stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liettuan–Neuvosto-Venäjän rauha
Tausta

Liettua julistautui itsenäiseksi Venäjän keisarikunnasta 16. helmikuuta 1918. Maaliskuussa bolševikit allekirjoittivat Brest-Litovskin rauhan ja luopui kaikista Baltian maita koskevista vaatimuksistaan, myös Liettuaan liittyvistä. Saksan miehityshallinto Ober Ost ei antanut Liettuan poliittiselle johdolle lupaa perustaa hallintojärjestelmää, armeijaa ja poliisivoimia. Liettuan rajojen määrittely oli myös kielletty. Liettuan itsenäisyys pysyi käytännössä katsoen toteutumattomana poliittisena julistuksena, joka ei saanut kansainvälistä tukea. Tilanne muuttui, kun Saksan armeija antautui marraskuussa 1918. Saksan antautumisen seurauksena liettualaiset ottivat nopeasti käyttöön uuden perustuslain, muodostivat hallituksen ja alkoivat organisoida omaa armeijaa.
Neuvosto-Venäjä arvosteli Brest-Litovskin rauhaa, ja se alkoi jälleen esittää vaatimuksia Baltiaa kohtaan. Joulukuussa 1918 Puna-armeija hyökkäsi Liettuan alueelle ajaen takaa vetäytyviä Saksan joukkoja. Puna-armeijan tunkeutuminen Liettuaan merkitsi Liettuan itsenäisyyssotien ja Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan alkua. Kuukauden sisällä Neuvosto-Venäjän joukot hallitsivat suurta osaa Liettuan pohjoisista ja itäisistä osista. Liettualaiset saivat pysäytettyä venäläisten etenemisen ainoastaan saksalaisten vapaaehtoisten, Freikorpsin avulla. Vilnassa bolševikit julistivat Liettuan johtoon kommunistisen nukkehallituksen, jota johti Vincas Mickevičius-Kapsukas. Helmikuussa 1919 Liettuan SNT yhdistettiin Valko-Venäjän neuvostotasavallan kanssa yhdeksi neuvostotasavallaksi, Liettualais-valkovenäläiseksi neuvostotasavallaksi. Neuvostohallinto oli lyhytaikainen, sillä Puola ja liettualaiset kävivät nopeasti vastahyökkäykseen venäläisiä vastaan. Puolalaiset valtasivat Vilnan, Liettuan historiallisen pääkaupungin huhtikuussa. Viimeiset Puna-armeijan joukot ajettiin pois Liettuasta elokuun lopulla. Neuvostotasavallan alueet joutuivat liettualaisten haltuun syyskuuhun 1919 mennessä, ja liettualais-valkovenäläinen SNT lakkasi olemasta.
Neuvottelut > Liettua viivyttelee diplomaattista vuoropuhelua

Kun Puna-armeija ajettiin Baltiasta, Neuvosto-Venäjän johtaja Lenin yritti järjestää rauhansopimuksia helpottakseen kommunistien tilannetta Euroopassa. Ensimmäinen yritys solmia rauha Liettuan kanssa tapahtui 11. syyskuuta 1919, kun Georgi Tšitšerin, Neuvosto-Venäjän ulkoasiankomissaari, lähetti Liettuaan viestin, jossa hän ehdotti rauhansopimusta. Viesti oli de facto Liettuan valtion itsenäisyyden tunnustus. Neuvosto-Venäjä lähetti samanlaiset ehdotukset myös Latviaan ja Viroon. Baltian maat pitivät Tallinnassa 14.–15. syyskuuta 1919 yhteisen neuvottelun, jossa maat päättivät aloittaa heti paikalla rauhan tunnustelut Venäjän kanssa.
Tästä huolimatta Liettua viivytteli viestin lähettämistä Moskovaan, ja ajatus Baltian maiden yhteisestä rauhanneuvottelusta Venäjän kanssa kaatui. Liettuan poliittinen johto pelkäsi, että kommunistisen Venäjän kanssa neuvotteleminen saattaisi vahingoittaa Liettuan suhteita Länsi-Euroopan maihin, jotka eivät vielä olleet tunnustaneet maan itsenäisyyttä. Samaan aikaan kun Liettua valmisteli ensimmäisiä demokraattisia vaalejaan perustuslakikokousta varten, alkoivat liettualaiset poliitikot vaalikampanjoissaan vaatia valtionjohdolta neuvottelujen aloittamista Venäjän kanssa. Augustinas Voldemaras, Liettuan ulkoministeri, ilmoitti 31. maaliskuuta 1920 venäläisille diplomaateille, että Liettua oli valmis aloittamaan vuoropuhelun Venäjän kanssa, mikäli Venäjä tunnustaisi Liettuan etniset alueet ja hyväksyisi Vilnan itsenäisen Liettuan pääkaupungiksi. Venäjän johto hyväksyi vuoropuhelun aloittamisen, ja ehdotti alustavien neuvottelujen aloittamista 15. huhtikuuta samana vuonna. Neuvottelut Moskovassa alkoivat kuitenkin vasta 7. toukokuuta.
Neuvottelut > Neuvottelut

Liettuan delegaatio, jota johti Tomas Naruševičius, vaati Venäjää tunnustamaan Liettuan Liettuan suuriruhtinaskunnan laillisena seuraajana. Adolf Joffen johtama Neuvosto-Venäjän delegaatio sen sijaan oli valmis tunnustamaan Liettuan ainoastaan itsemääräämisoikeusperiaatteen mukaisesti, ei historiallisin perustein. Aluekysymykset olivat neuvottelujen kiistanalaisin aihe. Liettua vaati maa-alueikseen Venäjän keisarikunnan aikaisia Kaunasin, Vilnan, Grodnon ja Suwałkin kuvernementtien alueita. Liettualaisten mukaan nämä alueet olivat etnisesti liettualaisia. Tämän todisteena liettualainen delegaatio viittasi M. Balinskin vuoden 1857 väestönlaskentaan, jonka mukaan suurin osa kyseisten alueiden väestöstä oli liettualaisia. Liettuan delegaatio vakuutteli, että alueiden juutalainen- ja valkovenäläinen vähemmistö olivat valmiita liittymään Liettuaan. Liettualaisilla oli Moskovassa mukana edustaja kummastakin ryhmästä. Simon Rosenbaum edusti juutalaisia, ja Dominyk Semashko valkovenäläisiä. Kummatkin tukivat Liettuan itsenäistymistä.
Venäjä hyväksyi Liettuan alueiden tunnustamisen sillä ehdolla, että Liettua suostuisi liittymään sotilaalliseen yhteistyöhön Venäjän kanssa Puolaa vastaan. Taustalla oli se, että Puola oli aloittanut hyökkäyksen Kiovaan Neuvosto-Venäjää vastaan. Liettualaisia ehto houkutteli, sillä Puola oli miehittänyt Vilnan alueen. Venäjän avulla uskottiin mahdollisuuteen saada Vilna takaisin osaksi Liettuaa. Liettuan delegaatio kuitenkin kieltäytyi tästä ehdotuksesta, sillä liittouman Venäjän kanssa pelättiin huonontavan suhteita Puolaan ja sen liittolaisiin, Ranskaan ja Isoon-Britanniaan. Liettuan johto informoi Britannian johtoa Neuvosto-Venäjän suunnitelmista. Liettualaiset toivoivat Britannian informoinnin todistavan briteille Liettuan luotettavuuden, ja johtavan Britannian epäsuoraan paineeseen Puolaa vastaan Vilnan suhteen. Tämä taktiikka ei todistautunut onnistuneeksi, sillä Ranska tuki poikkeuksetta Puolaa ja Britannian epäsuoralla paineella Puolaa vastaan ei ollut vaikutusta Puolan ulkopolitiikkaan.
Moskovan neuvottelut osoittautuivat pitkään kestäviksi ja vaikeiksi. Kun Puola valtasi Kiovan toukokuussa 1920, Liettuan delegaatio yritti viivytellä neuvottelujen jatkumista. Liettuan delegaatio jopa uhkasi vetäytyä neuvotteluista 22. toukokuuta 1920. Kuitenkin, kun tilanne muuttui ja Venäjä aloitti vastahyökkäyksen Puolaa vastaan, Liettuan delegaatio painostettiin allekirjoittamaan rauhansopimus 12. heinäkuuta. Melkein kuukauden kestäneen väittelyn jälkeen siitä, oliko sopimus reilu Liettuaa kohtaan, ja hyväksyikö Venäjä todella Liettuan vaatimukset, Liettuan perustuslakikokous ratifioi sopimuksen 8. elokuuta 1920.
Sopimus

Rauhansopimus koostui 19 artikkelista. Ensimmäisessä artikkelissa vaadittiin, että Venäjä tunnustaa Liettuan itsenäisyyden ilman varauksia ja hylkää vapaaehtoisesti kaikki vaatimukset Liettuan alueeseen liittyen. Toisessa artikkelissa kuvattiin Liettuaan kuuluvat alueet. Neuvosto-Venäjä hyväksyi Vilnan alueen kuuluvaksi osaksi Liettuaa, johon sisältyivät muun muassa Braslau, Hrodna, Lida, Pastavy ja Vilna. Suwałkin alueen kohtalo jäi sopimuksessa avoimeksi, sillä rajalinja piirrettiin vain Sztabinin kylälle saakka. Venäjä lupasi maksaa Liettualle sotakorvauksia kolmen miljoonan ruplan ja 107 000 hehtaarin puutavaran edestä. Liettua vapautettiin kaikista velkasitoumuksista.
Sopimus antoi pakolaisille ja sotavangeille luvan palata kotimaihinsa. Tuohon aikaan Liettuassa oli noin 2 000 venäläistä vankia, ja Venäjällä 150 liettualaista vankia. Liettuassa asuville venäläisille annettiin mahdollisuus hakea joko Liettuan tai Venäjän kansalaisuutta. Venäjä lupautui palauttamaan Liettualle kaikki historiaan ja kulttuuriin liittyvät tavarat, jotka liettualaiset olivat sodassa menettäneet venäläisille. Liettua asetti komitean arvioimaan Liettuan sodan aikana kokemia vahinkoja. Komitea arvioi Liettualle aiheutuvien kustannuksien olevan 816 miljoonaa ruplaa. Puolan miehittämän Vilnan alueen tuhojen arveltiin olevan kustannuksiltaan 407 miljoonaa ruplaa. Liettua ja Venäjä solmivat myöhemmin erillisiä sopimuksia, joissa sovittiin muun muassa yhteisen rajalinjan suojelusta, kaupankäynnistä ja rajojen yli kulkevista kuljetuksista.
Sopimus sisälsi myös salaisen pykälän, jossa Liettua antoi Puna-armeijalle luvan liikkua vapaasti Liettuan alueella niin kauan, kunnes Puolan ja Venäjän vihamielisyydet lakkaisivat. Kyseinen kohta asetti Liettuan neutraaliuden myöhemmin Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa kyseenalaiseksi.
Sopimuksessa Liettua myös lupautui lakkauttamaan kaikenlaisten Neuvosto-Venäjän vastaisten järjestöjen toiminnan alueellaan. Tämän johdosta muun muassa Valko-Venäjän kansallisen tasavallan pakolaishallituksen Liettuaan paenneet jäsenet joutuivat lopettamaan toimintansa.
Sopimuksen jälkeen > Perintö

Liettuan ja Venäjän välinen sopimus oli merkittävä edistysaskel Liettualle kansainvälisen tunnustuksen saamisessa itsenäisyydelleen. Sopimuksen ehto, jossa ensimmäisen maailmansodan liettualaiset sotavangit saivat palata Venäjältä takaisin Liettuaan, otettiin Liettuassa iloiten vastaan. Sopimuksen lupauksista huolimatta Neuvosto-Venäjä ja myöhemmin Neuvostoliitto ei maksanut Liettualle kaikkia lupaamiaan sotakorvauksia eikä koskaan vakavasti harkinnut palauttavansa Liettualle kuulunutta historiallista ja kulttuuriin liittyvää omaisuutta. Yhä nykyään liettualaiset poliitikot ja historioitsijat jatkavat yritystä saada kyseisten sodassa menetettyjen tavaroiden saamista takaisin Liettuaan, mutta Venäjän viranomaisten mukaan ne ovat kadonneet.
Nykyinen valkovenäläinen historiankirjoitus katsoo, että Venäjä toimi yksipuolisesti luvatessaan rauhansopimuksessa Liettualle useita etnisesti valkovenäläisiä alueita Liettualle (kuten Hrodna, Štšutšyn, Lida, Ašmjany, Smarhon ja Braslau). Venäjä jätti näin huomiotta valkovenäläisten kansalliset intressit.
Vincas Mickevičius-Kapsukas neuvostoliittolaisessa postimerkissä.
Ober Ostin 1916 hallitsema 108 808 km²:n ja kolmen miljoonan asukkaan alue : Hrodnan kuvernementti Kaunasin kuvernementti, Vilnan kuvernementti ja Kuurinmaan kuvernementti.
Neuvosto-Venäjän ulkoasiankomissaari Georgi Tšitšerin.
Adolf Joffe edusti Neuvosto-Venäjää Liettuan neuvotteluissa. Kuvassa Joffe allekirjoittaa Tarton rauhaa 2. helmikuuta 1920.
Rauhansopimuksessa monet nykyisen Valko-Venäjän kaupungit liitettiin osaksi Liettuaa. Yksi näistä kaupungeista oli Hrodna.
Vapaaehtoisia puolalaisia sotilaita Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa vuonna 1920.
Lucjan Żeligowski.
Marvin Pentz Gay, Sr.

Marvin Pentz Gay Sr. (1. lokakuuta 1914 – 10. lokakuuta 1998) oli yhdysvaltalainen pastori sekä kuuluisan soul- ja R&B-laulaja, -lauluntekijä, -tuottaja, Marvin Pentz Gay Jr:n eli Marvin Gayen isä ja murhaaja.
Gay syntyi Lexingtonissa, Kentuckyssa yhtenä perheen 18 lapsesta. Gay meni naimisiin vuonna 1935.  Gay Sr:n suhde poikaansa oli mutkikas ja usein riitaisa. Gay Sr. ei pitänyt poikansa musiikkityylistä ja elämäntavoista, ja Gay Jr. ei pitänyt isänsä viehtymyksestä pukeutua toisinaan naisten vaatteisiin.
Gay Sr. ampui riidan jälkeen poikaansa kaksi kertaa tämän 45. syntymäpäivän aattona 1. huhtikuuta 1984 kotonaan Los Angelesissa. Häntä syytettiin aluksi kolmannen asteen murhasta, mutta rangaistusta kevennettiin viideksi vuodeksi ehdollista vankeutta, johtuen hänen iästään ja havaitusta aivokasvaimesta. Marvin Pentz Gay Sr. kuoli 84-vuotiaana keuhkokuumeeseen.
Aiheesta muualla

Find a death (Arkistoitu – Internet Archive)
BBC Obituary
Sophie Calle

| Sophie Calle |
| --- | --- |
 Sophie Calle vuonna 2012
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. lokakuuta 1953 Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Taiteilija
Ala:  kuvataide, valokuvaus, installaatio, elokuva, koreografia, kirjallisuus
Taidesuuntaus:  käsitetaide, installaatiotaide
Kuuluisimpia töitä:  Suite Venitienne, 1979
Palkinnot
 Hasselblad-palkinto, Arts et Lettres -ritarikunnan ritarimerkki 
Sophie Calle (syntynyt 9. lokakuuta 1953 Pariisissa) on ranskalainen kuvataiteilija, käsitetaiteilija, valokuvaaja, elokuvaohjaaja ja kirjailija. Hän käyttää taiteellisessa työskentelyssään materiaalina omaa elämäänsä, myös sitä, mikä kuuluu henkilökohtaisen ja yksityisen piiriin. Calle asuu ja työskentelee Malakoffissa Pariisin eteläpuolella.
Callen teoksille ominaista on rajoitteiden käyttö tavalla, joka muistuttaa ranskalaista kirjallista liikettä Oulipoa. Hänet tunnetaan etenkin tavastaan seurata tuntemattomia ihmisiä ja tutkia näiden yksityiselämää kuin etsivä. Callen teokset kuvaavat usein ihmisen haavoittuvuutta ja tutkivat yksityisyyttä ja identiteettiä. Hänen valokuvateoksiinsa liittyy usein hänen omia tekstejään.
Calle on toiminut vuodesta 2005 elokuvan ja valokuvauksen professorina European Graduate Schoolissa Saas-Feessä, Sveitsissä. Hän on luennoinut myös Kalifornian yliopistossa, San Diegossa kuvataiteen laitoksella sekä opettanut Mills Collegessa Oaklandissa, Kaliforniassa.
Callen töitä on ollut esillä Pariisin Pompidou-keskuksessa, Pietarin Eremitaašissa, Pariisin Juutalaisen taiteen ja historian museossa, New Yorkin Paula Cooper Galleryssa, Brysselin Palais des Beaux-Artsissa, Brasilian São Paulon Videobrasil-festivaaleilla, Salvadorissa Bahian modernin taiteen museossa, Lontoon Whitechapel Galleryssa sekä De Pontin nykytaiteen museossa Tilburgissa, Alankomaissa. Hän edusti Ranskaa Venetsian biennaalissa 2007.
Elämä ja ura

Sophie Calle sai nuorena vaikutteita isänsä, lääkäri ja taiteen keräilijä Robert Callen lähipiiriin kuuluneilta taiteilijoilta (muun muassa Martial Raysse, Arman ja Christian Boltanski), mikä myötävaikutti hänen päätökseensä suuntautua taiteelliseen työhön.
Nuorena Calle oli vannoutunut poliittinen aktivisti ja kiinnostunut muun muassa maolaisuudesta, äärivasemmistolaisuudesta, feminismistä sekä Etelä-Libanonin palestiinalaistaistelusta. Hän opiskeli Nanterren yliopistossa ja osallistui sosiologi Jean Baudrillardin kurssille, jolla Baudrillard kannusti häntä matkustamaan. Calle keskeytti yliopisto-opintonsa, jolloin Baudrillard kirjoitti Callen nimen toisen opiskelijan tenttipaperiin, jotta Calle saisi tutkintotodistuksensa ja hänen isänsä jatkaisi hänen tukemistaan taloudellisesti. Matkusteltuaan seitsemän vuotta maailmalla - muun muassa Kreikassa, Meksikossa ja Kaliforniassa - Calle palasi takaisin Pariisiin.
Eksyksissä, vailla urasuunnitelmia, erityistaitoja, saati ystäviä hän alkoi seurata tuntemattomia ihmisiä kadulla ikään kuin löytääkseen Pariisin toisten ihmisten tekemien matkojen kautta. Hän innostui kokeilusta, valokuvasi ja kirjoitti ylös liikkeitään. Hän valitsi summamutikassa miehen, johon oli tutustunut juhlissa, ja seurasi tätä Pariisin kaduilta aina Venetsiaan saakka.
Eräs tuttava huomautti Callelle vietettyään yön tämän sängyssä, että lakanat olivat yhä lämpimät, mistä Calle sai idean ryhtyä kutsumaan satunnaisia ihmisiä nukkumaan sänkyynsä muutamaksi tunniksi. Vuonna 1979 hän alkoi pyytää tuntemattomia (sekä tuttuja ja tutun tuttuja) viettämään aikaa sängyssään viikon verran, minkä ajan hän kuvasi näitä ja esitti näille kysymyksiä. Hän valokuvasi nukkujia (muun muassa näyttelijä Fabrice Luchinia) ja merkitsi muistiin näiden kanssa käymiensä keskustelujen aiheet, näiden nukkumisasennot, unen aikaiset liikkeet sekä sen, mistä hänen näille valmistamansa aamiaiset koostuivat. "Nukkujat"-teos (Les Dormeurs) herätti yhden nukkujan kumppanin, kriitikko Bernard Lamarche-Vadelin huomion, ja tämä kutsui Callen Pariisin biennaaliin vuonna 1980. Callen mukaan Lamarche-Vadel päätti, että Calle on taiteilija.
Vuonna 1981 Calle muutti hylättyyn tehtaaseen Malakoffissa Pariisin esikaupunkialueella ja jakoi sen kuvataiteilijoiden Christian Boltanskin ja Annette Messagerin kanssa.
"Nukkujat"-teoksesta lähtien hän on luonut työssään siltoja taiteen ja elämän välille; installaatioissaan, valokuvissaan, kertomuksissaan, videoissaan ja elokuvissaan hän luo tilanteita, jotka Christine Macelin mukaan pyrkivät leikin tai omaelämäkerrallisen rituaalin avulla luomaan kuvallisesti tai kerronnallisesti mielleyhtymän poissaolon tuskasta ja kuitenkin samalla yhteydestä toiseen.
Television kirjallisuusohjelma La grande librairiessa 13. joulukuuta 2023 Calle kertoi saaneensa vaikutteita Georges Perecin kirjoista, etenkin Elämä: käyttöohje -teoksesta.
Tuotannon yleisiä piirteitä

Callen valokuvien ja kertomusten kuvaileva tyyli muistuttaa reportaasia. Sekä valokuvat että kertomukset todistavat siitä todellisuudesta, joka ympäröi hänen teoksissaan luomiaan tilanteita, kuten siivooja hotellissa, strippari tivolissa, miehen varjostaminen Venetsiassa ja niin edelleen. Usein hänen teoksensa pohjaavat sääntöihin ja rajoituksiin ja ne tutkivat häilyvää rajaa yksityisen ja julkisen välillä sekä tarkkailijan ja tarkkailtavan aseman välillä. Poleemista keskustelua herättänyt Le Divorce (1995) on tästä oiva esimerkki.
Callen taide on usein provosoivaa, mistä esimerkkinä hänen valokuvanäyttelynsä La Filature, "Varjostus" (1981), jossa ei ollut esillä yhtään hänen itse ottamaansa valokuvaa. Sen sijaan hän oli maksanut yksityiselle etsivätoimistolle, jotta nämä lähettäisivät yksityisetsivän seuraamaan häntä ja ottamaan hänestä valokuvia hänen tietämättään, ja nämä valokuvat hän sitten asetti esille näyttelyyn.
Ominaista Callen taiteelle on omaelämäkerrallisen materiaalin hyödyntäminen ja taiteilijan tuominen valokuviin. Calle antaa katsojalle keskeisen aseman, sillä hänen teoksissaan katsoja pääsee jatkuvasti kosketuksiin hänen yksityiselämänsä kanssa (esim. "Psykologinen arviointi") tai osallistumaan aktiivisesti teoksen luomisprosessiin ("Aaveet"). Tuotannon yksi keskeinen teema on poissaolo (Last Seen; "Aaveet"; "Sokeat").
Eteläranskalainen, Arlesissa sijaitseva kirjankustantamo Actes Sud on julkaissut lukuisia Callen kirjoja. Pompidou-keskuksessa pidettiin vuosina 2003-2004 Callen soolonäyttely M'as-tu vue.
Näkemyksiä tuotannon merkityksestä

Christine Macel on esittänyt, että Sophie Callen taide hylkäisi jälkistrukturalistisen käsityksen tekijän kuolemasta ja että Calle toimisi sen sijaan ”ensimmäisen persoonan taiteilijana”, joka sisällyttää elämäänsä teoksiinsa ja siten tavallaan määrittelee uusiksi käsityksen tekijyydestä.
The Guardian -lehteen kirjoittanut Angelique Chrisafis on kutsunut Callea ”emotionaalisen likapyykin Marcel Duchampiksi”. Yhdysvaltalainen taidekriitikko Blake Gopnik nimesi Callen yhdeksi merkittävimmistä nykytaiteilijoista vuoden 2011 listallaan ”The 10 Most Important Artists of Today”.
Palkinnot ja ehdokkuudet

2010: Hasselblad-palkinto
2012 (24.9.2012): Arts et Lettres -ritarikunnan ritarimerkki
2017: Deutsche Börse Photography Foundation Prize -ehdokkuus teoksesta My All (Actes Sud, 2016)
2019: Satavuotisjuhlavuosimitali, Royal Photographic Society
2024: Praemium Imperiale
Julkaisut

Kirjat
Suite Vénitienne . Pariisi: Editions de l'Etoile, 1983. ISBN 978-2-86642-005-5
Suite Vénitienne [englanninnos]. Seattle: Bay Press, 1988. ISBN 978-0-941920-09-4.
Suite Vénitienne [englanninnos]. Los Angeles: Siglio, 2015 ISBN 978-1-938221-09-5.
L'Hôtel. Pariisi: Editions de l'Etoile, 1984. ISBN 978-2-86642-015-4.
La Fille du Docteur. New York: Thea Westreich, 1991. OCLC 24809451
Des Histoires Vraies. Arles: Actes Sud, 1994. ISBN 978-2-7427-0342-5.
True Stories [englanninnos]. Arles: Actes Sud, 2013. ISBN 978-2-330-02341-6.
Die Entfernung. Dresden: Verl. der Kunst, 1996. OCLC 248791020
The Detachment [englanninnos]. G+B Arts International and Arndt & Partner Gallery, 1996. OCLC 38067246.
L'Erouv de Jérusalem. Arles: Actes Sud, 1996. ISBN 978-2-7427-0964-9.
Doubles-Jeux. Arles: Actes Sud, 1998. Seitsemän osaa:
I De l'Obéissance. ISBN 978-2-7427-1864-1.
II Le Rituel d'Anniversaire. ISBN 978-2-7427-1865-8.
III Les Panoplies: La Garde-Robe; Le Strip-Tease. ISBN 978-2-7427-1863-4.
IV À Suivre: Préambule; Suite Vénitienne; La Filature. ISBN 978-2-7427-1867-2.
L'Hôtel. ISBN 978-2-7427-1868-9.
VI Le Carnet d'Adresses. ISBN 978-2-7427-1869-6.
VII  Gotham Handbook: New York Mode d'Emploi (Paul Austerin kanssa). ISBN 978-2-7427-1870-2.
Double Game [englanninnos]. Paul Austerin kanssa. Lontoo: Violette, 1999. ISBN 978-1-900828-06-2.
Souvenirs de Berlin-Est. Arles: Actes Sud, 1999. ISBN 978-2-7427-2602-8.
Disparitions. Arles: Actes Sud, 2000. ISBN 978-2-7427-2803-9
Les Dormeurs. Arles: Actes Sud, 2000. ISBN 978-2-7427-3038-4.
Fantômes. Arles: Actes Sud, 2000. ISBN 978-2-7427-2802-2.
Absence. Arles: Actes Sud, 2000. ISBN 978-2-7427-2801-5.
M'as-Tu Vue. Pariisi: Centre Georges Pompidou ja Xavier Barral, 2003. ISBN 978-2-84426-220-2
Douleur Exquise. Arles: Actes Sud, 2003. ISBN 978-2-7427-4513-5.
Appointment with Sigmund Freud. London: Thames & Hudson; London: Violette, 2005. ISBN 978-0-500-51199-2.
En Finir. Arles: Actes Sud, 2005. With Fabio Balducci. ISBN 978-2-7427-5177-8.
Take Care of Yourself = Prenez Soin de Vous. Arles: Actes Sud, 2007. ISBN 978-2-7427-6835-6.
True Stories: Hasselblad Award 2010. Göttingen: Steidl, 2010. ISBN 978-3-86930-156-3.
Blind. Arles: Actes Sud, 2011. ISBN 978-2-330-00058-5.
The Address Book. Los Angeles: Siglio, 2012. ISBN 978-0-9799562-9-4.
Rachel, Monique... Pariisi: Xavier Barral, 2012. ISBN 978-2-915173-78-9.
Voir la Mer. Arles: Actes Sud, 2013. ISBN 978-2-330-01616-6.
My All. Arles: Actes Sud, 2016. ISBN 978-2-330-05369-7.
Ainsi de Suite. Pariisi: Xavier Barral, 2016. ISBN 978-2-36511-046-4.
Parce Que. Pariisi: Xavier Barral, 2018. ISBN 978-2-36511-207-9.
Que Faites-Vous de Vos Morts? Arles: Actes Sud, 2019. ISBN 978-2-330-11364-3.
The Hotel Catskill, NY: Siglio, 2021. ISBN 978-1-938221-29-3.
Äänitteet
Samba de Monalisa. Tetine vs. Sophie Calle. (CD, Sulfur Records, 2002)
Souris Calle (Tripla-LP, 2018). Tuotettu Galerie Perrotinissa pidettyä näyttelyä varten. 38 kappaletta Callen 18-vuotiaasta kissasta eri artisteilta. Mukana muun muassa Laurie Anderson, Bono, Michael Stipe, Jean-Michel Jarre, Pharrell Williams ja Jarvis Cocker.
Calle vuonna 2012
Käännös suomeksi
Tampereen raitioliikenne

Tampereen raitioliikenne (käytetään myös kaupallista nimeä Tampereen Ratikka) on osa Tampereen kaupungin joukkoliikennettä. Sen virallinen liikennöinti alkoi elokuussa 2021 kahdella linjalla. Linja 1 kulkee Lentävänniemestä Kaupin kampukselle saakka ja linja 3 Sorin aukiolta Hervantajärvelle.
Arkipäivisin raitiovaunulla on keskimäärin 58 000 matkustajaa, mikä on noin 25 % Tampereen seudun joukkoliikenteen matkoista. Liikennöinnin luotettavuusprosentti oli 99,12.
Tampereen kaupunginvaltuusto päätti raitiotien ensimmäisen vaiheen rakentamisesta 7. marraskuuta 2016 ja siihen myöhemmin liitetyn Hatanpään valtatien osuudesta 25. marraskuuta 2019. 19. lokakuuta 2020 kaupunginvaltuusto päätti raitiotien toisen vaiheen rakentamisesta Pyynikintorilta Lentävänniemeen. Toisen vaiheen rakennustyöt aloitettiin alkuvuodesta 2021 ja niiden on tarkoitus valmistua tammikuussa 2025. Tampereen ja Pirkkalan kaupunginvaltuustot päättivät kolmannen vaiheen rakentamisesta 21. lokakuuta 2024. kolmannessa vaiheessa raitiotie rakennetaan kahdessa osassa Sorin aukiolta Pirkkalaan ja Kaupin kampukselta Linnainmaalle. Rakennustyöt alkavat joulukuussa 2024, ja liikennöinti Sorin aukiolta Partolaan ja Kaupin kampukselta Ruotulaan alkaa suunnitelmien mukaan elokuussa 2028. Toisen osan liikennöinti Ruotulasta Linnainmaalle ja Partolasta Suuppaan alkaa tammikuussa 2032.  Lisäksi yleissuunnitteluvaiheessa ovat raitiotielinjaukset Lielahdesta Ylöjärvelle, Linnainmaalta Kangasalan Lamminrahkaan sekä Hervannasta Saarenmaalle.
Tampereen raitiotien vaunut toimittaa Škoda Transtech ja niiden liikennöinnistä vastaa VR. Vaunut ovat matalalattiaisia sekä kahteen suuntaan ajettavia, ja niiden väritys on tiilenpunainen.