stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Steadicam

Kamera, Steadicam ja kuvaaja
Steadicam on mekaaninen kuvanvakain, joka mahdollistaa tärinättömän video- ja filmikuvaamisen. Steadicamia käytetään yleisesti liikkuvissa otoksissa sen sijaan, että käytettäisiin tärisevää käsivarakuvausta. Steadicamilla voidaan korvata myös dolly-ajot, sillä se on ulottuvampi, ketterämpi käyttää, eikä sitä tarvitse erikseen asentaa. Steadicam on ollut vuoden 2000 lokakuusta saakka yhdysvaltalaisen The Tiffen Companyn rekisteröity tavaramerkki. Monet yhtiöt valmistavat kopioita Steadicamista, tunnetuimpana Glidecam ja eemov.lähde?
Steadicamin kehitti kuvaaja Garrett Brown. Brown oli toiminut muusikkona ja autokauppiaana ennen kuin ryhtyi tekemään mainosfilmejä. Noihin aikoihin ainoa tapa saada aikaan tasaista kameran liikettä oli laittaa kamera joko dollyn, kamera-auton tai nosturin kyytiin. Dollyn satoja kiloja painavien kiskojen asentaminen tuotti Brownille tuskaa. Hän halusi erottaa kameran liikkeet kuvaajan liikkeistä. Siihen hän käytti gimbaalia, jonka hän tunsi veneilyn kautta; vastapainoja, jotka toivat vakautta; nivelettyä vartta, jonka hän keksi pöytälampusta; liiviä, joka puettiin kuvaajan ylle ja valokuituista etsintä, jollaista lääkärit käyttivät tähystyksissä. Ensimmäisissä steadicam-elokuvissa Brown käytti aparaattiaan itse, ja hän toimi kameraoperaattorina kolmen vuosikymmenen ajan.
Steadicamia käytettiin ensimmäisen kerran Hal Ashbyn elokuvassa Tämä maa on minun (1976). Sittemmin Steadicam-vakautettua kuvaa on nähty useissa elokuvissa. Esimerkiksi Rockyn (1976) kuuluisa kohtaus, jossa päähenkilö juoksee Philadelphian taidemuseon portaita ylös, toteutettiin Steadicamin avulla, samoin kuin elokuvan The Shining – Hohto (1980) kohtaukset, joissa Danny-poika ajaa kolmipyörällä hotellin käytävillä. Mafiaveljien (1990) päähenkilö Henry Hill opastaa vaimonsa yökerhon keittiön halki kohtauksessa, joka kuvattiin Steadicamin avulla. Brian De Palma on käyttänyt Steadicamia elokuvissaan Blow Out – viimeinen todistaja (1981), Kahdet kasvot (1992) ja Carlito’s Way (1993). Alexander Sokurovin elokuva Русский ковчег (2002) koostuu yhdestä, 96 minuuttia pitkästä Steadicam-otoksesta.
Nykyään Steadicam on kuvaajien vakituinen työkalu. Joidenkin mukaan sen luoma vaikutelma on jo ylikäytetty. Laitteen vaivattomuuden vuoksi sitä käytetään myös tavanomaisissa otoksissa, joissa laitteen erikoiskyvyt eivät tule ilmi.
Vastaavia kuvanvakaimia ovat nykyajan pienissä videokameroissa ja kamerapuhelimissa käytettävät gimbaalit. lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Steadicam Wikimedia Commonsissa
The Tiffen Companyn kotisivut
Glidecam Industries Inc.
STEADYDRIVE Balance Systems Ltd.
eemov stabilizers (Arkistoitu – Internet Archive)
Garrett Brownin testikuvaa
Silphium

Silphium antiikin aikaisessa rahassa.
Silphium (lat.), silfion (m.kreik. σίλφιον), laser tai laserjuuri oli antiikin kreikkalaisten käyttämä mauste. Silphium oli erään kasvin juuri, jota käytettiin vihannesten kera, mutta erityisesti sillä maustettiin lihaa, ja käytettiin sitä viininkin maustamiseen.
Silphiumia alettiin tuoda Kreikkaan vuonna 638 eaa. Pohjois-Afrikasta. Maustetta viljelivät kyreneläiset, jotka toivat sitä kreikkalaisille ja myöhemmin roomalaisille. Roomalaiset arvostivat silphiumia myös suuresti. Se oli aikansa kalleimpia mausteita, jota ei kasvanut muualla, mutta sitten jostain syystä silphiumin tuonti tyrehtyi.
Varmaa tietoa ei ole, miksi maustetta ei enää tuotu Roomaan ja miksi mausteen tuotanto loppui. On epäilty, että syynä saattoi olla jonkinlaiset poliittiset erimielisyydet.lähde? Koska mausteen vienti tyrehtyi, mausteen tuottajat ilmeisesti hävittivät mausteviljelmänsä, ja koko kasvi hävisi noin ensimmäisen vuosisadan puolivälissä. On arveltu että kasvi on saattanut olla kahden eri kasvin hybridi, joka lisääntyy vain suvuttomasti, ja kuoli sukupuuttoon.
Maun lisäksi silphiumia tarvittiin siksi, että sillä oletettiin olevan raskautta ehkäisevä vaikutus, ja siitä tuli lemmen vertauskuva. Silphiumin siemen on sydämenmuotoinen. Kasvi oli kuvattu paikallisissa kolikoissa.
Myöhemmin roomalaiset yrittivät löytää kasvia uudestaan mutta tuloksetta. Kerrotaan, että etsinnöissä löydettiin yksi kasvi, joka lähetettiin keisari Nerolle. Hän oli siis tarinan mukaan viimeinen, joka on maistanut silphiumia. Lukuisten etsintöjen jälkeen roomalaiset löysivät mausteen, jolla he kykenivät välttävästi korvaamaan silphiumin. Mauste on hajupihka, jolla väitetään olevan hyvin valkosipulimainen/sipulimainen aromi.
Turkkilainen kasvitieteilijä Mahmut Miski esittää, että silphium olisi ollut fenkolikasvi Ferula druedana, joka kasvaa hyvin harvinaisena Anatoliassa. Se on samannäköinen kuin miksi silphium kuvataan antiikin aikaisissa rahoissa, ja sillä on samanlaiset ominaisuudet kuin mitä Plinius vanhempi kuvaa silphiumilla olleen.  Samoin kuin silphiumin, Ferula druedanan viljely on lähes mahdotonta, ja se muodostaa hybrideitä muiden fenkolikasvien kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Silphium Wikimedia Commonsissa
Perivolákia

| Perivolákia Περιβολάκια |
| --- | --- |
 Perivolákian kylä.
 Perivolákia
 Koordinaatit: 35°2′43″N, 26°3′35″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Kreeta
Alueyksikkö:  Lasíthi
Kunta:  Ierápetra
Kunnallisyksikkö:  Makrý Gialós
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  7202020501
Väkiluku (2011):  21
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Perivolákia (kreik. Περιβολάκια) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Ierápetran kuntaan, Lasíthin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 21 (vuonna 2011).
Perivolákian Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen (Koímisi tis Theotókou) kirkko.
Perivolákian kylä sijaitsee noin 14 kilometriä itään Ierápetran kaupungista. Kylä tunnetaan myös nimillä Káto Perivolákia (Κάτω Περιβολάκια, ”Ala-Perivolákia”) ja Pervolákia (Περβολάκια). Kylän eteläpuolelta saa alkunsa Kapsáksen rotko eli Per(i)volákian rotko, jonka toinen pää on saaren etelärannikolla eli Libyanmeren rannalla. Sen pituus on noin 4,5 kilometriä.
Perivolákia muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Περιβολακίων, Topikí Koinótita Perivolakíon), johon kuuluvat varsinaisen Perivolákian kylän lisäksi kylät Epáno Perivolákia (”Ylä-Perivolákia”), Kaló Neró ja Pezoúlas sekä Kapsáksen luostari (Moní Kapsá). Koko yhdyskunnan väkiluku on 103. Aiemmin Perivolákian kylä kuului Makrý Gialóksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Ierápetran kunnan Makrý Gialóksen kunnallisyksikköön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Perivolákia Wikimedia Commonsissa
Gregorios Palamas

| Gregorios Palamas> Γρηγόριος Παλαμάς |
| --- | --- |
 Gregorios Palamas ikonissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1296 Konstantinopoli
Kuollut: 1359 Thessaloniki
Koulutus ja ura
Koulukunta:  hesykasmi
Vaikutusalueet:  teologia, mystiikka
Tunnetut työt:  Pyhää vaikenemista harjoittavien puolustus
Väitöstyön ohjaaja:  Theodoros Metokhites
Opettaja:  Theodoros Metokhites
Pyhä Gregorios Palamas (kreik. Γρηγόριος Παλαμάς, 1296 Konstantinopoli – 1359 Thessaloniki) oli Thessalonikin arkkipiispa ja tunnettu teologi. Hän kehitti Jumalan tuntemisen kokemusperäisen käsitteen, jonka lähtökohtana on, ettei Jumalaa voi oppia tuntemaan älyllisen pohdinnan kautta vaan ainoastaan kokemusperäisen jumalyhteyden eli ihmisen luonnollisen tilan kautta.
Elämä

Gregorios Palamas syntyi vuonna 1296 anatolialaiseen aatelisperheeseen. Jo nuorena miehenä hän meni luostariin Athos-vuorelle, jossa hän tutustui lähemmin hesykasmiin, aiheeseen, jota hän myöhemmin opetti ja josta hän kirjoitti paljon. Vuonna 1347 hänet valittiin Thessalonikin arkkipiispaksi, mutta tehtävän hän saattoi ottaa vastaan vasta vuonna 1350. Poliittinen tilanne oli tuolloin vaikea ja pyhä Gregorioskin joutui välillä turkkilaisten kiinniottamaksi ja he heittivät Gregorioksen vankilaan vuodeksi.
Pyhä Gregorios puolusti ortodoksisuutta Barlaam Kalabrialaisen opetusta vastaan. Barlaam korosti filosofista tietoa Jumalan tuntemisen välineenä ja piti rukousta ajan tuhlauksena. Vuonna 1341 koolle kutsuttu kirkolliskokous tuomitsi Barlaamin harhaoppiseksi.
Ortodoksinen kirkko pitää Gregoriosta pyhänä ja yhtenä kirkkoisistä. Ortodoksinen kirkko muistelee häntä vuosittain kahtena muistopäivänä; kiinteä muistopäivä on marraskuun 14. päivä ja toinen seuraa pääsiäisaikaa ja on Suuren paaston toisena sunnuntaina, jota nimitetäänkin pyhän Gregorios Palamaksen sunnuntaiksi.
Teokset

Pääluvut fysiikasta, teologiasta, moraalista ja käytännöstä
Hesykasteista
Mielen hiljaisuudesta
Kolme lyhyttä lukua rukouksesta ja sydämen puhtaudesta
Kristuksen lain eli uuden liiton 10 käskyä
Prosopoeiae
Dialogi Teofaneksen kanssa
Pyhän Pietari Athoslaisen elämä
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

”Kirje kunnianarvoisalle nunna Ksenialle himosta ja hyveistä sekä sisäiseen elämään keskittymisen hedelmistä”, Filokalia IV osa: Kokoelma pyhien kilvoittelijaisien kirjoituksia. Koonneet pyhät Makarios Notaras ja Nikodeemos Athosvuorelainen, s. 46–87.  (Kieliasu: työryhmä Matti Jeskanen, sisar Kristoduli ja Irinja Nikkanen. Toimittanut Irinja Nikkanen)  Suomentanut vanhasta kreikasta sisar Kristoduli (Lampi). Pieksämäki:  Valamon ystävät r.y., 1993.  ISBN 951-95799-9-0
”Kristuksen lain eli uuden liiton 10 käskyä”, Filokalia IV osa: Kokoelma pyhien kilvoittelijaisien kirjoituksia. Koonneet pyhät Makarios Notaras ja Nikodeemos Athosvuorelainen, s. 88–98.  (Kieliasu: työryhmä Matti Jeskanen, sisar Kristoduli ja Irinja Nikkanen. Toimittanut Irinja Nikkanen)  Suomentanut vanhasta kreikasta sisar Kristoduli (Lampi). Pieksämäki:  Valamon ystävät r.y., 1993.  ISBN 951-95799-9-0
”Pyhää vaikenemista harjoittavien puolustus”, Filokalia IV osa: Kokoelma pyhien kilvoittelijaisien kirjoituksia. Koonneet pyhät Makarios Notaras ja Nikodeemos Athosvuorelainen, s. 99–114.  (Kieliasu: työryhmä Matti Jeskanen, sisar Kristoduli ja Irinja Nikkanen. Toimittanut Irinja Nikkanen)  Suomentanut vanhasta kreikasta sisar Kristoduli (Lampi). Valamon ystävät r.y., 1993.  ISBN 951-95799-9-0
”Kolme lyhyttä lukua rukouksesta ja sydämen puhtaudesta”, Filokalia IV osa: Kokoelma pyhien kilvoittelijaisien kirjoituksia. Koonneet pyhät Makarios Notaras ja Nikodeemos Athosvuorelainen, s. 115–118.  (Kieliasu: työryhmä Matti Jeskanen, sisar Kristoduli ja Irinja Nikkanen. Toimittanut Irinja Nikkanen)  Suomentanut vanhasta kreikasta sisar Kristoduli (Lampi). Pieksämäki:  Valamon ystävät r.y., 1993.  ISBN 951-95799-9-0
Aiheesta muualla

Pyhä Gregorios Palamas. Ortodoksi.net.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Madagaskarinpalisanteri

| Madagaskarinpalisanteri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Lahko::  Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Alaheimo::  Faboideae
Suku::  Palisanterit Dalbergia
Laji::  baronii
Kaksiosainen nimi
 Dalbergia baronii  Baker 
Katso myös
   Madagaskarinpalisanteri Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Madagaskarinpalisanteri (Dalbergia baronii) on hernekasvien (Fabaceae) heimoon, palisanterien (Dalbergia) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on kausivihanta, keskikokoinen puu, joka voi kasvaa korkeimmillaan 25–30 metriä korkeaksi.
Madagaskarinpalisanteria kasvaa luonnossa Madagaskarin saaren itäosissa. Sitä tavataan alankoalueiden kosteissa ainavihannissa sademetsissä, suometsissä sekä mangrovealueiden rannikonpuoleisissa osissa. Vaikka laji on toistaiseksi laajalle levinnyt Madagaskarin itärannikolla, sitä hakataan valikoivasti ja etenkin isokokoiset puut alkavat olla harvinaisia. Niinpä madagaskarinpalisanteri onkin luokiteltu vaarantuneeksi (VU) lajiksi.
Madagaskarinpalisanterin korkealaatuista puuainesta kaupataan kansainvälisesti. Puuainesta myydään yleensä pienempiä määriä korkeaan hintaan spesifeihin käyttökohteisiin, kuten soittimiin. Sydänpuun väri vaihtelee harmahtavankellanruskeasta punertavan- tai tummanruskeaan ja siinä on yleensä muuta puuainesta tummempia juovia. Sydänpuu on selvästi erotettavissa pintapuusta ja tuoreessa puuaineksessa on makeahko tuoksu. Kuivunut puuaines on hyvin kestävää ja puuainesta voi käyttää moniin eri tarkoituksiin, kuten sisustukseen, puusepäntöihin sekä laivojen ja veneiden rakentamiseen. Puuaines on myös yksi suosituimmista materiaaleista soittimissa, etenkin kitaroissa.
Aiheesta muualla

JSTOR Global Plants: Dalbergia baronii (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Dalbergia baronii (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Dalbergia baronii (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1945834  Wikispecies: Dalbergia baronii  APDB: 66670  CoL: 33YW6  EoL: 685893  GBIF: 2968511  GRIN: 460738  iNaturalist: 191267  IPNI: 490096-1  IRMNG: 10176065  ITIS: 899062  IUCN: 33955  NCBI: 1353437  Open Tree of Life: 3926829  PfaF: Dalbergia baronii  Plant List: ild-4450  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:490096-1  Species+: 15078  Tropicos: 13017952  WFO: wfo-0000197986
Rooma

| Rooma (Roma) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Rooma
 Koordinaatit: 41°53′44″N, 12°28′56″E 
Valtio:  Italia
Alue:  Latium
Metropolikaupunki:  Rooma
Perustettu (taru):  21. huhtikuuta 753 eaa.
Perustettu:  700-luvulla eaa.
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Roberto Gualtieri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 285,31 km²
Korkeus:  13–120 m
Väkiluku (2022):  2 813 544
 – Väestötiheys:  2 189 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  00121–00199
Suuntanumero(t):  06
Lempinimi::  Ikuinen kaupunki
Motto::  Senātus Populus Que Rōmānus (Rooman senaatti ja kansa)
 
 www.comune.roma.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rooma (ital., lat. Roma) on Italian pääkaupunki ja väkiluvultaan Italian suurin kaupunki. Se sijaitsee lähellä Italian länsirannikkoa, Tiberjoen varrella.
Rooma, joka tunnetaan myös ”ikuisena kaupunkina” (lat. urbs aeterna), on lähes 3 000 vuoden ikäinen, ja sillä on pitkä historia Rooman valtakunnan, katolisen kirkon, yhdistyneen Italian kuningaskunnan ja nykyisen Italian tasavallan pääkaupunkina.
Roomassa on useita hyvin merkittäviä historiallisia rakennuksia, kuten Colosseum ja maailman suurin uskonnollinen rakennus Pietarinkirkko. Muita tunnettuja paikkoja ovat muun muassa Espanjalaiset portaat, Pantheon ja Forum Romanum. Rooman historiallinen keskusta on Unescon maailmanperintökohde. Vatikaanin kaupunkivaltio on itsenäinen valtio Rooman rajojen sisällä.
Roomassa oli vuoden 2022 lopussa yli 2,8 miljoonaa asukasta. Rooman metropolialueen asukasluku on noin 4,2 miljoonaa (2015).
Maantiede ja ilmasto > Sijainti

Rooma on Latiumin alueella Keski-Italiassa, Aniene- ja Tiberjoen rannalla. Kaupungin keskusta on 24 kilometriä Väli­meren rannikolta sisämaahan, kaupunkialue on laajentunut lounaaseen Ostiaan. Rooman korkeus on matalimmillaan noin 13 metriä merenpinnasta ja korkeimmillaan noin 140 metriä Monte Marion huipulla.
Maantiede ja ilmasto > Ilmasto

Roomassa vallitsee tyypillinen välimerenilmasto (Köppenin ilmastoluokitus Csa). Lämpötilat kesällä ovat korkeita, elokuussa vuorokauden ylimpien lämpötilojen keskiarvo on 30 °C. Joulukuun vuorokauden ylimpien lämpötilojen keskiarvo on 13 °C, mutta joskus esiintyy myös pakkasta. Sateisin kuukausi on marraskuu; heinä- ja elokuussa sateet ovat hyvin harvinaisia.
Historia > Antiikin aika

Rooman perustamistarinan mukaan Rooman perustivat 21. huhtikuuta 753 eaa. naarassuden kasvattamat veljekset Romulus ja Remus. Rooma perustettiin Palatium-kukkulalle, Tiberjoen varteen, josta se levisi ympäröiville kukkuloille. Siitä alettiin käyttää myös nimitystä ”seitsemän kukkulan kaupunki”; nämä kukkulat olivat Palatium, Capitolium, Aventinus, Quirinalis, Viminalis, Esquilinus ja Caelius. Palatiumin pohjois­puolella sijainneeseen laaksoon muodostui Rooman tärkein tori, Forum Romanum. Merkittäviä kukkuloita olivat myös Tiberjoen länsipuolella sijainneet Vaticanus, josta myöhempi Vatikaani on perinyt nimensä, sekä nykyisen keskusta-alueen korkein kukkula Janiculum.
Kaupungin ympärille muodostunut Rooman valtakunta oli aina noin vuoteen 300 eaa. asti varsin tyypillinen Välimeren alueen kaupunkivaltio, joka toki sijaitsi erinomaisella paikalla etruski­alueen reunalla ja lähellä Etelä-Italian kreikkalaisten siirtokuntien alueita. Kauppareitit etelästä pohjoiseen kulkivat Rooman kohdalla Tiberjoen yli, ja rannikolta sisämaahan jokea pitkin kuljetettiin suolaa. 300-luvun lopun ja 200-luvun valloitukset nostivat kuitenkin Rooman valta­kunnan ensin paikalliseksi (Italian alueen) mahtitekijäksi, ja Karthagoa vastaan käytyjen puunilaissotien jälkeen koko läntisen Välimeren johtavaksi voimaksi. Kaupunki pysyi valta­kunnan kiistattomana poliittisena ja taloudellisena keskuksena 200-luvulle jaa. asti, mutta alkoi tällöin jäädä syrjään: sotilaallisesti Rooma oli syrjässä valtakunnan rajoilta ja keisarit harvoin muuta kuin kävivät siellä, ja taloudellisestikin Rooman merkitys oli vähentynyt. Vuonna 271 keisari Aurelianus määräsi Rooman ympärille rakennettavaksi uuden kaupunginmuurin, Aurelianuksen muuri, joka suurimmaksi osaksi on säilynyt nyky­aikaan saakka.
Vuonna 330 keisari Konstantinus perusti valtakunnalle uuden pääkaupungin, Konstantinopolin. Valtakunnan länsiosankin hallintopaikka oli usein muualla, erityisesti Mediolanumissa tai Augusta Treverorumissa. Rooman senaatti piti kuitenkin arvovaltansa, vaikkakin teknisesti vain ”kaupunginhallituksena”, ja jatkoi kokoontumisiaan ainakin 500-luvulle asti. Rooman asema valtakunnan yhtenäisyyden ja mahdin symbolina ei kuitenkaan vähentynyt, joten gootti Alarikin joukkojen vuonna 410 suorittama kaupungin valtaus ja ryöstö oli suuri järkytys, samoin kuin vandaalien vuonna 455 tekemä hävitys­retki. Vuonna 476 ostrogoottien kuningas Odovakar valloitti Rooman ja teki lopun Länsi-Rooman keisarikunnasta.
Historia > Keskiaika

400-luvulta alkaen Rooma on ollut kiistattomasti katolisen kristi­kunnan keskuspaikka, ja Rooman piispalla, paavilla, on ollut erityisasema koko kristi­kunnassa. Länsi-Rooman kukistumisen jälkeen ostrogootit hallitsivat kaupunkia Ravennasta. Itä-Rooma valloitti kaupungin takaisin 536, mutta 546 goottikuningas Totila valloitti sen ja aiheutti suurta tuhoa. Itäroomalainen sotapäällikkö Belisarius valloitti kaupungin jälleen takaisin, ja gootit taas 549. Belisariuksen seuraaja Narses sai viimein kaupungin 552. Gootteja seurasivat langobardien valloitukset. Rooma kuului Bysantin valtakuntaan vuoteen 751 asti. Paavi Leo III kruunasi Rooman ensimmäisen keisarin Kaarle Suuren Roomassa joulupäivänä vuonna 800.
Vuonna 754 Roomasta tuli paavin hallitseman Kirkkovaltion pääkaupunki, ja sellaisena se pysyi muutamia lyhyehköjä välivaiheita lukuun ottamatta vuoteen 1870 saakka. Paavin istuin tosin sijaitsi vuosina 1325–1378 Ranskan Avignonissa, mutta silloinkin myös Rooma kuului Kirkkovaltioon. Rooman ryöstö tapahtui 1527, kun Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle V:n armeija alkoi taistella niin sanottua Cognacin liigaa vastaan ja valtasi Rooman. Ryöstössä kuoli tai pakeni noin 45 000 Rooman asukasta.
Historia > Uusi aika

Rooman kaupunkikuva sai monet nykyisistä tunnusmerkeistään 1500- ja 1600-luvuilla. Tunnetuin aikakauden saavutuksista on Pietarinkirkko, joka vihittiin käyttöön 1615, yli sata vuotta jatkuneiden rakennustöiden jälkeen. Paavit, kuten Julius II, palkkasivat renessanssin ja barokin merkittävimmät taiteilijat töihin Roomaan: Michelangelon, Rafaelin ja Berninin töitä näkyy eri puolilla kaupunkia. Kun Medici-suku toimi mesenaattina Firenzessä, katolinen kirkko rahoitti rakennus-, maalaus- ja kuvanveistotaidetta Roomassa.
Napoleon valloitti Rooman 1800-luvun alussa ja liitti sen lyhyeksi ajaksi Ranskaan. Hänen kukistuttuaan Kirkkovaltio palautettiin paavin hallintaan ja Rooma tuli vielä runsaaksi puoleksi vuosisadaksi sen pääkaupungiksi. Kirkkovaltio ulottui koko Italian niemimaan poikki. Kun Italia vuonna 1865 yhdistyi, siihen liitettiin alusta lähtien myös Kirkkovaltiolle siihen saakka kuulunut osa Adrianmeren rannikosta, mutta Rooma ympäristöineen jäi vielä Kirkkovaltiolle. Mutta 20. syyskuuta 1870 Italia valloitti Rooman ja liitti sen alueisiinsa ja teki siitä pian pääkaupunkinsa. Tuolloin kaupunki oli ränsistynyt ja huonosti hoidettu, muutaman sadan tuhannen asukkaan kaupunki, joka oli selvästi jäänyt kehityksessä jälkeen pohjoisen teollisuuskeskuksista Milanosta ja Torinosta. Roomalla oli toisaalta tarjottavanaan antiikkinen menneisyys ja siihen yhdistetty Italian suuruus. Kaupungissa oli noin 200 000 asukasta ja huonossa kunnossa oleva perusrakenne. Muun muassa saniteettioloja alettiin kuitenkin määrätietoisesti kohentaa ja Tiberin tulvia torjua. Jo vuoteen 1881 mennessä väkiluku olikin kasvanut noin 50 000 hengellä.
Vuonna 1874 Roomaan alettiin asentaa juomavedelle tarkoitettuja julkisia vesiposteja, jotka ovat toiminnassa vieläkin.
Historia > 1900-luku

Paavi sai oman valtionsa Rooman kaupungissa jälleen 1929 pääministeri Benito Mussolinin kanssa tehdyn lateraanisopimuksen perusteella. Toisessa maailmansodassa Italia taisteli Mussolinin johtamana Saksan rinnalla 8.9.1943 saakka, jolloin Mussolini kukistui ja Italia teki rauhan liittoutuneiden kanssa. Tätä eivät saksalaiset hyväksyneet, vaan valtasivat Pohjois-Italian. Roomakin oli natsimiehityksessä syyskuusta 1943 alkaen, kunnes liittoutuneet valloittivat Rooman 4. kesäkuuta 1944. Natsimiehitys oli myös vainoamisten ja väkivallan aikaa, jota on kuvattu esimerkiksi Roberto Rossellinin elokuvassa Rooma – avoin kaupunki. 1970-luvun puolimaissa Roomaa riivasi vasemmistoterroristinen järjestö Punaiset prikaatit, joka esimerkiksi sieppasi ja surmasi maan entisen pääministeri Aldo Moron 1978.
Nykyisenkin Rooman kaupungin tunnuksena (muun muassa vaakunassa) on antiikin Rooman valtakunnan ajalta periytyvä kirjainlyhenne S.P.Q.R.. Se tulee latinan sanoista Senatus Populus Que Romanus, suomeksi sananmukaisesti Rooman senaatti ja kansa, jolla viitattiin Rooman neuvottelevaan ja lakia säätävään valtaan.
Hallinto ja politiikka

Rooman paikallishallintoa johtavat pormestari ja kunnanvaltuusto, jonka kokoontumispaikka on kaupungintalo Palazzo Senatorio Capitolium-kukkulalla. Kunnallisvaaleilla valittava Rooman pormestari on yksi Italian arvovaltaisimmista poliittisista viroista. Vuonna 2021 pormestariksi valittiin Demokraattista puoluetta edustava Roberto Gualtieri.
Hallinto ja politiikka > Hallintoalueet ja kaupunginosat

Rooman kunta, comune speciale, on jaettu viiteentoista kuntaan, joiden nimitys on vuodesta 2001 municipio, aiemmin circoscrizione. Niiden lukumäärä ja rajat muuttuivat vuonna 2013. Municipioiden numerointi alkaa keskustasta ja kiertää myötäpäivään, siten että osat 1-10 ovat Tiber-joen etelä- ja itäpuolella, osat 11-15 joen pohjoispuolella.
Rooman kantakaupunki puolestaan jaetaan 22 kaupunginosaan (rione, monikko rioni). Historialliset seitsemän kukkulaa ovat kaikki Tiberjoen itäpuolella, kolme niistä Montin kaupunginosassa. Länsipuolella ovat Pratin, Borgon ja Trasteveren kaupunginosat. Vatikaanivaltio oli osa Borgoa vuoteen 1929 asti. Trasteveressä (”toisella puolen Tiberiä”) on kapeita keskiaikaisia kujia, pienehköjä asuntoja ja paljon ravintoloita. Monet opiskelijat ja ulkomaalaiset asuvat siellä. Rionet on numeroitu 1–22 roomalaisin numeroin; nykyiset rajat ovat vuodelta 1921.
Monti
Trevi
Colonna
Campo Marzio
Ponte
Parione
Regola
Sant’Eustachio
Pigna
Campitelli
Sant’Angelo
Ripa
Trastevere
Borgo
Esquilino
Ludovisi
Sallustiano
Castro Pretorio
Celio
Testaccio
San Saba
Prati