stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Salomo
Nimi

Salomon syntymä ja nimeäminen kuvataan teksteissä vain lyhyesti, eikä hänen nimensä merkitystä avata. Nimen merkitystä on sittemmin yritetty arvailla, sillä muinaisessa Israelissa nimet kertoivat ihmisten kohtaloista, ja Salomon nimen muodostavat kolme konsonanttia šlm voivat merkitä eri asioita. Erään teorian mukaan Salomon nimen merkitys oli ”hänen korvaajansa”, joka tuli siitä, että Salomo sai alkunsa kun hänen isänsä Daavid lohdutti Salomon äitiä Batsebaa heidän ensimmäisen lapsensa kuoltua. Salomon nimen konsonantit voivat tarkoittaa myös verbejä ”maksaa takaisin” ja ”kostaa”. Hepreankielisessä tekstissä Salomon nimi yhdistetään toistuvasti rauhaan (shalom). Rauhan lisäksi samat konsonantit viittavat myös viimeistelemiseen, mitä Salomo valtakaudellaan tekikin.
Varhainen elämä

Salomo oli yksi Israelin kuninkaan Daavidin monista pojista. Hänen äitinsä oli Batseba, yksi Davidin vaimoista tämän haaremissa. Salomon kasvatuksesta tai koulutuksesta ei Raamatussa kerrota juuri mitään. Jotkut Salomon veljistä, kuten Amnon, Absalom ja Adonia, riitelivät keskenään verisesti havitellessaan kruunua.
Salomon historiallisuus

Salomon historiallisuus on epävarmaa. Salomosta ei tiedetä kertomusten ulkopuolelta käytännössä mitään, sillä hänestä tai hänen valtakaudestaan ei ole löytynyt arkeologisia todisteita. Häntä ei mainita missään Lähi-idän vanhassa lähteessä Raamatun ulkopuolella. Tutkijat eivät pidä Raamatun kertomuksia luotettavina todisteina osittain siksi, että niissä on ristiriitaisuuksia. Toisaalta ei ole myöskään löytynyt suoria syitä kiistää hänen olemassaolonsa.
Tärkein Salomosta kertova lähde on Raamattu, jossa Salomosta kerrotaan Ensimmäisessä kuninkaiden kirjassa (1–11) sekä pidemmin Ensimmäisessä aikakirjassa ja Toisessa aikakirjassa. Kirjat kertovat saman tarinan eri tavoin ja hiukan ristiriitaisesti, ja ne jättävät Salomon elämään aukkoja. Näiden kirjojen lisäksi Salomosta voidaan saada tietoa hänen kirjoittamikseen väitetyistä kolmesta Raamatun kirjasta. Juutalaiset ja kristityt pitävät Raamatun kertomuksia luotettavina Salomon elämän kuvauksina, sillä ne katsotaan kirjoitetun jumalallisen johdatuksen vallassa. Varhaisista kriittisistä raamatuntutkijoista esimerkiksi jo Baruch Spinoza kiinnitti paljon huomiota Salomoon ja huomautti, että myös Salomo teki inhimillisiä virheitä esimerkiksi siinä, että hän ei tuntenut piin arvoa (1. Kun. 7:23).
Heprealaisen Raamatun ja Septuagintan kertomukset Salomosta ovat erilaiset. Yhdessä voi olla Salomoa koskevia väitteitä tai tarinankäänteitä, jotka toisesta puuttuvat, eikä ole aina selvää kumpi on alkuperäinen versio. Esimerkiksi kertomuksessa Salomon tuomiosta toisen, kuolleen lapsen rooli on Septuagintassa suurempi kuin masoreettisessa tekstissä, mikä saattaa vaikuttaa lukijan käsitykseen Salomosta.
Raamatullinen arkeologia alkoi kehittyä 1800-luvun puolivälissä, ja kiinnostus on kohdistunut myös Salomon tutkimiseen, etenkin koska hänen kerrotaan rakennuttaneen paljon palatseja, kaupunkeja, muureja ja talleja. Aluksi löydettiinkin paljon raunioita, jotka yhdistettiin Salomoon ja hänen valtakauteensa. Näitä löytöjä olivat esimerkiksi hevostalli Megiddossa, kuparikaivokset Timnassa, satama Ezion-Geberissä ja kaupunginmuurit Hazorissa ja muissa kaupungeissa. Löytöjä pidettiin aluksi Salomon historiallisuuden todisteina sekä osoituksena siitä, että hänen valtakautensa oli suuren muutoksen aikaa muinaisessa Israelissa, jolloin valtakunta suojattiin hyökkääjiltä, muutettiin kaupungistuneeksi, järjestäytyneeksi ja teknisesti taitavaksi, ja jolloin sen ulkomaansuhteet, kauppa ja muu kansainvälinen vaihto kehittyivät. Sittemmin kaikki Salomoon yhdistetyt löydöt on ajoitettu kuuluviksi muihin ajanjaksoihin, eikä mitään niistä enää pystytä luotettavasti yhdistämään Salomoon. Edes Salomon temppelistä ei ole arkeologisia todisteita. Jotkut arkeologit jatkavat todisteiden etsimistä siinä uskossa, että jäänteitä ei vain ole osattu etsiä oikeista paikoista. Toisten tutkijoiden mukaan todisteiden puute osoittaa, että Salomoa ei ole koskaan ollut olemassa, tai että kuvaukset hänen kuningaskunnastaan ovat vahvasti liioiteltuja ja että Salomo olikin pelkkä vähäinen heimopäällikkö kauan ennen kuin Jerusalemista tuli merkittävä keskus.
Kirjallisuutta

Särkiö, Pekka: Kuningasajalta: Kirjoituksia Salomosta ja rautakauden piirtokirjoituksista.  (Suomen Eksegeettisen Seuran julkaisuja, 90)  Helsinki:  Suomen Eksegeettinen Seura, 2006.  ISBN 951-9217-45-2
Särkiö, Pekka: Salomon salaisuus: Pohdintoja peitetystä Salomon kritiikistä Vanhassa testamentissa.  (Suomen Eksegeettisen Seuran Julkaisuja, 115)  Helsinki:  Suomen Eksegeettinen Seura, 2018.  ISSN 0356-2786  ISBN 978-951-9217-70-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salomo Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Daavid | Israelin kuningas | Seuraaja: Rehabeam |
Salomon tuomio. Peter Paul Rubens n. 1617.
Saban kuningattaren vierailu Salomon hovissa. Edward Poynter, 1890.
Udelnaja

Udelnajan rautatieasema.
Udelnaja (ven. Уде́льная) on historiallinen kaupunginosa Pietarissa Venäjällä. Se sijaitsee kaupungin pohjoisosassa Viipurin piirissä Suomeen johtavan rautatien varrella (Udelnajan asema). Pohjoisessa Udelnaja rajoittuu Ozerkiin ja Suvalaan, lännessä Kolomäkeen, idässä Sosnovkaan ja Lesnoihin.
Paikkakunta on saanut nimensä apanaasimaiden virastosta (ven. Departament udelov), jolle se kuului 1700-luvun lopulta lähtien. 1800-luvun alussa siellä toimi mallimeijeri ja myöhemmin maatalousopisto. Rautatien rakentamisen jälkeen seudulle syntyi huvila-asutusta. Vuonna 1922 Udelnaja liitettiin Pietarin kaupunkiin. 1940-luvun lopulla sinne alettiin rakentaa asuinalueita. Udelnajan metroasema avattiin vuonna 1982.
Aiheesta muualla

Udelnaja Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Grigori Ugrjumov

Aleksanteri Nevskin juhlallinen saapuminen Pihkovaan, 1793.
Iivana Julman Kazanin valloitus.
Jan Usmarin voimainkoetus, 1796–1797.
Grigori Ivanovitš Ugrjumov (ven. Григо́рий Ива́нович Угрю́мов; 11. toukokuuta (J: 30. huhtikuuta) 1764 Moskova – 28. maaliskuuta (J: 16. maaliskuuta) 1823 Pietari) oli venäläinen klassismin aikakauden taidemaalari.
Grigori Ugrjumov opiskeli Pietarin taideakatemiassa vuosina 1770–1785 ja Roomassa vuosina 1785–1790. Hän maalasi etupäässä historiallisia sankariaiheita (muun muassa Aleksanteri Nevskin juhlallinen saapuminen Pihkovaan, Iivana Julman Kazanin valloitus ja Jan Usmarin voimainkoetus Venäläisen taiteen museossa). Ugrjumov tunnetaan myös muotokuvamaalarina. Hän toimi taideakatemian opettajana vuodesta 1791. Vuonna 1797 hänet valittiin taideakatemian akateemikoksi, vuonna 1800 professoriksi ja vuonna 1820 rehtoriksi.
Töölön tulli

Töölön tullin aukio Mannerheimintieltä katsottuna. Keskellä Tukholmankatu, vasemmalla Auratalo, oikeassa reunassa huoltoaseman takana Tullinpuomin talo
Töölön tulli (ruots. Tölö tull) on aukio ja tienristeyskohta, joka sijaitsee nimestään huolimatta Meilahden kaupunginosassa Helsingissä. Se on myös aukiolla ja sen liepeillä sijaitsevien raitiovaunu- ja linja-autopysäkkien nimi.
Töölön tullin kohdalla Mannerheimin­tiestä erkanee Munkki­niemeä ja Turunväylää kohti kohti johtava Tukholmankatu. Muut aukiolta lähtevät tai sitä sivuavat kadut ovat Topeliuksenkatu, Laakson sairaalaan johtava Lääkärin­katu sekä pieni Töölöntullinkatu. Aukiolla on taksiasema.
Aukio sai nimensä asemakaavaan vuonna 1938. Nimi viittaa hieman etelämpänä, silloisen Läntisen viertotien (nyk. Mannerheimintien) varrella 1900-luvun alkuvuosina sijainneeseen Helsingin läntiseen tulliin eli Espoon tulliin, joka tunnettiin myös Viiden pennin tullina.  Ennen kuin Meilahti vuonna 1906 liitettiin Helsinkiin, paikalla kulki kaupungin ja Helsingin maalais­kunnan välinen raja. Tullinpuomin kivipylväät on jätetty historiallisiksi muistomerkeiksi molemmin puolin ajorataa, ja niihin on kiinnitetty kaupunkitullin historiasta kertovat muistolaatat.
Töölön entisen tullinpuomin kivipylväät Mannerheimintien ajoradan molemmin puolin
Läntinen viertotie (nyk. Mannerheimintie) ja Töölön tullinpuomin kivipylväät vuonna 1908
Muistolaatta Töölön entisen tullinpuomin kivipylväässä
Töölön tulli on rajakohtana myös katujen nimeämisessä. Sen eteläpuolella Helsingin kanta­kaupungissa katujen nimet, muutamaa valtaväylää sekä Eiran ja Kaivopuiston katuja lukuun ottamatta, päättyvät yleensä sanaan katu, pohjoispuolella sen sijaan sanaan tie. Jälkiosaa katu Helsingissä käytettiin ainakin aikaisemmin eräin poikkeuksin vain kanta­kaupungissa, kun taas jälkiosaa tie on yleisesti käytetty pienilläkin asuntokaduilla väljemmin rakennetuissa kaupungin­osissa, varsinkin liitos­alueilla mutta myös kanta­kaupungin eräillä ­reuna-alueilla.
Rakennuksia

Aukiota reunustavista rakennuksista suurin on Tukholmankadun alkupäässä sijaitseva, vuonna 1962 valmistunut, Erkko Virkkusen suunnittelema 11-kerroksinen tornimainen Auratalo, joka alkujaan oli Keskinäisen vakuutus­yhtiö Auran pää­konttori.  Kun vakuutusyhtiö Aura vuonna 1978 muutti Tapiolaan, talo vuokrattiin Helsingin yliopistolle. Myöhemmin se on ollut toimistokäytössä, ja sen alakerrassa on toiminut Nordea-pankin konttori ja Alkon myymälä. Vuonna 2016 talossa avattiin Cumulus-ketjun Hotelli Cumulus Meilahti, jonka nimi on ollut helmikuulta 2018 alkaen Scandic Hotels -ketjuun viittaava Scandic Meilahti.
Aukion toisella laidalla, Mannerheimintien ja Topeliuksenkadun kulmassa on nimellä Tullinpuomi tunnettu, vuonna 1940 valmistunut Olli Pöyryn suunnittelema asuin­kerros­talo, jonka ala­kerrassa aikoinaan oli elokuva­teatteri Sininen Kuu sekä Tullin­puomi-niminen ravintola. Nykyisin entisessä elokuvasalissa toimii kuntosali. Mannerheimintien, Tukholmankadun ja Topeliuksenkadun väliin jäävällä kolmiomaisella alueella on vuonna 1952 valmistunut Shellin huoltoasema. Aikaisemmin sen paikalla oli Svea-niminen huvila.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Töölön tulli Wikimedia Commonsissa
Veikko Salminen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nykyaikainen viisiottelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nykyaikainen viisiottelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nykyaikainen viisiottelu. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten nykyaikainen viisiottelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | München 1972 | joukkuekilpailu |  |
Veikko Ilmari Salminen (s. 12. elokuuta 1945 Helsinki) on suomalainen kilpauransa päättänyt nykyaikainen viisiottelija, uimari, miekkailija ja olympiamitalisti.
Ennen viisiottelu-uraa

Helsingin Sörnäisissä kasvanut "Veka" Salminen oli TUL:n mestaruuksia uimahypyissä voittaneen ja monissa muissakin urheilulajeissa menestyneen Reino Salmisen poika. Myös Veikko harrasti uimahyppyjä, otteli kaveriporukassa innokkaasti nyrkkeilijänä ja palkittiin jo 9-vuotiaana Helsingin Työväen Uimarien parhaiten kehittyvänä uimarina. Vapaauintiviesteissä hän voittikin 1960-luvulla ensimmäiset aikuisten Suomen mestaruutensa, mutta kun hän jäi niukasti Tokion 1964 olympiajoukkueen ulkopuolelle hävittyään viimeisissä katsastuksissa seuratoveri Esa Lepolalle, ryhtyi hän harkitsemaan lajin vaihtoa. Ensin Salminen aikoi siirtyä juoksu-urheiluun Veikkaus Oy:n työtoverinsa Pauli Nyn houkuttelemana, mutta Salmisen sattumalta tapaama viisiotteluvalmentaja Wäinö Korhonen sai hänet siirtymään viisiottelun pariin.
Arvokisaedustajaksi viisiottelijana

Ensimmäisiin kansainvälisiin kilpailuihinsa viisiottelijana Salminen osallistui Moskovassa vuonna 1965. Oikuttelevan hevosen selässä hän jäi ratsastusosuuden pisteissä lähes nollille, ja ratsastus oli jatkossakin hänelle ongelmallisimpia viisiottelun osalajeista. Uinti ja juoksu olivat hänen vahvuuksiaan. Vuonna 1965 hän voitti Suomen mestaruuden neliottelussa (johon viisiottelun lajeista ei kuulu ratsastus). Vuonna 1968 hän voitti Suomen mestaruuden neliottelun lisäksi kolmiottelussa (josta ratsastuksen lisäksi puuttuu miekkailu) mutta pääsi Méxicon olympialaisiin vain varamieheksi.
Warendorfin MM-kilpailuissa 1970 Salminen sijoittui 34:nneksi. Seuraavan vuoden MM-kisoissa San Antoniossa hän oli 24:s ja joukkuekilpailussa kuudes.
Olympiamitalistiksi

Minskin kansainväliset kilpailut vuoden 1972 alkupuolella sujuivat suomalaisittain hyvin: Risto Hurme sijoittui neljänneksi, Martti Ketelä kuudenneksi ja Veikko Salminen kymmenenneksi. Nämä kolme valittiin Suomen edustajiksi Münchenin olympialaisiin. Kisapaikalla kaikki suomalaiset valittivat kurkkukipua ja Hurmeella oli hieman kuumettakin ennen ensimmäisen päivän lajia, ratsastusta. Salminen kokosi 1015 pistettä (maksimi 1100) ja Ketelä vielä enemmän, ja Suomen sijoitus joukkuekilpailussa oli ensimmäisen lajin jälkeen kuudes.
Suomalaisten pitkä päivä miekkailuosuudella alkoi hyvin, kun jokainen kolmesta voitti vuorotellen Neuvostoliiton hallitsevan maailmanmestarin, Boris Oništšenkon. Jatko ei sujunut yhtä hyvin, ja Salminen oli osuudella kolmikon heikoin 772 pisteellään.
Kolmantena päivänä Salminen ja Hurme saivat lääkityksen joukkueen ylilääkäriltä Helmer Kvistiltä. Ampumaosuudella Hurme teki huipputuloksen 195, mutta Salminen ampui tuloksen 182, joka tuotti vain 714 pistettä. Päivän päätteeksi suomalaisia uhkasi hylkääminen dopingkäryn vuoksi. Järjestäjillä oli kaksi kiellettyjen aineiden luetteloa, ja Hurmeen ja Salmisen saamat lääkkeet oli mainittu toisessa niistä. Lääkintäkomissiossa tehtiin lopulta päätös, että kyseessä oli vain väärinkäsitys ja suomalaiset saisivat jatkaa kilpailua.
Neljännen päivän uintiosuudella Yhdysvallat oli vahva, mutta Suomi pysyi sen edellä ja oli ennen viimeistä lajia joukkuekilpailussa kolmantena. Salminen ui 300 metrin matkalla ajan 3.27,4 ja oli uintituloksissa toinen Yhdysvaltain Charles Richardsin jälkeen. Salminen sai uinnistaan 1216 pistettä, ja myös Hurme ja Ketelä ylsivät yli tuhanteen pisteeseen.
Viisiottelun päättäneellä juoksuosuudella suomalaisilla oli varaa hävitä Yhdysvaltain ottelijoille yhteensä 50 sekuntia saavuttaakseen pronssin. Hurme kasvatti omassa erässään eroa kahdella sekunnilla, ja Salminen voitti John Fitzgeraldin 25 sekunnilla, joten Ketelällä oli varaa hävitä viimeisessä erässä Scott Taylorille 77 sekuntia. Kesällä akillesjänteensä loukannut Ketelä ei ollut yhtä hyvässä juoksukunnossa kuin aikaisempina vuosina, mutta Taylor saapui maaliin vain 74 sekuntia Ketelää nopeampana, joten kolmen sekunnin, kymmenen pisteen erolla Suomi voitti pronssia. Palkintojenjakotilaisuudessa suomalaiset saivat vain yhden yhteisen mitalin, joka päätettiin antaa henkilökohtaisessa kilpailussa parhaiten menestyneelle Hurmeelle. Tämä on edelleen, yli 45 vuotta myöhemmin, Suomen viimeisin olympiamitali nykyaikaisesta viisiottelusta. Salminen sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 17:nneksi.
Münchenin olympialaisten jälkeen Salminen harjoitteli San Antoniossa ja kilpaili Yhdysvalloissa. Kalpamiekkailijana hänet valittiin Montréalin 1976 olympiajoukkueen varamieheksi.
Veikko Salmisen sisar Irmeli Salminen saavutti SM-mitaleja uinnissa. Salmisen lapset Ismo ja Laura ovat myös kilpailleet nykyaikaisessa viisiottelussa PM- ja MM-tasolla. Ismo keskittyy nykyisin 400 metrin ja 800 metrin juoksuun.
Ammatiltaan Veikko Salminen oli palomies.
Saavutuksia > Nykyaikainen viisiottelu

Olympiapronssia Münchenissä 1972 joukkuekilpailussa, henkilökohtaisen kilpailun 17:s
MM-kisoissa 1970 henkilökohtaisesti 34:s ja joukkueessa yhdeksäs, 1971 24:s ja kuudes, 1977 25:s ja 14:s sekä 1978 39:s ja 13:s
SM-kultaa 1971, 1974 ja 1978
SM-hopeaa 1970, 1972, 1975 ja 1977
SM-pronssia 1976
SM-kisoissa yhdeksäs 1966, kuudes 1967, yhdeksäs 1968 ja neljäs 1986
SM-kultaa neliottelussa 1965 ja 1968
SM-kultaa kolmiottelussa 1968
Saavutuksia > Kalpamiekkailu

SM-kultaa joukkuekilpailussa 1968, 1970 ja 1972
SM-hopeaa joukkuekilpailussa 1971
SM-pronssia joukkuekilpailussa 1969 ja 1975
Saavutuksia > Uinti

SM-kultaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä 1963, 1965, 1966 ja 1967, hallimestaruus 1964
Nuorten SM-kultaa 400 metrin vapaauinnissa
Aiheesta muualla

Veikko Salminen - olympiamitalisti 32 vuoden takaa (Arkistoitu – Internet Archive) (radio-ohjelma vuodelta 2004)
Uhriton rikos

Uhriton rikos on rikokseksi laissa säädetty teko, jolla ei ole suoraa uhria. Erään määritelmän mukaan uhriton rikos on rikos, josta ei seuraa kenellekään sellaista vahingoittumisen tunnetta, joka saisi hänet tuomaan teon viranomaisten tietoon.
Yleisimmin mainittuja esimerkkejä uhrittomista rikoksista ovat huumeiden käyttö, uhkapelaaminen, prostituutio ja pornografia. Kiistanalaisempia esimerkkejä ovat rattijuopumus, veropetos ja tuliaseen luvaton hallussapito.
Uhrittoman rikoksen rangaistavuudessa voi olla kyse teon vahingollisuudesta tai moraalittomuudesta, joka liittyy joskus teon seksuaaliseen luonteeseen. Esimerkiksi rattijuopumuksen sekä turvavyön käytön laiminlyönnin rangaistavuutta on perusteltu toisille ihmisille tai itselle aiheutetun vahingon riskillä, vaikka se ei olisikaan toteutunut. Uhrittomien rikosten rangaistavuutta on perusteltu myös sillä, että nollatoleranssi haitallisiin tekoihin vähentää paitsi niiden, myös niitä vahingollisempien rikosten harjoittamista. Esimerkiksi päihteiden käytön on väitetty lisäävän väkivaltarikollisuutta, prostituution lisäävän seksuaalirikollisuutta, uhkapelin lisäävän omaisuusrikollisuutta ja pornografian lisäävän raiskauksia. Uhrittomalla rikoksella voi joskus myös olla sekundaarinen uhri: esimerkiksi yksilön huumeidenkäyttö voi aiheuttaa vahinkoa yhteiskunnalle heikentämällä käyttäjän tuottavuutta. Silloinkin, kun uhrittomalla rikoksella ei uskota olevan yhteyttä vahinkoon toisille, sen uskotaan olevan vähintäänkin tuottamatonta, kuten rahan pyörittäminen uhkapeleissä, tai olevan passivoivaa, kuten kannabiksen käyttö.
Uhrittomien rikosten rangaistavuus on usein kiistanalainen, ja niissä on vaihtelua valtioiden ja aikakausien välillä. Suuri yleisö pitää uhrittomia rikoksia yleensä vähemmän vakavina kuin uhrillisia rikoksia. Yksilönvapauksia puolustavat liberaalit, kuten John Stuart Mill, ovat olleet sitä mieltä, että yksilönvapauksia saisi rajoittaa vain toisten ihmisten etuja loukkaavien tekojen suhteen. Uhrittomista rikoksista rankaisemista on nimitetty holhoamiseksi, eli näkökannaksi, jonka mukaan valtio tietää kansalaisia paremmin, mikä on heille hyväksi. On myös huomautettu, että epäterveellinen ruokavalio, auringonotto tai vuorikiipeilykään eivät ole laittomia, vaikka nekin aiheuttavat itselle vaaraa. Uhrittomista rikoksista saatuja tuomioita on myös kutsuttu leimaaviksi, ja tuomiot saattavat jopa johtaa tuomitun rikollisuuden tielle. Myös huumeriippuvaisten saamien tuomioiden mielekkyyttä on kyseenalaistettu teon uusimisen kannalta. Uhrittomien rikosten oikeusprosessit on lisäksi nähty veronmaksajien rahojen tuhlauksena, ja esimerkiksi kieltolakien on katsottu lisänneen korruptiota.
Uikujoen yhteisö

Uikujoen yhteisön johtajan asunto. Postikortti vuodelta 1915.
Uikujoen yhteisö (ven. Выголе́ксинское общежи́тельство, Vygoleksinskoje obštšežitelstvo; Вы́говская пусты́нь, Vygovskaja pustyn; Дани́ловский монасты́рь, Danilovski monastyr ja muita nimiä) oli Ylä-Uikujoen varrella 1600–1800-luvuilla toiminut Venäjän vanhauskoisten luostariyhteisö.
Vanhauskoisuuden papitonta pomorilaissuuntausta edustanut yhteisö sai alkunsa Solovetskin luostarista paenneiden munkkien Äänisen lähellä sijaitsevan Saroozeron saareen perustamasta erakkolasta. Vuonna 1684 heihin liittyivät sunkulainen Daniil Vikulin ja poventsalainen Pjotr Prokopjev ja vuonna 1691 aatelistaustainen Andrei Denisov. Vuonna 1694 yhteisö siirtyi Uikujoen rannalle nykyiseen Danilovan kylään, jossa ennestään asui muita Solovetskin luostarin munkkeja. Vuonna 1706 perustettiin naisyhteisö Leksaan.
Denisovin ja Vikulinin johdolla Uikujoen luostariyhteisöstä muodostui yksi Venäjän vanhauskoisten henkisistä keskuksista, joka oli kuuluisa käsikirjoituksistaan sekä ikoni- ja koristetaiteestaan. Talonpoikaisväestön tukemana siitä kehittyi myös merkittävä taloudellinen voimatekijä. Yhteisön maallistuessa siitä erosi vuonna 1737 munkki Filipp, joka perusti filippovskoje soglasie -nimellä tunnetun äärisuuntauksen.
Viranomaiset suvaitsivat omalta taholtaan kompromisseja tehnyttä Uikujoen luostariyhteisöä vuoteen 1825 saakka, jolloin valtaan nousi vanhauskoisia vainonnut Nikolai I. Valtion ja kirkon pitkällisten sortotoimien jälkeen yhteisö hävitettiin lopullisesti 1850-luvulla.
Salainen asiamies

| Salainen asiamies> Secret Agent |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Alfred Hitchcock
Käsikirjoittaja:  Charles Bennett Ian Hay Jesse Lasky Jr. Näytelmä: Campbell Dixon Novellit: W. Somerset Maugham
Tuottaja:  Michael Balcon Ivor Montagu
Säveltäjä:  Hubert Bath
Kuvaaja:  Bernard Knowles
Leikkaaja:  Charles Frend
Lavastaja:  Oscar Friedrich Werndorff
Pääosat:  John Gielgud Peter Lorre Madeleine Carroll
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Gaumont British Picture Corporation
Levittäjä:  Associated British Picture Corporation Netflix
Ensi-ilta:  toukokuu 1936 Suomi: 4. lokakuuta 1936
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Salainen asiamies (engl. Secret Agent) on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1936. Se oli Hitchcockin toinen vakoiluaiheeseen perustuva elokuva. Sitä oli edeltänyt 39 askelta (1935) ja sitä seurasi niin ikään vakoiluaiheinen Sabotaasi vielä samana vuonna.
Tarina

Richard Ashenden on kirjailija, josta on tehty salainen agentti. Brittihallitus lähettää hänet Sveitsiin tapaamaan saksalaisen vakoilijan. Elsa Carrington, myös agentti, esiintyy hänen vaimonaan. Sveitsissä he lyöttäytyvät yhteen ammattitappaja Kenraalin kanssa. Richard ja Kenraali alkavat epäillä Cayporia ja tappavat hänet Alpeilla. Caypor osoittautuu kuitenkin syyttömäksi. Oikeaksi vakoilijaksi paljastuu yhdysvaltalainen Robert Marvin, joka juuri lähtenyt Elsan kanssa junalla Turkkia kohti. Ashendenin ja Kenraalin on varoitettava häntä. He pääsevät junaan, joka suistuu radalta ilmahyökkäyksessä. Oikea vakoilija kuolee onnettomuudessa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  John Gielgud  | … |  Richard Ashenden    |
|  Peter Lorre  | … |  ”Kenraali”   |
|  Madeleine Carroll  | … |  Elsa Carrington    |
|  Robert Young  | … |  Robert Marvin    |
|  Percy Marmont  | … |  Caypor    |
|  Florence Kahn  | … |  Mrs. Caypor    |
|  Charles Carson  | … |  ”R”   |
|  Lilli Palmer  | … |  Lilli   |
Näyttelijät > Hitchcockin cameorooli

Alfred Hitchcockilla ei ole cameoroolia Salaisessa asiamiehessä.
Tuotanto > Alkuteos ja käsikirjoitus

Salainen asiamies perustuu Daily Telegraphin elokuvakriitikon Campbell Dixonin näytelmään, joka puolestaan perustui W. Somerset Maughamin novelliin The Hairless Mexican (suomeksi teoksessa Salainen asiamies 1958). Tuottaja Michael Balconin mielestä olisi hyvä idea ostaa näytelmän oikeudet ja antaa Dixonin tehdä ensimmäinen käsikirjoitusluonnos. Näin pidettäisiin myös yllä hyviä suhteita lehdistöön. Apulaistuottaja Ivor Montagu oli jyrkästi tätä vastaan, sillä hänellä oli vielä tuoreessa muistissa, kuinka tällainen studiopolitiikka esti Sergei Eisensteinin Hollywood-uran. Hitchcock sai Montagun kuitenkin ylipuhuttua, sillä Hitchcockilla ei ollut aikomustakaan käyttää Dixonin käsikirjoitusluonnosta.
Kun Hitchcock ja Bennett alkoivat työstää käsikirjoitusta, he käyttivät Dixonin näytelmän lisäksi Maughamin alkuperäistä novellia ja lisäksi toista Maughamin novellia The Traitor. Kaikissa niissä seikkailee salainen agentti Ashenden. Juoni perustui pääasiassa Maughamin novelleihin, Dixonin näytelmästä he ottivat rakkaustarinan. Koska tapahtumat sijoittuvat Sveitsiin, siinä oli Hitchcockin mielestä oltava mukana Alpit ja suklaatehdas, josta tuli vakoilijoiden päämaja.