stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ottawa
Palvelut > Koulutus

Ottawaan perustettiin vuonna 1848 kaksi yliopistoa: katolinen Saint Paul University ja kirkosta riippumaton Ottawan yliopisto. Nykyisin kaupungissa on kuusi korkeakoulua, joista kolme tarjoaa opetusta sekä ranskaksi että englanniksi. Kaupungin kahdesta julkisesta yliopistosta Ottawan yliopisto tarjoaa opetusta molemmilla virallisilla kielillä ja Carleton University on englanninkielinen. Molemmat katoliset yliopistot, Saint Paul University ja Dominican University College ovat kaksikielisiä. La Cité collégiale on ranskankielinen tekninen korkeakoulu, jossa on myös taidealan opetusta; Algonquin College on vastaava englanninkielinen oppilaitos. Näiden lisäksi Ottawa-Gatineaun suuralueella sijaitsevat University of Quebec en Outaouais, Cégep de l'Outaouais, ja Heritage College.
Kaupunkilaisten koulutustaso on korkea, sillä puolella kaupungin väestöstä on korkeakoulututkinto ja 2,5% asukkaista on suorittanut tohtoritutkinnon.
Väestö

Vuonna 2021 suoritetun väestölaskennan mukaan Ottawassa asui 1 017 449 ihmistä ja esikaupungit mukaan luettuina 1 488 307 ihmistä. Kaupungin väestöstä 585 865 puhui äidinkielenään englantia ja 126 030 ranskaa. Loput 232 210 asukasta puhuivat muita kieliä, joista arabiaa, mandariinikiinaa, espanjaa ja kantoninkiinaa puhuvia oli kutakin yli 10 000. Myös esimerkiksi italiaa, venäjää, somalia ja persiaa puhuvia oli Ottawassa useita tuhansia. Kolmannes väestöstä osaa puhua sekä englantia että ranskaa. Asukkaista yli 20 prosenttia oli maahanmuuttajia, ja suurimmat maahanmuuttajaryhmät olivat lähtöisin Yhdistyneestä kuningaskunnasta, Yhdysvalloista, Haitista, Kiinasta, Intiasta ja Libanonista. Suurimmat etniset ryhmät olivat kanadalaiset, englantilaiset, skottilaiset, irlantilaiset, ranskalaiset ja saksalaiset.
Kulttuuri > Nähtävyydet

Ottawassa on 29 museota, joihin kuuluu 12 Kanadan kansallismuseota.
Kanadan kansallisgalleria on perustettu 1880. Siellä on eurooppalaisia ja amerikkalaisia teoksia sekä merkittävä kokoelma inuiittien taidetta.
Kulttuuri > Urheilu

Ottawassa ovat etenkin jääkiekko ja kanadalainen jalkapallo suosittuja urheilulajeja. Jääkiekon ammattilaistasolla NHL-liigassa pelaa Ottawa Senators. Nuorten OHL-liigassa pelaa Ottawa 67's ja naisten junioritasolla Ottawa Lady Senators. Aikuisten ammattilaistasolla naisjääkiekkoa edustaa PWHL Ottawa.
Ammattilaistasolla kanadalaista jalkapalloa pelaava Ottawa Redblacks aloitti CFL-sarjassa vuonna 2014. Kaupungissa on myös kolme junioritason kanadalaisen jalkapallon seuraa: Ottawa Junior Riders, Ottawa Sooners ja Cumberland Panthers, jotka pelaavat QJFL-liigassa.
Ottawassa toimii ammattilaistason jalkapallojoukkue Atlético Ottawa, jonka perusti vuonna 2020 espanjalainen jalkapalloseura Club Atlético de Madrid. Aussifutista Ottawassa edustaa Ottawa Swans.
Amerikkalaisen jalkapallon EFL-liigassa pelaa kaupungin Ottawa Demon Deacons. Koripallon saralla Ottawaa edustaa CEBL-liigassa pelaava Ottawa BlackJacks.
Ottawa Titans (virallisesti Ottawa Titans Baseball Club) on FL-liigatason ammattimainen baseball-joukkue, jonka kotipelit pelataan Ottawa Stadiumilla. Aikaisemmin sitä piti kotikenttänään vuonna 2007 toimintansa lopettanut Triple-A International League -tasolla pelannut Ottawa Lynx. Ottawa Titans pelasi ensimmäisen pelinsä vuonna 2022.
Ottawassa toimii myös ammattilaistason sisälacrosse -joukkue Ottawa Black Bears. Yliopistotasolla useita eri joukkuelajeja pelaavat Ottawan yliopiston Ottawa Gee-Gees ja Carleton Universityn Carleton Ravens. Kaupungissa toimii myös useita harrastelijatason curling -joukkueita ja ultimate frisbee -joukkueita sekä maan vanhin yhtäjaksoisesti toiminut ratasoutuun keskittyvä klubi.
Kaupungin laidoilla sijaitsee Rideau Carletonin ravirata ja Capital City Speedway moottoriurheilurata, sekä useita golfkenttiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ottawa Wikimedia Commonsissa
Ottawan virallinen sivusto
Ottawan virallinen sivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kroatia 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  NARA  IdRef 
Rideaun kanavan suu, Bytown (Henry Francis Ainslie 1839)
Kanadan parlamenttirakennukset
O-Train
Ottawan yliopisto
Ottawan kartta
Kanadan kansallisgalleria
Slovenian sota

Slovenian sota eli kymmenen päivän sota, joka käytiin 27. kesäkuuta – 6. heinäkuuta 1991, oli Jugoslavian hajoamissotiin kuulunut sota, joka johti Slovenian itsenäistymiseen. Sen jälkeen kun Slovenia julistautui virallisesti 25. kesäkuuta itsenäiseksi Jugoslaviasta, serbivetoinen liittoarmeija hyökkäsi pian Sloveniaan vallaten sen raja-asemat ja Ljubljanan lentokentän. Liittoarmeijan operaatio oli lähinnä poliisitoimen luonteinen. Sloveenit olivat salassa luoneet melko tehokkaan aluepuolustuksen, joka nujersi liian pienet ja taisteluinnottomat liittoarmeijan joukot. Jugoslavian hallinto ei antanut liittoarmeijalle lupaa uusia operaatiotaan, eikä Slovenia muutenkaan kiinnostanut serbejä. Näin Slovenia sai itsenäistyä vain noin 100–200 kuollutta vaatineen kymmenpäiväisen sodan jälkeen.
M7 (Valko-Venäjä)

M7 on valtatie Valko-Venäjällä. Noin 139 kilometriä pitkä M7 alkaa Minskin kehätien (M9) länsiosista Minskistä ja  johtaa luoteeseen Valko-Venäjän ruuhkaiselle Kamennyi Log -raja-asemalle Liettuan rajalla. Valtatie M7 muodostaa osan pidempää, Berliinistä Puolan pohjoisosien, Venäjän Kaliningradin ja Liettuan Vilnan kautta Minskiin kulkevaa eurooppatietä E 28.
Valtatien M7 (E28) osuus Liettuan rajan Kamennyi Log-raja-asemalta valtatien M6 liittymään on pääosin kaksikaistaista asfalttitietä.
Valtatie M7 kuuluu valtatien M6 haarautumasta saakka Minskin kehätielle asti (tilanne vuoden 2014 alkuun mennessä) BelToll-järjestelmään. Tämä tarkoittaa, että se on etelälukevia ja kameravalvottuja mittauspisteitä sisältävä tullitie, jonka käytöstä peritään tulliliittoon kuulumattomilta ulkomaalaisilta henkilöautoilta ja valkovenäläisiltä raskaan liikenteen ajoneuvoilta tietulli.
Pääkaupunki Minskissä valtatietä jatkaa 4-6 kaistainen suurtie Ul. Pritytskogo. Liettuan puolella maantieyhteys jatkuu valtatie A3:na.
Tärkeimmät risteykset (R-tienumerot ovat tasavallan tason maanteitä, venäjäksi "P"-numerointi):
| Matka noin |  | Lähin taajama tietä pitkin | Liityntä tielle |
| --- | --- | --- | --- |
| 0 km |  | Minsk |  M9 |
| 10 km |  | Zaslauje, Dzjaržynsk | R65 |
| 47 km |  | Valožyn |  |
| 61 km |  | Valožyn | R56 |
| 94 km |  | Smarhon | R95 |
| 117 km |  | Ašmjany | R63 |
| 120 km |  | Ašmjany, Astravets | R48 |
| 139 km |  | Kamennyi Log -raja-asema |  |
|  |  |  Liettua |  E 28 |
Huom. Joissain tulkinnoissa valtatie M7 katsotaan tarkoittavan vain valtatieosuutta valtatieltä M6 Liettuan vastaisen rajan Kamennyi Log -raja-asemalle. Tässä artikkelissa on noudatettu Valko-Venäjän karttakeskuksen Belkartografian maantiekarttakirjan merkintöjä, joissa valtateillä M6 ja M7 on yhteinen osuus Minskin kehätieltä alkaen. Myös esimerkiksi Karttakeskuksen Baltia-maantiekartta näyttää M7-valtatien jatkuvan M6-liittymästä Minskin kehätietä kohden.
Aiheesta muualla

Map of tollroads (tulliteiden kartta) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (beltoll.by)
Valko-Venäjän valtatiet
Kansalliset valtatiet: M1 | M2 | M3 | M4 | M5 | M6 | M7 | M8 | M9 | M10 | M11 | M12 

Keskeisiä kansallisia teitä: R1 | R2 | R3 | R4 | R5 | R6 | R7 | R20 | R21 | R23 | R31 | R43 | R45

Eurooppatiet Valko-Venäjällä: E271 | E28 | E30 | E85 | E95
Škoda 1000 MB

| Škoda 1000 MB, 1100 MB, 1000 MBX ja 1100 MBX |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Tšekkoslovakia
Valmistaja:  AZNP, Mladá Boleslav
Valmistusvuodet:  1964–1969
Korimalli:  4-ovinen sedan ja 2-ovinen coupé
Edeltäjä:  Škoda Octavia
Seuraaja:  Škoda 100
Tekniset tiedot
Moottori:  nelisylinterinen rivimoottori
Iskutilavuus:  1000: 988 cm³; 1100: 1 107 cm³
Teho:  42–52 hv (SAE)
Vääntö:  7–8,3 kpm (SAE)
Polttoaine:  bensiini
Polttoainesäiliö:  32 l
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4+1
Kulutus:  7,0–7,9 l /100 km (DIN)
Mitat
Massa:  755–810 kg
Pituus:  4 170 mm
Akseliväli:  2 400 mm
Leveys:  1 620 mm
Korkeus:  1 390 mm
Moottori
Škoda 1000 MB oli tšekkoslovakialaisen AZNP:n vuosina 1964–1969 valmistama henkilöautomalli. Se korvasi vuodelta 1959 olleen Octavian. Mallinimen kirjainyhdistelmä tarkoitti auton valmistuskaupunkia Mladá Boleslavia.
Škoda 1000MB oli ensimmäinen sotien jälkeen esitelty täysin uusi Škoda-malli. Se oli myös Škodan ensimmäinen neliovinen henkilöautomalli yli kymmeneen vuoteen. Myöhemmin esiteltiin myös 1,1-litraisella moottorilla varustettu 1100 MB. Syksyllä 1969 esiteltiin mallin korvannut 100-sarja.
Valmistus ja myynti > Myyntitiedot

1000 MB:stä tuli välitön myyntimenestys. Vuoden 1964 loppuun mennessä autoja oli valmistettu 18 331 kappaletta. Vuosituotanto kasvoi jatkuvasti ja nousi sadan tuhannen kappaleen tuntumaan.
Tšekkoslovakiassa auto oli erittäin kallis. Perusmallin hinta oli 44 000 korunaa. Edeltäjämalli Octavian hinta oli ollut 38 000 korunaa. Keskimääräinen kuukausipalkka oli tuohon aikaan 1 450 korunaa. Läntisillä vientimarkkinoilla 1000 MB oli hinnoiteltu kilpailukykyiselle tasolle. Hinnoittelupolitiikan taustalla olivat kauppapoliittiset syyt, sillä vientiä haluttiin edistää vaihdettavan valuutan saamiseksi. Tämä johti siihen, että Škodat myytiin ulkomaille alihintaan, minkä kompensoimiseksi autot oli reilusti ylihinnoiteltu kotimarkkinoillaan.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Se on eräs parhaista perinpohjaisen autonsuunnittelun esimerkeistä. | ” |
– Autocar-lehti
Britanniassa 1000 MB:n myynti alkoi huhtikuussa 1965. Deluxe-mallin sai 671 punnan hintaan vuonna 1969. Samassa hintaluokassa olivat tuolloin nelioviset, kaksisylinteriset Citroën Dyane 6 ja Ami 6, joiden hinnat olivat 622 ja 712 puntaa. Näihin verrattuna Škoda tarjosi paljon tehokkaamaan nelisylinterisen moottorin. Škodassa oli lisäksi vakiona lämmityslaite, jonka Britanniassa sai usein vain lisähinnasta, sekä makuuasentoon käännettävät istuimet. Muissa SEV-maissa valmistetut Moskvitšin sedan ja Wartburg Knight maksoivat tuohon aikaan 673 ja 680 puntaa.
Škodan suomalainen maahantuoja, Helkama-konsernin tytäryhtiö Suomen Koneliike Oy esitteli 1000 MB:n loppuvuodesta 1964 ja varsinainen myynti alkoi seuraavan vuoden alussa. Vuonna 1965 Škoda 1000 MB maksoi 6 600 markkaa ja sijoittui samaan hintaluokkaan mm. BMW 700:n, Fiat 850:n, Hillman Impin, Moskvitš Eliten ja Volkswagen Kuplan kanssa. Tarmokkaasta markkinoinnista ja edullisesta hankintahinnasta huolimatta malli ei herättänyt suomalaisissa autonostajissa suurtakaan kiinnostusta; lisäksi Škodan ja muiden ns. itäautojen markkinaosuus oli pienentynyt vuonna 1962 tapahtuneen säännöstelyn päättymisen ja länsiautojen tuonnin vapautumisen myötä. Myöskään 1000 MB:n menestys taloudellisuuskilpailuissa ei juuri auttanut myyntiä. Myyntitilaston kärkipäässä 1960-luvun alussa ollut Škoda putosi vuosikymmenen lopussa 20. sijan heikommalle puolelle. Toisaalta Škoda ei kärsinyt autokaupan lamasta vuosina 1967–1968 niin paljon kuin läntiset automerkit. Vuoden 1999 lopussa Škoda 1000 MB- ja 1100 MB-malleja oli Suomen ajoneuvorekisterissä enää kymmenen autoa, joista viimeiset oli rekisteröity vuonna 1970.
Valmistus ja myynti > Elinkaari

Škoda 1000 MB:n alkupään mallit valmistettiin vuoden 1964 ja huhtikuun 1966 välisenä aikana. Ne tunnistaa parhaiten keulan soikeasta vilkkuihin ulottuneesta kromikehyksestä sekä takalokasuojien suurista ilmanottoaukoista. Takana oli panoraamaikkuna.
Vuonna 1965 Brnon messuilla esiteltiin päivitetty malli, joka tuli tuotantoon huhtikuussa 1966. Keulan kromikehää oli kavennettu, eikä se enää ylettynyt vilkkuihin asti. Taakse lisättiin peruutusvalot. Lattiaverhoiluna käytetty kumimatto korvattiin tekstiilisellä. Turvallisuutta paransivat laminoitu tuulilasi ja vyörenkaat. Samassa yhteydessä mallistoa laajennettiin ja esiteltiin paremmin varusteltu 1000 MB Deluxe -malli, tehokkaampi, kahdella kaasuttimella varustettu 1000 MBG sekä samalla moottorilla varustettu kaksiovinen 1000 MBX Deluxe. Idea urheilullisesta mallista oli syntynyt vuonna 1962, kun sedan-mallin lopullinen rakenne oli jo lyöty lukkoon. MBX:t valmistettiin AZNP:n Kvasinyn tehtaalla.
Vuoden 1967 alusta lähtien takalokasuojien ilmaottoaukkojen suurten ilmaohjainten tilalle tuli hillitymmän näköiset ritilät. Lokakuussa 1967 MBG Deluxen sekä 1000 MBX Deluxen moottorien iskutilavuutta kasvatettiin 1 107 kuutioon, jolloin niiden mallinimiksi tulivat 1100 MBG Deluxe ja 1100 MBX Deluxe.
Sedan-mallin kattolinjaa muutettiin lokakuussa 1968 siten, että takana istujille tuli enemmän pääntilaa. Samalla mallille tunnusomainen panoraamatakalasi korvattiin tavanomaisella ratkaisulla. Etupään kromikehä korvattiin poikittaisella muovilistalla.
Syksyllä 1969 malliston valmistus päättyi, ja tilalle tuli 100-sarja.
Valmistus ja myynti > Toteutumatta jääneet muunnelmat

Kaksiovisen roadsterin prototyyppi valmistui vuonna 1962. Samana vuonna tehtiin myös tutkielma farmariautosta, mutta takamoottoriratkaisun havaittiin istuvan siihen huonosti. Hanke hyllytettiin, ja vanhemmat, farmarimalliset Octavia Kombi sekä 1202 STW säilyivät valmistuksessa 1970-luvulle asti.
Teknisiä tietoja > Moottori

Auton voimanlähteenä oli nelisylinterinen, nelitahtinen nestejäähdytteinen rivimoottori. Moottori oli sijoitettu taakse ja kallistettu 30 astetta oikealle.
Sylinteriryhmä oli kevytmetalliseosta, ja siinä oli märät sylinteriputket. Kampiakseli oli laakeroitu kolmesta kohdasta. Nokka-akseli oli sijoitettu sylinteriryhmän sivulle, ja se sai voimansa kampiakselilta ketjupyörien ja kaksoisketjun välityksellä. Jakopään kotelon päälle sijoitettu virranjakaja toimi nokka-akselin päässä olleen vinohampaisen lieriöhammaspyörän kautta. Virranjakajassa oli keskipako- ja alipainesäätimet. Kahdesta hammaspyörästä koostunut voiteluöljypumppu sijaitsi jakopään kotelon alaosaan ja sai käyttövoimansa virranjakajalta kulkeneelta pitkältä akselilta, joka käytti toista hammaspyörää. Öljypohja oli sylinteriryhmän tapaan valmistettu kevytmetallista. Öljynsuodatus oli sivuvirtatyyppinen, eli osa öljystä meni suodattamattomana kiertoon. Valurautaiseen sylinterikanteen sijoitetut venttiilit saivat käyttövoimansa nokka-akselilta työntötankojen ja keinuvipujen välityksellä.
Jäähdytysjärjestelmään kuului vesipumppu, termostaatti, jäähdytin ja yhdeksänsiipinen tuuletin. Jäähdytysjärjestelmä oli paineistettu. Jäähdyttimen yhteydessä oli kaihdin. Jäähdytin ja tuuletin olivat moottorin vasemmalle puolelle. Tuuletin oli kiinnitetty varren päähän ja toimi pitkän hihnan välityksellä. Kylmä ilma kulki jäähdyttimelle kyljissä olleista ilmanottoaukoista.
Polttoaineensyöttöjärjestelmään kuului automaattisella rikastimella ja kiihdytyspumpulla varustettu Jikov 32 BST-13 -alaimukaasutin sekä niin ikään Jikovin valmistama mekaaninen kalvopumppu. Ilmansuodatin oli kuiva.
Alumiinisten moottorinlohkojen valmistusta varten tehtaalle hankittiin valtava nykyaikainen alumiinivalukone, joka valmisti moottorinlohkon 36 sekunnissa. Škoda oli ensimmäinen eurooppalainen autonvalmistaja, joka teki sylinterilohkot painevalamalla. Lohko itsessään oli erittäin kevyt. Se painoi vain 9,6 kg. Renault esitteli painevaletulla alumiinilohkolla varustetun Renault 16 -mallin muutamaa kuukautta 1000 MB:n ensiesittelyn jälkeen elokuussa 1964.
Teknisiä tietoja > Voimansiirto

Moottorilta voima välittyi kuivan yksilevyisen nestekäyttöisen kytkimen kautta nelivaihteiseen, täyssynkronoituun vaihteistoon. Vaihteisto ja tasauspyörästö oli rakennettu saman alumiinisen taka-akselin kohdalla olleen kuoren sisään, ja niillä oli yhteinen öljytila. Vaihteenvalitsin oli sijoitettu lattiaan, ja lattian keskitunnelin sisällä kulki välitystanko vaihteistoon.
Tasauspyörästöstä lähti putkien sisällä kulkeneet erillisjousitetut vetoakselit.
Teknisiä tietoja > Alusta

Etuakselilla oli päällekkäisin kolmiotuin toteutettu erillisjousitus, kierrejouset, kaksitoimiset teleskooppi-iskunvaimentimet ja kallistuksenvakain. Olka-akselit kääntyivät olkatappien varassa, jotka vaativat säännöllistä rasvausta. Ohjausvaihde oli kierukkatyyppinen.
Myös taka-akselilla oli erillisjousitus. Vetoakselit oli kytketty niiden alapuolella kulkeneisiin pitkittäisiin tukivarsiin, jotka oli kiinnitetty etupäistään koriin kumipuslilla. Tukivarsien takapäissä oli kierrejouset sekä teleskooppi-iskunvaimentimet.
Joka pyörällä oli nestetoimiset rumpujarrut. Jarruissa oli yksi kahdella männällä varustettu levitinsylinteri, joka käytti kumpaakin jarrukenkää. Välyksen säätö tapahtui käsin jarrukilvissä olevia ruuveja kääntämällä. Takapyörillä ollut seisontajarru toimi mekaanisesti vaijerin välityksellä. Seisontajarrun kahva oli etuistuinten välissä.
Pyörinä olivat 4½"×14"-kokoiset teräslevyvanteet ja 155-14"-kokoiset renkaat. Ensiasennusrenkaat olivat Barumin valmistamat.
Ominaisuuksia

Tekniikan Maailma koeajoi 1000 MB:n huhtikuussa 1965. Auton ulkonäkö sanottiin omintakeiseksi ja ”hyväksyttävän nykyaikaiseksi” . Jousituksen todettiin toimivan mukavasti niin tyhjänä kuin täydelläkin kuormalla ajettaessa myös huonopintaisella tiellä. Moottorin korkein vääntö oli suhteellisen korkealla kierrosalueella, mutta vääntöalue oli suhteellisen laaja. Takamoottoriseksi autoksi Škodan kaarreominaisuuksien sanottiin olevan hyvät ja käyttäytymisen hallittavissa. Maantiellä autoa kehuttiin hauskaksi ajettavaksi, vaikkakin sivutuuliherkäksi. Moottorin ominaisuuksia ja vaihteiston synkronointia kehuttiin, mutta auton viimeistelyä moitittiin.
Moottoriviestin kokemukset 1000 MB:stä eivät olleet yhtä hyvät. Kestotestin aikana Škodan moottorissa syttyi tulipalo, jonka seurauksena kaasutin suli osittain. Myös männät sekä sylinteriputket jouduttiin vaihtamaan.
Moottoriurheiluhistoria

Škoda oli saavuttanut Octavialla mainetta rallipoluilla jo 1960-luvun alussa. Takamoottorisen 1000 MB:n vahvuutena oli erinomainen pito sorapinnalla, mudassa ja lumessa. 1000 MB:llä saavutettiin luokkavoitto vuoden 1967 Tour d’Europa -kilpailussa. Vuonna 1969 Škoda osallistui RAC-ralliin ensimmäistä kertaa, ja 1100 MB:n nimiin tuli luokkavoitto alle 1 150-kuutioisten sarjassa.
Škoda osallistui aktiivisesti moottoriurheiluun 1000 MB -mallista lähtien 1970- ja 1980-luvuille saakka. Škoda hyödynsi rallimenestystä mainonnassaan. Tehtaalla oli oma kilpatallinsa, mutta valmiiksi homologoituja kilpa-autoja myytiin myös yksityisille talleille.
Historic-luokassa 1000 MB:llä on ajanut muun muassa Matti J. Tarvainen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Škoda 1000 MB Wikimedia Commonsissa
Škodan automallit
| --- | --- |
Nykyiset henkilöautomallit:  Enyaq  Fabia  Kamiq  Kamiq (Kiina)  Karoq  Kodiaq  Kushaq  Octavia  Rapid  Scala  Slavia  Superb 
Entiset mallit:  100/110  105/120  110 R  130  1000 MB  1200  440  450  Citigo  Favorit  Felicia  Forman  Garde  Octavia (1959)  Pickup  Popular  Praktik  Rapid (1935)  Rapid (1984)  Rapid (Intia)  Roomster  Superb (1934)  Yeti 
Alkupään 1000 MB.
Škoda 1000 MB kapealla kromikehyksellä.
Škoda 1100 MBX.
Škoda 1100 MB Deluxe ritilöillä varustetuilla ilmanottoaukoilla.
Škoda 1000 MB mallin elinkaaren loppupuolelta.
1000 MB:n tavaratila ja varapyörän kotelo.
Oikeanpuoleisessa etulokasuojassa oleva polttoainetankin täyttöaukko.
Deluxe-mallin kojelauta ja etuistuimet.
Škoda 1000 MB -kilpa-auto.
Gina del Rio

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Gina del Rio vuonna 2024. |  Gina del Rio vuonna 2024. |  Gina del Rio vuonna 2024. |  |
Maa:   Andorra
Naisten maastohiihto
| Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Planica 2024 | sprintti (v) |  |
|  Hopeaa | Planica 2024 | 10 km (p) |  |
|  Pronssia | Planica 2024 | 20 km yhteislähtö (v) |  |
Gina del Rio Roca (s. 26. tammikuuta 2004 Sant Julià de Lòria, Andorra) on andorralainen maastohiihtäjä. Hän edustaa seuratasolla Nòrdic Esquí Club -seuraa.
Nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2024 del Rio voitti alle 21-vuotiaiden sarjassa kultaa vapaan hiihtotavan sprintistä, hopeaa perinteisen 10 kilometrin kilpailusta ja pronssia vapaan 20 kilometrin yhteislähdöstä. Hänen kultamitalinsa oli Andorran ensimmäinen arvokilpailumitali pohjoismaisissa hiihtolajeissa. Alle 23-vuotiaiden sarjassa hän saavutti hopeaa perinteisen hiihtotavan sprintissä 2025. Hän osallistui nuorten MM-kilpailuihin myös vuosina 2022 ja 2023, ja hänen paras tuloksensa näistä kilpailuista oli kahdeksas sija 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailusta Whistlerissä 2023. Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla 2022 hän sijoittui kahdessa kilpailussa kymmenen parhaan joukkoon, parhaimmillaan neljänneksi. Espanjan mestaruuskilpailuista hänellä on yksi kulta ja kaksi hopeaa.
Ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan,  Trondheimin MM-kilpailuissa 2025, hän sijoittui vapaan hiihtotavan sprintissä kymmenenneksi.
Maailmancupissa del Rio kilpaili ensimmäisen kerran nuorten MM-kultansa jälkeen Lahdessa maaliskuussa 2024. Hän pääsi heti ensimmäisessä maailmancup-kilpailussaan vapaan hiihtotavan sprintissä karsinnasta jatkoon. Alkuerässään hän kaatui törmättyään Hilla Niemelän kanssa ja oli lopputuloksissa sijalla 21. Se on edelleen hänen paras maailmancupsijansa (tilanne helmikuussa 2025).
Nuorempana del Rio harrasti maastohiihdon ohella karatea. Noin 14 vuoden iässä hän valitsi karaten päälajikseen, mutta palasi parin vuoden kuluttua maastohiihdon pariin. Hän kilpaili karatessa nuorten EM-kilpailuissa 2018 ja 2019 sekä nuorten MM-kilpailuissa 2019. Hän opiskelee liiketaloutta Katalonian avoimessa yliopistossa.
Maailma ja me

| Maailma ja me |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  aikakauslehti
ISSN:  ISSN 0024-8541
Perustettu:  1968
Lakkautettu:  1992
Päätoimittaja:  Osmo Helin (1968–1985) Ilkka Lappalainen (1985–1992)
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  kerran kuukaudessa
Maailma ja me oli Suomessa vuosina 1968–1992 ilmestynyt yhteiskunnallinen aikakauslehti, jota julkaisivat APN ja Suomi–Neuvostoliitto-Seura. Lehden päätoimittajina toimivat Osmo Helin vuosina 1968–1985 ja Ilkka Lappalainen vuosina 1985–1992. Vuodesta 1990 lehteä julkaisi oli nivalalainen MM-lehti.
Maailma ja me muistutti sisällöltään ja tyyliltään Valittuja Paloja, mutta oli neuvostoliittolaismielinen.
Lehden päätoimittaja Ilkka Lappalainen on kirjoittanut pääosin päätoimittajavuosiaan käsittelevän tietokirjan Rapistuvan Kremlin renkinä – Kommunismin usko, toivo ja tappio.
Aiheesta muualla

Maailma ja Me kaatui Neuvostoliiton kainalossa. Yle uutiset 23.2.2011.
M41 Walker Bulldog

| Light tank M41 Walker Bulldog |
| --- | --- |
 M41 Walker Bulldog
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  8,20 m
– pelkkä runko:  5,82 m
Leveys:  3,20 m
Korkeus:  3,07 (mukaan lukien ilmatorjuntakonekivääri) m
Taistelupaino:  23,5 t
Telaketjut:  ?
Maksiminopeus:  
– tiellä:  72 km/h
– maastossa:  ? km/h
Toimintasäde:  161 km
Pääase:  76 mm M32-panssarivaunukanuuna
Muu aseistus:  2 konekivääriä
Panssarointi:  Max. 38 mm
Moottori:  Continental AOS 895-3 (bensiini)
– hevosvoimat:  507 hv
– kilowattia:  373 kW
Miehistö:  4
M41 Walker Bulldog (76mm Gun Tank M41 Walker Bulldog, 76mm Gun Tank M41A1 Walker Bulldog) on kylmän sodan aikainen yhdysvaltalainen kevyt panssarivaunu.