stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elovaara
Sukunimi

Ernst Vilhelm Elovaara (1879–1954), Himangan, Jokioisten ja Huittisten kirkkoherra
Irina Elovaara (s. 1951), neurologian professori
Jorma Elovaara (1946–2019), radiotoimittaja
Klaus Elovaara (s. 1947), kirjailija ja poliitikko
Kustaa Viljami Elovaara (1891–1961), Rengon kirkkoherra
Kustavi Elovaara (1867–1935), kansanedustaja (Maalaisliitto)
Matti Elovaara (s. 1939), kauppaneuvos, Tamron entinen toimitusjohtaja
Raili Elovaara (s. 1937), professori ja kirjallisuuden tutkija
Sami Elovaara (s. 1973), raskaansarjan nyrkkeilijä
Tiina Elovaara (s. 1986), perussuomalaisten kansanedustaja, Klaus Elovaaran tytär
Toivo Elovaara (1907–1978), säveltäjä
Tyyne Elovaara (o.s. Wideman, 1920–2014), maastohiihtäjä.
Paikka

Elovaara, harjualue Pyhäselällä.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Etelä-Afrikan Grand Prix 1983

|  Etelä-Afrikan Grand Prix 1983  |
| --- | --- |
 15 osakilpailu 15 osakilpailusta kaudella 1983. 
Päivämäärä:  15. lokakuuta 1983
Sijainti:  Kyalami
Ratatyyppi:  Moottorirata
Radan pituus:  4,104 km
Kilpailun pituus:  77 kierrosta, 316,008 km
Paalupaikka
Kuljettaja:   Patrick Tambay   (Ferrari)
Paaluaika:  1.06,554
Palkintokoroke
Voittaja:   Riccardo Patrese   (Brabham)
Toinen:   Andrea de Cesaris   (Alfa Romeo)
Kolmas:   Nelson Piquet   (Toleman)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Nelson Piquet   (Toleman)
Kierrosaika:  1.09,948 (kierroksella 6)
Etelä-Afrikan Grand Prix 1983 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 15. lokakuuta 1983 Kyalamin radalla. Kilpailun voitti Riccardo Patrese.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/Keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 6 |  Riccardo Patrese | Brabham-BMW | 77 | 1.33.25,708 | 3 | 9 |
| 2 | 22 |  Andrea de Cesaris | Alfa Romeo | 77 | + 9,319 | 9 | 6 |
| 3 | 5 |  Nelson Piquet | Brabham-BMW | 77 | + 21,969 | 2 | 4 |
| 4 | 35 |  Derek Warwick | Toleman-Hart | 76 | + 1 krs. | 13 | 3 |
| 5 | 1 |  Keke Rosberg | Williams-Honda | 76 | + 1 krs. | 6 | 2 |
| 6 | 16 |  Eddie Cheever | Renault | 76 | + 1 krs. | 14 | 1 |
| 7 | 4 |  Danny Sullivan | Tyrrell-Ford | 75 | + 2 krs. | 19 |   |
| 8 | 29 |  Marc Surer | Arrows-Ford | 75 | + 2 krs. | 22 |   |
| 9 | 30 |  Thierry Boutsen | Arrows-Ford | 74 | + 3 krs. | 20 |   |
| 10 | 25 |  Jean-Pierre Jarier | Ligier-Ford | 73 | + 4 krs. | 21 |   |
| 11 | 8 |  Niki Lauda | McLaren-TAG | 71 | Sähköt | 12 |   |
| 12 | 17 |  Kenny Acheson | RAM-Ford | 71 | + 6 krs. | 24 |   |
| NC | 12 |  Nigel Mansell | Lotus-Renault | 68 | Ei sijoitusta | 7 |   |
| NC | 26 |  Raul Boesel | Ligier-Ford | 66 | Ei sijoitusta | 23 |   |
| Kesk. | 3 |  Michele Alboreto | Tyrrell-Ford | 60 | Moottori | 18 |   |
| Kesk. | 27 |  Patrick Tambay | Ferrari | 56 | Turbo | 1 |   |
| Kesk. | 36 |  Bruno Giacomelli | Toleman-Hart | 56 | Turbo | 16 |   |
| Kesk. | 15 |  Alain Prost | Renault | 35 | Turbo | 5 |   |
| Kesk. | 31 |  Corrado Fabi | Osella-Alfa Romeo | 28 | Moottori | 25 |   |
| Kesk. | 11 |  Elio de Angelis | Lotus-Renault | 20 | Moottori | 11 |   |
| DSQ | 7 |  John Watson | McLaren-TAG | 18 | Hylättiin | 15 |   |
| Kesk. | 28 |  René Arnoux | Ferrari | 9 | Moottori | 4 |   |
| Kesk. | 23 |  Mauro Baldi | Alfa Romeo | 5 | Moottori | 17 |   |
| Kesk. | 9 |  Manfred Winkelhock | ATS-BMW | 1 | Moottori | 8 |   |
| Kesk. | 2 |  Jacques Laffite | Williams-Honda | 1 | Ulosajo | 10 |   |
| Kesk. | 32 |  Piercarlo Ghinzani | Osella-Alfa Romeo | 1 | Moottori | 26 |   |
Lähde:
Kilpailu lähetettiin Suomessa yllätyslähetyksenä YLE TV2:ssa. Syynä kilpailun lähettämiseen oli jännittävä maailmanmestaruustaistelun ratkaiseva tilanne ja Kyalamin kilpailu päättyi Nelson Piquetin mestaruusjuhliin.
Itäeuroopanpaimenkoira

| Itäeuroopanpaimenkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:  alun perin  Neuvostoliitto nykyisin  Venäjä
Määrä:  Suomessa rekisteröity 163
Rodun syntyaika:  1930-luku
Alkuperäinen käyttö:  armeijakoira
Nykyinen käyttö:  palvelus-, harrastus-, etsintä-, suojelu- ja vahtikoira
Elinikä:  10–12 vuotta
Muita nimityksiä:  vostotšnojevropeiskaja ovtšarka, VEO, East European Shepherd, ida-euroopa lambakoer, Byelorussian Owtcharka
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu SKL: ryhmä 1 Lammas- ja karjakoirat alaryhmä 1 Lammaskoirat #915
Ulkonäkö
Paino:  40–50 kg
Säkäkorkeus:  uros 66–76 cm narttu 62–72 cm
Väritys:  satuloitu, black & tan, musta, maksanruskea, sininen, hopea, valkoinen, agouti-harmaa tai punainen
Itäeuroopanpaimenkoira (ven. восточноевропейская овчарка, vostotšnojevropeiskaja ovtšarka – VEO) on alun perin neuvostoliittolainen koirarotu, jonka Suomen Kennelliitto tunnusti vuonna 2016.
Ulkonäkö

Itäeuroopanpaimenkoira on kookas koira. Se on tavallisesti saksanpaimenkoiraa suurempi, pitkäkuonoisempi, tiheäturkkisempi ja sillä on neliömäisempi ja lihaksikkaampi runko. Urosten ihanteellinen säkäkorkeus on 68–72 cm ja narttujen 65–69 cm. Koirasta saa vahvarakenteisen vaikutelman, jossa yhdistyvät fyysinen voima, nopeus ja kestävyys. Se on kohtalaisen pitkä, lähes suorakulmainen, silhuetiltaan virtaviivainen. Itäeuroopanpaimenkoiralla on hyvä pigmentti, ja sen peitinkarva on kovaa ja säältä suojaavaa. Pohjavilla on paksua ja päällyskarvaa lyhyempää. Itäeuroopanpaimenkoiran väritys voi olla musta punaruskein tai ruskein merkein, tai musta ja merkkien väri voi myös vaihdella vaalean beigestä vaaleanharmaaseen. Koira voi olla myös yksivärinen musta, harmaa tai harmaa tummin merkein. Jos koiralla on mantteli, se on musta.[lähde? ]
Luonne ja käyttäytyminen

Itäeuroopanpaimenkoira on hyvähermoinen, peloton ja itsevarma koira. Koira on omistajalleen erittäin uskollinen, se tuntee oman lauman ja omatoimisena koirana luottaa itseensä ja omaan arviointikykyynsä omistajan ollessa muualla. Itäeuroopanpaimenkoiralla on paljon alkukantaisia vaistoja ja kohtainen saalisvietti, mutta luonnostaan se ei jätä laumaa tai pihaa vartioimatta ohi juoksevan rusakon takia. Vieras ihminen voi saada vaikutelman, ettei koira edes huomaa hänen olemassaoloaan mutta omistajaa kohtaan voi miellyttämisen halu olla oikein motivoituna erittäin suuri. Koira on valpas ja aina valmiina toimintaan. Oman lauman ollessa läsnä koira on rento ja leikkisä. Itäeuroopanpaimenkoira ei ole taipuvainen provosoimattomaan aggressiivisuuteen, vaikka sillä onkin vahva puolustus- ja suojeluvietti. Muutenkin harkitsevuus ja keskittymiskyky heijastavat koiran luonteeseen oman leimansa. Yhdessä nämä ominaisuudet tekevät siitä erinomaisen työ-, vahti-, harrastus- tai pelastuskoiran.[lähde? ]
Luonne ja käyttäytyminen > Pennun kehitys

Pentu on motorisesti melkoisen taitava jo luovutusikäisenä. Rohkeana koirana se voi hypätä korkealtakin mutta, koska fyysisesti pentu on vielä rustoa ja nopeasti kasvavaa luuta, liiallista intoa kannattaa rajoittaa. Rodun kasvuvaihe on pitkä, lopullinen aikuistuminen ja fyysinen kehitys tapahtuvat yleensä vasta kolmevuotiaana. Itäeuroopanpaimenkoira kasvaa nopeasti ja siksi kasvuajan liikunnan ja ruokinnan kanssa täytyy olla tarkkana.[lähde? ]
Alkuperä

Tämän rodun juuret yltävät 1900-luvun alkupuolelle. Silloisen Venäjän keisarin Nikolai II toiveesta alettiin kehittää hyvähermoista ja säänkestävää palveluskoirarotua, joka olisi tarpeeksi rohkea ja vahva toimimaan myös sotakoirana armeijalle. Koiria käytettiin sodassa vetämään viestintäkaapeleita ja pelastamaan eloon jääneitä rintamalta.[lähde? ]
1920-luvulla saksanpaimenkoiria vietiin Valko-Venäjälle. Rodun järjestelmällinen jalostustyö aloitettiin vuonna 1924 risteyttämällä saksanpaimenkoiria ja Neuvostoliiton paikallisia koiria. Näin saatiin luotua jalostuspohjaksi useita jalostuslinjoja, joista suunnitelmallista jalostusta jatkettiin. Toinen maailmansota ja sodan jälkeinen rajojen avautuminen haittasi jalostustyötä. Hyviä koiria menetettiin rintamalla ja sodan jälkeen itäeuroopanpaimenkoiraan risteytettiin sekä rintamalta sotasaaliiksi saatuja että ostettuja saksanpaimenkoiria. Onneksi rodun uskolliset kasvattajat kuitenkin saivat pidetyksi osan alkuperäisestä jalostustyöstä puhtaana ja useista linjoista saatiin vakiinnutetuksi kanta, jonka pohjalta luotiin ensimmäinen rotumääritelmä vuonna 1955. Neuvostoliiton maatalousministeriön eläintieteellinen neuvosto tunnusti itäeuroopanpaimenkoiran omaksi rodukseen vuonna 1964.[lähde? ]
Rodusta tuli KGB:n suosima, ja perinteisesti Kremliä vartioineet yksilöt olivat väriltään mustia.
Rodulle sopiva omistaja ja ympäristö

Itäeuroopanpaimenkoira kestää pohjoiset sääolot. Koira soveltuu myös kaupunkielämään ja voi elää kerrostalossakin, kunhan sen liikunnan tarpeista huolehditaan. Ensisijaisesti itäeuroopanpaimenkoira on työkoirarotu, jonka olemuksesta ilmenee selvästi, että koira nauttii työskentelystä. Onpa työ sitten jäljestämistä, etsintää, alueen tai omaisuuden turvaamista, niin se suhtautuu tehtäväänsä antaumuksella ja järkevästi. Hyvähermoinen koira on siinä mielessä omistajalleen siunaus, että koira oppii arkiset asiat luonnostaan, eikä se säiky mitään arkielämän normaaleja tai yllättäviäkään asioita. Niinpä koulutuksessakin voidaan keskittyä olennaiseen. Helposti koulutettavana siitä saa uskollisen kaverin moneen harrastukseen tai työkoiran esimerkiksi pelastus-, etsintä- tai vartiointitehtäviin. Vaikka rotu onkin helposti oppiva ja työskentelyhaluinen, on se kuitenkin samalla ohjaajansa suhteen erittäin vaativa eikä siten välttämättä sovellu kaikille. Siksi sitä ei myöskään voi suositella ensimmäiseksi koiraksi. Itäeuroopanpaimenkoira on työkoirarotu, ja koska tämä aktiivinen ja toiminnanhaluinen rotu kasvaa suureksi, todella vahvaksi ja lisäksi voimakastahtoiseksi, se todennäköisesti aiheuttaa ongelmia kouluttamattomana tai pelkkänä kotikoirana. Mikäli harkitsee koirakseen itäeuroopanpaimenkoiraa, kannattaa olla tietoinen rodun luonnollisista taipumuksista ja koulutukseen on perehdyttävä huolellisesti. Itäeuroopanpaimenkoiran suojelu- ja vahtivietti, yhdistyneenä rohkeuteen ja luontaiseen epäluuloisuuteen vieraita kohtaan, ei saa tulla yllätyksenä rotua harkitsevalle. Oman lauman lapsien ja esimerkiksi kissojen kanssa itäeuroopanpaimenkoira on kärsivällinen, suojeleva ja varma koira. Vahtivietistä huolimatta itäeuroopanpaimenkoira ei ole provosoimattomasti aggressiivinen. Jos koirasta haluaa kouluttaa vieraiden ihmisten kanssa toimivan, esimerkiksi pelastuskoiran, on sosiaalistaminen vieraisiin ihmisiin tehtävä kunnolla, kuten muillakin vartioivilla roduilla. Aktiivisen harrastajan tai uskollista ja hyvää työkoiraa etsivän kannattaa tutustua rotuun tarkemmin.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rotumääritelmä[vanhentunut linkki]
DogBreedInfo
SuomenVEO ry - Rotuyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
VEORKF - FCI:n tunnustama rotua rekisteröivä venäläinen rekisteri
Black&tan.
Musta yksilö näyttelykehässä.
Keltainen mustin merkein.
Itäeuroopanpaimenkoira neuvostoliittolaisessa postimerkissä.
Edwin Blashfield

Edwin Blashfield
Viides Minnesotan rykmentti Corinthissa, noin vuodelta 1912, Minnesota State Capitol.
Edwin Howland Blashfield (5. joulukuuta 1848 – 12. lokakuuta 1936) oli yhdysvaltalainen taidemaalari, joka maalasi myös seinämaalauksia. Hänen tunnetuimpia maalauksiaan ovat Yhdysvaltain kongressin kirjaston seinämaalaukset.
Elämänvaiheita

Blashfieldin isä oli insinööri ja toivoi myös pojastaan insinööriä. Kipinän ryhtyä taiteilijaksi antoi äiti, joka oli muotokuvamaalari. Blashfield ryhtyi opiskelemaan taidetta Pennsylvanian taideakatemiassa suoritettuaan ensin insinööriopintoja isän toiveiden mukaan Massachusetts Institute of Technologyssa.
Kun Blashfield opiskeli Yhdysvalloissa, lähetti hänen äitinsä tämän töitä Ranskaan taiteilija Jean Léon Gérômelle, joka vakuuttui niistä. Vuonna 1867 Blashfield matkusti Ranskaan, mutta ei päässytkään taideakatemiaan. Sen sijaan hän opiskeli vuoteen 1870 taiteilija Léon Bonnat’n ateljeessa. Opintojen ohella hän solmi suhteita aikansa merkittäviin taiteilijoihin, kuten William-Adolphe Bouguereau, jolta sai merkittäviä vaikutteita.
Saksan–Ranskan sota päätti Blashfieldin opinnot. Hän ei halunnut jäädä piiritettyyn Pariisiin, vaan matkaili muun muassa Belgiassa ja oleskeli kahdeksan kuukautta Firenzessä. Kotimaahansa Blashfield palasi vuonna 1871.
Kolme seuraavaa vuotta Blashfield maalasi New Yorkissa muodikkaiden ja varakkaiden rouvien muotokuvia. Pariisiin hän palasi vuonna 1874 ja meni takaisin Bonnat’n ateljeeseen. Vuonna 1876 Blashfield meni tanssiaisiin, joissa tapasi yhdysvaltalaisen Evangeline Wilbourin. Varakkaan perheen tytär Wilbour oli kielitaitoinen ja monipuolisesti itseopiskellut feministi. Hänen vaikutuksestaan Blashfieldin taiteeseen tuli aiheeksi vahvoja ja itsenäisiä naisia. Pariskunta avioitui vuonna 1881, mikä takasi myös Blashfieldin toimeentulon. He muuttivat New Yorkiin alueelle, jossa asui paljon taiteilijoita.
Koska toimeentulo oli varmistettu, ryhtyi Blashfield vaimonsa toivomuksesta maalaamaan suuria ja kunnianhimoisia töitä. Hän jatkoi kuitenkin lehtikuvittajana. Vaimon isän omistamalla veneellä käytiin Egyptissä, missä tämä vietti aikaa tunnettujen egyptologien kanssa.
1880-luvulla Blashfieldistä tuli Yhdysvaltojen taiteen ylin seinämaalausauktoriteetti. Hän maalasi maalauksia muun muassa Chicagon maailmannäyttelyyn vuonna 1893. Maailmannäyttelyn teokset toivat hänelle lisää töitä, muun muassa Yhdysvaltain kongressin kirjaston maalaukset. Työt ovat isänmaallisia ja niissä on paljon vertauskuvallisuutta. Hänen Iowaan maalaamaansa seinämaalausta on viimeaikoina vaadittu poistettavaksi, sillä se ei ota mitenkään huomioon alueen alkuperäiskansoja.
Blashfield oli aktiivinen eri taiteilijajärjestöissä. Vuodet 1895–1896 hän oli maansa taiteilijajärjestön puheenjohtaja ja vuodet 1915–1916 maansa muotoilijoiden ja taiteilijoiden järjestön puheenjohtaja. Hän oli myös mukana New Yorkin taiteilijoiden järjestössä. Hänet palkittiin taiteilijoiden hyväksi tekemästään työstä kultamitalilla vuonna 1934, ja New Yorkin yliopisto nimitti hänet kunniatohtorikseen vuonna 1926.
Blashfield jäi leskeksi vuonna 1918. Hän solmi uuden avioliiton vuonna 1928 Grace Hallin kanssa.
Aiheesta muualla

http://useum.org/artist/Edwin-Blashfield
Jacques Plante

Jacques Plante junioriseuransa Citadelles de Québecin paidassa vuonna 1948
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | Montréal Canadiens | 1953  |
|  | Montréal Canadiens | 1956  |
|  | Montréal Canadiens | 1957  |
|  | Montréal Canadiens | 1958  |
|  | Montréal Canadiens | 1959  |
|  | Montréal Canadiens | 1960  |
Joseph Jacques Omer "Jake the Snake" Plante (17. tammikuuta 1929 Notre-Dame-du-Mont-Carmel, Québec, Kanada – 27. helmikuuta 1986 Sierre, Sveitsi) oli kanadanranskalainen jääkiekkomaalivahti.
Ura > Pelaajaura

Plante pelasi ammattilaisena NHL-seura Montreal Canadiensissa vuosina 1952–1963 ja voitti Stanley Cupin mestaruuden kuudesti. Plante palkittiin myös kauden parhaana maalivahtina kuusi kertaa, ja hänet valittiin kertaalleen myös arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Menestyksestä huolimatta Plante tuli huonosti toimeen päävalmentaja Toe Blaken kanssa, ja Blake ilmoitti vuonna 1963 oman jatkamisensa ehdoksi, että seura hankkiutuisi eroon Plantesta. Plante siirtyi New York Rangersiin, jossa hän pelasi kaksi kautta, kunnes lopetti pelaajauransa polvivamman myötä. Canadiensin junioriseuran valmentaja Scotty Bowman suostutteli Planten kuitenkin vielä yhteen näytösotteluun kiertueella ollutta Neuvostoliiton jääkiekkomaajoukkuetta vastaan. Neuvostoliitto oli ollut aiemmissa otteluissaan voittamaton, ja myös Kanadan maajoukkue oli hävinnyt sille jo kahdesti. Junior Canadiensin 36-vuotias Plante auttoi joukkuettaan voittamaan Neuvostoliiton maalein 2–1.
NHL:n laajentuessa vuonna 1967 uuden Oakland Seals -seuran valmentajaksi nimitetty Planten entinen joukkuetoveri Bert Olmstead suostutteli tämän avukseen joukkueen ensimmäisen harjoitusleirin ajaksi. Plante päätyi myös pelaamaan yhdessä harjoitusottelussa, mikä käynnisti huhut hänen paluustaan. Seuraavan kesän Intraleague Draft -varaustilaisuudessa laajennusjoukkue St. Louis Blues hankkikin 39-vuotiaan Planten pelaajaoikeudet ja tarjosi tälle sopimusta. Plante hyväksyi tarjouksen ja jakoi torjuntavastuun vain hieman nuoremman maalivahtilegenda Glenn Hallin kanssa. Veteraanit veivät Bluesin aina Stanley Cupin loppuotteluihin asti, joissa Canadiens oli kuitenkin vahvempi. He jakoivat keskenään myös sarjaan parhaan maalivahdin palkinnon Vezina Trophyn. Plante palkittiin täten ennätyksellisesti jo seitsemännen kerran. Kahden St. Louisissa vietetyn kauden jälkeen Plante jatkoi NHL-uraansa Toronto Maple Leafsin joukkueessa parantaen myös kauden torjuntaprosentillaan (94,4 %) jo ennestään omissa nimissään ollutta sarjan ennätystä. Torontossa Plante jatkoi vuoteen 1973 asti kunnes hänet kaupattiin Boston Bruinsiin, jossa hän pelasi NHL-uransa viimeiset ottelut.
Menestyksensä ja pitkän uransa lisäksi Plante muistetaan erityisesti siitä, että hän oli ensimmäinen maalivahti NHL:ssä, joka käytti säännöllisesti maskia saatuaan kasvovamman vuonna 1959. Jo ennen vammaa Plante oli pitkään pyytänyt lupaa maskin käyttämiseen, mutta Canadiensin valmentaja Toe Blake ei tähän aluksi halunnut suostua peläten maskin peittävän maalivahdin näkökenttää. Canadiens voitti 18 ottelua peräkkäin Planten palattua maalinsuulle aiemmin vain harjoituksissa käyttämänsä maski päässään. Voittoputki sai valmentaja Blaken heltymään, tosin vasta voittoputken katkettua heti ensimmäisessä maskittomassa ottelussa vamman parannuttua kylliksi. Nykyään pakollisen kasvosuojuksen kehittämisen lisäksi Plante oli myös ensimmäinen NHL-maalivahti joka otti tavakseen osallistua aktiivisesti peliin myös maalinedustan ulkopuolella.
Ura > Valmentajana

Vuonna 1973 kilpailevan WHA-liigan Quebec Nordiques tarjosi Plantelle paikkaa joukkueen päävalmentajana ja seuran toimitusjohtajana. Plante oli kuitenkin tyytymätön menestykseensä ja erosi tehtävistään kauden päätteeksi. Saman liigan Edmonton Oilers tarjosi Plantelle kuitenkin pelaajasopimusta ja niinpä hän teki vielä kerran paluun maalille. Paluu jäi kuitenkin yhteen kauteen, sillä kesken Oilersin kesän 1975 harjoitusleirin Plante sai tiedon nuorimman poikansa menehtymisestä. Niinpä perhetragedian myötä Plante lopetti pelaajauransa viimein 46 vuoden iässä ja muutti vaimonsa kotimaahan Sveitsiin toimien jääkiekon parissa vielä paikallisessa HC Sierre -seurassa. Plante valittiin arvostettuun Hockey Hall of Fame -kunniagalleriaan vuonna 1978.
Ura > Myöhemmät vaiheet

Plantella todettiin vatsasyöpä syksyllä 1985 ja hän menehtyi vain muutamaa kuukautta myöhemmin helmikuussa 1986 geneveläisessä sairaalassa 57 vuoden iässä. Planten menestysvuosien seura Montreal Canadiens poisti käytöstä eli jäädytti pelinumeron #1 Planten kunniaksi vuonna 1995. Québecin junioriliiga QMJHL ja Sveitsin jääkiekkoliiga ovat nimenneet vuoden parhaan maalivahtinsa palkinnot Planten mukaan.
Palkintoja ja saavutuksia

NHL:n ykköstähdistössä vuosina 1956, 1959 ja 1962
NHL:n kakkostähdistössä vuosina 1957, 1958, 1960 ja 1971
Hart Memorial Trophy vuonna 1962
Vezina Trophy vuosina 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1962 ja 1969 (paras maalivahti: useimmin NHL:n historiassa)
pelasi kahdeksassa NHL:n tähdistöottelussa, vuosina1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1962, 1969 ja 1970
Valinta Hockey Hall of Fameen vuonna 1978
Montreal Canadiens jäädytti hänen pelinumeronsa 1 7. lokakuuta 1995
Vuonna 1998 sijalla 13. The Hockey News -lehden 100 parhaan pelaajan luettelossa edellään maalivahdeista vain Terry Sawchuk
kuusi Stanley Cup-voittoa: vuonna 1953 ja vuosina 1956–1960
Aiheesta muualla

Jacques Plante The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Jacques Plante Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Jacques Plante Legends of Hockey -sivustolla (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Bernie Geoffrion | Hart Memorial Trophyn voittaja 1962 | Seuraaja: Gordie Howe |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Terry Sawchuk Johnny Bower Rogatien Vachon & Gump Worsley | Vezina Trophyn voittaja 1956, 1957, 1958, 1959, 1960 1962 1969 (yhdessä Glenn Hallin kanssa) | Seuraaja: Johnny Bower Glenn Hall Tony Esposito |
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ellinikón metroasema

| Ellinikó> Ελληνικό |
| --- | --- |
 Ellinikón metroasema.
 Ateenan metro 
Perustiedot
Metrolinjat:   Linja 2
Sijainti:  37°53′34″N, 23°44′51″E
Paikkakunta:  Ellinikó, Ellinikó-Argyroúpoli, Etelä-Ateena, Attika, Kreikka
Avattu:  26.7.2013
Ellinikó (kreik. Ελληνικό eli Σταθμός Ελληνικό, Stathmós Ellinikó) on Ateenan metron asema Linjalla 2 (punainen). Se on linjan eteläinen pääteasema ja sijaitsee Ellinikón kaupungissa Ateenan metropolialueen eteläosassa.
Ellinikón metroasemaa.
Metroasema avattiin 26. heinäkuuta 2013. Seuraava asema pohjoiseen on Argyroúpoli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ellinikón metroasema Wikimedia Commonsissa
Ateenan metro
| --- | --- |
Linja 1:   Pireus  Fáliro  Moscháto  Kallithéa  Távros - Elefthérios Venizélos  Petrálona  Thiseío  Monastiráki  Omónoia  Viktória  Attikí  Ágios Nikólaos  Káto Patísia  Ágios Elefthérios  Áno Patísia  Perissós  Pefkákia  Néa Ionía  Irákleio  Eiríni  Neratziótissa  Maroúsi  KAT  Kifisiá 
Linja 2:   Anthoúpoli  Peristéri  Ágios Antónios  Sepólia  Attikí  Stathmós Larísis  Metaxourgeío  Omónoia  Panepistímio  Sýntagma  Akrópoli  Syngroú-Fix  Néos Kósmos  Ágios Ioánnis  Dáfni  Ágios Dimítrios - Aléxandros Panagoúlis  Ilioúpoli - Grigóris Lamprákis  Álimos  Argyroúpoli  Ellinikó 
Linja 3:   Dimotikó Théatro  Pireus  Maniátika  Níkaia  Korydallós  Agía Varvára  Agía Marína  Aigáleo  Elaiónas  Kerameikós  Monastiráki  Sýntagma  Evangelismós  Mégaro Mousikís  Ampelókipoi  Panórmou  Katecháki  Ethnikí Ámyna  Cholargós  Nomismatokopeío  Agía Paraskeví  Chalándri  Doukíssis Plakentías  Pallíni  Paianía-Kántza  Koropí  Aerodrómio 
Linja 4:   Álsos Veḯkou  Galátsi  Elikónos  Kypséli  Dikastíria  Alexándras  Exárcheia  Akadimía  Kolonáki  Evangelismós  Kaisarianí  Panepistimioúpoli  Ilísia  Zográfou  Goudí
Eetu Peltola

| Eetu Peltola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. lokakuuta 1999 (ikä 24) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Peltsi
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  194 cm
Paino:  94 kg
Seura
Seura:  JYP
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  31
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2021–
Aik. seurat:  Kiekko-Vantaa (Mestis)
Eetu Peltola (s. 15. lokakuuta 1999 Helsinki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue JYPissä.