Apartheid
Historia > Kohti muutosta > Kansainvälinen painostus

Hallituksen otteiden koveneminen perustuslain hyväksymisen jälkeisten mellakoiden aikana johti laajaan kansainväliseen vastalausemyrskyyn. Vuosien 1984–85 aikana lähes 100 yhdysvaltalaista yritystä lähti Etelä-Afrikasta ja monet ylikansalliset pankit kieltäytyivät lainoittamasta maata. Botha pyrki vakuuttamaan, että maa oli matkalla muutokseen ja suostui vuonna 1986 Kansainyhteisön nimittämän ”Huomattavien henkilöiden ryhmän” (engl. Eminent Person's Group) vierailuun maassa ja salli ryhmän tavata myös vankilassa olleen Mandelan. Ryhmän vielä ollessa maassa Botha kuitenkin toteutti sotilasiskut ANC:n ja PAC:n sotilastukikohtiin Botswanassa, Zimbabwessa ja Sambiassa ja laajensi aikaisemman alueellisen hätätilan koko maahan. Ryhmä katsoi tämän tahalliseksi provokaatioksi ja poistui samana iltana maasta. Raportissaan se suositteli Kansainyhteisön asettavan laajat ja velvoittavat talouspakotteet Etelä-Afrikalle.
Pohjoismaista tuli merkittäviä rahallisia ja moraalisia ANC:n tukijoita. Ruotsin pääministeri Olof Palme piti helmikuussa 1986 puheen sadoille ruotsalaisille apartheidin vastustajille ja merkittäville ANC:n johtajille, jossa hän totesi, ettei ”apartheidia voida uudistaa, se täytyy hävittää”. Monet muut länsivallat suhtautuivat aluksi varauksellisemmin apartheidin-järjestelmän tuomitsemiseen. Vuoteen 1986 sekä Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan, että Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Margaret Thatcher pyrkivät toteuttamaan ”rakentavan yhteistyön” politiikkaa Etelä-Afrikan hallituksen kanssa ja käyttivät muun muassa veto-oikeuttaan YK:n asettamia talouspakotteita vastaan. Reagan ja Thatcher perustelivat näkemystään Etelä-Afrikan keskeisellä roolilla kommunismin leviämisen estämisessä eteläisessä Afrikassa. Thatcher myös julisti ANC:n terroristijärjestöksi. Kansalaismielipide kuitenkin kääntyi apartheid-järjestelmää vastaan ja lopulta Yhdysvaltain senaatti lokakuussa 1986 asetti Etelä-Afrikan kauppasaartoon ohittaen presidentti Ronald Reaganin veto-oikeuden.
Myös Suomen ulkopolitiikassa Etelä-Afrikka ja apartheid-politiikka saivat osakseen suurta huomiota 1980-luvulla. Etelä-Afrikan vastaisen boikottirintaman kärjessä olivat yhtäältä kirkolliset piirit. Suomen evankelisluterilaisen kirkon jyrkkään suhtautumiseen vaikutti erityissuhde kirkon vanhimpaan lähetyskenttään Ambomaahan, joka oli osa Etelä-Afrikan hallussaan pitämää Namibiaa. Tämän lisäksi arkkipiispa Desmond Tutu vieraili useita kertoja Suomessa tavaten kirkon johtohenkilöitä. Toisaalta ammattiyhdistysliike, varsinkin Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto (AKT) ja eduskuntapuolueista Demokraattinen Vaihtoehto (Deva), vaativat Suomen poliittiselta johdolta toimia Etelä-Afrikkaa vastaan. Syksystä 1985 lähtien AKT:n jäsenet kieltäytyivät Suomen satamissa Etelä-Afrikkaan kulkeneiden tavaroiden kuljetus- ja lastaustöistä, jolloin pääkohteina olivat metsäteollisuuden tuotteet. AKT:n toimien seurauksena Suomen Etelä-Afrikkaan suuntautuneen viennin arvo romahti vuoden 1984 noin 547 miljoonasta markasta vuoden 1986 vajaaseen 13 miljoonaan markkaan. Vuonna 1986 eduskunta hyväksyi Sorsan hallituksen esityksen ”laiksi eräistä Etelä-Afrikkaan kohdistetuista toimenpiteistä”, jolla rajoitettiin Suomen ja Etelä-Afrikan välistä taloudellista yhteistyötä. Lakia kiristettiin kesäkuussa 1987, jolloin hyväksytyllä muutoksella kiellettiin kaikki kaupankäynti Suomen ja Etelä-Afrikan välillä.
Kansainvälisen kauppasaarron ja sisäisten levottomuuksien vaikutus maan taloudelle oli tuhoisa. Investoinnit maahan lakkasivat samalla, kuin tuontitavaroiden hinnat nousivat merkittävästi (esimerkiksi 60 % vuosien 1986 ja 1987 välisenä aikana). Maa ei saanut enää lainaa ulkomailta ja joutui käyttämään suuremman osan valtion varoista vanhojen lainojen hoitamiseen samalla kun randin arvo romahti. Myös maan tärkeimmän vientituotteen kullan maailmanmarkkinahinta oli laskenut jo kymmenen vuotta ja oli arvoltaan vuonna 1988 vain puolet siitä mitä se oli ollut vuosikymmen aikaisemmin. Taloustilanteen huononeminen käänsi maan yritysjohtajat, jotka aikaisemmin olivat hyötyneet apartheidin luomasta halvasta työvoimasta, Bothaa ja Kansallispuoluetta vastaan.