Hirmuvaltias
Vastaanotto > Jälkimaine

Encyclopedia of Fantasyn mukaan Hirmuvaltias vahvisti ”paholaismaista” mainetta, jonka Beckford oli seksuaalisen vapaamielisyytensä ja ylellisen elämäntapansa myötä saanut. Teos on sittemmin noussut goottilaisen kauhun ja itämaishenkisen kirjallisuuden klassikoksi, ja sitä pidetään yleisesti parhaana englanninkielisenä itämaisena romaanina. Tuhat ja yksi yötä -tutkija Robert Irwinin mukaan kyseessä on ensimmäinen Euroopassa kirjoitettu itämainen kertomus, jolla on ”aitoa ja kestävää kirjallista arvoa”. E. F. Bleilerin mukaan Beckford onnistui tuomaan perusluonteeltaan ikävystyttävään itämaa-genreen mielikuvitusta ja siten palautti lajityyppiin sen islamilaisten esikuvien herättämän ihmeen tunnun. Beckfordin tunnetuimpana ja kestävimpänä saavutuksena pidetään teoksen viimeisiä sivuja, joissa kuvaillaan hänen visionsa helvetistä.
The American Review: A Whig Journal -aikakauslehti julkaisi Hirmuvaltiaasta arvostelun lokakuun 1845 numerossa. Sen mukaan ”ylistetty ja ihailtu” romaani on ”modernin aikakauden omaperäisimpiä kirjoja”. Romaania on usein virheellisesti arvioitu yhtenä lukemattomista Tuhannen ja yhden yön jäljitelmistä, kun sen todellisia vahvuuksia ovat ”vastustamaton satiiri” sekä ovela, hienovarainen huumori. Arvostelijan mukaan vain Beckfordin kaltainen, hemmoteltu ja satumaisen rikas mies on voinut kirjoittaa näin onnistuneesti oikukkaasta ja kieroutuneesta kalifista sekä hänen mustaa magiaa kylmän rationaalisesti harjoittavasta äidistään. New Monthly Magazinen Englannissa kirjoitettuja itämaisia kertomuksia käsittelevä artikkeli vuodelta 1877 kuvailee Hirmuvaltiasta yhdeksi monista romaaneista, jotka ”kuvaavat itämaiden itsekästä etiikkaa sekä sen seuraamuksia”. Vuoden 1887 uusintapainoksen esipuheessa Hirmuvaltiaan ylistettiin ”lisäävän tuhanteen ja yhteen tarinaan tuhannennentoisen”.
Richard Garnett kuvailee Beckfordia Dictionary of National Biography -tietosanakirjan artikkelissa vuodelta 1885 ”englantilaisen kirjallisuuden loistavimmaksi amatööriksi”. Garnettin mielestä Euroopan itämainen kertomusperinne ei ole tuottanut toista Hirmuvaltiaan lailla mielikuvitusta kiihottavaa teosta: teos onnistuu liki mahdottomassa yhdistäessään fantastisen ja subliimin voimalliseksi ja mieleenpainuvaksi kokemukseksi. Garnett kuitenkin huomauttaa, että Hirmuvaltias on paikoitellen raskassoutuinen ja irvokas.
Kauhukirjailija H. P. Lovecraft kommentoi Hirmuvaltiasta vuonna 1927 julkaistussa esseessään ”Yliluonnollinen kauhu kirjallisuudessa”. Lovecraftin mukaan Beckford tuntee lähdeaineistonsa erinomaisesti ja teksti tavoittaa itämaisen tunnelman poikkeuksellisen taitavasti. Mukana on myös absurdia mustaa huumoria, mutta ennen kaikkea kyse on ”kauhukirjallisuuden riemuvoitosta”, joka on ansainnut pysyvän aseman englantilaisessa kirjallisuudessa. Kuitenkin Beckfordilta puuttuu ”todellinen mystiikka”, eikä hänen pohjimmiltaan rationaalinen kerrontansa kykene herättämään parhaille kauhutarinoille ominaista paniikin tunnetta. Kirjailija ja esseisti Jorge Luis Borgesin mukaan Hirmuvaltiaan lopussa kuvaillaan länsimaisen kirjallisuuden ensimmäinen pelottava helvetti. Aiemmat helvettikuvaukset esimerkiksi Danten Jumalaisessa näytelmässä eivät ole itsessään kammottavia paikkoja, vaan niissä pelkästään tehdään kammottavia asioita, mutta Beckfordin kuvailema helvetti on jo itsessään kauhea. Laitosten eroja Borges kommentoi huomauttamalla, ettei ”alkuperäinen lainkaan tee käännökselle oikeutta”, mikä johtuu hänen mukaansa siitä, että 1700-luvun englanti soveltuu aikakauden ranskaa paremmin tuntemattomien kauhujen kuvaamiseen.
Stablefordin hakuteos The A to Z of Fantasy Literature kuvailee Hirmuvaltiasta kuumeiseksi ja riemukkaan perverssiksi klassikoksi. Joshua Grasson mukaan kyseessä on ”ehkä eriskummallisin reaktio” 1700-luvun itämaa-villitykseen. Hänestä teos on ristiriitaisuudessaan ”kuin sfinksin salaperäinen hymy”. Juri Nummelin kuvailee Hirmuvaltiasta aikaa kestäneeksi, ”hurjaksi” kertomukseksi. Onnistuneimpana hän pitää loppuhuipennusta, jossa ”vanhanaikaiseen proosaan tulee yllättävää voimaa ja modernikin lukija hätkähtää Beckfordin visioita”.