stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hubert de Givenchy
Suku ja koulutus

Hubert de Givencyn vanhemmat olivat markiisi Lucien Taffin de Givenchy (1888–1930) ja Béatrice ("Sissi") Badin (1888–1976). Hänen vanhempi veljensä Jean-Claude de Givenchy (1925–2009) peri markiisin arvon ja hänestä tuli aikanaan Parfums Givenchyn presidentti. Taffin de Givenchyn suku, jonka juuret juontavat Venetsiaan (alkujaan muodossa Taffini) aateloitiin vuonna 1713, jolloin suvun päämiehestä tuli Givenchyn markiisi. Perhe oli uskonnoltaan protestanttinen.
Hubert oli kolmevuotias isän kuollessa influenssaan vuonna 1930. Hänet kasvattivat äiti ja äidinäiti Marguerite Dieterle Badin (1853–1940). Hubert'n äidinisä Jules Badin (1843–1919) oli taiteilija, joka omisti ja johti Les Gobelins -nimistä gobeliinimanufaktuuria sekä Beauvaisin kuvakudostehdasta. Taideammatit kulkivat Badinin suvussa. Givenchyn äidin isoisoisä Jules Dieterle oli lavastussuunnittelija, joka teki myös suunnitelmia Beauvaisin tehtaalle, kuten 13 kuvakudossarjan Elysée-palatsiin. Yksi hänen isoisoisoisistään suunnitteli lavasteita Pariisin oopperalle.
Isoäiti Marguerite Dieterle Badin juurrutti häneen intohimon luovuuteen, muotiin ja kankaisiin, joka perustui suurelta osin isoisä Jules Badinin laajaan eri puolilta maailmaa hankkimaan vaatekokoelmaan. Nuoresta iästä alkaen Hubert'lla oli ollut pakkomielle: 10-vuotiaana hän yritti tuloksetta paeta kotoa ja tavata idolinsa Cristóbal Balenciagan. Tämä sai Givenchyn äidin luopumaan toiveestaan, että pojasta tulisi asianajaja ja salli tämän ryhtyä muotiuralle.
Vuonna 1945 Hubert de Givenchy muutti 17-vuotiaana Pariisiin sukulaisten ja ystäviensä rohkaisemana. Givenchy opiskeli taidetta École nationale superièure des Beaux-Artsissa ja sen jälkeen lakia. Liki kaksimetrinen näyttävä nuorimies herätti huomiota taide- sekä muotipiireissä.
Muotiuran alku

Aluksi Givenchy työskenteli Jacques Fathin assistenttina ja vuonna 1946 hän siirtyi kuvataiteilija Christian Bérardin suosittelemana töihin Robert Piguet’n muotitaloon. Tätä seurasivat työskentely Lucien Lelongin ja Christian Diorin muotitaloissa vuonna 1947. Samana vuonna hän meni töihin René Gruaun suosittelemana muotisuunnittelija Elsa Schiaparellin Place Vendômella sijaitsevaan muotiliikkeeseen. Työskenneltyään Schiaparellilla vuoteen 1951 asti taiteellisena johtajana Givenchy alkoi valmistella oman muotitalonsa perustamista.
Yksityiselämä ja viimeiset vuodet

Hubert de Givenchyn pitkäaikainen kumppani oli ranskalainen muotisuunnittelija Philippe Venet (1929–2021). Viimeisinä vuosinaan Givenchy asui Manoir de Jonchet -nimisessä suojellussa 1500-luvun linnassa Romilly-sur-Aigressa, Eure-et-Loirissa lähellä Pariisia. Eläkkeellä ollessaan hän ryhtyi keräämään 1600- ja 1700-lukujen pronssi- ja marmoriveistoksia.
Kunnianosoituksia

Kunnialegioonan ritari (Ranska, 1983)
Taiteen ja kirjallisuuden ritarikunnan ritari (Ranska, 1992)
Isabella Katolilaisen ritarikunnan suurristi (Espanja, 2002)
Tammikuussa 2007 Ranskan postilaitos julkaisi Givenchyn suunnittelemia postimerkkejä ystävänpäivänä.
Lokakuussa 2014 Thyssen-Bornemisza-museossa Madridissa Espanjassa pidettiin retrospektiivinen näyttely, jossa oli 95 hänen suunnittelemaansa asua. Hänen suunnittelutöitään oli esillä retrospektiivisissä näyttelyissä Fashion Institute of Technologyssa New Yorkissa ja Musée Gallierassa Pariisissa, ja hän sai Lifetime Achievement Award -palkinnon Council of Fashion Designers of Americalta vuonna 1996.
Aiheesta muualla

Givenchyn muotitalon viralliset sivut
Hubert de Givenchyn muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Taffin de Givenchy sukuhauta
Aamiainen Tiffanylla, pikkumusta Hubert de Givenchy 1961
Château du Jonchet, Romilly-sur-Aigre, Eure-et-Loir
Karhia

Karhian kylänraittia kesäkuussa 2013.
Karhia on kylä Säkylässä entisen Köyliön kunnan alueella. Se sijaitsee noin kuuden kilometrin päässä sekä Köyliön entisen kunnan keskustaajamasta Kepolasta että nykyisen kunnan keskustaajamasta Säkylästä.
Karhian rakennuskanta koostuu pääosin omakoti- ja maataloista. Kylää sivuaa lännessä yhdystie 2131. Siitä risteää Karhian kyläkeskuksen läpi Satakunnan vankilaan kulkeva Vankilantie, joka jatkuu edelleen Vuorenmaalle. Karhiaan pääsee Kankaanpäästä ja Yttilästä myös Karhiantietä pitkin, joka on osa historiallista Pyhän Henrikin tietä.
Kannonjärven työväentalo

| Kannonjärven työväentalo |
| --- | --- |
Osoite:  Kannonjärventie 25,  49570 Kannonjärvi
Sijainti:  Kannonkoski
Valmistumisvuosi:  1929
Rakennuttaja:  Kannonkosken Työväenyhdistys
Omistaja:  Kannonkosken Demarit ry
Haltija:  Kannonjärven Kyläyhdistys
Runkorakenne:  hirsi
Kerrosluku:  1
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kannonjärven työväentalo on Kannonkoskella Kannonjärven kylässä sijaitseva työväentalo, joka on rakennushistoriallisesti ja maisemallisesti arvokas. Se edustaa työväentalorakentamiselle ominaista rakennustyyppiä.
Historia

Kannonjärven Työväenyhdistys on perustettu 1928. Talon tontti on ostettu vuonna 1928 Lahti-nimisestä tilasta. Kallion talosta ostettiin käytöstä poistunut vanha maalaistalo, josta rakennettiin aluksi sali, jonka toisessa päässä oli näyttämö ja toisessa päässä toimi puffetti. 
Vuonna 1932 työväentalo joutui pakkohuutokaupattavaksi velkojen vuoksi. Huutokaupasta sen lunasti Keski-Suomen Sos.dem. piiritoimikunta, ja rahoittajana oli Löytänän työväenyhdistys Viitasaarelta.
Vuonna 1939 rakennettiin talkoilla ravintolan puoleinen pää vanhasta Kivijärvellä olleesta nahkurinverstaasta. Tänne tuli ravintolan lisäksi eteinen, putka ja narikka. Koivupermantoon saatiin puita omalta tontilta. Vuonna 1950 talo vuorattiin ulkoa Aili Holmilta saaduilla puilla. Työ tehtiin talkoilla.
Vuonna 1976 kaikki Kannonkosken työväenyhdistykset yhdistettiin Kannonkosken sos.dem. työväenyhdistykseksi. Yhdistynyt yhdistys peruskorjasi talkoilla talon kokonaan. Tarvikkeet saatiin lahjoituksina sähköasennuksia myöten.
Vuonna 2006 talo remontoitiin ESR-rahoituksella perusteellisesti ja vuokrattiin kyläyhdistykselle.
Rakennus

Työväentalo on osittain hirsirunkoinen satulakattoinen rakennus. Vanhan osan perusta on harmaakivestä ja uuden osan betonista. Katteena on pelti. Väriltään talon on punamultaa. Talon takana on tiilimuurattu jatke, jonne on sijoitettu öljysäiliö. Ikkunat saatiin lahjoituksena vuonna 1976. Talossa on juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö, narikka ja eteinen sekä tiilimuurattu jatke, jossa öljysäiliö. Salin nurkassa on lämminilmapuhallin.
Karjalohjan kirkko
Kirjallisuutta

Liisa Mantere, Karjalohjan seurakunta 400 vuotta. Ihmisiä ja tarinoita kotikirkolta, Lohjan seurakunta 2014
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karjalohjan kirkko Wikimedia Commonsissa
Karjalohjan kirkko, Museovirasto, Kulttuuriympäristö[vanhentunut linkki]
Uudenmaan kirkot (pois lukien Espoo, Helsinki ja Vantaa)
Askola –
Bromarv –
Capella (Siuntio) –
Degerby –
Fagervik –
Haapajärvi –
Hanko –
Hyvinkää (ev.lut.) –
Hyvinkää (ortod.) -
Hyvinkää (vanha) –
Inkoo –
Järvenpää (ev.lut.) –
Järvenpää (ortod.) –
Karjaa –
Karkkila –
Karjalohja –
Kauniainen –
Kellokoski –
Kerava –
Kirkkonummi –
Klaukkala (ev.lut.) –
Klaukkala (ortod.) –
Kytäjä –
Kärkölä –
Lapinjärvi –
Lapinjärvi (pikku kirkko) –
Lappohja –
Liljendal –
Lohja –
Lohja (tsasouna) –
Loviisa –
Masala –
Merikappeli (Upinniemi) –
Mustio –
Myrskylä –
Mäntsälä –
Nummi –
Nurmijärvi –
Pernaja –
Pohja –
Porvoo –
Porvoon Kristuksen kirkastumisen kirkko –
Pornainen –
Pukkila –
Pusula -
Rajamäki –
Ruotsinpyhtää –
Sammatti –
Sipoo (uusi) –
Sipoo (vanha) –
Siuntio –
Snappertuna –
Söderkulla –
Tammisaari –
Tenhola –
Tuusula –
Täktom (kappeli) –
Vihti
Karl Müller-Berghaus

Nuorempi Müller-kvartetti: vasemmalta Wilhelm, Karl, Hugo ja Bernhard Müller.
Karl Müller-Berghaus (alk. Müller; 14. huhtikuuta 1829 Braunschweig – 11. marraskuuta 1907 Stuttgart) oli saksalainen viulisti, kapellimestari ja säveltäjä, joka työskenteli Suomessa Turun Soitannollisen Seuran orkesterin kapellimestarina 1886–1895 ja sävelsi ensimmäisen Kalevala-aiheisen oopperan Kalevaiset Pohjolassa (Die Kalewainen in Pochjola).
Karl Müller syntyi musiikkisukuun, ja hän soitti ensiviulua niin kutsutussa nuoremmassa Müller-jousikvartetissa, jonka hän muodosti veljiensä kanssa. Hän työskenteli viulistina ja kapellimestarina eri puolilla Saksaa (Rostockissa, Wiesbadenissa, Stuttgartissa, Hampurissa) ja ulkomailla (Nizzassa, Turussa).
Müller-Berghausin sävellystuotantoon kuuluu muun muassa kaksi jousikvartettoa, sinfonia, kantaatti Jeftan tytär sekä Suomessa sävelletty ooppera Kalevaiset Pohjolassa.
Nimi Berghaus on Müllerin vaimon, laulaja Elviran tyttönimi.
Aiheesta muualla

Müller-Berghausin nuotteja. International Music Score Library Project.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Gebrüder Müller
Käännös suomeksi
Karl Johan Carpelan

| Karl Johan Carpelan> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1811 Tunhem, Länsi-Götanmaa
Kuollut: 3. helmikuuta 1893 (81 vuotta) Masku
Ammatti:  juristi
Vanhemmat:  Karl Maximilian Carpelan, Lovisa Eleonora Carpelan
Lapset:  Karl Axel Frithiof Carpelan, Hjalmar Ossian Maximilian Carpelan, Ida Sofia Wilhelmina Eleonora Carpelan, Fanny Tullia Carolina Bothildis Carpelan. Elin Ingeborg Augusta Matilda Carpelan, Berta Hilda Naema Charlotta Carpelan, Anna Helena Rosina Ottilia Carpelan
Karl (Carl) Johan Carpelan (15. kesäkuuta 1811 Tunhem, Länsi-Götanmaa – 3. helmikuuta 1893 Masku) oli ruotsalaissyntyinen suomalainen juristi ja valtiopäivämies.
Carpelan toimi vuosina 1855–1862 senaatin oikeusosaston esittelijäsihteerinä, vuosina 1864–1868 hän oli Turun ja Porin laamannikunnan vt. laamanni. Hän oli vuonna 1862 Tammikuun valiokunnan jäsen ja aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1863–1864 ja 1872, joilla hän ajoi vapaamielisiä uudistuksia.
Kamelia

| Kamelia |
| --- | --- |
 Lajike Pink Perfection
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ericales
Heimo::  Teekasvit Theaceae
Suku::  Kameliat Camellia
Laji::  japonica
Kaksiosainen nimi
 Camellia japonica  L. 
Katso myös
   Kamelia Wikispeciesissä   Kamelia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kamelia eli ruusukamelia (Camellia japonica) on koristekasvi, jota kasvatetaan sekä puistoissa että huonekasvina. Siitä on jalostettu noin 3 000 lajiketta, muunnosta ja hybridiä. Kamelia on saanut nimensä vuonna 1753 Georg Joseph Kamelin mukaan, joka oli Filippiineillä työskennellyt jesuiitta ja apteekkari.  Saman suvun teepensas (Camellia sinensis) on esimerkiksi lehdistöltään hyvin samankaltainen kuin kamelia.
Ulkonäkö ja koko

Kamelia on pieni pensas tai puu, korkeimmillaan 20-metrinen, mutta useammin alle viisi metriä korkea. Sen lehdet ovat kiiltävät, ainavihreät ja sileäreunaiset. Kukat ovat halkaisijaltaan 5–15 cm, lajikkeesta riippuen valkeat, keltaiset tai punaisen eri sävyissä, useimmin kerratut.
Levinneisyys

Kamelia on kotoisin Itä-Aasiasta. Se menestyy puistoissa sellaisissa ilmastoissa, joissa pakkaset ovat vain satunnaisia, eikä routaa juuri tule. Ainavihreät lehdet saavat kasvin kuivumaan, jos se saa aurinkoa silloin kun maa on jäässä.
Kameliat taiteessa

Alexandre Dumas nuorempi kirjoitti romaanin Kamelianainen vuonna 1852. Teokseen perustuu myös Giuseppe Verdin ooppera La Traviata.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Kamelia (ruusukamelia) – Camellia japonica
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Camellia japonica (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Camellia japonica (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Camellia japonica (camellia) (englanniksi)
Flora of China: Camellia japonica (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Camellia japonica (englanniksi)
Juuru

| Juuru |
| --- | --- |
 Järlepan kartano
 Juuru
 Koordinaatit: 59°03′52″N, 24°57′01″E 
Valtio:  Viro
Maakunta:  Raplamaa
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  pienkauppala
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 juuru.kovtp.ee 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Juuru on pienkauppala ja entinen kunta Viron Raplamaan maakunnassa. Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Raplan, Juurun, Kaiun ja Raikkülan kunnat yhdistettiin uudeksi Raplan kunnaksi. Juurun kunnan keskus, Juurun pienkauppala, säilyi muutoksessa pienkauppalana.
Entinen kunta

Juurun kunta sijaitsi Raplamaan koillisosassa Tallinnan etelä- ja Raplan koillispuolella. Juurussa oli arviolta 1 429 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala oli 152,4 neliökilometriä.
Kuntaan kuului Juurun pienkauppala (alevik) ja 14 kylää: Atla, Helda, Hõreda, Härgla, Jaluse, Järlepa, Kalda, Lõiuse, Mahtra, Maidla, Orguse, Pirgu, Sadala ja Vankse.
Entinen kunta > Väestö

Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Juurun kunnassa oli 1 511 asukasta, joista 1 464 (96,9 %) oli virolaisia, 33 (2,2 %) venäläisiä ja 15 (1,0 %) muita kansallisuuksia.
Kuvia

Järlepan järvi
Kultusekivi Hõredan kylässä
Juurun kirkko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juuru Wikimedia Commonsissa
Kambodžan väestö

Kambodžan väestö koostuu noin 14,5 miljoonasta kambodžalaisesta. Selvästi suurin etninen ryhmä on khmerit, jotka puhuvat khmerin kieltä, ja yhteensä maassa puhutaan 23 kieltä. Noin viidennes kansasta asuu kaupungeissa. Maan valtauskonto on theravada-buddhalaisuus.
Kambodžassa on oppivelvollisuus, ja yli 90 prosenttia alakouluikäisistä on koulussa. Keskeyttämisprosentti on kuitenkin korkea. Maan suurimpia terveysongelmia on malaria. Monet ympäristötekijät vaikuttavat kansanterveyteen, ja esimerkiksi pohjaveden arsenikkia on ongelma useassa maakunnassa.
Väestörakenne

Kambodžan väestöstä noin 90–96 prosenttia on khmerejä. He puhuvat khmerin kieltä, joka on myös valtion virallinen kieli. Vähemmistöihin kuuluvat kiinalaiset, vietnamilaiset, chamit ja khmer loeut. Mekong-joen varrella pääkaupungin pohjoispuolella asuvat chamit ovat merkittävin vähemmistö; chamit polveutuvat muinaisen Champa-kuningaskunnan asukkaista ja he omaksuivat islaminuskon malaijeilta. Heitä vainottiin pahoin punakhmerien aikaan. Kambodžan kiinalaiset ovat pääosin sulautuneet valtaväestöön, mutta vietnamilaiset ovat säilyttäneet oman kulttuurinsa. Khmer loeut ovat vuorostaan maan koillisosassa asuvia vuoristoheimoja, joita on noin 20.
Vuonna 2010 Kambodžan väestönkasvu oli 1,705 prosenttia vuodessa.  Kaupungeissa asuu 22 prosenttia väestöstä: suurin kaupunki on maan pääkaupunki Phnom Penh, jossa on yli miljoona asukasta.
Kaikkiaan maassa puhutaan 23 kieltä. Khmerin kieli kuuluu austroaasialaisten kielten mon-khmer-ryhmään ja sitä kirjoitetaan omalla aakkostollaan, joka on thain ja burman kielen kirjoitusjärjestelmien tavoin kehittynyt intialaisesta brahmi-kirjoituksesta. Ranskan kieli on yleisin vieras kieli, jota myös opetetaan kouluissa ja yliopistoissa ja käytetään hallinnossa. Viime vuosina monet nuoret kambodžalaiset ovat kuitenkin siirtyneet käyttämään englantia, ja sen asema onkin vahvistumassa.
Valtaosa kambodžalaisista on omavaraismaanviljelijöitä, jotka asuvat pienissä kylissä. Vuoristoheimot harjoittavat kaskiviljelyä. Köyhyys, aliravitsemus ja taudit ovat syrjäisellä maaseudulla edelleen yleisiä. Vuonna 2010 keskimääräinen eliniänodote oli 62 vuotta.
Uskonto

Theravada-buddhalaisuus, jota punakhmerit sortivat, on jälleen maan pääuskonto, jota harjoittaa 96,4 prosenttia väestöstä. Muslimeja väestöstä on 2,1 prosenttia ja muita 1,3 prosenttia. Buddhalaisuuteen on sekoittunut perinteistä animismia ja esi-isien palvontaa. Buddhalaisilla temppeleillä ("wat") on ollut maan historian aika merkittävä rooli paikallisina kulttuuri- ja koulutuskeskuksina, mutta valtaosa niistä tuhottiin punakhmerien aikana. Nyt buddhalaisuus on kirjattu maan perustuslakiin valtionuskonnoksi. Islaminuskoisia ovat lähinnä chamit, pieni kristitty vähemmistö asuu Phnom Penhissä ja muissa suurissa kaupungeissa ja vuoristoheimot harjoittavat animismia.
Koulutus

Kambodžassa on periaatteessa yhdeksän vuotta kestävä oppivelvollisuus.
Koulunkäynti on yleistynyt 2000-luvun kuluessa huomattavasti. Vuonna 2010 jo yli 90 prosenttia alakouluikäisistä kävi koulua. Luokalle jääminen ja koulun keskeyttäminen ovat kuitenkin ongelmia, ja yläkoulua kävi vain 32 prosenttia ikäluokasta. Kambodžassa on kymmenen julkista ja 29 yksityistä korkeakoulua. Pol Potin valtakaudella koulut ja yliopistot suljettiin ja tuhottiin, suuri osa opettajista surmattiin ja monet eloonjääneistä livahtivat tilaisuuden tullen ulkomaille. Maan vanhin ja suurin korkeakoulu, Phnom Penhin yliopisto, avattiin uudelleen vaiheittain vuosina 1980-1988. Koulutusjärjestelmän jälleenrakennus aloitettiin opettajien koulutuksesta.
Kansanterveys

Malaria on Kambodžan suurimpia terveysongelmia. Se vaivaa eniten maan itä- ja pohjoisosien metsäkylien asukkaita. Siellä sitä sairastavat kaikki ikäryhmät, ja suurimmassa vaarassa ovat alle viisivuotiaat lapset joilla ei ole vielä vastustuskykyä. Maan muissa osissa malaria liittyy elämäntapoihin, riskiryhmiä ovat metsätyöläiset, uudisraivaajat, liikkuva työvoima ja sotilaat perheineen. Malarian esiintyvyys vaihtelee vuodesta toiseen sademäärän ja sen mukaan, paljonko ihmisiä toimii metsätehtävissä.
Malarian torjunta alkoi klorokiinin lisäämisellä suolaan 1960-luvulla. Sodan aikana ja jälkeen malarialääkkeiden käyttö oli holtitonta, ja niinpä maahan on syntynyt malarialoispopulaatioita, jotka ovat resistantteja klorokiinille, sulfadoksiini-pyrmetamiinille, meflokiinille ja viime aikoina myös Thaimaan rajaseudulla artemisiinille. Malariaepidemian pahenemista koetetaan estää kyläneuvoloilla, joista saa diagnoosin ja lääkkeet nopeasti.
AIDS-tilanne on parantunut maassa: HIVin kantajia oli vuonna 2007 vain 0,8 prosenttia aikuisväestöstä, kun suurimmillaan 1990-luvun lopulla heitä oli noin kaksi prosenttia. ARVT-lääkitystä olisi tarvinnut noin 40 000 henkeä, ja sitä sai 67 prosenttia heistä, noin 27 000 henkeä. YK:n vuosituhattavoitteista Kambodža onkin jo saavuttanut HIV/AIDS-tavoitteen. Köyhyyteen ja odottaviin äiteihin liittyvien tavoitteiden saavuttamista pidetään todennäköisenä, koulutukseen, tasa-arvoon ja lapsikuolleisuuteen liittyvien tavoitteiden saavuttamista mahdollisena.
Monet ympäristötekijät vaikuttavat kambodžalaisten kansanterveyteen. Pohjaveden arsenikki on ongelma seitsemässä maakunnassa, noin 2,24 miljoonan ihmisen elämässä. Lähes kaikki ruoanlaitto ja lämmitys tehdään polttopuilla, jolloin ihmiset altistuvat pienhiukkasille sisä- ja kaupunki-ilmassa. Viljelyssä käytetään muualla jo kiellettyjä hyönteismyrkkyjä ja lannoitteita, joiden jäämiä on elintarvikkeissa. Väärennettyjen ja laimennettujen lääkkeiden käyttö on johtanut taudinaiheuttajien resistanttien kantojen syntymiseen. Myös laajemmat ympäristöongelmat, kuten ilmaston lämpeneminen ja metsätuhot aiheuttavat vaaroja ihmisten terveydelle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kartoittaja

Kartoittaja on ammatti, jota varten suoritetaan ammattikoulussa kolmivuotinen maanmittausalan perustutkinto (180 osaamispistettä). Kartoittajat työskentelevät esimerkiksi kuntien mittausyksiköissä tai Maanmittauslaitoksessa, mutta myös monissa yksityisissä maanmittaukseen ja rakennusmittauksiin erikoistuneissa yrityksissä.
Kartoittajan tärkeimpiin työkaluihin kuuluvat takymetri, GPS-mittauslaitteet sekä tietokone. Työtehtävä voi olla maastomittauksia, maaperätutkimuksia, karttatietokantojen tekoa ja ilmakuvausten valmistelua, mutta myös rekisterien ylläpitoa tai kaavoitukseen liittyviä tehtäviä.
Inkavaltakunnan tieverkosto

Inkojen tieverkosto
Inkojen rakentama tie Machu Picchuun.
Inkavaltakunnan tieverkosto (Qhapaq Ñan) oli 1500-luvulla kukistuneen inkavaltakunnan laaja ja edistynyt tieverkosto Etelä-Amerikan länsiosissa Andien vuoristossa ja Tyynenmeren rannikkoseudulla. Verkostossa oli teitä yhteensä 40 000 kilometriä.
Inkojen tieverkosto liitettiin vuonna 2014 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Historia

Inkat rakensivat teitä useiden vuosisatojen aikana ennen espanjalaisvalloitusta. Verkosto perustui osittain inkoja edeltäneisiin teihin. Verkosto kasvoi laajimmilleen 1400-luvulla, kun inkavaltakunta oli saavuttanut suurimman kokonsa.
Osia tieverkostosta on säilynyt nykyaikaan, mutta suurin osa siitä on rapistunut ja peittynyt kasvillisuuden alle. Tieverkoston säilyneet osat ovat alkuperäisen kaltaisia, sillä paikalliset yhteisöt ylläpitävät ja korjaavat teitä edelleen perinteisillä materiaaleilla ja tekniikoilla. Etenkin syrjäisellä maaseudulla sijaitsevat osuudet ovat yhä säilyneet hyvässä ja alkuperäisessä kunnossa.
Tarkoitus

Tieverkosto yhdisti laajan inkavaltakunnan kylät ja kaupungit. Teitä käytettiin sotilaallisiin ja viestinnällisiin tarkoituksiin sekä tavaraliikenteeseen. Teillä marssivat armeijat ja juoksivat lähetit. Lähettiverkosto pystyi toimittamaan viestin tai paketin teitä pitkin vuorokaudessa 240 kilometrin päähän.
Tiet ja majatalot

Inkavaltakunnan tieverkostossa oli teitä yhteensä 40 000 kilometrin verran. Siinä oli kaksi pohjois–eteläsuuntaista päätietä: rannikon valtatie ja vuoriston valtatie. Ylänkötie kulkee nykyisen Ecuadorin ja Kolumbian vastaisen rajan läheisyydestä Perun ylängön kautta Titicacajärven ohi nykyisen Argentiinan luoteisosaan. Rannikkotie kulkee puolestaan nykyisen Perun Tumbesista Atacaman aavikolle ja sieltä nykyisen Chilen Santiagoon. Ehkäpä vaikuttavin tien osa on Cuzcon ja Quiton välinen tie, jolla monet inkavaltakunnan keskuksista sijaitsivat. Rannikkotie oli 4 000 kilometriä pitkä ja jopa seitsemän metriä leveä. Siitä lähti poikkiteitä Andien valtatielle ja lopulta laamapolkuja ylös vuoristoon.
Majataloja oli 20 kilometrin välein; jotkin niistä olivat linnoituksia, joissa oli sotilastarvikkeita.
Rakenne

Inkojen tieverkosto oli hyvin edistynyt jopa eurooppalaisiin teihin verrattuna. Inkat päällystivät sademetsään ja pilvimetsiin rakentamansa tiet mukulakivillä. Rinteillä tiet louhittiin usein portaina kallioon. Tiet olivat kapeita, vain 1–3 metrin levyisiä, koska maasto oli jyrkkä ja epätasainen. Autiolle ja vähäsateiselle rannikolle rakennettuja teitä sen sijaan harvoin päällystettiin, ja ne olivat muutenkin vuoristoteitä luonnonmukaisemmat. Ne olivat 3–10 metriä leveitä. Asumattomilla seuduilla tiet oli merkitty vain kivillä tai puutolpilla, mutta kastelluissa laaksoissa ne reunustettiin ilmatiilistä tai juntatusta maasta rakennetuilla muureilla. Teillä oli usein portaita, sillä inkat eivät tunteneet pyörää ja kulkivat teillään vain jalkaisin.
Sillat

Syvien jokirotkojen yli vei riippusiltoja, jotka uusittiin vuosittain. Inkojen riippusillan uudelleen rakentaminen vei 20 päivää. Suurimmat riippusillat olivat 45 metrin pituisia. Inkat rakensivat siltoja myös kivestä ja puusta, ja he ylittivät jokia joskus lautoilla. Andeilla on edelleen inkatyylisiä riippusiltoja, joita käytetään rotkojen ylittämiseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inkavaltakunnan tieverkosto Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Perussa
Arequipan historiallinen keskusta
Caralin pyhä kaupunki
Chan Chanin arkeologinen alue
Chavinin arkeologinen alue
Cuscon kaupunki
Huascaránin kansallispuisto
Liman historiallinen keskusta
Machu Picchu
Manún kansallispuisto
Nazcan ja Pampas de Jumanan kalliopiirrokset
Inkavaltakunnan tieverkosto
Río Abiseon kansallispuisto