stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Israel
Historia > Israelin valtio

Vuonna 1949 Israelissa pidettiin ensimmäiset vaalit, joissa oli yleinen ja yhtäläinen äänioikeus. Parlamentti on yksikamarinen, ja hallitseva asema on pääministerin johtamalla hallituksella. Tärkeimmät puolueet pohjautuivat jo Euroopassa vaikuttaneisiin sionistiryhmiin. Uskonnolliset puolueet saivat vahvan aseman. Ensimmäisissä vaaleissa David Ben-Gurionin johtama Mapai sai suurimman paikkamäärän ja Ben-Gurionista tuli ensimmäinen pääministeri.
Itsenäisyysjulistuksessa Israel määriteltiin juutalaisvaltioksi, mutta kaikkien yhdenvertaiset sosiaaliset ja poliittiset oikeudet tunnustettiin. Uskonnollisten tahojen kanssa syntyi epävirallinen valtiosopimus, joka takasi, ettei valtio virallisesti riko halakhaa eli juutalaisten uskonnollista lakia. Sen mukaisesti valtion laitoksissa seurataan juutalaisia ruokasäännöksiä, ja sapatti on virallinen lepopäivä.
Historia > Suezin kriisi 1956

1940-luvun lopulta lähtien Israelin ja sen naapureiden välillä käytiin rajakahakoita. Ne johtivat osaltaan Israelin ja Egyptin väliseen sotaan vuonna 1956. Arabimaat olivat panneet Israelin kauppasaartoon, sulkeneet Suezin kanavan ja Tiraninsalmen israelilaisilta laivoilta ja uhkasivat Israelia uudella sodalla. Muun muassa Egyptin Muslimiveljeskunta järjesti sotilaallisia iskuja Israeliin. Israelin joukot tekivät vastaavasti kostoiskuja arabimaihin, missä kohteena oli myös siviilejä. Israelissa alettiin odottaa uutta sotaa, ja ajatus ensi-iskusta alkoi saada kannatusta.
Vuonna 1956 Egyptin uusi sotilasjohtaja Gamal Abdel Nasser päätti valtiollistaa Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan omistaman Suezin kanavan. Päätöksen seurauksena puhkesi Suezin kriisi, jonka aikana Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska ja Israel hyökkäsivät menestyksekkäästi Egyptiin kohti Suezin kanavaa. Sodan aloitti Israel, joka lokakuussa muutaman päivän aikana miehitti Gazan ja suurimman osan Siinain niemimaata.lähde?
Aselepo solmittiin, kun Yhdysvallat ja Neuvostoliitto painostivat osapuolia rauhaan. Vetäytymisen ehtoina olivat Yhdistyneiden kansakuntien UNEF-joukkojen sijoittaminen Siinaihin valvomaan, että Egypti ei enää hyökkää Israeliin kuten vuoden 1948 sodassa. Israel joutui luopumaan valtaamistaan alueista, mutta sai lupauksen rauhasta. Lisäksi merisaarto purettiin ja sotilaalliset iskut lopetettiin.
Historia > Kuuden päivän sota 1967

Kuuden päivän sodassa Israelia vastassa olivat Egypti, Jordania ja Syyria. Vuonna 1967 Egypti saartoi Israelin laivaliikenteen Punaisellamerellä, poisti UNEF-rauhanturvaajat alueelta ja siirsi panssarivaunuja ja satoja sotilaita Siinaille ilmoittaen olevansa valmis sotaan. Kansainvälisten sopimusten mukaan laivaliikenteen saarto oli jo sotatoimi, ja Israel vastasi siihen omalla hyökkäyksellään. Kuuden päivän sota alkoi Israelin iskulla, jolla se onnistui muutamassa tunnissa tekemään Egyptin ilmavoimat toimintakyvyttömäksi. Jordania puolestaan hyökkäsi Israelin kaupunkeihin Länsi-Jerusalemiin sekä Netanyaan. Sota merkitsi nopeaa voittoa Israelille. Sen lopussa Israelin hallintaan jäivät Gaza, Siinain niemimaa, Länsiranta ja Golanin kukkulat.lähde?
Historia > Jom kippur -sota 1973

Syyria ja Egypti hyökkäsivät Israeliin vuonna 1973 ja yllättivät tärkeimmän juhlapäivänsä, suuren sovituspäivän, vietossa olleen Israelin. Israel kärsi aluksi huomattavia tappioita erityisesti Golanin kukkuloilla, mutta reservijoukkojen saapuessa rintamille muutamien päivien kuluttua sotatilanne alkoi muuttua. Toista viikkoa jatkuneiden taistelujen jälkeen Egypti ja Syyria olivat menettäneet useimmat valtaamansa asemat, ja pian Israel eteni Suezin kanavan länsirannalle ja Syyriaan. Tulitauko astui voimaan kolme viikkoa sodan alkamisesta.lähde?
Historia > Israelin ja Egyptin erillisrauha

Marraskuussa 1977 Egyptin presidentti Anwar Sadat laskeutui Egyptin ilmavoimien koneella Tel Avivin Ben-Gurionin lentoasemalle ja aloitti historiallisen valtiovierailun Israelissa. Seuraavana päivänä Sadat piti historiallisen puheensa Israelin parlamentissa Knessetissä Jerusalemissa. Sadat oli ensimmäinen arabimaan johtaja, joka vieraili Israelissa. Kyseessä oli myös kaikkein suurimman arabimaan johtaja ja sen maan johtaja, jonka kanssa Israel oli vain neljä vuotta aiemmin käynyt Jom kippurin sodan. Sadatin isäntinä olivat Israelin pääministeri Menachem Begin sekä ulkoministeri Moshe Dayan. Sadatin vierailusta alkoi tapahtumasarja, joka johti lopulta Israelin ja Egyptin rauhansopimuksen allekirjoittamiseen maaliskuussa 1979 sekä Israelin suurlähetystön avaamiseen Kairossa vuonna 1980. Yhdysvaltain Camp Davidissa käytyjen yli vuoden jatkuneiden neuvottelujen tuloksena allekirjoitettiin vuonna 1978 sopimus, joka lopetti vihollisuudet Israelin ja Egyptin välillä. Israel lupasi vetää joukkonsa pois Siinain niemimaalta ja Egypti suostui virallisesti tunnustamaan Israelin valtion ja solmimaan maiden välille normaalit diplomaattiset suhteet. Camp Davidin rauhansopimus allekirjoitettiin virallisesti maaliskuun 26. päivänä vuonna 1979 Valkoisessa talossa Washingtonissa juhlatilaisuudessa, jossa olivat Sadat, Begin ja välittäjänä toiminut Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter. Vuonna 1978 Sadat ja Begin saivat Nobelin rauhanpalkinnon tunnustuksena rauhansopimuksesta. Vuonna 1981 rauhansopimuksesta raivostuneet ääri-islamistit murhasivat Kairossa presidentti Anwar Sadatin. Rauhansopimus on edelleen pysynyt voimassa huolimatta jatkuneesta jännityksestä alueella sekä Egyptin sisäpoliittisista myllerryksistä.
Historia > Etelä-Libanon

Israel hyökkäsi sisällissodan repimään Libanoniin vuonna 1982 tarkoituksenaan torjua Libanonin puolelta maan pohjoisosiin tehtyjä terrori-iskuja. Muodostettuaan 40 kilometrin levyisen turva-alueen Israelin armeija jatkoi hyökkäystä sisämaahan ja valloitti myös maan pääkaupungin Beirutin. Palestiinan vapautusjärjestö PLO, joka oli pitänyt päämajaansa kaupungissa, pakeni Tunisian pääkaupunkiin Tunisiin. Israel veti joukkonsa maasta pääosin vuonna 1986 mutta jatkoi miehitystä Etelä-Libanonin turvavyöhykkeellä tukemansa puolisotilaallisen Etelä-Libanonin armeijan (SLA) kanssa. Israel vetäytyi alueelta vuonna 2000, minkä jälkeen sen ottivat hallintaansa Hizbollah-järjestö sekä Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvajoukot.lähde?
Historia > Ensimmäinen intifada ja Oslon sopimus

Ensimmäinen intifada eli palestiinalaisten kansannousu Israelin miehitystä vastaan alkoi joulukuussa 1987 ja jatkui vuoteen 1993 asti. Yhteenotoissa kuoli yhteensä noin 1 400 palestiinalaista ja noin 270 israelilaista siviiliä ja 150 israelilaista sotilasta. Työväenpuolueen voitettua vuonna 1992 Jitzhak Rabin aloitti neuvottelut PLO:n kanssa rauhan aikaansaamiseksi, ja vuonna 1993 osapuolet allekirjoittivat Oslon sopimuksen. Myös nimellä Oslo I tunnetussa sopimuksessa Israel ja PLO tunnustivat toisensa.lähde?
Israelin pääministeri Ehud Barak ja palestiinalaisten johtaja Jasser Arafat neuvottelivat heinäkuussa 2000 Camp Davidissa Yhdysvaltain presidentti Bill Clintonin johdolla. Neuvottelut eivät tuottaneet tulosta PLO:n hylättyä Barakin tarjouksen. Esityksen arvostelijoiden mukaan Barakin ehdotus ei olisi antanut mahdollisuuksia elinkelpoisen palestiinalaisvaltion perustamiselle, koska se olisi pirstonut Länsirantaa ja vienyt siitä monia tärkeitä alueita. Epäonnistuneiden rauhanneuvottelujen jälkeen jännitys alueella alkoi lisääntyä uudelleen.lähde?
Historia > Toinen intifada

Toinen intifada eli Al-Aqsan intifada alkoi syyskuussa 2000. Usein esitetään, että toinen intifada alkoi Ariel Sharonin vierailtua Al-Aqsan moskeijassa ja että vierailu olisi tulkittu provokaatioksi. Nykyisin sekä palestiinalaiset että israelilaiset ovat yhtä mieltä siitä, ettei intifadan syynä ollut ainoastaan Sharonin toiminta. Israelilaiset katsovat intifadan olevan ”osa palestiinalaishallinnon laskelmoiva politiikkaa suhteissaan Israelin valtioon” ja palestiinalaiset puolestaan katsovat sen olevan enemmän kuin ”..vain oikeutettu reaktio provokatiiviseen tapaukseen. Se on Palestiinan kansan yksimielinen, julkinen neuvotteluiden epäonnistumisen aiheuttama mielenilmaus ja Israelin toiminnan täydellinen tuomitseminen”. Israelissa uskotaan yleisesti palestiinalaisjohdon aloittaneen kansannousun tietoisesti painostaakseen Israelia väkivallan avulla. Jälkikäteen katsottuna oli kuitenkin havaittavissa monia merkkejä potentiaalisesta väkivallasta, joka saattoi syttyä melkein mistä tahansa sattumanvaraisesta tapahtumasta. Yhteenotoissa kuoli 1 116 israelilaista. ja 4 066 palestiinalaista.
Intifadan seurauksena Israel alkoi rakentaa Länsirannan turva-aitaa, jonka tarkoituksen sanottiin olevan terroristien pääsyn estäminen Israelin kaupunkeihin. Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous ja Euroopan unioni ovat arvostelleet aitaa, koska se hajottaa palestiinalaisalueita ja liittää 6–8 prosenttia kiistellyistä alueista Israeliin ennalta määräämättömäksi ajaksi. Haagin kansainvälinen tuomioistuin antoi vuonna 2004 neuvoa antavan päätöksen, jonka mukaan aita on kansainvälisen oikeuden vastainen ja se tulisi heti purkaa. Päätöksen mukaan Israel olisi myös velvollinen korvaamaan aidasta palestiinalaisväestölle aiheutuneet vahingot.
Historia > Israel nykyään

Vuonna 2003 Israelin parlamentti hyväksyi niin sanotun Lähi-idän suunnitelman rauhansuunnitelman pohjaksi. Samana vuonna pääministeri Ariel Sharon allekirjoitti palestiinalaisten kanssa Tiekartta-rauhansuunnitelman, joka tähtäsi muun muassa itsenäiseen Palestiinaan. Sharonin esitettyä suunnitelman Israelin yksipuolisesta vetäytymisestä Gazasta hänen Likud-puolueensa ajautui sisäisiin ristiriitoihin.
Väkivalta alueella lisääntyi taas kesäkuussa 2006 sen jälkeen, kun palestiinalaiset sieppasivat israelilaisen sotilaan panttivangiksi. Tämän jälkeen Israel aloitti operaatio Kesäsateen iskemällä moniin kohteisiin Gazassa. Heinäkuussa yhteenotot levisivät Libanoniin Hizbollah-sissien tunkeuduttua Israeliin. Israel iski muun muassa Beirutin kansainväliselle lentokentälle.lähde?
Joulukuussa 2008 Gazan aluetta hallitsevan Hamas-terrorijärjestön ja Israelin välinen tulitauko päättyi. Vuodenvaihteessa Israel aloitti ilmapommitukset Gazan alueelle, ja maahyökkäyksen, operaatio Valetun lyijyn. Israel vetäytyi suurimmaksi osaksi tammikuussa 2009. Suuri siviiliuhrien määrä (muun muassa 416 lasta) ja viidenkymmenen Yhdistyneiden kansakuntien rakennuksen vahingoittaminen sai YK:n kritisoimaan hyökkäystä voimakkaasti. Sanomalehti Haaretzin mukaan taistelujen aikana Israelin armeija tappoi komentajien luvalla lukuisia siviilejä.
Vuoden 2010 toukokuussa Israel iski avustussaattueeseen, joka yritti rikkoa Gazan saartoa. Yhteenotto tuotti siviiliuhreja ja sai osakseen jyrkkää arvostelua. Monet valtiot tuomitsivat Israelin puolustusvoimien toimet, mukaan lukien Israelin naapurimaat, Euroopan unioni, Kiina ja monet länsimaat mukaan lukien Suomi.
Joulukuussa 2017 Yhdysvaltain presidentti Donald Trump ilmoitti, että Yhdysvallat tunnustaa Jerusalemin Israelin pääkaupungiksi ja siirtää suurlähetystönsä Tel Avivista Jerusalemiin.
Toukokuussa 2021 Israelin ja Palestiinan välisessä konfliktissa kuoli yli 250 palestiinalaista, minkä jälkeen Yhdistyneiden kansakuntien Ihmisoikeuskomissaari totesi, että Israel saattoi syyllistyä Gazassa sotarikoksiin, sillä hän ei ollut nähnyt todisteita siitä, että Israelin Gazassa pommittamissa rakennuksissa olisi ollut aseellisten ryhmien käyttämiä tiloja.
Israelin tärkeimmät poliittiset ryhmittymät olivat 2020-luvulle tultaessa Benjamin Netanjahun johtama oikeistolainen Likud ja keskustalainen Sininen ja valkoinen. Benjamin Netanjahu nousi pääministeriksi uudelleen vuonna 2022. Kesällä 2023 Israelissa oli järjestetty mielenosoituksia kuukausien ajan. Mielenosoittajat vastustivat pääministeri Netanyahun ajamaa lakiuudistusta, jonka oli määrä kaventaa oikeuslaitoksen valtaa ja kasvattaa poliitikkojen vaikutusvaltaa oikeuslaitoksen yli.
Historia > Israel nykyään > Vapauksien kehitys

Freedom Housen vuoden 2024 raportin mukaan Israel on parlamentaarinen demokratia, jossa toimii monipuoluejärjestelmä ja riippumattomat instituutiot. Ne turvaavat suurimmalle osalle kansasta poliittiset oikeudet ja kansalaisvapaudet. Vaikka oikeuslaitos on aktiivinen vähemmistöjen oikeuksien puolustaja, maan poliittinen johto ja osa väestöstä on raportin mukaan syrjinyt arabivähemmistöjä sekä muita etnisiä ja uskonnollisia ryhmiä. Tämä on johtanut rakenteellisiin eriarvoisuuksiin esimerkiksi maan infrastruktuurissa, rikosoikeudessa, koulutuksessa ja taloudellisissa mahdollisuuksissa.
Merkittävä ero yhdenvertaisuudessa on, että laki virallistaa Israelin identiteetin juutalaisvaltiona, jolloin muut identiteetit jäävät toissijaisiksi. Laki esimerkiksi määrittää juutalaisen uskonnollisen kalenterin viralliseksi, ja  juutalaiset juhlat valtiollisiksi vapaapäiviksi. Virallisen kielen asema on vain heprealla, ja arabialla on ”erityisasema”.   Palestiinalaisia ei hyväksytä ryhmänä kansalliseksi vähemmistöksi, jolloin oikeudet ovat vain yksilön oikeuksia, ei ryhmän.
Väestö > Kokonaisväestö ja maahanmuutto

| Väestötiedot |
| --- | --- |
Väestönkasvu:  1,6 (2020) %
Syntyvyys:  17,97 / 1 000 henkilöä
Kuolleisuus:  6,18 / 1 000 henkilöä
Hedelmällisyysluku:  2,9 (2020)
Ikärakenne
0–14-vuotiaat:  28 %
15–64-vuotiaat:  60 % (15–65)
65 vuotta täyttäneet:  12 % (yli 65) 
Israelin asukasluku syyskuussa 2023 on maan tilastokeskuksen mukaan 9,795 miljoonaa. Väestöön lasketaan kaikki Israelissa asuvat sekä Länsirannan siirtokunnissa asuvat juutalaiset. Väestössä ei kuitenkaan ole mukana Länsirannalla tai Gazan kaistalla asuvia palestiinalaisia.
Israelissa säädettiin vuonna 1950 paluumuuttoa koskeva laki, jonka mukaan kaikilla juutalaisilla on oikeus muuttaa maahan ja saada maan kansalaisuus. Lain määritelmän mukaan juutalaiseksi katsotaan jokainen, joka on syntynyt juutalaisesta äidistä tai joka on kääntynyt juutalaiseen uskontoon eikä ole minkään muun uskonnollisen yhteisön jäsen. Vuonna 1970 laki laajennettiin koskemaan kaikkia juutalaisen vanhemman tai isovanhemman jälkeläisiä, juutalaisten puolisoita ja juutalaisen jälkeläisen puolisoa. Myös niillä brittiläisen Palestiinan entisillä kansalaisilla, jotka asuivat Israelissa 1948–1952, on oikeus muuttaa maahan.lähde?
Israelin itsenäistyessä maassa asui 670 000 juutalaista, ja seuraavana vuonna määrä oli jo yli miljoona. Israeliin muutti vuosien 1949–1997 aikana 2,35 miljoonaa juutalaista, joskin samaan aikaan myös 700 000 – 750 000 muutti pois maasta. Vuoteen 2022 mennessä Israeliin on muuttanut kaikkiaan 3,3 miljoonaa ihmistä, joista 45 prosenttia on tullut vuoden 1990 jälkeen. Vuonna 2021 muuttajia oli 25 000. Heistä 30 prosenttia tuli Venäjältä, 15 prosenttia Ranskasta, 14 prosenttia Yhdysvalloista ja 12 prosenttia Ukrainasta. Neuvostoliitosta muutti vuosien 1989–1991 yli 320 000 ihmistä ja seuraavan vuosikymmenenkin aikana noin 50 000 vuodessa. Etiopian juutalaisia tuli puolestaan vuosina 1990–1992 lähes 28 000.
Väestö > Etnisyys ja uskonnot

Israel on ainoa valtio, jossa enemmistö väestöstä on juutalaisia. Vuoden 2023 tietojen mukaan juutalaisia oli väestöstä 73,3 prosenttia eli 7,181 miljoonaa. Arabien osuus oli 21,1 prosenttia ja muiden osuus 5,6 prosenttia. Muihin kuului muun muassa ei-arabit kristityt, bahai-uskon seuraajat, samarialaiset, kariitit, seitsemännen päivän adventistit, messiaaniset juutalaiset, Jehovan todistajat ja Neuvostoliitosta tulleet maahanmuuttajat, jotka eivät täytä juutalaisen määritelmää. Arabeista suurin osa on palestiinalaisia, joista kolme neljäsosaa on sunnalaisia ja lähes kaikki loput kristittyjä. Vuonna 2021 muslimien osuus oli kaikkiaan 18,0 prosenttia, kristittyjen 1,9 prosenttia ja druusien 1,6 prosenttia.
Israelin uskonnolliset juutalaiset jakautuvat karkeasti kahteen ryhmään: noin 12 prosenttia on haredijuutalaisia (eli niin sanottuja ääriortodokseja) ja noin 9 prosenttia luokittelee itsensä uskonnollisiksi sionisteiksi.lähde? Haredit pyrkivät elämään Mooseksen lain mukaan ja suhtautuvat periaatteessa epäluuloisesti jopa Israelin valtioon, koska perinteisen juutalaisen käsityksen mukaan valtion tulisi syntyä vasta Messiaan tullessa. Nykyisin haredit ovat entistä kiinnostuneempia politiikasta ja pyrkivät juutalaistamaan yhteiskuntaa. Heidän tavoitteenaan on uskonnolliseen lakiin perustuva valtio. Haredien vaikutusvalta kasvaa jatkuvasti korkean syntyvyyden ansiosta.
Israelin juutalaisista 43 % on maallistuneita, joista 53 % ilmoittaa uskovansa Jumalaan. Kaikista Israelin juutalaisista 65 % uskoo Jumalaan ja 5 % ilmoittaa olevansa uskonnottomia. Kaikista israelilaisista yli 70 prosenttia viettää sapattia.
Israelin arabeista 82,3 % on muslimeja, 9 % kristittyjä ja 8,5 % druuseja. Lähes kaikki muslimiarabit ovat sunnimuslimeja, ja suurin osa asuu maan pohjoisosissa. Kolmeenkymmeneen heimoon kuuluvat beduiiniarabit ovat myös muslimeja ja asuvat harvakseltaan eteläosien aavikoilla. Beduiinit ovat jo yleisesti lopettamassa beduiinielämää ja siirtymässä työvoimaan. Arabikristittyjä asuu esimerkiksi Nasaretissa, Shefa-Amrissa ja Haifassa. Israelin Galileassa on myös kaksi pientä tšerkessien asuttamaa kylää (Kfar Kama ja Rehaniya).
Suurin osa Israelin kristityistä on arabikristittyjä. Kristityistä 60 prosenttia kuuluu katolisen kirkon alaiseen melkiittiläis-kreikkalaiskatoliseen kirkkoon. Ortodoksiseen kirkkoon kuuluvaan Jerusalemin patriarkaattiin kuuluu Israelin kristityistä 30 prosenttia. Loput Israelin kristityistä kuuluvat katolisen kirkon latinalaiseen riitukseen tai maroniitteihin, anglikaaneihin, luterilaisiin, armenialaisiin, syyrialaisiin, etiopialaisiin, koptilaisiin tai muihin kristillisiin kirkkokuntiin.
Human Rights Watchin mukaan Israelin arabeihin kohdistuu maan sisällä syrjintää muun muassa koulutuksessa, sillä arabiankieliset koulut saavat vähemmän rahaa kuin hepreankieliset. Heprea on Israelin ainoa virallinen kieli.
Kulttuuri

Israel on monikulttuurinen ja -kielinen yhteiskunta, jossa on edustettuna monia etnisiä ryhmiä ja uskontokuntia. Keskeinen asema kulttuurissa on juutalaiseen uskontoon liittyvillä juhlilla ja perinteillä. Israelin kulttuuri on saanut vaikutteita eri alueilta muuttaneiden juutalaisten, esimerkiksi sefardi- ja aškenasijuutalaisten sekä etiopianjuutalaisten kulttuureista. Arabivähemmistö on säilyttänyt oman kulttuurinsa. Vähemmistöryhmien perinnön säilymistä tuetaan rahallisin avustuksin ja muulla tuella. Arabeilla on aktiivinen rooli tiedotusvälineissä, erityisesti arabiankielisissä tuotannoissa. Haifa, Tel Aviv ja Jerusalem ovat kulttuurin keskuksia, joissa on paljon näyttelyjä, teattereita ja muuta kulttuurielämää.lähde? Arkeologisia jäännöksiä on kaivettu runsaasti esiin ja asetettu yleisön nähtäväksi.
Kulttuuri > Kirjallisuus, teatteri ja elokuva

Israelilainen kirjallisuus on maailmalla arvostettua: Samuel Josef Agnon sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1966. David Grossman on ollut Nobel-ehdokkaana. Tunnettuja nykykirjailijoita ovat muun muassa Amos Oz, Yehudit Katzir, Etgar Keret, Orly Castel-Blum, Gadi Taub, Irit Linor, Mira Magen, Batya Gur ja Shulamit Lapid sekä runoilija Jehuda Amihai. Heprean lisäksi paljon kirjallisuutta julkaistaan arabiaksi, englanniksi ja ranskaksi. Miljoonan venäläisen maahanmuuttajan myötä Israelissa julkaistaan Venäjän jälkeen eniten venäjänkielistä kirjallisuutta maailmassa. Teatteri ei ole kuulunut perinteiseen juutalaiseen kulttuuriin. Israelilainen teatteri sai alkunsa venäläisten maahanmuuttajien myötä. Ensimmäinen teatteri perustettiin 1931 Tel Aviviin, ja nykyään Israelissa on useita teattereita.
Israelin elokuvavienti on kasvussa kansainvälisesti menestyneiden elokuvien myötä. Israelin kauppa- ja teollisuusministeriön alainen Israelin elokuvakeskus edistää ja tukee maan elokuva-alaa. Elokuva-arkisto Steven Spielberg Jewish Film Archive Jerusalemin Heprealaisessa yliopistossa on maailman suurin juutalaisen elokuvan arkisto.lähde?
Kulttuuri > Musiikki

Israelissa on vahva taidemusiikkiperinne, joka tuli maahan pääasiassa Keski- ja Itä-Euroopasta muuttaneiden aškenasijuutalaisten mukana. Palestiinan filharmoninen orkesteri (nykyisin Israelin filharmoninen orkesteri) piti ensikonserttinsa Tel Avivissa vuonna 1936 Arturo Toscaninin johdolla. Toinen merkittävä sinfoniaorkesteri maassa on Jerusalemin sinfoniaorkesteri. Vuonna 1980 maahan perustettiin New Israel Opera. Tunnettuja israelilaisia taidemuusikoita ovat muun muassa pianisti ja kapellimestari Daniel Barenboim sekä viulistit Shlomo Mintz, Pinchas Zukerman ja Itzhak Perlman. Suurta kansainvälistä huomiota on saanut Daniel Barenboimin vuonna 1998 perustama West-Eastern Divan Orchestra, jossa soittaa sekä juutalaisia että palestiinalaisia nuoria muusikoita, sekä vuonna 2003 perustettu Young Palestine Chamber Orchestra.
Israel on voittanut Eurovision laulukilpailun neljä kertaa: vuosina 1978, 1979, 1998 ja viimeksi vuonna 2018 Netta Barzilain kappaleella ”Toy”. Pop- ja rockmusiikin saralla muita suosittuja esiintyjiä ovat olleet muun muassa Idan Raichel, Ofra Haza, Kaveret, Izhar Cohen ja Gali Atari. 2000-luvulla hip-hop -musiikki on myös saavuttanut laajempaa kuuntelijakuntaa muun muassa arabialaisisraelilaisen Tamer Nafarin suosion myötä.lähde?
Kulttuuri > Tiedotusvälineet

Israelilaiset lukevat ahkerasti sanomalehtiä. Suurimmat päivälehdet ilmestyvät hepreaksi, arabiaksi, englanniksi ja venäjäksi. Sanomalehtiä julkaistaan myös ranskaksi, puolaksi, jiddišiksi, unkariksi, saksaksi ja persiaksi. Kol Israel (’Israelin ääni’) tarjoaa radio-ohjelmia kahdeksalla radiokanavalla ja 17 kielellä. Valtiolla on kaksi televisiokanavaa, jotka palvelevat hepreaksi, arabiaksi ja englanniksi. Yhdellä kaupallisella kanavalla toimii kolme yksityistä tuottajaa. Maksullinen kaapelitelevisio on saatavana suurimmassa osaa maata, ja sen kautta voi vastaanottaa useiden amerikkalaisten, eurooppalaisten ja aasialaisten televisioverkkojen ohjelmia.lähde?
Freedom Housen arvion mukaan Israelin media on vapaa, vaikka arabit ja muutkin vähemmistöt jäävätkin marginaaliseen asemaan muun muassa politiikassa ja työelämässä. Toimittajat ilman rajoja on katsonut Israelin olevan hyvin vapaa ottaen huomioon alueen tilanteen. Se kuitenkin mainitsee, että armeija puuttuu usein varsinkin mielenosoituksia koskevaan uutisointiin..
Israelin yleisradioyhtiö on hepreankieliseltä nimeltään תאגיד השידור הישראלי (Ta’agid HaShidur HaYisra'eli), mutta sitä kutsutaan yleisesti nimellä Kan. Arabiankielinen virallinen nimi on هيئة البث الإسرائيلي‎ (Hayyat al-Bathi al-Isrāʼīlī) ja lyhenne Makan. Yhtiö tarjoaa uutisia 11 kielellä.
Joitain israelilaisia sanomalehtiä ovat muun muassa:
| Lehti | Nimen suomennos | Kieli |
| --- | --- | --- |
| Haaretz | Maa | heprea, englanti |
| The Jerusalem Post | Jerusalemin posti | englanti |
| Novosti Nedeli | Viikon uutiset | venäjä |
| Kul al-Arab | Kaikki arabit | arabia |
| Hamodia | Tiedottaja | heprea,  englanti, ranska |
Kulttuuri > Urheilu

Urheilulla on merkittävä asema israelilaisessa kulttuurissa ja Israelin urheilukulttuuri muistuttaa hyvin paljon eurooppalaisten maiden mallia. Suosituimmat lajit maassa ovat jalka- ja koripallo, mutta maa on saavuttanut kansainvälistä menestystä myös muun muassa käsipallossa ja telinevoimistelussa. Israelissa järjestetään myös neljän vuoden välein suuret juutalaisten urheilukilpailut makkabiadit.lähde?
Israel on voittanut olympialaisissa kolme kultamitalia, yhden hopeamitalin ja yhdeksän pronssimitalia. Se osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa vuoden 1952 kesäolympialaisissa ja talviolympialaisiin Lillehammerissa vuonna 1994.