stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Televisiomaksu
Televisiomaksu maailmalla > Euroopassa

| Valtio | TV-lupa vaaditaan? | Hinta |
| --- | --- | --- |
|  Albania | Kyllä | 800 Albanian lekiä |
|  Alankomaat | Ei | kumottu |
|  Belgia | Ei | kumottu |
|  Bosnia ja Hertsegovina | Kyllä | 7,5 Bosnian ja Hertsegovinan vaihdettavaa markkaa per kuukausi |
|  Bulgaria | Ei | kumottu |
|  Georgia | Ei |  |
|  Britannia | Kyllä | 159 Englannin puntaa (väritelevisiolle) ja 53,50 puntaa (mustavalkoiselle televisiolle) |
|  Espanja | Ei |  |
|  Italia | Ei | 90 euroa (sidottu sähkömaksuun) |
|  Islanti | Ei | kumottu |
|  Irlanti | Kyllä | 160 euroa per vuosi year |
|  Israel | Ei | auton omistaja maksaa 41 euroa radiolupa maksua |
|  Itävalta | Kyllä | 251,16–320,76 euroa per vuosi (TV), 70,80–90 per vuosi (radio) |
|  Kreikka | Ei | 3 euroa kuukausi (sidottu sähkölaskuun)  |
|  Kroatia | Kyllä | maksimi 137 euroa |
|  Kypros | Ei | kumottu |
|  Valko-Venäjä | Ei |  |
|  Latvia | Ei |  |
|  Liechtenstein | Ei | kumottu |
|  Liettua | Ei |  |
|  Luxemburg | Ei |  |
|  Tšekki | Kyllä | 135 Tšekin kruunua per kuukausi  (TV), 45 kruunua per kuukausi  (radio) |
|  Malta | Ei | kumottu |
|  Monaco | Ei |  |
|  Montenegro | Kyllä | 3,50 euroa per kuukausi |
|  Norja | Ei | Pakollinen tulovero enintään 1700 Norjan kruunua per henkilö |
|  Portugali | Ei | 36,24 euroa (sidottu sähkölaskuun) |
|  Pohjois-Makedonia | Ei | kumottu |
|  Puola | Kyllä | 272,40 Puolan zlotyä per vuosi |
|  Ranska | Ei | kumottu |
|  Romania | Ei | kumottu |
|  Ruotsi | Ei | kumottu |
|  Saksa | Kyllä | 18,36 per  kuukausi  |
|  Serbia | Ei | sidottu sähkölaskuun |
|  Slovakia | Ei | kumottu |
|  Slovenia | Kyllä | 153 euroa; radio 45,24 euroa |
|  Suomi | Ei | kumottu |
|  Sveitsi | Kyllä | 335 Sveitsin frangia |
|  Tanska | Ei | kumottu |
|  Turkki | Ei | 2% sähkölaskusta |
|  Ukraina | Ei |  |
|  Unkari | Ei | kumottu |
|  Viro | Ei |  |
|  Venäjä | Ei |  |
Televisiomaksu maailmalla > Pohjois-Amerikka

Yhdysvalloissa ja Kanadassa ei peritä TV-lupamaksua.
Televisiomaksu maailmalla > Oseania

Australiassa TV-lupamaksusta luovuttiin vuonna 1974.
Uudessa-Seelannissa TV-lupamaksusta luovuttiin vuonna 1999.
Aiheesta muualla

TV-maksuhallinto (Arkistoitu – Internet Archive)
Laki valtion televisio- ja radiorahastosta
Laki Yleisradio Oy:stä
Laki televisio- ja radiotoiminnasta (Arkistoitu – Internet Archive)
BBC Licence fee (englanniksi)
Abolish the TV Licence (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
YLE Elävä arkisto: Lupatarkastajat liikkeellä (tietoiskuja 1970-80-luvuilta)[vanhentunut linkki]
Television across Europe: Regulation, Policy and Independence (2005) (englanniksi)
”Etsii, etsii, vaan ei soisi löytävänsä” Kontrollointitoimet televisiomaksun turvaamiseksi.Pöyry, Saara. Helsingin yliopisto, Valtiotieteellinen tiedekunta,Politiikan ja talouden tutkimuksen laitos. Pro gradu -tutkielma, 2013.
Suomalainen TV-lupatarkastaja yrittää selvittää, onko asunnossa luvaton televisio.
Negrescence

Negrescence tai nigrescence (suom. tummentuminen, mustuminen, tummuus, mustuus; < nigrescent suom. tummahko, tummeneva) on englanninkielinen, latinan kielen sanasta nigrescere (tummua, tulla mustaksi) johdettu termi.
Nigrescence-teoria

Professori William E. Cross, Jr. New Yorkin kaupunginyliopiston CUNY Graduate Centeristä esitteli Yhdysvaltain kansalaisoikeusliikkeen aikana syntyneen sosiaalipsykologian alaan kuuluvan nigrescence-teorian (engl. theory of negrescence) vuonna 1971 ja uudisti sitä vuonna 1991 julkaistussa kirjassaan Shades of Black: Diversity in African American Identity. Teoria kuvaa mustan identiteetin syntymistä ja vahvistumista yhdysvaltalaisessa kontekstissa liikkeenä mustien itseinhosta itsensä hyväksymiseen.
Nigrescence-teoria > Mallin vaiheet

Vuoden 1971 malliin kuului viisi vaihetta. Nämä vaiheet ovat:
Valmistava (Pre-encounter): henkilön elämä ennen oman rotunsa tiedostamista.
Kohtaaminen (Encounter): ensimmäinen rotunsa tiedostaminen. Vaiheeseen sijoittuu se hetki, jolloin lapsi muistaa ensimmäisen kerran tulleensa kohdelluksi eri tavalla ihonvärinsä takia. Oman rotunsa tiedostuminen tapahtuu aikaisemmin juuri etnisillä vähemmistöillä.
Uppoutuminen (Immersion): aika, jolloin henkilö uppoutuu omaan viiteryhmäänsä ja omaksuu kaikki etniseen ryhmäänsä liitetyt, ryhmää identifioivat elementit. Tähän liittyy "omiensa joukkoon" hakeutuminen ja tietyn käytöksen ja luonteenpiirteiden omaksuminen.
Esiintuleminen (Emersion): vastine uppoutumiselle, esiintuleminen. Tässä vaiheessa henkilö alkaa etsiä erilaisia käyttäytymismalleja ja muita kulttuurillisia elementtejä muistakin etnisistä ryhmistä. Vaiheessa sosiaalisten suhteiden luominen muiden etnisten ryhmien jäsenten kanssa muuttuu luontevaksi.
Sisäistäminen (Internalization): vähemmistön edustaja on sisäistänyt kokemansa vaiheet ja hakee tasapainon niiden välillä. Tasapaino on vaiheissa koettujen kokemusten ja tehtyjen valintojen summa.
Elämänsä aikana henkilö saattaa kokea uudelleen eri tasoja ja rakentaa uudelleen rodullista identiteettiään.
John Beddoen nigrescence-indeksi

John Beddoe kokosi vuonna 1885 antropologian alaan kuuluvan nigrescence-indeksin analysoidakseen Britteinsaarten väestöä. Beddoe loi indeksin 13 000 miehen fyysisten piirteiden, kuten hiusten värin, pohjalta. Hän loi myös kartan Britannian alueellisesta nigrescence-asteesta, jota hän käytti osoittamaan irlantilaisten olevan Britteinsaarten alkuperäisväestöä. Kartan mukaan saarten länsiosissa ihmisten hiusten väri oli tummempi kuin idässä.
National Gallery (Lontoo)

| National Gallery National Gallery  |
| --- | --- |


Tyyppi:  Taidemuseo, kansallismuseo 
Osoite:  Trafalgar Square, London WC2N 5DN  
Sijainti:  Trafalgar Square 
Johtaja:  Gabriele Finaldi (1. elokuuta 2015)  
Kotisivut:  nationalgallery.org.uk 
Koordinaatit:  51°30′32″N, 0°07′41″W
 fiNational Gallery 
National Gallery on lontoolainen vuonna 1824 perustettu taidemuseo. Se sijaitsee William Wilkinsin suunnittelemassa, 1832–1838 rakennetussa ja myöhemmin laajennetussa rakennuksessa Trafalgar Squarella.
Kokoelman taiteilijoita

National Galleryn kokoelma sisältää yli 2 300 teosta. Niistä kuuluisimpia ovat Jan van Eyckin Arnolfinin muotokuva, Velázquezin Rokeby Venus, Turnerin Taisteleva Temeraire ja van Goghin Auringonkukat.
Edustettuina ovat länsieurooppalaisen maalaustaiteen kaikki huomattavimmat traditiot myöhäiskeskiajalta Italian renessanssiin ja Ranskan impressionisteihin.
Kokoelman taiteilijoita > 1200–1400-lukujen taiteilijoita

Duccio, Uccello, van Eyck, Lippi, Mantegna, Botticelli, Dürer, Memling ja Bellini.
Kokoelman taiteilijoita > 1500-luvun taiteilijoita

Leonardo, Cranach, Michelangelo, Rafael, Holbein, Bruegel, Bronzino, Tizian ja Veronese.
Kokoelman taiteilijoita > 1600-luvun taiteilijoita

Caravaggio, Rubens, Poussin, Van Dyck, Velázquez, Claude, Rembrandt, Cuyp ja Vermeer.
Kokoelman taiteilijoita > Taiteilijoita 1700-luvulta 1900-luvun alkuun

Canaletto, Giambattista Pittoni, Goya, Turner, Constable, Ingres, Degas, Cézanne, Monet ja van Gogh.
Teoksia kokoelmassa

Leonardo da Vincin Luolamadonna
Syntymä Jumalan Isän ja Pyhän Hengen kanssa, Giambattisa Pittoni
Giovanni Arnolfini ja hänen vaimonsa National Galleryn kokoelmista.
Hans Holbeinin maalaus Suurlähettiläät National Galleryn kokoelmista.
Vincent van Goghin Viisitoista auringonkukkaa maljakossa (Arles, elokuu 1888).
Neilikat

| Neilikat |
| --- | --- |
 Sulkaneilikka (Dianthus plumarius)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Neilikat Dianthus  L.
Katso myös
   Neilikat Wikispeciesissä   Neilikat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neilikat eli tuoksuneilikat (Dianthus) on suku kohokkikasvien (Caryophyllaceae) heimossa. Sukuun kuuluu noin 300 lajia, jotka kasvavat luonnonvaraisina pääasiassa Euroopassa, lähinnä Välimeren alueella ja Aasiassa. Pohjois-Amerikassa esiintyy yksi laji ja Afrikassa parikymmentä.
Neilikoihin kuuluu sekä yksi- että monivuotisia lajeja: ne ovat ruohovartisia, paljaita tai ohuen nukan peittämiä haarautuvia tai haarautumattomia kasveja. Kukat ovat punaiset, valkoiset tai vaaleanpunaiset.
Tarhaneilikka (Dianthus caryophyllus) on se kerrottukukkainen laji, jota kukkakaupassa myydään nimellä neilikka. Mausteneilikka ei sen sijaan nimestään huolimatta kuulu neilikoihin.
Lajeja

Pohjoismaissa luonnonvaraisina tai villiintyneenä tavattuja neilikkalajeja:
harjaneilikka (Dianthus barbatus)
hietaneilikka (Dianthus arenarius )
etelänhietaneilikka (Dianthus arenarius subsp. arenarius)
idänhietaneilikka (Dianthus arenarius subsp. borussicus), rauhoitettu koko Suomessa Ahvenanmaata lukuun ottamatta.
hurmeneilikka (Dianthus cruentus)
ketoneilikka (Dianthus deltoides)
lapinneilikka (Dianthus × courtoisii) (harjaneilikan ja pulskaneilikan risteymä)
munkkineilikka (Dianthus carthusianorum)
mykeröneilikka (Dianthus armeria)
pulskaneilikka (Dianthus superbus), rauhoitettu Suomessa Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun maakuntien eteläpuolella.
sulkaneilikka (Dianthus plumarius)
Muualla tavattavia neilikkalajeja:
alppineilikka (Dianthus alpinus)
amurinneilikka (Dianthus amurensis)
balkaninneilikka (Dianthus petraeus)
jääneilikka (Dianthus glacialis)
keräneilikka (Dianthus capitatus )
ukrainankeräneilikka (D. capitatus subsp. andrzejowskianus)
kiinanneilikka (Dianthus chinensis)
kirjoneilikka (Dianthus microlepis)
kääpiöneilikka (Dianthus subacaulis)
metsäneilikka (Dianthus sylvestris)
moldovanneilikka (Dianthus bessarabicus)
montpellierinneilikka (Dianthus monspessulanus)
myrttineilikka (Dianthus myrtinervius)
pensasneilikka (Dianthus fruticosus )
kykladienpensasneilikka (D. fruticosus subsp. fruticosus)
rodoksenpensasneilikka (D. fruticosus subsp. rhodius)
purppuraneilikka (Dianthus pavonius)
ratasneilikka (Dianthus seguieri)
riippaneilikka (Dianthus ×semperflorens)
rikkineilikka (Dianthus knappii)
sukkulaneilikka (Dianthus monadelphus )
vaaleasukkulaneilikka (D. monadelphus subsp. pallens)
syyrianneilikka (Dianthus strictus)
tankineilikka (Dianthus rigidus)
tarhaneilikka (Dianthus caryophyllus)
tataarineilikka (Dianthus squarrosus)
vuorineilikka eli helluntaineilikka (Dianthus gratianopolitanus)
vuoripulskaneilikka (D. superbus subsp. alpestris)
Dianthus cinnamomeus
Mytologia

Antiikin Kreikassa tunnettiin taru neilikoiden synnystä. Sen mukaan metsästyksen jumalatar Artemis rakastui paimeneen. Kerran oikukas jumalatar kuitenkin raivon puuskassa repi paimenen silmät irti ja heitti ne maahan. Näistä silmistä kasvoivat tarun mukaan ensimmäiset neilikat.
Saksassa neilikkaa kutsuttiin hedelmiensä muodon vuoksi aikoinaan naulakukaksi (Nägelein, nykyään Nelke). Sitä pidettiin Kristuksen ristiinnaulitsemisen symbolina. Mariaa ja Jeesus-lasta esittävissä madonnamaalauksissa esiintyy usein karmiininpunainen neilikka. Valkoinen neilikka symboloi Marian neitsyyttä. Renessanssiaikana kukka oli mukana kihlajaiskuvissa. Ranskassa punainen neilikka oli rojalistien tunnus, myöhemmin sosiaalidemokraattien monissa maissa - ja valkoinen neilikka Saksan kristillisdemokraateilla. Turkissa ja Kaukaasiassa neilikoita pidetään onnen symboleina, joita on kuvattu esimerkiksi matoissa.
Aiheesta muualla

Funet: Neilikat (Dianthus)
United States Department of Agriculture (USDA): Dianthus (englanniksi)
Flora of China: Dianthus (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Genus Dianthus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156099  Wikispecies: Dianthus  APDB: 190088  APNI: 100564  CoL: 447X  EoL: 61658  EPPO: 1DING  FNA: 109796  FoAO2: Dianthus  FoC: 109796  GBIF: 3085411  GRIN: 3568  iNaturalist: 60001  IPNI: 6245-1  IRMNG: 1337268  ITIS: 20275  NBN: NHMSYS0000458064  NCBI: 3569  NZOR: e7a4dacf-0f28-4165-b2cf-0daee5e7c107  Open Tree of Life: 317820  PLANTS: DIANT  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:6245-1  Tropicos: 40029210  VASCAN: 1089  VicFlora: 0f4bb01a-198a-4051-b55a-7948434fa11a  WFO: wfo-4000011319 
Pierre-Joseph Redouté, Neilikat.
Kiniini

| --- | --- |


Kiniini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(2-etenyyli-4-atsabisyklo[2.2.2]okt-5-yyli)-(6-metoksikinolin-4-yyli)metanoli
Tunnisteet
CAS-numero: 130-95-0
ATC-koodi: M09AA01
PubChem CID: 8549
DrugBank: APRD00563
Kemialliset tiedot
Kaava: C20H24N2O2 
Moolimassa: 324,417 g/mol
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 177 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 76–88 %
Proteiinisitoutuminen: ~70 %
Metabolia: Hepaattinen (pääsääntöisesti CYP3A4 ja CYP2C19-välittyvä)
Puoliintumisaika: ~18 tuntia
Ekskreetio: Renaalinen (20 %)
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  X (USA), D (Au)
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, Intravenoosinen
Kiniini (C20H24N2O2) on kiinapuiden (Cinchona) kuoressa esiintyvä alkaloidi. Kiniinillä on malarian oireita ja kipua lievittäviä ominaisuuksia. Kiniini oli malarian pääasiallinen hoitomuoto pitkään ennen uusien tehokkaampien malariahoitojen, kuten klorokiinin ja meflokiinin kehittämistä. Kiniiniä on yritetty käyttää myös prionitautien hoitoon, mutta huonolla menestyksellä.
Kiinapuulla ei nimestä huolimatta ole yhteyttä Kiinaan, vaan sen alkuperä on Perussa Andien vuoristossa. Inkat keksivät, että Cinchona-puun kuori – ketšuan kielellä quina – toimi tehokkaasti lihasrelaksanttina ja esti kylmästä värisemisen. Sekoittamalla kuorta makeutettuun veteen saatiin tonic-vettä. Jesuiitat toivat kiinapuun kuoren Eurooppaan jo 1600-luvun alussa, ja sen havaittiin tehoavan malariaan. Kiniini on sekä myrkyllistä malarialoiselle että vähentää malarialle tyypillistä kylmästä värisemistä. Malarian ehkäisyyn käytetyn kiniiniä sisältäneen tonic-veden kitkerä maku sai brittiläiset siirtomaaisännät sekoittamaan siihen sokeria, sitruunaa ja  giniä ja näin syntyi klassikkodrinkki gin and tonic.
Kiniini vähentää myös suonenvetokohtauksissa ilmeneviä lihaskouristuksia ja sitä käytetäänkin lääkeaineena suonenvetojen hoidossa.
Kiniinin myötäpäivään kiertävä isomeeri (d-isomeeri) tunnetaan nimellä kinidiini, jota taas käytetään muun muassa sydämen rytmihäiriöiden hoidossa.
Kiniini on WHO:n listalla yhteiskunnalle tärkeimmistä lääkkeistä. Kuitenkaan WHO ei ole enää 2006 jälkeen suositellut sitä ensisijaiseksi malarialääkkeeksi.
Euroopan unionissa on hyväksytty elintarvikkeisiin käytettäväksi kiniinin johdannaisia aromiainekäytössä kolme kiniiniyhdistettä: kiniinisulfaatti (C40H50N4O8S), kiniinihydrokloridi  (C20H25ClN2O2) ja kiniinimonohydroklorididihydraatti (C20H29ClN2O4).
Haittavaikutuksia

Kiniinin yliannostus voi johtaa tilaan, jota kutsutaan kinkonismiksi eli kiniinialkaloidimyrkytykseksi (engl. cinchonism). Yliannostus saattaa aiheuttaa kuulohäiriöitä ja jopa pysyvän sokeuden. Tappava annos on noin 140 mg/paino-kg. Kiniinille on määritetty ADI-arvo 0,9 mg/paino-kg/vrk. Tonic-vedessä on kiniiniä tyypillisesti noin 80 mg/l. Kiniiniä on joskus historiassa virheellisesti luultu aborttilääkkeeksi ja otettu tahallisina yliannostuksina raskauden keskeyttämiseksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Terveyskirjasto: Kiniini
PubChem: Quinine (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Quinine (englanniksi)
DrugBank: Quinine (englanniksi)
KEGG: Quinine (englanniksi)
ChemBlink: Quinine (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Quinine (englanniksi)
Aarno Tertti

Aarno Martti Tertti, ent. Hertz (25. helmikuuta 1925 Tuusula – 23. lokakuuta 2011 Espoo) oli suomalainen tiedottaja, sukututkija ja päätoimittaja.
Tertti kirjoitti ylioppilaaksi sotilasylioppilaskirjoituksissa 1945. Sodan aikana hän sairastui tuberkuloosiin, mutta selvisi leikkausten avulla. Hän opiskeli valtiotieteitä Helsingin yliopistossa. Vuosina 1953–1973 hän työskenteli Mainos-Taucherin palveluksessa ja oli 1970–1973 sen tytäryhtiön, yhteiskunnallisen tiedotustoimiston Goodwillin johtokunnan puheenjohtaja.
Vuodesta 1973 Tertti oli Keskuskauppakamarin tiedotuslehden Kauppakamarilehden päätoimittaja ja sen jälkeen Liberaalisen Kansanpuolueen lehden Polttopisteen päätoimittajana. Myöhemmin hän oli vapaa toimittaja ja kirjoitti kirjoja sukututkimuksen alalta.
Aarno Tertin isä oli metsätieteilijä Martti Tertti.
Julkaisut

Kodin sukukirja, WSOY, 1980 ISBN 951-0-10055-2
Paljastavat juuret, Sanoma, 1981 ISBN 951-9134-65-4
Tervingit

Tervingit, myös thervingit, olivat goottien germaanikansaan kuulunut heimo, joka asui 300-luvulla Dnestrin ja Tonavan välisellä alueella. Heistä muodostui myöhemmin visigooteiksi kutsuttu kansa.
Gootit lienevät asuneet alun perin nykyisen Puolan alueella, josta he siirtyivät vähitellen etelämmäs, lähelle Rooman valtakunnan rajoja. Gootit eivät olleet etnisesti yhtenäinen ryhmä, vaan pikemminkin eri germaaniheimojen yhteenliittymä. Roomalainen historioitsija Ammianus Marcellinus kutsui lännempänä 300-luvun alussa asuneita gootteja tervingeiksi, ja sen oletetaan olleen heimon alkuperäinen nimi.
Tervingit tekivät ajoittain ryöstöretkiä Rooman provinssien alueille. Keisari Konstantinus I taivutteli tervingit vuonna 332 sopimukseen, jossa he tunnustivat Rooman yliherruuden ja suostuivat vuotuista korvausta vastaan puolustamaan Rooman rajaa. Tervingeistä tuli siten Rooman foederateja eli liittolaisia.
Piispa Wulfila käännytti osan tervingeistä areiolaiseen kristinuskoon. Kaikki eivät kuitenkaan omaksuneet kristinuskoa. Yksi vaikutusvaltaisimmista kristinuskon vastustajista oli tervingien kuningas Atanarik. Hänen johdollaan tervingien joukot hyökkäsivät Tonavan yli. Keisari Valens onnistui kuitenkin torjumaan hyökkäyksen. Tervingit menettivät sen jälkeen solmitussa rauhassa foederatin aseman.
Vuonna 375 hunnit ja alaanit tunkeutuivat ensin idempänä asuneiden greutungien ja sitten tervingien maille. Atanarik vei osan tervingeistä turvaan Transilvanien vuoristoon. Loput tervingeistä pakenivat kristinuskon omaksuneiden Fritigernin ja Alavivuksen johdolla Tonavan eteläpuolelle keisari Valensin luvalla. Tervingeistä tuli jälleen Rooman foederateja.
Rooman valtakuntaan siirtyi kuitenkin myös suuri määrä hunneja pakenevia greutungeja. Syntyi levottomuuksia, ja roomalaiset vangitsivat Fritigernin ja Alavivuksen. Fritigern pääsi vapaaksi luvattuaan rauhoittaa tilanteen. Se ei kuitenkaan onnistunut, ja tervingit ja greutungit ottivat haltuunsa koko Traakian. Vuonna 378 roomalaisten ja goottien välillä käytiin Adrianopolin taistelu, jossa roomalaiset kärsivät murskatappion ja itse keisari Valens kuoli.
Vuonna 382 keisari Theodosius I sai aikaan rauhansopimuksen tervingien kanssa. Vuonna 395 tervingit valitsivat kuninkaakseen Alarik I:n, joka yhdisti tervingit ja heihin liittyneet greutungit visigoottien kansaksi.
Natufin kulttuuri

Kulttuurin levinneisyys
Natufin kulttuurin aikaisen talon jäännöksiä.
Natufin kulttuuri oli kivikautisen Lähi-idän Levantissa noin 11 700–9 600 kalenterivuotta ennen ajanlaskun alkua vallinnut, maanviljelyä edeltänyt kulttuuri. Se ulottui eteläisestä Siinaista pohjoiseen Etelä-Turkkiin. Kulttuurin ihmiset elivät muun muassa gasellin metsästyksellä sekä tammenterhojen ja villiviljan keräilyllä. Elämäntapa oli osin paikoillaan pysyvää, osin liikkuvaa.
Epipaleoliittinen Natufin kulttuuri kehittyi luultavasti aiemmasta Kebaran kulttuurista ja/tai Egyptin Mushabin kulttuurista. Natufin kulttuuri ajoittuu viime jääkauden loppuvaiheeseen, jolloin maailmassa tapahtui voimakkaita ilmaston muutoksia. Varhaista Natufia (12500–10800 eaa.) vastasi Bölling-Allerödkausi ja myöhästä Natufia (10800–9500 eaa.) Nuorempi Dryas. Myöhäisellä natufilla enemmän paikkoja myös kuivilla alueilla.
Natufin kulttuurin synnyn aikoihin Lähi-idän ilmasto lämpeni ja kostui. Niinpä kulttuurin alueella oli melko metsäistä. Natufien kylät olivat yleensä Välimerelle tyypillisellä tammi-pistaasivyöhykkeellä, jossa kasvoi paljon ruohoja ja villiviljaa. Kitukasvuisemmilla alueilla kyliä oli vähemmän. Arvellaan natufialaisten kulttuurin ajautuneen myöhemmin jääkauden päättymisen aikaisen kylmän ja etelässä kuivan nuoremman dryaskauden takia kohti maanviljelyä.
Natufin kulttuurin löytöpaikkoja ovat mm. Jeriko, Karmelinvuori, Juudean kukkulat, Ain Mallaha ja Hayonim. Lisäksi Tell Abu Hureyra, Tell Mureybat Syyriassa. Natufin aikana löytöpaikkojen määrä oli viisinkertainen edelliseen geometrisen kabaran aikaan verrattuna.
Elinkeinot

"Natufit" elivät muun muassa gasellinmetsästyksellä ja villiviljan keräilyllä. He saattoivat viljellä maata, mutta varmaa tämä ei ole. Metsästettiin eniten gaselleja, myös aroalueilla nautoja, sikoja, hirvieläimiä, kauriita, hevosen sukuisia eläimiä. Muun muassa hampaiden kulumisen ja luiden strontium- ja kalsiumpitoisuuden mukaan natufit söivät eniten kasviravintoa. Natufiin on liitetty syksyinen tammenterhojen keruu, kulttuurin alue oli silloin tammi- ja pistaasipuiden vyöhykkeellä. Tammenterhojen käsittely syötäväksi on työlästä: muutaman päivän perheen ravinnon tuotto tammenterhoista vie seitsemän tuntia.. Villirukiissa näkyy kesytyksen merkkejä ehkä jo ajalle 19700 eaa. päätellen kolmen jyvän radiohiiliajoituksista ja myös kastelukelpoisten weed-lajien siemeniä.
Osin paikallaan pysyvää asutusta

Kiinteä kyläasutus saattoi syntyä jo Natufin kaudella ennen maanviljelyn alkamista, vaikka toiset Natufin asuinpaikoista olivat tilapäisleirejä. Joka tapauksessa Natufin kauden leiripaikkoja käytettiin useammin kuin aiemmin, ja kulttuuri oli monipuolisempi. Natufin asukkaiden uskotaan vaeltaneen osan vuodesta, ja osan vuotta asuneen paikallaan. Kyliä oli suuria, keskikokoisia ja pieniä, alaltaan 15–1 000 m2. Suurissa kylissä oli 100–150 as. Pienet kylät saattoivat olla tilapäisiä leirejä.
Myöhäisnatufin aikana 11500–9500 eaa. oli liikkuvaa asutusta.
Natufien puoliksi maanalaiset talot tai majat olivat pyöreitä tai soikeita, niiden ympärillä oli kivikehä, ja sisällä puisia kannatuspaaluja.. Taloissa oli kivinen tulisija. Talojen läpimitta oli 3–6 m. Mutta natufien taloja ei tehty mutatiilistä, niin kuin myöhemmät PPNA-kauden talot.
Työkalut ja muut

On löydetty luisia ja puisia piikiviteräisiä sirppejä, luusta tehtyjä kalakoukkuja ja harppuunoita. Sirpit ilmaantuivat Natufin aikana ja kattavat eräistä löydöistä 80%. Hiottuja kiviesineitä, huhmareita, survimia, jauhinkiviä, pieniä kulhoja on löydetty enemmän kuin aikaisemmilta löytöpaikoilta. Natufin kaudella yleistyi huhmareiden ja sirppien koristelu viivoista koostuvin kuvioin.. Luultavasti metsästettiin verkoillakin.
Piikiviterät olivat epipaleoliittiselle eli mesoliittiselle ajalle tyypillisiä mikroliittejä. Myös mikrokaivertimia. Paljon puolikuun muotoisia teriä. Kiillotetusta kivestä tehtiin keihään suoristimia. Varhaisen Natufin nuolenkärjet olivat Helwan-tyyppiä 12500 – 11000 BP. Etelässä Siinaissa oli Harif-kärki, joka saattoi olla oma kulttuurinsa.
On hautakuoppia, joita on pidetty joskus villiviljan varastoina. Ihmistä esittävät veistokset ovat harvinaisia, eläimiä esittävät yleisiä. Monet ajan veistokset esittävät gasellia. Korut olivat yleisiä. Joidenkin vainajien luut käsiteltiin okralla. Vuonna 2008 löydettiin ilmeisesti shamaanin tai poppamiehen hauta. On löydetty myös agaatteja ja muita jalokiviä. Natufilaiset kesyttivät koiran 12000 BP eli 10000 eaa. Lapsikuolleisuus oli arkeologisista löydöistä päätellen hyvin korkea. Ain Mallahasta on löydetty Niilin simpukankuoria ja Anatolian obsidiaania.
Väestö

Natufin väestöä on pidetty "esi-afroaasialaisena". Natufin kulttuurissa on nähty esim. itäisen Saharan ja sen eteläpuolen tai Euraasian kivikauden kulttuurin vaikutteita. Natufeja on väitetty myös seemiläistä edeltäväksi.
Natufin kulttuurista löydetystä luista on löydetty peribntötekijöistä isälinjan tyyppejä CT ja E1b1. Äitilinjan tyypeissä on N1b ja J2a2lähde?.
Natufin kulttuurin löytöpaikkoja

Syyria: Tell Abu Hureyra, Mureybet, Yabrud III
Israel/Palestiina: Ain Mallaha (Eynan), El-Wad, Ein Gev, Hayonim cave, Nahal Oren, Salibiya I, Kfar HaHoresh, Jeriko, Shuqba cave
Jordania: Beidha
Libanon: Jeita III, Borj Barajne, Jabal es Saaïdé, Aamiq II
Egypti: Mushabin kulttuuri
Turkki: Göbekli Tepe, Nevalı Çori