Kokemäenjoki
Historiaa > Perkauksilla tehtyjä tulvansuojelutöitä

Kokemäenjoki on ollut luonteeltaan ajoittain tulviva joki. Sekä yläjuoksulla, Tyrväältä Huittisiin, että keskijuoksulla, Kiettareesta Tulkkilaan, veden virtaamista haittasivat kapeikot ja pitkät koskijaksot. Kun viljelyalaa kasvatettiin 1500–1700 -luvuilla, tapahtui se Kokemäenjoen laaksossa raivaamalla metsää ja suota aina vain lähempänä jokirantaa. Kevät ja syystulvat alkoivat vaivata ranta-asutusta ja asiaa vaadittiin ratkaisemaan jollakin tavalla.
Vuosina 1754–1756 Kokemäenjoessa sattui peräkkäin useita vaikeita tulvia, jotka koettelivat pahiten Huittisten viljelijöitä. Vesi nousi Huittisissa jopa 3 metriä tavallista korkeammalle. Aikalaiskuvauksissa kerrotaan kuinka esimerkiksi noin 100 hehtaaria peltoa jäi veden alle 6–7 viikoksi ja että kerran pellot ja niityt olivat veden alla yhtäjaksoisesti 8–9 viikkoa. Pahimmat tulvat veivät, paitsi sadon ja niittyjen heinät, niin ne veivät myös kalastamoja, vesimyllyjä, siltoja ja aitoja mennessään. Vuonna 1756 Huittisten rahvas ja Porin lääni pyysivät valtiopäiviltä lupauksen ruveta perkaamaan Kokemäen koskia. Tähän suostuttiin ja sitä varten perustettiin toimikunta asiaa ajamaan. Jokea perattiin seuraavasti:
1757: aloitettiin perkaamalla Vitikkalan- ja Vuorionsaarten välissä virtaavaa Putajanvirtaa ja -koskea.
1757 ja 1758: teki neljä Porin rykmentin komppaniaa yhdessä Kokemäen, Huittisten ja Ulvilan talollisten kanssa laajat perkaukset Vitikkalansaaren ja Risteen välisessä Niskakoskessa (180 m³ kiviä), Putajankoskessa (11 500 m³ kiviä ja maata), Rukakoskessa (450m³ kiviä), Kankaanpäänkoskessa (340 m³ kiviä) ja Ketolankoskessa (21 m³ kiviä). Perkauksen tekemiseen käytettiin 29 003 päivätyötä.
1759: armeija räjäytti Vuorionhaaran kalliosaaren, ja se kaivettiin pois.
1760: perattiin noin 200 sotilaan ja lukuisten vapaaehtoisten voimin Niskakoskea, Vuorionhaaraa, Ruka- ja Kankaanpäänkoskea.
1761: perattiin Niskakoskea.
1762: padottiin ja perattiin Putajanvirtaa. Tämä kapea joenhaara jätettiin padotuksi aina vuoteen 1766, jolloin padot raivattiin pois ja vesi päästettiin virtaamaan. Viivyttely johtui siitä, että jäätiin odottelemaan Valtionpäivien tekemää päätöstä perkauksien jatkamista, mutta vuonna 1765 se päättikin lopettaa perkuut.
Edellä luetteloiduista hankkeista ei ollut huittislaisille ja kokemäkeläisille suurtakaan hyötyä, koska samaan aikaan oli perattu myös Tyrvään Vammaskoskea, Nokianvirtaa ja Lempäälän Kuokkalankoskea. Vesi virtasi toki hyvin läpi, mutta samalla se toi ylävirran vedet nopeammin Huittisiin ja Kokemäelle. Tämän vuoksi Valtiopäivät päättivät vuonna 1770 aloittaa perkaukset uudestaan.
1771–1773: jatkettiin Vammaskosken, Nokianvirran ja Lempäälän Kuoppalankosken perkuuta.
Vuosina 1761–1785 sattui joessa useita tulvia. Aikakirjoissa on mainittu tulvavuosia olleen muun muassa 1761, 1765, 1768, 1779 ja 1780. Huittislaiset valittivat asiasta 1780 Valtaneuvostolle. Myös vuosina 1782 ja 1783 sattui tulvia, jonka jälkeen seitsemän Sammun kylän taloa anoi maaherralta Vuorionhaaran perkuuta, mutta anomus tuli evätyksi. Tulvia sattui vielä vuosina 1784 ja 1785. Vuonna 1797 määrättiin armeija osallistumaan perkauksiin vuosittain noin 500 sotilaan voimin ja maksamaan toiminta liikekannallepanorahastosta. Vuonna 1799 muodostettiin Kuninkaallinen Suomen Koskenperkausjohtokunta, joka alkoi vuonna 1800 järjestää Kokemäenjoen perkuuta 200 sotilaan avulla. Työt jäivät kuitenkin tekemättä vuosina 1801 ja 1802 huonojen satovuosien takia.
Samalla suunniteltiin oikaisukanavan tekemistä Kouhijärvestä (nykyään Raijalanjärvi) Kankaantaustan kautta Tulkkilan Sonnilanojalle. Kravin kanavaa alettiin kaivamaa vuonna 1803 käyttäen noin 700–800 sotilaan työpanosta. Työn keskeytti Suomen sota, jolloin Kravista oli nostettu maata jo 383 000 m³.
Vuonna 1816 muodostettiin Suomen Koskenperkausjohtokunta jatkamaan kesken jäänyttä kanavatyötä. Johtokunta totesi kuitenkin, että Kravin kanavaa ei kannattanut jatkaa, koska jäljelle jäänyt työ olisi maksanut liikaa. Sen sijaan se kannatti perinteisen perkauksen jatkamista, johon sitten ryhdyttiinkin:
1817–1819: jatkettiin perkaamalla Kuljunkoskea, Mankoistenkoskea, Mattilankoskea, Ketolankoskea, Kuivakoskea, Vuorionhaaraa, Niskakoskea ja Kyttälänkoskea.
1822–1823: perattiin Kiettareenkoskesta kivet ja sen pohjasta kaivettiin metrin verran maata pois. Tämän seurauksen joki leveni tällä osuudella 98 metristä 210 metriin.
1824: perkaamalla Kuljunkoskea, Mankoistenkoskea ja Niskakoskea. Ryytsölän- ja Ämmälänkarit räjäytettiin ja raivattiin ja Säpilänniemen kärjen kivikot poistettiin. Tässä yhteydessä rakennettiin Niskakoskelle myllyjuopa, joka raivattiin myöhemmissä perkauksissa pois. Tämän uuden perkaushankkeen tuloksena Niskakosken putouskorkeus aleni 2,7 metristä 1,2 metriin ja samalla sen uoma leveni 12 metriä.
1828: aloitettiin noin 10 vuoden hanke, jolla Kokemäenjokea perattiin lisää. Niihin sisältyi perkauksia vuosina 1831 ja 1832 ainakin Säpilänniemen ympäriltä. Osa Kokemäen asukkaista anoivat vuonna 1832, että myös Tulkkilan alajuoksulta Öykkärin-, Forsbyn-, Vuolteen- ja Kirkkokoski perattaisiin, mutta muut kokemäkeläiset vastustivat asiaa ja anomus raukesi.
Tämän jälkeen peraushankkeisiin tartuttiin harvemmin:
1850-luvun puoliväli: perattiin Kuljunkoski.
1871–1878: suoritettiin laajempi perkaushanke, joka kattoi Vuorionhaaran, Kiettareenkosken, Niskakosken ja Pahakosken.
Uudet ehdotukset perkauksien aloittamiselle nousivat esille 1900-luvun alkupuolella ja ne muotoili suunnitelmaksi K. R. von Willebrand. Ne toteutettiin kuitenkin vasta talvella 1932–1933, kun Säpilänniemeä kiertävän joen koskista nostettiin yli 53 000 m³ kiveä ja soraa. Saarien halkomia väyliä levennettiin ja kallioita leikattiin. Työtä tekivät noin 250 henkilöä ja kustannuksia kertyi noin 2 milj. mk. Perkauksien tarkoituksena oli estää kevät- ja syystulvia ja talvien hyydepatojen aiheuttamia tulvia. Töistä huolimatta vuonna 1936 koettiin Huittisissa pahoja hyydepatojen aiheuttamia tulvia.
Vuoden 1932 aikaisissa kuntakokouksissa oli halua jatkaa perkaushanketta. Silloin Tie- ja vesirakennuslaitoksessa käynnistettiin uusi perkaushanke, jota insinööri Hisinger alkoi muunneltuna toteuttaa. Koska Kolsi OY aikoi rakentaa Pahringinkoskeen Kolsin voimalan, jonka patokorkeus olisi 40,55 metriä merenpinnasta, perattiinkin tulevasta padosta lukien vain kauemmaisia koskia. Samalla yritettiin pohjustaa Raijalajärven, Puurijärven ja Isonsuon kuivausta alentamalla Huittisissa joen vedenpintaa metrillä. Perkauspäätös tehtiin 1937, työt aloitettiin 1939 ja ne päättyivät 1940.
Koska Kolsin voimalan padoveden korkeudeksi tulikin yli 42 metriä merenpinnan yläpuolella, jäi Puurijärvi kuivaamatta ja Raijalanjärvi voitiin kuivata rakentamalla sen ympäri rantavalli ja pumppaamalla vesi pois.
1930-luvun lopulla tehdyissä Kokemäenjoen perkaustöissä avattiin joen pääväylä ja levennettiin joen keskinen sivuhaara Kuljunjoki pohjaleveydeltään 30 metrin levyiseksi väyläksi.