stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siirtymätalous
Baltian maat

Baltian maiden nopea siirtyminen Neuvostoliiton aikaisesta komentotaloudesta markkinatalouteen saattoi monet väestöryhmät huonoon asemaan 1990-luvun alussa. Varsinkin eläkeläisten taloustilanne heikkeni, koska uusilla tasavalloilla ei ollut varaa korottaa eläkkeitä vastaamaan markkinatalouden myötä kohonneita elinkustannuksia. Pohjakosketus Baltian maiden talouksissa koettiin vuonna 1993, jolloin Viron bruttokansantuote kutistui 9 prosenttia, Latvian 14,9 prosenttia ja Liettuan 16,2 prosenttia. Inflaatio oli tuona vuonna Virossa 90 prosenttia, Latviassa 109 prosenttia ja Liettuassa 410 prosenttia. Vapaa markkinatalous vaikutti suunnitelmatalouteen tottuneista balteista kaiken kaikkiaan kaoottiselta, mikä johti yleisen järjestyksen heikkenemiseen. Järjestäytynyt rikollisuus lisääntyi, ja suunnitelmataloudelle tyypillinen korruptio rehotti.
Markkinatalouden perusta Baltian maissa oli omaisuuden yksityistäminen. Asuntoja ja yrityksiä yksityistettiin kansalaisen työuran pituuden perusteella myönnettyjen investointikuponkien avulla, ja neuvostohallinnon pakkolunastamia kiinteistöjä palautettiin niiden alkuperäisille omistajille. Omaisuuden palauttaminen oli monimutkainen ja yhteiskunnallisia jakolinjoja synnyttänyt prosessi, ja omaisuusriidat saattoivat jatkua pitkään selvittämättöminä. Eläkeläisten tavoin taloudellisen siirtymän uhreja olivat maaseudun työttömät ja alityöllistetyt, joilta puuttuivat aloitekyky ja pääoma. Yrittäjät, jotka halusivat aloittaa nykyaikaisen maataloustuotannon, joko ostivat tai vuokrasivat maa-alueensa. 1990-luvun jälkipuoliskolla Baltian maista tuli talousuudistusten ansiosta houkuttelevia kohteita suorille ulkomaisille sijoituksille. Viro toimi edelläkävijänä siirtymällä vapaakauppaan ja tekemällä radikaaleja veroratkaisuja. Julkinen infrastruktuuri yksityistettiin Baltian maissa 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa, mikä synnytti paljon poliittisia kiistoja ja skandaaleja.
Talouskasvu kiihtyi Baltian maissa 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä, ja ne nousivat EU:n nopeimmin kasvavaksi alueeksi. Vuosina 2003–2007 bruttokansantuotteen vuosittainen 7–11 prosentin kasvu Baltian maissa sijoitti ne maailman parhaiten suoriutuneiden talouksien joukkoon. Voimakas kasvu johtui suurimmaksi osaksi kotimaisesta kulutuksesta ja asuntorakentamisen noususuhdanteesta.
Siirtymätalouksia

Kansainvälinen valuuttarahasto arvioi vuonna 2000 seuraavat maat siirtymätalouksiksi
| --- | --- |
 Albania  Armenia  Azerbaidžan  Valko-Venäjä  Botswana  Bulgaria  Kambodža  Kiina  Kroatia  Tšekki  Viro  Georgia  Unkari  Latvia  Liettua :  Kazakstan  Kirgisia  Laos  Makedonia  Moldova  Puola  Romania  Venäjä  Slovakia  Slovenia  Tadžikistan  Turkmenistan  Ukraina  Uzbekistan  Vietnam
Kirjallisuutta

Piirainen, Timo (toim.): Itä-Euroopan murros ja Suomi. Oy Gaudeamus Ab 1993. ISBN 9516625665
Lauri Siimes

Oma Lauri Siimes (23. heinäkuuta 1933 Karstula – 28. lokakuuta 2016 Tampere) oli suomalainen kapellimestari.
Elämä ja ura > Varhaiset vaiheet ja opinnot

Siimes aloitti 13-vuotiaana musiikkiopintonsa Sibelius-Akatemian alaisessa Puolustusvoimien Soitto-oppilaskoulussa. Hän valmistui ammattimuusikoksi vuonna 1950 pääsoittimenaan trumpetti. Hänen trumpetinsoiton opettajansa oli Uuno Koivu. Sibelius-Akatemiassa Siimes suoritti vuonna 1959 sotilaskapellimestarin tutkinnon Artturi Ropen opettamana ja vuonna 1962 orkesterinjohdon kurssit. Lisäksi hän suoritti Klemetti-Opiston kuoronjohtajatutkinnon 1950-luvun alussa. Orkesterinjohdon opintojaan Siimes täydensi Alankomaiden radiounionin ja Suomen Sinfoniaorkesterit ry:n kursseilla. Orkesterinjohdon diplomin hän suoritti Sibelius-Akatemiassa Jussi Jalaksen johdolla vuonna 1977. Siimes sai opetusta myös George Szelliltä ja André Previniltä.
Varusmiespalveluksensa suoritettuaan Siimes toimi yli kymmenen vuoden ajan soittaja-aliupseerina Puolustusvoimissa. Hän soitti musiikkiopintojensa ohitti muun muassa Turun laivaston ja Helsingin varuskuntasoittokunnissa sekä Suomen Kansallisteatterin ja Suomen kansallisoopperan orkestereissa.
Elämä ja ura > Työ Kuopiossa

Vuonna 1962 Siimes valittiin Kuopion kaupungin ensimmäiseksi musiikkijohtajaksi ja Kuopion orkesterin kapellimestariksi. Vuonna 1976 orkesterista tuli Kuopion kaupunginorkesteri. Siimes jatkoi työtään sen ensimmäisenä kapellimestarina vuoteen 1980 saakka. Hänen kaudellaan orkesteri (myöhemmästä kaupunginorkesteri) ammattimaistui ja laajensi ohjelmistoaan merkittävästi. Kuopiossa ollessaan Siimes myös opetti musiikkia Kuopion kansalaisopistossa (1963–1975), Kuopion Lyseossa (1964–1965) ja Kuopion musiikkiopistossa (1962–1971).
Siimes oli yksi aloitteellisista toimijoista Kuopio tanssii ja soi -festivaalin perustamisessa. Hän toimi sen musiikkijaoston puheenjohtajana vuosina 1969–1975 sekä hallituksen puheenjohtajana (1974–1975, 1978-1980). Siimeksellä oli ratkaiseva rooli Kuopion Musiikkikeskuksen perustamisessa ja toteutuksessa.
Elämä ja ura > Työ Tampereella

Siimes toimi Tampereen konservatorion apulaisrehtorina vuosina 1980–1990 ja rehtorina vuosina 1990–1995. Vuodesta 1985 hän oli Tampereen työväenyhdistyksen soittokunnan kapellimestari. Siimes johti oopperoiden esityksiä sekä Kuopiossa että Tampereella. Siimes jäi eläkkeelle Tampereen konservatorion rehtorin virasta.
Elämä ja ura > Luottamustehtävät, muut toimenkuvat ja myöhemmät vaiheet

Siimes oli Klemettiläiset ry:n hallituksen johtaja vuosina 1958–1962 ja Klemettiläiset-lehden toimikunnan johtaja vuosina 1958–1961. Siimes pääsi Suomen Kapellimestarit ry:n puheenjohtajaksi vuonna 1974 ja toimi lisäksi Finland Festivalsin hallituksen johtajana vuosina 1973–1975.
Siimes johti monia harrastelijakuoroja. Hän myös itse lauloi kuoroissa, kuten Kamarikuoro Cantemuksessa ja Radion kamarikuorossa, joissa oli perustajajäsenenä. Siimekselle myönnettiin useita valtakunnallisia sekä pohjoismaisia palkintoja ja tunnustuksia. Hän kuoli Tampereella lokakuussa 2016 pitkään sairastettuaan.
1854

| --- | --- |
Vuosisadat: 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku
Vuosikymmenet: 1790-luku · 1800-luku · 1810-luku · 1820-luku · 1830-luku · 1840-luku 1850-luku · 1860-luku · 1870-luku · 1880-luku · 1890-luku · 1900-luku
Vuodet: 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809 1810 · 1811 · 1812 · 1813 · 1814 · 1815 · 1816 · 1817 · 1818 · 1819 1820 · 1821 · 1822 · 1823 · 1824 · 1825 · 1826 · 1827 · 1828 · 1829 1830 · 1831 · 1832 · 1833 · 1834 · 1835 · 1836 · 1837 · 1838 · 1839 1840 · 1841 · 1842 · 1843 · 1844 · 1845 · 1846 · 1847 · 1848 · 1849 1850 · 1851 · 1852 · 1853 · 1854 · 1855 · 1856 · 1857 · 1858 · 1859 1860 · 1861 · 1862 · 1863 · 1864 · 1865 · 1866 · 1867 · 1868 · 1869 1870 · 1871 · 1872 · 1873 · 1874 · 1875 · 1876 · 1877 · 1878 · 1879 1880 · 1881 · 1882 · 1883 · 1884 · 1885 · 1886 · 1887 · 1888 · 1889 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909
Tapahtumia

23. helmikuuta – Iso-Britannia tunnusti Oranjen vapaavaltion itsenäisyyden.
28. maaliskuuta – Krimin sodassa Ranska ja Englanti liittyivät Turkin avuksi ja julistivat sodan Venäjää vastaan.
31. maaliskuuta – Yhdysvaltain laivaston kommodori Matthew Perry solmi japanilaisten kanssa Kanagawan sopimuksen, joka teki lopun Japanin eristäytymispolitiikasta.
8. elokuuta – Oolannin sota: Bomarsundin taistelu alkoi.
8. joulukuuta – Paavi Pius IX julisti Neitsyt Marian perisynnittömän sikiämisen katolisen kirkon dogmiksi.
Islanti avautui ulkomaankaupalle.
Yhdysvaltain republikaaninen puolue perustettiin.
Louis Vuitton avasi ensimmäisen liikkeensä.
Antonio Meucci rakensi ensimmäisen puhelimensa.
Kittilä perustettiin.
Optinen lennätin avattiin Suomessa.
Suomenlinnan kirkko valmistui ortodoksiseksi varuskuntakirkoksi.
Šikaanikielto

Šikaanikielto (ransk. chicane, solvaus, loukkaus) kieltää oikeuden käyttämisen ilkivaltaiseen tai kiusantahtoiseen tarkoitukseen tai siten, että sillä halutaan pääasiassa tuottaa toiselle haittaa tai vahinkoa.
Käytäntö Suomessa

Suomessa kieltoa pidetään yksityisoikeudellisena periaatteena. Säädöksissä šikaanikielto esiintyy naapuruussuhdelain (26/1920)  13 pykälässä. Sen mukaan jos joku käyttää oikeuttaan rakentaa tai kaivaa pääasiallisena tarkoituksenaan tuottaa naapurille vahinkoa tai haittaa, on naapurilla oikeus vaatia paikan ennallistamista ja korvausta. Oikeussäännökseen perustuvat tuomiot ovat kuitenkin käytännössä harvinaisia, sillä vahingoittamistarkoituksen näyttäminen toteen on vaikeaa. Koska rakentaminen liian lähelle naapurin maata on maankäyttö- ja rakennusasetuksen (895/1999, 57 §) mukaan kiellettyä, ei tällöin tarvitse turvautua šikaanitunnusmerkistöön. Jos toimenpiteellä on hyväksyttävä tarkoitus, ei kyseessä ole šikaani.
Käytäntö muualla

Saksalaiset oikeustieteilijät löysivät jo 1600-luvulla roomalaiseen oikeuteen perustuvia lausumia, joista oli pääteltävissä šikaanikielto yleisenä periaatteena. Oikeuden väärinkäyttö kiellettiin myös Preussin yleisessä maanlaissa vuodelta 1794. Ranskassa kielto todettiin 1800-luvun tuomioistuinratkaisuissa. Nykyisin šikaanikielto sisältyy esimerkiksi Saksan siviililakikirjaan (226 §), Sveitsin siviililakikirjaan (2 artikla 2 kappale) ja Ruotsin maakaareen (3 luvun 1 §). Oikeuden väärinkäytön kielto on monessa oikeuskulttuurissa vallitseva oikeusperiaate.
Aiheesta muualla

Laki eräistä naapuruussuhteista (26/1920)
Shackletonin vuoden 1908 etelänaparetkikunta

Jäävuori kiikarissa.
Englantilaisen Ernest Shackletonin vuoden 1908 retkikunnan päätavoite oli saavuttaa ensimmäisenä maantieteellinen etelänapa. Retkikunta ei kuitenkaan onnistunut tavoitteessaan. Sen sijaan toinen ryhmä kävi magneettisella etelänavalla.
Saapuminen Etelämantereelle ja retkikunnan jako

Ernest Shackleton saapui Nimrod-laivallaan Etelämantereelle vuonna 1908. Hän yritti ensin perustaa tukikohdan Valaslahteen, mutta merijää esti heitä rantautumasta sinne. Tukikohta perustettiin Discoveryn retkeltä tutuille seuduille lähelle Mount Erebusta McMurdon salmeen, Cape Roydsiin. Muutamat retkikunnan jäsenet kiipesivät Erebuksen huipulle. Kiipeäminen oli kylmyyden ja toistuvien myrskyjen takia vaikeaa. Suureksi osaksi lumen peittämä vuori oli jyrkkä. Monesti toistuvat myrskyt heittelivät tavaroita ja miehiä ja estivät tulen sytyttämisen. Eräs miehistä palellutti jalkansa, ja vuorisairaus vaivasi. Miehet vetivät yli 200-kiloista ruoka- ja mittalaiterekeä. Yhdessä vaiheessa molemmat lääkärit uhkasivat pudota lumen peittämään tulivuoren kaasukanavaan. Huipulla näkyi neljä purkauskraatteria, miehet kävivät muun muassa suuren kraatterin reunalla ja näkivät vuoren huipulla purkauskaasujen mielikuvituksellisiin muotoihin muovaamaa lunta. Vuoren huipulta löytyi vulkaanista kenyiittikiveä. Nousu vei viisi päivää. Paluu oli helpompaa, ja vei pari päivää. Miehet liukuivat alas matkatavaroita vierittäen. Silloin kattiloihin tuli kuhmuja ja jääsirut lentelivät miesten kasvoille, kun paluumatkalla laskettiin mäkeä pitkin vuoren kuvetta. Miehet uupuivat tällä retkellä. Shackletonin Nimrod-retkikunta jakaantui: osa miehistä lähti kohti maantieteellistä etelänapaa, osa kohti silloista magneettista etelänapaa.
Pohjoinen osasto

Shackleton määräsi Edgeworth Davidin johtamaan Victorianmaalle suuntautuvan retken kartoittamaan Discoveryn retkellä löytyneen kuivien laaksojen alueen  ja yrittämään magneettiselle etelänavalle parhaan kykynsä mukaan. Davidin seuraksi lähtivät mukaan Douglas Mawson ja Alistair Mackay.
Miehet vetivät itse raskaat varusteensa Discoveryn retken kokemuksen pohjalta, koiria käytettiin vain tukikohdassa varastojen teossa ja muussa vakiokuljetuksessa. Muutaman kilometrin alkumatka kuljettiin mukana olevalla autolla, joka lakkasi pian toimimasta. Eteneminen oli alussa hidasta huonon sään takia. Nordenskjöldin jääkieleke ja Drygalskin jäätikkö olivat vaikeakulkuisia. Retkikunta nousi napaylängölle labyrinttimaisen Reevesin jäätikön kautta. 27. joulukuuta lumi alkoi olla alla kovaa, oltiin napaylängöllä. Ylängöllä kuljettin 19 km päivässä tehden magneettisia havaintoja. Miehillä oli tällä retkellä jatkuva nälkä. 17. tammikuuta David, Mackay ja Mawson saapuivat magneettiselle etelänavalle, joka oli silloin paikassa 72°15'S, 155°16'E. Korkeus merenpinnasta oli 2 210 m. David julisti alueen brittiläisen imperiumin osaksi. Paluumatka oli 460 km ja vei 15 päivää. Miehet uupuivat ja nälkiintyivät. Silti kolme miestä palasi ehjänä takaisin taivallettuaan 1 600 km neljässä kuukaudessa. Nimrod haki miehet sovitusta paikasta helmikuussa 1909. Tämän retken aikoihin Priestley, Brocklehurst ja Bertram Armytage kävivät tutkimassa Discoveryn retkellä löydettyä Ferrarin jäätikköä.
Shackletonin osasto

Kohti maantieteellistä etelänapaa lähteneeseen, Shackletonin johtamaan nelimiehiseen retkikuntaan kuuluivat Shackletonin lisäksi Frank Wild, Eric Marshall ja Jameson Boyd Adams. Ennen varsinaista retkeä kohti etelänapaa oli perustettu leveysasteelle 79°36' varasto, jossa oli paloöljyä ja maissia poneille. Shackleton suunnitteli retken pituudeksi aluksi 91 päivää, mutta pidensi sen ennen retkeä rekiretkien kokemuksen pohjalta 110 päivään. Alussa auto veti tavaroita, mutta se lakkasi toimimasta. Pyörät upposivat lumeen eikä moottori kestänyt kylmyyttä. Koiria oli talvehtimispaikalla, mutta niitä ei otettu mukaan retkelle
Shackletonin osasto > Pitkin lauttajäätä

Varsinainen matka alkoi 5. marraskuuta vuonna 1908. Tällä retkellään Shackleton ei käyttänyt koiria, niiden epäonnistuttua Robert Scottin Discoveryn retkellä 1902−1904. Retkikunta jätti matkallaan reitin varteen pieniä ruokavarastoja paluumatkaa varten ja liikkui noin 20 kilometrin vuorokausivauhdilla etelään. Retkikunnan kulkua hidastivat lumimyrskyt, lumen peittämät jäärailot, korkeat jääröykkiöt, paleltumat, lumisokeus ja lopulta nälkä. Huulet halkeilivat ja monesti oli kipuja.
Shackleton saapui Discovery-retken eteläisimpään pisteeseen 82°17′ 26. marraskuuta, vain 29 päivän kuluttua lähdöstä. Discovery-retkellä oli käytetty lännempänä ollutta vaikeampaa reittiä, ja silloinen matka oli vienyt kohtuuttoman pitkät 59 päivää. Edetessään tuntemattomalle alueelle Shackletonkin sai huomata kulun vaikeutuvan jäätikön halkeilun lisääntyessä etelää kohti mentäessä.
Miehet ja ponit putoilivat railoihin, mutta aina turvaköysi pelasti. 29. marraskuuta Shackleton päätti supistaa ruoka-annoksia, jotta päästäisiin mahdollisimman kauas etelään, jopa navalle asti. Lännessä näkyi korkea vuorijono Mukaan otetut ponit aiheuttivat hankaluuksia. Ne liukastelivat ja vajosivat lumeen, ja ne ammuttiin joulukuun 1. päivään mennessä.
Shackletonin osasto > Nousu vuorten välistä

Läntinen vuorijono kaartui nyt kulkijoiden tielle etelässä. Retkikunta löysi löytämänsä "Hyvän toivon vuorten" 1 000 m korkealle huipulle kiivettyään melko loivan, tasaiselta näyttäneen Beardmoren jäätikön, todellisen "valtatien etelään".
Shackleton alkoi 5. joulukuuta vaivalloisesti kiivetä Transantarktisten vuorten välistä lumiselle Etelämantereen ylätasangolle vievää jäätikköä pitkin. Jäätikkö ei ollut tasainen kulkea, vaan koostui harjanteista, laaksoista ja oli täynnä kuiluja. Miehillä ei ollut jääkenkiä ja siksi he liukastelivat jatkuvasti. Täälläkin miehet putoilivat välillä railoihin, jääden heitä yhdistävän turvaköyden varaan, jolloin pudonnut oli kiskottava yhteisvoimin ylös.
Mukana ollut viimeinen Socks-niminen poni kesti kolmen päivän ajan ennen putoamistaan jäävyöryn takia railoon. Poni putosi lopulta railoon, mutta miesten onneksi sen vetämä varustereki jäi jääkatoksen pinnalle, kun ponin valjaat hajosivat putoamisessa. Nyt miehet joutuivat vetämään 450 kg:n edestä tarvikkeita. Retken edetessä miesten keskinäiset jännitteet lisääntyivät. Wild ajatteli, että Marshall joutaisi pudota tuhannen jalan syvyiseen railoon. Marshall taas kirjoitti muistiin, että Shackletonin seuraaminen oli kuin aina paniikissa olevan vanhan mummon perässä kulkemista.
18. joulukuuta oltiin 2 200 metrin korkeudessa. Beardmoren jäätikön pituus on noin 200 km. 27. joulukuuta 1908 retkikunta saapui ensimmäisinä ihmisinä yli 3 100 m korkeuteen napaylängölle, jossa maasto nousi yhä jyrkin pengermin. Myrskyt olivat täällä yleisiä. 42 asteen pakkanen kohmetti miesten jalat ja kädet, hikoilu jäykisti vaatteet jääpanssariksi, ja ohut ilma aiheutti päänsärkyä.
Shackletonin osasto > Rynnäkköyritys navalle

Lopulta 4. tammikuuta oli selvää, etteivät palelevat, nälkiintyneet miehet pääsisi navalle asti. Shackleton päätti luopua päätavoitteestaan päästä etelänavalle. 8. tammikuuta lumimyrsky raivosi jo toista päivää. Shackleton päätti yrittää rynnäkköä navalle kevein varustein. Raskaat tavarat jätettiin leiriin ja mukaan otettiin vain kamera, kaukoputki, kompassi, asiapaperilieriö ja Englannin lippu. Nyt käveltiin ja juostiin mahdollisimman pitkälle kohti etelänapaa. Shackleton saavutti 9. tammikuuta 1909. leveysasteen 88°23', ennen kuin joutui kääntymään takaisin ruokatarvikkeiden alkaessa loppua. Tällöin oltiin käyty 178 km päässä etelänavasta. Jälkikäteen on kyselty, kävikö Shackletonin retkikunta aivan niin etelässä eli oliko mittauksissa virhe. Joka tapauksessa matkakuvauksen perusteella on selvää, että miehet nousivat napaylängölle ja kulkivat siellä ainakin jonkin matkaa, ja silloin Shackletonin retki oli epäilyistäkin huolimatta siihen aikaan pisimmälle etelään ulottunut tutkimusretki.
Shackletonin osasto > Paluumatka

Paluu vei yhteensä 73 päivää. Paluumatka sujui aluksi melko hyvin, vaikka mieli oli matalalla ruokapulan takia. Tammikuun loppuun mennessä oltiin palattu jo Beardmoren jäävirran alajuoksulle. Menomatkalla jätetyt varastot olivat liian pieniä. Välillä joku uupui ja kaatui kamaraan. Jatkuva, paheneva nälkä painoi retken loppuvaiheessa, joitain hevosenlihasta saatu punatauti. Miehet söivät palatessaan jopa keittämäänsä, hevosesta lumeen valunutta ja jäätynyttä verta. Lopulta löydettiin varasto, jonka miehet olivat tuoneet laivasta retkeläisiä varten.
Paluumatkalla jouduttiin jättämään tavaroita matkasta pois ja loppuvaiheessa myös kaksi miestä jouduttiin jättämään taakse telttaan myöhemmin pelastettavaksi. Nyt näkyi jo Mount Erebus. Toinen miehistä oli saanut sairauskohtauksen ja toinen jäi tämän turvaksi. 27.  helmikuuta kaksi muuta miestä pitivät kiirettä ehtiäkseen rantaan, ennen kuin Nimrod poistuisi talvileiristä maaliskuun alussa. Koko retkellä miehet kulkivat yhteensä 2 828 km hieman yli neljässä kuukaudessa.
Ponien käyttö Etelämantereella

Englantilaisten vaikeudet Shackletonin ja Scottin retkillä selittyivät pitkälti sillä, etteivät he käyttäneet koiria vetovälineinä – vaan Siperian poneja, jotka eivät soveltuneet arktisiin oloihin lainkaan. Vaikka Scottille oli moneen kertaa suositeltu koiria, Scott piti niitä huonoina vetoeläiminä ja sääli niitä. Scott tiesi monien koirien väsyvän, paleltuvan ja piti pahana tappaa heikot koirat vahvojen ruoaksi. Scott piti reen vetämistä itse ilman koiria jalona ja miehekkäänä
.
Ponien käyttö ja koirien väheksyntä perustui Amundsenin mielestä väärinkäsitykseen, mutta tarina oli toinen. Tutustuttuaan vuoden 1899 tienoille muiden tekemiin naparetkiin Scott totesi koirien monilla retkillä kuolleen, ja koirien syöttämisen koirille olevan julmaa. Scottin mukaan koirista oli ollut hyötyä ainoastaan Pearyn retkellä Pohjois-Grönlantiin. Sekä ilman koirarekiä että niiden kanssa arktisilla alueilla liikkunut Fridtjof Nansen piti koirien hyväksikäyttöä julmana, mutta niin myös sitä, että miehet uupuivat varusterekiään vetäessään. Ystävänsä Nansenin suosituksesta Scott oli yleensä ottanut koiria Discoveryn retkelle.
Mutta tällä retkellä olivat kaikki koirat sairastuneet ja sitten kuolleet, kun niille oli syötetty kuivaa, matkalla pilaantunutta kalaa. Näiden huonojen kokemusten sekä Scott että Shackleton olivat todenneet koirat käyttökelvottomiksi. Toisaalta Discoveryn retkellä oli edetty käsin rekeä vetämällä kohtalaista vauhtia. Shackleton oli kuullut, että siperialaisia tai mantšurialaisia poneja käytettiin vetämään raskaita kuormia laajoilla lumilakeuksilla. Myöhemmin Scott käytti mieluummin Shackletonin tapaan poneja, eikä Nansenin suosittelemia koiria.
Poni vetää 800 kg kuorman ja syö 5 kg päivässä, kun koira vetää 50 kg ja syö 0,75 kg päivässä. Etelämantereella poneista kuitenkin oli paljon riesaa monestakin syystä. Poni uppoaa helposti lumeen. Railoon pudonnut poni oli raskas kiskoa valjaista ylös – toisin kuin vetokoira ja toisekseen poneja varten täytyi kuljettaa painava ravintoerä. Kylmään luonnostaan sopeutumaton poni ei kestä lumimyrskyjä, jotka toivat lumen pitkäkarvaisen turkin läpi. Tällöin poni jouduttiin ampumaan tai se kuoli.. Vetokoirille saattoi tarpeen vaatiessa syöttää niiden kuolleita kumppaneita. Koirat myös kestivät kylmää paremmin, koska ne hikoilevat lähinnä kielensä kautta ja siten selviävät -40 °C pakkasessakin. Sen verran ajatuksessa on järkeä, että ponien liha kelpasi myös ihmisravinnoksi; vetokoirien lihassa on ihmisravinnoksi aivan liikaa A-vitamiinia. Myöskään koirat eivät kestä hyvin kovaa pakkasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
British Antarctic Expedition 1907–1909 at the New Zealand Antarctic Heritage Trust
Nimrod, Crew and Personnel List (Arkistoitu – Internet Archive) at Cool Antarctica
The Nimrod expedition, 1907–1909 at the Glasgow Digital Library
"Shackleton hut to be resurrected" at BBC News
The Heart Of The Antarctic Being The Story Of The British Antarctic Expedition 1907 1909 E. H. Shackleton Vol II (1909)
Shackleton's "Furthest South", (Arkistoitu – Internet Archive) Shacleton Centenary Expedition
Aiheesta muualla > Karttoja

Nykyajan tarkkoja karttoja Etelämantereesta paikassa USGS United States Antarctic Resource Center, Topographic Reconnaissance Maps. Shackletonin reitti kulki muun muassa karttojen Mount Elizabeth The Cloudmaker ja Plunket Point läpi pitkin Beardmore Glacier:ia. (Arkistoitu – Internet Archive)
Ensimmäiset ihmiset magneettisella etelänavalla: Tohtori Mackay, Professorit David ja Douglas Mawson.
Beardmoren jäätikkö, jota pitkin Shackleton kiipesi Etelämantereen ylätasangolle.
Mount Hope, "Hyvän toivon vuori" vasemmalla.
Shackletonin retkikunnan reitti. Shackleton kävi miehineen 178 km päässä etelänavasta, joutuen ruokatarvikkeiden loppuessa kääntymään takaisin.
Shackletonin retkikunta käytti poneja, jotka soveltuivat huonosti Etelämantereen oloihin.
Silmälasikarhu

| Silmälasikarhu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Karhut Ursidae
Suku::  Tremarctos
Laji::  ornatus
Kaksiosainen nimi
 Tremarctos ornatus  (F. Cuvier, 1825) 
 Silmälasikarhun levinneisyys
Katso myös
   Silmälasikarhu Wikispeciesissä   Silmälasikarhu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Silmälasikarhu (Tremarctos ornatus) on ainoa karhu (Ursidae), joka elää trooppisessa Etelä-Amerikassa. Se voi kasvaa 180 senttimetriä pitkäksi ja saattaa painaa toistasataa kiloa. Koostaan huolimatta se on taitava kiipeilijä. Silmälasikarhut eivät talvehdi kuten muut karhut.
Silmälasikarhut syövät enimmäkseen kasviravintoa, kuten lehtiä ja hedelmiä. Toisinaan ne saalistavat jyrsijöitä, hirvieläimiä sekä laamoja ja vikunjoita.lähde?
2000-luvun alussa silmälasikarhuja eli Venezuelan, Kolumbian, Ecuadorin, Perun ja Bolivian alueilla noin 18 000–20 000 yksilöä, mutta lajin kanta oli supistumassa. Lajin elintilaa uhkaavat muun muassa asutuksen leviäminen ja maatalous. Lisäksi silmälasikarhu on kärsinyt salametsästyksestä, vaikka sen metsästys kiellettiin vuonna 1970.