stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksandr Golovin

Aleksandr Golovin, Omakuva
Aleksandr Jakovlevitš Golovin (ven. Алекса́ндр Я́ковлевич Голови́н; 1. maaliskuuta (J: 17. helmikuuta) 1863 Moskova – 17. huhtikuuta 1930 Detskoje Selo) oli venäläinen taidemaalari ja lavastaja. Hän suunnitteli Sergei Djagilevin, Konstantin Stanislavskin ja Vsevolod Meyerhold tuotantoja.
Alun perin Golovin opiskeli arkkitehtuuria ja vaihtoi vasta myöhemmin maalaukseen. Hän myös opiskeli Académie Colarossissa. Taloudellista vaikeuksien vuoksi aina valmistumiseensa saakka hän maalasi sisustuksia ja koristeita työkseen. Hän myös yritti kykyjään useilla taiteen aloilla, kuten huonekalusuunnittelussa. Vuonna 1900 hän osallistui Venäjän paviljongin suunnitteluun Pariisin vuoden 1900 maailmannäyttelyssä yhdessä ystävänsä Konstantin Korovinin kanssa. Vuonna 1901 hän muutti Pietarin alueelle Moskovasta. Täällä hänen kykynsä pääsivät oikeuksiinsa lavastesuunnittelijana, joiden suunnittelussa hän yhdisti symbolismia ja modernismia Djagilevin, Meyerholdin ja muiden operetti- ja draamatuotantoihin. Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen hän löysi yhä vähemmän töitä teattereista ja hän syventyi maalaamiseen ja graafiseen kuvittamiseen.
Golovin hankki lavasteet ja puvut Igor Stravinskyn Tulilinnun vuoden 1910 ensi-iltaan.
Golovin hankki lavasteet Moskovan taiteellisen teatterin tuontantoon Pierre Beaumarchais'n Figaron häihin. Merkittävä venäläinen teatteriohjaaja Konstantin Stanislavski ohjasi näytelmän nopeana tuotantona, jota oli harjoiteltu jo vuoden 1925 lopusta alkaen. Stanislavski sijoitti näytelmän vallankumousta edeltäneeseen Ranskaan ja muokkasi sen viidestä osasta yksitoista kohtausta. Golovin käytti mekaniikkaa nopeuttaakseen lavasteiden vaihtoa. Näytelmä oli suuri menestys ja näyttelijät huudettiin esiin kymmenen kertaa.
Golovin nimitettiin Venäjän SFNT:n kansantaiteilijaksi.
Golovin kuoli Detskoje Selossa 17. huhtikuuta 1930.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Aleksandr Golovin (artist)
Valokuva-alan koulutus Suomessa

Valokuva-alan koulutus voi suorittaa ammattitutkintona oppisopimuksella ja toisen asteen ammatillisissa oppilaitoksissa. Kolmannella asteella tutkinnon voi suorittaa ammattikorkeakouluissa, yliopistoissa ja korkeakouluissa. Kansalais- ja kansanopistoissa sekä kameraseuroissa kurssit ovat yleensä harrastelijapohjaisia, eivätkä johda tutkintoon.
Historiaa > Valokuvakoulutus alkaa kerhoista

Valokuvakoulutus alkoi Suomessa  1800-luvun lopulla kerhotoiminnan myötä. Kun alan koulutusta ei ollut saatavilla, tietoa oli harvoilla ja välineet kalliita, joten  yhteenliittyminen kannatti. Valokuvausta ja valokuvakoulutusta edistämään perustettiin Suomen ensimmäinen valokuvauskerho Fotografi-amatörklubben i Helsingfors (AFK) vuonna 1889. Ensimmäinen ammattivalokuvaajien järjestö Suomen Ammattivalokuvaajien Liitto perustettiin vuonna 1919. Helsingin Amatöörivalokuvaajat (myöh. Kameraseura) eriytyi 1921. Asiakkaiden vaatimukset ja huono maku rajoittivat ammattilaisen mielestä kunnollisen työn mahdollisuuksia. Täydentääkseen ammattitaitoaan ja saadakseen kullanarvoista sommitteluoppia monet ammattilaiset hakeutuivat kameraseuroihin. Monet keskeiset kuvajournalistitkin olivat olleet kameraseurojen kasvatteja ja kasvattajia.
Historiaa > Ammattiopissa

Valokuva-alan koulutus tapahtui käsityöläisperinteiden mukaan ammattiopissa. Ensimmäinen kurssi opinkäyneille valokuvaajille  alkoi Taideteollisuuskeskuskoulussa vuonna 1934. Aluksi kurssi oli niin suosittu, etteivät kaikki halukkaat mahtuneet sille. Mutta se osoittautui monelle alan ammatissa toimivallekin liian vaativaksi ja loppui keväällä 1939. Tämä merkitsi, että vaikka oppisopimuskoulutus jatkui, oppilaitoksessa tapahtuva koulutus keskeytyi pariksi kymmeneksi vuodeksi. Valokuvakoulutussäätiö perustettiin 1957 edistämään alan ammattikoulutusta. Säätiö järjesti täydennyskursseja kisälli- ja mestaritutkintoja varten.
Historiaa > Käsityöstä taideammatiksi

Taideteollinen oppilaitos aloitti valokuvakoulutuksen 1959. Opetusmenetelmäksi omaksuttiin Bauhausin valokuvausharjoitukset. Taideteollisessa opistossa tapahtuva koulutus edisti taideammatin syntymistä, mutta alan yrittäjät karsastivat ulkopuolelta tulevaa, laaja-alaista koulutusta ja halusivat ammattikoulutuksen keskittyvän vain tekniikkaan. Valokuvaajien ammattijärjestö ei halunnut opetuksen ohjaavan taiteeseen. Ammattilaisena valokuvaaja oli  käsityöläinen, harrastajana toimiessaan ehkä taiteilija. Ammattikoulutuksen piti tarjota kaupallisessa kuvauksessa tarvittavan perustekniikan hyvä hallinta. Pysyäkseen alan nopeassa kehityksessä, alan ammattilaisen piti hallita niin teoria kuin käytäntökin.
Historiaa > Koulutus sulkee pois harrastelijan

Ammattikoulutusta pidettiin tarpeellisena harrastelijain sulkemiseksi pois alalta. Valokuvaajien ammattijärjestö halusi estää ammattiin pääsyn niiltä, jotka eivät olleet suorittaneet alan koulutusta. Oppiaikaa vanhan mestarin luona tarvittiin, ”ettei alalle koulutuksen tai kerhotoiminnan kautta tulisi liittoon kuulumattomia tekijöitä hintoja polkemaan ja koko ammattikunnan olemassaoloa vaarantamaan". Ranskassakin 1950-luvulla valokuvaajat olivat esittäneet vaatimuksiksi ammattiin vähintään viiden vuoden oppisopimuskoulutusta sekä ammattitutkintoa. Toivottuja, virallisia rajoituksia alalle pääsyyn ei saatu. Alalle pääsyä voitiin kuitenkin alalla rajoittaa, koska valokuvaajiksi haluavien oli hakeuduttava kuvaamoihin oppilaiksi.
Ammatin uskottiin perustuvan kikkoihin, joita oppilas yritti oppia alan yrityksessä. Valokuvaus oli kuin salatiedettä ja ammatin perusteita pantattiin jopa omilta työntekijöiltä, sillä alan yrittäjät pelkäsivät oppilaidensa karkaavan ja vievän osaamistaan uudelle työnantajalle tai perustavan kilpailevan yrityksen. Kameraseuroissa järjestetty koulutus osoitti kuitenkin, ettei tietojen piilottelusta ole kenellekään hyötyä. Valokuvaaja, joka pyrkii säilyttämään taitonsa omana tietonaan jää pian jälkeen. Hän varjelee yhtä kikkaa ja menettää sitä tehdessään kymmenen. Amatöörien suurin ongelma oli valokuvavedostus. Ammattilaiset ja valokuvaajien oppilaat taas kaipasivat erityisesti sommitteluoppia. Seurat olivat hyviä kouluja, ja kilpailuissa menestymällä sai nimeä.
Historiaa > Koulutus yhtenäistää valokuva-alaa

Taideteollisen oppilaitoksen ammattikouluun perustettiin valokuvaopetuksen iltalinja vuonna 1961. Keskuspuiston ammattikoulussa alkoi 1966 valokuvalaborantin koulutus kuvanvalmistamojen ja suurlaboratorioiden aloitteesta. Koulutusta oli käynnistämässä alusta alkaen valokuvaaja Kari Saarinen, jonka ura suomalaisen valokuvakoulutuksen historiassa on ainutlaatuinen.
Suomen valokuvataiteen museo perustettiin vuonna 1969 edistämään suomalaisen valokuvan tutkimustyötä. Valokuvajärjestöjen Keskusliitto Finnfoto ry perustettiin vuonna 1970 tarkoituksena oli yhdistää hajallaan olevaa valokuva-alaa. Finnfoton merkitys 1970-luvulla valokuvakoulutuksen edistäjänä olikin merkittävä. Aktiivinen järjestötoiminta oli Valokuvataiteen museon perustamisen, koulutuksen aloittamisen ja tutkimustyön aloittamisen taustalla. Valokuva-alan järjestöjen ajama valokuvakoulutus käynnistyi Lahden taideoppilaitoksessa 1971 ja vuonna 1972 Taideteollisessa oppilaitoksessa, joka muuttui Taideteolliseksi korkeakouluksi seuraavana vuonna 1973. 1970-luvun alussa käynnistyi valokuvalaborantin koulutus aluksi lähinnä suurlaboratorioiden tarpeisiin Keskuspuiston ja Käpylän ammattikouluissa.
Historiaa > Valokuvakoulutus siirtyy yliopistoihin

Suomalaiselta valokuvaukselta puuttuivat vielä 1950-luvulla melkein kaikki taiteenalan ulkoiset tuntomerkit muun muassa apurahat, koulutus, vakiintunut kritiikki, galleriatoiminta ja museo. Monissa maissa valokuvauksesta oli sodan jälkeen tullut yliopistokoulutuksen ansiosta tiedettä ja taidetta. Amerikkalaisissa yliopistoissa opetettiin valokuvan tekniikan lisäksi estetiikkaa ja historiaa. Saksalaisten pakolaisten mukana Amerikkaan siirtyi edistyksellisen Bauhaus-koulun aatteet ja valokuvausopetus. Suomessa valokuvakoulutus siirtyi kerhoista korkeakoulujen ja yliopistojen viestinnän laitoksille muun muassa kuvajournalismin ja dokumentaarisen kuvauksen koulutuksen piiriin vasta 1970-luvulla.
Valokuvauksen korkeakouluopetuksen synty liittyi taideteollisen alan koulutuksen uudistumiseen. Taideteollinen oppilaitos muuttui korkeakouluksi ja valokuvauksesta tuli lopulta itsenäinen pääaine vuonna 1973. Rajat soveltavan valokuvauksen, valokuvaharrastajan sekä valokuvataiteilijan välillä selkenivät koulutuksen ansiosta. Uusi valokuvaajapolvi määritteli valokuvaa toisin kuin vanhat ammattilaiset. Taideteollisessa korkeakoulussa saattoi nyt suorittaa kandidaatin, lisensiaatin ja tohtorin tutkinnot valokuvataiteessa. Valokuvakoulutuksen laajeneminen tuotti 1980-luvulla ennen näkemättömän määrän valokuvaajia, joista yhä useammat suuntautuivat taiteilijoiksi. Tuli tarve perustaa valokuvataiteilijoille oma ammattijärjestö, Valokuvataiteilijoiden liitto. Taideteollinen Korkeakoulu muuttui Aalto-yliopiston taideteolliseksi korkeakouluksi vuonna 2010 ja lopullisesti Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakouluksi vuonna 2012.
Historiaa > Valokuvakulttuuri leviää koko maahan

Valokuvakulttuuri ja -koulutus levisi aluekeskuksiin 1980-luvulla alueellisten valokuvakeskusten myötä. Ensimmäisenä galleriasta alueelliseksi valokuvakeskukseksi laajeni Victor Barsokevitsch -keskus Kuopiossa 1987. Oulussa perustettiin samana vuonna Pohjoinen valokuvakeskus. Vuonna 1989 perustettiin Mikkelin valokuvakeskus, Galleria Fotokram laajeni Luovan valokuvauksen keskukseksi Jyväskylässä ja Galleria Nykyaika laajeni Valokuvakeskus Nykyajaksi Tampereella. Vuonna 1990 Galleria Peri muuttui Valokuvakeskus Periksi. Ainoa ruotsinkielinen valokuvakeskus Fotocentrum Raseborg perustettiin vuonna 1992. Pohjanmaan Valokuvakeskus Lakeus perustettiin 1997 Lapualle. Valokuvauksen asemaa kuvataidekentässä vahvistivat kuvataiteilijat, jotka ryhtyivät käyttämään entistä laajemmin valokuvaa .
Historiaa > Kansainvälistyminen

Valokuvaus on tieteistä kansainvälisin. Visuaalisena mediana valokuva ylittää kielirajat helposti. 2000-luvulla valokuvakoulutus on edelleen kansainvälistynyt. Ulkomailta on tullut opiskelijoita suomalaisiin oppilaitoksiin ja suomalaisia on hakeutunut oppiin ulkomaille. Internetin myötä Suomalaisesta valokuvasta ja valokuvatiedosta on tullut vientituote.  Suomalaisen valokuvataiteen kansainvälistä kysyntää on voimakkaasti edesauttanut Näyttelyvaihtokeskus FRAME, jonka ohjelmistoon ja tuen piiriin on alusta alkaen kuulunut valokuvataide olennaisena osana nykytaidetta.
Kansainvälistymistä on lisännyt myös suomalaisten valokuvataiteilijoiden liikkuvuus, jota on edistänyt lisääntynyt informaatio, taiteilijaresidenssiverkoston 
kehittyminen ja siihen liittyvät uudet tukimuodot. Kauteen kuuluu myös valokuvatutkimuksen kehittyminen esimerkiksi Suomen Akatemian rahoittamien projektien kautta.
Historiaa > Ammattikoulutuksen murros 2000-luvulla

Valokuvauksen nopeaa muutos, filmistä luopuminen ja siirtyminen  digitaaliseen valokuvaan näkyy hyvin alan koulutuksen muutoksessa. Valokuvalaborantin koulutus muuttui kuvankäsittelijän perustutkinnoksi 1990-luvun puolessa välissä. Vuonna 2000-luvun alussa kuvankäsittelijän perustutkinto lopetettiin ja koulutus muuttui audiovisuaalisen-alan perustutkinnon valokuvatuotannon suuntautumisvaihtoehdoksi. Ammattinimikkeenä on media-assistentti. Valokuvailmaisua voi opiskella osana Kuvallisen ilmaisun perustutkintoa. Valokuvaajaksi voi opiskella oppisopimuksella ja  suorittaa teorian näyttötutkintona. Myös alalla toimiva valokuvaaja voi osallistua näyttötutkintoon valmentavaan koulutukseen ja suorittaa tutkinnon näyttötutkintona. Uusi tutkintorakenne muutti alan ammattikoulutusta vuonna 2010.
Valokuva-alan koulutus nykyään

Valokuva-alaa voi opiskella harrastuksena kansalais- ja työväenopistoissa, sekä kansanopistoissa. Valokuvaajan tutkinto kuuluu kuvallisen ilmaisun perustutkintoon ammatillisissa oppilaitoksissa. Audiovisuaalisen viestinnän perustutkintoon kuuluu valokuvausta, mutta se ei valmista valokuvaajia. Ammatillista koulutusta järjestetään muun muassa Pekka Halosen akatemiassa Tuusulassa. Valokuvaajaksi voi valmistua oppisopimuksella. Myös joissakin korkeakouluissa, yliopistoissa ja  ammattikorkeakouluissa on mahdollista suorittaa alan opintoja.  Alalla toimiva voi suorittaa valokuvaajan ammattitutkinnon ja erikoisammattitutkinnon.
Valokuva-alan koulutuksen kenttä on edelleen hajanainen ja alan koulutusta on vaikea löytää, sillä valokuvaajan tehtävissä toimivien ammattinimikkeenä on useimmin joku muu kuin valokuvaaja. Esimerkiksi audiovisuaalisen alan perustutkinnon ammattinimike on media-assistentti, ammattikorkeakoulussa medianomi, yliopistossa tutkintonimike voi olla kandidaatti, maisteri tai tohtori. Valokuvaajan ammattitutkinnon hyväksytysti suorittanut voi käyttää nimikettä Valokuvaaja (VAT).
Valokuva-alan koulutus nykyään > Audiovisuaalisen alan perustutkinto (Media-assistentti)

Prakticum, Helsingfors (medieassistent)
Stadin ammattiopisto, Av-viestintä, Helsinki (valokuvauksen media-assistentti)
Tredu, Audiovisuaalisen viestinnän perustutkinto, Tampere
Jyväskylän ammattiopisto, Jyväskylä
Kpakk, Keski-Pohjanmaan aikuisopisto, Kokkola
Keskuspuiston ammattiopisto, Helsinki
Kajaanin ammattiopisto, Kajaani (tallennetuotannon media-assistentti)
Luovi ammatillinen erityisoppilaitos, Helsinki ja Oulu
OSAO Pikisaaren yksikkö, Oulu
Valokuva-alan koulutus nykyään > Kuvallisen ilmaisun perustutkinto (Valokuvaaja)

Pekka Halosen akatemia, Tuusula
Jyväskylän ammattiopisto, Petäjävesi
Ingmanin käsi- ja taideteollisuusoppilaitos, Siilinjärvi
Visuaaliviestinnän instituutti VVI OY, Tampere
Valokuva-alan koulutus nykyään > Valokuvaajan ammattitutkinto (Valokuvaaja, VAT)

Stadin aikuisopisto, Av-viestintä, Helsinki
Jyväskylän aikuisopisto, Jyväskylä
Keski-Pohjanmaan Aikuiskoulutus, Kälviä
Ammattiopisto Lappia, Tornio
Satakunnan käsi- ja taideteollisuusoppilaitos, Nakkila
Visuaaliviestinnän instituutti VVI OY, Tampere
Valokuva-alan koulutus nykyään > Ammattiin valmentava koulutus

Kuusamo-opisto, Kuusamo.
Kymenlaakson opisto, Inkeroinen.
Lahden kansanopisto, Lahti.
Luontokuva-akatemia, Ranua.
Luovan valokuvauksen työpaja, Helsinki.
Muurlan Opisto, Muurla.
Paasikivi-opisto, Turku.
Voionmaan opisto, Ylinen, Ylöjärvi.
Västra Nylands folkhögskola, Karjaa.
Ålands folkhögskola, Maarianhamina.
Axxell Utbildning, Kemiö.
Keski-Pohjanmaan Aikuiskoulutus (www.valokuvauskoulutus.com), Kälviä
Limingan taidekoulu,Liminka
Valokuva-alan koulutus nykyään > Ammattikorkeakoulututkinto (Medianomi)

Lahden ammattikorkeakoulu, Muotoiluinstituutti, Lahti
Oulun ammattikorkeakoulu, Oulu
Yrkeshögskolan Novia, Pietarsaari
Turun ammattikorkeakoulu, Taideakatemia, Turku
Arcada, Helsingfors (Bachelor's examen i mediekultur)
Valokuva-alan koulutus nykyään > Yliopistollinen tutkinto (Kandidaatti, maisteri, tohtori)

Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu, Helsinki
Kuvataideakatemia, Helsinki
Tampereen yliopiston journalistiikan ja viestinnän tutkinto-ohjelma (kandidaatti- ja maisteri)
Tampereen yliopiston visuaalisen journalismin maisteriohjelma
Aloys Bigirumwami

Aloys Bigirumwami (22. joulukuuta 1904 – 3. kesäkuuta 1986) oli ruandalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 26. toukokuuta 1929 ja nimitettiin Nyundon apostoliseksi vikaariksi sekä Garrianan titulaaripiispaksi 14. helmikuuta 1952. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Laurent-François Déprimoz, jota avustivat Joseph Kiwánuka ja Laurean Rugambwa.
Bigirumwami sai 10. marraskuuta 1959 nimityksen perustetun Nyundon hiippakunnan piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi 17. joulukuuta 1973. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Alankokäpinkäinen

| Alankokäpinkäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Käpinkäiset Campephagidae
Suku::  Alankokäpinkäiset Lobotos
Laji::  oriolinus
Kaksiosainen nimi
 Lobotos oriolinus  (Bates, 1909) 
Synonyymit
 Campephaga oriolina 
Katso myös
   Alankokäpinkäinen Wikispeciesissä   Alankokäpinkäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Alankokäpinkäinen (Lobotos oriolinus) on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Alankokäpinkäistä tavataan Kamerunissa, Keski-Afrikan tasavallassa, Kongossa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Gabonissa ja Nigeriassa. Se on luokiteltu puutteellisesti tunnetuksi.
Alfred Beit

| Alfred Beit |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. helmikuuta 1853 Hampuri
Kuollut: 16. heinäkuuta 1906 (53 vuotta) Lontoo
Alfred Beit (15. helmikuuta 1853 Hampuri – 16. heinäkuuta 1906 Lontoo) oli oli saksalaissyntyinen brittiläis-eteläafrikkalainen pankkiiri. Hän oli Cecil Rhodesin läheinen yhteisyökumppani ja rahoittaja de Beersin timanttikaivoksissa ja Witwatersrandin kultakentillä ja Rhodesin imperialistisen politiikan voimakas tukija. Beit oli myös merkittävä hyväntekeväisyyden harjoittaja ja taiteenkerääjä.
Elämä ja ura

Beit oli hampurilaisen varakkaan kauppiaan poika. Suku oli syntyperältään juutalainen ja uskonnoltaan luterilainen. Beit sai yksityisopetusta ja vietti vuoden 1874 Amsterdamissa, jossa hän tutustui timanttikauppaan. Vuonna 1875 hänet lähetettiin Saksassa hankitun kaupallisen koulutuksen jälkeen Etelä-Afrikan Kimberleyhin tutkimaan timanttien hyödyntämismahdollisuuksia. Hänellä oli siellä liikemiehinä toimivia sukulaisia, Lippertejä, ja yhdessä Julius Wernherin kanssa hän saavutti nopeasti johtavan aseman timanttikentillä ja pääsi läheiseen yhteyteen Cecil Rhodesin kanssa. Ilman Beitiä Rhodes ei ymmärtänyt liikeasioita tai ainakin tylsistyi niihin. Vuonna 1889 Rhodes ja Beit saivat aikaan eri timanttikaivosoikeuksien yhdistämisen De Beers Consolidated Mines Limitediksi, jonka pääosakas Beit oli. Beitin pääoman ja yritteliäisyyden ansiosta Transvaalin Witwatersrandin alueella aloitettiin syvälle ulottuva kaivostoiminta, ja hänellä oli suuri osuus Rand Mines Limited -pääyhtiössä. Beit oli ensimmäinen, joka tunnusti ensiluokkaisten kaivosinsinöörien palkkaamisen tärkeyden. Wernher, Beit & Co. siirsi vähitellen rahoitustoimintansa keskuksen Lontooseen, jossa siitä tuli Etelä-Afrikan kaivostoiminnan johtava yritys. Nopea edistyminen timantti- ja kultatuotannon kehittämisessä teki Beitista valtavan varakkaan miehen, ja hän käytti sitä tuhlailevasti Rhodesin Etelä-Afrikan-politiikan edistämiseen. Hän oli yksi British South Africa Companyn alkuperäisistä johtajista, ja toimi johtajana myös Rhodesia Railways -, Bechuanaland Railway Trust -, Beira Railway Company -, Consolidated Company - ja Bultfontein Mines -yhtiöissä. Hän oli todistamassa Rhodesin kanssa Jamesonin hyökkäystä käsittelevälle parlamentin alahuoneen tutkintalautakunnalle. Myöhemmin hän oli yksi Rhodesin edunvalvojista. Hän oli vahvasti omaksunut Rhodesin ajatukset brittiläisestä imperialismista. Hän tuki rahallisesti kevyttä ratsuväkeä (Imperial Light Horse) ja jalkaväkeä (Imperial Yeomanry) buurisodassa 1899–1902 ja lahjoitti Oxfordin yliopistoon siirtomaahistorian professuurin vuonna 1905. Hän antoi 100 000 puntaa yliopiston perustamiseen kotikaupunkiinsa Hampuriin ja 200 000 puntaa Johannesburgin yliopistolle. Hän oli innokas kerääjä ja jätti jälkeensä merkittävät taidekokoelmat (maurilaisia fajansseja, vanhojen hollantilaisten, Bartolomé Esteban Murillon ja englantilaisten romantikkojen maalauksia). Hän antoi 1 200 000 puntaa Kap–Kairon rautatien rakentamiseen ja testamenttasi miljoonia Hampurissa asuville sisaruksilleen. Hän rakennutti hienon talon Park Lanelle Lontooseen, mutta ei koskaan ollut näkyvästi esillä yhteiskunnallisessa elämässä. Beit kuoli naimattomana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alfred Beit Wikimedia Commonsissa
Aloys Jousten

Piispa Jousten (2006)
Joustenin vaakuna
Aloys(ius) Jousten (2. marraskuuta 1937 Sankt Vith – 20. syyskuuta 2021) oli belgialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Liègen hiippakuntaan 8. heinäkuuta 1962 ja nimitettiin sen johtoon 9. toukokuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Godfried Danneels, jota avustivat Pier Luigi Celata, Albert Jean Charles Ghislain Houssiau, Guillaume Marie van Zuylen ja Paul Schruers.
Jousten jäi eläkkeelle 31. toukokuuta 2013.
Albert Hall (näyttelijä)

| Albert Hall |
| --- | --- |
 Albert Hall elokuvassa Willie Dynamite (1973).
Henkilötiedot
Koko nimi:  Albert W. Hall
Syntynyt: 10. marraskuuta 1937 (ikä 86) Boothton, Alabama, Yhdysvallat
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Pursimies George Phillips (Ilmestyskirja. Nyt.) Baines (Malcolm X)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Albert W. Hall (s. 10. marraskuuta 1937 Boothton, Alabama) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hall on tullut suurelle yleisölle tunnetuksi Francis Ford Coppolan ohjaamasta sotaelokuvasta Ilmestyskirja. Nyt (1979) jossa hän näytteli pursimies George Phillipsin roolin, sekä Bainesin roolista Spike Leen ohjaamassa elokuvassa Malcolm X. Hall on myös näytellyt tuomari Seymore Walshin roolia televisiosarjoissa Ally McBeal ja Oikeus ja kohtuus.
Valikoitu filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 1979 | Ilmestyskirja. Nyt. | Apocalypse Now | George Phillips |
| 1989 | Loistavat Bakerin pojat | The Fabulous Baker Boys | Henry |
| 1989 | Soittorasia | Music Box | Mack Jones |
| 1992 | Malcolm X | Malcolm X | Baines |
| 1995 | Sinipukuinen paholainen | Devil in a Blue Dress | Odell |
| 1996 | The Great White Hype | The Great White Hype | Ropen manageri |
| 1996 | Tulikokeessa | Courage Under Fire | Puhuja |
| 1996 | Get on the Bus | Get on the Bus | Craig |
| 2001 | Ali | Ali | Elijah Muhammad |
| 2004 | National Treasure: Salaisuuksien kirja | National Treasure: Book of Secrets | Tri. Nichols |