stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leninki
Leninki- ja mekkotyyppejä

Essumekko on ohut esiliinamainen, usein hihaton päällysmekko, jonka alla on usein pusero ja ehkä myös hame tai toinen mekko.
Kietaisuleninki on vartalon ympärille kiedottava leninki, joka solmitaan vyöllä.
Kotelomekoksi, usein myös koteloleningiksi, kutsutaan kapean suoralinjaista ja pelkistettyä, polviin tai sen yläpuolelle ulottuvaa leninkiä. Sitä käytetään myös jakun kanssa.
Kukkamekot ovat vaihtelevasti muodissa olevia, kukikkaasta kankaasta tehtyjä kevyitä kesäleninkejä.
Minimekko on minimuodin mukainen lyhyt leninki, joka tuli tunnetuksi esimerkiksi Mary Quantin luomusten myötä. Niiden helma päättyy selvästi polvien yläpuolelle. Minimekko vähensi paidan ja leningin eroa ja nykyään lyhythelmaisia leninkejä saatetaan käyttää housujen päällä.
Olkainmekko (olkainhame, henkselimekko, liivihame) on lyhyt tai pitkä olkaimellinen mekko, jonka alla pidetään puseroa. Perinteisiä pitkiä olkainmekkoja ovat muun muassa Venäjältä kotoisin oleva sarafaani ja sen suora malli karjalainen kansanpuku feresi.
Paitamekko on muotoiltu pitkä paita.
Pikkumusta on Ranskassa 1910- ja 20-luvuilla esimerkiksi Coco Chanelin vaikutuksesta syntynyt lyhyt, eleetön leninkityyppi, joka on muodin klassikkoja. Mustan käyttäminen muussa kuin surupuvussa oli pikkumustan syntyaikoihin vielä hätkähdyttävää. Pikkumusta on yksinkertainen, tyylikäs ja monikäyttöinen. Monissa pukeutumisoppaissa vakuutetaan, että jokaisen tyylikkään naisen vaatekaappiin kuuluu ainakin yksi pikkumusta.
Takkimekko on edestä napitettava, pitkää takkia muistuttava löysähkö puku, joka usein on malliltaan A-linjainen. Yleensä siinä on päälleommellut taskut, jotka antavat takkimaisen vaikutelman, ja lämpöä paremmin pidättävä umpinaisempi kuosi. Takkimekko oli suosittu erityisesti 1970-luvulla ja Marimekon kuoseissa.
Naisen pukeutumisen etikettiä

Juhlapuku on kokopitkä juhlaleninki, jossa on yleensä melko avonainen yläosa ja joka tavallisesti jättää käsivarret ja olkapäät paljaiksi. Juhlapukua käytetään juhlissa, joissa miehet pukeutuvat frakkiin. Eräs juhlapuvun variaatioista on tanssiaispuku. Juhlapuku-pukeutumiskoodin juhlia ovat esimerkiksi tasavallan presidentin itsenäisyyspäivän vastaanotto ja akateemiseen promootioon liittyvät juhlallisuudet. Suomalaisen etiketin mukaan eräissä juhlatilaisuuksissa (kuten itsenäisyyspäivän tilaisuuksissa) voi juhlapukuna käyttää myös kansallispukua.
Iltapuku on usein kokopitkä ja juhlavasta kankaasta valmistettu leninki. Iltapukuna voidaan tosin käyttää myös housupukua tai jopa naisten smokkia. Asu vastaakin juhlavuuden asteeltaan miesten smokkia.
Cocktailpuku valmistetaan juhlavasta kankaasta ja se on yleensä lyhyehkö. Sitä käytetään iltaisin vähemmän muodollisissa seurustelutilaisuuksissa, joissa iltapuku olisi liian juhlava.
Vierailupuku on naisten vastine miesten tummalle puvulle. Se voi olla juhlava jakkupuku, leninki (jakun kanssa tai ilman) tai juhlava housuasu. Haluttaessa sen kanssa voidaan käyttää hattua ja muodin mukaan myös käsineitä. Sitä käytetään yleensä päivätilaisuuksissa (ennen klo 18).
Hääpuku on morsiamen hääasu. 1900-luvun alkupuolella sen väriksi vakiintui Suomessakin länsimaissa suosittu valkoinen. Valkoisen värin käyttö naisen hääpuvussa sai alkunsa kuningatar Victorian hääpuvusta ja symboloi morsiamen viattomuutta. Valkoinen väri on niin vakiintunut, että naispuolisten vieraiden on sopimatonta pukeutua häissä valkoisiin. Hääpukuun kuuluu usein muuten naisten pukeutumisesta jo lähes tyystin kadonnut huntu. Itäisemmissä kulttuureissa morsiamen hääasun väri on usein ollut punainen (mm. Kiina ja Intia). Aiemmin suomalaisena hääpukuna oli yleensä musta pyhäpuku ja kukkaseppele tai muu hääpäähine kuten läntinen morsiamenkruunu. Karjalainen hääpuku oli värikäs kansanpuku feresi, jota käytetään tarkoitukseen jonkin verran myös nykyisin.
Länsimaisen naisten puvun historiaa

Länsimainen naisten puku on pitkän kehityshistorian tulos.
Länsimaisen naisten puvun historiaa > Esikuvat ja keskiaika

Myöhäisantiikin ja Bysantin dalmatika oli länsimaisen leningin esikuva. Siinä oli leveät hihat ja helma. Alla käytettiin yleensä aluspukua.
Toinen esikuva oli rautakauden naisen asu, joka monilla alueilla oli pitkälti samanlainen. Se oli suora ja tunikamainen, joko yksiosainen tai kaksiosainen, pohjoismaissa (niin viikinkien kuin suomalaistenkin parissa) oli käytössä myös olkainmekko ja sen alla pitkä paita tai alusmekko.
Varhaisella keskiajalla leningit olivatkin ensin suoria ja tunikamaisia, mutta vähitellen helmoja alettiin laajentaa lisäämällä kangaskiiloja suorien kangaskaistaleiden väliin. Tämä oli välttämätöntä, koska kankaat kudottiin tuona aikana hyvin kapeiksi. Kiilat saattoivat ulottua korkeallekin tehden empiremäisen vaikutelman. Keskiajalla oli yleisenä tapana käyttää sekä alus- että päällysleninkiä. Päällysleningin (surcot) kaulukset ja hihansuut saattoivat olla hyvinkin avaria, mutta alusleninki (cotte) oli yleensä siveän peittävä.
Länsimaisen naisten puvun historiaa > Renessanssista rokokoohon

Renessanssin (Italiassa 1300-luvulta alkaen, muualla lähinnä 1500-luvulla) muodin innoittajana toimi Italia. Renessanssin aikana keksittiin koota miehustan ja helmaosan kappaleet erikseen ja samalla laskostaa hameosa vyötärölle, minkä vuoksi puvut olivat usein kaksiosaisia. Pukumuoti oli runsasta ja usein neliskanttiset pääntiet monesti hyvinkin avonaisia vastakohtana keskiajan siveälle muodille. Korsetin käyttö yleistyi vähitellen ja jatkui siitä (hollantilaisen barokin ja empiren kausia lukuun ottamatta) aina 1900-luvun alkupuolelle asti. Myöhäisrenessanssin aikana suosittiin näyttäviä kauluksia. Renessanssin aikana keksittiin myös pitsi, josta tuli osa muodikasta pukua.
Hollantilaisvaikutteinen barokin ajan (1600-luku) muoti oli raskasta ja tummaa, jopa hivenen rujoa, vaikka jatkoikin renessanssin runsautta. Leninkien vyötärölinja oli vyötärölinjaa korkeammalla, materiaali usein samettia ja väritys tumma. Barokin kaudella olivat suosittuja laajat pääntiet ja kaulukset. Ranskan hovissa suosittiin muotia, joka oli esikuvana myöhemmin suositulle rokokoo-muodille.
Ranskan hovista vaikutteensa saanut rokokoon ajan (1700-luku) muoti oli hienostelevaa ja värikästä, barokkiin verrattuna keveää. Vyötärö oli korostetun kapea ja helmat leveät. Lanteita saatettiin levittää erinäisillä kehikoilla ja vanteilla. Puvut olivat edestä nyöritettyjä.
Länsimaisen naisten puvun historiaa > Ranskan vallankumouksesta 1900-luvulle

Empiren eli Napoleonin valtakauden muoti (1700–1800-lukujen vaihde) heijasteli antiikin ihailua. Kankaat olivat ohuehkoja ja jopa läpikuultavia ja värit usein vaaleita. Vyötärölinja nousi korkeammalle kuin koskaan länsimaisen muodin historiassa. Helmat olivat aiempaa huomattavasti kapeampia ja hihat usein pieniä pussihihoja.
1800-luku oli kertaus- ja sekatyylien aikaa, jolloin muodissa olivat vuoroin krinoliinit, kehikkojen tai tyynyjen päälle muotoillut turnyyrit ja laahukset. Helmat olivat usein hyvin laajoja. Puvun alla käytettiin korsettia. Puvuissa käytettiin usein hapsuja ja pitsiä. Vuosisadan loppua kohden helmat kapenivat.
Länsimaisen naisten puvun historiaa > Nykyaikainen naisen puku

Ensimmäisen maailmansodan ja 1920-luvun suuren laman myötä sekä hameiden että leninkien helmoja lyhennettiin kankaan säästämiseksi. Siitä lähtien helman pituus on vaihdellut aivan lyhyen minihamemitan ja maata viistävän välillä nopeastikin muodin vaihtelun mukaan. Leninkien ja hameiden käyttö on vähentynyt sen jälkeen, kun toisen maailmansodan myötä housuista tuli naisille hyväksytty asu myös urheilukäytön ulkopuolella.
1960–1970-lukujen feminismiliikkeen nousun myötä osa radikaalimmista feministeistä halusi eroon "naisten vaatteista" (siis hameista ja leningeistä), joiden he kokivat sitovan naiset vanhoihin rooleihinsa.
1990–2000-luvulla on noussut useita alakulttuureja, jotka ihannoivat naisellista pukeutumistyyliä ja suosivat leninkien käyttöä. Tällaisia ovat esimerkiksi alun perin japanilaiset eri lolitatyylit, fiftarityyli ja goottityylin elegantit ja romanttiset alatyylit.
Eri kulttuureissa

Kameez on Intiassa, Pakistanissa ja Afganistanissa käytettävä naisten salwar kameez -asuun kuuluva pitkä tunikamainen polvipituinen paitamekko. Sen alla käytetään väljiä salwar-housuja.
Plain dress eli yksinkertainen puku on eräiden vanhoillisia perinteitä noudattavien, lähinnä pohjoisamerikkalaisten uskonnollisten ryhmien kuten amissien ja vanhakantaisten mennoniittojen parissa suosittu pelkistetynmallinen 1700–1800-luvun tyylinen maalaisleninki. Yleensä asuun kuuluvat myös esiliina ja naineilla naisilla myös hilkka.
Dirndl (suomeksi myös dirndil) on saksankielisillä Alpeilla, erityisesti Itävallassa ja eteläisessä Saksassa yleisesti käytetty kansanpuku, joka on usein viihteellinen versio (wiesn dirndl) paikallisesta perinneasusta. Nykyiset viihteelliset dirndl-puvut saattavat ovat sangen paljastavia ja pastellivärisiä, kun taas niiden esikuvat olivat kukin omalle alueelleen tyypillisiä. Pukuun kuuluu yleensä ainakin essumekko (alun perin hame ja liivi), pusero ja esiliina, toisinaan vain mekko ja esiliina. Dirndliä karsastettiin pitkään, koska siihen liittyi mielikuva natsien ihannenaisesta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Haiharan nukkemuseon verkkojulkaisu: Naisten juhlapuku 1940-1980: Kerro, kerro kuvastin...
Kulttuurien museo: Rajantakaista Karjalaa – Olkainhameiden ompeluohjeet
Juhlava vierailuasu 1950-luvulta.
Pukuja keskiajalta 1800-luvulle.
Nykyaikaisia Dirndl-asuja
Soberbio (1740)

| Soberbio |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Astillero Real, Guarnizo, Santander
Palveluskäyttöön:  22. marraskuuta 1740
Tekniset tiedot
Pituus:  36,58 m (köli)
Leveys:  11,63 m
Syväys:  5,13 m
Aseistus
Aseistus:  60 tykkiä
Soberbio (San Francisco) oli Espanjan laivaston vuonna 1740 palvelukseen otettu kaksikantinen 60-tykkinen linjalaiva.
Hankinta

Sodan uhka pakotti 1740 Espanjan laivaston lisäämään linjalaivojensa määrää. Alusten valmistuksen hitaudesta johtuen päätettiin ostaa neljä riittävän suurta kauppalaivaa tai kaapparia, jotka voitaisiin varustaa 60-66 tykkisiksi linjalaivoiksi. Näiden lisäksi ostettiin kaksi pienempää alusta, Halcón ja Poder. Kaikki ostetut alukset oli valmistettu 1736-1737.
Guarnizossa valmistettu ja José de Arzuetan suunnittelema kaappari Francisco de Asís saapui huhtikuussa 1738 Guarnizosta Cádiziin miehistönään vain 130 miestä. Espanjan laivasto osti 22. marraskuuta 1740 aluksen ja nimesi sen Soberbioksi. Alus siirrettiin La Carracaan, missä sille rakennettiin toinen 28 tykin tykkikansi.
Palvelus

Aluksen miehistö valtasi 27. marraskuuta 1741 Britannian kuninkaallisen laivaston fregatin. Alus osallistui 22. marraskuuta 1744 Cape Sicién taisteluun. Maaliskuusta 7. kesäkuuta 1747 saakka alus kuljetti 1,3 miljoonaa pesoa Havannasta Coruñaan. Alus oli 18. maaliskuuta 1748 kahdeksan linjalaivan osastossa Cape Beddouzan edustalla, missä ne suojasivat 20-30 rahtialuksen saattuetta. Saattue joutui Britannian kuninkaallisen laivaston kontra-amiraali Thomas Cotesin osaston yllättämäksi, jolloin menetettiin 4-5 rahtialusta.
Laturi

Tämän matkapuhelimen akku ladataan verkkovirtaan liitettävällä laturilla USB-liitännän kautta.
Laturi on laite, jonka tarkoituksena on ladata johonkin laitteeseen (esim. matkapuhelin) kuuluva akku tai ylläpitää jonkin akun sisältävän järjestelmän jännite sellaisena, että akun varaustila säilyy (esim. auton sähköjärjestelmä). Esimerkiksi englannin kielessä tehdään ero näiden kahden laturityypin välillä: vain akun lataamiseen tarkoitettu laite on (battery) charger, kun taas sähköjärjestelmän tehontuottoon tarkoitettu laite on generator tai alternator.
Akkulaturit > Laitteiden laturit

Elektroniikan ja akkujen teknologian kehityksen myötä on nykyisin käytössä mitä erilaisimpia akun varassa toimivia sähkölaitteita. Esimerkkeinä mainittakoon matkapuhelin, monet erilaiset sähkötyökalut, sairaanhoidossa käytettävät välineet, lelut jne. Näiden laitteiden sisältämä akku on aika-ajoin ladattava. Tähän käytettävä laturi on yleensä verkkovirtaan kytkettävä, muuntajan ja tasasuuntaajan sekä mahdollisesti latauksen hallintaan liittyvää logiikkaa sisältävä pienehkö laite. Toisaalta esim. sähkökäyttöisissä trukeissa käytetään hyvinkin mittavia akustoja, jolloin niiden tarvitsema laturikin on kookas ja tehokas laitteisto.
Induktiolaturi on langattomasti toimiva pikalaturi, joka perustuu sähkömagneettiseen induktioon, jossa magneettikenttä luo jännitteen siinä olevan johtimen päiden välille (tätä fysiikan perusilmiötä käytetään myös induktioliesissä). Induktiolaturi on pienikokoinen ja ohut sekä pystyy lyhentämään akun latausajan kahdesta tunnista jopa kymmenminuuttiseksi.
Akkulaturit > Irrallisten akkujen laturit

Paristokäyttöisten laitteiden voimanlähteiksi on paristojen asemesta tarjolla myös akkuja, joita varten on saatavilla verkkovirtaan liitettäviä latauslaitteita. Mikäli paristojen kulutus on suurta, on ladattavien akkujen käyttö perusteltua sekä taloudellisesti että ekologisesti.
Akkulaturit > Auton akkujen laturit

Autojen, moottoripyörien yms. akkuja varten on olemassa akkulatureita, jotka on tarkoitettu akkujen irrallaan tapahtuvaa lataamista varten. Nämä laturit toimivat yleensä vakiovirtaperiaatteella, eli niiden sisäänrakennettu säätöjärjestelmä pyrkii pitämään akkuun menevän latausvirran vakiona. Tällöin latausjännite kasvaa akun varaustilan kasvaessa, jolloin on olemassa ylilataamisen vaara, ellei laturia ajoissa kytketä irti akusta. Nykyisin on saatavana myös ns. "älykkäitä" akkulatureita, jotka osaavat säätää sekä latausvirtaa että jännitettä akun varaustilan edellyttämällä tavalla. Tällainen laturi voidaan periaatteessa pitää jatkuvasti akkuun kytkettynä.
Auton laturi

Autossa (ja samankaltaista teknologiaa edustavissa laitteissa kuten moottoripyörät, traktorit, pienet lentokoneet jne.) sähköjärjestelmä on yleensä varustettu akulla, jotta sähköä olisi käytettävissä myös silloin, kun moottori ei käy (esim. juuri käynnistystä varten). Tällöin järjestelmään kuluu myös laturi, joka moottorin käydessä tuottaa sähköä akun latausta varten. Tällainen laturi on siis pieni generaattori, joka muuttaa moottorista saatavaa mekaanista energiaa sähköenergiaksi. Laturin toiminta perustuu induktioon, fysiikan ilmiöön jossa muuttuvassa magneettikentässä olevaan johtimeen muodostuu sähkömotorinen voima (SMV).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laturi Wikimedia Commonsissa
Tapio Pukkila: Asiantuntija: Laturia voi pitää surutta pistorasiassa koko ajan. Yle Satakunta 15.9.2014.
Irrallisten akkuparistojen lataamiseen tarkoitettu laturi toiminnassa.
Auton akkulaturi toiminnassa
Shriya Saran

| Shriya Saran |
| --- | --- |
 Shriya Saran vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. syyskuuta 1982 (ikä 42) Dehradun, Uttarakhand, Intia
Ammatti:  näyttelijä, malli
Puoliso:  Andrei Koscheev (vih. 2018)
Lapset:  1
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Shriya
Aktiivisena:  2001–
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Shriya Saran (s. 11. syyskuuta 1982 Dehradun, Uttarakhand, Intia), tunnetaan myös pelkästään nimellä Shriya, on intialainen näyttelijä ja malli. Hän on näytellyt telugun-, tamilin- ja hindinkielisissä elokuvissa sekä muutamassa englannin-, malajalamin- ja kannadankielisessä elokuvassa.
Saran teki elokuvadebyyttinsä telugunkielisessä elokuvassa Ishtam (2001). Hänen ensimmäinen kaupallinen menestyksensä oli Santosham (2002), minkä jälkeen hän näytteli monissa muissa telugunkielisissä elokuvissa yrittäessään saada jalansijaa hindin- ja tamilinkielisissä elokuvateollisuuksissa.
Vuonna 2007 Saran näytteli elokuvassa Sivaji, joka oli siihen aikaan eniten tuottanut tamilinkielinen elokuva. Hän näytteli toista pääosaa Jesse Metcalfen kanssa ensimmäisessä englanninkielisessä elokuvassaan The Other End of the Line (2008). Hänen seuraaviin elokuviinsa kuuluivat menestyneet tamilinkielinen Kanthaswamy (2009) ja malajalaminkielinen Pokkiri Raja (2010), jotka tekivät hänestä yhden eteläintialaisten elokuvateollisuuksien johtavista näyttelijättäristä.
Saran tunnetaan myös hyväntekeväisyystyöstään. Vuonna 2011 hän avasi näkövammaisia työllistävän kylpylän Mumbaihin.
Yksityiselämä

Saran avioitui hindumenoin venäläisen Andrei Koscheevin kanssa Udaipurissa 19. maaliskuuta 2018. Saran on koulutettu kathak-tanssija.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Shriya Saran Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Shriya Saran Allmoviessa (englanniksi)
Sonitpurin piirikunta

Sonitpurin piirikunta (assamiksi শোণিতপুৰ জিলা, Śoṇitapura jilā, bengaliksi শোণিতপুর জেলা, Śoṇitapura jelā) on yksi Intian Assamin osavaltion 27 piirikunnasta. Piirikunta rajautuu pohjoisesta Arunachal Pradeshiin, idästä Lakhimpurin piirikuntaan, lännestä Udalgurin ja Darrangin piirikuntiin ja etelästä Nagaonin ja Golaghatin piirikuntiin.
Snake Eyes

Snake Eyes voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Snake Eyes, Brian De Palman ohjaama elokuva vuodelta 1998
Snake eyes – Käärmeensilmä (Dangerous Game eli Snake Eyes), Abel Ferraran ohjaama elokuva vuodelta 1993
Snake Eyes, Action Force -hahmo.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Snake Eyes”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ljube

| Ljube |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1989–
Tyylilaji:  folkrock   pop rock
Kotipaikka:   Venäjä
Laulukieli:  venäjä, (englanti)
Jäsenet:  Nikolai Rastorgujev - laulu (1989-)   Igor Matvienko - sävellys (1989-)   Aleksandr Šaganov - sanoitus (1989-)   Mihail Andrejev - sanoitus   Aleksei Hohlov - kitara (2000-)   Juri Rymanov - kitara (1998-)   Aleksei Tarasov - taustalaulu (1989-)   Vitali Loktev - piano (1990-)   Pavel Usanov - basso (1996-)   Aleksandr Jerohin - rummut (1990-)  
Entiset jäsenet:  Anatoli Kulešov - taustalaulu (1989-†2009)  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ljube (ven. Любэ) on venäläinen rockyhtye, joka on tunnettu isänmaallisista kappaleistaan. Yhtyeen musiikki on voimakkaan melankolista. Se yhdistelee aineksia länsimaisesta rockista, venäläisestä kansanmusiikista ja sotilasmusiikista, minkä vuoksi Ljuben luokittelu tietyn tyylin edustajaksi on vaikeaa. Kappaleiden aiheet liittyvät useimmiten alamaailmaan, sotilaselämään ja venäläiseen kansallistunteeseen. Ljube on kuulunut 1990-luvun alusta koko Venäjän suosituimpiin ja menestyksekkäimpiin kokoonpanoihin[lähde? ].
Yhtyeen tuotanto on venäjänkielistä. Ainoan poikkeuksen tekee kappale No More Barricades, joka kertoo "uudelleensyntyneestä" aidosti demokraattiseesta Venäjästä. Kappale julkaistiin Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen.
Yhtye on Venäjän presidentin Vladimir Putinin lempiyhtye[lähde? ].
Julkaisut > Albumit

АТАС (Atas, 1989)
Кто сказал, что мы плохо жили..? (Kto skazal, što my ploho žili...? 1992)
Зона ЛЮБЭ (Zona Ljube, 1993)
Комбат (Kombat, 1996)
Собрание сочинений (Sobranije sotšineni, 1996)
Песни о людях (Pesni o ljudjah, 1997)
Полустаночки (Polustanotški, 2000)
Собрание сочинений. Том 2. (2001)
Давай за… (Davai za..., 2002)
Юбилей (Jubilei, 2002)
Ребята нашего полка (Rebjata naševo polka, 2004)
Рассея (Rasseja, 2005)
Свои (Svoi, 2009)
Julkaisut > Albumit > Livealbumit

Песни из концертной программы «Песни о людях» в ККЗ «Пушкинский» (1998)
Julkaisut > Muuta > DVD:t

«ЛЮБЭ» ЮБИЛЕЙ (kaksiosainen konserttikooste, 2007)
Julkaisut > Muuta > Musiikkivideoita

Не валяй дурака, Америка
Луна (Luna, 1994)
На воле (Ha vole, 1994)
Прорвёмся!  (Prorvjomsja! 1999)
Солдат (Soldat, 2000)
Давай за... (Davai za, 2002)
Сталевары России (Stalevary Rossii, 2008)
Aiheesta muualla

Ljuben sanoituksia (venäjäksi)
Softball

| Softball |
| --- | --- |

Ensimmäinen ottelu:  1887
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Piirteet
Tyyppi:  pallopeli
Joukkueen koko:  9
Varusteet:  softballmaila softballpallo
Kilpailutoiminta
Kansainvälinen kattojärjestö:  World Baseball Softball Confederation
Infobox OKNimi-testi OK: 
Softballin pelikenttä.
Softball on baseballia muistuttava joukkuepeli. Softball kehitettiin baseballin sisäpelimuodoksi vuonna 1887. Laji on suosittu etenkin Yhdysvalloissa.
Merkittävimmät erot baseballiin ovat suurempi pallo ja pallon syöttäminen alakautta. Softballissa pelataan seitsemän vuoroparia. Softballkentän syöttöetäisyys on 12,2 metriä, kun baseballkentällä vastaava etäisyys on 18,34 metriä.
Softball pääsi naisten olympialajiksi Atlantassa 1996. Yhdysvaltojen suvereenisti hallitsema laji oli olympialaji Pekingin olympialaisiin 2008 asti, kunnes se päätettiin pudottaa ohjelmasta liian suurien tasoerojen vuoksi. Laji on mukana Tokion olympialaisissa 2020 isäntämaa Japanin erityistoiveesta. Softballin olympiaturnaukseen osallistui kahdeksan joukkuetta, jotka pelasivat runkosarjan, seitsemän ottelua jokaiselle joukkueelle. Neljä parasta joukkuetta pääsi välieriin, joiden voittajat pääsivät loppuotteluun häviäjien jäädessä pronssiotteluun. Tokiossa joukkuemäärä pudotettiin kuuteen.
Suomen naisten softballmaajoukkue on osallistunut EM-kilpailuihin kahdesti vuosina 1988 ja 2005.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Baseball- ja Softball-liitto
Shruti Haasan

| Shruti Haasan |
| --- | --- |
 Shruti Haasan vuonna 2020.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta 1986 (ikä 38) Madras, Tamil Nadu, Intia
Ammatti:  näyttelijä, laulaja
Vanhemmat:  Kamal Haasan Sarika
Sukulaiset:  Akshara Haasan
Näyttelijä
Aktiivisena:  2000–
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Shruti Haasan (s. 28. tammikuuta 1986 Madras, Tamil Nadu, Intia) on intialainen näyttelijä ja laulaja, joka työskentelee tamilin-, telugun- ja hindinkielisissä elokuvateollisuuksissa. Hän on näyttelijä Kamal Haasanin ja näyttelijä Sarikan vanhempi tytär.
Lapsitaiteilijana Haasan lauloi elokuvissa ja teki vierasesiintymisen isänsä ohjauksessa Hey Ram (2000), ennen kuin debytoi aikuisena näyttelijänä vuoden 2009 hindinkielisessä elokuvassa Luck. Hän saavutti tunnustusta päärooleilla telugunkielisessä romanttisessa komediassa Oh My Friend (2011), telugunkielisessä fantasiaelokuvassa Anaganaga O Dheerudu (2011) ja tamilinkielisessä scifi-toimintaelokuvassa 7aum Arivu (2011). Hänen roolinsa kahdessa jälkimmäisessä ansaitsi hänelle parhaan naistulokkaan Filmfare Awards South -palkinnon. Haasan vakiinnutti asemansa Etelä-Intian elokuvissa useilla kaupallisesti menestyneillä elokuvilla, teluguelokuvista mukaan lukien Gabbar Singh (2012), Balupu (2013), Yevadu (2014), Race Gurram (2014), Srimanthudu (2015), Krack (2021) ja tamilielokuvista Vedalam ja Si3 (2017). Hän voitti parhaan telugunaispääosan Filmfare Awards South -palkinnon toimintakomediasta Race Gurram (2014). Haasanin hindinkielisiä rooleja ovat muun muassa kriitikoiden ylistämä toimintatrilleri D-Day (2013), romanttinen draamakomedia Ramaiya Vastavaiya (2013), toimintaelokuva Gabbar Is Back (2015) ja toimintakomedia Welcome Back (2015).
Näyttelemisen lisäksi Haasan on myös playback-laulaja. Hän on saanut parhaan tamilinaislaulajan Filmfare Awards South -ehdokkuudet kappaleista ”Kannazhaga Kaalazhaga” 3:ssa (2012) ja ”Yendi Yendi” Pulissa (2015) sekä parhaan telugunaislaulajan Filmfare Awards South -ehdokkuuden kappaleesta ”Junction Lo” Aagadussa (2014). Haasan aloitti uransa säveltäjänä isänsä tuotannossa Unnaipol Oruvan (2009) ja on sittemmin perustanut oman yhtyeen.