stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanha kettu
Näyttelijät > Entiset näyttelijät > Kuolinsyytutkijat

| Näyttelijä | Rooli | Jaksot | Vuodet | Poistumisen syy |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Ulf J. Söhmisch | Poliisilääkäri (nimeä ei paljastettu) | 74, 77, 91–94, 96, 98, 100–109, 111, 114, 116–139, 142–166, 168–182, 184–252, 254–269, 271–327, 329–374 | 1983–2013 | jäi eläkkeelle |
| Christina Rainer | Oikeuslääketieteen tohtori Franziska Sommerfeld | 375–453 | 2013–2023 | Matkusti Richard Vossin kanssa Italiaan |
Näyttelijät > Entiset näyttelijät > IT-asiantuntijat

| Näyttelijä | Rooli | Jaksot | Vuodet | Poistumisen syy |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Thimo Meitner | IT-asiantuntija Lennard “Lenny“ Wandmann | 405–440 | 2017–2021 | muutti Wieniin tyttöystävänsä kanssa |
| Yan Balistoy | IT-asiantuntija Joshua Tuttlinger | 441–443 | 2021 | tuntematon |
Aiheesta muualla

Vanha kettu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Der Alte-Spoiler (Arkistoitu – Internet Archive). (saksaksi)
Susanna Kuparinen: Vanhan ketun uusinnat alkoivat! (Arkistoitu – Internet Archive) Voima 8/2008.
Tuomas Oksanen

Tuomas Henrikki Oksanen (s. 11. lokakuuta 1984) on suomalainen näyttelijä, joka teki dubbauksia vuosina 1993–2000. Hän tuli tunnetuksi äänirooliensa melko pienestä määrästä, mutta niiden luontevista ja eläväisistä suorituksista. Parhaiten hänet muistetaan äänirooleista Pinokkiona, Nalle Puh -piirrettyjen Risto Reippaana sekä Arttu-sarjan Patte Paasi -jäniksenä.
Ääninäyttelyn ohella Oksanen esiintyi myös Suomen Kansallisteatterissa vuosina 1996–1999. Hänen ensimmäinen teatteriroolinsa oli David Mametin kirjoittamassa ja Michael Baranin ohjaamassa näytelmässä Kryptogrammi (1996–1998), jossa hän tulkitsi Johnin roolia vuorotellen näytöksissä Osmo Jokisen kanssa. Oksasen toinen teatterirooli oli Segal Gillesin kirjoittamassa ja Anneli Mäkelän ohjaamassa näytelmässä Klovni ja Kääpiö (1997–1999), jossa hänet nähtiin Jossepin roolissa.
Vuosina 2014–2019 Oksanen aloitti startup lifestylenselvennä ja toimi Fundunselvennä rahoitusjohtajana. Tämän jälkeen hän siirtyi Aalto-yliopistolle, jossa hän auttoi startup-yrityksiä rahoituksen hankkimisessa. Parhaillaanmilloin? hän toimii Grid.vc:ssä pääomasijoittajana, ja siellä hänen tittelinsä on Investment Director ja hän vastaa portfoliohallinnasta.
Teatteriroolit

Kryptogrammi (John)
Klovni ja Kääpiö (Jossep)
HMS Maori (F24)

| HMS Maori |
| --- | --- |
 HMS Maori

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Govan, Skotlanti
Kölinlasku:  6. kesäkuuta 1936
Laskettu vesille:  2. syyskuuta 1937
Palveluskäyttöön:  2. tammikuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut 12. helmikuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 850 t (standardi) 2 520 t (max)
Pituus:  115 m
Leveys:  11,1 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  44000 hv
Nopeus:  36 solmua (67 km/h)
Miehistöä:  190
Aseistus
Aseistus:  4 × QF 4,7"/L45 Mk XII kaksiputkisina CP Mk XIX -asennuksina 1 × QF 2 naulan -ilmatorjuntatykki neliputkisena Mk VII asennuksena 2 × nelipiippuista Vickers .50″ Mk II -ilmatorjuntakonekivääriä 4 × 21" (533 mm) torpedoputkea 2 × syvyyspomminheitintä
HMS Maori (viirinumerot L24, F24 ja G24) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Tribal-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Tarjouspyynnöt aluksesta lähetettiin 15. marraskuuta 1935 ja vastaukset saatiin 10. joulukuuta. Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1936 vuoden 1935 laivasto-ohjelmassa Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Glasgowista, missä köli laskettiin 6. heinäkuuta. Alus laskettiin vesille seuraavana vuonna 2. syyskuuta ja valmistui 30. marraskuuta 1938, jolloin aluksen tarjoukseen perustunut hinta oli 340 622 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä. Hinta jakaantui runkoon 150 325 puntaa, pää- ja apumoottori 176 405 puntaa, mistä apumoottorin osuus 13 892 puntaa.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa Maori määrättiin Välimeren laivaston 1. Tribal-laivueeseen. Alus oli joulukuun 1938 varustettavana ja miehistökoulutuksessa kotivesillä ennen siirtoaan Maltalle tammikuun lopulla 1939 laivueeseensa, jonka nimi vaihtui huhtikuussa 4. hävittäjälaivueeksi.
Heinäkuussa alus siirrettiin laivueen mukana Aleksandriaan laivastoharjoituksiin ja elokuussa harjoituksiin itäiselle Välimerelle, minkä päätteeksi alus vieraili harjoitukseen osallistuneiden alusten kanssa Istanbulissa Turkissa. Vierailun loputtua alus palasi laivaston mukana Aleksandriaan.
Siltakuormasto

Siltakuormasto oliselvennä vesistöjen ylityksessä tarvittavien sotasiltojen rakentamiseen käytettäviä rakennustarvikkeita kuljettava kuormasto. Se oli tavallisesti liitetty sotatoimiyhtymään sen pioneerien työhön käytettäviä tarvikkeita kuljettamaan. Sotasillat olivat joko kuormaston kuljettamasta kalustosta rakennettuja kalustosiltoja tai sillan rakennuspaikan läheltä saatavista tarvikkeista tehtyjä kenttäsiltoja.
Yhdysvaltain pienet erillissaaret

Tyynellämerellä sijaitsevat Yhdysvaltain pienet erillissaaret
Yhdysvaltain pienet erillissaaret (engl. United States Minor Outlying Islands) on ISO 3166-1 -standardin mukainen tilastollinen nimitys osalle Yhdysvalloille kuuluvista saarialueista. Yhdelläkään saarella ei ole pysyvää asutusta.
Yhdysvaltain pieniin erillissaariin kuuluvat Tyynellämerellä sijaitsevat Baker, Howlandinsaari, Jarvis, Johnstonin atolli, Kingmanin riutta, Midwaysaaret, Palmyran atolli ja Wake sekä Karibianmerellä sijaitseva Navassa.
Alueen maakoodi on UM.
Saran diskografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Julkaisut
| ↙Studioalbumit | 9 |  |
| ↙EP:t | 4 |  |
| ↙Singlet | 27 |  |
| ↙Musiikkivideot | 19 |  |
Tämä artikkeli käsittää suomalaisen Sara-yhtyeen diskografian.
Albumit

Narupatsaat (2000,  Kråklund Records)
Kromi (2002,  Kråklund Records)
Saattue (2003,  Kråklund Records)
He kutsuivat luokseen (2006,  Universal Music)
Veden äärelle (2008,  Universal Music)
Se keinuttaa meitä ajassa (2012,  Universal Music)
SOLUS (2016,  6162 Viihde Oy)
Summa (2018,  6162 Viihde Oy)
Pimeys (2022)
Hallava (2025)
EP-levyt

Instrumental EP (2012)
Ainoat Hereillä EP (2015)
Tyhmä Pieni Elämä EP (2015)
Synkkä matkustaja EP (2016)
Singlet

Silmiin & sydämiin (1999)
Seuraa (2000)
Tanssiin (2001)
KSK (promosingle) (2002)
Ylimäärä (2003)
Momentum (2006)
Vielä muodostan varjoni (promosingle) (2006)
Huokaus (promosingle) (2006)
Laine kerrallaan (maa oli tuolla jossain kun päivät muuttuivat vuosiksi) (2008)
Rauhan aika (promosingle) (2008)
Pitelet taivasta (promosingle) (2008)
Kartta rinnassa (promosingle) (2008)
Yhtenä iltana (promosingle) (2011)
Se keinuttaa meitä ajassa (promosingle) (2012)
Hiljaiset siivet (promosingle) (2012)
Alkava myrsky (promosingle) (2012)
Hidas (2016)
Hyvä sää / Olet kaikkialla (2017)
Tulva / Kaikki on yhtä (2017)
Se osa joka rikkoo (2021)
Sileä tie (2021)
Mun ihminen (2021)
Irtoavat leuat (2021)
Vuosi nolla (2022)
Pimeys-sessiot (2022)
Valtameri ovella (2024)
Anhedonia (2024)
Hyvästi kapteeni (2024)
Videot

Seuraa (2000)
Tanssiin (2001)
Vielä muodostan varjoni (2006)
Pyyhit vuodet kasvoiltasi (2006)
Laine kerrallaan (maa oli tuolla jossain kun päivät muuttuivat vuosiksi) (2008)
Rauhan aika (2008)
Yhtenä iltana (2011)
Se keinuttaa meitä ajassa (2012)
I (2012)
Ainoat hereillä (2015)
Helvettiin (2016)
Hidas (2016)
Tyhjää (2017)
Avaa se ovi (2018)
Ethän vielä kuole (2018)
Se osa joka rikkoo (2021)
Sileä tie (2021)
Taivas (2022)
Valtameri ovella (2024)
Anhedonia (2024)
Hyvästi kapteeni (2024)
Vaeltaa (2025)
Mark González

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Mark Dennis González Hoffman
Syntymäaika: 10. heinäkuuta 1984 (ikä 40)
Syntymäpaikka: Durban, Etelä-Afrikka
Pelipaikka: vasen laitalinkki
Pituus: 176 senttimetriä
Lempinimi: Speedy
Seura
Seura: Deportes Magallanes
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2002–2004 2004–2005 2005–2007 2006 2007–2009 2009– | Universidad Católica Albacete Liverpool → Real Sociedad (laina) Real Betis TsSKA Moskova | 42 (8) 26 (5) 25 (2) 16 (5) 44 (10) 33 (7) |
Maajoukkue
| 2003–2016 | Chile | 56 (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 3. lokakuuta 2009.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 17. tammikuuta 2019.
| Mitalit> Maa:   Chile.Miesten jalkapallo.Copa América  | Mitalit> Maa:   Chile.Miesten jalkapallo.Copa América  | Mitalit> Maa:   Chile.Miesten jalkapallo.Copa América  | Maa:   Chile> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Yhdysvallat 2016 |  |  |
Mark Dennis González Hoffman (s. 10. heinäkuuta 1984 Durban, Etelä-Afrikka) on chileläinen jalkapalloilija. Hän on kotimaansa seurojen lisäksi edustanut Espanjassa Albacetea, Real Sociedadia ja Betisiä, Englannissa Liverpoolia, Venäjällä TsSKA Moskovaa sekä Brasiliassa Sport Recifeä. González on tunnettu nopeudestaan, josta tulee myös hänen lempinimensä "Speedy".
González aloitti ammattilaisuransa vuonna 2002 chileläisessä Universidad Católicassa, jossa hän pelasi vuoteen 2004 saakka ennen kuin siirtyi Espanjan Primera Divisiónin Albaceteen. Albacetessä González ehti pelata vain yhden kauden ennen kuin englantilainen Liverpool hankki keskikenttäpelaajan joukkueeseensa. Loukkaantumisen ja työlupaepäselvyyksien vuoksi González ei kuitenkaan kaudella 2005–2006 päässyt pelaamaan Liverpoolissa otteluakaan. Kevään 2006 hän vietti lainalla Real Sociedadissa, jossa hän teki viisi maalia pelaamassaan 16 ottelussa.
Kaudella 2006–2007 González debytoi Liverpoolissa Mestarien liigan karsintaottelussa Maccabi Haifaa vastaan. 85. peliminuutilla vaihdosta tullut González teki Liverpoolin 2–1-voittomaalin. Kaudeksi 2007–2008 González palasi Espanjaan, tällä kertaa Real Betisin joukkueeseen.
Chilen maajoukkueessa González pelasi 56 ottelua ja teki niissä kuusi maalia vuosina 2003–2016.
Aiheesta muualla

Mark González Football Database -sivustolla (englanniksi)
Mark Gonzálezin tilastot Perun Primera Divisiónissa[vanhentunut linkki] (espanjaksi)
Mark Gonzálezin tilastot Espanjan Primera Divisiónissa (espanjaksi)
Chilen joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2010
1 Bravo |
2 Fuentes |
3 Ponce |
4 Isla |
5 Contreras |
6 Carmona |
7 Sánchez |
8 Vidal |
9 Suazo |
10 Valdivia |
11 González |
12 Pinto |
13 Estrada |
14 Fernández |
15 Beausejour |
16 Orellana |
17 Medel |
18 Jara |
19 Fierro |
20 Millar |
21 Tello |
22 Paredes  |
23 Marín |
Valmentaja Bielsa
Chilen joukkue – Copa América Centenario
1 Bravo |
2 Mena |
3 Roco |
4 Isla |
5 Silva |
6 Fuenzalida |
7 Sánchez |
8 Vidal |
9 Pinilla |
10 Hernández |
11 Vargas |
12 Toselli |
13 Pulgar |
14 González |
15 Beausejour |
16 Castillo |
17 Medel |
18 Jara |
19 Orellana |
20 Aránguiz |
21 Díaz |
22 Puch |
23 Herrera |
Valmentaja Pizzi
Segenet Kelemu

Segenet Kelemu ”The Mind of the Universe” -haastattelusarjassa.
Segenet Kelemu (s. 1957 Finote Selam, Etiopia) on etiopialainen kasvipatologi. Hän on toiminut International Centre of Insect Physiology and Ecology (ICIPE) -tutkimuslaitoksen johtajana vuodesta 2013 lähtien. Kelemu on toiminut useissa johtotehtävissä, kuten Biosciences eastern and central African (BecA) -johtajana, Alliance for a Green Revolution in Africa (AGRA) -ohjelmien varapuheenjohtajana ja International Center for Tropical Agriculture (CIAT) -johtajana. Hänet on palkittu useilla kansainvälisillä palkinnoilla, kuten L'Oréal-UNESCO Awards for Women in Science vuonna 2014. Samana vuonna Forbes nimesi hänet yhdeksi vaikutusvaltaisimmista afrikkalaisista naisista.
Aiheesta muualla

Heroes in the Field: Dr. Segenet Kelemu (Youtube)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  Google Scholar
Odibo

| Odibo |
| --- | --- |
 Odibo
 Koordinaatit: 17°24′05″S, 15°56′05″E 
Valtio:   Namibia
Alue:  Ohangwena
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Odibo on kylä Namibian pohjoisosassa Ohangwenan alueella Angolan rajan tuntumassa. Se kuuluu Oshikangon vaalipiiriin. Se on entinen anglikaaninen lähetysasema. Lähetysaseman nimi oli St Mary’ Mission. Siellä on Namibian anglikaanisen hiippakunnan arkkidiakonin virkapaikka. Tämän arkkidiakonin alueella on 14 seurakuntaa.
Odibon alla on laaja pohjavesialue. Maaperässä ja rakennuksissa esiintyy tästä syystä halkeamia. Näin kertoo kylän johtaja Charles Namoloh, joka on myös Namibian alueellisen ja paikallishallinnon, asuntoasioiden ja maaseudun kehityksen ministeri.
Historia

St Mary's Mission -niminen lähetysasema perustettiin elokuussa 1924. Perustajina olivat virallisesti piispat George Tobias ja Nelson Fogarty. Käytännön työn teki pastori R. White, Kapkaupungin arkkipiispan apulainen. Nämä kolme leiriytyivät aluksi erään puun alle. Tämä puu tunnetaan nyt nimellä Tobias' Tree. Lähetysasemalle tuli ajan myötä kirkko, sairaala ja koulu nimeltä St Mary Mission School, jossa oli myös lukio, sekä seminaari.
St Mary Mission School oli toiminnassa vuoteen 1979 saakka, jolloin Etelä-Afrikan hallitus sulki sen. Useat merkittävät henkilöt ovat käyneet tätä koulua, mm. ihmisoikeusaktivisti ja piispa James Kauluma, Namibian parlamentin ylähuoneen jäsen Michael Hishikushitja, Namibian kansan vapautusarmeijan komentaja Peter Mweshihange, Namibian parlamentti alahuoneen jäsen, Ambomaan piispa Peter Kalangula, ja Namibian ulkoministeri Netumbo Nandi-Ndaitwah.
Namibian itsenäisyyssodan aikana Etelä-Afrikan asevoimat räjäyttivät St Mary’sin seminaarin.
Koulut

Odibossa on kaksi koulua, St. Mary's Odibo High School, jonka edeltäjä oli Saint Mary Mission School, sekä Odibo Combined School eli ‘Obibon yhteiskoulu’. Odibossa on myös Lutheran Centre for Arts and Crafts (‘Luterilainen taidekeskus’), jonka perusti kuuluisa paikallinen taiteilija John Muafangejo 1970-luvun alkupuolella.
Tunnettuja henkilöitä

Odibosta lähtöisin ovat seuraavat henkilöt:
oppositiojohtaja Hidipo Hamutenya
Charles Namoloh, Namibian alueellisen ja paikallishallinnon, asuntoasioiden ja maaseudun kehityksen ministeri
Moğijon

Moğijon (tadžikiksi Моғиён) on Zarafšonin vasemmanpuoleinen sivujoki Tadžikistanin Suğdin maakunnan Pandžakentin piirissä. Sen pituus on 67 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 1 100 neliökilometriä.
Moğijon saa alkunsa Hisorvuorten pohjoisrinteiltä. Se virtaa kohti pohjoista ja läpäisee Zarafšonvuoret. Joki saa vetensä jäätiköiltä ja lumikentiltä. Sen keskimääräinen virtaus on 8,35 kuutiometriä sekunnissa. Vettä käytetään maatalouden keinokasteluun.
Elisabet (Venäjä)

| Elisabet |
| --- | --- |
 Keisarinna Elisabet, Vigilius Eriksen 1757
Venäjän keisarinna
Valtakausi:  6. joulukuuta 1741 – 5. tammikuuta 1762
Kruunajaiset:  6. toukokuuta 1742 Moskova, Uspenskin katedraali
Edeltäjä:  Iivana VI
Seuraaja:  Pietari III

Syntynyt:  29. joulukuuta (J: 18. joulukuuta) 1709 Kolomenskoje, Venäjän keisarikunta
Kuollut:  5. tammikuuta (J: 25. joulukuuta 1761) 1762 (52 vuotta) Pietari, Venäjän keisarikunta
Hautapaikka:  Pietari-Paavalin katedraali, Pietari
Koko nimi:  Jelisaveta Petrovna Romanova
Suku:  Romanov
Isä:  Pietari Suuri
Äiti:  Katariina I
Uskonto:  Venäjän ortodoksinen kirkko
Nimikirjoitus:  
Elisabet I tai Elisabet Petrovna (ven. Елизаве́та, Елисаве́т Петро́вна, Jelisaveta Petrovna; 29. joulukuuta [J: 18. joulukuuta] 1709 Kolomenskoje, lähellä Moskovaa – 5. tammikuuta 1762 [J: 25. joulukuuta 1761] Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisarinna vuosina 1741–1762.
Elisabet johti Venäjää Itävallan perimyssodan ja seitsenvuotisen sodan aikana. Talvipalatsi rakennettiin Elisabetin valtakaudella.
Keisarinna Elisabet tunnustautui isänsä Pietari Suuren uudistusten jatkajaksi ja puolusti ulkopolitiikassa Venäjän asemaa eurooppalaisena suurvaltana. Elisabetin astuessa valtaistuimelle Ruotsi ja Venäjä olivat sodassa, jonka Elisabet pyrki lopettamaan esittämällä, että Suomesta muodostettaisiin itsenäinen puskurivaltio. Pikkuvihaksi kutsuttu Suomen venäläismiehitys päättyi vuonna 1743 Turun rauhaan, jolla Ruotsin ja Venäjän rajaa siirrettiin lännemmäksi.
Valtaannousu

Elisabetin matka kohti valtaistuinta alkoi, kun keisarinna Anna sai sairauskohtauksen ja kuoli marraskuussa 1740. Valta siirtyi nyt Elisabetin ohi vain neljän kuukauden ikäiselle Iivana VI:lle. Syynä valintaan oli se, että keisarinna Anna halusi suosikkinsa Ernst Johann von Bironin säilyttävän valta-asemansa ja uskoi onnistuvansa siinä parhaiten nimittämällä seuraajakseen sisarentyttärensä, Iivanan äidin Mecklenburgin herttuattaren Anna Leopoldovnan. Biron kuitenkin taivutteli kuolemaisillaan olevan hallitsijan siirtämään vallan suoraan Iivanalle sillä ehdolla, että Bironista itsestään tulisi sijaishallitsija.lähde?
Ernst Johann von Bironin valta-asema ja hänen saksalaistaustansa saivat aikaan vastustusta, joka siivitti Elisabetin matkaa valtaistuimelle. Hänen innokas tukijansa oli Ranska, joka toivoi voivansa vaikuttaa Venäjän Itävallalle suopeaan politiikkaan. He myös uskoivat, että Elisabetin valtaannousu vähentäisi Venäjän ulkopoliittista aktiivisuutta. Elisabetia tuki myös Ruotsi, joka odotti hyötyvänsä politiikasta kiinnostumattoman naisen valtaannoususta. Ehdokas itse kuitenkin pelkäsi vallankaappauksen epäonnistumista ja kului suunnilleen vuosi, ennen kuin hän sai kerätyksi tarpeeksi rohkeutta ryhtyäkseen toimeen.
Tärkeässä osassa vallankaappausta oli Elisabetin lempirykmentin Henkikaartin Preobraženskin rykmentin sotilaallinen tuki, jossa häntä kutsuttiin ”rykmentin äidiksi” ja hän oli monen upseerin lapsen kummitäti ja kastaja. Rykmentti marssi Talvipalatsiin ja pidätti lapsikeisarin, tämän vanhemmat sekä kreivi Burkhard Christoph von Münnichin.
Vallankaappaus tehtiin joulukuussa 1741, jonka jälkeen vuonna 1744 Anna Leopoldovna, hänen miehensä herttua Anton Ulrich von Braunschweig-Wolfenbüttel ja heidän tyttärensä Jekaterina Antonovna vangittiin, karkotettiin ensin Riikaan ja sitten vankeuteen Arkangelin Holmogoryyn, jossa heille syntyi vielä kolme lasta. Pieni Iivana VI teljettiin Pähkinäsaaren linnaan, jossa hän vietti 23 vuotta kunnes hänet murhattiin Katariina II:n aikana vuonna 1764.
Kruunajaisissaan Moskovassa 6. toukokuuta 1742 Elisabet otti kruunun metropoliitalta omiin käsiinsä ja painoi sen itse päähänsä, osoittaen näin että valta kuului yksin hänelle. Elämänkumppani Aleksei Razumovski sai kunnian kantaa keisarinnan laahusta Uspenskin katedraalissa.
Ruotsi oli pyrkinyt lisäämään sekasortoa Venäjällä valtaannousun helpottamiseksi hattujen sodan avulla, mutta heidän sotilaallinen menestymättömyytensä sai aikaan sen, että Elisabet hyökkäsi Ruotsia vastaan. Ajanjakso tunnetaan Suomessa pikkuvihan nimellä. Sotatoimi oli Elisabetin viimeisiä varsinaisia tarmokkaita hallintotoimia, sillä vastedes hän omistautui puolittain nautinnoille, puolittain uskonnolle.
Kruununperijän nimitys

Pian valtaannousunsa jälkeen Elisabet alkoi suunnitella kruununperijänsä nimittämistä. Hän itse ei voinut saada lapsia, joten harkittuaan hän päätti kutsua Venäjälle sisarvainajansa Anna Petrovnan pojan Karl Peter Ulrichin eli suuriruhtinas Pjotr Fjodorovitšin, joka oli viettänyt lapsuutensa isänsä herttua Kaarle Fredrikin luona Kielissä Holstein-Gottorpissa, mutta oli vastikään jäänyt orvoksi. Venäjälle saavuttuaan hänet kastettiin Pietariksi ja jälkimaailma tuntee hänet hallitsijanimellään Pietari III. Vaikka Elisabet järkyttyi pojan rujosta olemuksesta, mikä johtui hänen julmasta kasvatuksestaan isänsä kuoleman jälkeen, päätti keisarinna heti nimittää pojan seuraajakseen.lähde?
Jotta hallitsijasuku jatkuisi tulevaisuudessakin, ryhtyi keisarinna määrätietoisesti etsimään 16-vuotiaalle Pietarille puolisoa. Sopiva ehdokas löytyikin Preussista, Alhalt-Zerbstin ruhtinaskunnasta. 14-vuotias prinsessa Sophie Auguste Friederike oli Elisabetin entisen kihlatun Karl Augustin sisarentytär ja luultavasti siksikin keisarinnan mieleen. Nuori Sophie jäi Venäjälle ja sai ortodoksikasteessa nimekseen Jekaterina Aleksejevna. Hänen hallitsijanimensä tuli olemaan Katariina II ja häntä kutsuttiin jo hallitsijakaudellaan Katariina Suureksi.
Hallitsijana > Yleistä

Varsinaiset hallitustoimet Elisabet jätti usein suosikeilleen, joista merkittävin oli Aleksei Razumovski. Muita tärkeitä suosikkeja ja Elisabetin ystäviä hänen nuoruusvuosistaan lähtien olivat kreivi Mihail Vorontsov sekä Ivan, Pjotr ja Aleksandr Šuvalov. Ukopolitiikkaa johti kansleri, kreivi Aleksei Bestužev-Rjumin.
Hallitsijana > Kulttuuri- ja koulutuspolitiikka

Elisabet kannusti Mihail Lomonosovia perustamaan vuonna 1755 keisarillisen Moskovan yliopiston, Venäjän korkeimman tason oppilaitoksen,lähde? sen alaisen Moskovan kymnaasin sekä vuonna 1758 Kazanin kymnaasin, kaikki Ivan Šuvalovin aloitteesta. Elisabet rohkaisi Aleksandr Sumarokovia perustamaan teatteriryhmän maasotakouluun vuonna 1747. Keisarinnan allekirjoittamalla asetuksella Venäjän ensimmäinen julkinen draamateatteri perustettiin Vasilinsaarelle vuonna 1756, ja sen nosti nousuun vuodesta 1761 lähtien näyttelijä Fjodor Volkov. Elisabet piti musiikista ja laulamisesta, joten hovin esimerkistä uudenlaisten instrumenttien kuten kitaran, mandoliinin ja harpun käyttö yleistyi.
Elisabetin valtakaudella Pietariin ja sen ympäristöön rakennettiin useita arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrellin suunnittelemia palatseja, kuten Katariinan palatsin laajennus (1744–1756)  ja Pietarhovin palatsin siipirakennukset (1745–1755). Myös Pietarin Talvipalatsi ja Smolnan luostari (1748–1764) ovat Elisabetin hallituskaudelta. Elisabet kannusti Ivan Šuvalovia perustamaan Keisarillisen taideakatemian vuonna 1757.
Hallitsijana > Talous-, puolustus- ja sisäpolitiikka

Elisabetin hallituskaudella talous kehittyi edelleen. Takoraudan kysyntä Euroopassa saavutti 100 % sen tuotannosta, mikä kiihdytti metallista rakentamista (пром. строи­тель­ст­во), jonka toteuttivat suurelta osin yksityiset yrittäjät. Elisabet perusti vuonna 1744 Keisarillisen posliinitehtaan, joka oli yksi ensimmäisistä Euroopassa. Ensimmäiset pankit perustettiin: valtion lainapankki, kauppapankki ja teollisuuspankki. Sisäpiiriinsä kuuluneen kreivi Pjotr Šuvalovin aloitteesta keisarinna poisti vuonna 1754 maan sisäiset tullimaksut, mikä johti kaupan elpymiseen ja valtion kassatulojen kasvuun. Kauppiaitten kilta oli tästä muutoksesta niin kiitollinen että lahjoitti keisarinnalle 56 karaatin timantin kultalautasella; se on nykyisin näytteillä Kremlin asehuoneessa.
Elisabet kannatti aatelispoikien ottamista sotilasrykmentteihin jo lapsina, jotta he saavuttaisivat upseerinarvon ennen täysi-ikäisyyttä. Hänen hallituskaudellaan aateliston valta ja maaorjuus edistyivät merkittävästi. Vuonna 1746 astui voimaan asetus, jossa määrättiin että maata ja maaorjia saavat omistaa vain aateliset. Vuonna 1747 hän myönsi maanomistajille oikeuden hankkia maaorjia ja myydä heitä yksitellen ilman perhettä. Vuonna 1755 tehdastalonpojat määrättiin pysyvästi omistettaviksi työntekijöiksi Uralin tehtaisiin. Tästä määräyksestä aiheutuivat vuosien 1754–1764 levottomuudet 54 tehtaassa Uralilla, joissa työskenteli 200 000 maaorjaa. Vuonna 1760 annettiin asetus tilanomistajien oikeudesta karkottaa maaorjia Siperiaan, ja vuodesta 1761 lähtien talonpoikia kiellettiin tekemästä rahallisia sitoumuksia ilman maanomistajien lupaa. Baškiriassa ja Uralilla tukahdutettiin yli 50 talonpoikien kansannousua ja kansallista vapautusliikettä äärimmäisellä julmuudella Elisabetin asetuksella. Hallintokautensa aikana Elisabet ei allekirjoittanut vallankaappauksen yhteydessä antamansa lupauksensa mukaisesti yhtään kuolemantuomiota.
Elisabetin hallituskauden aikana julma ruumiillinen kuritus levisi kuitenkin sekä armeijaan että maaorjien keskuuteen. Koska maanomistajalla ei muodollisesti ollut oikeutta teloittaa talonpoikiaan, he pieksivät heidät usein kuoliaaksi. Hallitus oli äärimmäisen vastahakoinen puuttumaan maaorjien elämään ja sulki silmänsä aatelisten räikeiltä rikoksilta myös siksi, että maanomistajat olivat käytännössä ainoita paikallishallinnon toimeksipanijoita, jotka valvoivat samanaikaisesti järjestystä, sotaväenottoja ja veronkantoa.