stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Calophyllaceae
Tuntomerkit ja levinneisyys

Kasvit ovat tavallisesti puita, harvemmin pensaita, joilla on kierteinen tai vastakkainen lehtiasento. Lehdet ovat korvakkeettomia, ehytlaitaisia, ja niissä on läpikuultavia pilkkuja tai kanavia. Katkaistusta oksasta vuotaa usein nestettä. Kukissa on erilehtiset ja neli- tai viisilukuiset verhiö ja teriö, joka on tavallisesti väriltään valkoinen tai vaaleanpunainen. Heteitä on paljon ja ponsien kärjissä on toisinaan isot rauhaset. Hedelmä on avautuva tai harvemmin marja tai luumarja. Siemenet ovat pieniä tai kookkaita; suuret sirkkalehdet muodostavat jälkimmäisistä suurimman osan.
Heimoon kuuluu 13 sukua ja 460 lajia kaikkialle tropiikkiin levinneinä. Runsaslajisimmat suvut ovat Calophyllum (190 lajia), Kayea (70 lajia), mammeat (Mammea, 70 lajia) ja Kielmeyera (50 lajia).
Suvussa Kielmeyera esiintyy kimalaispölytystä, sille läheisessä suvussa Caraipa uskotaan kuppimaisten ponsirauhasten erittävän tuoksuaineita. Suvussa Calophyllum on aina vastakkainen lehtiasento, mutta joidenkin lajien taimilla lehtiasento on vuorottainen. Marila asymmetralis on ainoa heimon laji, jolla on vinosti vastakohtaiset kukat. Esimerkiksi suvussa Caraipa ponsirauhaset ovat parilliset ja maljamaiset, kun taas esimerkiksi suvussa Kayea ne ovat pieniä ja pyöreitä.
Fylogenia ja luokittelu

Suku Endodesmia on muun heimon sisarkladi; muutoin heimo jakaantuu enimmäkseen Vanhan ja Uuden maailman kladeiksi, vaikkakaan ei aina hyvin perustein. Suku Clusiella on syytä sijoittaa jälkimmäiseen kladiin; sen siemenet ja kasvullisten osien anatomia sopivat mainittuun asemaan, vaikka kukat ovat siinä hieman omalaatuisia, sillä ne muistuttavat klusioiden (Clusia) kukkia. Uuden maailman kladissa on myös ryhmä sukuja (esim. Kielmeyera ja Caraipa, joissa lehtiasento on vuorottainen, ja ne muodostavat kladin; niillä on myös kotamaiset hedelmät, usein kookkaat ja siivelliset siemenet ja niiden alkioilla on herttatyviset ja suuret sirkkalehdet.
Monilla teekasveilla (Theaceae) on myös kierteinen lehtiasento, kotamaiset hedelmät, siivelliset siemenet ja moniheteiset kukat. Vuorottaislehtiset Calophyllaceae-kasvit näyttävät pinnallisesti samankaltaisilta, ja niinpä ne ennen olikin tapana viedä teekasveihin.
Fylogenia ja luokittelu > Suvut

Calophyllum L.
Caraipa Aubl.
Clusiella Planch. & Triana
Endodesmia Benth.
Haploclathra Benth.
Kayea Wall.
Kielmeyera Mart.
Lebrunia Staner
Mahurea Aubl.
Mammea L. – mammeat
Marila Sw.
Mesua L. – viiriöt
Neotatea Maguire
Poeciloneuron Bedd.
Kuvia

Caraipa densifolia -lajin moniheteinen kukka.
Kielmeyera angustifolia
Amerikanmammean (Mammea americana) hedelmä.
Rautaviiriö (Mesua ferrea)
Poeciloneuron indicum
Aiheesta muualla

Levinneisyyskartta: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/maps/Calophyllaceae.gif
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133249  Wikispecies: Calophyllaceae  APNI: 216957  CoL: 622JQ  EoL: 10510133  EPPO: 1CMUF  FNA: 20933  FoAO2: Calophyllaceae  GBIF: 4907584  GRIN: 196  iNaturalist: 71464  IPNI: 60466898-2  IRMNG: 118772  ITIS: 822430  NCBI: 703253  Open Tree of Life: 267866  Paleobiology Database: 183007  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:60466898-2  Tropicos: 50338286  WFO: wfo-7000000101
Wilhelm Canaris

| Wilhelm Canaris |
| --- | --- |
 Wilhelm Canaris vuonna 1940.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1887  Aplerbeck, Dortmund, Saksa
Kuollut: 9. huhtikuuta 1945 (58 vuotta)  Flossenbürgin keskitysleiri, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1905–1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Amiraali
Amiraali Canariksen muistokirjoitus Flossenbürgin keskitysleirissä
Wilhelm Franz Canaris (1. tammikuuta 1887 – 9. huhtikuuta 1945) oli saksalainen amiraali, sotilastiedustelupalvelu Abwehrin johtaja 1935–1944 ja natsihallinnon vastustaja.
Elämäkerta

Canaris oli kotoisin Aplerbeckista, läheltä Dortmundia. Vuonna 1905 hän liittyi 18-vuotiaana Saksan keisarikunnan laivastoon (Kaiserliche Marine) ja ensimmäisen maailmansodan puhjetessa hän oli SMS Dresdenin tiedustelupäällikkönä. Falklandsaarten taistelussa SMS Dresden vältteli pitkään brittilaivastoa, mutta saatiin kiinni Camberlandin lahdella maaliskuussa 1915, jolloin miehistö upotti sen, ettei laiva jäisi briteille. Canaris joutui vangiksi Chileen, mutta pakeni elokuussa 1915. Sujuvasti espanjaa puhumaan oppinut Canaris palasi myöhemmin kauppalaivalla takaisin Saksaan.
Canaris lähetettiin tiedustelutehtävissä Espanjaan, jossa hän selvisi brittien salamurhayrityksestä. Sodan loppuessa hän oli sukellusveneen komentajana Välimerellä tilillään 18 upotusta.
Sodan jälkeen hän jäi laivastoon, ensin Freikorpsien jäsenenä ja sitten Reichsmarinessa. Vuonna 1931 hänestä tuli kapteeni ja risteilijä Berlinin ensimmäinen perämies ja myöhemmin taistelulaiva Schlesienin komentaja.
Elämäkerta > Kotiaresti, pidätys ja Flossenbürg

Muutamia viikkoja myöhemmin Canaris asetettiin kotiarestiin, mikä esti häntä aktiivisesti osallistumasta heinäkuun 20. päivän salaliittoon Hitleriä vastaan. Hänet kuitenkin vangittiin ja tuomittiin SS:n kenttäoikeudessa kuolemaan. Canaris teloitettiin hirttämällä Flossenbürgin keskitysleirissä 9. huhtikuuta 1945, vain muutamia viikkoja ennen sodan päättymistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wilhelm Canaris Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Arapahot

Arapahot (omakielinen nimitys inuna'ina, "meidän kansamme") ovat Pohjois-Amerikan alkuperäiskansa, joka puhuu algonkin-kieliin kuuluvaa arapahon kieltä. Oman perimätietonsa mukaan arapahot olivat tulleet pohjoisesta Minnesotasta läheltä Yläjärveä.
Alun perin maanviljelystä toimeentulonsa saanut kansa omaksui 1700-luvun aikana Suurten tasankojen heimoille ominaisen hevosten käytön ja ratsastuskulttuurin. Heidän pääasuinalueensa oli (ja on) Wyomingin osavaltio Yhdysvalloissa, mutta liikkuvan elämäntapansa vuoksi heillä oli kyliä myös Etelä- ja Pohjois-Dakotassa, Nebraskassa, Montanassa ja Kansasissa. Arapahoja oli neljä eri heimoa: nakasinena, basawunena, hanahawunena ja nawathinehena. Varhaiset tutkijat tunnistivat myös viidennen ryhmän gros ventret, joka kuitenkin tunnetaan paremmin omana erillisenä kansanaan.
Vuonna 1780 tehtyjen väestönlaskentojen mukaan arapahoja oli vuonna 1780 noin 3 000. 1800-luvun suurissa intiaanisodissa arapahot olivat mukana sekä pohjoisilla että eteläisillä tasangoille tapahtuneissa yhteenotoissa Yhdysvaltoja vastaan.
Historia > Siirtolaisten tulo

Arapahojen saapumiseen Suurille tasangoille ei ole tarkkaan kirjattua ajankohtaa, mutta muuton arvellaan tapahtuneen 1700-luvun alussa. Saman vuosisadan jälkimmäisen puoliskon aikana arapahot tekivät pysyvän liiton cheyennien kanssa, ja asuivat yhteisillä alueilla. Ratsastuskulttuurin he omaksuivat 1700-luvun puolivälissä. Hevoset hankittiin usein kiowilta. Kauppaa käytiin paljon mandanien, hidatsojen ja arikarojen kylissä.
Vuoden 1835 tienoilla nawathinehana-arapahot heimo siirtyivät Arkansasjoen yläjuoksulle Coloradoon ja Kansasiin. Vuonna 1840 arapahot tekivät rauhan comanchien, lakotojen ja kiowien kanssa, mutta jatkoivat sotiaan shoshoneita, pawneita ja uteja vastaan reservaattiin siirtymiseensä asti. Eräs merkittävämpiä syitä tasankointiaanien ystävyysliittoihin oli valkoisen asutuksen leviäminen. Yhdysvaltain itäisistä osista matkasi loppumaton virta uudisasukkaita kohti Oregonia. Heidän karavaaninsa kulkivat läpi Wyomingin biisonialueitten. Osa eläimistä siirtyi muualle ja osa joutui maahanmuuttajien ampumiksi. Kaliforniassa tehdyt kultalöydöt täyttivät Santa Fen reitin 1840-luvun loppupuolella. Arapahojen asuinalueet kutistuivat vuosi vuodelta. He verottivat maittensa läpi kulkevia espanjalaisia karavaaneja, mutta antoivat yhdysvaltalaisten William ja Charles Bentin perustaa mailleen useita kauppa-asemia.
Denver ja jokuset muut kaupungit paisuivat, vaikka vuonna 1851 tehty sopimus salli uudisasukkailta vain matkustamisen läpi alueen, ei sen asuttamista. Saman vuosikymmenen loppupuolella eteläiset arapahot jäivät pahasti kullanhimon sokaisemien siirtolaisten jalkoihin, joita ryntäili suurina joukkoina Cherry Creekin kultalöydöksille. 1860-luvulle tultaessa arapahot olivat jakaantuneet lopullisesti Wyomingissa asuvaan pohjoiseen haaraan ja Lounais-Kansasissa ja Kaakkois-Coloradossa asuviin nawathinenoihin, jotka tunnettiin eteläisenä haarana.
Historia > Hallituksen unohdus

Pohjoiset arapahot, luovuttuaan sodankäynnistä hieman eteläisiä heimoveljiään myöhemmin, lähettivät Washingtoniin vuonna 1877 kaksi päällikköään tapaamaan "suurta valkoista isää", presidentti Rutherford Hayesiä. Päälliköt Terävä Nenä (Sharp Nose) ja Musta Hiili (Black Coal) onnistuivat hankkimaan luvan asettua Wind riverin reservaattiin läntiseen Wyomingiin, joka kuului heidän perivihollisilleen shoshoneille. Tästä luvasta riideltiin myöhemmin pitkään Yhdysvaltain hallituksen ja shoshonien kanssa, sillä 1860-luvulla tehdyn sopimuksen perusteella Wind riverin reservaatti kuului kokonaan shoshoneille. Liittovaltion hallitus oli varannut arapahoille oman reservaatin, mutta shoshonit antoivat väliaikaisen luvan, jonka nojalla arapahot saivat majoittua heidän luokseen odottamaan oman reservaattinsa valmistumista. Hallituksen vaihtuminen Valkoisessa talossa aiheutti sen, että vanhat lupaukset unohtuivat. Tämän takia arapahot jäivät pysyvästi Wind riveriin.
Nykypäivä

1970-luvun intiaaniaktivistien vahvan vaikutuksen seurauksena arapahot ovat onnistuneet uudelleen kehittämään vanhoja perinteitään. Perinteiset johtajat ovat syrjäyttäneet heimoneuvostot ja suurilta osin arapahojen hallinto on Bureau of Indian Affairsin (Intiaaniasiain liitto) säätämä. Wind riverin Reservaatin yhteyteen saadussa heidän itsensä hallinnoimassaan oppilaitoksessa ovat oma kulttuuri ja kieli keskeiset opinto-ohjelmat. Vanhojen perinteiden elvytys on lisännyt kiinnostusta suulliseen historiaan, traditionaaliseen tarinankerrontaan ja musiikkiin. Pow-wow-tanssin vaikutus ja suosio ovat tuoneet mukanaan monia vuosittaisia tapahtumia, joista yksi on uudelleen lämmitetty aurinkotanssi.
Pohjoisten arapahojen pääelinkeino on nykyään karjankasvatus, eteläisten maanviljely. 2000-luvulla heidän määränsä on kasvanut ja arapahojen kokonaisluku on yli 5000. Suurin osa heistä asuu Wind riverin reservaatissa, jossa heidän nykyinen määränsä on 4 5000:n.
Kulttuuri > Nimet

Oman perimätietonsa mukaan arapahot olivat tulleet pohjoisesta Minnesotasta. Ei ole tarkkaa tietoa koska arapahojen muuttoliike on alkanut, mutta heidän esi-isänsä ovat kertoneet suuresta jäätyneestä joesta, jonka he ovat ylittäneet talvella. Arapaho-nimen alkuperän on arveltu tulleen pawneiden sanasta Tirapihu eli "Kauppiaat". Cheyennet kutsuivat heitä "Sinitaivaan Kansaksi". Nimityksen on uskottu tulleen puolikuun muotoisista sinisistä tatuoinneista. Kalliovuorilta tasangoille tulleet turkiskauppiaat kutsuivat arapahoja varis-intiaanien käyttämällä nimellä Alappaho, joka merkitsi "Monien tatuointien ihmisiä". Mustajalat kuvasivart arapahot tasankointiaanien viittomakielessä "ihmisiksi, joilla on rinnassa tatuointaja". Shoshonit ja comanchit tunsivat arapahot "koiransyöjinä". Nimi tuli arapahojen mieltymyksestä koiranlihaan.
Kulttuuri > Elintavat

Arapahot olivat preerian metsästäjiä, biisoni saaliseläimistä tärkeimpiä. Metsästys tapahtui alun perin jalkaisin. Biisonilaumat yritettiin ajaa yli jyrkänteen tai johdattaa aitauksiin, jossa ne oli helpompi surmata. Pitkä vaellus tasangoille oli tapahtunut koiravaljakoin, jotka vetivät perässään kelkkoja, joissa saatiin kuljetettua lapset, vanhukset sekä kaikki arapahojen irtain omaisuus. Koirista oli suuri apu juuri talvella suoritettujen matkojen aikana.
Arapahot samaistivat elämänsä neljään pääilmansuuntaan, neljään vuodenaikaan ja auringon liikkeisiin. Heidän elämänsä muodostui neljästä tasosta (neljä elämän kukkulaa). Lapsuus, nuoruus, aikuisuus ja vanhuus. Jokaisella tasolla muuttuivat tehtävät, velvollisuudet ja yksityisyys. He uskoivat myös uudelleensyntymiseen ja hautasivat kuolleensa maahan toisin kuin monet muut ympäristön kansat. Arapahojen tärkein uskonnollinen riitti oli aurinkotanssi, johon ei kuitenkaan kuulunut sellaista itsekidutusta kuin useimmilla muilla tasankojen kansoilla. Nykyajan tutkimustulosten valossa näyttää mahdolliselta, että arapahot ovat cheyennien kanssa vieneet tietoa aurinkotanssista eteenpäin Kalliovuorten uteille ja useille muille eri puolia tasankoja asuneille heimoille.
Arapahot eivät olleet yhtä sotaisia kuin useimmat ylänköpreerian kansat. Heillä oli kuitenkin useita soturiseuroja. Nämä toimivat samalla ikäryhminä (tietty ikäluokka kuului tiettyyn soturiseuraan). Seuroilla oli monia erilaisia tehtäviä ja ne edustivat niin sotilaallisia kuin eettisiäkin ihanteita. Arapahojen naisilla oli oma biisoniseuransa.
Kulttuuri > Avioliitto

Nuoret miehet joutuivat antamaan suvulleen näytön metsästystaidoistaan ennen kuin he saivat solmia avioliiton. Yleensä häät järjesti morsiamen veli, isä tai setä. Tytöllä oli oikeus kieltäytyä avioliitosta niin halutessaan. Tämä oli kuitenkin harvinaista, koska tyttö asettui samalla sukuaan vastaan.
Arapahot olivat moniavioisia. Miehen varakkuus antoi oikeuden useampaan vaimoon. Naiset asuivat eri tiipiissä. Ensimmäinen vaimo toimi päätaloudenhoitajana ja antoi määräykset myöhemmin perheeseen tulleelle uudelle vaimolle, joka useasti oli hänen oma siskonsa. Joskus arapahomiehellä saattoi olla aviovaimoinaan kokonainen sisarparvi. Ristiinnaimista miehen ja vaimojen suvun välillä pyrittiin välttämään. Avioliiton kautta seuranneisiin sukulaisuussuhteisiin liittyi tiettyjä tabuja: anoppi ja vävy sekä appi ja miniä eivät saaneet puhua keskenään.
Hääpäivänä sulhasen suku otti vastaan hevosia ja muita lahjoja morsiamen suvulta, joka puolestaan sai vastalahjoja. Tämän jälkeen morsiamen sukulaiset pystyttivät ja sisustivat tiipiin ja kutsuivat tuoreen aviomiehen suvun suuriin pitoihin. Tilaisuudessa saivat sulhanen ja morsian istua yhdessä julkisesti ensimmäisen kerran. Kun liitto oli julistettu, aviopari sai opastusta tulevaa varten. Juhlan päättyessä aviomies sai lahjaksi yleensä metsästykseen liittyviä esineitä ja vaimo sai taloustarvikkeita. Koko avioliiton ajan vaimot omistivat kaiken irtaimiston, johon laskettiin myös hevoset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arapahot Wikimedia Commonsissa
Arapahot muiden tasankointiaanien ohella hyökkäilivät maittensa läpi kulkevien vankkurikuljetusten kimppuun
Musta Kattila toinen vasemmalta eturivissä.
Fort Laramien toisessa rauhankokouksessa vuonna 1868 päätettiin tärkeistä tasankointiaaneja koskevista asioista.
Arapaho-leiri lähellä Fort Dodgea, Kansasissa vuonna 1870
Scabby Bull arapaho-soturi. (Arapahot, niin miehet kuin naisetkin, pukeutuivat tyypillisiin tasankointiaanien vaatteisiin. Puserot ja paidat olivat usein ripsutettuja ja koristeltu helmin, peuranhampain ja piikkisian piikein. Myös kasvovärien käyttö oli yleistä.)
Charles de Gaulle

| Charles de Gaulle |
| --- | --- |

Ranskan tasavallan 18. presidentti
 8. tammikuuta 1959 – 28. huhtikuuta 1969  
Pääministeri:  Michel Debré  Georges Pompidou  Maurice Couve de Murville
Edeltäjä:  René Coty
Seuraaja:  Georges Pompidou
Andorran ruhtinaskumppani
 8. tammikuuta 1959 – 28. huhtikuuta 1969  
Edeltäjä:  René Coty
Seuraaja:  Georges Pompidou
Ranskan pääministeri
 1. kesäkuuta 1958 – 8. tammikuuta 1959  
Presidentti:  René Coty
Edeltäjä:  Pierre Pfimlin
Seuraaja:  Michel Debré
Ranskan väliaikaisen hallituksen puheenjohtaja
 20. elokuuta 1944 – 20. tammikuuta 1946  
Seuraaja:  Félix Gouin
Vapaan Ranskan johtaja
 18. kesäkuuta 1940 – 3. heinäkuuta 1944  
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. marraskuuta 1890 Lille
Kuollut: 9. marraskuuta 1970 (79 vuotta) Colombey-les-Deux-Églises
Ammatti:  sotilas, poliitikko
Puoliso:  Yvonne de Gaulle
Tiedot
Puolue:  UNR
Uskonto:  katolilainen
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:  kenraali
Charles André Joseph Marie de Gaulle ([ʃaʁl də ɡol]  kuuntele ääntämys (ohje); 22. marraskuuta 1890 Lille, Nord – 9. marraskuuta 1970 Colombey-les-Deux-Églises, Haute-Marne) oli ranskalainen kenraali ja poliitikko. Hän johti Vapaata Ranskaa vuosina 1940–1944 ja Ranskan väliaikaista hallitusta vuosina 1944–1946 ja oli Ranskan viidennen tasavallan ensimmäinen presidentti vuosina 1959–1969. Hänen poliittista ideologiaansa kutsutaan gaullismiksi. Yleisesti hänet myös mielletään Ranskan vapauttajaksi toisessa maailmansodassa.
Nuoruusvuodet 1890–1912

Charles de Gaulle oli katolisen porvarisperheen kolmas lapsi. Hän syntyi Lillessä ja vietti nuoruusvuotensa Pariisissa. Hänen isänsä toimi opettajana yksityisessä koulussa ja tutustutti poikansa Maurice Barrèsin, Henri Bergsonin ja Charles Péguyn ajatuksiin. Sukunimensä de-liitteestä huolimatta suku ei ole aristokraattista, vaan kyse on murteen mukaan kieleen tulleesta lisästä, joka pitäisi kirjoittaa muotoon De, mutta on vakiintunut nykyiseen de-muotoon. De Gaullen äiti oli varakkaasta Lillen teollisuusyrittäjäsuvusta.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alkaessa de Gaulle oli sotilasarvoltaan eversti. Hänen komentoonsa oli annettu Ranskan 4. panssaridivisioona, joka koostui 5 000 sotilaasta ja 85 panssarivaunusta. Saksan läpimurron jälkeen Sedanissa 10. toukokuuta 1940 de Gaulle teki vastahyökkäyksen Saksan panssarivoimia vastaan Montcornet’ssa 17. toukokuuta 1940 ilman ilmatukea. Tämä vastahyökkäys kuitenkin hidasti Saksan etenemistä. De Gaullen johtaman yksikön panssarivaunut pakottivat 28. toukokuuta saksalaisen armeijan vetäytymään Caumontissa. Hänestä tuli ensimmäinen ja ainoa ranskalainen komentava upseeri, joka toimillaan pakotti saksalaiset sotajoukot vetäytymään Ranskan miehityksen aikana.
De Gaulle nimitettiin tilapäisesti prikaatinkenraalin tehtävään (tätä tehtävänimitystä ei seurannut prikaatikenraalin sotilasarvo) 1. kesäkuuta 1940. Pääministeri Paul Reynaud nimitti hänet kabinettinsa sota-asioiden alivaltiosihteeriksi. Pääministerin kabinetin jäsenenä hän vastusti antautumista saksalaisille ja jätti tehtävänsä 15. kesäkuuta 1940, kun marsalkka Pétain nousi valtaan. De Gaulle ei hyväksynyt Pétainin pyrkimyksiä saada aikaan rauha saksalaisten kanssa. Tämän jälkeen hän poistui maasta ja siirtyi Britanniaan.
Viimeisenä keinonaan tukea Saksalle antautumista vastustavia ministereitä Winston Churchill hyväksyi liiton Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä Lontoossa 16. kesäkuuta 1940. Seuraavana päivänä de Gaulle saapui Lontooseen. Hän oli aikoinaan alivaltiosihteerinä tehnyt yhteistyötä Churchillin kanssa, joten yhteydenpidon Britannian hallintoon piti muodostua helpoksi. Englannissa de Gaulle päätti puolustaa viimeiseen asti ranskalaista kansakuntaa ja alkoi järjestää Vapaan Ranskan joukkoja.
Toinen maailmansota > 1940–1945 Vapaan Ranskan sotavoimat

De Gaulle piti Ranskan kansalle puheen BBC:n radion välityksellä Lontoosta. Britannian kabinetti yritti estää puheen pitämisen, mutta Winston Churchill antoi hänen pitää puheen. De Gaullen kuuluisa puhe ”kesäkuun 18. kutsu” kuultiin Ranskassa klo 19 ja se kohotti kansallistunnetta. ”Ranska voi hävitä taistelun, mutta emme voi hävitä sotaa”, oli hänen kuuluisin linjauksensa. Tämä puhe on myöhemmin kaiverrettu Riemukaareen kiinnitettyyn muistolaattaan.
Yhdysvallat solmi suhteet Vichyn Ranskaa, mutta Churchillin hallitus tuki epävirallisesti de Gaullen Vapaata Ranskaa. Virallisesti suhteet suosivat Vichyn hallitusta. Lontoossa de Gaulle muodosti vapaan Ranskan sotajoukot, joita hän myös johti.
Toinen maailmansota > Vapaa Ranska

Sotaoikeus tuomitsi de Gaullen karkuruudesta neljäksi vuodeksi vankeuteen 4. heinäkuuta 1940. Hänet tuomittiin heinäkuussa 1940 sotaoikeudessa kuolemaan maanpetturuudesta syytettynä.
Saaden taakseen usean Ranskan siirtomaan tuen, eritoten afrikkalaisten maiden, hän muodosti Vapaan Ranskan, jonka toimintoja johti Ranskan kansallinen neuvosto. Hänestä tärkeintä oli kuitenkin pitää Ranska liittoutuneiden rintamassa Vapaan Ranskan joukkojen avulla ja jatkaa taistelua useilla eri rintamilla. Toisaalta hän onnistui kokoamaan vastarinnan Ranskan alueen sisällä. Erityisesti eversti Passyn, Pierre Brossoletten ja eritoten Jean Moulinin avustuksella hän muodosti valtioalueen sisällä taistelevan Vapaan Ranskan.
De Gaulle työskenteli siis yhteistyössä Ranskan sisäisen vastarintaliikkeen kanssa ja tuki vapaan Ranskan Saksan-vastaisia valloituksia Afrikassa. Englantilais-ranskalaisen hyökkäyksen jälkeen Pohjois-Afrikassa marraskuussa 1942 katsoi de Gaulle paremmaksi siirtää henkivartijansa Algeriaan toukokuussa 1943. Hän nimitti Henri Giraurdin ensimmäiseksi päälliköksi Yhdysvaltain ja liittoutuneiden joukkojen alaisuuteen.
Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt suhtautui epäluuloisesti de Gaulleen, jonka hän epäili pyrkivän uudeksi Caesariksi tai Napoleoniksi. Roosevelt ja de Gaulle tapasivat ensimmäisen kerran Casablancassa tammikuussa 1943 ja toisen kerran Washingtonissa heinäkuussa 1944. Jälkeenpäin Roosevelt arveli de Gaullella olevan ”kaikki diktaattorin ominaisuudet”. Roosevelt yrittikin nostaa Henri Giraudia Ranskan vapautuskomitean ja väliaikaishallituksen johtoon.
Vaikka presidentti Roosevelt oli jättänyt de Gaullen joukkoineen Pohjois-Afrikan maihinnousun ulkopuolelle, Ranskan vapautumiseen johtaneessa Normandian maihinnousussa Vapaan Ranskan joukoilla oli pieni, mutta symbolisesti tärkeä rooli.
Algeriassa kesäkuussa 1944 perustettu Ranskan tasavallan väliaikainen hallitus (Gouvernement provisoire de la République Française) siirtyi Pariisiin syyskuussa 1944. Palattuaan takaisin Pariisiin hän otti uudelleen käyttöönsä vanhan toimistonsa sotaministeriössä.
Sodan jälkeen

Ranskan alueen vapautumisen myötä de Gaulle joudutti kolmannen tasavallan uudelleenkäynnistämistä ja Vichyn hallituksen lakkauttamista. Sodan jälkeen hän toimi myös nimetyn väliaikaishallituksen pääministerinä syyskuusta 1944 20. tammikuuta 1946 asti. Poliittisen linjapuheensa, jossa hän hahmotteli Ranskan tulevaisuutta, de Gaulle piti Bayeux’ssä 16. kesäkuuta 1946.
Tänä lyhyenä toimikautena maassa koettiin ennätyksellinen uudistusten vaihe. Naisille annettiin äänioikeus, pankkeja, suuryrityksiä ja Saksan sotateollisuuden alaisuudessa vapaaehtoisesti toimineita yrityksiä (esimerkiksi Renault-autotehtaat) kansallistettiin. Luotiin myös uusi ja parempi sosiaaliturvajärjestelmä, koska Bismarckin luoma saksalainen malli oli ollut voimassa Elsassissa vuodesta 1918 lähtien. Suurin ja kansakuntaa voimakkaasti jakanut ongelma oli Saksan kanssa yhteistyössä toimineiden ihmisten (collaborateurs) tuomitseminen. Osa ranskalaisista ei ole koskaan antanut anteeksi de Gaullelle tätä vaihetta hänen poliittisessa toiminnassaan. Toisaalta tätä prosessia jatkettiin aina lähelle 1900-luvun loppua.
De Gaulle erosi poliittisten puolueiden välisten kiistojen vuoksi. Syynä kiistoihin oli eritoten niin sanotun neljännen tasavallan perustuslain, jota hän paheksui, hyväksyminen, sillä hän uskoi sen antavan tulevassa tasavallassa parlamentille liikaa valtaa.
1946–1958 Erämaavaelluksella

Vasemmistopuolueiden noustua valtaan sodan jälkeisessä Ranskassa de Gaulle joutui oppositioon. Toinen sija lokakuun 1946 vaaleissa ei tyydyttänyt de Gaullea. De Gaulle yritti parantaa poliittista asemaa perustamalla Ranskan kansan kokoomuksen RPF, Rassemblement du peuple français, huhtikuussa 1947, mutta liike menetti kannatuksensa alkumenestyksen jälkeen. Hän vetäytyi aktiivisesta politiikasta toukokuussa 1953, vaikka johti kokoomuspuoluetta syyskuuhun 1955 asti.
Tämän jälkeen hän vetäytyi maatilalleen Colombey-les-deux-Eglisesiin, jossa hän kirjoitti sotamuistelmansa (Mémoires de guerre). Tämä vetäytyminen oli osittain muodollista, sillä de Gaulle piti säännöllisesti yhteyttä poliittisiin päättäjiin, jotka hän tunsi sodan ja kokoomuspuolueen ajoilta. Hän seurasi tarkasti myös poliittista kehitystä Algeriassa.