stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cereeae
Suvut

Cereeae-tribus käsittää 11 sukua.
Arrojadoa
Brasilicereus
Cereus - pylväskaktukset
Cipocereus
Coleocephalocereus
Melocactus - melonikaktukset
Micranthocereus
Pilosocereus
Praecereus
Stephanocereus
Uebelmannia - soppikaktukset
Christine Keeler

Christine Keeler vuonna 1962.
Keeler televisiohaastattelussa vuonna 1988.
Christine Keeler (myöh. Christine Sloane; 22. helmikuuta 1942 Uxbridge, Middlesex, Britannia – 4. joulukuuta 2017 Locksbottom, Suur-Lontoo, Britannia) oli brittiläinen malli ja showtanssija, jonka samanaikaiset suhteet Britannian sotaministeriin John Profumoon ja Neuvostoliiton laivastoattaseaan Jevgeni Ivanoviin aiheuttivat Profumo-skandaalina tunnetun poliittisen skandaalin ja ministeri Profumon eron vuonna 1963. Skandaali paljastui toisen rikostapauksen yhteydessä, kun yksi Keelerin rakastajista ammuskeli Keelerin suojelijan Stephen Wardin kotiovella. Keeler tuomittiin myöhemmin samana vuonna yhdeksän kuukauden vankeuteen väärän valan antamisesta.
Nuoruus ja perhe

Keeler syntyi vuonna 1942 Uxbridgessä; hänen isänsä oli sijoitettuna ilmavoimien Uxbridgen tukikohtaan. Isä lähti, kun Christine oli pieni. Hän eli äitinsä Julien ja tämän uuden kumppanin kanssa. He muuttivat asumaan Wraysburyyn. Keelerin omaelämäkerran mukaan hänen isäpuolensa käytti häntä hyväkseen ja ehdotti jopa karkaamista yhdessä.
Keeler tuli 17-vuotiaana raskaaksi. Lapsen isä oli yhdysvaltalainen sotilas, joka palasi kuitenkin pian Yhdysvaltoihin. Keelerin äiti pakotti piilottamaan raskauden, ja Christine synnytti pojan kotona käytännössä ilman apuja. Peteriksi kutsuttu lapsi eli vain kuusi päivää.
Keeler päätti kokemuksensa jälkeen karata kotoa lopullisesti, ja hän tutustui 1950-luvun lopulla ystävänsä Maureen O’Connorin kautta Sohon huonomaineiseen puoleen. Hän sai paikan Murray’s Cabaret Clubista, missä rikkaat ja aristokraattiset keski-ikäiset miehet kävivät tapaamassa naisia, jotka esiintyivät yläosattomissa asuissa. Keeler tutustui siellä muun muassa asuntokeinottelija Peter Rachmaniin ja tämän tyttöystävään Mandy Rice-Daviesiin, jonka kanssa Keeler myös ystävystyi.
Profumo-skandaali

Keeler tapasi klubilla myös lääkäri Stephen Wardin, jolla oli yhteyksiä moniin Englannin merkittäviin sukuihin. Keeler muutti Wardin luokse asumaan, mutta Keelerin mukaan heidän suhteensa oli platoninen. Wardista tuli Keelerin suojelija, ja hän tutustutti tytön useisiin vaikutusvaltaisiin henkilöihin. Yksi heistä oli venäläinen sotilasasiamies Jevgeni Ivanov, jonka kanssa Keelerilla oli suhde.
Keeler ja Ward olivat 8.–9. heinäkuuta 1961 Wardin potilaan William Astorin Clivedenin maatilalla. Paikalla olivat myös Astorit vieraineen, joihin kuului muun muassa sotaministeri John Profumo ja tämän puoliso, näyttelijä Valerie Hobson. Keeler oli ”menettänyt” uima-asunsa, ja alaston nainen kiinnitti Profumon huomion. He aloittivat lyhyen suhteen, vaikka Keeler tapaili samaan aikaan edelleen Ivanovia.
Profumo-skandaali paljastui julkisuuteen sattumalta. Yksi Keelerin rakastajista eli antigualainen Johnny Edgecombe ammuskeli Wardin asunnolla, missä Keeler sanoi olleensa piilossa jamaikalaista jazzlaulaja Lucky Gordonia. Gordonilla ja Keelerilla oli ollut väkivaltainen suhde, jonka aikana Gordon oli pitänyt Keeleria kahden päivän ajan panttivankina. Gordon oli väijynyt Keeleria vielä sen jälkeen, kun tämä aloitti suhteen Edgecombeen. Gordonin ja Edgecomben välisen kahakan jälkeen Keeler katkaisi suhteensa myös Edgecombiin. Tapaus johti tutkimuksiin, ja samalla paljastui monia yksityiskohtia Keelerin ja Profumon suhteesta.
Työväenpuolue teki asiasta turvallisuuskysymyksen, kun alkoi kiertää huhuja, joiden mukaan Keeler olisi saanut Profumolta valtion salaisuuksia ja jakanut niitä eteenpäin Ivanoville. Parlamentaarikko George Wigg syytti Profumoa suhteesta Keeleriin, ja Profumo joutui kuultavaksi parlamentin eteen. Profumo kielsi seksisuhteen ja väitti, että hän ja Keerler ovat vain ystäviä. Profumo joutui kuitenkin kolme viikkoa myöhemmin tunnustamaan, että oli valehdellut, ja hän erosi sekä hallituksesta että parlamentista. Skandaalin seurauksena myös Harold Macmillanin johtama hallitus erosi.
Keeler itse joutui kuudeksi kuukaudeksi vankilaan, sillä hän antoi Gordonista oikeuden edessä ensin väärän valan, jonka vuoksi mies sai kolmen vuoden vankeustuomion Keelerin pahoinpitelystä. Tuomio kumottiin joulukuussa 1963, ja sen jälkeen Keeleria syytettiin valeesta oikeuden edessä. Hän tunnusti valehtelun, ja hänet tuomittiin vankeuteen.
Keeler poseerasi valokuvaaja Lewis Morleylle, kun Profumo-skandaali oli vielä huipussaan. Tunnetuimmasta kuvasta tuli Encyclopædia Britannican mukaan yksi 1960-luvun ikonisimmista valokuvista. Siinä Keeler oli alastomana hajareisin puisella tuolilla.
Omaelämäkerrat ja kulttuuriviitteet

Keeler vetäytyi julkisuudesta pian sen jälkeen, kun hän vapautui vankilasta. Hän kirjoitti kuitenkin viisi kirjaa elämästään. Vuonna 1989 yhden kirjan pohjalta tehtiin elokuva Skandaali, jossa Keeleria näytteli Joanne Whalley. Elokuvan oli tarkoitus olla tarkka kuva skandaalin vaiheista. Keelerin läsnäoloa ensi-illassa pidettiin hyväksyntänä, mutta Keeler itse kertoi, että hän tarvitsi 5 000 punnan osallistumispalkkion. Hänen mukaansa elokuva vääristi kuvaa hänestä ja oli myös solvaava.
Keeler julkaisi vuonna 2001 ”lopullisen selonteon”, jota vielä muokattiin vuonna 2012 Profumon kuoleman jälkeen. Keeler esitti kirjassaan lukuisia todistamattomia väitteitä. Hän kertoi, että hän odotti Profumon lasta, mutta hänet ajettiin tekemään abortti. Keeler väitti myös, että Stephen Ward olisi ollut Neuvostoliiton agentti. Keelerin salaliittoteoriaan ei juurikaan uskottu. Toiset uskoivat, että Keeler tavoitteli vain otsikoita. Toiset ajattelivat, että Keeler ei ole itsekään pystynyt jäsentelemään muistissaan vuosien 1961–1963 tapahtumia.
Skandaali ei ollut ensimmäinen Profumo-skandaalista tehty elokuva, sillä The Christine Keeler Story ilmestyi jo vuonna 1963. Vasta vuonna 2019 valmistunut kuusiosainen BBC Onen televisiosarja Christine Keelerin tapaus oli ensimmäinen merkittävä skandaalia käsitellyt televisiotuotanto. Siinä Keeleriä näyttelee Sophie Cookson.
Yksityiselämä

Keeler otti myöhemmin sukunimekseen Sloane. Hän oli kahdesti naimisissa ja sai kummassakin avioliitossaan yhden pojan. Molemmat liitot päättyivät eroon. Christine Keeler kuoli keuhkoahtaumatautiin vuonna 2017.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Christine Keeler Wikimedia Commonsissa
Tim Adams, The lady's not a tramp, Guardian, 18.2.2001
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Chemnitz (suku)

Chemnitz on saksalainen suku, joka on lähtöisin Treuenbrietzenistä Brandenburgin markkreivikunnasta. Kemnitz-suku on katsottu alkuaan pommerilaiseksi alempaan aateliin kuuluneeksi slaavilaisjuuriseksi suvuksi. Suku aateloitiin myöhemmin Ruotsin valtakunnassa vuonna 1648 ja otettiin Ruotsin ritarihuoneeseen vuonna 1649 numerolla 417.
Suvun jäsenistä ovat merkittäviä muun muassa:
Martin Chemnitz (1522–1586), luterilainen teologi
Martin Chemnitz (1561-1626), edellisen poika, saksalainen oikeusoppinut
Martin Chemnitz (1596-1645), edellisen poika, saksalainen oikeusoppinut
Bogislav Philipp von Chemnitz (1605-1678), edellisen veli, historioitsija, aateloitin Ruotsissa
Paul Celan

| PaulCelan |
| --- | --- |
 Paul Celan vuonna 1938.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. marraskuuta 1920
Kuollut: huhtikuu 1970
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Esikoisteos:  Der Sand aus den Urnen, 1948
Pääteokset:  Mohn und Gedächtnis, 1952,
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.celan-projekt.de
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Paul Celan (alk. Paul Antschel tai Anczel; 23. marraskuuta 1920 Cernăuţi, Romania – huhtikuu 1970 Pariisi, Ranska) oli saksankielinen runoilija.
Ura

Celan syntyi juutalaisperheeseen Bukovinan Cernăuţissa Romaniassa (nyk. Tšernivtsi, Ukraina, saks. Czernowitz). Toisen maailmansodan aikana hänen äitinsä ammuttiin ja hänen isänsä kuoli pilkkukuumeeseen vankileirillä. Celan itse joutui romanialaisille työleireille vuoteen 1944 asti. Celan on merkittävimpiä toisen maailmansodan jälkeisiä saksankielisiä runoilijoita.
Sodan jälkeen Celan muutti Unkarin ja Itävallan kautta Ranskaan ja sai maan kansalaisuuden 1955. Hän työskenteli saksan kielen ja kirjallisuuden opettajana École normale supérieuressä ja kääntäjänä kaikkiaan seitsemästä kielestä ja teki merkittävän uran saksankielisenä runoilijana. Celanin soinnikkaan melodinen runous muuttui vanhemmiten yhä vaikeaselkoisemmaksi, vaikka se toisaalta selvästi heijasti hänen elämänvaiheitaan. Hän uskoi, että hyvä runous pyrkii hiljaiseen kielenkäyttöön, mikä myöhemmin johti hänet epäilemään kielen mahdollisuuksia ilmaisukeinona.
Celan joutui runoilija Yvan Gollin plagiaattisyytöksien kohteeksi, ja nuoruudesta lähtöisin olleiden juutalaisuuteen liittyvien traumojen ohella tämä sai hänet eristäytymään ja masentumaan, ja hän hukuttautui 49-vuotiaana Seineen.lähde?
Ingeborg Bachmannin ja Celanin 2009 julkaistu kirjeenvaihto Herzzeit vuosilta 1948–1961 on herättänyt merkittävää huomiota, sillä se on paljastanut heidän suhteensa paljon tiiviimmäksi kuin aiemmin oli tiedetty. Kriitikkojen silmätikkuina olleet molemmat kirjailijat ovat vasta kuolemansa jälkeen saaneet ansaitsemaansa arvostusta, ja heitä pidetään nykyisin kirjallisen modernismin tienviitoittajina.
Celanin tunnettuja teoksia ovat runokokoelmat Sprachgitter (1959), Die Niemandsrose (1963), Lichtzwang (1970) ja Zeitgehöft (1976) sekä runo ”Kuolemanfuuga”. Suomeksi on julkaistu yksittäisiä runoja, Jukka Koskelaisen kääntämä runovalikoima Niin kuin kivelle puhutaan (1993), Jyrki Kiiskisen suomentama kertomus "Keskustelu vuorella" (2017, "Gespräch im Gebirg", 1959), sekä Riikka Uhligin suomennos Lumen ääni (2021) Celanin viimeisestä painovalmiiksi saattamasta, mutta postuumisti julkaistusta kokoelmasta Schneepart (1971).
Palkinnot ja tunnustukset

Förderpreis des Kulturkreises der deutschen Wirtschaft im Bundesverband der Deutschen Industrie 1957
Bremer Literaturpreis 1958
Georg Büchner -palkinto 1960
Großer Kunstpreis des Landes Nordrhein-Westfalen 1964
Suomennetut teokset

Niin kuin kivelle puhutaan.  Suomentanut Jukka Koskelainen. Helsinki:  Tammi, 1993.  ISBN 951-31-0172-X
Lumen ääni. (Schneepart). Suomentanut Riikka Johanna Uhlig. Parkko, 2021. ISBN 978-952-7302-07-1
"Keskustelu vuorella" ("Gespräch im Gebirg"). Suomentanut Jyrki Kiiskinen. Parnasso 2/2017, s. 40–42
Oi runous. Romantiikan ja modernismin runouskäsityksiä, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2000 ISBN 951-746-173-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Celan Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Paul Celan Wikisitaateissa (saksaksi)
Päivittyvä luettelo Paul Celanin suomennetuista runoista, (Arkistoitu – Internet Archive) Lahden kaupunginkirjaston runotietokannassa
Liukkonen, Petri: Paul Celan. Authors Calendar
Salminen, Antti: Mahdottoman rajoilla. Pro gradu Paul Celanin runoudesta, Tampereen yliopisto 2006
Pajari Räsänen, Counter-figures. An Essay on Antimetaphoric Resistance: Paul Celan’s Poetry and Poetics at the Limits of Figurality, väitöskirja, Helsingin yliopisto 2007 Verkossa
Pajari Räsänen, “Undecidably Equivocal”. On “Todtnauberg” and Forgiveness (Celanin ja Heideggerin tapaamisesta Freiburgissa)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Avions Voisin

| Avions Voisin S> A. |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  henkilöyhtiö (1906–1912), osakeyhtiö (1912–1945)
Perustettu:  5. marraskuuta 1906
Perustaja:  Charles ja Gabriel Voisin
Avainhenkilöt:  Gabriel Voisin, André ”Noël” Telmont, André Lefèbvre
Kotipaikka:   Issy-les-Moulineaux, Ranska
Toimiala:  autoteollisuus, ilmailuteollisuus
Tuotteet:  autot, ilma-alukset
Huomioitavaa:  valtiollistettu 1945, osaksi Snecmaa
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Société Anonyme des Aéroplanes G. Voisin, yleisemmin Avions Voisin, oli ranskalainen lentokoneiden ja loistoautojen valmistaja.
Yritys syntyi 5. marraskuuta 1906, kun yhtiökumppaneidensa kanssa riitaantunut Gabriel Voisin lunasti heidän osuutensa ja nimesi nuoremman veljensä Charlesin kanssa ilmailualan yrityksensä nimelle Appareils d’Aviation Les Frères Voisin, lyhyesti Voisin Frères (’Veljekset Voisin’). Veljen kuoltua tapaturmaisesti 1912 henkilöyhtiö muuttui saman nimiseksi osakeyhtiöksi, ja 1919 lentokonevalmistuksen loputtua tuotemerkiksi tuli Avions Voisin.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen yhtiö vaihtoi alaa siviili- ja sotilasilmailusta autojen valmistajaksi. Se tunnettiin laadukkaista loistoautoistaan, joita aikakauden valtiojohtajat, monarkit ja kuuluisuudet, muiden muassa C. G. Mannerheim omistivat. Voisin-autot saivat kolmoisvoiton Automobile Club de Francen ensikilpailussa 1922 ja saavuttivat lukuisia nopeusennätyksiä. 1930-luvulla Avoins Voisin valmisti aerodynaamisesti muotoiltuja loistoautoja. Autonvalmistus loppui vuonna 1939 kaiken kaikkiaan noin 10 000 kappaleen jälkeen.
Toisen maailmansodan päätyttyä vuonna 1945 yritys kansallistettiin, Ranskan ilmailualan rationalisoinnissa ja se liitettiin Snecmaan. Espanjalainen yritys Autonacional valmisti vielä vuosina 1953–1958 Barcelonassa Voisinin sodan aikana suunnittelemaa edullista ja pelkistettyä kevytautoa.
Gabriel Voisin

Eugène Gabriel Voisin’n vanhemmat olivat Georges Guillaume ja Amélie Cécile o.s. Forestier, jotka avioituivat vuonna 1878 Neuville-sur-Saônessa. Poika syntyi 5. helmikuuta 1880 kello 9.30 kirkonkirjojen mukaan Belleville-sur-Saônessa, joskin useat lähteet ilmoittavat perheen kotikunnan Neuville-sur-Saône syntymäpaikaksi. Valimoteollisuudessa jo toisessa sukupolvessa toimineeseen ja vaurastuneeseen perheeseen syntyi 1882 toinenkin poika Charles Lyonissa sekä tyttäret Carmen (1885–1965) ja Aimée (1887). Gabriel Voisin suuntautui koulutuksessaan aluksi isänsä valmentamana ensin insinööriksi ja konetekniikkaan, mutta siirtyi sitten arkkitehtuurin ja taiteiden opiskelijaksi Lyoniin. Voisin oli epätavanomainen ja tinkimätön henkilö. Hän oli ollut tekniikan harrastaja lapsuudestaan asti. Alle 16-vuotiaana hän oli valmistanut höyrykoneella varustetun veneen ja ennen vuosisadan vaihdetta vielä alle 20-vuotiaana niin ensimmäisen lentolaitteensa, purjekoneen, kuin 19-vuotiaana ensimmäisen Aster-moottorisen automobiilinsa, siis jo ennen kuin hän lähti opiskelemaan.
Liiketoiminnastaan luovuttuaan Voisin asettui noin 200 patenttinsa ja Biscúter-kevytautojen valmistuksesta saamiensa tulojen turvin eläkkeelle toisen vaimonsa Henriette Julie o.s. Grellierin (1910–1992) kanssa. Hän kuoli 25. joulukuuta 1973 Moulin d’Ozenayssa (Tournus, Bourgogne).
Voisin-ajoneuvot 1919–1939 > Avantgardistiset automallit

Voisin-tyylille ominaisia olivat aikaansa edellä olleet korit, jotka Voisin kehitteli yhteistyökumppaninsa André ”Noël Noël” Telmontin kanssa. Viimeksi mainittu asetti etusijalle korin keveyden, massojen tasapainoisen jakautumisen, tilat tavaralle (eräs Voisin-oikku olivat etulokasuojien kupeeseen sijoitetut tavarakotelot), ja selkeät, rationaaliset ääriviivat. Avantgardistinen muotoilu oli omintakeinen ja funktionaalinen (kuva: C27:n syvä etuhelma l. nykykielellä ”splitter”, tarkoittaen ilman joutumista auton alle estävää muotoilua: eräs ilmailutaustaisen Voisinin monista oivalluksista auton aerodynamiikan saralla), mutta jakoi yleisön mielipiteitä. Yhä eksentrisemmäksi muuttuvan Voisin’n luomuksista hätkähdyttävimpiä ovat lentokonevalmistajalle luontevat aerodynaamiset muodot malleissa C25 Aérodyne sekä C27- ja erityisesti 1950-luvun ponttoonikoreja ennakoineissa C28-mallien Aérosport-versioissa (kuva; C27 Aérosport): niiden pitkistä luiskaperistä, puoliksi upotetuista ajovaloista, suurista ja sileistä pyörien pölykapseleista tuli ikonisia tunnusmerkkejä siinä missä suurella rakkaudella luoduista, taiteellisista yksityiskohdista. Voisin loi tosin 1930-luvun alussa kontrastina myös täysin vastakohtaisia, hyvinkin laatikkomaisia korimalleja visuaalisesti hyvin matalalla katolla, joista esimerkkinä käy 12-sylinterisellä moottorilla varustettu C20-malli ”Mylord Demi-Berline” (galleriakuva ja videoliite; 1930 C20 Mylord Demi-Berline): Demi-Berline oli eräänä korivaihtoehtona tarjolla hyvinkin samankaltaisena, joskin mittasuhteiltaan C20:tä pienempiin malleihin sovitettuna. 1930-luvun mallit, joissa runkoaisat oli laskettu alemmas (surbaissé, saatavilla mm. malleihin C20, C22, C24), olivat huomattavan matalia aikalaisiinsa verrattuina. Voisin-automallien valmistus lakkasi vuonna 1939 sodanuhan vuoksi. Yhtiön 30 automallin ja niiden lukuisten versioiden (ks. Aiheesta muualla-osion automobiles-voisin-linkin alla vuosikohtainen malliston ja korivarianttien luettelo) valmistuksen kokonaismääräksi arvioidaan 10 000 kappaletta, mikä ei sisällä Biscúter-tuotantoa.
Hieman yllättäen Voisin-autot eivät ole osallistuneet klassikkoautojen viime vuosien hintaralliin, eli niiden huutokauppahinnat ovat vain harvoin rikkoneet miljoonan dollarin rajan : syiksi lähde uumoilee niiden monimutkaista, huoltointensiivistä tekniikkaa ja epäilemättä poikkeuksellista muotoiluakin: ihmekös toisaalta, että sijoittajien sijaan esteetikot kuten esimerkiksi muotoilija Philippe Starck, automuotoilija Chris Bangle, Michelin-perhe tai autoharrastaja Jay Leno ovat viehättyneet Voisin-autoista. Vuoden 2005 menestyselokuvaa Sahara varten tunnettu ranskalainen autojen entisöintiyritys Tessier loi käsikirjoittaja Clive Cusslerin (ks. museo-osio) aloitteesta fiktiivisen 1930-lukulaisen, valmistajalle tyypillisiä muotoilun tuntomerkkejä mukailleen ”Avions Voisin”-auton Jaguar-tekniikalla. Se herätti uudelleen yleisön mielenkiintoa pientä ranskalaisyhtiötä kohtaan.
Pula-ajan Voisin C31/Biscúter (1950/1953–1958)

Toisen maailmansodan loppupuolella Voisin alkoi hahmotella 1920-luvun Sulky-pienoisautoprojektin pohjalta sodan jälkeistä pula-aikaa ajatellen edullista pienoisautoa, Voisin C31 ”Biscooter”:ia. Kahdella Gnome-Rhônen 60-kuutioisella skootterin moottorilla varustettu (mistä Biscooter-nimi juontuu), hyvin yksinkertainen ajoneuvo esiteltiin vuoden 1950 Pariisin moottori- ja polkupyöränäyttelyssä. Sille kertyi näyttelyn aikana 1 500 tilausta, mutta Gnome&Rhône ei uskaltanut aloittaa Biscooterin valmistusta. Tuotanto alkoi vasta vuonna 1953 Barcelonan San Adria de Besosissa Lorenzo Marco Sarrion ja hänen kahden liikekumppaninsa perustamassa Autonacional S.A.-osakeyhtiössä, päivitettynä mallina Biscúter 100, ja varustettuna lisenssillä valmistetulla Hispano-Villiersin 197-kuutioisella 9 hevosvoiman kaksitahtimoottorilla. Veto oli vain yhteen etupyöristä, ja peruuttamista varten moottorin joutui sammuttamaan, sitten käynnistämään vastakkaiseen pyörimissuuntaan: myös Saksan pienoisautoissa tämä ratkaisu oli tavanomainen. Hyvin yksinkertainen ja ankea, mutta tavallisia automalleja huomattavasti halvempi kulkuväline saavutti vuosina 1953–1957 noin 12 000 kappaleen myyntimäärän. Yritys laajensi mallistoaan kehittyneemmällä 200 A-versiolla, minkä rinnalla oli tarjolla tavarankuljetukseen tarkoitettuja C-malleja (Comercial, Woody-tyyppinen osittain vanerista valmistettu kori) ja 200 I-malleja (Industrial, kaappimainen tavaratila ohjaamon takana, tunnettu myös Furgoneta-nimellä), joita kumpaakin ehti valmistua arvioidut 20 000 kappaletta. Näiden rinnalla valmistettiin käsityönä pieni määrä 200 F-mallia, missä oli silloisen, kansallisylpeyttä herättävän kalliin Pegaso-urheiluauton kaltaiseksi muotoiltu kori. Myös pilkallisia nimityksiä saaneen Biscúterin menekki kääntyi laskuun Espanjan SEATin aloitettua Fiat 600-mallin lisenssituotannon vuonna 1957, ja Autonacional-yrityksen toiminta tyrehtyi vuonna 1960. Voisin sai jokaisesta valmistuneesta Biscúter-yksilöstä rojaltinsa, ja hänellä oli noin 200 patenttia nimissään. Vanhoilla päivillään oikukas Voisin oli tunnettu sapekkaista lukijakirjeistään päivälehtiin.
Sulautuminen ja ilmailuteollisuuden valtiollistaminen

Vuonna 1945 osa Ranskan ilmailuteollisuudesta valtiollistettiin, ja tässä yhteydessä mm. pieni Avions Voisin-yhtiö liitettiin ensin suurimpaan velkojaansa, Gnome-Rhône-yhtiöön, ja se vuorostaan ylimääräisessä yhtiökokouksessa 28. elokuuta 1945 SNECMAan l. Société Nationale d'Etudes et de Construction de Moteurs d'Aviation -yhtiöön. Valtiollistaminen, Renault-yhtiön tavoin, oli kostotoimi mainittujen yhtiöiden harjoitettua sotavuosina 1940–1945 yhteistyötä Natsi-Saksan kanssa, joskin yhtiön aiemmille osakkaille maksettiin korvaus menettämästään omaisuudesta. Myös Veljekset Voisin’n vanhan nemesiksen, Veljekset Farmanin tietotaito säilyi alan yrityksiä yhdistelemällä synnytetyssä, valtiollisessa SNCASO:ssa, mikä sittemmin vuonna 1957 sulautui SNCASE:n kanssa Sud Aviation’ksi, Finnairin ensimmäisen suihkumatkustajakoneen Caravellen valmistajaksi, ja aikanaan erääksi Airbus S.A.S-suuryhtiön perustajista.
Voisin-kokoelmia esitteleviä automuseoita

Merkittävien Avions Voisin -autojen laajin kokoelma lienee yleisön nähtävillä Oxnardissa Kaliforniassa sijaitsevassa, ranskalaisiin autoklassikoihin keskittyneessä Mullin Automotive Museumissa. Merle ja Peter Mullin omistavat 17 Avions Voisin -autoa, joista ainakin kaksi replikaatioita (1923 Voisin C6 Laboratoire sekä 1927 nopeusennätysauto), eli 10 prosenttia noin 150 tallessa olevista Voisin-autoista. Mullin-museo on sulkenut ovensa, ja Zwischengas (CH) -sivuston tiedotteen mukaan Gooding & Co, järjestää kokoelman harvinaisten ja eksoottisten autojen huutokaupan 26.4.2024 . Mittava seitsemän Voisin’n kokoelma löytyy myös Fondation Hervé -säätiön museosta Sveitsin Aiglessa. Den Haagin Louwman Collection -museossa on monien merkittävien autojen seurassa harvinainen madallettu C23 Myra-korimallilla, ja Clive Cusslerin automuseossa Coloradossa eräs viimeisistä, vuoden 1936 porrasperäinen Voisin-auto. Suomeen tuotiin tiettävästi vain yksi, C. G. Mannerheimin hankkima ja useilla pitkillä matkoilla käyttämä vuosimallin 1925 Voisin-auto. Se siirrettiin sodan alta turvaan Ruotsiin, missä auto aikanaan purettiin. Eräs Avions Voisin C5-auto on esillä Ruotsin Köpingissä sijaitsevassa Bil- och Teknikhistoriska Samlingarna -museossa.
Galleria

”Cocotte” jäähdytinkoriste (C28  (1936))
Avions Voisin C3 ( 1923 )
Avions Voisin C4 (1923), Criterium Paris-Nice voittaja
Avions Voisin C20 Demi-Berline ( 1930 )
Avions Voisin C25 ( 1935 )
Avions Voisin C30 ( 1938 )
Espanjalainen Biscúter (Voisin C31 pienoisauto)
Kilpailutuloksia

1. vuoden 1921 Grand Prix de la Consommation -taloudellisuusajossa
Kolmoisvoitto Automobile Club de France:n ensimmäisessä Grand Prix du Tourisme-kilpailussa 1922 Strasbourgissa
5. sija Ranskan Grand Prix'ssä 1923
Vuoden 1927 ennätysajot (huhti- ja syyskuu, Montlhéry, 17 uutta ennätystä), 8-sylinterinen Voisin-erikoisauto
Vuoden 1930 ennätysajot (7.–25.9.1930) mm. kaikki 100–50 000 km matkojen nopeusennätykset Autodrome de Montlhéry-radalla