Palestiina (alue)
Historia > Osmanien valtakunta 1517–1917

Mamelukkisulttaanikunta tuhoutui Salamiyetin taistelussa 1517 ja myös nykyisen Palestiinan alueen uudeksi isännäksi tuli Osmanien valtakunta. Palestiina kuului turkkilaisten osmanien alaisuuteen tasan neljäsataa vuotta eli ensimmäiseen maailmansotaan saakka, jolloin britit miehittivät sen. Osmanit eivät puhuneet Palestiinasta. Sanaa käyttivät kristityt, kun taas juutalaisille se oli "Israelin maa" (Eretz Israel). Molemmat  puhuivat "pyhästä maasta" kulkiessaan pyhiinvaellusreittiä Jaffasta Jerusalemiin. Sulttaanit olivat tietoisia Jerusalemin uskonnollisesta merkityksestä ja pyrkivät pitämään reitin vapaana maantierosvoista keräten samalla veroa pyhiinvaeltajilta. Suleiman Suuri (1520–1566) halusi lisätä islaminuskon läsnäoloa Jerusalemissa ja rakensi siksi uudelleen sen ympärysmuurit ja korjasi Kalliomoskeijaa ja Al-Aqsaa.
Palestiinan suurin kaupunki koko osmanivallan ajan oli Jerusalem. Beduiinien ryöstelyn takia maanviljelijöitä siirtyi tasankomailta niitä turvatumpiin Nablusiin ja Hebroniin. Suurimman osan osmaniaikaa Palestiinaa hallittiin Damaskoksesta, ja se oli jaettu alaprovinsseihin (sancak). 1500- ja 1600-luvuilla Jerusalem, Nablus, Safed  ja Gaza olivat erillisiä hallinnollisia kokonaisuuksia. Lisäksi Sidonin kuvernööri hallinnoi Libanonista käsin nykyistä Galileaa. 1700-luvulla Ahmed Pašša hallitsi siellä itsevaltaisesti ja hänen hallintokaupunkinsa oli Acre, joka kasvoi Jerusalemiakin suuremmaksi. 1800-luvulla Beirutista tuli jälleen Galilean hallintokeskus.
Vaikka Osmanien valtakunta oli keskitetty valtio, sen arabialaisia maakuntia (Egypti, Jemen, Abessinia, Basra, Bagdad, Libya, Tunisia, Algeria) ei saatu koskaan täysin Istanbulin valvontaan.  Antropologi Abner Cohen kuvasi osmanihallintoa 1800-luvun alun Palestiinassa seuraavasti:
Siellä oli vain vähän keskusvallan turvaamaa lakia ja järjestystä; maa oli köyhää, kaukana imperiumin keskuksesta ja topografisesti vaikeaa hallita. Vuosisatoja se oli ollut hävitystä ja köyhyyttä mukanaan tuoneiden vieraiden tunkeilijoiden läpikulkupaikka. Tänä aikana suurin vaara kyläläisille kuitenkin koitui beduiineista. Kun paikallishallinto oli heikko, voimakkaat beduiiniheimot ryöstivät maalaiskyliä, jakoivat keskenään niiden sadot ja eläimet, tappoivat miehet ja tuhosivat omaisuuden. Myös voimakkaat šeikit keräsivät erityistä suojeluveroa (khuwwa) tällä tavoin terrorisoiduilta maalaisilta. Osmanien virkamiehet eivät voineet tai todennäköisesti halunneet estää šeikkejä. Sen sijaan he usein tunnustivat šeikit paikallisiksi vallanpitäjiksi ja luovuttivat heille hallinnollisia tehtäviä mukaan lukien veronkannon. Lukuun ottamatta harvoja urbaaneja keskuksia beduiinit käytännössä hallitsivat maata. Elämän ja omaisuuden säilyttämisen epävarmuus teki paikalleen asettuneen elämän laaksoissa ja tasamailla vaikeaksi ja usein mahdottomaksi. - - Kaiken tämän seurauksena väestön määrä laski tuona aikana alimmalle tasolleen
Juutalaisia asui koko osmanivallan ajan Palestiinassa, ja heitä muutti sinne Euroopasta. Usein toiveena oli tulla haudatuksi pyhään maahan tai elää siellä uskontoa harjoittaen ja opiskellen. Jerusalemin ohella Safed ja Tiberias olivat juutalaisten oppineiden suosiossa. Tilanne muuttui 1800-luvulla, kun Itä-Euroopan juutalaiset alkoivat sionistisen ideologian herättäminä muuttaa Palestiinaan. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa vuonna 1914 Palestiinassa asui vasta kymmeniä tuhansia juutalaisia, mutta he olivat jo muuttaneet sen ilmettä perustaessaan maatalousyhteisöjä sekä kokonaan juutalaisen kaupungin Tel Avivin. Osmanihallinto ei ollut kovin kiinnostunut juutalaisten muutosta ja antoi sen jatkua. Osmanivaltaa kesti 400 vuotta vuoteen 1917 asti, jolloin kenraali Sir Edmund Allenbyn joukot valloittivat Jerusalemin.