stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karjala (sanomalehti)

| Karjala |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti, karjalainen heimolehti
Julkaisija:  Karjalan Kirjapaino Oy, Karjalan Lehti Oy
ISSN:  ISSN 0782-7024
Levikki:  enimmillään 41 800 (1942)
Perustettu:  1903
Lakkautettu:  2022
Sitoutuneisuus:  Nuorsuomalainen Puolue, Kansallinen Kokoomus, sitoutumaton
Kotikunta:  Viipuri, Helsinki, Lahti, Lappeenranta
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  1–7 kertaa viikossa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Karjala-lehden ja Karjalan Kirjapaino Oy:n toimitalo Viipurissa (nykyään hotelli Viipuri). Talossa toimi myös hotelli Knut Posse.
Yhtiön toimitalo Karjalankulma Lappeenrannassa.
Karjala oli Viipurissa vuonna 1903 perustettu sanomalehti. Talvisodan aikana lehti muutti Helsinkiin ja siirtyi vuonna 1952 Lahteen ja 1955 Lappeenrantaan. Vuodesta 1958 lähtien se ilmestyi kerran viikossa karjalaisena heimolehtenä. Lehti lakkasi vuonna 2022.
Historia > Nuorsuomalaisten äänenkannattaja

Karjalan edeltäjä oli perustuslaillisten johtaviin äänenkannattajiin kuulunut Viipurin Sanomat, jonka kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov lakkautti ensimmäisen sortokauden aikana vuonna 1901. Seitsenpäiväisen lehden lakkauttamisen jälkeen ilmestymään jäi sen kaksipäiväinen maaseutupainos Supistus, jota julkaisemaan perustettiin uusi yhtiö Karjalan Kirjapaino Oy. Yhtiö haki lupaa myös päivälehdelle, mutta onnistui saamaan sen vasta vuonna 1903. Karjala alkoi ilmestyä säännöllisesti kuusipäiväisenä sanomalehtenä vuoden 1904 alussa.
Karjalan ohjelma oli aluksi varovainen, mutta se tunnustautui pian nuorsuomalaiseksi ja perustuslailliseksi saaden kirjoittelustaan useita sensuurin asettamia painoesteitä ja varoituksia. Nuorsuomalaisten sisällä lehti edusti puolueen oikeistosiipeä. Ensimmäisen maailmansodan aikana Karjalan toimitus oli yksi jääkäriliikkeen keskuksista.
Karjalan levikki kasvoi 1910-luvun puolivälissä 15 000 kappaleeseen. Sen paikallisia kilpailijoita olivat vanhasuomalaisten Viipuri, nuorsuomalaisten vasemmiston Karjalan Lehti ja Karjalan Aamulehti, maalaisliiton Maakansa sekä sosiaalidemokraattien Työ, joka oli tuolloin levikiltään Viipurin suurin sanomalehti. Karjala siirtyi koneladontaan vuonna 1905 ja hankki ensimmäisenä viipurilaislehtenä rotaatiopainokoneen vuonna 1907. Lehden kustannus- ja kirjapainoyhtiön talous oli pitkään heikko, ja se alkoi tuottaa voittoa vasta vuonna 1916.
Viipurin komendantti lakkautti Karjalan marraskuussa 1917, minkä jälkeen sen tilalla jaettiin tammikuulle saakka yhtiön toista lehteä Viipurin Sanomia. Sisällissodan jälkeen lehti pääsi jälleen ilmestymään uudelleen toukokuun alussa.
Historia > Kokoomuksen maakuntalehti

Vuoden 1918 hallitusmuotokamppailussa Karjala asettui tukemaan monarkiaa ja siitä tuli sen myötä kokoomuspuolueen äänenkannattaja. 1930-luvulla lehti edusti kokoomuksen maltillista siipeä, joka vastusti lapuanliikettä ja yhteistyötä isänmaallisen kansanliikkeen kanssa.
Karjala oli maailmansotien välisenä aikana Suomen suurin maakuntalehti sekä levikiltään että palstatilaltaan, ja sen kannanotoilla oli myös valtakunnallista painoarvoa. Lehti sai uuden 32-sivuisen rotaatiokoneen vuonna 1924 ja muuttui seuraavana vuonna seitsenpäiväiseksi. Vuonna 1926 hankittu kuvalaattakone antoi mahdollisuuden kuvituksen kehittämiseen. Levikki kaksinkertaistui 1920-luvun alusta lähtien ja saavutti 40 000 kappaleen rajan vuonna 1939. Taloudellisesti hyvin menestynyt yhtiö rakennutti Uno Ullbergin suunnitteleman suuren liike- ja toimitalon vuosina 1928–1929.
Laajapohjaisesti omistettuna suurena sanomalehtenä Karjala kiinnittyi enemmän maakuntaansa ja lukijoihinsa kuin kokoomuspuolueeseen. Sen kilpailijoita olivat monarkistisen Viipurin ja liberaalin Karjalan Aamulehden lakattua lähinnä Maakansa ja Kansan Työ sekä Viipurin läänin naapurilehdet Etelä-Saimaa, Käkisalmen Sanomat ja Laatokka. Karjalan kirjapaino Oy avusti kokoomusta rahoittamalla sen heikkoja paikallislehtiä Etelä-Savoa, Haminan Lehteä ja Savonmaata.
Historia > Sota ja muutto Helsinkiin

Karjala joutui jättämään Viipurin talvisodan aikana 18. helmikuuta 1940. Se alkoi ilmestyä uudelleen reilun kuukauden kuluttua Helsingissä, jossa sitä painettiin Hufvudstadsbladetin kirjapainossa. Kuusipäiväiseksi muuttunut lehti julistautui vuonna 1942 sitoutumattomaksi karjalaisten äänenkannattajaksi. Jatkosodan aikana Karjala perusti toimituksen Viipuriin, mutta ei palannut kaupunkiin, koska sen talvisodassa tuhoutuneiden toimitilojen uudelleenrakentaminen ei ehtinyt valmistua. Lehden levikki saavutti sodan aikana ennätyksensä, 41 800 kappaletta vuonna 1942.
Sotien jälkeen omaisuutensa menettänyt Karjalan Kirjapaino Oy oli konkurssin partaalla. 1940-luvun lopulla Karjalan levikki alkoi laskea jyrkästi ja oli vuonna 1951 enää 25 200 kappaletta. Yhtiö alkoi suunnitella omaa kirjapainoa, jonka sijaintipaikaksi valittiin valittiin hyvien liikenneyhteyksiensä ansiosta aluksi Kouvola.
Historia > Muutto Lahteen ja Lappeenrantaan

Kouvolan asemasta Karjala muutti vuonna 1952 Lahteen, josta yhtiö oli hankkinut kokoomuslaisen Lahti-lehden kirjapaino- ja kustannusyhtiön osake-enemmistön. Yhtiö hankki uuden rotaatiokoneen ja toimitus hajautettiin Lahteen, Helsinkiin ja Kouvolaan. Karjalaisten kotiutuessa uusille asuinpaikoilleen Karjalan levikki jatkoi laskuaan ja myös Lahti osoittautui tappiolliseksi. Lahden Kirjapaino ja Sanomalehti Oy myytiin paikallisille liikemiehille vuonna 1954.
Vuoden 1955 lopussa Karjala muutti Lappeenrantaan, jossa siihen yhdistettiin entinen kokoomuslehti Savo-Karjala. Jälkimmäisen kustannusyhtiö Oy Etelä-Savo, jolla oli tuottava kirjapaino ja Karjalankulman kiinteistö Lappeenrannan keskustassa, osti noin 30 prosenttia Karjalan Kirjapaino Oy:n osakekannasta. Kouvolaan vuonna 1952 perustettu kirjapaino myytiin pois vuonna 1957.
Karjalaa ryhdyttiin toimittamaan Lappeenrannassa karjalaisena maakuntalehtenä, joka ottaisi huomioon myös siirtoväen asiat. Ongelmaksi muodostuivat liikenneyhteydet, minkä takia lehdestä jouduttiin tekemään varhaisempi valtakunnallinen painos ja myöhempi painos Lappeenrantaa ja lähiseutuja varten. Järjestely johti levikin laskuun, joka saavutti aallonpohjansa, 6 500 kappaletta, vuonna 1958. Siirtokarjalaiset eivät pitäneet sisällöltään heikkoa kuusipäiväistä lehteä omanaan, eikä se pärjännyt paikallisessa kilpailussa maakunnan ykköslehden Etelä-Saimaan kanssa.
Lehden päätoimittajat

E. O. Vuorinen 1904–1905
Kaarlo Kytömaa 1905–1907
Anto Södermann 1907–1913
Toivo Tuomela 1913–1916
Viljo Häyhä 1916–1917
Erkki Paavolainen 1917–1920, 1944–1952, 1954–1955
Otto Johannes Brummer 1920–1944
Arvo A. Lintulahti 1952–1954
Jori Ilanko 1956–1958
Lauri Arlo 1958–1974
Vilho Alamäki 1974–1989
Kaisu Lahikainen 1989–1991
Lauri Kosonen 1991–2003
Antti O. Arponen 2004–2011
Päivi Parjanen 2012–2015
Markus Rissanen 2015–2021
Paula Kiviluoma 2021–2022
Sakari Nupponen 2023.
Aiheesta muualla

Lehden sivusto
Vanha sivusto Internet Archivessa
Karjala digitoituna Kansalliskirjastossa
Karjalan kunnanvaakuna

Karjalan vaakuna (1964–1976)
Karjalan kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan nimestä ja luonnosta. Vaakunan piimäleili viittaa karjanhoitoon ja siten kunnan nimeen. Alueen vanhat niityt olivat myös eväsretkien kohteita.
Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja se vahvistettiin käyttöön 5. lokakuuta 1964. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kultainen leili”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1977 Karjalan liityttyä Mynämäen kuntaan.
Suomen Elinkeinoelämän Keskusarkisto

| Suomen Elinkeinoelämän keskusarkisto |
| --- | --- |

Tyyppi:  Arkisto 
Osoite:  Tutkijantie 7, 50100 Mikkeli  
Sijainti:  Mikkeli 
Kotisivut:  elka.fi 
Koordinaatit:  61°41′42″N, 27°14′56″E
 fiSuomen Elinkeinoelämän keskusarkisto 
  
Suomen Elinkeinoelämän keskusarkisto (Elka, ruots. Centralarkivet för Finlands näringsliv) on arkisto, joka pyrkii turvaamaan suomalaista elinkeinoelämää koskevan ja sivuavan historiatiedon ja -perinteen säilymisen. Elkassa oleva materiaali on tarkoitettu nykyisten ja tulevien eri tieteenalojen tutkijoiden sekä muiden tiedon tarvitsijoiden hyödynnettäväksi. Tätä tarkoitusta varten Elka kerää, käsittelee ja asettaa tarvitsijoiden käyttöön yritysten, yksityisten henkilöiden, liittojen ja yhdistysten toiminnassa syntynyttä asiakirjamateriaalia. Asiakirja-käsite sisältää myös piirustukset, kartat, valokuvat sekä erilaiset ääni- ja kuvatallenteet. Sen toiminnasta vastaa Suomen Elinkeinoelämän Keskusarkiston Säätiö.
Elka on perustettu vuonna 1980. Se toimii Mikkelin Kalevankankaalla. Sillä on käytössään noin 5 300 m²:n tilat sekä 11 vakituisen työntekijän henkilökunta. Elka tarjoaa arkistojaan ja rekistereitään myös sähköisenä arkistona.
Elkalla on ollut sota-arkiston kunnostamisprojekti, joka päättyi 2015, ja sen parissa työskennellyt henkilökunta irtisanottiin.
Aiheesta muualla

Elkan oma sivusto
Suomen arkistot
| --- | --- |
Kansallisarkisto:   Hämeenlinnan toimipaikka  Joensuun toimipaikka  Jyväskylän toimipaikka  Mikkelin toimipaikka  Oulun toimipaikka  Saamelaisarkisto  Turun toimipaikka  Vaasan toimipaikka 
Muita arkistoja:   Eduskunnan arkisto  Folkkultursarkivet  Journalistinen kuva-arkisto  Kansallisen audiovisuaalisen instituutin arkistot  Kansallinen äänitearkisto  Kuvataiteen keskusarkisto  Musiikkiarkisto  SKS:n arkisto (ent. Kansanrunousarkisto ja Kirjallisuusarkisto)  Suomen Elinkeinoelämän Keskusarkisto  Suomen Urheiluarkisto  Toimihenkilöarkisto  Urho Kekkosen arkisto  Yhteiskuntatieteellinen tietoarkisto 
Poliittisten puolueiden arkistoja:   Kansan Arkisto  Keskustan ja Maaseudun arkisto  Porvarillisen Työn Arkisto  Svenska Centralarkivet  Työväen Arkisto 
Entisiä arkistoja:   Ammattiyhdistysarkisto  Arkistolaitos  Itä-Karjalan sotasaalisarkisto  Kansallinen audiovisuaalinen arkisto  Laatokan puolustuksen perinnearkisto  Maakunta-arkistot  Päivälehden arkisto  Sota-arkisto  Viipurin maakunta-arkisto 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Kantele

| Kantele |
| --- | --- |
 Kaksi 5-kielistä kannelta.
Soitinryhmä:  kielisoittimet
Kotitekoinen viisikielinen kantele, "Vaka vanha Väinämöinen".
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Koistinen Kanteleen rakentama 38-kielinen konserttikantele.
Kantele (myös muodossa kannel) on perinteinen kielisoitin ja Suomen kansallissoitin. Kantele tunnetaan myös muualla itäisen Itämeren alueella. Kantele kuuluu näppäiltävien kielisoitinten, itäbalttilaisten kotelo-sitrasoitinten alaryhmän balttilaisten psalttereiden soitinperheeseen.
Kanteleen historia ulottuu ainakin tuhannen vuoden taakse, ehkä paljon kauemmaskin. Suomalaisessa kansanrunoudessa kantele on Väinämöisen soitin, ja sillä on näkyvä asema 1800-luvulla kootussa Kalevala-eepoksessa. Kantele oli suosittu ja suomalaisille symbolisesti tärkeä soitin aina 1900-luvun alkuun asti. Sen jälkeen sen suosio hiipui, kunnes 1970-luvulla sen asemaa ryhdyttiin aktiivisesti parantamaan. Nykyisin kanteleensoitto ja -rakennus ovat jälleen elpyneet, ja kanteleensoittoa voi opiskella esimerkiksi Taideyliopistossa.
Kanteletta soitetaan tavallisesti pitämällä sitä vaakatasossa sylissä tai pöydällä ja näppäilemällä kieliä sormilla. Perinteinen kantele on viisikielinen, mutta nykyaikaisissa kanteleissa kieliä voi olla jopa 40. Viisikielinen kantele on yleensä viritetty D-duuriin tai vastaavaan molliin. 1800-luvulla kehitetyssä kromaattisessa kanteleessa on perinteistä enemmän kieliä, ja 1920-luvulla kehitetyssä koneistokanteleessa on sävelvaihtajakoneisto. Sähkökantele on soittimen uusin kehitysmuoto. Suurimmat suomalaiset kanteleenvalmistajat ovat Lovikka ja Koistinen.
Historia > Varhainen historia

Kantele keksittiin joskus vuosien 1000 eaa. ja 1000 jaa. välillä., mutta tarkkaa tietoa asiasta on vaikea saada. Yleisin arvio kanteleen iästä on pari tuhatta vuotta.
Vanhimmat todisteet kantelesoittimista ovat ilmeisesti novgorodilaiset sekä Puolan Opolen ja Gdańskin 900–1400-luvulta peräisin olevat arkeologiset löydöt.
Historia > Väinämöisen soittimena

Kantele esiintyy suomalaisessa kansanrunoudessa. Kanteleella on keskeinen asema etenkin Elias Lönnrotin kokoamassa Kalevalassa, jossa se on tietäjä ja runonlaulaja Väinämöisen soitin. Kalevalassa soitin toimii henkisen ja taiteellisen hyvinvoinnin takaajana siinä kun sampo antaa aineellisen hyvinvoinnin. Vuonna 1849 julkaistussa Kalevalan versiossa Väinämöinen takoo kanteleen 40. runossa, ja kantele on 50-runoisen teoksen viimeisen viidenneksen keskeinen aihe. Siinä Väinämöinen nousee eepoksen todelliseksi sankariksi, jonka kestävimmäksi ominaisuudeksi nousee muusikkous, taiteilijan taito.
Aluksi Väinämöinen takoo kanteleen hauen luista. Hänen soittonsa vaikutus on järisyttävä ja yliluonnollinen, ja kaikki rientävät liikuttuneina soittoa kuuntelemaan. Väinämöinen myös nukuttaa kanteleellaan Pohjolan väen, ja sampo saadaan veneeseen ja merelle. Kantele kuitenkin katoaa aaltoihin, joten Väinämöinen tekee uuden koivusta. Runossa 50 Väinämöinen poistuu jättäen kanteleensa Suomen kansalle perinnöksi.
Lönnrot käyttää kanteleen synonyymeinä myös sanoja soitto, ilo, iki-ilo, käyrä, romu, visaperä ja harppu. Runonlaulajilta kantelekuvauksia Lönnrot oli kerännyt vain pari-kolmekymmentä, ja hän itse laajensi runot sadoiksi säkeiksi.
Kalevalan sisarteoksessa Kantelettaressa kantele mainitaan vain seitsemässä laulussa yli kuudestasadasta.
Historia > Perinteinen koverrettu kantele

Entisaikoina kantele valmistettiin aina yhdestä puusta, joka koverrettiin ylä- tai alapuolelta. Näistä vanhoista kanteleista on museoissa tallella pari sataa. Kovertamisen tekotapa jakaa kanteleet jyrkästi kahteen alueelliseen ryhmään, pohjoiseen ja eteläiseen. Näiden alueiden raja kulkee suurin piirtein reittiä Kokkola–Jyväskylä–Joensuu, ehkä hiukan sen pohjoispuolella. Pohjoisella alueella puu koverrettiin alhaalta päin ja kantele jätettiin pohjattomaksi. Eteläisellä alueella kantele koverrettiin ylhäältä päin ja allas peitettiin kannella, joka kiinnitettiin koppaan tuohivanteilla tai puu- tai rautanauloilla. Raja-alueilla nähtiin kumpaakin tekotapaa. Myös sivulta kaiverrettuja kanteleita oli: niitä koverrettiin Vepsässä ja Inkerissä, joskus Laatokan pohjoispuolellakin.
Alta koverrettua, pohjatonta kannelta soitettiin tavallisesti pöydän päällä niin että jykevä pöytä toimi kaikupohjana ja resonoi kanteleen mukana. Sylissäkin soitettuna pohjattoman kanteleen ääni saattaa soida muhkeammin kuin päältä koverrettu ja kannellinen kantele.
Suomen kansallismuseon hallussa olevassa Kurkijoen kanteleessa on vanhin vuosiluku, mitä kanteleista on Suomesta löytynyt, 1698. Kurkijoen kanteleessa on viisi kieltä, ja siitä löytyy riimukirjoituksen pätkiä, jonkinlainen kissan kuva piirrettynä toiselle puolelle ja kaikenlaisia pieniä yksityiskohtia.
Historia > Lautakantele, koneistokantele ja muut uudistukset

1700-luvun lopulla tai viimeistään 1800-luvun alussa kanteleita alettiin tehdä laudoista, jolloin kanteleista voitiin tehdä niin leveitä kuin haluttiin. Lautakanteleen keksimisen myötä soitinta alettiin uudistaa monin muinkin tavoin. Metallia alettiin käyttää tappien ja vartaan materiaalina. Kanteletta oli aiemmin soitettu lyhyt sivu soittajaa päin, mutta nyt yleisimmäksi soittosuunnaksi Suomessa vaihtui pitkältä puolelta soittaminen.
Elias Lönnrot oli merkittävä kanteleen kehittäjä 1800-luvulla. Hänen ansiostaan viisikielisestä kanteleesta tuli Suomen kansallissoitin. Lönnrot oli itsekin kanteleensoittaja, ja hän kantoi kanteletta matkoillaan 1830-luvulta lähtien. Hänestä tuli myös kanteleensoiton opettaja ja kanteleiden rakentaja. Vuonna 1847 Lönnrot rakensi 38-kielisen kromaattisen kanteleen, kielimäärältään koko vuosisadan suurimman. Kaikki 1800-luvun kromaattiset kanteleet luetaan Lönnrotin nimiin. Lönnrot kehitti neljän vuosikymmenen aikana ainakin viisi erilaista, tietoisesti suunniteltua kantelemallia.
Vanhoissa kanteleissa ei soivia kieliä sammutettu, vaan ne helisivät vapaasti näppäilyn jälkeenkin. Sointuun kuuluvien kielien sammutus alettiin katsoa tarpeelliseksi 1900-luvun alkuun mennessä, ja soittimeen lisättiin sammutuslauta. Näin kanteleella voitiin alkaa soittaa myös uudenlaista musiikkia. Paul Salminen kehitti 1920-luvulla koneistokanteleen, joka on vipukoneistolla varustettu kantele. Kanteleen rakenne muuttui myös niin, että kielitapit olivat kaarevassa muodossa entisen suoran sijaan. Soittimen muutosten myötä kansanmusiikin ja tanssimusiikin ohella kanteleella alettiin soittaa yhä enemmän myös klassisen musiikin teoksia.
Historia > Suosion hiipuminen ja uusi nousu 1970-luvulla

Kantele oli 1800-luvun ja 1900-luvun alun Suomessa symbolisesti tärkeä soitin. Kanteleensoittajat olivat laulujuhlien tärkeitä esiintyjiä, ja kaupoissa myytiin erilaisia kanteleita, nuotteja ja soitto-oppaita. Tiedotusvälineissä oli kuitenkin jo alkanut näkyä huolestuneita kirjoituksia soittimen suosion vähenemisestä ja ehdotuksia keinoista kanteleperinteen elvyttämiseksi.
Kanteleen suosio laski vuosi vuodelta, kunnes se saavutti aallonpohjansa 1960-luvulla. Viiskielinen kantele oli katoamaisillaan, ison kanteleen soittajia oli harvakseltaan, ja ammattimaisia soittajia ja soitinrakentajia enää muutamia. Vuosikymmenen lopulla kanteleen katoamisesta huolestuneet kansanmuusikot kuten Martti Pokela ryhtyivät aktiivisesti elvyttämään perinnettä. Pokela kehitti uusia kantelemalleja ja laati Erkki Ala-Könnin kanssa kanteleen oppikirjan Suomen Kulttuurirahaston apurahalla. Pokela julkaisi vuonna 1974 Kansanmusiikki-lehdessä kanteleen elvytysohjelman, jossa hän ehdotti esimerkiksi kantelekerhoja, kantelekursseja ja kanteleensoiton opetusta Sibelius-Akatemiaan sekä vaati valtiovaltaa tukemaan kanteleen harrastusta, opetusta ja valmistusta. Kanteletta alkoikin pian näkyä entistä enemmän televisiossa ja muussa mediassa. Kanteleenrakennus elpyi 1970-luvun lopulla ja kantelekursseista tuli suosittuja. Kantele kouluun -hankkeen myötä vuosina 1985–1987 Suomen kouluihin lahjoitettiin 4 000 viisikielistä kannelta.
Tampereella perustettiin vuonna 1977 Suomen Kanteleensoittajat ry. Yhdistys muutti nimensä vuonna 1984 Kanteleliitoksi. Kantele-lehti on ilmestynyt vuodesta 1979. Kanteleliiton ansiosta esimerkiksi kanteleensoiton opetus saatiin musiikkiopistoihin ja konservatorioihin. Sibelius-Akatemiassa, nykyisessä Taideyliopistossa, kanteleensoittoa alettiin opettaa solistisena aineena vuonna 1987. Ensimmäisen 25 vuoden aikana kanteleluokalta valmistui 25 musiikin maisteria.
Merkittävä väylä kantelemusiikin suosion kasvussa oli maailmanmusiikin nousu 1990-luvulla. Kanteletta soittivat silloin esimerkiksi ruotsalainen Hedningarna-etnorockyhtye sekä suomalainen Värttinä.
Elokuvissa kanteletta on 2000-luvulla kuultu Disneyn elokuvassa Narnian tarinat: Velho ja leijona (2005) ja suomalaisessa Jadesoturissa (2006).
Jyväskylässä on vuodesta 2009 alkaen toiminut Suomen kantelemuseo.
Historia > Sähkökantele

Viimeisin kanteleen kehitysmuoto on sähkökantele. Sähköistä kannelta käytti jo esimerkiksi Tuulenkantajat Roskilden rockfestivaaleilla 1985, ja myös Dingolla oli keikkakäyttöä varten 5-kielinen sähkökannel.  Vuonna 1999 Koistinen julkaisi oman sähkökanteleensa. Nykyaikainen sähkökannel on 39-kielinen soitin, joka on kokonaan kiinteää puuta ilman kaikutilaa. Sen ääni on vahvistettu, ja sitä voi muokata efektilaitteilla. Sähkökanteleesta saa myös matalia ääniä.
Sähkökanteleen myötä kanteleen ääntä alettiin kuulla 1990-luvulta alkaen myös populaarimusiikissa, etenkin melodisessa rockissa, johon sen sähköinen volyymi, kaiut, viiveet, säröt ja muut sähköiset efektit sopivat. Kannelta soitetaan esimerkiksi CMX:n Rautakanteleella (1995) ja Nightwishin Dark Passion Playlla (2007). Vuonna 2011 Tevana3-yhtye julkaisi albumin Mieron tiellä, joka oli maailman ensimmäinen metallilevy, jossa sähkökitarat korvattiin täysin sähkökanteleella.
Perinteisen kanteleen rakenne

Kaikissa vanhoissa kanteleissa on yhdestä puusta koverrettu koppa. Sen leveys ja samalla kielten määrä riippui saatavilla olevan puupölkyn leveydestä. Puuna käytettiin koivua, leppää, kuusta, haapaa tai mäntyä. Muodoltaan vanha kantele on vinosuunnikas, jonka sivujen tarkat mittasuhteet vaihtelevat.
Carl Rahkosen kanteleväitöskirjan aineistona käytetyt viisikieliset museokanteleet ovat pituudeltaan 56–81 senttimetriä ja leveydeltään 9,5–17 senttimetriä. Saman aineiston useampikieliset kanteleet ovat viisikielisiä keskimäärin muutaman senttimetrin lyhyempiä mutta selvästi leveämpiä, 12–23 senttimetriä.
Kanteleen lyhimmällä sivulla on korotus, johon varras kiinnitetään. Korotus jatkuu kopan reunan yli ylimääräisenä koristeena, jota kutsutaan ponneksi. Ponsi löytyy vain Suomenlahden pohjoispuolen kanteleista, niin päältä kuin alhaaltakin koverretuissa. Ponnella ei soittamisen kannalta ole merkitystä, ja sitä on arveltu pelkäksi koristeeksi.
Ponteen on veistetty lovi varrasta varten. Lovi voi olla kaareva tai suora. Varras on tehty raudasta tai puusta, ja se on kohtisuorassa kanteleen pisimpään sivuun nähden. Kielet on kiinnitetty vartaaseen samaan linjaan solmulla, joka aiheuttaa kielen sointiin tiettyä häilyvyyttä. Kielet lähtevät vartaasta säteittäin niin, että niiden etäisyydet kasvavat pitkää päätä kohti. Kielien säteittäisyydestä luovuttiin 1800-luvun lopulla, sillä klassisen musiikin soittajien mielestä se vaikeutti soittamista, ja kielet säädettiin samansuuntaisiksi ja tasavälisiksi.
Kanteleet jaetaan pienkanteleisiin (alle 15 kieltä) ja suurkanteleisiin (jopa 39 kieltä). Museoissa säilyneidessä päältä koverretuissa kanteleissa on kieliä viidestä 21:een, ja alta koverretuissa viidestä 17:ään. Kanteleen kielet ovat luultavasti olleet aikaisemmin hevosten jouhista, mutta jo 1700- ja 1800-luvulla käytettiin metallisia kieliä. "Vaskikantele" tarkoittaa kanteletta jonka kielet ovat vaskea, eli jotain kuparisekoitetta (messinki- tai pronssilankaa).
Kanteleen toisessa päässä kopan kannen jatkeeseen on veistetty reikiä. Niihin on alhaalta päin työnnetty puiset viritystapit, joissa kielet ovat kiinni. Kielet kiristetään vääntämällä tappien siivekkeistä kopan jatkeen alapuolella.
Kanteleen kärjessä on joskus koristeellinen kierukka. Kärjessä on usein reikä, josta pujotetulla narulla kantele voidaan ripustaa seinälle.
Kanteleeseen on useimmiten veistetty yksi tai useampia ääniaukkoja, jotka ovat kanteleissa yleensä erilaiset. Soinnin kannalta ääniaukot eivät ole välttämättömiä.
Kanteleen kielet kulkevat joskus tallan yli. Talla on yleensä tappisivun viereen kiinnitetty kisko, joka on tehty raudasta, joskus puusta. Talla puhdistaa kanteleen ääntä ja tekee siitä kirkkaamman ja selkeämmän. Talla on ilmeisesti uusi piirre, ja sitä esiintyy lähinnä Karjalassa.
Kanteleen soitto

Koverrettua kannelta pidettiin aina lyhin kieli soittajaa lähinnä, varras ja ponsi oikealla, tappisivu vasemmalla. Nykyisin soittoasento vaihtelee eri paikkakunnilla.
Kannelta soitetaan pitämällä sitä vaakatasossa sylissä tai pöydällä – nykyään vaihtoehtoisesti kaulaan ripustettuna. Pienempiä kanteleita soitetaan näppäilemällä kieliä ja sammuttamalla niitä sekä sormin että kämmenellä, mutta suurempia kanteleita soittaessa käytetään sormisammutusten lisäksi usein sammutuslautaa.
Perinteisiä soittotapoja ja -tyylejä on edelleen käytössä useita. Tikkusoitoksi tai Saarijärven tyyliksi kutsutussa soittotavassa kieliä krapsitaan puutikuilla. Tämä soittotapa oli yleinen 100 vuotta sitten Keski-Suomessa ja Pohjanmaalla, mutta se oli sittemmin vähällä hävitä kokonaan. Nykypäivän kanteleensoittajista tikkusoiton hallitsevat muun muassa Kari Dahlblom, Rauno Nieminen, Timo Väänänen, Maija Kauhanen, Emmi Knuutinen, Essi Olkanen ja Pauliina Syrjälä.
Kannelta soitettaessa näppäillään yleensä melodiaa oikealla kädellä vasemman säestäessä matalammilla kielillä. Useimmat kanteleet on viritetty diatonisesti. Viisikielinen kantele on yleensä viritetty D-duuriin (d–e–fis–g–a) tai vastaavaan molliin (d–e–f–g–a), mutta myös muita virityksiä käytetään.
Konserttikanteleissa on sävelvaihtajakoneisto, joka mahdollistaa kromaattisten sävelten (ylennysten ja alennusten) käyttämisen.
Muissa kantelemaissa Virossa, Latviassa, Liettuassa, Karjalan tasavallassa ja Venäjällä on myös konserttisoittimeksi kehitettyjä kantelesoittimia, joilla on mahdollista soittaa kromaattisia säveliä.