stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
100 56 TK

| 100 56 TK |
| --- | --- |
 100 56 TK Kuivasaaressa elokuussa 2009.
Aseen tyyppi:  tornikanuuna
Alkuperämaa:   Suomi
Palvelushistoria
Palvelusvuodet:  1969–2012
Tekniset tiedot
Malli:  100 56 TK
Putken pituus:  5 608 mm
Miehistö:  10
Kaliiperi:  100 mm
Tulinopeus:  6 ls/min
Lähtönopeus:  617 m/s (puolipanos) 881 m/s (täyspanos)
Laukaustyyppi:  patruunalaukaus
Maksimikantama:  16,8 km
100 56 TK (myös 100 TK, 100 millimetrin tornikanuuna) oli suomalainen kevyt tornikanuuna, jonka kaliiperi oli sata millimetriä. Modifioituun neuvostoliittolaiseen T-55-panssarivaunun tykkitorniin pohjautunut tornikanuuna kehitettiin 1960-luvulla, ja ensimmäiset patterit rakennettiin vuosikymmenen lopulla. Satamien sisääntuloväyliä suojaamaan rakennetut patterit sijoitettiin Suomenlahden ja Saaristomeren rannikoille, ja niiden kantalinnoittaminen jatkui aina 1980- ja 1990-luvuille. 100 TK -kalusto modernisoitiin 1980-luvun lopulla asentamalla tykkiasemiin laseretäisyysmittarilla varustetut tähtäysperiskoopit ja tykkikohtaisen ammunnan mahdollistaneet tykkilaskimet.
Suomen rannikkotykistön 1990-luvulla käynnistynyt alasajo johti myös 100 TK -kaluston alasajoon. Ensimmäiset patterit poistuivat käytöstä 2000-luvun alussa ja kaluston viimeiset ammunnat toteutettiin Upinniemessä vuonna 2012. Käytöstä poistuneet tykit deaktivoitiin, ja niistä osa siirrettiin asemistaan romutettavaksi tai myytäväksi. Kuivasaaren patteri säilytettiin siinä kunnossa kun se oli käytöstä poistettaessa ja museoitiin. 100 TK -kaluston alasajon jälkeen Suomen kiinteän rannikkotykistön ainoaksi käytössä olleeksi kalustoksi jäivät raskaammat 130 TK -tornikanuunat.
100 TK käytti patruunalaukausta, joka juonnettiin mekaanisen juontolaitteen avulla ja ladattiin käsivoimin putkeen. Aseen hetkellinen tulinopeus oli noin kuusi laukausta minuutissa, ja se kykeni ampumaan noin 16,8 kilometrin kantamalle. Ase vaati minimissään nelihenkisen miehityksen, ja sen normaalimiehitys oli kolme aliupseeria ja seitsemän tykkimiestä.
Historia > D-10-panssarivaunukanuuna

Bolshevik-tehdas (entinen Obuhov) suunnitteli 1930-luvun alussa laivastolle uuden 51 pituuskaliiperin sadan millimetrin tykin sukellusveneisiin ja matalakulkuisille pinta-aluksille. Tyyppimerkinnän B-24 saanut ase hyväksyttiin vuonna 1936 sotavarustukseen. Aseen putkea pidennettiin myöhemmin 56 pituuskaliiperiin, ja päivitetty versio sai vuonna 1938 sotavarusteena tyyppimerkinnän B-24BM. Kirov-luokan risteilijöille suunniteltiin sadan millimetrin 56 pituuskaliiperin ilmatorjuntatykki, joka sai tyyppimerkinnän B-34. Aseesta tehtiin tyyppimerkinnällä BS-3 panssarintorjuntatykki, jonka valmistus alkoi 1944.
Tehdas numero 9:n F. F. Petrovin suunnittelutoimisto otti uuden panssarivaunumallin pohjaksi sadan millimetrin 56 pituuskaliiperin laivatykin ampumatarvikkeineen. Näin syntyi tykki malli 1944, joka sai myöhemmin SU-100-rynnäkkötykkiin asennettuna tyyppimerkinnän D-10S ja T-54-panssarivaunuun asennettuna D-10T. Vakautettuna T-54A-vaunussa aseen tyyppimerkinnäksi tuli D-10TG ja edelleen paranneltuna T-54B:ssä D-10T2S. Viimeksi mainittu tykki asennettiin myös T-55-vaunuihin.
Historia > Panssarivaunutornit IT-tykkien korvaajiksi

Suomen kevyet kiinteät rannikkotykistöpatterit oli jatkosodan päättyessä aseistettu pääasiassa 76 ItK 16 V ja 76 ItK 36 -ilmatorjuntatykeillä, jotka eivät tulivoimansa, kantamansa ja taistelunkestonsa osalta vastanneet sodanjälkeisen ajan vaatimuksia.
Ilmatorjuntatykkikaluston korvaamista lähdettiin tutkimaan 1960-luvulla yliluutnantti Juhani A. Niskan johdolla. Esiin nousi panssarivaunun tykkitornin käyttö kevyenä rannikkotykkinä, mitä lähdettiin idean tasolla viemään eteen päin.
Romutettavaksi päätymässä olleet brittiläisten Comet- ja Charioteer-panssarivaunujen tornit nähtiin yhtenä mahdollisena vaihtoehtona, mutta niiden käyttöä ei päädytty viemään eteenpäin kaluston käyttämien erikoislaatuisten kaliiperien takia. Rannikkotykistön käyttöön ei myöskään haluttu jälleen hankkia muiden hylkäämää kalustoa.
Niska esitti vuonna 1966 laatimassaan muistiossa kevyiden rannikkopatterin kaluston korvaajaksi sadan millimetrin tornikanuunaksi modifioitua panssarivaunutornia. Muistio vertaili silloista 76 ItK 31 -tykkikalustoa, ruotsalaista Boforsin valmistamaa 75 mm tykkiä sekä T-54-panssarivaunun tornista modifioitua tornikanuunaa. Boforsin tykit nähtiin aivan liian kalliina vaihtoehtona, ja T-54-vaihtoehto päädyttiin ottamaan jatkokehitykseen.
Historia > Koeammunnat ja kaluston tilaus

T-54:n satamillimetrisen panssarivaunutornin koeammunnat käynnistyivät Katajaluodossa elokuussa 1967. Tykissä ei ollut tuuletuslaitteistoa, ja ruutikaasut pääsivät jossain määrin sen sisätiloihin. Rannikkotykistön koeampuma-aseman värvätyt kykenivät säilyttämään toimintakykynsä, vaikka kiihkeä tulirytmi täytti tornin pahoinvointia aiheuttaneella ruutisavulla. Koeammunnoissa ammuttiin kymmenen kilometrin etäisyydellä sijainneeseen maaliin.
Savuongelmista huolimatta koeammunnat osoittautuivat onnistuneiksi, ja tykkien hankintatiedustelut käynnistettiin välittömästi niiden jälkeen.
Neuvostoliitosta päädyttiin tilaamaan tornikanuunoiksi modifioitavia T-55-panssarivaunun torneja ilman erittäin kalliita panssarivaunuissa käytettyjä vakautinlaitteita. Myyjäosapuolta jouduttiin jonkin verran vakuuttelemaan vakauttimettoman systeemin toiminnasta. Asekauppa toteutettiin Suomen ja Neuvostoliiton välisen bilateraalikaupan puitteissa.
Historia > Patterien sijoituksen suunnittelu

Uusien rannikkopatterien ryhmityssuunnitelmat laadittiin pääesikunnassa vuoden 1968 aikana. Niiden pohjana toimi puolustusvoimain komentajan vuonna 1967 hyväksymät rannikkopuolustuksen kehittämisen perusteet ja pääesikunnan operatiivisessa käskyssä määritetyt meripuolustuksen painopistealueet. Etenkin Hangon ja Helsingin edustan kiinteän rannikkotykistön vahventaminen otettiin tavoitteeksi uusien patterien määrää suunniteltaessa.
Syyskuussa 1968 valmistuneessa alustavassa ryhmityssuunnitelmassa päädyttiin sijoittamaan 5–7 patteria Helsingin edustalle, 2–4 Porkkalan-Inkoon alueelle, 2–3 Hangon alueelle, 1–2 Turun alueelle ja 0–2 Kotkan alueelle. Kokonaistarpeeksi arvioitiin 10–18 patteria. Patterit sijoitettiin etelärannikon satamien sisääntuloväylille painopisteenä Helsingin edusta. Ryhmitysalueiksi valittiin pääasiassa jo olemassa olevat miehitetyt linnakkeet tai niiden välittömässä läheisyydessä sijainneet alueet, sillä haluttiin välttää muiden tahojen omistuksessa olevien alueiden maanlunastuksia.
Lopullisten sijoituspaikkojen selvitys tapahtui operatiivisiin vaatimuksiin pohjautuneella monikriteerimallilla, jossa laadittiin taulukko kaikista aluevaihtoehdoista ja ryhmityskriteereistä pistearvoineen. 100 TK -nimen saaneen aseen patterien sijoittelu tarkastettiin pääesikunnan operatiivisessa osastossa helmikuussa 1969. Lopullinen ryhmitys oli seuraava: neljä patteria Helsingin edustalla, kolme Porkkalan-Inkoon alueella, kolme Hangon alueella, kaksi Porvoon-Loviisan alueella, yksi Kotkan alueella ja yksi Utön alueilla. Tarkistus vahvensi näin ollen itäisen Suomenlahden asemia pääasiassa Helsingin edustan kustannuksella.  Patterit asennuspaikoiksi valikoituivat muun muassa seuraavat Suomenlahden rannikkoalueiden niemet ja saaret: Bågaskär, Emäsalo, Hästö-Busö, Itä-Villinki, Katajaluoto, Kirkonmaa, Kuivasaari, Orrengrund, Porsö, Russarö, Tulliniemi (Hanko), Upinniemi ja Vallisaari.
Historia > Patterien rakentaminen

Puolustusvoimien käytettävissä olleet linnoittamis- ja rakentamismäärärahat sanelivat 100 TK -patterien linnoittamisen ja projektin vaiheistamisen. Ensimmäisenä aloitettiin linnoitustyöt Katajaluodossa, Kuivasaaressa, Tulliniemessä ja Upinniemessä. Ensimmäisen patterin rakentaminen ajoittui vuosille 1968–1969, ja sitä seurasivat pian useiden muiden patterien rakentaminen Suomenlahden rannikolle ja Saaristomerelle. Lopulta linnoitettavaksi päätyneiden saarten lisäksi 100 TK -pattereita suunniteltiin useille muillekin Suomen merialueiden saarille. Pisimmälle suunnittelutöissä etenivät Hangon Storlandetin ja Loviisan Gäddbergsön saarten patterit, jotka jäivät lopulta toteutumatta.
Storlandetissa päätökseen vaikutti linnoittamisen kannalta hankala, huomattavaa infrastruktuuria vaatinut maasto. Storlandetiin kaavailtu 100 TK -patteri päädyttiin rakennettiin lopulta läheiselle Hästö-Busön linnakkeelle 1980-luvulla. Gäddbergsön patterin oli tarkoitus suojata läheistä Loviisan ydinvoimalaa ja Valkon satamaa, mutta ammuntojen aiheuttaman tärinän vaikutukset ydinvoimalaan jäivät epäselviksi, ja keskeyttivät näin ollen patterin suunnittelun alueelle.
Ensimmäisessä rakennusvaiheessa maastoon rakennettiin vain tykkiasemat miehistösuojatiloineen. Puuttumaan jääneet komento-, keskiö- ja varastotilat toteutettiin 1970-luvun loppupuolella aloitetussa toisessa rakennusvaiheessa, jossa täydennettiin myös tykkiasemien ilmatorjunta- ja lähipuolustusasemia. Viimeisten asemien kantalinnoitteiden täydentäminen tapahtui vasta 1980- ja 1990-lukujen aikana.
Historia > Perushuolto 1980-luvun lopulla

Vanhimmat 100 TK -patterit oli asennettu 1970-alulla, minkä seurauksena pääesikunnan taisteluvälineosasto alkoi kaavailla niiden perushuoltoa 1980-luvulla. Vuosikymmenen loppupuolella käynnistyneen huoltoprojektin ydintavoitteiksi muodostuivat sähköjärjestelmän uusiminen ja laseretäisyysmittarilla varustetun tykkiperiskoopin asentaminen asemiin. Uuteen varustukseen kuuluivat myös asemakohtaiset tykkilaskimet, jotka mahdollistivat ammunnan suorittamisen tykkijohtoisena tykkimenetelmäammuntana. Periskooppilaitteistot hankittiin Jugoslaviasta hieman ennen valtion hajoamista. Kaikki tykit saivat myös paremmat lämpökuvut ja joihinkin asemiin hankittiin lämpökamera pimeätoimintaa varten.
Historia > 100 TK -patterien alasajo

Rannikkotykistön ja linnakesaarten alasajo käynnistyi 1990-luvulla Suomen geopoliittisen tilanteen muutosten ja taistelutavan kehityksen seurauksena. Kiinteistä kantalinnoitteista nähtiin järkevämpänä siirtyä liikkuvampaan puolustuskalustoon. Puolustusvoimat muutti myös vuosituhannen vaihteella organisaatiotaan siten, että aiemmin maavoimien alaisuudessa toimineet rannikkotykistöpatterit siirtyivät merivoimille ja muodostivat laivaston osastojen kanssa uudet meripuolustusalueet. Tykkikaluston alasajo alkoi 152/50 T -tykeistä, joiden viimeiset ammunnat toteutettiin vuonna 2002.
Ensimmäiset 100 TK -patterit hylättiin 2000-luvun alussa, minkä seurauksena puolustusvoimat luopui samalla useista kokonaisista linnakesaarikokonaisuuksista. Patterit jätettiin paikalleen deaktivoituina. Toinen deaktivointivaihe toteutettiin vuoden 2012 loppuun mennessä, jolloin 100 TK -kalustolla ammuttiin viimeistä kertaa Upinniemessä. Osa pattereista poistettiin asemista ja tyhjäksi jääneet tykkitilat peitettiin metallilevyllä. Käytöstä poistuneet tykit siirrettiin pääosin romutettavaksi tai myytäväksi, tosin Kuivasaaren tykit säästettiin museopatterina. Upinniemen eteläkärjen 100 TK -patterin 1. tykki palautettiin vuonna 2017 deaktivoituna muistomerkkinä entiseen tuliasemaansa.
100 TK -kaluston poistumisen jälkeen kiinteän rannikkotykistön ainoaksi jäljellä olevaksi kalustoksi jäivät raskaammat 130 TK -patterit, joiden alasajon suunniteltiin tosin tapahtuvan vuoden 2017 tilanteessa 2020-luvun kuluessa.
Tykkiasema ja -järjestelmät

100 TK -tykkiasemat jakautuvat tykki-, ammustarvike-, majoitus- ja käytävätiloihin. Tykkitila jakautuu edelleen maanalaiseen tykkipihaan ja maanpäälliseen putkikerrokseen, joka sijaitsee tykin teräksestä valetun torniosan sisällä. Tornin päällä on lämpösuojus, jonka tehtävänä on rajoittaa tykkiasemasta ympäristöön tulevaa lämpösäteilyä. Kaikkiin 100 TK -asemiin ei ole rakennettu majoitustiloja.
Kaliiperiltaan 100-millimetrinen putki on 5 608 millimetriä pitkä suuhidastimesta peräkappaleeseen ja painaa 1 430 kilogrammaa. Putken pituus on 56 kaliiperia, ja 40 rihlalla rihlatun osan mitta 5 350 millimetriä.
Ampumatarvikkeet

100 56 TK:n kaikki laukaisuyhdistelmät olivat patruunalaukauksia, joiden panoksina oli joko täys- tai puolipanos. Käytetyt kranaatit jakautuivat sirpale-, miina- ja aikakranaatteihin. Miinakranaateissa oli kiinteästi asennettu pohjasytytin. Aika- ja sirpalekranaattien kanssa käytettiin erillisiä aika- ja kärkisytyttimiä.
100 TK:n kantama oli 16,8 kilometriä taulukkoryhmän 3 mukaisella laukausyhdistelmällä ammuttaessa. Aseen lähtönopeudet olivat 617 m/s puolipanoksella ja 881 m/s täyspanoksella.
Ampumatarvikkeet > Laukausyhdistelmät

Lähde:
| Taulukkoryhmä | Ammus> Ampumatarviketunnus | Ammus> Komentonimike | Panos> Ampumatarviketunnus | Panos> Komentonimike | Sytytin> Ampumatarviketunnus | Sytytin> Komentonimike |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | JVA 3905 | 100 tkr 2j-36A | RTA 2041 | 100 TK pp | KTA 7957 | ahis V-429-36A |
| 2 | RTA 2004 | 100 l tkr 2j-36A | RTA 2041 | 100 TK pp | KTA 7962 | is 70-36A |
| 3 | JVA 3905 | 100 tkr 2j-36A | RTA 2042 | 100 TK tpv | KTA 7957 | ahis V-429-36A |
| 4 | RTA 2001 | 100 hlkr 2j-ps 3MR | RTA 2042 | 100 TK tpv | – | pohjasytytin |
| 4 | RTA 2003 | 100 hlkr 2j-ps 4MR | RTA 2042 | 100 TK tpv | – | pohjasytytin |
| 5 | RTA 2012 | 100 hlkr 2j-52A | RTA 2042 | 100 TK tpv | KTA 5437 | 60-60 mas VM 16L-52A |
| 6 | RTA 2010 | 100 tkr 2j-36A | RTA 2041 | 100 TK pp | KTA 7957 | ahis V-429-36A |
| 7 | RTA 2010 | 100 tkr 2j-36A | RTA 2041 | 100 TK pp | KTA 7968 | 90-450 mais V-36A |
Tulitoiminta

Tykin miehitykseen kuului kolme aliupseeria (au) ja seitsemän tykkimiestä (3 + 7), joiden tehtävät olivat seuraavat: tykinjohtaja (au), suuntaaja, korottaja, lataaja, neljä ammusmiestä, joista yksi aikauttaja, laskinaliupseeri (au) sekä varajohtaja (au). Ampumatoimintaan riitti minimissään kuuden henkilön vajaamiehitys, jolloin tykkiryhmästä voidaan irrottaa varajohtaja ja muut ammusmiehet aikauttajaa lukuun ottamatta.
Kirjallisuutta

Rannikkotykistön tykkitoimintaopas: 7. osa, 100 56 TK.  Helsinki:  Pääesikunta, 1971.  RtTkiO 7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 100 56 TK Wikimedia Commonsissa
Puolustusvoimat: Merivoimat. 100 56 TK (100 mm tornikanuuna) (archive.org)
100 56 TK – YouTube (100 TK -kaluston viimeiset kovapanosammunnat Upinniemessä 2012)
Puolueettomuuden suojaamisesta kaappaushyökkäyksen torjuntaan – Meri- ja rannikkotaktiikan kehittäminen 1960- ja 1970-luvulla (luku 3.3)
Upinniemen deaktivoitu 100 TK joulukuussa 2017.
100 56 TK -valetykki Kuivasaaressa.
Neitoperhonen

| Neitoperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Täpläperhoset Nymphalidae
Alaheimo::  Aitotäpläperhoset Nymphalinae
Tribus::  Nymphalini
Suku::  Aglais
Laji::  io
Kaksiosainen nimi
 Aglais io  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Inachis io  Nymphalis io 
Katso myös
   Neitoperhonen Wikispeciesissä   Neitoperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neitoperhonen (Aglais io) on täpläperhosten heimoon kuuluva kulttuuriympäristöjen perhonen.
Koko ja ulkonäkö

Neitoperhosen siipien kärkiväli on n. 4–5 cm ja se on hiukan nokkosperhosta suurempi. Neitoperhonen on yläpuolelta huomiota herättävä perhonen, taustaväri on syvänpunainen ja jokaisessa siivessä on iso ja värikäs silmätäplä. Alapuolelta lajin siivet ovat tummanruskeat ja vipevöidyt mustilla juovilla.
Neitoperhonen
△ Neitoperhonen
Levinneisyys ja lentoaika

Neitoperhonen on Suomessa tulokaslaji, joka on vasta 1960-luvulta lähtien alkanut esiintyä maassa. Sitä tavataan Euroopassa sekä Aasian viileämmissä osissa Japaniin saakka. Pitkään satunnaisesti tavattu harvinainen laji on nykyään yleinen Etelä-Suomessa, viime vuosina laji on ollut lentoaikanaan yksi yleisimmistä päiväperhosista. Levinneisyyden raja kulkee suunnilleen Vaasa–Kuopio-linjalla, pohjoisemmaksi mentäessä lajia esiintyy harvemmin.
Neitoperhonen lentää kahdessa sukupolvessa, talvehtineet keväällä jopa maaliskuusta kesäkuuhun ja toinen sukupolvi heinäkuun lopulta jopa lokakuulle.
Elinympäristö ja elintavat

Neitoperhonen on tyypillinen kulttuuriympäristöjen perhonen, se elää pihapiireissä, puutarhoissa ja istutusten lähettyvillä. Keväällä ensimmäisen sukupolven naaraat munivat munat, jotka kesän aikana kehittyvät toukiksi, koteloituvat ja kuoriutuvat syksyllä toisen sukupolven aikuisina. Aikuinen yksilö talvehtii, usein vajoissa, autotalleissa tai muissa ulkorakennuksissa.
Ravintokasvi

Neitoperhosen toukat ovat monofageja ja syövät nokkosta (Urtica dioica). Aikuinen yksilö syö kukkien mettä, esimerkiksi pietaryrtin ja ohdakkeiden kukat vetävät niitä puoleensa. Neitoperhoset saattavat myös syödä puiden mahlaa tai mädänneiden hedelmien käynyttä mehua.
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Neitoperhonen (Nymphalis io)
Suomen Perhoset: Neitoperhonen
Keskisuomalainen: Neitoperhonen[vanhentunut linkki]
Iltalehti: Neitoperhonen (Nymphalis io) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Inachis io (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Aglais io:  Wikidata: Q158699  Wikispecies: Aglais io  BAMONA: Inachis-io  BioLib: 51584  BOLD: 264733  CoL: 93Q3Q  EoL: 160164  EPPO: VANSIO  EUNIS: 316692  Fauna Europaea: 441678  Fauna Europaea (new): d6403e6b-85b2-41f8-911a-30c82d66652d  GBIF: 4535827  iNaturalist: 207977  LoB: 4003  MaBENA: InachisIo  NatureServe: 2.867670  NBN: NHMSYS0021143568  Observation.org: 700  Open Tree of Life: 1020541  Laji.fi: MX.60914 
Papilio io:  Wikidata: Q28737689  CoL: 946GJ  GBIF: 4535828 
Neitoperhosen toukkia.
Örebron lääni

| Örebron lääni |
| --- | --- |
 vaakuna

Valtio:   Ruotsi
Maakunta:  Närke, Västmanland, Värmlanti, Länsi-Götanmaa ja Itä-Götanmaa
Maakäräjäkunta:  Örebron läänin maakäräjäkunta
Pääkaupunki:  Örebro
Perustamisvuosi:  1779
Hallinto:  
 – Maaherra:  Rose-Marie Frebran
Pinta-ala:  
 – Maa:  8 503,94 km²
Väkiluku:  281 572
 – Väestötiheys:  33,1 as./km²
Symbolit:  
 – Läänikirjain:  T
 – Läänikoodi:  18
 
 Lääninhallituksen sivut 
 Tilastotietojen lähteenä Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluvun ajankohta 31.12.2011 ja maapinta-alan 1.1.2012. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Örebron läänin kunnat.
Maakäräjäkuntavaaleissa käytettävä vaalipiirijako.
Örebron lääni (ruots. Örebro län) on lääni Vätternin pohjoispuolella ja Hjälmarenista länteen Keski-Ruotsissa. Lääni käsittää pääosin Närken maakunnan, suuren osan Västmanlandia sekä pienemmät osat Värmlantia ja Länsi-Götanmaata. Läänin pääkaupunki on Örebro. Valtiopäivävaaleissa lääni muodostaa Örebron läänin vaalipiirin.
Läänissä sijaitsevat Tivedenin ja Garphyttanin kansallispuistot.
Vuonna 2007 läänissä oli 1 058,99 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 12,4 prosenttia läänin maapinta-alasta.
Läänijaon kehitys

Örebron lääni on ollut olemassa kahtena eri aikana: vuosina 1639–1654 ja sen jälkeen vuodesta 1779.
Ennen vuotta 1639 Örebron lääni oli osa Närken ja Värmlannin lääniä, joka koostui Närkestä, Värmlannista, Dalslandista ja nykyiseen Örebron lääniin kuuluvasta Västmanlandin osasta lukuun ottamatta Fellingsbron kihlakuntaa. Vuonna 1639 muodostettiin Örebron lääni, joka koostui nykyisen läänin alueesta Fellingsbron kihlakuntaa lukuun ottamatta. Fellingsbron kihlakuntaan kuuluneet Fellingsbro, Näsbyn ja Ervallan pitäjät siirrettiin lääniin kuitenkin jo vuonna 1640.
Vuosina 1642–1648 oli olemassa Järlen lääni, jonka nimenä oli myöhemmin Noran lääni. Sitä varten Örebron läänistä erotettiin Noran, Grythyttanin (Hälleforsin kanssa), Lindesbergin, Ramsbergin, Ljusnarsbergin ja Skinnskattebergin pitäjät. Västmanlandista lääniin tulivat Odensvin ja Malman neljänneskunnat. Värmlannin läänistä Järlen lääniin liitettiin Filipstadin kaupunki sekä Filipstadin, Karlskogan ja Varnumin pitäjät sekä Kroppin ruukki.
Jo vuonna 1648 läänistä erotetut osat yhdistettiin takaisin Örebron lääniin, jonka alue oli sen jälkeen suunnilleen sama kuin nykyisen läänin. Värmlanti liitettiin takaisin lääniin vuonna 1614 ja muodostettiin uudelleen Närken ja Värmlannin lääni. Vuonna 1779 Värmlannin lääni erotettiin jälleen omaksi läänikseen ja jäljellä olleesta osasta tuli Örebron lääni.
Vuonna 1878 osa Bon pitäjästä siirrettiin Regnan pitäjään Itä-Götanmaalla; samalla alueet vaihtoivat myös osaksi Itä-Götanmaan lääniä. Vuonna 1890 Fellingsbron pitäjästä liitettiin osia Västra Skedvin pitäjään Västmanlandin läänissä. Vastaavasti Rökneön ja Röknehuvudin saaret Västra Nyn pitäjästä Itä-Götanmaan läänissä liitettiin Örebron läänin Hammarin pitäjään. Vuonna 1900 osa Skinnskattebergin pitäjästä Västmanlandin läänissä liitettiin Ramsbergin pitäjää ja osa Ramsbergin pitäjästä Skinnskattebergin pitäjään. Vuonna 1950 siirrettiin  vielä pieni alue Ljusnarsbergin pitäjästä Grangärden pitäjään Kopparbergin läänissä.
Vuonna 1951 koko Bjurtjärnin pitäjä liitettiin Värmlannin lääniin. Pieniä osia Godegårdin pitäjästä Itä-Götanmaan läänissä siirrettiin vuonna 1954 osaksi Hammarin pitäjäksi Zinkgruvanin yhdyskuntaa. Vuonna 1967 Örebron lääniin liitettiin Skaraborgin läänistä Tivedenin maalaiskunta, joka koostui entisistä Finnerödjan ja Tivedenin pitäjistä. Vuonna 1974 siirrettiin vielä jaetusta Glanshammarin maalaiskunnasta Götlundan pitäjä osaksi Arbogan kuntaa Västmanlandin läänissä.
Närken ja Värmlannin lääni vuosina 1654–1779 on merkitty sinisellä. Punaisella on Tiveden, joka liitettiin Örebron lääniin vuonna 1967.
Örebron läänin kunnat vuonna 1952. Lääninraja on tämän jälkeen muuttunut. Tiveden liitettiin Skaraborgin läänistä vuonna 1967. Glanshammarin maalaiskunnasta liitettiin Götlundan seurakunta Västmanlandin lääniin vuonna 1974.
Vaakuna

Vaakunaselitys: Värmlannin ja Västmanlandin vaakunoiden jakama kilpi, ja yläpuolen palkissa Närken vaakuna. (Ruotsiksi Sköld kluven av Värmlands och Västmanlands vapen och däröver i en ginstam Närkes vapen.)
Vaakuna vahvistettiin läänin käyttöön vuonna 1944 ja siinä ovat mukana lääniin kuuluvien maakuntien vaakunat. Myöhemmin Länsi-Götanmaan Tiveden on liitetty lääniin, mutta vaakunaa ei ole muutettu.
Maantiedettä

Läänin suurimmat taajamat
Maantiedettä > Suurimmat taajamat

Vuonna 2010 Örebron läänissä sijaitsi 60 taajamaa. Seuraavassa on lueteltu läänin 10 suurinta taajamaa.
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2010) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Örebro | &&&&&&&&&0107038.&&&&00107 038 |
| 2 | Karlskoga | &&&&&&&&&&027084.&&&&0027 084 |
| 3 | Kumla | &&&&&&&&&&014062.&&&&0014 062 |
| 4 | Lindesberg | &&&&&&&&&&&09149.&&&&009 149 |
| 5 | Degerfors | &&&&&&&&&&&07160.&&&&007 160 |
| 6 | Hallsberg* | &&&&&&&&&&&07122.&&&&007 122 |
| 7 | Nora | &&&&&&&&&&&06526.&&&&006 526 |
| 8 | Hällefors | &&&&&&&&&&&04530.&&&&004 530 |
| 9 | Askersund | &&&&&&&&&&&03887.&&&&003 887 |
| 10 | Laxå | &&&&&&&&&&&03064.&&&&003 064 |
Läänin pääkaupunkia vastaava keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat useampaan kuin yhteen kuntaan.
Elinkeinot

Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo läänissä sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan läänissä asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus ja kierrätys, energiahuolto ja ympäristötoiminta sekä rakennustoiminta. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden toimiala on tuntematon.
| Elinkeino | Elinkeino | Työpaikat (%) | Työlliset (%) |
| --- | --- | --- | --- |
|   | alkutuotanto | 2,0 | 1,9 |
|   | jalostus | 24,3 | 24,3 |
|   | palvelut | 72,7 | 72,7 |
|   | tuntematon | 1,0 | 1,0 |
|   | Työpaikkoja ja työllisiä | 126 475 | 127 465 |
|   | työpaikkaomavaraisuus | 99,2 |  |