Suomen nuorisorikollisuuden syntyhistoria
Nuorisorikollisuuden synty > Etelä-Pohjanmaan nuorisoväkivalta ja sen syyt

Järjestyssäännöistä ja kirkollisista rangaistuksista ei ollut pysyvää apua. Nuoret jatkoivat elämöimistään ja jopa aikaisempaa uhmakkaammin, mikä Etelä-Pohjanmaan rintapitäjissä johti niin järjestyksenpidon kuin häiriökäyttäytymisen kierteeseen. Yhtenä lähtökohtana kurin kiristämiselle saattoi olla kuninkaallisen majesteetin Turun tuomiokapitulille 1779 lähettämä kirje, joka väitti, että Suomesta tuli esille paljon vakavia rikoksia. Niitä saattoi yhteen juttuun sisältyä jopa niin monta, että niistä jokainen olisi erikseen ansainnut kuolemantuomion.
Tuomiokapituli tutkitutti kuninkaallisen väitteen, jolloin rikollisuuden todettiin levinneen erityisesti Etelä-Pohjanmaan ydinalueille, mutta osaksi Pohjois-Pohjanmaalle saakka. Kun lisäksi nuorison rauhoittamiseksi kirkkokurikin osoittautui riittämättömäksi, jouduttiin 1770- ja 1780-luvulta alkaen turvautumaan myös maalliseen esivaltaan, jolloin päädyttiin pitäjäkuriin.
Pitäjäkurin perusteella nuoria alettiin sakottaa kihlakunnanoikeuksissa satamäärin, joten yöjuoksu, joka tulkittiin lopulta öiseksi ulkonaliikkumiskielloksi (ks. Ulkonaliikkumiskielto Suomessa), kuokkavierailut, luvattomat tanssit, joutilaisuus, hevosajelut, metelöinti sekä  muu vallattomuus kriminalisoitiin. Nuorten  mainituista syistä tapahtuneet laajamittaiset käräjätuomiot merkitsivät siten siirtymistä nuoriso-ongelman ajasta nuorisorikollisuuden kauteen. Sen huippukausi osui 1800-luvun puoliväliin, jolloin säädettiin muun muassa ankara Lapuan laki (1843).
Pitäjäkurikaan ei rauhoittanut Etelä-Pohjanmaata. Päinvastoin seurauksena oli väkivallan kasvu, jolloin esiin astuivat puukkojunkkarit. Heidänkin kasvualustansa pohjautui perimmältään  pitäjäkuriin ja siitä versonneeseen nuorisorikollisuuteen. Pitäjäkurin ja väkivallan suhde muotoutui nimittäin sellaiseksi, että kun kuria kiristettiin, niin pian sen jälkeen alkoi henkirikollisuuden nousu, ja kun kuri jostain syystä höllentyi, henkirikollisuusluvut alentuivat. Samoin pitäjittäin oli havaittavissa, että mitä ankarampaa kuri oli, sitä enemmän tehtiin henkirikoksia. Vastaavasti lievemmän kurin pitäjissä henkirikoksia tapahtui vähemmän. Kokonaisuudessaan nuorisorikollisuuden ja häjyilyn taustalla oli yhteiskunnallis-taloudellisen murroksen aikaansaama ylisukupolvinen kriisi, jonka viranomaisten johtama pitäjäkuri laukaisi nuorisoväkivallaksi.
Pitäjäkuria ei tiettävästi – mahdollisia yksittäisiä tapauksia lukuun ottamatta – toteutettu Keski-Pohjanmaalla eikä Etelä- ja Länsi-Suomessa. Näissä maakunnissa ei myöskään henkirikollisuus saavuttanut läheskään sellaisia mittasuhteita kuin Etelä-Pohjanmaan tiukan kurin rintapitäjissä. Pitäjäkuri jäi pois käytöstä 1800-luvun lopulla, jonka jälkeen myös alkuperäinen nuoriso-ongelma ja -rikollisuus väistyivät vähitellen taka-alalle.
Nuorison varhaiseen heräämiseen Etelä-Pohjanmaalla vaikutti Ruotsin läheisyys, josta uudet virtaukset levisivät. Ison- ja pikkuvihan venäläismiehitykset kaukana rajan takana veivät esivallalta uskottavuuden nuorten silmissä, mikä kasvatti vastustushalua. Ristiriitaa syntyi myös siitä, että vaurastuva maakunta kulki tervanpolttonsa takia kohti esikapitalistista talousjärjestelmää, joka edellytti omaehtoista yrittäjyyttä kollektiivisen sääty-yhteiskunnan ihanteiden sijasta. Aateliston puuttumisen takia puhdasoppinen papisto ja sitä myötäilevä talonpoikaisto saivat tavallista laajemmat toimintavaltuudet, joten nuoria vastassa olivat vahvat ja yhtenäiset yhteiskunnalliset voimat. Nuorten kamppailu yksilöllisten oikeuksiensa puolesta murensi osaltaan sääty-yhteiskunnan perustaa.