stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Margariiniskandaali

Kokkolassa sijaitseva tehdasrakennus jossa toimi margariiniskandaalin alkaessa Ähtävän Muovi Oy:n teuraskeittämö.
Margariiniskandaali oli Suomessa 1960-luvun alussa sattunut ruokaskandaali. Suomessa havaittiin toimivan rasvasulattamoja, joissa eläinten raadoista tiristettiin rasvaa margariinin valmistukseen. Raision Tehtaat ja Paasivaara-yhtymä tuomittiin syyllisiksi väärinkäytöksiin. Margariinin menekki notkahti skandaalin myötä moneksi vuodeksi. Väärinkäytökset paljastanut Uusi Kuvalehti joutui jutun myötä laajaan ilmoitusboikottiin, ja lehden ilmestyminen päättyi vuonna 1963.
Taustaa

Maatalous- ja kotieläintuotannon tehostamisen myötä Suomessa oli 1960-luvun alkuun mennessä syntynyt ongelma voin ylituotannosta. Samoilla apajilla kilpaili joukko margariinin valmistajia, suurimpina Unilever-konsernin omistama helsinkiläinen S. W. Paasivaaran margariinitehdas ja Raision Tehtaat. Paasivaara-yhtymän hallussa oli 1960-luvun alussa noin puolet Suomen margariinimarkkinoista, Raisiolla noin 30 prosenttia ja loput pienemmillä valmistajilla. Samaan aikaan käytiin neuvotteluja Suomen liitännäisjäsenyydestä Euroopan vapaakauppajärjestössä (EFTA) ja tiedettiin, että jäsenyys ei ainakaan helpottaisi suomalaisen ”voivuoren” purkamista.
Keväällä 1960 Raision Tehtaiden pääjohtaja, vuorineuvos Eino Kivivuori oli käymässä Lounais-Suomen Osuusteurastamossa. Tällöin LSO:n toimitusjohtaja, maanviljelysneuvos Einari Karvetti otti puheeksi eräiden välittäjien ostamat, teknisiin tarkoituksiin valmistetut rasvat, joiden hän epäili päätyvän joko sellaisinaan tai elintarvikerasvoihin sekoitettuina myös margariinitehtaisiin. Tuolloinen rasvaraaka-aineiden kauppa oli heikosti valvottua ja erilaisten välittäjien käsissä, ja hintakilpailu ja suuri kysyntä johtivat monia välittäjiä kiusaukseen. Suurimpien valmistajien keskinäinen hintakilpailu yltyi niin rajuksi polkumyynniksi, että Raisio ja Paasivaara alensivat tuotteidensa hintoja miltei päivittäin.
Tutkimukset

Skandaalin alkusyy saatiin syksyn 1960 aikana Alankomaista, jossa sikäläiset lehdet väittivät Unilever-konsernin valmistamaan Planta-margariiniin käytetyn uuden emulgaattorin aiheuttaneen sairauksia, jopa ihmisten kuolemia. Suomessa asiasta kirjoitti ensimmäisenä Maaseudun Tulevaisuus marraskuussa 1960.
Raision Tehtaiden tytäryhtiö Kasviöljy Oy kiinnitti maa- ja metsätalousministeriön eläinlääkintäosastolle joulukuussa 1960 lähettämässään muistiossa huomiota siihen, että margariiniteollisuudessa käytetyn eläinrasvan määrä oli suurempi kuin vastaavien elintarvikerasvojen kotimainen valmistus ja tuonti yhteensä. Maataloushallitus asetti toimikunnan, joka suoritti laajat tutkimukset margariinitehtaissa, öljynpuristamoissa ja teurastamoissa. Näissä tutkimuksissa ilmenneet seikat johtivat asian siirtämiseen poliisin tutkittavaksi. Myös asian alulle panneen Raision Tehtaiden omassa toiminnassa todettiin väärinkäytöksiä.
Skandaali

Varsinaisen skandaalin synnytti Ilmari Turjan toimittama Uusi Kuvalehti. Lehti julkaisi 10. helmikuuta 1961 artikkelin ”Syömmekö jalostettua saastaa – keinotteleeko ulkomaalainen margariinitrusti suomalaisten terveydellä?”, jossa paljastettiin, että Unilever-konsernin valmistaman margariinin raaka-aineena oli käytetty eläinten, kuten kissojen raatoja ja ihmisravinnoksi kelpaamatonta teurasjätettä, kuten sorkkia, häntiä ja karvaisia nahkoja. Lehti perusti kirjoituksensa rahtikirjajäljennöksiin ja todistajalausuntoihin. Uuden Kuvalehden kirjoitus sai MTK:n vaatimaan margariinin valmistuksen kieltämistä Suomessa. Myös Kokemäellä ilmestynyt Maalaisliiton äänenkannattaja Lalli suositteli maataloustuottajille margariinin valmistuksesta luopumista.
Keskusrikospoliisin tutkimuksissa selvisi, että ympäri maata toimi rasvasulattamoja, joissa erilaisista raadoista tiristettiin kovassa kuumuudessa rasvaa, jota käytettiin margariinin valmistukseen. Raision Tehtaat tunnusti väärinkäytökset, ja se tuomittiin sakkoihin margariinivalmistelain rikkomisesta. Lopullinen päätös Raision Tehtaiden osalta luettiin Turun hovioikeudessa toukokuussa 1962. Paasivaara-yhtymä taas kielsi kaiken, mutta todettiin lopulta syylliseksi. Paasivaaran osalta jutun oikeuskäsittely päättyi Helsingin hovioikeudessa heinäkuussa 1964. Skandaali sai myös puoluepoliittisia sävyjä, koska Raision Tehtaiden hallintoneuvostossa istui joukko maalaisliiton ministereitä pääministeriä myöten. Uusi Kuvalehti voitti sitä vastaan nostetun oikeusjutun, mutta lehti joutui jutun vaikutuksesta laajaan ilmoitusboikottiin, ja lehden ilmestyminen päättyi vuonna 1963. Paasivaara-yhtymä nosti kunnianloukkauskanteen Ilmari Turjaa ja Uutta Kuvalehteä vastaan, mutta veti sen takaisin lehden lakattua ilmestymästä.
Raision Tehtaiden osalta jupakka johti pääjohtajan, vuorineuvos Eino Kivivuoren eroon luottamuspulan vuoksi heinäkuussa 1961. Vuonna 1986 antamassaan haastattelussa Ilmari Turja myönsi Uuden Kuvalehden skandaalikirjoituksen, jossa hyökättiin Paasivaaraa vastaan, olleen todellisuudessa peräisin ”Turun suunnasta” eli Raision Tehtailta.
Seuraukset

Skandaalin vaikutuksesta margariinin menekki laski puoleen ja palasi ennalleen vasta vuonna 1968. Voin ylituotannosta syntynyt ”voivuori” kasvoi skandaalin vaikutuksesta entisestään. Myönteinen seuraus skandaalista oli, että viranomaisten suorittama rasvojen valmistuksen valvonta ja tehtaiden oma valppaus tehostuivat.
Vuoden 1986 haastattelussa Ilmari Turja kertoi, että hänen puheillaan olivat ennen skandaalin puhkeamista käyneet sekä MTK:n puheenjohtaja Veikko Ihamuotila että Raision pääjohtaja Eino Kivivuori. Ihamuotila oli sanonut jutun menevän hukkaan, jos sen julkaiseminen olisi jäänyt vain tuottajien lehteen, joten se oli saatava mahdollisimman tehokkaasti myös kuluttajien tietoon. Turja ja Uusi Kuvalehti olivat jo tuohon mennessä saavuttaneet mainetta paljastuskirjoituksillaan. Eino Kivivuori, joka oli tietoinen yhtiönsä väärinkäytöksistä tässä asiassa, lienee puolestaan laskenut, että mahdollisen oikeudenkäynnin seuraukset olisivat Paasivaaran osalta kohtalokkaammat kuin alan pienemmällä toimijalla Raisiolla. Toisaalta Kivivuoren itsevaltainen johtamistyyli oli herättänyt närää Raisio-konsernin muissa osissa.
Margariiniskandaalin myötä syntyi elämään jäänyt lausahdus ”ennen pantiin mirrit multaan, nyt ne lyödään Suvikultaan”. Skandaali löysi tiensä myös populaarikulttuuriin: esimerkiksi Suomessa ilmestyvässä Aku Ankka -lehdessä Akun työpaikkana on usein ”Kattivaaran margariinitehdas”. Nimi on sanaleikki Paasivaara-yhtymän ja margariiniskandaalin pohjalta.
Helsingin Sanomien pilapiirtäjä Kari Suomalainen kommentoi margariiniskandaalia piirroksellaan, jossa hän viittasi myös Helsingissä alkuvuodesta 1962 puhjenneeseen hiirilavantautiepidemiaan. Piirroksessa kaksi maalaisemäntää keskustelee kylänraitilla, jonka näkymässä on piirteitä myöhemmästä Rysänperästä: ”Se on kumma, miten ne helsinkiläiset aina osaa valittaa... Nyt ne epäilee, että jostakin elintarvikkeesta saa hiirilavantaudin. Kah, jos saa, niin syökööt päälle sitä kissamarkariiniansa, sillähän se on kuitti...”. Reino Helismaa riimitteli lastenlauluun ”Pikkukissani ompi niin lystikäs ain” uudet sanat: ”Kesäkissaani heitteille jättänyt en, minä muistojen joukkoon jo talletin sen. Kesäkissani Ähtävän Muoviin mä möin, margariinina sitten sen syksyllä söin.”
Alankomaissa Unilever-konsernia vastaan nostettu oikeudenkäynti päättyi vapauttavaan tuomioon Alankomaiden korkeimmassa oikeudessa kesäkuussa 1964, koska väitettyä syy-yhteyttä margariinin uuden lisäaineen ja sairaus- ja kuolemantapausten välillä ei pystytty näyttämään toteen.
Sadri Maksudi Arsal

| Sadri Maksudi Arsal> Садретдин  Максудов Sadretdin Maqsudov |
| --- | --- |
 Muotokuva vuodelta 1907.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. heinäkuuta 1878 Kazan, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 20. helmikuuta 1957 (78 vuotta) Istanbul, Turkki
Kansalaisuus:   Venäjä  Turkki
Poliitikko
Puolue:  Islamilainen perustuslaillinen puolue
Asema:  Idel-Uralin presidentti
Tutkinnot:  Sorbonnen yliopisto
Puoliso:  Kamile Arsal
Sadri Maksudi Arsal (synt. Sadretdin Maksudov; 1880–1957) oli 1900-luvun alun Venäjän tataarien kansallisen heräämisen johtomiehiä. Hän toimi monipuolisesti kirjailijana, lakimiehenä, kansanedustajana sekä Venäjän duumassa että Turkissa, presidenttinä, oikeushistorian professorina, turkkilaisuuden tutkijana ja Kansainliiton valtuutettuna. Hän oli myös läheisessä kosketuksessa Suomen ja suomalaisten kanssa. Arsal oli lyhytaikaisen Idel-Ural valtion presidentti.
Nimi

Maksudin synnyin-nimi tataarilaisittain on Sadretdin Nizametdin ulı Maqsudov (myös muotoon Sadreddīn b. Nizāmeddin al-Maqsūdī). Toimiessaan poliitikkona Venäjällä hänen nimekseen kirjattiin matrikkeliin venäläistetty muoto Садретдин Низаметдинович Максудов (Sadretdin Nizametdinovitš Maksudov). Turkissa hän käytti vuodesta 1935 lähtien nimeä Sadri Maksudi Arsal. Hänen vaimonsa nimi oli Kamile Arsal.
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus

Maksudi syntyi vuonna 1880, (vanhan ajanlaskun mukaan 1879) Tašsun (”Kiviveden”) kylässä lähellä Kazania. Juuri täältä ovat lähteneet myös useimmat Suomessa asuvista tataareista, mikä saattaa selittää Maksudin mielenkiinnon Suomea kohtaan. Perheen kotikielenä oli ”turkki” (nykytermein kyseessä on tataari). Sadri Maksudin isä Nisamutdin lienee ollut opillisesti sivistynyt. Isänsä johdolla poika sai varhaisimmat opinalkeet.
Viisitoistavuotiaana Maksudi matkusti vanhimman veljensä kanssa Krimille Bahtšisaraihin, missä hän perehtyi islamilaisen lainopin alkeisiin ja arabian kieleen. Myöhemmin hän oleskeli jonkin aikaa Pietarissa ja myös Jasnaja Poljanassa Leo Tolstoin luona. Sieltä Maksudi matkusti elokuussa 1901 Konstantinopolin kautta Pariisiin. Vuoden 1902 lopulla hänet hyväksyttiin Pariisin yliopiston lainopilliseen tiedekuntaan, missä hän suoritti lakitieteen kandidaatin tutkinnon. Samaan aikaan hän opiskeli Sorbonnessa filosofiaa, kirjallisuutta ja sosiologiaa. Viimeisellä kurssilla hän toimi jo lehtorina ja selvitteli Venäjän islamilaisten kansojen olosuhteita opiskelijoille.
Elämäkerta > Poliitikko

Elokuun alussa 1906 Maksudi palasi Berliinin kautta Venäjälle. Nižni Novgorodissa hän liittyi islamilaiseen perustuslailliseen puolueeseen ja toimi tehokkaasti puolueen järjestämiseksi. Puolue valitsi hänet piirikunnan edustajaksi, mutta pian hän sai tärkeämmän luottamustoimen, sillä hänet valittiin 1907 Kazanin kuvernementin turkkilaisten edustajaksi toiseen valtakunnanduumaan.
Duuman edustajaksi tultuaan Maksudi sai huomattavan luottamustoimen, sillä duuma valitsi keskuudestaan sihteerin ja viisi apulaissihteeriä; turkkilaisten edustajan osaksi tulivat ensimmäisen apulaissihteerin tehtävät. Kun toinen valtakunnanduuma hajotettiin, Maksudi valittiin jälleen entisen vaalipiirinsä edustajaksi kolmanteen duumaan 1908. Duuman jäsenenä hän hyvin puolusti erityisesti Venäjän turkkilaisten oikeuksia. Kolmannessa duumassa Maksudi puolusti myös Suomen oikeuksia kiihkovenäläisten Suomen itsehallintoon ja hallitusmuotoon suuntaamia hyökkäyksiä vastaan. Hän esitti eräässä tapauksessa jopa vastalauseen Suomen puolesta.
Vuonna 1917 bolševikkien julistettua kaikkien kansallisuuksien itsemääräämisoikeuden kokoontui Ufaan Idel-Uralin valtuuskunta, eräänlainen eduskunta, jonka puheenjohtajaksi Maksudi valittiin. Hänen aloitteestaan perustettiin myös Sisä-Venäjällä ja Siperiassa asuvien islamilaisten Kansallis-sivistyksellinen vapausliike -niminen järjestö. Maksudi tuli myös sen järjestön puheenjohtajaksi. Bolševismin saatua kyllin lujan otteen islamilaisten kansallinen liike hajotettiin, ja Maksudi joutui 1918 pakenemaan Suomeen, mistä hän löysi oleskelupaikan Tampereelta, paikallisen tataarin Imad Samaletdinin kotoa.
Elämäkerta > Maanpaossa

Suomesta Maksudi jatkoi matkaansa 1919 Pariisin rauhankonferenssiin, jossa hän vetosi Sisä-Venäjällä ja Siperiassa asuvien turkkilaisten poliittisten oikeuksien puolesta. Ensimmäisen maailmansodan voittajavaltiot eivät tosin osoittaneet myötätuntoa. Maksudi nimitettiin kuitenkin Sorbonnen yliopiston yhteydessä toimineeseen laitokseen turkkilais-tataarilaisten kansojen historian professoriksi.
Muutaman vuoden kuluttua uusi Turkin valtio kutsui hänet Ankaran yliopistoon oikeustieteen professoriksi. Turkissa Maksudi toimi myös kansanedustajana kolmen vaalikauden ajan. Turkin uudistusten yhteydessä hän joutui usein neuvottelemaan, varsinkin vuosien 1928 ja 1938 sivistyksellisistä, kielellisistä ja yhteiskunnallisista muutoksista. Myöhemmin hän sai myös Istanbulin yliopiston kunniaprofessorin arvon. Maksudi tuki siirtymistä latinalaiseen kirjaimistoon ja koki, että turkkilaiset kielet pitäisi "puhdistaa" arabialaisista- ja persialaisista sanoista. Atatürk kirjoitti esipuheen Maksudin julkaisuun Türk Dili İçin.
Maksudi tunsi hyvin myös Suomen historian, Kalevalan ja suomen kielen nousun sivistyskieleksi. Hän olisi vielä vanhoilla päivillään halunnut vierailla Suomessa, mutta aie ei toteutunut, sillä Sadri Maksudi Arsal kuoli helmikuussa 1957 Istanbulissa.
Turkissa julkaistuja teoksia

Oikeustieteen perusopit (Hakukun Umumi Esasları), Ankara 1937.
Oikeushistorian opit (Hukuk Tarihi Dersleri), Ankara 1941.
Yleinen oikeushistoria (Umumi Hukuk Tarihi), Ankara 1942.
Turkin historia ja oikeus (Türk Tarihi ve Hukuk), Istanbul 1947.
Kansallisuus ja sen sosiologiset perusteet, Istanbul 1955.
Kirjallisuutta

Halén, Harry 1970: Sadri Maksudi Arsal – tataarilainen valtiomies ja kirjailija. Helsingin yliopiston altailaisen kielentutkimuksen pro gradu -tutkielma.
Baibulat, Muazzez: Tampereen Islamilainen Seurakunta: juuret ja historia. Gummerus Kirjapaino Oy, 2004. ISBN 952-91-6753-9.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef  İslâm Ansiklopedisi 
Valtionduuman edustajia vuonna 1907. Takarivistä Grigori Petruhin, Alexander Fedorov, Sadretdin Maksudov, Gumer Musin ja Zinovi Talantsev; Mihail Baturov, Mihail Kapustin, Dmitri Kušnikov, Safiulla Maksjutov.
Sadri Maksudi Bey Turkin-vuosinaan.
Marjorie

Marjo-Riitta Nieminen (15. joulukuuta 1965 Valkeakoski – 13. lokakuuta 2024), taiteilijanimeltään Marjorie, oli suomalainen laulaja, joka levytti iskelmä- ja viihdemusiikkia. Hän oli äänialaltaan koloratuurisopraano.
Ura

Marjorie sai sähköharmonin jo viisivuotiaana ja kuusivuotiaana alkoi pianonsoittolähde?. Marjorie perusti ensimmäisen yhtyeensä Albatrossin vuonna 1986, jolloin hän aloitti myös säännöllisen keikkailun. Samanaikaisesti laulaja opiskeli musiikkikasvatusta Jyväskylän yliopistossa sekä klassista laulua Keski-Suomen konservatoriossa opettajanaan Maila Haavisto. Filosofian maisteriksi hän valmistui vuonna 1991.
Vuonna 1988 Marjorie osallistui Suomen euroviisukarsintoihin Eeva Kiviharjun sävellyksellä "Tie". Hän esiintyi Kivikasvot-show’ssa. Hän kokeili omia estradishowesityksiä vuosina 1992, 1994 ja 1996. Marjorie osallistui euroviisukarsintoihin myös vuonna 1989 kappaleella "Kahden juhla", vuonna 1990 kappaleella "Tuuli" ja vuonna 1993 kutsuartistina kappaleilla "Legenda" ja "Aika eteenpäin vain kulkee".
Ensimmäisen oman albuminsa Huone 213 Marjorie levytti vuonna 1992. Tämä sekä kahta vuotta myöhemmin ilmestynyt levy Auringon häät ilmestyivät EMI:n Odeon-levymerkillä. Kolmas soololevy oli vuonna 1998 ilmestynyt Täyttä elämää. Vuonna 2001 ilmestyi Marjorien, Eija Kantolan ja Anneli Saariston yhteiseen konserttikiertueeseen pohjautunut livelevy Rakkauden kiertokulku. Tunnetuimpia Marjorien levytyksistä ovat "Huone 213", "Täyttä elämää", "Korttitalo vaan" (Abban "The Winner Takes It All"), "Warum" ja duettona Jari Sillanpään kanssa levytetty "Jouluyön rauha".
Marjorie esiintyi musikaaleissa muun muassa Seinäjoen kaupunginteatterissa, Tampereen teatterissa ja Komediateatteri Arenassa ja laulajan ääntä on kuultu Walt Disneyn piirroselokuvassa Maija Poppanen (1999) sekä Toy Story 2:n tunnusmelodian tulkitsijana.
Marjorie kuoli 13. lokakuuta 2024. Hän oli kuollessaan 58-vuotias. Hän oli kahdesti naimisissa ja hänellä on Katariina-niminen tytär, joka myös laulaa.
Albumit

Huone 213 (CD, Odeon 1992)
Valaiskoon (CD, 1993) - suurilta osin keskisuomalaisten muusikoiden tekemä hyväntekeväisyysalbumi, jolla tuettiin Kirkon Ulkomaanavun Somalia-projektia
Auringon häät (CD, Odeon 1994)
Retkipatjan tarinoita (CD, Teatteri Eurooppa Neljä 1996)
Täyttä elämää (CD, Hot Shots 1998)
Rakkauden kiertokulku (CD, AXR 2001)
Aiheesta muualla

Marjorien laulutuotanto 1900-luvulla Suomen Äänitearkiston tietokannassa
Unohdetut laulajat Edel
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 2
Marselliini

Marselliini eli marseliini, (ransk. marceline) on kevyttä kiiltävää silkkikangasta, joka on kudottu kaksivartiseksi. Sitä käytetään lähinnä naisten hattujen vuorikankaaksi.
Milla Clemensdotter

Kuva Jukkasjärven kirkon alttaritaulusta. Kuvassa Laestadius on polvistunut Lapin Marian eteen.
Milla Clemensdotter (1. marraskuuta 1812 Ruotsi – 8. huhtikuuta 1892 Roan, Norja) oli lestadiolaisuuden syntyyn vaikuttanut henkilö. Hänellä oli merkittävä vaikutus Lars Levi Laestadiuksen hengellisessä elämässä. Laestadius kutsui häntä Lapin Mariaksi. Laestadiuksen uskotaan yleisesti saaneen synninpäästön Lapin Marialta, mutta varmuutta tästä ei ole. Lapin Marian henkilöllisyydestä ei ole varmaa tietoa, mutta neljän tutkijan kenen mukaan? mukaan hän on Milla Clemensdotter.
Lapsuus ja nuoruus

Millan isän nimi oli Clemens Andersson ja äidin nimi Anna Larsdotter. He saivat kolme lasta, Millan, Margaretan ja Lisan. Isä oli melko varakas mutta hävitti omaisuutensa juopottelemalla. Humalaisena hänet pahoinpideltiin kuoliaaksi. Millan äiti avioitui leskimies Torkel Johanssonin kanssa, ja he saivat tyttären Sara Britan.
Milla oli varhaislapsuudessaan kiinnostunut uskonnollisista kysymyksistä. Hän oli usein mukana isäpuolensa ja äitinsä kanssa pitkillä vaelluksilla. Ramselessa hän viipyi kuusivuotiaasta alkaen muutamia vuosia vuohipaimenena. Hänet jätettiin sinne vakavasti evästettynä rehellisyyteen. Millan äiti toi uunista otettuja kekäleitä nuoren tytön käsiin ja sanoi, että samalla tavalla kadotuksen tuli polttaa varkaiden käsiä. Milla ei viihtynyt talossa ja yritti karata sieltä.
Jonkin ajan kuluttua Milla pääsi parempaan taloon Fynin kylässä. Siellä naapurin emäntä yritti opettaa häntä lukemaan, mutta tarinan mukaan tyttö pelkäsi etääntyvänsä Jumalasta. Hän etsiytyi Ramseleen pappi Paul Nordbergin puheille lieventääkseen huoliaan. Talvella hän kävi taloissa laulamassa lauluja ja virsiä ruokansa eteen. Hän tuli muun muassa Sollefteån pappilaan, missä hän sai rahaa ja silkkihuivin. Ajatus siitä, että hän osaisi lukea uskonnollisia tekstejä, sai tarinan mukaan Millan opiskeluinnon paremmaksi.
Nimismies Johan Gröndahl otti hänet kasvatikseen ja Milla oppi katekismuksen ulkoa. Pian kasvatusvanhemmat kuitenkin kuolivat, ja Milla vaelteli seudulla muutamia vuosia yksin. Lopulta hän päätyi asumaan rikkaan, lapsettoman enonsa luokse. Eno ja hänen vaimonsa ryyppäsivät rankasti. He elivät sen takia köyhyydessä ja tappelivat. Milla näki juoppouden syntinä. Milla paimensi viisi vuotta heidän porojaan.
Vuonna 1833 Millan vanhemmat yrittivät naittaa hänet jo vähän ikääntyneelle miehelle, joka ei ollut raitis eikä harjoittanut kristillisiä hyveitä. Kerrotaan, että Milla karkasi miehen luota ja tutustui karkumatkalla kahteen lappalaispoikaan, jotka olivat tavanneet Noran pappi  Brandellin. Milla lähti heidän mukaansa. Lars Larsson neuvoi Millaa vaeltamaan Noraan ja Sollefteån seurakuntaan. Näin Milla menetti enonsa perinnön. Seuraavat kaksi vuotta olivat hänen elämänsä raskaimpia koetusvuosia. Milla meni toisiin naimisiin juopottelevan ja väkivaltaisen miehen kanssa ja oli suhteen aikana kuolla. Tyttöä pidettiin sielun levottomuuden vuoksi hulluna.
Milla kaipasi sisimpäänsä rauhaa ja lähti etsimään sitä vaeltamalla paikkakunnalta toiselle. Eräässä vaiheessa hänen voimansa uupuivat ja hän lyyhistyi maahan. Tarinna mukaan lähistöllä kyläilymatkalla ollut talon renki sai silloin voimakkaan tunteen, että hänen on lähdettävä kotiin. Kotimatkalla mies olisi löytänyt maassa makaavan Millan. Tarinassa Milla päätyi lopulta Noran pitäjään Kramforsiin, jossa hän tapasi lukijalaisliikkeeseen kuuluneen pastori Pehr Brandellin ja tunsi sisimmässään rauhaa.
Lapin Maria ja Lars Levi Laestadius

Talvella 1844 Lars Levi Laestadius tapasi Lapin Marian Åselessa. Tapaamisesta Laestadius kirjoitti seuraavaa:
Talvella 1844 saavuin Åselen Lappiin tarkastajan ominaisuudessa. Täällä tapasin muutamia lukijalaisia, jotka kuuluivat siihen loivempaan suuntaan. Heidän joukossaan oli muuan lappalaistyttö nimeltään Maria, joka avasi minulle koko sydämensä kuultuaan ensin puheeni alttarilta. Tällä yksinkertaisella tyttärellä oli sellaista kokemusta armonjärjestyksestä, mistä en ollut ikinä kuullut. Hän oli vaeltanut pitkiä matkoja etsiessään valoa pimeydessä. Vaelluksillaan hän oli tullut vihdoin pastori Brandellin tykö Noraan, ja kun hän avasi sydämensä papille, tämä vapautti hänet epäilyksistä. Hän pääsi papin avulla elävään uskoon. Ja, minä ajattelin: Tässä on nyt sellainen Maria, joka istuu Jeesuksen jalkain juuressa. Ja vasta nyt, niin ajattelin, nyt minä näen tien, joka vie elämään. Se on ollut kätkössä siihen asti kunnes sain puhella Marian kanssa. Hänen yksinkertainen kertomuksensa vaelluksistaan ja kokemuksistaan teki minun sydämeeni niin syvän vaikutuksen, että se valkeni myös minulle. Minä sain sinä iltana, jonka vietin Marian seurassa, tuntea taivaan riemun esimakua. Mutta Åselen papit eivät tunteneet Marian sydäntä, ja Maria kyllä tunsi, etteivät he olleet tästä lammashuoneesta. Minä pidän muistossani köyhän Marian niin kauan kuin elän ja toivon, että saan kohdata hänet kirkkaammassa maailmassa haudan tuolla puolen.
Myöhemmät vaiheet

Milla tapasi tulevan kumppaninsa, lappalaisen Thomas Pålssonin ja he avioituivat. Kohdatessaan Laestadiuksen hän oli ollut naimisissa kolmisen vuotta. Vuonna 1846 Thomas ja Milla saivat tyttären, Anna Britan. Vuodelta 1868 on Frostvikin rippikirjoissa merkintä heidän ehtoollisella käynnistään. Sen jälkeen on merkintä: "oleskelevat luultavasti Norjassa". Tänne Milla Clemenintyttären eli Lapin Marian jäljet päättyvät.
Kirjallisuutta

Gunnar Wikmark: Lars Levi Laestadius och lappflickan Maria Svenska kyrkans diakonistyrelsens bokförlag, 1961, 48 sivua.
Aiheesta muualla

"Maria - Lappalaistyttö" (Arkistoitu – Internet Archive)
Milla Clementsdotter (in English)
Marschan

Oy A. Marschan Ab:n lihavalmistetehdas Helsingissä vuonna 1959
Oy A. Marschan Ab oli böömiläisen makkarantekijä Anton Marschanin vuonna 1844 Pietariin perustama makkaratehdas. Se siirtyi vuonna 1917 Suomen puolelle Viipuriin. Toisen maailmansodan lopulla yritys muutti Helsinkiin ja laajensi toimintaansa ostamalla helsinkiläisen Ab A. O. Seeck Oy:n (per. 1862). Uusi lihavalmistetehdas valmistui Sörnäisiin 1959.
Vuonna 1969 Marschan osti toimintansa lopettaneen Riihimäen Makkaratehdas Oy:n (per. 1918) tilat ja vuonna 1972 turkulaisen makkara- ja leikkeletehdas Oy Fischer & Berger Ab:n (per. 1925).
Marschanin suvun omistuksessa ollut Oy A. Marschan Ab myytiin Tuottajain Lihakeskuskunnalle (TLK) kahdessa osassa 1974 ja 1975. Jälkimmäisenä vuonna TLK yhdisti sen vastikään ostamaansa Helsingin Kauppiaat Oy:hyn, jolloin Marschanin toiminta itsenäisenä yrityksenä päättyi.
Oy A. Marschan Ab työllisti loppuaikoina noin 250 henkeä.
Pyhän Pietarin Maria

Pyhän Pietarin Maria (ransk. Marie de Saint-Pierre, alk. Perrine Éluère, 4. lokakuuta 1816 – 8. heinäkuuta 1848) oli karmeliittanunna, joka asui Toursissa Ranskassa. Hänet tunnetaan parhaiten omistautumisesta Jeesuksen pyhille kasvoille, joka on nykyään yksi hyväksytyistä katolisista hartauksista, ja kultaisen nuolen rukouksesta. Häneen palautuu myös "pienen pussin" sakramentaali.