stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Perustaminen ja varuskunta-aika Kellomäessä

Suomen tasavallan presidentti hyväksyi Käkisalmen läänin rykmentin hajottamisen 15. maaliskuuta 1921 ja rykmentti lopetti toimintansa 19. maaliskuuta. Lakkautetun rykmentin ensimmäisestä pataljoonasta perustettiin I polkupyöräpataljoona (I Py.P). Tämän pataljoonan viralliseksi perustamispäiväksi merkittiin 20. huhtikuuta, jolloin Tasavallan Presidentin sotilaskäskyllä (Tasavallan Presidentin Sotilaskäsky N:o 17 13.4.1921) siirrettiin upseereita Käkisalmen läänin rykmentistä I pataljoonaan. Käskyllä siirrettyjä upseereita olivat:
jääkärikapteeni Kalle Heikki Kuokkanen
jääkärikapteeni Mathias Florentin Leander
jääkäriluutnantti Johan Edvard Merisalo-Forsman
jääkäriluutnantti Väinö Fredrik Snellman
luutnantti Yrjö Karhunen
luutnantti Yrjö August Pöyhönen
luutnantti Arvi Ilmari Vanonen
vänrikki Aarne Gösta Wahlgren
vänrikki Evald Herman Backman
vänrikki Lars Rurik Winter
Ensimmäinen päiväkäsky annettiin jo viikkoa myöhemmin. Pataljoonan nimi esiintyy muodossa Polkupyöräpataljoona 1 (P.P.P. 1) ensimmäisen kerran päiväkäskyssä 43/1921. Vaikka pataljonan nimeksi tuli Polkupyöräpataljoona ei sillä ollut alkuvuosina käytössään kuin viisi vanhaa saksalaisilta saatua Titus-polkupyörää. Vasta vuonna 1924 pataljoonan jokaiselle miehelle voitiin osoittaa polkupyörä.
Polkupyöräpataljoona 1 majoitettiin Kellomäen huvilayhdyskuntaan Terijoelle. Siihen kuului esikunta ja kolme komppaniaa, kun 4. komppania oli lakkautettu perustamisvaiheessa. 4. Komppania perustettiin kuitenkin uudelleen jo 17. maaliskuuta 1923.
Pataljoonan komentaja esitti 14. maaliskuuta , että pataljoona siirrettäisiin pois Kellomäeltä Tyrisevä–Vammelsuu-alueelle. Perusteluiksi hän esitti Kellomäen olevan liian lähellä rajaa ja pataljoonan olevan siten alttiina yllätyshyökkäykselle. Samoin esitetyssä paikassa oli sähkövalot, joten koulutusmahdollisuudet olisivat paremmat.
Päätökseksi siirrosta tuli, että pataljoona siirretään Terijoen kirkonkylään.
Terijoen kasarmit

Kasarmialueeksi ostettiin rautatien eteläpuolelta, Terijoen rautatieaseman kohdalta rautatiehen rajoittuva alue. Kasarmialue oli hieman toistakymmentä hehtaaria. Kesällä 1923 alue kaavoitettiin ja rakennustyöt aloitettiin. Rakennustöissä pyrittiin säästämään siirtämällä Inon linnoitusalueelta valmiita hirsisiä kasarmirakennuksia Terijoelle.
Päävartio ja esikunta olivat ensimmäiset rakennukset tultaessa portista sisään. Yksikerroksiset, matalat, suorakaiteen muotoiset kasarmit rakennettiin suorakaiteen muotoisen kentän laidoille. Kasarmeissa oli kentänpuoleisella sivulla koko rakennuksen mittainen käytävä järjestäytymistä varten ja toisella puolella kahden ryhmän tuvat. Komppanian vääpeli asui kasarmissa ja hänen asuntonsa oli rakennettu siiveksi kasarmin keskikohdalle, kentän puoleiselle sivulle. Ase- ja varusvarastot sijaitsivat jokaisessa kasarmissa erikseen, polkupyörä- ja suksivarastot olivat erillisissä rakennuksissa. Näiden lisäksi alueella oli ruokala, muita huoltorakennuksia sekä vesitorni. Kaikki puurakennukset oli maalattu punamullalla. Kasarmialueelle oli rakennettu myös pienoiskivääri- ja pistooliampumaradat.
Koulutuksen kehittyessä ja puolustuslaitoksen toiminnan kehittymisen myötä tämä kasarmialue kävi liian ahtaaksi.
Terijoen kasarmit > Muutto Terijoelle

Ensimmäisten kasarmien valmistuessa lokakuun puolessa välissä 1924 muuttivat 1. ja 3. komppania Terijoelle. Samoihin aikoihin valmistui myös esikuntarakennus ja komentaja esikuntineen muutti myös Terijoelle. Aliupseerikoulu siirtyi Terijoelle elokuussa 1928 4. Komppanialle suunniteltuun kasarmiin. Samana vuonna siirtyivät 2. (elokuussa) ja 4. komppania (marraskuussa) Terijoelle. 2. Komppanian rakennus oli kasarmeista ainoa, jota ei ollut tehty Inon hirsistä vaan uudesta materiaalista.
Liikekannallepanotehtävät

Karjalankannaksen puolustussuunnitelman muutokset aiheuttivat pataljoonan erottamisen 2. divisioonasta ja liittämisen 24. huhtikuuta 1936 ratsuväkiprikaatiin, jonka tehtävänä oli muodostaa sodan aikana niin kutsuttu Uudenkirkon ryhmä. Pataljoonan ollessa ensimmäinen joukko-osasto rajalta tultaessa liitettiin se jo rauhanaikana sodanajan yhtymäänsä.
Pataljoonan sodan ajan vahvuus vuonna 1936 oli 23 upseeria, 106 aliupseeria ja 675 miehistön jäsentä eli yhteensä 841 miestä. Kuljetusvälineitä oli kaksi henkilöautoa, viisi moottoripyörää, 35 kuorma-autoa, kahdeksan erikoisajoneuvoa ja 24 ratsua sekä 141 vetohevosta.
Kokoonpano

Pataljoonan kokoonpano oli
Esikunta
1. komppania
jääkäriluutnantti Johan Merisalo-Forsman
vuodesta 1922 kolme polkupyöräjoukkuetta, joissa kussakin neljä ryhmää. Ryhmään kuului kaksitoista miestä. Joukkueen kokonaisvahvuus oli siten 4*12+joukkueenjohtaja ja varajohtaja = 50 miestä.
2. komppania
jääkärikapteeni Mathias Florentin Leander
3. komppania
jääkärikapteeni Kalle Heikki Kuokkanen
Tiedonantojoukkue (perustettu 3. maaliskuuta 1925), joka alistettiin 3. Komppanian neljänneksi joukkueeksi
vänrikki Lauri Sotisaari
4. komppania (perustettu 17. maaliskuuta 1923)
luutnantti Lars Rurik Winter
Soittokunta (perustettu 1. helmikuuta 1922)
kapellimestari T Jalkanen
Konekiväärikomppania muodostettiin lakkautetusta 3. erillisestä konekiväärikomppaniasta 2. marraskuuta 1926.
kapteeni J. P. Lyytikäinen
Vuonna 1933 armeijan yksiköiden uudelleenjärjestelyn yhteydessä siirryttiin kolmijakoon, jolloin 4. komppania lakkautettiin 6. maaliskuuta 1934 palveluserän kotiutuessa ja muu henkilöstö siirrettiin muihin yksiköihin. Syyskuussa 1933 perustettiin Kranaatinheitin osasto, jonka ensimmäiseksi päälliköksi määrättiin luutnantti P Vuorinen.
Pataljoonan lippu ja kunniamarssi

Pataljoonalippu: kevyiden joukkojen lippu, jossa kaksi nuolta kuvaa menevyyttä ja nopeutta ja numero on pataljoonan numero.
Lipun lahjoitti pataljoonalle joukko viipurilaisia naisia johtajatar Ida Soinisen aloitteesta. Lippu luovutettiin pataljoonan komentajalle Helsingissä, armeijan lippujuhlassa 16. toukokuuta 1923. Lipun kantajana oli jääkärivääpeli Abel Ikonen ja lippu-upseereina luutnantit A. Vanonen ja V. Hietala. Pataljoonasta määrätyllä lippujoukkueella oli uudet varusteet ja tuliterät Tiitus-merkkiset polkupyörät.
Samassa yhteydessä vahvistettiin pataljoonan kunniamarssiksi Toivo Kuulan säveltämä Härmän marssi.
Komentajat

jääkärimajuri Martin Rafael Berg 20. huhtikuuta – 14. toukokuuta 1921 (sijainen)
jääkärimajuri Juho Heiskanen 14. toukokuuta 1921 – 12. helmikuuta 1924
jääkärieverstiluutnantti Johan Viktor Ahlroth 27. helmikuuta 1924 – 25. maaliskuuta 1925
jääkärimajuri Selim Engelbert Isakson 25. maaliskuuta 1925 – 12. elokuuta 1926
kapteeni Reino Heinonen 12. elokuuta – 31. elokuuta 1926 (viransijainen)
jääkärieverstiluutnantti Tauno Ilmoniemi 31. elokuuta 1926 – 15. kesäkuuta 1928
majuri A Hagelberg 30. joulukuuta 1926 – 10. syyskuuta 1927 (viransijainen, Ilmoniemen ollessa Sotakorkeakoulussa)
majuri Armas Kemppi (viransijainen, kts ylle) 10. syyskuuta 1927 –
kapteeni Reino Heinonen (viransijainen kts ylle) – 23. joulukuuta 1927
jääkärieverstiluutnantti Hjalmar Fridolf Strömberg 15. kesäkuuta 1928 – 29. kesäkuuta 1933
jääkärieverstiluutnantti Kaarlo Aleksanteri Heiskanen 29. kesäkuuta 1933 – (4. elokuuta 1938)
Aiheesta muualla

Jari Nykäsen web sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Terijoen upseerikerho.
Polkupyöräpataljoonan varusmiesaliupseereita Terijoella 1929.
Daniel Medelplan

Pälkäneen entinen vaakuna
Daniel (Taneli) Medelplan (noin 1657 Turku – 18. elokuuta 1737 Pälkäne) oli kirjanpainaja, joka kaiversi Pälkäneen puuaapisen puulaatoille Isonvihan aikana vuonna 1719.
Henkilöhistoria

Medelplanin isä oli turkulainen Jonas Svensson-niminen vaununtekijä. Vuonna 1678 hänet otettiin Turun akatemian kuvien kaivertajaksi, mutta hän myös valoi kirjasimia, sitoi kirjoja ja harrasti kuvanveistoa. Vuosina 1689-1693 hän toimi Viipurissa piispa Petrus Bångin pienen kirjapainon johtajana. Sieltä hän tuli isonvihan aikaan Pälkäneelle, Taurialan kylän Näppilän taloon. Syynä muuttoon oli paitsi sota, myös hänen saamansa tuomio sukurutsauksesta, kun hän oli solminut suhteen vaimonsa veljentyttären kanssa. Tästä saamansa tuomion hän kärsi vankeudessa Viipurin linnassa. Medelplanin ensimmäinen puoliso oli nimeltään Gertrud (k. 1693) ja toinen Kristina Grelsintytär (k. 1744).
Pälkäneen puuaapinen

Pälkäneen papiston ja Turun tuomiokapitulin kehotuksesta hän kaiversi puusta Johannes Gezelius vanhemman vuonna 1666 painattaman aapisen painolaatat "Yxi paras lasten tawara". Kirjaa painettiin satakunta kappaletta, mutta kaikki painetut kirjat kuten myös painolaatat ovat tuhoutuneet. Viimeinen tunnettu Turun akatemian hallussa ollut kappale tuhoutui Turun palossa 1827. Teoksen koko nimi oli Lasten Paras Tawara, elli ABC-Kirja, joca on suuren tarpen tähden leicattu Puuhun ja Pälcänen seuracunnan Saarnamiesten toimituxen cautta, Prändetty Pälkänellä Daniel Medelplanilda Tauralassa 1719. Muistitiedon mukaan Medelplanin painolaatat säilyivät Pälkäneellä Taurialan kylän Eskolan talossa 1800-luvun lopulle saakka, mutta tuhoutuivat tulipalossa talon mukana.
Medelplanin muistoa vaalitaan edelleen Pälkäneellä, jossa on hänen muistomerkkinsä rauniokirkon pihassa ja Kukkolan kylässä.  Medelplanin aapinen oli tiettävästi ensimmäinen aapinen, jossa oli kukon kuva. Se lienee antanut aiheen myös Pälkäneen entiselle vaakunalle, joka poistui käytöstä kuntaliitoksessa vuoden 2007 alussa.
Aiheesta muualla

Pälkäneen-aapisen syntymäsijoilta, Suomen Kuvalehti, 01.12.1934, nro 49, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo
Vladimir Megre

Vladimir Megre
Vladimir Megre (Влади́мир Никола́евич Мегре́) (23. heinäkuuta 1950 Ukraina) on venäläinen kirjailija, jonka yhdeksänosainen Anastasia- ja Venäjän soivat seetripuut -kirjasarja on käännetty yli kymmenelle kielelle. Ekofantasiaan lukeutuvat kirjat ovat innoittaneet lukijoita suhtautumaan uudella tavalla luontoon ja edistykseen, ja aktiivisimmat ovat perustaneet kotitiloja.
Suomennetut teokset

Anastasia 1. kirja Venäjän soivat seetripuut : Anastasia - ilon ja toivon lähettiläs. Minä Olen Kustannus, 2011 ISBN 978-951-98640-8-2
Anastasia; suom. Tytti Vahla ; [julkaisija: Siberi Seeder].  Minä olen -kustannus, 2011 ISBN 978-9949-30-102-7
Kanssaluominen; suom. Tytti Vahla.  Minä olen -kustannus, cop. 2012 ISBN 978-952-67740-1-5
Keitä me olemme?; suom. Tytti Vahla.  Minä olen Kustannus, cop. 2013. ISBN 978-9949-9217-5-1
Rakkauden tila; suom. Tytti Vahla.  Minä olen -kustannus, cop. 2012 ISBN 978-952-67740-0-8
Suvun kirja; suom. Tytti Vahla.  Minä olen -kustannus, cop. 2013 ISBN 978-9949-9217-6-8.
Venäjän soivat seetripuut; suom. Tytti Vahla.  Minä olen -kustannus,  2011 ISBN 978-951-98640-9-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladimir Megre Wikimedia Commonsissa
anastasia.ru – Venäjän lukijafoorumi
Ringing Cedars of Russia – englanninkielisen laitoksen kustantajan sivut
Siperiansembra – suomenkielisen laitoksen kustantajan sivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Han van Meegeren

Han van Meegeren vuonna 1945.
Han van Meegeren (10. lokakuuta 1889 Deventer – 30. joulukuuta 1947 Amsterdam) oli alankomaalainen lahjakas mutta urallaan epäonnistunut taidemaalari sekä menestyksekäs taideväärentäjä, joka erikoistui väärentämään varsinkin 1600-luvulla eläneen Jan Vermeerin teoksia. Van Meegereniä on pidetty yhtenä kaikkien aikojen tunnetuimmista taideväärentäjistä.
Rijswijkissä sijaitseva huvila, jossa van Meegeren asui vuonna 1913.
Elämäkerta

Van Meegeren syntyi keskiluokkaiseen perheeseen ja kiinnostui jo nuorena taiteesta. Hän ei saanut loppututkintoa Delftin teknillisestä oppilaitoksesta, mutta sai palkinnon parhaasta opiskelijan tekemästä maalauksesta. Hän piti ensimmäisen näyttelynsä Haagissa vuonna 1922, mutta kriitikot haukkuivat sen. Van Meegeren joutui piirtämään muotokuvia ja maalaamaan postikortteja elättääkseen itsensä, mikä katkeroitti hänet taidemaailmaa ja varsinkin taideasiantuntijoita kohtaan. Niinpä hän päätti ryhtyä väärentäjäksi.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Hänellä on kaikki taiteilijan ominaisuudet omaperäisyyttä lukuun ottamatta. | ” |
– Taidekriitikko. 
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Näyttelystä jäi se vaikutelma, että olin nähnyt teokset joskus ennenkin. | ” |
– Taidekriitikko. 
Van Meegeren osti huvilan Ranskasta ja valmisteli väärennöksiään neljän vuoden ajan hankkimalla vuosisatoja vanhoja kankaita ja valmistamalla vanhan näköisiä värejä. Hän onnistui vuosina 1937–1943 myymään kahdeksan väärennettyä ”Vermeeriä” yhteensä runsaan seitsemän miljoonan guldenin hinnasta. Niistä paras oli ensimmäinen, Kristus opetuslapsineen emmausmäellä. Erityisen suurta tyydytystä van Meegerenille tuotti se, että hänen eniten halveksimansa taideasiantuntija Abraham Bredius meni halpaan ja todisti taulun aidoksi. Van Meegeren oli alun perin suunnitellut vain nöyryyttävänsä Brediusta paljastamalla väärennöksen, mutta päättikin ruveta ansaitsemaan väärennöksillään. Toisen maailmansodan päättyessä hän oli upporikas. Hän väitti väärentämiensä maalausten olevan peräisin siltä 12 vuoden ajanjaksolta Vermeerin elämässä, jota ei tarkemmin tunneta.
Vuonna 1945 van Meegeren joutui oikeuteen, sillä hän oli sodan aikana myynyt välittäjän kautta väärentämänsä Vermeerin teoksen Nainen aviorikoksesta syytettynä Saksan valtakunnanmarsalkka Hermann Göringille yli puolen miljoonan guldenin hinnasta. Kansallisaarteen myymistä miehittäjälle pidettiin maanpetoksellisena. Oikeudessa van Meegerenin oli lopulta paljastettava itsensä väärentäjäksi vapautuakseen syytteestä, sillä häntä uhkasi kuolemanrangaistus. Kun Bredius ja muut asiantuntijat totesivat Meegerenin myymät teokset edelleen aidoiksi, oli hänen maalattava todistajien edessä ja vartioinnin alaisena vielä yksi Vermeer, Nuori kristus opettamassa temppelissä, todistaakseen sanansa. Se oli niin vakuuttava, että syytteet peruttiin ilman että hänen tarvitsi edes viimeistellä sitä.
Sen sijaan van Meegereniä vastaan nostettiin uusia syytteitä petoksesta. Lokakuussa 1947 hänet todettiin syylliseksi vain päivän kestäneessä oikeudenkäynnissä ja tuomittiin yhdeksi vuodeksi vankeuteen. Hän kuitenkin sai sydänkohtauksen ennen tuomion täytäntöönpanoa ja kuoli kuusi viikkoa myöhemmin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Han van Meegeren Wikimedia Commonsissa
The Meegeren website
Han van Meegeren, kuvia van Meegerenin väärennöksistä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Todistusaineistona käytettyjä pigmenttejä Boijmans van Beuningen -museossa Rotterdamissa.
Cormac McCarthy

| Cormac McCarthy |
| --- | --- |
 Cormac McCarthy Child of God -teoksen kansilehtikuvassa 1973.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1933 Rhode Island, Yhdysvallat
Kuollut: 13. kesäkuuta 2023 (89 vuotta) Santa Fe, New Mexico, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Lapset:  Cullen McCarthy, John McCarthy
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: espanja 
Esikoisteos:  The Orchard Keeper
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Pulitzer-palkinto 
Aiheesta muualla
cormacmccarthybooks.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Cormac McCarthy (20. heinäkuuta 1933 Rhode Island, Yhdysvallat – 13. kesäkuuta 2023 Santa Fe, New Mexico, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija, elokuvakäsikirjoittaja ja näytelmäkirjailija. Hän kirjoitti kymmenen romaania, joista tärkeimpinä on pidetty 1985 ilmestynyttä Veren ääriin, eli Lännen punainen ilta -teosta, 1990-luvun kolmen romaanin Rajatrilogia-kokonaisuutta ja 2006 julkaistua Tie-romaania. Kirjallisuuskriitikko Harold Bloom nimesi McCarthyn tämän eläessä useasti merkittävimmäksi eläväksi amerikkalaiseksi kirjailijaksi.
McCarthy oli postmoderni kirjailija, jonka teosten riisuttua, konkreettista, kokeilevaa ja metafyysistä kieltä on usein verrattu William Faulkneriin ja eeppisen proosan rakennetta Herman Melvilleen. McCarthyn teoksille on tyypillistä väkivallan, kuoleman ja Yhdysvaltojen rajaseutujen mytologian käsittely.
McCarthy on palkittu National Book Award -palkinnolla, Pulitzer-palkinnolla ja elämäntyöstä myönnettävällä Pen/Saul Bellow -palkinnolla. Hänet tunnetaan teostensa lisäksi haluttomuudestaan osallistua julkiseen keskusteluun. McCarthy antoi monikymmenvuotisen uransa varrella vain muutamia haastatteluja. Hänen teoksista on tehty useita elokuvasovituksia, joista tunnetuin on Joel ja Ethan Coenin ohjaama Menetetty maa.
Elämä ja ura > Varhaisvuodet

Cormac McCarthy syntyi 20. heinäkuuta 1933 Yhdysvalloissa Rhode Islandin osavaltion Providencessa. Hänen isänsä oli Yalen yliopistosta valmistunut menestynyt juristi, jonka työn perässä kuusilapsinen perhe muutti vuonna 1937 Tennesseen Knoxvilleen. Knoxvillessä McCarthyjen koti oli köyhään naapurustoon verrattuna varakas. Maaseutumaisen vehreyden ympäröimä valkea talo oli suuri ja siellä kävi kotiapulaisia. Kotiseudusta ja varsinkin läheisen vuoriston karusta elämäntavasta tuli myöhemmin McCarthyn Appalakeille sijoittuvien varhaiskauden romaanien materiaalia.
McCarthy aloitti vuonna 1951 opinnot Tennesseen yliopiston taidekorkeakoulussa, mutta hän erosi tai hänet erotettiin opinnoista vuonna 1952. Hän hakeutui vuonna 1953 neljäksi vuodeksi Yhdysvaltojen ilmavoimiin, löysi asepalveluksensa aikana kirjallisuuden ja oman kertomuksensa mukaan ”luki nopeasti paljon”. McCarthy palasi armeijakomennuksensa jälkeen vuonna 1957 Tennesseen yliopistoon pääaineinaan tekniikka ja liiketalous. Hänen mielenkiintonsa oli kuitenkin siirtynyt luovaan kirjoittamiseen. McCarthy julkaisi opiskelijalehti Phoenixissa novellit ”A Drowning Incident” ja ”Wake for Susan”, joista hän sai Ingram-Merrill-palkinnon vuosina 1959 ja 1960. Vuonna 1961 hän jätti opintonsa jälleen kesken.
Elämä ja ura > Uran alku, Chicago, Eurooppa, The Orchard Keeper ja Outer Dark

McCarthy avioitui vuonna 1961 opiskelutoverinsa Lee Hollemanin kanssa, ja parille syntyi poika. Nuori perhe muutti ensin New Orleansiin ja sitten Chicagoon, jossa McCarthy työskenteli automekaanikkona. Samalla hän kirjoitti opiskeluaikana aloittamaansa ensimmäistä romaaniaan. Vuonna 1964 perhe muutti takaisin Tennesseehen ja pari erosi.
Tennesseen ylängöille sijoittuvan The Orchard Keeper -esikoisteoksen julkaisi vuonna 1965 Random House, jolle McCarthy oli päättänyt lähettää käsikirjoituksen, koska ”se oli ainoa kustantaja, jonka tiesin”. Random Housella käsikirjoitus ajautui Albert Erskinelle, joka oli ollut McCarthyn arvostaman William Faulknerin kustannustoimittaja tämän kuolemaan saakka. Erskinestä tuli McCarthyn työpari seuraavan kahdenkymmenen vuoden ajaksi. Esikoisteoksen arvostelut olivat pääasiassa kiittäviä, mutta romaani ei ollut myyntimenestys. McCarthyn lahjat kirjoittajana oli kuitenkin huomattu. Hän sai Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian matka-apurahan, William Faulkner -säätiön palkinnon ja Rockefeller-säätiön apurahan.
Apurahojen tuella McCarthy lähti kesällä 1965 Eurooppaan, missä hän tapasi tulevan vaimonsa Anne DeLislen. Pari avioitui vuonna 1966 Englannissa ja matkusteli Etelä-Euroopassa ennen asettumistaan Ibizalle, missä McCarthy kirjoitti seuraavan romaaninsa. Vuonna 1967 McCarthy palasi vaimonsa kanssa Yhdysvaltoihin. Outer Dark ilmestyi vuonna 1968 ja sai hyvän vastaanoton.
Elämä ja ura > Paluu Appalakeille, Child of God ja Suttree

McCarthyt muuttivat vuonna 1969 Tennesseehen, missä McCarthy kirjoitti seuraavan, eteläisille Appalakeille sijoittuvan Child of God -romaaninsa. Teos perustui lehtileikkeisiin uhriensa kanssa luolassa Tennesseessä asuneesta murhaajasta. Child of God sai ilmestyessään ristiriitaisen vastaanoton. Shokeeraava aihe ja väkivalta eivät lisänneet kirjan myyntiä, vaikka tämä oli ollut McCarthyn tavoite. Hän oli pyrkinyt seuraamaan esikuvaansa William Faulkneriä, jonka mainetta ja myyntiä siirtyminen shokeeraaviin aiheisiin oli lisännyt. McCarthyn silloinen vaimo DeLisle kuvasi haastattelussa The New York Timesissa vuonna 1992: ”Elimme täydellisessä köyhyydessä. Peseydyimme järvessä. … Joku soitti ja tarjosi 2000 dollaria jos hän tulisi yliopistolle luennoimaan kirjoistaan. Hän vastasi että kaikki mitä hänellä oli sanottavana oli kirjojen sivuilla. Sitten syötiin taas viikko papuja.”
Vuosina 1974–1975 McCarthy kirjoitti ystävänsä ohjaaja Richard Pearcen pyynnöstä ensimmäisen elokuvakäsikirjoituksensa. The Gardener’s Son esitettiin PBS-kanavan Visions-sarjassa. Samaan aikaan McCarthy työsti käsikirjoitusta, josta tuli myöhemmin hänen seuraava romaaninsa Suttree. McCarthy kertoi Woodwardin haastattelussa löyhästi omaelämäkerrallisen Suttreen kuvaamasta ajasta, miten ”useimmat sen aikaisista ystävistäni ovat kuolleet … ne ystävät, joita minulla vielä on lopettivat juomisen.” Kirjailijana McCarthyn ura oli nivelkohdassa. Hänen uransa ensimmäinen sekä fyysisesti että temaattisesti Appalakkeihin sijoittuva ajanjakso oli päättynyt. Hän tunsi tulleensa sekä taiteellisesti että yksityiselämässään käännekohtaan.
Elämä ja ura > Muutto rajaseudulle ja Veren ääriin, eli Lännen punainen ilta

McCarthy muutti vuonna 1976 El Pasoon Texasiin, raitistui ja erosi virallisesti vaimostaan muutamaa vuotta myöhemmin. Kahden vuosikymmenen ajanjakson aikana kirjoitettu Suttree ilmestyi vihdoin vuonna 1979 ja sai hyvän vastaanoton. McCarthy oli aloittanut seuraavan romaaninsa Veren ääriin, eli Lännen punainen ilta kirjoittamisen jo vuonna 1974 Tennesseessä. Vuonna 1981 hänelle myönnettiin viisivuotinen MacArthur Fellowship -apuraha ja hän uppoutui taustatyöhön. Kirjoitusprosessi vei lopulta yhdeksän vuotta. Taustatyö oli erittäin tarkkaa. Kirjeessään Notes on Blood Meridian -kirjan kirjoittaneelle John Sepichille McCarthy kertoi lukeneensa satoja kirjoja. Hän teki yksityiskohtaisia muistiinpanoja kirjan tapahtumapaikoista ja vaelsi ainakin kahdesti romaanissa kuvatun Glantonin jengin reitin.
Vuonna 1985 ilmestynyt teos ei ollut arvostelumenestys, vaikka sitä onkin myöhemmin pidetty McCarthyn mestariteoksena ja yhtenä amerikkalaisen nykykirjallisuuden merkittävimmistä romaaneista. Väkivaltainen tarina sijoittuu 1800-luvun puoliväliin Yhdysvaltojen ja Meksikon muotoutumassa olevalle raja-alueelle. Lännen valloituksen ja rajaseutujen mytologian ytimessä olevaa väkivaltaa käsittelevän romaanin päähenkilö ’Poika’ liittyy ensin Meksikoon suuntautuvaan epäonnistuneeseen sissiretkeen ja sitten Glantonin jengiin, joka metsästää ja tappaa raja-alueen intiaaneja päänahoista maksetun rahapalkkion vuoksi. Romaanin merkittävin henkilö on shakespearelaiseksi hahmoksi kasvava pahan ruumiillistuma tuomari Holden.