stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ferai
Historia

Ferain paikka on ollut asuttu jo esihistoriallisella ajalla. Kreikkalaisessa mytologiassa Ferai oli kuningas Admetoksen koti. Kaupunki oli saanut nimensä tämän isästä Fereestä. Herakles pelasti Admetoksen vaimon Alkestiin Haadeesta. Varhaisin maininta kaupungista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Sodassa ferailaisia johti Admetoksen poika Eumelos.
Antiikin ajalla Ferai oli Thessalian merkittävimpiä kaupunkeja. Peloponnesolaissodan alussa kaupunki oli Ateenan puolella. Tuolloin kaupunkia hallitsivat aristokraatit. Myöhemmin Lykofron I nousi kaupungin tyranniksi ja pyrki saamaan koko Thessalian valtaansa. Hänen työtään jatkoi hänen poikansa Iason, josta tuli Thessalian tagos eli despootti vuonna 374 eaa. Hänet murhattiin vuonna 370 eaa., minkä jälkeen tagoksena jatkoivat hänen veljensä Polydoros ja Polyfron. Myöhemmin Polyfron murhasi Polydoroksen, ja hänet puolestaan murhasi hänen veljensä tai veljenpoikansa Aleksanteri.
Aleksanteri hallitsi Thessaliaa julmasti. Theba voitti hänet Kynoskefalain taistelussa vuonna 364 eaa. Noin vuonna 359/358 (tai 357/356) eaa. Aleksanterin vaimo Thebe veljineen murhasi hänet. Tämän jälkeen näistä veljistä kaksi, Teisifonos ja Lykofron, toimivat vuorostaan tagoksina. Lopulta Filippos II:n Makedonia valtasi alueen vuonna 352 eaa. ja sijoitti Feraihin varuskunnan vuonna 344 eaa. Vuonna 192/191 eaa. kaupunki antautui Antiokhos Suurelle. Pian tämän jälkeen sen valtasivat roomalaiset.
Kaupungin arkeologiset kaivaukset alkoivat kreikkalaisten arkeologien suorittamina vuosina 1920 ja 1923. Vuosina 1925–1926 niitä jatkoivat kreikkalaiset yhdessä École française d’Athènes'n eli Ranskan arkeologisen koulun kanssa.
Rakennukset ja löydökset

Ferain tiedetään jakaantuneen ainakin hellenistisellä kaudella yläkaupunkiin ja alakaupunkiin. Kaupunki oli ympäröity kaupunginmuurilla.
Akropolis ja kaupunginmuurit
Ferain akropoliina eli yläkaupunkina toimivat kaksi kukkulaa, jotka sijaitsivat kaupungin lounaisosassa ja nykyisen Velestínon länsipuolella. Pohjoisempi kukkula oli noin 150 metriä korkea tasalakinen kukkula, joka tunnetaan myös nimellä Magoúla Bakáli (39°23′02″N, 22°44′16″E). Siltä on löydetty jälkiä myös esihistoriallisen ajan asutuksesta. Eteläisempi kukkula tunnetaan myös nimellä Panagía siellä nykyisin olevan Neitsyt Marian kirkon mukaan sekä nimellä Ágios Athanásios (39°22′55″N, 22°44′08″E). Akropoliilla on ilmeisesti ollut temppeli, sillä sieltä on löydetty marmorisen Athenen patsaan osa 400-luvulta eaa.
Kaupunginmuurien, joiden paksuus oli 3–5 metriä, reitti on voitu suurimmaksi osaksi jäljittää. Muureista on säilynyt jäänteitä erityisesti Panagían kukkulan länsi- ja eteläosassa. Muurit rakennettiin 300-luvun eaa. ensimmäisellä puoliskolla.
Zeus Thaulioksen temppeli
Zeus Thauliokselle omistettu temppeli sijaitsi kaupungin pohjoislaidalla. Se oli peripteraalitemppeli ja edusti doorilaista tyyliä. Temppelin koko oli noin 16 x 32 metriä ja siinä oli 6 x 12 pylvästä. Temppeli rakennettiin 300-luvun eaa. lopulla varhaisemman, 500-luvun eaa. jälkimmäiseltä puoliskolta peräisin olleen temppelin paikalle. Se puolestaan on sijainnut ilmeisesti vielä varhaisemman pyhäkön paikalla, sillä alueelta on löydetty lukuisia votiivilahjoja 700-luvulta eaa. lähtien. Varhaisella geometrisella kaudella paikalla oli ollut hautausmaa.
Nykyisin temppelin rauniot ovat koko Thessalian alueen harvoja esiin kaivettuja temppeleitä. Rakennuksesta on säilynyt lähinnä osa sen perustuksista sekä pylväsrumpuja, kapiteelien osia sekä muita koristeosia. Temppelin arkeologinen kohde sijaitsee noin puoli kilometriä nykyisestä kaupungista pohjoiseen (39°23′21″N, 22°44′33″E).
Temppelin on myös ehdotettu olleen omistetun Zeuksen sijasta Artemis Ennodialle.
Hypereian lähde
Hypereian lähde (Hypereia krēnē) sijaitsi antiikin aikaisen kaupungin keskellä (39°23′04″N, 22°44′33″E). Se mainitaan usein antiikin kirjallisuudessa, ja muun muassa Sofokles kutsui sitä ”jumalten rakastamaksi”. Nykyisinkin paikalla on pieni lampi. Raunioita, kuten jonkinlaisen tukimuurin jäänteitä, on sekä lammessa että sen ympärillä. Ainakin osa niistä voi olla peräisin antiikin ajalta.
Muut rakennukset
Antiikin aikaisen kaupungin koillisosasta on löydetty hellenistisellä kaudella rakennetun, doorilaista tyyliä edustaneen stoan eli pylväshallin rauniot. Ne sijaitsivat oletettavasti kaupungin agoralla.
Kaupungin tärkein hautausmaa sijaitsi muurien ulkopuolella Larissaan johtaneen tien varressa. Kaupungin ympäriltä on löydetty joitakin kammiohautoja ja hautakumpuja.
Esinelöydöt
Ferain alueelta tehdyt esinelöydöt ovat pääosin Vóloksen arkeologisessa museossa sekä Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Ferain Hypereian lähteen paikka vuonna 1821. Edward Dodwell.
Peter Garlake

| Peter Garlake> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. tammikuuta 1934 Kapkaupunki, Etelä-Afrikka
Kuollut: 2. joulukuuta 2011 (77 vuotta)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Kapkaupungin yliopisto, University College London
Tutkimusalue:  arkeologia, taidehistoria
Peter Storr Garlake (11. tammikuuta 1934 Kapkaupunki, Etelä-Afrikka – 2. joulukuuta 2011) oli zimbabwelainen arkeologi ja taidehistorioitsija. Hän todisti teoksessaan Great Zimbabwe, että Suur-Zimbabwen kaupunki on afrikkalaisten rakentama, ja rikkoi siten siirtomaavallan ylläpitämän myytin rakennelman eurooppalaisesta alkuperästä. Garlake teki urallaan kaivauksia myös muun muassa Nigeriassa ja kirjoitti Zimbabwen kalliomaalauksista ja Afrikan taidehistoriasta.
Nuoruus ja opiskelu

Peter Garlake syntyi vuonna 1934 Kapkaupungissa. Hänen isänsä Storr Garlake oli sotilas, josta tuli myöhemmin Rhodesian ja Njassamaan liittovaltion asevoimien kenraalimajuri. Hänen äitinsä Catherine oli skotlantilaissukuinen eteläafrikkalainen. Peter Garlake kävi collegen Hararessa ja opiskeli 1952–1957 arkeologiaa Kapkaupungin yliopistossa. Jatko-opintonsa hän aloitti 1961 University College Londonissa (UCL), jossa hän tapasi myös tulevan vaimonsa Margaretin. Pari meni naimisiin 1962, ja he saivat kolme lasta.
Ura

Garlake aloitti tutkijanuransa 1962 brittiläisessä instituutissa Dar es Salaamissa. Hän tutki Itä-Afrikan rannikon keskiaikaisten swahilikaupunkien arkkitehtuuria ja arkeologiaa. Tutkimuksista julkaistiin vuonna 1966 teos The Early Islamic Architecture of the East African Coast.
Garlake nimitettiin Rhodesian monumenttien tarkastajaksi 1964, vuotta ennen maan itsenäistymistä. Hän tutki useita Rhodesiasta löytyneitä dzimbabweja eli kivirakennelmia. Garlake havaitsi kuitenkin nopeasti, ettei hän pystynyt toimimaan tehtävässä haluamallaan tavalla. Rhodesian lait määräsivät, että tulkinnat maan varhaisista rakennuksista pitäisi ”tasapainottaa”. Jos kirjoittaja väitti jonkin rakennelman olevan afrikkalaista alkuperää, hänen piti käyttää yhtä monta sanaa selvittämään myös sitä mahdollisuutta, että rakentajina olisivatkin olleet esimerkiksi portugalilaiset tai foinikialaiset.
Garlake lähti Rhodesiasta ja siirtyi luennoitsijaksi Nigeriaan Ifen yliopistoon, missä hän toimitti loppuun tutkimuksensa Suur-Zimbabwesta. Vuonna 1973 hän julkaisi aiheesta teoksen Great Zimbabwe, joka kumosi lopulta siirtomaa-aikaisen myytin ja todisti, että Suur-Zimbabwen olivat rakentaneet afrikkalaiset eivätkä eurooppalaiset tai foinikialaiset. Ian Smithin johtama hallinto halusi pitää kiinni myytistä, jonka mukaan Rhodesian suuret historialliset rakennelmat olivat valkoihoisten rakennuttamia. Nigeriassa Garlake suoritti myös kaksi merkittävää kaivausta, Woye Asirin ja Obalaran arkeologisilla alueilla. Hän kirjoitti tutkimuksistaan kaksi raporttia West African Journal of Archaeology -lehteen ja käsitteli niissä Ifen klassisen kauden aineellista kulttuuria ja jorubojen asuinaluetta yleisesti.
Garlake oli 1976–1981 lehtorina UCL:ssä. Tämän jälkeen hän palasi Zimbabween mutta pettyi, kun ei saanut National Museums and Monuments of Zimbabwen johtajan paikkaa. Vuodesta 1984 lähtien hän toimi Zimbabwen yliopiston lehtorina, ja tohtoriksi hän väitteli 1992 Lontoon yliopistossa, School of Oriental and African Studiesin collegessa. 1980-luvun lopussa hän menetti tulipalossa Zimbabwen arkeologiaa käsittelevät käsikirjoituksensa, minkä jälkeen hän siirtyi tutkimaan maan kalliomaalauksia. Hän julkaisi 1987 teoksen The Painted Caves ja sen pohjalta 1995 teoksen The Hunter’s Vision. Garlaken viimeiseksi kirjaksi jäi 1992 julkaistu Early Art and Architecture of Africa.
Garlake kuoli vuonna 2011. Hänelle ei järjestetty muistotilaisuutta, ja hänelle toimitettiin niin sanottu luonnollinen hautaus, kuten hän oli itse toivonut.
Prytaneion (Delos)

| Prytaneion> Πρυτανεῖον |
| --- | --- |
 Prytaneionin rauniot.
Sijainti:  Delos, Kykladit, Etelä-Egean saaret  Kreikka
Koordinaatit:  37°24′00″N, 25°16′2″E
Rakennustyyppi:  prytaneion
Valmistumisvuosi:  noin 500–350 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Delos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Prytaneion (m.kreik. Πρυτανεῖον) oli antiikin aikainen prytaneion eli virkamiesten rakennus Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.
Prytaneionin hermi.
Prytaneionin jäänteet on ajoitettu ajalle 500–350 eaa. Rakennus sijaitsi Deloksen pyhäkköalueen eteläosassa Buleuterionin eteläpuolella ja Neorionin länsipuolella. Sen sisäänkäynti oli etelästä. Julkisivussa oli neljän doorilaisen pylvään pylväikkö. Se johti marmoripäällysteiselle sisäpihalle, jonka takana oli kaksi suurempaa huonetta sekä kaksi pienempää huonetta. Suuremmat huoneet toimivat todennäköisesti prytaneiden kokoontumispaikkana, arkistona sekä lepotilana. Kokoontumishuoneessa oli Hestian alttari. Vuodesta 166 eaa. lähtien eli saaren päädyttyä takaisin Ateenan haltuun kaksi rakennuksen huoneista oli omistettu Ateenan ja Rooman demosten kulteille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Prytaneion Wikimedia Commonsissa
Poteidaian taistelu

Poteidaian taistelu käytiin peloponnesolaissodassa vuonna 432 eaa. Vastakkain olivat toisella puolella Ateena ja toisella Korintti ja Poteidaia. Ateenalaisia johtivat Arkhestratos ja Kallias, ja korinttilaisia ja poteidaialaisia Aristeus (myös Aristeas). Taistelun voitti Ateena.
Tunnetuimmat taisteluun osallistuneet ovat Sokrates ja Alkibiades. Sokrates pelasti taistelussa Alkibiadeen hengen.
Joulukoriste

Joulukoristeita kaupan ikkunassa Lontoossa.
Joulukuusi
Joulukoristeet ovat joulun aikaan sisustuksessa tai pihalla käytettäviä koristeita. Joulusomistus voidaan tehdä perinteisistä vuosien mukana kertyneistä koristeista tai sitten voidaan luoda uusi itse tehdyistä tai ostetuista koristeista aikaansaatu kokonaisuus. Koristelu voi perustua pelkästään väreihinselvennä. Joulun värejä ovat etenkin punainen, vihreä, kulta, valkoinen ja hopea.
Yleisiä joulukoristeita ovat esimerkiksi Suomessa kuusenoksat, joulukuusi, ovikranssit, omenat, kynttilät, tähdet, jouluiset pöytäliinat, joulukukat, ulkosoihdut, jäälyhdyt ja lyhteet. Perinteisiä oljesta tehtyjä joulukoristeita ovat himmeli ja olkipukki.
Joulukoristeet ovat vaihdelleet ulkonäöltään, mutta myös merkitykseltään. Eri kulttuureissa merkitys on tullut vanhoista, yleensä kansanuskoista.
Joulukuusissa ei aina käytetä kynttilöitä, vaan kuusi voidaan koristella valoköynnöksilläselvennä. Kuusi voi olla metsässä kasvanut, viljelty tai muovikuusi. Luontoa säästäkseen voi kuusen hankkimisen sijasta valita talviselta pihalta tai lähimetsästä puun ja koristella sen eläimille. Oksille ripustetaan talipalloja.
Kirjallisuutta

Savikko, Sari: Joulukirja.  Somerniemi:  Amanita, 2010.  ISBN 978-952-5-33036-6
Aydemir, Johanna (päätoim.): Taito tehdä, ilo onnistua.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33034-0
Lindén, Eevi & Talvitie, Tuulikki: Olkityöt: 50 perinteistä ja uutta olkikoristetta.  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 978-951-31-2354-3
Koivisto, Kaisa & Nyman, Hannele & Saloniemi, Marjo-Riitta: Joulupuu on rakennettu: Suomalaisen joulukuusen tarina.  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4968-0
Nerjordet, Arne & Zachrison, Carlos: Joulupallot: Yksi ohje, 55 mallia.  ((Julekuler, 2011.) Suom. Kaija Koirikivi & Mika Siimes)  Helsinki:  Nemo, 2011.  ISBN 978-952-240-106-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Avoimen museon vuotuisjuhlat: Joulukuusi ja joulukoristeet (Arkistoitu – Internet Archive)
Kotilieden ohjeita joulukoristeiden askarteluun
| n k Joulu |
| --- | --- |
 Pikkujoulu  Adventti  Lucian päivä  Jouluaatto  Tapaninpäivä  Viattomien lasten päivä  Uudenvuodenpäivä  Nuutinpäivä  Kynttilänpäivä 
Kristillinen joulu:  Itämaan tietäjät Kuninkaiden kumarrus  Paimenten kumarrus  Adventti  Gabriel  Jouluevankeliumi  Betlehem  Loppiainen  Herodes  Jeesus  Joosef  Maria  Betlehemin lastenmurha Pako Egyptiin  Jeesuksen syntymä  Jouluseimi  Betlehemin tähti 
Kansanperinne:  Joulumuori  Joulupukki  Korvatunturi  Lucia  Lumityttö  Pyhä Nikolaos  Pakkasukko  Tiernapojat  Tonttu 
Perinteet:  Adventtikynttilät  Adventtitähti Herrnhutin tähti  Jouluaamun jumalanpalvelus  Jouluelokuva  Jouluevankeliumi  Jouluhartaus  Jouluikkuna  Joulukalenteri  Joulukirkko  Joulukonsertit  Joulukoriste  Joulukortti  Joulukuusi  Joulukynttelikkö  Joululahja  Joululehti  Joululyhde  Joulumarkkinat  Joulumusiikki  Joulunäytelmä  Joulupaita  Joulupostimerkki  Joulupyramidi  Joulupöytä  Joulurauha  Joulurukous  Jouluseimi  Jouluseppele  Joulusukka  Joulutähti  Jouluvalot  Jouluvalvojaiset  Jouluyön messu  Mantelilahja  Nuuttipukki  Olkipukki  Tapanin tanssit  Tuomaanristi  Usko, toivo ja rakkaus 
Ruoka ja juoma:  Glögi  Hedelmäkakku  Kahvikakku  Lipeäkala  Joulukinkku  Jouluolut  Jouluruoka  Joulutorttu  Jouluvanukas  Julmust  Kaakaojuoma  Munatoti  Pavlova  Piparkakku  Riisipuuro  Smörgåsbord 
Musiikki:  Joululaulu Luettelo joululauluista  Laula kanssamme  Kauneimmat joululaulut  Maa on niin kaunis  Laulukirjat Piae Cantiones  Suuri joululaulukirja 
Eri maissa:  Alankomaat  Brasilia  Britannia  Islanti  Italia  Norja  Japani  Kanada  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  Suomi  Sveitsi  Tanska  Ukraina  Yhdysvallat
Rhodoslainen peristyyli (Efesos)

| Rhodoslainen peristyyli |
| --- | --- |
 Niin kutsutun Rhodoslaisen peristyylin raunioita.
Sijainti:  Efesoksen arkeologinen alue, Selçuk, İzmir, Turkki
Koordinaatit:  37°56′13″N, 27°20′40″E
Rakennustyyppi:  temenos
Valmistumisvuosi:  29 eaa.
Tyylisuunta:  joonialainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Efesos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rhodoslainen peristyyli on tutkimuksessa käytetty nimitys eräästä antiikin aikaisesta temenoksesta eli pyhäkköalueesta Efesoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot ovat osa Efesoksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Rakennuksen alkuperäistä nimeä ei tunneta.
Temenos koostui avoimesta peristyylipihasta, jonka koko oli noin 33 × 28 metriä. Se oli ympäröity kolmelta sivulta joonialaista tyyliä edustaneilla pylväiköillä. Kokonaisuus muistuttaa rhodoslaisia pylväikköpihoja, mistä rakennus on saanut nykyisen nimensä. Pylväiden puolestaan voidaan nähdä viittaavaan Efesoksen Artemiin temppeliin. Pihan länsiosassa oli podium, jolle johti portaat. Sillä sijaitsi kaksi pientä temppeliä, jotka rakennutti keisari Augustus varhaisella roomalaisella kaudella noin vuonna 29 eaa. Ne oli omistettu erään tulkinnan mukaan Divus Juliukselle eli jumalaksi korotetulle Julius Caesarille ja Dea Romalle eli Rooman kaupungin henkilöitymälle, joskin näille omistetuksi on ehdotettu myös niin kutsuttua Hallinnollisen agoran temppeliä. Rakennus esiintyy kuitenkin usein nimellä ”Dea Roman temppeli”. Toisen tulkinnan mukaan temppelit olisi omistettu Augustukselle itselleen sekä Artemiille. Aiemmin rakennelma tulkittiin kaupunkivaltion alttariksi. Rakennus tuhoutui 300-luvulla jaa.
Temenoksen eteläpuolella sijaitsi niin kutsuttu Basilika-stoa ja sen takana Hallinnollinen agora, itäpuolella Buleuterion, jota kutsutaan myös Odeioniksi, ja länsipuolella Prytaneion.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rhodoslainen peristyyli (nk. Dea Roman temppeli) Wikimedia Commonsissa
Artaxatan taistelu

Artaxatan taistelu on vuonna 68 eaa. Rooman tasavallan ja Armenian kuningaskunnan välillä käyty taistelu. Roomalaisia joukkoja johti konsuli Lucius Licinius Lucullus ja armenialaisia kuningas Tigranes II, joka suojeli Pontoksen kuningasta Mithridates VI:ta. Roomalaiset hyökkäsivät ja kukistivat armenialaiset.
Kaksi roomalaista sotilasta palkittiin tässä taistelussa kunnianosoituksella epätavallisesta sankaruudesta, rohkeudesta varman kuoleman edessä. He rynnäköivät kahdestaan vihollisen ratsuväkilinjaa vastaan suojaten kaatunutta komentajaansa. Palkittujen sotilaiden nimet eivät ole säilyneet jälkipolville.
Lars Tvinde

| Lars Tvinde |
| --- | --- |
 Tvinde vuonna 1930.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Lars Knutsen Tvinde
Syntynyt: 11. syyskuuta 1886 Voss, Norja
Kuollut: 25. kesäkuuta 1973 (86 vuotta) Oslo, Norja
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Gudrun Tvinde
Näyttelijä
Palkinnot
 Pyhän Olavin ritarikunta 
    
Lars Knutsen Tvinde (11. syyskuuta 1886 Voss – 25. kesäkuuta 1973 Oslo) oli norjalainen näyttelijä. Ennen näyttelijänuraansa hän työskenteli setänsä kaupassa Vossevangenissa ja oli mukana paikallisessa teatterikerhossa, joka sai vuonna 1910 toisen palkinnon eräässä kilpailussa, minkä seurauksena he pääsivät esiintymään Osloon. Siellä Rasmus Rasmussen iski silmänsä Tvindeen ja pestasi tämän uuteen Det Norske Teatretiin, missä Tvinde sai kunnian lausua ensimmäisen näytelmän ensiesityksen ensimmäiset vuorosanat. Tvinde tuli tunnetuksi erityisesti kansanomaisista komedioista, mutta hänellä oli myös vakavampia rooleja. Lisäksi hän esiintyi elokuvissa.
Elokuvarooleja

An-Magritt (1969) – isoisä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lars Tvinde Wikimedia Commonsissa
Johan Falkberget

| Johan Falkberget |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. syyskuuta 1879 Rugldalen, Røros, Sør-Trøndelag, Norja
Kuollut: 5. huhtikuuta 1967 (87 vuotta) Røros, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Pääteokset:  Den fjerde nattevakt (1923)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Johan Falkberget  (30. syyskuuta 1879 Røros, Sør-Trøndelag, Norja – 5. huhtikuuta 1967 Røros, Norja) oli norjalainen kirjailija.
Falkberget oli useita kertoja Nobelin kirjallisuuspalkinnon ehdokkaana.
Elämä ja ura

Falkberget syntyi Falkbergetin tilalla Rugldalin laaksossa norjalaisessa Rørosin kuparikaivoskylässä. Hänen sukunimensä oli alun perin ollut Lillebakken, mutta kirjailijan työnsä vuoksi hän muutti nimensä muotoon Falkberget virallisesti vuonna 1893. Falkberget on hänen kotitilansa nimi.
Hän aloitti 1891 Taistelu vuoresta -trilogian (Christianus Sextus), joka kuitenkin ilmestyi vasta myöhemmin, 1927–1935. Hänen esikoisteoksensa, uusnorjaksi kirjoitettu Naar livskvelden kjem, ilmestyi 1902. Hän lopetti kaivostyöläisenä 1906 ja sai työn Ålesundissa ilmestyvässä Nybrott-sanomalehdessä. Kun lehti lakkautettiin vuonna 1907, hän muutti Kristianiaan (Oslo), jossa hän oli yhteyksissä lehtiin, kustantajiin ja kirjailijoihin. Vuonna 1908 hän siirtyi toimittajaksi Fredrikstadiin Smaalenenes Socialdemokrat -sanomalehteen. Hän sai valtion kirjailija-apurahan vuonna 1911 ja matkusti Roomaan. Kööpenhaminassa ollessaan hän sai kristianialaiselta Social-Demokratenilta pyynnön kirjoittaa matkakirjeitä ja palattuaan Norjaan hän meni lehden palveluksen. Kööpenhaminassa hän solmi yhteyden Georg Brandesiin ja Johannes V. Jenseniin; viimeksi mainitun kanssa hän kävi kirjeenvaihtoa useita vuosia.
Vuosina 1910–1920 Falkberget kirjoitti Kristianiassa kahteen lehteen, jotka olivat lähellä työväenpuoluetta. Samaan aikaan ja lähes koko 1920-luvun hän kirjoitti myös Social-Demokrateniin (vuodesta 1923 Arbeiderbladet). Vuosina 1914–1915 hän kirjoitti lisäksi Ellisif Wesselin toimittamaan radikaaliin Klasse mot klasse -lehteen
Falkberget palasi Rørosiin 1922, kun hänen äitinsä kuoli ja asui Ratvoldenin tilalla, joka oli vajaan kilometrin päässä Falkbergetistä. Siellä asuessaan hän oli 1931–1933 Norjan työväenpuolueesta valittuna Sør-Trøndelagin edustajana suurkäräjillä. Hänen Ratvoldenin talonsa on nykyisin museona.
Falkberget vietti lapsuutensa kaivosseudulla ja oli nuorena töissä kaivoksessa, siksi hänen teoksensa perustuvat paljolti kaivosväen kokemuksiin, maaseudun kulttuuriin ja kaivokseen.
Falkbergetin pääteos on 1923 ilmestynyt historiallinen romaani Den fjerde nattevakt, jonka tapahtumaympäristöä ovat 1800-luvun kaivokset. Sen jälkeen ilmestyi 1720-luvulle sijoittuva Taistelu vuoresta (Christianus Sextus) -trilogia, jossa kaivos on myös keskeinen teema. Vuoden 1940 romaanin Nattens brød pohjalta tehtiin elokuva An-Magritt.
Falkberget kirjoitti uransa alussa kymmenkunta vuotta sanomalehti Fjell-Ljomiin. Työ oli hänen oppiaikaansa journalismiin.
Elämäkerran kirjoittaja Sturle Kojenin mukaan "Falkbergetin kirjailijantyön keskeinen osa oli kaivostyöläisen työ ja elämänrytmi.
Falkberget on haudattu sukuhautaan Rørosin ylemmälle hautausmaalle.
Suomennetut teokset

Mustat vuoret (Svarte Fjelde), Tampere: Suomen sos. dem. nuorisoliitto, 1913. - (Suomen sos. Dem. Nuorisoliiton kirjasto; n:o 8.).
Tunturin kiroissa (Lisbet på Jarnfjeld), suom. Irene Mendelin. Jyväskylä: Gummerus, 1925.
Taistelu vuoresta (Christianus Sextus): romaani, suom. Toini Jännes, Heikki Varho. Porvoo: WSOY, 1941.; 2. painos WSOY, 1960. (Pohjola-sarja.).
Aiheesta muualla

Falkberget-Ringen (Arkistoitu – Internet Archive). Falkeberget-seura(norjaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Hulluchin taistelu

Hulluchin taistelu oli ensimmäisessä maailmansodassa 27. – 29. huhtikuuta 1916 käyty taistelu, jossa saksalaiset käyttivät yöllä hallussaan olleen Hulluchin kylän lähellä kloorikaasua aiheuttaen briteille tappioita. Uusittu kaasuhyökkäys 29. huhtikuuta aiheutti tuulen käännyttyä tappioita saksalaisille itselleen. Englannin 8 000 hengen divisioonasta kuoli 538, 1 590 haavoittui ja Saksan kaikki tappiot olivat alle 500.
Fredrik von Otter

| Fredrik von Otter |
| --- | --- |

Ruotsin pääministeri
 1900 – 1902  
Monarkki:  Oskar II
Edeltäjä:  Erik Gustaf Boström
Seuraaja:  Erik Gustaf Boström
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. huhtikuuta 1833 Fägre Törebodan kunta, Ruotsi
Kuollut: 9. maaliskuuta 1910 (76 vuotta) Karlskrona, Ruotsi
Fredrik Wilhelm von Otter (11. huhtikuuta 1833 Fägre, Törebodan kunta – 9. maaliskuuta 1910 Karlskrona) oli ruotsalainen meriupseeri ja poliitikko, joka oli Ruotsin pääministerinä 1900–1902.
Otter syntyi Fimmerstan kartanossa Törebodassa Länsi-Götanmaalla ja kuului rikkaaseen aatelisperheeseen. 17-vuotiaana hänestä tuli meriupseeri Ruotsin laivastossa. Vuosina 1857–1861 hän oli Englannin laivastossa, jossa hän otti osaa sotaan merirosvoja vastaan Kiinan merellä. Hän myös osallistui Sofia-laivan komentajana Adolf Erik Nordenskiöldin vuoden 1868 Huippuvuorten-matkaan, jonka päämääränä oli Pohjoisnavalle pääsy.
Vuosina 1874–1880 hän oli meriministerinä, Abraham Leijonhufvudin jälkeen, De Geerin hallituksessa. Vuosina 1891–1899 hän istui ensimmäisessä kamarissa ja vuosina 1900–1902 toisessa.
Erik Gustaf Boströmin eron jälkeen 1900 von Otterista tuli pääministeri kahdeksi vuodeksi. Hänen aikana Ruotsi sai asevelvollisuuden.
Von Otter kuoli Karlskronassa 9. maaliskuuta 1910.  Hänet on haudattu Norra begravningsplatsenin hautausmaalle.
Fredrik von Otterin hauta Norra begravningsplatsenilla.