stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
15. toukokuuta
Kuolleita

1470 – Kaarle VIII, Ruotsin kuningas (s. 1409)
1634 – Hendrick Avercamp, alankomaalainen taidemaalari (s. 1585)
1703 – Charles Perrault, ranskalainen kirjailija (s. 1628)
1782 – Sebastião José de Carvalho e Melo, Pombalin markiisi ja Portugalin pääministeri (s. 1699)
1814 – Wilhelm Mauritz Klingspor, ruotsalainen kreivi ja sotamarsalkka (s. 1744)
1886 – Emily Dickinson, yhdysvaltalainen runoilija (s. 1830)
1924 – Paul Balluet d’Estournelles de Constant, vuoden 1909 Nobelin rauhanpalkinnon saanut ranskalainen diplomaatti (s. 1852)
1935 – Kazimir Malevitš, puolalais-ukrainalainen kuvataiteilija (s. 1878)
1937 – Phillip Snowden, brittiläinen poliitikko (s. 1864)
1960 – Pentti Unho, suomalainen elokuvaaja (s. 1928)
1967 – Edward Hopper, yhdysvaltalainen taidemaalari (s. 1882)
1983 – Meyer Lansky, yhdysvaltalainen gangsteri (Murder Inc:n perustaja) (s. 1902)
1984 – K. M. Wallenius, suomalainen jääkärikenraalimajuri, yleisesikunnan päällikkö ja kirjailija (s. 1893)
2003 – June Carter Cash, yhdysvaltalainen laulaja (Johnny Cashin vaimo) (s. 1929)
2008 – Tommy Burns, skotlantilainen jalkapallovalmentaja (s. 1956)
2008 – Willis Lamb, vuoden 1955 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut yhdysvaltalainen fyysikko (Lambin siirtymä) (s. 1913)
2009 – Helvi Sipilä, suomalainen YK:n apulaispääsihteeri, ministeri ja presidenttiehdokas (s. 1915)
2010 – Moshe Greenberg, yhdysvaltalainen uskonnontutkija (s. 1928)
2015 – John Stephenson, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1923)
2016 – Mika Kaskimies, suomalainen taloustieteilijä ja professori (s. 1919)
2017 – Karl-Otto Apel, saksalainen filosofi ja professori (s. 1922)
2017 – Ian Brady, brittiläinen sarjamurhaaja (s. 1938)
2019 – Risto Tupamäki, suomalainen raviohjastaja ja ravivalmentaja (s. 1957)
2020 – Fred Willard, yhdysvaltalainen koomikko ja näyttelijä (s. 1933)
2021 – R. L. Bhatia, intialainen poliitikko ja kuvernööri (s. 1921)
2021 – Merja Kinnunen, suomalainen sosiologian professori (s. 1955)
2022 – Ruth Bishop, australialainen virologi (s. 1933)
2022 – Jaakko Lehtonen, suomalainen kielen ja puheviestinnän tutkija (s. 1941)
2023 – Robert Lucas, vuoden 1995 Nobelin taloustieteen palkinnon saanut yhdysvaltalainen taloustieteilijä (s. 1937)
Juhlapäiviä

Paraguay: Itsenäisyyspäivä.
Rooman valtakunta: Mercuralia-juhla Merkuriuksen kunniaksi.
YK: Kansainvälinen perheiden päivä (”International Day of Families”). Vietetty vuodesta 1994, mikä oli samalla Kansainvälinen perheiden vuosi.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |   Lyhyt tiivistelmä päivästä 15. toukokuuta: |  |
:   Lars Løkke Rasmussen 1252 – Paavi Innocentius IV antoi paavillisen bullan ad extirpanda, joka antoi keskiaikaiselle inkvisitiolle oikeuden kiduttaa harhaoppisia mutta joka myös asetti rajat kidutukselle.  1918 – Suomen sisällissota päättyi.  1932 – Japanin pääministeri Inukai Tsuyoshi murhattiin epäonnistuneen vallankaappauksen yhteydessä.  1934 – Höyrylaiva Louhen haaksirikossa Kallavedellä hukkui 34 ihmistä.  1948 – Tähtitieteilijä ja tiedetoimittaja Seppo Linnaluoto syntyi.  1964 – Tanskan entinen pääministeri Lars Løkke Rasmussen syntyi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 15. toukokuuta Wikimedia Commonsissa
Kari E. Turunen

Kari Ensio Turunen (8. helmikuuta 1948 Kitee – 19. joulukuuta 2020 Jyväskylä) oli suomalainen filosofi ja tietokirjailija. Hän toimi Kuopion yliopiston määräaikaisena filosofian apulaisprofessorina. Turunen oli Reijo Wileniuksen oppilaita ja oppiarvoltaan yhteiskuntatieteiden tohtori. Hänellä oli myös dosentuuri Jyväskylän yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan filosofian laitoksella. Hän oli erikoistunut kasvatusfilosofiaan. Turunen keskittyi erityisesti myöhäisemmässä tuotannossaan myös filosofiseen antropologiaan ja filosofiseen psykologiaan. Hän painotti tuotannossaan ihmistuntemuksessa psykodynaamisen ajattelun ja -ymmärtämisen tärkeyttä. Muutoin hän edusti läheisesti suomalaista Erik Ahlmanista ja Sven Krohnista lähtenyttä filosofisen ihmistutkimuksen linjaa, jossa huomioidaan ihminen kokonaisvaltaisesti ajattelevana, tuntevana ja tahtovana olentona. Turusen tuotannon erityisyys tässä tutkimusperinteessä on ns. henkisen ihmiskäsityksen yhdistäminen psykodynaamiseen käsitykseen ihmisen sielunelämästä, joka on melkein poikkeuksetta unohdettu filosofisessa antropologiassa. Turunen on myös esitellyt tietoteoriassaan uudenlaisen, 'hahmollisen käsitteenmuodostuksen' idean.
Turunen kirjoitti useita kansantajuisia filosofisia teoksia, jotka ovat käsitelleet erityisesti ihmisen olemusta ja arvoja. Hän oli myös ahkera kolumnisti (muun muassa Kriittisen Korkeakoulun Katsaus-lehdessä). Hänen tuotannossaan ovat olleet esillä myös muut filosofian alueet, esimerkiksi tieto-oppi ja filosofinen psykologia hahmotettuna ihmisen elämänkulun näkökulmasta. Varhaistuotannossaan Turunen oli tietyssä yhteydessä Rudolf Steinerin edustamaan filosofiseen tuotantoon, mutta väitöskirjastaan lähtien hän otti kriittistä ja arvioivaa etäisyyttä Steineriin ja kehittyi omintakeiseksi, useampia näkökulmia syntetisoivaksi ajattelijaksi. Myöhäisimmässä tuotannossaan Turunen yhdisti psykodynaamista käsitteistöä kristinuskon tulkintaan.
Teoksia

Filosofian metodisesta merkityksestä.  (Jyväskylän yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 2)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, filosofian laitos, 1974.  ISBN 951-677-330-3
Ihminen ja tiede: Tieteellisen toiminnan perusteita.  (2. muuttamaton painos (1. painos 1978 ilmestyi Gummeruksen kustantamana sarjassa Filosofisia yleisopintoja 2))  Jyväskylä:  Atena, 1987.  ISBN 951-9362-02-9
Ihmisen ikävaiheet ja kasvatus.  (Jyväskylän yliopisto. Filosofian laitos, Julkaisu 24)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1985.  ISBN 951-679-311-8
Ihmissielun olemus. Arator Oy, Helsinki 1987.
Ihmisen kasvatus.  Jyväskylä:  Atena, 1988.  ISBN 951-9362-12-6
Mieli ja sielu. Arator Oy, Helsinki 1989.
Rudolf Steinerin kehitys ja ajattelu. Filosofis-psykologinen tutkimus. (väitöskirja) Arator Oy, Helsinki 1990.
Ihmisen ymmärtäminen. Atena Kustannus Oy, Jyväskylä 1990.
Ihmisen hahmo. Uudistettu laitos. Arator Oy, Helsinki 1991. (Jyväskylän yliopiston filosofian laitoksen julkaisu 48/1991)
Arvojen todellisuus, johdatus arvokasvatukseen. Atena Kustannus Oy, Jyväskylä 1992. Toinen painos 1993.
Mitä on filosofia? Johdatus peruskäsitteisiin. (Tekijät: Turunen, Kari E., Wilenius Reijo & Paakkola Esko) Atena Kustannus Oy, Jyväskylä 1994. Toinen painos 1995. Kolmas painos 1997.
Tieto ja tiede.  Jyväskylä:  Atena, 1995.  ISBN 951-796-000-X
Miten ihminen tietää? Johdatus tiedon ja tieteen peruskäsitteisiin. (Tekijät: Turunen, Kari E. & Paakkola Esko) Atena Kustannus Oy, Jyväskylä 1995.
Elämänkaari ja kriisit. Atena Kustannus Oy, Jyväskylä 1996.
Halut, arvot ja valta.  Jyväskylä:  Atena, 1997.  ISBN 951-796-102-2
Minusta näyttää: Johdatus reflektiiviseen filosofiaan.  Jyväskylä:  Atena, 1998.  ISBN 951-796-126-X
Opetustyön perusteet. Atena Kustannus Oy, Jyväskylä 1999.
Tunne-elämä.  Jyväskylä:  Atena, 2004.  ISBN 951-796-346-7
Ikävaiheiden kriisit.  (Uudistettu ja laajennettu laitos teoksesta Elämänkaari ja kriisit)  Jyväskylä:  Atena, 2005.  ISBN 951-796-377-7
Ihmisenpojan kiusaukset.  Helsinki:  Arator, 2013.  ISBN 978-952-9619-22-1
Kokemuksen rakenne: Mielen sisältöjen tunnistaminen. Arator, 2016. ISBN 978-952-9619-30-6.
Aiheesta muualla

Kari E. Turusen videoita Youtubessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Turun Hengentieteen Seura

Siitoin suorittamassa rituaalia Seuran tiloissa.
Turun Hengentieteen Seura oli Pekka Siitoinin 1. syyskuuta 1971 perustama okkultistiryhmä.
Aktiviteetit

Seura ilmoitti perusperiaatteikseen ​​"edistää kansallismielistä isänmaallista toimintaa [ja] arjalaisen hengellisyyden kehittymistä". Seura ilmoitti myös vastustavansa kapitalismia, kommunismia ja "Jehovan tyranniaan perustuvaa juutalaista uskontoa". Puhujina oli muun muassa marsalkka Mannerheimin, presidentti Risto Rytin ja Johannes Virolaisen henkilökohtainen selvänäkijä Aino Kassinen. Seuran kunniapuheenjohtaja oli Boris Popper, valkoinen emigrantti-satanisti ja entinen Gulag-vanki.  Popper piti ​​puheita juutalaisia ​​ja kommunismia vastaan ​​seuran tiloissa. Toinen merkittävä jäsen oli entinen Ranskan muukalaislegioonan sotilas Timo Pekkala, joka toimi sotilaskouluttajana Siitoinin toisessa uusnatsiryhmässä, Isänmaallisessa Kansanrintamassa. Seuran väitettiin suorittaneen saatanallisia orgioita, mikä uskonnontutkija Pekka Iitin mielestä ei ehkä ollut "kaukana totuudesta".
Vaikka Siitoin kehuskeli, että Seuralla oli 1000 jäsentä, kokouksissa oli yleensä korkeintaan "noin 50" osallistujaa.
Eduskunnan kommunistit tiedustelivat yhteiskunnalta, haittaisiko sen toiminta suhteita Neuvostoliittoon. Seura kiellettiin heinäkuussa 1977. Siitoin kuitenkin muodosti useita, vielä avoimemmin uusnatsistisia ryhmiä. Useat Kirjapaino Kursiivin tuhopolton tekijät marraskuussa 1977 olivat seuran jäseniä.
Paino

Seuralla oli oma painotalo, joka julkaisi enimmäkseen Siitoinin kirjoittamia kirjoja paranormaalista, satanismista, okkultismista ja holokaustin kieltämisestä.  Yleisradion mukaan paino oli aikanaan huomattava tuomalla  Mooseksen kuudennen ja seitsemännen kirjan eli Mustan Raamatun saataville suomeksi.
Teologia

Siitoin uskoi uusgnostilaisuuteen ja teosofiaan ja yhdisti nämä antisemitismiin ja satanismiin. Hänelle Lucifer, Saatana ja Jeesus olivat Monadin alaisia, ja niitä voitiin palvoa yhdessä. Siitoinin mukaan Mooses keksi taikuuden, mutta kateellinen Demiurgi-Jehova yrittää hämärtää tämän tiedon ei-juutalaisilta. Lucifer oli prometheaaninen hahmo, joka loi alkuperäisen ihmiskunnan ja antoi heille viisautta, jotta he kehittyisivät jumalten kaltaisiksi ajan myötä, kun taas Jehova loi juutalaisen rodun anastamaan Luciferin vallan ja hallitakseen ihmiskuntaa. Siitoin sai vaikutteita myös kristillisistä apokryfeista, kuten Juudaksen evankeliumista ja hänelle Jeesus oli Monadin ja Luciferin edustaja Demiurgia vastaan. Näihin on yhdistetty suomalaisen kansantaikuuden elementtejä.
Perintö

Päästyään vankilasta 1981 Siitoin perusti Turun Hengentieteen Seuran työn jatkajan, "Kansallis-Mytologisen Yhdistyksen".
Vuonna 2010 perustettiin uusi ryhmä nimeltä Turun Henkitieteiden Seura. Vuonna 2012 he pitivät rituaalin "pyhittääkseen Suomi Saatanalle". Noin 500 ihmistä ilmoitti Facebookissa osallistuvansa tapahtumaan, mutta ei tiedetä, kuinka moni todella osallistui.
Ari Turunen

Ari Turunen (s. 26. huhtikuuta 1966 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija, joka on erikoistunut tapahistoriaan. Turunen on kirjoittanut kolumneja Metroon ja Kalevaan ja työskennellyt toimittajana Yleisradiossa. Hän on tehnyt useita radio-ohjelmasarjoja historiasta ja tieteestä. Turunen on toiminut Metsäntutkimuslaitoksen, Tieteen tietotekniikan keskuksen CSC:n   ja Suomen Akatemian viestinnän päällikkötehtävissä. Hän on toiminut Le Monde diplomatique & Novaja Gazeta -lehden Suomen edition päätoimittajana vuodesta 2016.
Elämä

Turunen valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 1993 ja valtiotieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1997. Hän tutki lisensiaatintyössään eri kulttuurien maailmankuvia ja käsityksiä toisistaan. Siitä syntyi myös 2013 julkaistu tietokirja Maailman kuvat, joka käsittelee eri aikoina ja eri paikoissa tehtyjä maailmankarttoja. Siinä esitellään muun muassa karttoja keskiajan arabialaisesta, kiinalaisesta ja muun muassa neuvostoliittolaisesta näköpiiristä, sekä australialainen näkökulma vuodelta 1992, jossa Etelänapa on ylhäällä ja Australia keskellä.
Vuonna 2011 valmistui Turusen ja Petja Partasen teos suomalaisista jäänmurtajista: Raakaa voimaa. Maailmanhistorian kukoistavimmat kaupungit julkaistiin 2015. Se kertoo erilaisuuden sietämisestä ja suvaitsevaisuudesta. Turunen on valinnut näkökulman, jossa hän tarkastelee teemoja maailmanhistoriassa eri aikoina kukoistaneiden kaupunkien kautta. Mulkerot julkaistiin maaliskuussa 2019, kuten myös yhdessä Ran Nymanin ja Ari Tikan kanssa kirjoitettu Koordinaatiokaaos, joka esittää ratkaisuja organisoinnin ja koordinoinnin nykyhaasteisiin.
Vuonna 2021 ilmestyi Turusen pitkään suunnittelema tuoksujen kulttuurihistoriaa käsittelevä suurteos Tuoksujen atlas. Turusen viimeisin teos on vuonna 2022 ilmestynyt Teette niin kuin minä sanon, joka käsittelee autoritaarisia johtajia eri luonteenpiirteiden kautta.
Teoksia

Turunen, Ari & Markus Partanen: Ulkokultaisen käytöksen kirja eli eurooppalaisten tapojen tarina. Jyväskylä: Atena, 1995. ISBN 951-936-299-1.
Pahan merkit eli taikauskoisten tapojen tarina. Jyväskylä: Atena, 1997. ISBN 951-796-068-9.
Humalan henki, eli, Juomatapojen tarina.  Jyväskylä:  Atena, 1999.  ISBN 951-796-172-3
Ei onnistu! Jälkiviisasta vastustamisen historiaa.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-025-363-4
Hyvän ja pahan merkit eli taikauskoisten tapojen tarina.  Jyväskylä:  Atena, 2002.  ISBN 951-796-292-4
Tosi on! Valheen, vääristelyn ja vilpin historiaa.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-29100-5
Turunen, Ari & Markus Partanen: Uusi ulkokultaisen käytöksen kirja.  Jyväskylä:  Atena, 2007.  ISBN 978-951-796-477-7
Ettekö te tiedä, kuka minä olen? Ylimielisyyden historiaa.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-796-599-6
Turunen, Ari & Petja Partanen: Raakaa voimaa. Suomalaisen jäänmurtamisen tarina.  Jyväskylä:  Atena, 2011.  ISBN 978-951-796-762-4
Turunen, Ari & Petja Partanen: Raakaa voimaa. Suomalaisen jäänmurtamisen tarina [2. laajennettu laitos]. Helsinki: Into, 2013. ISBN 978-952-678-891-3
Maailman kuvat. Mitä kartat kertovat meistä ja muista? Helsinki: Into, 2013. ISBN 978-952-264-247-9.
Maailmanhistorian kukoistavimmat kaupungit – Eli miten erilaisuuden sietäminen synnyttää vaurautta ja sivistystä.  Helsinki:  Into, 2015.  ISBN 978-952-264-375-9
Mulkerot – Patsaalle korotettujen suurmiesten elämäkertoja. Helsinki: Into, 2019. ISBN 978-952-351-053-1.
Turunen, Ari & Petri Laukka: Solvaajat. Herjaamisen hävytön historia. Helsinki: Into, 2020. ISBN 978-952-351-227-6.
Turunen, Ari, Ran Nyman & Ari Tikka: Koordinaatiokaaos  – ja miten se kellistetään pelottomalla johtajuudella. Helsinki: Into, 2019. ISBN 978-952-351-079-1.
Ettekö te vieläkään tiedä, kuka minä olen? Ylimielisyyden kultainen kirja. Jyväskylä: Atena, 2021. ISBN 978-952-300-813-7
Tuoksujen atlas.  Helsinki:  Aula & Co, 2021.  ISBN 978-952-364-165-5
Teette niin kuin minä sanon.  Helsinki:  Aula & Co, 2022.  ISBN 978-952-364-236-2
Aiheesta muualla

Ari Turunen: "Ei ole olemassa oikeaa maailmankarttaa" Puheen Aamu. 24.10.2013.
Ari Turunen: "Maailman talouskriisit TOP 5" Docventures YLE, 29.09.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Henkilöt:  DDB
Turun Säästöpankki

Turun säästöpankkitalo kesällä 2024.
Turun Säästöpankki – Åbo Sparbank oli Turussa toiminut Suomen ensimmäinen säästöpankki. Sen perusti Johan Julin vuonna 1822. Vuonna 1989 se yhdistyi muiden alueen kaksikielisten säästöpankkien kanssa Turun Alueen Säästöpankiksi, joka puolestaan liittyi vuonna 1992 Suomen Säästöpankkiin. Nykyisin säästöpankkitoimintaa Turun seudulla hoitaa Someron Säästöpankki.
Turun Alueen Säästöpankiksi

1970-luvulta alkaen paikallinen säästöpankki-ideologia oli alkanut säästöpankkien keskuselimissä väistyä suurempien yksiköiden tieltä. Vielä vuonna 1985 ajatus Turun ja saaristoalueen kaksikielisestä pankkiryhmästä ei saanut kannatusta, mutta kilpailun yhä kiihtyessä ja säästöpankkien vakavaraisuusvaatimusten tiukentuessa ajatus alkoi kiinnostaa enemmän. Vuonna 1988 Turun, Kemiön, Västanfjärdin, Paraisten ja Dragsfjärdin säästöpankit päättivät fuusioitua Turun Alueen Säästöpankiksi (Sparbanken i Åboland).
Suomen 1990-luvun alun lamassa vuonna 1992 perustettiin valtakunnallinen Suomen Säästöpankki SSP, jonka Turunmaan Säästöpankkialueen muodosti entinen Turun Alueen Säästöpankki. SSP Oy pilkottiin neljän ostajapankin kesken vuonna 1993. Tuolloiset Turun Säästöpankin entiset konttorit menivät Suomen Yhdyspankille.
Aiheesta muualla

Ole Torvalds, Bo Lindberg, Sigurd Portin ja Toivo Lyy: Aurajoen kuvajaisia. Turun säästöpankki ja Turku. Vuorovaikutusta ja vaiheita 1822–1972. Turun säästöpankki 1982. ISBN 951990090X.
Lindqvist, Anders G. ja Hepohuhta, Veli-Matti: Turunmaan viisi säästöpankkia. Suomen säästöpankki 1994. ISBN 9529050607.
Turun Säästöpankin entinen pankkipalatsi vuonna 2006.
Ohutkerroskromatografia

Mustan musteen väriaineiden erottumista ohutkerroskromatografiassa
Ohutkerroskromatografia eli ohutlevykromatografia (usein käytetään myös lyhennettä TLC, engl. Thin layer chromatography) on kromatografiamenetelmä, joka perustuu siihen, että tutkittava näyte kiinnitetään kiinteään faasiin (kromatografialevyyn) ja annetaan liikkuvan faasin (liuottimen) nousta sitä pitkin kapillaarivoimien avulla. Tutkittava seos liikkuu kromatografialevyn huokoisessa materiaalissa liuottimen eli eluentin tai ajoliuoksen avulla. Eri yhdisteet liikkuvat eri nopeuksilla johtuen niiden erilaisista vuorovaikutuksista liuottimen ja kromatografialevyn kanssa, jolloin ne erottuvat toisistaan. Ohutkerroskromatografian hyviä ominaisuuksia ovat erityisesti helppo toteutettavuus, huokea hinta, nopeus ja hyvä erotuskyky. Tämän vuoksi se on yksi käytetyimmistä kromatografisista menetelmistä seosten komponenttien määrittämiseen ja reaktioiden seurantaan.
Historia

Ohutkerroskromatografian historian voidaan katsoa alkaneeksi 1800-luvun loppupuolella. Alankomaalainen biologi M. W. Beijerinck tutki vuonna 1889 suolahappo- ja rikkihappoliuosten kulkeutumista ohuella gelatiinikerroksella ja huomasi niiden liikkuvan eri nopeuksilla. Suolahapon tunnistamiseksi hän lisäsi gelatiiniin hopeanitraattia ja rikkihapon tunnistamiseksi bariumkloridia. Toinen alankomaalainen biologi H. P. Wijsman kehitti Beijerinckin menetelmää ja käytti tutkimuksissaan analyyttien havaitsemiseen fluoresoivaa bakteerikantaa gelatiinikerroksessa. Tällä tavoin hän osoitti vuonna 1898, että maltaan diastaasi oli kaksi eri entsyymiä. Varsinaisesti ohutkerroskromatografian ensimmäisinä kehittäjinä pidetään kuitenkin Izmailovia ja Shraiberia, jotka vuonna 1938 esittivät idean käyttää komponenttien erottamiseen kiinteälle pinnalle sidottua adsorbenttia.
Yhdysvaltalaiset J. E. Meinhard ja N. F. Hall kehittivät vuonna 1949 tekniikan, jossa he käyttivät seliittiä (piimaata) sitomaan alumiinioksidia kiinteällä levylle. Tätä tekniikkaa he käyttivät erottamaan toisistaan muun muassa metallikationeja ja eteerisiä öljyjä. 1950- ja 1960-lukujen aikana Justus G. Kirchner kehitti ohutkerroskromatografian tekniikoita ja esitteli muun muassa kaksiulotteisen ohutkerroskromatografian ja menetelmiä ohutkerroskromatografian käyttämiseen reaktioiden seurantaan. Menetelmän yleistymisen kannalta merkittävää työtä teki Stahl 1950-luvun lopulla, kun hän kehitti helpon levyjen pinnoitusmenetelmän ja osoitti, että TLC:n avulla avulla voitiin helposti suorittaa useita erilaisia erotuksia. Kaupalliset pinnoitetut kromatografialevyt ilmestyivät vuonna 1961.
Uusimmat menetelmän kehityskohteista liittyvät kiraalisten molekyylien enantiomeerien erottamiseen toisistaan. Tämä perustuu erityiseen syklodekstriinipinnoitteeseen. Menetelmää on tutkittu muun muassa lääkeaineiden biologisesti aktiivisten enantiomeerien erottamiseen tehottomista isomeereista, käänteisfaasitekniikoihin ja stationäärifaasiseoksia sisältäviin ohutkerroskromatografialevyihin.
Erottumisen perusteet

Kuten muissakin kromatografisissa menetelmissä, komponenttien erottuminen perustuu seoksen yhdisteiden, paikallaan olevan faasin eli stationäärifaasin ja liikkuvan faasin, jota kutsutaan myös ajoliuokseksi tai eluentiksi, välisiin vuorovaikutuksiin. Komponentit liikkuvat stationäärifaasin pinnalla eri nopeuksilla. Nopeuserot johtuvat komponenttien ja faasien välisistä Van der Waalsin voimista, dipoli-dipolivuorovaikutuksista, molekyylien välisistä vetysidoksista ja kemisorptiosta. Stationäärifaasi on tyypillisesti polaarinen silikageeli- tai alumiinioksidikerros. Tällöin polaariset yhdisteet kulkeutuvat liikkuvan faasin mukana lyhyemmän matkan samassa ajassa kuin poolittomammat (rasvaliukoisemmat) yhdisteet. Polaarisempaa liuotinta käytettäessä myös poolisten (vesiliukoisten) yhdisteiden kulkemat matkat pitenevät.
Ohutkerroskromatografia muistuttaa siis toiminnaltaan paperikromatografiaa. Erona on vain se, että kiinteänä faasina ohutkerroskromatografiassa toimii paperin sijasta hienojakoinen jauhe, kuten selluloosa tai silikageeli. Jauhe tai geeli on sidottu tasaisena, ohuena kerroksena esimerkiksi lasi-, muovi- tai alumiinilevyn pintaan.
Tärkeä suure ohutkerroskromatografiassa on retentiota kuvaava Rf-arvo, joka määritellään seuraavasti:
Tämän perusteella komponentti voidaan tunnistaa, mutta Rf-arvo ei ole komponentin absoluuttinen arvo, vaan riippuu ajoliuoksen koostumuksesta, lämpötilasta ja ajoastian koosta. Arvo vaihtelee 0–0,999 välillä. Tyypillisesti liuotinsysteemin valinnalla arvoksi pyritään saamaan 0,2–0,4.
Kahden eri komponentin erottumista toisistaan kuvaa resoluutio Rs, joka määritellään kahden eri aineen täplän keskipisteen välisen matkan x ja täplien keskimääräisen halkaisijan suhteena. Jos arvo on 1, ovat komponentit erottuneet toisistaan melko hyvin.:
Alla olevassa kuvasarjassa on esitetty vihreiden lehtien eri värikomponenttien erottuminen ohutlevykerroskromatografiassa.
Vaihe 1
Vaihe 2
Vaihe 3
Vaihe 4
Vaihe 5
Vaihe 6
Vaihe 7
Erottumisen perusteet > Stationäärifaasimateriaalit

Yleisin stationäärifaasi ohutkerroskromatografiassa on silikageeli, joka valmistetaan levyn pinnalle hydrolysoimalla polypiihappoja emäksisellä tai happamalla liuoksella. Kerroksen paksuus on tyypillisesti 0,25 millimetriä ja hiukkaskoko 5–25 mikrometriä. Korkean suorituskyvyn ohutkerroskromatografiassa eli HPTLC:ssä hiukkaskoko on pienempi kuin tavallisessa ohutlevykromatografiassa. Silikageeli on hivenen hapanta. Silikageelin joukkoon voidaan lisätä apuaineita, kuten sinkkisilikaattia, joka fluoresoi, kun sitä valaistaan UV-valolla, jonka aallonpituus on 254 nanometriä. Näytetäplät näkyvät tummina fluoresoivalla levyllä.
Alumiinioksidi on hieman emäksistä, joten emäksiset yhdisteet kulkeutuvat ja erottuvat siinä paremmin kuin silikageelilevyillä. Alumiinioksidi adsorboi orgaanisia yhdisteitä melko voimakkaasti. Se adsorboi myös vettä, joten levyt usein aktivoidaan ennen käyttöä 125–150 °C:n lämpötilassa, jolloin vesi poistuu ja adsorptiopaikat vapautuvat.
Piimaa eli seliitti on fossiloituneiden piilevien jauhettua kuorta. Se on hyvin hienojakoista, mutta adsorptiokyky on melko heikko. Tyypillisesti sitä käytetään yhdessä muiden adsorbenttimateriaalien kanssa stationäärifaasina.
Mikrokiteistä tai jauhettua selluloosaa voidaan käyttää myös stationäärifaasina. Parhaiten selluloosaa stationäärifaasinaan sisältävät ohutkerroskromatografialevyt soveltuvat hydrofiilisten yhdisteiden, kuten sokereiden ja aminohappojen, erottamiseen. Selluloosa voi olla myös muunneltua, kuten karboksimetyyli-, dietyyliaminoetyyli- tai polyetyleeni-imiiniselluloosaa.
Polyamidien, kuten polykaprolaktaamin ja Nylon 6.6:n, käyttö stationäärifaasina on yleistynyt. Niillä muuten heikosti erottuvat fenolit erottuvat hyvin. Näitä levyjä käytettäessä myös vesi sopii ajoliuokseksi.
Ohutkerroskromatografia voidaan suorittaa myös käänteisfaasikromatografiana, jolloin stationäärifaasi on pooliton (rasvaliukoinen) ja eluentti poolinen (vesiliukoinen). Nämä levyt sisältävät stationäärifaasinaan silikaa, joka on tehty sisältämään poolittomia silyylieetteriryhmiä käsittelemällä sitä diklooridimetyylisilaanilla.
Hyvin valikoivia ohutkerroskromatografialevyjä ovat ioninvaihtokerroksen tai syklodekstriiniä sisältävät levyt. Ioninvaihtostationäärifaasi sopii hyvin sekä orgaaniseen että epäorgaaniseen faasiin. Syklodekstriini on rengasmainen molekyyli, jonka onkaloon toinen enantiomeereista pidättyy paremmin kuin toinen ja näin ne erottuvat. Menetelmää käytetään erityisesti lääkeaineiden optisen puhtauden varmistamiseen.