stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pirkko Saisio
Prosaistin ura > Nimileikkejä

Lopulta Saisio kyllästyi kriitikoihin, jotka olivat tietävinään hänestä ja hänen kirjoittamisestaan paljon enemmän kuin hän itse. Saisio päätti kirjoittaa salanimellä ja hämmentää lehdistöä. Yleisessä tiedossa on kaksi hänen käyttämäänsä salanimeä: Jukka Larsson ja Eva Wein. Saisio näki vaivaa esimerkiksi salanimihenkilöidensä taustojen luomisessa ja jopa pukeutui mieheksi kirjoittaessaan Jukka Larssonina. Saision mukaan salanimihenkilöt yllättäen erkaantuivat sivupersooniksi, joilla oli oma elämä ja oma tyyli.
Jukka Larsson oli 32-vuotias Göteborgissa asuva mies, joka oli peräisin herätysuskovaisesta perheestä. Hän oli opiskellut teologiaa ja psykologiaa sekä toiminut vankilapappina ja psykologina. Larssonin ”esikoisteoksen” Kiusaajan (1986) ilmestymisen aikaan KOM-teatterissa esitettiin Pirkko Saision omalla nimellään kirjoittamaa näytelmää Hissi, joka sijoittui Kiusaajan tavoin vankilaan, tosin naisvankilaan. Kriitikot olivat yleisesti sitä mieltä, että Saisio ei tunne vankilaa riittävän hyvin, kun taas Larsson käsitteli vankilaa asiantuntevasti – lukihan kirjan kansiliepeessä, että kirjoittaja on työskennellyt vankilassa.lähde?
Larsson sai muutenkin varsin ylistävää kritiikkiälähde?. Häntä verrattiin muun muassa Mika Waltariin. Kun Kiusaaja pääsi J. H. Erkon palkintoehdokkaaksi, kustantaja joutui paljastamaan, ettei kyseessä ollut esikoisteos. Lehdistössä tajuttiin lopulta varsin nopeasti Larssonin olevan fiktiivinen kirjoittaja, sillä missään oletetuissa työpaikoissa tai yliopiston kirjoissa ei ollut jälkeäkään hänen nimestään. Saisio kirjoitti Larssonin nimellä vielä kaksi romaania: Viettelijän (1987) ja Kantajan (1991), jotka yhdessä Kiusaajan kanssa muodostavat Kärsimystrilogian.
Välissä Saisiolta oli ilmestynyt matkaesseekokoelma Exit (1987) yhdessä elämänkumppani Pirjo Honkasalon kanssa sekä kirja salanimellä Eva Wein. Eva Wein oli nuori juutalainen opiskelija, ja esikoisteosta, lyhytproosaa sisältänyttä Puolimaailman naista (1990), pidettiin lupaavana mutta keskeneräisenä teoksena. Wein kuitenkin kehittyi nopeasti, ja Kulkue (1992) nousi Finlandia-palkintoehdokkaaksi.
Prosaistin ura > Kirjailijasta tulee fiktiivinen henkilö

Vuosina 1998–2003 ilmestyi Saision omaelämäkerrallisia aineksia sisältävä romaanitrilogia. Saisio on korostanut, että Pienin yhteinen jaettava (1998), Vastavalo (2000) ja Punainen erokirja (2003) kertovat fiktiivisestä henkilöstä nimeltä Pirkko Saisio. Hänen mukaansa kaikki omaelämäkerrat ovat fiktiota, koska ihmisen muistot ovat fiktiota, eikä hän omissa kirjoissaan ole edes yrittänyt olla muistikuvilleen uskollinen.lähde?
Finlandia-palkintoehdokkuuksien sarja huipentui syksyllä 2003, kun Punainen erokirja kohosi voittoon asti. Palkintopuheessaan Saisio kritisoi tapaa, jolla Finlandia-palkinto jakaa suomalaisen kaunokirjallisuuden ”A- ja B-sarjaan”. Hän lahjoitti 26 000 euron palkintosumman Setalle.
Kun Saision romaani Voimattomuus ja Bo Carpelanin Kesän varjot päätyivät syksyllä 2005 Finlandia-ehdokkaiksi, ehdolla oli ensimmäistä kertaa myös palkinnon jo voittaneita kirjailijoita.
Saisio sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 2007.
Elokuvakäsikirjoituksia

Saisio on laatinut käsikirjoituksen Pirjo Honkasalon elokuviin Leonardon ikkunat (1986) ja Tulennielijä (1998). Hän toimi Honkasalon lisäksi toisena käsikirjoittajana Honkasalon ja Pekka Lehdon elokuvassa Da Capo (1985), joka kertoi Heimo Haitosta. Saisio on ollut mukana kirjoittamassa myös televisiosarjoja Pudonneita (1994) ja Yhteinen huone (2002). Sulevi Peltolan ohjaaman televisioelokuvan Paavo Pantteri (2002) käsikirjoitus on niin ikään Saision käsialaa. Lisäksi hän oli Honkasalon ohella toinen käsikirjoittaja Honkasalon ohjaamassa elokuvassa Betoniyö, joka perustuu Saision kirjoittamaan samannimiseen romaaniin. Viimeisin Saision käsikirjoittama elokuva on Honkasalon ohjaama Orenda.
Näyttelijänä Saisio on esiintynyt elokuvissa Kuutamolla, Helene ja Orenda.
Yksityiselämä

Saisiolla on tytär Elsa Saisio näyttelijä Harri Hyttisen kanssa. Saisio elää rekisteröidyssä parisuhteessa elokuvaohjaaja Pirjo Honkasalon kanssa. Saisiolla oli vuosikymmenen kestänyt suhde Eeva Elorannan kanssa.
Tuotanto > Proosaa

Elämänmeno.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1975.  ISBN 951-26-1117-1
Sisarukset.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1976.  ISBN 951-26-1251-8
Kadonnut aurinko: Kaksinäytöksinen teatteriromaani.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1979.  ISBN 951-26-1698-X
Betoniyö.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1981.  ISBN 951-26-2136-3
Kainin tytär.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1984.  ISBN 951-26-2597-0
Exit: Lyhytproosaa matkoilta maassa ja mielessä.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1987.  ISBN 951-26-2602-0
Pienin yhteinen jaettava.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-23016-2
Vastavalo.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25423-1
Punainen erokirja.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28237-5
Voimattomuus.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30789-0
Kohtuuttomuus: Toisen miehen muistelmat.  Helsinki:  Siltala, 2008.  ISBN 978-952-234-000-9
Lokikirja.  Helsinki:  Siltala, 2010.  ISBN 978-952-234-037-5
Signaali.  Helsinki:  Siltala, 2014.  ISBN 978-952-234-235-5
Mies, ja hänen asiansa.  Helsinki:  Siltala, 2016.  ISBN 978-952-234-372-7
Spuuki spaidermän ja raju nonna. Helsinki: Siltala, 2017. ISBN 978-952-234-431-1.
Epäröintejä: Tunnustuksia rakkaudesta, kirjoittamisesta ja esiintymisestä. Helsinki: Siltala, 2019. ISBN 978-952-234-584-4.
Passio.  Helsinki:  Siltala, 2021.  ISBN 978-952-234-928-6
Suliko. Helsinki: Siltala, 2024. ISBN 978-952-388-337-6.
Tuotanto > Proosaa > Nimellä Jukka Larsson

Kiusaaja.  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-13916-5
Viettelijä.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14713-3
Kantaja.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17474-2
Kärsimystrilogia.  (Sisältää romaanit Kiusaaja, Viettelijä, Kantaja. Pirkko Saision jälkisanat. Kotimaiset valiot)  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18740-2
Tuotanto > Proosaa > Nimellä Eva Wein

Puolimaailman nainen: Kirjallinen omakuva.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1990.  ISBN 951-26-3474-0
Kulkue: Vaellusfresko.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1992.  ISBN 951-26-3759-6
Tuotanto > Näytelmiä

| --- | --- |
 Suomi-neito ja kosija (1976), pienoisoopperalibretto  Sisarukset (1977), televisiodramatisointi  Juhannushäät (1979), televisionäytelmä  Maailman laidalla (1979), näytelmä  Betoniyö (1982), teatteridramatisointi  Hävinneiden legenda (1985), näytelmä  Hissi (1986), näytelmä  Leonardon ikkunat (1987), televisionäytelmä  Mies ja nainen (1987), näytelmä  Hernando ja jumalankantajat (1988), näytelmä  Mutsi, mä diggaan huijaria (1990), pienoismusikaali  Voima (1991), musiikkinäytelmä  Yöihminen (1991), pienoismusikaali  Törmäys (1992), teatterifresko  Pula-ajan Cats (1993), pienoismusikaali  Nyrkkeilijät (1993), televisionäytelmä  Voiton päivä (1994), näytelmä :  Ihana ihminen (1994), näytelmä  Kabaree Kristiina (1995), kuusiosainen kabareesarja  Veera, Verotska! (1996), näytelmä  Toni Tiikeri (1996), televisionäytelmä  Kuuhullut (1997), musiikkinäytelmä  Ihmisiä isompi asia (1997), kolmiosainen televisioelokuva  Kristiina H, 44, elämäsi on unta (1998), näytelmä  Tänään on se ilta (2002), televisionäytelmä  Baikalin lapset (2002), näytelmä  Tunnottomuus (2003), näytelmä  Virhe (2005), näytelmä  Sorsastaja (ensi-ilta 10.3.2006), näytelmä  Kuume (2007), komedianäytelmä  HOMO! (2011), näytelmä  Syvin kerros (2012), näytelmä  SLAVA! Kunnia. (2015), näytelmä
Tuotanto > Televisiosarjoja

Elämänmeno (1976), pohjautuu romaaniin Elämänmeno
Tehdas (2012–)
Tuotanto > Muuta

Leonardo (1991), balettilibretto
Rakastuneet lapset (1992), lauluohjelma
Leonardo (1996), balettilibretto
Tulennielijä (1998), elokuvakäsikirjoitus
Näkyykö tähtiä? ja muita nykynäytelmiä.  (Toimite. Elektra)  Helsinki:  Like, 2000.  ISBN 951-578-824-2
Betoniyö (2013), elokuvakäsikirjoitus (yhdessä Pirjo Honkasalon kanssa)
Palkintoja ja ehdokkuuksia

J. H. Erkon palkinto (Elämänmeno) 1975
Valtion kirjallisuuspalkinto 1985
Lea-palkinto 1986 (Hävinneiden legenda), 1994 (Voiton päivä), 2003 (Tunnottomuus), 2011 (Homo!)
Finlandia-palkintoehdokkuus 1992 (Kulkue), 1998 (Pienin yhteinen jaettava), 2000 (Vastavalo), 2005 (Voimattomuus), 2008 (Kohtuuttomuus), 2021 (Passio)
Runeberg-palkintoehdokkuus 2000
Suomi-palkinto 2002
Finlandia-palkinto 2003 (Punainen erokirja)
Varjo-Finlandia 2003
Pohjoismaisen näytelmäkirjailijapalkinnon ehdokkuus 2004
Pro Finlandia -mitali 2007
Aleksis Kiven palkinto 2016
Marja-Liisa Vartio -palkinto 2025.
Runeberg-palkinto 2025
Kirjallisuutta

Ahola, Suvi: Väitös: Pirkko Saisio teki salanimiromaaneilla tietoista kirjallisuuspolitiikkaa. Helsingin Sanomat, 8.5.2015, s. B 1–2.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 15.10.2023. Arkistoitu.
Junkkaala, Heini: Pirkko Saisio: Sopimaton.  Helsinki:  WSOY, 2023.  ISBN 978-951-0-45475-6
Kivilaakso, Katri: Kirjailijasta mieskirjailijaksi, naiskirjailijaksi ja takaisin: Pirkko Saision Kainin tytär sekä Jukka Larssonin ja Eva Weinin tuotannot vastauksena 1980-luvun naisnäkökulmaiseen kirjallisuuskeskusteluun.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2015.  ISBN 978-951-51-1105-0  Teoksen verkkoversio (pdf).
Siren, Eero: Nukketeatteri ja näyttelijän maailma. Väitöskirja. Helsinki: Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu, 2017. ss.133–137; 169. https://urn.fi/URN:ISBN:978-952-7218-12-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pirkko Saisio Wikimedia Commonsissa
Vähäsarja, Kaisa-Liisa: Pirkko Saisio – proosan ja draaman voimahahmo Yle Elävä arkisto. 11.9.2007. Viitattu 21.4.2020.
Jegorow, Sirpa: Pirkko Saision Elämänmeno on romaani haaveiden ja todellisuuden yhteentörmäyksestä Yle Elävä arkisto. 4.6.2019. Viitattu 21.4.2020.
Pirkko Saisio Prosak-proosaklubilla Kirjastokaista. 2015. Viitattu 21.4.2020.
Saisio, Pirkko hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Teersalo

Palvan ja Teersalon välillä liikennöivä lossi.
Teersalo on kylä Livonsaaren etelärannalla Velkualla, Naantalin kaupungissa. Teersalossa on omakoti- ja rivitaloaluetta ja asukkaita on noin 100. Teersalossa sijaitsee suurin osa Livonsaaren palveluista ja yhdessä Palvan saaren kanssa se muodostaa suurimman osan Velkuan palveluista.
Teersalossa sijaitsi ennen Länsi-Rannikon Kala Oy:n kalasatama. Vuonna 2005 käytössä oli vielä pakasteluolat kaloille. Teersalossa järjestettäviä kesätapahtumia ovat muun muassa Velkuapäivät, Muinaistulien yö ja Salakuljettajan yö.
Palvelut

Teersalossa sijaitsevat kaupalliset palvelut kuten pieni kauppa, posti ja kaksi ravintolaa: 140-paikkainen Wanha Salakuljettaja ja 180-paikkainen Rantaklubi. Alueella sijaitsevassa Palvelukeskus Kummelissa on Naantalin kaupunginkirjaston sivukirjasto Velkuan kirjasto, päiväkoti, terveysasema, lounaskahvila, palveluasuntoja ja kaupungin yhteispalvelupiste. Lisäksi Teersalossa on vierasvenesatama, polttoaineautomaatti veneille ja autoille, sekä Naantalin kaupungin ylläpitämä uimaranta, matonpesupaikka ja leikkikenttä.
Ravintola Wanhan Salakuljettajan terassialueella on esiintymislava, jossa kesäisin esiintyy tunnettuja artisteja. Ravintola ylläpitää Teersalon vierasvenesatamaa, johon kuuluu myös viisi kesällä 2017 valmistunutta vuokramökkiä.
Liikenne

Teersaloon mantereelta johtava tie on yhdystie 1931 eli Velkuantie. Tie päättyy Teersalon lossirantaan, josta matka jatkuu lossilla Palvan saareen 1 kilometrin pituista lossireittiä pitkin. Lossi pystyy kuljettamaan noin 10 henkilöautoa kerralla. Teersaloon kulkee TLO:n linja-autoreitti Turusta, Raision ja Maskun kautta. Lisäksi Teersalosta on palveluliikennelinja Naantaliin. Yhteysalus M/S Kivimo liikennöi Teersalosta sen eteläpuolisiin lähisaariin. Teersalosta on päässyt myös Taivassalon Hakkenpäähän kesäisin Merenkulkulaitoksen yhteysaluksella. Reitti on osa Saariston Rengastietä.
Puistot

Teersalossa sijaitsee kaksi puistoa. Rantapuisto valmistui kesällä 2007 Teersalon rantaan. Sen alueelle on istutettu painolastikasveja, esihistoriallisella tai keskiajalla Suomeen saapuneita kasveja sekä alkuperäiskasveja. Alueelle rakennettiin pieni tori. Torin laatoissa on merensinistä sävyä ja kivien sekä kasvien asettelu toistaa saariston merenrantaa. Kasvilajeja puistossa on yli 35, joista suurin osa perennoita, mutta myös muutamia puita ja pensaita löytyy. Puistossa kasvavia lajeja ovat muun muassa masmalo, maahumala ja verikurjenpolvi.
Palvelukeskus Kummelin rannassa on vuonna 2001 rakennettu pieni saaristokasvitarha. Puutarhassa on saariston niityillä ja kedoilla esiintyviä kasveja istutettuina kasvipenkkeihin. Paikalle on pystytetty opastaulu, jossa kerrotaan eri luonnonkasveista.
Aiheesta muualla

Velkua, Teersalon rantavyöhykkeen kehittämissuunnitelma Naantali kaupunki
Salzburgin juhlamessu

Monikuoroinen musiikkiesitys Salzburgin tuomiokirkossa (Melchior Küselin kuparipiirros). Mahdollisesti kyse on nimenomaan Salzburgin juhlamessun esityksestä vuonna 1682.
Salzburgin juhlamessu (lat. Missa Salisburgensis; saks. Salzburger Domfestmesse), tunnettu myös anakronistisella nimellä Tuomiokirkonvihkiäismessu, on Heinrich Ignaz Franz Biberin säveltämä messu 53:lle laulu- ja soitinäänelle.
Vuonna 1878 itävaltalainen musiikinhistorioitsija August Wilhelm Ambros attribuoi messun Orazio Benevolille, olettaen sen sävellysajankohdaksi Salzburgin tuomiokirkon vihkiäiset vuonna 1628, joka kuitenkin on liian varhainen teoksen tyyliin nähden. Sittemmin messun säveltäjäksi oletettiin Andreas Hofer. Ernst Hintermaierin tutkimusten mukaan teos on kuitenkin kirjoitettu Salzburgin arkkihiippakunnan 1100-vuotisjuhliin, joita vietettiin vuonna 1682, säveltäjänään nimenomaan Biber.
Salzburgin juhlamessu on täysbarokin kolossaalityylin suurimuotoisimpia ja samalla kuuluisimpia kirkollisia teoksia. Messun asianmukainen esittäminen vaatii laulajien ja soittajien sijoittamista kirkkotilassa useaan eri paikkaan eli monikuoroisuutta (cori spezzati -tekniikka). Messun 53 laulu- ja soitinääntä jakaantuvat kuoroiksi seuraavasti:
choro I: kaksi sopraanoa, kaksi alttoa, kaksi tenoria, kaksi bassoa, sekakuoro ja urut
choro II: kaksi viulua ja neljä alttoviulua
choro III: kaksi trumpettia ja neljä nokkahuilua (sekä kaksi oboeta colla parte)
choro IV: kaksi sinkkiä ja kolme pasuunaa
choro V: kaksi sopraanoa, kaksi alttoa, kaksi tenoria, kaksi bassoa, sekakuoro, kaksi viulua, neljä alttoviulua ja urut
loco I: neljä trumpettia ja patarummut
loco II: neljä trumpettia, patarummut ja continuo
Teospari Salzburgin juhlamessulle on Biberin vastaavalle esityskokoonpanolle samaan tilaisuuteen kirjoittama motetti Plaudite tympana.
Diskografia

Orazio Benevoli: Festival Mass in 53 parts; Hymn to St. Rupertus. New York: The Musical Heritage Society, [1950-luku]. Esittäjät: Hugo Schmid (urut), The St. Anthony Cathedral Choir, The Otto Schneider Festival Concert Orchestra, joht. Otto Schneider. Äänitetty 1950-luvulla. MHS - The Musical Heritage Society MHS 503
Missa Salisburgensis: à 53 voci = Salzburger Domfestmesse. Hayes, Middlesex, England: Emi Records, ℗1987. Esittäjät: Escolania de Montserrat, Tölzer Knabenchor, Collegium Aureum, joht. isä Ireneu Segarra O.S.B. Äänitetty 8.–10.8.1974, Kollegienrkirche, Salzburg. Emi Deutsche Harmonia Mundi CDC 7 49236 2 [sama äänitys julkaistu aiemmin LP-levyllä sekä saksalaisena CD-painoksena]
Biber: Missa Salisburgensis. Hamburg: Deutsche Grammophon, a PolyGram company, ℗1998. Esittäjät: Gabrieli Consort, Gabrieli Players, Musica Antiqua Köln, joht. Paul McCreesh. Äänitetty syyskuussa 1997, Abbey Church of SS. Mary & Ethelflaeda, Romsey, Hampshire. Archiv Produktion 457 611-2
Biber: Missa Salisburgensis. Paris: Erato, ℗1999. Esittäjät: The Amsterdam Baroque Choir, The Amsterdam Baroque Orchestra, joht. Ton Koopman. Äänitetty 29.5.1998, Salzburgin tuomiokirkko. Erato 3984-25506-2
Biber: Missa Salisburgensis. [Saksa]: M.A.T. Music Theme Licensing, ℗2008, ©2008. Esittäjät: Tibicines, La Stagione Armonica, joht. Sergio Balestracci. Äänitetty 15.12.2003, Chiesa di Santa Maria Assunta, Villa Lagarina, Trento. NCA - New Classical Adventure 60192 [sama äänitys julkaistu aiemmin italialaisena CD-painoksena Amadeus-levymerkillä]
Biber: Baroque splendor: Missa Salisburgensis. [Bellaterra]: Alia Vox, ℗2015. Esittäjät: La Capella Reial de Catalunya, Hespèrion XXI, Le Concert des Nations, joht. Jordi Savall. Äänitetty 11.2.2002 sekä 14. ja 16.1.2015, La Collégiale du Château de Cardona, Catalogne. Alia Vox AVSA9912
Sambian kansallinen kirjastopalvelu

| Sambian kansallinen kirjastopalvelu> Zambia National Library Service |
| --- | --- |
Osoite:  Haille Selassie Avenue (P.O. Box 30802), 10101 Lusaka, Sambia
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sambian kansallinen kirjastopalvelu (engl. Zambia National Library Service) on Sambian pääkaupungissa Lusakassä toimiva kansalliskirjasto. Kansalliskirjaston johtavana kirjastonhoitajana toimi Robinson K. Bwato (10/2017).
Vuonna 2013 kansalliskirjaston kokoelmissa oli noin 500 000 teosta.
Vuonna 2015 Sambian aikuisväestöstä oli lukutaitoisia YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan 63,4 prosenttia.
Aiheesta muualla

Marcel Lajeunesse & Henri Sène (2004) Legislation for library and information services in French-speaking Africa revisited. (Abstrakti; The International Information & Library Review, 36 (4), Dec. 2004, pp. 367-380) (englanniksi) (sciencedirect.com)
Silvola-Sillböle 1500-2000

| Silvola – Sillböle 1500–2000: Vantaanjoen vihreä tasku – en grön ficka vid Vanda å |
| --- | --- |

Kirjailija:  Bengt Eriksson
Kuvittaja:  Panhelainen, Seppo
Kieli:  suomi, ruotsi
Kustantaja:  Silvolan pientaloyhdistys ry
Julkaistu:  2007
Sivumäärä:  192
ISBN:  978-952-92-2018-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Silvola – Sillböle 1500–2000 on Bengt Erikssonin kirjoittama ja Silvolan pientaloyhdistys ry:n vuonna 2007 julkaisema kotiseutukirja.
Sisältö

Kirja kertoo Silvolan vanhan kylän 500 vuoden kehityksestä osana Helsingin pitäjää ja Vantaan kaupunkia. Kirjoittaja on haastattelujen, arkistotutkimusten sekä monen paikkakuntalaisen ja historian asiantuntijan avustuksella koonnut uutta ja ennen julkaisematonta tietoa alueen historiasta.
Kirjan keskeisiä tutkimuskohteita ovat muun muassa Silvolan kaivos, joka aikoinaan oli Suomen suurin rautakaivos ja tuotti saman verran rautamalmia kuin muut Suomen kaivokset yhteensä. Toinen mielenkiintoinen analyysi liittyy Vantaan­joen keskeiseen rooliin koko nykyisen pääkaupunki­seudun taloudellisessa kehityksessä. Lähes unohdettu, mutta aikoinaan Suomen eturivin taiteilijoihin ja kotiseutututkijoihin kuulunut Per Åke Laurén syntyi ja kasvoi Silvolan kartanossa. Henkilöt Suomen ensimmäisen kokonaisvaltaisen aluerakentamiskohteen, Kaivokselan, takana astuvat parrasvaloihin.
Kirja on kirjoitettu suomeksi ja ruotsiksi, ja siinä on runsas kuvitus. Kustantaja Silvolan Pientaloyhdistys ry toivoi, että kirja saisi alueen asukkaat kiinnostumaan omasta lähiympäristöstään ja sen historiasta sekä arvostamaan rakennetun maiseman ajallisia kerrostumia ja vahvistaisi asukkaiden yhteenkuuluvaisuutta. Kirjasta on otettu kaksi painosta ja aiheista pidetty kymmeniä esitelmiä Vantaalla ja muualla Etelä-Suomessa. Kotiseutututkimus on vilkastunut Vantaan eri kylissä, ja kirjailija on palkittu ansiokkaasta työstä Vantaan Omakotiyhdistysten keskus­liiton kunnia­maininnalla. Kirjan aiheista on järjestetty valokuvanäyttelyitä, kulttuurikävelyjä ja kyläjuhlia Vantaan kaupungin tuella.
Aiheesta muualla

Manninen, Antti: Voisiko Silvolan kaivoksesta tulla uusi matkailuhoukutin Vantaalle? Silvola-historiikin kirjoittaja Bengt Eriksson toivoo lisätutkimusta. Helsingin Sanomat, 3.6.2007.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 26.3.2011.
Josep Llorens i Artigas

| Josep Llorens i Artigas> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1892 Barcelona, Espanja
Kuollut: 1980 Barcelona, Espanja
Taiteilija
Salanimi:  Llorens Artigas, Jose
Ala:  keramiikka
Josep Llorens i Artigas (1892 – 1980) oli espanjalainen keraamitaiteilija ja taidekriitikko.
Elämä

Llorens syntyi 1892 Barcelonassa. Hän opiskeli kaupungissa piirtämistä Llotjan taidekoulussa ja vuodesta 1912 lisäksi keramiikkaa ja maalaustaidetta Cercle Artístic de Sant Lluc -taideyhteisössä ja käsityökoulussa, jossa tapasi monia taiteilijoita, kuten Joan Mirón. Llorens matkusti 1917 Pariisiin avustuksen turvin laajentamaan taitojaan keraamikkona. Hän kirjoitti siellä myös taidekritiikkejä moniin alan lehtiin. Llorens palasi Pariisiin 1920-luvulla ja teki yhteistyötä Pablo Picasson kanssa. Hän työskenteli 1930-luvulla muun muassa Georges Braquen kanssa ja sai töitään näyttelyihin muun muassa Pariisiin, New Yorkiin, Tukholmaan ja Berniin.
Llorens palasi Barcelonaan 1941 ja aloitti pian sen jälkeen yhteistyön Mirón kanssa. He tekivät ruukkuja, patsaita ja keraamisia seinämaalauksia. Heidän töihinsä kuuluvat esimerkiksi seinämaalaukset Unescon rakennuksessa Pariisissa, Harvardin yliopistolla ja Barcelonan lentoasemalla. Miró teki ensimmäiset keraamiset kokeilunsa juuri Llorensin kanssa, kun hän maalasi Llorensin vaasien tai laattojen päälle. Miró teki lopulta patsasmalleja, joista Llorens teki savisia veistoksia. Miró jatkoi vuodesta 1953 yhteistyötä myös Llorensin pojan Joan Gardy-Artigasin kanssa.
Llorens palkittiin vuonna 1956 Guggenheim-palkinnolla ja vuonna 1971 hän sai espanjalaisen taiteiden kultamitalin. Llorens kuoli Barcelonassa 1980.
Aiheesta muualla

Tallers Josep Llorens Artigas -säätiö (katalaaniksi) (englanniksi) (espanjaksi) (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Muut:  IdRef 
Llorensin ja Joan Mirón tekemä muraali Artium-museossa.
Samhain

| Samhain |
| --- | --- |
 Samhainin uuspakanallinen juhla
Merkitys:  vuodenkierron alun juhla
Vietetään:  31. lokakuuta – 1. marraskuuta
Järjestämistiheys:  vuosittain
Samhain (iiriä, suom. ’kesän loppu’) on Britteinsaarilla vietettävä muinainen kelttiläinen juhla. Varsinainen juhlapäivä on 1. marraskuuta, mutta juhlinta aloitetaan jo edellisenä iltana auringonlaskun jälkeen.
Samhain oli yksi muinaisten kelttien neljästä tärkeimmästä juhlasta. Nykyajan kelttiläisille uuspakanoille se on yksi vuodenpyörän kahdeksasta juhlapäivästä.
Samhain oli yleisimmän nykykäsityksen mukaan kelttien uudenvuodenpäivä, jolloin päättyvän vuoden aikana kuolleiden ihmisten sielut kokoontuvat yhteen ennen matkaansa vainajalaan. Samhain oli kelteille myös sadonkorjuujuhla, jossa ihmiset antoivat ruokauhreja vainajille.
Keltit saattoivat juhlia samhainia pari viikkoa. Kelttien uskomusten mukaan samhainin aikana tämän- ja tuonpuoleisten maailmojen väliset rajat katosivat, ja henget saattoivat yrittää houkutella ihmisiä tuonpuoleiseen. Sen vuoksi juhlan aikana poltettiin kokkotulia asutusten ympäristössä, koska tulien uskottiin antavan suojaa henkien hyökkäyksiä vastaan. Samhainiin kuuluu myös joitain roomalaisten miehittäjien hedelmäjumalattaren Pomonan juhlasta omaksuttuja tapoja. Nykyajan halloweeniin samhainista on otettu noidat, aaveet ja peikot. Samhainin juhlintaan liittyy myös kurpitsalyhtyjen sytyttäminen sekä harppu ja joutsen vainajalamatkan symbolina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Samhain Wikimedia Commonsissa
Ilkka Haikala

Ilkka Juhani Haikala (20. maaliskuuta 1952 Helsinki – 20. joulukuuta 2010 Helsinki) oli Tampereen teknillisen yliopiston professori.