stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ensimmäinen ristiretki
Aiheesta muualla

| --- | --- |
 Ristiretkiin erikoistunut Wiki.  Artikkelit Historynet.com:ssa First Crusade: People’s Crusade. Artikkeli kansan ristiretkestä.  First Crusade: Siege of Jerusalem. Jerusalemin piiritys.  First Crusade: Battle of Dorylaeum. Dorylaeumin taistelu. :   Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ensimmäinen ristiretki Wikimedia Commonsissa First Crusade (Arkistoitu – Internet Archive). Artikkeli ensimmäisestä ristiretkestä MSN Encartassa.  First Crusade. Artikkeli ristiretkistä Catholic Encyclopediassa.  Crusades. Kirjoitus ristiretkistä HowStuffWorks-sivustossa. 
Islamin leviäminen kalifien valloitusten mukana. Sadassa vuodessa Pohjois-Afrikan alueet oli valloitettu.
Paavi Urbanus II saarnaa Clermontin kirkolliskokouksessa. Piirros noin vuoden 1490 aikoihin tehdystä teoksesta Livre des Passages d'Outre-mer.
Ristiretkeläiset surmaavat juutalaisia Metzissä.
Ristiretkiarmeijoiden kulkemat reitit pääpiirteissään Euroopan halki Jerusalemiin.
Anatolia vuonna 1097, jolloin ristiretkeläiset aloittivat sotatoimet. Kuvassa näkyy Dorylaeumin ja Nikean taisteluiden sijainnit.
Bohemond kiipeää Antioikian muurin ylitse. Gustave Dorén piirros.
Viipurin Kaupunginteatteri

Viipurin Kaupunginteatteri 1930-luvulla.
Viipurin Kaupunginteatteri oli suomenkielinen ammattimainen puheteatteri. Sen kotipaikka oli Viipurin keskustassa Paraatikentän laidalla 1830-luvulla rakennetussa monitoimitalossa. Teatterin toiminta aloitettiin vuonna 1933 ja lopetettiin 1946. Kaupunginteatterin edeltäjiä olivat Suomalainen Kansanteatteri, Suomalainen Maaseututeatteri ja Viipurin Näyttämö. Sen ohjelmisto perustui menestysnäytelmiin, ja näyttämötaiteellisia kokeiluja tehtiin niukalti. Suomenkielisen musiikkiteatterin edistämisessä viipurilaisteatterin merkitys oli huomattava. Teatterin näyttelijöistä mainittakoon Mia Backman, Aku Korhonen, Eine Laine ja Joel Rinne. Viipurin Kaupunginteatterin rakennus oli Suomen vanhin kiviteatteri. Omistuksellisesti Kaupunginteatteri oli yhtiöpohjainen yksityinen taidelaitos. Sen alkuvaiheiden keskeinen rahoittaja oli liikemies Juho Lallukka.
Historia > Suomalainen Kansanteatteri ja Suomalainen Maaseututeatteri

Viipurin Kaupunginteatterin juuret olivat Suomalaisessa Kansanteatterissa, jonka Aurora ja August Aspegren perustivat vuonna 1887. Se oli toinen suomenkielinen ammattiteatteri. Aspegrenit olivat eronneet Suomalaisesta Teatterista samana vuonna. Suomalainen Kansanteatteri toimi ensisijaisesti Viipurissa, Kuopiossa ja Tampereella. Ohjelmisto oli sangen konservatiivista. Kansanteatterin tärkein panos suomalaiselle teatteritaiteelle oli uuden, fennomaanisesta yläluokasta riippumattoman teatteripolven kouluttaminen. Vuonna 1897 Kansanteatteri jakautui vuodeksi kahtia. Nuoret teatterilaiset osoittivat tyytymättömyytensä August Aspegrenin johtajuuteen. Kahtiajako päättyi, kun Viipurista alettiin kaavailla teatterin vakituista kotipaikkaa.
Vuonna 1899 Suomalainen Kansanteatteri sai nimekseen Suomalainen Maaseututeatteri. Koska Maaseututeatterin toiminnalle oli vaikea löytää rahoittajia muista kaupungeista kuin Viipurista, se nimettiin pian Viipurin Näyttämöksi. Suomalaisen Maaseututeatterin ensimmäinen johtaja oli Kasimir Leino 1899–1903. Hänen kaudellaan esitettiin paitsi teatteritaiteen klassikkoja, myös uusia, kirjallisesti mielenkiintoisia teoksia. Aspegrenit eivät enää olleet mukana Maaseututeatterin toiminnassa. Toisena ohjaajana työskenteli Aapo Pihlajamäki. Maaseututeatteri esiintyi Viipurin lisäksi lähinnä Kuopiossa ja Oulussa. Jo toisena näytäntökautenaan teatteri alkoi saada jalansijaa myös läntisessä Suomessa. Leinon jälkeen Viipurin Näyttämön johtajina olivat Kaarle Halme 1903–1904, Jalmari Finne 1904–1907, Erkki Kivijärvi 1908–1912, Finne uudelleen 1913–1914 ja Pekka Alpo 1914–1920.
Historia > Viipurin Näyttämö

Viipurin Näyttämölle 1900- ja 1910-luvut olivat kulta-aikaa. Sitä kutsuttiin ensimmäiseen maailmansotaan asti ”Suomen toiseksi parhaaksi teatteriksi”. Tulovirtaa tuottaneiden kassakappaleiden ohella tehtiin rohkeita taiteellisia kokeiluja, joiden kaupallinen menestys ei aina ollut toivotunlainen. Topo Leistelä toi Viipurin Näyttämölle ekspressionistiset kokeilut. Hänen johtajakautensa oli 1923–1925. Leistelää seurasi Eino Jurkan johtajakausi 1925–1928. Sven Hildén toimi Näyttämön rinnakkaisjohtajana 1928–1930 ja johtajana 1930–1933. Viipurin Näyttämön henkilökunta oli sangen vähälukuinen. Esimerkiksi Joel Rinne näytteli vuoroilloin kahta eri roolia.
Historia > Viipurin Kaupunginteatteri

Taloudelliset realiteetit ajoivat Suomen teattereita yhteen 1930-luvulla. Viipurissa kaupunginteatterin muodostaminen paikallisesta työväenteatterista ja Viipurin Näyttämöstä kävi verraten helposti. Boheemina pidetty operettitähti Hildén johti Kaupunginteatteria yhdessä Arvi Tuomen kanssa vuoden verran. Vuodet 1933–1938 olivat Tuomen johtajakautta. Hän oli työskennellyt Viipurin Työväen Teatterin johtajana 1926–1931 ja Viipurin Näyttämön apulaisjohtajana 1925–1926. Tuomen jälkeen 1938-1940 johtajana oli Glory Leppänen.
Talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 Viipuri kuului Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja evakkoon siirtyneen Kaupunginteatterin oli muodollisestikin muutettava Suomen uuden kaakkoisrajan sisäpuolelle. Leppäsen seuraajiksi teatterin johdossa tulivat näyttelijät Antero Suonio ja Uno Wikström. Jatkosodan sytyttyä kesällä 1941 suomalaisjoukot valtasivat suuren osan luovutetuista alueista, kuten Viipurinkin kesällä 1941. Väliaikainen Viipurin Sotateatteri toimi alkuvuodesta 1942 Punaisenlähteentorin vanhassa kirjastossa ja luovutti näyttämön Kaupunginteatterin käyttöön alkukesästä 1942. Viipurin-Petroskoin operaation myötä kesällä 1944 suomalaisjoukot joutuivat perääntymään muun muassa Karjalankannaksella ja teatteri siirrettiin Kotkaan toimien lyhyen aikaa kiertueteatterina, jonka johtajana 1944–1945 oli Helge Ranin. Viipurin Kaupunginteatterin viimeinen kausi oli 1945-1946, johtajanaan Aku Käyhkö. Lakkautetun karjalaisteatterin näyttelijöistä useat haluttiin Suomen Kansallisteatteriin ja Helsingin Kansanteatteriin.
Ohjelmisto

Viipurin Kaupunginteatterissa ja sen edeltäjissä esitettiin 1900-luvun taitteen jälkeen runsaat 500 näytöskappaletta, ja niistä noin 150 oli suomalaisia ja loput ulkomaalaisia. Esitysten yhteismäärä kohosi yli seitsemän ja puolen tuhannen. Suomalaisia ensiesityksiä karjalaisteatterin lavalla nähtiin 36 kappaletta ja ulkomaisten näytelmien suomenkielisiä ensiesityksiä 120 kappaletta. Suomalainen Aleksis Kivi oli teatterin suosituin näytelmäkirjailija: hänen kynästään siinneitä teoksia näyteltiin 273 esityskertaa. Englantilaisen William Shakespearen näytelmiä esitettiin 215 kertaa.
Viipuri oli teatteritaiteelle oivallinen kaupunki; sen säveltaiteella oli vankat, keskiajalle ulottuvat perinteet ja yleisö oli innostunutta. Suomenkielisen musiikkiteatterin synnyssä kaupungin rooli oli keskeinen. Ensimmäisenä suomenkielisenä operettitaiteilijana pidetty Aino Haverinen näytteli Maaseututeatterissa 1900-luvun alussa. Tuolloin Viipurin Näyttämöllä saivat suomenkieliset kantaesityksensä muun muassa laulunäytelmä Pikku Pyhimys ja ooppera Kaarle-kuninkaan metsästys. Jälkimmäisen ohjasi Jalmari Finne, kapellimestarina oli Viipurin orkesterin johtaja Juho Leino. Sam Sihvon isänmaallinen laulunäytelmä Jääkärin morsian oli pitkään eräs Viipurin Näyttämön suosikkikappaleita. 1920-luvulla se takasi teatterin talouden ja sitä myötä näyttämöhenkilökunnan palkanmaksun.
Kersti Bergrothin Anu ja Mikko esitettiin Viipurissa tuoreeltaan. Se oli myös Viipurin Kaupunginteatteriksi yhtyneiden Viipurin Näyttämön ja Viipurin Työväen Teatterin ensimmäinen näytöskappale; päivä oli 1. tammikuuta 1933. Viipurin Näyttämöllä sitä oli esitetty jo syyskaudella 1932. Ylipäätäänkin kaupungiteatterissa esitettiin 1930-luvulla lähinnä aikansa suomalaisia perusohjelmistoja. Jokaiseen näytäntökauteen sisältyi yksi uusi ja yksi vanha klassikkonäytelmä. Lisäksi ohjelmistoon kuului säännöllisesti suomalaisia uutuusnäytelmiä, kuten Agapetuksen ja Serpin komediat. Vanhempaa näytelmäkirjallisuutta edustivat Aleksis Kiven ohella muun muassa Minna Canthin klassikkoteokset. Myös Maria Jotunin näytelmillä oli sijansa. Hella Wuolijoen Niskavuori-näytelmät ja Juurakon Hulda keräsivät salin täyteen 1930-luvun jälkipuoliskolla. Vuosikymmenen puolenvälin suosikkinäytelmiä oli Franz Lehárin operetti Hymyn maa, jota esitettiin 28 kertaa kaudella 1935–1936.
Viimeisen toista maailmansotaa edeltäneen kokonaisen näytäntökauden 1938–1939 avasi Erkki Kivijärven Talkootanssit, jota esitettiin Havin kesäteatterissa. Kauden ensimmäinen sisänäytelmä oli Ladislas Fodorin Kypsyyskoe. Voimassa olleen periaatteen mukaisesti myös Viipurissa pyrittiin elämään mahdollisimman normaalia elämää syksyllä 1939 sodan varjoista huolimatta. Vaikka kaupunki oli pimennettynä, Kaupunginteatterin toimintaa jatkettiin. Lokakuun 1939 synkissä tunnelmissa teatteri antoi kymmenisen maksutonta näytäntöä yleisen mielialan kohottamiseksi. Viipurin Kaupunginteatterin viimeiseksi näytännöksi ennen talvisotaa jäi Wuolijoen Vastamyrkky, jota ehdittiin esittää vain kahdesti - jälkimmäinen kerta oli sunnuntaina 26. marraskuuta 1939.
Näyttelijät

Viipuri ja Tampere kävivät kilpailua Suomen ”toiseksi tärkeimmän” teatterikaupungin asemasta 1920- ja 1930-luvuilla. Suomalaisnäyttelijät vaihtoivat usein tiuhaankin asemakaupunkiaan, ja lukuisat merkittävät näyttämöauktoriteetit olivat kiinnitettyinä Viipurin Kaupunginteatteriin ennen siirtymistään Helsingin lavoille. Osa kannakselaisnäyttämön taiteellisesta henkilökunnasta on lueteltu artikkelissa Luettelo Viipurin Kaupunginteatterin näyttelijöistä. Alla olevassa luettelossa on mainittu ne, joista on artikkeli Suomen kansallisbiografiassa.
Mia Backman 1909–1911
Kosti Elo 1899–1903, 1904–1917
Kaarlo Halttunen 1938–1939
Aino Haverinen 1899–1912
Hilkka Helinä 1939–1940
Eino Jurkka 1924–1925
Emmi Jurkka 1924–1928
Paavo Jännes 1928–1929
Salli Karuna 1934–1939
Aku Korhonen 1916–1923
Rakel Laakso 1925–1928
Uuno Laakso 1925–1927
Eine Laine 1917–1921
Arvo Lehesmaa 1928–1939
Rauni Luoma 1938–1939
Hilda Pihlajamäki 1899–1903
Helge Ranin 1923–1925
Saara Ranin 1944–1945
Joel Rinne 1923–1926
Elsa Turakainen 1928–1934
Ilmari Unho 1934–1935 (näyttelijä-ohjaaja)
Tilda Vuori
Teatterirakennus

Viipurin Kaupunginteatteri toimi 1830-luvulla rakennetussa kivitalossa, johon kuuluivat teatterin lisäksi kaupungintalo ja seurahuone. Talon arkkitehti oli Anders Fredrik Granstedt, ja rakentamisesta päätettiin vuonna 1832. Hankalaan maastoon rakennetusta talosta tuli arkkitehtonisesti epäyhtenäinen, mutta kaupunkilaiset ihastuivat siihen. Paraatikentän laidalla Torkkelinpuiston läheisyydessä sijainnut talo oli yli sadan vuoden ajan karjalaiskaupungin huvielämän keskus. Kaupunginteatteri sijaitsi Possenkadun ja Vahtitorninkadun puolella. Valmistuessaan teatteria pidettiin suurena, mutta ajan mittaan se osoittautui liian pieneksi kasvavalle kaupungille. Teatteriin asennettiin lämmitys 1850-luvulla; sitä ennen yleisö nautti näyttämötaiteellisista saavutuksista kylmässä katsomossa täysi talvivarustus yllään. Arkkitehti Berndt Ivar Aminoff uudisti ja laajensi teatterirakennusta vuonna 1881. Teatterisali oli alkuaan hevosenkengän muotoinen, ja sitä uudistettiin useaan otteeseen 1920- ja 1930-luvulla. Rakennuskompleksissa suoritettiin Uno Ullbergin johdolla perusteellinen remontti 1930-luvulla. Tuolloin Seurahuoneen tiloihin toteutettiin Teatteriravintola. Rakennus selvisi talvisodasta, mutta ei jatkosodasta: se tuhottiin vuonna 1941. Ainoastaan kaupungintalon puoli jäi seisomaan torin laidalle; 2010-luvun alussa tiloissa toimi yökerho.
Kiviteatterin kulttuurinen edeltäjä oli puinen Das Komödienhaus, joka on mainittu Suomen varhaisimmaksi teatterikäyttöön rakennetuksi taloksi.
Havin kesäteatteri

Havin valleilla sijaitsi Havin kesäteatteri, jonka 1930-luvulla rakennettu katsomo on edelleen olemassa. Toisen maailmansodan aikana Viipurin Kaupunginteatteri esitti valleilla muun muassa näytelmät Anu ja Mikko sekä Keltainen prinssi (Hymyn maan rinnakkaisnimi). Kaupunginteatteri antoi viimeisen näytöksensä Viipurissa 28. toukokuuta 1944 Havin kesänäyttämöllä. Kappale oli Agapetuksen komedia Olenko minä tullut haaremiin.
Aiheesta muualla

Pärnänen, Väinö: Viipurilaista teatterielämää, Viipurin Työväen Teatteri - Viipurin Kaupunginteatteri 1898-1945, Tammi, 1950
Veistäjä, Verneri: Viipurin ja muun Suomen teatteri, 1957
Viipurin Näyttämö 25-vuotias, Suomen Kuvalehti, 13.12.1924, nro 50, s. 28, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Viipurin teatteripamaus, Kansan kuvalehti, 03.03.1933, nro 10, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Teatterin valkopukuinen aave, Seura, 01.03.1939, nro 9, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Siiri Viljakka

Siiri Viljakka (s. 1995 Varkaus) on suomalainen sarjakuvantekijä, kuvittaja ja kuvataiteilija.
Viljakka valmistui kuvataiteilijaksi Turun Ammattikorkeakoulusta vuonna 2020. Vuonna 2022 hän sai Quaareva ry:n Vuoden Queertaiteilija -tittelin.
Viljakan ensimmäinen sarjakuvaromaani Kohti sumua oli Sarjakuva-Finlandia-ehdokkaana vuonna 2023.
Sarjakuva-albumit ja -lehdet

Viimeinen puhe - Anders Chydeniuksen paluu, 2016, DON L Inspirations, käsikirjoittanut Lauri Tuomi-Nikula. ISBN 978-952-99473-6-2.
Closure & Failure, 2018, omakustanne.
Gut Feeling, 2019, omakustanne.
Kohti sumua, 2022, Täysi Käsi. ISBN 978-952-7436-06-6.
Julkaisuja seuraavissa sarjakuva-antologioissa ja sarjakuvalehdissä

Rikkinäisen mielen kuvat, 2017, Suuri Kurpitsa. ISBN 978-952-7160-14-5.
101 sarjakuvaa Suomesta, 2018, Zum Teufel. ISBN 978-952-5754-59-9.
Betoniaaveet ja ystävät, 2020, omakustanne
The Dreams of Queer Utopia, 2020, digitaalinen julkaisu
Coronart, 2021, Ludwig Rage Book Club.
Draw The Line, 2021, Street Noise Books. ISBN 978-1951491154.
Aiheesta muualla

Siiri Viljakan kotisivut
Koneen säätiö - Saaren kartanon residenssitaiteilijat ja -tutkijat: Siiri Viljakka. Viitattu 1.3.2024.
Villa Maija

Hotelli Villa Maija vuonna 2006.
Villa Maija on asemakaavalla suojeltu puurakenteinen huvila Hangossa. Vuonna 1888 valmistunut talo oli alkuaan hovineuvos Frans von Haartmanin yksityishuvila. Villa Maijan arkkitehtuuri edusti alun perin kertaustyyliä; myöhemmin se on saanut myös jugendvaikutteita. Talo on kolmikerroksinen.
Lähteet ja viitteet

Rinne, Hannu: Perinnemestarin matkaopas rannikon puukaupunkeihin, © Hannu Rinne ja Werner Söderström Osakeyhtiö 2012, ISBN 978-951-0-38458-9
↑  Perinnemestarin matkaopas rannikon puukaupunkeihin, s. 134
↑  http://www.villamaija.fi/fi/hotelli-villa-maija
Aiheesta muualla

Lillan.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Vilhelm II Hollantilainen

Vilhelm II Hollantilaisen sinetti kuninkaana
Vilhelm II Hollantilainen (Willem II van Holland); (helmikuu 1227 – 28. tammikuuta 1256 Hoogwoud, Opmeer, Länsi-Friisinmaa, Hollanti) oli Hollannin ja Zeelannin kreivi vuosina 1234–1256. Hänet valittiin Saksan vastakuninkaaksi vuonna 1248 ja hän hallitsi ainoana kuninkaana vuosina 1254–1256.
Suku

Vilhelm oli Hollannin kreivi Floris IV:n (1210–1234) ja tämän tätipuolen Matilda (Machteld) de Brabantin (n. 1200–1267) vanhin poikaselvennä ja perillinen. Hänellä oli neljä sisarusta, joista Floris de Voogd (n. 1228–1258) oli Hollannin valtionhoitaja 1256–1258; Adelaide (n. 1230–1284) oli Hollannin valtionhoitaja 1258–1263, avioitui Hainaut'n kreivi Jean I d'Avesnesin kanssa ja Margarete (k. 1277) avioitui Henneberg-Coburgin kreivi Herman I:n kanssa.
Isänsä kuollessa heinäkuussa 1234 turnajaisissa Corbiessa Ranskassa poika oli seitsemänvuotias. Hänen äitinsä Matilda toimi sijaishallisijana vuosina 1234-1235. Sen jälkeen hänen isänpuoleiset setänsä Vilhelm ja Utrechtin piispa Otto olivat hänen huoltajiaan vuoteen 1239 asti.
Kuningas

Enonsa Brabantin herttua Henrik II:n ja Kölnin arkkipiispa Konrad von Hochstadenin avulla Vilhelm valittiin Saksan kuninkaaksi sen jälkeen, kun paavi Innocentius IV asetti keisari Fredrik II:n ekskommunikaatioon. Hän seurasi Thüringenin maakreivi Henrik Raspea, joka oli kuollut vuonna 1247, alle vuosi vastakuninkaaksi valintansa jälkeen vuonna 1246.
Vuonna 1247 Vilhelm päätti laajentaa isänsä metsästysmajaa palatsiksi, jotta se sopisi hänen uuteen asemansa. Sitä kutsuttiin myöhemmin Binnenhofiksi (Sisäinen tuomioistuin), ja se oli Haagin kaupungin alku. Viisi kuukautta myöhemmin Vilhelm joukkoineen piiritti Aachenia kuuden kuukauden ajan toukokuusta lokakuukun 1248 ennen kuin valloitti sen keisari Fredrikin kannattajilta. Vasta tämän jälkeen Kölnin arkkipiispa Konrad saattoi kruunata hänet kuninkaaksi Aachenin tuomiokirkossa 1. marraskuuta 1248.
Hän sai tietyn määrän teoreettista tukea joiltakin saksalaisilta ruhtinailta avioiduttuaan 25. tammikuuta 1252 Welf-sukuisenBraunschweig-Lüneburgin herttua Otto I:n tyttären Elisabethin kanssa. Hänet valittiin Roomalaisten kuninkaaksi toisen kerran 25. maaliskuuta 1252 Braunschweigissa. Vaaliruhtinaina olivat Kölnin, Mainzin ja Trierin arkkipiispat, Brandenburgin rajakreivi ja Saksin herttua. Baijerin kreivi, paladiinikreivi Otto II suljettiin pois vaaleista sillä perusteella, että hän oli Konrad IV:n kannattajana julistettu ekskommunikaatioon. Vaalien jälkeen Böömin kuningas Venceslaus I:n lähettiläät tulivat ilmoittamaan tämän suostumuksesta valintaan. Kuitenkin, vaikka "Vilhelmiltä ei puuttunut rohkeutta eikä ritarillisia ominaisuuksia ... hänen valtansa ei koskaan ulottunut Reininmaan ulkopuolelle."
Kotimaassaan Vilhelm taisteli Flanderin kreivitär Margarete II:n kanssa Zeelandin hallinnasta. Saksan kuninkaana hän teki itsestään Zeelandin kreivin. Heinäkuussa 1253 hän voitti Flanderin armeijan Westkapellessa (nyk. Belgia) ja vuotta myöhemmin sotatoimissa seurasi tauko. Hänen flaamilaisvastainen politiikkansa heikensi hänen suhdettaan Ranskaan. Vuodesta 1254 aina kuolemaansa asti hän taisteli useita sotia länsifriisiläisiä vastaan. Hän rakensi vahvoja linnoituksia Heemskerkiin ja Haarlemiin valmistautuessaan sotaan friisiläisiä vastaan.
Vilhelm antoi kaupunkioikeudet Haarlemille, Delftille, 's-Gravenzandelle ja Alkmaarille. Annales Wormatiensesin kronikan mukaan Vilhelm "poisti 10. marraskuuta 1255 niiden kansalaisten oikeudet, joita kutsutaan Pfahlbürgereiksi siten, että muiden rajoitusten lisäksi yksikään kaupungeista ei voinut niitä saada tai vastaanottaa". Myöhemmin elänyt kirjuri kaunisteli asiaa selventämällä, että Pfahlbürgerit "olivat kansalaisia, jotka eivät asuneet kaupungissa".
Avioliitto ja jälkeläiset

Vilhelm avioitui vuonna 1252 Elisabeth von Braunschweig-Lüneburgin (1230–1266), Braunschweig-Lüneburgin herttua Otto I "Lapsi" ja Mathilda von Brandenburgin tyttären kanssa.
Heille syntyi kaksi lasta:
Floris V (1254–1296), Hollannin kreivi. Avioitui Beatrix de Flanderin, joka oli Flanderin kreivi Guy de Dampierren ja Bethunen, Dendermonden, Richebourgin ja Warnetonin perijätär Mathildan tytär. Heille syntyi useita lapsia, joista Jan I (1284–1299) seurasi isäänsä Hollannin kreivinä. Floris murhattiin  42-vuotiaana ja hänestä tuli kansallissankari Hollannissa.
Mechthild (s. 1256)
Kuolema ja perintö

Taistelussa Hoogwoudin lähellä Opmeerissä, Länsi-Friisimaalla 28. tammikuuta 1256 joukostaan eksynyt Vilhelm yritti yksin ylittää jäätyneen järven, jolloin hänen hevosensa vajosi jäihin. Friisiläiset tappoivat haavoittuvassa asemassa olevan Vilhelmin ja hautasivat hänet salaa talon lattian alle. Hänen jäännöksensä löysi vasta 26 vuotta myöhemmin poika Floris V, joka kosti teon länsifriisiläisille. Vilhelm haudattiin vuonna 1282 Neitsyt Marian kirkkoon Middelburgin luostariin.
Aikalaislähteet, kuten Melis Stoken kronikka, kuvaavat Vilhelmin kuningas Arthurin kaltaisena sankarina. Kullanvärinen Vilhelmin patsas on pystytetty Haagin Binnenhofiin, Alankomaiden parlamentin rakennuskompleksin sisäpihalle.
Vilhelm II Hollantilaisen kreivillinen vaakuna
Vilhelm II:n hauta Middelburgin Onze-Lieve-Vrouwe luostarikirkossa
Käännös suomeksi
Viitayökkönen

| Viitayökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Ritariyökköset Catocalinae
Suku::  Colobochyla
Laji::  salicalis
Kaksiosainen nimi
 Colobochyla salicalis  (Denis & Schiffermüller, 1775) 
Katso myös
   Viitayökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viitayökkönen (Colobochyla salicalis) on pienehkö, erittäin helposti tunnistettava perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Varsin poikkeuksellisen näköinen, pienehkö ja hentorakenteinen yökkönen. Etusiipien pohjaväri on siniharmaa ja sen siiven poikki kulkee vinottain kolme selkeää ruskeaa viirua. Kunkin viirun molemmilla puolilla on nähtävissä hieman kellertävää väriä. Uloin viiruista päättyy siiven kärkeen. Takasiivet ovat tasaisen ruskeat ja niitä reunusta ohut ja katkonainen tumma viiru. Perhosen siipiväli on 23–29 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Viitayökkösen levinneisyys yltää Euroopasta Lähi-itään, Siperiaan ja Japaniin saakka. Laji on Suomessa verraten tuore tulokas, sillä se tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 1908. Nykyisin laji on melko yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa. Lisäksi se on 2000-luvulla levinnyt pohjoisemmaksi, ja havaintoja on jo Kajaanin korkeudelta. Lento alkaa kesäkuun alussa ja jatkuu heinäkuun puoliväliin saakka.
Elinympäristö ja elintavat

Perhoset elävät kosteilla niityillä, pensaikoissa, lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset ovat aktiivisia öisin ja tulevat sekä valolle että syötille. Ne myös lähtevät häirittyinä helposti lentoon päivälläkin. Toukka elää yhteenkehräämiensä lehtien välissä. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka elää pajuilla (Salix).
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura[vanhentunut linkki]
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Colobochyla salicalis:  Wikidata: Q217784  BioLib: 53345  BOLD: 86411  CoL: 92YJP  EoL: 553151  EUNIS: 309313  Fauna Europaea: 446687  Fauna Europaea (new): 69795d0c-72e6-4bc4-ad08-e26be9a9f178  GBIF: 1764531  iNaturalist: 483555  IRMNG: 10721511  LepIndex: 283468  LoB: 5980  MaBENA: ColobSalic  NBN: NHMSYS0021144439  NCBI: 938222  Observation.org: 9824  Open Tree of Life: 203442  Laji.fi: MX.62155 
Pyralis salicalis:  Wikidata: Q109622593  GBIF: 4532691
Kaarlo Viitanen

Kaarlo Samuli Viitanen (25. tammikuuta 1900 Oulu – 22. huhtikuuta 1963) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Misse-joella Saksan itärintamalla. Hän osallistui myöhemmin myös Suomen sisällissotaan nuorena joukkueen varajohtajana ja komppanianpäällikkönä talvi-, jatko- ja Lapinsotaan.
Perhetausta ja opinnot

Viitasen vanhemmat olivat talonomistaja Antti Viitanen ja Maria Tapio. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1930 Aini Alli Alice Oulasvirran kanssa. Hänen veljensä oli jääkäriluutnantti Lauri Abram Viitanen. Viitanen kävi ainoastaan kansakoulun.
Jääkärikausi

Viitanen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 7. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Viitanen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueen varajohtajaksi 1. jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissotaan Lempäälässä ja Kämärällä sekä Viipurissa.