stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ferenc Farkas

Ferenc Farkasin hauta.
Ferenc Farkas (15. joulukuuta 1905 Nagykanizsa – 10. lokakuuta 2000 Budapest) oli unkarilainen säveltäjä.
Farkas opiskeli Budapestin musiikkiakatemiassa 1922–1927 ja sitten Roomassa Ottorino Respighin johdolla 1929–1931. Vuosina 1932–1936 hän toimi elokuvamusiikin säveltäjänä Wienissä ja Kööpenhaminassa. Palattuaan Unkariin hän sai vuonna 1949 nimityksen Budapestin Franz Liszt -musiikkiakatemian professoriksi. Hän jäi tästä virasta eläkkeelle vuonna 1975.
Farkasilla oli uransa aikana useita maineikkaiksi muusikoiksi nousseita oppilaita, kuten unkarilaiset säveltäjät György Kurtág (s. 1926), Emil Petrovics (1930–2011), Zoltán Jeney (s. 1943) ja György Ligeti (1923–2006). Farkasin tuotanto on tyylillisesti monipuolinen; siihen kuuluu mm. näyttämö- (myös oopperamusiikkia), orkesteriteoksia sekä lauluja, joihin vaikutti hänen kiinnostuksensa runouteen. Hän sai mm. kaksi Kossuth-palkintoa vuosina 1950 ja 1991. Hänestä tehtiin vuonna 1984 Italian Cavaliere al Merito.
Farkas kuoli Budapestissa pari kuukautta ennen kuin olisi täyttänyt 95 vuotta.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (unkariksi), (englanniksi), (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Fred Durst

Fred Durst
William Frederick "Fred" Durst (s. 20. elokuuta 1970 Jacksonville, Florida, Yhdysvallat) on nu metal -yhtye Limp Bizkitin laulaja ja yhtyeen johtohahmo. Durstin kastetodistuksessa lukee nimi Frederick Allen Mayne III. Durstin vanhemmat erosivat hänen ollessaan lapsi, ja äidin avioiduttua uudestaan Durst sai uuden nimen William Frederick Durst.
High Schoolin jälkeen Durst liittyi Yhdysvaltojen merivoimiin, mutta armeijaura jäi lyhyeksi Durstin murrettua ranteensa lautaillessaan lomalla. Armeijan jälkeen hän työskenteli surffauskaupoissa ja tatuoijana. Kerrotaan, että kun Korn oli keikalla Jacksonvillessä, kävivät yhtyeen basisti Reginald "Fieldy" Arvizu ja kitaristi Brian "Head" Welch Durstin tatuoitavana, jolloin hän antoi heille Limp Bizkitin demon, jonka seurauksena yhtye sai levytyssopimuksen.
Durst toimii paitsi Limp Bizkitin johtohahmona, myös varatoimitusjohtajana Interscope-levy-yhtiössä, ja hän kuuluu Flip- ja Flawless-levy-yhtiöiden johtokuntiin. Hän on myös ohjannut musiikkivideoita muun muassa Limp Bizkitille, Kornille ja Staindille.
Durst on ollut naimisissa kerran, ja hänellä on tytär Adriana (s. 1990) ja poika Dallas (s. 2001).
Vuonna 2006 Durst ajoi Los Angelesissa tahallaan kahden ihmisen päälle mutta selvisi sakoilla ja ehdonalaisella. Durst on istunut vankilassa pahoinpideltyään miehen, jonka kanssa hänen silloinen tyttöystävänsä petti häntä.
Limp Bizkit
| --- | --- |
Studioalbumit:   Three Dollar Bill, Y’All$ (1997)  Significant Other (1999)  Chocolate Starfish and the Hot Dog Flavored Water (2000)  New Old Songs (remix-albumi, 2001)  Results May Vary (2003)  The Unquestionable Truth Part 1 (2005)  Greatest Hitz (kokoelma-albumi, 2005)  Gold Cobra (2011)  Limp Bizkit Still Sucks (2021) 
Livealbumit:   Rock Im Park 2001 (2008) 
Kokoelmat:   Greatest Hitz (2005)  Collected (2008)  Icon (2011) 
Videografia:   Limp Bizkit Kick Some @ss (1999)  Greatest Videoz (2005)  Rock Im Park 2001 (2008) 
EP:t:   The Unquestionable Truth (Part 1) (2005) 
Singlet:   Counterfeit (1997)  Faith (1998)  Nookie (1999)  N 2gether Now (1999)  Re-Arranged (2000)  Break Stuff (2000)  Take a Look Around (2000)  My Generation (2000)  Rollin' (2000)  My Way (2001)  Boiler (2001)  Eat You Alive (2003)  Behind Blue Eyes (2003)  Home Sweet Home/Bittersweet Symphony (2005)  Shotgun (2011)  Ready to Go (2013)  Endless Slaughter (feat. Lil Wayne) (2014)  Dad Vibes (2021) 
Promosinglet:   Nobody Loves Me (1997)  Sour (1998)  Faith (1998)  Crushed (1999)  It's Like. That Y'all (2000)  Getcha Groove On (feat. Xzibit) (2000)  Crack Addict (2003)  Phenomenon (2003)  Build a Bridge (2004)  The Truth (2005)  Why Try (2010)  Walking Away (2010)  Gold Cobra (2011)  Thieves (2013)
Poliisiväkivalta

Ian Tomlinson kuoli työmatkallaan saamiinsa sisäisiin vammoihin poliisin tönäistyä hänet maahan. Tomlinson käveli mielenosoituksen ohi, mutta ei osallistunut siihen tai provosoinut poliisia. Thomlinsonin kimppuun käynyt poliisi tuomittiin taposta.
Poliisiväkivalta tarkoittaa poliisin liiallista voimankäyttöä. Poliisiväkivalta on useimmiten fyysistä voimankäyttöä, mutta se voi olla myös verbaalisia hyökkäyksiä tai psykologista häirintää. Amnestyn mukaan poliisiväkivalta on yleistä useissa maissa, myös niissä maissa joissa poliisiväkivallasta joutuu syytteeseen. Poliisiväkivalta on yksi muoto poliisin virkavirheistä.
Historia

Poliisiväkivalta (eng. police brutality) käsitettä käytti ensimmäisenä The New York Times sanomalehti vuonna 1893 kertoessaan tapahtumasta, jossa poliisi pahoinpiteli siviilin. Poliisiväkivalta oli laajamittaista länsimaissa 1900-luvun alkupuolen työläismielenosoituksissa. Poliisiväkivaltaa on käytetty myöhemmin massiivisesti esimerkiksi Soweton mellakoissa, jossa poliisi avasi tulen rauhanomaista nuorten mielenosoitusta kohti tappaen kolme. Tapahtuma käynnisti laajojen mielenosoitusten sarjan jotka poliisi taltutti avaamalla tulen mielenosoittajia kohti. Yhteensä poliisi tappoi 176 nuorta. Amnesty Internationalin vuoden 2007 vuosiraportin mukaan poliisiväkivaltaa esiintyy myös 2000-luvulla laajamittaisesti useissa valtioissa, pahin tilanne on kuitenkin autoritaarisissa valtioissa.
Maittain

Poliisiväkivalta on yleisempää köyhissä kuin rikkaissa maissa. Esimerkiksi El Salvadorin poliisi surmaa asukaslukuun nähden 22 kertaa enemmän ihmisiä kuin Yhdysvaltain poliisi. Poliisiväkivalta on hyvin yleistä myös esimerkiksi Brasiliassa, Keniassa, Nigeriassa ja Filippiineillä. Tarkkoja lukuja tällaisista maista ei yleensä ole saatavilla.
Maittain > Brasiliassa

Rio de Janeirossa Brasiliassa poliisi surmasi vuonna 2019 yhteensä 1810 ihmistä eli viisi päivässä. Surmien määrä on kolminkertaistunut vuodesta 2015. Rion poliisi käyttää raskaita aseita ja helikoptereita taistellakseen jengirikollisia vastaan tiheästi asutuilla kaupunkialueilla. Poliisia on syytetty siitä, että se surmaa ihmisiä myös mielivaltaisesti lain ulkopuolella.
Maittain > Yhdysvalloissa

Yhdysvalloissa poliisia on syytetty väkivallasta erityisesti köyhimpiä kansanryhmiä sekä homoseksuaaleja kohtaan. Poliisiväkivallan syyksi on esitetty rasismia ja poliisin toimintakulttuuria. Afroamerikkalaisiin kohdistunut poliisiväkivalta on usein johtanut rotumellakoihin, kuten Los Angelesin mellakat 1992 ja George Floydin kuolemasta seuranneet Minneapolisin mellakat 2020.
Maittain > Suomessa

Ensimmäisiä tapauksia, joissa poliisin väkivaltaiset otteet herättivät huomiota, oli toimittaja Usko Santavuoren radioselostus otsikolla ”Radio tekee murron” vuonna 1950. Santavuori tekeytyi radioliikkeeseen murtautuneeksi varkaaksi. Selostus tapahtui Helsingin poliisikomentajan tieten ja hänen suostumuksellaan, mutta muita viranomaisia informoimatta. Suuren kohun herättivät Santavuorta pidättämään tulleiden poliisimiesten kiroilu suorassa radiolähetyksessä ja se, että nämä löivät Santavuorta ja uhkasivat häntä aseella.
Poliisiväkivalta on Suomessa virkarikos, lisäksi poliisiväkivallasta tuomitaan teon mukaan. Esimerkiksi pahoinpitelytapauksissa syyte on virkavelvollisuuden rikkominen ja pahoinpitely. Epäillyt virkarikokset tutkii toisen paikkakunnan poliisilaitos ja tutkinnanjohtajana toimii poliisin sijaan syyttäjä. Poliisilain 27 § mukaan: "Poliisimiehellä on virkatehtävää suorittaessaan oikeus vastarinnan murtamiseksi, henkilön paikalta poistamiseksi, kiinniottamisen toimittamiseksi, vapautensa menettäneen pakenemisen estämiseksi, esteen poistamiseksi taikka välittömästi uhkaavan rikoksen tai muun vaarallisen teon tai tapahtuman estämiseksi käyttää sellaisia tarpeellisia voimakeinoja, joita voidaan pitää puolustettavina. Voimakeinojen puolustettavuutta arvioitaessa on otettava huomioon tehtävän tärkeys ja kiireellisyys, vastarinnan vaarallisuus, käytettävissä olevat voimavarat sekä muut tilanteen kokonaisarvosteluun vaikuttavat seikat."
Suomessa tehdään vuosittain noin 300–400 rikosilmoitusta poliisien tekemistä virkarikoksista. Ilmoituksista vain osa liittyy poliisiväkivaltaan ja tuomioistuimiin asti ilmoituksista etenee vain muutama.
Maittain > Suomessa > Esimerkkejä

Vuonna 2006 51-vuotias poliisimies houkutteli virkamerkkiään näyttämällä 16-vuotiaan tytön kotiinsa, juotti hänet humalaan ja raiskasi kahdesti. Poliisi tuomittiin kahden vuoden ehdolliseen vankeuteen.
Vuonna 2009 poliisi löi kiinniotettua nuorta avokämmenellä. Poliisi tuomittiin pahoinpitelystä 15 päiväsakkoon.
Vuonna 2010 kaksi poliisikonstaapelia pahoinpiteli pidätyksen yhteydessä pyörätuolissa istuneen halvaantuneen miehen. Poliisit väänsivät henkilön käsiä ja painoivat häntä selästä niin, että mieheltä katkesi reisiluu.
Vuonna 2013 kaksi poliisimiestä tuomittiin molemmat 35 päiväsakkoon pahoinpitelystä ja virkavelvollisuuden rikkomisesta. Poliisit olivat kuljettaneet romanimiestä kuljetusotteessa ja potkaisseet häneltä jalat alta. Poliisien mukaan mies vastusteli, silminnäkijöiden mukaan mies ei vastustellut. Valvontakameran videon kerran nähnyt poliisi kertoi, ettei videolla näkynyt miehen vastustelleen. Poliisit myös väittivät käskyttäneensä miestä, mutta kukaan silminnäkijöistä ei ollut kuullut käskytystä. Maahan kaatamisen jälkeen toinen poliisimiehistä muun muassa polki ainakin kolme kertaa miehen päätä asfalttiin. Tapahtuma tallentui myös valvontakameraan, mutta tallenne tuhoutui kun poliisi siirsi tallenteen muistitikulle.
Vuonna 2014 päihtynyt mies näytti poliisipartiolle keskisormea, jolloin poliisit ottivat miehen kiinni. Sivustakatsojien kysellessä kiinnioton syytä ylikonstaapeli kehotti heitä ”painumaan vittuun, mikäli he eivät itsekin halua putkaan”. Säilöönottotarkastuksessa poliisit tarttuivat miestä käsivarsista ja alkoivat kaataa häntä. Lausunnossaan poliisit valehtelivat, että mies olisi yrittänyt tätä ennen lyödä heitä, mutta tilanne tallentui valvontakameraan, ja sen perusteella korkein oikeus totesi, että poliiseilla ei ollut poliisilain mukaista voimankäyttöperustetta miehen kaatamiseen. Tilanteessa molemmat poliisit kaatuivat miehen päälle niin, että hänen lonkkanivelensä meni sijoiltaan. Lääkärinlausunnon mukaan vamma oli erittäin kivulias. Mies joutui viettämään putkassa 11 tuntia, ennen kuin poliisit järjestivät hänelle lääkärin apua. Poliisit tuomittiin korkeimmassa oikeudessa tuottamuksellisesta virkavelvollisuuden rikkomisesta ja vammantuottamuksesta.
Vuoden 2019 helmikuussa muuan mies oli käyttäytynyt aggressiivisesti ravintolassa, josta jälkeen hänet tuotiin poliisiasemalle  kantamalla. Putkassa mies laskettiin patjalle, ja useat miehet asettuivat hänen päälleen. Silloin vanhempi konstaapeli löi miestä kolme kertaa. Samalla toinen poliisimies ja kaksi vartijaa painoivat miestä polvillaan maahan useiden minuuttien ajan niin, että hän ei pystynyt hengittämään. Mies lakkasi liikkumasta ja häntä alettiin elvyttää. Tapahtumahetkellä samassa putkassa oli kymmenkunta poliisia tai vartijaa, joista vain yksi kertoi nähneensä lyönnit. Käräjäoikeus tuomitsi vanhemman konstaapelin vuoden ja neljän kuukauden ehdolliseen vankeuteen törkeästä pahoinpitelystä ja virkavelvollisuuden rikkomisesta. Vartijoiden syytteet hylättiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Poliisiväkivalta Wikimedia Commonsissa
Proud Words on a Dusty Shelf

| Proud Words on a Dusty Shelf Ken Hensley |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : marraskuu 1971 – marraskuu 1972, Lansdowne Studios, Lontoo
 Julkaistu: 1973
 Tuottaja(t): Gerry Bron
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 39.04
 Levy-yhtiö: Bronze Records
Ken Hensleyn muut julkaisut
|   | Proud Words on a Dusty Shelf 1973 | Eager to Please 1975 |
Proud Words On A Dusty Shelf oli Ken Hensleyn ensimmäinen soololevy, joka julkaistiin vuonna 1973. Mukana levyllä soittavat Uriah Heepistä tutut Gary Thain ja Lee Kerslake.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Hensley.
A-puoli
When Evening Comes – 4.35.{{{3}}}
From Time to Time – 3.35.{{{3}}}
King Without a Throne – 3.51
Rain – 3.14
Proud Words – 3.10
B-puoli
Fortune – 5.22
Black-Hearted Lady – 3.36
Go Down – 3.10
Cold Autumn Sunday – 5.27
The Last Time – 2.48
Singlet

Cold Autumn Sunday / Rain (Japan)
From Time To Time / The Last Time (US)
From Time To Time (edit/stereo) / same (edit/mono) (US) -promo-
Fortune / When Evening Comes (edit) (US) -promo-
When Evening Comes / Go Down (US)
Kokoonpano

Gary Thain – basso
Dave Paul – basso
Lee Kerslake – rummut
Ken Hensley – laulu ja kaikki muut instrumentit
Frans Johan Franzén

Frans Johan Franzén (1860-1870-luku)
Frans Johan Franzén (20. syyskuuta 1819 Oulu – 22. kesäkuuta 1887 Oulu) oli suomalainen Oulussa asunut kauppaneuvos, laivanvarustaja ja saha- sekä rautateollisuuden harjoittaja.
Eugène Fromentin

| Eugène Fromentin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. lokakuuta 1820 La Rochelle
Kuollut: 27. elokuuta 1876 (55 vuotta) La Rochelle
Taiteilija
Salanimi:  Fromentin, Eugene, Fromentin, Eugène-Samuel-Auguste ja Fromentin-Dupeux, Eugene Samuel Auguste
Taidesuuntaus:  orientalismi
Eugène Fromentin (24. lokakuuta 1820 La Rochelle –  27. elokuuta 1876 La Rochelle) oli ranskalainen taidemaalari ja kirjailija.
Elämä ja ura

Fromentinin isä, arvostettu lääkäri ja taiteen tuntija, halusi pojastaan asianajajan, mutta Fromentin suuntautui taideuralle. Koulun päätyttyä hän opiskeli muutaman vuoden maisemamaalari Lois Cabat'n johdolla. Fromentin oli Algerian varhaisimpia taiteellisia tulkitsijoita, ja maa ja sen väestö olivat useimpien hänen teostensa aiheena. Hän oli jo nuorena käynyt Algeriassa ja tallentanut muistiinsa Pohjois-Afrikan elämän maalauksellisia ja tyypillisiä yksityiskohtia. Vuonna 1849 hän sai Pariisin salongin toisen luokan mitalin. Vuonna 1852 hän kävi toisen kerran Algeriassa arkeologisen retkikunnan mukana ja sai sitten päätökseen maan maisemien ja ihmisten tapojen tarkan tutkimisen, jonka ansiosta hän pystyi teoksissaan realistiseen tarkkuuteen. Fromentinin teoksia pidetään lisäksi myös etnologisina kuvituksina. Fromentin oli saanut paljon vaikutteita Eugene Delacroix'n tyylistä. Hänen teoksilleen on ominaista näyttävä sommittelu, taitava käsittely ja kirkkaat värit.
Fromentin kunnostautui myös monipuolisena kirjailijana. Hänen tuotantoonsa kuuluu matkakertomuksia, taidehistoriallista kirjoitusta, taidekritiikkiä ja kaunokirjallisuutta. Hänen teoksensa Dominique ilmestyi alun perin vuonna 1862 Revue des Deux Mondes -lehdessä, ja se on 1800-luvun kaunokirjallisuuden joukossa merkittävä teos herkän ja mielikuvituksekkaan havainnointinsa sekä tunteellisen vakavuutensa vuoksi.
Fromentin sai Ranskan kunnialegioonan ritarin arvon vuonna 1859 ja upseerin arvon vuonna 1869.
Maurien hautajaiset
Haikaranmetsästys (Algeria)
Pohjoisafrikkalainen maisema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eugène Fromentin Wikimedia Commonsissa
Point Pleasant Beach

| Point Pleasant Beach |
| --- | --- |
 Rantatie.
 Point Pleasant Beach Oceanin piirikunnan kartalla.
 Point Pleasant Beach
 Koordinaatit: 40°5′33″N, 74°2′43″W 
Valtio:   Yhdysvallat
Osavaltio:  New Jersey
Piirikunta:  Ocean
Väkiluku (2010):  4 665
 
 pointpleasantbeach.org 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Point Pleasant Beach on kunta (borough) Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Oceanin piirikunnassa. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 4 665. Paikkakunta on matkailukohde ja sen väkiluku on kesän huippukautena huomattavasti suurempi.
Historia

Englantilaiset siirtolaiset ostivat maata nykyisen Point Pleasant Beachin paikalta vuonna 1665. Seudun varhaiset asukkaat saivat elantonsa maanviljelyksestä, kalastuksesta ja suolan tuotannolla. Suolan tuotantoon keskittyneet laitokset kärsivät huomattavia tuhoja Yhdysvaltain vapaussodan aikana. Britit tuhosivat New Jerseyn rannikon suolalaitoksia ja Point Pleasant Beachissä sijainnut Manasquan Salt Works tuhottiin elokuussa 1778. 1900-luvun puolella uutena tärkeänä alana ilmaantui veneenrakennus. Point Pleasant Beachissä erikoistuttiin pieniin veneisiin, kuten jolliin, pelastusveneisiin ja veneisiin asevoimien käyttöön.
Point Pleasant Beachistä alkoi kehittyä myös matkailukohde 1800-luvun loppupuolelta lähtien. Paikallinen maanviljelijä nimeltä John Arnold perusti Point Pleasant Land Company-nimisen yhtiön. Vuonna 1886 perustettiin nykyinen borough. New York and Long Branch Railroad-rautatie saavutti Point Pleasant Beachin vuonna 1882 ja Garden State Parkway vuonna 1952.
Talous

Point Pleasant Beachissä on edelleen veneenrakennusta, sekä useita pienvenesatamia. Matkailu on tärkeä ala. Matkailijoita paikalle vetävät paikalliset hiekkarannat ja viihdekeskukset. Matkailun huippuaikana kesäisin kaupungin väestöluku voi kohota yli 100 000:n.
Väestö

Point Pleasant Beachin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 4 665. Asukkaista 98,7 % oli valkoisia, 0,8 % afroamerikkalaisia, 0,8 % aasialaisia ja 9 % latinoja mistä tahansa rodusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Point Pleasant Beach Wikimedia Commonsissa
New Jerseyn osavaltio
| --- | --- |
Alueet:   Central Jersey  Delaware Valley  Jersey Shore  Meadowlands  North Jersey  Pine Barrens  Shore Region  Skylands Region  South Jersey  New Yorkin metropolialue  Tri‑State Region 
Huomattavat kaupungit ja kunnat:   Atlantic City  Bayonne  Camden  Clifton  Edison  Elizabeth  Hackensack  Hoboken  Jersey City  Lakewood  Newark  New Brunswick  Ocean City  Paterson  Perth Amboy  Trenton (pääkaupunki)  Vineland  Woodbridge 
Piirikunnat:   Atlantic  Bergen  Burlington  Camden  Cape May  Cumberland  Essex  Gloucester  Hudson  Hunterdon  Mercer  Middlesex  Monmouth  Morris  Ocean  Passaic  Salem  Somerset  Sussex  Union  Warren 
Rantaan huuhtoutunut County of Edinburgh vuonna 1900.
Rannan huvipuistolaitteita.
Kaiyōmaru

| Kaiyōmaru / 開陽丸 |
| --- | --- |
 Kaiyōmaru

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  C. Gips and Sons, Dordrecht
Kölinlasku:  elokuu 1863
Laskettu vesille:  3. marraskuuta 1865
Palveluskäyttöön:  10. syyskuuta 1866
Poistui palveluskäytöstä:  haaksirikkoutui 15. marraskuuta 1868
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 632 t
Pituus:  72,2 m
Leveys:  13,04 m
Syväys:  6,4 m
Koneteho:  400 hv
Nopeus:  10 solmua
Aseistus
Aseistus:  18 x 6,3" (16 cm) tykkiä 8 x 30 naulan tykkiä
Kaiyōmaru (jap. 開陽丸) oli vuonna 1865 vesillelaskettu höyrykäyttöinen täystakiloitu sotalaiva ollen ensimmäisiä tyypin edustajia Japanissa.
Valmistus

Tokugawa-shōgunaatin hallinto Bakufu tilasi aluksen Alankomaista vuonna 1863 Nederllandsche Handel-Maatschappij'n toimiessa välikätenä. Sen valmisti Cornelis Gips and Sonsin telakka Dordrechtissä kauppasumman ollessa 831 200 guldenia. Vesillelaskettaessa alus oli suurin Alankomaiden telakoilla valmistunut puurunkoinen sotalaiva. Valmistusta valvoi japanilainen Uchida Masaon ja Akamatsu Noriyoshin johtama sotilaslähetystö.
Siirto Japaniin

Kaiyōmaru lähti päällikkönään alankomaalainen meriupseeri J. A. E. Dinaux neitsytmatkalleen Japaniin, jonne se saapui 26. maaliskuuta 1867. Aluksen mukana matkusti japanilainen opiskelija Enomoto Takeaki, joka oli lähetetty viidentoista muun kanssa viideksi vuodeksi Alankomaihin opiskelemaan merenkulkua. Hänestä tuli Japaniin saavuttuaan modernisoidun Bakufun laivaston vara-amiraali (jap. 副総裁) ja Kaiyōmarusta tuli hänen lippulaivansa.
Palvelus

Pian aluksen saavuttua vuoden 1867 lopulla syttyi Boshin-sota, jossa keisarin kannattajat taistelivat Bakufun joukkoja vastaan aina vuoteen 1869 saakka. Syyskuussa 1868 Enomoto Takeaki päätti jatkaa taistelua Pohjois-Japanissa Bakufun hallinnolle uskollisten daimioiden avulla ja hän purjehti Kaiyōmarun ja seitsemän muun aluksen kanssa Shinagawasta Tokiosta pohjoiseen. Aluksilla oli mukana kourallinen ranskalaisia sotilasneuvonantajia, joiden johtajana oli Jules Brunet. Kapinalliset päätyivät Hokkaidōn saarelle, jossa he perustivat itsenäisen Ezon tasavallan.
Kaiyōmaru tuli lopulta Hokkaidōlla olevan laivaston tärkein alus ja siihen asetettiin paljon toiveita pyrittäessä merenherruuteen taistelussa heikompaa keisarillisen Japanin laivastoa vastaan. Alus kuitenkin haaksirikkoutui myrskyssä Esashissa 15. marraskuuta 1868. Aluksen, jonka kannella oli matkannut maailman toiselta puolen,  kohtalo mursi Enomoto Takeakin ja siten heikensi kapinallisten mahdollisuuksia voittoon.
Pelastustyöt

Sukellusvene Yomiurigo löysi Kaiyōmarun tykit ja hylyn jäänteet 14. elokuuta 1968. Lisää hylyn kappaleita löytyi myöhemmin, mutta projektin rahoituksen puutteet estivät hylyn noston. Joitakin esineitä kuitenkin nostettiin  vuonna 1969. Sukelluksia jatkettiin elokuussa 1974.
Kopio aluksesta valmistettiin vuonna 1990 ja se on näytteillä Esashissa. Aluksesta tehtiin museo merestä nostetulle esineistölle.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Japanese battleship Kaiyō Maru
Kaiyōmarun vesillelasku Dordrechtissä vuonna 1865
Enomoto Takeaki
Osa Enomoto Takeakin laivasto-osastosta Shinagawan edustalla vuonna 1868. Kaiyōmaru on osaston toisena aluksena oikealta laskien.
Valokuva Kaiyōmarusta.
Aluksesta tehty kopio
Käännös suomeksi
Fred Fisher

”Come Josephine in My Flying Machine” (1910)
”They Go Wild, Simply Wild, over Me” (1917)
Fred Fisher (alk. Fischer, 30. syyskuuta 1875 Köln – 14. tammikuuta 1942 New York) oli yhdysvaltalainen populaarimusiikin säveltäjä. Hän teki 1910- ja 1920-luvulla musiikkia Broadwaylle ja vaudeville-esityksiin muun muassa Alfred Bryanin ja Joe McCarthyn kanssa. 1920-luvun lopulla hän sävelsi musiikkia mykkäelokuviin ja varhaisiin äänielokuviin.
Elämä ja ura

Fred Fischer syntyi yhdysvaltalaisille vanhemmille Kölnissä, Preussin kuningaskunnassa. Hän palveli teini-ikäisenä vapaaehtoisena Saksan laivastossa ja Ranskan muukalaislegioonassa ja muutti vuonna 1900 Yhdysvaltoihin. Hän aloitti muusikon uransa Chicagossa pianonsoittajana ja alkoi säveltää omia kappaleitaan vuonna 1904.
Fischer teki 1910-luvun alkupuolella useita menestyneitä kappaleita sanoittaja Alfred Bryanin kanssa. Heidän suosittuihin sävellyksiinsä kuuluvat ”Come Josephine in My Flying Machine” (1910), joka lauletaan vuoden 1997 elokuvassa Titanic, ja ”Peg o’ My Heart” (1913), jonka on nauhoittanut suuri määrä pop- ja jazzartisteja. Saksalaisvastaisuuden kasvaessa Yhdysvalloissa ensimmäisen maailmansodan aikana Fischer muutti nimensä muotoon Fred Fisher.
Fisher sävelsi 1910- ja 1920-luvuilla paljon musiikkia Broadway- ja vaudeville-esityksiin. Hänen sanoittajinaan toimivat usein Alfred Bryan ja Joe McCarthy. Toisinaan Fisher myös itse kirjoitti sanoituksia. Merkittäviä hittejä olivat muun muassa ”They Go Wild, Simply Wild, over Me” (1917, san. McCarthy), ”Lorraine, My Sweet Alsace Lorraine” (1917, san. Bryan), ”Oui, Oui, Marie” (1919, san. Bryan ja McCarthy) sekä ”Chicago (That Toddlin’ Town)” (1922, san. Fisher).
Amerikansuomalainen työväenliikkeen lauluntekijä T-Bone Slim julkaisi vuonna 1920 parodiaversion Fisherin ja McCarthyn ”They Go Wild, Simply Wild, over Me” -kappaleesta nimellä ”The Popular Wobbly”.
1920-luvun puolivälissä Fisher muutti Los Angelesiin. Hän sävelsi musiikkia mykkäelokuviin ja varhaisiin äänielokuviin. Fanny Brice lauloi Fisherin säveltämän ja Billy Rosen sanoittaman kappaleen ”I’d Rather Be Blue over You (Than Happy with Someone Else)” vuoden 1928 elokuvassa My Man.
1930-luvulle tultaessa Fisher teki yhä vähemmän musiikkia. Hänen uransa loppuajan menestyneimpiä sävellyksiä olivat jazzpianisti Fats Wallerin nauhoittama ”Your Feet’s Too Big” (1936) sekä Fisherin tyttären Doris Fisherin kanssa yhteistyössä tehty ”Whispering Grass” (1940), josta The Ink Spots nauhoitti hittiversion.
Loppuvuosinaan Fisher kärsi alati huononevasta terveydentilasta. Hän teki itsemurhan New Yorkissa 14. tammikuuta 1942.
Vuonna 1949 tehtiin löyhästi Fisherin elämään perustuva elokuva Oh, You Beautiful Doll. Fred Fisher valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1970.
Luettelo valtioista, joilla on vain yksi maarajanaapuri

Tämä on luettelo valtioista, joilla on vain yksi maarajanaapuri.