Tiwanaku
Tiwanakun romahdus

Tiwanaku luhistui noin 1050, ehkä hieman aiemmin tai myöhemmin.  Samaan aikaan pohjoisempi Wari katosi. Suuret keskukset hävisivät. Pienten keskusten määrä kasvoi. Rio Catarin asutus hajaantui aiemmin asumattomalle pampalle pikku kyliin 1150 mennessä. Tiwanakun keramiikka katosi ja monumenttien rakennus loppui. Sauvajumala ja kotkanpää katosivat keramiikan aiheista.
Aiemmin monet arkeologit väittivät vieraiden kansojen, ehkä aimaroiden, saapuneen puquinojen alueelle ja ryöstäneen Tiwanakun. Uusien tutkimusten mukaan uusia ihmisiä saapui etelästä vasta yli 150 vuotta Tiwanakun häviämisen jälkeen. Aimarat lienevät asuneet Tiwanakun aikoihin alueella rinnan puquinojen kanssa: puquinat olivat viljelijöitä, aimarat myös laamanhoitajia.
Joidenkin arkeologien mielestä suuri kuivuus selittää parhaiten Tiwanakun tuhon.
Kuivuus olisi tuhonnut kohotetut vedellä kastellut pellot, ns. suka kollu-viljelykset, kun veden pinta laski 10 m noin 1000 jaa.
Tiwanakun romahduksen aikaan tapahtui pari suurta muutosta. Toisaalta keskiajan lämpökausi alkoi. Tämä kuivatti Altiplanoa, kun  kosteutta kulki enemmän kulki tuulten mukana päiväntasaajalta pohjoiseen. Mutta toisaalta keskiajan lämpökauden alussa oli niin ikään ilmastoa kuivattanut Oortin auringonpilkkuminimi noin 1010-1040 jaa. Tällöin maailmassa ilmasto viileni ja kuivui laajoilla alueilla noin 1000-1100 jaa.
Jäätiköllä kuivui noin 1010-1040 jaa. Noin 1040–1450 oli Quelccayan jäätiköllä hyvin kuivaa. Järvenpohjan kairausnäytteessä näkyy vuonna 1100 eloperäisten kerrostumien loppu. Järvi kutistui vuosina 1030–1280.  Järven pinta laski 12-17 metriä. Tämä tapahtui noin 1050-1200. Nämä kaikki ovat merkkejä suuresta kuivuudesta. Kuivuus hävitti pohjaveden, eikä peltojen kasteluun käytetyistä lähteistä tullut enää vettä. Pellot tuhoutuivat ja ihmisille tuli nälkä. Tämä olisi saattanut ajaa kansan kapinaan pappiseliittiä vastaan.
Tiwanakusta on löydetty merkkejä äkkituhosta. Monoliitit kaatuivat ja rikkoutuivat. Joku tai jokin rikkoi melkein kaikki julkiset rakennelmat. Tiwanaku V-kauden lopussa Putuni-kolmpleksin saviruukut särkyivät ja paikka paloi. Samoin  Moqoceguan ja Isla del Solin siirtokunnat paloivat. Lukurmatan upotetun aukion reunuskiviä alettiin käyttää tavallisten rakennusten tekoon. Pohjois-Chilen ja Etelä-Perun Tiwanaku-hautoja ryöstettiin. Arkeologien tutkimusten mukaan ihmisiä siirtyi keskuksesta pieniin kyliin. Keramiikka säilyi samana vielä vuoden 1100 jälkeen.
Tiwanakun seudulle levittäytyi uusi hautaustapa, kiviset chullpa-tornihaudat luultavasti etelästä noin 150–200 vuotta Tiwanakun luhistumisen jälkeen noin 1150–1300. Keramiikka vaihtui noin 1200. Samalla ilmestyi linnoitettuja asuinpaikkoja. Ei osata sanoa, liittyykö tämä suoraan Tiwanakun tuhoon. Chullpien tulo viittaa joka tapauksessa vanhan vallan romahtamiseen. Joidenkin mielestä chullpat levisivät alueella uskonnollisena vaikutteena, ei vieraan kansan vaelluksen kautta. Tiwanakun luhistuttua alueella oli kilpailevia pieniä aimaroiden kuningaskuntia.
Usein on esitetty ajatus, että Tiwanaku olisi ollut maata viljelevien puquina-intiaanien kulttuuri, jonka paimentolaisten, laamaa hoitavien aimaroiden kulttuuri tuhosi. Tiwanakun rakentajiksi on myös veikattu järven saarilla elävän uru-heimon esi-isiä. Uudemmat tutkimukset viittaavat siihen, että puquinat ja aimarat olisivat asuneet alueella pitkään, ja Titicacajärveä ympäröivä Altiplano olisi ollut näin ollen pitkään monikansainen.
Geenitutkimusten mukaan Tiwanakun geenit muistuttavat nykyisen Etelä-Perun ja Pohjois-Bolivian alkuperäiskansojan geenejä, joita ovat aimarat ja ketshuat. Äitilinjan haplotyyppi B2 oli yleinen Tiwanakun väestössä. Se on yleinen seudulla nykyäänkin. Mikään ei viita suuriin muuttoaaltoihin kun Tiwanaku romahti