stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Projekti
Erilaisia projektityyppejä > Tutkimus- ja kehitysprojektit

Tuotekehitys- ja tutkimusprojektit ovat etenkin yrityksien tuotekehityksessä tyypillisiä projekteja. Tutkimusprojekteilta ei odoteta yleensä mitään kovin selkeästi mitattavissa olevia tuloksia, vaan hyväksyttävä tulos saattaa olla pelkästään toteamus että jokin idea on tai ei ole kehityskelpoinen. Kehitysprojektit ovat hankkeita joilla pyritään parantamaan jonkun osa-alueen toimintaa, joita käytetään mm. julkishallinnossa. Kehitysprojektit pyrkivät yleensä laadullisiin parannuksiin, prosessinkehittämiseen, esimerkiksi kehittämällä jonkin uuden taidon hallintaa ja käyttöä.
Erilaisia projektityyppejä > Julkishallinnon projektit

Julkishallinnon muutos tulosvastuullisempaan ja yhä enemmän kilpailuttamiseen perustuvaan toimintaan on lisännyt olennaisesti projektien roolia julkishallinnon hankkeissa. Projektiorganisaatioiden yleistyminen on nähty esimerkiksi politiikkaohjelmien tavoittelemana hallinnon tehostamisena. Toisaalta julkishallinnon tehtäviä on todettu hoidettavan usein tavoitteisiin nähden verrattain huonosti rahoitetuin tilapäisprojektein. Julkishallinnossa yleistynyt projektikulttuuri onkin osaltaan hämärtänyt projektin käsitettä, koska julkishallinnossa projekti-käsitteellä saatetaan viitata myös hankkeisiin jotka eivät ole tarkoin määriteltyjä, ainutkertaisia, saatikka monimutkaisia.  Sjöblom (2006) on lisäksi painottanut, että julkishallinnossa projektien onnistumista arvioitaessa painottuvat usein laajemmat vaikuttavuusnäkökulmat kuin perinteiset projektien onnistumista mittaavat muuttujat (esimerkiksi aikataulu, kustannukset ja laatu).
Projektien historiaa

Vasta 1500-1700-luvulla aikataulun merkitys korostui. Esimerkiksi rakentamiseen liittyvät hankkeet alettiin organisoida tehokkaammiksi yritysverkostoiksi ja alkoi syntyä erilaisia projektitoiminnan ammattilaisia. Pitkälle 1900-luvulle asti projektinhallinnassa korostettiinkin lähinnä suunnitelmallista insinöörityötä ja projektitoimituksia tarkkoine sopimuksineen. Projektinhallinnan laajempi tieteellinen kehitys alkoi vasta 1950-luvulla jolloin aiheesta julkaistiin mm. ensimmäinen tieteellinen artikkeli. 1960-luvulla kehitettiin esimerkiksi CPM (Critical path method) ja PERT (Program evaluation and review technique) -menetelmät. 1970-luvulla erilaisten menetelmien rinnalla painotettiin mm. tiimiajattelua. 1980-luvulla projekteihin suhtauduttiin jo huomattavasti kokonaisvaltaisemmin ja esimerkiksi tietotekniset apuvälineet alkoivat yleistyä. Samanaikainen laadunhallinnan kehitys vaikutti myös osaltaan projektinhallinnan kehitykseen. 1990-luvulla projektinhallinnasta tuli keskeinen osa monien alojen yritystoimintaa. Projekteja alettiin toteuttaa myös yhä enemmän verkostoissa ja projektinhallinnassa alkoi tieto- ja viestintäteknologia näytellä yhä suurempaa roolia. 2000-luvulla virtuaalisista organisaatioista ja verkostoista on tullut arkipäivää ja huomio on keskittynyt mm. useiden samanaikaisten projektien hallintaan sekä projekteissa tapahtuvan innovoinnin ja luovan työn edistämiseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Projekti Wikimedia Commonsissa
Punainen terrori (Suomi)

Punaisella terrorilla viitataan vuoden 1918 Suomen sisällissodan yhteydessä punaisten ja punakaartien toteuttamiin laajoihin väkivaltaisiin tekoihin ideologisiksi vihollisiksi katsomiaan henkilöitä vastaan varsinaisten taisteluiden ulkopuolella. Punainen terrori ajoittui pääosin sisällissodan alku- ja loppuvaiheisiin, ja se riehui kiivaimmillaan Uudellamaalla, Kanta-Hämeessä ja Kaakkois-Suomessa. Sodan alkuvaiheessa punainen terrori oli erityisen voimakasta Uudellamaalla, missä vallankumous onnistui parhaiten. Valkoisten puolelle pyrkineet henkilöt ammuttiin ilman tutkimusta.
Punaiset surmasivat hallitsemillaan alueilla 1 400–1 650 siviilihenkilöä. Teloituksia oli tammikuun lopun ja helmikuun lopun välisenä aikana runsaasti, noin 700. Maaliskuussa teloitukset vähenivät noin 200 uhriin. Terrori yltyi huhtikuussa ja toukokuun alussa 1918 punaisten tappion varmistuessa; surmattuja oli noin 700.
Raakaan väkivaltaan turvautuivat herkästi varsinkin nopeasti suksilla, reellä tai ratsain liikkuneet iskujoukot, joita kutsuttiin tiedustelujoukkueiksi tai lentäviksi osastoiksi. Ne suorittivat sotilaallista tiedustelua ja armeijan selustan suojaamista sekä nujersivat samalla vastavallankumoukselliset kovin ottein. Lentävien osastojen karkeat otteet pelottivat vastustajia mutta herättivät paheksuntaa myös maltillisen työväen keskuudessa. Pienimmillään lentävän osaston koko oli reilut 10 miestä, suurimmillaan 50-60 miestä.
Terrori kiihtyi erityisesti sodan loppua kohti tultaessa. Punaiset tappoivat satoja vetäytyessään Uudeltamaalta, Hämeestä, Varsinais-Suomesta ja Satakunnasta. Viipurilaisessa vankilassa tapettiin 30 ihmistä. Tämä oli yksi sodan verisimpiä yksittäisiä terroritekoja. Punaisen terrorin uhrien lukumäärän on arveltu olevan noin 1 600, kun valkoisessa terrorissa on sanottu kuolleen yli viisikertainen määrä. Valkoiset käyttivät punaista terroria yhtenä syynä sodan jälkeisiin kostotoimiin.
Vaikka punainen terrori ei kohdistunut erityisesti Suomen evankelis-luterilaista kirkkoa vastaan, punaiset surmasivat kaikkiaan kymmenen pappia (seurakunnissa yhteensä noin 1 200 pastoria). Murhat tehtiin osin aatteellisistakin syistä, mutta erityisesti maaseudulla papisto edusti yhteiskunnan perinteistä valtajärjestelmää.
Julkiset reaktiot

Suomen Kansanvaltuuskunta julkaisi 2. helmikuuta työväen lehdissä julistuksen siitä, miten vankeja tulisi kohdella. Julistuksen mukaan oli tärkeää pitää vallankumouksen lippu puhtaana. Laittomuuksiin ei saanut sortua, ja kaikenlainen väkivalta vankeja kohtaan oli kielletty. Punakaartilaisille tehtiin selväksi, että kansanvaltuuskunta ja punakaartin yleisesikunta olivat jo ryhtyneet tutkimaan tiedossa olleita veritekoja. Punakaartin yleisesikunta antoi saman sisältöisen mutta jyrkemmän julistuksen. Punaisen terrorin joukkoteloitukset olivat herättäneet kohua ja kostonhalua valkoisessa Suomessa mutta myös kansainvälistä huomiota. Tammikuun lopussa tapahtunut Suinulan joukkomurha oli saanut paljon julkisuutta ja Tampereella toimineet ulkovaltojen konsulaatit seurasivat tilannetta. Britannian, Italian ja Ruotsin konsulit esittivät tapauksen johdosta vastalauseensa kansanvaltuuskunnalle 2. helmikuuta. Ruotsin sosiaalidemokraattien lähetystö kävi maaliskuun alussa Helsingissä tapaamassa kansanvaltuutettuja. Ruotsalaiset esittivät järjestetyssä kokouksessa vakavaa kritiikkiä kuulemastaan väkivallasta. Kansanvaltuutetut siirsivät kokouksessa vastuun terroriteoista harvalukuisille rosvojoukoille ja yksityisille huligaaneille sekä kertoivat terrorinvastaisista toimistaan. Annetut julistukset eivät kuitenkaan tavoittaneet niitä kaartilaisia, jotka olivat ryhtyneet käyttämään oman käden oikeutta, eikä yhtään terroriin syyllistynyttä tuomittu punaisten perustamissa tuomioistuimissa. Punaisten johdossa oli laittomuudet tuomitsevien ohella myös vahva terroriin myötämielisesti suhtautuvien radikaalien ryhmä, joka kannatti sotilasdiktatuuriin tähtäävää toimintalinjaa. Radikaaleihin lukeutuivat ainakin oikeustoimikunnan jäsenet Antti Kiviranta ja Lauri Letonmäki.
Eräitä joukkomurhia

Merkittävä osa punaisesta terrorista toteutettiin Kouvolan-Kymenlaakson ja Toijalan seudun niin sanotuissa terrorikeskuksissa. Niissä teloitettiin kaikkiaan 300–350 henkeä.
1.2. kymmenen vangin murha Vihdistä Nummelaan johtavan tien varrella, Ojakkalan tienhaarassa. Murhattujen joukossa oli mm. eteläpohjalainen ylipoliisikonstaapeli, joka tammikuisen vangitsemisensa hetkellä oli virantoimituksessa.
2.2. vankiryhmän ampumateloitus Nummelassa.
27.4. 30 valkoisen vangin surmaaminen Viipurin lääninvankilassa eli niin sanottu Viipurin lääninvankilan joukkomurha.
Kirjallisuutta

Eerola Jari & Eerola Jouni (1998): Henkilötappiot Suomen sisällissodassa 1918. ISBN 952-91-0001-9.
Hoppu Tuomas (2008): Punaisten asejunasta rintamataisteluihin. Teoksessa: Hoppu, T. et al. (toim.) Tampere 1918, Vapriikki 2008, s. 56–61. ISBN 978-951-609-369-0.
Huhta, Ilkka (toim.): Sisällissota 1918 ja kirkko.  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 2009.  ISBN 978-952-5031-55-3
Kivijärvi, Erkki (toim.): Suomen vapaussota 1918. Punainen Suomi. Kustannusosakeyhtiö Ahjo, 1919.
Paavolainen Jaakko (1966): Poliittiset väkivaltaisuudet Suomessa 1918, 1 Punainen terrori.
Tikka Marko: Kenttäoikeudet: Välittömät rankaisutoimet Suomen sisällissodassa 1918.  (Väitöskirja, Tampereen yliopisto. Bibliotheca historica 90)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-651-X
Turunen Mirja (2005): Veripellot. Sisällissodan surmatyöt Pohjois-Kymenlaaksossa 1918. ISBN 978-951-796-525-5.
Uola Mikko (1998): Seinää vasten vain; poliittisen väkivallan motiivit Suomessa 1917–1918. ISBN 951-1-15440-0.
Upton Anthony F: Vallankumous Suomessa 1917–1918 osa 2, s. 503 s..  Kirjayhtymä, 1981.  ISBN 9789512620227
Ylikangas Heikki (1993): Tie Tampereelle. WSOY ISBN 951-0-18897-2.
Vilnia

Vilnia-jokea Vilnassa.
Vilnia (liett. Vilnia; valkoven. Вільня, Vilnia; puol. Wilenka tai Wilejka) on pieni Liettuassa Neris-joen sivuhaara. Sen alkukohta on Vindžiūnain kylän lähellä, viisi kilometriä etelään Šumskasista, lähellä Valko-Venäjän rajaa. Vilnian pituus on 80 kilometriä ja sen valuma-alue kattaa 624 km2. Joki virtaa länttä kohti ja yhtyy Neris-jokeen Vilnassa, mille tämä sivujoki on antanut nimensä.
Viminalis

Rooman seitsemän kukkulaa
Viminalis (lat. vimen = paju) eli Pajukukkula on kukkula Roomassa Quirinaliksen ja Esquilinuksen välissä. Alueelta on löydetty ylellisiä yksityistaloja ja -kylpylöitä myöhäiseltä tasavallan ajalta sekä keisariajalta. Viminalis on yksi Rooman seitsemästä kukkulasta.
Villilä

| Villilä |
| --- | --- |
 Villilän kaupunginosaa Ratakistonkadulta.
Kaupunki:  Tampere
Suuralue:  Lounainen suuralue
Suunnittelualue:  Raho
Kaupunginosa nro:  28
Osa-alueet:  Saarenkärki
Postinumero(t):  33300
Lähialueet:  Rahola, Tesomajärvi
Villilänsalmi, vasemmalla Villilänsaari.
Villilä on Tampereen kaupunginosa lähellä Nokian rajaa Tampereen länsiosassa. Vuonna 2011 Villilässä oli 1 062 asukasta. Villilässä on noin 400 taloutta. Villilän pääosin rivitaloista koostuva asutus sijoittuu Ratakistonkadun ja sen haarojen varrelle. Villilänsaaressa (Saarenkärjenkatu) on kolmisenkymmentä omakotitaloa.
Villilä rajoittuu etelässä Pyhäjärveen, lännessä Nokian rajaan sekä idässä Raholan ja pohjoisessa Raholan ja Kalkun kaupunginosiin.
Villilän nimi perustuu Pirkkalan pitäjän Villilän taloon. Nimen taustalla saattaa olla henkilönnimi Vilhelm. Vuoden 1442 laamanninkäräjien lautamiehenä toimi Heikki Villinen, joka oli mahdollisesti Villilän talon isäntä. 1700-luvun alussa Villilä esiintyi asiakirjoissa ratsutilana eli rusthollina, jolloin sen isäntänä oli Heikki Hannunpoika Villilä. Vuonna 1764 talo jaettiin kahtia Ala- ja Yli-Villilään. Yli-Villilästä on käytetty myös nimeä Teeri-Villilä. Villilän maat siirrettiin silloisesta Pohjois-Pirkkalan kunnasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa ja ensimmäinen osa-asemakaava alueelle vahvistettiin vuonna 1948. Ala-Villilän rakennukset purettiin 1970-luvun alussa niiden jäädessä Nokian moottoritien alle.
Villilässä sijaitseva Likolammi mainittiin isonjaon pöytäkirjassa vuonna 1768. Lampi on saanut nimensä siitä, että se oli aikoinaan pellavien liotuspaikka. Tykkitienkadun nimen taustalla on Likolammin pohjoispuolelle johtanut tie, jonka päähän rakennettiin venäläisten johdolla linnoitteita ensimmäisen maailmansodan aikana.
Ratakistonkadun nimen taustalla on Pyhäjärven Radakistonlahti, joka on merkitty nykyisiin karttoihin nimellä Maanveräjänlahti. Alkujaan Maanveräjänlahti tarkoitti Radakistonlahden luoteisperukkaa, jonka rannalla oli Maanveräjän torppa. Entisinä aikoina Pyhäjärven yli kulki näiltä kohdin talvitie, minkä perusteella on arveltu, että Radakistonlahden nimen pohjana olisi tietä merkitsevä sana rata. Vanha nimi haluttiin sisällyttää kadunnimeen, mutta ääntämisen helpottamiseksi muodossa Ratakisto. Todennäköisesti Radakisto-nimi perustuu kuitenkin länsimurteiden vehkaa tai raatetta tarkoittavaan nimitykseen ralake tai rarake, jonka kantamuoto on *raðake, Elias Lönnrotin sanakirjassa radake. Sanapari radake-radakisto on muodostettu samalla tavoin kuin oksa-oksisto; Radakistonlahti on siis 'vehkaa kasvava lahti'.
Villilänsaari sisältyy Tampereen arvokkaisiin luontokohteisiin liito-oravineen ja linnustoineen.
Villilänsaaressa on myös uimaranta.
Villilässä sijaitsee kirjastoauton pysäkki. K-Market sijaitsee Villilän vieressä Raholassa. Marketin yhteydessä on myös apteekki ja ravintola. Muut kaupat sijaitsevat Tesomajärvellä. Villilän neuvola ja päiväkoti sijaitsevat Raholan puolella.
Villilän hyötyjätepiste on Villilänniemen ja Ratakistonkadun risteyksessä. Siellä ovat astiat lasille, pienmetallille, kartongille ja paperille.
Protaktinium

Protaktiniumia
Protaktinium (lat.  protactinium) on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Pa ja järjestysluku 91. Se on radioaktiivinen aktinoidi, jolla ei ole pysyviä isotooppeja. Protaktinium on eräs harvinaisimmista maapallolla esiintyvistä alkuaineista. Sen luonnossa yleisimmän isotoopin 231Pa puoliintumisaika on 32 760 vuotta. Protaktiniumia muodostuu uraanin tai toriumin hajotessa, ja se muuttuu radioaktiivisessa hajoamisessa aktiniumiksi.
Protaktiniumia syntyy ydinreaktoreissa, joissa se on ei-toivottu sivutuote, jota kerääntyy ydinjätteeseen lisäten sen radioaktiivisuutta ja ympäristöhaittoja. Koska protaktinium on erittäin harvinaista sekä radioaktiivista ja myrkyllistä, sillä ei ole juuri mitään teknillistä tai taloudellista käyttöä tieteellisen perustutkimuksen ulkopuolella.
Alkuaineen nimi tulee kreikan sanasta protos, ensimmäinen, ja toisesta alkuaineesta aktinium, joksi protaktinium hajoaa.
Historia

Dmitri Mendelejev ennusti 1871 protaktiniumin löytyvän toriumin (järjestysluku 90) ja uraanin (92) välistä. Monet muut Mendelejevin teoreettiset ennustukset vahvistettiin pian, mutta protaktiniumin löytämiseen meni yli 40 vuotta. Tosin jo vuonna 1900 William Crookes eristi uutta hyvin radioaktiivista ainetta uraanista, mutta hän ei kyennyt tunnistamaan sitä. Kasimir Fajans ja Oswald Helmuth Göhring osoittivat 1913, että tämä aine hajoaa hyvin nopeasti ja siksi nimesivät sen breviumiksi (lat. brevis: lyhyt, nopea). Myöhemmin selvisi, että brevium oli protaktiniumin isotooppi 234Pa.
Lise Meitner ja Otto Hahn onnistuivat Berliinin Kaiser-Wilhelm Instituutissa 1917 tekemään protaktiniumin huomattavasti vakaampaa isotooppia 231Pa. He julkaisivat löytönsä maaliskuussa 1918. Koska jo silloin huomattiin tämän puoliintumisajan olevan vähintään useita tuhansia vuosia, nimi brevium ei enää sopinut. He kutsuivat löytämäänsä ainetta proto-aktiniumiksi. Myös Frederick Soddy, yhdessä John Arnold Cranstonin ja Andrew Fleckin kanssa, valmisti tätä isotooppia itsenäisesti samoihin aikoihin Glasgow'ssa, Skotlannissa. He julkaisivat tuloksensa kolme kuukautta Meitnerin ja Hahnin jälkeen. IUPAC vahvisti nykyisen lyhyemmän nimen protaktinium vuonna 1949.
Ensimmäisenä puhdasta metallista protaktiniumia valmisti Aristid von Grosse vuonna 1934. Hänen käyttämänsä menetelmä oli hajottaa protaktiniumjodidia PaI5 tyhjiössä sähköpurkauksen avulla.
Protaktiniumin ominaisuudet tunnettiin huonosti ennen vuotta 1960, jolloin A. G. Maddock työtovereineen UKAEA:ssa (United Kingdom Atomic Energy Authority) eristi 127 grammaa 99,9-prosenttista 231Pa-metallia 60 tonnista ydinpolttoaineen tuotantojätettä. Tämä erä oli pitkään maailman ainoa merkittävä protaktiniumvaranto.
Fysikaaliset ominaisuudet

Protaktinium on kiiltävä hopeanvalkoinen metalli, joka hitaasti ja vähäisissä määrin tummuu ilman vaikutuksesta. Se on hieman tiheämpää kuin sitä aktinoidien sarjassa edeltävä torium, mutta keveämpää kuin sitä seuraava uraani. Sen sulamispiste on matalampi kuin toriumilla mutta korkeampi kuin uraanilla. Näiden kolmen metallin lämpölaajeneminen, lämmönjohtuminen ja sähköiset ominaisuudet ovat samankaltaisia.
Protaktiniumin kiderakenne huoneenlämpötilassa on tetragoninen. Rakenne ei muutu puristettaessa metallia 53 GPa paineeseen asti. Hyvin korkeissa lämpötiloissa (1 200 °C) kiderakenne muuttuu pintakeskiseksi kuutiolliseksi (fcc).
Väkevä suolahappo, rikkihappo tai vetyfluoridi liuottavat metallista protaktiniumia, mutta typpihappo ei.
Protaktinium on paramagneettista kaikissa lämpötiloissa. Siitä tulee suprajohde alle 1,4 K lämpötilassa. Protaktiniumtetrakloridi on paramagneettista huoneenlämpötilassa, mutta muuttuu ferromagneettiseksi jäähtyessään alle 182 K lämpötilaan.
Kemialliset ominaisuudet ja yhdisteet

Liuoksissa protaktinium esiintyy yksinomaan hapetusluvuilla +4 ja +5, mutta kiinteässä olomuodossa protaktinium voi muodostaa yhdisteitä myös hapetusluvuilla +3 ja +2. Alkuaineella on hapen kanssa hapetuslukujen +2, +4 ja +5 protaktiniumoksidit PaO, musta protaktiniumdioksidi PaO2 ja valkoinen protaktiniumpentoksidi Pa2O5.
Oksidien lisäksi tunnetaan useita muita epäorgaanisia protaktiniumyhdisteitä, kuten protaktiniumhydridit PaH2, PaH3 ja Pa3H4, protaktiniumkarbidi PaC ja halideja, kuten jodidit PaI3, PaI4 ja PaI5, fluoridit PaF4, PaF5 ja Pa2F9, bromidit PaBr4 ja PaBr5 sekä kloridit PaCl4 ja PaCl5.
Protaktiniumkarbidia PaC pystytään valmistamaan pelkistämällä oksidia Pa2O5 grafiitin kanssa alhaisessa paineessa lämpötilan ollessa yli 1 200 °C. Sitä voidaan käyttää protaktiniumhalidien valmistukseen; esimerkiksi fluoridia PaF5 voidaan valmistaa fluoraamalla protaktiniumkarbidia 900 °C:ssa. Toinen valmistustapa PaF5-fluoridille on fluorata protaktinium(V)kloridia PaCl5 huoneenlämpötilassa.
Protaktinium(V)kloridia PaCl5 voidaan valmistaa protaktiniumoksidista hiilitetrakloridin avulla 200–300 °C lämpötilassa. Sen pelkistäminen vedyllä 400−800 °C:ssa tai alumiinilla 400 °C:ssa tuottaa protaktinium(IV)kloridia eli protaktiniumtetrakloridia PaCl4, joka on keltavihreä kiinteä aine. Se sublimoituu tyhjössä 400 °C:ssa. Muutkin protaktiniumin suolat voivat olla värillisiä.
Jodidi PaI3 on ainoa tunnettu +3-arvoinen protaktiniumin halidi. Se on tummanruskeaa ainetta, jota voidaan valmistaa kuumentamalla toista jodidia PaI5 useita päiviä alhaisessa paineessa ja 360–380 °C lämpötilassa. PaI4 taas hajoaa 330 °C lämpötilassa. Muutkin protaktiniumin binääriset halidit hajoavat vastaavissa lämpötiloissa. PaI5 voi toimia lähtöaineena valmistettaessa puhdasta metallista protaktiniumia Van Arkelin prosessilla.
Protaktinium(V)bromidi PaBr5 muodostaa tummanpunaisia tai oranssinpunertavia kiteitä. Se on herkkä ilmankosteudelle ja sublimoituu tyhjössä 400 °C:ssa.
Myös oksyhalideja, kuten PaOI2, PaOI3, PaOCl4, PaOBr2 ja PaOBr3, tunnetaan. Vaaleankeltaista oksosulfidia PaOS saadaan, kun PaCl5 reagoi rikkivedyn ja hiilidisulfidin seoksen kanssa 900 °C lämpötilassa.
Myös typpiryhmän alkuaineiden kanssa tunnetaan useita protaktiniumyhdisteitä, kuten PaN, PaP2, PaAs, PaAs2, PaSb2 ja Pa3Sb4.
Protaktiniumille tunnetaan myös joitain organometalliyhdisteitä. Protaktinium hapetusluvulla +4 muodostaa tetraedrisen kompleksin tetrakis(syklopentadienyyli)protaktinium(IV) (Pa(C5H5)4) neljän syklopentadienyylirenkaan kanssa. Tätä voidaan valmistaa antamalla protaktiniumtetrakloridin PaCl4 reagoida sulan Be(C5H5)2:n kanssa. Toinen organometallinen yhdiste on keltainen bis(π-syklo-oktatetraeeni)protaktinium eli protaktinoseeni, Pa(C8H8)2, joka on rakenteeltaan analoginen uranoseenin kanssa. Tässä molekyylissä metalliatomi on niin sanotussa sandwich-rakenteessa kahden syklo-oktatetraeenirenkaan välissä. Sitä voidaan valmistaa uranoseenin tavoin antamalla protaktinium(IV)kloridin reagoida syklo-oktatetraenyylikaliumin (K2C8H8) kanssa käyttäen liuottimena tetrahydrofuraania.
Isotoopit

Protaktiniumille tunnetaan 29 isotooppia, joiden massaluvut ovat välillä 212–240, sekä kolme isomeerista tilaa. Vain isotooppeja 231Pa ja 234Pa on löydetty luonnosta. Mikään isotoopeista ei ole pysyvä, vaan ne ovat kaikki radioaktiivisia. Kaikkien isotooppien puoliintumisaika on lyhyt, poikkeuksena 231Pa (puoliintumisaika 32 760 vuotta). Tärkeimmät isotoopit ovat 231Pa ja 233Pa, jota saadaan uraanin isotoopin 233U valmistamisen sivutuotteena. 233Pa on beetasäteilijä, jonka puoliintumisaika on 26,97 päivää. Se on halvin ja eniten käytetty isotooppi protaktiniumin kemian tutkimuksessa.
Esiintyminen luonnossa

Protaktinium on harvinaisimpia luonnossa esiintyvistä alkuaineista, ja sitä on erittäin hankala eristää malmeista. Sitä voi olla jonkun verran pikivälkkeessä. Se on kuitenkin yleisempää maankuoressa kuin aktinium (esiintyvyys 10-12 %, aktiniumilla noin 5·10-15 %). Se esiintyy yhdessä 235U:n kanssa, jonka hajoamistuote se on. Lähes kaikki maankuoren protaktiniumista on 231Pa-isotooppia. Lisäksi on hyvin vähäisiä määriä 234Pa:ta. Protaktiniumilla ei ole minkäänlaista biologista roolia.
Protaktiniumia ja useita muita aktinoideja on löydetty myös Przybylskin tähden (HD 101065) spektristä, mikä on hyvin epätavallista.
Valmistus ja käyttö

Protaktiniumin isotooppia 231Pa syntyy fissiilin 235U:n hajotessa ydinreaktorissa sekä toriumin reaktioita:
tai
seuraavassa 231Th:n beetahajoamisessa.
233Pa-isotooppia saadaan välivaiheena, jos (myöskin fissiiliä) 233U:ta valmistetaan toriumia ydinpolttoaineena käyttävällä hyötöreaktorilla. Tämän ydinreaktion löysi Lise Meitner 1938 ja se on:
Protaktiniumia ei ole koskaan valmistettu suurissa määrin, koska sen kysyntä on hyvin vähäistä. Punnittavissa olevia määriä on tuotettu uraanin rikastamisen jäteaineista tai käytetystä ydinpolttoaineesta. Ydinreaktoreissa protaktinium on ei-toivottu sivutuote, jota kerääntyy ydinjätteeseen lisäten sen radioaktiivisuutta ja ympäristöhaittoja.
Protaktiniumin isotoopin 231Pa otaksuttiin aikaisemmin olevan kykenevää ydinketjureaktioon: saksalainen fyysikko Walter Seifritz arvioi kriittiseksi massaksi 750±180 kg. Nykyisin kuitenkin tiedetään, ettei 231Pa ole kriittistä, joten siitä ei voi rakentaa ydinasetta.
Protaktiniumia on käytetty radiometrisessä iänmäärityksessä, jossa vanhan kohteen ikä lasketaan sen sisältämästä 231Pa/235U -suhteesta. Myös 231Pa/230Th -pitoisuuksien suhdevertailua on käytetty paleoseanografiassa meren pohjan sedimenttien iänmääritykseen aina 175 000 vuoteen saakka.
Haitallisuus

231Pa, kuten muut alfahajoavat isotoopit, joiden puoliintumisaika on lyhyt, on vaarallista organismeille. Elimistössä se kerääntyy luihin, maksaan ja munuaisiin. Vaaralliseksi katsotaan 0,03 μCi ylittävä annostus, mikä vastaa 0,5 μg 231Pa:ta. Tämä isotooppi on 2,5·108 kertaa myrkyllisempi kuin sinihappo. Laboratoriossa kaikki makroskooppisten määrien käsittely tehdään eristetyssä kaapissa.
Protaktiniummyrkytys on helpompi saada hengittämällä ainetta kuin suun kautta, koska vain 0,05 % ruuan mukana tulleesta protaktiniumista jää elimistöön. Noin 40 % protaktiniumista, joka on päässyt verenkiertoon, kerääntyy luihin, 15 % jää maksaan ja 2 % munuaisiin. Biologinen puoliintumisaika luustossa on 50 vuotta, maksassa ja munuaisissa noin 10–60 päivää.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Periodictable: Protactinium (englanniksi)
Protactinium: The Periodic Table of Videos (University of Nottingham) (englanniksi)
Webmineral: Protactinium (Pa) (englanniksi)
Mindat: The Mineralogy of Protactinium (englanniksi)
The Royal Society of Chemistry (RSC): Protactinium (englanniksi)
PubChem: Protactinium (englanniksi)
Luettelo Protaktiniumin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Protactinium
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Organometallisen protaktinoseenin (Pa(C8H8)2) rakenne
Käännös suomeksi