Ranskan Ylä-Volta
Toisen maailmansodan jälkeen

Toisen maailmansodan jälkeen siirtomaiden asukkaat saivat Ranskan kansalaisoikeudet ja rajoitetun edustuksen Ranskan parlamentissa. Vuoden 1946 vaaleissa kansalliskokoukseen valittiin Norsunluurannikon edustajina ylävoltalaiset Daniel Ouezzin Coulibaly ja Philippe Zinda Kaboré, jotka kuuluivat radikaaliin Rassemblement démocratique africain (RDA) -puolueeseen. Mosipäälliköt perustivat Union voltaïque (UV) -puolueen, joka ryhtyi vaatimaan Ylä-Voltan jälleenyhdistämistä. Siirtomaa perustettiin uudelleen osana Ranskan unionia 4. syyskuuta 1947. Se säilytti entiset rajansa lukuun ottamatta koillisinta osaa, joka jäi Nigerin yhteyteen. Ylä-Voltan ensimmäinen uusi kuvernööri oli Albert Jean Mouragues.
Ylä-Voltan politiikkaa leimasi seuraavina vuosina ranskalaisten kommunistien kanssa liittoutuneen RDA:n ja siirtomaavallan tukeman UV:n kamppailu. Ranskan kansalliskokoukseen valittiin vuonna 1948 kolme UV:n ehdokasta: Henri Guissou, Mamadou Ouédraogo ja Nazi Boni, jotka olivat mukana muodostamassa Senegalin Léopold Sédar Senghorin johtamaa RDA:n vastaista Indépendants d’outre-mer -parlamenttiryhmää. Vuonna 1951 puolue sai kansalliskokoukseen neljännenkin edustajan Joseph Conombon.
Union voltaïque hajosi vuonna 1955 kahdeksi puolueeksi, Conombon ja Guissoun perustamaksi Parti social pour l’emancipation des masses africaines (PSEMA) ja Nazi Bonin Mouvement populaire d’evolution africaine (MPEA). Jälkimmäinen edusti maan länsiosaa ja vaati sille autonomiaa. Vuonna 1956 kansalliskokoukseen valittiin Gérard Kango Ouédraogo, jonka puolue Mouvement démocratique voltaïque (MDV) edusti maan pohjoisosan moseja. Myös RDA:han kuulunut Parti démocratique voltaïque (PDV) lisäsi kannatustaan. Maan hajanainen puoluekenttä koostui lähinnä vähälukuisen sivistyneistön vaalijärjestöistä, joilla ei ollut selkeää poliittista ideologiaa.
Vuoden 1956 ”puitelaki” määräsi yleisen äänioikeuden ja antoi siirtomaiden aluekokouksille oikeuden muodostaa hallituksen. Seuraavissa vaaleissa vuonna 1957 PDV:n ja PSEMA:n muodostama Parti démocratique unifié (PDU) sai aluekokoukseen 37 paikkaa, MDV 26, MPEA viisi ja riippumattomat ehdokkaat kaksi. PDU:n ja MDV:n muodostaman hallituksen varapuheenjohtajaksi valittiin Ouezzin Coulibaly (puheenjohtajana toimi kuvernööri). PDU hajosi, mutta Coulibalyn hallitus säästyi epäluottamuslauseelta Maurice Yaméogon ja kolmen muun ministerin loikkauksen ansiosta.
Vuoden 1958 kansanäänestyksessä 98,9 prosenttia ylävoltalaisista äänesti Charles de Gaullen esittämän Ranskan perustuslain puolesta. Sen perusteella siirtomaat saivat itsehallinnon osana Ranskan yhteisöä. Coulibalyn kuoltua uuden yhtenäisyyden hallituksen pääministeriksi valittiin Maurice Yaméogo. Autonominen Ylä-Voltan tasavalta julistettiin 11. joulukuuta 1958, ja seuraavan vuoden puolella se sai oman perustuslain.
Ranskan Länsi-Afrikan hajotessa alueella ryhdyttiin suunnittelemaan uutta federaatiota. Ylä-Volta oli perustamassa Malin liittovaltiota tammikuussa 1959, mutta liittyi huhtikuussa Félix Houphouët-Boignyn johtamaan Länsi-Afrikan ententeen. Norsunluurannikosta tuli tärkeä vaikuttaja Ylä-Voltan politiikassa.
Vuoden 1959 vaaleissa PDV sai lainsäädäntökokoukseen 69 paikkaa ja Parti du regroupement africain kuusi. Pääministeriksi uudelleen valittu Yaméogo ryhtyi toteuttamaan itsevaltaista politiikkaa ja kielsi opposition toiminnan. Yleisen käsityksen mukaan Ylä-Volta ei ollut valmis itsenäisyyteen, mutta se itsenäistyi vastahakoisesti 5. elokuuta 1960.