stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin Pelastuskoulu
Aiheesta muualla

Helsingin pelastuskoulun kotisivu
| n k Helsingin paloasemat |
| --- | --- |
Pelastuslaitos:  10 – Keskuspelastusasema (Kallio)  20 – Erottaja  21 – Jätkäsaari  30 – Haaga  31 – Konala  40 – Käpylä  50 – Malmi  60 – Mellunkylä  61 – Kontula  70 – Herttoniemi  80 – Suomenlinna 
Sopimuspalokunnat:  23 – Helsingin VPK  24 – Lauttasaaren VPK  33 – Haagan VPK  34 – Pitäjänmäen VPK  43 – Vanhan Käpylän VPK  44 – Pakinkylän VPK  45 – Oulunkylän VPK  53 – Puistolan VPK  54 – Pukinmäen VPK  55 – Malmin VPK  56 – Tapanilan VPK  63 – Marjaniemen VPK  64 – Vuosaaren VPK  73 – Tammisalon VPK  74 – Laajasalon VPK 
Muut:  12 – HKL:n varikko  90 – Pelastuskoulu 
Suunnitteilla:  Kivikko  Kontula  Laajasalo  Lassila  Malmi (uusi asema)  Tapanila  Vuosaari  Östersundom
Kemin VPK

Kemin VPK marssimassa kesäjuhliinsa Kemissä 1921.
Kemin VPK on Kemissä toimiva vapaapalokunta. Palokunta on perustettu vuonna 1898.
Nykyisin Kemin VPK:ssa toimii kolme aktiivista osastoa: hälytysosasto, nuoriso-osasto  sekä naisosasto.
Kemin VPK:n toimitilat sijaitsevat Kemissä Asemakatu 9:ssä.
Kalusto

LA 151 Sammutusauto (1992)
LA 153 Säiliöauto (1990)
La1532 säiliöauto
LA 157 Miehistönkuljetusauto (1998)
LA 1572 Miehistönkuljetusauto (1988)
Ambulanssi (1989)
Museo Volvo-sammutusauto(1948)
Aiheesta muualla

Kemin VPK:n kotisivut
Rewantiikeri

Valkoinen tiikeri eli rewantiikeri on intiantiikerin värimuunnos.
Rewantiikeri eli valkoinen tiikeri on intiantiikerin leukistinen värimuoto. Rewantiikeri ei ole kuitenkaan tiikerin alalaji. Valkoiset tiikerit ovat äärimmäisen harvinaisia luonnossa. Arviolta noin yksi 10 000:sta tiikeristä luonnossa syntyy valkoisena.
Rewantiikerin vaalea turkki on periytyvä ominaisuus, jonka seurauksena tiikerin elimistössä ei ole punaista pigmenttiä. Tämän vuoksi sen turkki on valkoinen ja silmät siniset. Ominaisuus on resessiivinen eli peittyvä, joten valkoinen tiikeri ei voi saada valkeita pentuja toisen tiikerin kanssa, mikäli tällä ei ole samaa geeniä.
Vankeudessa

Vankeudessa elävien valkoisten tiikerien kantaisä on valkoinen uros, jonka Rewan maharadža pyydysti metsästysretkellään Bandhavgarhin kansallispuistossa  vuonna 1951. Valkoinen pentu löytyi emonsa ja sisarustensa kanssa, ja muut pennut sekä emo ammuttiin. Urospentu, joka sai nimen Mohan oli pohjaväriltään lähes valkoinen ja sillä oli mustanruskeat raidat ja siniset silmät.lähde?
Myöhemmin Mohan paritettiin eläintarhassa väriltään normaalin intiantiikerinaaraan kanssa. Kaikki pennut olivat kuitenkin väritykseltään normaaleja. Myöhemmin Mohan paritettiin oman tyttärensä kanssa ja näiden pentujen joukossa oli myös valkoisia yksilöitä. Kaikki nykyään eläintarhoissa syntyneet valkoiset tiikerit ovat Mohanin jälkeläisiä. Suurin osa tiikereistä on kuitenkin risteytetty myöhemmin eri tiikerilajeihin, luoden siperian- ja intiantiikerin hybridejä. Rewantiikereitä on kaiken kaikkiaan noin 200 kappaletta.
Vankeudessa > Terveysongelmat

Pienen geenipoolin ja sisäsiittoisuuden vuoksi vankeudessa elävillä valkoisilla tiikereillä esiintyy merkittävästi enemmän terveysongelmia kuin normaalivärityksen omaavilla tiikereillä. Vastasyntyneiden pentujen kuolleisuus on suurempi, ja pentuekoko pienempi. Valkoisten tiikereiden keskimääräinen elinikä on lyhyempi. Valkoisilla tiikereillä on usein silmä- ja sydänongelmia, rakenteellisia epämuodostumia sekä heikompi immuunipuolustus.
Kuvia

Miamin eläintarha, Yhdysvallat.
Cincinnatin eläintarha, Yhdysvallat.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tiger Territory
Kenny pelastettiin Arkansas'n osavaltiossa toimineelta kasvattajalta vanhempiensa ja sisarustensa kanssa. Kennyllä oli epämuodostunut kallo, ja tämän normaalivärisellä veljellä kierot silmät.
Suomenhevonen

| Suomenhevonen |
| --- | --- |

Tyyppi::  yleishevonen, kevytkylmäverinen tai raskaslämminverinen
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Suomi
Polveutuminen::  paikalliset kannat; eurooppalaisia ja venäläisiä rotuja
Muita nimityksiä::  Finnhorse Finnish universal horse
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  ravuri, työhevonen, monikäyttöinen harrasteratsu
Tärkeimmät alueet::  Suomi; myös Ruotsi ja Saksa
Merkitys Suomessa::  30 % Suomen hevoskannasta, noin 20 000 yksilöä
Ominaisuudet
Korkeus::  n. 150–170 cm; pienhevonen 130–148 cm
Värit::  rautias; ruunikko ja musta; kimo,päistärikkö,voikkoväri ja hopeavärejä ja sabinokirjavuutta
Herman Joutsenen Suomenhevonen - sotahevonen -patsas Törnävän kartanon puistossa Seinäjoella. Taustalla Propeeri. Patsas julkaistiin 1997.
Suomenhevonen on hevosrotu, joka polveutuu sekä ratsu- että työhevosista, ja jolla on molempien hevostyyppien ominaisuuksia. Se on ainoa täysin Suomessa kehitetty hevosrotu. Sitä kutsutaan englanniksi joskus nimityksellä Finnish Universal (suomalainen yleishevonen), sillä sen katsotaan sopivan liki kaikkiin hevosen käyttötarkoituksiin Suomessa: maatalous- ja metsätöihin, raviurheiluun, ratsastukseen ja vikellykseen.lähde?
Suomenhevonen valittiin vuonna 2007 Suomen viralliseksi kansallishevosroduksi.
Suomenhevosta pidetään yhtenä maailman nopeimmista ja monipuolisimmista kylmäveriroduista, vaikka rodun luokittelu aidoksi kylmäveriseksi on kiistanalaista. Eri lähteiden mukaan suomenhevonen voidaan luokitella kevyeksi kylmäveriseksi, raskaaksi lämminveriseksi tai yleishevoseksi. Suomessa rotua ei kuitenkaan koskaan pidetä lämminverisenä.
Suomenhevosen kantakirja jakautuu neljään jalostussuuntaan, jotka pyrkivät kehittämään rotua eri tyyppeinä: raskaanpuoleisena työhevosena, kevyenä ravurina, monipuolisena ratsuhevosena sekä sopusuhtaisen pienenä pienhevosena. Jalostussuunnille yhteinen rotumääritelmä määrittelee suomenhevosen voimakkaaksi, monipuoliseksi ja miellyttäväluonteiseksi. Rodun keskikorkeus on 155 senttimetriä ja tyypillisin väritys on rautias, usein liinakko valkoisin merkein.
Hautalöytöjen perusteella hevosia on Suomen alueella ollut jo keskirautakaudella, mutta näiden hevosten alkuperää ei tunneta. Suomenhevonen ja sitä edeltänyt suomalainen maatiaishevoskanta oli kuitenkin Suomen ainoa hevosrotu vuosisatojen ajan, joten Suomen hevoshistoria on ylipäätään miltei sama kuin suomenhevosen historia. Ensimmäiset asiakirjamerkinnät suomalaisesta hevosesta ovat 1300-luvun vaihteesta. 1500-luvulta alkaen on tietoja monien ulkomaisten lämmin- ja puoliverirotujen vaikutuksesta, jonka tuloksena oli kookkaampi ja paremmin ratsuksi soveltuva suomenhevonen. Rodun kantakirja perustettiin vuonna 1907. Suomen maatalouden koneellistuttua ja suomalaisen ratsuväen jalkauduttua 1900-luvun jälkipuoliskolla suomenhevoskanta romahti yli 400 000 hevosesta alle 20 000:een. Rotu kuitenkin säilyi perinteisen raviurheilukäytön ja myöhemmin myös monipuolisten ratsuominaisuuksiensa ansiosta.
Ominaisuudet > Rotumääritelmä

Rotumääritelmän mukaan suomenhevonen on monipuolinen ja -käyttöinen, keskikokoinen ja tukevarakenteinen hevonen. Ihanteellinen suomenhevonen on monipuolinen, helposti käsiteltävä hevonen, jossa yhdistyvät voima, ketteryys, nopeus ja kestävyys. Suomenhevonen on eloisa, luotettava ja valpas. Rotumääritelmän mukaan luonteessa on tavoiteltavaa ”rehellisyys”; yhteistyöhalukkuus, tottelevaisuus ja into työskennellä. Suomenhevonen on kestävä, terveydeltään hyvä ja yleensä pitkäikäinen. Rotumääritelmän mukaan suomenhevosen pää on kuiva ja profiililtaan suora, ei pitkä tai kupera; korvat ovat sopivan etäällä toisistaan ja lyhyet. Kaulan tulisi olla hyvänmuotoinen, ei joutsenkaulamainen. Rungon tulisi olla pitkänpuoleinen, mutta pyöreämuotoinen ja sopusuhtainen. Lanteen ei tulisi olla tasainen tai hännän kiinnittyä liian ylös. Suomenhevoset ovat lihaksikkaita, ja niillä on hyvä luusto, vankat kuivat jalat sekä vahvat kaviot.
Rodun yleisin väritys on rautias, mutta muutkin värit hyväksytään. Suomenhevosilla on yleensä tuuheat jouhet, ja vuohiskarvat ovat hieman pitkät. Rodun keskikorkeus on 155 cm. Ponikokoisia eli alle 148 cm korkeita suomenhevosia jalostetaan erillisenä alatyyppinään.
Suomenhevosen askellajit ovat säännölliset ja joustavat sekä suhteellisen matalat ja vakaat. Rotu on kylmäveriseksi nopea. Se tunnetaan hyvänä ravaajana, ja sitä käytetään Suomessa raviurheilussa.
Rodun yleispiirteiden lisäksi suomenhevosella tulisi olla jalostussuuntansa rakenteellisia erityisominaisuuksia. Nykyään suomenhevosen kantakirjassa on neljä jalostussuuntaa, joita luonnehditaan seuraavasti:
työsuunta (T): hevosen tulee olla vankka ja sen rungon pitkä ja syvä; rakenne on kauttaaltaan raskaampi kuin muilla jalostussuunnilla.
juoksijasuunta (J): hevosen tulee olla työhevosta kevytrakenteisempi, lihaksikas ja verrattain pitkärunkoinen ja -jalkainen. Juoksijalinja on nykyisin yleisin suomenhevosen tyypeistä, ja suurin osa rodun edustajista on ravureita.
ratsusuunta (R): hevosen tulee olla hyvärakenteinen, pitkäkaulainen ja pienipäinen, ja sen lapojen tulee olla viistot. Sä'än tulee olla selkeä, eikä runko saa olla liian pitkä.
pienhevossuunta (P): hevosen tulee olla kauttaaltaan sopusuhtaisen pienikokoinen.
Suomenhevonen voidaan hyväksyä useammalle kuin yhdelle jalostussuunnalle.
Jalostussuunnat > Työhevossuunta (T)

Työhevossuunta on suomenhevosen tyypeistä vanhin, ja se on ollut erillinen jalostussuunta vuodesta 1924 lähtien. Se on suomenhevostyypeistä nykyisin harvinaisin, ja työhevossuunnan kantakirjassa oli noin tuhat hevosta vuonna 2004.
Työhevostyyppi on raskasrakenteisempi ja pidempirunkoinen kuin ravuri- ja ratsutyypit. Muihin työhevosrotuihin verrattuna suhteellisen pienikokoinen suomenhevonen on varsin voimakas ja voi vetää erittäin raskaita kuormia. Tämän mahdollistaa rodun hyvä vetotyyli, johon kuuluu voimakas irtiotto ja matala, tehokas muoto itse vedon aikana. Suomenhevosen työhevossuunta on painoonsa nähden vahvempi kuin monet suuremmat työhevosrodut. Keskimäärin hevoset kykenevät vetämään noin 80 % painostaan; suomenhevonen voi vetää jopa 110 %. Työhevoskilpailuissa parhaat suomenhevoset saavuttavat vieläkin parempia, jopa 200 % ylittäviä tuloksia.
Työhevossuunnan jalostukseen tarjottavan suomenhevosella on oltava hyvä rakenne, liikkeet ja luonne, ja lisäksi läpäistävä kaksi koetta: kävelykoe ja joko veto- tai ajettavuuskoe. Näissä kokeissa hevoselle annettavat pisteet lisätään sen luonne- ja liikepisteisiin, mistä saadaan lopullinen työkelpoisuuspistemäärä. Myös hevosen rakenne pisteytetään. Oriitten on työ- ja rakennepisteiden minimirajojen saavuttamisen lisäksi kyettävä ravaamaan kilometri alle kahdessa ja puolessa minuutissa.
Jalostussuunnat > Juoksijasuunta (J)

Juoksija- eli ravurisuunta on ollut erillinen jalostussuunta vuodesta 1965 lähtien, jolloin rodun kantakirjan yleishevossuunta jaettiin kahtia ratsu- ja juoksijasuunnaksi. Suomenhevosten määrä pieneni 1900-luvulla, mutta raviurheilun suosio käänsi syntyvyyden uuteen nousuun 1970- ja 1980-lukujen kaikkien aikojen pohjalukemista. Nykyään noin 2 000 suomenhevosta harjoitetaan ravureiksi ja 3 000 kilpailee. Suomenhevosten mestaruusajot, Kuninkuusravit, järjestettiin ensi kerran vuonna 1924. Kuninkuusravit järjestetään yhä vuosittain, ja tapahtumaan osallistuu kymmeniä tuhansia katsojia.
Suomenhevonen on lämminveriravurirotuja hitaampi kypsymään ja aloittaa kilpauransa yleensä neljän vuoden iässä. Rodun rakenne kestää kuitenkin kilpailurasitusta lämminverisiä paremmin, ja suomenhevosen aktiivinen kilpaura voi olla hyvin pitkä. Suomen raviurheilun sääntöjen mukaan suomenhevonen saa osallistua ravikilpailuihin 3–16-vuotiaana.
Kylmäveriseksi suomenhevonen on varsin nopea. Virallinen suomenhevosennätys kilometrin radoilla on Vitterin vuoden 2016 Elitkampenissa juoksema 1:18,5. Samassa juoksussa kymmenystä heikommalla ajalla toiseksi jäi Jokivarren Kunkku joka oli edellisenä vuonna Mikkelissä juossut SE:n 1:19,5 alittaen ennätystä pitkään hallinneen viisinkertaisen ravikuningas Vieskerin vuonna 2002 Mikkelissä juokseman ennätyksen 1:19,9aly. Kylmäveristen maailmanennätys pysyi pitkään suomenhevosten nimissä, kunnes ennätyksen rikkoi ajalla 1:17,9 ruotsalaisori Järvsöfaks vuonna 2005. Tammojen virallinen suomenennätys ja kylmäveristen tammojen maailmanennätys on kaksinkertaisen ravikuningatar I.P. Vipotiinan vuonna 2009 juoksema 1:20,2aly. . Suomenhevoset ovat olleet raveissa muita pohjoismaisia rotuja vastaan niin ylivoimaisia, että 2000-luvulla suomenhevoset ovat saaneet osallistua Ruotsin ja Norjan ravilähtöihin vain erikseen kutsuttuina.
Suomenhevoselle tyypillisiä ravurinuraa haittaavia rakennevirheitä ovat etupainoisuus ja takajalkojen käyryys. Ongelmia voi aiheuttaa myös suomenhevosten taipumus niin sanottuun linjaraviin, jossa takajalat seuraavat etujalkojen linjaa. Tällöin takakaviot saattavat iskeä etujalkoihin, mikä voi aiheuttaa ravin epäpuhtautta tai sortumisen väärään askellajiin. Kavioniskemiä voi ehkäistä jonkin verran huolellisella kengityksellä. Suomenhevosilla on myös taipumusta etujalkojen kavioruston luutumaan. Taipumus vahvistuu iän myötä ja vaikuttaisi olevan periytyvä. Kavioruston luutuma on yleinen raskailla hevosroduilla. Luutumasta kärsivillä suomenhevosilla tehty tutkimus osoitti, että rodulle on tyypillistä pitkä ja matalakantainen kavio, ja että luutuma korreloi kavion kannan korkeuden kanssa.
Jalostussuunnat > Ratsuhevossuunta (R)

Ratsuhevossuunnan suomenhevonen on pystyvä ja luotettava ratsu. Siltä puuttuu kansainvälisen korkeatasoisen hevosurheilun vaatimia ominaisuuksia, mutta kokonsa ja hyvän luonteensa ansiosta se soveltuu sekä aikuisten että lasten käyttöön.
Ratsusuunnan suomenhevosella tulisi olla hyvä ryhti, pitkä kaula, pieni pää, loiva lapa ja selväpiirteinen säkä. Runko ei saisi olla liian pitkä. Suomenhevosjalostus on tehnyt rodusta kevyemmän ja pidempikaulaisen sekä parantanut askellajeja ja vähentänyt rakennevirheitä. Muutokset ovat parantaneet nykyisen suomenhevosen ominaisuuksia ratsuna ja helpottavat työskentelyä peräänannossa. Ratsusuunnan eläinten luonnekin vaikuttaa muuttuneen hieman eloisammaksi. Ratsusuunnalle kantakirjattavalta hevoselta vaaditaan joko sijoitusta helppo A -tason kouluratsastus- tai valjakkoajokilpailussa tai helppo B -tasoisen kouluratsastuskokeen läpäisemistä. Lisäksi sen on läpäistävä hyppy-, ratsastettavuus- ja askellajikokeet. Tamma voidaan hyväksyä pelkän ratsastettavuus- ja askellajikokeen perusteella.
Vaikka suomenhevosta pidettiinkin pitkään lähinnä maatalouseläimenä, rotu oli 1600-luvulta aina toisen maailmansodan loppuun Suomen ratsuväen käytössä ratsuna. Suomen maatalouden koneellistuttua 1960- ja 1970-luvuilla ei ollut varmaa, että suomenhevonen siirtyisi ratsastuskäyttöön, vaikka sen vuosisatainen käyttö ratsuväessä olikin todistanut sen ratsuksi soveltuvan. Suomenhevosella oli vahva imago valjastettuna työhevosena, ja se yhdistyi mielikuvissa entisaikaiseen maalaiselämään. Ratsastusharrastuksen suosion kasvaessa 1960-luvulla käytettiin ratsuina mieluiten ulkomailta tuotuja hevosia ja poneja; kevytrakenteiset hevoset edustivat nykyaikaisuutta, vapaa-aikaa ja vaurautta, suomenhevonen puolestaan nähtiin karkeana ja epähienona. Ratsusuunnan kantakirja erotettiin yleishevossuunnasta vuonna 1971. Ensimmäisen vuosikymmenen ajan sen kasvu oli hidasta, nähtiinhän suomenhevosen käyttö ratsuhevosena tuolloin suorastaan naurettavana.
Suomenratsut ry (SuoRa) perustettiin vuonna 1974 edistämään suomenhevosen ratsukäyttöä, ja ratsastusharrastuksen suosion ja SuoRan tuen myötä myös ratsutyypin suomenhevoset alkoivat saada jalansijaa. Vielä 1970-luvun lopulla SuoRa arvioi vain 300 suomenhevosen olevan ratsastuskäytössä. Suomenhevosravurien kasvatus oli kuitenkin kehittänyt rotua kevyemmäksi ja nopeammaksi, mikä edisti myös ratsupuolen tavoitteita. Suomen valtion hevoskasvatuslaitos Ypäjällä perustettiin 1970-luvulla. Ypäjä oli ensimmäinen laajempaa ratsusuomenhevosjalostusta harjoittanut taho. Ypäjän monet laadukkaat ja menestyksekkäät kasvatit toivat suomenhevoselle suosiota ja uskottavuutta ratsuna. Hitaan alun jälkeen suomenhevosta on arvostettu ratsuna yhä enemmän. Nykyään ensisijaisesti ratsastuskäytössä on yli 5 000 suomenhevosta. Ratsusuunnan suomenhevosista on kysyntää, kun taas ravurisuunta kärsii ylitarjonnasta.
Jalostussuunnat > Pienhevossuunta (P)

Pienhevossuunnan jalostukseen hyväksyttävä hevonen voi olla korkeintaan 148 cm korkea sekä sä’än että lautasten kohdalta. Hevosen on myös läpäistävä joko ajettavuus- tai ratsastettavuuskoe. Tämän lisäksi hevosen suku tutkitaan: kookkaammista linjoista polveutuvia satunnaisia pieniä yksilöitä ei hyväksytä. Suomenpienhevosen tulisi olla sopusuhtaisen pieni joka osaltaan ja olla ominaisuuksiltaan samanlainen kuin kookkaammat suomenhevoset. Erityisesti kiinnitetään huomiota pienhevosen luonteeseen, tottelevaisuuteen ja yhteistyöhalukkuuteen.
Suomenpienhevonen soveltuu miltei kaikkeen mihin kookkaammatkin suomenhevoset. Poikkeuksena on raskas vetotyö johtuen tyypin pienuudesta ja vähäisemmistä voimista. Jotkin pienhevosyksilöt ovat kuitenkin pystyneet kilpailemaan tasavertaisesti työhevoskilpailuissa ja jopa päihittämään kookkaampia yksilöitä. Moni pienhevonen on hyväksytty pienhevoskantakirjan lisäksi ravurikantakirjaan, koska pienikokoiset suomenhevoset ovat raviurheilussa kutakuinkin tasaveroisia suurempien rotutoveriensa kanssa. Valjakkoajossa pienestä koosta on jopa hyötyä paremman ketteryyden myötä. Suomenpienhevoset ovat suosittuja myös ratsastuskoulu- ja terapiaratsuina.
Vuonna 1971 perustettu suomenpienhevossuunta on sektioista uusin: ravureita ja ratsuja oli jo aiemmin jalostettu yhdistetyssä yleishevossuunnassa vuodesta 1924 alkaen. Kun suomenpienhevossuunta perustettiin, suomenhevosta oli jalostettu kookkaammaksi vuosisatojen ajan, eikä pienikokoisia sukulinjoja ollut montaa jäljellä. Suomenpienhevonen on yhä suomenhevosen tyypeistä harvinaisin: kantakirjassa oli vuonna 2010 vain noin 80 oritta ja 420 tammaa.
Kantakirjaus

Suomenhevoseksi voidaan rekisteröidä hevonen, jonka molemmat vanhemmat on rekisteröity suomenhevosiksi, tai joka todistettavasti polveutuu vähintään kolmen sukupolven ajalta suomenhevosista. Suomenhevoskantakirjaan ja samalla -jalostukseen hyväksyttävän hevosen on täytettävä suomenhevosen rotumääritelmässä luetellut ominaisuudet suorituskyvyn, rakenteen, luonteen ja joissain tapauksissa myös jälkeläisten laadun suhteen. Kantakirjaan tarjottavan hevosen on oltava vähintään 4-vuotias suomenhevoseksi rekisteröity ori tai tamma. Kantakirjauslautakunta arvioi kantakirjaustilaisuudessa tarjottavan hevosen ominaisuudet ja suorituskyvyn halutulla alalla: ratsuna, ajohevosena, ravurina tai työhevosena. Kaikilta paitsi ravurisuunnalle tarjottavilta hevosilta arvioidaan myös tyyppi eli rakenteellinen soveltuvuus aiotulle jalostussuunnalle. Yksilö, jota ei hyväksytä kantakirjaan omien ominaisuuksiensa puolesta, voidaan hyväksyä myös jälkeläisten perusteella. Tällöin jälkeläisten kilpailumenestys tai kantakirjaustulokset tutkitaan, ja mikäli niiden taso on tarpeeksi hyvä, niiden vanhempi voidaan hyväksyä kantakirjaan. Myös päinvastainen on mahdollista: jos kantakirjatun hevosen jälkeläisillä esiintyy perinnöllisiä vikoja tai sairauksia, se voidaan poistaa kantakirjasta. Ori voidaan poistaa kantakirjasta, jos sen jälkeläisten kilpailumenestys tai kantakirjatulokset ovat selvästi keskitasoa heikommat.
Kantakirjaus > Kävelykoe

Kävelykokeen suorittavat vain työhevossuunnalle tarjottavat suomenhevoset. Koe mittaa hevosen kestävyyttä kuormaa vedettäessä. Kokeessa hevonen vetää 500 kilogramman painoista kuormaa 500 metrin matkan käynnissä. Kilometrille laskettava aika ei saa ylittää kymmentä minuuttia. Kymmenen minuutin tuloksesta hevonen saa neljä pistettä, ja jokaista tämän ajan alittavaa puolta minuuttia kohden annetaan kaksi lisäpistettä. Korkein mahdollinen pistemäärä on kymmenen, johon oikeuttaa alle kahdeksan ja puolen minuutin tulos.
Kantakirjaus > Vetokoe

Vetokokeen suorittavat vain työhevossuunnalle tarjottavat hevoset. Se mittaa hevosen vetokykyä suhteessa sen kokoon. Koe suoritetaan yksittäisissä vaikeutuvissa vaiheissa, joita kutsutaan ”portaiksi”. Vetokuorman painoa lisätään joka portaalla. Kokeessa hevonen vetää painotettua rekeä karkeahkolla hiekalla. Reen ja hiekan välinen kitka mitataan ennen koetta ja otetaan huomioon tuloksissa. Reki lastataan suhteessa hevosen omaan massaan: ensimmäisellä portaalla kuorma vastaa 36 prosenttia hevosen arvioidusta elopainosta. Jokaisella seuraavalla portaalla kuormaa lisätään kuusi prosenttiyksikköä. Hevosen on vedettävä rekeä kymmenen metrin matka jokaisella portaalla. Pysähtyminen yli minuutin ajaksi tai neljä kertaa ennen kuin vaadittu matka on suoritettu keskeyttää kokeen. Hevonen saa kaksi pistettä jokaisesta loppuun asti suorittamastaan portaasta, yhteensä kuitenkin enintään kaksikymmentä pistettä. Alin hyväksyttävä suoritus on viisi porrasta. Viisi porrasta eli kymmenen pistettä vastaa 60 prosenttia hevosen omasta painosta; 20 pistettä vastaa 90 prosenttia.
Kantakirjaus > Ajettavuuskoe

Yleisen ajettavuuskokeen suorittavat ravurisuunnalle tarjottavat oriit. Se voi myös vapaaehtoisena korvata työhevossuunnan vetokokeen tai pienhevossuunnan ratsastettavuuskokeen. Ajettavuuskokeessa hevosta ajaa vuorollaan kaksi eri kantakirjauslautakunnan jäsentä sekä käynnissä että ravissa. Hevosen yhteistyöhalu ja luonne arvioidaan asteikolla neljästä kymmeneen.
Työhevossuunnan ajettavuuskokeessa arvioidaan hevosen luonnetta: sen sopeutumiskykyä, luotettavuutta ja rauhallisuutta. Koe koostuu neljästä osasta, jotka arvioidaan kukin asteikolla nollasta viiteen. Läpäistäkseen kokeen hevosen on saatava vähintään yksi piste jokaisesta osiosta ja yhteensä vähintään kymmenen pistettä. Ensimmäisessä osiossa arvioidaan hevosen käytöstä valjastus- ja lastaustilanteessa sekä kuorman purun ja valjaitten riisumisen aikana. Lopuissa kolmessa osiossa arvioidaan hevosen käytöstä itse ajon aikana. Näihin osioihin kuuluu yleensä kävelyä ja ravia eri vauhdeissa, pysähdyksiä, esteiden kiertämistä ja kulman taakse peruuttamista.
Kantakirjaus > Ratsastettavuuskoe

Ratsastettavuuskokeen suorittavat ratsuhevossuunnalle tarjottavat hevoset. Pienhevossuunnalle tarjottavat hevoset voivat suorittaa sen ajettavuuskokeen sijaan.
Ratsastettavuuskokeessa kantakirjauslautakunnan jäsen arvioi hevosen liikkeitä, tasapainoa ja käytöstä käynnissä, ravissa ja laukassa. Ominaisuuksille annetaan kullekin pisteitä neljästä kymmeneen. Kokeen aikana hevosen tulisi olla yhteistyöhaluinen, kiltti, keskittynyt, herkkä avuille ja eteenpäinpyrkivä.