stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
San Francisco (täsmennyssivu)
Paikkoja

San Francisco, Argentiina
San Francisco, Filippiinien Agusan del Sur
San Francisco, Filippiinien Cebu
San Francisco, Filippiinien Quezon
San Francisco, Filippiinien Etelä-Leyte
San Francisco, Filippiinien Surigao del Norte
San Francisco, Guatemala
San Francisco, Hondurasin Atlántida
San Francisco, Hondurasin Lempira
San Francisco, Kolumbian Antioquia
San Francisco, Kolumbian Cundinamarca
San Francisco, Kolumbian Putumayo
San Francisco, Yhdysvallat
Muuta

San Francisco (1695), Espanjan laivaston linjalaiva
San Francisco, Cascadan kappale
San Francisco, Tor Endresenin laulu, Norjan edustaja Eurovision laulukilpailussa 1997
San Francisco (Be Sure to Wear Flowers in Your Hair), Scott McKenzien laulu vuodelta 1967
San Francisco FC, panamalainen jalkapalloseura La Chorreran kaupungista
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”San Francisco”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Hallitustenvälinen luonnon monimuotoisuus- ja ekosysteemipalvelupaneeli (IPBES)

| Intergovernmental Science-Policy Platform on Biodiversity and Ecosystem Services |
| --- | --- |

Perustettu:  2012
Tyyppi:  YK:n paneelijärjestö
Toimiala:  tiede, ympäristöpolitiikka, luonnon monimuotoisuus, ekosysteemipalvelut
Päämaja:   Bonn, Saksa
Toiminta-alue:  maailman hallitustenvälinen
Jäsenet:  132 jäsenvaltiota
Puheenjohtaja:  Ana María Hernández Salgar  ( Kolumbia)
Kattojärjestö:  Yhdistyneet kansakunnat
Aiheesta muualla
www.ipbes.net
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hallitustenvälinen luonnon monimuotoisuus- ja ekosysteemipalvelupaneeli IPBES (engl. Intergovernmental Science-Policy Platform on Biodiversity and Ecosystem Services) on YK:n alaisuudessa toimiva hallitustenvälinen järjestö, jonka tehtävänä on luonnon monimuotoisuutta ja ekosysteemipalveluita käsittelevien tieteen ja politiikan toimijoiden yhdistäminen sekä niiden toiminnan kehittäminen ihmisten hyvinvoinnin ja kestävän kehityksen edistämiseksi. Tutkijoiden lisäksi myös jäsenmaiden hallitusten edustajat hyväksyvät tieteellisten avainlöydösten perusteella päätöksentekijöille annettavat suositukset. IPBES on toiminnassaan riippumaton ja se palvelee ensisijaisesti biodiversiteettisopimuksia koskevan päätöksenteon tarpeita. IPBES:in rinnakkaisjärjestö on YK:n Hallitustenvälinen ilmastonmuutospaneeli IPCC.
Järjestön poliittinen tuki ja tarve muodostuivat Busanin päätöksellä kesäkuussa 2010 ja vuoden 2011 aikana pidettiin sen toimintatapoja käsitteleviä työpajoja, joista joulukuun työpaja järjestettiin Saksan Bonnissa. Vuonna 2019 järjestössä oli 132 jäsenvaltiota. Toukokuussa 2019 IPBES julkaisi ympäristön monimuotoisuutta ja ihmisten toimintaa käsittelevän Global Assessement on Biodiversity and Ecosystem Services -arviointiraportin.
Suomi liittyi IPBES:in jäseneksi sen perustamisvuonna 2012. Kansallisesti järjestön tavoitteita toteuttaa ympäristöministeriön asettama kansallinen IPBES-työryhmä.
Rakenne

IPBESn toiminta jakaantuu seuraaviin osioihin:
Yleiskokous on IPBES:in päättävä elin, joka koostuu jäsenvaltioiden edustajista. Yleiskokous kokoontuu pääsääntöisesti kerran vuodessa.
Tarkkailijoita voivat olla: valtiot, jotka eivät vielä ole IPBES:in jäseniä; erilaiset kansainväliset sopimukset, kuten luonnon monimuotoisuuden suojelun yleissopimus (The Convention on Biological Diversity, CBD); erilaiset YK:n toimielimet; sekä muut luonnon monimuotoisuuden parissa toimivat järjestöt ja viranomaiset.
Toimiston muodostavat IPBES:in puheenjohtaja Ana María Hernández Salgar, neljä varapuheenjohtajaa sekä viisi virkailijaa, jotka ohjaavat IPBES:in hallinnollisia tehtäviä.
Monialaisen asiantuntijapaneelin tehtävänä on seurata IPBES:in tieteellistä ja teknistä toimintaa. Se koostuu viidestä asiantuntijajäsenestä, jotka edustavat kutakin YK:n maantieteellisiä aluetta.
Asiantuntija- ja työryhmien tehtävänä on laatia IPBES:in kansainväliset arvioinnit ja muut selvitykset. Ne muodostuvat kulloinkin tehtävään valituista tutkijoista ja asiantuntijoista.
Sidosryhmiin kuuluvat kaikki IPBES:in tuotosten sisällöntuottajat ja loppukäyttäjät.
Sihteeristö ja tekninen tuki mahdollistavat IPBES:in tehokkaan toiminnan tukemalla yleiskokousta, toimistoa ja monialaista asiantuntijapaneelia sekä hoitamalla hallinnollisia tehtäviä. Sihteeristo sijaitsee Saksassa Bonnissa, ja sitä johtaa IPBES:in pääsihteeri Anne Larigauderie.
Toiminta

Järjestön toiminta voidaan ryhmitellä neljään toisiaan täydentävään osa-alueeseen:
Arviointiraporttien tuottaminen. Aiheina erilaiset teemat (esim. pölytys, pölyttäjät ja ruoantuotanto) ja mentelmät (esim. skenaariot ja mallinnus) sekä maailmanlaajuisesti että alueellisesti (esim. keväällä 2019 valmistunut maailmanlaajuinen arviointi luonnon monimuotoisuudesta ja ekosysteemipalveluista). Arviointiraportit perustuvat sekä tieteelliseen että paikallisten ja alkuperäisasukkaiden kokemusperäiseen tietoon.
Politiikkatoimien tukeminen. Oleellisten työkalujen ja menetelmien tunnistaminen sekä niiden käytön ja jatkokehittämisen edistäminen.
Valmiuksien lisääminen ja tiedon tuottaminen. Jäsenvaltioiden, asiantuntijoiden ja sidosryhmien tärkeimpien tieto- ja aineistotarpeiden tunnistaminen ja niihin vastaaminen sekä valmiuksien lisääminen.
Tiedotus ja viestintä: Järjestön työn ja tuotosten saavuttavuuden ja vaikuttavuuden edistäminen.
Aiheesta muualla

IPBES:in kotisivu
Luontopaneeli (Arkistoitu – Internet Archive) (Suomen kansallinen IPBES-paneeli)
Pikkutalvio

| Pikkutalvio |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Gentianales
Heimo::  Oleanterikasvit Apocynaceae
Suku::  Talviot Vinca
Laji::  minor
Kaksiosainen nimi
 Vinca minor  L. 
Katso myös
   Pikkutalvio Wikispeciesissä   Pikkutalvio Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkutalvio (Vinca minor) on oleanterikasveihin (Apocynaceae) kuuluva koristekasvi, jota on käytetty myös rohdoskasvina muun muassa angiinan hoitoon. Se sisältää runsaasti alkaloideja, muun muassa vinkamiinia ja vinkristiinia. Kasvi on myrkyllinen.
Ulkonäkö

Pikkutalvio on monivuotinen maanpeitekasvi, joka muodostaa mattomaisia, ainavihantia kasvustoja. Sen korkeus on 10–30 cm. Varret ovat rentoja sekä helposti maahan juurtuvia. Lehdet ovat kiiltäviä, soikeita, pyöreä- tai kiilatyvisiä, ehytlaitaisia ja kaljuja. Lehtiasento on yleensä vastakkainen. Lehdet talvehtivat. Kukat muodostuvat lehtihankoihin. Viisiterälehtiset kukat ovat siniset, joskus violetit, punaiset tai valkoiset ja halkaisijaltaan noin 2–3 cm. Terälehdet ovat vinon tylppiä. Kaljuja verholehtiä on viisi. Heteitä on viisi. Emiö on yhdislehtinen, kaksivartaloinen ja yksiluottinen. Pikkutalvio kukkii touko-kesäkuussa.
Kasvupaikka ja lisääminen

Pikkutalvio viihtyy parhaiten varjossa tai puolivarjossa, esimerkiksi puiden ja pensaiden alla, ja ei siedä kovaa auringonpaistetta. Kasvualustaksi sopii kuohkea ja ravinteikas puutarhamulta. Pikkutalvio leviää helposti kasvullisesti, ja Suomessa sitä tavataankin usein villiytyneenä kaupunkimetsiköissä, joutomailla ja tienvarsilla. Pikkutalvio on helppohoitoinen ja pitää puolensa muita kasveja vastaan villiintyneessäkin puutarhassa. Kasvia voidaan lisätä pistokkaista juurruttamalla sekä jakamalla tai rönsyjä erottamalla.
Kirjallisuutta

Antti Riikonen: Suomalainen puutarhakäsikirja.  4. painos. Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-19677-0
Alanko, Hämäläinen-Forslund ym.: Kaunis koristetarha.  4. painos. Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-23700-0
Bo Mossberg ja Lennart Stenberg: Suuri Pohjolan kasvio.  Suomentanut Seppo Vuokko ja Henry Väre. Tammi, 2005.  ISBN 951-31-2924-1
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Pikkutalvio (Vinca minor)
ITIS: Vinca minor (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Vinca minor (englanniksi)
Flora of China: Vinca minor (englanniksi)
Plants for a future: Vinca minor - L. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161777  Wikispecies: Vinca minor  AoFP: 4124  APA: 415  APDB: 71924  APNI: 136116  BioLib: 40533  Calflora: 12979  CoL: 5BFGJ  Ecocrop: 10841  EoL: 585626  EPPO: VINMI  EUNIS: 152536  FNA: 200018491  FoC: 200018491  GBIF: 3169707  GRIN: 41680  iNaturalist: 55844  IPA: 3081  IPNI: 82701-1  IRMNG: 11434629  ITIS: 30238  MichiganFlora: 166  MoBotPF: 276078  NatureServe: 2.148703  NBN: NBNSYS0000003953  NCBI: 60093  NZOR: 355c8955-ba77-4872-aeb4-c171cf44300f  NZPCN: 2629  Observation.org: 7647  Open Tree of Life: 142101  PalDat: Vinca_minor  PFI: 4069  Plant List: kew-213172  PLANTS: VIMI2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:82701-1  RHS: 18973  Tropicos: 1800053  VASCAN: 2665  VicFlora: 280c7103-1b32-4118-a699-04acfc0f8e9f  WisFlora: 5383  WFO: wfo-0000332792  Laji.fi: MX.41650
Tommy Cross

| Tommy Cross |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. syyskuuta 1989 (ikä 35) Simsbury, Connecticut, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  93 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–
Aik. seurat:  Boston College Eagles (NCAA) Providence Bruins (AHL) South Carolina Stingrays (ECHL) Boston Bruins (NHL) Cleveland Monsters (AHL) Springfield Thunderbirds (AHL)
NHL-varaus:  35. varaus, 2007 Boston Bruins
Tommy Cross (s. 12. syyskuuta 1989 Simsbury, Connecticut) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Boston Bruins varasi puolustajana pelaavan Crossin vuoden 2007 NHL:n varaustilaisuudessa 35. pelaajana.
Ura

Cross varattiin Boston Bruinsiin toisella kierroksella vuoden 2007 NHL:n varaustilaisuuden 35. pelaajana. Tämän jälkeen hän pelasi yliopistojääkiekkoa Boston Collegessa neljän vuoden ajan. Kolmella viimeisellä kaudella joukkue voitti NCAA-mestaruuden ja viimeisellä Cross toimi sen kapteenina.
Valmistuttuaan Cross teki huhtikuussa 2012 hänet varanneen Bruinsin kanssa tulokassopimuksen. Cross teki ammattilaisdebyyttinsä Bruinsin AHL-yhteistyöseura Providence Bruinsissa vielä kauden 2011-2012 aikana. Ensimmäisellä kokonaisella aikuisten tasolla pelaamallaan kaudella 2012-2013 Cross edusti Providence Bruinsin lisäksi ECHL:ssä pelannutta South Carolina Stingraysia.
Cross vakiinnutti paikkansa Providence Bruinsin pelaavassa kokoonpanossa, jossa hänet valittiin joukkueen kapteeniksi kauden 2015-2016 alkaessa. Lokakuussa 2015 hän teki Bostonin paidassa NHL-debyyttinsä saaden jääaikaa 14 minuuttia ja 25 sekuntia. Kolmessa kauden aikana pelaamassaan NHL-ottelussa Cross sai yhden syöttöpisteen.
Cross teki Bostonin kanssa vuosittain jatkosopimuksen, kunnes heinäkuussa 2018 siirtyi Columbus Blue Jacketsiin yhden vuoden mittaisella sopimuksella. Cross pelasi vuoden AHL-farmijoukkue Cleveland Monstersissa, jossa hän toimi 73 runkosarja- sekä kahdeksan pudotuspeliottelun ajan joukkueen varakapteenina.
Kauden 2018-2019 päätteeksi Cross solmi kahden vuoden pituisen kaksisuuntaisen sopimuksen Florida Panthersin kanssa. Ensimmäisen vuoden hän pelasi Panthersin farmiseura Springfield Thunderbirdsissä. Kaudeksi 2020-2021 hänet lainattiin Providence Bruinsiin. Cross siirtyi heinäkuussa 2021 St. Louis Bluesiin yksivuotisella sopimuksella.
Halyna Harkavenko

Halyna Illivna Harkavenko (ukr. Галина Іллівна Гаркавенко; 2. toukokuuta 1933 Harkova, Ukrainan SNT – 15. maaliskuuta/toukokuuta 2008, Kiova, Ukraina)oli ukrainalainen taidemaalari ja graafikko. Hänet tunnetaan vaaleasävyisistä akvarellimaisemistaan ja värillisistä linoleikkauksistaan.
Tausta ja koulutus

Halyna Illivna Harkavenko syntyi työntekijäperheeseen 2. toukokuuta vuonna 1933 Harkovassa.  Hänen ensimmäinen kuvataiteenopettajansa oli hänen isoisänsä Oleksi Fedorovytš, joka oli Pietarin taideakatemiasta valmistunut taiteilija ja kansanomaisen käsityön taitaja. Halyna Harkarenko opiskeli professori Oleksandr Paštšenkon johdolla Kiovan taideinstituutin graafisella osastolla ja valmistui sieltä vuonna 1959.
Opiskeluaikana hän tapasi Hennadi Polovyin, josta tuli hänen aviomiehensä. Taiteilijapariskunta kävi yhdessä näyttelyissä ja matkoilla tehden hedelmällistä yhteistyötä ja inspiroiden toistensa luovuutta. Taiteilija Serhi Polovyi on heidän poikansa.
Tuotanto ja tyyli

Halyna Harkavenkon tuotanto sisältää linoleikkauksia, akvarellimaisemia ja muotokuvia.
Harkavenko hallitsi yksityiskohtaisen ja huolellisen värillisen linoleikkauksen tekniikan. Hänen diplomityönsä, yli 20 värillisestä linoleikkauksesta koostuva Kiova-sarja, jossa hän kuvaa kaupungin rakennusperintöä ja kulttuurikohteita sai paljon myönteisiä arvosteluja. Jo siinä on näkyvissä hänen grafiikalleen ominainen koristeellisuus ja hillitty hopeansävyinen väriskaala, jotka luovat hienovaraisen lyyrisen vaikutelman.  1980-luvulla Halyna Harkavenko sai huomiota taitavana vesivärimaalarina. Monet hänen herkistä läpikuultavista akvarelleistaan kuvaavat luonnossa tapahtuvaa tuskin havaittavaa liikettä.  Hänen taiteensa on sanottu kuvastavan lempeyttä ja sydämellisyyttä.  Itse hän halusi sen olevan ymmärrettävää, nousevan arkisuuden yläpuolelle ja herättävän valaistumisen, henkisyyden ja runollisuuden tunteita. Tyylissään hän piti tärkeimpänä rehellisyyttä ja puhtautta.
Jo opiskeluaikana Halyna Harkavenko osallistui teoksillaan näyttelyihin. Hänellä oli sittemmin lukuisia näyttelyitä kotimaassa ja mm. Puolassa, Espanjassa, Kanadassa, Tšekkoslovakiassa ja USA:ssa. Hänen teoksiaan on monissa museoissa Ukrainassa ja ulkomailla.
Harkavenko kuoli Kiovassa vuonna 2008.
Halyna Harkavenko
Lazarillo de Tormes

Medina del Campossa 1554 ilmestyneen painoksen kansikuva. Painoksen olemassaolo selvisi vasta vuonna 1992.
Lazarillo de Tormes (La vida de Lazarillo de Tormes y de sus fortunas y adversidades) on espanjankielinen tuntemattoman tekijän kirjoittama veijariromaani (novela picaresca). Sitä pidetään yleisesti lajityyppinsä varhaisimpana edustajana. Lazarillon neljä varhaisinta painosta tunnetaan vuodelta 1554. Kolme niistä ilmestyi Espanjassa ja yksi Antwerpenissä, joka oli tuolloin Espanjalle kuuluneen Flanderin pääkaupunki.
Juoni

Teos on kirjemuotoon kirjoitettu omaelämäkerta. Köyhä kiertolaispoika Lázaro de Tormes kertoo siinä elämästään syntymästä nuoreen aikuisuuteen saakka salaperäiselle vastaanottajalle, jota puhutellaan yksinkertaisesti "Teidän Armoksenne". Isästään orvoksi jäänyt Lázaro on kiertänyt Espanjaa erilaisten isäntien palvelijoina - näihin kuuluvat muiden muassa sokea kerjäläisvanhus, köyhtynyt aatelismies ja kiero anekauppias - kunnes hän saapuu Toledoon, silloiseen Espanjan pääkaupunkiin, ryhtyy kaupungin  airueksi ja menee naimisiin paikallisen varakkaan pappismiehen rakastajattaren kanssa. Tilanne aiheuttaa kovasti juoruilua ja paheksuntaa, ja saattaa olla syy siihen, miksi Lázaro on päättänyt kertoa elämäntarinansa omasta näkökulmastaan.
Päällisin puolin yksinkertainen tarina on humoristinen ja vahvasti satiirinen, ja katolinen kirkko kielsikin teoksen heti ensimmäisessä, vuonna 1559 ilmestyneessä Index Librorum Prohibitorum-luettelossa arvatenkin erityisesti Lazarillon pappeihin, munkkeihin ja kirkkoon kohdistuvan ankaran kritiikin vuoksi. Vuonna 1573 kuningas  Filip II julkaisutti teoksesta rankalla kädellä sensuroidun version yrittääkseen hillitä sen suurta suosiota kansan parissa.
Lázaron minäkertojan ääni on värikäs ja persoonallinen, ja muistuttaa airuiden huomiota herättävää, humoristista kielenkäyttöä. Teos onkin varmasti saavuttanut klassikkoasemansa suurelta osin juuri Lázaron ilmaisutavan ansiosta.
Tekijä ja ilmestymisajankohta

Lazarillon tekijä ei paljastanut nimeään, ja hänen henkilöllisyydestään on esitetty paljon arvailuja, mutta ketään ei ole toistaiseksi onnistuttu pitävästi todistamaan kirjailijaksi. Suosittuja ehdokkaita ovat olleet muiden muassa poliitikko ja sotilas Diego Hurtado de Mendoza, munkki Juan de Ortega, filosofi Juan Luis Vives sekä veljekset Juan ja Alfonso de Valdés.
Koska Lazarillosta tunnetaan vuodelta 1554 kaikkiaan neljä painosta, epäillään että teos olisi ilmestynyt jo muutamia vuosia aikaisemmin, mutta yhtään varhaisempaa painosta ei näytä säilyneen. Burgosissa, Antwerpenissä ja Medina del Campossa ilmestyneet painokset ovat sisällöltään yhteneviä, mutta Alcalá de Henaresissa tehtyyn painokseen on ehkä joku toinen kirjoittaja lisännyt jonkin verran tekstiä.
Veijariromaanin alkupiste

Teos osoittautui joka tapauksessa erittäin suosituksi, ja sen suosio on säilynyt vuosisatojen ajan. Lazarillolle julkaistiin kaksi erillistä jatko-osaa, ensimmäinen nimettömän tekijän kirjoittamana 1555 ja toinen, Pariisissa ja Lontoossa vaikuttaneen espanjan opettajan Juan de Lunan kirjoittama 1620. Vuosisatojen vieriessä teos sai runsaasti lisää erilaisia jatko-osia, ja siitä on tehty erilaisia versioita vielä nykyaikanakin.
Lazarillo de Tormesin suosio vaikutti veijari- eli pikareskiromaanina tunnetun kirjallisuudenlajin syntyyn. 1600-luvun aikana Espanjassa laji nautti suurta suosiota, ja seuraavina vuosisatoina muoti levisi ympäri Eurooppaa. Veijariromaanin vaikutus näkyy edelleenkin nykykirjallisuudessa, ja siksi Lazarillo de Tormesia onkin usein kutsuttu "ensimmäiseksi moderniksi romaaniksi".
Suomennokset

Valfrid Hedmanin suomennos englannin kielestä Lazarillon kirjavat vaiheet ilmestyi Kariston kustantamana 1933. Käännöksessä kirjan tekijäksi on merkitty Diego Hurtado de Mendoza. Arto Rintalan suomennoksen espanjasta Lazarillo de Tormes julkaisi Faros-kustannus 2012.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta (espanjaksi) Wikimedia Commonsissa
La vida de Lazarillo de Tormes y de sus fortunas y adversidades (koko teos espanjaksi)
Burgosissa 1554 ilmestyneen painoksen kansikuva.
Alcalá de Henaresissa ilmestyneen painoksen kansikuva. Alkuperäisistä vuoden 1554 julkaisuista ainoastaan tässä versiossa ilmoitetaan, että kyseessä on teoksen toinen painos.
Piki Niinivaara

Pirkka Fritz (Piki) Niinivaara (18. maaliskuuta 1919 Sippola – 22. tammikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen elintarviketutkija ja professori. Hän oli lihateknologi ja väitteli maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi vuonna 1955. Niinivaara oli vuosina 1947–1960 Osuusteurastamojen tutkimuskeskuksen johtaja ja 1961–1983 Helsingin yliopiston lihateknologian professori. Hän oli Helsingin yliopiston maatalousmuseon johtaja 1964–1983. Hänen töitään on muun muassa Über den Einfluss von Bakterienreinkulturen auf die Reifung der Rohwurst (1955). Hän kehitti kestomakkaran valmistusmenetelmän, jossa makkara kypsytetään lisäämällä siihen eräiden bakteerien puhdasviljelmiä (starterkulttuuri). Menetelmää käytetään yleisesti koko Euroopassa.
Kirjallisuutta

Fritz P. Niinivaara: Kuinka makkarasta tuli salonkikelpoinen. Makkaratohtorin elämäntyö. Karisto 2006. ISBN 978952921480.
Aiheesta muualla

Kuka kukin on 1978 (Runeberg.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Muuttohaukat (yritys)

Muuttohaukat on muutto- ja muutospalveluihin erikoistunut muuttopalveluyhtiö. Muuttohaukat tekee toimitilan muutos-, poisto- ja kierrätyspalvelut sekä kalusteasennukset.  Muuttohaukkojen toiminta rakentuu muuttopalveluun tyytyväisen asiakkaan kokemuksen myötä. Muuttohaukkojen asiakaslupaus kiteytyy tunnettuun iskulauseeseen - Muutamme käsityksesi muuttamisesta®
Muuttohaukat Oy on perustettu vuonna 1992. Aikanaan kun muuttoyrityksen perustamista suunniteltiin, yksi päätettävistä asioista oli toimintaa osuvasti kuvaavan nimen keksiminen. Lopulta asia kirkastui ja muuttoyritys sai nimensä luonnon oman muuttajan mukaan, Muuttohaukka.
Aiheesta muualla

Muuttohaukkojen verkkosivut
Herpmanin veljekset

Veljesten muistokappeli Keuruun Ampialassa vuodelta 1929.
Herpmanin eli Härkmanin veljekset, Gabriel, Johan ja Gustaf Herpman johtivat venäläisten vastaista sissisotaa Keuruun seudulla isonvihan aikana vuosina 1714–1715.
Veljesten tausta

Veljesten isä oli Keuruun kirkkoherra Georg Herpman ja äiti hänen 1. puolisonsa Katarina Reuter tämän 2. avioliitossa. Kansanperinteen mukaan veljekset olivat rohkeudestaan tunnettuja kookkaita voimamiehiä, jotka pystyivät muun muassa vääntämään hevosenkengän suoraksi paljain käsin. Veljekset kävivät Turun katedraalikoulun ja opiskelivat sitten Turun akatemiassa. Gabriel aloitti opintonsa 1707, Johan 1710 ja Gustaf 1711. Turun Akatemia suljettiin 1713 Etelä-Suomen jouduttua venäläisten joukkojen haltuun, ja veljekset palasivat kotiseudulleen.
Sissisotaa Keuruulla

10. joulukuuta 1713 kapteeni Salomon Enbergin johtama sissijoukko hyökkäsi Keuruun pappilaan ja tuhosi siellä majailleen venäläisosaston. Sissit hallitsivat Keuruuta sitten talvikauden ajan. Engbergin joukko joutui kuitenkin keväällä 1714 venäläisten tuhoamaksi. Kun venäläiset jälleen suuntasivat kohti Keuruuta alkukesästä 1714, Herpmanin veljekset asettuivat paikallisen vastarinnan johtoon. He kaivauttivat kuusi metriä leveän Ketveleen kannaksen poikki vallihaudan ja pystyttivät sen toiselle reunalla rintavarustuksen. Ketveleen kannaksen kautta kulki ainoa maayhteys niemellä sijaitsevalle Keuruun kirkolle, ja venäläisten oli tultava sitä kautta. Tällä vallituksella käytiinkin sitten keuruulaisten ja venäläisten välinen kahakka. Taistelun aikana keuruulaisilta loppuivat ammukset, mutta he käyttivät kiviä ja puita aseena venäläisiä vastaan. Ei ole tietoa kumman osapuolen voittoon kahakka päättyi, mutta venäläiset joutuivat kuitenkin poistumaan Keuruun kirkonkylästä.
Herpmanin veljekset johtivat tämän jälkeen pienimuotoista sissisotaa venäläisiä vastaan. Keuruun seutu oli sopivaa tällaista sodankäyntiä varten, sillä tiettömän alueen maasto oli mäkistä ja järvistä ja täynnä suuria koskemattomia metsäalueita. Vähän ennen joulua 1715 sissit hyökkäsivät Längelmäellä Vilkkilän ja Länkipohjan kylien välillä venäläisten huoltokuormaston kimppuun ja saivat saaliikseen kolme kuormaa kuparisia plootuja.