stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Onion

The Onionin Broadwayn toimitus
The Onion on yhdysvaltalainen, 1988 perustettu uutisorganisaatio, joka käsittelee ajankohtaisia uutisia ja teemoja satiirin kautta. Uutisoidut tapahtumat voivat olla sekä todellisia että kuvitteellisia.
The Onion on julkaissut vuodesta 1996 lähtien "uutissivustoa" Onion News Network, joka käsittelee satiirina kansainvälisiä, kansallisia ja paikallisia uutisia. Uutissatiiria levitetään myös oman Youtube-kanavan kautta. The Onion oli alun perin painettu viikkolehti, jota alettiin julkaista 1988. Lehden levikki oli 400 000 kappaletta. Painetun lehden toimittaminen loppui vuonna 2013.
Marraskuussa 2024 sivusto ilmoitti ostaneensa salaliittoteoreetikko Alex Jonesin ylläpitämän InfoWars-sivuston konkurssihuutokaupassa.
Omistus

Vuonna 2016 liikemies Haim Sabanin pääasiassa Yhdysvaltain espanjankielista mediaa omistanut Univision Communications osti 40 % aiemmin itsenäisestä The Onionista. Univisionin mediat kuuluivat Fusion Media Groupiin, jonka se perusti 2013 Disneynselvennä kanssa. Yhtiö osti The Root -verkkosivuston ja Gawker Median. Vuonna 2019 Univision myi Gizmodo Media Groupin, johon kuuluivat mm. The Onion ja Gawker Great Hill Partners -sijoitusyhtiölle. Tästä yhtiöstä tuli G/O Media.
Nykyisin The Onion kuuluu G/O Media -ryhmään, jonka muita julkaisuja ovat muun muassa myös Gizmodo, Kotaku, Jalopnik, Deadspin, Jezebel, The Root, The A.V. Club, The Takeout, The Inventory ja Quartz.lähde?
Fakta ja fiktio sekoittuvat

The Onion tuottaa uutissatiirinsa usein todentuntuisina ja todenmukaisissa ympäristöissä. Kymmenet uutistuottajat ympäri maailman ovatkin erehtyneet julkaisemaan tai siteeraamaan The Onionin fiktiivisiä uutisia todellisina.
Vuonna 2012 The Onion valitsi Kim Jong-unin seksikkäimmäksi elossa olevaksi mieheksi. Kiinan kommunistisen puolueen virallinen äänenkannattaja Kansan päivälehti julkaisi uutisen omalla englanninkielisellä sivustollaan ja lisäsi siihen 55 valokuvan slideshow'n Kimistä.
Aiheesta muualla

The Onion -uutissivut
Virallinen Youtube-kanava
Daisy Edgar-Jones

| Daisy Edgar-Jones |
| --- | --- |
 Daisy Edgar-Jones vuonna 2021.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1998 (ikä 26) Islington, Lontoo
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Daisy Edgar-Jones (s. 24. toukokuuta 1998 Islington, Lontoo) on brittiläinen näyttelijä. Hän on näytellyt tv-sarjassa Normaaleja ihmisiä, jonka ansiosta hänestä tuli tähti. Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli Suon villi laulu (2022).
Edgar-Jones vietti lapsuutensa Pohjois-Lontoossa Muswell Hillsissä. Vanhemmat ovat tv-alalla, äiti leikkaajana ja isä Skyn kanavajohtajana. Hän sai ensimmäisen roolinsa 15-vuotiaana mutta elokuvaa ei kuitenkaan tehty. Hän oli näyttelijänä National Youth Theatressa ja teki pieniä rooleja erilaisissa tuotannoissa sekä ennen koronaviruspandemiaa lontoolaisen Almeida-teatterin näytelmässä Albion, jossa The Guardianin kriitikko piti häntä hurmaavana.
Edgar-Jones on saanut Critics’ Choice Movie Awards-, Bafta- ja Golden Globe -palkintojen ehdokkuudet.
Zigmantas Balčytis

| Zigmantas Balčytis |
| --- | --- |

Liettuan pääministeri (väliaikainen)
 1. kesäkuuta 2006 – 4. heinäkuuta 2006  
Edeltäjä:  Algirdas Brazauskas
Seuraaja:  Gediminas Kirkilas
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. marraskuuta 1953 (ikä 71) Šilute, Liettua
Tiedot
Puolue:  Lietuvos socialdemokratu partija - LSDP
Aiheesta muualla
balcytis.lt
Zigmantas Balčytis (s. 16. marraskuuta 1953 Šilutėn kunnallispiiri) on liettualainen poliitikko ja entinen talousministeri. Hän toimi väliaikaisena Liettuan pääministerinä kuukauden ajan vuonna 2006. Balčytis on Liettuan sosiaalidemokraattisen puolueen jäsen.
Hän oli Euroopan parlamentin jäsen sosialistien ja demokraattien ryhmässä vaalikausilla 2009–2014 ja 2014–2019.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zigmantas Balčytis Wikimedia Commonsissa
Zigmantas Balčytis Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Algirdas Brazauskas | Liettuan pääministeri (väliaikainen) 1. kesäkuuta 2006 – 4. heinäkuuta 2006 | Seuraaja: Gediminas Kirkilas |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  MEP-hakemisto
Lopinaviiri

| --- | --- |


Lopinaviiri
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(2S)-N-[(2S,4S,5S)-5-[[2-(2,6-dimetyylifenoksi)asetyyli]amino]-4-hydroksi-1,6-difenyyliheksan-2-yyli]-3-metyyli-2-(2-okso-1,3-diatsinan-1-yyli)butanamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 192725-17-0
ATC-koodi: J05AR10
PubChem CID: 92727
DrugBank: DB01601
Kemialliset tiedot
Kaava: C37H48N4O5 
Moolimassa: 628,794
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 124–127 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 98–99 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio: ulosteiden mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Lopinaviiri (C37H48N4O5) on peptidomimeettinen eli peptidien rakennetta ja ominaisuuksia matkiva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä HIV-infektioiden hoidossa. Lopinaviiri kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa lopinaviiri on kiteistä ainetta. Yhdiste on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky liuotettuna metanoliin on -22,9. Lopinaviiri kuuluu proteaasin estäjiin. Se inhiboi HI-viruksen lisääntymisen kannalta oleellisia proteaasientsyymejä ja näin virusten lisääntyminen estyy. Lopinaviiriä annetaan yhdessä ritonaviirin kanssa. Ritonaviiri estää lopinaviiriä metaboloivia maksan entsyymejä ja täten pidentää lopinaviirin vaikutusaikaa ja parantaa sen tehoa. Lopinaviiri on usein ensimmäinen valinta proteaasien estäjäksi.
Haittavaikutukset

Tyypillisimpiä lopinaviirin aiheuttamia haittavaikutuksia ovat huonovointisuus, oksentelu ja ripuli. Lääkeaine aiheuttaa usein myös lipidiaineenvaihdunnan häiriöitä kuten kolesterolin ja triglyseridien tavallista suurempaa määrää veressä.
Tom Lysiak

| Tom Lysiak |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1953 High Prairie, Alberta
Kuollut: 30. toukokuuta 2016 (63 vuotta)
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  the Bomb
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pelinumero:  12
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1973–1986
Seurat:  Atlanta Flames (NHL) Chicago Black Hawks (NHL)
NHL-varaus:  2. varaus, 1973 Atlanta Flames
WHA-varaus:  23. varaus, 1973 Houston Aeros
Thomas James ”Tom” Lysiak (22. huhtikuuta 1953 High Prairie, Alberta – 30. toukokuuta 2016) oli kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan pääasiassa keskushyökkääjä. Sukutaustaltaan hän oli puolalainen.lähde?
Ura > Juniorivuodet

Ennen ammattilaisuraansa Lysiak pelasi vuosina 1970–1973 kolmen kauden ajan Medicine Hat Tigersissa juniorisarja Western Canada Hockey Leaguessa (WCHL). Kahdella jälkimmäisellä kaudella hän oli seuransa ja koko liigan paras pistemies viimeistellen kaudella 1971–1972 143 pistettä (46 maalia ja 97 syöttöpistettä) 68:ssa runkosarjaottelussa ja kaudella 1972–1973 154 pistettä (58 maalia ja 96 syöttöpistettä) 67:ssä runkosarjaottelussa. Hänet nimettiin molempina kausina liigan ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja vuonna 1973 hän johdatti seuransa WCHL:n mestaruuteen ollen pudotuspelien paras pistemies 39:llä tehopisteellä (12 maalia ja 17 syöttöpistettä) 17:ssä ottelussa.
Ura > Ammattilaisura

Atlanta Flames varasi Lysiakin NHL:ään numerolla kaksi vuoden 1973 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella. Myös WHA-seura Houston Aeros varasi hänet samana vuonna, mutta hän valitsi NHL:n WHA:n sijasta. Lysiak aloitti NHL-uransa heti varausvuonnaan debytoiden 10. lokakuuta 1973 ottelussa New York Islandersia vastaan. Hän nousi seuransa tärkeimpien pelaajien joukkoon jo tulokaskaudellaan ollen seuransa paras pistemies. Hän oli Atlanta Flamesin eniten pisteitä tehnyt pelaaja myös neljällä seuraavalla kaudella, ja parhaat tehonsa hän teki kaudella 1975–1976, 82 pistettä, 31 maalia ja 51 syöttöpistettä, 80:ssä ottelussa. Lysiak pelasi Flames-vuosinaan kolmesti NHL:n tähdistöottelussa, vuosina 1975, 1976 ja 1977, ja samoina vuosina hänet palkittiin myös Flamesin sisäisellä seuran arvokkaimman pelaajan palkinnolla Ellmans Trophylla. Hän toimi seuransa kapteenina puolentoista vuoden ajan syyskuusta 1977 maaliskuuhun 1979.
Maaliskuussa 1979 Atlanta Flames myi Lysiakin Chicago Black Hawksiin yhdessä Pat Ribblen, Greg Foxin, Harold Phillipoffin ja Miles Zaharkon kanssa vaihdossa Ivan Boldireviin, Phil Russelliin ja Darcy Rotaan. Siirto oli hänelle yllätys, sillä hän oli juuri solminut Flamesin kanssa monivuotisen jatkosopimuksen. Black Hawksissa Lysiak pelasi kauden 1978–1979 lopun ja seuraavat seitsemän täyttä kautta. Pisteiden valossa parhaalla kaudellaan Chicagossa, kaudella 1981–1982, hän viimeisteli 82 pistettä 71:ssä runkosarjaottelussa, 32 maalia ja 50 syöttöpistettä, ja 15 pistettä 15:ssä pudotuspeliottelussa, kuusi maalia ja yhdeksän syöttöpistettä. Edeltävällä kaudella 1980–1981 hän oli Black Hawksin paras pistemies 76:lla pisteellään (21 maalia ja 55 syöttöpistettä) 72:ssa runkosarjaottelussa. Kaudella 1983–1984 Lysiak joutui olemaan pelikiellon takia sivussa 20 runkosarjaottelua kampitettuaan linjatuomari Ron Foytin Hartford Whalersia vastaan pelatussa ottelussa. Pelikielto on kuulunut pitkään NHL-historian pisimpiin. Seuraava sitä pidempi jäällä tapahtuneesta annettu oli Dale Hunterin 21:n ottelun pelikielto vuodelta 1993.
Tom Lysiak lopetti pelaajauransa vuonna 1986, oltuaan kaudella 1985–1986 sivussa suuren osan otteluista loukkaantumisten vuoksi. Hän pelasi 13 kautta kestäneellä NHL-urallaan 919 runkosarjaottelua tehoin 292 maalia ja 551 syöttöpistettä. Pudotuspeleissä hän esiintyi 76:ssa ottelussa tehden 63 pistettä, 25 maalia ja 38 syöttöpistettä. Plus/miinus-tilastossa hän saavutti parhaan lukemansa kaudella 1974–1975, +23.
Ura > Maajoukkue

Lysiak pelasi urallaan jääkiekon kansainvälisissä arvokilpailuissa yhtenä vuonna. Hän oli voittamassa Kanadalle pronssia jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa 1978. Lysiak pelasi turnauksessa seitsemän ottelua ja teki kaksi tehopistettä.
Aiheesta muualla

Tom Lysiak The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Jumalanpalvelus

Messu saksalaisessa kirkossa.
Jumalanpalvelus on uskonnollisen yhteisön hartaudenharjoitusta vakiintunein muodoin. Kristinuskossa jumalanpalvelus on seurakunnan kokoontuminen. Tavallisesti jumalanpalvelus järjestetään sunnuntaina ja kirkollisina juhlapäivinä aamupäivällä seurakunnan pyhäkössä eli kirkossa. Jumalanpalveluksessa lauletaan virsiä tai muuta uskonnollista musiikkia. Yleensä seurakunnan pappi lukee määrättyjä Raamatun kappaleita ja selittää niitä puheessaan eli saarnassa. Jumalanpalveluksessa myös rukoillaan. Perinteinen jumalanpalvelusmuoto on messu eli ehtoollisjumalanpalvelus.
Jumalanpalveluksen järjestäminen vaihtelee kirkkokunnan ja tunnustuksen välillä. Joillakin kristillisillä yhteisöillä jumalanpalvelus voi olla tiukasti säädeltyä liturgisella muodolla. Toisissa jumalanpalvelus suunnitellaan paikallisten johtajien tai seurakunnan käytäntöjen mukaan. Nykyisin kristillisten kirkkokuntien ryhmien jumalanpalvelusperinteet voidaan jakaa yleisesti baptistiksi, anabaptistisiksi, metodisteiksi, helluntailaisiksi, evankelikaalisiksi ja itsenäisiksi, reformoiduiksi, luterilaisiksi, anglikaanisiksi ja episkopaalisiksi, katolisiksi ja ortodoksisiksi.
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa jumalanpalveluksella tarkoitetaan jumalanpalveluselämään kuuluvaa tapahtumaa, esimerkiksi messua, sanajumalanpalvelusta, kirkollisia toimituksia ja rukoushetkeä.
Jumalanpalvelusten yleinen maisema on muuttunut 2000-luvun alusta lähtien, kun päälinjan protestanttikirkkojen osallistujamäärät ovat laskeneet, kun taas evankelikaalisten ja tunnustuskuntiin kuulumattomien kirkkojen osallistujamäärä on pysynyt ennallaan tai kasvanut.
Historia

Kristillinen jumalanpalveluskäytäntö juontaa juurensa juutalaisesta kulttuurista, jolloin juutalaiset kokoontuivat sapattina synagogaan lukemaan Tooraa ja keskustelemaan ”päivän tekstistä”. Oppineiden Talmudin opetuksilla oli myös sijansa. Kristillinen jumalanpalvelus on muotoutunut ehtoollisen ympärille, jota alkukirkossa vietettiin sunnuntai-aamuna. Alkuseurakunta vietti raamatullisen käskyn mukaista yhteyden ja muiston ateriaa, usein kodeissaan, mutta vainojen aikana myös muualla. Eri puolilla jumalanpalvelus sai alueellisesti yhtenäisiä muotoja. Merkittävimmät erot olivat läntisen kirkon ja itäisen kirkon (katolisen ja ortodoksisen kirkon) välillä. Läntisessä Euroopassa vallitsevaksi muodoksi tuli niin sanottu roomalainen riitus, joka on edelleen pohjana muun muassa Suomen evankelis-luterilaisen kirkon messulle.
Uudella mantereella Yhdysvalloissa kehitettiin myös uusia muunnelmia vanhemmista jumalanpalvelusmuodoista. Joidenkin tunnustuskuntien sisällä voidaan käyttää useita erilaisia jumalanpalvelusmenetelmiä, jotka vaihtelevat kirkon hyväksymien liturgisten ohjeiden tarkasta noudattamisesta paikalliseen vapauteen. Nykyaikana jumalanpalvelustapojen lainaaminen on yleistynyt internetin käytön myötä. Väestön monipuolistuessa etnisesti myös jumalanpalveluskäytännöt, kielet ja ilmaisut ovat monipuolistuneet.
Nykyaikainen jumalanpalvelustapa syntyi Yhdysvalloissa 1900-luvun jälkipuolella, erityisesti 1990-luvun alussa. Nykyaikaisen jumalanpalveluksen käsite edustaa laajaa ilmiölle ominaisten ja siihen liitettyjen käytäntöjen kokonaisuutta. Toistuvia piirteitä ovat seurakuntalauluun käytetyn ajan pidentäminen, nykymusiikista johdetun musiikin käyttäminen ja musiikin keskeinen asema, nykyaikaisen kielen käyttö ja halu mukauttaa jumalanpalvelusta nykyihmiselle, fyysinen ilmaisu, epämuodollisuus, sähköiset toteuttamismuodot sekä ajanvieton suosiminen liturgisten tekstien sijasta. Myös taiteellinen ilmaisu, kuten draama ja tanssi ovat yleisiä.
Perinteet > Katolinen jumalanpalvelus

Katolisen perinteen mukainen jumalanpalvelus on luonteeltaan liturginen ja sitä säännellään Pyhän istuimen vahvistamien normien mukaisesti. Sen keskiössä ovat sakramentit – ensisijaisesti ehtoollinen – yhteisö ja julistettu sana. Vatikaanin II kirkolliskokouksen myötä (1962–1965) katolinen jumalanpalvelus on kokenut laajan uudistuksen. Liturgiakonstituutiosssa (1963) annettiin yleiset periaatteet liturgian uudistamiseksi ja edistämiseksi. Siinä annettiin myös erityissuosituksia ehtoollisesta ja muista sakramenteista, jumalanpalveluksesta, kirkkovuodesta, musiikista, liturgisesta taiteesta ja kalusteista.
Katolisissa kirkoissa messuja saattaa olla useita yhden päivän aikana. Katolinen jumalanpalvelus alkaa alkuvirrellä, jonka ajaksi seurakunta nousee seisomaan. Ennen ehtoollisen jakamista pappi valmistaa ehtoollista, jolloin hän ensin nostaa ehtoollisleipien pateenin ja myöhemmin ehtoollismaljan. Yleisiä katolisessa jumalanpalveluksessa luettuja rukouksia ovat eukaristiset rukoukset.
Perinteet > Ortodoksinen jumalanpalvelus

Eukaristia, joka tunnetaan yleisesti jumalallisena liturgiana, on ortodoksisen kirkon tärkein yhteinen jumalanpalvelus. Sitä voidaan viettää tavallisesti vain kerran päivässä. Sitä vietetään aina sunnuntaisin ja suurina juhlapäivinä. Vaikka päivittäinen liturgia ei ole seurakunnissa tavallista, sitä voidaan viettää kaikkina päivinä lukuunottamatta pitkäperjantaita ja useimpia paastonajan arkipäiviä.
Suomen ortodoksisessa kirkossa jumalanpalveluksista käytetään muun muassa nimityksiä liturgia ja vigilia. Liturgia on päiväjumalanpalvelus, jossa on Herran Pyhä Ehtoollinen eli eukaristia. Vigilia on iltajumalanpalvelus, joka koostuu ehtoopalveluksesta ja aamupalveluksesta, eikä siinä siten vietetä ehtoollista. Ortodoksisessa kirkossa on myös useita muita pienempiä tai lyhyempiä jumalanpalveluksia ja rukoushetkiä.
Perinteet > Luterilainen jumalanpalvelus

Luterilaisessa kirkossa jumalanpalveluksella tarkoitetaan kirkon jumalanpalveluselämään kuuluvaa tapahtumaa, kuten esimerkiksi messua, kastetta, hautaan siunaamista tai rukoushetkeä. Luterilaisen käsityksen mukaan myös arkinen elämä on jumalanpalvelusta. Martti Lutherin 1500-luvulla laatimat liturgiat vaikuttavat yhä nykyiseen luterilaiseen jumalanpalvelukseen. Nämä alkuperäiset liturgiat ovat kokeneet myöhemmin 1700-luvulla muutoksia pietistisen matalakirkollisuuden, tunnustuksellisen restauraation ja korkeakirkollisuuden myötä.
Luterilainen jumalanpalvelus heijastaa yhteistä ekumeenista linjaa sanan ja sakramentin välisestä tasapainoa. Suomessa luterilaiseen messuun sisältyy avaussanat, rippi, kolme raamatunlukua, saarna ja uskontunnustus, esirukous ja kolehti, ehtollinen ja lähettäminen.
Perinteet > Helluntailainen jumalanpalvelus

Helluntailainen jumalanpalvelus on helluntaiseurakunnan viikottaiseen ohjelmaan kuuluva tilaisuus, jota kutsutaan myös seurakunnan kokoukseksi. Helluntailainen kokous noudattaa vapaakirkollista tyyliä. Kokouksen keskeinen elementti on  seurakunnan pastorin tai vierailevan puhujan pitämä saarna ja kokous huipentuu alttarikutsuun. Saarnan lisäksi kokouksessa on ylistysmusiikkia ja todistuspuheenvuoroja. Usein kokouksen yhteydessä järjestetään pyhäkoulua lapsille.
Ajankohta

Suurin osa kristikunnasta kokoontuu jumalanpalvelukseen sunnuntaisin, mutta esimerkiksi Seitsemännen päivän adventistit kokoontuvat lauantaisin. Sunnuntai on kristinuskossa Jeesuksen ylösnousemuksen päivä, viikon ensimmäinen päivä ja sapatin jälkeinen päivä. Nykyään käytössä olevan viikkojärjestyksen mukaan maanantai on viikon ensimmäinen päivä, mutta tämä muutos on tehty varsin myöhään, vuonna 1973. Aikaisemmin sunnuntai oli viikon ensimmäinen päivä ja tämä käytäntö on ollut voimassa koko ajan Suomen ortodoksisessa kirkossa. Suomessa evankelis-luterilainen kirkko ja ortodoksinen kirkko järjestävät seurakunnissaan pääjumalanpalveluksen jossain seurakunnan kirkossa sunnuntaina yleensä kello 10. Seurakunnan pääjumalanpalvelus, josta kirkkojärjestys käyttää nimeä päiväjumalanpalvelus (KJ 2:2), voidaan pitää messun, sanajumalanpalveluksen, perhemessun, perhejumalanpalveluksen, konfirmaatiomessun tai kirkkovuoden juhla-ajan erityisjumalanpalveluksen kaavan mukaan. Päiväjumalanpalvelus pidetään seurakunnan kirkossa sunnuntaisin ja kirkollisina juhlapäivinä. Jos kirkkoja on useita, kirkkoneuvosto tai seurakuntaneuvosto päättää, missä kirkossa tai kirkoissa jumalanpalvelus kulloinkin pidetään. Jumalanpalvelus voidaan pitää myös muualla kuin kirkossa. Perustellusta syystä jumalanpalvelusaika voidaan muuttaa kirkkovaltuuston tai seurakuntaneuvoston päätöksellä, jonka tuomiokapituli vahvistaa. (KJ 3:2) Jumalanpalveluksia voidaan viettää myös muulloinkin kuin sunnuntaisin.
Osa kristikunnasta, niin sanotut vapaakirkot, kutsuu messua tai sanajumalanpalvelusta vastaavaa tilaisuutta pelkistetymmin aamu- tai päiväkokoukseksi. Esimerkiksi helluntailaisuudessa on ollut näin, vaikkakin nykyään virallisesti useimmat seurakunnat käyttävät jumalanpalvelus-nimitystä. Useissa vapaakirkkojen jumalanpalveluksissa on sananjulistuksella ja musiikilla keskeinen asema, eivätkä ne ole liturgisia jumalanpalveluksia. Niillä on kuitenkin kussakin kirkkokunnassa suhteellisen vakiintunut muoto.
Kirjallisuutta

Koivula, Veijo: Kirkonmenot.  Rovaniemi:  Väylä, 2013 (1. laitos 2003).  ISBN 978-952-5823-49-3
Paunu, U.: Liturgiikan oppikirja, 1916.
Sariola, Yrjö: Uudistuva jumalanpalvelus. Tutkielmia jumalanpalveluksen teologiasta.  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1994.  Teoksen verkkoversio.
Wilhelms, Eino: Päiväjumalanpalvelus. sen osat ja niiden merkitys historiallisen kehityksen valossa.  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1957.  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Jumalanpalvelukset suoratoistona. Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Ortodoksinen jumalanpalvelus. Ortodoksi.net.
Nykyaikainen jumalanpalvelus Dream City Churchissa.
Luterilainen jumalanpalvelus Ruotsissa vuonna 2012.
Norjalaisen helluntaiseurakunnan jumalanpalvelus vuonna 2017.
ZNKR jōdō

| ZNKR jōdō |
| --- | --- |

Tunnetaan myös nimillä:  jōdō jōjutsu
Perustettu:  n. 1605
Alkuperämaa:   Japani
Perustaja(t):  Musō Gonnosuke Katsuyoshi
Löydä lisää urheiluaUrheilun teemasivulta
ZNKR (Zen Nihon kendō renmei, jap. 全日本剣道連盟) jōdō on Japanin kendoliiton säännöillä harjoiteltava nykyaikainen budō-laji, jossa käytetään aseena puista 128 cm pitkää jō-sauvaa. Jōdō merkitseekin ”kepin tietä”.
Jōdōssa harjoitellaan parin kanssa ennalta sovittuja liikesarjoja, katoja. Toisella osallistujalla on miekkaharjoittelussa käytettävä puinen harjoitusmiekka bokken ja toisella jō-sauva.
Koska jōdō on budō-laji, opiskelu on sekä kehon että mielen, taidon ja asenteen harjoittamista. Tarkoitus ei ole vahingoittaa vastustajaa, vaan osoittaa aseen monipuolisuus eri tekniikoita hyödyntämällä. Jō on erittäin muuntautumiskykyinen ase. Kaikkien budō-taitojen perusolemuksen sanotaan yhdistyvän jōdōssa. Keppi on yhtä aikaa kuin iskevä miekka tachi, pistävä keihäs yari tai pyyhkäisevä salkoase naginata. Jōdō perustuu samurai Musō Gonnosuke Katsuyoshin 1600-luvun alkupuolella kehittämään taistelutaitoon, Shindō Musō-ryū jōjutsuun, jonka nimi sittemmin muutettiin Shindō Musō-ryū jōdōksi.
Historia > Musō Gonnosuke ja jōjutsun synty

Samurai Musō Gonnosuke Katsuyoshi (jap. 夢想權之助勝吉) kehitti uuden taistelutaidon Shindō Musō-ryū jōjutsun sen jälkeen kun oli kärsinyt tappion ottelussa kuuluisaa japanilaista miekkamiestä Miyamoto Musashia (jap. 宮本 武蔵, 1584–1645) vastaan Edo-kauden (1600–1868) ensimmäisinä vuosina. Gonnosuken aseena oli bō-sauva Musashin kahta puumiekkaa vastaan. Nöyryytetty Gonnosuke vetäytyi legendan mukaan mietiskelemään temppeliin Homan-vuorelle. Siellä kokemansa näyn innoittamana hän lyhensi bōn 128 cm:n pituiseksi jōksi ja kehitti ensimmäiset viisi tekniikkaa. Shindō Musō-ryūn oman perimätiedon mukaan Gonnosuke etsi Musashin uudelleen käsiinsä ja päihitti hänet uudella aseellaan ja osaamisellaan. Muut lähteet eivät kuitenkaan tunne tarinaa, eikä Miyamoto Musashi niiden mukaan hävinnyt yhtään kaksintaistelua. Sittemmin Gonnosuke meni Chikuzenin provinssin daimion eli lääninherran Kuroda Nagamasan palvelukseen taistelutaitojen opettajaksi.
Gonnosuken luomasta Shindō Musō-ryūsta tuli Kuroda-klaanin jalkaväen taistelutaito, ja se kehittyi ja laajeni vuosien myötä. Sitä opetettiin osana klaanin niin sanottuja miestentaitoja (dangyo), joihin kuuluivat lisäksi muun muassa pidätys (torite) ja sitomisen taito (jap. 縄術, nawajutsu). Alempiarvoisten samuraiden tehtäviä olivat vartiointi, järjestyksen valvonta ja poliisitoimi. Edo-kauden oikeusjärjestelmään kuului, että rikollinen tunnusti tekonsa, joten rikollinen oli tuotava tuomioistuimeen elävänä ja ainakin puhekykyisenä. Tämän vuoksi lainvalvojat varustettiin aseilla, jotka eivät olleet tappavia: sellaisia olivat jō ja muut pidätyksissä käytettävät salkoaseet kuten työntösauva tsukubō, hihaantarttuja sodegarami ja haarukkakeihäs sasumata.
Shindō Musō-ryū säilyi Kuroda-klaanin yksityisenä taistelutaitona aina Meiji-restauraatioon (1866–1869) asti, jolloin feodaalijärjestelmä purettiin ja myös klaanien oma dangyo-opetus kävi tarpeettomaksi. Sen jälkeen vuosina 1868–1926 Shindō Musō-ryūta opetti Hanjiro Shiraishi Fukuokan kaupungissa. Hänen tärkeimpiä oppilaitaan olivat Ichizō Otofuji ja Takaji Shimizu.