stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arthur H. Compton
Nuoruus ja perhe

Arthur H. Comptonin lähtökohdat akateemiseen maailmaan olivat erinomaiset. Hänen isänsä Elias Compton oli professori ja Woosterin yliopiston dekaani. Arthurin vanhin veli Karl Taylor Compton opiskeli fysiikkaa ja päätyi myöhemmin MIT:n johtajaksi.
Compton opiskeli fysiikkaa Woosterin yliopistossa, mistä hän valmistui 1913. Opiskeltuaan Princetonin yliopistossa hän sai tohtorin tutkinnon valmiiksi 1916. Princetonissa Compton keksi elegantin menetelmän Maan pyörimisen havainnointiin, mutta ryhtyi pian tutkimaan röntgensäteilyä.
Merkittävimmän tieteelliset löydöt

Vuonna 1918 Compton alkoi tutkia röntgensäteilyn sirontaa ja huomasi 1922, että röntgensäteilyn aallonpituus kasvoi, kun se sirosi vapaista elektroneista.  Ilmiö nimettiin löytäjänsä mukaan Comptonin ilmiöksi. Säteilyn epäelastinen sironta osoitti, että valolla on aaltoluonteen lisäksi myös hiukkasluonne. Myöhemmin C. T. R. Wilsonin rakentamalla sumukammiolla pystyttiin näkemään sironnassa energiaa saaneiden elektronien radat. Wilson palkittiin Comptonin kanssa Nobelin palkinnolla samana vuonna. Ilmiön todensivat tarkemmin myöhemmin vielä koinsidenssimenetelmällä Compton ja A. W. Simon. Menetelmän avulla yksittäisen sirontatapahtuman sironnut säteilykvantti ja elektroni pystyttiin havaitsemaan yhtä aikaa. Samaan aikaan Saksassa Walther Bothe ja Hans Geiger olivat keksineet samantyyppisen koinsidenssimenetelmän.
Asetyylikoentsyymi-A-syntaasi

Malli Carboxydothermus hydrogenoformans-bakteerin asetyylikoentsyymi-A-syntaasin rakenteesta
Asetyylikoentsyymi-A-syntaasi eli asetyylikoentsyymi-A-syntetaasi tai asetaattikoentsyymi-A-ligaasi on ligaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymi katalysoi asetyylikoentsyymi-A:n muodostumista etikkahaposta ja koentsyymi-A:sta. Entsyymi esiintyy niin esi- kuin aitotumaisissa soluissakin. Asetyylikoentsyymi-A-syntaasin EC-numero on EC 6.2.1.1.
Rakenne ja toiminta

Rakenteeltaan asetyylikoentsyymi-A-syntaasi on tyypillisesti monomeeri tai muutamasta alayksiköstä koostuva oligomeeri. Ihmisen entsyymi on rakenteeltaan monomeeri ja molekyylimassaltaan noin 80 kDa. Ihmisellä on asetyylikoentsyymi-A-syntaasista kaksi isoentsyymiä, joista asetyylikoentsyymi-A-syntaasi I esiintyy solulimassa ja joista asetyylikoentsyymi-A-syntaasi II esiintyy mitokondrioissa.
Toimiakseen asetyylikoentsyymi-A-syntaasi vaatii koentsyymikseen adenosiinitrifosfaattimolekyylin ja kahdenarvoisia metallikationeja. Metallikationien tehtävä on sitoutua ATP-molekyyliin ja entsyymin katalysoiman reaktion välituotteisiin. Substraattina reaktiossa toimivat koentsyymi-A ja etikkahappo sekä eräissä tapauksissa propaanihappo, jolloin muodostuu propionyylikoentsyymi-A:ta. Entsyymin katalysoimassa reaktiossa muodostuu tioesterisidos etikkahapon ja koentsyymi-A:n välille ja sidoksen muodostumiseen tarvittava energia saadaan ATP:n hydrolyysistä.
As We May Think

| As We May Think |
| --- | --- |

Kirjailija:  Vannevar Bush
Kieli:  englanti
Genre:  essee
Kustantaja:  The Atlantic Monthly
Julkaistu:  Atlantic Monthly vol 176, n:o 1 (July 1945), pp. 101–108
Sivumäärä:  8 sivua
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
As We May Think oli Vannevar Bushin kirjoittama essee, joka julkaistiin ensimmäisen kerran The Atlantic Monthly -lehdessä heinäkuuta 1945. Artikkeli vastasi erityisesti siihen, miten tiede ja tekniikka pystyisi vastaamaan tiedon ei-rakenteiseen hallintaan liittyviin ongelmiin. Artikkelin kuuluisin laite on Memex, jonka linkit voidaan nähdä hypertekstin esikuvana.
Tausta

Bush esitteli jo ajatuksiaan tulevaisuuden koneesta, joka pystyi tarjoamaan informaatiota tarvittaessa, Technology Review -lehden artikkelissa tammikuussa 1933. Siinä esitelty laite pystyi löytämään käyttäjän haluaman sivun muistiinpanoista tai kirjasta muutamaa näppäintä painamalla. Bushin ajatusten pohjalla oli lisääntyvä informaatio, joka vaikeutti tiedonhallintaa.
Bush yritti julkaista ensimmäisen version esseestä joulukuussa 1939. Hän lähetti esseen Fortune-lehdelle, missä sitä ei kuitenkaan ikinä julkaistu. Artikkeli jäi toimittaja Eric Hodginsille, joka oli tavannut Bushin. Vaikka hän olikin kiinnostunut Memexistä ja kannustanut jopa Bushia kirjoittamaan siitä, hän ei ollut kuitenkaan varma, sopisiko artikkeli Fortuneen. Bush turhautui siihen, että artikkelin julkaiseminen meni kauan aikaan, mutta hän keskittyi toisen maailmansodan aikana muihin asioihin.
Syyskuussa 1944 Bush päätti lähettää esseensä myös muihin lehtiin. Ensimmäisenä hän lähetti sen nimellä Mechanization and the Record The Atlantic Monthlyyn, joka hyväksyikin artikkelin lokakuussa. Artikkeli julkaistiin lehden heinäkuun numerossa, joka ilmestyi 27. heinäkuuta.
Sisältö

As We May Think on noin 10 sivua pitkä essee, joka on jaettu kahdeksaan osioon. Bushin mukaan tiede on parantanut ihmiselämän laatua monella eri tavalla, mutta ihmiskunta oli saavuttanut pisteen, jossa kaikkea tietoa ei enää pysty hallitsemaan. Bushin mukaan suurin ongelma oli indeksointi, joka ei ollut intuitiivista.
Bush esitteli useita sen aikaiseen teknologiaan perustuvia todellisia ja kuvitteellisia laitteita, jotka voisivat olla tietotyöläisen avuksi. Yksi näistä oli otsalle puettava saksanpähkinän kokoinen kamera, jossa olisi automaattivalotus ja ääretön syvyysterävyysalue. Bush kuvaili erilaisia kemiallisia ja sähköisiä kuvantamismenetelmiä sekä uusia mahdollisuuksia, joita avaisi tiedon optinen tallentaminen mikrofilmille. Äänen tallentaminen äänilevylle, puheentunnistus automaattisen pikakirjoituskoneen avulla sekä puhesynteesi saavat tekstissä huomiota. Bush haaveili keinotekoisesta kielestä, joka sopisi luonnollista kieltä paremmin koneilla tallennettavaksi. Bushin mukaan reikäkorttien avulla voitaisiin toteuttaa taulukkolaskentaa ohjelmoitavilla, sähköisillä laskukoneilla, jotka myöhemmin kykenisivät käyttämään pitkälle kehittynyttä matematiikkaa käyttäjän puolesta, jotta hän voisi keskittyä abstraktimman tason ongelmien pohtimiseen. Edelleen, Bush hahmotteli optiikkaan ja magnetismiin perustuvia mekaanisia arkistokortinlajitteliljoita ja kaikkien edellisten laitteiden yhdistelmiä, kuten puheentunnistukseen perustuvaa tietokantaa. Tekstin lopussa hän visioi jopa tiedonkäsittelyjärjestelmän sähköistä kytkentää aistielimien ohi suoraan ihmisen hermoihin.
Huomattavin Bushin ehdotuksista oli Memex, jolla on merkittävä asema Internetin ja World Wide Webin esikuvana. Memex oli henkilökohtainen tiedonhallintalaite. Siinä oli lisäksi tietynlainen graafinen käyttöliittymä, ja dokumenttien välillä oli assosiatiivisia indeksejä ja linkkejä. Viimeisenä mainittu oli uniikki idea, joka on vaikuttanut hypertekstin kehittäjiin.
Aiheesta muualla

As We May Think The Atlanticin arkistoissa (englanniksi)
Emre Aşık

Emre Aşık
Emre Aşık (s. 13. joulukuuta 1973 Bursa) on turkkilainen jalkapalloilija, joka edusti vuonna 2010 päättyneellä pelaajaurallaan useita turkkilaisseuroja, viimeksi Galatasarayta. Aşık oli pelipaikaltaan puolustaja.
Aşık on edustanut urallaan Galatasarayn lisäksi Balıkesirsporia, Fenerbahçea, Istanbulsporia, Beşiktaşia ja Ankarasporia.
Aşık on myös pelannut Turkin maajoukkueessa ja edusti joukkuetta vuoden 2002 MM-kisoissa, joissa Turkki sai pronssia, ja vuoden 2008 EM-kisoissa, joissa Turkki ylsi välieriin. Jälkimmäisissä hän pelasi kolmessa alkulohko-ottelussa ja puolivälierässä mutta joutui kahdesta varoituksesta saamansa pelikiellon vuoksi jäämään pois välieräottelusta. Aşik teki 34 pelaamassaan maaottelussa kaksi maalia vuosina 1993–2010.
Asetyyliserotoniini-O-metyylitransferaasi

Asetyyliserotoniini-O-metyylitransferaasi eli hydroksi-indoli-O-metyylitransferaasi on entsyymi, joka katalysoi asetyyliserotoniinin metylointia melatoniiniksi. Metyyliryhmän luovuttajana toimii S-adenosyylimetioniini. Entsyymi on merkittävä melatoniinin biosynteesin säätelyssä. Asetyyliserotoniini-O-metyylitransferaasin EC-numero on EC 2.1.1.4.
Toiminta

Asetyyliserotoniini-O-metyylitransferaasia esiintyy niin prokaryootti- kuin eukaryoottisoluissakin. Se on rakenteeltaan dimeeri ja esimerkiksi naudan asetyyliserotoniini-O-metyylitransferaasin molekyylimassa on 76–78 kDa. Asetyyliserotoniini-O-metyylitransferaasin substraatteja ovat asetyyliserotoniinin lisäksi useat muutkin hydroksi-indolit esimerkiksi 5-hydroksi-indolyylietikkahappo ja serotoniini, mutta entsyymin katalysoima reaktio on niillä huomattavasti hitaampi. Metyyliryhmän luovuttavana koentsyyminä toimii S-adenosyylimetioniini, josta muodostuu S-adenosyylihomokysteiiniä.
Asetyyliserotoniini-O-metyylitransferaasin aktiivisuus riippuu ihmisen vuorokausirytmistä ja ympäristön valon määrästä. Yöaikaan tämä entsyymi on melatoniinin biosynteesin nopeutta rajoittava tekijä ja päivisin sen aktiivisuus on suurempi. Päivisin melatoniinin biosynteesin nopeutta rajoittaa serotoniini-N-asetyylitransferaasin aktiivisuus.
Artemis Orthian pyhäkkö

| Artemis Orthian pyhäkkö> Ἀρτεμίσιον |
| --- | --- |
Sijainti:  Spárti, Lakonia, Peloponnesos, Kreikka
Koordinaatit:  37°04′58″N, 22°26′06″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli ja pyhäkkö
Valmistumisvuosi:  noin 700/500-luvut eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Artemis Orthian pyhäkkö eli Artemision (m.kreik. Ἀρτεμίσιον) oli antiikin aikainen Artemis-jumalattarelle omistettu pyhäkkö Spartan kaupungissa Kreikassa. Se sijaitsi Limnaissa kaupungin itäosassa lähellä Eurotas-joen länsirantaa. Siihen kuului muun muassa Artemis Orthian temppeli ja alttari sekä myöhemmin myös teatterikatsomo.
Rakennus ja löydökset

Artemis Orthian vanhempi, 700-luvulla eaa. rakennettu temppeli edusti yksinkertaista, alkukantaista tyyliä. Se oli noin 12,5 metriä pitkä ja noin 4,5 metriä leveä. Uusi, noin 570 eaa. rakennettu temppeli edusti doorilaista tyyliä. Se oli tehty kalkkikivestä, ja sen pituus oli noin 16,8 metriä ja leveys noin 7,5 metriä. Temppelissä oli pronaos, jonka edessä itäpuolella oli kaksi pylvästä (distylos in antis), ja naos eli cella. Sen päätykolmio on ollut koristeltu muun muassa leijonilla. Nykyisin paikalla olevat jäännökset ovat pääosin myöhemmästä temppelistä.
Pausaniaan mukaan temppelissä oli Artemiin ikivanha puinen kulttikuva, jonka spartalaiset sanoivat olevan sama veistos, jonka Orestes ja Ifigeneia olivat tuoneet Tauriista. Ateenalaiset puolestaan väittivät kyseisen patsaan olevan Brauronissa. Pausanias piti spartalaisten versiota uskottavampana.
Pyhäkön temenos-alue oli ympäröity peribolos-muurilla ja kivetty. Alttari sijaitsi temppelin itäpuolella. Se oli alun perin maa-alttari ja myöhemmin päällystetty kivillä. Roomalaisella kaudella rakennettu puolikaarenmuotoinen teatterikatsomo sijaitsee heti temppelin eteläpuolella. Sen halkaisija on noin 54 metriä ja se avautuu alttaria kohti. Pyhäkön lähellä oli myös Eileithyian pyhäkkö.
Pyhäkön alueelta on löydetty suuri määrä votiivilahjoja geometriselta kaudelta aina roomalaiselle ajalle saakka. Löytöihin kuuluu pronssifiguriineja, pääasiassa eläinhahmoja, ja muita pronssiesineitä; yli 100 000 lyijyistä figuriinia; suuri määrä norsunluusta kaiverrettuja figuriineja; terrakottafiguriineja ja naamioita; sekä ajoituksen kannalta tärkeä jatkumo keramiikan sirpaleita. Varsinkin varhaiset löydöt osoittavat spartalaisen taiteen olleen vielä tuona aikana samalla tasolla muidenkin kreikkalaisten kaupunkien taiteen kanssa. Monet löydöistä ovat Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Kirjallisuutta

Dawkins, R. M.: The Sanctuary of Artemis Orthia at Sparta.  (The Society for the Promotion of Hellenic Studies; Supplementary Paper No.5)  London:  MacMillan and Co., Limited, 1929.  Teoksen verkkoversio. Vuosien 1906–1910 arkeologisten kaivausten tutkimustulokset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Artemis Orthian pyhäkkö Wikimedia Commonsissa
Artemis Orthia. Norsunluinen kaiverrus pyhäköstä. Kansallinen arkeologinen museo.
Naishahmoisia norsunluisia votiivilahjoja pyhäköstä. Kansallinen arkeologinen museo.
Pyhäköstä löydettyjä lyijyfiguriineja. UCL Institute of Archaeology, Lontoo.
Asetaalit

Asetaalien yleinen rakenne
Ketaalien yleinen rakenne
Asetaalit ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden yleinen rakenne on R2C(OR')2, missä R merkitsee orgaanista ryhmää. Niitä voidaan siis pitää diolien dieettereinä. Asetaaleja valmistetaan tyypillisesti aldehydien tai ketonien ja alkoholien välisellä reaktiolla. Ketoneista johdettuja asetaaleja kutsutaan usein ketaaleiksi. Asetaaleja käytetään polttoaineiden lisäaineena, erityisesti urheiluautoissa, liuottimina, hajusteissa ja aldehydien ja ketonien suojaryhminä.
Synteesi ja reaktioita

Asetaaleja voidaan valmistaa alkoholien nukleofiilisella additiolla aldehydeihin tai ketoneihin. Reaktio on kaksivaiheinen ja välituotteena muodostuu hemiasetaali. Hemiasetaalin muodostumista voidaan katalysoida joko emäksen tai hapon avulla, mutta asetaali muodostuu ainoastaan happokatalyytin avulla. Happo voi olla joko Brønsted–Lowry-teorian mukainen happo tai Lewis-happo, kuten titaanitetrakloridi, ruteniumkloridi tai koboltti(III)kloridi. Erityisen helposti muodostuvia ja stabiileja ovat sykliset asetaalit, jotka muodostuvat etyleeniglykolista tai 1,3-propaanidiolista.
Asetaalin muodostumisen happokatalysoitu mekanismi alkoholista ja aldehydistä tai ketonista on seuraava: Reaktion ensimmäisessä vaiheessa happo luovuttaa protonin karbonyyliryhmän hapelle, mikä lisää sen elektrofiilisyyttä. Tämän jälkeen nukleofiilinen alkoholi reagoi karbonyyliryhmän hiilen kanssa muodostaen tetraedrimäisen välivaiheen. Välivaihe luovuttaa protonin, jolloin muodostuu hemiasetaali. Seuraavassa vaiheessa happo protonoi hemiasetaalin hydroksyyliryhmän ja hydroksyyliryhmä eliminoituu  vetenä. Näin muodostuu oksoniumioni, joka elektrofiilisena reagoi toisen alkoholimolekyylin kanssa. Additiotuote luovuttaa viimeisessä vaiheessa protonin, jolloin muodostuu asetaali.
Asetaaleja voidaan valmistaa myös aldehydien tai ketonien ja ortoestereiden välisellä reaktiolla. Tämä reaktio on erityisen käyttökelpoinen ketaalien valmistamiseen, koska ketonien ja alkoholien välisten reaktioiden saannot ovat usein heikot.
Asetaalit eivät hydrolysoidu emästen vaikutuksesta, mutta hapot hydrolysoivat ne aldehydeiksi tai ketoneiksi ja alkoholiksi. Mekanismi on käänteinen asetaalin muodostumisreaktiolle. Rengasrakenteiset asetaalit eivät hydrolysoidu yhtä helposti kuin asykliset asetaalit.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Asetaalit Wikimedia Commonsissa
Asetamidi

| Asetamidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Asetamidi
CAS-numero:  60-35-5
PubChem CID:  178
SMILES:  CC(=O)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH3CONH2
Moolimassa:  59,07 g/mol
Sulamispiste:  79–81 °C (352–354 K)
Kiehumispiste:  222 °C (495 K)
Tiheys:  1,16 g/cm3
Liukoisuus veteen:  200 g/100 ml
  
Asetamidi on orgaaninen yhdiste, jonka kemiallinen kaava on C2H5NO ja rakennekaava CH3CONH2. Asetamidista käytetään myös nimityksiä etikkahappoamidi, etaaniamidi, asetamidihappo tai metaanikarboksiamidi.
Asetamidi on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan kiinteää, värittömiä kiteitä. Sen moolimassa on 59,07 g/mol, sulamispiste 81 °C, kiehumispiste 222 °C, tiheys 1,16 g/cm3, liukoisuus veteen 200 g/ml ja CAS-numero 60-35-5.
Valmistus ja käyttö

Asetamidia voidaan valmistaa usealla tavalla. Ammoniakki reagoi asetamidiksi muun muassa asetyylikloridin ja etikkahappoanhydridin kanssa. Teollisesti käytettyjä suuren mittakaavan asetamidintuotantoprosesseja ovat kuitenkin ammoniuasetaatin kuumennus ja asetonitriilin hydrolyysi happojen tai emästen katalysoimana. Aetamidia käytetään liuottimena, muovien pehmentimenä ja useiden kemikaalien, kuten tioasetamidin ja eräiden hyönteismyrkkyjen ja lääkeaineiden synteeseissä.
Aiheesta muualla

Asetamidin kansainvälinen kemikaalikortti
Asetamidin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 26.12.2014.
PubChem: Acetamide (englanniksi)
DrugBank: Acetamide (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Acetamide (englanniksi)
ChemBlink: Acetamide (englanniksi)
Hannu Asikainen

Hannu Asikainen (12. tammikuuta 1948 Valkeakoski – 17. syyskuuta 2020 Tampere) oli suomalainen jalkapalloilija.
Keskikentällä pelannut Asikainen edusti urallaan Valkeakosken Hakaa 1964–1970 ja Tampereen Ilves-Kissoja sekä sen seuraajaa Tampereen Ilvestä 1971–1976. Hän voitti Hakassa SM-pronssia 1966. Haka voitti myös Suomen mestaruuden 1965, mutta Asikainen ei pelannut kauden aikana yhtään ottelua. Kaikkiaan Asikainen pelasi 10 kauden aikana 138 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki viisi maalia.
Maajoukkueessa Asikainen pelasi vuonna 1972 yhden maaottelun.
Arrajoki (Lahti)

| Arrajoki |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Lahti, Iitti
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Arrajoen valuma−alue (14.16)
Pinta-ala:  344,29 km²  
Järvisyys:  12,3 % 
Pääuoman pituus:  noin 30 km 
Pääuoman osuudet:  Arrajoki ←Immilänjoki ←Ruuhijärvi ←Salajärvi ←Luhtaanjoki ja Seestaanjoki ←Kivijärvi ←Evattu 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Sylvöjärvi, Lahti 
 :  60.98537°N, 26.03981°E
Laskupaikka:  Arrajärvi, Iitti 
 :  60.97133°N, 26.07619°E
Sivu-uomat:  Oulaanoja
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  74,4 m  
Laskukorkeus:  74,1 m  
Korkeusero:  0,3 m
Pituus:  3,9 km  
Kaltevuus:  0,08 m/km
Keskivirtaama:  2,7 m³/s (MQ) 
Muuta
Arrajoki on Päijät-Hämeen Lahdessa ja Iitissä virtaava neljä kilometriä pitkä joki, joka alkaa Sylvöjärvestä ja laskee Arrajärveen. Se on samalla osan matkaa Lahden ja Iitin välinen rajajoki, joka laskee käytännössä Kymijokeen.
Joen kulku

Arrajoki on 3,9 kilometriä pitkä ja se alkaa Sylvöjärven pohjoispäästä, minne Immilänjoki ja Luhtajoki laskevat vetensä. Joki alittaa heti yhdystien 3136 ja virtaa entisen Arrajoen kartanon maiden ohi ja alkaa mutkitellen seurata peltomaiden reunaa kohti itää. Peltojen loputtua joki kääntyy virtaamaan etelään päin. Oulajan peltojen kohdalla on joessa suvantomainen laajentuma, jonka jälkeen joki suuntaa kaakkoon päin ja laskee Arrajärveen. Joen varrella on yläjuoksulla kaksi vapaa-ajan asuntoa ja alajuoksulla Arrajärven lähellä niitä on neljä lisää. Joki on rajajokena alimmat 3,2 kilometriä. Yläjuoksulla sijaitsee pienialainen luonnonsuojelualue.
Historiaa

Arrajoen kartano on perustettu kolmekymmenvuotisen sodan jälkeen 1650-luvulla joen yläjuoksulle. Kapteeni von Kothen rakennutti jokeen vesimyllyn, jolle hankki tullioikeudet 1690-luvulla. Myllylle rakennettiin vuonna 1904 vesivoimalaitos, jonka sähkö johdettiin aluksi vain kartanolle, mutta itsenäisyyden alussa myös Immilän kylälle.
Virtaamia ja säännöstely

Arrajoen virtaamatietoja on mitattu vuosien 1941–1959 aikana Sylvöjärven kohdalta, jossa yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 355 neliökilometriä. Keskivirtaamaksi (MQ) on saatu 2,7 kuutiometriä sekunnissa (m³/s), keskiylivirtaamaksi (MHQ) 6,1 m³/s ja keskialivirtaamaksi (MNQ) 1,2 m³/s. Mittausjakson suurin virtaama 8,6 m³/s mitattiin 1960-luvulla syyskuussa. Viereisessä kuvaajassa esitetään edellä mainitun mittausjakson ajalta kuukausittaiset virtaamien keskiarvot.
Arrajoki laskee Arrajärveen, joka on avoin osa Kymijokea. Kymijoessa on Arrajärven yläpuolella Vuolenkosken vesivoimalaitos ja alapuolella Mankalan vesivoimalaitos. Voimaloiden välistä Kymijokea ja samalla Arrajärveä säännöstellään vesivoiman tuotantoa varten. Vedenpinta tulee säännöstelyssä kuitenkin pysyä arvoissa 73,93–74,13 m mpy.. Arrajoen yläpuolella sijaitsevalla Sylvöjärvellä on keskivedenkorkeus 74,4 metriä mpy., joten Kymijoen säännöstelyn yläkorkeudet lähes saavuttavat Sylvöjärven keskikorkeutta.
Arrajoen valuma-alue

Arrajoen valuma-alueen pinta-ala on 344 neliökilometriä ja valuma-alueen järvisyys on 12,3 %. Joen keskivirtaama (MQ) on noin 2,7 kuutiometriä sekunnissa. Valuma-alueen pääuoma on vesistöreitti, jossa on lyhyitä jokiosuuksia pitkien järvien välillä. Pääuoman tärkeitä järviä ja jokia ovat alajuoksulta lueteltuina: Arrajoki, Sylvöjärvi, Immilänjoki, Ruuhijärvi, Salajärvi, Luhtaanjoki, Seestaanjoki, Kivijärvi ja Evattu. Evattuun laskee toiselta Salpausselältä alkavia ojia. Pääuoman pituus on noin 30 kilometriä.
Huomioita

1 2 3  Pääuoman määritys ja sekä joen että pääuoman pituuden määritys on selostettu artikkelin Arrajoen valuma-alue kappaleessa Pääuoman kulun ja pituuden määritys.
Aiheesta muualla

Lahden seudun taloudellinen kartta vuodelta 1912
Asashio-luokka

| Asashio-luokka / 朝潮型駆逐艦 |
| --- | --- |
 Piirros luokan aluksesta.

Tekniset tiedot
Uppouma:  2 408 t
Pituus:  118,3 m
Leveys:  10,3 m
Syväys:  3,7 m
Koneteho:  50 000 hv
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  200
Aseistus
Meritorjunta:  6 × 127 mm/50 type 3 8 × 61 cm torpedoputkea 36 × syvyyspommia
Ilmatorjunta:  jopa 28 × 25 mm/60 type 96 jopa 4 × 11 mm type 93
Asashio-luokka (jap. 朝潮型駆逐艦, asashio-gata kuchikukan) oli keisarillisen Japanin laivaston kymmenen hävittäjän muodostama alusluokka, jonka alukset valmistettiin vuosina 1937–1939 ja olivat palveluksessa toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu

Koska Fubuki-luokan vakaus ja uppouma ongelmia korjattiin seuranneessa Shiratsuyu-luokassa nopeuden ja tulivoiman kustannuksella, päätti Japanin laivastoesikunta toistaa alusluokan suunnitelmat pyrkien minimoimaan ominaisuuksien heikennykset. Tämä kyettiin toteuttamaan ainoastaan kasvattamalla alusten uppoumaa yli Lontoon laivastosopimuksen asettamien rajojen. Japanin tehtyä jo aiemmin päätöksen irtautua sopimuksesta, vaikka ei ollut sitä julkistanutkaan, päätös ei aiheuttanut ongelmia.
Uusien alusten aseistukseksi suunniteltiin vastaamaan Fubuki-luokan aseistuksta eli kuusi 127 millimetrin tyypin 3 tykkiä asennettuina kaksiputkisiin tyypin C torneihin, jotka mahdollistivat 55 asteen korotuskulman. Vakauden ja kestävyyden takaamiseksi alusten leveyttä kasvatettiin lähes 0,46 metrillä, mikä kasvatti uppoumaa noin 400 tonnilla. Alukset olivat vesirajasta mitattuina lähes 7,62 metriä pidempiä kuin Fubuki-luokan alukset. Leveyden kasvattiminen mahdollisti myös takakannen tykkitornien peräkkäin asettamisen siten, että taaempi ampui yli etummaisesta.
Propulsiojärjestelmän teho palautettiin 50 000 hevosvoimaan. Järjestelmään asennettiin tehokkaammat turbiinimoottorit, mikä mahdollisti 35 solmun maksiminopeuden. Torpedopatteri säilyi kahdeksana 61 senttimetrin putkena ja aluksilla oli kahdeksan lisätorpedoa putkien uudelleen lataamiseksi. Ilmatorjuntaa vahvistettiin asentamalla kaksi kaksiputkista Hotschkissin 25 millimetrin tykkiä taaemman savuhormin rinnalle.
Aluksissa havaittiin kuitenkin kaksi vakavaa puutetta. Peräsimen suunnittelupuutteet aiheuttivat huonon ohjattavuuden ja suuren kääntösäteen. Ongelman vähentämiseksi perämuotoiltiin uudelleen ja käännyttäessä oli samalla lisättävä aluksen nopeutta. Myöhemmin havaittiin vielä uusissa turbiinimoottoreissa lapojen repeämisiä, minkä syy selvisi vasta 1943.