stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Melanaulakala
Koko ja ulkonäkö

Melanaulakala voi kasvaa suurimmillaan noin 30 cm pitkäksi. Laji on ruumiinrakenteeltaan korkearuumiinen, soikeanmuotoinen ja kuono työntyy eteenpäin. Kalalla on kaksi selkäevää, joista etumainen on lyhyempi. Etumaisen selkäevän ensimmäinen ruoto on pidentynyt. Melanaulakalan pyrstöevä on haarautunut ja vatsaevät ovat pitkät ja kapeat. Väriltään melanaulakala on hopeanharmaa, etumainen selkäevä on musta ja taaempi selkäevä, rintaevät ja pyrstöevä ovat keltaiset.
Levinneisyys ja elintavat

Melanaulakalan levinneisyysalue ulottuu Bengalinlahdelta Australiaan ja Japaniin asti. Laji liikkuu rannikon hiekka- tai mutapohjaisilla alueilla ja sen ravintoa ovat selkärangattomat eläimet.
Melanaulakalaa saadaan sivusaaliina trooleilla ja nuotilla. Se on syötävä, mutta ruotoisuutensa vuoksi sitä pidetään roskakalana.
Meltemi

Meltemin synty.
Meltemi (kreik. Μελτέμι, Meltémi) on Välimereen kuuluvalla Egeanmeren alueella, erityisesti Kreikan Kykladeilla, Dodekanesiassa ja Kreetan rannikolla, kesäaikaan esiintyvä kuiva, puuskainen ja raikas tuuli. Se kuuluu Välimeren eteesisiin tuuliin. Meltemi-tuuli puhaltaa aina pohjoisen suunnasta. Se viilentää hellettä, mutta aiheuttaa joskus häiriöitä lauttaliikenteeseen.
Meltemi syntyy, kun Lähi-idässä ja Välimeren yllä olevan matalapaineen ja laajalle alueelle Balkanilla levinneen Azoreiden korkeapaineen ilmanpaineiden välillä on suuria eroavaisuuksia. Meltemi syntyy enimmäkseen kahtena ajanjaksona. Ensimmäinen jakso alkaa toukokuun lopussa ja päättyy heinäkuun alussa. Toinen jakso alkaa puolestaan heinäkuun lopussa ja päättyy lokakuun lopulla. Tuulen saattaa havaita koko kesänkin ajan.
Meltosjoen valuma-alue

Meltosjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 67.98) on Tengeliönjoen valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 229,19 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 1,52 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Miekojärvi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Miekojärven alueelle (67.93).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Alainenjoen alue (67.981)
Ison Meltosjärven alue (67.982)
Kiimajoen–Mustijoen valuma-alue (67.983)
Tuomiojan valuma-alue (67.984)
Peuraojan valuma-alue (67.985)
Säkkiojan valuma-alue (67.986)
Männistönojan valuma-alue (67.987)
Rompaanojan valuma-alue (67.988)
Pysäjärven valuma-alue (67.989)
Melite (demos)

| Melite> Μελίτη |
| --- | --- |
 Meliten rakennusten perustuksia kallioon hakattuna.
Sijainti
 Melite
Koordinaatit:  37°58′22″N, 23°43′8″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  mm. Agora ja Pnyks, Ateena, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunginosa ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Kekropis
 :  Demetrias (vsta 307 eaa.)
 :  Kekropis (vsta 201 eaa.)
Trittys:  asty
Demonyymi:  Meliteus (Μελιτεύς)
Bulen jäseniä:  7
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Aiheesta muualla
  Melite Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Melite (m.kreik. Μελίτη, Melitē) oli antiikin Ateenan kaupunginosa ja alun perin Kekropis-fyleen kuulunut Attikan demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Melite sijaitsi Sisemmän Kerameikoksen länsipuolella. Sen tarkat rajat eivät ole tiedossa, mutta se vaikuttaa pitäneen sisällään ainakin osan Agoran tienoosta sekä kaupungin länsiosan kukkula-alueesta, mukaan lukien Nymfien kukkula, Pnyks ja Museion eli Muusien kukkula. Myöhemmin siihen luettiin myös Skambonidain ja Kollytoksen demosten alueet. Kreikkalaisessa mytologiassa Melite sai nimensä Herakleen vaimosta Melitestä.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Kekropis ja sillä oli seitsemän edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 307/306 eaa. Demetrias-fyleen ja fylen lakkauttamisen jälkeen vuodesta 201/200 eaa. jälleen Kekropis-fyleen.
Demoksen alueella sijaitsivat edellä mainittujen paikkojen lisäksi muun muassa myös Kolonos Agoraios ja Hefaistoksen temppeli, Artemis Aristobulen temppeli, Herakles Aleksikakoksen temppeli ja Melanippeion eli Theseuksen pojan Melanippoksen hauta sekä teatterirakennus nimeltä ”Meliteläisten talo”, jota käytettiin tragedianäytäntöjen harjoittelussa (mahdollisesti sama rakennus kuin Kollytoksen teatteri). Kyseessä saattaa olla Pnyksin kukkulan länsirinteeseen kaiverrettu teatteri, jonka puolikaari on edelleen näkyvissä. Demoksesta sai nimensä kaupunginmuurin eli Themistokleen muurin Meliten portti.
Melite oli yksi väkirikkaimpia demoksia, ja siellä asui monia merkkihenkilöitä, kuten Themistokles, joka rakennutti Artemis Aristobulen temppelin kotinsa lähelle, sekä Kallias ja Fokion. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Meliteus (Μελιτεύς).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Melite Wikimedia Commonsissa
Kekropis-fyle
| --- | --- |
Asty:  Daidalidai · Ksypete · Melite
Paralia:  Aiksone · Halai Aiksonides
Mesogeios:  Athmonon · Epieikidai · Flya · Pithos · Sypalettos · Trinemeia
Lautanauha

Kuvionvaihtumiskohta lautanauhassa.
Lautanauha (myös lautavyö tai viilivyö Karjalankannas, hiiretyisvyö Raja-Karjala, nästäkkä Mäntyharju, stakkavyö (Pyhäjärvi) on hyvin vanha perinteinen  käsityötekniikka. Lautanauha on kuteellinen nauha, mutta se on rakenteellisesti erilainen kuin pirtanauha tai kangaspuissa kudottu kangas.
Historia

Lautanauha on vanhimpia tunnettuja käsityötekniikoita. Lautanauhoja on tehty jo muinaisessa Egyptissä, varhaisin tunnettu lautanauha on löydetty faarao Ramses II:n haudasta ajalta 1197 eaa. Nauhat ovat kehittyneet ajan myötä yksinkertaisista, hyötykäyttöön tarkoitetuista reunanauhoista monimutkaisiksi ja koristeellisiksi nauhoiksi. Vanhimmat lautanauhalöydöt ovat yksinkertaisia kankaan aloitus- ja lopetusnauhoja. Niitä käytettiin siihen aikaan loimipainoisissa pystykangaspuissa kudonnan aloittamiseen ja lopettamiseen. Erittäin koristeellisia ja monimutkaisia lautanauhoja on kudottu Keski-Euroopassa jo 500-luvulla eaa. Tekniikka eli kukoistuskauttaan varhais- ja sydänkeskiajalla (n. 400-1200). Erityisesti Pohjois-Euroopassa kudottiin taidokkaita lautanauhoja kansainvaellusajalta 500-luvulta alkaen. Viikinkiajalla Skandinaviassa lautanauhoihin saatettiin käyttää jopa silkki- kulta- ja hopealankaa, ja nauhankudontaan saattoi osallistua myös yhteiskunnan eliitti. Arvellaan, että jo muinaisaikoina monimutkaisimpien lautanauhojen kutominen oli ammatti. Varhaisella keskiajalla ylhäiset naiset tekivät ja käyttivät lautanauhoja, mutta myöhäiskeskiajalla lautanauhat menettivät suosiotaan Euroopassa. Suunnilleen 1500-luvulta alkaen ne ovat siirtyneet kansanpukuihin ja niitä kudottiin vain Euroopan syrjäisimmillä seuduilla.
Suomessa tekniikka on tunnettu jo esihistoriallisina aikoina: vanhin tunnettu suomalainen lautanauha on Huittisista 500-luvulta jaa. Rautakauden lopulla Suomessa ruumishautaukseen siirtyminen ja vaatteiden pronssispiraalikoristelu on säilyttänyt Suomesta tekstiili- ja myös lautanauha-aineistoa. Näiden löytöjen perusteella on havaittu, että suomalaiset myöhäisrautakautiset lautanauhat edustavat kehittynyttä kudonnan taitoa. Myöhäisrautakaudella nauhoja käytettiin sekä kudonnan yhteydessä kankaan aloitus- ja lopetus- ja huolittelunauhoina että koristenauhoina ja vyönauhoina. Nauhoja on säilynyt erityisesti naisten haudoista.
Välineet ja työtapa

Lautanauhan tärkein työväline on sarja lautoja eli säännöllisiä monikulmaisia (3—6 kulmaa) pahvi- tai puulevyjä. Lautojen tulisi olla ohuita, sileitä ja kestäviä. Kulmien olisi hyvä olla pyöristetyt lankojen kulumisen vähentämiseksi. Laudan jokaisessa kulmassa on reikä. Kutomista helpottamassa kulmissa voi olla kirjain-, numero- tai värimerkintä, jotka helpottavat järjestyksen säilyttämistä. Nelikulmaiset laudat ovat yleisimmät. Kude kierretään kävylle tai sormiolle. Langaksi sopivat parhaiten sileät, kerratut luonnonkuitulangat. Työskentelytavasta johtuen niillä pitää olla myös vetolujuutta.
Lautanauha rakentuu monisäikeisestä kierteisestä loimesta, joka sidotaan yhteen kuteella. Nauhan leveys riippuu käytettävien lautojen lukumäärästä sekä käytetyn langan paksuudesta, nauhan paksuus lautojen kulmien lukumäärästä. Useampikulmaisilla laudoilla nauhaan saadaan pidempi kuviokerta. Riippuen nauhan paksuudesta loimen menekki on noin 130 % valmiin nauhan pituudesta, mihin lisätään tarvittava pituus tutkaimia ja alkusolmuja varten.
Mikäli kaikki langat pujotetaan lautoihin samaan suuntaan (esimerkiksi vasemmalta oikealle), valmis nauha kiertyy. Siksi ainakin reunalautojen pujotussuunnan tulisi olla toinen kuin muissa. Lautanauhaa voidaan kutoa myös tuppiloksi, jos kude kudotaan aina samaan suuntaan (esimerkiksi oikealta vasemmalle) ja kiristetään niin, että nauhan reunat kohtaavat.
Kun loimi lautoineen on valmisteltu kutomista varten, sen toinen pää kiinnitetään tukevasti esimerkiksi ovenkahvaan tai pöydänjalkaan, sillä työskentelyn aikana lankoihin kohdistuu kova veto. Jotta työasento pysyisi työn edetessä hyvänä, sen toinen pää kiinnitetään kutojan vyötäisillä olevan vyön ympäri tai vyötäisille nauhaa kasaavaan louskuun.
Lautanauhaa kudottaessa kude pujotetaan viriöstä, minkä jälkeen viriö vaihdetaan kiertämällä lautoja eteen- tai taaksepäin. Joko voidaan kiertää kaikkia lautoja yhtä aikaa samaan suuntaan tai lautoja voidaan kiertää ryhmittäin, jolloin saadaan monimutkaisempia kuvioita. Kuvio syntyy viriön ylä- ja alapuolella vaihtelevien eriväristen lankojen järjestyksestä, mikä puolestaan riippuu lankojen järjestyksestä laudoissa. Myös lankojen pujotussuunta lautoihin nähden vaikuttaa kuvioon. Lautojen kiertämissuuntaa vaihtamalla myös kuvion suunta vaihtuu. Useimmiten lautojen kiertämissuuntaa vaihdetaan useita kertoja nauhaa kohden. On kyllä mahdollista kutoa lautanauha, jossa kuvion suuntaa ei vaihdeta kertaakaan, mutta tällöin syntyvä kierre täytyy välillä kammata pois loimesta tai loimilangat täytyy kiinnittää kalastuksesta tuttuihin leikareihin.
Kirjallisuutta

Karisto, Maikki: Lautanauhan suunnittelu ja kutominen.  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5594-0
Karisto, Maikki & Pasanen, Mervi: Omenaisia ja revonneniä: Suomalaisia lautanauhoja.  Helsinki:  Salakirjat, 2013.  ISBN 978-952-5774-49-8
Karisto, Maikki & Pasanen, Mervi: Nauha-aarteita - Arkeologisia nauhoja Suomen rautakaudelta. Helsinki: Salakirjat, 2020.  ISBN 978-952-7204-36-8
Merisalo, Viivi: Nauhoja.  (2. uusittu painos)  Helsinki:  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-08583-9
Sahramaa, Jenni: Löydöstä muinaispuvuksi : arkeologisten tekstiilien ennallistaminen.  (Pro gradu -tutkielma)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2011.  Saatavilla pdf-muodossa.
Talaskivi, Anni: Punapaula: Nauhojen ja nyörien valmistaminen.  Vantaa:  Kunnallispaino, 1985.  ISBN 951-773-378-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansanomaiset nauhat (Arkistoitu – Internet Archive). Suomen käsityön museo.
Lautanauha-ohjeet. Kulttuurien museo. (JPG)
Lautanauhan työohje (Arkistoitu – Internet Archive) Punomo.
Lautanauhan kudontaa kuusikulmaisilla laudoilla. Puikko ja nipistin pitävät lautojen takana olevat kierteet tiiviisti, jotta laudat kiertyisivät tarpeeksi jyrkästi viriön syntymistä varten.
Latokaski

| Latokaski> Ladusved |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Latokaski korostettuna.  Espoon kaupunginosat
Kaupunki:  Espoo
Suuralue:  Suur-Espoonlahti
Kaupunginosa nro:  46
Pinta-ala:  4,9 km² 
Väkiluku:  4 927 (31.12.2023)
Väestötiheys:  1460,6 as./km²
Osa-alueet:  Kantokaski, Kukkumäki, Lehtikaski, Malminmäki, Nauriskaski, Ohrakaski, Pellavakaski, Ruiskaski
Postinumero(t):  02340
Lähialueet:  Henttaa, Kaupunginkallio, Kuurinniitty, Nöykkiö, Espoonlahti, Soukka, Olari, Saunalahti, Vanttila
Latokaski (ruots. Ladusved) on Espoon kaupunginosa. Se sijaitsee Suomenojalta Espoon keskukseen kulkevan Finnoontien länsipuolella ja itä-länsisuuntaisen Espoon keskuspuiston eteläpuolella. Latokaski kuuluu Espoonlahden suuralueeseen. Espoonlahtea lähempänä on kuitenkin Espoon keskus, johon on matkaa muutamia kilometrejä. Latokaskessa sijaitsee Espoon radio- ja televisioasema, johon yleisradiolupaehdoissa viitataan Espoona ja koordinaattipaikkana, mutta jossain markkinointiviestinnässä Helsinkinä.
Latokasken historian merkittävä tekijä on Bolarskogin kartano, jonka historia tunnetaan keskiajan ja uuden ajan taitteesta.
Nimi

Latokasken alueen ruotsinkielinen nimi Ladusved tunnetaan 1700-luvun puolivälistä lähtien. Nimi muodostuu latoa ja kaskea merkitsevistä sanoista, joten sille muodostettu suomenkielinen vastine on tarkka käännös. Nimi viittaa alueen historiaa kaskimaana. Murteessa nimi oli Lädusved, joka äännettiin suunnilleen "ledusve". Kaava-alueen nimeksi nimi tuli vuonna 1970 ja nimi vahvistettiin kaupunginosannimeksi 1. maaliskuuta 1976.
Väestö > Väkiluvun kehitys

| Latokasken väestönkehitys 1975–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1975 | 1975 |    | 755 | 755 |
| 1980 | 1980 |    | 2 320 | 2 320 |
| 1985 | 1985 |    | 3 195 | 3 195 |
| 1990 | 1990 |    | 4 556 | 4 556 |
| 1995 | 1995 |    | 5 747 | 5 747 |
| 2000 | 2000 |    | 6 848 | 6 848 |
| 2005 | 2005 |    | 7 376 | 7 376 |
| 2010 | 2010 |    | 7 356 | 7 356 |
| 2015 | 2015 |    | 7 337 | 7 337 |
| 2020 | 2020 |    | 7 199 | 7 199 |
Lähde: Helsingin seudun avoimet tilastotietokannat.
Palvelut

Latokaski on pientaloaluetta omakoti- ja rivitaloineen. Alueen asukasluku on noin viisi tuhatta (2023). Alueen palveluita ovat ruokakaupat, ravintolat ja parturi-kampaamot.lähde? Latokaskessa on kaksi koulua, Nauriskasken ja Kantokasken ala-asteet, sekä useita päiväkoteja.lähde? Peruskoulun yläaste on runsaan kilometrin päässä Nöykkiössä ja lukiot Espoonlahdessa ja Espoon keskuksessa.lähde? Aluenimistö on kaskiviljelyaiheista.
Espoon radio- ja televisioasema sijaitsee Latokaskesta länteen Tillinmäessä Harmaakalliolla. Maston korkeus maanpinnasta on 326 metriä ja se on Suomen kolmanneksi korkein rakennelma Hollolan Tiirismaan ja Haapaveden radio-ja televisiomaston jälkeen.
Esihistorialliset löydökset

Lehtikasken leikkipuistoa vastapäätä Lehtikaskentien pohjoispuolella olevassa metsässä sijaitsee pronssi-rautakaudella rakennettu röykkiöhauta, ts. hiidenkiuas.
Alueen varallisuus

Latokasken postinumerolla 02340 laskettu mediaanitulo oli vuonna 2009 Suomen 22. korkein.
Virkistys

Latokasken alueella sijaitseva luonnonmuistomerkki on Latokasken mänty, joka sijaitsee Nöykkiönkadun pohjoispuolella kaupungin puistoalueella. Puu on rauhoitettu luonnonmuistomerkkinä vuonna 1984 erikoisen muotonsa ja näkyvän sijaintinsa perusteella.
Aiheesta muualla

Espoon radio- ja televisioasema kartalla Google Maps.
Latokaski-seura ry latokaski.fi.
Latokasken paikannimistö -tutkielma (koulutyö) Espoon kaupunkisuunnittelukeskuksen nimistöryhmä. Arkistoitu 27.9.2007. Viitattu 14.8.2006.
Viikon nimi 43/2004: Latokaski – Ladusved Espoon kaupunkisuunnittelukeskuksen nimistöryhmä. Arkistoitu 27.9.2007. Viitattu 14.8.2006.
| n k Espoo |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Helsingin seutukunta  Pääkaupunkiseutu 
| Pohjois-Espoo |  Bodom  Kalajärvi  Lahnus  Lakisto  Luukki  Niipperi  Perusmäki  Röylä  Vanhakartano  Velskola  |  |
| Suur-Espoonlahti |  Espoonlahti  Kaitaa  Latokaski  Nöykkiö  Saunalahti  Soukka  Suvisaaristo  |  |
| Suur-Kauklahti |  Espoonkartano  Kauklahti  Kurttila  Vanttila  |  |
| Suur-Leppävaara |  Karakallio  Kilo  Laaksolahti  Leppävaara  Lintuvaara  Lippajärvi  Sepänkylä  Viherlaakso  |  |
| Suur-Matinkylä |  Henttaa  Matinkylä  Olari  |  |
| Suur-Tapiola |  Haukilahti  Laajalahti  Mankkaa  Niittykumpu  Otaniemi  Pohjois-Tapiola  Tapiola  Westend  |  |
| Vanha-Espoo |  Espoon keskus  Gumböle  Högnäs  Järvenperä  Karhusuo  Karvasmäki  Kaupunginkallio  Kolmperä  Kuurinniitty  Muurala  Nupuri  Kunnarla  Nuuksio  Siikajärvi  Vanha-Nuuksio  Ämmässuo  |  |
Mellah

Katunäkymä Meknesin mellahista vuodelta 1919 peräisin olevassa postikortissa.
Mellah (arab. ملاح‎) on juutalaisten asuttama kortteli (tai ghetto) marokkolaisessa kaupungissa. Tavallisesti mellah oli muurein ympäröity, ja sinne johtava portti oli linnoitettu. Mellahit sijaitsivat yleensä kaupunkien kulmassa, ja niihin oli omat portit. Mellahien portit suljettiin yöksi. Näin juutalaiset ja muslimit pysyivät erillään toisistaan, ja juutalaiset saivat suojaa muslimien heihin kohdistamalta väkivallalta. Juutalaisilla ei ollut samoja vapauksia kuin muslimeilla ja esimerkiksi Fèsissä ja ympäristössä juutalaiset eivät saaneet ratsastaa mellahin ulkopuolella. Myös Marokon sisällä matkustamiseen tarvittiin lupa. Sana mellah tulee arabian kielen suolaa tarkoittavasta sanasta ملح. Yhden selityksen mukaan nimi pohjautuu siihen, että Fèsin kaupungin juutalaiset olisivat suolanneet sotilaiden muistoina tuomia vihollisten päitä.
Näkymä Casablancan mellahiin 1900-luvun alun postikortissa.
Historia

Ensimmäiselle vuosisadalle tultaessa juutalaisten berberien yhteisöt olivat jo vakiintuneet. Juutalaisia toimi muun muassa maanviljelijöinä, lasinpuhaltajina, värjääjinä, metallityöläisinä ja kirjansitojina. Merenidien hallitsijasuku perusti vuonna 1438 ensimmäisen virallisen mellahin Fèsiin, jossa juutalaiset suljettiin kaupankäynnin ulkopuolelle. Muslimirikolliset surmasivat vuonna 1465 suurimman osan Fèsin juutalaisväestöstä.
Saadien hallitsijasuvun tultua valtaan 1500-luvun alussa, juutalaiset saivat huomattavan aseman tärkeiden marokkolaistuotteiden, sokerin ja suolan, kaupankäynnissä. Saadien kaudella Euroopan juutalaisyhteisöjä esimerkiksi pakkokäännytettiin ja teloitettiin. Saadit sen sijaan olivat verrattain suvaitsevaisia ja antoivat juutalaisille jonkinlaista suojelua. Juutalaiset ”maksoivat” saamastaan suojelusta maksamalla veroja käymästään kaupasta. Useita Marokon juutalaisia nousi hallitsijasuvun kuninkaallisiksi neuvonantajiksi. Heidän merkityksestään kertoo esimerkiksi se, että Marrakechissa sijaitsevassa Saadidynastian hautamausoleumissa uskotut juutalaisneuvonantajat on haudattu lähemmäs sulttaaneja kuin kuninkaalliset vaimot. Marrakechin mellah perustettiin 1500-luvun puolivälissä kuninkaanlinnan viereen, ja se täyttyi hetkellisesti Euroopasta saapuneista juutalaisista. Samoin kävi Fèsin mellahissa. Meknesin mellah perustettiin vuonna 1682. Varhain 1800-luvulla juutalaiset pakotettiin asumaan mellahissa, mikä johti monien uusien perustamiseen. Tunnettuja mellahia sijaitsee edellä mainittujen lisäksi myös Demnatessa, Essaouirassa, Rabatissa, Safissa, Tamnougaltissa ja Zagorassa. Kaupankäynnin lisäksi mellahien asukkaat olivat tunnettuja taidokkaista käsitöistään. Marokon juutalaiset alkoivat muuttaa suurin joukoin 1900-luvun puolivälissä Israeliin, minkä vuoksi mellahit hylättiin ja niistä muodostui muslimien asuinalueita.
Essaouiran mellahia nykyasussa.
Pekka Mellavuo

Petter "Pekka" Mellavuo (alk. Menschakoff, 27. tammikuuta 1913 Suojärvi – 27. tammikuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen painija.
Mellavuo edusti Suomea Lontoon 1948 olympialaisten vapaapainikilpailuissa. Hänet oli alun perin valittu raskaaseen sarjaan, mutta Veikko Peräkorven loukkaannuttua hän paini raskaassa keskisarjassa (alle 87 kg) pääsemättä palkintosijoille. Painin johtoryhmä käski hänen laihduttaa alempaan sarjaan päädyttyään siihen tulokseen, että hän oli tarpeeksi hyvässä kunnossa selviytyäkseen noinkin suuresta painonpudotuksesta.  Se olisikin voinut onnistua ellei arpaonni olisi osunut tämän sarjan ehdottomaan voittajaan, joka ei hävinnyt yhtään ottelua.
Seuratasolla Mellavuo edusti Suojärven Urheilijoita ja Viipurin Voimailijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden vapaapainissa neljä ja kreikkalais-roomalaisessa painissa kolme kertaa. SM-mitaleja hänellä oli yhteensä 15.
Saavutuksia

Olympiaedustaja Lontoossa 1948 (raskas keskisarja)
Suomen mestari vapaapainissa 1939 (raskas keskisarja) sekä 1940, 1943 ja 1947 (raskas sarja)
Suomen mestari kreikkalais-roomalaisessa painissa 1945, 1946 ja 1947, 1948, 1951 (raskas sarja)
Muistokisat 1940
Kenttäarmeijan mestaruus 1943
Puolustusvoimien mestaruus 1943
Suurkisojen hopea 1947
Menabe

| Menabe > noin 1685–1850 |
| --- | --- |
Valtiomuoto:  monarkia
Edeltäjä:  heimoalueita
Seuraaja:  Merina
Menabe oli kuningaskunta Madagaskarin länsirannikolla 1600-luvun loppupuolelta 1800-luvun puoliväliin.
Sakalavat asettuivat 1600-luvulla asumaan Mangoky- ja Manambalojokien välisen alueelle kuningas Andriandahifotsyn johdolla. Vuosien 1660–1685 tienoilla hallinnut Andriandahifotsy alisti sakalavasoturiensa avulla alueella asuneet vazimbat, vezot ja antanandrot ja pakotti myös sisämaan kuningaskunnat maksamaan hänelle veroa. Uusi kuningaskunta sai nimen Menabe. Sitä ennen alue tunnettiin nimellä Ansakuabe. Andriandahifotsyn kuoltua hänen kaksi poikaansa taistelivat vallasta. Voitolle jäi Tsimanongarivo, kun taas Tsimanatona siirtyi pohjoisemmaksi, jossa hän valloitti itselleen alueen, jonne syntyi Boinan kuningaskunta.
Orjakaupalla rikastunut Menabe hajosi 1700-luvulla sisäisiin ristiriitoihin, mutta yhdistyi uudelleen vuosisadan lopussa. Naapurivaltakunta Merina valloitti Menaben 1800-luvun puolivälissä.
Melnsils

Melnsils Latvian kartalla
Vesitorni Melnsilsissä
Melnsils (liiviksi Mustānum) on kylä Latvian Liivinrannan kulttuurihistorian suojelualueella. Se on Liivinrannan kylistä kaikkein itäisin. Kylä oli alun perin liiviläisten asuttama, mutta se latvialaistui jo varhain 1900-luvun alussa. Kylässä on edelleen pysyvää asutusta ja siellä toimii muun muassa posti, kauppa ja kahvila. Kylästä on myös hyvät yhteydet Riikaan.
Melnsils sijaitsee Riianlahden rannalla nykyisessä Rojan kunnassa (Rojas novads, 2009 kuntajako). Melnsils on Kolkasta kuntakeskus Rojaan johtavan P131 maantien varrella, etäisyys Rojaan on 33 kilometriä.
Aiheesta muualla

Ziemelkurzeme.lv - Melnsils[vanhentunut linkki]
Ūžkilā (Jaunciems)
Kūolka (Kolka)
Kūoštrõg (Košrags)
Īra (Lielirbe)
Lūžkilā (Lūžņa)
Irē (Mazirbe)
Mustānum (Melnsils)
Pizā (Miķeļtornis)
Pitrõg (Pitrags)
Sǟnag (Saunags)
Sīkrõg (Sīkrags)
Vaid (Vaide)
Fernão Mendes Pinto

Fernão Mendes Pinton muotokuva
Fernão Mendes Pinto (1509 – 8. heinäkuuta 1583) oli portugalilainen tutkimusmatkailija, jonka edesottamukset tunnetaan muistelmateoksesta Peregrinação. Pinton kuitenkin tiedetään harjoittaneen plagiointia eikä kaikista hänen kertomuksistaan ole todisteita. Matkojensa aikana Pinto vieraili muun muassa Etiopiassa, Kiinassa, Intiassa ja Japanissa.
Teoksessaan hän väitti hänen ryhmänsä olleen ensimmäiset Japanissa vierailleet eurooppalaiset, ja hän väitti myös esitelleensä tuliaseet japanilaisille. Hän oleili Ōtomo-klaanin vieraana muutaman kuukauden, ja kertoi sinä aikana muun muassa parantaneensa Ōtomo Yoshishigen, joka oli vahingoittanut itsensä eurooppalaisilta varastamallaan arkebuusilla.
Meloksikaami

| --- | --- |

Meloksikaami
Systemaattinen (IUPAC) nimi
4-hydroksi-2-metyyli-N-(5-metyyli-2-tiatsolyyli)-2H-1,2-bentsotiatsiini-3-karboksamide-1,1-dioksidi
Tunnisteet
CAS-numero: 71125-38-7
ATC-koodi: M01AC06
PubChem CID: 5281106
DrugBank: APRD00529
Kemialliset tiedot
Kaava: C14H13N3O4S2 
Moolimassa: 351,40 g/mol
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 76 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 89 %
Proteiinisitoutuminen: 99,4 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 15–20 tuntia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  C(US) 
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Meloksikaami on tulehdusta ja kipua lievittävä tulehduskipulääke. Meloksikaami kuuluu oksikaameihin kuten piroksikaamikin. Oksikaameille on ominaista pitkä puoliintumisaika ja hidas imeytyminen. Tästä seuraa että ne eivät sovellu niinkään akuutin kivun hoitoon. Pidempiaikaiseen säännölliseen käyttöön taas paremmin koska pitkä puoliintumisaika mahdollistaa annostelun kerran päivässä. Toisaalta erään tutkimuksen mukaan sekä suun kautta otettuna ja intramuskulaarisesti annosteltuna meloksikaami alkaa lievittää kipua 30–60 minuutin kuluttua annoksen ottamisesta. Meloksikaamista on oraalisia ja injektiovalmisteita.