305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907
Suunnittelu ja tuotanto > Tausta > Tykkitornit > Laivastokäyttö

12 tuuman merikanuunan alusasennukset päädyttiin toteuttamaan kolmiputkisiin tykkitorneihin vuonna 1907 käydyissä suunnittelukokouksissa. Tornien rakentamissopimuksesta kilpailivat kolme venäläistä (Metallitšeski, Obuhov, Putilov ja ONZiV) sekä neljä ulkomaista metallitehdasta (Vickers, Krupp, Schneider-Creusot ja Škoda). Tarjouskilpailuun osallistuvien ehdotusten antamisen takarajaksi asetettiin huhtikuun 1909 alku, mutta rajaa siirrettiin eteenpäin muutamalla viikolla ONZiV:n suunnitelmien viivästymisen vuoksi. Tykkitornien haluttiin mahdollistavan aiempien 12 tuuman 40 kaliiperin tykkien tapaan 40 sekunnin laukausväli. Painorajoitukset olivat myös tiukat; ylimassaisia suunnitelmia rankaistiin huomattavilla sakkopisteillä.
Kesäkuuhun 1909 mennessä kilpailijat olivat karsiutuneet siten, että tornien tuotantosopimuksesta kilpailivat pääasiassa enää Metallitšeski ja Putilov, joista jälkimmäinen teki yhteistyötä Schneider-Creusotin kanssa. Valintoja johtanut MTK näki Metallitšeskin suunnitelman etuna sen nopean juonto- ja latauslaitteiston, pienemmät ampuma-aukot ja  paksummat väliseinämät. Makasiinitilojen palontorjuntalaitteistot olivat myös kilpailevaa ehdotusta paremmat. Kilpailevan Putilovin suunnitelman etuna oli parempi suuntauslaitteisto ja jousikäyttöinen latasin, joka mahdollisti ammusten lataamisen kaikilla putken koroilla.
MTK valitsi Metallitšeskin tarjouksen, tosin vaatien sitä yhdistämään kaksi Putilovin ehdotuksen etuna nähtyä laitteistoa suunnitelmaansa. Tehdas kuitenkin jätti muutosehdotukset toteuttamatta: esitetty jousilatasin korvattiin ketjurakenteisella ja pneumaattinen suuntausjärjestelmä pidettiin alkuperäisenä, sillä Putilovin hydraulinen järjestelmä olisi tehnyt torneista epätasapainoisia ja nostanut alusten lopullista massaa 40 tonnilla.
MTK joutui luopumaan koetornin rakentamisesta hankkeen korkeiden kustannusten seurauksena. Gangut-luokan neljän aluksen tykit tilattiin kolmelta eri metallitehtaalta: Sevastopolin ja Poltavan tykkitornit tulivat Metallitšeskilta, Petropavlovskin Obuhovilta ja Gangutin Putilovilta. Mustanmeren laivastolle tilattujen alustenselvennä tykkitornit toimitti ONZiV lukuun ottamatta Imperator Aleksander III:n torneja, jotka toimitti Putilov.
Myöhempää tuotantoa edustaneet Mustanmeren laivaston tykkitornit olivat rakenteellisesti vahvempia ja massaltaan raskaampia, minkä lisäksi ne oli varustettu pitkän kantaman etäisyysmittareilla. Tornien panssarointi oli 305 mm paksu verrattuna varhaisempien 203 millimetriin. Takaseinän teräsrakenteet olivat 13 tuumaa paksut koko tornin tasapainottamiseksi. Imperatsitsa Marian myöhempää tuotantoa edustaneet tykkitornit olivat 860-tonniset, Sevastopolin varhaista tuotantoa edustaneiden tornien painaessa 773 tonnia.
Tornien makasiinitilat suunniteltiin sadan laukaisuyhdistelmän varastointia silmällä pitäen. Taistelualusten perimmäisissä torneissa osa sadan laukaisuyhdistelmän ampumatarvikkeista jouduttiin tosin varastoimaan erillisiin varamakasiineihin, sillä perätornit rakennettiin ahtaampiin tiloihin. Sinkkipakkauksiin säilötyt ajopanokset varastoitiin teräshyllyköissä makasiinin panostilassa, joka sijaitsi useimmissa tykkitorneissa ammustilojen yläpuolella.
Makasiinitilat yhdistyivät tykkitornin ylempiin, putkikerroksen alapuolisiin ammustiloihin yhdellä hissikuilulla, jossa kulkenutta nostinta käytettiin kaikkien kolmen putken ammusten ja panosten nostamiseen makasiinitiloista putkikerrokseen.