Earl Slick
Elämä

Earl Slick syntyi Brooklynissa vuonna 1951 nimellä Frank Madeloni. Hänen elämänsä käännekohta tapahtui 9. helmikuuta 1964, kun The Beatles esiintyi ensimmäistä kertaa The Ed Sullivan Show’ssa. Miljoonat amerikkalaislapset – mukaan lukien 13-vuotias Slick – liimautuivat television ääreen. Seuraavana päivänä koulun pihalla kaikki halusivat perustaa bändin. Kukaan ei osannut soittaa tai omistanut soittimia, mutta yhtäkkiä kaikki halusivat soittaa. Slick rakasti Beatlesia, mutta kun hän kuuli ensimmäistä kertaa The Rolling Stonesia, hän tiesi, mitä halusi tehdä. Slick alkoi kinuta isältään sähkökitaraa. Perheellä ei ollut rahaa, mutta hänen isänsä sai lopulta kasaan 30 dollaria halvimpaan Danelectro-kitaraan. Rolling Stonesin kautta Slick löysi myös bluesin, artistit kuten Muddy Watersin, Willie Dixonin ja Chuck Berryn. Hän käytti kaikki rahansa blueslevyihin ja vietti tuntikausia kuunnellen levyjä ja toistellen niiden riffejä.
Kun Slickin ensimmäinen bändi oppi muutaman kappaleen, se alkoi soittaa kellaribileissä. Seuraava askel oli koulutanssiaiset, ja pian he olivat vakionimiä lukiokeikoilla. New Yorkin osavaltion löyhemmät alkoholilait auttoivat Slickin uran alkuvaiheessa: ikäraja oli 18, ei 21. 17-vuotiaana hän ja bändikaverit hankkivat väärennetyt paperit, jotta pääsivät baareihin soittamaan. Slick kiersi New Yorkin klubeja ja alkoi levyttää, kun muusikko Michael Kamen huomasi hänen lahjakkuutensa ja pyysi häntä bändiinsä. Aluksi vain roudarina, mutta Slick otti mukaan kitaransa ja soitti soundcheckeissä. Eräänä päivänä saksofonisti David Sanborn kysyi Kamenilta: ”Miksi tuo jätkä ei soita bändissä?” Ja niin Slickin ura ammattilaisena käynnistyi.
1970-luvun alussa New Yorkissa Michael Kamen järjesti hänelle koe-esiintymisen David Bowien kanssa. Mick Ronson oli jättänyt Bowien bändin, ja Bowie etsi uutta kitaristia. Slick kutsuttiin studioon soittamaan. Hän soitti kuulokkeilla Diamond Dogs -albumin miksaamattomia kappaleita. 20 minuutin kuluttua huoneeseen asteli David Bowie itse. He jammailivat tunnin ajan ja keskustelivat. Seuraavana päivänä Bowie tarjosi Slickille paikkaa kiertueellaan. Tämä oli 22-vuotias. Slick nousi käytännössä tyhjästä korvaamaan Mick Ronsonin, kun Bowie hajotti Spiders from Marsin. Slick oli mukana David Live -albumilla, joka äänitettiin Tower Theaterissa Philadelphiassa. Slick oli Bowien mukana vielä Young Americans- ja Station to Station -albumeilla.
Jättäessään Bowien bändin juuri kun laulaja päätti muuttaa Saksaan Slick jatkoi muusikon uraa palkattuna studiokitaristina. Hän soitti muun muassa Leo Sayerin vuoden 1976 Top Ten -albumilla Endless Flight, joka sisälsi hitit ”When I Need You” ja ”You Make Me Feel Like Dancing”. Hän työskenteli myös entisen Mott the Hoople -laulajan Ian Hunterin soololevyllä Overnight Angels (1977) sekä tuntemattomampien hard rock -bändien, kuten Bad Boyn ja Tonio K:n levyillä. Samoihin aikoihin Slick yritti käynnistää soolouraa ja julkaisi sooloalbumit Razor Sharp ja Earl Slick Band.
Seuraava suuri kohokohta Slickin uralla oli työskentely John Lennonin kanssa tämän viimeisellä täysin uudella studioalbumilla, vuoden 1980 listaykköseksi nousseella Double Fantasy -levyllä. Lennonin kuoleman jälkeen samana vuonna Slick palasi studioon tämän lesken, Yoko Onon, kanssa ja soitti hänen uransa menestyneimmällä sooloalbumilla, vuoden 1981 Season of Glass -levyllä. Slickin kitarointia kuultiin myös Lennonin postuumilla julkaisulla Milk and Honey(1984) sekä myöhemmin julkaistuilla CD-bokseilla, kuten Onon Onobox (1992) ja Lennonin Anthology (1998).
Vuonna 1983 David Bowie pyysi Slickiä takaisin bändiinsä. Slick osallistui Bowien Serious Moonlight -maailmankiertueelle tukemaan Bowien vuoden 1983 menestysalbumia Let’s Dance. Tämän kiertueen jälkeen hän liittyi entisten Stray Cats -muusikoiden Lee Rockerin (basso) ja Slim Jim Phantomin (rummut) perustamaan trioon Phantom, Rocker & Slick. Lyhytikäinen yhtye julkaisi kaksi kohtalaisesti menestynyttä albumia: Phantom, Rocker & Slick (1985) ja Cover Girl (1986).
Slick jatkoi vierailevana kitaristina useiden artistien levyillä 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa, kunnes vetäytyi musiikkialalta hetkeksi selvittääkseen henkilökohtaisia ongelmiaan. Hänen on kerrottu kamppailleen vakavan huumeongelman kanssa. Palattuaan musiikin pariin hän perusti oman levy-yhtiönsä, Slick Music Inc.:n, joka keskittyi Slickin soolojulkaisuihin (kuten Lost and Found vuonna 2000) sekä arkistojulkaisuihin muilta artisteilta. Vuonna 2000 Slick hyväksyi tarjouksen liittyä jälleen David Bowien bändiin ja lähti uudelleen kiertueelle pitkäaikaisen yhteistyökumppaninsa kanssa. Hän soitti myös Bowien vuoden 2002 albumilla Heathen sekä albumeilla Toy ja Reality (2003) ja kiersi maailmaa tämän kanssa.
Vuonna 2003 Slick julkaisi sooloalbumin Zig Zag, jolla esiintyivät vierailevina tähtinä muun muassa David Bowie ja The Cure -yhtyeen laulaja Robert Smith  sekä Def Leppardin laulaja Joe Elliott. Albumi ilmestyi Sanctuary Records -levymerkin kautta syksyllä 2003. Vuonna 2006 hän perusti yhtyeen Slinky Vagabond yhdessä Sex Pistols -basisti Glen Matlockin ja Blondie -yhtyeen rumpalin Clem Burken kanssa. Hän päätyi soittamaan myös Glen Matlockin sooloyhtyeessä. Vuonna 2011 Earl Slick soitti New York Dollsin kiertuekitaristina ja vuonna 2015 hän liittyi kitaristiksi The Yardbirds -yhtyeen paluukeikoille. Earl Slick soitti myös David Bowien toiseksi viimeisellä albumilla The Next Day. Vuotta myöhemmin Bowie kuoli.
Vuonna 2017 hän juonsi BBC:n TV-dokumentin Rock N Roll Guns for Hire: The Story of the Sideman, joka kertoi isojen rocktähtien taustamuusikoista.  Vuonna 2021 julkaistiin Slickin sooloalbumi Fist Full of Devils. Earl Slick on sittemmin laajentanut uraansa myös soittimien valmistukseen, mutta musiikin soittaminen pysyy hänen ykkösprioriteettinaan.