stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keltit
Nykyajan kelttiläisyys > Nykyhistoriaa

Kelttiläisen iirin kielen asema huononi Irlannissa nopeasti 1600-luvulla, kun englantilaiset vallanpitäjät tekivät englannista maan virallisen kielen ja rajoittivat iirin asemaa kielloin, ja kun samalla maahan tuli tasaisesti englanninkielisiä siirtolaisia. Iiristä tuli vain alimpien sosiaaliluokkien kieli, ja Irlannin suuri nälänhätä 1845–1848 verotti ankarasti maan iirinkielistä maaseutuväestöä. Vuonna 1876 Irlannissa perustettiin kuitenkin ensimmäinen järjestö iirinkielen säilyttämiseksi, ja sen jälkeen useita gaelilaisia järjestöjä, jotka korostivat iirin kielen asemaa Irlannin kulttuuriperinnössä. Irlanti itsenäistyi vuonna 1922 ja iirin kieli on tukitoimien ansiosta säilynyt, joskin yhä englannin kielen varjossa.
Skotlannin gaeliinkielinen väestö köyhtyi voimakkaasti 1700-luvun lopulta alkaen maan yhteiskunnallisissa muutoksissa. Kielenpuhujien määrä laski tasaisesti, kunnes 1900-luvun puolivälissä gaelia käytettiin enää Hebrideillä. Walesissa kymrin kieli säilyi melko hyvin maan kansallismielisten pyrittyä aktiivisesti vastustamaan englantilaistumista. Kymri säilyi maan valtakielenä 1900-luvun alkuun asti, joskin alempien sosiaaliluokkien käyttämänä, ja 1960-luvulta alkaen sen asemaa on jälleen vahvistettu myös hallinnon kielenä. Bretagne oli jakautunut bretonin- ja ranskankieliseen osaan, ja uuden ajan alussa lähes kaikki bretoninkielinen kirjallisuus oli uskonnollista.
Nykyajan kelttiläisyys > Kelttiläisyyden elpyminen

1800-luvulta lähtien nationalismi johti kelttiläisen identiteetin syntyyn ja kelttiläisten kielten uuteen arvostukseen. Tämä näkyi sekä Britteinsaarten ja Bretagnen kelttiläisten vähemmistöjen keskuudessa että Yhdysvalloissa, jonne oli siirtynyt runsaasti irlantilaista ja skotlantilaista väestöä.
Britteinsaarilla ja Bretagnessa kelttiläinen identiteetti on säilynyt yhteydessä kelttiläisiin kieliin, kun taas Ranskassa kelttiläisyys on merkinnyt ennen kaikkea historiallista ja kulttuurista yhteyttä esiroomalaiseen aikaan. Kelttiläisyys nähdään nykyaikana idyllisenä ja romantisoituna, ja käsitykset muun muassa kelttiläisestä musiikista ja uskonnosta ovat usein epähistoriallisia. Kelttiläisyyden ihannointia Euroopassa 1900-luvulta alkaen ei ole heikentänyt nationalismin suosion väheneminenkään, ja kelttiläisyys on usein korotettu jopa Eurooppaa yhdistäväksi kulttuuriksi.
Kelttiläisyyden elpyminen alkoi kirjallisena ja poliittisena liikkeenä. Ranskassa nationalismi alkoi korostaa maan gallialaista menneisyyttä jo Napoleonin aikaan. Ranskalaisten taistelut saksalaisia vastaan alettiin rinnastaa Vercingetorixin vastarintaan roomalaisia kohtaan. Koulujen historiakirjoissa alettiin korostaa maan kelttiläistä perinnettä, ja 1960-luvulta alkaen ranskalainen sarjakuva Asterix seikkailee levitti edelleen maan kelttiläisen historian tuntemusta. Vuonna 1968 bretonit kapinoivat keskushallintoa vastaan väkivaltaisissa mellakoissa.
Bardien mytologia ja kansantarusto oli säilynyt koko ajan Britteinsaarten kelttiläisillä alueilla. Walesissa ja Irlannissa syntyi 1800-luvun alussa kiinnostus kelttiläisiin tietäjiin, druideihin, ja druidit löysivät paikkansa muun muassa paikallisessa Eisteddfod-kulttuurifestivaalissa. Sen jälkeen druidismista on tullut näkyvä uuspakanallinen uskonto, jonka harjoittajat kokoontuvat vuosittain Stonehenge-monumentilla. Irlannissa kelttirenessanssi on näkynyt taiteessa, kirjallisuudessa ja politiikassa. Tunnettuja kelttiläisyydestä kirjoittaneita kirjailijoita ja runoilijoita olivat muiden muassa W. B. Yeats ja James Macpherson. Cornwallin kelttiläinen renessanssi on perustunut kielen elvyttämiseen 1900-luvun alusta lähtien.
Myös Pohjois-Espanjan Galician ja Asturian maakuntien paikallisessa kulttuurissa kelttiläisperintö on elpymässä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Heikura, Pekka T.: Keltit – suolamiesten ja metalliseppien kansa. Tieteessä tapahtuu 4/2014.
Koivisto, Pia: Euroopan aamunsarastuksessa. Yliopisto 16/1995.
Parhi-Riikola, Päivi: Keltit: Euroopan omistajat takoivat rautaa ja sivistystä. Tiede 9.2.2007.
Kelttiläinen maailma
Skotlanti | Cornwall | Wales | Irlanti | Bretagne | Mansaari
Katso myös: Galicia
Kuoleva gallialainen, roomalainen kopio kreikkalaisesta veistoksesta 200-luvulta eaa.
La Tène -kulttuurille tyypillisten esinemuotojen levinneisyys.  kulttuurin alkuperäinen alue  La Tène -vaikutus laajimmillaanKelttiläinen kulttuurivaikutus ulottui esiroomalaisella rautakaudella kauas kelttiläisen kielialueen ulkopuolelle.
Kelttiläinen kultakypärä noin vuodelta 350 eaa.
Broch of Mousa, 14,1 metriä korkea skottilainen broch-torni, jota käytettiin 100-luvulle asti.
Rekonstruoitu Bibracten ympärysmuurin osa Ranskassa.
Kelttiläinen roundhouse-kylä walesilaisessa museossa Cardiffissa.
Rekonstruoitu crannog-talo Skotlannin Loch Taylla.
Kultainen kelttinaisen kaulakoru, 480 eaa.
Druidi ja kuningatar Medb. Eleanor Hull, 1904.
Kelttisoturin asun jäljennös.
Kieliasetus (1850)

Vuoden 1850 kieliasetuksen teksti asetuskokoelman edeltäjästä.
Kieliasetus (täsmälliseltä säädösnimekkeeltään Nådig Förordning till Censur-Öfver-styrelsen angående åtskilliga tillägg till författningarne om censuren i landet) oli 8. huhtikuuta 1850 annettu sensuuriasetus, jolla pyrittiin estämään Euroopan hullun vuoden 1848 aatteiden leviäminen Suomen suuriruhtinaskuntaan. Asetuksella kiellettiin lähes kaikki suomenkielinen julkaisutoiminta. Kieliasetus kumottiin vuonna 1860.
Taustaa

Euroopan hullu vuosi alkoi Pariisin helmikuun vallankumouksesta, ja levottomuudet levisivät nopeasti muualle Eurooppaan. Liikehdinnän taustalla oli sekä liberalistisia vapausvaatimuksia että kansallisia pyrkimyksiä. Levottomuudet kuitenkin yleisesti ottaen loppuivat vielä saman vuoden kuluessa (poikkeuksena Unkari, missä vapaustaistelu jatkui vuoden 1849 elokuuhun asti). Venäjän keisari Nikolai I halusi kaikin keinoin estää levottomuuksien leviämisen oman maansa alueelle. Venäläiset joukot osallistuivat Unkarin kapinan kukistamiseen sekä miehittivät Moldavian ja Valakian. Myös muita lievempiä keinoja käytettiin uusien aatteiden torjumiseksi.
Suomessa senaatti ryhtyi toimenpiteisiin yhteiskuntarauhaa uhkaavien aatteiden leviämisen torjumiseksi. Ruotsin vastaisen rajan valvontaa parannettiin, annettiin erilaisia matkustuskieltoja, ja sensuuria tiukennettiin. Useiden ulkomaisten sanomalehtien tuonti kiellettiin kokonaan, ja sanomalehtien tuonnille asetettiin muitakin rajoituksia. Kaikki ulkomailta peräisin oleva tuontikirjallisuus tarkastettiin, ja erityisesti pyrittiin estämään ranskalaisten Victor Hugon, Eugène Suen ja Alexandre Dumas vanhemman yhteiskuntakriittisten romaanien kääntäminen. Ruotsin- ja vieraskielisiä lehtiä ja kirjallisuutta ei koettu uhkaaviksi, koska niitä lukivat vain säätyläiset.
Vuoden 1850 sensuuriasetus

Yksittäisistä vastatoimista merkittävin oli vuonna 1850 annettu kieliasetus. Muodollisesti tällä säädöksellä täydennettiin aikaisempaa sensuurilainsäädäntöä eli vuoden 1829 painoasetusta. Uudella asetuksella kiellettiin muiden kuin uskonnollisten ja taloudellista valistusta sisältävien teosten julkaiseminen suomeksi. Asetus ei koskenut uusintapainoksia, joten esimerkiksi oppikirjoja, historiallisia kuvauksia ja kansanperinneaineistoa sai edelleen julkaista.
Asetuksella kiellettiin julkaisemasta valtiollisia uutisia, tietoja ulkomailla tehdyistä rikoksista sekä alkuperäisiä ja käännösromaaneja. Asetus koski vain suomenkielisiä painotuotteita. Ruotsinkielisiä painotuotteita sai Suomessa julkaista vapaasti.
Asetuksen laati kenraalikuvernööri Aleksandr S. Menšikov maaliskuussa 1850, keisari vahvisti sen 6. maaliskuuta, ja se esiteltiin senaatin hyväksyttäväksi 8. huhtikuuta.
Vaikutukset

Sensuuriasetus lamaannutti suomalaisen sanomalehdistön, ja esimerkiksi Suometar lopetti ilmestymisen vuonna 1850. Vaikutukset jäivät kuitenkin suhteellisen lyhytaikaisiksi, kun 1850-luvun alussa useat suomenkieliset sanomalehdet, myös Suometar, alkoivat ilmestyä uudelleen. Myös uusia lehtiä ryhdyttiin julkaisemaan. Vuoden 1850 kieliasetusta täsmennettiin vuosina 1851–1853, lievennettiin vuosina 1854 ja 1857, ja se kumottiin lopullisesti Aleksanteri II:n valtakaudella 27. helmikuuta 1860 (AsK 4/1860).
Kieliasetuksen lisäksi 1850-luvun alussa annettiin useita muita asetuksia, joilla pyrittiin turvaamaan uhattuna ollutta sääty-yhteiskunnan asemaa. Asetukset koskivat muun muassa vaivaishoitoa, irtolaisuutta, yliopistoja ja niiden opiskelijoita. Virallinen Suomi, virkamiehet, kirkko ja sanomalehdistö tukivat Nikolai I:n vuosien 1848–1852 toimia voimakkaasti. Yhdessä vastatoimet eristivät Suomen tehokkaasti muusta maailmasta, mutta eristys jäi lyhytaikaiseksi, sillä järjestelmä alkoi murtua vuonna 1853, kun Venäjä ja Turkki ajautuivat kansainväliseen konfliktiin, joka johti Krimin sotaan.
Luettelo kieliasetukseen liittyvistä säädöksistä

Ennen vuotta 1860 säädökset julkaistiin Suomen suuriruhtinaskunnassa pääsääntöisesti vain ruotsiksi. Vuoden 1850 sensuuriasetukseenkin liittyvät säädökset ovat siksi useimmat ruotsinkielisiä.
Nådig Förordning till Censur-Öfver-styrelsen angående åtskilliga tillägg till författningarne om censuren i landet (8.4.1850)
Nådig Förordning till Censur-Öfver-styrelsen angående föreskrifter vid censuren och behandlingen af utländska till Finland införde böcker m. m. (10.11.1851)
General-Tull-Directionens circulaire om hvad vid censuren af utländske till Finland införda böcker är att iakttaga (12.12.1851)
General-Tull-Directionens circulaire, angående censur behandlingen af böcker, som från utrikes ort införas till de sjöstäder, hvarest särskild censor icke finnes (7.3.1852)
General-Tull-Directionens Circulaire, om tullklarering af böcker, som inkomma till städer i Finland, hvarest särskild censor icke finnes (5.3.1853)
Keisarin käskykirje suomalaisten kirjojen painattamisesta (12.10.1854)
Armollinen Julistus, koskeva muutosta Armollisessa Asetuksessa 2/14 päivältä Lokakuuta 1829 sensuurista ja kirjakaupasta Suomessa (23.3.1857)
Armollinen Julistus niiden kirja-teosten sensuurista eli painolupaa varten tutkimisesta, jotka Suomen kielellä präntistä toimitetaan (AsK 27.2.1860/4)
Aiheesta muualla

Armollinen Julistus, koskeva muutosta Armollisessa Asetuksessa 2/14 päivältä Lokakuuta 1829 sensuurista ja kirjakaupasta Suomessa (23.3.1857)
Armollinen Julistus niiden kirja-teosten sensuurista eli painolupaa varten tutkimisesta, jotka Suomen kielellä präntistä toimitetaan (4/1860)
Kikynna

| Kikynna> Κίκυννα.Sijainti |
| --- | --- |
 Kikynna
Koordinaatit:  37°56′18″N, 23°50′22″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Chalidoú(?), Paianía, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Akamantis
Trittys:  mesogeios
Demonyymi:  Kikynneus (Κικυννεύς)
Bulen jäseniä:  2
 :  3 (vsta 307 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 224 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kikynna (m.kreik. Κίκυννα, lat. Cicynna) oli antiikin aikainen Akamantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen mesogeios-trittykseen eli Attikan sisämaa-alueen demoksiin.
Kikynna sijaitsi lähellä Sfettoksen ja Aiksonen demoksia. Demoksen tarkkaa sijaintipaikkaa ei tiedetä, mutta sen oletetaan sijainneen nykyisen Chalidoún tienoilla Paianían kunnassa, lähellä Bourmpoutsánaa.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli alun perin kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Hellenistisellä kaudella fyleissä ja demoksissa tapahtuneiden muutosten seurauksena demoksella oli myöhemmin kolme bule-edustajaa.
Kikynnasta oli kotoisin muun muassa Lysikrateen muistomerkin pystyttäjänä tunnettu Lysikrates Lysitheideen poika. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Kikynneus (Κικυννεύς). Kikynnassa palvottiin erityisesti Apollonia, ja siellä vietettiin tämän kunniaksi Apollonia-juhlaa.
Killa (Aiolis)

| Killa> Κίλλα |
| --- | --- |
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  ?, Balıkesir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Aiolis
Infobox OKNimi-testi OK: 
Killa (m.kreik. Κίλλα, lat. Cilla) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Aioliissa nykyisen Turkin alueella. Sen tarkkaa sijaintipaikkaa ei tunneta.
Strabon sijoitti Killan Adramyttionin ja Antandroksen lähelle. Sen arvellaan sijainneen sisämaahan nykyisistä Edremitistä ja Akçaystä. Kaupungin läheltä virtasi Ida-vuorelta alkunsa saanut Killos-joki, joka tunnettiin myös nimillä Zellete ja Zikeli. Strabonin mukaan Gargaran ja Antandroksen välillä oli Killaion-niminen vuori. Killasta sai nimensä myös Lesboksen Killaionin kukkula.
Nimi Killa mainitaan jo Homeroksen Iliaassa Khrysen ja Tenedoksen ohella.
 Tämä Killa, joka sijoitetaan Troakseen, ei kuitenkaan ilmeisesti ollut sama kuin myöhempi Killan polis, vaikkakin sekä sitä että mainittuja muita paikkoja yhdisti Apollonin kultti.
Historiallisen ajan Killa oli yksi Aioliin dodekapoliin kahdestatoista kaupungista (ja myöhemmin yhdestatoista kaupungista). Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Killaios (Κιλλαῖος). Killassa oli Apollon Killaiokselle omistettu temppeli. Strabonin mukaan aiolialaiset rakensivat sen alun perin Kolonaihin.
Kilpi (geologia)

Oranssilla näkyvät alueet ovat kilpiä
Kilpi tai kilpialue on sellainen kallioperän alue, jossa peruskallion kivet ovat näkyvissä. Kilpialueilla peruskallion kivet pistävät esiin sedimenttikivistä koostuvan mannerlaakion alta. Kilpialue on osa kratonia, joka tarkoittaa vanhaa ja tektonisesti rauhallista maankuoren osaa. Kilpialueiden lisäksi myös mannerlaakiot kuuluvat kratoniin.
Kiinan–Mongolian sota (1913–1915)

Kiinan–Mongolian sota oli vuosina 1913–1915 käyty sotilaallinen yhteenotto Mongolian ja Kiinan välillä. Yhteenottoja tapahtui lähinnä Sisä-Mongoliassa ja sota päättyi lopulta mongolihyökkääjien vetäytymiseen alueelta Venäjän painostuksesta.
Tausta

Mongolian itsenäistyttyä vuonna 1911 35 Sisä-Mongolian 49:tä lippueista ilmaisi halunsa liittyä uuteen valtioon. Alueella alkoikin sattua puolisotilaallisten joukkojen yhteenottoja. Sisä-Mongolialainen ruhtinas Utai hyökkäsi kiinalaisia vastaan Jirimin alueella 20. elokuuta 1912 saatuaan aseita Mongolian hallinnolta. Hänet kuitenkin lyötiin ja syyskuuhun mennessä hänen joukkonsa olivat paenneet Mongoliaan. Toinen paikallinen toimija ennen varsinaista sotaa oli Togtakhu Taiji.
Sota

Mongolian hallinto ryhtyi virallisesti sotatoimiin alueella vasta saatuaan lupauksia venäläisistä aseista ja koulutuksesta tammikuussa 1913. Sisä-Mongolian Shiliin Gol ja Ulaanchab-liitot määrättiin 23. tammikuuta nostamaan 2 000 miestä aseisiin. Joukot lähtivät liikkeelle vasta helmikuun puolella. Kesän aikana joukot valloittivat muun muassa Linxin, Dolonnuurin, Zhangjiakoun (Kalgan) ja Guisuin (Hohhot). Lähes kaikki joukkojen komentajat olivat sisämongolialaisia. Heihin lukeutui esimerkiksi Babujab ja Damdinsürüng. Tavallisten joukkojen pääosa koostui khalka- ja sisämongoleista, joiden lisäksi joukkoihin lukeutui sekalainen joukko kiinalaisia ja mongolialaisia puolisotilaallisia ryhmiä. Yhteensä heitä oli noin 7 000–8 000.
Joukkojen alkumenestyksen jälkeen heidän aseistuksensa kehnous alkoi näkyä. Mukana oli vain viisi tykkiä ja ammuksista oli pulaa. Lisäksi joukkojen mukana taistellut ruhtinas Nasun’arbijikhu loikkasi kiinalaisten puolelle. Mongolialaiset yrittivät saada lisää apua Venäjältä ja tästä syystä Sain Noyan Khan Namnangsürüng vieraili Pietarissa. Venäläiset kuitenkin kieltäytyivät tukemasta sotaa. Tästä syystä mongolialaiset päättivät vetäytymisestä takaisin.
Seuraukset

Sota loppui virallisesti vuonna 1915 Kyakhtan trilateraalisopimuksella. Paikanpäältä Sisä-Mongoliasta tulleet sotilaat saivat kuitenkin pitää aseensa ja he palasivat takaisin kotiseuduilleen käyden sissisotaa vuoteen 1917 Babujabin johdolla. Kiinan–Mongolian sota tuotti Mongolialle suuren ulkomaanvelan Venäjälle. Vuoteen 1916 mennessä velkasumma oli 332 000 kultaruplaa ja se muodosti viidenneksen valtion rahan kulutuksesta.
Kiimingin seurakunta

| Kiimingin seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Kiimingin kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Oulun tuomiorovastikunta
Pääkirkko:  Kiimingin kirkko
Perustettu:  1858
Jäsenmäärä:  14 771 (2021)
– Osuus asukkaista:  80,8 %
Kirkollisvero:  1,30 %
Kirkkoherra:  Pauli Niemelä
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiimingin seurakunta on yksi Oulun seurakuntayhtymän seitsemästä seurakunnasta. Seurakunta toimii Oulun kaupungin Kiimingin alueella. Seurakunnassa on noin 15 000 jäsentä. Seurakunnan kirkkoherra on Pauli Niemelä.
Seurakunnan historiaa

Vaikka Kiimingin kirkko on rakennettu jo 1760, Alakiimingin kappeliseurakunta syntyi kuitenkin vasta 1781, kun kuninkaan päätöksellä kiiminkiläisille annettiin lupa vakituisen papin palkkaamiseen. Siihen asti kiiminkiläiset kävivät pääasiassa toisen Iin emäseurakunnan kappelin Haukiputaan jumalanpalveluksissa. Itsenäiseksi seurakunnaksi Kiiminki pääsi senaatin päätöksellä 1858. Tuolloin Iin emäseurakunnasta erotettiin Haukiputaan ja Kiimingin kappeliseurakunnat, joista Kiiminki määrättiin emäseurakunnan paikaksi. Haukipudas ja Ylikiiminki jäivät Kiimingin kappeleiksi. Käytännössä kirkkoherrakunnaksi muuttuminen tapahtui vasta 1869 Iin kirkkoherran Calamniuksen kuoleman ja Kiimingin kappalaisen muualle siirtymisen jälkeen. Haukipudas erosi omaksi seurakunnakseen vuonna 1873 ja Ylikiiminki vuonna 1909.
Vuoden 2019 alussa Kiimingin seurakuntaan liitettiin Yli-Iin ja Ylikiimingin seurakuntapiirit, jotka sitä ennen kuuluivat Oulujoen seurakuntaan.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Kiimingin seurakunnan kirkkoherroina:
Papisto > Kirkkoherrat

1871–1895: Robert Wilhelm Montin
1897–1903: Eljas Lönnrot
1904–1909: Johan Teodor Bäckman
1913–1919: Max Alfrid Wilhelm Kataviso
1919–1927: Sulo Rantanen
1928–1952: Väinö Juntunen
1953–1967: Eelis Kurkela
1968–1981: Hannu Pelkonen
1981–1995: Heikki Karvosenoja
1996–2000: Juhani Lavanko
2000→ Pauli Niemelä
Kijasovon piiri

Kijasovon piiri Udmurtian kartalla.
Kijasovon piiri (ven. Кия́совский райо́н, Kijasovski raion, udmurtiksi Кияса ёрос, Kijasa joros) on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 821,3 neliökilometriä. Asukkaita on 10 300 henkeä (vuonna 2010).
Kijasovon piiri sijaitsee Udmurtian eteläosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Malaja Purgan ja idässä Sarapulin piireihin sekä etelässä ja lännessä Tatarstaniin. Pinta-alasta 15 % on metsää. Hyötykaivannaisiin kuuluvat öljy ja savi.
Piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa: Ildibajevo, Jermolajevo, Karamas-Pelga, Kijasovo, Lutoha, Mušak, Pervomaiskoje ja Podgornoje. Hallinnollinen keskus on Kijasovon kylä.
Asukkaista 54,4 % on venäläisiä, 37,3 % udmurtteja, 5,3 % tataareja ja 1,8 % mareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Kijasovosta on maantieyhteys Buranovon kautta Iževskiin. Piirissä toimii elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, perunan ja vihannesten viljelyyn.
Paikallislehtenä ilmestyy Znamja truda.
Aiheesta muualla

Kijasovon piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Udmurtian hallinnollinen jako
| --- | --- |
Kaupunkipiirikunnat:  Iževsk (pääkaupunki) · Glazov · Možga · Sarapul · Votkinsk
Piirit:  Alnaši · Balezino · Debjosy · Glazov · Grahovo · Igra · Jar · Jukamenskoje · Kambarka · Karakulino · Kez · Kijasovo · Kizner · Krasnogorskoje · Malaja Purga · Možga · Sarapul · Selty · Šarkan · Sjumsi · Uva · Vavožin · Votkinsk · Jakšur-Bodja · Zavjalovo
Kiki: Montparnassen kuningatar

| Kiki : Montparnassen kuningatar |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Catherine Muller ja José-Louis Bocquet
Suomennos
Suomentaja:  Kirsi Kinnunen
Kustantaja:  Arktinen Banaani
Julkaistu:  2009
Sivumäärä:  413
ISBN:  9789525768305
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kiki: Montparnassen kuningatar on vuonna 2007 ilmestynyt Catherine Mullerin ja José-Louis Bocquet’n sarjakuvaromaani. Teoksen on julkaissut suomeksi Arktinen Banaani vuonna 2009. Sarjakuvan aiheena on Alice Prin, ranskalainen malli, laulaja, näyttelijä ja maalari. Prinin taiteilijanimi oli Kiki, mutta hänet tunnettiin myös tittelillä ”Montparnassen kuningatar”.
Aiheesta muualla

Heikki Jokinen: Mallikas sarjakuvaromaani. Helsingin Sanomat 19.1.2010.
Juha Mäkinen: Kiki: Montparnassen kuningatar. Keskisuomalainen 8.3.2010.
Mika Lietzén: Erityisen lajin portto. Kvaak.fi 15.12.2009.
Kilpikonnien suihkulähde

Kilpikonnien suihkulähde
Kilpikonnien suihkulähde (it. La fontana delle tartarughe)  on Roomassa, pienellä piazza Matteilla sijaitseva suihkulähde Sant'Angelon alueella. Aukio oli juutalaisgheton sisällä vielä 1800-luvulla. Suihkulähdettä on usein kiitetty Rooman kauneimmaksi. Se valmistui vuosina 1581-1588 kuvanveistäjänään Taddeo Landini. Suihkulähde rakennettiin osana antiikin aikaisen Vergine-akveduktin (Acqua Virgo) entisöintiä.
Veistoksessa neljä efebiä (nuorukaista) seisoo simpukankuorien yläpuolella olevien delfiinien päällä ja näyttää tavoittelevan jotain. Vuonna 1658 perimätiedon mukaan itse Gian Lorenzo Bernini lisäsi suihkulähdettä restauroitaessa  tavoittelun kohteeksi neljä kilpikonnaa. Ne on vaihdettu kopioihin sen jälkeen, kun yksi niistä katosi vuonna 1979.
Kidalin alue

| Kidalin alue Région de Kidal |
| --- | --- |
 Kidalin alue Malin kartalla.
 Kidalin alueen hallinnollinen jako.
Valtio:  Mali
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Kidal
Pinta-ala:  260 000 km²
Väkiluku (2009):  67 700
Kidalin alue (ransk. Région de Kidal) on autonominen hallintoalue Malin koillisosassa. Sen hallinnollinen keskus on Kidal. Alueen pinta-ala on 260 000 neliökilometriä. Asukkaita on 67 700 henkeä (vuonna 2009, väestönlaskenta).
Maantiede ja ilmasto

Kidalin alue muodostaa 21,3 % Malin pinta-alasta. Se rajoittuu etelässä Gaon ja lännessä Timbuktun alueisiin, pohjoisessa Algeriaan ja idässä Nigeriin.
Alueen keskellä sijaitsee Adrar des Ifoghas -vuoristo, lännessä Tilemsin laakso ja idässä Tamesnan tasanko. Ainoita vesistöjä ovat sateiden jälkeen täyttyvät vadit ja lammet. Kasvillisuus käsittää etupäässä heinäkasveja sekä vadien puita ja pensaita. Eläinlajeja ovat muun muassa gasellit, sakaalit, hyeenat ja trapit.
Seutu kuuluu Saharan vyöhykkeeseen. Sen ilmasto on erittäin kuiva ja kuuma. Vuotuinen sademäärä vaihtelee 75 ja 121 millimetrin välillä. Epäsäännölliset sateet kestävät kesäkuusta syyskuuhun. Loka-helmikuun kuivana ja viileänä aikana yölämpötilat laskevat viiteen asteeseen ja päivälämpötilat saattavat olla 30 astetta korkeampia. Kuivana ja kuumana aikana maalis-kesäkuussa lämpötila kohoaa 45 asteeseen.
Hallinnollinen jako ja asutus

Kidalin alueeseen kuuluu neljä piiriä: Abeïbara, Kidal, Tessalit ja Tin-Essako. Kuntia on yhteensä 11. Ainoa kaupunkikunta on Kidal. Kaupunginosia, kyliä ja nomadiryhmiä on yhteensä 145.
Alueella asuu 0,5 % Malin väestöstä. Asukastiheys on maan pienin, 0,5 henkeä neliökilometrillä. Kaupunkiväestön osuus on Bamakon jälkeen suurin, 38,3 %. Nomadit muodostavat 47,3 % alueen kotitalouksista.
Seudun asukkaat ovat etupäässä tuaregeja ja arabeja. Lisäksi on songhaita ja bambaroita. Puhutuimmat kielet ovat tamašek (85,7 %), arabia (3,7 %), bambara (3,2 %) ja songhai (3,0 %).
Historia

Kidalin alue on yksi maan syrjäisimpiä ja vähiten kehittyneitä alueita. Alue perustettiin vuonna 1991 tuaregikapinallisten ja Malin hallituksen solmiman sopimuksen perusteella. Tätä ennen se kuului piirinä Gaon alueeseen. Seutu on kärsinyt toistuvista kuivuusjaksoista ja levottomuuksista, jotka ovat pakottaneet osan väestöstä siirtymään Malin eteläosiin ja naapurimaihin. Vuoden 2012 tuaregikapinan jälkeen tilanne alkoi rauhoittua keväällä 2013.
Liikenne ja elinkeinot

Kidalista on maantieyhteydet Bouremin kautta Gaoon ja Timbuktuun sekä Tessalitin kautta Algeriaan. Kidalissa ja Tessalitissa on lentokentät.
Yli 90 % väestöstä harjoittaa karjanhoitoa. Kotieläimiä ovat lampaat, vuohet ja kamelit. Pienimuotoinen maanviljely tuottaa vihanneksia, juureksia, durraa ja taateleita. Lisäksi harjoitetaan kaupankäyntiä ja käsityöammatteja.