stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhäjärvi (Säkylä)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhäjärvi Wikimedia Commonsissa
Pyhäjärvi-instituutti: Tietoja Pyhäjärven suojeluprojektista
Pyhäjärvi-Instituutti: Verkkosivut
Säkylänpyhäjärvi.fi: Pyhäjärven kalastusalue
Kalasaalis.com: Kalastukseen liittyvää tietoa Pyhäjärvestä (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen ympäristökeskus: SY9/2010 Uudet menetelmät ympäristöntutkimuksessa ja seurannassa – pilottina Säkylän Pyhäjärvi
Suomen ympäristökeskus: Ilmastonmuutoksen adaptaatiostrategiat ja hillintä Euroopan sisävesissä – uudet mallinnustekniikat (REFRESH)
Ala-Satakunnan lakeuden järvet. Tri Aarne Laitakarin ehdotus Pyhäjärven kuivaamiseksi. Kuivaamisen kautta saataisiin siitä 12000 ha viljelyskelpoista maata, Iltalehti, 16.02.1925, nro 38, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Ilmakuva Säkylästä. Säkylän kunnan alueella järvessä on pieniä puita kasvavia luotoja ja saaria.
Suurin saarista on Iissalo, joka on myös suojeltu.
Kuvattu lähellä Säkylän ja Pöytyän kuntien rajaa, itärannalla, Säkylään päin.
Tuulettomina päivinä järven aava ulappa näyttäytyy upeana.
Valasranta
Sampsa Kataja

| Sampsa Kataja |
| --- | --- |
 Sampsa Kataja Suomi-areena-tapahtumassa 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. huhtikuuta 1972 (ikä 52) Kerava
Ammatti:  Asianajaja
Poliitikko
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Asema:  Kansanedustaja (2007–2015)
Vaalipiiri:  Satakunnan vaalipiiri
Kotipaikka:  Pori
Puoliso:  Inka Anneli Kataja (1996–2017)
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Sampsa Kalle Henrikki Kataja (s. 3. huhtikuuta 1972 Kerava) on suomalainen poliitikko, kansanedustaja ja asianajaja. Kataja on toiminut Porin kaupunginvaltuustossa vuosina 1997−2017 sekä kaudella 2021−2025 ja kokoomuksen kansanedustajana vuosina 2007–2015.
Vuonna 2015 Kataja siirtyi politiikasta kansainvälisen asianajotoimisto Evershedsin osakkaaksi.
Koulutus ja ura

Kataja suoritti oikeustieteen kandidaatin tutkinnon Turun yliopistossa vuonna 1998. Lisäksi hän on suorittanut kansainvälisen oikeuden opintoja Uppsalan yliopistossa vuonna 1997. Hänestä tuli varatuomari vuonna 1999 auskultoituaan Porin käräjäoikeudessa sekä hovioikeudessa vuosina 1998–1999, minkä jälkeen Kataja työskenteli asianajajana. Asianajajatutkinnon hän suoritti vuonna 2002.
Poliittinen ura

Vuoden 1996 kunnallisvaaleissa Kataja valittiin ensimmäisen kerran Porin kaupunginvaltuustoon. Vuosina 2005–2008 hän oli valtuuston puheenjohtaja, 2009–2012 kolmas varapuheenjohtaja ja 2013−2016 ensimmäinen varapuheenjohtaja.
Kataja valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 2007 vaaleissa 8 463 äänellä. Hän oli Satakunnan vaalipiirin eniten ääniä saanut ehdokas. Hänet valittiin jatkokaudelle kevään 2011 vaaleissa 6 425 äänellä. Vuosina 2008–2012 Kataja toimi kaksi kautta kokoomuksen varapuheenjohtajana. Eduskunnassa Kataja oli lakivaliokunnan (2007–2011), sivistysvaliokunnan (2007–2008, 2008–2009 ja 2010–2011), valtiovarainvaliokunnan ja sen alaisen hallinto- ja turvallisuusjaoston (2011–2015) jäsen sekä verojaoston puheenjohtaja (2011–2015). Vuosina 2007–2011 hän oli myös Etyjin parlamentaarisen yleiskokouksen Suomen valtuuskunnan jäsen.
Joulukuussa 2011 Kataja esiintyi humalassa eduskunnan täysistunnossa. Kokoomusjohto tuomitsi käytöksen sopimattomana, ja Kataja pahoitteli toimintaansa varapuhemies Pekka Raville.
Heinäkuussa 2014 Kataja ilmoitti, ettei asetu ehdolle vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Hän kertoi haluavansa viettää enemmän aikaa perheensä kanssa ja palaavansa takaisin asianajajan töihin ja elinkeinoelämään, mutta jatkavansa Porin kunnallispolitiikassa. Kataja ei myöskään pitänyt kansanedustajien palkkioita riittävän kilpailukykyisinä, jotta ne houkuttelisivat esimerkiksi juristeja ja muita asiantuntijoita politiikkaan.
Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Kataja sai 3158 ääntä ja jäi varasijalle.
Poliittinen ura > Vaalirahoituskohu

Vuonna 2007 Kataja sai eduskuntavaalikampanjaansa 54 200 euroa Satakunnan tulevaisuus 2011 -yhdistykseltä. Hän kertoi, ettei täsmällisesti tiennyt, ketkä yhdistystä ovat rahoittaneet. Nova Groupin toimitusjohtaja Arto Merisalo kertoi Katajan kiittäneen häntä henkilökohtaisesti saamastaan vaalituesta jo huhtikuussa 2007, mutta Kataja kiisti tunteneensa Merisaloa vielä tuolloin. Merisalo väitti Katajan yrittävän peitellä suhteitaan vaalirahoittajiin.
Kataja oli Kuntien eläkevakuutus Kevan hallituksen puheenjohtaja vuosina 2009–2013. Samaan aikaan tutkittiin Kevan ja Nova Groupin välisiä Rovaniemen kelkkatehtaaseen liittyviä epäselvyyksiä, jotka johtivat Kevan toimitusjohtaja Markku Kauppisen eroon heinäkuun alussa 2009. Katajan mukaan Kauppinen ja Merisalo pyrkivät toistuvasti mustamaalaamaan häntä. Tutkinnan kohteena olivat tapahtumat ajalta ennen Katajan nousua eduskuntaan tai Kevan hallituksen puheenjohtajuutta.
Elokuun alussa 2010 poliisi aloitti tutkinnan Katajan osuudesta Rovaniemen kelkkatehtaan tapauksessa. Häntä epäiltiin aluksi lahjuksen ottamisesta ja virka-aseman väärinkäytöstä, mutta rikosnimikkeet lievenivät myöhemmin tuottamukselliseksi virkavelvollisuuden rikkomiseksi ja lahjusrikkomukseksi. Epäilyt liittyivät Katajan saamaan vaalirahoitukseen ja mahdolliseen toimien esteellisyyteen Kevan hallituksessa. Apulaisvaltakunnansyyttäjä Jorma Kalske ei kuitenkaan nostanut syytettä, sillä hänen mukaansa ei ollut näyttöä Katajan syyllistymisestä rikokseen.
Poliittinen ura > Eduskuntavaalit 2023

Vuoden 2023 eduskuntavaaliehdokkuutesta Kataja luopui, kun hänestä tehtiin häirintäilmoitus maakuntaliiton matkalla Brysselissä. Tampereen ja Pirkanmaan EU-toimiston johtajan Hannele Räikkösen mukaan Kataja ”oli tilanteessa ja oikeastaan koko matkan ajan päihtynyt”.
Yksityiselämä

Kataja on Porin entisen kaupunginkamreerin Martti Katajan poika. Katajalla on kolme lasta, joista yksi pelaa salibandyä FBT Karhujen edustusjoukkueessa.
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Sampsa Kataja Wikisitaateissa
.aspx Sampsa Kataja Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 2007–2011 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (50):  Akaan-Penttilä  Asko-Seljavaara  Forsius (2008–2011)  Hakola  Harkimo  Heinonen  Hemmilä  Hemming  Holmlund  Häkämies  Jaskari  Jokinen (2009–2011)  Kanerva  Karhuvaara  Karvo  Katainen  Kataja  Koskinen (2007–2009)  Larikka  Lauslahti  Laxell  Lehti  Lindén  Matikainen-Kallström  J. Mäkelä (2007–2010)  O. Mäkelä  Mäkinen  Nepponen  Niinistö  Nurmi  Ollila  Orpo  Paajanen  Perkiö  Pihlajaniemi  Rajala  Ravi  Risikko  Salo  Salolainen  Sarkomaa  Sasi  Satonen  Tiura  Toivakka  Ukkola  Vahasalo  Vapaavuori  Viljanen  Virén (2010–2011)  Virkkunen  Virolainen  Zyskowicz 
↑  Merikukka Forsius erosi vihreistä ja liittyi Kansallisen Kokoomuksen eduskuntaryhmään helmikuussa 2008.  1 2  Jari Koskinen valittiin Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin johtokunnan jäseneksi syyskuussa 2009, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Kalle Jokinen.  1 2  Jukka Mäkelä valittiin Espoon kaupunginjohtajaksi kesäkuussa 2010, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Lasse Virén.  
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 2011–2015 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (44):  Autto  Eestilä  Grahn-Laasonen  Harkimo  Heinonen  Hemmilä  Holmlund  Häkämies (2011–2012)  Jaskari  Jokinen  Kanerva  Katainen (2011–2014)  Kataja  Kauma  Kiuru  Kopra  Kurvinen  Lauslahti  Lehti  Lepomäki (2014–2015)  Matikainen-Kallström  Mäkelä  Mäkinen  Männistö  Mäntymaa  Orpo  Palola (2014–2015)  Pelkonen  Ravi  Risikko  Salolainen  Sankelo  Sarkomaa  Sasi  Satonen  Stubb  Suutari  Toivakka  Tolvanen  Urpalainen (2012–2015)  Vahasalo  Vapaavuori  Vikman  Virkkunen (2011–2014)  Virolainen  Wallinheimo  Zyskowicz 
1 2  Jyri Häkämies siirtyi marraskuussa 2012 Elinkeinoelämän keskusliiton toimitusjohtajaksi, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Anu Urpalainen.  1 2  Jyrki Katainen valittiin kesäkuussa 2014 komissaariksi Euroopan komissioon, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Elina Lepomäki.  1 2  Henna Virkkunen valittiin toukokuussa 2014 jäseneksi Euroopan parlamenttiin, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Mikael Palola.  
Satakunnan vaalipiirin kansanedustajat
Satakunnan vaalipiirin kansanedustajat 2007–2011
Anne Holmlund
Timo Kalli
Reijo Kallio
Oiva Kaltiokumpu
Sampsa Kataja
Krista Kiuru
Juha Korkeaoja
Veijo Puhjo
Antti Vuolanne
Satakunnan vaalipiirin kansanedustajat 2011–2015
Sauli Ahvenjärvi
Anne Holmlund
Ari Jalonen
Anssi Joutsenlahti
Timo Kalli
Sampsa Kataja
Krista Kiuru
Jari Myllykoski
Kristiina Salonen
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Liettualaiset

| Liettualaiset |
| --- | --- |
Väkiluku:  4–6 milj.
Asuinalueet:   Liettua 2 815 700   Yhdysvallat 722 879   Yhdistynyt kuningaskunta 100 000   Irlanti 50 000   Saksa 40 000   Kanada 36 485   Latvia 25 693   Puola 25 000   Espanja 15 144   Venäjä 45 569   Australia 12 317   Ukraina 11 000   Valko-Venäjä 9900   Puola 5846   Ranska 4000   Viro 2100   Islanti 1300
Kielet:  liettua
Uskonnot:  katolilaisuus
Liettualaiset ovat Liettuassa asuva etninen ryhmä. Siirtolaisuuden vuoksi liettualaisia asuu runsaasti myös muun muassa Pohjois-Amerikassa ja Länsi-Euroopassa. He puhuvat äidinkielenään liettuaa, joka on indoeurooppalainen kieli. Heidän pääuskontonsa on katolisuus, jolla on ollut historian saatossa merkittävä asema liettualaisten identiteetissä ja kansallistunteessa. Liettualaisia arvioidaan olevan neljästä kuuteen miljoonaan.
Historia

Liettualaiset polveutuvat useista balttiheimoista, jotka asuivat nykyisen Liettuan alueella. Ensimmäinen kirjallinen maininta liettualaisista on teoksessa Annales Quedlinburgensis vuodelta 1009. Liettualaiset kääntyivät kristinuskoon vuonna 1387. Liettuan suuriruhtinaskunnan (1263–1795) myötä Liettuan balteille alkoi kehittyä yhteinen kansallishenki. Puola-Liettuan (1569-1795) aikana kehittyivät läheiset suhteet puolalaisten ja liettualaisten välille, vaikka ne eivät aina ole olleetkaan hyvät.lähde?
Ensimmäinen liettuaksi julkaistu kirja on katekismus (Catechismusa prasty szadei). Sen julkaisemisen toteutti Martynas Mažvydas vuonna 1547 Königsbergissä. Liettuan kieli oli pitkään toisarvoisessa asemassa ja yläluokka käytti kielenään saksaa tai puolaa. Tämä tilanne johti kielen puhujien määrän vähenemiseen ja sitä myöten myös liettualaisten määrän vähenemiseen, kun monet liettualaiset omaksuivat puolalaisen tai saksalaisen identiteetin. Tilanne paheni Venäjän keisarikunnan hallitessa Liettuaa, tällöin alkoivat voimakkaat venäläistämistoimet liettualaisia vastaan ja liettuan käyttö yleisillä paikoilla kiellettiin. Tuolloin pelättiin jopa liettuan kielen ja kansallisen identiteetin häviämistä kokonaankenen mukaan?.lähde?
Maaorjuus lakkautettiin Liettuassa 1860-luvun alussa. Puolan kapinan yhteydessä vuosina 1863–1864 liettualaiset nousivat kapinaan Venäjän herruutta vastaan, mutta heidät kukistettiin verisesti. 1800-luvun lopussa alkoi liettualaisten kansallinen herääminen. Liettua itsenäistyi ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja liettualle saatiin virallinen kirjakieli. Uusi Liettuan valtio sai kuitenkin vain pienen osan niistä alueista joita se oli historian aikana hallinnut. Liettuan historiallinen pääkaupunki Vilna joutui Puolalle Puolan-Liettuan sodan jälkeen. Memelin mandaattihallintoalue luovutettiin Saksalle 1939. Neuvostoliitto miehitti Liettuan samana vuonna ja Liettuasta tuli Liettuan sosialistinen neuvostotasavalta. Liettualaiset yhteisöt Itä-Preussissa tuhoutuivat melkein kokonaan sodan aikana, kun suurin osa heistä pakeni Saksaan muiden alueen asukkaiden tavoin vuonna 1944.lähde?
Levinneisyys

Suurin liettualaisten keskittymä on Liettuassa, jossa oli vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan 2 815 700 etnistä liettualaista. Liettualaiset voidaan jakaa viiteen alaryhmään, jotka ovat žemaičiait, suvalkiečiait, aukštaičiait, dzūkait ja prūsait. Näistä viimeinen ryhmä, prūsait, olivat Itä-Preussissa asuneita liettualaisia ja he ovat nykyisinmilloin? hävinneet lähes täydellisesti. Suurissa kaupungeissa asuvat liettualaiset eivät yleensä miellä itseään kuuluvaksi mihinkään näistä ryhmistä, vaan mieltävät itsensä pelkiksi liettualaisiksi. Vanhoja liettualaisia vähemmistöjä on Puolassa, Valko-Venäjällä, Saksassa sekä Latviassa.lähde?
Siirtolaisuus on luonut suuria liettualaisyhteisöjä ympäri maailmaa, tahti on kiihtynyt sen jälkeen kun Liettua liittyi Euroopan unioniin, mikä mahdollistaa työvoiman vapaan liikkumisen. Eniten liettualaisia on siirtynyt Yhdysvaltoihin, Britanniaan, Kanadaan, Saksaan, Irlantiin ja Espanjaan. Liettuassa on vaara että suuresta maastamuuttajien määrästä ja alhaisen syntyvyyden takia Liettuassa tullaan törmäämään vakaviin väestöllisiin ongelmiin lähitulevaisuudessamilloin?kenen mukaan?.lähde?
Genetiikka

Liettuan väestö on geneettisesti hyvin homogeenistä ja erot vähemmistöjenkin välillä ovat pieniä. Vuonna 2004 tehdyn tutkimuksen mukaan liettualaiset ovat sukua slaaveille sekä suomalais-ugrilaisille kansoille. Liettualaisten läheisimmät geneettiset sukulaiset ovat latvialaiset ja virolaiset. Liettualaisista 14 prosentilla on CCR5-D32-geeni, joka aiheuttaa immuniteetin HI-virukselle. Muunnoksen oletetaan syntyneen mustan surman vaikutuksesta väestöön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liettualaiset Wikimedia Commonsissa
Liettualaisten historialliset alaryhmät
Freedom House

| Freedom House |
| --- | --- |

Perustettu:  31. lokakuuta 1941
Tyyppi:  yleishyödyllinen yhteisö
Toimiala:  demokratia, poliittiset vapaudet, ihmisoikeudet
Päämaja:  Washington DC, Yhdysvallat
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Puheenjohtajat:  Michael Chertoff, Michael J. Abramowitz
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vapaustilanne vuodelta 2020
  Vapaa (83 maata)
  Osittain vapaa (63 maata)
  Ei-vapaa (49 maata)
Kartta vuoden 2017 raportista, sinisellä merkityt maat ovat Freedom Housen mukaan edustuksellisia demokratioita eli niihin on valittu poliittiset päättäjät demokratian arvojen mukaan.
Freedom House on yhdysvaltalainen laitos, joka sanoo työskentelevänsä demokratian ja vapauden puolesta. Järjestön perustivat lukuisat henkilöt vuonna 1941, perustajien joukossa oli muun muassa Eleanor Roosevelt.
Freedom House julkaisee raportissaan vuosittain luettelon, jossa arvioidaan maailman maat vapaiksi, osittain vapaiksi ja ei-vapaiksi. Luokittelussa otetaan huomioon niin poliittinen kuin ihmistenkin vapaus. Freedom House on muun muassa pudottanut Vladimir Putinin aikana Venäjän osittain vapaasta ei-vapaaksi maaksi. Esimerkiksi Kuuba on mainittu koko sosialistisen historiansa ajan ei-vapaaksi huonoimmilla mahdollisilla arvosanoilla. Samaan arvosanaan pääsevät muun muassa Pohjois-Korea, Sudan, Turkmenistan, Uzbekistan, Libya, Syyria ja Tiibet.
Freedom House ei anna objektiivisia perusteluja luokitteluilleen, vaan pisteyttää maita pistein 1–7 erilaisten kysymysten perusteella, esimerkiksi: ”Kohdellaanko väestöä yhdenvertaisesti lain edessä?” niin, että 7 on heikoin tilanne ja 1 on paras tilanne.
Rahoitus

Freedom Housea rahoittavat lukuiset säätiöt, kuten Lynde and Harry Bradley Foundation, Sarah Scaife Foundation ja Soros Foundation. Se saa 2/3 tuloistaan Yhdysvaltain hallitukselta, National Endowment for Democracyn, Yhdysvaltain kehitysyhteistyöviraston ja sisäministeriön kautta.
Kritiikki

Koska Freedom Housella on läheiset yhteydet Yhdysvaltain hallintoon, muun muassa Noam Chomsky ja Edward S. Herman kritisoivat kirjassaan Manufacturing Consent sen suhtautuvan arvioitaviin maihin sen mukaan, ovatko ne hyödyksi Yhdysvaltojen intresseille. Räikeimpänä esimerkkinä Chomsky ja Herman pitävät sitä, kun Freedom House kuvaili El Salvadoria 1980-luvulla hallinneen ja omia kansalaisiaan murhanneen hallinnon järjestämiä vaaleja ”ihailtavaksi”.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Freedom House
Freedom House: when "freedom" is only a pretext, Voltaire Network, September 2004
What is "good" press freedom? The difficulty of measuring freedom of the press worldwide, Christina Holtz-Bacha, 2004.
Freedom House Publications
Suomen taloushistoria

Suomen taloushistoria alkaa esihistorialliselta ajalta, jatkuu Ruotsin ja Venäjän vallan ajalta itsenäisyyteen ja siitä uusimpana Suomen aikaan osana Euroopan rahaliitto EMUa.
Tavarat ja raaka-aineet ovat liikkuneet Suomessa ja sen nykyisten rajojen yli jo esihistoriallisella ajalla. Käyttötavaroita tuotiin Itämeren piiristä, ylellisyystavaroita kuten kultakoruja kauempaakin. Ensimmäisiin vientituotteisiin kuuluivat turkikset. Maanviljely alkoi kaskeamisesta, mutta Baltiasta levinnyt karjatalous auttoi peltojen lannoittamisessa ja peltoviljelyn lisääntymisessä.
Kaupungistuminen alkoi keskiajalla. Kun suurvallat varustivat laivastojaan, Suomi tuotti niiden tarpeisiin tervaa. 1800-luvun puolivälissä Suomi oli yksi Euroopan köyhimmistä maista. Seuraavan 150 vuoden aikana Suomen talouskasvu oli Japanin jälkeen maailman toiseksi nopeinta.
1980-luvun nousukautta seurasi pankkikriisi ja maan taloushistorian syvin lama. Seuraava kriisi saapui 2008 Yhdysvaltojen asuntomarkkinoista alkaneen kriisin levitessä Eurooppaan. Tästä lamasta Suomi on noussut muuta Eurooppaa hitaammin.
Markan kolikko vuodelta 1990.
Esihistoriallinen Suomi (–1150)

Nykyisen Suomen alue oli jo kivikaudella (n. 10 000–1 500 eaa.) osa laajaa vaihdantaverkostoa. Esimerkiksi piikivi tuli Suomeen nykyisen Venäjän alueelta. Maanviljely ja karjanhoito saapuivat Suomeen kauden lopulla Baltiasta, mutta metsästys ja keräily pysyivät vielä pitkään pääelinkeinoina varsinkin sisämaassa.
Pronssikauden (1 500–500 eaa.) vilkas kauppa ulottui myös Suomeen. Valumuottilöydöt todistavat myös paikallisesta erikoistumisesta pronssinvalantaan.
Pronssikauden jälkeisen arkeologisesti vähälöytöisen jakson jälkeen kauppa yleistyi taas roomalaisella rautakaudella. Rautaesineitä tuotiin maahan mutta niitä myös valmistettiin itse järvi- ja suomalmista. Maanviljely alkoi kaskeamisesta, karjanpidosta saatiin lantaa peltojen lannoitteeksi. Muinaispelloilla on viljelty mm. ohraa, ruista, kauraa ja pölkkyvehnää. Kotieläiminä tunnettiin jo pronssikaudella koiran lisäksi lehmä, sika, lammas ja vuohi. Käyttötavaroita tuotiin Itämeren piiristä, ylellisyystavaroita kuten kultakoruja kauempaakin. Vauraus on ehkä perustunut turkiskauppaan.
Ruotsin vallan aika (1150–1809)

Ruotsin vallan aikana Suomeen perustettiin ja kehittyi kaupunkeja kuten Turku ja Viipuri, joista muodostui myös paikallisia kaupan keskuksia. Maa- ja metsätalous olivat silti pääelinkeinoja.
1600-luvulla oli monia katovuosia, ja maataloudella oli vaikeaa. Maanviljelyn ohella tuloja saatiin etelässä raudasta, muualla tervasta ja Länsi-Suomessa tervan lisäksi sahatavarasta. Tervalla oli kysyntää suurvaltojen kasvavissa laivastoissa, mutta sen tuottaminen oli kannattavaa vain hyvien kulkuyhteyksien varrella. Rannikoilla kalastettiin silakkaa, jokivarsilla lohta. Porotalous nousi merkittäväksi elinkeinoksi Lapissa vasta 1700-luvulla.
Vallitseva talousoppi oli 1700-luvulla merkantilismi. Sen mukaan valtion piti pyrkiä ylijäämäiseen maksutaseeseen, ja kotimaista tuotantoa suojeltiin tuontia rajoittamalla. Siihen pyrittiin Ruotsissa säätämällä tuoteplakaatti-niminen asetus, jossa määrättiin, että ulkomaalaiset laivat saivat tuoda Ruotsiin vain oman maansa tuotteita. Ruotsin oma merenkulku hyötyi siitä, joskin melko vähän. Koska monien tuotteiden (viljan ja suolan) tarjonta väheni, niiden hinnat nousivat.
Ruotsin vallan loppuaikoina hitaasti viriävää teollisuutta (Suomen varhaisteollisuus) edustivat ruukit, lasitehtaat, sahat ja laivanrakentajat. Terva oli edelleen tärkein vientituote.
Suomen suuriruhtinaskunnan aika (1809–1917)

Venäjän vallan aikana Suomea muokattiin vuorostaan Venäjän osaksi. Tätä perua on esimerkiksi Suomen Länsi-Euroopasta poikkeava rautateiden raideleveys. Suomen teollistuminen sai vauhtia 1860-luvulla sahateollisuudesta, mutta vielä vuonna 1900 sai 73 % kansasta elantonsa maanviljelystä.
Suomen suuriruhtinaskunnan aika (1809–1917) > Tehdasteollisuuden synty

Tehdasteollisuus voimistui laajeni koko 1800-luvun ajan. Monet tehtaita perustaneet yrittäjät olivat taustaltaan kauppiaita. Tekstiiliteollisuus taas sai yrittäjänsä teknisen alan osaajista ja työnjohtajista. Virkamiehet ja akateemisesti koulutetut olivat aktiivisia panimojen ja kemiantehtaiden perustajia. Sen sijaan on väärä käsitys, että apteekkarit olisivat olleet erityisen aktiivisia tehtaiden perustamisessa.
Perustetut tehtaat siirtyivät usein ajan mittaan varakkaammille omistajille, ja syntyi entistä suurempia monialaisia yrityksiä. Osakeyhtiöt alkoivat yritysmuotona yleistyä vasta vuosisadan puolivälin jälkeen, sen jälkeen kun osakeyhtiöasetus säädettiin 1864. Teollisuutta edisti myös ulkomaisten tehtailijoiden tulo Suomeen. Suurimmat ulkomaalaisten yrittäjien ryhmät olivat ruotsalaiset, venäläiset ja saksalaiset. Ulkomaalaisten perustamat yritykset olivat usein paljon suurempia kuin suomalaisten, joten heidän vaikutuksensa Suomen talouteen oli suuri.
Suomen suuriruhtinaskunnan aika (1809–1917) > Rahatalouteen siirtyminen

Kun puun ja voin kysyntä kasvoivat ja viljan tuonti vapautui, kaskiviljely loppui ja painopiste siirtyi viljanviljelystä karjatalouteen. Samalla Suomi siirtyi vaihdantataloudesta rahatalouteen. Vuonna 1860 Suomi sai oman rahan, markan.
Suomen tärkeimmät kauppakumppanit olivat Venäjä, Saksa ja Englanti. Tärkein tuontitavara oli vilja, jota tuotiin Venäjältä ja Saksasta. Ensimmäisen maailmansodan aikana viljaa tuotiin ainoastaan Venäjältä.
Vuosina 1859–1868 lakkautettiin pakollinen ammattikuntalaitos ja vuonna 1879 säädettiin täysi elinkeinovapaus.
Suomen suuriruhtinaskunnan aika (1809–1917) > Talouskasvu ja väestön lisääntyminen

Suomi oli 1800-luvun puolivälissä yksi Euroopan köyhimmistä maista. Tosin tarkkaa kansantalouden kirjanpitoa ei ole vuotta 1860 edeltävältä ajalta. Taloudellista kehitystä on kuitenkin voitu selvittää verotuksen (päivätyön verohinnan) avulla. Selvitysten mukaan kokonaistuotanto laski 1700-luvulta vuoteen 1820 asti, pysyi sitten tasaisena noin 20 % aikaisempaa korkeampana vuoteen 1870 asti ja nousi sen jälkeen ripeästi ja yhtämittaisesti vuoteen 1913 asti. Talouskasvua vuosina 1860–2010 on tutkittu laajassa tutkimushankkeessa, jonka tulosten mukaan tuolla jaksolla talous kasvoi 24-kertaiseksi, ja itsenäisyyden aikana 15-kertaiseksi. Kasvuvauhti on ollut Japanin jälkeen maailman toiseksi nopein.
Suomen taloudellinen kehitys suuriruhtinaskunnan aikana on jaettavissa neljään jaksoon:
Vuosina 1810–1840 taloudellinen kehitys oli vähäistä. Maatalouden tuotantorakenne oli vanhanaikainen. Kansantalous oli sulkeutunut ja ulkomaankaupan osuus vähäinen. Väestönkasvu oli nopeaa (1,1 % vuodessa).
Vuosina 1840–1870 taloudellinen kasvu oli aiempaa nopeampaa, mutta kuitenkin selvästi alle prosentin vuodessa. Talous oli kuitenkin epävakaa, sillä maa kärsi muun muassa Krimin sodasta ja 1860-luvun nälkävuosista. Teollisuustuotanto kasvoi, mutta hitaasti. Ulkomaankaupan osuus taloudesta lisääntyi. Väestönkasvu oli 0,7 % vuodessa.
Vuosina 1870–1890 taloudellisen kasvun vauhti oli 1,0 % vuodessa. 1870-luvun alussa koettiin voimakas nousukausi, mutta sitä seurasi maailmantalouden ”pitkä lama”. Tehdasteollisuus ja ulkomaakauppa voimistuivat. Väestönkasvu oli huipussaan: 1,5 % vuodessa.
Vuosina 1890–1913 taloudellinen kasvu oli aiempaa nopeampaa, 1,5 % vuodessa. Kasvu oli myös vakaata. Ulkomaankaupan osuus taloudesta pysyi ennallaan, ja kotimaankauppa vilkastui. Maatalouden tuotantorakenne muuttui, kun lypsykarjatalous kehittyi. Väestönkasvu hidastui maastamuuton takia, mutta se oli silti 1,1 % vuodessa.
Suuriruhtinaskunnan ajasta nykyaikaan on Työn tuottavuus 30-kertaistunut 150 vuodessa, mutta työllisyysaste on silti pysynyt melkein paikallaan 70 prosentissa. Professori Matti Pohjolan mukaan markkinat luovat uusia työpaikkoja poistuvien tilalle.