Andover (Massachusetts)
Historia

Merrimackin jokilaaksosta tehdyt löydöt osoittavat, että seudulla liikkui metsästäjä-keräilijöitä niinkin aikaisin kuin 7000 eaa. Eurooppalaiset uudisasukkaat kohtasivat Andoverin alueella todennäköisesti pennacookeja, jotka liikkuivat vuodenaikojen mukaan ja saivat elantonsa viljelemällä maissia ja tupakkaa ja pyytämällä lohta ja harmaasilliä. Tutkijat uskovat, että rutto tappoi vuosina 1615–1616 jopa 95 prosenttia Massachusettsin itäosien alkuperäisasukkaista.  Mahdollisesti juuri väestökadon vuoksi ensimmäiset uudisasukkaat eivät kohdanneet Merrimackin jokilaaksossa juurikaan vastarintaa.
Vuonna 1634 Massachusettsin parlamentti hyväksyi asetuksen, jolla Cochichewickjärven rannat jaettiin viljelysmaiksi. Alueelle houkuteltiin uudisraivaajia lupaamalla heille kolmeksi vuodeksi vapautus veroista ja muista velvoitteista asepalvelusta lukuun ottamatta. Vuonna 1641 John Woodbridge johdatti ryhmän uudisasukkaita Newburystä ja Ipswichistä Andoverin ja North Andoverin alueelle ja perusti sinne ensimmäisen pysyvän asutuskeskuksen. Pian uudisasukkaiden saapumisen jälkeen pennacookien päällikkö Cutshamache möi heille maa-alueen, jolla nykyinen Andoverin kunta sijaitsee.
Uudesta yhdyskunnasta muodostettiin toukokuussa 1646 itsenäinen kunta, jonka nimeksi tuli Andover. Se nimettiin luultavasti englantilaisen Andoverin kaupungin mukaan, josta osa ensimmäisistä asukkaista oli kotoisin. Kylä sijaitsi paikassa, jossa nykyään on North Andoverin vanha hautausmaa. Kylän keskellä oli kylätalo, jonka ympärille asukkaiden talot oli rakennettu tiiviiksi ryppääksi, jotta niitä olisi helpompi puolustaa intiaanien hyökkäyksiltä. Yhteiselo intiaanien ja uudisraivaajien välillä oli sopuisaa vuonna 1675 puhjenneeseen kuningas Philipin sotaan saakka. Intiaanit hyökkäsivät kylään kuusi kertaa vuosina 1676–1698, kunnes uudiasasukkaiden lukumäärä oli kasvanut niin suureksi, että he pystyivät pitämään alueen hallinnassaan.
Vuonna 1692 alkaneet Salemin noitaoikeudenkäynnit ulottuivat myös Andoveriin. Yli neljääkymmentä kyläläistä, lähinnä naisia, syytettiin liittoutumisesta paholaisen kanssa. Kolme tuomittiin kuolemaan ja moni muu joutui vankilaan useiden kuukausien ajaksi. Andoverin kasvava väestö levittäytyi kohti etelää 1700-luvun alussa, minkä takia Massachusettsin parlamentti päätti vuonna 1709 muodostaa sen eteläosaan uuden seurakunnan. Molemmat seurakunnat sijaitsivat kuitenkin edelleen saman kunnan alueella. Eteläistä seurakuntaa varten rakennettiin oma kokoontumistila, ja sen kirkkoherraksi nimitettiin Samuel Phillips.
Kiristyvä verotus oli lietsonut Britannian-vastaisia mielialoja Andoverissa jo ennen Yhdysvaltain vapaussotaa. Sodan puhjettua huhtikuussa 1775 yli kolmesataa kylän miestä tarttui aseisiin ja marssi Lexingtoniin. He eivät ehtineet mukaan ensimmäisiin taisteluihin mutta osallistuivat myöhemmin Bunker Hillin taisteluun ja muihin yhteenottoihin brittiarmeijan kanssa. Massachusettsin perustuslailliseen konventtiin osallistuivat Andoverin edustajina Samuel Osgood, Zebadiah Abbot, John Farnum ja Andoverin ensimmäisen kirkkoherran pojanpoika Samuel Phillips, Jr. John Adams nimitti Phillipsin myös toimikuntaan, joka luonnosteli Massachusettsin osavaltiolle perustuslain.
Vuonna 1778 samainen Phillips suostutteli isänsä ja setänsä rahoittamaan poikakoulun perustamisen Andoveriin. Phillips Academy aloitti toimintansa entisessä puusepän verstaassa. Aikojen saatossa siitä kehittyi yksi Yhdysvaltojen arvostetuimmista yksityisistä toisen asteen oppilaitoksista. Vuonna 1807 Massachusettsin parlamentti myönsi luvan teologisen seminaarin perustamiseksi Andoveriin. Seminaari koulutti kunnassa lähetyssaarnaajia Kaukoitään ja Tyynenmeren saarille seuraavat sata vuotta, kunnes opetus päätettiin siirtää Cambridgeen vuonna 1908.
Andoverin väestö kasvoi voimakkaimmin eteläisen seurakunnan alueella, jonka länsiosasta muodostettiin vuonna 1826 uusi seurakunta. Vuonna 1854 järjestetyssä kuntakokouksessa Andover päätettiin jakaa kahdeksi kunnaksi: eteläisen ja läntisen seurakunnan käsittäväksi Andoveriksi ja pohjoisen seurakunnan käsittäväksi North Andoveriksi.
Abolitionismilla oli paljon kannattajia Andoverissa kauan ennen sisällissotaa. Monet asukkaista tukivat Underground Railroadin toimintaa tarjoamalla turvataloja pakeneville orjille. Sisällissodassa palveli kuusisataa andoverilaista miestä, joista 53 kuoli taisteluissa. Heidän muistokseen rakennettiin vuonna 1873 Memorial Hall Library.
Andover säilyi maaseutuvaltaisena pikkukaupunkina pitkälle 1900-luvulle. Kun kunta täytti 300 vuotta vuonna 1946, sen väkiluku oli vain noin 12 000. Interstate 93 -tien avaaminen 1950-luvulla ja Interstate 495 -tien avaaminen 1960-luvulla kasvattivat väestöä nopeasti niin että vuonna 1970 väkiluku oli jo lähes 24 000. Asutus ja teollisuus valtasivat alaa pelloilta, ja nopea väestönkasvu pakotti kuntaa laajentamaan palveluitaan.
Samuel Phillips toimi Andoverin eteläisen seurakunnan ensimmäisenä kirkkoherrana.
Vapaussodan muistomerkki.
Nykyinen South Church (1861) on paikalla, jossa eteläinen seurakunta kokoontui 1700-luvun alussa.