stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leivonmäki
Seurakunta ja kirkot

Leivonmäen seutu oli historiallisena aikana Itä-Hämeen asukkaiden eränkäyntialuetta. Perimätieto kertoo hämäläisten ja savolaisten välisistä yhteenotoista varsinkin Havumäen seudulla, ja näissä kahakoissa kuolleita kerrotaan haudatun ainakin Säynätjärven Hautasaareen, josta onkin löydetty vainajien luita ja jäänteitä tuohista, joihin ruumiit oli kääritty. Myös lappalaisten kerrotaan aikoinaan liikkuneen näillä seuduilla.
Leivonmäki muodostettiin Hartolan kappeliseurakunnaksi vuonna 1775 ja se itsenäistyi vuonna 1882. Jo vuonna 1772 Hartolan pohjoisimmassa kolkassa asuneet leivonmäkeläiset olivat saaneet luvan rakentaa saarnahuoneen, joka valmistui Kuhansenmäen rinteelle kolme vuotta myöhemmin. Rakennus oli yhdeksän metriä pitkä ja viisi metriä leveä ja sisäkorkeutta siinä oli tuskin miehen mitta. Tämän kirkon jäädessä pieneksi rakennettiin uusi kirkko keskemmälle kylää ja sen ympärille muodostettiin uusi hautausmaa. Vanhan kirkon viereinen hautausmaa sai nimen Vanha hautausmaa, ja leivonmäkiset sankarivainajat on haudattu sinne. Vanhan kirkon hirret myytiin huutokaupalla ja niitä sanotaan käytetyn kirkonkylällä Kanervan matkustajakodin rakentamiseen.
Leivonmäen toinen kirkko oli Theodor Deckerin suunnittelema puukirkko, ja se valmistui vuonna 1873.  Uusi kirkko oli ristin muotoinen pitkäkirkko, jonka päälaivan pituus oli noin 36 metriä ja leveys 12,5 metriä. Saman levyinen oli myös 20 metriä pitkä poikkilaiva. Alkujaan kirkossa ei ollut lainkaan lämmitysjärjestelmää. Myöhemmin sinne asennettiin kolme rimauunia (joista yksi sakastiin), mutta ne eivät riittäneet pitämään yksinkertaisilla ikkunalaseilla varustettua kirkkoa talvisin lämpimänä. Tammikuussa 1958 aloitettiin perusteellinen remontti, jonka yhteydessä kirkko oli tarkoitus sähköistää. Toisin kuitenkin kävi; kirkko syttyi palamaan kesken korjaustöiden ja paloi maan tasalle 12.2.1958. Leivonmäen nykyinen kirkko on tiilestä ja teräsbetonista valmistettu arkkitehti Erkko Virkkusen suunnittelema funtionalistinen kotakirkko, ja se on valmistunut vuonna 1960.
Ruokakulttuuri

Leivonmäen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla suolakalalaatikko eli liuskuloota ja kauraryyniuunipuuro.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leivonmäki Wikimedia Commonsissa
Leivonmäki-Seura ry:n kotisivut
Leivonmäen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Leivonmäki |
| --- | --- | --- |
 Keski-Suomi  Joutsa 
| Kylät |  Etu-Ikola  Havumäki  Kirkonkylä  Kivisuo  Rutalahti  Savenaho  Taka-Ikola  Tikanmäki  Vartiamäki  |  |
| n k Keski-Suomen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Hankasalmi  Joutsa  Jyväskylä  Jämsä  Kannonkoski  Karstula  Keuruu  Kinnula  Kivijärvi  Konnevesi  Kyyjärvi  Laukaa  Luhanka  Multia  Muurame  Petäjävesi  Pihtipudas  Saarijärvi  Toivakka  Uurainen  Viitasaari  Äänekoski 
Entiset kunnat:  Jyväskylän maalaiskunta  Jämsänkoski  Konginkangas  Korpilahti  Koskenpää  Kuorevesi  Leivonmäki  Längelmäki (osa)  Pihlajavesi  Pylkönmäki  Sumiainen  Suolahti  Säynätsalo  Äänekosken maalaiskunta 
Itä-Häme
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Night Passage

| Night Passage Weather Report |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : The Complex, Los Angeles, Kalifornia
 Julkaistu: 1980
 Tuottaja(t): Joe Zawinul, Jaco Pastorius
 Tyylilaji: fuusiojazz
 Kesto: 48.05
 Levy-yhtiö: Columbia Records
Weather Reportin muut julkaisut
| 8:30 1978 | Night Passage 1980 | Weather Report 1982 |
Night Passage on fuusiojazz-yhtye Weather Reportin kymmenes studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1980. Albumi on tyylillisesti jonkinlainen käännös kohti yhtyeen alkupään levyjä, joissa improvisoidut kappalerakenteet muodostavat sävellysten perustan.
Kappaleet

"Night Passage" (Zawinul)– 6:33
"Dream Clock" (Zawinul)– 6:29
"Port Of Entry" (Shorter)– 5:10
"Forlorn" (Zawinul)– 3:53
"Rockin' In Rhythm" (Carney, Ellington, Mills)– 3:03
"Fast City" (Zawinul)– 6:21
"Three Views Of A Secret" (Pastorius)– 5:55
"Madagascar" (Zawinul) live in Osaka, Japan – 10:57
Kokoonpano

Joe Zawinul – syntetisaattori
Wayne Shorter – saksofonit
Jaco Pastorius – bassokitara
Peter Erskine – rummut
Robert Thomas Jr. – rummut, lyömäsoittimet
| n k Weather Report |
| --- | --- |
 Joe Zawinul  Wayne Shorter   Miroslav Vitouš  Airto Moreira  Alphonse Mouzon  Dom Um Romão  Eric Gravatt  Greg Errico  Alphonso Johnson  Ishmael Wilburn  Skip Hadden  Alyrio Lima  Leon 'Ndugu' Chancler  Chester Thompson  Jaco Pastorius  Michael Walden  Alex Acuña  Don Alias  Manolo Badrena  Peter Erskine  Erich Zawinul  Robert Thomas Jr.  Omar Hakim  Victor Bailey  Jose Rossy  Mino Cinelu 
Albumit:  Weather Report  I Sing the Body Electric  Live In Tokyo  Sweetnighter  Mysterious Traveller  Tale Spinnin'  Black Market  Heavy Weather  Mr. Gone  8:30  Night Passage  Weather Report  Procession  Domino Theory  Sportin' Life  This Is This!  Live and  Unreleased  Best Of  Young And Fine Live  Forecast: Tomorrow
Lundqvist

Lundqvist, Lundkvist tai Lundquist on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Artur Lundkvist (1906–1991), ruotsalainen kirjailija ja kirjallisuuskriitikko
Ben Lundqvist (s. 1943), ahvenanmaalainen laivanvarustaja ja yritysjohtaja, merenkulkuneuvos
Christian Lundqvist, ruotsalainen The Poodles-yhtyeen rumpali
Erik Lundqvist (1908–1963), ruotsalainen keihäänheittäjä ja olympiavoittaja
Harald Lundqvist, ruotsalainen puuseppä, Lundia-puuhyllyjärjstelmän keksijä
Henrik Lundqvist (s. 1982), ruotsalainen jääkiekkomaalivahti
Jarl Lundqvist (1895–1965), suomalainen jääkärikenraaliluutnantti, Suomen ilmavoimien komentaja ja puolustusvoimien komentaja
Joel Lundqvist (s. 1982), ruotsalainen jääkiekkoilija
Karl Alfred Lundqvist (1858–1923), suomalainen kirjailija
Kurt Lundquist (1925–2011), ruotsalainen pikajuoksija
Lars Lundkvist (1928–2012), ruotsalainen runoilija ja opettaja
Linus Lundqvist (s. 1999), ruotsalainen autourheilija
Maria Lundqvist (s. 1963), ruotsalainen näyttelijä
Marianne Lundquist (1931–2020), ruotsalainen uimari
Mathias Lundqvist (1853–1926), ahvenanmaalainen merikapteeni, laivanvarustaja ja merenkulkuneuvos
Nils Lundkvist (s. 2000), ruotsalainen jääkiekkoilija
Per Lundqvist (s. 1951), ruotsalainen jääkiekkoilija
Reguel Lundqvist (1879–1955), suomalainen virkamies
Stig Lundqvist (1924–2007), ahvenanmaalainen laivanvarustaja ja merenkulkuneuvos, Mathias Lundqvistin pojanpoika
Svante Lundkvist (1919–1991), ruotsalainen poliitikko
Thor-Björn Lundqvist (s. 1941), suomalainen jalkapalloilija
Torbjörn Lundquist (1920–2000), ruotsalainen säveltäjä
Ulf Lundkvist (s. 1952), ruotsalainen sarjakuvantekijä ja pilapiirtäjä.
Kalparitaristo

Liiviläiset
Baltit
Latgallit
Kuurit
Semgallit
Seelit
Viikinkiaika Latviassa
Baltiansaksalaiset
Ristiretket Baltiaan
Liivinmaan liitto
Liivinmaan ritarikunta
Riian arkkihiippakunta
Kuurinmaan hiippakunta
Vanha Liivinmaa
Baltian valtatyhjiö
Liivinmaan sota
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta
Puolan sota
Pohjan sota
Suuri Pohjan sota
Itämerenmaakunnat
Vironmaan kuvernementti
Liivinmaan kuvernementti
Kuurinmaan kuvernementti
Ober Ost
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta (1918)
Baltian yhdistynyt herttuakunta
Latvian tasavalta
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta (1918–1919)
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Latvian päähallintopiiri
Ostlandin valtakunnankomissariaatti
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta
Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Latvian tasavalta
n
k
Kalpaveljet  (lat. Fratres militiæ Christi Livoniae, saks. Schwertbrüderorden) oli Liivinmaalla toiminut keskiaikainen katolinen ritarikunta, joka perustettiin Riiassa vuonna 1202 käännyttämään Baltian asukkaita kristinuskoon. Perustajana oli paavin käskynhaltija, Riian piispa Albert von Buxhövden. Vuoden 1237 jälkeen Kalpaveljiä nimitettiin tavallisesti Liivinmaan saksalaiseksi ritarikunnaksi.
Paavi tehosti käännytystä

Liiviläisiin kohdistunut käännytystyö oli aluksi rauhanomaista, mutta lähetyssaarnaajia uhkailtiin ja monet kastetut kääntyivät takaisin pakanuuteen. Vuonna 1196 piispaksi nimettiin Loccumin luostarin apotti Bertold. Koska paavi oli julistanut ristiretken Liivinmaan käännyttämisen tueksi, Bertold saapui Baltiaan 1198 mukanaan joukko värvättyjä aatelisia ja ammattisotureita. Bertoldin kuoltua Liivinmaan kolmanneksi piispaksi nimitettiin 1199 Albert von Buxhövden. Kun tuore paavi Innocentius III kehotti Saksin, Westfalenin, Mecklenburgin ja Elben rantamaiden kristittyjä ristiretkelle Liivinmaalle, Albert värväsi mukaansa 500 ristiretkeläisen joukon. Kun käännytystoiminta pian muuttui väkivaltaiseksi valloitukseksi, pysyvän asevoiman tarve kävi välttämättömäksi: ristiretkeläiset viipyivät yleensä vain vuoden ja siksi pitkäjänteinen työ oli mahdotonta. Vuonna 1202 perustetun ritariston esikuva oli Palestiinassa perustettu Temppeliherrain ritarikunta.
Syksyllä 1215 Riian piispa Albert matkusti Roomaan osallistuakseen suureen kirkolliskokoukseen, neljänteen lateraanikonsiiliin. Paavi kuunteli piispan huolia ja julisti Liivinmaan Jumalan Äidin maaksi (Terra Matris) ja vahvisti näin tukensa Liivinmaalle tehtäville ristiretkille. Kun Palestiina oli Jumalan Pojan maa, asettautui Liivinmaa näin samanarvoiseksi ristiretkien kohteeksi.
Ritaristo

Ritariston ensimmäisenä suurmestarina toimi Venno von Rohrbach. Jäseninä oli aseistettuja kalpaveljiä, uskontoon keskittyviä munkkiveljiä sekä varsinaisina sotilaina ritariveljiä. Kalpaveljien tunnuksena oli punainen risti sekä punainen miekka valkoisessa viitassa.
Kärsittyään tappion liettualaisille Kalparitaristo muuttui 1237 Liivinmaan ritarikunnaksi ja oli Saksalaisen ritarikunnan haara. Ritarikunnat hallitsivat yhdessä Liivinmaan, Kuurinmaan ja Saarenmaan aluetta eli suurin piirtein nykyistä Latviaa ja Etelä-Viroa vastaavaa aluetta.
Liivinmaan sota ja Liivinmaan ritarikunnan loppu

1237–1525 Liivinmaan Ritarikunta oli itsenäinen valtio de facto, ja siitä tuli itsenäinen de jure, kun vuonna 1525 Saksalaisen ritarikunnan valtio muuttui Preussin herttuakunnaksi, joka oli Puolan vasallivaltio ja  Puolan kuninkaan lääni. Vuonna 1558 Venäjä aloitti Liivinmaan sodan. Vuonna 1562 Liivinmaan ritarikunnan viimeinen suurmestari Gotthard Kettler neuvotteli Puolan kuninkaan kanssa ja suurin osa ritarikunnan maista siirtyi Puola-Liettualle. Hallitsemiensa maiden eteläiseen osaan Kettler perusti Kuurinmaan herttuakunnan.  Viron pohjoisosa Vironmaa siirtyi Ruotsille ja Saarenmaa Tanskalle.
Kirjallisuutta

Lätin Henrik: Henrikin Liivinmaan kronikka.  Suomentanut Maijastina Kahlos ja Raija Sarasti-Wilenius. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-521-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalparitaristo Wikimedia Commonsissa
Order of the Brothers of the Sword (englanniksi) (britannica.com)
Kalparitari
Valeri Zalužnyi

| Valeri Zalužnyi> Валерій Залужний |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  "Rautakenraali"
Syntynyt: 8. heinäkuuta 1973  Novohrad-Volynskyi, Žytomyr Ukrainan neuvostotasavalta
Kansalaisuus:   ukrainalainen
Ammatti:  sotilas
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Ukraina
Komentajuudet:   Ukrainan asevoimat
Taistelut ja sodat:  Itä-Ukrainan sota Venäjän hyökkäys Ukrainaan
Sotilasarvo:   kenraali
Kunniamerkit:  Ukrainan sankari
 Nimikirjoitus
Valeri Fedorovytš Zalužnyi (ukr. Валерій Федорович Залужний) oli Ukrainan asevoimien komentaja. Zalužnyi nimitettiin Ukrainan asevoimien komentajaksi heinäkuussa 2021 ja kenraaliksi 4. maaliskuuta 2022. Hänet erotettiin tehtävästään asevoimien komentajana helmikuussa 2024. Zalužnyille myönnettiin 8. helmikuuta 2024 Ukrainan sankarin arvonimi.
Tausta ja yksityiselämä

Valeri Zalužnyi syntyi 8. heinäkuuta 1973 Novohrad-Volynskyissä Žytomyrin alueella nykyisessä Ukrainassa.
Zalužnyilla on naimisissa ja hänellä on kaksi tytärtä.
Sotilasura

Zalužnyi valmistui Odessan maavoimien instituutista vuonna 1997, minkä jälkeen hän toimi joukkueen, komppanian ja pataljoonan komentajana. Vuonna 2007 hän valmistui edelleen Ukrainan kansallisesta puolustusakatemiasta. Vuosien 2009 ja 2012 välillä Zalužnyi oli Ukrainan 13. armeijakunnan 51. motorisoidun prikaatin komentaja. Vuonna 2014 hän valmistui Ivan Tšernjahovskin kansallisesta puolustusyliopistosta. Samana vuonna hän aloitti tehtävät Itä-Ukrainan sodan rintamalla.
Vuosina 2016–2017 Zalužnyi toimi Ukrainan maavoimien eteläisen operatiivisen johdon varajohtajana ja vuosina 2017–2018 läntisen operatiivisen johdon esikuntapäällikkönä. Vuosina 2019–2021 hän oli pohjoisen operatiivisen johdon komentajana.
Sotilasura > Ukrainan asevoimien komentajana

27. heinäkuuta 2021 Zalužnyi nimitettiin Ukrainan asevoimien komentajaksi. Venäjän aloitettua suuren joukkojen keskityksen maan rajoille Zalužnyi kuvaili haastattelussa tammikuussa 2022 ukrainalaisten olevan valmiita puolustamaan maataan tarvittaessa ”viimeiseen pisaraan”. 24. helmikuuta 2022 Zalužnyi kertoi tiedotteessa Venäjän aloittaneen aamuyöstä hyökkäyksen Ukrainaan. 4. maaliskuuta 2022 Zalužnyi ylennettiin kenraaliluutnantista kenraaliksi.
Zalužnyi antoi 1. marraskuuta 2023 julkaistun haastattelun Economist-lehdelle, jossa hän tunnusti Ukrainan kesän 2023 vastahyökkäyksen jääneen pattitilanteeseen. Myöskään Ukraina ei onnistunut kuluttamaan Venäjän joukkoja. Ukrainan presidentti Volodymyr Zelenskyi kielsi sodan epäonnistumisen muutama päivä myöhemmin.
Zalužnyin apulainen Hennadi Tšatjakov kuoli 6. marraskuuta 2023 syntymäpäivänään räjähdyksessä. Sisäministeri Ihor Klymenkon selityksen mukaan Tšatjakov oli saanut lahjaksi kranaatin, jolla hänen poikansa alkoi leikkiä. Tapahtuneelle annettiin muitakin selityksiä, kuten salamurha.
Zelenskyi erotti Zalužnyin asevoimien komennosta 8. helmikuuta 2024. Erottamista olivat edeltäneet huhut presidentin ja Zalužnyin huonoista väleistä. Zalužnyi olisi halunnut vetää Ukrainan joukot ajoissa pois Avdijivkan kaupungista, jotta miehistötappioilta vältyttäisiin, mutta Zelenskyi halusi pitää viimeiseen saakka kiinni Avdiivkasta, mikä johti satojen ukrainalaisten sotilaiden kuolemaan, kun Zalužnyin seuraaja Oleksandr Syrskyi toteutti Zelenskyin toiveen.
Maaliskuussa 2024 uutisoitiin Zalužnyin nimittämisestä Ukrainan suurlähettilääksi Yhdistyneeseen kuningaskuntaan.
Kunnianosoituksia

Bohdan H’melnytskyin ritarikunta (Ukraina, 2016)
Sotilasansioiden risti (Ukraina, 2022)
Ukrainan sankari (Ukraina, 2024)
Vytiksen risti (Liettua, 2023)
Lähde:
Zalužnyi on saanut Venäjän hyökkäyksen jälkeen lisänimen Rautakenraali (engl. Iron General). Time nimesi hänet 100 vaikutusvaltaisimman henkilön joukkoon vuonna 2022.
Zalužnyin kunniaksi on nimetty katuja useissa ukrainalaisissa kaupungeissa: Pokrovassa, Satara Synjavassa, Konotopissa ja Malynissa. Helmikuussa 2023 Vatutinen kylä Harkovan alueella ilmoitti vaihtavansa kylän nimen muotoon Zalužne.
Zalužnyi vuonna 2020.
Yhdysvaltain hallitus

Yhdysvaltain hallitus (engl. Cabinet of the United States) myös kabinetti, hallinto on Yhdysvaltain liittovaltiotason hallinnon korkein elin.
Tätä hallinnon osaa ei ole kirjattu Yhdysvaltain perustuslakiin.
Se on johdettu perustuslain toisen artiklan toisesta pykälästä (ns. Opinion Clause), jossa todetaan, että presidentti voi pyytää neuvoja hallinnon korkeimmilta virkamiehiltä.
Muodoltaan hallitus on presidentin neuvonantajien ryhmä. Sen perusti ensi kertaa George Washington. Presidentti voi koska tahansa erottaa hallituksen jäsenen.
Hallituksen muodostaminen

Presidentti nimittää hallituksen ja esittelee valitsemansa jäsenet senaatille. Se puolestaan hyväksyy tai hylkää presidentin nimeämät ehdokkaat yksinkertaisella enemmistöllä. Hallituksen toimikausi on sama kuin presidentillä ja se muodostuu yleensä enemmistöpuolueen edustajista.
Jäsenet

Hallitukseen kuuluvat ministeriöiden (Department) johdossa olevat ministerit (Secretary). Ministeriöitä ovat valtiovarainministeriö (U.S. Department of the Treasury), puolustusministeriö (U.S. Department of Defense), kotimaan turvallisuuden ministeriö (U.S. Department of Homeland Security), sisäministeriö (U.S. Department of the Interior), maatalousministeriö (U.S. Department of Agriculture), kauppaministeriö (U.S. Department of Commerce), työministeriö (U.S. Department of Labor), terveys- ja sosiaaliministeriö (U.S. Department of Health and Human Services), asunto- ja kaupunkikehitysministeriö (U.S. Department of Housing and Urban Development), liikenneministeriö (U.S. Department of Transportation), opetusministeriö (U.S. Department of Education), energiaministeriö (U.S. Department of Energy) ja veteraaniasioiden ministeriö (U.S. Department of Veterans Affairs).
Hallituksen ministerien lisäksi jotkin hallinnon virkamiehiet ovat ministerin arvoisia. Heistä Valkoisen talon kansliapäällikkö ei tarvitse senaatin hyväksyntää. Korkea-arvoisin ministeri Yhdysvaltain hallituksessa on ulkoministeri ( Secretary of State). Varapresidentti ei ole osa ministeristöä, vaikka usein mainitaankin osana virassa olevan presidentin poliittista hallintoa.
Ministerien lisäksi ministerin arvoisia ovat (2014):
Valkoisen talon henkilöstöpäällikkö
Yhdysvaltain ympäristöviraston johtaja
Liittovaltion budjettijohtaja
Kauppaedustaja
YK-lähettiläs
Valkoisen talon taloudellinen neuvonantaja
Hallituksia

Donald Trumpin II hallitus 2025 alkaen
Joe Bidenin hallitus 2021–2025
Donald Trumpin I hallitus  2017–2020
Barack Obaman hallitus 2009–2016
George W. Bushin hallitus 2001–2009
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdysvaltain hallitus Wikimedia Commonsissa
| n k  Yhdysvaltain ministeriöt |
| --- | --- |
Nykyiset:  Asuminen ja kaupunkikehitys  Energia  Kauppa  Liikenne  Maatalous  Oikeus  Opetus  Puolustus  Sisäasiat  Sisäinen turvallisuus  Terveys  Työ  Ulkoasiat  Veteraanien asiat  Valtion varat 
| n k Yhdysvaltain hallitukset |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  Washington (1789–1797)  J. Adams (1797–1801)  Jefferson (1801–1809)  Madison (1809–1817)  Monroe (1817–1825)  J. Q. Adams (1825–1829)  Jackson (1829–1837)  Van Buren (1837–1841)  W. Harrison (1841)  Tyler (1841–1845)  Polk (1845–1849)  Taylor (1849–1850)  Fillmore (1850–1853)  Pierce (1853–1857)  Buchanan (1857–1861)  Lincoln (1861–1865)  A. Johnson (1865–1869)  Grant (1869–1877)  Hayes (1877–1881)  Garfield (1881)  Arthur (1881–1885)  Cleveland I (1885–1889)  B. Harrison (1889–1893)  Cleveland II (1893–1897)  McKinley (1897–1901)  T. Roosevelt (1901–1909)  Taft (1909–1913)  Wilson (1913–1921)  Harding (1921–1923)  Coolidge (1923–1929)  Hoover (1929–1933)  F. Roosevelt (1933–1945)  Truman (1945–1953)  Eisenhower (1953–1961)  Kennedy (1961–1963)  Johnson (1963–1969)  Nixon (1969–1974)  Ford (1974–1977)  Carter (1977–1981)  Reagan (1981–1989)  G. H. W. Bush (1989–1993)  Clinton (1993–2001)  G. W. Bush (2001–2009)  Obama (2009–2017)  Trump (2017–2021)  Biden (2021–2025)  Trump II (2025–)  |  Washington (1789–1797)  J. Adams (1797–1801)  Jefferson (1801–1809)  Madison (1809–1817)  Monroe (1817–1825)  J. Q. Adams (1825–1829)  Jackson (1829–1837)  Van Buren (1837–1841)  W. Harrison (1841)  Tyler (1841–1845)  Polk (1845–1849)  Taylor (1849–1850)  Fillmore (1850–1853)  Pierce (1853–1857)  Buchanan (1857–1861)  Lincoln (1861–1865)  A. Johnson (1865–1869)  Grant (1869–1877)  Hayes (1877–1881)  Garfield (1881)  Arthur (1881–1885)  Cleveland I (1885–1889)  B. Harrison (1889–1893)  Cleveland II (1893–1897)  McKinley (1897–1901)  T. Roosevelt (1901–1909)  Taft (1909–1913)  Wilson (1913–1921)  Harding (1921–1923)  Coolidge (1923–1929)  Hoover (1929–1933)  F. Roosevelt (1933–1945)  Truman (1945–1953)  Eisenhower (1953–1961)  Kennedy (1961–1963)  Johnson (1963–1969)  Nixon (1969–1974)  Ford (1974–1977)  Carter (1977–1981)  Reagan (1981–1989)  G. H. W. Bush (1989–1993)  Clinton (1993–2001)  G. W. Bush (2001–2009)  Obama (2009–2017)  Trump (2017–2021)  Biden (2021–2025)  Trump II (2025–)  |  |
Miroslav Vitouš

Miroslav Vitouš
Miroslav Ladislav Vitouš (s. 6. joulukuuta 1947 Prahassa) on tšekkoslovakialainen jazzbasisti. Hän aloitti viulunsoiton kuusivuotiaana, pianonsoiton 10-vuotiaana sekä kontrabassonsoiton neljätoistavuotiaana. Nuorena hän oli tunnettu kilpauimari. Hänen varhaisiin yhtyeisiinsä kuului Junior Trio, jossa hän soitti veljensä Alanin (rummut) sekä sittemmin kuuluisaksi tulleen tšekkiläisen kosketinsoittajan Jan Hammerin kanssa. Hän opiskeli musiikkia Prahan konservatoriossa František Poštan johdolla ja voitti Wienissä kansainvälisen musiikkikilpailun. Voitto toi hänelle stipendiaatin Berklee College of Musiciin Yhdysvaltain Bostoniin.
Vitoušin taiturimainen bassonsoitto toi hänelle mainetta, ja häntä alettiin verrata kuuluisiin kollegoihinsa, kuten Scott LaFaroon, Dave Hollandiin ja Niels-Henning Ørsted Pederseniin. Oivallinen näyte Vitoušin kontrabassonsoitosta on levyllä Now He Sings, Now He Sobs vuodelta (1968), jolla Chick Corea soittaa pianoa ja Roy Haynes rumpuja. Tämä albumi tuo esille hänen vahvan rytminkäsittelynsä, innovatiiviset walking bass -linjansa sekä improvisointitaitonsa.
Infinite Search, hänen ensimmäinen levynsä yhtyeenjohtajana,  julkaistiin uudestaan pienin muutoksin nimellä Mountain In The Clouds. Levyllä soittivat silloiset fuusion kärkinimet, kuten John McLaughlin, Herbie Hancock, Jack DeJohnette ja saksofonisti Joe Henderson.
Vitouš on Weather Reportin perustajajäsenyytensä lisäksi soittanut muun muassa Bireli Lagrenen, Jan Hammerin, Freddie Hubbardin, Miles Davisin, Chick Corean, Wayne Shorterin, Joe Zawinulin ja Jan Garbarekin kanssa.  Vuonna 1988 hän muutti takaisin Eurooppaan säveltämään, mutta hän on myös jatkanut esiintyvän taiteilijan uraa useilla festivaaleilla.
Diskografiaa > Orkesterinjohtaja

Infinite Search (aka Mountain in the Clouds) (Embryo Records)(1969) John McLaughlin, Joe Henderson, Herbie Hancock, Jack DeJohnette & Joe Chambers
Purple(1970)  John McLaughlin, Joe Zawinul & Billy Cobham
Magical (1970) Shepherd Onike, Herbie Hancock, Jack DeJohnette, James Gadson & Airto Moreira
Majesty Music (1976)
Miroslav (Freedom)(1977) Don Alias
Guardian Angels (1978) Mabumi Yamaguchi, John Scofield, Kenny Kirkland & George Ohtsuke
First Meeting (ECM) (1979) John Surman, Kenny Kirkland & Jon Christensen
Miroslav Vitous Group (ECM)(1980) John Surman, Kenny Kirkland & Jon Christensen
Journey's End (ECM) (1982) John Surman, John Taylor & Jon Christensen
Emergence (ECM) (1985) solo
Atmos (ECM) (1992) Jan Garbarek
Universal Syncopations (ECM) (2003) Jan Garbarek, Chick Corea, John McLaughlin & Jack DeJohnette
Universal Syncopations II (ECM) (2007) Bob Mintzer, Gary Campbell, Bob Malach, Randy Brecker, Daniele di Bonaventura, Vesna Vasko-Caceres, Gerald Cleaver & Adam Nussbaum
Remembering Weather Report (ECM) (2009) Franco Ambrosetti, Gary Campbell, Gerald Cleaver & Michel Portal
Diskografiaa > Sessiomuusikkona

Weather Report
Weather Report (1971)
I Sing the Body Electric (1972)
Live in Tokyo (1972)
Sweetnighter (1973)
Mysterious Traveller (1974)
Chick Corea
Now He Sings, Now He Sobs (1968)
Trio Music (ECM, 1981)
Trio Music Live in Europe (ECM, 1984)
Rendezvous in New York (Stretch Records, 2003)
Larry Coryell
Spaces (1970) John McLaughlin, Billy Cobham, & Chick Corea
Jack DeJohnette
The DeJohnette Complex (Milestone, 1969)
Jan Garbarek
StAR (ECM, 1991)
Stan Getz
The Song Is You (1969)
Terje Rypdal
Terje Rypdal / Miroslav Vitous / Jack DeJohnette (ECM, 1978)
To Be Continued (ECM, 1981)
Sadao Watanabe
Round Trip (1974)
Laszlo Gardony
The Secret (Antilles, 1988)
Between the Times
Octagon (ACT, 2007)