stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Spede Pasanen
Lapsuus ja nuoruus

Pertti Olavi Pasanen syntyi 1930 Kuopiossa Kusti ja Helmi Pasasen (o.s. Rantala) esikoisena. Hänen isänsä oli metsäteknikko ja toimi paperiyhtiö Ahlströmin piiripäällikkönä. Perheeseen syntyi vielä kaksi lasta, Risto vuonna 1932 ja Virpi 1936. Pasasen perhe oli kuopiolaisittain vauraampaa keskiluokkaa. Lempinimi ”Spede” oli peräisin jääkiekkokaukalossa saadusta Speedy-nimestä, ja seurasi Pasasta jo nuoresta iästä. ”Speedy” viittaa Warner Brothers -yhtiön Looney Tunes- ja Merrie Melodies -piirroselokuvien sankarihiiri Speedy Gonzalesiin.
Spede aloitti kansakoulun vuonna 1937 Kuopion Puistokoulussa, jota kävivät samaan aikaan myös hänen etäinen sukulaispoikansa, tuleva näyttelijä Veijo Pasanen, tuleva harmonikansoittaja Veikko Ahvenainen ja tuleva elokuvaohjaaja Rauni Mollberg. Veikko Ahvenainen on myöhemmin muistellut Speden olleen jo kansakoulupoikana tunnettu kekseliäisyydestään sekä erilaisten temppujen ja kepposten tekijänä.
Spede aloitti työnteon jo kymmenvuotiaana ja ansaitsi taskurahoja muun muassa postinlajittelijana junassa ja Palatsi-elokuvateatterin paikannäyttäjänä. Hän osallistui myös tukinuittoon isänsä kanssa ja myöhemmin vaativampiin metsätöihin.
Pasasen keskeisimmät kiinnostuksen kohteet olivat jo lapsena elokuvat, urheilu, erilaiset pelit ja keksintöjen tekeminen. Urheilu- ja pelilajeissa hän yleensä voitti muut – vastapainoksi hänet tunnettiin huonona häviäjänä. Hänen koulumenestyksensä oli kohtalainen ensimmäiset neljä vuotta ennen Kuopion lyseoon siirtymistä. Spede oli lyseon ohjelmallisten illanviettojen eli konventtien päätähti, pelasi innokkaasti jääkiekkoa ja harjoitti kotinsa kellarissa kemiallisia kokeita. Hänen arvosanansa sen sijaan laskivat. Keväällä 1948 hän sai todistukseensa viisi nelosta ja jäi luokalleen vietettyään kevään pääasiassa rakentamalla omatekoista skootteria romukaupoista löydetyistä osista.
Kun Spede oli vielä ajautunut välirikkoon useiden opettajiensa kanssa, vanhemmat päättivät lähettää hänet toiseen kouluun. Spede siirtyi syksyllä 1950 Iisalmen lyseoon, josta hän kirjoitti ylioppilaaksi keväällä 1952. Seuraavan vuoden hän suoritti asepalvelusta ja kotiutui reservin ilmatorjuntavänrikkinä. Vuoden aikana hän ehti myös esiintyä puolustusvoimain viihdytyskiertueella, joka kiersi varuskunnissa sotilaita viihdyttämässä.
Ura > Elokuvanäyttelijä

Syksyllä 1953 Pasanen muutti Helsinkiin ja aloitti opinnot Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa. Opintojen sijasta hän kuitenkin keskittyi osakuntaelämään Savolaisessa osakunnassa, jossa hän toimi yleisenä seremoniamestarina ja juhlien järjestäjänä. Erityisesti Pasasen järjestämät fuksiaiset, uusien opiskelijoiden initiaatiojuhlat, saavuttivat mainetta ympäri yliopistoa ja muita osakuntia. Ylioppilasmaailmassa hän tapasi myös Jukka Virtasen ja Matti Kuuslan, joista kummastakin tuli myöhemmin tärkeitä yhteistyökumppaneita. Fennada-Filmin palveluksessa studioapulaisena työskennellyt Kuusla hankki Pasaselle 1954 roolin statistina elokuvassa Laivan kannella, jossa tämä nähtiin merimiesseurueen jäsenenä.
Jo Kuopion lyseossa Pasanen kokosi yhtyeen nimeltä Bluff Brothers, johon hänen lisäkseen kuuluivat Pentti Nevaluoma ja myöhemmin Helsingissä mukaan liittynyt Matti Kuusla. Yhtyeen esityksissä Nevaluoma soitti kitaraa, ja Pasanen ja Kuusla päästivät erilaisia ääniä soiton sekaan. Bluff Brothers soitti Pasasen omissa ohjelmissa ja yleisötapahtumissa. Yhtye hajosi 1963 Nevaluoman muutettua ravintoloitsijaksi Jyväskylään.
Spede Pasasesta tuli 1950-luvulla Fennada-Filmin vakituinen avustaja.  Statistintehtävien jälkeen hän sai ensimmäisen merkittävän puheroolinsa Aarne Tarkaksen ”Suomi-westernissä” Villi Pohjola (1955). Samalla Pasanen etsi mahdollisuutta saada jalkaansa muidenkin filmiyhtiöiden ovenrakoihin. 1950-luvun aikana hän näytteli sivurooleja useissa komedioissa sekä Fennadan että Suomen Filmiteollisuuden puolella, kuten Tyttö lähtee kasarmiin (1956), Vääpelin kauhu (1957) ja Asessorin naishuolet (1958). Hän myös koe-esiintyi Tuntemattoman sotilaan Rokan rooliin, mutta osa meni Reino Tolvaselle. Armand Lohikoski otti Pasasen pikkurooleihin kolmeen Pekka ja Pätkä -elokuvaansa: Pekka ja Pätkä ketjukolarissa (1957), Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä (1957) ja Pekka ja Pätkä Suezilla (1958).
Vuonna 1958 Pasanen sai omalaatuisen roolin: hän esiintyi pääosassa Suomen Kansallisbaletin tulkinnassa Cervantesin Don Quijotesta. Rooliin ei ollut etsitty varsinaista balettitanssijaa, vaan näyttelijää, joka hallitsi pantomiimin ja fyysisen komiikan, ja Pasanen oli tehnyt koe-esiintymisessä vaikutuksen koreografi George Géhen. Don Quijote -baletista tuli Kansallisoopperalle vuoden 1958 suurin yleisömenestys. Produktio vieraili samana vuonna myös Saksassa. Vierailu oli Pasasen ensimmäinen ulkomaanmatka.
Mikko Niskasen elokuva Hopeaa rajan takaa (1963) oli merkkipaalu Pasasen uralla: ensimmäinen ja ainoa vakava päärooli, ja viimeinen rooli muiden tuottamassa elokuvassa. Osa oli vakavuudestaan huolimatta elokuvan koomisin, rallatteleva ja naisten perään haikaileva Toivo Paukku. 1950-luvun lopulta alkaen Pasanen alkoi vallata alaa radiossa ja televisiossa.
Ura > Televisio

Pasasen televisioura alkoi vierailuista arpa- ja olutmainoksissa, jotka toivat esiin hänen koomikonlahjojaan. Häntä käyttäneen mainostoimiston johtaja kuitenkin ilmoitti, ettei voinut sietää ”Spede-tyyliä”, joten Pasanen ehdotti Mainostelevisiolle ohjelmaa joka olisi kokonaan hänen omansa. Hän teki elokuvien ohella 1960-luvulla MTV Oy:lle useita sketsiviihdeohjelmia. Ensimmäinen näistä oli Spede Show (1964), jota seurasivat Speden saluuna (1965), Spedevisio (1965–1970) ja 50 pientä minuuttia (1967–1971). Näistä Pasasen varhaisista ohjelmista on säilynyt vain osia, sillä MTV:llä oli puutetta kalliista kuvanauhoista ja uusia ohjelmia tallennettiin vanhojen päälle.
Pasanen halusi sketseihinsä luotettavan ja pysyvän kumppanin, jonka kanssa komiikkaa voisi kopitella. Hänen tuli olla pitkän ja kookkaan Speden vastakohta. Pienikokoisista miesnäyttelijöistä Pasanen harkitsi muun muassa Matti Kuuslaa, mutta tämä pyöritti jo omaa viihdeyhtiötään Jukka Virtasen ja Aarre Elon kanssa. Leo Jokelalla puolestaan oli taipumusta liialliseen alkoholinkäyttöön, mistä Pasanen ei pitänyt. Hänen aisaparikseen vakiintui lopulta Simo Salminen, joka oli 1960-luvulla maankuulu pellehyppääjä. Yhteistyö alkoi televisiosta ja jatkui pitkälle 1990-luvulle asti.
Televisio toi Pasasen komiikkaan uuden ulottuvuuden, sillä hänen ei tarvinnut enää turvautua vain radion ääniakrobatiaan. Pasasen periaate oli, että hän määritteli itse hyvän maun rajan. Sketsishow’t tehtiin aina sisältö edellä ja ilman kokonaisnäkemystä, eikä Pasanen juuri koskaan kiinnittänyt huomiota kuvaukseen tai muihin taiteellisiin seikkoihin. Spede Show pyöri televisiossa vuoteen 1974 asti.
Ura > Pelit ja visailut

Pasanen lopetti Spede Show’n joulukuussa 1987 ja alkoi tuottaa uusia ohjelmia, joiden aiheena oli hänen elinikäinen intohimonsa: erilaiset pelit. Pasanen keksi ja suunnitteli myös yhden Suomen televisiohistorian pitkäaikaisimmista visailuohjelmista, Kymppitonnin, vuonna 1984, jolloin ohjelmasta kuvattiin pilottijaksot. Kymppitonnia esitettiin televisiossa tammikuusta 1985 marraskuuhun 2005 MTV3-kanavalla, jonka jälkeen sitä on esitetty SuomiTV-kanavalla 2009–2011.
Ura > 1990-luku

1990-luku oli kotimaisille elokuville laskusuhdanteista aikaa. Vuosi 1989 oli jälleen vähällä katkaista Uuno Turhapuro -elokuvien sarjan, kun Pasasella ja elokuvateatteriketju Finnkinolla tuli erimielisyyksiä lipputulojen jakamisesta. Vuosina 1990–1993 Pasanen tuotti silti vuosittain uuden Turhapuro-elokuvan. Tällä kertaa myös Elokuvasäätiö ymmärsi niiden taloudellisen arvon ja myönsi miljoonien markkojen tuotantotuen. Kokkosen poistuttua kuviosta Pasanen pestasi ohjaajiksi Hannu Seikkulan ja Pertti Melasniemen. Tekijöiltä alkoivat loppua ideat, joten alettiin kierrättää vanhaa materiaalia. 1990-luvun Turhapurot eivät enää menestyneet yhtä hyvin kuin aiemmat mutta olivat joka kerralla vuoden katsotuin kotimainen elokuva.
Pasanen ja Kokkonen sopivat erimielisyytensä ja vuoden 1991 elokuva Uuno Turhapuro – herra Helsingin herra ja 1992 ilmestynyt Uuno Turhapuro – Suomen tasavallan herra presidentti tehtiin taas vanhalla kokoonpanolla. Kokkonen ei halunnut ohjata enempää Turhapuroja, joten viimeisten tekeminen jäi Pasasen harteille. Tässä vaiheessa hän alkoi menettää otettaan ja tehdä virhearvioita. Loirin mielestä viimeiset kolme elokuvaa olivat maistuneet puulta ja hän päätti pitää taukoa Uunon roolista. Pasanen otti suuren riskin tehdessään Uuno Turhapuron veli -elokuvan, jossa Loiri ei ollut mukana lainkaan ja miespääosassa oli Esko Salminen. Elokuva floppasi täydellisesti niin kuin tekijät olivat odottaneetkin, jolloin Pasanen päätti, ettei uusia Turhapuro-elokuvia tehdä ilman Loiria.
Vuonna 1993 Pasanen alkoi tuottaa MTV3:lle Elina Halttusen kirjoittamaa draama-komediasarjaa Blondi tuli taloon (1994–1995), jota seurasivat Halttusen sairaalaan sijoittuvat sarjat Ihmeidentekijät (1996–1998) ja Parhaat vuodet (2000–2002). Tammikuussa 1995 Pasanen yllätti Yle TV1:lle kehittämällään Bingolotto-peliohjelmalla, johon sisältyi myös Veikkaus. Keväällä 1996 Spede kirjoitti ja tuotti 23 jakson verran Uuno Turhapuro -televisiosarjaa, joka ei menestynyt odotetulla tavalla. Näiden sarjojen lisäksi tuotannossa olivat läpi 1990-luvun Kymppitonni ja Speden Spelit, jotka pitivät Pasasen MTV3-kanavan kiistattomana katsojamagneettina.
Vaikka Pasanen, Kokkonen ja Loiri olivat yhteistuumin päättäneet, ettei Turhapuroja tehtäisi enempää, vuonna 1998 oli päätös oli jo pyörretty. Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies nimitettiin sarjan 25-vuotisjuhlaelokuvaksi. Sen toteuttivat yhteistuotantona Pasasen ja Ere Kokkosen omat tuotantoyhtiöt. Kyseessä oli viimeinen Turhapuro-elokuva, joka tehtiin Pasasen elinaikana.
Viimeinen Spede-elokuva Naisen logiikka ilmestyi 1999. Tuotanto oli aloitettu jo 1991, mutta keskeytyi useita kertoja. Vuonna 1998 Pasanen viimeisteli elokuvan pakon edessä, jotta ei joutuisi maksamaan tuotantotukea takaisin elokuvasäätiölle. Elokuva epäonnistui ja sitä esitettiin Helsingissä yhdessä elokuvateatterissa vain kaksi viikkoa. Pasanen oli tällöin sanonut, että Naisen logiikka tulee elokuvateatteriin, mutta kukaan ei saisi mennä sitä katsomaan.
Ura > 2000-luku

Vuosituhannen vaihduttua Pasanen ei enää tuottanut elokuvia, vaikka hänellä oli vielä suunnitelmia muun muassa uusista sketsiohjelmista. Kynnys aloittaa niiden teko uudestaan oli kuitenkin liian korkea, sillä Pasanen oli jo menettänyt itsevarmuutensa. Television puolella hän jatkoi juontamalla Speden Spelejä jokaviikkoiseen tapaan. Tuotannossa olivat edelleen myös Kymppitonni ja uutena Ihmeidentekijät -sarjaa jatkanut Parhaat vuodet (2000–2002). Viimeiset Pasasen itsensä juontamat Speden Spelit esitettiin televisiossa 6. syyskuuta 2001, hänen kuolemaansa edeltäneenä päivänä.
Ennen kuolemaansa Spede teki tuotantopäätöksen Anna-Leena Härkösen kirjoittamasta televisiosarjasta Kuumia aaltoja, joka toteutettiin vuonna 2003. Lisäksi Pasasella oli suunnitteilla keksintöihin liittyvä televisiosarja, jota hän ei ehtinyt toteuttaa.
Yksityiselämä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Spede pelasti Simon, kun Simoa huijattiin pahasti ravintolahommissa. Speden ystävyys oli tällaisellakin tasolla: kaveri pelastetaan, vaikka omat rahat menevät. | ” |
– Kari Sohlberg
Kuolema

Pasanen täytti 70 vuotta huhtikuussa 2000. Lähipiiri oli pannut jo aiemmin merkille hänen rapistuneen kuntonsa. Hän oli aiemmin ollut urheilullinen, mutta myös poltti ketjussa ja joi päivittäin nelisen litraa täysmaitoa. Pasanen tiesi myös itse terveytensä heikkenevän, joten hän päätti myydä koko suuren viihdeimperiuminsa ja keskittyä lopun elämänsä ajan vain itselleen tärkeimpiin asioihin: golfiin ja uusiin keksintöihin. Ystäviensä patistelusta huolimatta Pasanen kieltäytyi menemästä lääkärintutkimuksiin. Viimeiset Spede-Yhtiöiden myyntiin liittyvät asiakirjat Pasanen allekirjoitti aamupäivällä 7. syyskuuta 2001, vain muutamaa tuntia ennen kuolemaansa.
Spede Pasanen kuoli 7. syyskuuta 2001 Kirkkonummen Sarvvikissa sijaitsevalla Sarfvikin golfkentällä. Pelitoverit olivat kesken pelin havainneet hänessä huonovointisuutta ja väsymystä. He saattoivat Pasasen golfkentän kahvilan terassille lepäämään. Sieltä Pasanen vetäytyi aulan sohvalle, jossa hänen sydämensä pysähtyi. Paikalle sattumalta tullut lääkäri oli aloittanut elvytyksen heti. Myös Medi-Heli ja ambulanssi soitettiin paikalle. Ensiavusta ja ensihoidosta huolimatta lääkärin oli todettava Pasanen kuolleeksi.
Pasanen on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle Helsinkiin.
Kuolema > Jäämistö

Spede Pasanen kuoli erittäin varakkaana, ja tytär Pirre Alanen peri isänsä noin 10 miljoonan euron omaisuuden lähes kokonaisuudessaan. Pasanen testamenttasi ex-vaimolleen Pirjolle 170 000 euroa. Pasanen oli vuosien 1998–1999 aikana lainannut Maria Drockilalle yhteensä 1 850 000 markkaa 30 vuoden laina-ajalla ilman korkoa. Pasasen 26. heinäkuuta 2000 laatiman testamentin mukaan Drockila saa velat anteeksi siten, että ne mitätöityvät ja raukeavat lopullisesti ja mitätöinnistä seuraava perintövero on maksettava kuolinpesän varoista. Alanen ja Drockila riitelivät perintöveron maksamisesta ja 220 000 markasta, jotka Pasanen lainasi vielä Drockilalle testamentin teon jälkeen. He saivat sovittua riitansa ennen oikeudenkäyntiä.
Kuolema > Kuoleman jälkeen

Speden kuoleman jälkeen lähes kaikki hänen elokuvansa on julkaistu DVD-formaatissa (ja aivan aluksi myös VHS-kaseteilla). MTV3 on esittänyt Pasasen elokuvia televisiossa. Vuosina 2005–2008 julkaistiin lähes kaikki tallessa olevat Spede Show -sketsiohjelmat DVD:nä. Julkaisematta jäi vuoden 1987 viimeinen jakso. EMI julkaisi vuonna 2002 Pasasen ja Leo Jokelan esittämät nykypäiviin säilyneet radiosketsit Papukaija G. Pula-ahosta CD-levynä (levyn nimi Pure nenääs!), joka oli Suomen virallisella listalla yhteensä 20 viikkoa, joista viisi viikkoa ykkössijalla. Vuonna 2004 tehtiin Pasasen muistolle viimeinen Turhapuro-elokuva Uuno Turhapuro – This Is My Life.
Speden Spelien juontajaksi tuli Pasasen kuoltua Saija Hakola, joka oli sijaistanut Spedeä jo muutamassa aiemmassa jaksossa. Kohtalon ivaa oli, että ensimmäinen Pasasen kuoleman jälkeinen jakso nauhoitettiin 11. syyskuuta 2001, jolloin ohjelman tekijät ehtivät ennen kuvausten alkua nähdä toisen New Yorkin World Trade Centerin kaksoistorneista romahtavan suorassa televisiolähetyksessä. Speden Spelit oli suunniteltu lopetettavaksi vuoden 2001 lopussa, mutta Saija Hakolan saatua yleisöltä hyvän vastaanoton sitä jatkettiin vielä vuodella. Viimeinen jakso lähetettiin 27. joulukuuta 2002. Riitta Väisäsen juontama Kymppitonni, joka keräsi edelleen viikoittain yli 400 000 katsojaa, pysyi ruudussa pidempään, syksyyn 2005 saakka. Lyhytikäinen SuomiTV-kanava otti sen vuonna 2009 vielä muutamaksi vuodeksi ohjelmistoonsa, minkä jälkeen Spede Pasasen nimi katosi lopullisesti suomalaisten televisio-ohjelmien lopputeksteistä. Ohjelmasta tehtiin uusintaversiota vuodesta 2012 alkaen.
Pasaselle järjestettiin muistokonsertti 1. marraskuuta 2001. Esiintyjinä nähtiin muun muassa Vesa-Matti Loiri, Jari Sillanpää, Linda Lampenius, Danny, Samuli Edelmann ja Paula Koivuniemi. Kuopion kaupunki perusti Pasasen kuoleman jälkeen hänen nimeään kantaneen keksintökilpailun, jota järjestettiin vuoteen 2012 saakka.
Pasasen elämästä hänen nuoruusaikoihinsa keskittyen tehtiin näytelmä Kuopion kesäteatteriin 2018. Näytelmän ohjasi Ismo Apell.
Kunnianosoituksena Pasasen viihdeuralle hän sai yhdessä Simo Salmisen kanssa Härski & Sörsselson -nimikko-oluen vuonna 2017. Oluttölkissä on heidän roolihahmojensa kuvat ja olut on virolaisen Saku-panimon valmistamaa.
Pasanen valittiin kanadalaisen peliyhtiö Roxley Games Laboratoryn Steampunk Rally Fusion -lautapelin yhdeksi hahmoksi keväällä 2020.
Pasasesta tehtiin Aleksi Delikourasin ohjaama elämäkertaelokuva, Spede, joka pohjautuu Tuomas Marjamäen vuonna 2017 ilmestyneeseen Spede, nimittäin -kirjaan ja vuonna 2021 ilmestyneeseen kirjaan Uuno on numero yksi – Turhapuron koko tarina. Elokuvan pääosaa eli Spede Pasasta näytteli Riku Nieminen ja sen ensi-ilta oli syksyllä 2023.
Kuolema > Kuoleman jälkeen > Vuoden 2022 paljastukset

Yrittäjä Lenita Airisto kirjoitti vuonna 2022 ilmestyneessä kirjassaan Pasasen yrittäneen raiskata hänet vuonna 1991. Pasasen kanssa vuosien ajan läheisessä yhteydessä olleet Hannele Lauri ja Riitta Väisänen puolestaan sanoivat yllättyneensä täysin Airiston kertomuksesta. Airiston kanssa samantapaisista kokemuksista Pasasen suhteen kertoi myös toimittaja Katariina Souri omassa Facebook-päivityksessään. Malli Marita Hakala kommentoi kertomuksia: ”Olin riittänyt omana itsenäni, eikä minulle oltu tarjottu töitä sängyn kautta – paitsi Suomessa. Tuolloin viittasin Spedeen”. MTV:n entinen ohjelmapäällikkö ja -johtaja Jorma Sairanen kommentoi, etteivät Airiston ja Sourin kertomukset tulleet hänelle yllätyksenä, vaan Pasasen tavat olivat olleet yleisesti tiedossa. Sairanen oli itse kertonut asiasta jo vuonna 2017 ilmestyneissä muistelmissaan.
Kritiikki

Pasasen elokuvia kritisoitiin 1960-luvulta lähtien rankalla kädellä. Kritiikki kohdistui pääasiassa elokuvien käsikirjoitusten heppoisuuteen. Arvostelijoiden mielestä elokuvat vaikuttivat vain lähinnä sketsikokoelmilta ilman kantavaa juonta. Veijo Hietalan mukaan tällöin jäi huomaamatta, että Pasanen jatkoi jo mykkäelokuvan ajoilta juontuvaa farssiperinnettä, jossa juoni on toissijainen, ja joka luo puitteet slapstick-kohellukselle ja yksittäisille koomisille kohtauksille.
1970-luvun kriitikkokunta oli selvästi Spede-viihdettä vastaan. Turhapuro-elokuvia pidettiin vääriä asenteita levittävinä ja mauttomina, ajattelua ja hahmottamista ehkäisevinä standardituotteina. Moitteet eivät koskeneet pelkästään elokuvien sisältöä vaan myös elokuvailmaisua, joka miellettiin yhtä nuhruiseksi kuin itse Uuno. Arvostelu oli hapanta kasvavassa määrin sitä mukaa, kun elokuvat menestyivät.
Ere Kokkosen mielestä Pasasen elokuvat eivät ole aina saaneet rehellistä kritiikkiä. Elokuvia on haukuttu huonoiksi jo ennen kuin niitä on edes esitetty. Sakari Toiviainen oli kirjoittanut, ettei ole edes nähnyt uusinta Spede-elokuvaa, mutta huono sen täytyy olla.
Pasanen itse vähät välitti kritiikistä, mutta omalla tavallaan antoi arvostelijoille samalla mitalla takaisin. Vuonna 1981 hän laittoi Helsingin Sanomiin ilmoituksen, jossa luvattiin tappopalkkio kriitikko Mikael Fräntistä, joka oli haukkunut Uuno Turhapuron aviokriisiä huonoksi.
Valikoitu filmografia > TV-ohjelmia

| --- | --- |
 Spede Show (1964–1987) – käsikirjoittaja, tuottaja, näyttelijä  Speden saluuna (1965) – käsikirjoittaja, tuottaja, näyttelijä  Spedevisio (1965–1970) – käsikirjoittaja, tuottaja, näyttelijä  50 pientä minuuttia (1967–1971) – käsikirjoittaja, tuottaja, näyttelijä  Robin Hood ja hänen iloiset vekkulinsa Sherwoodin pusikoissa (1974) – käsikirjoittaja, tuottaja  Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1986) – tuottaja, näyttelijä  Uuno Turhapuro (1996) – käsikirjoittaja, tuottaja  Koomikon kuva (2002) – näyttelijä (arkistomateriaali)  Speden parhaat (2003) – näyttelijä (arkistomateriaali)  PikaPakinaPaketti (1985) – tuottaja  Blondi tuli taloon (1994–1995) – tuottaja  Ihmeidentekijät (1996–1998) – tuottaja  Parhaat vuodet (2000–2002) – tuottaja  Kuumia aaltoja (2003) – tuottaja (2001)  Hynttyyt yhteen (1991–1995) – tuottaja, tekee yhdessä jaksossa cameoroolin :  Vesku Show (1988–1991) – tuottaja  Pulttibois (1989–1991) – tuottaja  Tsa Tsa Tsaa (1993–1994) – tuottaja  Speden tee-se-itse TV (1991–1992) – tuottaja  Speden Spelit (1988–2002) (aiemmin nimillä Spede Special, Spedestroikka ja Speden sallitut leikit) – ohjelmaformaatin keksijä, juontaja, tuottaja  Kuvaristikko (1985–1986) – ohjelmaformaatin keksijä, tuottaja  Sana mania (1999) – ohjelmaformaatin keksijä, juontaja, tuottaja  Kymppitonni (1985–2005, 2009–) – ohjelmaformaatin keksijä, tuottaja  Junnutonni (1991) – ohjelmaformaatin keksijä, tuottaja  Jokamiehen Kymppitonni (1991) – ohjelmaformaatin keksijä, tuottaja  PeliSuomi (1999–2001) – (ohjelmanimien Sanamanian, Kymppitonnin ja Speden Spelien yläotsikko)  Bingolotto
Diskografia > Albumit

Papukaija G. Pula-aho (1962)
Spede & G. Pula-Aho (1964)
G. Pula-Aho & Spede (1965)
Huvittava levy, suorastaan naurettava (1965)
Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969)
G. Pula-Aho Pariisissa (1970)
Pure nenääs! – Kaikki sketsit ja seikkailut 1960–1964 (2001)
Naisen logiikka (2002)
Diskografia > Mukana kokoelmilla

Hurja joukko (1989, uudelleenjulkaisu 2002)
20 suosikkia – Rotestilaulu (1998)
Kliffa kolmikko – Spede, Simo, Vesku (2020)
Yhtiöitä > Pääyhtiö

Spede-Yhtiöt
Yhtiöitä > Muut yritykset

Elokuvatuotanto Spede Pasanen
Filmituotanto Spede Pasanen Oy
Spede-Production Oy
Spede-Tuotanto Oy
Amusement Films Oy
Funny-Films Oy
Spede-Video Oy
Spede-Team Oy
Spede-Studio Oy
Hupi-Klubi Oy
Amusement Films Oy
Nähtävyyksiä Suomessa

Speden Saluuna, Speden perustama ravintola Kouvolassa
”Speden kirnu”, kuvanveistäjä Heikki Räsäsen tekemä muistopatsas Pirunpesässä
Mesopotamia, Speden piilopirtti Muoniossa
Keksintöjä

Pasanen teki lukuisia keksintöjä. Hän haki patenttia yhteensä 49 keksinnölle. Patentti myönnettiin seuraaville kymmenelle keksinnölle:
Menetelmä ja laite mäkihyppyjen pituuden mittaamiseksi (2 patenttia), 1981
Hiihtohissi suksilla liikkuvan mäenlaskijan hinaamiseksi mäen päälle, 1978
Tuulivoimalla kulkeva vene tai alus, 1989
Tuotemalli kuten muotinvalmistusmuotti ja menetelmä sen valmistamiseksi, 1992
Metallilevyistä valmistettu vene (kaksi patenttia), 1993 ja 1994
Venesuksi (veneen iskunvaimennin, kaksi patenttia), 1993
Kynttilänjalka, 1999
Pasasen keksintöjä olivat myös:
Mäkihyppylinko, 1976 ja 1977
Matkaradiolevysoitin, 1974
Vedenpitävä säilytyspussi, 1975
Aaltovoimala, 1992
Stereoäänitysmenetelmä, 1981
Kaksikeulainen auto
Keittokone
Moottoriveneen ja surffilaudan yhdistelmä
Moottorikäyttöinen golfmailakärry
Kauko-ohjattava puhuva jääkaappi
Poljettava autoratapeli
Pasanen markkinoi Nopeustesti-peliä.
Kirjallisuutta

Aitio, Tommi: Spede: Pertti Pasasen elämä.  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2531-9
Varjola, Markku: ”Yhteistyötä Speden kanssa – Jukka Virtasen haastattelu” ja oheisjuttu ”Speden kukoistuskausi”, Filmihullu 1/2003.