stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anorakki

Perinteistä pukeutumista: vasemmalla hylkeen ja oikealla poron nahasta (Iglulik)
Inuittianorakki.
Anorakki on hiihtomatkoilla ja retkeillessä käytettävä hupullinen takki, joka vedetään pään yli puseron tavoin. Anorakki valmistetaan perinteisesti popliinista tai muusta puuvillakankaasta, nykyisin myös Gore-Texistä tai muusta teknisemmästä ulkoilupukinekankaasta.
Anorakissa on yleensä raglan-hihat, jopa puolireiteen ulottuva helma sekä vyötärön kohdalla, hihansuissa, hupun etureunassa ja helmassa resori tai muu kiristysnauha parantamassa tuulenpitävyyttä ja lämmöneristystä. Olkapäillä kangas on usein kaksinkertainen paremman kosteussuojauksen aikaansaamiseksi. Huppu voi olla kiinteä ja irrotettava. Anorakkiin ommellaan yleensä tilava, läpällä suljettava tasku.
Luoteis-Siperian tundralla asuvat nenetsit ovat kehittäneet poron nahasta valmistetun kellomaisen anorakin, jota kutsutaan maalitsaksi. Siinä poron nahan karva on sisäänpäin, ja nahkaa peittää kangas tai huopa. Pallomaisessa hupussa on karvaa sekä sisä- että ulkopuolella. Maalitsan saa sidottua vartalon ympärille tuulenpitäväksi pussiksi, jossa voi vaikka nukkua. Sen alle vedetään haaroihin asti ulottuvat porosaappaat. Maalitsan päälle vedetään toinen poroanorakki nimeltään gus eli savok silloin, kun on todella kylmä. Siinä poron karva on ulospäin, ja selkäpuolella on värikkäitä nauhoja.
Historia

Anorakki on lähtöisin inuitien käyttämästä arktiselta ilmastolta suojaavasta takkityypistä, joka valmistettiin alun perin hylkeen tai karibun nahasta.
Sana anorakki on peräisin grönlannin sanasta annoraaq. Euroopan kieliin sana levisi 1900-luvun aikana. Suomessa sana on tunnettu ainakin 1940-luvulta lähtien, ja Kuusisen vaatetusliike mainosti jo vuonna 1941 anorakkia.
Suomen presidentti Urho Kekkonen omaksui anorakin vaatetukseensa. Hän hiihti ahkerasti, usein anorakkiin pukeutuneena.
Anorakiksi voidaan nykyisin kutsua muunkinlaista talvi- tai ulkoilutakkia. Toinen anorakin kaltaisen takin nimitys on parka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anorakki Wikimedia Commonsissa
Miiko Toiviainen

| Miiko Toiviainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1989 (ikä 34–35)
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2018–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Miiko Toiviainen (s. 1989) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Helsingin kaupunginteatterissa, Teatteri Takomossa, Peacock-teatterissa ja improvisaatioryhmä Stella Polariksessa.
Toiviainen on opiskellut Madetojan musiikkilukiossa ja Teatterikorkeakoulussa. Hänellä on lisäksi maisterintutkinto Mountview Academy Of Theatre Arts -korkeakoulusta Lontoosta. Vuonna 2018 hänet valittiin Vuoden nuoreksi lausujaksi. Hänet palkittiin Vuoden teatterinäyttelijänä 2019.
Toiviainen on transmies.
Juha Rihtniemi

| Juha Rihtniemi |
| --- | --- |
 Rihtniemi vuonna 1952.
Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtaja
 1965–1971  
Edeltäjä:  Jussi Saukkonen
Seuraaja:  Harri Holkeri
Kansanedustaja
 1958–1971  
Vaalipiiri:  Kymen läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. elokuuta 1927 Helsinki
Kuollut: 12. tammikuuta 1971 (43 vuotta) Helsinki
Vanhemmat:   Elja Rihtniemi  Doris Ingrid Gruene 
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Juha Rihtniemi (28. elokuuta 1927 Helsinki – 12. tammikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtaja 1965–1971 ja puoluesihteeri 1959–1960. Kymen läänin vaalipiiristä valittuna kansanedustajana hän toimi vuosina 1958–1971. Hänen aikanaan aloitettiin vuoden 1968 presidentinvaalin jälkeen remonttimiesten voimin kokoomuksen uudelleen asemointi suomalaiseen sisäpolitiikkaan Kekkos-kriittisestä puolueesta myös ”ulkopoliittisesti kelvolliseksi” hallituspuolueeksi.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Juha Rihtniemi syntyi Suomenlinnassa, Helsingissä 28. elokuuta 1927. Hänen isosiskonsa ja perheen vanhin lapsi Irma oli syntynyt 27. maaliskuuta 1926 myös Suomenlinnassa. Irma Rihtniemi-Koski toimi vuosina 1978–1979 Kokoomuksen Naisten Liiton puheenjohtajana ja Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1975–1980. Lisäksi hän toimi kokoomuksen puoluehallituksen ja -valtuuston jäsenenä. Juha Rihtniemen isä oli yksi kokoomuksen perustajajäsenistä vuonna 1918 ja aktivistien johtohahmoista, everstiluutnantti Elja Rihtniemi, joka toimi 1920-luvulla Suomenlinnan komendanttina. Elja Rihtniemi oli toiminut luutnantin arvolla sisällissodassa  Kajaanin sissirykmentin päällikkönä ja tämän jälkeen suojeluskuntavaikuttajana. Elja Rihtniemen isä, Juha Rihtniemen isoisä Volter Rihtniemi oli aikanaan ollut yksi jääkäriliikkeen aktivisteista. Elja Rihtniemi oli 1930-luvun alussa Kansalliseen Kokoomukseen kuuluneen presidentin P. E. Svinhufvud luottomies. Elja Rihtniemen vaimo eli Juhan äiti oli Doris Ingrid (o.s. Gruene).
Suomenlinnasta Rihtniemet muuttivat kantakaupunkiin Suojeluskuntien taloon Merikatu 5:een. Isä Elja Rihtniemi kuoli varhaisessa iässä vuonna 1935, ja leskeksi jäänyt Doris lapsineen muutti ensin Tehtaankatu 9:ään ja sitten Tehtaankatu 5:een. Sodan jälkeen suojeluskuntalaiset joutuivat vaikeuksiin, eikä järjestön toimintaan aktiivisesti osallistuneilla Rihtniemillä ollut helppoa.
Rihtniemi pääsi ylioppilaaksi vuonna 1946. Hänen ensimmäinen luottamustehtävänsä oli toimia Suomen oppikoulujen Karjala-seurojen pääsihteerinä. Lisäksi hän oli Teini-lehden toimitussihteeri ja Helsingin Kokoomuksen Nuorten toiminnanjohtaja vuoteen 1947. Vuonna 1953 Rihtniemestä tuli valtiotieteen kandidaatti ja 1956 valtiotieteen maisteri. Sotilasarvoltaan Rihtniemi oli luutnantti ja hän toimikin Reserviupseerikoulun 80. kurssin oppilaskunnan puheenjohtajana.
Sota-aikana teini-ikäiset Juha Rihtniemi ja hänen tuleva puolisonsa Anna-Liisa Birgitta Silvo ottivat osaa ilmavalvontatehtäviin ja muuhun sota-ajan vapaaehtoiseen maanpuolustustyöhön. Juha Rihtniemi tapasi Anna-Liisa Silvon sotasyyllisyysoikeudenkäyntien aikana 1945–1946, jolloin Rihtniemi toimi lähettinä ja Silvo puolustuksen konekirjoittajana. Lähettinä Juha Rihtniemi vei syytettyjen puolustusasianajajan ministeri Hjalmar Procopén asiakirjoja muun muassa Risto Rytille konttorilta Katajanokan vankilaan ja toisin päin.
Vuonna 1948 avioituneen pariskunnan Juha ja Anna-Liisa Rihtniemen ensimmäinen yhteinen asunto sijaitsi Meilahdessa Mannerheimintie 93:ssa White Ladyn talossa.  Asunnon koko oli 40 m². Pariskunnan ensimmäinen lapsi Suvi Rihtniemi syntyi 8. huhtikuuta 1954. Suvi Rihtniemi on nykyisin Helsingin seudun liikenne -kuntayhtymän toimitusjohtaja ja toimi aiemmin Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Vuonna 1956 Rihtniemet muuttivat arava-asuntoon Pohjois-Haagaan, jossa hän asui vaatimattomissa oloissa kuolemaansa saakka.
Luottamustoimet

Suomen oppikoulujen Karjala-seurojen pääsihteeri
Suomen teiniliiton toiminnanjohtaja
Teini-lehden toimitussihteeri
Helsingin Kokoomuksen Nuorten toiminnanjohtaja vuoteen 1947
Kokoomuksen Nuorten Liiton tiedotussihteeri 1947–1950
Kokoomuksen Nuorten Liiton toiminnanjohtaja 1950–1952
Kokoomuksen Nuorten Liiton pääsihteeri 1952–1959
Kokoomuksen puoluesihteeri 1959–1960
Suomen teollisuusliiton johtaja 1960–1964
Keskus-Sato Oy:n asuntosäästännän johtaja 1964–1971
Nuori Oikeisto -lehden päätoimittaja
Presidentin valitsijamies 1962 ja 1968
Hintaneuvottelukunnan jäsen
Nuorkonservatiivien pohjoismaisen yhteistyötoimikunnan puheenjohtaja
Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtaja 1965–1971
Kokoomuksen Nuorten Liiton liittovaltuuston jäsen
Ilmarisen hallintoneuvoston jäsen
Ammattienedistämislaitoksen säätiön hallintoneuvoston jäsen
Alkon hallintoneuvoston jäsen
Suomen Asuntoliiton neuvottelukunnan jäsen
Oy Yhtyneet Ravintolat Ab:n hallituksen jäsen
Taloustieto Ry:n hallituksen jäsen
Suomen Työn Liiton (nyk. Kotimaisen Työn Liitto) hallituksen jäsen
Uuden Suomen johtokunnan ja neuvottelukunnan jäsen
Paasikivi-seuran valtuuskunnan jäsen
Keskus-Sato Oy:n johtokunnan jäsen
Opintorahastoyhdistysten tuen johtokunnan jäsen
Ulkopolitiikka-lehden toimituskunnan jäsen
Sinisen kirjan toimitusneuvoston jäsen
Talouselämä-lehden toimitusneuvoston jäsen
Eduskunta:
Puolustusvaliokunnan jäsen
Suuren valiokunnan jäsen
Työväenasiainvaliokunnan jäsen
Ulkoasiainvaliokunnan jäsen
Valtiovarainvaliokunnan jäsen
Verovaliokunnan jäsen
Eduskunnan pankkivaltuusmiesten puheenjohtaja
Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnan puheenjohtaja
Kirjallisuutta

Korjus, Jaakko: Juha Rihtniemi: Legenda jo eläessään.  Helsinki:  WSOY, 1975.  ISBN 951-0-07263-X
Aiheesta muualla

.aspx Juha Rihtniemi Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kaila, Aarno: Juha Rihtniemen syntymästä 75 vuotta. Verkkouutiset 27.8.2002. (Arkistoitu sivu.)
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1958–1962 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (29):  Airo  Ala-Kulju (1959–1962)  Asunta  Aulanko  Borg-Sundman  Forsius  Hallberg  Hara  Hetemäki  Hietala  Innala  Junnila  Kemppainen  Koivisto  Kosola  Lehtonen  Leikola  Lähteenmäki  Nieminen  Pohjala  Raipala  Rihtniemi  Saariaho  Salminen  Saukkonen  Saura  Seppä  Tuuli  Wiherheimo  Wirtanen (1958–1959†) 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1962–1966 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (32):  Airo  Ala-Kulju  Asunta  Aulanko (1962–1964†)  Borg-Sundman  Forsius  Hallberg  Hara  Hietala  Huurtamo  Häikiö  Ilaskivi  Kemppainen  Koivisto  Koppanen  Kosola  Kuoppala (1962–1963†)  Linkola  Lähteenmäki  Mäki (1964–1966)  Nieminen  Raipala  Rautkallio  Rihtniemi  Saariaho  Saukkonen  Saura  Seppälä  Sillantaus  Turunen  Tuuli  Valkama (1963–1966)  Wiherheimo 
1 2  Olli Aulanko kuoli kesken vaalikauden 30. huhtikuuta 1964.  1 2  Väinö Kuoppala kuoli kesken vaalikauden 2. syyskuuta 1963.  
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1966–1970 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (26):  Apajalahti  Asunta  Borg-Sundman  Forsius  Haarla  Hamara  Hara  Hietala  Huima  Huurtamo  Häikiö  Ilaskivi  Junnila  Kemppainen  Koppanen  Kosola  Linkola  Lähteenmäki  Mäki  Mäki-Hakola  Nikkilä  Raipala  Rihtniemi  Sillantaus  Vaittinen-Kuikka  Vartia 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1970–1972 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (37):  Aalto (1971–1972)  Aas  Haarla  Hara  Heino-Vesihiisi  Hetemäki-Olander  Holkeri  Huurtamo  Häikiö  Häkämies  Härkönen  Ilaskivi  Jaatinen  Junnila  Katajavuori  Kauppi  Kauppila  Koppanen  Laatio  Lankinen  Linkola  Linkomies-Pohjala  Lähteenmäki  Mykkänen  Mäki  Mäki-Hakola  Nikkilä  Rihtniemi (1970–1971†)  Salmenkivi  Salolainen  Seppä  Sillantaus  I. Suominen  S. Suominen  Särkkä  Tarvajärvi  Vaittinen-Kuikka  Vartia  Vikatmaa 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Jarkko Nieminen

| Jarkko Nieminen |
| --- | --- |
 Jarkko Nieminen Lontoon kesäolympialaisissa 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. heinäkuuta 1981 (ikä 43)
Kansalaisuus:   Suomi
Tennispelaaja
Pituus:  185 cm
Paino:  78 kg
Kätisyys:  vasen
Ammattilaisena:  2000–2015
Palkintorahat:  7 743 345 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  13. (10.7.2006)
Turnausvoittoja:  2
Voitot/tappiot:  408–348
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  puolivälierät (2008)
Ranskan avoimet:  4. kierros (2003)
Wimbledon:  puolivälierät (2006)
Yhdysvaltain avoimet:  puolivälierät (2005)
Nelinpeli
Paras sijoitus:  42. (28.1.2008)
Turnausvoittoja:  5
Voitot/tappiot:  151–193
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  välierät (2010)
Ranskan avoimet:  2. kierros (2003, 2008)
Wimbledon:  2. kierros (2007)
Yhdysvaltain avoimet:  puolivälierät (2008)
Aiheesta muualla
ITF
ATP
| Jarkko Nieminen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. heinäkuuta 1981 (ikä 43)  Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Salibandyn pelaaja
Lempinimi:  Jake
Seura:   Classic
Pelinumero:  13
Pituus:  185 cm
Paino:  78 kg
Jarkko Kalervo Nieminen (s. 23. heinäkuuta 1981 Masku) on ammattilaisuransa lopettanut suomalainen tennispelaaja. Nieminen sijoittui parhaimmillaan ATP-maailmanlistalla kaksinpelissä sijalle 13 heinäkuussa 2006 ja nelinpelissä sijalle 42 tammikuussa 2008. Hän voitti uransa aikana kaksi ATP-turnausta kaksinpelissä ja viisi nelinpelissä. Grand Slam -turnauksissa hän selviytyi kaksinpelissä kolme kertaa puolivälieriin ja nelinpelissä kerran välieriin.
Nieminen on korkeimmalle koskaan maailmanlistalla sijoittunut suomalainen tennispelaaja ja ainoa ATP-kaksinpeliturnauksen voittanut suomalainen. Davis Cupissa Nieminen edusti Suomea vuosina 1999–2016. Hän on voittanut joukkueessa eniten otteluita ja eniten kaksinpelejä. Palkintorahaa Nieminen voitti ammattilaisurallaan yli 7,7 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Nieminen toimi ATP:n pelaajaneuvostossa vuosina 2010–2014.
Tennisuransa jälkeen Nieminen pelasi ammattilaisena salibandyssä. Hän edusti Salibandyliigassa pelaavaa Classicia kaudella 2016–2017.
Ura > Lapsuus ja junioriura (−1999)

Nieminen aloitti tenniksen 3-vuotiaana lyömällä pehmopalloa olohuoneen seinään. Hän urheili nuorena muutenkin monipuolisesti noin kymmentä eri lajia, joista hän lopetti myöhemmin yksitellen yhdeksän. Salibandystä muodostui lopulta hänelle toiseksi rakkain laji tenniksen jälkeen. Kouluaikoinaan Nieminen harjoitteli Impivaaran tenniskeskuksessa Matti Hangasluoman tenniskoulussa sekä pelasi vanhempiensa vetämissä tenniskerhoissa. Ensimmäisen Suomen mestaruutensa hän voitti omassa ikäluokassaan 11-vuotiaana. Nieminen aloitti 15-vuotiaana yhteistyön Henrik Johansénin kanssa. Sisäkenttien Suomen mestaruuskilpailuissa Nieminen pelasi miesten kaksinpelin loppuottelussa vuosina 1997–1999 ja voitti nelinpelin 1998 Ville Liukon kanssa ja 1999 Lauri Kiisken kanssa.
Keväällä 1999 Nieminen valittiin Jacques Hervet'n ja Iván Molinan vetämään ITF:n junioritiimiin. Hän selviytyi Wimbledonin poikien nelinpelin loppuotteluun parinsa Todor Enevin kanssa. Tampere Openissa hän selviytyi ATP-haastajaturnauksen välieriin. Syyskuussa 1999 hän voitti Yhdysvaltain avoimissa poikien kaksinpelin lyömällä loppuottelussa Kristian Plessin lukemin 6–7, 6–3, 6–4. Syyskuun lopulla hän teki Davis Cup -debyyttinsä maailmanlohkon karsinnoissa Suomen ja Italian välisessä maaottelussa. Ensimmäisen kaksinpelinsä hän hävisi Andrea Gaudenzia vastaan ja reväytti ottelun kolmannessa erässä vatsalihaksensa, eikä näin ollen pystynyt pelaamaan toista ja ratkaisevaa kaksinpeliään. Suomi hävisi karsinnan Tuomas Ketolan tuuratessa Niemistä. Junioreiden maailmanlistalla Nieminen oli korkeimmillaan kuudentena.
Sen sijaan, että lupaava Nieminen olisi lähtenyt koluamaan ammattikenttiä mahdollisimman nuorena, hän keskittyi lukiossa kaksi vuotta opintoihinsa. Tällä saattoi olla ratkaiseva vaikutus hänen ammattilaisuransa onnistumisen kannalta.
Ura > ATP-haastajaturnauksista ATP-kiertueelle (2000–2002)

Tammikuussa 2000 Nieminen solmi vuoden mittaisen yhteistyösopimuksen ITF:n junioritiimiä valmentavan Jacques Hervet'n kanssa. Vuoden aikana hän kierteli ITF Futures- ja ATP Challenger -turnauksia. Heinäkuussa Tampere Openissa hän voitti nelinpelin Ville Liukon kanssa ja selviytyi kaksinpelissä välieriin. Marraskuussa 2000 Nieminen pääsi lucky loserina uransa ensimmäiseen ATP-kaksinpeliturnaukseen Tukholman avoimiin, mutta hävisi avauskierroksella Jonas Björkmanille.
Helmikuussa 2001 hän voitti ensimmäisen ATP-haastajaturnauksensa Wolfsburgissa. Hän voitti vielä saman vuoden aikana Tampereen, Cordoban ja Maian ATP-haastajaturnaukset. Uransa toiseen ATP-turnaukseen, Tukholman avoimiin Nieminen pääsi karsintojen kautta. Turnauksen puolivälierissä hän voitti silloisen maailmanlistan 18:nneksi sijoitetun ja Ruotsin ykköspelaajan Thomas Johanssonin. Välierissä hän päihitti silloisen maailmanlistan 20:nneksi sijoitetun, moniin helppoihin virheisiin sortuneen Thomas Enqvistin. Loppuottelussa pitkän peliviikon väsyttämä ja ottelun aikana pakaransa reväyttänyt Nieminen hävisi viisieräisen kamppailun jälkeen Sjeng Schalkenille lukemin 6–3, 3–6, 3–6, 6–4, 3–6. Loppuottelupaikkansa ansiosta hän nousi ATP-maailmanlistalla sijalta 103 sijalle 69. Kauden päättyessä hän oli maailmanlistan sijalla 61.
Australian avoimissa 2002 Nieminen osallistui uransa ensimmäiseen Grand Slam -turnaukseen. Hän hävisi ensimmäisen kierroksen ottelunsa idolilleen Pete Samprasille. Huhtikuussa Estoril Openissa hän selviytyi loppuotteluun voittamalla puolivälierissä entisen maailmanlistan ykkösen Marat Safinin ja välierissä Fernando Meligenin, mutta hävisi loppuottelun David Nalbandianille. Kolme viikkoa myöhemmin Mallorcan ATP-turnauksessa hän voitti puolivälierissä Dominik Hrbatýn ja välierissä Mariano Zabaletan, mutta hävisi loppuottelun Gastón Gaudiolle kuumeviruksen kangistamana. Turnauksen jälkeen Nieminen nousi ATP-maailmanlistalla sijalle 43, jolloin hänestä tuli kaikkien aikojen korkeimmalle sijoitettu suomalaispelaaja. Ranskan avoimissa 2002 hän voitti avauskierroksella Nicolás Lapentin ja toisella Amir Hadadin, mutta hävisi kolmannella kierroksella Tommy Haasille. Wimbledonissa Nieminen pääsi viimeiseksi sijoitetuksi pelaajaksi, mutta hävisi toisella kierroksella Julian Knowlelle. Heinäkuussa hän voitti Tampere Openin. Syyskuussa Suomi karsi pääsystä maailmanlohkoon maaottelussa Alankomaita vastaan. Nieminen hävisi ensimmäisen kaksinpelinsä Raemon Sluiterille ja nelinpelinsä Tuomas Ketolan kanssa Paul Haarhuisille ja Sjeng Schalkenille, eikä Niemisen kaksinpelivoitto Martin Verkerkistä riittänyt Suomelle voittoon. Marraskuussa hän voitti IPP Openin Helsingissä.
Ura > Valmentajanvaihdos ja rannemurtuma (2003–2004)

Australian avoimissa 2003 Nieminen voitti ensimmäisellä kierroksella Nikolai Davydenkon ja toisella Jevgeni Kafelnikovin, mutta hävisi kolmannella kierroksella Guillermo Corialle. Australian avointen jälkeen hän pelasi Milanon ATP-turnauksen välierissä. Münchenin BMW Openissa hän selviytyi loppuotteluun, mutta hävisi sen Roger Federerille. Ranskan avoimissa hän voitti kolmannella kierroksella Victor Hănescun, mutta hävisi neljännellä kierroksella Fernando Gonzálezille. Wimbledonissa hän hävisi kolmannella kierroksella Olivier Rochusille. Heinäkuun lopulla Nieminen lopetti seitsemän vuotta kestäneen yhteistyön Henrik Johansénin kanssa, ja hänen uudeksi valmentajakseen tuli Fredrik Rosengren. Yhdysvaltain avoimissa Nieminen hävisi toisella kierroksella David Nalbandianille. Bangkokin ATP-turnauksen puolivälierissä hän voitti entisen maailmanlistan ykkösen Carlos Moyàn, mutta hävisi välierissä Taylor Dentille.
Tammikuussa 2004 Nieminen selviytyi välieriin Adelaiden ATP-turnauksessa, mutta Australian avoimissa hän putosi jo toisella kierroksella. Maaliskuussa hän pelasi Dubain ATP-turnauksen välierissä. Monte Carlo Masters -turnauksen avauskierroksella Nieminen kaatui oikean ranteensa päälle saaden luunmurtuman. Nieminen palasi takaisin kentille heinäkuun alussa Swedish Openissa, Båstadissa. Osallistuessaan Ateenan olympialaisiin Nieminen ei ollut täysin palautunut rannevammastaan ja putosi jo toisella kierroksella. Yhdysvaltain avoimista Nieminen tippui avauskierroksella. Pekingin China Openissa hän hävisi välierissä. Lokakuun lopulla Niemisen ja hänen valmentajansa Fredrik Rosengrenin yhteistyö päättyi. Valmennussuhteen aikana Rosengren pyrki kehittämään Niemisen aggressiivisuutta ja itseluottamusta tiukoissa peleissä.
Ura > Nousu uran huipulle (2005–2006)

Tammikuussa 2005 Nieminen joutui luovuttamaan Australian avointen kolmannella kierroksella ottelunsa Roger Federerille vatsalihasten kipeydyttyä. Huhtikuussa Nieminen pääsi Münchenin ATP-turnauksen välieriin. Ranskan avoimissa Nieminen kukisti yhden maineikkaimmista pelaajista, kun hän voitti maailmanlistan seitsemänneksi sijoitetun ja entisen maailmanlistan ykkösen Andre Agassin 7–5, 4–6, 6–7, 6–1, 6–0. Toisella kierroksella Nieminen hävisi Igor Andrejeville. Touko–kesäkuun vaihteessa hän voitti Prostějovin ATP-haastajaturnauksen. Wimbledonissa Nieminen hävisi ensimmäisellä kierroksella Tim Henmanille viidessä erässä. Hän pääsi välieriin Mercedes Cupissa Stuttgartissa. Yhdysvaltain avoimissa hän selviytyi puolivälieriin saakka voitettuaan kolmannella kierroksella Maks Mirnyn ja neljännellä kierroksella Fernando Verdascon. Puolivälierissä hän hävisi Lleyton Hewittille viidessä erässä lukemin 6–2, 1–6, 6–3, 3–6, 1–6. Syksyllä hän pelasi vielä Bangkokin ja Tokion ATP-turnausten välierissä.
Uransa ensimmäisen ATP-turnausvoittonsa Nieminen saavutti 14. tammikuuta 2006 Aucklandin Heineken Openissa. Loppuottelussa hän voitti kroatialaisen Mario Ančićin lukemin 6–2, 6–2. Voitto oli kaikkien aikojen ensimmäinen suomalaisen tennispelaajan saavuttama ATP-turnausvoitto kaksinpelissä. Kevään aikana Nieminen selviytyi Rotterdamin ja Münchenin ATP-turnausten välieriin ja Indian Wells Masters -turnauksen puolivälieriin. Ranskan avoimissa Nieminen oli sijoitettu 16. sijalle. Avauskierroksella hän joutui kuitenkin luovuttamaan kolmannessa erässä vatsavaivojen takia kesken ottelun Raemon Sluiteria vastaan. Nieminen pääsi puolivälieriin Wimbledonin turnauksessa niukalla voitolla Dmitri Tursunovista lukemin 7–5, 6–4, 6–7(2), 6–7(6), 9–7. Ottelun aikana tapahtuneesta mailan maahan heitosta hän sai 1000 dollarin sakot. Puolivälierissä Nieminen hävisi Rafael Nadalille suoraan kolmessa erässä 6–3, 6–4, 6–4. Hän saavutti uransa korkeimman ATP-maailmanlistan sijoituksensa 10. heinäkuuta noustuaan ATP-maailmanlistalla 13:nneksi. Wimbledonin jälkeisellä viikolla hän pääsi Båstadin ATP-turnauksen välieriin. Elokuussa hän pelasi Canada Masters -turnauksen puolivälierissä. Tukholman avoimissa Nieminen pääsi loppuotteluun, mutta hävisi James Blakelle suoraan kahdessa erässä. Loka–marraskuun vaihteessa hän selviytyi vielä Paris Masters -turnauksen puolivälieriin.
Ura > Tasaista peliä ATP-kiertueella (2007–2008)

Vuoden 2007 vaihteessa Nieminen sai vatsatautiviruksen ja Niemisen kauden aloitus myöhästyi viikolla. Vatsataudin takia huonosti valmistautunut Nieminen hävisi toisella kierroksella Australian avoimissa. Marseillen Open 13 -turnauksessa hän pelasi välierissä. Ranskan avoimissa 2007 Nieminen hävisi Lleyton Hewittille kolmannella kierroksella. Kesäkuussa hän selviytyi Hallen Gerry Weber Openin välieriin. Hän putosi Wimbledonista kolmannella kierroksella hävittyään Mihail Južnyille. Syyskuussa 2007 Mumbain ATP-turnauksessa Nieminen voitti parinsa Robert Lindstedtin kanssa ensimmäisen nelinpelin ATP-turnauksensa. Turnauksen kaksi ensimmäistä kierrosta luovutusvoitoilla edenneet Nieminen ja Lindstedt voittivat loppuottelussa kovasyöttöiset Rohan Bopannan ja Aisam-ul-Haq Qureshin. Lokakuussa Davidoff Swiss Indoors -turnauksessa Baselissa Nieminen voitti puolivälierissä Fernando Gonzálezin. Loppuottelussa hän hävisi Roger Federerille.
Valmistautuessaan Australiassa vuoden ensimmäiseen Adelaiden ATP-turnaukseen 2008 Nieminen sai lämpöhalvauksen, mutta selviytyi silti turnauksen loppuotteluun. Hän hävisi loppuottelun Michaël Llodralle. Australian avoimissa hän selviytyi kolmannen kerran Grand Slam -turnauksen puolivälieriin voitettuaan neljännellä kierroksella Philipp Kohlschreiberin. Puolivälierissä hän hävisi Rafael Nadalille lukemin 5–7, 3–6, 1–6. Kevättalvella Nieminen sairastui sitkeään virustautiin. Yli kolmen vuoden ajan ilman valmentajaa pelannut Nieminen palkkasi huhtikuussa 2008 valmentajakseen Joakim Nyströmin. Ranskan avoimissa 2008 Nieminen hävisi kolmannella kierroksella Rafael Nadalille ja Wimbledonissa 2008 toisella kierroksella Marin Čilićille. Pekingin olympialaisissa hän putosi jo ensimmäisellä kierroksella hävittyään Thomas Johanssonille. Niemisen valmentaja Joakim Nyström piti Davis Cupiin osallistumista yhtenä syynä häviöön. Yhdysvaltain avoimissa Nieminen hävisi Fernando Gonzálezille kolmannella kierroksella. Tukholman avoimissa hän selviytyi välieriin.