stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amudarjan piiri

| Amudarjan piiri |
| --- | --- |
 Shılpıqin hiljaisuuden torni.
 Piiri Karakalpakstanin kartalla.
Valtio:  Uzbekistan
Tasavalta:  Karakalpakstan
Perustettu:  1957
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Mańǵıt
Pinta-ala:  1 020 km²
Väkiluku (2024):  212 100
Amudarjan piiri (karakalpakiksi Ámiwdárya rayonı, uzb. Amudaryo tumani) on paikallishallintoalue Uzbekistaniin kuuluvan Karakalpakstanin tasavallan eteläosassa. Sen pinta-ala on 1 020 neliökilometriä ja asukasmäärä 212 100 henkeä (vuonna 2024). Piirin hallinnollinen keskus on Mańǵıtin kaupunki.
Amudarjan piiri rajoittuu luoteessa Nukusin piiriin ja kaupunkiin, pohjoisessa Qaraózekin ja idässä Beruniyn piireihin, kaakossa Xorazmin alueeseen sekä etelässä ja lännessä Turkmenistanin Daşoguzin maakuntaan. Piirin läpi virtaa Amudarjajoki, jonka itärannalla kohoaa Jumırtawin harjanne. Muutoin tasaisella alueella on kastelu- ja poistovesikanavia sekä järviä.
Vuonna 1957 perustettuun piiriin kuuluu yksi kaupunki, neljä taajamaa, 16 maaseudun itsehallintoaluetta ja 129 maaseutuasutusta. Kaupunkiväestön osuus on 26 prosenttia (vuonna 2024). Asukkaat ovat etupäässä uzbekkeja.
Piirin maatalous tuottaa puuvillaa, vehnää, riisiä, vihanneksia, perunaa, meloneja, hedelmiä, lihaa, maitoa, vuotia ja silkkikuitua. Mańǵıtissa on puuvilla- ja tekstiili- sekä rakennustarviketeollisuutta.
Piirin alueella sijaitsee Ala-Amudarjan biosfäärialue. Nähtävyyksiin kuuluu ajanlaskun alussa rakennettu Shılpıqin zarathustralainen hiljaisuuden torni.
R. L. Bhatia

R. L. Bhatia vuonna 2005.
Raghunandan Lal Bhatia (3. heinäkuuta 1921 Amritsar, Punjab – 15. toukokuuta 2021 Amritsar) oli Intian kongressipuolueen poliitikko. Hän toimi Keralan kuvernöörinä vuosina 2004–2008 ja siirtyi sitten kuvernööriksi loppukaudekseen Bihariin. Vuonna 2009 Bhatian seuraajana Biharin kuvernööriksi nousi Devanand Kunwar. Hän istui myös maansa parlamentin jäsenenä ja toimi ulkoasiain valtioministerinä (1992–1993).
Valotaide

Valotaide on mediataiteisiin kuuluva visuaalisen taiteen muoto, jossa valo on määräävässä roolissa materiaalina tai teemana. Valotaiteessa valon laadulla on merkitys, eikä sen päätarkoitus ole näkyvyys. Valotaiteeseen sisältyy muun muassa valoveistoksia ja tilateoksia, mutta myös performanssi, ympäristöteos tai tekstiiliteos voi olla valotaidetta. Sen sijaan esimerkiksi valosuunnittelu, valaistus ja valaisinsuunnittelu ovat omia alojaan, eivätkä kuulu valotaiteen piiriin.
Valotaiteen materiaalina voi olla mikä tahansa valoa tuottava lähde, kuten neonputket, lasersäteet, diaheittimet, erilaiset lamput ja myös auringonvalo.
Toistaiseksi ainoa valotaidetta jatkuvasti esittävä museo on Saksan Unnassa toimiva Zentrum für Internationale Lichtkunst.
Valotaiteen historiaa

Varhaisimmat valotaiteen esiasteet liittyivät usein musiikin ja valon yhdistämiseen. Jo 1734 toteutettu Louis Bertrand Castelin Clevessin Oculaire -valourku yhdisteli värillisiä valoja musiikin mukaan ja Aleksandr Skrjabinin Prometeus, tulen runoelma -teoksessa (1910) musiikki ja koko tilan täyttävä valo yhdistyivät erottamattomaksi kokonaisuudeksi. Varhaisten konstruktivistien valokokeilut ottivat askelen lähemmäksi nykyisiä valotaiteen muotoja. Tunnetuimpia esimerkkejä on László Moholy-Nagyn (1895–1946) kineettinen veistos Light-Space Modulator (1922–1930). Moholy-Nagy jatkoi työtään Bauhaus-koulukunnan piirissä, jossa syntyi myös muita valoa käyttäviä teoksia.
Lucio Fontana (1899–1968) oli ensimmäisiä valo-tilateoksia tehneitä taiteilijoita. Hänen 1940-luvun lopulla aloittamansa Ambienti spaziali -sarjan teokset käyttivät muun muassa UV- ja neonvaloa. Fontanan innoittamana useat 1958 Saksassa perustetun ZERO-ryhmän jäsenet, kuten Otto Piene (1928–2014), työskentelivät tila, valo ja liike materiaalinaan, samoin kuin Ranskassa 1960 perustetun GRAV-ryhmän taiteilijat. Moskovassa Lev Nusbergin 1962 perustama Dvizdjenje-ryhmä käytti valoa muitakin aisteja aktivoineissa tilateoksissaan.
Yhdysvalloissa 1960-luvulla uransa aloittanut Dan Flavin (1933–1996) keskittyi minimalistiseen valotaiteeseen ja käytti materiaalinaan loisteputkia. Myös valon havaintoon keskittyvä James Turrell aloitti uransa 1960-luvulla. Yhdessä muun muassa Robert Irwinin, Mary Corsen ja Doug Wheelerin kanssa Turrell kuului Light and Space -nimellä tunnettuun suuntaukseen.
1960-luvulla valotaiteen suosio kasvoi. Yhdysvalloissa ja Euroopassa nähtiin sille omistettuja merkittäviä ryhmänäyttelyitä, kuten Light as a Creative Medium (Carpenter Center for the Visual Arts, Cambridge, 1965), Kunst-Licht-Kunst (Stedelijk Van Abbemuseum, Eindhoven, 1966); Sound, Light, Silence: Art That Performs (Nelson Gallery of Art, Kansas City, 1966); Light / Motion / Space (Walker Art Center, Minneapolis, 1967) sekä Light: Object and Image (Whitney Museum of American Art, New York, 1968). Myöhemmistä näyttelyistä mainittakoon valotaiteen historiaa ja nykypäivää laajasti kattanut Light Art from Artificial Light ZKM-keskuksessa Karlsruhessa 2005  sekä alan tunnettuja tekijöitä koonnut, valon ja havainnon suhteeseen keskittynyt Light Show Hayward Galleryssa, Lontoossa 2013.
Valotaiteilijoita

Brigitte Kowanz aloitti työnsä valon parissa 1979. Kowanzin toistuva teema on informaatio ja hän käyttää töissään usein peilejä ja heijastuksia. Kowanz edusti Itävaltaa valotöillään Venetsian biennalessa 2017. Jenny Holzerin työt painottuvat sanoihin ja viesteihin julkisessa tilassa. Hänen valotöissään se näkyy muun muassa LED-kyltteinä ja suurikokoisina projisoituina teksteinä. Ann Veronica Janssensin työskentely perustuu valoon ja sen fysikaalisiin ilmiöihin, jotka hän tuo näkyväksi erikoistenkin materiaalien avulla. Janssen edusti Belgiaa vuoden 1999 Venetsian biennaalissa.
Muita valotaiteen nykytekijöitä ovat James Turrell, Olafur Eliasson, Tracey Emin, Robert Irwin, Ivan Navarro ja Keith Sonnier.
Valotaide Suomessa

Suomalaisen valotaiteen uranuurtajia on Annikki Luukela, joka on tehnyt tilateoksia diaprojektorien, musiikin ja toisinaan valoihin vaikuttavan tanssijan avulla. Luukela kuului vuonna 1972 perustettuun Dimensio-ryhmään, joka kokosi yhteen eri taustaisia taiteilijoita, arkkitehtejä, tietokonesuunnittelijoita ja säveltäjiä, joita kiinnosti taiteen ja teknologian yhdistäminen ja kokeellinen asenne. Ryhmän jäsenet keskittyivät erityisesti kineettiseen taiteeseen ja käyttivät materiaalinaan usein myös valoa. Dimensio-ryhmän jäsenistä myös Antti Maasalo ja Esa Laurema ovat tehneet useita valoteoksia.
Ilkka Volanen on tehnyt valo-tilateoksia 1980-luvulta alkaen. Hänen yhdessä Tarja Ervastin kanssa toteuttamansa Shadow Takes a Walk -installaatio (1993) tutki valoa, tilaa ja ääntä. Ervastin muita töitä ovat muun muassa Väritila - Coloroom (2000) ja Lighted Houses -sarja (2007). Muita suomalaisia valotaiteilijoita ovat muun muassa Timo A. Aalto, Meri Ekola, Jari Haanperä, Kari Kola, Mikki Kunttu, Ekku Peltomäki, Anne Roininen, Juha Rouhikoski, Alexander Salvesen ja Tülay Schakir. Valotaideteoksia ovat tehneet myös Maaria Wirkkala, Grönlund–Nisunen, Jaakko Niemelä, Helena Hietanen, Maija Lavonen ja Terike Haapoja.
Suomen valotaiteen seura FLASH perustettiin vuonna 2017 edistämään valotaiteen ja sen tekijöiden asemaa Suomessa ja kansainvälisesti. Valotaide kuuluu myös MUU ry:n edustamiin kokeellisiin taiteenaloihin.
Esimerkkejä valotaiteesta

Valoinstallaatio, 1964. Palazzo dell'Arten portailla 13. Milanon triennaalissa. Kuva Paolo Monti.
Annikki Luukela, Verkosto, 1995 on Helsingin yliopiston metroasemalla.
Dan Flavin käytti teoksissaan normaalissa tuotannossa olleita loisteputkia, eikä värjännyt niitä itse. Kuvassa "Untitled" (to Don Judd, Colourist) 1987.
Jenny Holzer käyttää usein teoksissaan valolla tuotettua tekstiä. Installation for Bilbao 1997.
James Turrellin tarkoin rajatut valomuodot luovat vaikutelman kolmiuloitteisuudesta. Alta Pink 1968.
Olafur Eliassonin Yellow Corridor -teoksessa (1997) käytetään hyväksi pienpainenatriumvalon värit hävittävää monokromaattisuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valotaide Wikimedia Commonsissa
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Nykytaiteen keinot
Installaatio
Käsitetaide
Mediataide
Performanssi
Valokuvataide
Videotaide
Yhteisötaide
Ympäristötaide
Äänitaide
Taiteen ja ympäristön peruskäsitteet
Installaatio
Julkinen taide
Kuvanveisto
Maataide
Maisema-arkkitehtuuri
Maisemataide
Paikkasidonnainen taide
Prosenttiperiaate
Rakennustaide
Tilataide
Valotaide
Ympäristötaide
Utbildningsradion

Utbildningsradion (suom. koulutusradio), lyhyesti UR, on ruotsalainen yleisradioyhtiö, joka tuottaa ja hankkii pelkästään opetusohjelmia.
UR:n radio-ohjelmia voi kuulla SR:n kanavilla. UR lähettää televisio-ohjelmiaan SVT1:ssä ja SVT2:ssa sekä SVT:n kanssa osittain omistamallaan kanavalla Kunskapskanalen.
Ellen DeGeneres

| Ellen DeGeneres |
| --- | --- |
 Ellen DeGeneres vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. tammikuuta 1958 (ikä 66) Metairie, Louisiana, Yhdysvallat
Ammatti:  stand up -koomikko, televisiojuontaja, näyttelijä
Puoliso:  Portia de Rossi (2008–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1978–
Palkinnot
 Parhaan ääninäyttelijän Annie  2004 Nemoa etsimässä 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Ellen Lee DeGeneres (s. 26. tammikuuta 1958 Metairie, Louisiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, stand up -koomikko ja talk show -juontaja. Hän juonsi omaa talk show -ohjelmaansa nimeltä The Ellen DeGeneres Show vuosina 2003–2022.
DeGeneres on juontanut Oscar-gaalan vuosina 2007 ja 2014. Hän oli yksi tuomareista American Idolin yhdeksännellä tuotantokaudella vuonna 2010. Näyttelijänä hän on toiminut elokuvissa Mr. Wrong, EDtv ja The Love Letter, sekä antanut äänensä animaatiohahmo Dorylle elokuvissa Nemoa etsimässä ja Doria etsimässä. Elokuvasta Nemoa etsimässä hän sai Saturn-palkinnon, joka jaettiin ensimmäistä ja viimeistä kertaa ääninäyttelijälle.
DeGeneres on ollut pääosassa kahdessa komediasarjassa, Ellenissä vuosina 1994–1998 ja The Ellen Show’ssa vuosina 2001–2002. Ellenin neljännen kauden aikana vuonna 1997 DeGeneres paljasti olevansa homoseksuaali vieraillessaan The Oprah Winfrey Show’ssa. Pian tämän jälkeen myös hänen hahmonsa Ellen Morgan tuli ulos kaapistaan terapeutilleen, jota näytteli Oprah Winfrey. Sarjassa tutkittiin erilaisia LGBT-yhteisön ongelmia. DeGeneres on voittanut 13 Emmy-palkintoa ja useita muita palkintoja televisio- ja hyväntekeväisyystyöstään.
Marraskuussa 2011 Yhdysvaltain ulkoministeri Hillary Clinton nimesi DeGeneresin maailmanlaajuiseksi AIDS-tietoisuuden erikoislähettilääksi. Presidentti Barack Obama myönsi DeGeneresille marraskuussa 2016 Yhdysvaltain korkeimman siviilikunniamerkin Presidential Medal of Freedomin.
Nuoruus ja koulutus

DeGeneres kasvoi Metairiessa, Louisianassa. Hänen äitinsä on puheterapeutti Elizabeth Jane DeGeneres (o.s. Pfeffer). Hänen isänsä on vakuutusmies Elliot Everett DeGeneres. Ellenillä on yksi veli, Vance DeGeneres, joka on muusikko ja tuottaja. Hän on ranskalaista, englantilaista, saksalaista ja irlantilaista syntyperää. Vuonna 1974 DeGeneresin vanhemmat erosivat. Pian sen jälkeen hänen äitinsä avioitui Roy Gruessendorfin kanssa. Ellen muutti äitinsä ja Gruessendorfin kanssa New Orleansin alueelta Atlantaan, Texasiin. Vance jäi isänsä luokse.
DeGeneres valmistui Atlanta High Schoolista toukokuussa 1976 suoritettuaan ensimmäiset high school -vuotensa Metairiessa. Hän muutti takaisin New Orleansiin opiskellakseen New Orleansin yliopistossa, jossa hänen pääaineenaan olivat viestintätieteet. Yhden lukuvuoden jälkeen hän kuitenkin jätti opintonsa työskennelläkseen serkkunsa Laura Gillenin lakitoimistossa toimistotyöntekijänä. Hän työskenteli myös vaatemyyjänä, tarjoilijana, maalarina ja baarimikkona. Hän kertoo komediatyössään paljon lapsuudestaan ja työkokemuksistaan.
Syntyperä

9. helmikuuta 2011 DeGeneres kertoi The Ellen DeGeneres Show’ssa kirjeestä, jonka oli saanut Uuden-Englannin sukututkimusseuralta. Kirjeessä kerrottiin, että DeGeneres on Cambridgen herttuattaren Catherinen 15. serkku heidän yhteisen esi-isänsä Thomas Fairfaxin kautta.
Stand up -koomikon ura

DeGeneres aloitti esiintymisen stand up-koomikkona pienissä klubeissa ja kahviloissa. Vuoteen 1981 mennessä hän toimi New Orleansin komediaklubin isäntänä. Hän kertoo Woody Allenin ja Steve Martinin olleen hänen tärkeimmät vaikuttajansa siihen aikaan. 1980-luvun alussa DeGeneres alkoi kiertää maata Showtimen nimettyä hänet Amerikan hauskimmaksi ihmiseksi vuonna 1982. Vuonna 1986 hän esiintyi ensimmäistä kertaa The Tonight Show’ssa Johnny Carsonin vieraana, joka vertasi häntä Bob Newhartiin.
Televisioura

Vuonna 1994 alkoi tilannekomedia Ellen (ensimmäisen kauden ajan These Friends of Mine), jossa DeGeneres esitti sarjan keskushahmoa Ellen Morgania. Sarja sai suurta huomiota vuonna 1997, kun DeGeneresin hahmo paljasti olevansa homoseksuaali. DeGeneres itse oli ”tullut ulos kaapista” The Oprah Winfrey Show’ssa vain muutamaa kuukautta aikaisemmin. Sarja lopetettiin vuonna 1998 sen suosion laskiessa. Vuonna 2001 DeGeneres aloitti uuden sitcomin The Ellen Show’n, mutta sarja ei saanut suurta suosiota ja se lopetettiin jo ensimmäisen kauden jälkeen.
Vuonna 2003 DeGeneresin ura lähti uuteen nousuun hänen annettuaan äänensä lyhytmuistiselle Dori-kalalle Disneyn ja Pixarin piirretyssä Nemoa etsimässä. Syksyllä 2003 DeGeneres alkoi juontaa omaa talk show -ohjelmaansa The Ellen DeGeneres Show’ta, joka on sittemmin voittanut useita Emmy-palkintoja.
DeGeneres äänestettiin vuonna 1982 Amerikan hauskimmaksi ihmiseksi ja hän on kirjoittanut kirjat My Point... And I Do Have One ja The Funny Thing Is..., jotka olivat New York Timesin bestsellereitä. DeGeneres on juontanut Oscar-gaalan vuosina 2007 ja 2014, Emmy-gaalan vuosina 2001 ja 2005 sekä Grammy-gaalan vuosina 1996 ja 1997. DeGeneres esiintyi myös Will & Grace -sarjassa nunnana.
Vuonna 2010 Forbes julkaisi "Hollywood's Animation A-List" -listan, jossa lueteltiin kymmenen menestyksekkäintä Hollywood-näyttelijää animaatioiden parissa – menestys mitattiin elokuvien lipputulojen perusteella. DeGeneres oli listalla jaetulla viidennellä sijalla Eddie Murphyn kanssa.
Yksityiselämä

DeGeneres on seurustellut muun muassa näyttelijä Anne Hechen kanssa. Pari erosi vuonna 2000. Nykyään DeGeneresin vaimo on näyttelijä Portia de Rossi. He menivät naimisiin elokuussa 2008 Los Angelesissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ellen DeGeneres Wikimedia Commonsissa
Ellen DeGeneres Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  DDB  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Raakasokeri

Raakasokeri on sellaista ruokosokeria, jota on käsitelty tavallista vähemmän ja näin ollen siinä on tavallista enemmän sokerin luonnollista makua. Tarkemmin sanottuna raakasokeria syntyy siten, että sokeriruo'on mehusta erotetaan melassi ja sokeri kiteytetään yhden kerran. Raakasokerin myyntinimikkeitä ovat muun muassa Demerara-sokeri ja Turbinado-sokeri. 1800-luvun puoliväliin saakka sokeritehtailla käytetty yleinen sokerin valmistusmenetelmä oli raakasokerin liuottaminen vesiliuoksessa.
Taqıyatasin piiri

| Taqıyatasin piiri |
| --- | --- |
Valtio:  Uzbekistan
Tasavalta:  Karakalpakstan
Perustettu:  2017
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Taqıyatas
Pinta-ala:  180 km²
Väkiluku (2024):  76 800
 
Piirin sivusto
Taqıyatasin piiri (karakalpakiksi Taqıyatas rayonı, uzb. Taxiatosh tumani) on paikallishallintoalue Uzbekistaniin kuuluvan Karakalpakstanin tasavallan eteläosassa. Sen pinta-ala on 180 neliökilometriä ja asukasmäärä 76 800 henkeä (vuonna 2024). Piirin hallinnollinen keskus on Taqıyatasin kaupunki.
Taqıyatasin piiri rajoittuu luoteessa Xojelin piiriin, pohjoisessa ja idässä Nukusin piiriin ja etelässä Turkmenistaniin. Se sijaitsee Amudarjan vasemmalla rannalla.
Vuonna 2017 perustettuun piiriin kuuluu yksi kaupunki, yksi taajama, neljä maaseudun itsehallintoaluetta ja 30 maaseutuasutusta. Kaupunkiväestön osuus on 71 prosenttia (vuonna 2024).
Taqıyatasissa toimii suuri lämpövoimala sekä rakennustarvike- ja elintarviketeolllisuutta. Taqıyatasin vesirakennuskompleksi säännöstelee Amudarjan vettä Karakalpakstanin ja Turkmenistanin viljelysmaille.
Aiheesta muualla

Piirin sivusto
Quaker Oats Company

| Quaker Oats |
| --- | --- |
 Yrityksen pikakaurahiutaleita
Perustettu:  1877
Perustaja:  Henry Seymour
Kotipaikka:  Chicago
Tuotteet:  kauraryynit murot välipalat
Emoyhtiö:  PepsiCo
Kotisivu:  www.quakeroats.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Quaker Oats Company on yhdysvaltalainen elintarvikealan yritys, joka on ajoittain toiminut muillakin aloilla. Se yhdistyi Pepsin kanssa vuonna 2001. Yrityksellä ei ole, eikä ole ollut, mitään tekemistä kveekarien kanssa.
Ohiolainen kaurahiutaleita valmistanut mylläri Henry Seymour rekisteröi vuonna 1877  tuotemerkikseen kveekarin (Quaker), koska koki kveekarien arvojen kuvaavan valmistamiaan kaurahiutaleita. Henry Parsons Crowell osti vuonna 1881 yrityksen, ja sen arvokkaan tuotemerkin. Useita myllyjä liittyi yhteen yhtiöksi, joka otti 1901 nimekseen Quaker Oats Company.  Se kokeili markkinoinnissaan monia ennennäkemättömiä asioita kuten kuluttajapakkaukseen painettuja leivontaohjeita.
1890-luvun lama oli hankalaa aikaa monille elintarvikeyhtiöille, mutta Henry Parsons Crowell onnistui markkinoimaan kaurapuuroa ravitsevana ja edullisena aamiaisruokana.
Quaker Oats osti leluyhtiö Fisher-Pricen vuonna 1969 ja irrotti sen erilliseksi pörssiyhtiöksi vuonna 1991.
Vaikka puuroaineiden ja aamiaismurojen kulutus väheni 1900-luvun lopulla, Quaker Oats teki edelleen hyvää tulosta myymällä muropatukoita.  Pepsi osti Quaker Oatsin vuonna 2001, ja sai näin haltuunsa urheilujuomamerkin Gatorade.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Quaker Oats Company Wikimedia Commonsissa
Pöljän kotiseutumuseo

| Pöljän kotiseutumuseo |
| --- | --- |
 Pöljän kotiseutumuseon pihapiirin rakennuksia.
Tyyppi:  kylämuseo, kulttuurihistoriallinen museo
Sijainti:  Museotie 58, 71820 Pöljä (Siilinjärvi)
Kotisivut:  www.siilinjarvi.fi/liikunta_nuoriso_ja_kulttuuri/kulttuuri/museot/poljan_kotiseutumuseo.php
Koordinaatit:  63.124°N, 27.626°E
 fiPöljän kotiseutumuseo 
   
Pöljän kotiseutumuseo sijaitsee Siilinjärvellä Pöljän kylässä lähellä viitostietä ja Savon rataa. Pöljän kansakoulun opettajan Elsa Väänäsen vuonna 1933 perustama, nyttemmin Silinjärven kunnan ylläpitämä museo on avoinna kesäkaudella parin kuukauden aikana tiistaista lauantaihin, talvikaudella sopimuksen mukaan.
Museo esittelee Siilinjärven seudun historiaa sekä pohjoissavolaista maaseutuelämää 1800-luvulta 1930-luvulle. Museo sijaitsee Pöljänjärven itärannan maisemassa. Aiemman pienviljelijän pihapiirin käsittävällä museoalueella on seitsemän rakennusta 1800-luvun lopulta – 1900-luvun alusta. Nähtävänä on 1800-luvun savutupa, 1700-luvun morsiusaitta, maitoaitta, navetta, eloaitta, riihi ja savusauna.
Museoalue sijaitsee Pöljän muinaisjäännösalueella ja pihapiiristä on arkeologisissa tutkimuksissa löydetty muun muassa kampakeramiikkaa, kiviesineiden kappaleita ja muinainen tulisija, joten paikalla lienee ollut asutusta jo kivikaudella. Pöljän kylän muinaislöytöjen mukaan on nimetty eräs kivikauden loppupuolella valmistettu keramiikkatyylikin Pöljän keramiikaksi.
Kesäkaudella museoalueella tai sen välittömässä läheisyydessä on järjestetty lavatansseja. Museon yhteydessä sijaitsee 1900-luvun alulta oleva kotiseututalo (Myllyharjun tupa). Pöljän kotiseutumuseo on yksi Pöljän kylän kulttuuripolun kohteista. Museon välittömässä läheisyydessä oleva kunnan uimaranta.
Aiheesta muualla

Pöljän kylä (Arkistoitu – Internet Archive) (poljankyla.com)
Siilinjärvi, Pöljän kotiseutumuseo (Arkistoitu – Internet Archive) (savonsanomat.menoinfo.fi)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Pöljän kotiseutumuseo (Q20250301)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kotiseutumuseo, paikallismuseo, museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Siilinjärvi
katuosoite: Museontie 58, 71820 Pöljä
katu tai tie: Museotie 58
koordinaatit: 63°07′26″N 27°37′34″E﻿ / ﻿63.124°N 27.626°E﻿ / 63.124; 27.626
Abdulla Tukay

| Ğabdulla Tuqay> Габдулла Тукай عبدالله توقای |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Tuqayev / Tukajev
Syntynyt: 26. huhtikuuta 1886 Quşlawıç, Kazanin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 15. huhtikuuta 1913 (26 vuotta) Kazan, Venäjän keisarikunta
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Tuğan tel (Туган тел)
 Nimikirjoitus
Ğabdulla Möxəmmətğərif ulı Tuqay (tat. Габдулла Мөхәммәтгариф улы Тукаев / Тукай, عبد الله محمد عارف اوغلی توقای, ven. Габдулла Мухамедгарифович Тукаев, Gabdulla Muhamedgarifovitš Tukajev - Suomessa misäärimurteella Abdulla Tukay ; 1886 – 1913) oli tataarien kansallisrunoilija, kriitikko ja julkaisija. Venäjän keisarikunnan Kazanin kuvernementissa syntynyt Tuqay kuoli tuberkuloosiin nuorena, mutta ehti elämänsä aikana tehdä merkittävän vaikutuksen työllään. Häntä pidetään modernin tataarikirjallisuuden- sekä kirjallisen kielen perustajana.