stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parhaan komediasarjan Primetime Emmy -palkinto
Voittajat ja ehdokkaat > 2010-luku

| Vuosi | Voittaja | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- |
| 2010 | Moderni perhe |  Jäitä hattuun  Glee  Nurse Jackie  Konttori  30 Rock |
| 2011 | Moderni perhe |  30 Rock  Glee  Konttori  Puisto-osasto  Rillit huurussa |
| 2012 | Moderni perhe |  30 Rock  Jäitä hattuun  Girls  Rillit huurussa  Rouva varapresidentti |
| 2013 | Moderni perhe |  30 Rock  Rillit huurussa  Girls  Louie  Rouva varapresidentti |
| 2014 | Moderni perhe |  Rillit huurussa  Louie  Orange Is the New Black  Silicon Valley  Rouva varapresidentti |
| 2015 | Rouva varapresidentti |  Louie  Moderni perhe  Puisto-osasto  Silicon Valley  Transparent  Unbreakable Kimmy Schmidt |
| 2016 | Rouva varapresidentti |  Black-ish  Master of None  Moderni perhe  Silicon Valley  Transparent  Unbreakable Kimmy Schmidt |
| 2017 | Rouva varapresidentti |  Atlanta  Black-ish  Master of None  Moderni perhe  Silicon Valley  Unbreakable Kimmy Schmidt |
Oscar Wergeland (kenraali)

Oscar Wergeland 1860-luvulla.
Wergelandin patsas Ravnedalenissa.
Joseph Frantz Oscar Wergeland (1815 Kristiansand, Norja – 19. elokuuta 1895 Kristiansand), tunnetaan myös vain kenraali Wergelandina, oli norjalainen kenraali, kartografi, sotilaallisen hiihtokoulutuksen alullepanija ja puistojen puolestapuhuja.
Tausta

Wergeland syntyi opettaja ja rovasti Nicolai Wergelandin (1780–1848) ja kulttuuripersoona Alette Dorothea (aik. Thaulow) Wergelandin kuopuksena Kristiansandissa. Nicolai oli köyhä lukkarinpoika Bergenistä, josta tuli sittemmin eräs Eidsvollin itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajia. Isä-Nicolailla oli myös merkittävä rooli maan ensimmäisen yliopiston perustamisessa. Hän oli eräs maan perustuslain laatijoista, ja hän myös ehdotti Norjan parlamentille sen nykyistä nimeä Storting. Suvun nimi tulee Verklandin maatilasta Sognissa. Alette oli virkamies (norj. byskriver) Henrik Arnold Thaulowin tytär ja aktiivinen kulttuuripersoona.
Wergelandin perheestä tuli muutoinkin Norjan näkyvimpiä kulttuuriperheitä. Hänen isoveljensä oli runoilija Henrik Wergeland (1808–1845) ja sisarensa kirjailija Camilla Collett (1813–1895). Kodissa käytiin paljon keskusteluja kulttuurista, Ranskan vallankumouksesta, Rousseaun lastenkasvatusfilosofiasta ja yleensä moderneista aiheista.
Perhe muutti Eidsvolliin 1817, jossa hänen isänsä oli jo kolme vuotta aikaisemmin ollut eräs maan itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajia. Oscar Wergeland oli ainut sisaruksista, joka muutti takaisin synnyinkaupunkiinsa vuonna 1859.
Elämä ja ura

Oscar kasvoi Eidsvollissa. Hän kävi upseerikoulutuksen sotakorkeakoulussa (norj. Krigsskolen) Kristianiassa, minkä lisäksi hän opiskeli topografiaa, kartografiaa ja geometriaa Tukholmassa ja Pariisissa.
Koulutuksensa jälkeen hän toimi 11 vuotta kartanpiirtäjänä ja hänen kädenjälkeään ovat ensimmäiset painetut norjalaiset aluekartat, joista ensimmäinen julkaistiin 1845. Samaten ensimmäinen norjalaisten koulujen käyttämä Norjan kartta oli hänen käsialaansa. Eräs hänen kartoistaan palkittiin taide- ja teollisuusnäyttelyssä New Yorkissa 1853. Hän toimi myös sotakorkeakoulussa kalligrafian ja piirustuksen opettajana ja kuninkaan adjutanttina (norj. ordonansoffiser). Hän osallistui tositoimiin Skånessa 1848 ja uudelleen norjalais-ruotsalaisten vartiojoukkojen mukana Slesvigissä 1849 ja 1850. Vuosina 1852–1853 hän oli vuoden mittaiselle opintomatkalla ulkomailla.
Wergeland palasi synnyinkaupunkiinsa upseerina 1859 ja vietti siellä loppuelämänsä. Hänet nimitettiin kenraalimajuriksi 1880, ja hän oli Kristiansandske infanteribrigaden ja Kristiansandin linnoitusten päällikkö 1868–1893. Kotipaikkakunnallaan hän otti aktiivisesti osaa elinkeinoelämään, kaupunkisuunnitteluun, urheiluun, paikallispolitiikkaan ja puolustuspoliittisiin kysymyksiin. Hän perusti muun muassa Norjan vanhimman hiihtoseuran, Christianssands ski- og skøyteklubbin (1862). Wergelandin ansioiksi lasketaan myös hiihdon sisällyttäminen osaksi sotilaskoulutusta, mikä osaltaan vaikutti merkittävästi lajin ”kansallisurheilustatukseen” Norjassa. Wergelandin vaikutuksesta Kristiansandiin perustettiin tunnetut puisto- ja virkistysalueet Wergelandsparken, Baneheia ja Ravnedalen, minkä lisäksi hänen kädenjälkensä näkyy kaupungin puistomaisten katujen yleiskuvassa.
Kenraali Wergelandin kuoltua 19. elokuuta 1895 runoilija Vilhelm Krag teki hänelle muistorunon, jossa hänet mainitaan Ravnedalenin puiston perustajana. Puistossa on Gustav Lærumin hänestä tekemä pronssinen muistomerkki, ja Grimin kaupunginosassa on hänen mukaansa nimetty katu Wergelandsveien.
Elämä ja ura > Perhe

Oscar Wergelandilla oli ensimmäisestä avioliitostaan kaksi tytärtä, Ragnhild (1847, Kristiania) ja Ebba (1852, Kristiania). Toisesta avioliitostaan Caroline Hagemannin (s. 1841, Tønsberg) kanssa hänellä oli tyttäret Sigrid (1863, Kristiansand) ja Luise (1871, Kristiansand). Luise Wergeland on hahmona Vilhelm Kragin romaanissa Min Barndoms Have yhtenä hänen lapsuudenihastuksistaan, joka kuolee viisivuotiaana tuberkuloosiin.
Kirjallinen tuotanto

Skiløbingen, dens historie og krigsanvendelse (1865).
Paola Felix

Paola Felix
Paola Felix (s. 5. lokakuuta 1950 Sankt Gallen) on sveitsiläinen iskelmälaulaja ja uutisankkuri. Hän avioitui vuonna 1980 viihdealan monitaiturin Kurt Felixin kanssa, josta jäi leskeksi vuonna 2012. Hän on edustanut Sveitsiä euroviisuissa kahdesti, vuosina 1969 ja 1980.
Diskografia

1970: Die grossen Erfolge
1974: Paola
1978: Blue Bayou
1980: Lieder die ich liebe
1981: Ihre größten Erfolge
1981: Frohe Weihnachten mit Paola und den Trixis
1983: Rosafarben
1988: Kinderlieder-Hitparade mit Paola und den Sonnenschein-Kindern
1989: Meine Lieder
2000: Paola am Blue Bayou
Aiheesta muualla

Paola ja Kurt Felixin kotisivut (saksaksi)
Mahlathini

Simon "Mahlathini" Nkabinde (1938 Newcastle, Etelä-Afrikka – 27. heinäkuuta 1999 Johannesburg) oli eteläafrikkalainen mbaqanga-musiikin laulaja. Hän aloitti laulamisen nuorena laulamalla muun muassa häissä. Myöhemmin hän teki musiikkia muun muassa yhdessä The Mahotella Queens -yhtyeen kanssa. Mahlathinillä oli kutsumanimi "Soweton leijona".
Matti Leskelä

Matti Jaakko Iikka Leskelä (s. 19. heinäkuuta 1929 Lohja) on suomalainen filosofian maisteri, koulutoimenjohtaja ja näytelmäkirjailija.
Teoksia

Tervastanssi, 1959 kuunnelma, esitetty Yleisradiossa
Kolme outoa miestä, 1962 huvikuunnelma, esitetty Yleisradiossa
Kyläpoloneesi : komedia. 1962, näytelmä esitetty Imatran teatterissa
Sormet, Tampereen Työväenteatteri 1960
Mahler (täsmennyssivu)

Mahler on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Alma Mahler (1879–1964), itävaltalainen säveltäjä ja taiteilija
Anna Mahler (1904–1988), itävaltalainen kuvanveistäjä
Gustav Mahler (1860–1911), itävaltalainen säveltäjä ja kapellimestari
Horst Mahler (s. 1936), saksalainen poliitikko
Margaret Mahler (1897–1985), unkarilainen lapsipsykologi.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Matti Leppo

Matti Niilo Rafael Leppo (1. huhtikuuta 1908 Vihti – 22. toukokuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen taloustieteilijä ja Helsingin yliopiston finanssiopin professori.
Leppo pääsi ylioppilaaksi 1926 Mikkelin lyseosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1931 Helsingin yliopistosta. Leppo väitteli tohtoriksi 1938 aiheenaan suomalaisen kulutusverotuksen kehitys ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Leppo oli aluksi Oy Alkoholiliike Ab:n palveluksessa mutta siirtyi sitten Suomen Pankin palvelukseen ensin suhdannetutkijaksi 1938 ja sitten pankin taloustieteellisen tutkimuslaitoksen osastopäälliköksi 1944.
Leppo nimitettiin Helsingin yliopiston finanssiopin professoriksi 1945 ja hän hoiti tätä virkaa vuoteen 1973 saakka. Leppo oli jo aiemmin ollut finanssiopin dosenttina 1942–1945. Leppo valittiin myös Tiedeakatemian jäseneksi 1950. Hän toimi myös valtiotieteellisen tiedekunnan dekaanina ja varadekaanina, kansantaloustieteen laitoksen esimiehenä ja myös Tampereen kesäyliopiston rehtorina.
Leppo kirjoitti useita oman alansa oppikirjoja muun muassa Johdatus finanssipolitiikkaan (1947) ja sen jatko-osa Julkinen talous ja finanssipolitiikka. Vuonna 1959 hän julkaisi tutkielman Päätäntävallan ja vastuun ongelma inflaation torjuntatyössä jossa hän analysoi tuolloin harjoitettua talouspolitiikkaa ja sen epäonnistumista inflaation hallinnassa.
Aiheesta muualla

Kuka kukin on 1978
Otto (Kreikka)

| Otto |
| --- | --- |
 Otto vuonna 1832, Joseph Karl Stieler
Kreikan kuningas
Valtakausi:  6. helmikuuta 1832 – 23. lokakuuta 1862
Seuraaja:  Yrjö I

Syntynyt:  Otho, Otto von Wittelsbach 1. kesäkuuta 1815 Salzburg, Itävallan keisarikunta
Kuollut:  26. heinäkuuta 1867 (52 vuotta) Bamberg, Saksa
Hautapaikka:  Theatrinerkirche, München
Puoliso:  Amalie von Oldenburg
Suku:  Wittelsbach
Isä:  Ludvig I
Äiti:  Therese
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Otto (kreik. Όθων, Óthon) (1. kesäkuuta 1815 Salzburg, Itävallan keisarikunta – 26. heinäkuuta 1867 Bamberg, Saksa) oli modernin Kreikan ensimmäinen kuningas, joka astui valtaan vuonna 1832, kun Lontoon konferenssissa Kreikasta tuli uusi itsenäinen kuningaskunta. Hän hallitsi 6. helmikuuta 1832 – 23. lokakuuta 1862.
Suku

Otto oli Wittelsbachin sukua, Baijerin kuningas Ludvig I:n ja kuningatar Theresen, Saksi-Hildburghausenin toiseksi vanhin poika ja sukua Bysanttia hallinneille Komnenos- ja Laskaris-suvuille. Hänen vanhempi veljensä oli Baijerin kuningas Maksimilian II.
Kuningas

Otto yritti hallita yksinvaltiaana, mutta historioitsija Thomas W. Gallantin sanoin, hän ei ollut tarpeeksi armoton, jotta häntä olisi pelätty, armelias jotta häntä olisi rakastettu tai tarpeeksi pätevä, jotta häntä olisi kunnioitettu.
Vuoteen 1843 mennessä tyytymättömyys oli noussut niihin mittoihin, että maahan vaadittiin perustuslakia ja maata hallitsevien baijerilaisten virkamiesten lähtöä. Kun Baijerin joukot poistuivat maasta, syttyi syyskuussa armeijan ja ateenalaisten yhteinen kapina, ja maaliskuussa 1844 tuli voimaan kuninkaan valtaa rajoittava perustuslaki.
Vuonna 1854 Otto luuli Osmanien valtakunnan olevan Krimin sodan vuoksi sidottuna toisaalle ja ryhtyi hyökkäykseen vallatakseen valtakuntaan kuuluvat kreikkalaisalueet. Hyökkäys oli huonosti suunniteltu, ja se torjuttiin nopeasti. Osmanien liittolaiset Englanti ja Ranska alistivat tämän jälkeen Kreikan usean vuoden brittimieliseen hallintoon ja englantilaisten ja ranskalaisten miehitysjoukkojen valvontaan.
Avioliitto

Vuosina 1836–1837 Otto vieraili Saksassa ja avioitui kauniin ja lahjakkaan 17-vuotiaan Oldenburgin prinsessa Amalien (1818–1875) kanssa. Häät vietetettiin luterilais-katolisin menoin Oldenburgissa 22. marraskuuta 1836. Avioliitto oli lapseton. Uusi kuningatar sai ensin kansansuosiota kauneudellaan, mutta teki itsestään epäsuositun puuttumalla hallituksen asioihin ja säilyttämällä luterilaisen uskontonsa.
Maanpako

Otto oli vallassa vuoteen 1862 asti, jolloin hän joutui lähtemään maanpakoon. Syitä tähän olivat muun muassa Oton taantumuksellisuus, katolilaisuus, perillisen puute ja yhteydet korruptoituneisiin poliitikkoihin. Hän kuoli maanpaossa Baijerin Bambergissä vuonna 1867. Ottoa seurasi hallitsijana Yrjö I.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otto Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: – | Kreikan kuningas 1832–1862 | Seuraaja: Yrjö I |
Kreikan kuningatar Amalia, Oldenburgin prinsessa, suosituksi tekemässään ns. Amalía-asussa
Otto syrjäyttämisensä jälkeen maanpaossa vuonna 1865.
Matti Lilja

Rintamakirjeenvaihtaja Matti Lilja (oik.) ja kansanedustaja Varma K. Turunen jatkosodan aikana elokuussa 1941 Ontrosenvaarassa.
Matti Lilja (6. maaliskuuta 1903 Tampere – 30. tammikuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Teoksia

Ilgan ryöstö : seikkailuja kadonneen kansan asuinsijoilla kaukaisessa Dariassa.  Karisto 1947
Kuolemanvirran maa : kertomus erään rohkean nuorukaisen matkasta tiedemiesten mukana mustien maanosaan.  Karisto 1947
Tule kotiin!, romaani.  Kuva ja sana, Helsinki 1947
Darian aarteet : seikkailuja kadonneen kansan asuinsijoilla unohdetussa maassa.  Karisto 1948
Tuntemattoman tropiikin vangit : herra Nortonin ja Pekan seikkailuja ja elämyksiä pimeimmän Afrikan tutkimattomissa viidakoissa.  Karisto 1948
Miehen lankeemus.  Karisto 1949
Salainen tehtävä : seikkailuja vanhassa Lontoossa ja matka Kainuun erämaihin.  Karisto 1949
Koparan kartanon Tuulikki : kertomus kahdesta nuoresta.  Karisto 1950
Kukkulasaaren arvoitus : poikien seikkailuja.  1951
Kadonnut poika : kertomus sodan aikana kadonneen pojan vaiheista.  Karisto 1952
Helsingissäkin voi tapahtua.  Karisto 1955
Lättähattujen sankari : kuvaus sodanjälkeisen nuorison seikkailuista ja suhtautumisesta ympäristöönsä.  Karisto 1955
Tätä kesää emme unohda koskaan : kuvaus nuorten elämästä ja seikkailuista Kaitaperän saloilla.  Karisto 1956
Luola paljastaa salaisuuden.  Karisto 1957
Parhaan käsikirjoituksen Jussi

Parhaan käsikirjoituksen Jussi on yksi Filmiaura ry:n vuosittain jakamista Jussi-palkinnoista.
Useamman palkinnon voittaneet henkilöt

| --- | --- |
 Kolme Aki Kaurismäki  Matti Kassila  Markku Pölönen :  Kaksi Viljo Hela  Matti Ijäs  Juha Nevalainen  Paavo Westerberg
Voittajat ja ehdokkaat > 1945–1998

| Vuosi | Voittaja | Elokuva |
| --- | --- | --- |
| 1945 | Olavi Veistäjä | Ristikon varjossa |
1946: ei jaettu
1947: ei jaettu
| 1948 | Viljo Hela | Pikajuna pohjoiseen |
| 1949 | Lea Joutseno ja Valentin Vaala | Ihmiset suviyössä |
| 1950 | Seere Salminen | Katupeilin takana |
| 1951 | Matti Kassila ja Aarne Tarkas | Radio tekee murron |
| 1952 | Mika Waltari | Omena putoaa... |
| 1953 | Juha Nevalainen | Jälkeen syntiinlankeemuksen |
1954: ei jaettu
| 1955 | Viljo Hela ja Urpo Lauri | Ryysyrannan Jooseppi |
| 1956 | Juha Nevalainen | Tuntematon sotilas, Silja - nuorena nukkunut |
1957: ei jaettu
1958: ei jaettu
| 1959 | Matti Kassila | Punainen viiva |
1960: ei jaettu
1961: ei jaettu
| 1962 | Matti Kassila ja Kaarlo Nuorvala | Kaasua, komisario Palmu! |
1963: ei jaettu
1964: ei jaettu
1965: ei jaettu
| 1966 | Jörn Donner | Täällä alkaa seikkailu |
| 1967 | Marja-Leena Mikkola | Käpy selän alla |
1968–1975: kategoria ei käytössä
| 1976 | Anni Blomqvist | Myrskyluodon Maija |
1977: ei jaettu
| 1978 | Arto Paasilinna, Kullervo Kukkasjärvi ja Risto Jarva | Jäniksen vuosi |
1979–1983: kategoria ei käytössä
| 1984 | Aki Kaurismäki ja Pauli Pentti | Rikos ja rangaistus |
1985: ei jaettu
| 1986 | Matti Ijäs | Painija |
1987: ei jaettu
| 1988 | Olli-Pekka Parviainen | Lain ulkopuolella |
1989: ei jaettu
| 1990 | Ilkka Järvi-Laturi | Kotia päin |
1991: ei jaettu
| 1992 | Anssi Mänttäri | Muuttolinnun aika |
| 1993 | Iiro Küttner | Tuhlaajapoika |
| 1994 | Markku Pölönen | Onnen maa |
1995: ei jaettu
1996: ei jaettu
| 1997 | Aki Kaurismäki | Kauas pilvet karkaavat |
| 1998 | Olli Saarela ja Heikki Vuento | Lunastus |
MagicGate

Memory Stick PRO Duo 1 GB, joka sisältää MagicGate teknologian.
MagicGate on Sonyn vuonna 1999 esittelemä teknologia kopioinnin estämiseen. Se toimii siten, että suojattava sisältö salataan laitteessa ja tämän jälkeen muistikortilla ja lukijalaitteessa oleva MagicGate-piiri kontrolloi sisällön kopiointia. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että haluttaessa suojatun sisällön kopiointi voidaan estää.
MagicGate-teknologiaa käytetään mm. PlayStation 2:ssa ja sen muistikorteissa. Vuodesta 2004 lähtien teknologia on sisällytetty myös Memory Stick-muistikortteihin. Jotkin laitteet, kuten Sonyn Network Walkman, sallivat ainoastaan MagicGate-teknologialla varustettujen Memory Stick-muistikorttien käytön.
Aiheesta muualla

Sony OpenMG (Arkistoitu – Internet Archive)
Marthe Bjørnsgaard

| Marthe Bjørnsgaard |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. toukokuuta 1993 (ikä 31)
Uran tiedot
Seura:  Lillehammer Skiklubb
Laji:  maastohiihto
Maailmancup
Kaudet:  2015–
Paras sijoitus:  40.
 Tietolaatikko päivitetty 10. tammikuuta 2020 
Marthe Bjørnsgaard (s. 6. toukokuuta 1993) on norjalainen maastohiihtäjä. Hän edustaa Lillehammer Skiklubbia.
Maailmancupissa Bjørnsgaard kilpaili ensimmäisen kerran Drammenissa 11. maaliskuuta 2015 ollen perinteisen hiihtotavan sprintissä 44:s.
Bjørnsgaard hiihti ensimmäisen palkintopallisijoituksensa Skandinavia Cupissa 13. maaliskuuta 2016, kun hän oli kolmas Otepäässä kymmenen kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa.
Bjørnsgaard oli mukana alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa Almatyssä 2015 ja Râșnovissa 2016. Almatyssä hän kilpaili vain perinteisen hiihtotavan sprintissä, jossa oli 19:s. Râșnovissa Bjørnsgaard oli kymmenen kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 11:s ja sekä vapaan hiihtotavan sprintissä että kymmenen kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 22:s.
Martin Happe

Martin Albert Happe M.Afr. (s. 15. marraskuuta 1945 Sendenhorst) on saksalaissyntyinen, Mauritaniassa toimiva roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 2. kesäkuuta 1973 ja nimitettiin Nouakchottin hiippakunnan piispaksi 10. heinäkuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Reinhard Lettmann, jota avustivat Robert Marie Jean Victor de Boissonneaux de Chevigny ja Jean Zerbo.
Paul Baltes

| Paul Baltes> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. kesäkuuta 1939 Saarlouis
Kuollut: 7. marraskuuta 2006 Berliini (67 vuotta)
Kansalaisuus:  Saksa
Ammatti:  psykologi, psykologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Saarbrückenin yliopisto (BA 1962, Dipl. Psycholog 1965, PhD 1967)
Väitöstyön ohjaaja:  Ernst Boesch
Instituutti:   Max Planckin ihmisen kehityksen instituutti, Freie Universität Berlin ja Virginian yliopisto
Palkinnot:  monia, mm. Aristotele-palkinto (EFPA, 1997)
Paul B. Baltes (18. kesäkuuta 1939 Saarlouis – 7. marraskuuta 2006 Berliini) oli saksalainen psykologi, Freie Universität Berlinin psykologian professori ja berliiniläisen Max Planckin ihmisen kehityksen instituutin elämänkaaripsykologian keskuksen johtaja sekä yhdysvaltalaisen Virginian yliopiston sivutoiminen professori.
Professori Baltesin tieteelliseen tuotantoon sisältyi yli 250 julkaisua erityisesti kehityspsykologian ja elämänkaaripsykologian aihepiireistä. Hän oli erittäin runsaasti viitattu tutkija (marraskuussa 2017 hänen h-indeksinsä oli Google Scholarin mukaan yhä 113), ja lukeutui maailman tunnetuimpiin kehityspsykologeihin kuollessaan. Hän sai monia tunnustuksia urallaan.
Professori Paul Baltesille myönnettiin Euroopan psykologiliittojen federaation (EFPA) järjestyksessään toinen Aristotele-palkinto vuonna 1997.
Aiheesta muualla

Google Scholar: Paul B. Baltes (englanniksi) (scholar.google.com)
Otto Aarnisalo

| Otto Aarnisalo> Otto Vilho Lillqvist |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. heinäkuuta 1864 Viipuri
Kuollut: 18. syyskuuta 1942 (78 vuotta) Sortavala
Ammatti:  pastori, johtaja, kirjailija
Vanhemmat:  Anders Lillqvist ja Sofia Beata Skrufving
Puoliso:  Alfhild Ingeborg Maria Heinrichs
Lapset:  Siiri Elisabet
Kirjailija
Aikakausi:  1906–1942
Tyylilajit:  kantaa ottavat kirjoitukset, kirjoitelmat diakoniasta
Esikoisteos:  Jeesus ja Sakkeus 1906
Pääteokset:  Suomen kirkon sisälähetysseura : 1905-1930.
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Otto Vilho Aarnisalo (sukunimi vuoteen 1906 Lillqvist ; 8. heinäkuuta 1864 Viipuri – 18. syyskuuta 1942 Sortavala) oli suomalainen pappi ja Suomen Kirkon Sisälähetysseuran perustaja ja pitkäaikainen johtaja. Aarnisalo tunnetaan suomalaisen diakonian ja sisälähetyksen uranuurtajana.
Elämä > Varhaiset vuodet

Aarnisalon vanhemmat olivat rakennusmestari Anders Lillqvist ja Sofia Beata Skrufving. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin lyseosta vuonna 1883, suoritti vuonna 1887 teologisen erotutkinnon ja vihittiin papiksi Porvoossa 1888. Aarnisalo toimi seurakuntapappina ensin Karjalassa, sitten Virroilla. Virtain seurakunnan virallisena apulaisena hän julkaisi ohjelmakirjaset Diakonia eli Seurakunnallinen vaivaishoito (1897) ja Suomen kirkon diakoniakysymys (1899). Aarnisalo katsoi diakonian kuuluvan osana kirkon ja seurakuntien tehtäväkuvaa. Diakoniassa Aarnisalo asetti vaivais- eli köyhäinhoidon laitossairaanhoitoa tärkeämmäksi. Vuonna 1898 Virtain seurakunta palkkasi diakonissan ja järjesti ensimmäisen diakonian elojuhlan.
Vuosina 1900–1905 Aarnisalo työskenteli Sortavalan Evankelisen Seuran pappina. Hän käynnisti vuonna 1901 miesdiakonien koulutuksen erityisessä seurakuntapalvelijalaitoksessa, johon rakennettiin vanhuksien, mielisairaiden ja vajaamielisten hoitokodit. Paikalliselle seuralle laajentuva toiminta kävi liian kalliiksi, joten vuonna 1905 Aarnisalon aloitteesta perustettiin Suomen Kirkon Sisälähetysseura, jonka kotipaikaksi tuli Sortavala ja toimitusjohtajaksi Aarnisalo. Seura huolehti diakonien ja diakonissojen koulutuksesta, armeliaisuuslaitosten ylläpitämisestä sekä painatti Raamattuja ja muuta hengellistä kirjallisuutta. Liikolan diakonikoulu Sortavalassa toimi vuoteen 1921 saakka.
Elämä > Diakoniakysymys kirkkolaissa

Aarnisalo ajoi myös diakonisäädösten saamista kirkkolakiin. Asia pantiin vireille vuoden 1908 kirkolliskokouksessa ja Aarnisalo sai kirkkolakikomitean puolelleen. Kuitenkin vuoden 1913 kirkolliskokouksessa Aarnisalon ehdotukset kokivat vastarintaa. Kovin Aarnisalon kritisoija oli hänen vanha opiskelukaverinsa Oulun diakonissakodin johtaja Uno Wegelius. Kirkolliskokous hyväksyi diakoniakysymyksen osalta vain laimean muotoilun; kirkkoherran tuli ”edistää jatkuvan laupeudentoimen ylläpitämistä seurakunnassa ja varsinkin toimia tarvittavien diakonien tai diakonissojen eli mies- tai naispalvelijoiden ottamiseksi seurakunnan palvelukseen”. Vuoden 1918 kirkkolaki kuitenkin tunnusti diakonian osana kirkon virallista toimintaa. Aarnisalon ehdotukset toteutuivat vuoden 1943 kirkkolaissa, jonka mukaan ”jokaisen seurakunnan tulee harjoittaa kristillistä laupeudentointa ja ottaa palvelukseensa siihen tarvittavia henkilöitä”.
Elämä > Myöhempi elämä ja perhe

Aarnisalo jäi eläkkeelle Suomen Kirkon Sisälähetysseuran toimitusjohtajan tehtävästä vuonna 1931, mutta toimi tehtävässä käytännössä vuoteen 1937. Rovastin arvon hän sai vuonna 1914. Aarnisalo haudattiin Liikolan entisen diakonialaitoksen lähelle.
Aarnisalon puoliso vuodesta 1888 oli Alfhild Ingeborg Maria Heinrichs (1861–1944). Pariskunnalla oli neljä tytärtä.
Poliittiset näkemykset

Aarnisalon poliittiset ja yhteiskunnalliset näkemykset olivat omaperäisiä. Sisällissodan aikana Suojeluskuntalainen-lehdessä Aarnisalo kirjoitti voimakkaita vetoomuksia ihmisarvoisen elämän mahdollisuuksien turvaamisesta kaikille ja vihollisten rakastamisesta. Hän joutui ongelmiin sensuuriviranomaisten kanssa, mutta kävi Seinäjoella kenraali Gustaf Mannerheim luona turvaamassa kirjoitusmahdollisuutensa. Syksyllä 1918 Aarnisalo julkaisi kirjan Suomen vaara : mietteitä nykyhetken varalta nimimerkillä ”Työmiehen poika”, jossa hän esitti ”kansallissosialistiseksi” kutsumansa ohjelman. Aarnisalon mielestä taloudelliset ristiriidat voitiin ratkaista ainoastaan siirtymällä ”sosialistiselle kannalle” ja vuoden 1920 Aikalaiskirjassa Aarnisalo luonnehti itseään täysiverikseksi sosialistiksi, joka ei kuitenkaan kuulunut sosiaalidemokraattiseen puolueeseen. Aarnisalon vanha opettaja ja tukija, arkkipiispa Gustaf Johansson vaati häntä irtisanoutumaan sosialismista ja katkaisi välinsä häneen. Sisällissodan jälkeen hän joutui silmätikuksi ja hänen toimintaansa rajoitettiin juuri poliittisista syistä, vaikka poliittista sitoutuneisuutta ei voitukaan todistaa.