stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Nurmi (patsas)
Patsaan valokset

Ateneumin taidemuseossa 1925–1983, Jyväskylän yliopiston kampusalue 1983–1993, Ateneum 1993–
Helsingin Olympiastadionin etukentällä 9.7.1952–
Itäinen rantakatu Turku 26.1.1955–
Kansainvälisen Olympiakomitean Olympiamuseon puisto, Lausanne Sveitsi 22.10.1994-
Viimeinen valos 2000, Jyväskylän yliopiston kampuksen puistoalue 15.3.2001–
Paavo Nurmen patsas,  Turun Aurasillan kupeessa.
Paavo Nurmen patsas, Lausanne.
Paavo Nurmi, Jyväskylä.
Muita sovellutuksia

Veistos on ollut suosittu ja sillä on ollut suuri symboliarvo. Helsingin olympialaisten julisteen, lukuisten mainosten ja postikorttien ohella hahmo oli 10 markan setelissä. Veistoksen pohjalta tehtiin myös Paavo Nurmen muistopostimerkki, joka laskettiin liikkeelle Nurmen kuoltua lokakuussa 1973.
Lisäksi veistoksesta tehtiin sarjatuotantona pienoispatsaita 1950-luvun alussa. Niillä rahoitettiin Otaniemen teekkarikylän urheilulaitoksia. Myös pienoismallissa vain oikean jalan varpaat koskevat maata. Kirjasinmetallista valetut pienoisveistokset olivat 40 cm korkeita. Joitakin kappaleita valettiin myös pronssiin. Suunnitelmissa oli valaa veistoksia runsaamminkin ja markkinoida niitä Yhdysvalloissa. Lopullisesta valosmäärästä ei ole tietoa, mutta se luultavasti jäi aiottua pienemmäksi.
Yksi Paavo Nurmi -pienoisveistos aiheutti hämmästystä, kun se löytyi Tukholman edustalla 333 vuotta merenpohjassa maanneen Wasa-laivan kannelta historiallisten esineiden ja rojun seasta laivan nosto-operaatiossa vuonna 1961. Selitys oli yksinkertainen: kyseessä oli teekkarijäynä, patsas oli viety hylkyyn vasta edellisenä yönä.
Paikannimi

Paikannimi eli toponyymi on erisnimi, joka tarkoittaa tiettyä maanpinnan kohtaa, aluetta, asumusta tai muuta paikkaa.
Perinteisesti paikannimiä on eri tieteenaloista tutkittu erityisesti kieliteteessä. Siellä ne ovat nimistöntutkimuksen eräs tärkeä kohde henkilönnimien ohella. Suomalaisista kielitieteilijöistä paikannimiä ovat Suomessa tutkineet suomenkielisen paikannimistön osalta muiden muassa Eero Kiviniemi ja ruotsinkielisten alueitten osalta Lars Huldén.  Saamelaisperäisiä paikannimiä Suomessa on tutkinut etenkin Ante Aikio. Suomen ulkopuolista uralilaisiin kieliin perustuvaa substraattinimistöä Pohjois-Venäjällä on tutkinut Janne Saarikivi. Suomalaisista historiantutkijoista paikannimitutkimuksen menetelmiä ovat systemaattisesti hyödyntäneet esimerkiksi Jouko Vahtola ja Saulo Kepsu.
Maantieteessä paikannimien tutkimus eli toponymia voidaan lukea myös osaksi kielimaantiedettä eli geolingvistiikkaa. Suomessa paikannimiä maantieteellisestä näkökulmasta ovat tutkineet muiden muassa Väinö Tanner ja Karl Nickul Lapissa ja Petsamossa.
Kirjallisuutta

Hakulinen, Kerkko: Paikannimet.  (WSOY sanakirjat)  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-27676-6
Hakulinen, Kerkko – Paikkala, Sirkka: Pariisista Papukaijannokkaan: Suomenkieliset ulkomaiden paikannimet ja niiden vieraskieliset vastineet.  (Kotimaisten kielten keskuksen julkaisuja, 172)  Helsinki:  Kotimaisten kielten keskus, 2013.  ISSN 2242-461X  ISBN 978-952-5446-80-7
Paikannimet, paikan muisti: Euroopan rakennusperintöpäivät 11.–12.9.1999.  Helsinki:  Suomen kotiseutuliitto, 1999.
Paikkala, Sirkka (päätoim.): Suomalainen paikannimikirja.  (Muu toimitus: Pirjo Mikkonen, Ritva Liisa Pitkänen, Peter Slotte. Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja 146)  Helsinki:  Karttakeskus: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2007.  ISBN 978-951-593-976-0  Julkaisun verkkoversio (PDF).
Paikkala, Sirkka & Pitkänen, Ritva Liisa & Slotte, Peter (toim.): Yhteinen nimiympäristömme: Nimistönsuunnittelun opas.  (Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja 110)  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus: Suomen kuntaliitto, 1999.  ISBN 951-9475-86-9
Paikkala, Sirkka & Pitkänen, Ritva Liisa & Slotte, Peter: Paikannimet – yhteinen omaisuutemme: Tarvitaanko Suomessa paikannimilakia?.  (Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja 99)  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 1997.  ISBN 951-9475-82-6
Toropainen, Ritva: Oulun paikannimet : mistä nimet tulevat.  (väitöskirja, Oulun yliopisto, suomen kielen, informaatiotutkimuksen ja logopedian laitos, suomen kieli)  Oulu:  R. Toropainen (Oulun yliopistopaino), 2005.  ISBN 952-91-9545-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paikannimi Wikimedia Commonsissa
Pahtamaatyranni

| Pahtamaatyranni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Maatyrannit Muscisaxicola
Laji::  maculirostris
Kaksiosainen nimi
 Muscisaxicola maculirostris  Orbigny & Lafresnaye, 1837 
Alalajit
 M. m. maculirostris  M. m. niceforoi  M. m. rufescens 
Katso myös
   Pahtamaatyranni Wikispeciesissä   Pahtamaatyranni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pahtamaatyranni (Muscisaxicola maculirostris) on Etelä-Amerikassa tavattava tyranneihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan pahtamaatyranni on 14–15 cm. Selästään ja päästään laji on väriltään vaaleanruskea ja siivet ovat tummemmat. Nokka on melko pitkä ja ohut ja väriltään se on musta lukuun ottamatta alanokan keltaista laikkua. Pahtamaatyrannin kurkku ja vatsa ovat valkoiset ja vatsassa on myös kellanruskeaa väritystä. Ulkonäöltään pahtamaatyranni muistuttaa ruohomaatyrannia (Muscisaxicola alpinus), mutta on sitä pienikokoisempi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pahtamaatyrannia tavataan Andeilta Kolumbian pohjoisosista, keskisestä Ecuadorista ja Perusta etelään aina Chileen ja Argentiinaan saakka. Levinneisyysalueen eteläosissa pesivät yksilöt ovat muuttolintuja. Linnun elinympäristöä ovat kivikkoiset ja pensaikkoiset seudut. Pahtamaatyrannin elinympäristöt sijaitsevat useimmiten 2 600–3 200 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Pahtamaatyrannit liikkuvat yleensä yksinään tai pareittain, pesimäajan ulkopuolella joskus myös löyhinä ryhminä. Linnut liikkuvat juosten matalana maanpinnan läheisyydessä. Ecuadorissa pahtamaatyrannin lisääntymiskausi kestää kesäkuulta heinäkuulle. Lajin pesä on kuppimainen ja rakennetaan pensaaseen, ruohotuppaaseen tai kiven juurelle. Naaras munii kahdesta kolmeen väriltään valkoista munaa.
Paikallinen ryhmä

Linnunradan (punaisella tekstillä) sijainti paikallisessa ryhmässä muiden galaksien joukossa
Paikallinen ryhmä on galaksiryhmä, johon oma galaksimme Linnunrata kuuluu. Paikallisesta ryhmästä tunnetaan tällä hetkellä noin 50 galaksia. Niistä kohtalaisen suuria on kolme kierteisgalaksia: suuruusjärjestyksessä Andromedan galaksi, Linnunrata ja Kolmion galaksi. Niiden lisäksi ryhmässä on pari keskikokoista galaksia ja suuri joukko pieniä kääpiögalakseja. Paikallinen ryhmä on osa Neitsyen superjoukkoa.
Paikallisen ryhmän läpimitta on 10 miljoonaa valovuotta, ja sen massa on (1,29 ± 0,14)×1012 kertaa Auringon massa.
Paikallisen ryhmän galaksit sijaitsevat kahdessa alaryhmässä, joista Linnunrata seuralaisineen on yhdessä, ja Andromeda ja Kolmion galaksi seuralaisineen toisessa.
Paikallisen ryhmän suurten galaksien historiat ovat hiukan erilaiset. Linnunradassa on runsaasti vanhoja, yli 10 miljardin vuoden ikäisiä tähtiä. Andromedan tähdet ovat nuorempia, mikä johtunee siitä, että suurin osa galaksin massasta on keräytynyt alkuaikojen jälkeen tapahtuneiden galaksitörmäysten synnyttämissä tähtien syntyryöpyissä. Kolmion galaksin historia on ollut rauhallisempi kuin Andromedan galaksin. Se kuitenkin menetti suuren osan ulkolaitojensa aineesta pari miljardia vuotta sitten ohittaessaan Andromedan galaksin hyvin läheltä. Andromeda ja Kolmion galaksi saattavat kiertää toisiaan ja muodostaa kaksoisgalaksin.
Kaikki kolme suurta galaksia sulautuvat miljardien vuosien kuluttua yhteen ja muodostavat luultavasti suuren ellipsigalaksin. Andromedan galaksi ja Linnunrata törmäävät toisiinsa noin 4 miljardin vuoden kuluttua ja yhdistyvät.
Kolmen suuren galaksin jälkeen paikallisen ryhmän suurimmat galaksit ovat Linnunradan seuralaiset, epäsäännölliset galaksit Suuri ja Pieni Magellanin pilvi. Ne ovat massaltaan vain sadasosa Linnunradan massasta, mutta läheisyytensä johdosta ne näkyvät taivaalla hyvin.
Paikallisen ryhmän pienimmät galaksit ovat kääpiögalakseja, joita tunnetaan noin 50 kappaletta. Suurin osa niistä kiertää Andromedaa tai Linnunrataa. Kääpiögalakseja on pallomaisia ja epäsäännöllisiä sekä muutama sekamuotoinen.
Galaksien lisäksi paikallisessa ryhmässä on heikosti näkyviä tähtivirtoja.
Paikallisen ryhmän galaksit

Kierteisgalaksit
Andromedan galaksi (M31, NGC 224) - Sb, Andromeda
Linnunrata - SBbc
Kolmion galaksi (M33, NGC 598) - Sc, Kolmio
Elliptiset galaksit
M110 (NGC 205) - E6p, Andromeda
M32 (NGC 221) - E2, Andromeda
Epäsäännölliset galaksit
Wolf-Lundmark-Melotte (WLM, DDO221) - Ir+, Valaskala
IC 10 - KBm tai Ir+, Kassiopeia
Pieni Magellanin pilvi (SMC, NGC 292) - SB(s)m pec, Tukaani
Kalojen kääpiögalaksi (LGS3) - Irr, Kalat
IC 1613 (DDO 8) - IAB(s)m V, Valaskala
Feeniksin kääpiögalaksi - Irr, Feeniks
Suuri Magellanin pilvi (LMC) - Irr/SB(s)m, Kultakala
Leo A (Leo III) - IBm V, Leijona
Sextans B (DDO 70) - Ir+IV-V, Sekstantti
NGC 3109 - Ir+IV-V, Vesikäärme
Sextans A (DDO 75) - Ir+V, Sekstantti
Kääpiöellipsigalaksit
NGC 147 (DDO 3) - dE5 pec, Kassiopeia
GR 8 (DDO 155) - Im V
Jousimiehen epäsäännöllinen kääpiögalaksi (SagDIG) - IB(s)m V, Jousimies
Barnardin galaksi (NGC 6822) - IB(s)m IV-V, Jousimies
Vesimiehen kääpiögalaksi (DDO 210) - Im V, Vesimies
IC 5152 - IAB(s)m IV, Intiaani
Pegasuksen kääpiögalaksi tai Pegasuksen epäsäännöllinen kääpiögalaksi (DDO 216) - Irr, Pegasus
Kääpiösferoidigalaksit
Valaan kääpiögalaksi - dSph/E4, Valaskala
Andromeda III - dE2, Andromeda
NGC 185 - (dE3 pec), Kassiopeia
Andromeda I - dE3 pec?, Andromeda
Kuvanveistäjän kääpiögalaksi (E351-G30), dE3 Kuvanveistäjä
Andromeda V - dSph, Andromeda
Andromeda II - dE0, Andromeda
Sulatusuunin kääpiögalaksi (E356-G04) - dSph/E2, Sulatusuuni
Kölin kääpiögalaksi (E206-G220) - dE3, Köli
Ilmapumpun kääpiögalaksi - dE3, Ilmapumppu
Leo I (DDO 74) - dE3, Leijona
Sekstantin kääpiögalaksi - dE3, Sekstantti
Leo II (Leo B) - dE0 pec, Leijona
Pienen karhun kääpiögalaksi - dE4, Pieni karhu
Lohikäärmeen kääpiögalaksi (DDO 208) - dE0 pec, Lohikäärme
Jousimiehen kääpiöellipsigalaksi (SagDEG) - dSph/E7, Jousimies
Tukaanin kääpiögalaksi - dE5, Tukaani
Kassiopeian kääpiögalaksi (Andromeda VII) - dSph, Kassiopeia
Pegasuksen kääpiösferoidigalaksi (Andromeda VI) - dSph, Pegasus
Ison karhun I kääpiögalaksi - dSph, Iso karhu
Ison karhun II kääpiögalaksi - dSph, Iso karhu
Luokitus epävarma
Andromeda IV - epäsäännöllinen galaksi tai tähtipilvi (Irr?), Andromeda
UGC-A 86 (0355+66) - epäsäännöllinen, elliptinen, tai linssimäinen galaksi (Irr, dE tai S0), Kirahvi
UGC-A 92 (EGB0427+63) - epäsäännöllinen tai linssimäinen galaksi (Irr tai S0), Kirahvi
Epävarmat jäsenet
NGC 404 - elliptinen tai linssimäinen galaksi (E0 tai SA(s)0-), Andromeda
NGC 1569 - epäsäännöllinen galaksi (Irp+ III-IV), Kirahvi
NGC 1560 (IC 2062) - kierteisgalaksi (Sd), Kirahvi
Camelopardalis A - epäsäännöllinen galaksi (Irr), Kirahvi
Argon kääpiögalaksi - epäsäännöllinen galaksi (Irr), Köli
2318-42 - epäsäännöllinen galaksi (Irr), Kurki
UKS 2323-326 - epäsäännöllinen galaksi (Irr), Kuvanveistäjä
UGC 9128 (DDO 187) - epäsäännöllinen galaksi (Irp+), Karhunvartija
Kauriin kääpiögalaksi (Palomar 12) on Linnunradan pallomainen tähtijoukko joka aikaisemmin luokiteltiin kääpiösferoidigalaksiksi, Kauris
Alkuperäinen Ison Karhun kääpiögalaksi (Palomar 4) on Linnunradan pallomainen tähtijoukko joka aikaisemmin luokiteltiin kääpiösferoidigalaksiksi, Iso karhu
Sextans C
Paimenlauluja

| Paimenlauluja> Bucolica Eclogae |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Vergilius
Kieli:  latina
Genre:  paimenrunous
Julkaistu:  42–39 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Laura Lahdensuu ja Ari Saastamoinen
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2004
ISBN:  951-31-3109-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Paimenlauluja (lat. Bucolica) on Vergiliuksen vuosien 42–39 eaa. aikana kirjoittama ensimmäinen pääteos, joka koostui kymmenestä paimenlaulusta. Näitä yksittäisiä runoja kutsutaan nimellä eclogae (m.kreik. ekloge, 'valikoima'), ja kokoelma tunnetaankin myös nimellä Eclogae. Teos on saanut suuresti vaikutteita Theokritoksen paimenidylleistä, joskin siihen antaa leimallisen piirteen ajankohdan mullistukset Rooman valtakunnassa.
Teoksen tunnetuimmaksi runoksi nousi Asinius Polliolle omistettu neljäs laulu, joka esittää profeetallisen ennustuksen maailman pelastavan lapsen syntymästä ja kulta-ajan paluusta. Kristityt käsittävät tämän myöhemmin viittaavan Kristukseen, minkä vuoksi Vergiliusta pidettiin luonnostaan kristittynä sieluna, anima naturaliter christiana. Tämä nosti Vergiliuksen keskiajalla arvostetuksi kirjailijaksi ja oli syynä siihen, miksi Dante Alighieri valitsi hänet teokseensa Jumalainen näytelmä oppaaksi.
Bucolica (1481)
Kirjallisuutta > Suomennokset

Vergilius: Paimenlauluja (Bucolica).  Suomentanut Laura Lahdensuu ja Ari Saastamoinen. Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3109-2
Vergilius: Paimenlauluja (Bucolica).  Suomentanut Teivas Oksala. Artipicturai, 2001.  ISBN 952-5347-05-2
Aiheesta muualla

Virgilion: Bucolica – The Project Gutenberg EBook (suomeksi)
Paavonnukkumatti

| Paavonnukkumatti |
| --- | --- |
 Paavonnukkumatin lehtiä.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Zingiberales
Heimo::  Marantakasvit Marantaceae
Suku::  Nukkumatit Maranta
Laji::  leuconeura
Kaksiosainen nimi
 Maranta leuconeura  E.Morren 
Katso myös
   Paavonnukkumatti Wikispeciesissä   Paavonnukkumatti Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Paavonnukkumatti eli nukkumatti (Maranta leuconeura) on koppisiemenisiin kuuluva, marantakasvien heimon laji, joka on kotoisin Brasilian sademetsistä. Nukkumatti on pieni, monivartinen viherkasvi ja kasvaa korkeutta noin 20–30 cm. Nukkumattia on pidetty huonekasvina jo 1800-luvulta asti. Se on monivuotinen kasvi eli perenna.
Ulkonäkö

Nukkumatin leveät lehdet ovat soikeat, kaksiväriset, vihreänkirjavat ja melko kiiltävät. Lehden keskisuonen molemmin puolin on täpliä, joiden väri vaihtelee lajikkeesta riippuen. Täplät voivat olla vaaleanvihreitä, vihreitä, rusehtavia tai tummanharmaita. Myös keskisuonen väri vaihtelee lajikkeittain. Lehdet ovat alapuoleltaan punavioletit, punertavat tai punaiset.
Liikkuminen

Kasvin suomalainen nimi on tullut siitä, että kasvi nostaa illan tullen lehtensä pystyasentoon ja kääntää ne suppuun ja käy näin "nukkumaan". Kasvi varastoi tällä tavalla kosteutta lehtiensä sisään. Englanniksi kasvia kutsutaan nimellä prayer plant (rukoilijakasvi): ylös kohotettut lehdet ovat kuin rukoukseen kohotetut kädet.
Kasvuolosuhteet

Kasvi viihtyy parhaiten puolivarjossa tai runsaassa hajavalossa ja pitää tasaisesta kosteudesta. Sitä voi sumuttaa, eikä sen saa antaa päästä kuivumaan kuin kevyesti. Talvella nukkumattia kastellaan hieman vähemmän. Suoraa auringonvaloa tulee välttää, samoin seisovaa vettä. Päivällä kasville ihanteellinen lämpötila on 21–27 °C ja öisin 16–21 °C; yölämpötilan ei tulisi olla alempi kuin 15 °C. Korkeampi lämpötila vaatii samalla suuremman ilmankosteuden, esimerkiksi juuri sumuttelua.
Nukkumatti kukkii kesästä syksyyn. Sen kukat ovat pieniä, valkoisia ja vaatimattoman näköisiä. Kasvin juuret kasvavat melko pinnalla. Siksi se kannattaa istuttaa ruukkuun, joka on laakea, matala ja jonka pohjalla on ruukun kappaleita salaojituksena.
Nukkumatti kärsii liian kuivasta keskuslämmitysilmasta. Vihannespunkit ja villakilpikirvat voivat herkästi alkaa vaivata sitä. Jos kasvi varisuttaa lehtiä, sitä vaivaa liian äkillinen valonvaihtelu, kuivuus tai tuhohyönteiset. Liian viileässä kasvin lehtien kärjet ruskettuvat.
Lajikkeet

Kasvista on olemassa eri lajikkeita, kuten Kerchoveana, Fascinator, Erythroneura ja Massangeana. Kerchoveana-lajikkeen lehtien suonet ovat vihreät ja keskisuonen ympärillä olevat laikut ovat usein vihreät ja lehden pohjaväri on vaaleanvihreä. Kasvista saatetaan käyttää myös nimeä Mooseksen kivitaulu: lehdissä on kymmenen ruskehtavaa täplää. Tämä on kasvin nimi myös ruotsiksi: Moses stentavlor. Fascinator-lajikkeen lehtien suonet ovat vaaleanpunaiset, lehden pohjaväri on yleensä tummanvihreä ja laikut ovat vaaleanvihreitä. Erythroneuralla lehtisuonet taas ovat punaiset, ja sen lehtien alapinta on tummemman punainen. Massangeanan lehtien reunat ja lehtisuonet ovat vaaleita.
Nukkumatti on sukua arrowjuurelle (Maranta arundinacea), jonka juurimukuloista saadaan tärkkelyspitoista arrowjauhoa. Nukkumatin lähisukulaisia ovat maijat (Calathea), nukkuleenat (Stromanthe) ja raitamatit (Ctenanthe).
Kemiallinen koostumus

Paavonnukkumatin ja joidenkin sen sukulaiskasvien on todettu sisältävän rosmariinihappoa, joka on kahvihapon esteri, klorogeenihappoa sekä rutiinia.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Paavonnukkumatti (Maranta leuconeura)
United States Department of Agriculture (USDA): Maranta leuconeura (englanniksi)
Prayerplant Time-lapse, Martin Heigan (www.youtube.com) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q6754829  Wikispecies: Maranta leuconeura  APDB: 129180  BOLD: 430640  CoL: 3XYDK  EoL: 1116504  EPPO: MARLE  GBIF: 2761337  GRIN: 407135  iNaturalist: 366346  IPNI: 797361-1  MoBotPF: 292048  NCBI: 34203  NZOR: efe828c7-c593-4f1e-82cc-881dd655c585  Observation.org: 337096  Open Tree of Life: 4664  Plant List: kew-253360  PLANTS: MALE7  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:797361-1  RHS: 119598  Tropicos: 50147959  WFO: wfo-0000467179 
Nukkumatti menee hämärän tullen "nukkuma-asentoon"
Luettelo pikkuplaneetoista: 53001–54000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
53001:stä ja päättyen 54000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 66001–67000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
66001:stä ja päättyen 67000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Painemittari

Painemittari H K Porter-veturissa; mittarin alla oleva koloin varustettu levy on katsastajan tarkastusmittarin eli ns. insinöörimittarin paikka
Painemittari eli manometri on paineen mittaamiseen tarkoitettu koje. Yksinkertaisin painemittari on U-putkimanometri, jossa on nesteellä täytetty U-kirjainta muistuttava lasinen putki. Kun putken toiseen päähän lisätään paine, neste pakenee eteenpäin putkessa, kunnes pintojen korkeuseron tulo nesteen ominaispainon kanssa vastaa paine-eroa.
Teknilliseen paineenmittaukseen on kehitetty sulavampia järjestelmiä, kuten metallin jousivoimaan perustuvia mittareita.
Niistä tavallisin on bourdonputki- eli paineputkimanometri, joissa on hyvin litteästä messinki- tai teräsputkesta taivutettu paineputki eli -kaari, joka paineen alaisena pyrkii oikenemaan suoraksi. Putken pää on yhdistetty mittariin, jossa osoitin näyttää paineen. Nopeiden paineenvaihteluiden tai suurten paineiden mittaukseen käytetään sähköisiä paineantureita, joihin liitetty sähköinen mittauslaite rekisteröi paineen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paineen mittaus, MIKES 2011
Painin Euroopan-mestaruuskilpailut 1980

Vuoden 1980 painin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin 20.–27.4. Prievidzassa, Tšekkoslovakiassa. Ohjelmassa oli kymmenen painoluokkaa sekä kreikkalais-roomalaisessa painissa että vapaapainissa. Neuvostoliitto voitti kymmenen kultamitalia, viisi kummassakin painimuodossa. Bulgaria voitti seitsemän kultaa sekä Länsi-Saksa, Puola ja Romania kukin yhden.
Painin Euroopan-mestaruuskilpailut 1981

Vuoden 1981 painin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin kreikkalais-roomalaisessa painissa 8.–11.4. Göteborgissa, Ruotsissa ja vapaapainissa 23.–26.4. Łódźissa, Puolassa. Ohjelmassa oli kymmenen painoluokkaa molemmissa painimuodoissa. Kreikkalais-roomalaisessa painissa Neuvostoliitto voitti kolme kultamitalia ja Bulgaria kaksi, ja yhteen kultaan ylsivät Länsi-Saksa, Puola, Ruotsi, Romania ja Unkari. Vapaapainissa Neuvostoliitto voitti viisi kultaa, Bulgaria kolme ja Itä-Saksa kaksi.
Paini kesäolympialaisissa 1904

Kesäolympialaisten 1904 painissa kilpailtiin vapaapainissa seitsemässä sarjassa. Vapaapaini oli ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmassa, kun aiemmin oli kilpailtu pelkästään kreikkalais-roomalaisessa painissa. Myös painoluokat olivat ensi kertaa mukana. Painin kaikki osanottajat olivat yhdysvaltalaisia.
Mitalistit > Vapaapaini

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| 47,6 kg  (105 paunaa) | Robert Curry  Yhdysvallat | John Hein  Yhdysvallat | Gustav Thiefenthaler  Yhdysvallat |
| 52,2 kg  (115 paunaa) | George Mehnert  Yhdysvallat | Gustave Bauer  Yhdysvallat | William Nelson  Yhdysvallat |
| 56,7 kg  (125 paunaa) | Isidor Niflot  Yhdysvallat | August Wester  Yhdysvallat | Zenon Strebler  Yhdysvallat |
| 61,2 kg  (135 paunaa) | Benjamin Bradshaw  Yhdysvallat | Theodore McLear  Yhdysvallat | Charles Clapper  Yhdysvallat |
| 65,8 kg  (145 paunaa) | Otto Roehm  Yhdysvallat | Rudolph Tesing  Yhdysvallat | Albert Zirkel  Yhdysvallat |
| 71,7 kg  (158 paunaa) | Charles Ericksen  Yhdysvallat | William Beckmann  Yhdysvallat | Jerry Winholtz  Yhdysvallat |
| yli 71,7 kg | Bernhoff Hansen  Yhdysvallat | Frank Kugler  Yhdysvallat | Fred Warmboldt  Yhdysvallat |
Paiden ritarikuntalinna

| Paiden ritarikuntalinna |
| --- | --- |

Sijainti:  Paide, Viro
Koordinaatit:  58°53′21″N, 25°34′17″E
Rakennustyyppi:  linna
Valmistumisvuosi:  1265
Rakennuttaja:  Saksalainen ritarikunta
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paiden ritarikuntalinna, video
Paiden ritarikuntalinna on saksalaisen ritarikunnan vuonna 1265 rakennuttama kastellilinnoitus Paiden kaupungissa Viron Järvamaan maakunnassa. Linna vaurioitui räjähdyksessä vuonna 1562, mutta sen torni korjattiin vuonna 1993.
Historia

Paiden ritarikuntalinna valmistui vuonna 1265. Tyypiltään se oli kastellilinnoitus. 1300-luvulla linnan tornin ympärille rakennettiin konventti. Virolaisten Yrjönyön kapinan aikana toukokuussa 1343 linnassa käytiin ritarikunnan edustajien ja neljän virolaisen "kuninkaan" välisiä neuvotteluja, jotka päättyivät kun ritarikunnan mestari Burchard von Dreileben määräsi virolaiset surmattavaksi. Linna kärsi huomattavia vaurioita Liivinmaan sodan aikana. Venäläiset piirittivät linnaa vuonna 1560 monta viikkoa onnistumatta kuitenkaan valtaamaan sitä. Lopulta sen sai haltuunsa linnan tornin alla olleen ruutivaraston räjähdyksen jälkeen vuonna 1562 Ruotsin Klaus Kristerinpoika Horn. Vaurioitunut linna poistettiin linnojen luettelosta vuonna 1636. Vaurioitunut torni restauroitiin 1800-luvun loppupuolella, mutta se tuhoutui uudelleen vuonna 1941. Uudet korjaustyöt valmistuivat vuonna 1993, jolloin torni sai nykyisen muotonsa.
Rakennukset

Linnan kahdeksankulmainen ja 30 metriä korkea Pikk Hermann-niminen torni edustaa Begfried-tyyppiä. Tornin ovi oli 7,5 metrin korkeudella ja sisään pääsyyn vaadittiin tikkaat, jotka vedettiin pois piirityksen uhatessa. Tornin puolustuskerroksista saatettiin kaataa tervaa piirittävien vihollisten päälle. Tornissa on kuusi kerrosta. Linnan kastellia ympäröi 2 metriä paksu muuri. 1300-luvulla rakennetussa konventissa oli todennäköisesti kolme siipeä, kappeli, kokoontumissali ja asuintila. 1500-luvulla rakennettiin bastionijärjestelmä, joka on osittain havaittavissa vielä nykyisinkin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paiden ritarikuntalinna Wikimedia Commonsissa
Linnan raunioita piirroksessa 1700-luvulta.