stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pretoriaanikaarti
Historia > Flaviusten hallitsijasuku

Vespasianus oli ensimmäinen Flaviusten hallitsijasuvun keisari. Hän palautti pretoriaanikohorttien määrän yhdeksään, ja uuteen kaartiin kuului sotilaita sekä Vitelliuksen kohorteista että Vespasianuksen joukoista. Sisällissodassa vaurioitunut Castra praetoria korjattiin ja Vespasianuksen poika ja perijä Titus nimitettiin pretoriaaniprefektiksi. Pretoriaanit olivat erittäin uskollisia Flaviuksille. Vespasianuksen kuoltua vuonna 79 keisariksi nousi Titus, joka ehti hallita vain kaksi vuotta ennen kuolemaansa vuonna 81. Uudeksi keisariksi nousi Tituksen veli Domitianus, joka nosti pretoriaanikohorttien määrän kymmeneen. 80-luvun puolivälissä pretoriaanit osallistuivat taisteluihin Germaniassa ja Daakiassa, ja vuonna 87 pretoriaaniprefekti Cornelius Fuscus sai surmansa daakialaisia vastaan käydyssä taistelussa. Domitianus murhattiin vuonna 96, ja pretoriaanit surivat häntä suuresti.
Keisariksi nousi senaatin valitsema Marcus Cocceius Nerva, joka saattoi olla sekaantunut Domitianuksen murhaan. Pretoriaanit olivat raivoissaan Domitianuksen murhasta ja siitä, että häntä ei oltu julistettu jumalaksi, ja vaativat prefektinsä Petronius Secunduksen teloittamista. Tämä oli ollut osallisena salaliittoon. Kaarti kapinoi Casperius Aelianuksen johdolla lokakuussa 97, otti Nervan panttivangiksi ja vaati tätä luovuttamaan Domitianuksen murhaajat pretoriaaneille. Nerva joutui taipumaan kaartin tahtoon, ja hän joutui pitämään julkisen puheen, jossa hän kiitti pretoriaaneja näiden toimista. Nöyryytys heikensi Nervan arvostusta sotilaiden keskuudessa. Pian Nerva ilmoitti adoptoivansa Ylä-Germanian maaherran ja suositun sotapäällikön Marcus Ulpius Trajanuksen ja nimittävänsä tämän perijäkseen.
Historia > 100-luku

Ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvun alussa kaarti osallistui lukuisiin sotiin Rooman vihollisia vastaan ja osoitti kyvykkyytensä taisteluissa. Nerva kuoli 27. tammikuuta 98 ja Trajanus seurasi häntä valtaistuimelle. Trajanus teloitutti kaartin prefektin ja tämän tukijat. Hänen kaudellaan pretoriaanikaarti osallistui sotiin Daakiaa vastaan vuosina 101–102 ja 105–106 ja Parthian sotaan vuosina 113–117. Kaarti esiintyy näkyvästi Trajanuksen pylväässä, joka kuvaa Daakian sotaretkiä.
Pretoriaanikaarti osallistui Lucius Veruksen Parthian sotaan vuosina 162–166 ja Marcus Aureliuksen sotaan germaaneja vastaan vuosina 169–175 ja 178–180. Kaksi pretoriaaniprefektiä sai surmansa sodissa, ja kaartin kyvykkyyttä juhlistettiin Marcus Aureliuksen pylväässä.
Marcus Aureliuksen pojan Commoduksen noustua valtaistuimelle vuonna 180, kaarti palasi takaisin osaksi poliittisia juonitteluja. Commodus oli pretoriaaniprefektiensä Sextus Tigidius Perenniksen ja Marcus Aurelius Cleanderin vallan alla. Perenniksen juonittelut paljastuivat, ja hänet teloitettiin vuonna 185. Cleander nousi kaartin komentoon vuonna 188, mutta sai surmansa vuonna 190. Commodus taas murhattiin 31. joulukuuta 192. Salaliiton johdossa oli prefekti Laetus. Uudeksi keisariksi tuli Pertinax, joka antoi pretoriaaneille 3 000 denaarin palkkion. Hänen valtakautensa kesti kuitenkin vain kolme kuukautta ja päättyi 28. maaliskuuta 193, kun tyytymättömät pretoriaanit murhasivat keisarinsa.
Tämän jälkeen sattui kuuluisa tapahtuma, kun kaarti huutokauppasi keisarin viran eniten maksavalle. Voiton vei senaattori Didius Julianus, joka maksoi kullekin kaartilaiselle 25 000 sestertiusta. Pannonian maaherra Septimius Severus kuitenkin julistautui Pertinaxin murhan jälkeen keisariksi ja lähti valloittamaan Roomaa. Kesäkuun alussa 193 Severuksen joukot olivat jo melkein Rooman porteilla, kun pretoriaanit ilmoittivat hylkäävänsä Didiuksen ja tukevansa Severusta. Didius tapettiin ja Severus marssi ilman taistelua Roomaan. Severus ei kuitenkaan luottanut kaartiin, vaan huijasi kaartilaiset aseettomina ulos. Koko kaarti lakkautettiin ja perustettiin uudestaan. Uuteen pretoriaanikaartiin Severus otti sotilaat omista joukoistaan.
Historia > Severusten hallitsijasuku

Sisällissota ei kuitenkaan ollut vielä ohi. Severuksen joukot kukistivat vuonna 194 keisariutta tavoitelleen Pescennius Nigerin, joka sai surmansa. Severuksen uusi pretoriaanikaarti taisteli Clodius Albinuksen joukkoja vastaan Lugdunumin taistelussa vuonna 197. Hävittyään Albinus teki itsemurhan, ja sisällissota päättyi. Pretoriaanikaarti osallistui Severuksen sotaretkeen idässä vuosina 197–202 ja Britanniassa vuodesta 208 Severuksen kuolemaan 211.
Severuksen seuraajat olivat hänen poikansa Caracalla ja Geta, joka kuitenkin murhattiin Caracallan käskystä joulukuussa 211. Caracalla itse sai surmansa salaliiton uhrina Carrhaen lähellä 8. huhtikuuta 217. Käskyn murhaan antoi hänen pretoriaaniprefektinsä Marcus Opellius Macrinus, joka oli pelännyt henkensä puolesta. Macrinus julistautui keisariksi 11. huhtikuuta, mutta Severuksen vaimon Julia Domnan sisaren Julia Maesan johtama kapina nosti keisariksi toukokuussa 218 teini-ikäisen Elagabaluksen. Macrinuksen joukot, joihin kuului myös pretoriaanikaarti, hävisi taistelun Elagabaluksen joukkoja vastaan 8. kesäkuuta 218 Antiokian lähistöllä. Dion Kassioksen mukaan pretoriaanit olivat niskan päällä, kun Macrinus yhtäkkiä joutui jostakin syystä kauhun valtaan ja pakeni taistelukentältä. Komentajansa pelkuruudesta suuttuneet pretoriaanit siirtyivät Elagabaluksen puolelle.
Uusi keisari matkusti Roomaan, missä hän aiheutti levottomuutta kansan ja armeijan keskuudessa. Lopulta pretoriaanit kapinoivat Elagabalusta vastaan ja murhasivat maaliskuussa 222 hänet ja hänen äitinsä Julia Soaemiaksen. Uudeksi keisariksi nostettiin Severus Alexander, joka oli vasta 13-vuotias. Hänen kaudellaan pretoriaanit riistäytyivät hallinnasta. Kaarti murhasi vihatun prefektinsä, kuulun juristin Ulpianuksen, kävi katutaisteluita ihmisiä vastaan Roomassa ja pakotti historioitsija Dion Kassioksen kaupungista.
Historia > 200-luvun kriisi

Severus Alexander murhattiin vuonna 235, ja keisariksi nousi Maximinus Thrax. Niin sanotun 200-luvun kriisin katsotaan alkaneen tästä hetkestä. Sen aikana valtakunta vajosi kaaokseen ja anarkiaan. Germaanit uhkasivat valtakunnan pohjoisia rajoja, sotapäällikkö toisensa jälkeen kaappasi armeijan avulla vallan ja nousi keisariksi. Vuonna 238 suurin osa pretoriaaneista oli rintamalla, kun kaartin sortovaltaan suuttuneet ihmiset piirittivät Roomassa Castra praetorian. Väkivaltaisuuksien aikana Roomassa syttyi tulipalo, joka tuhosi suuren osan kaupunkia. Tämän jälkeen pretoriaanit murhasivat keisarit Pupienuksen ja Balbinuksen, koska olivat tyytymättömiä heihin ja pelkäsivät, että Pupienus korvaisi koko kaartin omilla joukoillaan.
Marcus Aureliuksen ajoista lähtien kaartin kuri oli heikentynyt huomattavasti. Tähän oli syynä sekasortoiset olot, paine raja-alueilla ja keisarit, jotka eivät pystyneet pitämään järjestystä yllä. Vuodesta 238 lähtien sekä kirjalliset että epigrafiset lähteet ovat vähäisiä ja tietoa pretoriaaneista on niukasti. Vuonna 249 pretoriaanit murhasivat keisari Philippus Arabsin pojan leirissään, ja keisari Aurelianuksen (hallitsi 270–275) aikana kaarti osallistui Palmyraa vastaan käytyyn sotaretkeen. Vuonna 297 kaarti oli Maximianuksen mukana Africassa. Keisari Diocletianuksen (hallitsi 284–305) sanotaan pienentäneen kaartin kokoa.
Historia > Pretoriaanikaartin loppu

Keisarit Diocletianus ja Maximianus jäivät vuonna 305 eläkkeelle. Heidän seuraajikseen nousivat Galerius ja Constantius, joka kuitenkin kuoli seuraavana vuonna. Sen jälkeen Britannian armeija julisti Constantiuksen pojan Konstantinuksen keisariksi. Pretoriaanikaarti teki viimeisen keisarinsa julistamalla Maximianuksen pojan Maxentiuksen keisariksi 28. lokakuuta 306. Maxentius vainosi kristittyjä, ja hänen sanotaan antaneen kaartille tehtäväksi surmata heitä.
Maxentius oli vihollistensa piirittämä, mutta hänen pretoriaaniprefektinsä Rufius Volusianus onnistui kukistamaan usurpaattori Domitius Alexanderin vuonna 309 tai 311. Lopulta Konstantinus hyökkäsi Italiaan vuonna 312 ja kukisti Maxentiuksen prefektin Pompeianuksen. Maxentius valmistautui yhdessä pretoriaaniensa kanssa kohtaamaan Konstantinuksen joukot. Hän oli rakennuttanut Tiberin yli lähellä kivistä Mulviuksen siltaa ponttonisillan. 28. lokakuuta 312 armeijat kohtasivat joen toisella puolella. Maxentiuksen pretoriaanit kärsivät tappion ja yrittivät perääntyä ponttonisillan kautta. Silta kuitenkin sortui, ja sitä ylittämässä olleet pretoriaanit hukkuivat. Maxentius itse koki saman kohtalon.
Taistelun jälkeen Konstantinus lakkautti pretoriaanikaartin lopullisesti ja määräsi Castra praetorian läntisen muurin tuhottavaksi. Henkiin jääneet pretoriaanit siirrettiin muihin tehtäviin eri puolille valtakuntaa. Kaartin korvasivat Konstantinuksen omat henkivartiojoukot, scholaet. Pretoriaaniprefektin virka säilytettiin, mutta siitä tuli siviilivirka. Pretoriaaneja ei enää perustettu uudelleen.
Organisaatio

Pretoriaanikaartissa oli aluksi yhdeksän kohorttia, mutta Augustus lisäsi määrää lyhyeksi ajaksi 12 kohorttiin. Vuoden 12 jaa. tienoilla pretoriaanikohorttien määräksi tuli jälleen yhdeksän, kun kolme kohorttia muutettiin cohortes urbanae -joukoiksi. Piirtokirjoitukset paljastavat, että kohorttien määrää lisättiin uudestaan Caligulan tai Claudiuksen aikana 12:een. Vitellius nosti lukumäärän lyhyeksi ajaksi 16 kohorttiin, mutta Vespasianus palautti lukumäärän taas vuonna 76 yhdeksään. Domitianus perusti yhden uuden pretoriaanikohortin, jolloin kohorttien määrä nousi kymmeneen. Kymmenessä kohorttien määrä pysyi aina kaartin lakkauttamiseen saakka.
Vuodesta 2 eaa. lähtien kaarti oli kahden tai yhden prefektin komennossa, mutta yksittäiset kohortit olivat yhä organisoitu itsenäisesti. Kohorttia komensi tribuuni, jolla oli alaisenaan vanhempi kenturio arvonimenään trecenarius sekä muita tavallisia samanarvoisia kenturioita. Kukin heistä komensi 80 miehen kenturiaa.
Kohorttien koosta on kiistelty, ja ne ovat varmasti vaihdelleet vuosien aikana. Jos ne olivat samankokoisia kuin legioonien kohortit, niin kussakin kohortissa oli aluksi noin 500 miestä, jotka oli organisoitu kuuteen 80 miehen kenturiaan. Tacitus kertoo, että Vitelliuksen kohortit olivat kukin 1 000 miehen vahvuisia, mutta niiden oikea koko oli ehkä 800 miestä eli samanvahvuinen kuin legioonien ensimmäinen kohortti. Eräiden todisteiden mukaan kohorttien kokoa nostettiin 1 500 mieheen Commoduksen tai Septimius Severuksen aikana. On arvioitu, että koko pretoriaanikaartin miesvahvuus oli Augustuksen aikana 4 500–6 000 miestä, 12 800 Vitelliuksen aikana, 7 200 Vespasianuksen aikana, 8 000 Domitianuksen ja Commoduksen tai Severuksen välisenä aikana ja 15 000 näiden jälkeen.
Suurin osa kaartista oli jalkaväkeä, mutta joukkoon kuului myös osasto ratsuväkeä. Piirtokirjoitusten perusteella kaartin sotilaat saivat värväytyä ratsuväkeen noin viiden vuoden palveluksen jälkeen. Nämä miehet pysyivät alkuperäisen kenturiansa listoilla mutta toimivat yhdessä 30 miehen turmae-yksiköissä, joita komensi optio equitum -niminen upseeri. Erään piirtokirjoituksen perusteella näiden ratsuväkiyksiköiden määrä oli Augustuksen aikana kolme jokaista kohorttia kohti, ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvulla viisi ja 200-luvulla kymmenen jokaista kohorttia kohti. Pretoriaanikaartiin kuului myös yksikkö eliittiratsuväkeä, speculatores Augusti, jotka toimivat keisarin henkivartioratsuväkenä. Tämän yksikön koko on epävarmaa.
Organisaatio > Palvelus kaartissa

Palvelus pretoriaanikaartissa oli erittäin haluttua. Miehet nauttivat lyhyemmästä palvelusajasta ja paremmasta palkasta kuin legioonissa. Lisäksi kaartilaiset asuivat mukavissa ja turvallisemmissa oloissa leirissään Roomassa kuin tavalliset sotilaat. Piirtokirjoitusten perusteella tiedetään, että värvätyt miehet olivat 15–32-vuotiaita, mikä on suurempi haarukka kuin legioonissa, joissa ikähaarukka oli 18–23. Vitelliuksen (hallitsi 69) aikana ja Septimius Severuksen (hallitsi 193–211) valtakaudesta eteenpäin pretoriaanikaartiin saatettiin siirtää miehiä Rooman vigiles-yksiköstä, cohortes urbanae -joukoista ja legioonista. Tästä tuli 200-luvulla normaali rekrytoinnin muoto.
Tacituksen mukaan keisari Tiberiuksen (14–37) valtakaudella pretoriaaneja värvättiin pääasiassa Etruriasta, Umbriasta ja Latiumista. Dion Kassios kertoo, että ennen Septimius Severuksen aikaa pretoriaanit tulivat ainoastaan Italiasta, Hispaniasta, Macedoniasta ja Noricumista. Piirtokirjoitukset vahvistavat, että suurin osa värvätyistä oli ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla jaa. kotoisin Keski- ja Pohjois-Italiasta sekä Dion mainitsemilta alueilta. Kaartilaiset värvättiin pääasiassa valtakunnan rikkaimmilta ja roomalaistuneimmilta alueilta. Septimius Severuksen aikana tuli kuitenkin muutos. Severus erotti kurittomat pretoriaanit ja korvasi heidät omilla joukoillaan Tonavan alueelta. Italialaisia ei tämän jälkeen värvätty enää ollenkaan, vaan pretoriaanit olivat pääosin kotoisin roomalaistuneista Tonavan alueen provinsseista.
Pretoriaanit palvelivat vuodesta 5 eaa. lähtien kaartissa 16 vuotta. Cohortes urbanae -joukoissa palvelusaika oli 20 vuotta ja legioonissa 25. Vuonna 27 eaa. Augustus sääti pretoriaanien palkan kaksinkertaiseksi verrattuna legioonalaisiin. Vuonna 14 jaa. pretoriaanit saivat 720 denaaria vuodessa, mikä oli kolme kertaa enemmän kuin legioonalaisilla. Tiberius antoi pretoriaaneille 1 000 denaarin bonuksen Sejanuksen kuoleman jälkeen vuonna 31 jaa. Claudius antoi heille viiden vuoden palkan etukäteen noustessaan valtaan. Suetoniuksen mukaan hän oli näin ensimmäinen keisari, joka osti kaartin uskollisuuden. Suurin osa keisareista seurasi Claudiuksen esimerkkiä ja lahjoitti valtaan noustessaan pretoriaaneille muhkean rahalahjan, kun toisaalta legioonat eivät usein saaneet mitään. Jäädessään eläkkeelle pretoriaanit saivat 5 000 denaaria, kun legioonalaiset saivat 3 000. Ja, toisin kuin legioonissa, pretoriaanit saivat pronssisen asiakirjan, joka laillisti heidän ensimmäisen avioliittonsa ja niistä saadut lapset. Ennen Septimius Severuksen aikaa sotilaat eivät saaneet avioitua. Suuri ero pretoriaanien ja legioonalaisten kohtelussa johtui tietenkin kaartin läsnäolosta Roomassa ja heidän kyvystään nostaa ja kaataa keisareita.
Arvoasteikko

| Pretoriaanikaartin arvoasteikko ylenevässä järjestyksessä |
| --- | --- |
miles: tavalliset sotilaat.
immunes: sotilaat, jotka toimivat erikoisviroissa, kuten kirjurina tai teknikkona. Heidät oli vapautettu raskaista tehtävistä.
principales: kenturioita alempiarvoisia upseereita. Toimivat vartiopäälliköinä, kenturion apulaisena, kenturian sotamerkinkantajana, tai prefektin esikunnassa.
evocati Augusti: 16 vuotta palvelleet, jotka eivät halunneet eläkkeelle.
kenturio: komensi 80 miehen yksikköä, kenturiaa. Erittäin arvovaltainen ja hyvin palkattu virka. Vanhempi kenturio, trecenarius, toimi tribuunin alaisena.
tribuuni: kohortin komentaja.
prokuraattori: 
prefekti: kaartin komentaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pretoriaanikaarti Wikimedia Commonsissa
Pretoriaanit julistavat Claudiuksen keisariksi. Lawrence Alma-Tademan maalaus vuodelta 1867.
Reliefi, joka esittää keisari Marcus Aureliusta (hallitsi 161–180) ratsailla. Reliefin vasemmalla puolella oleva sotilas on mahdollisesti pretoriaanikaartin tribuuni. Oikealla oleva kääröä pitelevä sotilas on luultavasti myös pretoriaani.
Yksityiskohta Konstantinuksen riemukaaresta Roomassa. Alapuolella oleva friisi kuvaa pretoriaanien tuhoa Mulviuksen sillan taistelussa vuonna 312. Kaartilaiset käyttävät soikeita  kilpiä, ja heidät tunnistaa haarniskoista.
Pretoriaanikaartin sotilas reliefissä, joka on peräisin Trajanuksen riemukaaresta, joita rakennettiin eri paikkoihin ympäri Rooman valtakuntaa.
Priniátikos Pýrgos

| Priniátikos Pýrgos> Πρινιάτικος Πύργος |
| --- | --- |
 Priniátikos Pýrgoksen arkeologinen alue.
Sijainti
 Priniátikos Pýrgos
Koordinaatit:  35°7′40″N, 25°43′52″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ístro, Ágios Nikólaos, Lasíthi, Kreeta
Historia
Tyyppi:  asutus
Ajanjakso:  3500 eaa.–
Huippukausi:  2000–1450 eaa., 300 eaa.–
Kulttuuri:  minolainen kulttuuri antiikki
Aiheesta muualla
  Priniátikos Pýrgos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Priniátikos Pýrgos (kreik. Πρινιάτικος Πύργος; myös Priniátikos Pírgos) on minolais- ja antiikin aikaisen asutuksen arkeologinen kohde Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Mirampéllonlahden rannalla olevassa pienessä niemessä Ágios Nikólaoksen kunnassa Lasíthin alueyksikössä aivan Ístron kylän länsipuolella. Paikan nimi on nykyaikainen. Sen minolaisaikaista nimeä ei tunneta.
Paikka asutettiin ensimmäisen kerran neoliittisen kauden lopulla ja se on ollut pysyvästi asuttu noin 3500-luvulta eaa. Sen esihistoriallisen ajan huippukautta oli minolainen kausi, ja nimellä Priniátikos Pýrgos viitataan yleensä ennen kaikkea tuon ajan arkeologiseen kohteeseen. Antiikin aikana paikalla sijaitsi Istronin poliksen kaupunkikeskus, jonka huippukautta oli hellenistinen kausi. Paikka säilyi asuttuna roomalaisella ja bysanttilaisella ajalla ja edelleen nykypäiviin saakka. Muinaisaikana asutus oli merkittävä satama alueellaan.
Arkeologiset kaivaukset Priniátikos Pýrgoksessa aloitti Edith Hall 1900-luvun alussa. Nykyisin niitä jatkaa Irish Institute of Hellenic Studies at Athens eli Irlannin Ateenan-instituutti. Paikasta on löydetty muun muassa käsityökortteleita ja tähän liittyviä esineitä, roomalainen tie sekä varhaiskristillisen kappelin jäänteet.
Priniátikos Pýrgosta ei tule sekoittaa Kreetan etelärannikolla sijaitsevaan Mýrtos Pýrgoksen minolaiseen kohteeseen.
Aiheesta muualla

Priniatikos Pyrgos Project. Kaivausprojektin sivut. (englanniksi)
Maximianus

Marcus Aurelius Valerius Maximianus (noin 250–310) oli Rooman keisarin Diocletianuksen hallitsijakumppani 1. maaliskuuta, 286–305. Diocletianus teki aluksi Maximianuksesta caesarin ja antoi tämän hallittavaksi Länsi-Rooman. Myöhemmin Diocletianus korotti Maximianuksen augustukseksi ja nimitti Constantiuksen hänen caesarikseen. Diocletianus erosi virastaan vuonna 305 ja pakotti vastahakoisen Maximianuksen myös eroamaan. Constantius nimitettiin samalla Länsi-Rooman uudeksi augustukseksi. Maximianus yritti kuitenkin paluuta valtaan vuonna 306 Constantiuksen kuoleman jälkeen. Maximianus ja hänen poikansa Maxentius julistivat itsensä keisareiksi. Todellinen valta oli kuitenkin Maxentiuksella, ja vuonna 308 Maximianus kapinoi poikaansa vastaan, mutta epäonnistui. Maximianus pakeni Constantiuksen pojan Konstantinus Suuren luokse. Vuonna 310 Maximianus yritti jälleen päästä valtaan kapinoimalla Konstantinusta vastaan, mutta tämä kukisti Maximianuksen ja otti tämän vangiksi. Maximianus kuoli vuonna 310, joko tekemällä itsemurhan tai joutumalla salamurhan uhriksi.
Elämä

Maximianus syntyi köyhään perheeseen Illyriassa, mutta eteni urallaan armeijassa. Maximianus taisteli Aurelianuksen ja Probuksen armeijoissa. Hän oli luultavasti mukana Caruksen sotaretkellä Persiaa vastaan vuonna 283. Caruksen kuoleman jälkeen armeija huusi erään Diocletianuksen keisariksi 20. marraskuuta 284. Diocletianus oli Maximianuksen tapaan illyrialainen.
Diocletianuksen mielestä Rooman valtakunnan johtaminen oli käynyt mahdottomaksi tehtäväksi yhdelle miehelle. Vuoden 285 heinäkuussa Diocletianus adoptoi Maximianuksen ja nimitti tämän caesariksi, joka tuohon asti oli yleensä ollut kruununperillisen arvonimi. Maximianus sai hallittavakseen valtakunna länsiosan ja Illyrian länsipuolisen rajan puolustaminen. Diocletianus otti omalle vastuulleen vaarallisemman itärajan. Diocletianus loi myös itselleen ja Maximianukselle jumalalliset taustat. Maximianuksen esi-isäksi hän teki Herakleen ja omaksi itsensä pääjumala Juppiterin. Kun eräs Carausius julisti itsensä keisariksi vuonna 286 Britanniassa korotti Diocletianus Maximianuksen augustukseksi eli saman arvoiseksi itsensä rinnalle. Kummallakin keisarilla oli omat hovinsa, armeijansa ja byrokratiansa. Kummallakin oli myös oma pretoriaaniprefekti joka toimi heidän lähimpänä apulaisenaan.
Elämä > Tetrarkia

1. maaliskuuta 293 Diocletianus jatkoi uudistuksiaan ja loi järjestelmän jota kutsutaan tetrarkiaksi koska siinä oli yhteensä neljä keisaria. Kummallekin augustukselle nimitettiin oma apukeisarinsa, jonka titteliksi tuli caesar. Diocletianus valitsi apukeisarikseen entisen pretoriaaniprefektinsä Galeriuksen, joka hänkin oli illyrialainen. Galerius sai aluksi vastuulleen Syyrian ja Egyptin puolustamisen persialaisia vastaan. Maximianuksen nuoremmaksi kumppanit nimitettiin Konstantinus Suuren isä Constantius, joka sai hallittavakseen Gallian ja Britannian. Kummatkin augustuksest adoptoivat myös apukeisarinsa ja tekivät heistä kruununperillisensä. Galerius erosi vaimostaan ja meni naimisiin Diocletianuksen tyttären Valerian kanssa. Samoin Constantius oli jo aikaisemmin mennyt naimisiin tyttären Theodoran ja eronnut entisestä vaimostaan Helenasta. Kummallakin caesarilla oli oma hovinsa ja virkamiehensä, mutta heillä ei  kuitenkaan augustusten tapaan ollut omaa pretoriaaniprefektinsä. Tämä kasvatti tietysti valtakunnan byrokratiaa entisestään.
Elämä > Virasta eroaminen

1. toukokuuta 305 Diocletianus luopui keisarinvallasta ja pakotti vastahakoisen Maximianuksen tekemään samoin. Galeriuksesta ja Constantiuksesta tuli uudet augustukset, Maximinus Daiasta ja Flavius Valerius Severuksesta heidän caesarinsa.
Elämä > Paluu keisariksi

Kun Constantius kuoli vuonna 306 armeija julisti hänen poikansa Konstantinuksen keisariksi. Pian tämän jälkeen Maximianuksen poika Maxentius julistautui keisariksi Roomassa. Tämä teki isästään oman hallitsijakumppaninsa. Isä ja poika taistelivat Severusta vastaan ja voittivat. Vuonna 307 Konstantinus meni naimisiin Maximianuksen tyttären Faustan kanssa. Vuonna 308 Maximianus yritti kapinoida poikaansa vastaan ja joutui pakenemaan Konstantinuksen luokse Galliaan. Vuonna 310 Maximianus yritti saada Konstantinuksen armeijat puolelleen mutta epäonnistui ja Konstantinus pakotti hänet tekemään itsemurhan.
Perhe

Maximianus oli naimisissa Syyriasta kotoisin olevan Eutropian kanssa. He saivat kaksi lasta, Maxentiuksen ja Faustan, jonka kanssa Konstantinus Suuri meni naimisiin. Flavia Maximiana Theodora, joka meni naimisiin Constantius I Chloruksen kanssa, oli luultavasti Eutropian lapsi aikaisemmasta avioliitosta.
Aiheesta muualla

Roman Emperors – Maximianus Herculius (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Diocletianus | Rooman keisari Hallitsijakumppani: Diocletianus | Seuraaja: Galerius ja Constantius I Chlorus |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Diocletianus, Maximianus, Galerius ja Constantius Venetsiassa sijaitsevassa patsaassa. Patsas tuotiin Venetsiaan sotasaaliina neljännen ristiretken yhteydessä.
Prioriteettijono

Prioriteettijono (engl. priority queue) on tietojenkäsittelytieteessä abstrakti tietotyyppi, joka säilöö alkioita ja niihin sisällytettyjä prioriteetteja. Tyypillinen käyttötapaus voisi olla vaikkapa käyttöjärjestelmän prosessien hallinta, jossa tärkeimmät prosessit saavat eniten suoritinaikaa. Prioriteettijonosta on kaksi symmetristä versiota: minimiprioriteettijono tukee pienimmän ja maksimiprioriteettijono suurimman prioriteetin omaavan alkion poimimista. Tyypillinen rajapinta on seuraava:
insert(x): lisää alkion x prioriteettijonoon
minimum/maximum: palauttaa alkion, jolla on pienin/suurin prioriteetti
extract min/max: poistaa ja palauttaa alkion, jolla on suurin prioriteetti (vrt. pinon pop)
decrease/increase key(x, k): laskee/korottaa alkion x prioriteettia arvoon k, joka on yhtä suuri tai pienempi/suurempi kuin x:n nykyinen prioriteetti
Toteutus

Tyypillinen toteutus prioriteettijonolle on keko, jolla kaikki prioriteettijonon operaatiot onnistuvat vähintäänkin asymptoottisessa suoritusajassa log(n).