stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suede
Historia > A New Morning ja Sueden hajoaminen (2001–2003)

Vuonna 2002 Suede julkaisi viidennen albuminsa A New Morning. Albumia edeltävänä aikana Neil Codling joutui jättämään yhtyeen kroonisen väsymysoireyhtymän takia, ja hänen paikkansa yhtyeessä otti Alex Lee. Uuden albumin nimellä yhtye halusi Brett Andersonin mukaan viestiä ”aloittamista puhtaalta pöydältä uutena bändinä”, ja siinä heijastui myös Andersonin irtautuminen heroiinin ja crackin käytöstä. Anderson on sanonut A New Morningin olleen ensimmäinen Suede-albumi, jota ei työstetty huumeiden vaikutuksen alaisena.
A New Morningin tuotti suurimmaksi osaksi aiemmin muun muassa Blurin kanssa työskennellyt Stephen Street. Albumia äänitettiin yhteensä seitsemällä eri studiolla neljän eri tuottajan kanssa, ja sen tekeminen maksoi noin miljoona puntaa.  Tuotantokuluihin nähden albumin 20. listasijoitus Britanniassa oli pettymys, eikä A New Morningia julkaistu koskaan Yhdysvalloissa. Yhtyeen fanien keskuudessa albumia pidettiin keskitason tuotoksena, mutta valtavirran suuren yleisön kiinnostus Suedea kohtaan oli jo kadonnut. Myös Brett Anderson on sittemmin arvostellut albumia, ja todennut ”Sueden levyttäneen yhden albumin liikaa.” Mat Osman on kuvaillut albumia ”mitäänsanomattomaksi Suede-albumiksi.”
Lokakuussa 2003 Suede julkaisi kokoelma-albumin Singles, joka sisälsi myös uudet kappaleet ”Attitude” ja ”Love the Way You Love”. ”Attitude” julkaistiin myös singlenä, ja se nousi Britanniassa sijalle 14. Yhtye alkoi vuonna 2003 työstämään myös seuraavaa studioalbumiaan, jota ei kuitenkaan koskaan suunnitelmista poiketen julkaistu.
Brett Anderson päätti Sueden lopettamisesta vuoden 2003 lokakuussa päivälleen sen jälkeen, kun yhtye oli esiintynyt Graham Nortonin juontamassa talk show’ssa promotoidakseen Singles -kokoelmaansa. Yhtyeen uran kattava historiikki Love and Poison julkaistiin marraskuun alussa, jonka jälkeen yhtye ilmoitti verkkosivustollaan ettei Suede julkaise uutta materiaalia tai esiinny julkisesti enää lähitulevaisuudessa.  Brett Anderson kuitenkin sanoi, että yhtye tulisi vielä jonain päivänä palaamaan yhteen uuden albumin merkeissä. Suede esiintyi viimeisen kerran 13. joulukuuta 2003 Lontoon Astoriassa.
Historia > Paluu ja albumit Bloodsports ja Night Thoughts (2010–2016)

Sueden paluuta koskevat huhut alkoivat velloa mediassa ja fanien keskuudessa vahvana, ja vuoden 2010 tammikuussa Saul Gerard paljasti yhtyeen tekevän paluun yhden konsertin ajaksi. Yhtye esiintyi Lontoon Royal Albert Hallissa maaliskuussa Teenage Cancer Trust -hyväntekeväisyysjärjestön konsertissa. Ennen tätä yhtye oli tehnyt Britanniassa kaksi valmistelevaa klubikeikkaa. Myöhemmin haastateltu Brett Anderson ei suostunut vahvistamaan tai kieltämään vakituista paluuta esiintymislavoille koskevia huhuja. Yhtyeen klubikeikat ja Royal Albert Hallissa järjestetty esiintyminen saivat lämpimän vastaanoton.
Syyskuussa Sueden paluu sai lopullisen vahvistuksensa, kun yhtye esiintyi festivaaleilla Tanskassa ja Norjassa. Marraskuussa yhtye julkaisi uuden kokoelma-albumin The Best of Suede, jonka Brett Anderson oli koostanut yhtyeen tuotannon singlejulkaisuista, albumikappaleista ja b-puolista. Albumin julkaisemisen jälkeen Suede keikkaili Euroopassa lyhyen kiertueen merkeissä. Kiertue päättyi Lontoon The O2 Arenalle joulukuussa.
Brett Anderson kertoi Sueden jatkavan keikkailua myös vuonna 2011. Yhtye esiintyi lukuisilla festivaaleilla, ja teki kiertueen Aasiassa elokuussa. Kesäkuussa yhtye julkaisi kaikki viisi studioalbumiaan uudelleenmasteroituina painoksina. Vuoden 2011 joulukuussa yhtye päätti kiertueensa Venäjälle, ja esitti kahdessa viimeisessä konsertissa uudet kappaleet ”Falling Planes”, ”The Only”, ”Someone Better”, ”I Don’t Know Why”, ”Cold War”, ”Future Nightmare” ja ”Sabotage”.
Vuonna 2012 Suede aloitti tuottaja Ed Bullerin kanssa uuden albuminsa Bloodsports levyttämisen. Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin kappale ”It Starts and Ends with You” vuoden 2013 helmikuussa, ja itse albumi julkaistiin maaliskuussa. Bloodsports debytoi Britannian albumilistalla sijalla 10, ja se sai kriitikoiden keskuudessa hyvin lämpimän vastaanoton. Albumin tiimoilta yhtye teki jälleen Euroopan-kiertueen.
Tammikuussa 2014 Brett Anderson kertoi Sueden työstävän seitsemättä studioalbumiaan Night Thoughts, joka julkaistaan vuoden 2016 tammikuussa samanaikaisesti Roger Sargentin ohjaaman dokumenttielokuvan kanssa.
Kokoonpano > Nykyinen kokoonpano

Brett Anderson – laulu (1989-2003, 2010-)
Richard Oakes – soolokitara, piano (1994-2003, 2010-)
Mat Osman – basso (1989-2003, 2010-)
Simon Gilbert – rummut (1991-2003, 2010-)
Neil Codling – kosketinsoittimet, rytmikitara (1996-2001, 2010-)
Kokoonpano > Entiset jäsenet

Justine Frischmann – rytmikitara (1989-1991)
Bernard Butler – soolokitara (1991–1994)
Alex Lee – rytmikitara, koskettimet (2001-2003)
Justin Welch – rummut (1990, 2013)
Mike Joyce – rummut (1990)
Julkaisut > Studioalbumit

Suede (1993)
Dog Man Star (1994)
Coming Up (1996)
Head Music (1999)
A New Morning (2002)
Bloodsports (2013)
Night Thoughts (2016)
The Blue Hour (2018)
Autofiction (2022)
Julkaisut > Kokoelma-albumit

Sci-Fi Lullabies (1997)
Singles (2003)
See You in the Next Life... (2004)
The Best of Suede (2010)
Beautiful Ones – An Introduction to Suede (2016)
Beautiful Ones: The Best of Suede 1992 – 2018 (2020)
Aiheesta muualla

SuedeOnline - fanisivut; paljon audiotiedostoja
The Essential Suede - laaja fanisivusto
Suede Music
| n k Suede |
| --- | --- |
 Brett Anderson  Richard Oakes  Mat Osman  Simon Gilbert  Neil Codling   Justine Frischmann  Bernard Butler  Alex Lee  Justin Welch  Mike Joyce 
Studioalbumit:  Suede  Dog Man Star  Coming Up  Head Music  A New Morning  Bloodsports  Night Thoughts  The Blue Hour  Autofiction 
Kokoelmat:  Sci-Fi Lullabies  Singles  See You in the Next Life...  The Best of Suede  Beautiful Ones – An Introduction to Suede  Beautiful Ones: The Best of Suede 1992 – 2018 
Bernand Butler.
Suede vuonna 1997, vasemmalta: Simon Gilbert, Richard Oakes, Mat Osman, Neil Codling ja Brett Anderson.
Brett Anderson esiintymässä vuonna 2012.
Mat Osman esiintymässä vuonna 2012.
Sven Sumelius

Sven Åke Sumelius (17. syyskuuta 1895 Kirkkonummi – 16. marraskuuta 1971) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa komppanian päällikkönä Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Myöhemmin hän osallistui vielä talvi- ja jatkosotaan muun muassa pataljoonan komentajana
Perhe ja opinnot

Sumeliuksen vanhennat olivat tilanomistaja August Wilhelm Sumelius ja Hedvig Matilda Rosberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Margit Frömanin kanssa. Hän kävi seitsemän luokkaa Läroverket för gossar och flickor-nimistä oppikoulua Helsingissä ja suoritti yksityisesti kahdeksannen luokan samassa koulussa vuonna 1923. Lisäksi hän kävi ruotsalaisen kauppaopiston (Högre svenska handelsläroverkets handelsinstitut). Opintojaan hän jatkoi syksyllä vuonna 1915 Kööpenhaminan eläinlääkintä- ja maatalouskorkeakoulussa. Sotilaskoulutustaan hän täydensi osallistumalla useisiin lyhytaikaisiin täydennys- ja harjoituskursseihin.
Jääkärikausi

Sumelius liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 27. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän sai pataljoonassa myös viestikoulutuksen.
Suomen sisällissota

Sumelius palasi takaisin Suomeen 30. tammikuuta 1918 oberzugführer Jacobsonin komennuskunnan mukana Tornioon. Hän osallistui sisällissodan puhjettua joukkueenjohtajana taisteluihin Tervolassa ja Torniossa. Tornion taisteluiden jälkeen hänet määrättiin 10. helmikuuta 1918 alkaen Ouluun, jossa hänet määrättiin Oulun suojeluskunnan päälliköksi. Myöhemmin hänet määrättiin 1. huhtikuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi 5. Jääkärirykmentin 13. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kuokkalassa ja etenemiseen Rajajoelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sumelius jatkoi palvelustaan sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti 4. Hän toimi komppanian päällikkönä rykmentin 2. komppaniassa sekä 8.heinäkuuta – 8. elokuuta 1918 välisen ajan I pataljoonan komentajana, jonka komentajaksi hänet nimitettiin 21. elokuuta alkaen. Hän erosi armeijasta 21. syyskuuta 1918 ja viljeli sen jälkeen kotitilaansa. Hän toimi siviilitoimiensa ohella 1. tammikuuta 1919 – 28. huhtikuuta 1920 välisen ajan Sipoon suojeluskunnan päällikkönä. Sumelius astui 28. huhtikuuta 1920 uudelleen armeijan palvelukseen ja hänet määrättiin komppanian päälliköksi Suomen valkoisen kaartin 1. komppaniaan. Hänet siirrettiin 19. elokuuta 1921 alkaen yleisesikuntaupseeriksi 1. Divisioonan esikuntaan, josta hän oli komennettuna 4. maaliskuuta - 1. toukokuuta 1922 välisen ajan 3. Divisioonan väliaikaiseksi esikuntapäälliköksi. Hänet siirrettiin 24. lokakuuta 1923 alkaen esikuntapäälliköksi Jääkäriprikaatin esikuntaan. Tänä aikana hän toimi 10. helmikuuta 1925 – 1. syyskuuta 1926 välisenä aikana Kaartin Jääkäripataljoonan komentajan viransijaisena. Jääkäriprikaatista hänet siirrettiin 13. heinäkuuta 1926 pataljoonan komentajaksi Keski-Suomen rykmentin II pataljoonaan. Hän erosi toistamiseen armeijasta 10. marraskuuta 1926 ja työskenteli sen jälkeen 1. joulukuuta 1926 alkaen Maanviljelijäin maitokeskus oy:n myymäläin tarkastajana ja oli sen ohella 14. helmikuuta 1927 alkaen Helsingin suojeluskuntapiirin Valkoisen rykmentin 1. Jääkäripataljoonan komentajana.
Talvi- ja jatkosota

Sumelius osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti l0:ssä ja intendenttinä 4. Divisioonan esikunnassa. Jatkosotaan hän osallistui intendenttinä 8. Divisioonan esikunnassa ja myöhemmin intendenttinä Raaseporin suojeluskuntapiirissä. Vuonna 1942 hänet siirrettiin toimistoupseeriksi Kotijoukkojen esikuntaan. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. helmikuuta 1916  Gruppenführer 30. toukokuuta 1917  Yliluutnantti (Kapteeni) 11. helmikuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1924 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Suojeluskuntain rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Ålands Telekommunikation

Ålands Telekommunikation Ab (Ålcom) on ahvenanmaalainen teleoperaattori. Ålcom on osa Ålands Telefonandelslag -yhtiötä, joka kuuluu Finnet-ryhmään.
Aiheesta muualla

Verkkosivut
Louis Sullivan

| Louis Sullivan |
| --- | --- |
 Louis Sullivan
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. syyskuuta 1856 Boston,  Yhdysvallat
Kuollut: 14. huhtikuuta 1924 (67 vuotta) Chicago, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  arkkitehti
Arkkitehti
Koulutus:  Boston English High School (käännä suomeksi), Massachusetts Institute of Technology ja École des Beaux-Arts
Taidesuuntaus:  Chicagon koulu
Merkittävät työt:  Holy Trinity Cathedral (käännä suomeksi)
Louis Henry Sullivan (3. syyskuuta 1856 Boston – 14. huhtikuuta 1924 Chicago) oli yhdysvaltalainen arkkitehti. Sullivania pidetään yhtenä amerikkalaisen modernin arkkitehtuurin edelläkävijöistä. Hän vaikutti myös vahvasti varhaisten pilvenpiirtäjien estetiikkaan. Sullivan suunnitteli yhdessä Dankmar Adlerin kanssa yli sata rakennusta, joista tunnetuimpia ovat 1880–1890 -luvuilla valmistuneet Chicagon Auditorium Building, Buffalon Guaranty Building eli nykyinen Prudential Building sekä St. Louisin Wainwright Building. Sullivan tunnetaan myös teesistään "form follows function" eli  "muoto seuraa tarkoitusta".
Sullivan oli Chicagon koulukunnan huomattavin edustaja. 1890-luvulla ja 1900-luvun alussa Sullivan oli preeriatyylin uranuurtajia, ja hänen oppilaastaan Frank Lloyd Wrightista tuli tyylin tunnetuin edustaja.
Sullivania pidetään funktionalismin ja orgaanisen arkkitehtuurin pioneerina. Hänellä ja hänen arkkitehtitoimistollaan oli erityisen huomattava merkitys Yhdysvaltain pilvenpiirtäjien  rakenteiden ja tyylin kehityksessä 1920- ja 1930-luvuilla.
Varhaiset vuodet

Sullivanin vanhemmat olivat maahanmuuttajia Euroopasta, jotka olivat saapuneet Yhdysvaltoihin muutama vuosi ennen kuin menivät naimisiin 1852. Sullivanilla oli vanhempi veli Albert Walter. Sullivan kävi koulua Bostonin alueella, ja kun hänen vanhempansa muuttivat Chicagoon 1869, jatkoi Sullivan koulunkäyntiä Bostonissa asuen sekä isovanhempiensa että naapurien luona.
Syyskuussa 1872 Sullivan pääsi opiskelemaan Massachusetts Institute of Technologyyn, jonne oli vuonna 1865 perustettu Yhdysvaltain ensimmäinen arkkitehtuurin tiedekunta. Sullivan ei kuitenkaan viihtynyt siellä ja jätti opinnot kesken vuoden lopussa. Hän aikoi joko jatkaa opintoja Pariisin École des Beaux-Artsissa tai pyrkiä harjoittelijaksi johonkin arkkitehtitoimistoon. Sullivan saikin harjoittelijan paikan Furness and Hewitt -toimistosta Philadelpihiassa, jossa hän työskenteli usean kuukauden ajan, kunnes työt loppuivat vuoden 1873 talouslaman vuoksi. Sen jälkeen Sullivan muutti Chicagoon, jossa hänet palkattiin William Le Baron Jenneyn arkkitehtitoimistoon.
Vuonna 1874 Sullivan matkusti laivalla Eurooppaan pyrkiäkseen École des Beaux-Artsiin. Hän teki ankarasti töitä läpäistäkseen vaativan sisäänpääsykokeen. Sullivan pääsi opiskelemaan École des Beaux-Artsiin, mutta opiskelijana hän osoittautui levottomaksi ja ailahtelevaksi. Hän vietti Pariisissa vain vuoden. Tuona aikana hän työskenteli myös arkkitehti Émile Vaudremerin toimistossa sekä teki lyhyen matkan Firenzeen ja Roomaan.
Vaikutus ja jälkimaine

Sullivanin arkkitehtuuri vaikutti voimakkaasti Frank Lloyd Wrightiin, joka toimi Adlerin ja Sullivanin avustajana vuosina 1887-1893. Myöhempinä vuosinaan Sullivan ei saanut enää paljon toimeksiantoja. Vuonna 1924 hän julkaisi kaksi kirjaa: Autobiography ja A System of Architectural Ornament. Sullivan uskoi, että arkkitehtuurin ei pitäisi vain palvella ja ilmaista yhteiskuntaa vaan myös valaista ihmisten sydämiä.
Vuonna 1946 American Institute of Architects (AIA) myönsi Sullivanille post mortem kultamitalin.
Sullivanin suunnittelemia kohteita

Auditorium Building, Chicago, 1889
Wainwright Building, Saint Louis, 1891
Wainwright Tomb, Saint Louis , 1892
Sullivan Center, Chicago, 1899
National Farmers' Bank, Owatonna, 1908
Aiheesta muualla

Louis Sullivan (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  EUTA  Structurae  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Antebelluminbulldoggi

| Antebelluminbulldoggi |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Määrä:  Suomessa ei yhtään, kotimaassaan 100
Rodun syntyaika:  melko uusi
Alkuperäinen käyttö:  vartiokoira
Nykyinen käyttö:  seura- ja vahtikoira
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  Antebellum Bulldog, Altamaha Plantation Dog
FCI-luokitus:  ei, mutta Animal Research Foundation Registry'n alainen rotu
Ulkonäkö
Paino:  uros 36–68 kg, narttu 31–45 kg
Säkäkorkeus:  uros 63–76 cm
Väritys:  valkoinen tai valkoinen brindlein, ruskein tai mustalaikukkain merkein
Antebelluminbulldoggi eli altamahanplantaasikoira on yhdysvaltalainen koirarotu, joka jalostettiin Altamaha-joen laaksossa, Kaakkois-Georgiassa. Rotu on melko harvinainen eikä koiria ole kuin todennäköisesti noin 100. Roturekisteri on Animal Research Foundation Quinlanissa, Teksasissa.
Ulkonäkö

Antebelluminbulldoggin pää on suurempi ja vankempi kuin muilla bulldoggeilla, vaikka koira onkin selvästi bulldoggi-tyyppinen. Se on vahva, hyvin kehittynyt ja lihaksikas rotu. Urokset painavat 36–68 kiloa ja ovat 63–76 cm korkeita, nartut vastaavasti 31–45-kiloisina pienempiä. Korvat ja häntä ovat luonnolliset eikä niitä typistetä. Karvapeite on lyhyttä ja sileää. Väritys on valkoinen joko brindlein tai ruskein merkein tai mustin läiskin.
Luonne ja käyttäytyminen

Antebelluminbulldoggia kuvataan älykkääksi, velvollisuudentuntoiseksi ja vastuulliseksi jolla on vaikuttavat kyvyt perheen ja omaisuuden vahdiksi olematta kuitenkaan aggressiivinen muuten kuin niitä puolustaessaan. Se on ystävällinen ja rentoutunut kunnes tulee aika suojella sen omia. Antebelluminbulldoggi tunnetaan hellästä luonteestaan pieniä lapsia kohtaan.
Alkuperä

Maxwellin perhe jalosti rodun Darienissa Georgiassa tiukkojen Animal Research Foundation'n antamien ohjeiden mukaan luodakseen uudelleen valkoisen bulldoggin joka toimi metsurien ja riisiviljelmien omistajien apurina Altamaha-joen laaksossa. Antebellum-jakson aikana suuret riisipellot ympäröivät jokilaaksoa. Rotu on pysyvä yritys uudelleen luoda ja suojella Kaakkois-Georgian altamahanplantaasikoiraa.
Terveys

Vaikka siniset silmät ovat yleisiä, muita tauteja ei tunneta.
Aiheesta muualla

Palika, Liz. "The Howell Book of Dogs" (Howell Book House) ISBN 978-0-470-00921-5
bulldog.html Bulldog Breeds[vanhentunut linkki]
/ Altamaha Plantaion Dog Breed description (Arkistoitu – Internet Archive)
Bulldog Information[vanhentunut linkki]
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Antebellum Bulldog
Käännös suomeksi
Studio – elokuvan vuosikirja

Studio-vuosikirja vuodelta 1957.
Studio – elokuvan vuosikirja oli vuosina 1955–1962 ja 1978–1984 Suomessa ilmestynyt kirjasarja (ISSN 0562-4304), joka kokosi kunkin elokuvavuoden tärkeimmät tapahtumat Suomessa nidotuksi, taskukirjakokoiseksi vuosikirjaksi. Kukin osa sisältää alan artikkeleja kuten ohjaajaesittelyjä, tilastotietoja Suomen elokuvatoiminnasta sekä tarkat tiedot vuoden aikana ensi-iltaan tuoduista elokuvista Suomessa.
Kirja ilmestyi vuosittain vuoteen 1960 saakka ja sitten vuodet 1961–1962 kattavana Studio 7 -kirjana 1963, kunnes vuosikirjan teko lopetettiin 15 vuodeksi. Studio-vuosikirjaa alettiin julkaista uudelleen 1978 ja se jatkui vuoteen 1984 saakka. Vuosikirjojen tärkeimpinä toimittajina olivat alkuvaiheessa Aito Mäkinen ja toisessa vaiheessa Raimo Silius.
Kahden ensimmäisen vuosikirjan julkaisijana oli helsinkiläinen elokuvakerho Studio, josta kirjasarja sai myös nimensä. Sitten vuosikirjaa julkaisi Suomen Elokuva-arkisto ja vuosina 1978–1984 Suomen elokuvasäätiö. Vuosina 1955–1963 kirjan alaotsikkona oli Ensiesitysteattereiden ohjelmisto Helsingissä vuonna [vuosiluku].
Elävän kuvan vuosikirja

Vuonna 1988 Studio-vuosikirjan sijaan ryhdyttiin julkaisemaan Elävän kuvan vuosikirjaa (ISSN 0786-5368), joka luetteli edellisen vuoden teatteriensi-iltojen lisäksi myös suomalaisilla televisiokanavilla esitetyt elokuvat. Elävän kuvan vuosikirjaa julkaistiin vuoteen 1996 asti.
Kirjasarjojen osat > Studio-vuosikirjat

Studio 1, vuoden 1955 ensiesitykset Helsingissä, toim. Aito Mäkinen ja Jörn Donner, Elokuvakerho Studio 1955.
Studio 2, vuoden 1955 ensiesitykset Helsingissä, toim. Aito Mäkinen ja Bengt Pihlström, Elokuvakerho Studio 1956.
Studio 3, elokuvan vuosikirja 1957, vuoden 1956 ensiesitykset Helsingissä, Suomen elokuva-arkisto 1957.
Studio 4, elokuvan vuosikirja 1958, vuoden 1957 ensiesitykset Helsingissä, Suomen elokuva-arkisto 1958.
Studio 5, Elokuvan vuosikirja 1959, Ensiesitysteattereiden ohjelmisto Helsingissä vuonna 1959, toim. Aito Mäkinen, Suomen Elokuva-arkisto 1960.
Studio 6, Ensiesitysteattereiden ohjelmisto Helsingissä vuonna 1960, , toim. Aito Mäkinen, Helsinki 1960.
Studio 7, Ensiesitysteattereiden ohjelmisto Helsingissä vuosina 1961–1962, Helsinki 1963, toim. Aito Mäkinen
Studio 8, elokuvan vuosikirja 1978. Toim. Raimo Silius. Suomen elokuvasäätiö 1978. ISBN 951-9349-07-3
Studio 9, elokuvan vuosikirja 1979. Toim. Raimo Silius. Suomen elokuvasäätiö 1979. ISBN 951-9349-11-1.
Studio 10, elokuvan vuosikirja 1980. Toim. Raimo Silius. Suomen elokuvasäätiö 1980. ISBN 951-9349-16-2.
Studio 11, elokuvan vuosikirja 1981. Toim. Raimo Silius. Suomen elokuvasäätiö 1981. ISBN 951-9349-16-2. Sisältää Studio-vuosikirjojen 1–10 sisällysluettelot.
Studio 12, elokuvan vuosikirja 1982. Toim. Raimo Silius. Suomen elokuvasäätiö 1980. ISBN 951-9349-25-1.
Studio 13, elokuvan vuosikirja 1983. Toim. Raimo Silius. Suomen elokuvasäätiö 1983. ISBN 951-9349-32-4.
Studio 14, elokuvan vuosikirja 1984. Toim. Raimo Silius. Suomen elokuvasäätiö 1984. ISBN 951-9349-37-5.
Kirjasarjojen osat > Elävän kuvan vuosikirjat

Elävän kuvan vuosikirja 1988.  (Tuomola, Olli (toim.))  Suomen elokuva-arkisto, Suomen elokuvasäätiö, Valtion Painatuskeskus, 1988.  ISBN 951-860-748-6
Elävän kuvan vuosikirja 1989.  (Apunen, Matti (toim.))  Suomen elokuva-arkisto, Suomen elokuvasäätiö, Valtion Painatuskeskus, 1989.  ISBN 951-861-239-0
Elävän kuvan vuosikirja 1990.  (Apunen, Matti (toim.))  Suomen elokuva-arkisto, Suomen elokuvasäätiö, Valtion Painatuskeskus, 1990.  ISBN 951-861-951-4
Elävän kuvan vuosikirja 1991.  (Huhtamo, Erkki ja Lahti, Martti (toim.))  Suomen elokuva-arkisto, Suomen elokuvasäätiö, Valtion Painatuskeskus, 1991.  ISBN 951-37-0352-5
Elävän kuvan vuosikirja 1992.  (Huhtamo, Erkki ja Lahti, Martti (toim.))  Suomen elokuvasäätiö, VAPK-kustannus, 1992.  ISBN 951-37-0711-3
Elävän kuvan vuosikirja 1993.  (Huhtamo, Erkki ja Lahti, Martti (toim.))  Suomen elokuvasäätiö, 1993.  ISBN 951-37-1086-6
Elävän kuvan vuosikirja 1994.  (Uusitalo, Kari & Huhtamo, Erkki (toim.))  Suomen elokuvasäätiö, 1994.  ISBN 951-37-1245-1
Elävän kuvan vuosikirja 1995.  (Sinisalo, Kati (toim.))  Suomen elokuvasäätiö, Edita, 1995.  ISBN 951-37-1581-7
Elävän kuvan vuosikirja 1996.  (Sinisalo, Kati (toim.))  Suomen elokuvasäätiö, Edita, 1996.  ISBN 951-37-1875-1
Suoma

| Suoma |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  8. huhtikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  suomalainen, ”Jumalan suoma”
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suoma on suomalainen naisen etunimi, joka on tullut käyttöön 1800-luvulla. Suoman nimipäivä on 8. huhtikuuta. Nimen keksijänä pidetään Antero Wareliusta, joka antoi sen vuonna 1849 syntyneelle tyttärelleen, jota hän piti ”Jumalan suomana lahjana”. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan vuoden 2019 loppuun mennessä 5 310 suomalaista naista ja alle kymmenen miestä oli saanut nimen Suoma.
Tunnettuja Suoma-nimisiä

Suoma af Hällström (1881–1954), suomalainen lääkäri ja Lotta Svärd -järjestön aktiivi
Suoma Korkee (1886–1998), 112-vuotiaaksi elänyt amerikansuomalainen nainen
Suoma Kyykoski (1882–1963), opettaja, talousneuvos ja tiettävästi maailman ensimmäinen naispuolinen agronomi
Suoma Lukander (1928–1998), suomalainen päätoimittaja
Suoma Tapper, Suoma Holm (s. 1941), keihäänheittäjä