stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
DNA:n korjaus
Korjausmekanismit > Yhden DNA-nauhan korjaus

Kun vain toinen DNA:n nauhoista on vaurioitunut, solu kykenee hyödyntämään eheää nauhaa mallina korjatessaan vauriota.
Emäksen korjaus (engl. Base excision repair) korjaa oksidaation, alkylaation tai deaminaation aiheuttamia vaurioita DNA:n emäksissä. Emäksen korjaus käynnistyy, kun DNA glykosylaasi tunnistaa ja poistaa viallisen emäksen DNA:ssa muodostaen ns. AP-kohdan DNA:han. Seuraavaksi AP endonukleaasi poistaa nukleotidin muut osat AP-kohdasta, minkä jälkeen DNA polymeraasi I ja DNA ligaasi paikkaavat aukon käyttäen hyväksi eheää DNA nauhaa.
Nukleotidin korjaus (engl. Nucleotide excision repair) kykenee korjaamaan suurempia vaurioita, joita aiheuttaa mm. kemikaalit ja säteily. Nukleotidivauriot aiheuttavat muutoksia DNA kaksoiskierrerakenteeseen, jotka mekanismi kykenee tunnistamaan. Korjaus on monimutkainen prosessi, johon osallistuu lukuisia eri proteiineja. Emäksen korjauksen tapaan siinä ensin poistetaan vaurioituneet nukleotidit ja täydennetään syntynyt aukko käyttäen hyväksi eheää nauhaa.
Yhteensopimattomien nukleotidien korjaus (engl. Mismatch repair) korjaa DNA replikaatiossa tai rekombinaatiossa syntyneitä virheitä. Solussa on joukko tähän tehtävään erikoistuneita proteiineja.
Korjausmekanismit > DNA-katkokset

DNA:n katkeamiset ovat erityisen vaarallisia solulle, koska ne saattavat johtaa genomin uudelleen järjestymiseen. Tunnetaan kolme eri mekanismia, jotka voivat korjata katkenneen DNA:n: NHEJ (engl. Non-homologous end joining), MMEJ (engl. microhomology-mediated end joining) ja homologinen rekombinaatio.
Korjausmekanismin luonteesta

DNA:n jakautumisessa eli replikaatiossa syntyy hyvin paljon kopiointivirheitä. Ensimmäinen korjausmekanismin vaihe korjaa yksittäisten emästen kopiointivirheitä eli pistemutaatioita. Toisessa vaiheessa DNA-polymeraasiin liittyvät entsyymit 
alentavat mutaatioita. Kolmannessa vaiheessa DNA:n jakautumista ohjaava mekanismi alentaa vielä hyvin runsaasti mutaatioita. Korjausmekanismi on itsessään altis mutaatioille, ja saattaa joskus kytkeytyä ainakin osittain pois päältä.
Korjausmekanismin merkitys

DNA-vaurioon reagoiminen ja vaurion korjaaminen on erittäin tärkeää solun elossa pysymiselle ja sairauksien ehkäisemiselle. Toisaalta epätäydellisen DNA:n korjauksen seurauksena syntyvät emäsmuutokset mahdollistavat geenien ja genomin muuttumisen, mikä on evoluution perusta. Toisin sanoen epätäydellinen DNA:n korjaus synnyttää mutaatioita ja näin geneettistä variaatiota. Geneettinen variaatio on puolestaan luonnonvalinnan "polttoainetta". Täydellinen DNA:n korjaussysteemi johtaisi evoluution pysähtymiseen. Toisaalta biologisen yksilön kannalta geneettinen stabiilisuus on hyvä asia.
DNA:n korjauksen tärkeydestä kertoo se, että solut investoivat suhteellisen paljon DNA:n korjausentsyymien valmistamiseen. Esimerkiksi bakteeriien ja hiivojen genomien analyysissa on selvinnyt, että  suuri osa niiden koodaavasta DNA:sta on omistettu pelkästään DNA:n korjaustoiminnoille. DNA:n korjauksen tärkeyttä kuvastaa myös se, että jos jokin DNA:n korjausgeeni inaktivoidaan, mutaatioden määrä kasvaa huomattavasti kyseessä olevassa organismissa  (Alberts et al. 2002).
Monet DNA:n korjaus reitit ja niitä koodaavat geenit löydettiin ensimmäisenä bakteereista. Nykyään tiedetään, että monet näistä geeneistä toimivat myös muissa eliöissä mukaan luettuna ihmisessä.
Italian–Turkin sota

Italialainen patteri lähellä Tripolia.
Italialainen risteilijä ampuu ottomaanien aluksia Beirutin satamassa.
Italian ja Turkin sota (tunnetaan Italiassa myös nimellä guerra di Libia, "Libyan sota", ja Turkissa nimellä Trablusgarp Savaşı) oli sota, joka käytiin osmanien valtakunnan ja Italian välillä 29. syyskuuta 1911 – 18. lokakuuta 1912. Myös nimitystä Tripolin sota on käytetty.
Pääministeri Giovanni Giolittin johtama Italian hallitus Roomassa julisti 29. syyskuuta 1911 Osmanien valtakunnalle sodan. Tätä ennen umpeutui 24 tunnin uhkavaatimus, jossa Rooma peräsi Osmanien valtakunnalta suostumusta Tripolin ja Kyrenaikan miehitykseen.
Italian 18 aluksen laivue avasi 30. lokakuuta tulen Tripolin linnaketta vastaan. Italian armeija hyökkäsi Tripoliin ja onnistui valtaamaan kaupungin. Tämän jälkeen Italia valloitti Kyrenaikan ja rannikkoseudut, mutta ei onnistunut sisämaan valtauksessa Omar Mukhtarin joukkojen vastarinnan vuoksi.
Ouchyn rauhansopimus allekirjoitettiin 18. lokakuuta 1912 Ouchyn kaupungissa Lausannen lähistöllä. Sopimuksessa Kyrenaika ja Tripolitania luovutettiin Italialle.
Italian marssittua Tripoliin se järjesti verilöylyn, jossa satoja arabeja ammuttiin tai vangittiin heidän noustuaan vastarintaan. Tripolin verilöyly lisäsi muiden valtioiden arvostelua Italian siirtomaapolitiikkaa kohtaan. Libyan miehitys oli kallis hanke Italialle. Sen arvioitiin käyttäneen 30 miljoonaa liiraa joka kuukausi.
1920- ja 1930-luvulla Italia harjoitti Libyassa kovaotteista siirtomaapolitiikkaa. Sen armeija kukisti beduiinien kansannousun Fezzanissa. Tänä aikana Italiasta muutti paljon ihmisiä Libyaan töihin. Maahan rakennettiin nykyaikainen tieverkosto ja myös muuta infrastruktuuria kehitettiin.
Italia valtasi Osmanien valtakunnan provinssit Tripolitanian ja Kyrenaikan, joista muodostuu myös nykyinen Libyan valtio, sekä Ródoksen saaren ja kreikkaa puhuvan Dodekanesian saariston Anatolian lähellä.
Vaikka sota oli suhteellisen vähäpätöinen, se oli merkittävä ensimmäisen maailmansodan esinäytös sytyttäessään nationalismin kipinän Balkanilla.
Sodassa nähtiin myös merkittäviä sotateknologian kehitysaskelia varsinkin sotilasilmailussa. 23. lokakuuta 1911 italialainen kapteeni Carlo Piazza lensi turkkilaisten linjojen yllä tiedustelulennolla. Ensimmäisen kerran lentokonetta käytettiin pommittamiseen 1. marraskuuta 1911 Libyassa, kun italialainen luutnantti Giulio Gavottin pudottaessa Taube-yksitasostaan neljä kahden kilon kranaattia 185 metrin korkeudesta. Suurin osa kranaateista räjähti aavikolla, ja ainoat vahingot kohdistuivat sivullisiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian–Turkin sota Wikimedia Commonsissa
| n k Ensimmäiseen maailmansotaan johtaneet tapahtumat (1870–1914) |
| --- | --- |
 Tapahtumia 
1870-luku:  Saksan–Ranskan sota (1870–1871)  Venäjän–Turkin sota (1877–1878)  Berliinin kongressi (1878)  Bosnian kapina (1878)  Kaksiliitto (1879) 
1880-luku:  Kolmiliitto (1882)  Ranskan ja Venäjän liitto (1894)  Englantilais-saksalainen laivaston varustelukilpailu (1898–1912) 
1910-luku:  Entente cordiale (1904)  Venäjän–Japanin sota (1904–1905)  Ensimmäinen Marokon kriisi (1905–1906)  Sikasota (1906–1908)  Englantilais-venäläinen sopimus (1907)  Bosnian kriisi (1908–1909)  Toinen Marokon kriisi (1911)  Italian–Turkin sota (1911–1912)  Balkanin sodat (1912–1913)  Sarajevon laukaukset (1914)  Heinäkuun kriisi (1914)
Dolmaani

Husaari dolmaanissa.
Dolmaani (turk. dolmana, unk. dolmány) on nauhoin koristettu, lyhyt husaarin päällystakki. Puolipitkä, turkisreunainen ja lyhythihainen versio oli naisten muotiasuste 1870–80-luvuilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dolmaani Wikimedia Commonsissa
Itakonihappo

| Itakonihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metylideenibutaanidihappo
CAS-numero:  97-65-4
PubChem CID:  811
SMILES:  C=C(CC(=O)O)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H6O4
Moolimassa:  130,098 g/mol
Sulamispiste:  162-164 °C
Tiheys:  1,632 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 95 g/l (25 °C)
Itakonihappo eli metyleenimeripihkahappo (C5H6O4) on tyydyttymättömiin dikarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa hartsien sekä muiden orgaanisten kemikaalien valmistamiseen. Itakonihappo on herättänyt erityisesti kiinnostusta, koska sitä voidaan valmistaa helposti käymisprosessilla uusiutuvista raaka-aineista. Itakonihappo on mesakoni- ja sitrakonihappojen isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa itakonihappo on hygroskooppista väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja etanoliin, kohtalaisesti kloroformiin ja bentseeniin sekä vähäisessä määrin dietyylieetteriin. Itakonihappo on diproottinen heikko happo ja sen pKa-arvot ovat 3,9 ja 5,5. Itakonihappo reagoi karboksyylihapoille tyypillisesti muodostaen esimerkiksi alkoholien kanssa estereitä. Kuumennettaessa itakonihapon vesiliuosta se isomeroituu muodostaen mesakoni- ja sitrakonihappoja. Tislattaessa itakonihappoa se muodostaa sitrakonihappoa ja sitrakonianhydridiä.
Valmistus ja käyttö

Itakonihapon anhydridiä muodostuu, kun sitruunahappoa kuivatislataan ja siitä saadaan hydrolyysin avulla itakonihappoa. Ensimmäiset yhdisteen valmistusprosessit perustuivat tähän. Yhdistettä voidaan valmistaa myös propargyylikloridista, hiilimonoksidista ja vedestä nikkelitetrakarbonyylin toimiessa katalyyttinä. Nykyään itakonihappoa valmistetaan ainoastaan bioteknisesti fermentaatiolla ja raaka-aineena käytetään esimerkiksi melassia. Itakonihappoa tuottavat fermentaatiolla muun muassa Aspergillus itaconicus- ja Aspergillus terreus-homeet. Näistä A. terreus on tuottajaorganismina tehokkaampi ja yleisemmin käytetty. Nämä homeet muodostavat melassin sisältämistä sokereista ensin akoniittihappoa, jota muodostuu osana sitruunahappokiertoa. Akoniittihaposta muodostuu itakonihappoa akonitaattidekarboksylaasin katalysoimana. Nykyään itakonihapon vuosittainen tuotanto on noin 70–80 tuhatta tonnia ja suurin tuottajamaa on Kiina.
Itakonihappo ja sen esterit polymeroituvat akryylihapon ja akrylaattiestereiden tavoin. Itakonihappoa käytetään monomeerina yhdestä akryylihapon kanssa valmistettaessa karylaattihartseja. Näihin hartseihin itakonihappo tuo muun muassa parempaa sitoutumiskykyä väriaineisiin, parantuneita virtausominaisuuksia ja stabiloi polymeeriemulsioita. Itakonihappoa käytetään myös hampaiden paikkaukseen käytettävien hammassementtien valmistukseen. Itakonihaposta valmistetaan myös muovien pehmentimiä sekä butadioli-, butyrolaktoni- ja tetrahydrofuraanijohdannaisia.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: Itaconic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Methylenebutanedioic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Itaconic acid (englanniksi)
ChemBlink: Itaconic acid (englanniksi)
Itelmeenin kieli

| itelmeeni> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:  Kamtšatka
Puhujia:  82
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet
Kieliryhmä:  kamtšatkalaiset kielet
ISO 639-3:  itl
 Ohje 
Itelmeenin kieli (aikaisemmin kamtšadaalin kieli) on Venäjällä Kamtšatkan niemimaan eteläosassa asuvien itelmeenien puhuma kieli.
Itelmeeniä pidetään kamtšatkalaisena kielenä. Sen suhde tšuktšilaisiin (tšuktšilais-kamtšatkalaisiin eli luoravetlaanisiin) kieliin on kuitenkin kiistanalainen. Eräiden tutkijoiden mukaan kyseessä on isolaattikieli, jonka yhtymäkohdat muihin alueen kieliin ovat syntyneet kontaktivaikutuksen tuloksena.
1700-luvulla Kamtšatkalla puhuttiin ilmeisesti kolmea itelmeeniläisen ryhmän muodostanutta kieltä: itä-itelmeeniä, etelä-itelmeeniä ja länsi-itelmeeniä. Eteläinen kieli hävisi 1900-luvun alkuun mennessä ja itäinen kieli ilmeisesti viimeistään 1920-luvulla. Nykyaikaan saakka on säilynyt vain Ohotanmeren rannalla puhuttu länsi-itelmeeni, joka jakautuu pohjois- ja etelämurteeseen. Pohjoiseen eli Sedankan murteeseen on vaikuttanut voimakkaasti korjakin kieli.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 2 400 itelmeeniä, joista 562 puhui itelmeeniä äidinkielenään tai toisena kielenään. Vuonna 2002 itelmeenejä laskettiin olleen 3 200 henkeä, joista 385 ilmoitti puhuvansa itelmeeniä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 82 itelmeenin puhujaa.
Itelmeenin kirjakieli luotiin latinalaisen kirjaimiston pohjalta ensimmäisen kerran vuonna 1932. Sitä käytettiin kouluopetuksessa muutaman vuoden ajan. Uusi kyrilliseen kirjaimistoon perustuva aakkosto laadittiin vuonna 1984 ja vahvistettiin vuonna 1988, jolloin ilmestyi myös itelmeeninkielinen aapinen. Sen jälkeen on julkaistu muutamia etelämurteeseen perustuvia oppikirjoja. Kieltä opetetaan kouluissa, Nikolajevsk-na-Amuren opettajaopistossa ja Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa.
Itelmeenin kirjaimisto
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Ă ă | Б б | В в | Г г | Д д | Е е | Ё ё |
| Ж ж | З з | И и | Й й | К к | К’ к’ | Ӄ ӄ | Ӄ’ ӄ’ |
| Л л | Љ љ | Ӆ ӆ | М м | Н н | Њ њ | Ӈ ӈ | О о |
| Ŏ ŏ | П п | П’ п’ | Р р | С с | Т т | Т’ т’ | У у |
| Ў ў | Ф ф | Х х | Ҳ ҳ | Ц ц | Ч ч | Ч’ ч’ | Ш ш |
| Щ щ | Ъ ъ | Ы ы | Ь ь | Ә ә | Э э | Ю ю | Я я |
Elvyttämistoimista huolimatta itelmeeniä voidaan pitää kuolevana kielenä. Äidinkielenään sitä puhuvat vain vanhukset, kun taas nuoremmat sukupolvet ovat siirtyneet käyttämään venäjää.
Aiheesta muualla

Endangered Languages of Siberia: The Itelmen Language (englanniksi)
Ethnologue: Itelmen (englanniksi)
A.P. Volodin: Itelmenski jazyk (venäjäksi)
Distributismi

Distributismi (lat. distribuere 'jakaa, jaella, määrittää') eli omistuksen hajautusoppi on talousoppi, joka pyrkii turvaamaan markkinoiden toiminnan mahdollisimman laajapohjaisella tuotantovälineiden omistuksella. Omistuksen hajauttamisella tarkoitetaan niitä keinoja, joita käyttämällä on mahdollista vähentää omistuksen keskittymistä valtiolle tai yksityisille suuromistajille. Distributismin alkuperä on katolisessa kirkossa ja katolisissa ajattelijoissa. Se laajeni 1900-luvulla muihin piireihin ja viime vuosikymmeninä distributismista on tullut eri nationalististen suuntausten, liikkeiden ja aatteiden epävirallinen talousoppi. Distributismi on lähellä ideaa, jota jotkut poliittiset ryhmät Suomessa ovat kutsuneet nimellä kansankapitalismi.
Distributismi eroaa perinteisistä vasemmistolaisista ja oikeistolaisista opeista, ja luetaankin kolmannen tien  (Third way) opiksi. Distributismin idea poikkeaa kapitalismista ja sosialismista, koska distributismi vastustaa pääomien keskittymistä harvojen rikkaiden tai valtion haltuun. Kun sosialismissa tuotantovälineet ovat yhteiskunnan omistamia ja kapitalismissa omistajien joukko voi joskus olla pieni, distributistisessa kansantaloudessa tuotantovälineiden laajapohjainen omistaminen on normaalia kuten sosialismissa, mutta samalla myös yksityistä kuten kapitalismissa. Pääoman yksityistä omistusoikeutta ei rajoiteta, mutta omistuksen keskittymistä yksityisellä sektorilla voidaan silti hienovaraisin keinoin vähentää. Tällaisen laajapohjaisen yksityisen omistamisen ajatellaan takaavan paremmin markkinoiden toiminnan kuin sosialistinen monopoli tai kapitalistinen oligopoli. Distributismi vastustaa myös äärimmäisyyksiin menevää individualismia ja statismia. Valtio-oppina distributismille on aivan sama, onko valtio tasavalta vai monarkia.
Historia

Distributismi on ideana vanha, mutta nimen opille antoivat katoliset ajattelijat Gilbert Keith Chesterton ja Hilaire Belloc. Kun syntyi kapitalismi, joka ei estä omistuksen keskittymistä, ja sen vastapaino, sosialismi, oli tarpeellista nimetä myös tämä kolmas mahdollisuus.
Distributismin juuret perustuvat 1800- ja 1900-lukujen paavillisiin opetuksiin, joissa korostettiin sosiaalista oikeudenmukaisuutta. Keskeisin katolinen pohjateos distributismin kannalta on paavi Leo XII:n kiertokirje Rerum Novarum. Tarkemmin distributismin ajatuspohjaa selittivät paavi Pius XI:n kiertokirje Quadragesimo Anno ja paavi Johannes Paavali II:n Centesimus annus. Distributismissa pyritään omistuksen hajauttamiseen, jolloin pienomistus on tavallista ja kattaa valtaosan kaikesta pääomien omistuksesta. Ajatus ruohonjuuritason omistuksesta lähtee katolisen kirkon subsidiari- eli läheisyysperiaatteesta.
Nykyaikaisen distributismin perusteos ja tiivistelmä on Gilbert Keith Chestertonin teos The Outline of Sanity vuodelta 1927. Tämän lisäksi näitä opillisia perusteita esiteltiin mm. Chestertonin kirjoittamissa The American Reviewin artikkeleissa. Muita distributismin perusteoksia ovat Hilaire Bellocin "The Uses of Diversity" (1921) ja "The Servile State" (1913). Chesterton kehittikin distributistista ajattelua lähinnä Yhdysvalloissa, mutta se myös omaksuttiin 1930-luvulla katolisen työväenliikkeen opiksi.
Distributismi talousoppina

Distributismin perusidea on kansalaisten omavaraisuuden suosiminen ja kansakunnalle elintärkeiden perusinstituutioiden, kuten avioliiton, perheen ja kodin vahvistaminen. Tämän idean talouspoliittinen osa voidaan jakaa pääasiassa kahteen toisiaan tukevaan suuntaukseen:
Omistuksen hajauttaminen kansalaisten kesken ja
pienyritteliäisyyden tukeminen.
Pääideana on hajauttaa omistus mahdollisimman laajalle alueelle, jottei se pääse keskittymään minkään tahon haltuun, ja aiheuta näin ollen yhteiskunnallista epätasa-arvoa. Pienyrittäjyydellä tarkoitetaan yritystä, jolla on vähän työvoimaa, pieni liikevaihto ja markkina-alue. Valtion tulee tukea pienyrittäjyyttä rakentamalla suosiolliset olot pienyrityksille, esimerkiksi verotuksen kautta. Pienyritysten perustamista ja hengissä selviämistä tulee auttaa mahdollisimman paljon tässä maailmassa, jossa suuryrityksillä on etulyöntiasema pieniin nähden.
Distributismi haluaa luoda yhteiskunnan taloudellisen pohjan pienyrittäjyydelle, mutta se ei tarkoita kaikkien suuryritysten poistamista. Suuryritykset ovat joillakin tuotannonaloilla erittäin tärkeitä, mutta niidenkin omistussuhteita voidaan muuttaa distributistisesti osuuskunta- ja yhtiöjärjestelyjen kautta. Sama koskee pankkeja. Distributismi mielellään poistaisi nykyisenlaisen yksityisen pankkijärjestelmän tai ainakin sen voiton tavoittelun. Tätä ei toteutettaisi välttämättä kansallistamisella, mutta luultavimmin kuitenkin valtion tuella.
Distributismin perustelut, miksi omaisuus tulisi hajauttaa mahdollisimman ruohonjuuritasolle:
Kansalaiselle kuuluu oikeus ja mahdollisuus ylläpitää itsensä ja perheensä hyvinvointia omaan pääomaansa tukeutuen. Ihmiselle halutaan antaa vastuu ja mahdollisuus luoda oma varallisuutensa ja onnensa ilman riippuvaisuutta kapitalisteista tai valtiosta.
Omistaminen tuo ihmisille vastuuta ja kehittää vastuuntuntoa. Omistamalla jotain omalla työllä ansaitsemaansa ihminen oppii myös kunnioittamaan toisen työtä ja omaisuutta.
Työskentely itsensä ja perheensä hyväksi on moraalisesti kohottavaa. Perheensä puolesta työskentelemällä työskentelee samalla isänmaansa hyväksi.
Omistuksen keskittyminen harvainvallalle aiheuttaa pian omaisuudettomien ja varsinkin maattomien luokan eli köyhälistön kasvamisen. Sellainen tilanne tulee aiheuttamaan kansan sisällä luokkaristiriitoja, kansallisia levottomuuksia ja yhteiskunnan murenimista.
Omistuksen siirtäminen valtion haltuun vie kansalaisilta suuren osan työskentelymotivaatiosta. Itsensä hyödyttäminen tekemällä uutta luovaa tai ylläpitävää työtä itselleen hyödyttää siinä sivussa koko yhteiskuntaa.
Työnsä tulosten siirtyminen perintönä omille perillisille tuo työntekoon pitkän tähtäimen tarkoituksen. Perinnön kuitenkin tulee jakautua tasaisesti, eikä minkäänlaista esikoisoikeutta saa olla.
Distributismi talousoppina > Suhde kapitalismiin ja sosialismiin

Pintapuolisesti katsottuna distributismilla on yhteistä sosialismin ja kapitalismin kanssa. Distributismi kuitenkin näkee kapitalismin ja sosialismin vihollisinaan siksi, että ne mahdollistavat omaisuuden keskittymisen. Kapitalismissa omaisuus voi joskus keskittyä harvoille kapitalisteille. Tyypillisessä sosialismissa se keskitetään valtion ja sen hallinnon haltuun. Tosin esimerkiksi utooppisessa sosialismissa usein työläiset omistivat yritykset yhdessä ja sosialismi oli vapaaehtoista eikä pakotettua. Distributismi keskittyy tulojen hankkimisen edellytyksiin ja jakamiseen. Sosialismi pyrkii luomaan mahdollisimman paljon palkkatyöläisiä, kun taas distributismi pyrkii luomaan kaikista omistajia. Jälkimmäistä kannattavat usein myös kapitalismin kannattajat, mutta he hyväksyvät sen, että joku voi omistaa paljon enemmän kuin toinen. Omistajien pieni määrä luo jyrkkiä yhteiskunnallisia luokkaeroja ja hajottaa näin kansallista yhtenäisyyttä. Distributismi vastaa tällä tavalla nationalismin vaatimuksiin luokkayhteiskunnan ehkäisemisestä. Kun palkasta riippuvaisia työläisiä on vähän ja omistajia on paljon, ei tarvitse pitää yllä valtiolle ja yhteiskunnalle raskaita sosiaalimenoja. Kun kansalaisen on itse omaisuuden omistaja, ei silloin valtion tarvitse keskittyä tuloeroista huolehtimisiin ja niiden kaventamisiin. Toki distributismissa kuitenkin pyritään luomaan jonkinlainen sosiaalinen turvaverkko jos taloudellinen epäonni kohtaa kansalaista itseomistuksesta huolimatta.
Sosialismin ja distributismin yhtenäisyyksiä on se, että kumpikin pyrkivät hyvinvoinnin jakamiseen. Sosialismissa keskusjohto aiheuttaa paisuvan ja kiristyvän verotuksen, byrokratian, suuret tulonsiirrot, työttömyyden ja siitä aiheutuvan turhautuneisuuden.
Kapitalismi väittää puolustavansa yksityisomistusta, mutta silti omaisuus voi keskittyä harvojen rikkaiden haltuun. Distributionistit ovat väittäneet, että varattomien määrä kasvaa ja omistaville rikkaille keskittyy taloudellisen vallan lisäksi poliittinen valta. Heistä kapitalismi on myös epävakaa järjestelmä, mikä ilmenee lamakausina ja talouden taantumina. Tällä tavalla kapitalismi lähestyy sosialistista järjestelmää ja siksi G. K. Chestertonin mielestä kapitalismia paremmin kuvaava käsite on proletarianismi. Kovin kapitalismin kritiikki ajoittuu ajalle ennen suurta lamaa, jolloin haluttiin erityisesti Yhdysvalloissa toteuttaa puhdasta kapitalismia. Kuitenkin sen jälkeen kapitalismi on pyrkinyt kontrolloimaan kapitalistista omistusta ja näin ollen lähentynyt hieman distributistisia arvoja.
Toisaalta teollisuusmaissa elintaso on eri arvioiden mukaan 15-100-kertaistunut 200 vuodessa. Suomessa talous kasvoi keskimäärin 2,9 % vuodessa 1860-2009 eli 24-kertaiseksi. Vuonna 1800 ihmisistä 85-95 % eli 2 dollarilla päivässä, nyt alle viidennes. Elinikä on pidentynyt ja ravitsemus parantunut.
Distributismi sosiaalipolitiikkana

Distributismin alkuperäisenä pohjana historiassa on kristillinen yhteisvastuu, sosiaalinen oikeudenmukaisuus ja solidaarisuus. Omistuksen uusjaon eli hajautuksen tulee mahdollisimman paljon hyödyttää köyhiä, mutta haitata rikkaita. Distributismissa on siis hieman "Robin Hood-ajattelua" eli otetaan rikkailta ja annetaan köyhille. Distributistisessa sosiaalipolitiikassa keskeinen yksikkö on perhe.
Distributistisessa verotuksessa perheen verotus on erittäin pieni. Verotus laskee sitä mukaa, mitä enemmän lapsia syntyy. Distributismissa nähdään tärkeänä uusien kansalaisten synty ja sitä halutaan tukea mahdollisuuksien mukaan. Kansakunnan selviäminen on riippuvainen uusista kansalaisista. Syntyvyyden nostamisessa tärkeätä on myös lapsilisät, jotka kannustavat perheen kasvattamiseen ja tekevät vain yhden lapsen hankkimisen kannattamattomaksi. Distributismi soveltaisi perheverotuksessa nationalistienkin suosiossa ollutta yhteisverotusta, jossa perhettä verotetaan yksikkönä, eikä vain lasten määrän perusteella.
Distributismissa ei hyväksytä ns. yhteiskunnan siivellä elämistä. Oppina distributismi korostaa ahkeruutta, eikä hyväksy valtion tulonsiirroilla elämistä. Sosiaaliturva tulee tehdä distributismin mukaan kannustavaksi ja työllistäväksi, ei passivoivaksi. Erityisesti amerikkalaiset distributistit ovat arvostelleet sosiaaliturvaa. Valtion tulee rakentaa sosiaalinen turvaverkko, mutta tulee myös korostaa kansalaisten velvollisuutta auttaa läheisiään.