stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lechfeldin taistelu
Taistelu

Madjaarien piirittäessä Augsburgia Otto I oli koonnut joukkonsa Ulmissa ja hän marssi madjaarien hävittämien maiden halki Augsburgin länsipuolelle. Otto I:n joukkoihin kuului 8 000 sotilasta ja heistä noin 1 000 raskaan ratsuväen sotilaita. Augsburgia puolusti noin 1 500 miestä, minkä lisäksi 3 0000 baijerilaista ja böömiläistä sotilasta valvoi jokien ylityspaikkoja linnoituksissa taistelukentän ulkopuolella. Madjaareilla oli noin 10 000 tai enintään 20 000 ratsumiestä ja 5 000 jalkaväen sotilasta. Madjaarien tajuttua Oton saapumisen he hylkäsivät kaupungin piirityksen ja hyökkäsivät apujoukkoa vastaan. Oton joukot olivat ottaneet asemat metsästä, joka ehkä suojasi heitä madjaariratsumiesten nuolilta. Se kuitenkin ehkä myös haittasi näkyvyyttä ja osa madjaareista livahti huomaamatta joukkojen taakse. Madjaarit surmasivat saksalaisten kuormastoa vartioineet böömiläiset ja iskivät Oton joukkoja vastaan näiden takaa. Kuninkaan vävy Conrad johti vastahyökkäystä, joka pelasti saksalaiset tuholta.
Saksalaisten torjuttua uhan selustassaan Otto järjesti joukkonsa uudestaan ja määräsi raskaan ratsuväkensä rynnäkköön madjaarien pääjoukkoa vastaan. Seurannutta yhteenottoa kutsutaan Lechfeldin päätaisteluksi. Widukindin mukaan hyökkäyksestä tuli sekava lähitaistelu, jonka tuloksena saksalaisten raskaasti aseistettu ratsuväki tuhosi kevyesti aseistautuneet madjaariratsumiehet. Jotkin historiankirjoittajat uskovat madjaarijohtajien määränneen joukkojen säilyttävän asemansa hyökkäyksen tiellä, mikä johti kohtalokkaaseen tappioon. Gerhardin kertomus tapahtumista poikkeaa Widukindin tarinasta. Augsburgin kaupunginmuureilla ollut Gerhard ei nähnyt itse tapahtumia muutaman kilometrin päässä, mutta hän saattoi kuulla aseiden kalskeen. Hänen mukaansa madjaarit ratsastivat yhteenoton jälkeen järjestyksessä takaisin kohti Augsburgia. He eivät Gerhardin helpotukseksi tehneet uutta piiritystä, vaan he ylittivät Lechjoen ratsastaen Lechfeldin tasangolle Baijeriin. Gerhardin tarinassa madjaarit ehkäpä teeskentelivät pakoa tarkoituksenaan houkutella Otto I Lechfeldin tasangolle, jossa he saattoivat käyttää ratsumiehiään tehokkaammin. OttoI:n ei kuitenkaan seurannut madjaareja, vaan palasi Augsburgiin. Aamun koittaessa hän lähetti kuriireja Itä-Baijerin kahlaamoja ja lauttoja vartioiville joukoille ja madjaarit tuhottiin myöhemmin näillä joenylityspaikoilla.
Seuraukset

Sotaretkelle osallistuneista madjaareista vain pienen osan sanotaan jääneen henkiin. Saksalaiset menettivät 3 000 miestä taistelun alkuvaiheen selustan hyökkäyksessä ja tuntemattoman määrän itse päätaistelussa. Madjaarien tappion syy on epäselvä. Vuosisatoja taistelun jälkeen kirjoittanut unkarilainen kronikoitsija Simon de Kezan ,mukaan hänen esi-isänsä olivat kärsineet tappion, koska taistelupäivänä oli satanut. Madjaarien käyttämät yhdistelmäjouset ovatkin saattaneet irrota liitoksistaan kylmänkosteissa olosuhteissa. Lisäksi sateiden johdosta mahdollisesti tulvinut Tonava esti ehkä paon Karpaattien syvänteeseen, jonne madjaarit olisivat tavallisesti perääntyneet toipumaan. Aikalaiset kristityt kutsuivatkin sateita Pyhän Laurin kyyneleiksi pyhimyksen mukaan, jonka päivää vietettiin 10. elokuuta. Perusteellinen voitto madjaareista teki lopun heidän pitkistä ryöstöretkistään Länsi-Eurooppaan ja voitto tasoitti myös tietä Otto I:n kruunaamiselle Pyhän Rooman keisariksi vuonna 962, josta lähtien Saksan hallitsijat käyttivät kyseistä arvonimeä.
Kartta madjaarien sotaretkistä Eurooppaan 900-luvulla.
Vili Lehosti

| Vili Lehosti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. syyskuuta 1900 Joroinen
Kuollut: 31. tammikuuta 1979 (78 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä, teatterinjohtaja, teatteriohjaaja
Puoliso:  Helmi Lehosti (1925–1979)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1915–1967
Vilho "Vili" Evald Lehosti (aik. Lindström, 9. syyskuuta 1900 Joroinen – 31. tammikuuta 1979) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja teatteriohjaaja. Lehostilla oli useita näyttelijänkiinnityksiä 1920-luvulla. Vuosina 1928–1954 hän toimi johtajana lukuisissa teattereissa ja uransa myöhäisvaiheessa hän työskenteli Seuranäyttämöliiton ohjaajana. Lehostin ohjaustehtäviin kuuluu muun muassa Niskavuori-sarja.
Ura

Vili Lehostin vanhemmat olivat seppä Evald Israel Lindström ja puvustonhoitaja Hilma Serafina Lindström. Hän avioitui näyttelijä Helmi Pennasen kanssa 1925. Työuransa Lehosti aloitti harjoittelijana Kuopion työväenteatterissa 1915–1918. Lehostilla oli näyttelijänkiinnitys Kuopion työväenteatteriin 1920–1924, Viipurin Työväen Teatteriin 1924–1926 ja Koiton Näyttämölle 1926–1927.
Lehostin ensimmäinen johtajan tehtävä oli Rovaniemen Näyttämöllä 1927–1928, minkä jälkeen hän toimi johtajana seuraavissa teattereissa: Lappeenrannan Työväen Näyttämö 1928–1934, Hämeenlinnan Työväen Näyttämö 1934–1936, Jyväskylän Työväen Näyttämö 1936–1943, Vaasan Näyttämö 1943–1947, Kemin teatteri 1947–1953 ja Hyvinkään työväenteatteri 1953–1954. Vuosina 1954–1967 Lehosti toimi ohjaajana Seuranäyttämöliitossa. Hänen puolisonsa toimi näyttelijänä samoissa teattereissa.
Lehostin roolitehtäviä olivat muun muassa Leander (Tanssijatar Katja), Eero (Seitsemän veljestä), Sid-eno (Oi, nuoruus), Ismael (Synti) ja Apso (Lemmin poika).
Lehosti ohjasi muun muassa näytelmät Oi, nuoruus, Kuolemantanssi, Kunniallinen portto, Meidän Herramme myllyt ja Papin perhe sekä Niskavuori-sarjan. Lehosti ohjasi niin ikään operetteja.
Lehosti näytteli elokuvien sivurooleja 1950-luvulla. Niistä kreditoitiin työnjohtajan rooli urheiluelokuvassa Veteraanin voitto ja rovastin rooli romanttisessa komediassa Neiti talonmies. Hänen puolisonsa näytteli samassa elokuvassa ruustinnaa.
Lehosti on haudattu vaimonsa viereen Maunulan uurnalehtoon.
Ledoli

| Ledoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (1aR,4R,4aS,7R,7aS,7bS)-1,1,4,7-tetrametyyli-2,3,4a,5,6,7,7a,7b-oktahydro-1aH-syklopropaani[e]atsulen-4-oli
CAS-numero:  577-27-5
PubChem CID:  92812
SMILES:  CC1CCC2C1C3C(C3(C)C)CCC2(C)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C15H26O
Moolimassa:  222,358 g/mol
Sulamispiste:  105 °C
Kiehumispiste:  292 °C
Ledoli (C15H26O) on seskviterpeenialkoholi, jota esiintyy muun muassa suopursun lehdissä.
Esiintyminen luonnossa

Ensimmäisenä ledoli eristettiin suopursun lehdistä, joiden eteeristen öljyjen komponentti se on. Yhdiste antaakin suopursulle sen tyypillisen tuoksun yhdessä myrseenin ja palustrolin kanssa. Eniten ledolia on lehdissä syksyllä ja vähiten kukkimisen aikaan. Nuorien suopursujen lehdissä ledolia on 0,55–1,31 %, vanhemmissa lehdissä vähemmän. Ledolin eristämiseen ja määrittämiseen voidaan käyttää kromatografisia ja titrimetrisiä menetelmiä. Ledolia on muissakin kasveissa, kuten kistuksiin kuuluvassa pihkakistuksessa (Cistus ladanifer), jonka öljyt sisältävät ledolia 3,3 % ja brasilialaisessa Renealmia chrysotricha -inkivääriökasvissa.
Käyttö

Suopursun yskää hillitsevien ominaisuuksien arvellaan johtuvan pääasiassa ledolista, joka on myös ekspektorantti eli limaa irrottava aine. Yhdiste on kuitenkin myös myrkyllistä ja suurempina annoksina sen tiedetään aiheuttavan kramppeja ja pahoinvointia.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Ledol (englanniksi)
Liber Herbarum II: Luettelo ledolia sisältävistä kasveista
Isonäkinsammal

| Isonäkinsammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Palmikkosammalet Hypnales
Heimo::  Näkinsammalet Fontinalaceae
Suku::  Näkinsammalet Fontinalis
Laji::  antipyretica
Kaksiosainen nimi
 Fontinalis antipyretica  Hedw. 
Katso myös
   Isonäkinsammal Wikispeciesissä   Isonäkinsammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isonäkinsammal (Fontinalis antipyretica) on isokokoinen vedessä elävä sammal, jonka versot voivat kasvaa jopa metrin mittaisiksi. Sitä tavataan varsin laajasti pohjoisen pallonpuoliskon järvissä ja joissa. Se on yleinen koko Suomessa. Sen varsi on musta ja lehdet varsin tummat. Isonäkinsammalen lehdet ovat varrella kolmessa rivissä ja ne ovat venhomaisen teräväselkäisiä ja keskisuonettomia. Lehtihankoihin muodostuu joskus itiöpesäkkeitä, mutta yleensä kasvi lisääntyy suvuttomasti.
Aiheesta muualla

Pinkka[vanhentunut linkki]
ITIS: Fontinalis antipyretica (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q385125  Wikispecies: Fontinalis antipyretica  BioLib: 91103  CoL: 6JDKW  EoL: 419421  EPPO: FTNAN  EUNIS: 198042  FNA: 200001937  GBIF: 2673408  iNaturalist: 123790  ITIS: 16418  NatureServe: 2.954239  NBN: NBNSYS0000022274  NCBI: 67435  Observation.org: 17407  Open Tree of Life: 273696  Plant List: tro-35159847  PLANTS: FOAN2  RHS: 70762  Tropicos: 35159847  uBio: 2350351  WFO: wfo-0001182045  WoRMS: 292677  Laji.fi: MX.43613
Lauhianmäki

| Lauhianmäki |
| --- | --- |
 Lauhianmäen nykyistä hautausmaata.
Sijainti
 Lauhianmäki
Koordinaatit:  61°8′25.4114″N, 22°7′52.4827″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalmisto
Huippukausi:  rautakausi, 0–1000 jaa.
Kaupunki:  Eura
Aiheesta muualla
  Lauhianmäki Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lauhianmäki  eli Louhianmäki  on Euran Sorkkisten kylässä sijaitseva entinen rautakautinen kalmisto ja nykyinen Euran seurakunnan hautausmaa, joka sijaitsee Euran kirkosta 800 metriä pohjoiseen. Se on hiekkapohjainen matala kumpare, joka kohoaa loivasti savipeltojen keskeltä noin 350 metriä Eurajoesta itään. Eurajoen toisella puolella 600 metriä länsi-lounaaseen sijaitsee Pappilanmäen rautakautinen kalmisto. Lauhianmäkeen haudattiin ihmisiä noin 0–1000 jaa.
Tutkimushistoria

Kustaa Killinen inventoi Euran muinaisjäännöksiä 1870-luvulla ja silloin hän tutki myös Lauhianmäkeä. Killinen kertoi, että mäki oli täynnä Käräjämäelläkin havaittuja hautakuoppia ja että se oli täysin koskematon. Hautakuopanteiden lukumääräksi hän laski 200. Euran kirkon vieressä oleva hautausmaa, jota laajennettiin vuonna 1865, alkoi täyttyä 1800-luvun lopulla. Uudet terveydenhoitomääräykset kielsivät sellaiset hautausmaat, jotka sijaitsivat asumusten lähettyvillä. Euran uusi ja suurempi kirkko rakennettiin keskelle vanhaa hautausmaata vuonna 1893. Tämän vuoksi alettiin etsimään uudelle hautausmaalle paikkaa. Ehdotettu Käräjämki ei tullut Senaatille kysymykseen, koska siellä tiedettiin olevan pakanallisia hautauksia. Lauhianmäekeä koski samat rajoitukset, mutta lupaa hautausmaan perustamiseksi haettiinkin Vainiomäen eli Kotovainion nimellä, jota Muinaistieteellinen toimikunta ei tuntenut. Vuonna 1890 mäki ehdittiin tasoittamaan lähes kokonaan, ennen kuin asia huomattiin toimikunnassa. Turun ja Porin läänin kuvernööri keskeytti työt ja paikalle lähetettiin Theodor Schvindt suorittamaan tutkimuksiaan. Hän tutki kaikki seitsemän säilynyttä hautaa, jotka ajoitettiin nyt viikinkiaikaan. Tasoitetulta alueelta kerättiin irtolöytöinä talteen eri-ikäisiä esineitä. Euran seurakunta otti Lauhianmäen hautausmaaksi vuonna 1891. Lauhianmäen ympäristön peltoja käveltiin läpi vuonna 2013 etsien mahdollisia pintalöytöjä, mutta mitään ei kuitenkaan havaittu.
Kalmisto

Theodor Schvindt tutki vuonna 1890 seitseman hautakuopannetta. Ne olivat kaikki soikean muotoisia ja ne olivat itä-länsi-suuntaisia. Kaksi haudoista olivat niin syviä, että ne arvattiin aikaisemmin ryöstetyiksi. Neljä hautaa olivat osittain tuhoutunueet hautausmaan tasoituksessa. Vain yksi hauta vaikutti koskemattomalta. Seuraavassa esitetään haudoista lyhyet kuvaukset. Haudat 5 ja 6 olivat tyhjiä eikä vaillinaisesti digitoidussa dokumentissa ollut hautojen 1 ja 2 esittelyä.
Kalmisto > Kolmas hauta

Hauta oli länsipäästään osittain tuhoutunut ja siitä oli jäljellä 2,5 kyynärää eli noin 1,3 metriä. Haudasta löytyi putkivartinen keihäänkärki hajonneena kahteen osaan. Toisen oli ruodollinen keihäänkärki, jonka pituus oli 30 senttimetriä ja leveys terän kohdalla 22 millimetriä. Kärki osoitti länteen. Keihäänkärjen päällä makasi kasa saviastian sirpaleita. Niistä Schvindt kokosi liimaamalla ehjän astian, jonka pohja oli litistyneen pallon muotoinen. Astian suuaukko oli halkaisijaltaan 185 millimetriä ja koko astian halkaisija 195 millimetriä. Astian kaulaa kiersi kolme rinnakkaista viivaa. Viimeinen esine oli haudan itäpäästä löytynyt rikkinäinen pronssinen vyön solki.
Kalmisto > Neljäs hauta

Neljännestä haudasta oli jäljellä vain kyynärän verran eli noin puoli metriä. Siitä löytyi lähellä maan pintaa rautakuonan palaset, palanutta savea ja neljä saviastian palasta. Vähän syvemmältä löytyi taittunut pronssilevyn kappale. Kolme sinistä lasihelmeä olivat ilmeisesti peräisin kaulanauhasta. Viimeinen löytö oli hämmentävästi kerrottu, sillä vaikutelmaksi jäi, että mukana oli orgaanisen nyörin eli narun jäänteet. Nyöri oli kierretty kahdestatoista kolmisäikeisestä langasta. Nyörin ympärillä omilla paikoillaan olivat neljä pronssista koristetta. Koristeet olivat 5 millimetriä halkaisijaltaan ja 3 millimetriä leveitä renkaita. Renkaiden pintaa kiersi kaksi uraa niin, että vaikutelmaksi jäi kolmisäikeinen palmikko. Schvindt arveli niiden koristaneen esiliinan reunaa ja että niitä oli ollut paljon enemmän vainajaa haudattaessa.
Kalmisto > Seitsemäs hauta

Seitsemäs hautua oli säilynyt parhaiten koskemattoman näköisenä. Haudan itäpää oli kahden kyynärän verran löydötön. Haudan puolivälissä noin kyynärän syvyydessä löytyi pronssinen jousisolki. Sen pituus oli 137 millimetriä ja leveys 127 millimetriä. Solkeen oli pronssilangalla kiinnitetty rautainen osa. Soljen alapuolella löytyi jäänteitä neliniitisestä villakankaasta. Soljen yläpuolelta löytyi samantapaista, mutta hienosyisempää ja tummemman väristä kangasta. Tunnistamattomaksi jäi usean rautanaulan ja -osan lävistämä puupalanen, johon oli tarttunut kiinni kangasta. Läheltä löytyi vielä tuohenpalanen ja pronssisormuksen kierrettä. Sormuksessa oli vielä jäljellä hieman kangasta.
Edellisistä löydöistä hieman länteenpäin sijaitsi muutamia esineitä. Sieltä löytyi länteenpäin osoittava keihäänkärki, jossa oli vielä havaittavissa vartta terän putkessa ja sen ulkopuolella. Kärjen piutuus oli 328 millimetriä ja sen kärki oli hieman taipunut vinoon. Kärjen päältä löytyi veitsi, jonka kärki osoitti myös länteen. Veitsen kahva oli ollut puuta, jota löytyi vielä keihäänkärjen päältä. Veitsen ruoto eli kara oli taittunut. Veitsen pituus on 157 millimetriä, josta ruotoa oli 40 millimetriä. Tuntemattomaksi jäi esine, joka oli ruostunut ruostekasaksi, jossa oli jäänteitä nahasta ja koristellusta symmetrisestä pronssiesineestä. Tämä pronssiesine saattaa olla seitsemänteen hautaan liitetty tulusrauta. Näiden lisäksi keihään luota löytyi hopearahan puolisko, tuohenpalanen, jäänteet pienestä nahkavyön pronssisesta soljesta, mahdollisesti kasa tinaruostetta, kaksi koukistettua rautakahvaa ja niihin liittyvän lahonneen puuastian palanen.
Keihään luoteispuolella sijaitsivat noin 240 millimetriä pitkät keritsimet. Niihin oli tarttunut samanlaista karkeaa kangasta kuin edellä kuvailtiin. Keritsimistä länteen ja lounaaseen sijaitsi puusta rakennettu ja rautalevyillä vahvistettu esine. Levyt olivat ruostuneet puhki ja puu oli melkein lahonnut pois. Puolen kyynärän pituista esinettä ei kertomuksessa mainittu nimeltä. Tämän läheltä löytyi pronssisen spiraalisormuksen kolme rengasta. Haudan luoteiskulmasta löytyi vielä ruodollinen keihäänkärki, joka oli 312 millimetriä pitkä, jonka ruoto 87 millimetriä pitkä, jonka terä oli 23 millimetriä leveä, ja jonka ruodosta löytyi vielä varren lahonnutta puuta. Haudan länsipäässä mullan seasta löytyi rautakuonan möhkäle ja saviastian palasia. Hauta päättyi länsipäässä seinämään, joka oli ladottu kivistä.
Kalmisto > Kalmiston irtolöytöjä

Schvindtin tarkastaessa muita kiinteitä muinaisjäännöksiä, löysivät tasoitustyömaan työmiehet erinäisiä esineitä. Hän luettelee niistä kaksi: katkenneet viisiosaiset suuraudat ja ruotsalainen pronssiraha Isovihan ajoilta. Sen jälkeen, kun Schvindt oli poistunut Eurasta, sai hän vielä postilähetyksen, jossa oli kolmeksi kappaleeksi hajonnut pronssinen kaularengas, pronssisen kaularenkaan kappale sekä 5 millimetriä leveä ja sileä pronssisormus.
Kalmistoa käytetään edelleen hautausmaana. Hautoja kavettaessa saattaa lapioon tarttua suurempia esineitä. Niitä on joskus toimitettu Museovirastolle. Näitä lähetyksiä ovat esimerkiksi keihäänkärjet vuonna 1910 (KM 5656:1-2), tikarinterä (KM 7414) vuonna 1918, rautaiset keihäät (KM 7702 ja KM 7770) vuonna 1920.
Ajoituksia

Theodor Schvindt ajoittaa tutkitut haudat viikinkiaikaan (800–1050 jaa.), jota tuetaan Museoviraston verkkosivullakin. Irtolöydöissä oli kuitenkin muonenikäisiä esineitä. Esimerkiksi kahdet rautaiset rannerenkaat (Kansallismuseon luetteloissa tunniksilla KM 2707:5a,b) saattavat olla peräisin ajalta ennen ajanlaskun alkua tai roomalaiselta rautakaudelta (0–400 jaa.). Löydetyistä rannerenkaista neljä olivat raudasta ja kaksi pronssista valmistettuja. Löydetyt kaularenkaat on sijoitettu kansainvaellusajalle (400–550 jaa.), mutta joitakin kaularenkaita käytettiin jo nuoremmalla roomalaisella rautakaudella. Piikkipäinen puukilven kupura on kansainvaelusajalta, johon voidaan liittää myös samasta kohtaa löydetyt keihäänkärjet (KM 2706:6, 4, 3a, 5). Osa keihäänkärjistä voivat olla vanhempiakin. Samaan aikakauteen sijoittuvat kaarevaselkäiset veitsenterät. Kalmistoa on siten käytetty väljästi arvioiden 0–1000 jaa.
Aiheesta muualla

Sahramaa, Elina: Muinaissuomalaiset esiliinat, 2011, viitattu 3.4.2016
Leejärvi

| Leejärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Eura 
Koordinaatit:  60°58′45″N, 22°07′50″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Kortoja 
Järvinumero:  33.005.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  46,9 m 
Rantaviiva:  0,765 km 
Pinta-ala:  2,071 ha  
 fiLeejärvi 
Leejärvi sijaitsee Eurassa Satkunnassa ja kuuluu Lapinjoen vesistön Koskeljärven valuma-alueeseen. Se laskee Kortojaa myöten Koskeljärven ohituskanavaan ja siitä edelleen Hinnerjokeen.
Maantiede

Järven pinta-ala on 2,1 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 120 metriä. Järven luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkunsa 2,4 kilometriä pitkä Kortoja, joka laskee Koskeljärven ohi kaivettuun ohituskanavaan. Kanava on Välijoen jatke, joka yhdistää sen suoraan Hinnerjokeen. Järven rantaviiva on alle kilometrin pituinen ja ranta on pääosin avosuota.
Luonto

Järvessä viihtyy ainakin jokirapu, hauki ja ahven, jotka ovat alkuperäisiä lajeja, sekä ankerias, karppi ja suutari, jotka ovat istutettuja lajeja.
Historia

Leejärvi tunnettiin vuoden 1849 Lindstömin kartassa "Eura socken" nimellä "Leevijärvi". Vuoden 1856 Kalmbergin kartastossa sen nimi kirjoitettiin "Levajärvi".
Lauren

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lauren vuonna 2017. |  Lauren vuonna 2017. |  Lauren vuonna 2017. |  |
Maa:   Kamerun
Miesten jalkapallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Sydney 2000 | jalkapallo |  |
| AM-kilpailut  | AM-kilpailut  | AM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ghana ja Nigeria 2000 | Jalkapallo |  |
|  Kultaa | Mali 2002 | Jalkapallo |  |
Laureano Bisan-Etame Mayer, pelaajanimeltään Lauren, (s. 19. tammikuuta 1977 Londi Kribi, Kamerun) on kamerunilainen jalkapalloilija. Laurenin pelipaikka oli puolustaja.
Seurajoukkueura

180 senttimetriä pitkä Lauren aloitti uransa Utrerassa Espanjassa vuonna 1995. Seuraavana vuonna hän siirtyi Primera Divisiónin Sevilla FC:n organisaatioon, mutta sai peliaikaa vain kakkosjoukkueessa. Kaudelle 1997/1998 siirtyi espanjalaiseen Segunda Divisiónin Levanteen. Onnistuneen kauden jälkeen Primera Divisiónin Mallorca kiinnostui Laurenista ja hankki hänet kesällä 1998. Lauren löi itsensä läpi Espanjassa Mallorcan joukkueessa muun muassa voittamalla Espanjan supercupin syksyllä 1998. Kahden Mallorcassa pelaamansa kauden jälkeen Lauren siirtyi vuonna 2000 lontoolaiseen Arsenaliin Englantiin 7,2 miljoonalla punnalla. Arsenalissa Lauren on voittanut kaksi Englannin-mestaruutta, kolme FA Cupia ja yhden Charity Shield -mestaruuden. Tammikuussa 2007 Arsenalin manageri Arsène Wenger myi hänet Portsmouthiin.
Maajoukkueura

Kamerunin maajoukkueessa Laurenin parhaat saavutukset ovat olympiakulta Sydneystä 2000 sekä Afrikan-mestaruus vuodelta 2000 ja vuodelta 2002. Lauren valittiin vuoden 2000 Afrikan-mestaruusturnauksessa turnauksen parhaaksi pelaajaksi. Lauren on myös esiintynyt jalkapallon MM-kisoissa Kamerunin maajoukkueessa vuoden 1998 sekä vuoden 2002 turnauksissa; jälkimmäisessä hän pelasi Kamerunin kaikki kolme ottelua alusta loppuun.
Saavutukset > Kamerun

Olympiakulta: 2000
Afrikan mestaruus: 2000, 2002
Saavutukset > RCD Mallorca

Espanjan Supercup mestaruus: 1998
Saavutukset > Arsenal

Englannin Valioliiga mestaruus: 2001/2002, 2003/2004
Englannin FA Cup mestaruus: 2002, 2003, 2005
Aiheesta muualla

Lauren Yahoo! Sportin tietokannassa
Kamerunin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Songo’o |
2 Elanga |
3 Womé |
4 Song |
5 Kalla |
6 Njanka |
7 Omam-Biyik |
8 Angibeaud |
9 Tchami |
10 M’Boma |
11 Eto’o |
12 Lauren |
13 Abanda |
14 Simo |
15 Ndo |
16 Andem |
17 Pensée |
18 Ipoua |
19 Mahouvé |
20 Olembé |
21 Job |
22 Boukar |
Valmentaja Le Roy
Kamerunin joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2000
1 Boukar |
2 Atouba |
3 Womé |
4 Song |
5 Kalla |
6 Njanka |
7 Tchoutang |
8 Geremi |
9 Eto’o |
10 M’Boma |
11 N’Diefi |
12 Lauren |
13 Mettomo |
14 Billong |
15 N’Do |
16 Bekono |
17 Foé |
18 Hamga |
19 Mahouvé |
20 Olembé |
21 Job |
22 Hamidou |
Valmentaja Lechantre
Kamerunin joukkue – Kesäolympialaiset 2000
1 Bekono |
2 Meyong |
3 Womé |
4 Mimpo |
5 Abanda |
6 Beaud |
7 Alnoudji |
8 Geremi |
9 Eto’o |
10 M’Boma |
11 Kome |
12 Lauren |
13 Nguimbat |
14 Suffo |
15 Epalle |
16 M’Bami |
17 Branco |
18 Kameni |
Valmentaja Akono
Kamerunin joukkue – Maanosaliittojen cup 2001
1 Boukar |
2 Tchato |
3 Wome |
4 Song |
5 Kalla |
6 Njanka |
7 Tchoutang |
8 Geremi |
9 Eto’o |
10 M’Boma |
11 Lauren |
12 Songo’o |
13 Monchare |
14 Epalle |
15 Alnoudji |
16 Tchatchoua |
17 Foé |
18 Ndiefi |
19 Pensée |
20 Olembé |
21 Job |
22 Kome |
23 Kameni |
Valmentaja Lechantre
Kamerunin joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2002
1 Boukar |
2 Tchato |
3 Womé |
4 Song |
5 Kalla |
6 Dika Dika |
7 N'Do |
8 Geremi |
9 Eto’o |
10 M’Boma |
11 N'diefi |
12 Lauren |
13 Mettomo |
14 Epalle |
15 Alnoudji |
16 Songo’o |
17 Foé |
18 Suffo |
19 Djemba‑Djemba |
20 Olembé |
21 Kome |
22 Kameni  |
Valmentaja Schäfer
Kamerunin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Boukar |
2 Tchato |
3 Womé |
4 Song |
5 Kalla |
6 Njanka |
7 Ndo |
8 Geremi |
9 Eto’o |
10 M’Boma |
11 Ndiefi |
12 Lauren |
13 Mettomo |
14 Epalle |
15 Alnoudji |
16 Songo’o |
17 Foé |
18 Suffo |
19 Djemba‑Djemba |
20 Olembé |
21 Job |
22 Kameni  |
23 Ngom Kome |
Valmentaja Schäfer
Kamerunin joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2006
1 Kameni |
2 Ateba |
3 Atouba |
4 Song |
5 Kalla |
6 Angbwa |
7 Kome |
8 Geremi |
9 Eto’o |
10 Emana |
11 Makoun |
12 Deumi |
13 Feutchine |
14 Saidou |
15 Webó |
16 Hamidou |
17 Ebede |
18 Douala |
19 Djemba‑Djemba |
20 Olembé |
21 Boya |
22 Meyong  |
23 Bikey |
Valmentaja Jorge
Isopentaani

| Isopentaani |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metyylibutaani
CAS-numero:  78-78-4
PubChem CID:  6556
SMILES:  CCC(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H12
Moolimassa:  72,2 g/mol
Sulamispiste:  -160 °C
Kiehumispiste:  28 °C
Tiheys:  0,6 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,049 g/l (25 °C)
    
Isopentaani eli 2-metyylibutaani on  normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön neste. Isopentaanin rakennekaava on (CH3)2CHCH2CH3, moolimassa 72,2 g/mol, sulamispiste −160 °C, tiheys 0,6 g/cm3, kiehumispiste 28 °C, leimahduspiste < −51 °C, itsesyttymislämpötila 420 °C ja CAS-numero 78-78-4.
Isopentaani on pentaanin (C5H12) isomeeri kuten myös neopentaani (2,2-dimetyylipropaani).
Isopentaania eristetään maakaasusta ja -öljystä. Sitä käytetään polttoaineiden lisäaineena nostamaan niiden oktaanilukua ja se reagoi alkylointireaktiolla kevyiden alkeenien kanssa ja näissä reaktioissa muodostuvia hiilivetyjä käytetään samoin. Yhdistettä käytetään myös isopenteenin ja isopreenin ja kloorattujen johdannaisten valmistuksessa.