä, kalastusta ja metsästystä, joten heidän elinkeinonsa vaativat paljon maata. Kaskiviljely myös edellytti liikkuvaa elämäntapaa. Niinpä savolaiset muuttivat alueille, jotka olivat aiemmin olleet pohjalaisten, hämäläisten ja satakuntalaisten erämaina. Nämä itse olivat jo vakiinnuttaneet tai vakiinnuttamassa pääelinkeinoikseen peltoviljelyn ja karjanhoidon, joten heillä ei ollut samanlaista tarvetta tai mahdollisuutta muuttaa erämaihin.
Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa julisti vuonna 1542 erämaat kruunun omaisuudeksi ja antoi luvan niiden uudisraivaukseen ja asuttamiseen. Taustalla oli uusien verotulojen tarve ja myös Ruotsin vaikutusvallan levittäminen. Savolaiset asuttivat sellaisiakin alueita, jotka virallisesti kuuluivat Venäjälle, mikä johti rajakahakoihin ja kahteen sotaan. Suuri Venäjän sota vuosina 1555–1557 päättyi ratkaisemattomana, mutta vuosina 1570–1595 käydyn pohjoismaisen viisikolmattavuotisen sodan päätteeksi Ruotsi ja Venäjä sopivat Täyssinän rauhassa, että Pohjois-Savo ja alue Jäämerelle asti kuuluivat Ruotsille.
Savolaiset perustivat uudistiloja Savoon, Pohjanmaan, Hämeen ja Satakunnan erämaihin (näihin kuuluivat Kainuu, Pirkanmaa ja Keski-Suomi) sekä Pohjois-Karjalaan, Inkeriin, Lappiin ja Keski-Ruotsiin (metsäsuomalaiset). Keski-Ruotsista heitä päätyi myös Uuteen Ruotsiin, nykyisen Philadelphian seudulle, ensimmäisten eurooppalaisten joukossa. Savolaisten asutusliikkeen myötä muun muassa Kainuu sai ensimmäisen vakituisen talonpoikaisasutuksensa.
Savolaisten asutusliikkeen alkuvaiheet

Savolaisten asutusliikkeen alkusysäyksenä ja ylläpitävänä voimana on pidetty vahvaa väestönkasvua ja tarvetta uusille erämaille, kalavesille ja kaskimaille. Savolaisten harjoittama kaskiviljely vaati jatkuvasti uusia maita, mutta tuotti niin hyviä satoja, että se elätti suuriakin perheitä. Toisaalta kaskiviljely myös vaati paljon työvoimaa.
Savolaisten eränkäynti ja sitä seurannut asutus levisivät voimakkaasti 1300-luvulla Päijänteen ja Saimaan välisellä alueella sekä Saimaan pohjois- ja itäpuolella. 1400-luvulla savolaiset olivat lisääntyneet ja muutto Karjalasta jatkui niin, että 1400-luvun puolessavälissä perustettiin Juvan ja Säämingin pitäjät ja 1470-luvulla rakennettiin Olavinlinna. Vakiintuneen käsityksen mukaan Pohjois-Savon asuttaminen alkoi 1400-luvun lopulla. 1500-luvun alussa Leppävirran seutu oli asutettu. Arvo M. Soinisen mukaan Pohjois-Savon asuttaminen oli vilkkaimmillaan 1520- ja 1530-luvuilla. Jukka Korpelan mukaan kyse ei varsinaisesti ollut Savon asuttamisesta, vaan alueella jo aikaisemmin eläneen väestön kirjaamisesta verorekistereihin ja veronmaksun edellyttämästä viljanviljelyn voimistumisesta.
Kuningas ottaa uudisasukkaat suojelukseensa

Kuningas Kustaa Vaasa pyrki lisäämään kruunun tuloja. Hän yritti nostaa maaveroa, mutta talonpojat vastustivat sitä niin kovasti, että oli helpompaa kannustaa heitä perustamaan uusia tiloja. Näin kruunu sai uusia verotettavia. Etenkin Suomessa oli paljon mahdollisuuksia perustaa uusia tiloja. Silloisen asutuksen eteläpuolella oli maata, joka kiistattomasti kuului taloille ja kylille, mutta asutuksen pohjoispuoliset asumattomat maat olivat erämaita, joihin talonpojilla oli ikiaikainen nautintaoikeus. Vuonna 1542 kuningas otti erämaat kruunun haltuun ja julisti, että ne voitiin vapaasti asuttaa. Tämän myötä Savonlinnan voudit kehottivat savolaisia muuttamaan erämaihin. Savonlinnan vouti Klemet Krok huomautti jo tuolloin Kustaalle, että Pohjois-Savon asuttamisesta oli sekin hyöty, että se vahvistaisi alueen yhteyden Ruotsiin. Pohjois-Savo kuului Pähkinäsaaren rauhan nojalla virallisesti Venäjälle.
Kustaa Vaasan valtakauden (1523–1560) lopulla Leppävirta oli jo asutettu melko tiheästi ja Kuopio, Lapinlahti sekä Maaninka kohtalaisen tiheästi. Savon pohjoisimmissa pitäjissä asti oli kiinteää, mutta harvaa asutusta. Tavinsalmen pitäjän eli Pohjois-Savon asuttivat pääasiassa juvalaiset, rantasalmelaiset ja sääminkiläiset. Savon asutus ulottui pitkälle Venäjän puolelle Pähkinäsaaren rauhan rajalta.
Savolaisten asutusliikettä pidetään usein Kustaa Vaasan asutuspolitiikan seurauksena, mutta muuttoliike oli alkanut jo kauan ennen vuoden 1542 julistusta. Tässä vaiheessa Pohjois-Savon asuttaminen oli lopuillaan, joten Tavinsalmen hallintopitäjä voitiin jo perustaa. Kustaa ja hänen voutinsa ohjasivat asuttamista Hämeen ja Satakunnan erämaihin, kun näiden seutujen asukkaat eivät itse erämaitaan asuttaneet. Suurin osa Hämeen erämaiden uudisasukkaista oli savolaisia, koska Etelä-Savo on karua maata, kun taas Hämeen etelä- ja keskiosissa oli runsaasti uudisasutukseen soveltuvaa hedelmällistä maata ja hyviä kaskimaita. Savolaisten muuttoliike oli siis käynnistynyt spontaanisti, mutta 1540-luvulta lähtien kruunu ohjasi sitä. Liike myös vahvistui, kun kuningas ja vouti asettuivat tukemaan sitä.
Savolaisasutus leviää pohjalaisten erämaihin

Savolaiset olivat taistelleet erämaista hämäläisten kanssa keskiajalla, joten ennen hämäläisten nykyisessä Keski-Suomessa sijainneiden erämaiden asutusta savolaisten asutusliike suuntasi Pohjanmaalle.
1530-luvulta lähtien savolaisten asutus levisi pohjalaisten erämaille. Siikajoen vartta asutettiin Revonlahdelle asti, Oulujoen varrelta asutettiin Utajärvi sekä Muhos, ja myös Oulujärven rantoja asutettiin. 1540-luvulla savolaisia muutti Etelä-Pohjanmaan järviseudulle, Evijärvelle ja Lappajärvelle asti. Pohjoisessa asutus levisi Haapajärvelle ja Pyhäjärvelle, jossa oli myös hämäläisten erämaita. Pohjanmaan eteläosien savolaisasutus laajeni ja kasvoi nopeasti.
Karjanhoidon ohella kalastus ja metsästys olivat vielä 1500-luvulla merkittäviä elinkeinoja pohjalaisille. Erityisen tärkeitä oli kesällä tehdyt kalastusretket erämaajärville. Esimerkiksi Limingan pitäjässä peltoviljely ja karjanhoito olivat vuonna 1558 jo merkittävässä asemassa, mutta lähes 40 prosenttia taloista lähetti edustajansa kalastamaan Oulujärvelle. Liminkalaisten matkaan lähettämillä 120 venekunnalla oli tuona vuonna mukanaan melkein 4 000 verkkoa. Rannikon asukkaiden eräjärvikalastus alkoi taantua 1570-luvulta lähtien savolaisten asutusliikkeen ja viisikolmattavuotisen sodan vuoksi.
Savolaisasutus leviää pohjalaisten erämaihin > Kainuun ensimmäinen pysyvä asutus

Kruunu vaikutti erityisen vahvasti Oulujärven erämaan asuttamiseen. Oulujärven alueen eli nykyisen Kainuun ensimmäiset asukkaat tulivat Savon itä- ja keskiosista. 1530-luvulla savolaisasutus levisi Oulujärven länsipäähän ja Oulujokilaaksoon, Limingan erämaahan. Tuolloin seudulle muutti 10-20 savolaista. Savonlinnan vouti Gustaf Fincke painosti savolaisia muuttamaan Oulujärvelle ja keväällä 1552 Savon rintamailta muutti 140 perhettä Oulujärvelle, 400 kilometriä pohjoiseen. Kustaa Vaasa kielsi pohjalaisia häiritsemästä uudisasukkaita ja Fincke lähetti Oulujärvelle sotilaita suojelemaan savolaisia paitsi pohjalaisilta, myös vienankarjalaisilta. Kuninkaan tarkoituksena olikin vahvistaa Ruotsin valtaa kiistellyllä rajaseudulla ja vallata maita, jotka Pähkinäsaaren rauhan mukaisesti olisivat kuuluneet Venäjälle.