Ukrainan kansantasavalta
Kansallisuusliike

Itsenäistymiseen johtaneen kehityksen taustalla oli kansallisuusliikkeen synty Ukrainassa 1800-luvulla. Puolan kapinat ja Venäjän Puolaan kohdistamat tukahdutustoimet saivat myös ukrainalaiset ottamaan kantaa heitä koskeviin asioihin. Venäjän Puolan vastaiseen politiikkaan kuului myös ukrainalaisten maaorjatalonpoikien puolustaminen puolalaista aatelistoa vastaan.
1800-luvun alkupuoliskolla kansallisuusliike ryhtyi vaalimaan ukrainan kieltä ja elvyttämään ajatusta kasakka-autonomiasta. Lisäksi puolustettiin maanviljelijöitä ja vastustettiin ylempien säätyjen erioikeuksia. Korostettiin, että ukrainalaiset eivät ole venäläisiä eivätkä puolalaisia, vaan oma kansansa. Aluksi kansallisuusliike oli pienen ja varakkaan kansanosan harrastus, mutta myöhemmin sen vaalimia ajatuksia ukrainalaisuudesta levitettiin laajemmalle yleisölle, kunnes se lopulta tuli kaikkien tietoisuuteen.
Venäjän ensireaktio orastaneeseen ukrainalaisuusliikkeeseen oli myönteinen. Sen katsottiin erottavan Ukrainan Puolasta. Ukrainan kielen vaalimiseenkaan ei puututtu, sillä ukrainalaismieliset eivät esittäneet mitään poliittisia vaatimuksia.
Runoilija Taras Ševtšenko ja historioitsija Mykola Kostomarov perustivat Kiovan yliopistossa Pyhien Kyrilloksen ja Metodioksen seuran. Siihen liittyi kaikkiaan 12 henkilöä. Maailmankuvaltaan seura oli kristillinen ja se haaveili panslavistisesta tasavallasta, jossa Ukraina oli yksi sen autonomisista osatasavalloista. Viranomaiset paljastivat seuran vuonna 1847 ja pitivät sitä kumouksellisena. Seuran jäsenille annettiin vankeustuomioita ja ukrainalaisuuteen myönteisesti suhtautunut Venäjän opetusministeri Sergei Uvarov erotettiin. Seuran jäseniä kiellettiin enää julkaisemasta mitään.
Kun Aleksanteri II tuli Venäjän keisariksi vuonna 1855, sai myös Ukraina nauttia vapaammasta ilmapiiristä. Pyhien Kyrilloksen ja Metodioksen seuran jäsenet armahdettiin.
Kansallismielisen liikkeen näkyviä hahmoja oli Panteleimon Kuliš, joka ryhtyi levittämään ukrainalaisuuden ideaa myös tavallisten ihmisten pariin. Vuonna 1856 hän julkaisi Venäjän keisarikunnan alueen ensimmäisen ukrainankielisen aapisen. Salainen poliisi takavarikoi vuonna 1858 hänen kirjeensä, jossa hän esitti ajatuksen itsenäisestä Ukrainan valtiosta. Tämä on ensimmäinen tunnettu viittaus Ukrainan itsenäistymiseen. Vuonna 1860 Aleksandr Herzen julkaisi Lontoossa ”Ukraina”-nimisen artikkelinsa, missä hän korosti Ukrainan kuuluvan ainoastaan ukrainalaisille, ei Venäjälle eikä Puolalle.
Suurimpien kaupunkien nuorison keskuudessa alkoi esiintyä puolivirallista kansallismielistä liikehdintää, jota kutsuttiin hromadaksi. Tammikuussa 1863 puhjennut Puolan kapina pelästytti Venäjän viranomaiset. Koska ukrainalaiset olivat tuoneet julki halunsa autonomiaan ja itsenäisyyteen, päätettiin kieltää kaikki rahvaalle suunnattu opetuskirjallisuus. Ainoastaan yläluokalle suunnattu kaunokirjallisuus sallittiin. Tämä käänsi vähitellen myös keisarinvaltaan suopeasti suhtautuneet alemmat kansanosat venäläisyyttä vastaan.
Ukrainalaismielinen liikehdintä oli alkanut huolestuttaa Aleksanteri II:sta, ja hän asetti vuonna 1875 komission pohtimaan sitä. Komissio totesi mietinnössään, että kansallisuusaate ja ukrainan kielen vahvistuminen erottaa lopulta Ukrainan Venäjästä. Seuraavana vuonna keisari antoi ukaasin, jossa ukrainaa ei saanut käyttää painettuna enää missään muussa kuin kaunokirjallisuudessa ja historiallisissa dokumenteissa. Lisäksi kiellettiin muun muassa ukrainankieliset näytelmät ja nuotinnetut laulut. Välillä ukaasia noudatettiin väljemmin, mutta ja sitä tiukennettiin vuonna 1895 kieltämällä myös ukrainankieliset lastenkirjat.