stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vincent van Gogh
Taiteilijan ura > Mielisairaalassa

Theo saapui Arlesiin ja vietti Vincentin kanssa pari päivää. Hän totesi Vincentin psyykkiset ongelmat ja oli niiden suhteen pessimistinen. Vincent toipui korvavammastaan ja jatkoi tammikuussa 1889 maalaamista entiseen tapaan. Hän sai kuitenkin vainoharhaisen kohtauksen helmikuussa, ja pian kaupungin asukkaat saivat hänet suljettua lukkojen taakse. Hän meni lopulta toukokuussa potilaaksi Saint-Rémyssä sijainneeseen mielisairaalaan. Sairaalan johtaja diagnosoi hänellä akuutin manian ja hallusinaatioita, jotka aiheuttivat korvan leikkaamisen. Sairaalan lääkärit eivät kuitenkaan tehneet diagnoosia Van Goghista. Jälkikäteen Van Goghin kohtausten syynä on arvioitu olleen skitsofrenia, alkoholismi, kuppa, epilepsia tai maanis-depressiivinen psykoosi.
Van Gogh ei saanut mielisairaalassa muuta hoitoa kuin kaksi kylvetystä viikossa. Hänelle annettiin kaksi huonetta, joista toisessa hän saattoi maalata. Hän sai maalata myös ulkona, ja hän kiinnostui etenkin sypressipuista, jotka hän kuvasi liekinomaisesti maasta nousevina. Myös hänen kuvaamansa pilvet, puut, kukkulat ja rotkot oli väkevästi kuvattu.
Van Gogh sai uuden kohtauksen kesällä 1889 vierailtuaan Arlesissa, ja hän ilmeisesti yritti itsemurhaa. Hän toipui hitaasti eikä lähtenyt huoneestaan kahteen kuukauteen. Hänen tahtonsa maalata säilyi kuitenkin vahvana, ja hän teki sairaalassa kaksi maalausta viikossa toistuvista kohtauksistaan huolimatta. Hän alkoi kuitenkin haluta pois sairaalasta, jossa hän ei tuntenut pystyvänsä parantumaan. Hänen taiteilijaystävänsä eivät halunneet ottaa häntä asumaan kanssaan, mutta lopulta auversilainen lääkäri Paul Gachet järjesti hänelle asunnon ja alkoi hoitaa häntä.
Taiteilijan ura > Viimeinen vuosi ja kuolema

Van Goghin vielä asuessa Saint-Rémyn mielisairaalassa avantgarde-lehti Mercure de France julkaisi alkuvuonna 1890 ensimmäisen hänestä kirjoitetun lehtiartikkelin. Siinä nuori taidekriitikko G. Albert Aurier ylisti Van Goghia, jonka töitä hän oli nähnyt Theon kotona ja Père Tanguyn kaupassa. Aurier korosti etenkin Van Goghin töiden yletöntä voimaa ja hermostuneisuutta sekä niiden häikäiseviä värejä. Van Gogh oli kiusaantunut artikkelista sen hänelle suoman ylistyksen vuoksi ja vähätteli omaa merkitystään muihin taiteilijoihin kuten Gauguiniin nähden. Pian artikkelin julkaisun jälkeen ensimmäinen Van Goghin työ, Punainen viinitarha, myytiin näyttelyssä Brysselissä. Ostaja oli belgialainen taiteilija Anna Bock.
Van Gogh matkusti Pariisiin toukokuussa 1890 toivuttuaan uusimmasta kohtauksestaan. Pariisissa hän asui Theon ja tämän vaimon luona kolme päivää ja oli vaimon kuvauksen mukaan hyvässä kunnossa ja hyväntuulinen. Pariisista hän jatkoi Auvers-sur-Oisen kylään tohtori Paul Gachetin luo. Siellä hän alkoi jälleen maalata ahkerasti. Hän piti aluksi Gachetista ja teki tästä muotokuviakin, mutta alkoi myöhemmin pitää tohtoria sairaampana kuin itseään. Hänen viimeisiksi jääneissä töissään on aiempaa ahdistuneempi tunnelma.
Van Gogh ampui oman kertomansa mukaan itseään vatsaan sunnuntaina 27. heinäkuuta 1890 maatalon pihalla Auversissa. Hän käveli takaisin matkakotinsa huoneeseen, mistä isäntä löysi hänet makaamasta sängyltä. Theo matkusti paikalle ja istui Vincentin kuolinvuoteen äärellä keskustellen pitkään tämän kanssa. Vincent van Gogh kuoli 36 tuntia ampumisen jälkeen keskiyön jälkeen tiistaina 29. heinäkuuta. Hänet haudattiin Auversiin. Theo murtui veljensä kuolemasta ja kuoli itsekin seuraavan vuoden tammikuussa, alle kuusi kuukautta Vincentin jälkeen. Hänen jäännöksensä siirrettiin Vincentin viereen 23 vuotta myöhemmin.
Van Goghin ampumisesta on olemassa vain hänen itsensä kuvaus, eikä asetta löydetty, ja jotkut ovat epäilleet kertomuksen todenperäisyyttä. Kaksi yhdysvaltalaistutkijaa esitti vuonna 2011, että Van Goghia olisikin ampunut kaksi teinipoikaa. Vuonna 2016 Van Gogh -museo asetti näytteille aseen, jolla hänen uskotaan ampuneen itsensä. Ase löytyi vuonna 1960 kyseiseltä pellolta ja oli ennen näytteille asettamista yksityiskokoelmassa.
Tyyli

Van Goghin maalaustyylin tunnusomaisia elementtejä ovat huomionkiinnittävät värit, voimakas siveltimenkäyttö ja ääriviivoin rajatut muodot. Hänen siveltimenkäyttönsä oli ajoittain pointillisista.
Taiteilijanuransa alkuvuosina Van Gogh tutki ja kopioi mestareiden, etenkin Jean-François Millet’n, teoksia, mutta hänen muotokielensä oli jo omaperäinen. Van Gogh oli mieltynyt vaatimattomiin aiheisiin: karuihin maisemiin, köyhien arkielämään ja tavallisiin esineisiin. Hän oli itsekin kokenut paljon taloudellisia vaikeuksia, ja hän tunsi aina syvää myötätuntoa köyhiä kohtaan. Hänen paletissaan oli etenkin aihepiiriin sopivia tumman ruskeita sävyjä, ja piirroksissaan hän käytti syvän mustia tiiviitä ja raskaita varjostuksia. Opettajaltaan Mauvelta hän omaksui valohämyn, josta kirkkaat sävyt puuttuivat kokonaan. Hän kirjoitti pyrkimyksestään realismiin: ”Saan jotain merkittävää aikaan vain, jos paneudun piirtämiseen perusteellisesti ja tosissani, ja jos pyrin aina kuvaamaan todellisuutta.” Toisaalta hän kirjoitti vähän myöhemmin Theolle pelkän todellisuuden jäljentämisen riittämättömyydestä: ”Osaisinpa vain ilmaista, miltä minusta tuntuu” ja ”Haluan koskettaa ihmisiä taiteellani. Haluan heidän sanovan, ’Hän tuntee syvällisesti, hän tuntee hellästi’.”
Van Gogh kehitti postimpressionistisen tyylinsä vuosien 1886 ja 1888 välillä Pariisissa, jossa hän omaksui valoisan ja kirkkaan väripaletin. Hän oli maalatessaan spontaani, vaistonvarainen ja nopea pyrkiessään vangitsemaan ilmiön tai ohikiitävän tunnetilansa. Hän kirjoitti: ”On parempi olla uskalias vaikka tekisikin silloin paljon virheitä, kuin ahdaskatseinen ja yliharkitsevainen.”
Kuvasommittelussaan Van Gogh korosti lävistäjää samaan tapaan kuin japanilaisissa puupiirroksissa tehtiin. Van Goghille oli tyypillistä kuva-alan jakaminen vaakasuikaleiksi tai suuriksi kolmioiksi, jotka hän yhdisti voimakkaasti pakenevilla viivoilla. Vasemmalle eteen hän sijoitti usein tumman kohteen voimistamaan syvyysvaikutelmaa ohjaamalla katsojan katsetta. Keskialalle hän sijoitti pääkohteen. Horisontin hän sijoitti usein korkealle. Hän käytti myös tiettyjen väriyhdistelmien perspektiivisiä ominaisuuksia syvyysvaikutelman vahvistamiseksi tai vähentämiseksi.
Van Goghin myöhäistuotannossa erityisen keskeisen merkityksen sai rakenne, osien jäsennys kokonaisuudeksi. Tummilla ääriviivoilla hän sitoi monivärisistä pisteistä koostuvat pinnat konkreeteiksi muodoiksi. Värejä Van Gogh käytti tunteiden ilmaisuun: ”Yritän ilmaista punaisen ja vihreän kautta ihmiskunnan hirmuisia intohimoja.” Keltaista hän rakasti, ja se edusti hänelle aurinkoa.
Provencessa 1888–1889 Van Gogh pyrki vangitsemaan kankaalle etenkin valon ja varjojen vaikutuksen ja maalasi siksi mielellään keskipäivällä. Hän käytti vaaleita värejä, joita hän levitti sekoittamattomina kankaalle erivahvuisina viivoina ja kaarina, ja jäsensi ne ohuin ääriviivoin ja loi niistä vastaväreillä kontrasteja. Hän käytti voimakkaita siveltimenvetoja myös välittääkseen käsityksen taiteilijan omista voimakkaista tunteista. Väriä hän levitti usein hyvin paksulti.
Merkitys

Van Goghin taide alkoi herättää laajempaa kiinnostusta hänen kuoltuaan. Fauvistit ja saksalaiset ekspressionistit löysivät Van Goghin ennen ensimmäistä maailmansotaa, ja hänestä tuli modernin taiteen suunnannäyttäjä. Van Goghilla oli suuri vaikutus 1900-luvun taiteilijoihin ja taidesuuntauksiin. Van Goghia pidetään nykyisin yleisesti yhtenä Hollannin suurista taiteilijoista ja ehkä jopa maailman arvostetuimpana taiteilijana. Van Goghin taiteesta on maksettu ennätyssummia, ja myös hänen näyttelynsä ovat olleet ennätyksellisen suosittuja. Hänestä on myös tullut kärsivän taiteilijan arkkityyppi. Hänen legendaansa ovat rakentaneet hänen köyhyytensä, itsensä vahingoittaminen, henkinen romahdus, itsemurha ja se, ettei hänen epätavallista lahjakkuuttaan tunnistettu, vaan hänet torjuttiin omana elinaikanaan.
Mielenterveys > Van Goghin mielenterveyden historia

Vincent van Gogh kärsi viimeisten kahdenkymmenen elinkuukautensa aikana psyykkisestä sairaudesta, ja häntä on tutkittu usein siltä kannalta, miten sairaus vaikutti hänen elämäänsä.
Nuorena Vincent van Gogh oli luonteeltaan vaikea, sulkeutunut ja vetäytyvä, mutta luontoa ja eläimiä hän rakasti. Kylällä hänet tunnettiin hyväsydämisenä ja ystävällisenä. Van Gogh oli normaali ja sosiaalinen nuori mies kesään 1874 asti, jolloin hänestä tuli kiihkouskonnollinen. Sitä seuraavinakaan vuosina hänen kirjeissään ei tosin ole merkkejä mielenhäiriöistä tai syvästä masennuksesta. Hänen käyttäytymisensä oli silti ympäristön mielestä jo hyvin poikkeavaa ja epäsosiaalista vaikkakin epäitsekästä. Vanhemmat olivat huolissaan Vincentistä, koska tämä oli aina allapäin. Vincentin kirjeissä veljelleen on nähtävissä kohonnutta toimeliaisuutta, mutta ei kuitenkaan sairaalloista kiihkoa eli maniaa. Kirjeet ovat kuitenkin usein ylipitkiä, mikä saattaa lääketieteen tohtori Erkki Kivalon mukaan kertoa sairaalloisesta piirteestä. Vuonna 1885 Van Gogh näki itsekin aiemman uskonnollisuutensa ohimenneenä sekavuustilana, eikä osoittanut persoonallisuudessaan vielä mitään patologista suuntaa.
Van Gogh sai ensimmäisen lievän kohtauksensa keväällä 1887 Pariisissa. Hän oli muuttunut hermoherkäksi ja alkanut käyttää runsaasti alkoholia. Psykiatri Karl Jaspersin mukaan Van Goghin mielisairaus alkoi viimeistään keväällä 1888. Van Gogh sai ensimmäisen vakavan kohtauksensa lopulta joulukuussa 1888 Arlesissa ja joutui sairaalahoitoon.
Mielenterveys > Diagnoosit

Arlesin sairaalan johtajan diagnoosi Van Goghille oli ”äkillinen kiihkotila ja yleinen sekavuus”. Van Goghia hoitaneen lääkärin Felix Reyn mukaan kyse niin vuodenvaihteessa kuin keväälläkin 1889 oli ”epileptisistä kriiseistä”. Saint-Rémyn johtaja uskoi myös epilepsiaan selityksenä. Loppuaikoina Van Goghia hoitanut hermolääkäri Paul Gachet puolestaan mahdollisesti uskoi tärpättimyrkytykseen ja auringonpistokseen.
Ehdotettuja diagnooseja Van Goghille 1900-luvun alkupuolen lääketieteellisessä kirjallisuudessa olivat paitsi epilepsia, myös epileptoidinen psykoosi, skitsofrenia, neurastenia, aivokasvain, psykopatia, syfiliittinen (kuppaan liittyvä) skitsoidis-epileptinen tila, syfiliittinen aivokalvo-aivotulehdus, vaiheittainen harhamielisairaus, krooninen auringonpistos ja keltaisen värin vaikutus. 1940-luvun jälkeisiä ehdotuksia ovat olleet esimerkiksi maanis-depressiivinen psykoosi, temporaali-epilepsia ja krooninen digitalismyrkytys. Lääketieteen tohtori Erkki Kivalo (1989) pitää selvänä, että Van Goghin sairaus vuosina 1888–1890 oli epilepsia. Epilepsian syitä saattoi olla monia: esimerkiksi vaikea synnytys tai kuppa, joka Van Goghilla tiedetään olleen.
Van Goghin suvussa ei ollut varsinaista sukurasitusta mielisairauksiin tai epilepsiaan. Hänen pikkusiskonsa Wilhelmien tosin sairastui skitsofreniaan. Theon kuolemaan johtaneiden terveysvaivojen takana oli ehkä hermoston syfilis.
Mielenterveys > Sairauden vaikutus taiteeseen

Van Goghin sairauskohtaukset katkaisivat hänen työskentelynsä useasti, kerran jopa kuukausiksi. Toisaalta monet tutkijat ovat nähneet sairauden myös edesauttaneen hänen tyylinsä kehittymistä ja aiheuttaneen monet tyylin erityispiirteistä. Toisaalta joidenkin tutkijoiden mukaan Van Goghin työt mielenhäiriön vallassa olivat hajanaisia ja niistä oli kadonnut todellisuudentaju.
Teokset

Van Gogh teki lähes 900 maalausta ja 1 100 piirustusta kymmenen vuoden taiteilijanuransa aikana. Hän teki yli 40 omakuvaa, Rembrandtin jälkeen eniten suurista taiteilijoista. Hän signeerasi teoksensa ”Vincent”, mitä hän perusteli sillä, että hänen sukunimeään ei osattu Ranskassa ääntää.
Ei tiedetä, mikä jäi Van Goghin viimeiseksi maalaukseksi. Heinäkuussa Auversissa maalattu Vehnäpelto ja variksia on yksi ehdokas. Myös jompikumpi Charles-Francois Daubignyn pihasta tehdyistä maalauksista, Chaponvalin taloista tehty maalaus, tai Puun juuria ja runkoja -niminen maalaus saattaa olla hänen viimeisensä. Hänen viimeinen omakuvansa oli Omakuva parrattomana syyskuulta 1889.
Van Goghin yli 2 000 teoksesta 85:n olinpaikkaa ei tiedetä. Osa saattaa olla tallessa yksityiskokoelmissa, mutta osa voi olla lopullisesti kadonnut. Muutama teos on varkailla. Kuusi Van Goghin teosta on tuhoutunut niiden lisäksi, jotka Van Gogh itse hävitti varhaisvuosinaan.
Teokset > Kokoelmat

Ensimmäinen museo, jonka kokoelmiin kuului Van Goghin teos, oli Rotterdamissa sijaitseva Museum Boijmans van Beuningen, joka hankki vuonna 1899 erään tämän piirustuksen vuodelta 1885 ja sai vuonna 1903 yksityisenä lahjoituksena maalauksen Poppeleita Nuenenin lähellä. Ensimmäisten joukossa oli myös Helsingissä sijaitseva Ateneum, johon hankittiin taiteilijan viimeisiin maalauksiin kuuluva Katu, Auvers-sur-Oise (1890) vuonna 1903. Suurin kokoelma Van Goghin töitä on Amsterdamin Van Gogh -museossa, jonka pysyvässä näyttelyssä on yli 200 maalausta ja 500 piirrosta. Toiseksi suurin kokoelma on Hollannin Otterlon Kröller-Müller-taidemuseossa, jossa on 91 maalausta ja yli 180 piirrosta.
Teokset > Myyntitietoja

Van Gogh sai elämänsä aikana myytyä vain yhden teoksen. Hänen kuolemansa jälkeen hänestä on tullut yksi maailman halutuimmista taiteilijoista.
Toistaiseksi kalleimmalla hinnalla myyty Vincent van Goghin taulu on vuonna 1890 maalattu Tohtori Gachet’n muotokuva. Se myytiin huutokaupassa vuonna 1990 japanilaiselle liikemiehelle Ryoei Saitolle 82,5 miljoonan dollarin hintaan, mikä oli aikanaan maailmanennätys. Van Goghin omakuva Muotokuva taiteilijasta parrattomana (1889) myytiin 71,5 miljoonalla vuonna 1998.
Teokset > Värien muuttuminen

Van Goghin maalaukset ja mustepiirrokset olivat tuoreina värikkäämpiä ja kontrastisempia kuin nykyisin yli sata vuotta niiden maalaamisesta. Taiteilijan käyttämä punainen väriaine on vuosikymmenten saatossa haalistunut, minkä seurauksena joidenkin maalausten violetit ja lilat pinnat, kuten iirikset ja Arlesin-asunnon seinät, ovat muuttuneet sinisiksi, ja vaaleanpunaiset pinnat likaisenvalkoisiksi. Keltainen taas on vähitellen tummunut, minkä syynä on Van Goghin käyttämä kromikeltainen, joka valon UV-säteilyn vaikutuksesta hapettuessaan tummuu.
Teokset > Omakuvia

Van Gogh piirsi ja maalasi yli 40 omakuvaa, Rembrandtin jälkeen eniten suurista taiteilijoista. Van Goghin omakuvien tyyli muuttui vuosien aikana. Varhaisissa omakuvissa värit ovat vielä hollantilaisen murrettuja, mutta Pariisin-vuosina omakuvien väripaletti muuttui kirkkaammaksi. Arlesissa Van Gogh maalasi itsensä kerran japanilaisvaikutteisesti buddhalaiseksi munkiksi. Leikattuaan palan korvaansa irti Van Gogh maalasi itsestään muutaman viikon kuluttua kuvan side korvalla. Hän maalasi kaikki omakuvansa peilikuvina. Hän maalasi omakuvia harjoituksen vuoksi, mutta myös siksi, että hänellä ei ollut riittävästi asiakkaita tai varaa palkata malleja.
Pariisi, 1886
Pariisi, 1887
Pariisi, 1888
Arles, 1888
Arles, 1889
Saint-Rémy/Auvers, 1889–1890
Teokset > Muita merkittäviä maalauksia

, 1885
, 1887
, 1888
, 1888
, 1889
, 1890
, 1885
, 1888
, 1889
Viljapelto ja sypressejä, 1889
, 1889
1889
, 1890
Teokset > Piirustuksia

, 1882
, 1888
, 1883
, 1888
Teokset > Kirjeet

Vincent ja Theo van Gogh kävivät hyvin aktiivista kirjeenvaihtoa. Heidän välisistä kirjeistään on säilynyt 36 Theon kirjoittamaa ja 661 Vincentin kirjoittamaa. Vincentin muille perheenjäsenilleen kirjoittamista kirjeistä on lisäksi säilynyt 135. Kirjeissään vuosina 1872–1890 Vincent kirjoitti hyvin avoimesti ja laajasti tunteistaan ja elämästään, ja nämä kirjeet ovat tärkeä dokumenttikokoelma Vincentin elämästä. Vincent elävöitti kirjeitään usein piirroksilla. Vuonna 1885, kun hän oli ollut taiteilijana jo viiden vuoden ajan, hänen kirjeisiinsä piirtämänsä kuvat olivat kehittyneet kömpelöistä raapustuksista taidokkaiksi miniatyyreiksi.
Kirjallisuutta

van Gogh, Vincent: Kirjeitä veljelleni.  ((Dear Theo: The autobiography of Vincent van Gogh, 1937.) Toim. Stone, Irving)  Suomentanut Mattila, Raija. Otava, 1981.  ISBN 951-1-06475-4
Walther, Ingo F.: Vincent van Gogh 1853–1890. Näky ja todellisuus.  Suomentanut Punkki-Roscher, Marja. Köln:  Benedikt Taschen, 1988.  ISBN 3-8228-0181-X
Aiheesta muualla

The Complete Works and Letters of Vincent van Gogh, Van Gogh Museum, Amsterdam (englanniksi)
Vincent van Gogh at Famous Artists Gallery (englanniksi)
Jansen, Leo & Luijten, Hans & Bakker, Nienke (toim.): Vincent van Gogh, The Letters Amsterdam:  Van Gogh Museum, Huygens Institute. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Australian Artists  FID  KulturNav  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Van Gogh ainoassa tunnetussa valo­kuva­muoto­kuvassa 19-vuotiaana.
Kylväjä, 1881 (Jean-François Millet’n mukaan).
Perunansyöjät, 1885. Van Gogh kuvasi maalauksessa tuolloin mieluisinta aihettaan, maa­seudun rahvasta, ja tavoitteli maan­läheistä kömpelyyttä.
Taide­tarvike­kauppias Père Tanguyn muotokuva, 1887. Maalauksen kirkkaat ja kontrastiset värit ennakoivat Van Goghin Arlesin-kautta. Taustalla on hänen ihailemiaan japanilaisia paino­kuvia.
Sadon­korjuu Provencessa, 1888. Van Gogh kuvasi valoa hyvin kirkkain värein Arlesissa.
Keltainen talo (vihreä­ikkunainen), 1888. Tässä Van Gogh asui Arlesissa. Talo tuhoutui toisessa maailman­sodassa.
Van Goghin huone mieli­sairaalassa.
Sypressien reunustama vilja­pelto, syksyllä 1889. Van Goghin tyyli oli mieli­sairalassa ollessaan usein hyvin väkevää. Taustan vuoret on maalattu lujin yhtenäisin siveltimen­vedoin, mikä koristaa niiden massiivista arvokkuutta. Rivakasti liikkuvat pilvet on kuvattu lennokkailla siveltimen­liikkeillä. Pensaat on maalattu paksulla impastolla ja vilja­pelto lukemattomin ripein päällekkäisin siveltimen­vedoin.
Auversin kirkko, kesäkuu 1890.
Vincentin ja Theon haudat Auversissa.
Van Goghille tyypillistä kuva­sommittelua, paksujen värien levitystä, tummia ääri­viivoja ja puhtaita värejä maalauksessa Auversin taloja, 1890.
Yökahvila (1888), jossa Van Gogh sanoi halunneensa ilmaista ”punaisen ja vihreän avulla ihmisyyden hirveimpiä into­himoja”.
Vehnäpelto ja variksia, 1890, joidenkin arvelujen mukaan Van Goghin viimeinen maalaus.
Tohtori Gachet’n muotokuva, 1890. Kallein myyty Van Goghin teos.
Vincentin kirje Theolle touko­kuulta 1890.
Nedre Gärdsjö

| Nedre Gärdsjö |
| --- | --- |
 Nedre Gärdsjö
 Koordinaatit: 60°56′23″N, 15°13′37″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Taalainmaan lääni
Maakunta:  Taalainmaa
Kunta:  Rättvik
Väkiluku (31.12.2023):  384
Nedre Gärdsjö on taajama Rättvikin kunnassa Taalainmaan läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 384 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nedre Gärdsjö Wikimedia Commonsissa
Kalvastatti

| Kalvastatti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Boletaceae
Suku::  Hemileccinum
Laji::  impolitum
Kaksiosainen nimi
 Hemileccinum impolitum  (Fr.) Šutara 
Synonyymit
 Boletus impolitus Fr.  Boletus suspectus Krombh.  Leccinum impolitum (Fr.) Bertault  Tubiporus impolitus (Fr.) P. Karst.  Versipellis fragrans var. impolita (Fr.) Quél.  Versipellis impolita (Fr.) Quél.  Xerocomus impolitus (Fr.) Quél. 
Katso myös
   Kalvastatti Wikispeciesissä   Kalvastatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalvastatti (Hemileccinum impolitum) on hienonukkainen ja vaaleanharmaankeltainen tattilaji. Lajin sijoittamisesta sukuihin on ollut erilaisia käsityksiä. Lajin kuvasi ensimmäisenä Elias Magnus Fries nimellä Boletus impolitus. Se siirrettiin vuonna 2008 morfologisten piirteiden perusteella uuteen Hemileccinum-sukuun. Eräs molekyylifylogeneettinen tutkimus vahvisti vuonna 2014, ettei kalvastatti kuulu sukuihin Boletus, Xerocomus tai Leccinum.
Kalvastatin pillistö on keltainen. Jalka on kellertävä ja tyvi saattaa olla punainen. Malto on valkoista tai kellertävää. Sieni kasvaa savimaalla kalkkipitoisissa paikoissa tammien seurassa. Se esiintyy Keski-Euroopassa ja Etelä-Ruotsissa asti.
Suomessa kalvastatti on merkitty tavatuksi vasta viime vuosina, mutta sitä pidetään äärimmäisen uhanalaisena (CR).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kalvastatti (Xerocomus impolitus)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Hemileccinum impolitum:  Wikidata: Q1323787  Wikispecies: Hemileccinum impolitum  BioLib: 60140  CoL: 3KPFW  GBIF: 2519556  iNaturalist: 542661  IndexFungorum: 511902  MycoBank: 511902  NatureServe: 2.1072282  SpeciesFungorum: 511902 
Boletus impolitus:  Wikidata: Q54358796  CoL: MCN8  GBIF: 5954881  iNaturalist: 363575  IndexFungorum: 218213  IRMNG: 11103215  MycoBank: 218213  NBN: NBNSYS0000037356  Observation.org: 14728  Open Tree of Life: 52643  SpeciesFungorum: 218213
Kaloí Liménes

| Kaloí Liménes Καλοί Λιμένες |
| --- | --- |
 Kaloí Liménesin rantaa.
 Kaloí Liménes
 Koordinaatit: 34°55′54″N, 24°48′11″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Kreeta
Alueyksikkö:  Iraklion
Kunta:  Faistós
Kunnallisyksikkö:  Moíres
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  7107010904
Väkiluku (2011):  21
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kaloí Liménes (tai Kalí Liménes; kreik. Καλοί Λιμένες; suom. Hyvät satamat) on Kreikan historiallinen kylä ja luonnonsatama, joka sijaitsee Kreetan saarella ja kuuluu Faistóksen kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Se kuului aiemmin Moíreksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Faistóksen kunnan Moíreksen kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 21 (vuonna 2011).
Kaloí Liménes on osa Pigaïdákian kyläyhdyskuntaa ja sijaitsee Kreetan etelärannikolla lähellä saaren eteläisintä niemenkärkeä. Se tunnetaan ennen kaikkea suojaisasta luonnonsatamalahdestaan. Sataman edustalla ovat saaret Megalonísi ja Mikronísi (Ágios Pávlos). Nykyään Kaloí Liménes on paljolti pelkkä turistinähtävyys. Rannikolla sijaitsee muutamia tavernoita ja majoitushuoneita. Mikronísin saari toimii öljysatamana ja sinne on rakennettu suuria öljysäiliöitä.