stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joe Dallesandro
Aiheesta muualla

Joe Dallesandro Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Virallinen websivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Valkoinen peura

| Valkoinen peura |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansikuva
Ohjaaja:  Erik Blomberg
Käsikirjoittaja:  Erik Blomberg Mirjami Kuosmanen
Perustuu:  Mirjami Kuosmasen alkuperäisaiheeseen
Tuottaja:  Aarne Tarkas
Säveltäjä:  Einar Englund
Kuvaaja:  Erik Blomberg Olavi Tuomi
Leikkaaja:  Erik Blomberg
Lavastaja:  Osmo Osva
Pääosat:  Mirjami Kuosmanen Kalervo Nissilä Åke Lindman Jouni Tapiola
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Junior-Filmi Oy
Levittäjä:  Adams Filmi Netflix
Ensi-ilta:  25. heinäkuuta 1952
Kesto:  74 minuuttia (1952) 68 minuuttia (1986)
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  noin 7 600 000 vmk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkoinen peura on vuonna 1952 valmistunut Erik Blombergin ohjaama suomalainen elokuva, alaotsikoltaan ”Taru noidan rakkaudesta”. Lajityypiltään Valkoinen peura edustaa lähinnä kauhufantasiaa. Valkoisesta peurasta tuli tuoreeltaan suomalaisen elokuvataiteen merkkiteos. Elokuva sai aikanaan monia kansainvälisiä tunnustuksia, ja se palkittiin myös Cannesin elokuvajuhlissa vuonna 1953. Elokuvan tuotti Junior-Filmi.
Valkoista peuraa on luonnehdittu ”kuvien, kasvojen ja toiminnan elokuvaksi”. Dialogia on vähän. Kerronta on rakennettu ensisijaisesti kuvan ja musiikin varaan.
Juoni

Elokuva sijoittuu Suomen Lappiin. Alussa muuan Maarita synnyttää Lapin hangille vauvan. Nimeksi lapselle annetaan Pirita ja hänestä tehdään enteellinen joiku. Aikuisena Pirita on mukana porokilpailuissa. Niissä hän kisailee nuoren poromiehen, Aslakin kanssa. Pirita ja Aslak rakastuvat toisiinsa, ja pian hääkellot soivat. Aslak viettää pitkiä aikoja pororeissuillaan, ja Pirita tuntee itsensä yksinäiseksi. Kun taivaalla loistaa täysikuu, nuorikko tuntee olonsa erityisen levottomaksi.
Pirita menee pyytämään apua šamaani Tsalkku-Nillalta, joka valmistaa hänelle lemmenjuoman ja lausuu loitsun. Siinä Tsalkku-Nilla käskee Piritaa uhraamaan ensimmäisen kohtaamansa olennon Suurelle Seidalle: näin syntyy taika, jonka ansiosta jokainen mies ihastuu Piritaan. Naisen epäonneksi ensimmäinen olento on valkoinen vasa, jonka Aslak on päästänyt vapaaksi. Pirita kuitenkin noudattaa šamaanin käskyä. Taika epäonnistuu, ja jokaisen täydenkuun aikana Pirita saa noidan voimat ja muuttuu miehiä tuhoavaksi valkoiseksi peuraksi.
Eräänä yönä poromiehet huomaavat villipeuraksi muuttuneen Piritan. Suopungillaan Niilan onnistuu saada poro kiinni, jolloin poro muuttuu jälleen Piritaksi, joka noituneena surmaa Niilan. Myöhemmin myös toinen poromies kuolee samalla tavalla. Etelä-Suomesta saapuu metsänhoitaja, joka pitää noituutta huuhaana. Hän pääsee ampumaetäisyyteen valkoisesta peurasta, mutta juuri silloin hänen kiväärinsä räjähtää. Metsänhoitaja pakenee kauhuissaan. Poromiesten leirissä hän väittää Piritan olevan noita. Pirita ahdistuu miehen syytöksestä.
Eräissä häissä Pirita näyttäytyy morsiusparille valkoisena peurana. Tuore aviomies lähtee seuraamaan häntä, eikä enää palaa. Tällöin koko kylä päättää lähteä tuhoamaan noitaa. Aslak takoo muiden tavoin keihään, sillä uskomuksen mukaan noidan saa hengiltä vain kylmällä raudalla. Pirita pakenee takaa-ajajia milloin omana itsenään, milloin porona. Hän hakee apua šamaanilta, mutta löytää tämän kuolleena. Hän kiiruhtaa uhripaikalle anomaan armoa seidalta. Takaa-ajajista Aslak pääsee ensimmäisenä valkoisen peuran lähelle ja syöksee keihäänsä tätä kohti. Poro muuttuu jälleen Piritaksi, joka makaa hangella aviomiehensä keihään surmaamana.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mirjami Kuosmanen  | … |  Pirita / Maarita, Piritan äiti   |
|  Kalervo Nissilä  | … |  Aslak   |
|  Åke Lindman  | … |  metsänhoitaja   |
|  Jouni Tapiola  | … |  Niila, poropaimen   |
|  Arvo Lehesmaa  | … |  Tsalkku-Nilla, poppamies   |
|  Tyyne Haarla  | … |  vanhempi nainen   |
|  Kauko Laurikainen  | … |  mies kodassa   |
|  Pentti Irjala  | … |  puhemies   |
|  Evald Terho  | … |  Piritan isä   |
|  Heimo Lepistö  | … |  rikas äijä   |
|  Aulis Silvonen  | … |  poropaimen   |
|  Eljas Taina  | … |  poropaimen   |
|  Jarl Siekkinen  | … |  poropaimen   |
|  Matti Haapamäki  | … |  poropaimen   |
|  Tauno Rova  | … |  poromies   |
|  Inke Tarkas  | … |  morsian   |
|  Kaarlo Wilska  | … |  poromies   |
|  Edvin Kajanne  | … |  poromies   |
|  Osmo Osva  | … |  poromies   |
|  Aarne Tarkas  | … |  sulhanen   |
Tuotanto

Haave Lappi-aiheisesta elokuvasta oli kytenyt Blombergin mielessä jo 1930-luvun lopulta lähtien. Hän teki valokuvaaja Eino Mäkisen kanssa muutamia lyhyitä Lappi-dokumentteja 1940-luvun loppupuolella. Blomberg ja Kuosmanen saivat innoituksen Valkoiselle peuralle vuonna 1951 valmistuneesta Lappi-elokuvasta Aila – Pohjolan tytär, jota molemmat pitivät epäonnistuneena. Ajatus muotoaan muuttavasta, kohtalokkaasta naisesta valkeni Kuosmaselle eräänä yönä. Alun perin ohjaajana piti olla Aarne Tarkas ja kuvaajana Blomberg. Lopulta Blombergista tuli varsinainen ohjaaja ja Tarkas vastasi lähinnä tuotannonjohdosta.
Valkoisen peuran ulkokuvat otettiin 20. maaliskuuta 1952 – 23. huhtikuuta 1952. Studiokuvat otettiin 22. toukokuuta 1952 – 7. kesäkuuta 1952 ja seuraavan heinäkuun alussa. Kuvauspaikkoja olivat Inari (Otsamo, Urupää, Ivalo, Kaunispää, Hirvasjärvi, Rumakuru, Törmänen, Pielpajärven puukirkko) ja Utsjoki (Paistunturi). Studiona toimivat SF:n hallit Helsingin Liisankadulla.
Elokuvan alkuperäinen kesto oli 74 minuuttia. 1980-luvulla elokuvasta restauroitiin 68 minuuttia kestävä versio.
Musiikki

Einar Englundin musiikki on saanut huomiota Valkoisen peuran tarkasteluissa. Elokuva on lähes läpisävelletty, ja sen musiikkia on kuvailtu teoksen aihepiiriä tukevaksi. Musiikin yhteyttä elokuvan eri ulottuvuuksiin on pidetty mallikelpoisen kiinteänä. Suvantovaiheissa musiikki on idyllisen maalailevaa, yliluonnollisten voimien tullessa mukaan myös musiikki kiihdyttää tahtiaan. Musiikin on sanottu peilaavan lappalaista maisemaa ja Lapin kansan sielua. Ranskalaisen D. Théokaryn mukaan Valkoisen peuran musiikissa on kolme keskeistä teemaa: folkloristinen (lyyrinen), eleginen (taianomainen) ja dramaattinen.
Englund rakensi sävellyksensä lappalaisten joikujen ja laulujen aiheisiin. Tyylilajina hän käytti itselleen ominaista uusklassismia. Soitinnuksessa Englund suosi vaskipuhaltimia. Rummutuksen laajalla käytöllä elokuvaan on saatu kohtalonomaisuutta.
Valkoisen peuran musiikille ominaisia ovat parafraasit ja ennen kaikkea polarointi. Musiikin avulla elokuvan kuvakieli saa ohjaajan haluaman ilmeen. Kuten klassisessa musiikissa myös Valkoisessa peurassa on hyödynnetty kromatiikkaa kuoleman ja pahuuden voimien ilmaisuun.
Arviot

Valkoista peuraa arvioitiin heti tuoreeltaan ”poikkeukselliseksi kotimaiseksi elokuvaksi”. Kriitikot näkivät teoksessa kuitenkin myös puutteita. Ylioppilaslehden Akar ylisti teosta ”suomalaisen elokuvan uskomattomaksi tuotteeksi, tekijöilleen kunniakkaaksi saavutukseksi”. Uuden Suomen mukaan Valkoinen peura oli laadultaan ”kansainvälisillä kärkitiloilla”. Eräiden kriitikoiden mielestä elokuvan heikot kohdat olivat käsikirjoitus ja ohjaus. Kuvaus ja musiikki sitä vastoin saivat runsaasti kiitosta. Suomen Sosialidemokraatti: ”Kysyä täytyy, onko tässä maassa tehty kauniskuvaisempaa filmiä kuin Valkoinen peura? Koko kypsä ja valmis valokuvaaja Erik Blomberg tarjoutuu siinä nähtäväksemme.”
Kuosmasen suoritusta hehkutettiin. Häntä pidettiin teoksen kolmantena voimatekijänä kuvauksen ja musiikin ohella. Myöhemmissä arvioinneissa Piritaa on kuvattu koko draaman keskukseksi, muut henkilöt ovat lähinnä tarinan eteenpäinviejiä. Kuosmasen tulkintaa Piritasta on sanottu ”sisäistyneeksi ja jäännöksettömäksi”.
Vuonna 1992 kuusikymmentä suomalaista elokuvakriitikkoa äänesti itsenäisyyden 75-vuotisjuhlan kunniaksi kaikkien aikojen parhaasta kotimaisesta elokuvasta. Valituksi tulivat tasaäänin Aki Kaurismäen Tulitikkutehtaan tyttö ja Mikko Niskasen Kahdeksan surmanluotia. Valkoinen peura jakoi kakkossijan Mika Kaurismäen Arvottomien kanssa.
Ylen äänestyksessä vuonna 2012 kriitikot valitsivat sen kaikkien aikojen kolmanneksi parhaaksi suomalaiselokuvaksi.
Palkinnot

Jussi-palkinto 1952:
Paras naispääosa (Mirjami Kuosmanen)
Paras kuvaus (Erik Blomberg)
Paras musiikki (Einar Englund)
Cannesin elokuvajuhlat: Paras taruaiheinen elokuva 1953
Karlovy Varyn elokuvajuhlat 1954
Golden Globe -palkinto: Paras vieraskielinen elokuva 1956
Huomioita

Valkoisen peuran aihepiiriä on luonnehdittu yleismaailmalliseksi. Ajatus eläimen ja ihmisen välisestä muodonmuutoksesta palautuu lähinnä ihmissusi-tematiikkaan. D. Théokary näki Valkoisessa peurassa yhtymäkohtia muinaiseen kreikkalaistarustoon (Oidipus, Agamemnon). Ihmissusi-teeman muunnelmana valkoinen poro on sikäli runollinen, ettei kyseessä ole luonnostaan ”väkivaltainen” petoeläin. Valkoisen peuran lajityyppinä on pidetty kauhun sijasta fantasiaa. Sitä on analysoitu myös tarussa piilevän eroottisen latauksen kautta: Piritan tyydyttämätön seksuaalisuus ottaa fyysiseksi ilmenemismuodokseen peuran, jota miehet jahtaavat. Piritan legenda on rinnastettu myös noitavainoihin: Jos miehet kokevat naisen liian puoleensa vetäväksi, hänellä täytyy tuolloin olla hallussaan yliluonnollisia voimia.
Blombergin mukaan Valkoista peuraa lähestyttiin jo käsikirjoitusvaiheessa elokuvalle ominaisin keinoin, kuvien kautta. Tuntureiden valaistusolot saivat keskeisen aseman. Blomberg kuvaili lumisten tunturien valoa ”aktiivisimmaksi valoksi mitä maapallolla on”. Eräs ranskalainen arvostelija tajusi vasta Valkoisen peuran nähtyään lumisten maisemien väliset sävyerot ja nyanssit.
Videolevitys

Valkoinen peura julkaistiin vuonna 1990 VHS-tallenteena. 2010-luvulla elokuva julkaistiin DVD:nä sekä Suomessa että Ranskassa. Vuonna 2017 julkaistu suomalainen blu-ray perustuu Kansallisen audiovisuaalisen instituutin 4K-restauraatioon, joka on tehty alkuperäisnegatiiveista. Julkaisun lisämateriaalina on muun muassa elokuvan värillisiä koekuvauksia. Brittiläisen blu-ray-julkaisun lisämateriaalina on muun muassa historioitsija Kat Ellingerin kommenttiraita.
Tanssi- ja musiikkinäytelmä

Valkoinen peura -näytelmä esitettiin Äkäslompolossa Ylläksellä Ihmisen Rinki -näyttämöllä elo-syyskuussa 2005. Sen tuotti rovaniemeläinen Lapin läänin kansantanssiyhtye Rimpparemmi yhteistyössä Ylläksen Matkailuyhdistyksen kanssa.
Aiheesta muualla

Valkoinen peura Koko elokuva vapaasti katsottavissa Elonetissä
Björkbacka, Hannu: Lapin elokuvaballadi noitavampyyristä on suomifilmin kulttikauhuklassikko. Keskipohjanmaa. 1.5.2010. Arkistoitu 17.9.2012. Viitattu 3.12.2020.
Väitöstiedote: Valkoisen peuran myyttinen Lappi. Lapin yliopisto 16.9.2011.
| n k Erik Blomberg |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Valkoinen peura (1952)  Kun on tunteet (1954)  Kihlaus (1955)  Miss Eurooppaa metsästämässä (1955)  Hääyö (1959) 
| n k Linkitetty data: Valkoinen peura (Q519594) |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: elokuva
lajityyppi: kauhuelokuva
ohjaaja: Erik Blomberg
säveltäjä: Einar Englund
näyttelijä: Mirjami Kuosmanen
alkuperämaa: Suomi
alkuperäiskieli: suomi
 : SPARQLHaku löytää elokuvat, jotka täyttävät kaikki valitsemasi ehdot.  (hakuohje)Mallineen hakukäyttöliittymä vaatii toimiakseen asetuksista linkitetty data -pienoisohjelman.
Elokuvan alaotsikko: ”Taru noidan rakkaudesta – En sägen från Lappland.”
Ratulan kartano

| Ratulan kartano |
| --- | --- |
 Ratulan kartano vuonna 1910.
Osoite:  Ratulantie 300, Artjärvi (Orimattila)
Sijainti:  Artjärvi, Orimattila
Koordinaatit:  60.78377°N, 26.04712°E
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ratulan kartano on Orimattilan Artjärven pitäjän Ratulan kylässä, linnuntietä noin 4,5 kilometriä Artjärven kirkosta pohjoiseen, Villikkalanjärven koillisrannalla sijaitseva kartano.
Historiaa

Kartanon perusti 1600-luvulla Arvid Forbus, jonka läänityksiin koko Artjärvi kuului. Forbus perusti seudulle myös Kinttulan kartanon. Hänen tyttärensä ja ainoa lapsensa avioitui Axel Julius De la Gardien kanssa, ja molemmat kartanot siirtyivät näin miehen omaisuudeksi.
Ratulan kartanomaisemaa halkoo 1700-luvun linjauksen säilyttänyt maantie. Kartanon päärakennus on kaksikerroksisen, ja ensimmäisen kerroksen runko on peräisin 1780-luvulta. Ministerivaltiosihteeri Alexander Armfelt (1794–1876) osti Ratulan 1835. Laajennus- ja muutostyöt käynnistettiin rivakasti. Muutostyöt suunnitteli arkkitehti Carl Ludvig Engel. Päärakennus sai toisen kerroksen, sen julkisivuun tuli pylväsparien kannattelema keskirisaliitti kolmiopäätyineen, ja rakennus vuorattiin empiretyylisin laudoituksin ja listoin.
Kartanoon liittyy englantilaistyylinen puisto huvimajoineen ja puistorakennelmineen, joita ovat muun muassa Iloniemi-paviljonki ja Eugenien telttakattoinen paviljonki vuodelta 1854. Engelin suunnittelema empirevaikutteinen viljamakasiini on luonnonpuiston reunassa. Artjärven kotiseutumuseo (Ratulantie 312) sijaitsee tässä luonnonpuistossa, noin 300 metriä kartanon päärakennuksesta länteen.
Museovirasto on luokitellut ulkoasultaan uusklassisen kartanon puistoineen ja viljelyksineen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetun kulttuuriympäristön kohteeksi (Ratulan kartano).
Tiu tau tilhi

| Tiu tau tilhi |
| --- | --- |

Kirjailija:  Juha Hurme
Kansitaiteilija:  Jenni Saari
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Kustannusosakeyhtiö Teos
Julkaistu:  30 syyskuuta 2022
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  250
ISBN:  978-952-363-310-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tiu tau tilhi on Juha Hurmeen vuonna 2022 ilmestynyt kirja, joka takakansitekstin mukaan kertoo ”yhdestä pienestä laulusta, joka vie Suomen virallisiin koristeltuihin holveihin ja unohduksen umpeuttamille väylille”. Tutkailtava laulu on Mikael Nybergin säveltämä ja Ilmari Kiannon sanoittama ”Pikku-Inkerin laulu tilhille”. Teoksen on julkaissut Kustannusosakeyhtiö Teos.
Hurme käy kirjassaan tarkasti läpi koko laulun sanoineen ja sävelineen. Samalla hän käy läpi koko vanhan suomalaisen kulttuurihistorian kriittiseen sävyyn, johon teoksessa on runsaasti sitaatteja. Kirja on tietoisesti esittämättä mitään lähdeviitteitä teoksessa, joka pysyy näin ollen kaunokirjallisuuden puolella. Teoksessa on 208 sivua.
Teoksen osiot

Siukonen
Pesonen
Cygnaeus
Luonto
Myytti
Kieli
Sanoitus
Säveltäjä
Räjähdelinssi

Mk.3 Fat Man-pommin rakennustapa näkyy sisäkaaviokuvassa, samalla myös sen räjähdelinssit.
Räjähdelinssi on eräs keskeinen ydinpommin rakennustapa, missä ydinräjähteen ketjureaktio laukaistaan sisäänpäin. Siinä aiheutuu imploosio, jossa samalla kriittinen massa täyttyy. Fissiopommin eniten käytettyjä konstruktioita on laukaista fissiili Pu-239 materiaali räjähdelinssien eli räjähdekiilojen avulla. Siinä fissiili materiaali on saatettu onttoon pallomaiseen muotoon. Räjähdelinssi on materiaalin ulkopuolella, täysin symmetrisesti aseteltuna, sillä epäsymmetrinen pommin asetelma on laukaisukyvytön. Pommiin käytetyissä räjähteissä vuorottelevat sekä niin kutsuttu nopea että hidas räjähdetyyppi, esimerkiksi RDX: aa sekä baratolia vuorovälein vaihdellen. Näillä on erilainen etenemisnopeus, jolloin aiheutuu sisäänpäin suuntautuva symmetrinen sokkiaalto. Useat asiakirjat tulivat täysin julkisiksi, siltä osin mitä atomipommin konstruktioon vaaditaan, vuosina 1954-1964. Neuvostoliitto laukaisi oman Joe-1:nsä vuonna 1949.
Linssin kiilojen määrä voi vaihdella, esimerkiksi Fat Man -pommi oli 96-kiilainen. Sen sytyttämiseen eli detonointiin vaadittiin 5 000 voltin jännite. Pokhran-1:n Hymyilevä Buddha oli 12-kiilainen ja Blue Danube 32-kiilainen. Myöhemmin otettiin käyttöön vähempikiilaisia räjähdelinssejä pommin rakenteen keventämiseksi.
Lopuksi linssien ulkopuolella on fission kestoa pitkittävä suojavaippa ja plutonium-pallon sisällä ionisaation lähde. Pommin sytytys on yleensä sähköinen eli sähköä käyttävä, jolloin paristoja tarvitaan voimanlähteeksi tähän. Lisäksi pommi sisältää turvatekijöitä lisääviä varmistin-mekanismeja.
Toinen Mk.3 Fat Man-atomipommin konstruktion paljastava rakennekuva.
Valimon rautatieasema

Valimon rautatieasema (lyh. Vmo, ruots. Gjuteriets järnvägsstation) on lähijunien asema Pitäjänmäen yritysalueella Helsingissä. Se sijaitsee Helsingin ja Turun välisellä rantaradalla Huopalahden ja Pitäjänmäen asemien välissä. Vuonna 2012 asemaa käytti noin 4 000 matkustajaa arkivuorokaudessa. Aseman välittömässä läheisyydessä sijaitsee yli 9 000 työpaikkaa.
Valimon nimi oli aiemmin Strömbergin seisake; nimi muutettiin Valimoksi 30. toukokuuta 1976. Strömbergin seisake avattiin vuonna 1949 viereisen Strömbergin tehtaan työntekijöitä varten. Vielä 1980-luvulla paikallisjunat pysähtyivät Valimossa vain tarvittaessa. Helsingin päärautatieasemalta on Valimon asemalle matkaa noin 7 km.
Historia > Rautatien tulo

Rantarataa alettiin rakentaa vuonna 1901 Helsingistä Karjaalle. Rataosa kulki Pitäjänmäen teollisuusalueen lävitse. Pasilan ja Espoon välistä 17,8 kilometriä pitkää toista linjaraidetta alettiin rakentaa vuonna 1911 ja se saatiin valmiiksi vuonna 1920. Vajaa kolmekymmentä vuotta tämän jälkeen alettiin rakentaa Pitäjänmäessä sijaitsevalle Strömbergin teollisuusalueelle junaseisaketta.
Historia > Strömbergin seisake

Asema avattiin 1. joulukuuta 1949 nimellä Strömbergin seisake. Se palveli yksinomaan Strömbergin tehtaan henkilökuntaa. Asemalla oli yksi puinen matkustajalaituri. Alkuaikoina rautatieseisakkeella pysähtyi ainoastaan muutamia junia työpäivän alkamis- ja päättymisaikoja mukaillen. Asema sijaitsi Strömbergin tehdasalueella tiettömässä paikassa ja ainoa suunta johon seisakkeelta oli mahdollisuus kulkea oli tehtaan sisäänkäyntiportti. Myös Vaasassa sijaitsi aikoinaan Strömberg-niminen seisake, joka muutettiin vuonna 1949 Huutomäeksi.
Rantarata oli alun perin rakennettu kaksiraiteiseksi, mutta toinen raide purettiin vuonna 1945 sotakorvauksine Huopalahden ja Espoon väliltä. Kiskot toimitettiin Neuvostoliittoon. Vuonna 1958 toinen raide rakennettiin takaisin välille Huopalahti-Pitäjänmäki. Samalla Valimon asemalle rakennettiin toinen puinen asemalaituri.
Historia > Valimon rautatieasema

Alun perin Pitäjänmäen alueelle suunniteltiin vain yhtä rautatieasemaa, koska jokainen pysähdys hidastaa junan kokonaismatkaa.  1970-luvulla Strömbergin konepajan yksityinen seisake päätettiin rakentaa julkiseksi rautatieasemaksi. Uuden aseman arkkitehtisuunnittelusta vastasi arkkitehtitoimisto CJN Oy ja rakennussuunnittelusta Finnmap Consulting Oy. Rautatieaseman urakoitsijan toimi Tekra Oy. Uusi rautatieasema rakennettiin noin 300 metriä Strömbergin seisaketta idemmäksi ja sen nimeksi muutettiin Valimon rautatieasema.
Valimon rautatieasema avattiin liikenteelle 30. toukokuuta 1976. Asema oli tarkoitettu koko Pitäjänmäen teollisuusalueen käyttöön, toisin kuin aikaisempi Strömbergin seisake. Strömbergin seisake suljettiin samana päivänä kun Valimon rautatieasema avattiin ja myöhemmin seisake purettiin.
Kun Leppävaaran kaupunkirataa alettiin rakentaa otettiin seisakkeella käyttöön toukokuussa 1995 väliaikaiset matkustajalaiturit. Täysin uusittu rautatieasema vihittiin käyttöön 16. lokakuuta 2000.
Leppävaaran kaupunkiradan yhteydessä vuonna 2000 ABB esitti aseman nimen muuttamista takaisin Strömbergiksi. Myös Helsingin nimistötoimikunta puolsi seisakkeen nimenmuuttamista muotoon Strömberg-Strömbergs. Ratahallintokeskus ei kuitenkaan hyväksynyt ehdotettua nimenmuuttamista ja nimi päätettiin säilyttää ennallaan.
Asemaympäristö

Rautatieasemalle kulku tapahtuu radan alittavalta kevyenliikenteen raitilta Valimonpolun kautta. Alikulusta on kulkuyhteys asemalaiturille portaita pitkin sekä hissillä. Laiturin itäpäähän on jätetty mahdollisuus rakentaa asemalle jalankulkuyhteys Vihdintien sillalta. Aseman alikulku on betonirakenteinen ja katossa on asemanlaiturin kohdalla avattu suuri lasikatteinen valoaukko. Tunnelin ja portaiden seinät seinät on päällystetty keraamisilla laatoilla, portaiden askelmat ovat graniittia. Hissikorit ja niiden seinät ovat lähes kauttaaltaan lasia. Porrastila on lasikatteinen ja teräsrunkoinen, seinissä on teräsverkot. Radan alikulku on päällystetty betonikivillä.
Aseman laiturikatokset ovat rakenteeltaan teräksisiä, samoin laiturille sijoitetut läpinäkyvät tuulisuojat, jotka on varustettu puisin istuimin. Laiturin katosalue on päällystetty betonikivillä. Katoksen ulkopuolinen laiturialue on päällystetty asfaltilla. Laituri on valaistu koko pituudelta. Asemalaiturin pituus on 270 metriä ja leveys 6–10 metriä. Laiturille rakennetun katoksen pituus on 110 metriä.
| Valimon rautatieaseman matkustajamäärän kehitys |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Matkustajamäärät vuorokaudessa |  |
| 2006 | 2006 |    | 4 769 | 4 769 |
| 2007 | 2007 |    | 4 856 | 4 856 |
| 2008 | 2008 |    | 5 019 | 5 019 |
| 2009 | 2009 |    | 4 502 | 4 502 |
| 2010 | 2010 |    | 3 871 | 3 871 |
| 2011 | 2011 |    | 4 140 | 4 140 |
| 2012 | 2012 |    | 4 072 | 4 072 |
Lähde:
Asemaympäristö > Aseman ylläpito > Informaatiojärjestelmä

Ratahallintokeskus aloitti vuonna 2007 rakentaa uutta, reaaliaikaista matkustajainformaatio- ja kuulutusjärjestelmää. Samana vuonna Valimon asemalle asennettiin kaksi uutta Adtranzin valmistamaa raidemonitoria sekä yksi Mitronin valmistaman 32 tuuman apunäyttö.
Asemaympäristö > Aseman ylläpito > Lämmitys ja valaistus

Rautatieasemalla energiaa kuluu lähinnä lämmitykseen ja valaistukseen. Nykyisellä asemalla lämmitysenergiaa kuluttavat erityisesti portaiden ja lasitetun hissikuilun lämmitys. Valaistukseen kului vuonna 2009 yhteensä 132 908 kWh.
Liikennöinti

Asemalla liikennöivät päivisin A-junat päärautatieasemalle ja Leppävaaraan. Yöaikaan asemalla liikennöi Helsingin ja Kirkkonummen välillä L-yöjuna. Junat liikennöivät arkisin noin kello 4–1.30. Viikonloppuisin junaliikenne alkaa myöhemmin ja kestää perjantaisin ja lauantaisin aina aamuyöhön asti. Matka Helsingin keskustaan kestää noin 11 minuuttia. Junien vuoroväli vaihtelee 10–30 minuutin välillä.
Asemalla on neljä raidetta ja kaksi laituriraidetta, jotka on numeroitu numeroin 3 ja 4. Kirkkonummen suuntaan liikennöidään raiteelta 4 ja Helsinkiin raiteelta 3. Tulevan Kehäradan vuoksi liikenne kaupunkiradan raiteilla muutettiin syksyllä 2013 oikeanpuoleisesta vasemmanpuoleiseksi. Kahta muuta raidetta käyttää aseman ohittavat kauko- ja lähijunat.
Liityntäliikenne

Asemalle ei ole rakennettu liityntäpysäköintiä. Alikulkutunnelin yhteyteen on rakennettu katettuja polkupyöräpaikkoja yhteensä 40 kappaletta.
Liityntäliikenne > Linja-autot

Valimon asemalla pitää päätepysäkkiä yksi linja-autolinja:
54 Itäkeskus – Pukinmäki - Lassila – Valimo
Lisäksi Vihdintietä kulkee bussi 37 sekä 300-sarjan seutulinjat.
Seuraava kuvaaja kuvaa Valimon asemalta lähtevien ja sinne tulevien matkustajien kulkutapaa vuonna 2010.
| Kulkutavat asemalle ja asemalta vuonna 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kulkutapa |  |  | Osuus (%) |  |
| Kävely | Kävely |    | 92,5 | 92,5 |
| Pyöräily | Pyöräily |    | 0,6 | 0,6 |
| Juna | Juna |    | 3,6 | 3,6 |
| Linja-auto | Linja-auto |    | 1,2 | 1,2 |
| Henkilöauto | Henkilöauto |    | 1,5 | 1,5 |
| Muu | Muu |    | 0,2 | 0,2 |
| Ei tiedossa | Ei tiedossa |    | 0,3 | 0,3 |
Osuus kuvaa kulkutavan valintaa sekä kyseiselle asemalle tultaessa että sieltä poistuttaessa.
Ilkka Koponen

Ilkka Tapio Koponen (20. helmikuuta 1973 Kuopio – 17. helmikuuta 1998) oli Kuopiossa syntynyt savolais–turkulainen runoilija, joka opiskeli Turun yliopistossa uskontotiedettä ja kulttuurihistoriaa. Koponen voitti vuonna 1996 Runo-Kaarina tapahtuman, joka järjestettiin kutsukilpailuna 13 kirjoittajalle. Kaarinan kaupunki palkitsi voittajan julkaisemalla tämän teoksen. 1990-luvulla Koponen vaikutti Turun runoliikkeessä, ja vuosina 1996–1997 hän toimi Tuli & Savu -runolehden päätoimittajana. Koposen toinen runokokoelma julkaistiin postuumisti vuonna 1998.