Ranskan Sudan
Historia > Maailmansotien välinen aika

Kapinaliikkeiden seurauksena siirtomaahallinto etsi tukea perinteiseltä afrikkalaiselta eliitiltä. Vuonna 1919 perustettiin kuvernöörin arvohenkilöistä nimittämät kantonineuvostot ja seuraavana vuonna kuvernöörin apuna toiminut Ranskan Sudanin hallintoneuvosto, jonka afrikkalaisjäseniä alettiin valita vaaleilla vuonna 1925. Äänioikeuden sai muutama tuhat arvohenkilöä, virkamiestä, kauppiasta, siirtomaa-armeijan entistä upseeria ja palkittua sotaveteraania. Bamakoon, Kayesiin ja Moptiin perustettiin viranomaisten nimittämät kaupunkineuvostot. Valtaosa afrikkalaisista oli kuitenkin edelleen Ranskan alamaisia, joilla ei ollut kansalaisoikeuksia. Alamaisia koski usein mielivaltainen alkuasukaslainsäädäntö, jonka perusteella heidät voitiin määrätä pakkotyöhön tai armeijaan.
Vuonna 1921 suoritetun väestönlaskennan mukaan Ranskan Sudanissa oli 2,5 miljoonaa asukasta, joista 1 164 oli Ranskan kansalaisia. Väestö kasvoi noin neljän prosentin vuosivauhtia. Kaupunkiväestön lisääntymisestä huolimatta yli 95 prosenttia siitä oli puolittain omavaraistaloudessa eläviä maanviljelijöitä.
Ranskan Sudan oli maailmansotien välisenä aikana Länsi-Afrikan vilja-aitta, josta vietiin maataloustuotteita muihin siirtomaihin. Tuotanto kasvoi nopeasti 1930-luvun alun lamavuosia lukuun ottamatta, ja kausitöistä naapurimaiden plantaasiviljelmillä muodostui pysyvä ilmiö. Maataloustuotannon rakenne säilyi monipuolisena maapähkinän ja puuvillan viljelyn laajentumisesta huolimatta.
Ranskalaisten suurin investointihanke oli vuonna 1932 perustettu Office du Niger, jonka tavoitteena oli puuvillan tuotannon lisääminen keinokastelun avulla. Sotuban ja Markalan padot ja kastelujärjestelmät rakennettiin pakkotyövoimalla, ja niitä varten värvättiin maanviljelijöitä Ranskan Sudaniin liitetystä Ylä-Voltasta. Puuvillan asemasta pelloilla viljeltiin riisiä, ja kalliiksi tulleen projektin tulokset alkoivat näkyä vasta 1950-luvun vaihteessa.
Alueen teollisuus oli hyvin vähäistä ja se liittyi lähinnä keinokasteluprojekteihin ja rautatien toimintaan. Ensimmäinen pieni vesivoimalaitos valmistui Félouun vuonna 1927. Teollisuutta suurempi merkitys oli perinteisillä käsityöammateilla. Kaupankäyntiä hallitsivat suuret ranskalaisyritykset. Viennin arvo saavutti aikaisemmin paljon suuremman tuonnin vuonna 1939.
Sotien välisen ajan yhteiskunnalliset muutokset liittyvät taistelukentiltä palanneisiin sotaveteraaneihin, kansallisen sivistyneistön syntyyn, orastavaan ammattiyhdistysliikkeeseen ja politiikkaan sekä islamilaisiin herätysliikkeisiin. Alkuasukaslainsäädännön alaisuudesta vapautetut sotaveteraanit tukivat siirtomaavaltaa, mutta puolustivat toisaalta voimakkaasti omia etujaan. Ranskalaisen koulutuksen saanut nuori sivistyneistö työskenteli opettajina ja virkailijoina, ja heistä muodostui 1930-luvun vaihteessa syntyneen kolonialismin vastaisen liikkeen ydinjoukko. Ensimmäisiä sudanilaisia nationalisteja olivat radikaali Tiemoko Garan Kouyaté ja feodalismiin kallistunut Fily Dabo Sissoko. 1930-luvun alussa syntyi sivistyneistön yhdistystoimintaa, ja vuosikymmenen puolivälin jälkeen perustettiin ensimmäiseksi kansalaisjärjestöksi laskettava Foyer du Soudan. Afrikkalaiset rautatieläiset perustivat ammattiyhdistyksen Senegalin Thièsissä vuonna 1929.
Ranskan kansanrintamahallitus aktivoi poliittista toimintaa. Sen eurooppalaiset kannattajat perustivat vuonna 1937 Amis du rassemblement populaire du Soudan français -järjestön, johon hyväksyttiin myös afrikkalaisia. Kansanrintaman myötä syntyi myös opettajien ammattiliitto, jonka johtajiin kuuluivat Mamadou Konaté ja  Mamby Sidibé. Tavallisen kansan tyytymättömyys kanavoitui hamallismin kaltaisiin suufilaisveljeskuntiin, joita siirtomaahallinto piti erityisen vaarallisina.
Toisen maailmansodan alkaessa Ranskan armeijaan kutsuttiin noin 60 000 sudanilaista. Sota lamautti siirtomaan talouden ja poliittisen elämän. Vichyn hallituksen menetettyä otteensa Länsi-Afrikasta vuonna 1943 alueelle syntyi demokratialiike, johon vaikuttivat ranskalaiset kommunistit. Ranskan afrikkalaisten siirtomaiden kuvernöörien kokouksessa Brazzavillessä vuonna 1944 laadittiin ohjelma, joka muodosti lähtökohdan sodanjälkeisille uudistuksille.