Fidel Castro
Elämä > Suhteet ulkomaille

Castro pysyi johdonmukaisesti sosialismin tiellä, mutta ennen kaikkea hänen ulkopoliittista ideologiaansa leimasi anti-imperialismi. Hän tuki monia oikeamieliseksi katsomiaan vapaustaistelijoita erityisesti latinalaisessa Amerikassa ja Afrikassa, jotka yleisemmin taistelivat Yhdysvaltojen tukemaa osapuolta vastaan. Hän osoitti sympatioitaan myös muun muassa Yhdysvaltain mustien ihmisoikeusliikkeitä kohtaan. Toisaalta Castro oli yhteyksissä myös sitoutumattomiin maihin solmimalla suhteita Intiaan, Kanadaan ja Jugoslaviaan.
Merkittävä suuntaviiva Kuuban ulkopolitiikassa oli sen riippuvuus Neuvostoliiton markkinoista sekä sotilaallisesta ja taloudellisesta avusta. Castron oli rakennettava Kuuban sotavoimat Neuvostoliiton aseistuksen ja sotilasneuvonantajien avulla. Samalla hänen oli sallittava KGB:n pitävän otteessaan Havannaa ja neuvostokommunismin vaikutteet näkyivät myös maan sisäisessä politiikassa. Castron liittolaisuus Neuvostoliiton kanssa aiheutti erimielisyyksiä hänen ja Che Guevaran välillä, joka kannatti enemmän trotskilaista, antineuvostoliittolaista linjaa.
Castro kutsui Kuubaan vallankumouksellisen konferenssin helmikuussa 1966. Tavoitteena oli suunnitella yhteistä toimintasuunnitelmaa amerikkalaista imperialismia vastaan. Neuvostoliitto kärsi taloudellisia tappioita Kuuban kanssa käytävässä kaupassa eikä Kuuba ollut saavuttanut sokerintuotannolle asetettuja tavoitteita. Suhteet Neuvostoliiton kanssa huonontuivat. Castro käynnisti oikeudenkäynnin Annibal Escalantea vastaan. Castro myös epäili KGB:n kavaltaneen Guevaran. Välejä Neuvostoliittoon ei kuitenkaan taloudellisista syistä katkaistu.
Prahan kevään nimellä kulkeneet uudistuspyrkimykset Tšekkoslovakiassa vuonna 1968 Castro tuomitsi jyrkästi. Castro varoitti revisionismista ja nimitti Tšekkoslovakian uudistusten johtajia Länsi-Saksan agenteiksi ja fasisteiksi. On esitetty arvioita, oliko Castro todella tätä mieltä vai johtuivatko lausunnot ennemmin pakosta pitää yllä hyviä suhteita Neuvostoliittoon.
5. marraskuuta 1975 Castro lähetti kuubalaisia sotilaita Angolaan antamaan aseellista apua vasemmistolaiselle MPLA-liikkeen hallitukselle taistelussa UNITA:n oppositiovoimia ja Etelä-Afrikan joukkoja vastaan. Moskova auttoi massiivisilla lentokuljetuksilla Kuuban asevoimien siirtoa Angolaan. Kuubalaisia sotilaita lähetettiin myös Somaliaan vastustamaan Etiopian asevoimia Ogadenin sodassa vuonna 1979. Castro antoi tukensa vallankumousliikkeille kaikkialla Latinalaisessa Amerikassa. Vuonna 1979 Castro tuki sandinistisissejä Nicaraguassa Somozan diktatuuria kaadettaessa. Neuvostoliiton taloudellinen apu Kuuballe loppui 1980-luvun lopussa. Neuvostoliitto maksoi sokerista Kuuballe 1,23 Yhdysvaltain dollaria per naula, kun sokerin maailmanmarkkinahinnat olivat laskeneet 17–22 senttiä per naula.
Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991 Kuuban talous heikkeni. Castro salli Yhdysvaltain dollarin hallussapidon vuonna 1994 ja turismin harjoittamisen saadakseen tuloja. Yhdysvallat tiukensi kauppasaartoa asettamalla ehdon täydellisestä vallan ja yhteiskuntajärjestelmän muuttamisesta vuonna 1996. Keväällä 2003 75 hallituksen arvostelijaa vangittiin. Euroopan unioni jäädytti diplomaattisuhteensa Kuubaan kesäkuussa 2003. Amnesty International syytti Kuubaa lukuisista ihmisoikeusloukkauksista. Castro päätti lopettaa dollarin käytön peson rinnalla lokakuussa 2004. Maailmanpankki on vaatinut Kuuban yhteiskuntajärjestelmän muuttamista markkinatalouden mukaiseksi, joskin se on antanut myös Kuuballe tunnustusta sosiaalisten indikaattoreiden muita saman BKT-tason maita paremmista lukemista. Yhdessä Venezuelan presidentin Hugo Chávezin kanssa Castro kuitenkin piti päänsä vaatimuksia vastaan.
Kuuba oli useita vuosia virallisesti ateistinen, vaikka pitikin yllä suhteita Vatikaaniin. Tilanne lieveni 1990-luvulla, kun uskovaistenkin sallittiin liittyä puolueen jäseniksi. Castro itse ei tiettävästi ollut uskonnollinen, ja hän mainitsi harvoin puheissaan Jumalaa tai uskontoa. Poikkeuksena vuonna 1998, jolloin paavi Johannes Paavali II vieraili Kuubassa. Castro kuitenkin myös sanoi ”Jumalan suojelleen häntä George W. Bushilta”, mutta maininta saattoi olla retorinen, koska Bush oli toivonut aiemmin ”Jumalan vievän Castron pois.”
Viimeisen valtiovierailunsa ulkomaille Castro teki Argentiinaan heinäkuussa 2006, jossa oli Mercosurin kokouksessa, puhui Córdoban yliopistossa sekä vieraili Venezuelan presidentti Hugo Chávezin kanssa Che Guevaran lapsuudenkodissa Alta Graciassa.
Neuvostoliiton pääministeri Aleksei Kosygin ehdotti Suomen presidentille Urho Kekkoselle syyskuussa 1978, että Suomen olisi syytä kutsua Fidel Castro vierailulle. Kekkonen ei kuitenkaan innostunut asiasta eikä Kosyginin ehdotus koskaan edennyt Suomen ulkoministeriöön. Kuuban pääkaupungissa Havannassa pidettiin syyskuussa 1981 Parlamenttienvälisen liiton (IPU) kokous, jonka yhteydessä Pohjoismaiden valtuuskunnat järjestivät kokouksen kunniavieraana olleelle Castrolle vastaanoton Ruotsin Havannan-suurlähetystössä. Tällöin Suomen valtuuskuntaa johtanut eduskunnan puhemies Johannes Virolainen innostui kutsumaan Castron vierailulle Suomeen, mikä aiheutti närkästystä muiden pohjoismaiden valtuuskuntien jäsenissä. Loppujen lopuksi Fidel Castron vierailu Suomessa ei koskaan toteutunut. Ulkoministeriön virkamiehenä työskennelleen professori Juhani Suomen mukaan syynä oli se, että Kuuba ei ollut Suomelle sen enempää poliittisesti kuin kaupallisestikaan mitenkään tärkeä kumppani ja että Castron vierailu Suomessa olisi edellyttänyt myöhemmässä vaiheessa Suomen presidentin vastavierailua Kuubassa.