stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fight of the Century
Ottelun jälkeen

Nyrkkeilyvalmentaja Cus D'Amato kuvaili ottelua suureksi draamaksi, vaikka huomauttikin, ettei kumpikaan ottelija otellut itselleen tyypillisellä tavalla: Frazier yritti jatkuvasti iskeä Alia kasvoihin vartalon sijaan, kun taas Ali liikkui tavanomaista vähemmän. Norman Mailer taas korosti haastajan urheutta Life-lehden julkaisemassa artikkelissa. Hän sanoi Alin selvinneen kaikesta ottelun mukanaan tuomasta kidutuksesta seisoen vielä lopussakin omin jaloin.
Ennen ottelun alkua Muhammad Ali oli luvannut ryömiä kehän läpi kontallaan ja julistaa Frazierin kaikkien aikojen suurimmaksi nyrkkeilijäksi, jos häviäisi tälle. Kun haastaja ei antamastaan lupauksesta huolimatta tehnyt tätä, pyysi Frazier apulaisiaan hakemaan haastajan paikalle.
Frazier joutui ottelun jälkeen viettämään kolme viikkoa sairaalassa, kun taas Ali pääsi heti selittelemään medialle tappionsa syitä. Ali väitti ottelun jälkeen mm. hävinneensä "valkoisen miehen päätöksellä", ja kaikkien nähneen, että hän oli ottelun todellinen voittaja. Baltimore Sun -lehdelle antamassaan haastattelussa hän kuitenkin sanoi suovansa voittajalleen täyden kunnian saavutuksesta ja totesi: "Häviö tekee minusta luultavasti paremman miehen. En itke, eikä muidenkaan kannata itkeä". Hänen arveltiin joissakin veikkauksissa lopettavan nyrkkeilyuransa tappion jälkeen, vaikka Alia toisaalta pidettiinkin ainoana miehenä, josta löytyisi vastusta Joe Frazierille. Tästä syystä neuvottelut uusintaottelusta alkoivatkin melkein heti Fight of the Centuryn jälkeen.
Joe Frazier puolusti mestaruuttaan kamppailun jälkeen kahdesti, ennen kuin menetti sen George Foremanille Sunshine Showdown-nimellä tunnetussa kamppailussa. Muhammad Ali taas otti haltuunsa kansallisen NABF:n mestaruuden. Hän ja Frazier kohtasivat seuraavan kerran vuonna 1974 Super Fight II-nimellä tunnetussa kamppailussa, jossa ratkaistiin maailmanmestari George Foremanin haastaja. Ali voitti kamppailun ja maailmanmestaruuden Foremania vastaan käymässään Rumble in the Jungle-ottelussa, jonka jälkeen Frazier ja Ali kohtasivat vielä kolmannen kerran Thrilla in Manilaksi kutsutussa kamppailussa, jonka Ali myös voitti. Frazierin ja Alin käymää kolmen ottelun sarjaa pidetään yleisesti nyrkkeilyhistorian klassikkona.
Fievel matkalla Amerikkaan

| Fievel matkalla Amerikkaan> An American Tail |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Don Bluth
Käsikirjoittaja:   Judy Freudberg  Tony Geiss 
Tuottaja:   Don Bluth  Gary Goldman  John Pomeroy 
Säveltäjä:  James Horner
Kuvaaja:   Scott McCartor  David R. Ankney  Joe Jiuliano  Karl Bredendieck  Rocky Solotoff  Ralph Migliori  Stanley Miller  Marlyn O'Connor 
Leikkaaja:  Dan Molina
Tuotantosuunnittelija:  Don Bluth
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Amblin Entertainment  Universal Pictures 
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Netflix Universal Studios
Ensi-ilta:  1986
Kesto:  80 minuuttia
Alkuperäiskieli:  Englanti
Tuotto:  $47 483 002 (Yhdysvalloissa)
Seuraaja:  Fievel matkalla villiin länteen
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fievel matkalla Amerikkaan (An American Tail) on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut Don Bluthin ohjaama piirroselokuva.
Juoni

Vaaralliset kattikasakat ja köyhyys vaivaavat juutalaista Mousekewitzin hiiriperhettä. He päättävät muuttaa Amerikkaan. Laivamatkan aikana perheen poika Fievel huuhtoutuu yli laidan. Perhe luulee hänen hukkuneen, mutta Fievel selviytyy New Yorkin ja alkaa etsiä perhettään. Pieni hiirenpoikanen saa kuitenkin huomata, ettei kaikki, mitä Amerikasta oli kerrottu, pitänytkään paikkaansa. Juustolla päällystettyjen katujen sijasta New Yorkissa vaanivat monet vaarat.
Äänirooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Phillip Glasser  | … |  Fievel Mousekewitz  |
|  Amy Green  | … |  Tanya Mousekewitz  |
|  Dom DeLuise  | … |  Tiger  |
|  Pat Musick  | … |  Tony Toponi  |
|  Cathianne Blore  | … |  Bridget  |
|  Nehemiah Persoff  | … |  Papa Mousekewitz  |
|  Erica Yohn  | … |  Mama Mousekewitz  |
|  John Finnegan  | … |  Warren T. Rat  |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi pitää elokuvaa hellyttävänä mutta kangertelevana ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Fievel matkalla Amerikkaan Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Fievel matkalla Amerikkaan Elonet.
Fibronektiini

Ihmisen fibronektiini
Fibronektiini on soluväliaineessa oleva glykoproteiini tai tarkemmin ryhmä eri solujen tuottamia glykoproteiineja. Ne ovat luonteeltaan multiadhesiivisia eli niillä on kyky tarttua muihin soluväliaineen komponentteihin ja solukalvon reseptoreihin. Solut voivat tarttua fibronektiinin välityksellä soluväliaineeseen.
Historia

Suomalaiset tutkijat Erkki Ruoslahti ja Antti Vaheri löysivät fibronektiinin 1970-luvulla. Löytö tehtiin vahingossa tutkijoiden etsiessä syöpäsolujen pinnalta "syöpäantigeeniä". Samoihin aikoihin myös tutkijat Richard Hynes ja Carl G. Gahmberg löysivät tahoillaan saman yhdisteen. Ruoslahti ja Hynes selvittivät, miten fibronektiini tarttuu solujen pintaan, ja Ruoslahti selvitti fibronektiinin keskeiset kolme aminohappoa. Vaheri nimesi proteiinin fibronektiiniksi vuonna 1976 (lat. fibra = säie, nectere = sitoa). Tämän jälkeen fibronektiiniä on tutkittu paljon.
Rakenne

Fibronektiini on dimeeri, joka muodostuu kahdesta kysteiinitähteiden välisillä rikkisidoksilla toisiinsa liittyneestä proteiinialayksiköstä. Fibronektiinin kyky tarttua molekyyleihin johtuu siitä, että fibronektiinin aminohappoketju muodostaa proteiiniin toiminnallisesti riippumattomia kohtia eli domeeneja. Ne koostuvat itsenäisesti laskostuvista osista eli moduuleista, joita on kolmea eri tyyppiä: tyyppi I (yhteensä 12), tyyppi II (yhteensä 2), tyyppi III (yhteensä 15). 
Fibronektiinigeenejä on vain yksi, joten se erottuu tässä mielessä muista soluväliaineen rakenneproteiineista. Kuitenkin fibronektiiniproteiineja on erilaisia, mikä selittyy niiden synteesin aikana tapahtuvasta erilaisesta lähetti-RNA -molekyylin silmukoinnista. Tämän vaihtelevan silmukoinnin avulla määräytyy, miten erilaiset solutyypit pystyvät eri fibronektiineihin kiinnittymään.
Solureseptorit voivat tarttua fibronektiiniin useisiin kohtiin, joista tärkein on kolmen aminohapon (arginiini, glysiini ja asparagiinihappo) muodostama jakso, jota kutsutaan RGD:ksi. Se on fibronektiinin toiminnan ohella keskeinen myös useiden muiden proteiinien rakenteessa. Esimerkiksi verihiutaleet tarttuvat fibriinissä olevaan RGD-jaksoon.
Tehtävät

Solujen välitilassa fibronektiini toimii solunpintafibronektiininä kiinnitäen soluja toisiinsa tai tyvikalvoonsa. Se on tärkeä alkiokehityksen aikana morfogeneettisissä liikkeissä, solujen liikkumisen säätelyssä ja kudosvaurioiden korjausprosesseissa. Sillä on kyky tarttua useisiin yhdisteisiin: integriinityyppisiin fibronektiinireseptoreihin, kollageeniin, proteoglykaaneihin, glykoproteiineihin ja toisiin fibronektiineihin. Solut pystyvät liikkumaan fibronektiinimolekyylien peittämää pintaa pitkin, mikä on tärkeää alkion ja sikiön kehityksessä solujen ja kudosten erilaistuessa ja muodostuessa (morfogeneettiset liikkeet).
Vereen liuenneena fibronektiini toimii fagosyyttien opsonina (merkitsee vieraat aineet fagosyyttejä houkutteleviksi) ja edistää verihiutaleiden tarttumista toisiinsa.
Aiheesta muualla

Solunetti - fibronektiini
Kirjallisuutta

Darnell J., Lodish H., Baltimore D.: Molecular cell biology.  New York:  Scientific American books, 1990.  ISBN 978-0716-719-816
Alberts, B., Johnson, A., Lewis, J., Raff, M., Roberts, K. & Walter, P.: Molecular Biology of the Cell, 4th edition.  Garland Science, 2002.  ISBN 0-8153-4072-9  Teoksen verkkoversio.
Finntown

Pelastusarmeijan toimipiste Brooklynin Finntownissa vuonna 1942.
Finntownit olivat amerikansuomalaisten asuttamia kortteleita Yhdysvaltain kaupungeissa ja suurissa kylissä. Niitä oli Yhdysvalloissa parhaimmillaan kymmeniä. Finntowneissa oli suomalaisten ylläpitämiä palveluita, vähintään osuuskauppa, kirkko ja haali. Suurimmissa finntowneissa oli myös esimerkiksi suomalaisia saunoja, ravintoloita, hotelleja, räätäleitä, suutareita, partureita ja levykauppoja.
Suurimpia amerikansuomalaisten keskittymiä, joita finntowneiksikin kutsuttiin, oli esimerkiksi New Yorkin Brooklynissa (Brooklynin Finntown) ja Harlemissa, Michiganin Hancockissa, Minnesotan Duluthissa ja monessa muussa kaupungissa, Montanan Buttessa, Oregonin Astoriassa, Chicagossa, Kalifornian Berkeleyssa sekä Ohion Ashtabulassa ja Clevelandissa.
Finntownit kukoistivat 1950-luvulle asti, minkä jälkeen ne alkoivat kadota.
Antiikin Rooman armeija

Roomalaisen sotilaan asuun pukeutuneella miehellä yllään lorica segmentata -rautavyö-rintapanssarin jäljennös
Antiikin Rooman armeija vaikutti merkittävästi Rooman valtakunnan historiaan. Se loi ja ylläpiti imperiumia, joka laajimmillaan ulottui Euroopasta Pohjois-Afrikkaan ja Lähi-itään. Varhaisen Rooman armeija oli pieni ja sen sodat koostuivat lähinnä ryöstöretkistä. Rooman tasavallan ajan armeija koostui tavallisista kansalaisista, jotka liittyivät armeijaan sodan ajaksi mutta palasivat sitten takaisin siviilielämään. Vasta tasavallan lopulla Rooman armeijasta muotoutui kurinalainen ammattiarmeija, jona monet sen yleensä tuntevat.
Armeija oli Rooman politiikan toteuttaja, mutta myös politiikan luoja ja keisarintekijä. Sota ja politiikka kietoutuivat erottamattomasti yhteen, koska valtakunnan johtajien odotettiin ohjaavan sekä julkista elämää Forumilla että armeijaa sotaretkellä. Armeija toimi tärkeänä sosiaalisen nousun väylänä ja roomalaistamisen työkaluna.
Armeija kehittyi vähitellen Välimeren alueen mahtavimmaksi sotilasmahdiksi, kun tarpeen vaatiessa kootuista sotajoukoista siirryttiin ammattiarmeijaan Gaius Mariuksen uudistusten yhteydessä n. 100 eaa. Lopulta syntyi legioona, n. 6 000 miehen hyvin järjestäytynyt yksikkö.
Komentaja

Roomalainen komentaja oli vapaa toimimaan ja pystyi johtamaan sotatoimia suoraan ja henkilökohtaisella tasolla lähellä miehiään. Hän oli aktiivinen ja liikkui vihollisen tuntumassa, vaikka uhkana oli haavoittuminen tai kuolema. Ihanne oli komentaja, joka pysyi maanmiehenä ja aseveljenä ja joka oli osallisena yhteisessä yrityksessä muun armeijan mukana. Komentaja ei koskaan saanut epäillä Rooman lopullista voittoa. Jalosukuisen roomalaisen edellytettin osaavan järjestää armeija taisteluryhmitykseen ja kykenevän johtamaan sitä taistelun aikana. Hänellä oli oltava päätösten tekemiseen tarvittava itseluottamus ja järki. Taisteluissa komentajan tehtävänä oli tarvittaessa siirtää reservissä olleita joukkoja eturintamaan.
Antiikin maailmassa ei ollut juurikaan karttoja, joten komentajat keräsivät tietoa eri lähteistä. Yleensä oli lähetettävä tiedustelija etumaastoon katsomaan, mitä siellä oli. Komentajat saattoivat hoitaa tiedustelun myös kuulustelemalla vankeja tai haastattelemalla kauppiaita.
Tiedonkulku oli hidasta eikä se missään oloissa ollut ratsulähetin laukkaa nopeampaa. Viestityskeinoina käytettiin myös lippuja ja merkkitulia.
Yksi komentajan tunnusmerkeistä oli viitta eli paludamentum, jonka hän puki muun varustuksen päälle lähtiessään Roomasta ja jonka hän otti päältään vasta palatessaan takaisin.
Legioona

Legioona (legio, monikko legiones) oli Rooman valtakunnan armeijan sotilaallinen perusyksikkö, joka on verrattavissa nykyarmeijoiden divisioonaan. Arviolta 4 000–6 000:n miehen vahvuiset legioonat olivat takaamassa Rooman sotilaallista mahtia. Legioonien poliittinen valta Roomassa oli myös suuri.
Legioonissa ehkä merkittävin osa oli niiden raskas jalkaväki eli legioonalaiset (legionarius, monikko legionarii). Legioonalaisia tukivat usein ulkomaiset auxilia-joukot, jotka toimivat jousimiehinä, ratsujoukkoina, keihäsmiehinä ja jopa linkomiehinä. Legioonat olivat numeroituja ja noin 50 niistä tunnetaan nykyään. Keisariajalla Rooman armeijassa oli samanaikaisesti 25–30 legioonaa.
Varustus

Legioonien varustus kehittyi vähitellen. Alun perin armeija koostui hastaateista (hastati), prinkiipeistä (principes) ja triaareista (triarii). Suojavarusteina oli erilaisia haarniskoja ja kypäriä. Hastaatit olivat iältään nuorimpia ja muodostivat legioonan ensimmäisen linjan. Prinkiipit olivat kokeneita jalkaväkimiehiä ja muodostivat toisen linjan. Triaarit olivat veteraaneja ja muodostivat kolmannen ja viimeisen linjan. Jokainen linja oli jaettu kymmeneen komppaniaan eli manipuliin. Kevytaseinen jalkaväki oli siroteltu raskasaseisen jalkaväen manipulien joukkoon. Tämä kokoonpano pysyi käytössä aina Mariukseen asti. Sen lisäksi että Marius otti käyttöön palkka-armeijan, hän yhtenäisti armeijan, ja kaikille sotilaille tuli käyttöön sama varustus: sama haarniska, aseistus ja ruoka-ja varustepakkaus, minkä takia heitä kutsuttiin Mariuksen muuleiksi.
Legioonalaisen aseistus koostui gladius-miekasta, pilumista ja pugio-tikarista. Pilum oli heittokeihäs, joka oli noin kahden metrin mittainen. Puisen varren päässä oli noin 60 cm:n mittainen rautainen väkäkärki. Kun pilum heitettiin, oli siinä varsin suuri iskuenergia ja se saattoi lävistää vastustajan kilven ja pitkän ohuen rautakärjen ansiosta myös kilven taakse suojautuneen vastustajan. Osuessaan pilum takertui joka tapauksessa tiukkaan eikä vihollinen voinut käyttää keihästä, koska ohut rautakärki poikkeuksetta vääntyi eikä siksi ollut enää käyttökelpoinen. Gladius oli noin 60 cm pitkä kaksiteräinen miekka, jonka roomalaiset olivat todennäköisesti omaksuneet espanjalaisilta. Legioonalaiset pitivät miekkaa oikeassa kädessä. Myös vasenkätiset, koska tiukassa ja ahtaassa linjassa taisteltaessa oli kaikkien toimittava samoin. Miekka oli myös siksi lyhyt, koska pitempi miekka olisi vaatinut käyttäjälle enemmän tilaa ja legioonalaiset seisoivat linjassa lähellä toisiaan suojatakseen toinen toistaan. Legioonalaiset heittivät usein ensin pilumit ja kävivät sitten lähitaisteluun.
Köyhät sotilaat suojasivat itsensä yleensä pyöreällä tai suorakulmaisella rintalevyllä. Vasemmassa kädessä sotilailla oli ovaalinmuotoinen, nahalla ja raudalla vahvistettu puukilpi. Sen alta näkyvän vasemman jalan sotilaat suojasivat usein säärisuojuksella.
Lähitaistelu

Miehet heittivät keihäänsä ja tarttuivat miekkoihinsa, kun vihollinen oli noin 10–15 metrin päässä. Lähitaistelussa sotilaat yrittivät iskeä vastustajan maahan, astua tämän paikalle ja murtautua vihollisen muodostelmaan. Jos se ei onnistunut, rintamat irtautuivat, ja ne jäivät seisomaan pienen matkan päähän toisistaan. Jonkin ajan kuluttua toinen osapuoli lähti uuteen rynnäkköön. Taistelu eteni tällaisina lyhyinä purkauksina, kunnes toinen osapuoli murtui. Yleensä lähitaistelussa kuoli vain vähän miehiä, mutta lyöty ja sekasortoisena pakeneva armeija oli täysin vihollisensa armoilla. Siinä vaiheessa ratsuväki ajoi pakenevaa vihollista aggressiivisesti takaa tavoitteenaan surmata mahdollisimman monta pakenevaa vihollista ja pakottaa vihollinen antautumaan. Taistelun alussa ratsuväki oli yleensä jalkaväen sivuilla tai takana, mistä käsin se pystyi tekemään nopeita yllätyshyökkäyksiä jopa vihollisen linjojen taakse.
Laivasto

Roomalaiset nojautuivat merisodankäynnissä pitkään liittolaistensa tukeen. Rooman laivasto syntyi suhteellisen myöhään puunilaissotien yhteydessä. Vuonna 261 eaa. tasavalta määräsi rakennettavaksi 100 viisisoudun ja 20 kolmisoudun laivaston. Sotalaivan malli saatiin todennäköisesti karthagolaisilta kaapatusta aluksesta. Ajan myötä laivasto kasvoi merkittäväksi osaksi Rooman sotavoimia.
Roomalaiset sotalaivat olivat pitkiä ja kapeita, airoilla varustettuja kaleereja, joiden keulassa oli metallinen puskuri, jolla roomalaiset pyrkivät osumaan vihollislaivan kylkeen tai perään, jotta sen kylkilaudat rikkoutuisivat. Joskus puskurilla yritettiin myös rikkoa vihollislaivan airot. Toinen roomalaisten käyttämä taktiikka oli entraus, jossa pyrittiin tarttumaan lujasti vihollislaivan kylkeen ja valtaamaan se roomalaisten kehittämällä erityisellä entraussillalla, eli corvuksella (korppi), jota vastaan karthagolaiset eivät osanneet suojautua. Entraussillassa oli voimakas piikki, joka lävisti vihollislaivan kansilankut ja kiinnitti roomalaislaivan siihen tiukasti. Legioonalaiset hyökkäsivät siltaa pitkin vihollislaivan kannelle ja valtasivat sen.
Historia > Myöhäisantiikin armeija

Prinsipaatti päättyi 200-luvun jaa. sisällissotiin ja levottomuuksiin, jolloin rauhalliset kaudet olivat harvinaisia. Myöhäisantiikin Rooman armeija oli jossakin määrin samankaltainen kuin prinsipaatin aikana, mutta muutoksiakin tapahtui. Armeija oli nyt jaettu kenttäarmeijaan (comitatenses) ja raja-alueiden varuskuntajoukkoihin (limitanei).
Comitatenses-joukkoja komensi keisari tai joku hänen lähimmistä alaisistaan, ja ne on joskus ymmärretty liikkuviksi strategisiksi reservijoukoiksi, jotka siirtyivät tarpeen mukaan kriisialueille torjumaan vihollisen hyökkäystä. Ne sijoitettiin usein provinssien sydänalueille kaukana rajoista, mikä poikkesi prinsipaatin ajasta, jolloin armeija pidettiin pääasiassa raja-alueilla. Prinsipaatin järjestelmä aiheutti usein vaikeuksia, sillä, jos vihollinen pystyi tunkeutumaan rajojen läpi, kesti usein melko kauan ennen kuin muilta raja-alueilta pystyttiin siirtämään joukkoja hyökkäyksen torjumiseksi. Mutta tällöin myös nämä alueet saattoivat joutua vaikeuksiin. Comitatenses-joukot eivät olleet myöskään sidottuja tiettyyn alueeseen toisin kuin prinsipaatin ajan legioonat, jotka osallistuivat myös provinssien hallinnollisiin tehtäviin. Tällöin legioonien siirtäminen uudelle alueelle aiheutti suuria ongelmia. Comitatenses-joukkojen liikuttelu ei aiheuttanut vastaavia ongelmia, mutta on myös kyseenalaista, missä määrin ne toimivat strategisena reservinä koko valtakunnalle. Ne antoivat keisarille ainakin vahvan suojan vallankaappausyrityksiä vastaan.
Limitanei olivat paikallisen sotilaskomentajan (dux) komennossa, ja ne oli koulutettu comitatenses-joukkojen tapaan ja ne erosivat kenttäarmeijan yksiköistä ainoastaan asemansa puolesta. Limitanei partioivat päivittäin raja-alueilla ja suorittivat varuskuntapalvelusta pääasiassa rajoilla, mutta joskus myös valtakunnan sisäalueilla. Limitanei-joukkojen koko oli liian pieni, jotta ne olisivat pystyneet torjumaan laajamittaisia ryöstöretkiä tai invaasioita, mutta ne pärjäsivät hyvin pienimuotoisessa sodankäynnissä. Joskus limitanei-yksiköitä sijoitettiin kenttäarmeijoihin, joihin ne joskus jäivät pysyvästikin. Comitatenses-joukkoihin pysyvästi siirrettyjä limitanei-yksiköitä kutsuttiin nimellä pseudocomitatenses.
Keisari Theodosius Suuri alkoi ottaa gootteja palkkasotureiksi Rooman armeijaan. Palkkasotilaista koostunut armeija siirtyi vähitellen kokonaan germaanipäälliköiden käsiin, ja keisarin asema heikkeni. Lopulta vuonna 476 palkkasotilaat huusivat keskuudestaan kuninkaaksi sotilaan nimeltä Odovakar, joka syrjäytti Länsi-Rooman keisarin, Romulus Augustuksen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antiikin Rooman armeija Wikimedia Commonsissa
Roomalainen sotilas 1896 painetussa julkaisussa
Rekonstruktioita kreikkalaisten hopliittien varusteista.
Manipulilegioonan muodostelma.
Yksityiskohta Gnaeus Domitius Ahenobarbuksen alttarista 100-luvulta eaa. Kuvassa näkyy kaksi raskasaseista legioonalaista 200- ja 100-luvulle eaa. tyypillisessä univormussa. Miesten varusteina on Montefortino-tyypin kypärä, rengashaarniska ja soikea kilpi (scutum).
Rooman tasavalta 100-luvulla eaa.
Marius antoi kullekin legioonalle tunnuksekseen hopeisen (myöhemmin kullatun) kotkan (lat. aquila) aikaisempien viiden sotamerkin, kotkan, hevosen, härän, suden ja villikarjun tilalle.
Rekonstruktio prinsipaatin ajan roomalaisen legioonalaisen varusteista.
Fii

Fii (isona kirjaimena Φ, pienenä φ tai ϕ, kreik. φι, fi) on kreikkalaisen kirjaimiston 21. kirjain. Sen äännearvo oli alun perin muinaiskreikassa voimakkaasti aspiroitu p, joka oli lähellä äänneyhdistelmää [pʰ], kun taas nykykreikassa se äännetään [f]. Kreikkalaisissa numeroissa fiin lukuarvo on 500.
Latinalaisessa kirjaimistossa fiitä vastaa kirjain F/f ja kyrillisessä kirjaimistossa kirjain Ф/ф. Suomen kieleen fii translitteroidaan sekä muinaiskreikasta että nykykreikasta f. Useissa muissa latinalaista kirjaimistoa käyttävissä kielissä se translitteroidaan muinaiskreikasta ph. Kreikan kielen lausumisessa aikoinaan tapahtuneesta äänteenmuutoksesta johtuu, että nykyisinkin useissa kielissä käytetään varsinkin kreikkalaisperäisissä lainasanoissa kirjainyhdistelmää ph f-äänteen merkkinä.
Muoto ja sen historia

Fii ei ilmeisesti perustu foinikialaisen kirjaimiston esikuvaan, kuten useimmat muut kreikkalaiset kirjaimet, vaan se on kreikkalaisten omaa keksintöä. Samasta syystä se on sijoitettu kreikkalaisen aakkoston loppupuolelle foinikialaisperäisten kirjainten jälkeen.
Fii oli käytössä kaikissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa. Siitä esiintyi ennen kaikkea kahta perusmuotoa, joista toisessa ympyrä oli jaettu kahteen osaan pystyviivalla, ja toisessa pystyviiva oli pidempi jatkuen ympyrän alapuolelle tai sekä ala- että yläpuolelle.
Epigrafisissa lähteissä fiistä esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Latinalaisen kirjaimiston F-kirjain ei perustu fiihin vaan kreikkalaisen digamman muotoon, joten kirjainten välillä ei ole historiallista yhteyttä. Sen sijaan kyrillinen Ф perustuu fiihin.
Fiin merkkiä ei pidä sekoittaa merkkeihin Ø tai ø (jotka luetaan ”ö”) eikä halkaisijan merkkiin ⌀.
Merkityksiä

Matematiikassa
φ on joskus kulman merkkinä.
φ on kultaisen leikkauksen suhdeluku ( \phi ={\frac {1+{\sqrt {5}}}{2}}\approx 1{,}61803).
Φ on normaalijakauman kertymäfunktio ( \Phi (x)={\frac {1}{\sqrt {2\pi }}}\int _{-\infty }^{x}e^{-{\frac {t^{2}}{2}}}{\text{d}}t).
Fysiikassa
φ on pyörimisliikkeen kiertokulman ja vaihtovirran vaihe-eron tunnus.
Φ on magneettivuon ja valovirran tunnus.
Muita merkityksiä
φ´ on kreikkalaisissa numeroissa luku 500.
Tietokonejärjestelmissä

Tietokoneissa fii koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
|  | Φ | φ |
| --- | --- | --- |
| ASCII, koodisivut 437, 852, 860, 861, 862, 863 |  0xE8 |  0xED |
ASCII, koodisivut 850, 857, 864: ei ole
| ASCII, koodisivu 869 | 0xD2 | 0xF3 |
| Unicode | U+03A6 | U+03C6 U+03D5 (ϕ) |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fii Wikimedia Commonsissa
Firhun

Firhun (Firhoun, 1885 – 25. kesäkuuta 1916 Andéramboukane) oli Iwellemmeden Kel Ataram -tuaregiliiton päällikkö. Hän taisteli ranskalaisia siirtomaavalloittajia vastaan 1900-luvun alussa nykyisten Malin ja Nigerin alueella.
Firhunin johtamat tuaregit antautuivat ranskalaisille Gaossa vuonna 1903. Kuivuudesta kärsineet paimentolaiset nousivat kapinaan kuultuaan Ranskan tappioista ensimmäisessä maailmansodassa. Firhun pidätettiin marraskuussa 1914 ja tuomittiin kymmeneksi vuodeksi vankilaan. Hänet armahdettiin vuonna 1916, minkä jälkeen hän ryhtyi johtamaan pyhää sotaa ranskalaisia vastaan. Tuaregit kärsivät tappioita Ménakassa ja Filinguéssa. Kel Ahaggar -tuaregiryhmän edustajat tappoivat Firhunin Andéramboukanessa.
Firmus

Firmus (hallitsijanimeltään Firmus perpertuus victor semper Augustus, k. 374 tai 375) oli roomalainen sotilas ja usurpaattori, joka julistautui Rooman keisariksi Mauretaniassa vuonna 372 keisari Valentinianus I:n hallituskaudella.
Hän oli maurilaisen ruhtinaan Nubelin poika, ja toimi Valentinianuksen alaisena Mauretanian rajajoukkojen komentajana, dux Mauretaniae, julistautuessaan augustukseksi vuonna 372. Piirtokirjoituksissaan Firmus toteaa olevansa perpertuus victor semper augustus, suom. ikuinen voittaja ja ainainen augustus. Tästä huolimatta roomalainen sotapäällikkö, ratsuväenkomentaja Flavius Theodosius, myöhemmän keisari Theodosius Suuren isä, kukisti hänet jo vuoden tai viimeistään kahden kuluttua.
Kukistumisensa jälkeen Firmus teki luultavasti itsemurhan vuonna 374 tai 375. Hänellä oli viisi veljeä, joista vanhin, nimeltään Gildo, loi myöhemmin menestyksekkään sotilasuran Rooman armeijassa.