stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hendaye

| Hendaye |
| --- | --- |

 Hendaye
 Koordinaatit: 43°21′34″N, 1°46′24″W 
Valtio:   Ranska
Alue:  Akvitania
Departementti:  Pyrénées-Atlantiques
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Kotte Écénarro
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8 km²
Väkiluku (2006):  14 437
 – Väestötiheys:  1 800 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 Hendaye 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Château d’Abbadie Hendayessa.
Hendaye on kaupunki ja kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli vuoden 2006 väestönlaskennassa 14 437 asukasta. Hendayen pinta-ala on kahdeksan neliökilometriä. Hendaye on rajakaupunki Ranskan ja Espanjan rajalla. Espanjan puolella rajaa Hendayen naapurissa sijaitsee Irun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hendaye Wikimedia Commonsissa
Luettelo Helsingin olympiarakennuksista

Eri puolille kaupunkia pystytettiin myös väliaikaisia huoltorakennelmia, kuten tämä virallisena kisajuomana vuodesta 1928 olleen Coca-Colan välityspaikka kahvilassa Hesperianpuistossa.
Luettelo Helsingin olympiarakennuksista käsittää Helsingin kesäolympialaisia vuonna 1952 varten tehdyt rakennukset, rakenteet ja alueet niillä paikkakunnilla, joissa olympialaisia järjestettiin. Olympiakisojen viralliset kisakaupungit olivat Helsinki ja Hämeenlinna. Jalkapallo-otteluja pelattiin Helsingin ohessa myös Tampereella, Turussa, Lahdessa ja Kotkassa.
Urheiluareenoita ja palvelurakennuksia

Olympialaisten pitkästä valmisteluajasta johtuen Helsingin olympiarakennuksia valmistui 1930-luvulta vuoteen 1952 asti. Ne ovat kaikki varhaisempaa 1930-luvun tai toisen maailmansodan jälkeistä funktionalismia. Olympialaisia varten rakennettiin sekä urheiluareenoita, että erilaisia palvelurakennuksia.
Yhteistä olympiarakennuksille on varhaisen funktionalismin mukainen ajatus suunnittelusta, joka mahdollistaa rakennusten muunneltavuuden erilaisiin käyttötarkoituksiin. Esimerkiksi Tennispalatsi suunniteltiin alun perin vuoden 1940 olympialaisten autojen huoltorakennukseksi, mutta siihen rakennettiin myöhemmin neljä tenniskenttää. Lasipalatsin tapaan rakennus tarkoitettiin tilapäiseksi ja se vuokrattiin myöhemmin autojen ja varaosien myyntitilaksi. Olympialaisissa rakennuksessa pelattiin koripalloa. Nykyisin rakennuksessa on ravintoloita, elokuvateattereita ja Helsingin taidemuseo.
Urheiluareenoita ja palvelurakennuksia > Kolme kisakylää

Kisakyliä oli kolme. Käpylän Koskelantien pohjoispuolista aluetta kutsutaan Olympiakyläksi, jonne ehti valmistua 400 asuntoa ennen talvisodan syttymistä. Koskelantien eteläpuolelle rakennettiin toinen Kisakylä vuosina 1950-1952.
Otaniemen kisakylään majoitettiin Itäblokin urheilijat ja sen ravintolana toimi Servin mökki ja rantasauna (Heikki Sirén, 1951 ja 1952). Naisurheilijat majoitettiin Meilahden sairaanhoito-opistoon (Uno Ullberg, 1940) ja suomalaiset urheilijat asuivat Santahaminan kadettikoulussa (Olavi Sortta, 1941). Olympiakomiteaselvennä virallisine vieraineen majoittui Hotelli Vaakunassa (Erkki Huttunen, 1952). Satakuntatalo toimi osin keskeneräisenä olympialaisten lehdistöhotellina: "Satakunta Press Hotel".
Viljo Revellin ja Keijo Petäjän suunnittelemaan Palacen hotelliin (1952) majoitettiin kutsuvieraat.
Urheiluareenoita ja palvelurakennuksia > Liikennerakennuksia

Turun kasarmin alueelle rakennettiin Lasipalatsi, joka oli lähellä linja-autoasemaa. Siinä toteutuivat funktionalistisen rakennuksen alkuperäiset rakenteelliset, toiminnalliset ja aatteelliset ihanteet, kuten julkisivujen läpinäkyvät lasipinnat, liiketilojen läpikuljettavuus, julkisivuvalaistus ja -väritys, sekä Bio Rexin ja HOK:n suurravintolan tilat sisäväreineen. Lasipalatsi sai nimensä suurista läpinäkyvistä ikkunapinnoista. Valoa ihannoitiin. Näyteikkunoille tuotteitaan kauniisti sommitellen, yrittäjät esittelivät toimintaansa kaupunkilaisille.
Vuonna 1936 avatun Malmin lentokentän kiitoratoja pidennettiin vuonna 1939 seuraavana vuonna järjestettäväksi suunniteltuja kisoja varten. Myös Helsingin lentokenttä Seutulassa avattiin vuonna 1952 tilapäisesti kisaliikenteen käyttöön. Laivaliikenteen palvelurakennus oli Olympiapaviljonki.
Postitaloa korotettiin 1950-luvulla ja sen katolle rakennettiin helikopterikenttä. Postinkuljetukseen vuokrattu helikopteri liikennöi päivittäin lentokentän ja pääpostitalon väliä ja helikopteri lennätti myös yleisöä ja teki mainoslentoja.
Urheiluareenoita ja palvelurakennuksia > Kioskit ja puistot

Helsinkiin suunniteltiin olympialaisia varten myös kioskeja, julkisia käymälärakennuksia ja esimerkiksi Kisakylän lämpökeskus (Pauli Salomaa, 1950) Käpylään. Helsingin  postikonttoreita tukemaan perustettiin 16 tilapäistä postipalvelupaikkaa ja kymmenen viiden neliömetrin suuruista kioskia. Kahvila Ursula perustettiin Kaivopuiston rantaan olympiavuonna. Frenckellin sormeksi (1951) kutsutaan kisojen lipunmyyntipaikkaa Töölön kisahallin lähellä. Hesperianpuistoa kunnostettiin vuonna 1951 olympiakilpailuja silmällä pitäen. Muun muassa rannan hopeapajukäytävää reunustamaan istutettiin perennoja. Muualle maailmalle haluttiin antaa hyvä kuva Helsingistä ulkomaalaisille vieraille lehtimiesten välityksellä.
Urheiluareenoita ja palvelurakennuksia > Maailmanperintökohteeksi?

Arkkitehti Maija Kairamo on ehdottanut Helsingin olympiarakennuksia lisättäväksi Unescon maailmanperintökohteiden luetteloon.
Museovirasto on todennut olympiarakennuksista: "Olympiarakennukset ovat kulttuurihistoriallisesti yhtä merkittäviä kuin esimerkiksi Senaatintorin ympäristö ja Suomenlinna."
Urheiluareenoita ja palvelurakennuksia > Luettelokuvaus

Luettelossa rakennukset on mainittu kronologisessa järjestyksessä valmistumisvuoden mukaan. Alue on rakennuksen sijaintialue, esimerkiksi kaupunginosa ja paikka on rakennuksen tarkempi sijainti. Luettelossa on 48 kohdetta.
Aiheesta muualla

Helsinki Hämeenlinna olympiarakennukset Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY.  22.12.2009. Museovirasto.
XV Olympia Helsinki 1952 –arkisto Unesco, Suomen kansallinen komitea. Arkistoitu 6.6.2020. Viitattu 6.6.2020.
Toimintakertomus 1 Kertomus Helsingin kaupungin kunnallishallinnosta, edellinen osa.  1952. Helsingin kaupungin tilastotoimisto.
Toimintakertomus 2 Kertomus Helsingin kaupungin kunnallishallinnosta, jälkimmäinen osa.  1952. Helsingin kaupungin tilastotoimisto.
Högström, Hilkka: Helsingin kiehtovat olympiarakennukset Helsinki. Helsinki Marketing Ltd..
Kupittaan ruskeaa klinkkerilaattaa käytettiin muun muassa olympiakioskeissa.
Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta

Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta (ruots. Helsingfors Arbetarorganisationers Representantskap) oli Helsingissä vuosina 1917–1918 toiminut hallinnollinen elin, joka syntyi Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen porvarien hallitseman Helsingin kaupunginvaltuuston rinnalle. Myöhemmin sisällissodan aikana se syrjäytti kaupunginvaltuuston kokonaan. Työväenjärjestöjen eduskunnan puheenjohtajana toimi Jussi Tuominen. Se käytti Helsingissä korkeinta kunnallista valtaa yksinään 30. tammikuuta – 8. huhtikuuta 1918, jolloin punaisten johto saksalaisten hyökkäyksen uhatessa pakeni Viipuriin.
Perustaminen

Maaliskuun alussa 1917 Venäjällä käynnistyneen helmikuun vallankumouksen myötä alkaneet levottomuudet levisivät nopeasti myös Suomen suuriruhtinaskuntaan. Kun keisari Nikolai II syrjäytettiin valtaistuimelta 16. maaliskuuta, Suomeen sijoitettu venäläinen sotaväki liittyi kumoukseen ja samalla myös tavalliset suomalaiset lähtevät kaduille. Kenraalikuvernööri Franz Albert Seyn ja muut korkeat venäläisvirkamiehet pidätettiin ja tsaarin valtakoneisto hajotettiin. Tämä tarkoitti myös valtiollisena poliisina toimineiden santarmien erottamista ja järjestyksenvalvonnan siirtymistä venäläiselle sotaväelle.
Lauantaina 17. maaliskuuta Työmies-lehdessä julkaistiin pääkaupungin työläisille osoitettu vetoomus yleisen järjestyksen säilyttämisestä. Samana iltana Suomen Ammattijärjestön helsinkiläisten ammattiosastojen puheenjohtajat kutsuivat koolle Helsingin työväen yleisen kokouksen, joka järjestettiin seuraavana aamuna Helsingin työväentalon pihamaalla. Kokouksessa tehtiin päätös Helsingin työväenjärjestöjen eduskunnan ja Työväen järjestyskomitean perustamisesta. Työväen eduskunnan puheenjohtajaksi valittiin jo vuoden 1905 suurlakon aikana Helsingin työväen edustajiston puheenjohtajana toiminut Jussi Tuominen.
Työväen eduskunnan tarkoituksena oli toimia kaikkien työväenjärjestöjen yhteisenä elimenä, jonka tärkeimmäksi tehtäväksi tuli kaupunginhallinnon kansanvaltaistaminen. Vaikka yleinen ja yhtäläinen äänioikeus oli Suomessa tullut voimaan valtiollisissa vaaleissa jo 1906, oli kunnallisvaalien äänioikeus edelleen sidottu henkilön varallisuuteen. Vaaleissa käytössä ollut äänimäärä oli sitä suurempi, mitä enemmän henkilö maksoi kunnallisveroa. Tämän vuoksi esimerkiksi Helsingin kaupunginvaltuustossa ei keväällä 1917 ollut yhtään työläisten edustajaa, vaikka he muodostivat enemmistön kaupungin asukkaista. Kaupunginvaltuustoon ei myöskään kuulunut yhtään naista.
Työväen järjestyskomiteasta puolestaan tuli poliisin korvannut elin, jolle venäläinen sotaväki luovutti järjestyksenpidon 20. maaliskuuta. Helsingin työväenjärjestöt saivat nimetä komiteaan yhden järjestysmiehen jokaista 25:tä jäsentään kohti. Kun kaupungin porvaristo huolestui järjestysvallan siirtymisestä työväestön käsiin, teki sosialidemokraattinen kunnallistoimikunta ehdotuksen porvariston ja työväestön yhteisen kunnallisen järjestystoimikunnan perustamisesta. Uuteen toimikuntaan nimettiin kahdeksan työväenjärjestöjen ja kolme kaupunginvaltuuston edustajaa. Samalla Helsingin poliisilaitoksen 600-henkinen miehistö irtisanottiin myös virallisesti ja tilalle perustettiin kunnallinen miliisi, jonka päälliköksi tuli Sosialidemokraattisen nuorisoliiton sihteerinä toiminut metallimies Kustaa Rovio. Kansanmiliisin rinnalla jatkoivat edelleen toimintaansa myös työväenjärjestöjen omat järjestysmiehet, joiden tehtävänä oli joukkokokousten ja mielenosoitusten valvonta sekä työväen toimintaoikeuksien yleinen turvaaminen.
Sosialidemokraattisen puolueen järjestysmiehet

Syyskuun 3. päivänä Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta päätti perustaa Sosialidemokraattisen puolueen järjestysmiehet -nimisen organisaation, mikä tarkoitti vuoden 1906 punakaartin perustamista uudelleen. Järjestysmiehet toimivat sosialidemokraattisen puolueen hyväksymiä sääntöjä noudattaen ja työväenyhdistysten ja ammattiosastojen valvonnassa. Jäseniksi valittiin huolellisesti nuoria, vahvoja ja luokkatietoisia miehiä. Uusi organisaatio erosi merkittävästi kevään ja kesän tilapäisistä työväenkaarteista, sillä se ensimmäisenä järjestönä julistautui suojeluskuntien vastustajaksi. Järjestysmiehet saivat aseita venäläisiltä bolševikeilta, tosin vain vähäisessä määrin.
Suurlakkokomitea

Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta asetti marraskuun yleislakkoa varten 35-jäsenisen suurlakkokomitean. Sen puheenjohtajaksi valittiin Jussi Tuominen ja toiseksi puheenjohtajaksi kansanedustaja Kalle Hämäläinen. Eräs komitean jäsenistä oli Työmies-lehden toimittaja J. K. Lehtinen. Suurlakkokomitea vastasi lakon toimeenpanosta Helsingissä.
Sisällissodan aika

Sisällissodan sytyttyä 26.–27. tammikuuta 1918, tehtiin punaisten haltuun jääneessä Helsingissä 30. tammikuuta päätös, jolla työväenjärjestöjen eduskunta otti kaupunginvaltuuston tehtävät. Sen avustavana elimenä päätösten valmistelussa ja täytäntöönpanossa toimi Helsingin työväen toimeenpaneva komitea. Kun valta oli siirtyyt työväenjärjestöjen eduskunnalle, entiset toimielimet syrjäytettiin sitä mukaa kuin se katsottiin välttämättömäksi. Ensimmäisenä työväenjärjestöjen eduskunta otti haltuunsa kaupungin rahatoimikamarin ja seuraavaksi teknilliset laitokset ja yleisten töiden laitoksen. Toimenpiteet kuitenkin johtivat valkoisia kannattaneiden virka- ja luottamusmiesten lakkoon, jolloin töitä hoidettiin yleensä vain siinä määrin kuin se oli heidän omien etujensa mukaista. Helsingin kaupunginjohtajan tehtäviä hoiti tuolloin käytännössä Työväenjärjestöjen eduskunnan puheenjohtaja Jussi Tuominen. Suomen kansanvaltuuskunnan toimeenpanovaltaa valvomaan asetettuun Työväen pääneuvostoon työväenjärjestöjen eduskunta sai viisi paikkaa, joista yhdestä se myöhemmin luopui.
18. maaliskuuta Työväenjärjestöjen eduskunta hyväksyi Helsingin kaupungin väliaikaisen kunnallishallintojärjestyssäännön. Siinä määriteltiin muun muassa uuden kaupunginvaltuuston tehtävät ja kokoonpano sekä asettiin kaupungin hallinnon keskuselimeksi ja ylimmäksi valvojaksi viisihenkinen hallintolautakunta. Kuusi päivää myöhemmin työväenjärjestöjen eduskunta valitsi 60-henkisen väliaikaisen kaupunginvaltuuston, jonka johtoon tuli niin ikään Jussi Tuominen. Sen muita jäseniä olivat muun muassa Aura Kiiskinen, Vilho Lehokas, Jussi Lehtinen, Olga Manner, Olga Lagerstam, Hilja Pärssinen, Ida Aalle-Teljo, Otto Vilmi, Fiina Pietikäinen, Matti Väisänen, Sandra Lehtinen, Mimmi Kanervo, Emil Peltonen, Olavi Puro, J. T. Viitasaari ja Otto Vilmi.
Punaisen kunnallishallinnon aika päättyi, kun Hangossa 3. huhtikuuta maihinnousseet Saksan Itämeren-divisioonan joukot aloittivat etemisensä kohti Helsinkiä ja punaisten johto pakeni Viipuriin 8. huhtikuuta. Lopullisesti valta Helsingissä vaihtui 12.–13. huhtikuuta käydyn Helsingin taistelun päätyttyä punaisten antautumiseen. Tämän jälkeen Helsingin kaupunginvaltuusto kokoontui ensimmäisen kerran 16. huhtikuuta, mutta saksalainen sotilashallinto jatkui kaupungissa aina toukokuun 17. päivään saakka, kunnes kaupunginkomendatuuri siirsi tehtävänsä suomalaisille sotilasviranomaisille.
Härski juttu

| Härski juttu> Les sales blagues de l'Écho |
| --- | --- |
 Sarjan tunnusteema. Ohjelman alussa esiintyvä pitkänenäinen mies aloittaa jokaisen jakson alussa kertomalla esimerkiksi "Hei, tuli miäleen yks stoori . . ."
Tyyli:  piirrossarja, komedia
Luoja(t):  Philippe Vuillemin
Pääosissa:  Jean-Claude Donda François Jerosme Marie Vincent
Alkuperämaa:  Ranska
Alkuperäiskieli:  ranska (alkuperäinen)
Verkko:  Ranska: Canal+ Suomi: Yle TV2
Esitetty:  Ranska: 29. kesäkuuta 1995 – 11. marraskuuta 1998
Tuotantokausia:  2
Jaksoja:  53
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Francis Nielsen Philippe Vuillemin
Käsikirjoittaja(t):  Philippe Vuillemin
Tuotantoyhtiö(t):  Rooster Studio, Orange Studio, Yantz Films
Aiheesta muualla
IMDb 
Härski juttu  (alkuperäiseltä nimeltä Les sales blagues de l'Écho) on ranskalainen vuosina 1995–1998 valmistunut 53-osainen piirrossarja. Sarja perustuu ranskalaisen sarjakuvapiirtäjä Philippe Vuillemin sarjakuviin.
Lähinnä aikuisille suunnattu piirrossarja koostui 1–3 minuutin mittaisista tarinoista, joihin liittyy erilaisia tilanteita. Suurin osa tarinan aiheista liittyi seksuaalisuuteen. Yksi sarjan toistuvista hahmoista on keski-ikäinen Roope-niminen mies.
Suomen televisiossa sarjan ensimmäinen tuotantokausi, joka käsittää 26 jaksoa esitettiin Yle TV2 -kanavalla vuonna 1996.  Suomenkielisessä versiossa ääninäyttelijöinä toimivat Ossi Ahlapuro, Tarja Keinänen ja Vesa Mäkelä.
Härski juttu-sarjassa suurin osa tarinoista liittyivät seksuaalisuuteen. Kuvassa kohtaus tarinasta, jossa käärme on purrut toista miestä (oikealla) penikseen, ja lääkäri kertoo puhelimessa kuljettajalle (vasemmalla) mitä tulee tehdä.
Hotel de Ruckel

”Flaskfodret” eli ”Hôtel de Rucket”, Signe Branderin valokuva vuodelta 1907. Taustalla nykyinen Fabiania-rakennus.
Hotel de Ruckel (tunnettiin myös nimillä Hotelli Hökkeli, Flaskfodret ja Pullokopsa) oli Helsingissä Fabianinkatu 22:n pihalla sijainnut kaksikerroksinen 1700-luvulta peräisin ollut puutalo. Rakennus säilyi aina 1900-luvun puoliväliin saakka.
Alun perin professori Gustaf Hällströmin ja myöhemmin Helsingin yliopiston omistamalla tontilla sijainnut talo oli vielä 1800-luvun puolivälissä mansardikattoinen. Kertoman mukaan talossa toimi aikanaan ylioppilaiden suosima ravintola, josta hotelli-nimitys rakennukselle oli peräisin. Talon kerrottiin aikanaan olleen myös pappilana ennen Nikolainkirkon rakentamista kun Ulrika Eleonoran kirkko oli vielä olemassa. Talon rapun vieressä oli kivi, johon oli hakattu vuosiluku 1804.
Nykyisin Fabianinkatu 22:n tontilla sijaitsee 1957 valmistunut Helsingin yliopiston Porthania-laitosrakennus.
Aiheesta muualla

Fabianinkatu 22, piha. Rakennuksessa sijainnut ylioppilaiden kuuluisa kapakka "Flaskfodret" eli "Hôtel de Ruckel", Signe Branderin valokuva vuodelta 1907, Helsingin kaupunginmuseo (Finna)
Vanhimmat vanhojen joukossa. Fabianinkatu 22, Helsingin vanhin puutalo, Ilta-Sanomat, 29.07.1933, nro 171, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aatos Lehtonen (yritysjohtaja)

Aatos Johannes Lehtonen (4. marraskuuta 1919 Nousiainen – 29. huhtikuuta 2010 Espoo) oli suomalainen teollisuusneuvos ja yritysjohtaja.
Henkilöhistoria

Lehtosen vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Henrik Lehtonen ja Maria Johanna Hakala ja puoliso vuodesta 1946 kotitalousneuvoja Liisi Orvokki Latvala. Lehtonen kävi kansakoulun ja teki maatalous- ja metsätöitä ja oli isänsä apuna rakennustöissä 1930-luvulla. Sotien jälkeen 1946 hän valmistui rakennusmestariksi Turun teknillisestä koulusta. Hän toimi rakennuksilla työnjohtaja ja tuli 1951 Emil Hartelan Urakoitsijat-yhtiön palvelukseen Turun ylioppilastalon työmaalle. Vuonna 1953 hän siirtyi yhtiön Helsingin konttorin hoitajaksi ja kun siitä muodostettiin 1959 sisaryhtiö Hartela, hän oli yhtiön teknillinen johtaja 1959–1962, varatoimitusjohtaja 1963–1968 ja toimitusjohtaja vuodesta 1969. Yhtiön liiketoiminta kasvoi merkittävästi Lehtosen aikana, mukaan lukien kotimaiset ja ulkomaiset raskennushankkeet ja niihin liittyvä muu rakennusalan toiminta, jota kehitettiin muun muassa yrityskaupoilla. Kaikkiaan Lehtonen oli mukana noin 170 eri rakennuskohteen toteutuksessa. Eläkkeelle 1981 jäänyt Lehtonen sai teollisuusneuvoksen arvonimen 1979.
Julkaisuja

Aatoksia 70 vuoden ajalta, 1994. Aatos Lehtonen, toimittanut Aaro Vakkuri, avustaja Kirsti Lehtonen
Hotel Vancouver

Hotel Vancouver
Hotel Vancouver on hotelli Vancouverin kaupungissa Brittiläisen Kolumbian provinssissa Kanadassa. Rakennus on 111 metriä korkea, siinä on 17 kerrosta ja 556 huonetta. Hotelli avattiin vuonna 1939.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hotel Vancouver Wikimedia Commonsissa
Hechingen

| Hechingen |
| --- | --- |
 vaakuna
 Hechingen
 Koordinaatit: 48°21.2′N, 8°57.9′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baden-Württemberg
Hallintopiiri:  Tübingen
Piirikunta:  Zollernalbkreis
Hallinto:  
 – Pormestari:  Philipp Hahn
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  66,44 km²
Korkeus:  453–854 m
Väkiluku (30.6.2022):  19 358
 – Väestötiheys:  291 as./km²
 
 www.hechingen.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hechingen on kaupunki Baden-Württembergin osavaltiossa, eteläisessä Saksassa. Se sijaitsee osavaltionsa eteläosassa Schwäbische Albin ylängöllä Stuttgartin ja Bodenjärven välillä. Kaupunki kuuluu Tübingenin hallintopiiriin ja Zollernalbkreisin piirikuntaan. Kesäkuun 2022 lopussa kaupungissa oli 19 358 asukasta.
Hohenzollernin linna
Väestö

¹ Väestönlaskenta
Pormestarit

1945–1948: August Pretzl
1948–1967: Paul Bindereif
1967–1995: Norbert Roth (CDU)
1995–2011: Jürgen Weber (FVW)
2011–2018: Dorothea Bachmann (puolueeton)
2018–: Philipp Hahn (CDU)
Tunnettuja henkilöitä

Friedrich Wilhelm von Steuben (1730–1797)
Karoline Kaulla (1739–1809)
Paul Levi (1883–1930)
Otto Nerz (1892–1949)
Markus Wolf (1923–2006)
Klaus Kinkel (1936–2019)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin verkkosivusto (saksaksi)
Hendanesin majakka

| --- | --- |
Sijainti:  Kinn Norja
Sijaintipaikka:  Vågsøy (en) 
Vesistö:  Norjanmeri 
| --- | --- |
Korkeus:  12  m 
| --- | --- |
Valmistunut:  1914 
Automatisoitu:  1952 
| --- | --- |
Valon korkeus:  48,5  m 
Valon ominaisuudet:  Oc(2) WRG 8s 
| --- | --- |
ARLHS:  NOR116 
Admiralty:  L0472 
NGA:  115-5496 
Norsk fyrliste:  284000 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Hendanesin majakka (norj. Hendanes fyr) on Kinnin kunnassa Vestlandin läänissä Norjassa sijaitseva majakka. Se perustettiin vuonna 1914, automatisoitiin 1952 ja jätettiin miehittämättömäksi samana vuonna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hendanesin majakka Wikimedia Commonsissa
Hessen (suku)

| Hessen |
| --- | --- |
 vaakuna
Maa:  Saksa, Alankomaat, Ruotsi, Suomi
Kantasuku:  Brabant
Nykyinen päämies:  Donatus
Perustamisvuosi:  1264
Hessen on saksalainen hallitsijasuku, joka hallitsi nykyisen Hessenin aluetta keskiajalta 1900-luvun alkuun saakka. Kyseessä on alkujaan Brabant-suvun haara. Hessenin sukuun kuului myös yksi Ruotsin kuningas, yksi Bulgarian ruhtinas ja yksi Suomen kuninkaaksi valittu henkilö.
Suvun alkuperä

Suvun alkuperä on kyetty jäljittämään Kaarle Suuren aikoihin saakka, vuonna 840 eläneeseen Maasgaun kreiviin Giselbertiin, josta Brabantin herttuakuntaa hallinnut Brabant-suku polveutuu.
Hessenin alue liitettiin 1100-luvulla Thüringenin maakreivikuntaan, jonka maakreivi Henrik Raspe kuoli vuonna 1247 ilman perillistä. Seuranneessa perimyssodassa valtakunnan läntinen osa eli Hessen päätyi hänen veljentyttärelleen Sofialle, Brabantin herttua Henrik II:n puolisolle. Sofia luovutti Hessenin maakreivikunnan pojalleen Henrik Lapselle, josta tuli näin Hessenin suvun kantaisä. Hän sai vuonna 1292 myös valtakunnanruhtinaan arvon.
Hessen oli kertaalleen jaettuna kahdelle veljekselle vuosina 1460–1500, mutta yhdistyi uudelleen toisen sukuhaaran sammuttua. Suvun mahtavin hallitsija, vuonna 1567 kuollut maakreivi Filip Jalomielinen määräsi testamentillaan Hessenin jaettavaksi neljän poikansa kesken, jolloin syntyivät eri sukuhaarojen hallitsemat maakreivikunnat Hessen-Kassel, Hessen-Darmstadt, Hessen-Rheinfels ja Hessen-Marburg. Näistä Hessen-Rheinfelsin sukuhaara sammui jo vuonna 1583 ja Hessen-Marburgin haara vuonna 1604, ja niiden maat jaettiin kahden jäljelle jääneen maakreivikunnan kesken.