Keisarillinen posliinitehdas
1700-luku > Nevan posliinitehdas 1744-1765

Posliinin tuotanto Venäjällä alkoi keisarinna Elisabet Petrovnan (1741-1761) aikana. Vuonna 1744 Venäjän Tanskan suurlähettiläs Nikolai Andrejevitš Korff allekirjoitti Tukholmassa sopimuksen Christoph Konrad Gungerin (k. 1748) kanssa posliinimanufaktuurin perustamisesta Pietariin. Tätä varten Gunger, jonka väitettiin tuntevan posliinintuotannon salaisuudet työskenneltyään Euroopan ensimmäisen Meissenin posliinitehtaan (1710- ) mestari Böttgerin alaisena, oli organisoinut Wienin posliinitehtaan (1718-1864) tuotannon aloittamista vuonna 1717 sekä Vezzin posliinitehtaassa (1720-1727) Venetsiassa vuonna 1720 ja maalannut todistettavasti posliinia (hänen maalaamiaan esineitä on säilynyt) Meissenissa vuosina 1732-1737, vietiin salaa Ruotsista Venäjälle.
"Nevan posliinimanufaktuurista" tuli kolmas posliinia valmistava yritys Euroopassa. Sen järjestäminen ja valvonta uskottiin keisarinnan kabinettisihteeri, paroni Ivan Antonovitš Tšerkasoville. Hänen aloitteestaan vuoden 1744 lopussa, Freiburgissa Venäjän tiedeakatemian tukemana opiskellut kaivosinsinööri, Dmitri ivanovitš Vinogradov (1720-1758) tuli assistentiksi posliinimanufaktuuriin. Vinogradoville kuuluu ansio venäläisen posliininvalmistuksen keksimisestä.
Alkemisti Gunger, joka oli yrittänyt aloittaa tuotantoa yrityksessä useita vuosia, osoittautui huijariksi eikä hänen työnsä tuottanut todellisia tuloksia. On mahdollista että paikallisen saven laatu oli hänelle liian erilaista verrattuna Keski-Euroopaan savimaihin. Vinogradov ei vain laatinut kotimaisen posliinimassan reseptiä, vaan myös keksi reseptin lasitteille, posliinimaaleille ja koristeluun käytettävälle kultajauheelle sekä suunnitteli uuneja ja kehitti muovausmenetelmiä. Ensimmäiset näytteet laadukkaista tuotteista saatiin jo vuonna 1747.
Vinogradov lähestyi asiaa kokeellisesti: hän järjesti johdonmukaisesti kokeita, vertasi tuloksia ja kirjasi ne erilliseen päiväkirjaan. Vuoden 1746 lopulla Vinogradov pystyi saamaan tyydyttävää posliinia käyttämällä Gželin valkosavea Moskovan läheltä, Aunuksen kvartsihiekkaa ja alabasteria (luonnonkipsiä) ja polttamalla massan 600-900 °C:ssa. Toinen poltto sen jälkeen, kun tuotteet oli päällystetty lasitteella, suoritettiin noin 1400 °C lämpötilassa. Suurin vaikeus oli teknologisen prosessin puhtaus, lumivalkoisen posliinimassan suojaaminen palamistuotteilta, mikä oli tärkein "kiinalainen salaisuus". Askel askeleelta tekniikkaa parantaen Vinogradov kirjasi kokeidensa tulokset erilliseen päiväkirjaan salakirjoituksella, koska reseptit olivat liikesalaisuuksia. Nämä asiakirjat ovat säilyneet.
Aluksi manufaktuuri tuotti vain pieniä, alle 50 cm korkuisia esineitä: nuuskarasioita, posliininappeja, rintakorujen sisäosia, tupakkapiippuja, kepin nuppeja ja kuppeja. Vuonna 1756, kun Vinogradovin suunnitelmien mukaan rakennettiin suuri polttouuni, manufaktuurin mestarit alkoivat luoda suurempia tuotteita. Pian tehtaan toimintaa laajennettiin ja kehitettiin kutsumalla ulkomailta asiantuntijoita sekä parantamalla tuotantoprosessia uutta teknologiaa käyttämällä. Tehtaan toiminnasta vastaavat henkilöt vaihtuivat usein. Samoin vaihtuivat tehtaalla toimivat taiteilijat, joista jokainen toi jotakin omaa venäläisen posliinin kehitykseen.
1700-luvun loppupuolella tehtaasta tuli yksi johtavista posliiniesineiden tuottajista Euroopassa. Keisarinna Katariina II Suuri tilasi tehtaalta useita astiastoja omaan palatsiinsa. Tehdas alkoi tuottaa myös taide-esineitä. Posliinifiguurisarja ”Venäjän kansat” sisälsi ihmisfiguureja, jotka edustivat Venäjän imperiumissa asuvia kansallisuuksia. Se oli toteutettu ammattihistorioitsijoiden piirustusten mukaan, ja on erittäin autenttinen ja totuudenmukainen kuvaus eri kansojen pukeutumiskulttuureista. Myöhemmin sarjaa täydennettiin erilaisilla Pietarissa asuvilla ihmisryhmillä kuten työläiset, torikauppiaat yms. Sarjaa jatkettiin 1900-luvun alussa keisari Nikolai II:n käskystä Romanovien suvun 300-vuotisjuhlan kunniaksi. Kaikkiaan sarjaan kuuluu yli 70 erilaista figuuria.
Todiste siitä erikoistaidosta, jonka ensimmäiset venäläiset posliininvalmistajat saavuttivat muutamassa vuodessa, oli keisarinna Elisabetin juhlaillallisiin tarkoitettu "Hänen Majesteettinsa Oma" -astiasto. Nykyään tämän astiaston esineet on talletettu Eremitaašiin.