stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aša

| Aša Аша |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Tšeljabinskin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella.
 Aša
 Koordinaatit: 55°00′N, 57°16′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Tšeljabinskin alue
Piiri:  Aša
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  52,4 km²
Korkeus:  140 m
Väkiluku (2009):  31 500
 – Väestötiheys:  601 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 www.asha-gp.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aša (ven. Аша́) on kaupunki Tšeljabinskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Baškortostanin rajaa 377 kilometriä Tšeljabinskista länteen. Kaupunki on Ašan piirin keskus. Sen kautta kulkee Ufan ja Tšeljabinskin välinen rautatie. Asukkaita on 31 500 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1898 perustetusta rautasulattamosta. Vuonna 1933 siitä tuli kaupunki. Suurin tuotantolaitos on Ašan metallitehdas.
Aiheesta muualla

Ašan piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Tšeljabinskin alueen kaupungit
Michael E. Krauss

| Michael E>  Krauss |
| --- | --- |
 Michael E. Krauss
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. elokuuta 1934 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat
Kuollut: 11. elokuuta 2019 (84 vuotta) Needham, Massachusetts, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Instituutti:  Alaska Native Language Center University of Alaska, Fairbanks
Tutkimusalue:  kielitiede
Tunnetut työt:  Alaska Native Languages, Past, Present and Future 1980 In Honor of Eyak. The Art of Anna Nelson Harry. (1982), The world's languages in crisis (1991)
Michael E. Krauss (15. elokuuta 1934 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat – 11. elokuuta 2019 Needham, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kielitieteilijä, joka perusti Alaska Native Language Centerin vuonna 1972. Tutkimuskeskuksen arkisto on nimetty hänen mukaansa.
Krauss tunnettiin erityisesti Athabasca-kielten ja eyakin kielen spesialistina. Viime mainittu kieli kuoli vuoden 2008 tammikuussa. Krauss tutki myös kaikkia muita Alaskan 20 kieltä; näistä 18 kuuluu athabaska-eyak-tlingit -kieliin ja eskimo-aleuttilaiset kieliin.
Koko uransa ajan, ja erityisesti vuodesta 1991 lähtien, jolloin hän esitelmöi Yhdysvaltain kielitieteellisessä seurassa, Krauss nosti esiin uhanalaisten kielten tilannetta. Tuosta lähtien hän pyrki rohkaisemaan uhanalaisten kielten dokumentaatiota ja revitalisaatiota ei vain Alaskassa vaan myös maailmanlaajuisesti.
Krauss liittyi University of Alaska Fairbanksin opettajakuntaan vuonna 1960 ja toimi Alaska Native Language Centerin johtajana sen perustamisesta vuonna 1972 aina eläkkeelle jäämiseensä asti eli kesäkuuhun 2000 saakka. Eläkkeelläkin hän toimi aktiivisesti Alaskan alkuperäiskielten dokumentaatiossa ja pyrki lisäämään maailmanlaajuisesti tietoisuutta maailman monien uhanalaisten kielten ahdingosta.
Koulutus

Krauss suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon Chicagon yliopistossa vuonna 1953 ja Master of Arts -tutkinnon Columbian yliopistossa. Hän jatkoi opintojaan Pariisin yliopistossa, missä hän suoritti Certificat d'Etudes supérieures -tutkinnon. Tohtorin tutkinnon hän suoritti Harvardin yliopistossa vuonna 1959, missä hänen oppiaineensa olivat kielitiede ja kelttiläiset kielet. Hänen väitöskirjansa otsikko oli "Studies in Irish Gaelic Phonology & Orthography."
Varhainen kenttätyö

Krauss suoritti kenttätutkimuksia iirin kielen suhteen Länsi-Irlannissa vuosina 1956–1958 sekä fäärin kielen suhteen Färsaarilla vuosina 1958–1960).
Athabaska-kielten tutkimukset

Väitöksensä jälkeen Krauss saapui vuonna 1960 tarkoituksenaan opettaa ranskaa Alaskan yliopistossa. Hän oli kuitenkin jo saanut tietää Alaskan alkuperäiskielten ahdingosta ennen saapumistaan. Matkalla Alaskaan hän kävi tapaamassa Harry Hoijeria, joka oli aikansa johtava Athabasca-kielten tutkija. Saavuttuaan Alaskaan Krauss alkoi välittömästi dokumentoida osavaltion alkuperäiskieliä, aloittaen alemmasta tananasta, jota puhutaan Fairbanksin ympäristössä. Tämä oli Alaskan kielitieteen kannalta suotuisa valinta, sillä alempi tanana osoittaa, että Proto-Athabaskan *ts-sarja oli jakautunut kahtia, mikä ei näkynyt Hoijerin aineistossa. Vaikka Krauss tiedottikin tästä välittömästi Hoijeirille, tämä ei lisännyt tietoa siitä suureen athabaska-kielten monografiaansa, joka ilmestyi vuonna 1963. Kraussin Mintossa keräämä aineisto ilmestyi International Journal of American Linguistics -lehdessä vuoden 1960 aikana, mutta tämä tapahtui jonkin aikaa, ennen kuin eräs toinen athabaskalaisen kantakielen affrikaattasarja tuli laajemmin tunnetuksi.
Eyakin kielen tutkimukset

Kraussin suurin kontribuutio kielitieteen alalla koski eyakin kieltä, jonka parissa hän alkoi työskennellä vuonna 1961. Eyak oli jo tuohon aikaan Alaskan kielistä kaikkein uhanalaisin, Kraussin mukaan sillä “oli jäljellä 6 ½ puhujaa”, ja Kraussin työssä oli kysymys pelastavasta tutkimuksesta. Vaikka eyakia koskevaa aineistoa oli ollut aiemminkin olemassa, sitä eivät aiemmat tutkijat, kuten Edward Sapir olleet huomioineet. Eyak kuitenkin osoittautui ratkaisevaksi puuttuvaksi renkaaksi historiallisen kielitieteen kannalta, sillä se oli yhtä kaukana lähimmästä naapurikielestä, ahtnasta ja kauimpana olevasta sukulaiskielestään navajon kielestä. Eyakin kielen myötä oli mahdollista laatia teoria athabaska-eyak-tlingit -kielikunnasta, kun sen sijaan fonologiset todisteet haidan kuulumisesta tähän kielikuntaan loistivat poissaolollaan. Lisäksi eyakissa näkyvissä olevat vokaalimuutokset inspiroivat Kraussin mielessä athabaska-kielten toonien syntymisen, joka tapahtui siten, että vokaali katoaa ja jättää jälkeensä toonin.
Uhanalaiset kielet

Michael Kraussin vuoden 1991 tammikuussa Amerikan kielitieteellisessä seurassa pitämä esitelmää pidetään usein käännekohtana, jonka myös kielten dokumentaatiotyöstä tuli entistä tärkeämpi osa kielitiedettä, ja sen inspiroimana on maailmassa tehty paljon työtä kielellisen diversitetin tutkimiseksi. Kraussin esitelmän otsikkona oli “Maailman kielet kriisissä, ja siinä hän esitti seuraavan kuuluisan varoituksen:
»Meidän on ilmiselvästi mietittävä uudelleen prioriteettejamme, jollemme halua, että kielitieteestä tule historian myötä tiede, joka mitään tekemättä katseli, kun 90% sen tutkimuskohteista katosi.»
Krauss esitti, että Yhdysvalloissa lapset oppivat puhumaan enää 20%:a sen alueella puhuttavista kielistä.
Valikoitu bibliografia > Monografiat

Krauss, Michael E. (n.d.). Na-Dene. College, AK: University of Alaska and M.I.T.
Krauss, Michael E. (1969). On the classification in the Athapascan, Eyak, and the Tlingit verb. Baltimore: Waverly Press, Indiana University.
Krauss, Michael E. (1970). Eyak dictionary. College, AK: University of Alaska.
Krauss, Michael E. (1970). Eyak texts. College, AK: University of Alaska and Massachusetts Institute of Technology.
Krauss, Michael E. (1970). Eskimo–Aleut. The Hague: Mouton.
Krauss, Michael E. (1974). Native peoples and language of Alaska. Fairbanks, AK: Alaska Native Language Center, Center for Northern Educational Research, University of Alaska.
Krauss, Michael E. (1980). Alaska native languages: Past, present, and future. Fairbanks, AK: Alaska Native Language Center.
Krauss, Michael E. (1980). On the history and use comparative Athapaskan linguistics. Fairbanks, AK: University of Alaska, Native Language Center.
Krauss, Michael E. (1985). Yupik Eskimo prosodic systems: Descriptive and comparative studies. Fairbanks, AK: Alaska Native Language Center.
Valikoitu bibliografia > Artikkeleita

Michael E. Krauss (1964): "The proto-Athapaskan–Eyak and the problem of Na-Dene, I: The phonology." International Journal of American Linguistics, vol. 30. no. 2, s. 118–131
Michael E. Krauss (1965): "The proto-Athapaskan–Eyak and the problem of Na-Dene, II: The morphology." International Journal of American Linguistics, vol. 31. no. 1, s. 18–28.
Michael E. Krauss (1968): "Noun classifiers in the Athapaskan, Eyak, Tlingit, and Haida verb."  International Journal of American Linguistics, vol. 34, no. 3, s. 194–203.
Krauss, Michael E. (1973). "Na-Dene." In T. A. Sebeok (Ed.), Linguistics in North America (pp. 903–978). The Hague: Mouton. (Reprinted as Krauss 1976).
Krauss, Michael E. (1975). "St. Lawrence Island Eskimo phonology and orthography". Linguistics 13 [=152] : 39-72.
Krauss, Michael E. (1976). "Na-Dene." In T. A. Sebeok (Ed.), Native languages of the America (pp. 283–358). New York: Plenum. (Reprint of Krauss 1973).
Krauss, Michael E. (1979). "Na-Dene and Eskimo." In L. Campbell & M. Mithun (Eds.), The languages of native America: Historical and comparative assessment. Austin: University of Texas Press.
Krauss, Michael E. (1986). "Edward Sapir and Athabaskan linguistics." In W. Cowan, M. Foster, & K. Koerner (Eds.), New perspectives in language, culture, and personality (pp. 147–190). Amsterdam: Benjamins.
Krauss, Michael E. (1992). "The World's Languages in Crisis." Language 68 (1), 4–10.
Krauss, Michael E. (2005). "Athabaskan Tone." In: Keren Rice and Sharon Hargus, eds, Athabaskan Prosody, ed. by Keren Rice & Sharon Hargus. Amsterdam: John Benjamins.  ISBN 90-272-4783-8
Valikoitu bibliografia > Kollaboraatioita

Badten, Adelinda W.; Krauss, Michael E.; & Rubtsova, Ekaterina S. (1971). Ungazighmiit ungipaghaatangit. College: University of Alaska.
Friedrich, Paul; & Krauss, Michael E. (1969). On the meaning of the Tarascan suffixes of space. Baltimore, Waverly Press.
Gudgel-Holmes, Dianne; Joseph, Abbie; Jones, Eliza; Kari, James M.; & Krauss, Michael E. (1991). Native place names of the Kantishna drainage. Anchorage, AK: U.S. Department of the Interior, National Park Service, Alaska Regional Office.
Harry, Anna N.; & Krauss, Michael E. (1982). In honor of Eyak: The art of Anna Nelson Harry. Fairbanks, AK: Alaska Native Language Center, University of Alaska.
Krauss, Michael E.; & Leer, Jeff. (1981). Athabaskan, Eyak, and Tlingit sonorants. Alaska Native Language Center research papers (No. 5). Fairbanks, AK: University of Alaska, Alaska Native Language Center.
Krauss, Michael E.; & McGary, Mary J. (1980). Alaska native languages: A bibliographical catalogue. Fairbanks, AK: Alaska Native Language Center.
Valikoitu bibliografia > Yhteisartikkeli

Ken Hale, Michael Krauss, Lucille J. Watahomigie, Akira Y. Yamamoto, Colette Craig, LaVerne M. Jeanne (1992): "Endangered languages." Language, vol. 68, no. 1, s. 1–42.
Valikoitu bibliografia > Kartat

Krauss, Michael E. (1975). Native peoples and languages of Alaska. [Map]. Fairbanks, AK: Alaska Native Language Center, University of Alaska. 2nd edition 1982.
Krauss, Michael E. (1995). Inuit, Nunait, Nunangit, Yuget, Unangan Tanangin. [Map]. Fairbanks, AK: Alaska Native Language Center, University of Alaska Fairbanks.
Aiheesta muualla

Krauss, Michael E. (July 20, 2000). "Statement of Michael Krauss." In: Native American languages act amendments act of 2000: Hearing ... on S. 2688. Washington, DC: U. S. Government Printing Office (GPO). p. 29-33. Available as a PDF file via GPO
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  SNAC  IdRef
Energia Angolassa

Energia Angolassa käsittelee Angolan energian tuotantoon, jakeluun ja kulutukseen liittyviä asioita.
Angolalla on runsaat energiavarat muihin Afrikan maihin verrattuna. Öljyä ja maakaasua on Kongo-joen estuaarissa ja Cabindan eksklaavissa. Angola liittyi OPECiin vasta vuonna 2007. Maalla on myös Afrikan suurimpiin kuuluvat vesivoimavarat.
Energiankulutus asukasta kohti vuonna 2022 oli 9,6 miljoonaa BTU:ta, maailman 195 valtion joukoossa 151. suurinta.
Öljy

Angola tuottaa päivässä 1,18 miljoonaa barrelia raakaöljyä, ja kuluttaa jalostettua öljyä noin 127 000 barrelia päivässä. Sen tunnetut öljyvarat ovat 7,8 miljardia barrelia.
Vesivoima

Tärkeimmät voimalaitokset ovat Cuanza-, Kunene-, Catumbela- ja  Dande-jokien patorakennelmissa.
Sähkö

Angolalaisista alle 50% on sähköverkon parissa - kaupungeissa 75%, mutta maaseudulla alle 10%. Vuonna 2022 sähköstä tuotettiin fossiilisilla 25% ja vesivoimalla 75%.
Asama-luokka

| Asama / 浅間型装甲巡洋艦 |
| --- | --- |
 Piirros luokan aluksesta.

Tekniset tiedot
Uppouma:  9 856 t
Pituus:  124,36 m
Leveys:  20,43 m
Syväys:  7,43 m
Koneteho:  18 000 ihp
Nopeus:  21,5 solmua
Miehistöä:  726
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 8″ tykkiä 14 × 6″ tykkiä 12 × QF 12 naulan 12 cwt -laivatykkiä 7 × 2,5 naulan tykkiä 5 × 14″ torpedoputkea
Asama-luokka (jap. 浅間型装甲巡洋艦) oli keisarillisen Japanin laivaston kahden Amstrong Whitworthin 1800-luvun lopulla valmistaman aluksen muodostama panssariristeilijäluokka. Kumpikin aluksista romutettiin vuonna 1947.
Alukset

Luokan alukset tilattiin osana vuoden 1896 toista laivaston laajennusohjelmaa, ja ne oli suunnitellut Philip Watts. Luokka oli parannettu versio Chilen laivastolle toimitetusta O’Higginsistä. Aluksen suojaa oli parannettu ja aseistusta vahvennettu ja sen sijoitusta parannettu.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Asama | Armstrong Whitworth, Elswick | 1. marraskuuta 1896 | 22. maaliskuuta 1898 | 18. maaliskuuta 1899 | romutettu 1947 |
| Tokiwa | Armstrong Whitworth, Elswick | 6. tammikuuta 1897 | 6. heinäkuuta 1898 | 18. toukokuuta 1899 | romutettu 1947 |
Maridalenin kirkko

| Marialenin kirkko Maridalen kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1888
Suunnittelija:  H. Bødtker
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  135
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Maridalenin kirkko (norj. Maridalen kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1888.
Kirkossa on kuvattu NRK:n huumorisarja Presten.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maridalenin kirkko Wikimedia Commonsissa
Nordbergin kirkko (Oslo)

| Nordbergin kirkko Nordberg kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1962
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  620
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Nordbergin kirkko (norj. Nordberg kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko vuodelta 1962.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nordbergin kirkko (Oslo) Wikimedia Commonsissa
Arushan rauhansopimus

Arushan rauhansopimus oli Ruandan presidentin Juvénal Habyarimanan ja Ruandan isänmaallisen rintaman elokuussa 1993 allekirjoittama sopimus. Sopimus saatiin aikaan neljätoista kuukautta kestäneiden neuvottelujen päätteeksi, joissa välittäjä toimi Tansanian hallitus ja Afrikan yhtenäisyysjärjestö. Sopimuksen tarkoituksena oli päättää Ruandan kolme vuotta jatkunut sisällissota, jossa oli kuollut arviolta 10 000 ihmistä. Sopimuksen tarkoituksena oli myös päättää maata hallinneiden hutujen ylivalta, mahdollistaa tuhansien tutsipakolaisten paluu maahan ja luoda maahan uusi demokraattinen hallitus.
Rauhanneuvottelut

Rauhanneuvottelut Arushassa alkoivat kesäkuussa 1992 ja aluksi niiden tarkoituksena oli luoda maahan kestävä tulitauko luottamuksen rakentamiseksi. Tulitaukosopimuksen mukaisesti sodan osapuolille jäi hallinnoitavaksi ne alueet, joita ne miehittivät sopimuksen solmimishetkellä. RPF:n hallintaan jäi kapea kaistale maan pohjoisosassa. Osapuolien väliin luotiin demilitarisoitu vyöhyke, jota turvasivat malilaiset, nigerialaiset, senegalilaiset ja zimbabwelaiset joukot.
Neuvottelujen toinen kierros alkoi elokuussa 1992. Sen tuloksena osapuolet allekirjoittivat pöytäkirjan laillisuuden noudattamisesta, joka perustui kansalliseen yhtenäisyyteen, demokratiaan ja ihmisoikeuksien noudattamiseen ja jonka tarkoituksena oli luoda pohja neuvotteluille varsinaisen väliaikaisen vallanjakoon perustuneen hallituksen muodostamiseksi.
Neuvottelut siirtymäkauden hallituksesta etenivät hitaasti syys-lokakuussa, kun presidentti Habyarimanan ja pääministeri Nsengiyaremyen edustaman hutuopposition välinen konflikti nousi esiin. Maltilliset hutupoliitikot syyttivät Habyarimanaa rauhanneuvottelujen hidastamisesta. Välittäjien aikaansaaman kompromissin mukaan Habyarimana tulisi säilyttämään presidentin virkansa siirtymäkautena, mutta suuri osa presidentin vallasta siirrettiin pääministerin johtamalle hallitukselle. Siirtymäkauden hallituksen tavoitteiksi asetettiin siirtyminen demokratiaan, kansallisen turvallisuuden vahvistaminen, pakolaisten paluun mahdollistaminen ja sodanjälkeisen jälleenrakennuksen aloittaminen.
Marraskuussa jatkuneiden neuvottelujen kiistakysymykseksi nousi Vallankumouksen puolustuskomitean (engl. Committee for the Defense of the Revolution, CDR), eli Habyarimanaa kannattaneiden äärihutujen, nouseminen siirtymäkauden hallitukseen. RPF vastusti CDR:n osallistumista, koska ei pitänyt sitä virallisena poliittisena puolueena. RPF:n näkökulma voitti, mutta CDR sanoutui samalla irti vallanjakosopimuksesta syyttäen sen antavan RPF:lle liian suuren vaikutusvallan. Myös Habyarimana kritisoi sopimusta samasta syystä. Habyarimanan näkemyksen tukemana CDR aloitti väkivaltakampanjan neuvottelun kannattaneiden joukossa. Tammikuussa 1993 hallituksen kuolemanpartiot hyökkäsivät tutseja ja maltillisia hutuja vastaan. RPF vastasi aloittamalla uudelleen sotilaallisen toiminnan.
Sopimuksen allekirjoittaminen

Tulitaukosopimuksen raukeaminen vaikeutti Tansanian pyrkimyksiä saada osapuolet uudelleen neuvottelupöytään. Lopulta osapuolet sitoutuivat saattamaan rauhanneuvottelut loppuun ja maalis-kesäkuussa käydyissä neuvotteluissa keskityttiin Ruandan uuden armeijan luomiseen integroimalla RPF:n ja hallituksen armeijat, pakolaisten paluukysymykseen ja vallan siirtämisen yksityiskohtiin. 24. kesäkuuta jäljellä olevista kysymyksistä oli päästy yksimielisyyteen, mutta hallituksen edustajat vaativat allekirjoittamisen siirtämistä myöhemmäksi, jotta sopimukseen perehtymiselle olisi jäänyt aikaa. Habyarimana pyrki viivästyttämään sopimuksen ratifioimista kritisoimalla armeijan komentovirkojen tasapuolista jakoa. Lisääntyneen sisäisen ja kansainvälisen painostuksen alla hänen oli kuitenkin suostuttava sopimuksen allekirjoittamiseen. Sopimus allekirjoitettiin 4. elokuuta 1993.
Sopimuksen vaikutukset

Sopimukseen kuului myös YK:n rauhanturvajoukon UNAMIR:in sijoittaminen Ruandaan kunnes olot olisivat normalisoituneet. Äärihutuaatetta kannattanut Kangura-lehti väitti UNAMIRin tehtävän olevan vain tutsien nostaminen valtaan, mutta muistutti samalla, että rauhanturvaajat olivat yleensä raukkamaisia ja tulisivat vain seuraamaan sivusta mahdollisten väkivaltaisuuksien puhjetessa.
6. huhtikuuta 1994 presidentti Habyarimanan lentokone oli laskeutumassa Kigalin lentokentälle hänen palatessaan Tansaniasta kokouksesta, johon oli osallistunut joukko naapurimaiden päämiehiä, kun tuntemattomasta paikasta ammuttu ranskalainen Milan-ohjus osui presidentin koneeseen. Seuranneessa räjähdyksessä kone tuhoutui täydellisesti ja kaikki matkustajat, joukossa myös Burundin uusi presidentti Cyprien Ntaryamira, kuolivat. Habyarimanan salamurhaajia ei varmuudella tiedetä, mutta yleisesti on arveltu, että kyseessä olisi ollut joukko presidentin henkivartiokaartin äärihutuja. Ruandan valtionradio syytti presidentin salamurhasta seuraavana aamuna RPF:ää ja UNAMIR-joukkoja.
Presidentin murhan jälkeisenä päivänä äärihutut likvidoivat nopeasti Arushan rauhansopimusta kannattaneet maltilliset hutupoliitikot, muun muassa pääministeri Agathe Uwilingiyimana ja aloittivat Ruandan kansanmurhan. RPF, jonka joukkoja oli sijoitettu Arushan rauhansopimuksen mukaisesti Kigalin lähellä olevaan sotilastukikohtaan, aloitti sotatoimet alle 24 tuntia Habyarimanan murhan jälkeen. Ruandan armeija vastasi RPF:n offensiiviin ja sisällissota alkoi uudelleen.
Ambroise Paré

| Ambroise Paré |
| --- | --- |
 Muotokuva Ambroise Parestä vuodelta 1561.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1510
Kuollut: 1590 (79–80 vuotta)
Kansalaisuus:  Ranska
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  lääketiede, kirurgia
Ambroise Pare (1510 – 1590) oli ranskalainen parturi ja sittemmin lääkäri. Hänen aikanaan parturit suorittivat myös verisuonten avaamista, paiseiden puhkaisemista ja murtuneiden jäsenten lastoittamista, sillä tuolloin noita tehtäviä pidettiin lääkäreille liian halpa-arvoisina. Vuonna 1536 Paré suoritti parturivälskärin opinnäytteet. Sittemmin hän työskenteli Italiassa taistelleiden ranskalaisjoukkojen kenttävälskärinä.
Paré käsitteli ajan tavan mukaan raajantyngät ja murtumat kuumennetulla öljyllä, kunnes kerran öljy oli lopussa. Sitten Paré huomasi, että ilman öljykäsittelyä jääneet potilaat olivatkin paremmassa kunnossa kuin öljyllä käsitellyt. Tämän takia Paré luopui öljykäsittelystä.
Toisaalta Paré myös kehitti toimenpiteen, jossa lapsen hampaiden puhjetessa viillettiin ikeniin lisätilaa hampaiden esteettömälle kasvulle. Hoito perustui tuon ajan virheelliseen uskomukseen siitä, että tuolloin paljon yleisemmät lasten kuolemat liittyisivät hampaiden epätäydelliseen puhkeamiseen. Tämä uskomus (ja Parén toimenpide) jatkuivat vuosisatojen ajan, kunnes lopulta 1900-luvun vaihteessa uskomuksen totuudenmukaisuutta alettiin laajemmin kyseenalaistamaan, ja kivuliaasta toimenpiteestä vähitellen luovuttiin.
Korkea-arvoisten upseereiden taitavan hoidon vuoksi Paré alkoi saada kuuluisuutta. Kuningas Henrik II otti Parén henkilääkärikseen. Vähitellen Paré onnistui saamaan akateemiset lääkärit uskomaan, ettei raajantynkiä ja murtumia ollut hyvä käsitellä kuumennetulla öljyllä. Paré myös suunnitteli instrumentin, jolla voitiin vetää tyngästä esiin katkennut verisuonen pää sitomista varten. Paréa syytettiin siitä, että hän oli kirjoittanut kirurgiasta ranskaksi eikä latinaksi. Häntä on kutsuttu ”kirurgian isäksi”.
Paré neuvoi, että kun jäsen oli pakko amputoida, oli viilto tehtävä niin, että tynkä voitiin peittää potilaan iholla. Hän kehitteli muun muassa leikkausvälineitä ja valmisteli monenlaisia proteeseja. Hänen kuoltuaan kirurgian kehitys pääosin lakkasi kahdeksisadaksi vuodeksi.
Arseenipentoksidi

| Arseenipentoksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1303-28-2
PubChem CID:  14771
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  As2O5
Moolimassa:  229,84 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoista jauhetta
Sulamispiste:  315 °C (hajoaa)
Tiheys:  4,32 g/cm3
Liukoisuus veteen:  65,8 g/100 ml (20 °C)
    
Arseenipentoksidi eli arseeni(V)oksidi (As2O5) on epäorgaaninen yhdiste ja yksi arseenin oksideista. Ainetta käytetään muiden arseeniyhdisteiden valmistukseen ja puunsuoja-aineena. Arseenipentoksidista käytetään myös nimiä diarseenipentoksidi, arseenihappoanhydridi ja arseenianhydridi.
Ominaisuudet

Arseenipentoksidi on rakenteeltaan monimutkainen polymeerinen yhdiste. Puolet arseeniatomeista ovat sitoutuneet happiatomeihin tetraedrisesti rakenteeksi, joka vastaa kaavaa AsO4, ja puolet muodostavat happiatomien kanssa oktaedrin, joka vastaa rakennetta AsO6. Nämä tetdraedriset ja oktaedriset rakenteet jakavat keskenään jonkin kulmiensa happiatomeista ja muodostavat polymeerisen rakenteen. Ulkonäöltään yhdiste on valkoista kiinteää jauhetta, joka on hygroskooppista eli sitoo ilman kosteutta.
Arseenipentoksidi hajoaa arseenitrioksidiksi ja hapeksi, kun sitä kuumennetaan 315 °C:n lämpötilaan. Typpi-ilmakehässä kuumennettaessa se pysyy kuitenkin stabiilina aina 740 °C:n lämpötilaan.
Arseenipentoksidi on vahva hapetin ja kykenee hapettamaan muun muassa suolahapon kloorikaasuksi ja pelkistyy helposti hiilen avulla metalliseksi arseeniksi. Yhdiste on hapan oksidi ja muodostaa veteen liuotettuna arseenihappoa.
Valmistus

Arseenipentoksidia saadaan hapettamalla arseenitrioksidia hapella paineen alaisena tai vaihtoehtoisesti typpihapolla, jolloin muodostuu arseenihappoa. Arseenihaposta saadaan arseenipentoksidia poistamalla siitä vettä 200 °C:n lämpötilassa tai fosforipentoksidin avulla.
Käyttö

Arseenipentoksidista valmistetaan muita arseeniyhdisteitä, joita käytetään rikkaruoho- ja hyönteismyrkkyinä, fungisideina ja väriaineina. Yleinen käyttökohde on arseenia, kuparia ja kromia sisältävät lahoamista estävät puunsuoja-aineet.