stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sakari Selin

Sakari Selin (26. heinäkuuta 1924 Tampere – 16. maaliskuuta 2014 Vantaa) oli suomalainen toimittaja, joka toimi pitkään Kansan Uutisten urheilutoimittajana. Hän kirjoitti eläkevuosinaan 1990-luvulta alkaen useita Suomen vasemmistolaisen työväenliikkeen historiaa käsitelleitä teoksia, joista osa oli samalla muistelmaluontoisia.
Jatkosodan aikainen toiminta ja sitä koskevat muistelmat

Jatkosodan aikana Selin toimi Tampereella Pellervo Takatalon johtamassa nuorten kommunistien vastarintaryhmässä. Selin jäi kiinni syksyllä 1942 ja joutui Valpon julmassa kuulustelussa lopulta paljastamaan myös Takatalon piilopaikan. Selin sai Turun hovioikeudessa elinkautisen vankeustuomion. Hänet vapautettiin sodan päätyttyä. Selin kirjoitti eläkepäivinään vastarintaryhmänsä toiminnasta kertovan tutkimuksen Kun valtiopetos oli isänmaallinen teko. Vuonna 1992 valmistuneelle teokselle ei kuitenkaan löytynyt kustantajaa aiheen arkaluotoisuuden vuoksi, kunnes Kansan Sivistystyön Liitto julkaisi sen internetissä vuonna 1997. Painettuna se ilmestyi uutta tutkimusta sisältävänä versiona vasta 2011. Samasta ryhmästä kertovassa Hannu Salaman romaanissa Siinä näkijä missä tekijä esiintyvä hahmo Reino Tammelund perustuu löyhästi Seliniin. Selin käytti itsestään samaa salanimeä muistelmateoksensa alkuperäisessä versiossa, mutta vaihtoi sen myöhemmin oikeaan nimeensä. Kalevi Seilonen julkaisi ryhmästä vuonna 1974 haastatteluteoksen Vastarintaliike, jossa Selin esiintyy nimellä ”Jakke”.
Sodan jälkeiset vuodet

Selin toimi sodan jälkeen jonkin aikaa Demokraattisen nuorisoliiton johdossa ja Terä-lehden päätoimittajana. Vuosina 1954–1958 hän johti Unkarin radion suomenkielistä toimitusta Budapestissa. Hän julkaisi vuonna 2006 päiväkirjansa Unkarin kansannousun ajalta. Selin toimi vuosina 1958–1973 Kansan Uutisten urheilutoimituksen johtajana ja sen jälkeen Veikkauksen johtajistossa eläkkeelle jäämiseensä saakka.
Julkaisuja

Kun valtiopetos oli isänmaallinen teko – Punainen Pohjois-Häme 1935–1944.  Kansan Sivistystyön Liitto, 1997.
Optimistien sukupolvi. Sodanjälkeisen nuorison aatteet ja haaveet Terä-lehden kuvastamina.  Vantaa:  Yleinen lehtimiesliitto, 2004.
Pimeät vuosikymmenet.  Demokraattinen sivistysliitto, 2003.  kirjaesittely.
Kapina joka kukistettiin – Sotapäiväkirja Budapestista 1956.  Gummerus, 2006.  ISBN 951-20-7372-2
Kun valtiopetos oli isänmaallinen teko – Nuoret sodassa Hitleriä vastaan.  Työväen historian ja perinteen tutkimuksen seura, 2011.  ISBN 978-952-99991-6-3  Teoksen verkkoversio.
Ivan Senkin

| Ivan Iljitš Senkin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Ivan Senkinin muistomerkki Petroskoissa.
Ivan Iljitš Senkin (ven. Ива́н Ильи́ч Се́нькин, 16. elokuuta 1915 Naamoila – 20. helmikuuta 1986 Moskova) oli karjalaissyntyinen neuvostoliittolainen poliitikko, joka toimi pitkään Neuvosto-Karjalan puoluejohtajana.
Ivan Senkin syntyi karjalaiseen talonpoikaisperheeseen. Hän kävi Suunun seitsenvuotisen tehdaskoulun, opiskeli Petroskoin metsäteknikumissa vuosina 1930–1932 ja Moskovan Timirjazeville nimetyssä maatalousakatemiassa vuosina 1933–1939. Senkin työskenteli agronomina, liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1940 ja osallistui toiseen maailmansotaan. Vuosina 1946–1955 hän työskenteli puoluetehtävissä Sverdlovskin alueella ja kohosi NKP:n aluekomitean sihteeriksi.
Senkin työskenteli Karjalais-suomalaisen SNT:n ministerineuvoston varapuheenjohtajana vuosina 1955–1956, NKP:n Karjalan aluekomitean toisena sihteerinä vuosina 1956–1958 ja ensimmäisenä sihteerinä vuosina 1958–1984. Vuosina 1984–1986 hän toimi Karjalan ASNT:n korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajana. Vuosina 1971–1986 hän oli myös NKP:n keskuskomitean jäsen. Senkin muistetaan tehokkaana talousmiehenä, jonka aikana Neuvosto-Karjala kehittyi voimakkaasti. Hänelle pystytettiin muistomerkki Petroskoihin vuonna 2007.
Selluloidi

Selluloidi on selluloosasta nitraamalla valmistetun polymeerimateriaali nitroselluloosan ja kamferin yhdiste, joka on yksi ensimmäisistä kaupallisista muoveista. Kamferin tehtävä yhdisteessä on toimia muovin pehmentimenä, jonka määrää säätämällä saavutetaan materiaalille haluttu notkeus ja muovattavuus.
Selluloidin historiaa ja käyttö

Lontoon kansainvälisessä näyttelyssä 1862 Alexander Parkes esitteli pikkuesineiden kuten nappien ja kampojen avulla selloosapohjaisen parkesiiniksi (engl. parkesine) ristityn muovinsa, jonka tarkoitus oli korvata norsunluuta. Parkes ei kuitenkaan kyennyt kehittämään muovinsa tuotantoa teolliseksi. Parkesiini alkoi myös vanhetessaan halkeilla. Amerikkalainen John Wesley Hyatt käytti toista liotinta selluloosapohjaisessa selluloidiksi kutsutussa muovissaan, joka esiteltiin 1863. Hyattin selluloidi oli kestävämpää ja lisäksi hän pystyi käynnistämään teollisen tuotannon.
Parkesin 1866 perustama tehdas meni nurin jo parissa vuodessa, mutta vuonna 1877 perustettu British Xylonite Company, joka käytti raaka-aineenaan parkesiinia, kasvoi nopeasti melko suureksi yritykseksi. Samoihin aikoihin Yhdysvalloissa norsunluisten biljardipallojen valmistaja Phelan & Collander tarjosi kymmenen tuhannen dollarin rahapalkintoa sille, joka valmistaisi parhaan synteettisen biljardipallon. Kirjanpainaja John Wesley Hyatt kehitti 1869 menetelmän, jolla biljardipalloja kyettiin valmistamaan selluloidista.
Historiallisesti selluloidin tärkein käyttökohde on ollut elo- ja valokuvauksessa. Selluloidi oli notkeutensa, kirkkautensa ja kestävyytensä ansiosta erinomaista filmin pohjamateriaalia. Toisaalta se oli hyvin tulenarkaa ainetta, jossa syntyy räjähdykseen johtava ketjureaktio jo 150 °C:n lämpötilassa. Kun elokuvaprojektorin valonlähteenä käytettiin sähköistä valokaarta, yhdistelmä oli erittäin palovaarallinen. Vasta 1950-luvulla selluloidi korvattiin huonosti palavalla asetaattifilmillä.
Selluloidia käytetään myös joissakin lakoissa ja tekosilkissä (nitraattisilkki). Myös plektroja valmistetaan selluloidista. Lisäksi pöytätennispallot ovat selluloidia.
Selluloidin historiaa ja käyttö > Selluloidi soitinrakentamisessa

Selluloidia käytetään vielä tänäkin päivänä soitinrakennuksessa, etenkin harmonikan valmistuksessa. Selluloidi soveltuu soittimien rakentamiseen, sillä se on helposti muovattavaa, erittäin kestävää ja yhdessä puukomposiittirakenteena kaunissointinen materiaali, joka ei tuki soittimen puurungon huokosia. Lisäksi selluloidipinnan vauriot voidaan korjata vaihtamalla vaurioitunut alue.
Soitinrakennuksessa paksuja selluloidilevyjä keitetään vesihauteessa, jolloin ne notkistuvat nahkamaisiksi ja voidaan muotoilla muottien päälle haluttuun muotoon. Osien kutistuminen ja mahdollinen halkeilu tapahtuu kolmen kuukauden kuluessa, ja vasta sen jälkeen osat voidaan kasata.
Selluloidilla päällystetyn soittimen tunnistaa helposti selluloidille ominaisesta helmiäismäisestä loimukuvioinnista. Selluloidia on saatavana myös yksivärisenä, kuten mustissa harmonikoissa on käytetty. Selluloidilevyjä valmistavia yrityksiä on jäljellä enää kaksi Kiinassa. Useat länsimaiset tehtaat lopettivat aikoinaan tuotantonsa mm. tehdasräjähdysten takia. Selluloidin valmistaminen on nitrausprosessin räjähdysherkkyyden vuoksi riskialtista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Selluloidi Wikimedia Commonsissa
Vanha selluloidista valmistettu nukke.
Loimuselluloidipintainen harmonikka.
Sekasorron aika

Konstantin Makovskin Kuzma Mininin julistus (1896) esittää Kuzma Mininiä nostattamassa Nižni Novgorodin asukkaita puolalaisia valloittajia ja Sigismund III Vaasaa vastaan.
Sekasorron aika (ven. Смутное время, Smutnoje vremja) oli vuosien 1598 ja 1613 välinen Venäjän historian ajanjakso. Sekasorron aikana vallinnut ankara poliittinen, taloudellinen ja yhteiskunnallinen kriisi johti Venäjän valtakunnan väliaikaiseen luhistumiseen ja Puolan–Venäjän sotaan.
Kauden aikana tsaarit ja vallanvaihdot seurasivat toisiaan tiheään. Sekasorron aikaa edeltänyt viimeinen Rurikin dynastian hallitsija oli Iivana Julman poika Fjodor I. Hänen jälkeensä viidentoista vuoden aikana valtaa ehtivät pitää Boris Godunov, Fjodor II (vain 49 päivän ajan), Vale-Dmitri I, Vasili Šuiski, Vladislav IV Vaasa ja Mikael Romanov. Myös Vale-Dmitri II vaati kruunua itselleen, ja Ruotsin kruununperillisen Kaarle Filipinkin oletettiin nousevan Venäjän tsaariksi.
Kun venäläisten kansannousu oli kukistanut Moskovan vallanneet puolalaiset joukot 1612, uudeksi tsaariksi valittiin Mikael Romanov, joka loi perustan Romanovien hallitsijasuvulle. Nykyaikaisen Venäjän historian voidaan katsoa alkaneen Mikaelin kruunajaisista ja Romanovin dynastia alusta vuonna 1613.
Tausta

Tsaari Fjodor I oli Iivana Julman toinen aikuisiälle selvinnyt poika, jonka ei oletettu koskaan nousevan valtaan, sillä Fjodorin vanhemmasta veljestä Iivanista oletettiin tulevan seuraava tsaari. Tilanne muuttui kuitenkin äkkinäisesti, kun Iivana Julma tappoi poikansa Iivanan raivokohtauksen vallassa 19. marraskuuta 1581. Iivanan Julman kuoltua alle kolme vuotta myöhemmin, Fjodor kruunattiin isänsä seuraajaksi.
Fjodor I osoitti varsin vähän mielenkiintoa valtakunnanpolitiikkaa kohtaan, jolloin hänen neuvonantajansa ja lankonsa Boris Godunov käytännössä johti valtakuntaa tsaarin nimissä. Fjodor I kuoli neljätoista vuotta myöhemmin vuonna 1598 ilman perillisiä. Tähän päättyi Venäjää 800-luvulta asti hallinnut Rurikin dynastia. Fjodorin kuoleman jälkeen säätykokous Zemski sobor valitsi Boris Godunovin tsaariksi.
Boris Godunov ei menestynyt tsaarina yhtä hyvin kuin tsaarin neuvonantajana. Maa kärsi nälänhädästä vuosina 1601–03 ja monet aateliston jäsenet vastustivat Godunovin valintaa tsaariksi ja pitivät Godunovia vallankavaltajana. Romanovien aatelissuku oli etunenässä johtamassa tätä liikehdintää.
Seuraukset ja Romanovien valtaannousu

Venäjän säätykokous Zemski sobor valitsi 21. helmikuuta 1613 Moskovan patriarkka Filaretin 16-vuotiaan pojan Mikael Romanovin tsaariksi. Sekasorron ajan katsotaan usein päättyneen tähän.
Inkerisota jatkui vuoteen 1617, jolloin solmittiin Stolbovan rauha, ja Puolan–Venäjän sota päättyi Deulinon aselepoon vuonna 1619. Nämä sopimukset takasivat rauhan Venäjän länsirajoilla, mutta sisälsivät merkittäviä alueluovutuksia. Sekasorron aika kuitenkin lujitti venäläisen yhteiskunnan tsaarin vallan taakse, mikä mahdollisti osittain Pietari Suuren toteuttamat uudistukset 1700-luvun vaihteessa.
Sekasorron ajan konflikteissa arvioidaan kuolleen yhteensä noin miljoona ihmistä. lähde?
Kulttuuriperintö

Kansallisen yhtenäisyyden päivää vietettiin Venäjän keisarikunnassa vuosittain 4. marraskuuta Moskovan puolalaisjoukoista vapautumisen kunniaksi. Juhlapäivän viettäminen lakkasi Neuvostoliittossa, kun lokakuun vallankumouksen juhlallisuudet korvasivat sen. Juhlaa alettiin viettää uudelleen vuonna 2005 Vladimir Putinin aloitteesta.
Sekasorron aika on inspiroinut monia taiteilijoita Venäjällä ja sen ulkopuolella. Kolme yleisintä aihetta ovat Boris Godunovin ja Vale-Dmitri I:n valtakamppailu, Pozharskyn ja Mininin Moskovan vapautus ja Ivan Susanin tarina, jossa talonpoika uhraa itsensä puolalaisille pelastaakseen tulevan tsaarin Mikael Romanovin.
Kulttuuriperintö > Ajanjaksoa käsitteleviä taideteoksia

Elämä tsaarin puolesta (neuvostoaikana käytetty nimi Ivan Susasin), Mihail Glinkan ooppera
Boris Godunov, Aleksandr Puškinin näytelmä
Boris Godunov (ooppera), Modest Musorgskin ooppera
Demetrius, Friedrich Schillerin keskeneräinen näytelmä Vale-Dmitri I:stä
Dimitrij, Antonín Dvořákin ooppera, jonka libretto perustuu Friedrich Schillerin näytelmään
Mininin ja Požarskin muistomerkki, joka sijaitsee Moskovan Punaisella torilla
Minin ja Požarski, Vsevolod Pudovkinin elokuva
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sekasorron aika Wikimedia Commonsissa
Seleukidit

| Seleukidien valtakunta > 323 eaa.–63 eaa. |
| --- | --- |
  
Valtiomuoto:  Monarkia
Hallitsija:  Seleukidien kuningas
Pääkaupunki:  Seleukeia (305 eaa. – 240 eaa.) Antiokia (240 eaa. – 64 eaa.)
Pinta-ala:  
– yhteensä:  3 000 000 km² (301 eaa)  2 600 000 km² (240 eaa)  800 000 km² (175 eaa) 100 000 km² (100 eaa) km² 
Uskonnot:  Antiikin kreikkalainen uskonto, zarathustralaisuus
Kielet:  syyrian kieli, kreikan kieli
Edeltäjä(t):  Makedonian valtakunta
Seuraaja(t):  Kreikkalais-baktrialainen kuningaskunta, Rooman valtakunta, Parthia
Seleukos I Nikator.
Antiokhos I Soter.
Seleukidien hallitsijasuku oli Aleksanteri Suuren sotapäällikön Seleukos I:n perustama hallitsijasuku, joka hallitsi Persiaa vuodesta 312 eaa. aina siihen asti kun parthialaiset valtasivat Persian noin vuonna 164 eaa. Sen jälkeen seleukidien valta heikkeni ja lopuksi he hallitsivat vain pientä osaa Syyriasta. Parhaimpina aikoinaan seleukidit hallitsivat Anatoliaa, Syyriaa, Palestiinaa, Mesopotamiaa ja Persiaa.
Historia

Aleksanteri Suuri valtasi Persian lyhyessä ajassa, mutta kuoli nuorena jättäen valtakuntansa ilman täysi-ikäistä perillistä. Niin sanotut diadokit jakoivat Aleksanterin valtakunnan keskenään. Aluksi hallitsijaksi valittiin Perdikkas, joka kuitenkin salamurhattiin ensimmäisen diadokkisodan aikana. Seleukos toimi sodan aikana Perdikkaan alaisena, mutta petti hänet ja oli yksi hänen murhaajistaan. Vuonna 320 eaa. diadokit jakoivat Perdikkaan hallitsemat alueet keskenään ja Seleukos sai hallittavakseen Babylonian.
Seleukos alkoi tämän jälkeen laajentaa valtakuntaansa. Vuoteen 302 eaa. mennessä hän sai valtansa alle Baktrian ja itäiset maakunnat. Hän valtasi Meedian Antigonoksen sinne asettamalta satraapilta ja kukisti vastarinnan muissakin provinsseissa. Seleukos perusti myös uudelleen useita kaupunkeja, muun muassa Ekbatanan. Noin vuoden 305 eaa. paikkeilla Seleukos ylitti Induksen ja solmi Chandragupta Mauryan (kreikkalaisille Sandrokottos) kanssa sopimuksen, että tämä saisi Induslaakson maat 500 sotaelefanttia vastaan. Tämän jälkeen Seleukos suuntasi katseensa länteen.
Vuonna 301 eaa. käydyn Ipsoksen taistelun jälkeen Seleukos valtasi Antigonokselle kuuluneet alueet Vähässä-Aasiassa ja Syyriassa. Seleukos perusti myös uuden pääkaupungin, Antiokian, jonka hän nimesi isänsä mukaan. Hän perusti myös Seleukeian kaupungin Tigriksen varrelle. Seleukoksen valtakunta oli laajimmillaan sen jälkeen kun hän kukisti Lysimakhoksen vuonna 281 eaa. Korupedionin taistelussa. Valtakuntaan liitettiin Vähän-Aasian länsiosat. Seleukos yritti myös vallata itselleen Lysimakhoksen Euroopassa olleet alueet, mutta Ptolemaios Keraunos murhasi hänet ennen kuin hän pääsi Eurooppaan asti.
Ennen kuolemaansa Seleukos oli nimittänyt poikansa Antiokhoksen itäisten maakuntien hallitsijaksi. Antiokhoksen äiti oli persialainen ja luultavasti hänen ansiostaan itäiset maakunnat saatiin vankasti seleukidien hallintaan. Idässä Antiokhos perusti muun muassa uuden Antiokian kaupungin ja rakennutti uudelleen kaksi Aleksandriaa. Seleukoksen ja Antiokhoksen aikana perustettiin myös useita kreikkalaisia kolonioita Persian alueelle. Kreikkalaiset ja makedonialaiset saivat kuninkaalta maa-alueita sotapalvelusta vastaan.
Seleukidien hallitsijasuvun kuninkaat

Seleukos I Nikator (312 eaa. ja 305–281 eaa.)
Antiokhos I Soter (hallitsijakumppani vuodesta 291 eaa., hallitsi 281–261 eaa.)
Antiokhos II Theos (261–246 eaa.)
Seleukos II Kallinikos (246–225 eaa.)
Antiokhos Hieraks, kapinoi veljeään Seleukos II:ta vastaan.
Seleukos III Keraunos (225–223 eaa.)
Antiokhos III Suuri (223–187 eaa.)
Seleukos IV Filopator (187–175 eaa.)
Antiokhos IV Epifanes (175–164 eaa.)
Antiokhos V Eupator (164–162 eaa.)
Timarkhos (usurpaattori, 163-160 eaa.)
Demetrios I Soter (161–150 eaa.)
Aleksanteri Balas (154–145 eaa.)
Demetrios II Nikator (ensimmäinen kerta, 145–138 eaa.)
Antiokhos VI Dionysos (tai Epifanes) (145–140 eaa.?)
Diodotos Tryfon (140?–138 eaa.)
Antiokhos VII Sidetes (tai Euergetes) ( 138–129 eaa.)
Demetrios II Nikator (toiseen kertaan  129–126 eaa.)
Aleksanteri II Zabinas (129–123 eaa.)
Kleopatra Thea (126–123 eaa.)
Seleukos V Filometor (126/125 eaa.)
Antiokhos VIII Grypos (125–96 eaa.)
Antiokhos IX Kyzikenos (114–96 eaa.)
Seleukos VI Epifanes Nikator (96–95 eaa.)
Antiokhos X Eusebes Filopator (95–92 eaa. tai 83 eaa.)
Demetrios III Eukairos (tai Filopator) (95–87 eaa.)
Antiokhos XI Epifanes Filadelfos (95–92 eaa.)
Filippos I Filadelfos (95–84/83 eaa.)
Antiokhos XII Dionysos (87–84 eaa.)
(Tigranes I) (83–69 eaa.)
Antiokhos XIII Asiatikos (69–64 eaa.)
Filippos II Filoromaios (65–63 eaa.)
Seleukos VII Kybiosaktes (tai Filometor) (70-luku eaa.–60-luku eaa.?)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Seleucid Empire (Syria) - Livius.org (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Seleukidempire.org - An Online Sourcebook for the History, Numismatics, Epigraphy, Art and Archaeology of the Seleukid Empire (englanniksi)
Seleukid Empire (Arkistoitu – Internet Archive) - Seleukidien sukupuu (englanniksi)
Senufokielet

Senufokielten levinneisyysalue.
Senufokielet ovat senufojen puhumien gurilaisten kielten ryhmä Norsunluurannikon pohjoisosassa, Malin kaakkoisosassa, Burkina Fason lounaisosassa sekä Ghanassa. Siihen kuuluvat muun muassa senari, mamara ja supyire.
Ryhmään kuuluu noin kaksikymmentä kieltä, jotka voidaan jakaa kolmeen tai seitsemään alaryhmään. Yhteisiä piirteitä gurilaisten kielten kanssa ovat suffikseihin perustuvat nominiluokat ja verbin aspekti. Muiden gurilaisten kielten SVO-sanajärjestyksen sijaan senufokielten sanajärjestys on SOVAdv. Eräät tutkijat ovatkin kyseenalaistaneet niiden kuulumisen gurilaisiin kieliin.
Seitikit

| Seitikit |
| --- | --- |
 Suippumyrkkyseitikki (Cortinarius rubellus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Cortinariaceae
Suku::  Seitikit Cortinarius  (Pers.) Gray
Katso myös
   Seitikit Wikispeciesissä   Seitikit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seitikit (Cortinarius) on helttasieniin kuuluva suuri suku, joka on saanut nimensä jalan pinnalla olevasta seitistä, joka on jäänne helttoja peittäneestä suojuksesta. Kehnäsieni (Rozites caperata) on läheistä sukua seitikeille, ja toisinaan se luetaan niihin kuuluvaksi (Cortinarius caperatus). Sillä on kuitenkin jalassaan rengas toisin kuin seitikeillä, joilla on seittivöitä, joskin joidenkin seitikkien seittivöistä yksi, usein ylin vöistä, saattaa olla niin paksu, että kyseinen seittivyö voidaan tulkita myös renkaaksi. Suomessa kasvaa todennäköisesti ainakin 600 seitikkilajia. Vaarallisen myrkyllisiä seitikkilajeja ovat ainakin suippumyrkkyseitikki.
Seitikkien joukossa on muutamia syötäviä, muutamia lankojen värjäykseen käytettäviä ja useita myrkyllisiä lajeja, joista muutamat ovat tappavia. Etelämpänä Euroopassa paikoin kasvavaa jättiseitikkiä (Cortinarius praestans), monivyöseitikkiä (Cortinarius triumphans)  ja kehnäsientä (Cortinarius caperatus) käytetään ruoaksi. Näiden sekoittaminen myrkyllisiin lajeihin on johtanut useisiin kuolemantapauksiin, sillä maksa ja munuaiset eivät pysty suodattamaan seitikin myrkkyjä. Maksa ja munuaiset tuhoutuvat täydellisesti noin puolen vuoden päästä, jolloin kuolema on lähes väistämätön. Jos olet käsitellyt myrkkypitoisia seitikkejä, varo limakalvoja ja paikkoja, joista vuotaa verta tai on rupi.lähde?
Seitikkilajien jaottelu

Seitikkejä on aikojen kuluessa luokiteltu usealla eri tavalla muun muassa morfologisin ja mikroskooppisin tuntomerkein, ja nykyään on DNA-tutkimus tuomassa lajien välisiin sukulaisuussuhteisiin uutta tietoa. Suomessa kasvavat seitikit voidaan jakaa neljään alasukuun, jotka voidaan vielä jakaa sektioihin määrittämisen helpottamiseksi:
violettiseitikit (Cortinarius ), joita kutsutaan myös myrkky- ja veriseitikeiksi. Niiden lakki ja jalka ovat kuivat ja niissä on usein kirkkaita värejä.
sektio Cortinarius
sektio Veneti
sektio Limonii
sektio Orellani
sektio Humicolae
sektio Callistei
sektio Dermocybe
huopaseitikit (Telamonia ). Lakki ja jalka kuivat, väriltään ruskehtavia tai vaaleita.
sektio Telamonia
sektio Obtusi
sektio Brunnei
sektio Incrustati
sektio Hydrocybe
sektio Renidentes
sektio Fulvescentes
sektio Anthracini
sektio Laeti
sektio Anomali
sektio Brunneotincti
sektio Armillati
sektio Firmiores
sektio Boulderenses
sektio Pholidei
sektio Fuscoperonati
sektio Uracei
sektio Hinnulei
sektio Colymbadini
sektio Urbici
sektio Niveoglobosi
sektio Safranopedes
sektio Bovini
sektio Lanigeri
sektio Balaustini
sektio Acetosi
sektio Duracini
sektio Bicolores
limaseitikit (Myxacium ). Lakki ja jalka limainen.
sektio Myxacium
sektio Defibulati
sektio Delibuti
sektio Vibratiles
tahmaseitikit (Phlegmacium). Lakki tahmea ja jalka kuiva.
Toisinaan on taksonomiassa käytetty myös alasukuja Sericeocybe, Leprocybe ja Dermocybe.
Aiheesta muualla

Luontonetti: Seitikit
Seitikit/Markku Savela, Nimiluettelo, johon pyydetään olemaan viittaamatta taksonomiassa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q306495  Wikispecies: Cortinarius  APNI: 120689  AusFungi: 60015066  BioLib: 60639  CoL: 62M9T  EoL: 16330  EPPO: 1CORAG  FloraBase: 38674  Fungorum: 17391  GBIF: 2524960  iNaturalist: 48704  IRMNG: 1381325  MycoBank: 17391  NBN: NHMSYS0001479129  NCBI: 34451  NZOR: 459fe114-8992-4e45-b17f-225d01258af3  Observation.org: 18646  Open Tree of Life: 4102611  uBio: 8327827  WoRMS: 426178
Sencha

Sencha-teelehtiä.
Kupillinen hyvälaatuista senchaa.
Shinchaa eli vuoden ensimmäisen satokuukauden aikana kerättyä senchaa.
Sencha (jap. 煎茶,  haudutettu tee) on japanilainen vihreän teen laatu. Teenvalmistuksen aikana lehdet pidetään kokonaisena. Sencha haudutetaan tyypillisesti noin 70-80 °C:n lämpöisessä vedessä.
Sencha on Japanin suosituin teelaatu, ja noin 80 prosenttia Japanissa valmistetusta teestä on senchaa. Sencha kasvatetaan pääosin avoimen taivaan ja auringon alla, joskin osaa tuotannosta varjostetaan harsoilla. Erityisen suosittua ja arvossapidettyä on vuoden ensimmäisen sadon sencha. Erityisen laadukasta senchaa on jô sencha (jap. 上煎茶) ja huippulaatu tokujô sencha (jap. 特上煎茶).
Senchalle on monia muitakin nimityksiä sadonkorjuuajan ja esikäsittelytavan mukaan:
Ichibancha (jap. 一番茶, ensimmäinen tee), tyypillisesti huhti-toukokuussa kerättävää vuoden ensisadon senchaa kuvataan yleensä kirkkaan vihräksi, raikkaaksi, aromikkaaksi ja makeaksi (eli ei kitkeräksi). Mikäli keruu on tehty ensimmäisen kuukauden aikana, voidaan käyttää myös nimitystä shincha (jap. 新茶, uusi tee).
Mecha (jap. 芽茶, silmutee) on senchaa, joka tehdään tarkoin valikoidusta (vuoden ensimmäisen sadon) pienimmistä teelehdistä.
Bocha (tai kukicha jap. 茎茶, varsitee) tehdään senchasta, mutta mukaan laitetaan teepensaan latvaosien hentoa vartta.
Hanako kuivatuista sencha-teelehdistä tehty hiutaletee.
Kabusecha (jap. 冠茶) on senchaa, jota kasvatetaan varjostusverkkojen alla (ainakin pari viikkoa ennen sadonkorjuuta). Voidaan luokitella myös omaksi teelaadukseen. Sen osuus japanilaisen teen tuotannosta on noin 5,2 %, muu sencha noin 77,9 %). Varjossa kasvaminen vähentää vihreän teen kirpeyttä ja lisää aminohappojen määrää (rentouttava vaikutus). Valmistuksessa on myös mekaanisia vaiheita toisin kuin täysin käsityönä kasvatettavalla ja kerättävällä gyokurolla.
Asamushi, neulamaista korkeatasoista lehtiteetä, jota höyrytetään lyhyesti. Toinen senchan päätyypeistä. Haudutettu tee vaalean kullanvihreää, maultaan täyteläisen maanläheistä, herkän aromikasta, kevyttä ja raikasta.
Chumushi, hieman pidempään (30-90 s) höyrytetty sencha.
Fukamushi(cha) pitempään höyrytettyä tummempaa senchaa. Toinen senchan päätyypeistä. Karkeampaa, rakeisempaa kuin asamushi – mukana myös jauhemaista teetä. Osa liukenee haudutettaessa matchajauheen tavoin teejuomaan, joka saa tumman vihreän värin. Tanniinisempi ja jonkin verran kirpeä maku. Japanin suosituin senchamuoto.
Japanissa senchaa on tapana juoda talvella lämmitettynä ja lämpiminä vuodenaikoina viilennettynä.