stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kabyle

| Kabyle> Καβύλη |
| --- | --- |
 Kabylen raunioita.
Sijainti
 Kabyle
Koordinaatit:  42°32′57″N, 26°29′01″E
Valtio:  Bulgaria
Paikkakunta:  Kabile, Jambol
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 340 eaa.–
Huippukausi:  300–200-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  itsenäinen kaupunkivaltio Rooman valtakunta Bysantin valtakunta
Alue:  Pontinen Traakia
Provinssi:  Thracia (n. 44/46–293)
Kabyle (m.kreik. Καβύλη, Kabylē, myös Καλύβη, Kalybē, Βαβύλη, Babylē; lat. Cabyle), myöhemmin Diospolis (m.kreik. Διόσπολις), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Pontisessa Traakiassa nykyisen Bulgarian alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Kabilen kylää.
Maantiede

Kabylen kaupunki sijaitsi Traakian sisäosissa länteen Mesembriasta ja Apolloniasta. Se oli rakennettu Tonzos tai Tonsos (nyk. Tundja) -joen varrelle sen länsipuolelle, joessa olevan mutkan kohdalle. Antiikin aikana joki kulki kaupungin kohdalla 3–4 kilometriä lähempänä ja aivan kaupungin sivuitse. Nykyisin paikalla on Tundjan sivuhaara. Kaupungin paikka on noin 1,2 kilometriä pohjoiseen nykyisestä Kabilen kylästä ja seitsemän kilometriä pohjoiseen nykyisestä Jambolin kaupungista.
Kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina toimi nykyinen Zaiči vruhin kukkula. Alakaupunki levittäytyi sen itäpuolelle kukkulan ja joen väliselle alueelle.
Historia

Kabylen paikalla on ollut asutusta viimeistään pronssikaudella 1000-luvulla eaa. Antiikin aikana paikalla oli traakialaisten asutus. Makedonialaiset valloittivat sen Filippos II:n aikana vuonna 342/341 eaa. Filippos perusti paikalle kaupungin, jonka hänen kerrotaan asuttaneen kapinallisilla makedonialaisilla. Näin se oli eräänlainen sotilassiirtokunta. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Kabylēnos (Καβυληνός).
Nuoren Aleksanteri Suuren katsotaan käyttäneen Kabyleä tukikohtanaan ollessaan sotatoimissa alueella. 300-luvun eaa. lopulta eli hellenistisen kauden alusta alkaen Kabyle oli traakialaisen Odrysian kuningaskunnan merkittäviä kauppakaupunkeja. Kaupungissa katsotaan olleen makedonialainen varuskunta aina noin vuoteen 280 eaa. saakka. Tämän jälkeen sitä hallitsivat paikalliset hallitsijat, joista tunnetaan Spartokos ja Skostokos. Heidän aikanaan 200-luvulla eaa. kaupunki löi omaa rahaa.
Kabyle vaikuttaa taantuneen 100-luvulla eaa. Marcus Luculluksen johtama armeija valtasi Kabylen Roomalle vuonna 72 eaa. Roomalaisella kaudella kaupunki kuului Thracian provinssiin. Vuodesta 136 jaa. Kabyle toimi merkittävänä roomalaisena sotilastukikohtana alueella, ja sinne oli sijoitettu kohortti Cohors II Lucensium vuosina 136–192 ja Cohors I Atoitorum tämän jälkeen 200-luvun lopulle saakka. 200-luvun lopulla paikalla oli ilmeisesti kolmaskin kohortti.
Jossakin vaiheessa kaupungin nimeksi muutettiin Diospolis. Viimeistään vuonna 343 kaupunki oli piispanistuin, sillä sen piispa Severus mainitaan tuolloin Serdican kirkolliskokouksen osanottajien joukossa. Myöhäisantiikin aikana kaupunki oli toistuvasti barbaarien hyökkäysten kohteena. Vuonna 377/378 jaa. Kabylen lähellä käytiin taistelu roomalaisten ja länsigoottien välillä, ja kaupunki joutui goottien valtaan. Avaarit tuhosivat kaupungin 500-luvulla.
Bysanttilaisella keskiajalla 1000-luvulla paikalle syntyi uusi asutus, josta käytettiin nimeä Goloë (Γολόη); kyseisen nimen mainitsee Anna Komnena. Se säilyi olemassa 1300-luvulle saakka.
Paikan arkeologiset tutkimukset alkoivat vuonna 1912. Kabylen arkeologinen kohde julistettiin Bulgarian kansallisperintökohteeksi vuonna 1927 ja kansalliseksi arkeologiseksi suojelukohteeksi vuonna 1969. Kaupungin paikalla on suoritettu järjestelmällisiä arkeologisia kaivauksia vuodesta 1972 lähtien.
Rakennukset ja löydökset

Kabylen kaupungin ydin oli alun perin sen akropoliilla. Kukkulalta on löydetty rautakaudelle palautuva kulttipaikka. Antiikin aikana se oli Artemis/Hekate Fosforionille ja Herakleelle omistettu pyhäkkö.
Kaupunki oli ympäröity muurilla, joka ajoitetaan 300-luvulle eaa. Siitä samoin kuin sen länsiportista on löydetty jäänteitä. Kaupungin löydöksiin lukeutuvat myös agora, Apollonille omistettu temppeli, kaksi roomalaista kylpylää, horreum sekä tribunorium eli sotilaskomentajien rakennus. Lisäksi on löydetty sotilaskasarmien ja asuinrakennusten jäänteitä sekä kaksi varhaiskristillisen ajan basilikakirkkoa. Kaupungin ulkopuolelta on löydetty hautoja, joista osa on tumuluksia.
Kabylesta tehtyjä esinelöytöjä on Jambolin alueellisessa museossa sekä Kabylen arkeologisella alueella olevassa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kabyle Wikimedia Commonsissa
Kabylen arkeologinen alue akropoliin Artemis Fosforionin pyhäköltä nähtynä.
Kabylen lyömä raha, n. 275–250 eaa. Kuvituksessa seppelöity Apollonin pää sekä seisova Artemis ja teksti KABY-ΛHNON, Kabylēnōn.
Kabylen raunioita.
Lattiamosaiikkia Kabylen toisesta basilikakirkosta.
Ben Mee

Ben Mee tammikuussa 2016.
Benjamin Thomas "Ben" Mee (s. 21. syyskuuta 1989 Sale) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Brentfordia. Aiemmassa seurassaan Burnleyssä hän oli joukkueensa kapteeni.
Mee pelasi Manchester Cityn junioreissa mutta aloitti liigauransa mestaruussarjassa kevätkaudella 2011 Leicester Cityssä ja kaudella 2011–2012 Burnleyssa, jonka omistukseen hän siirtyi tammikuussa 2012. Burnleyn pelatessa Valioliigassa kaudella 2014–2015 Mee pelasi 33 ottelua ja teki kaksi maalia. Kauden päätteeksi Burnley putosi mestaruussarjaan mutta nousi keväällä 2016 takaisin Valioliigaan. Kaudella 2016–2017 Mee pelasi 34 liigaottelua ja teki yhden maalin. Seuraavalla kaudella hän pelasi 29 liigaottelua loukkaantumisen pilattua hänen loppukautensa, ja kaudella 2018–2019 hän pelasi joukkueensa kaikki 38 liigaottelua alusta loppuun. Kaudella 2019–2020 Mee pelasi joukkueensa 32 ensimmäistä liigaottelua alusta loppuun ja teki viimeisessä niistä maalin Crystal Palacea vastaan mutta oli vammojen vuoksi poissa kuudesta viimeisestä ottelusta. Heinäkuussa 2020 hän jatkoi voimassa ollutta sopimustaan Burnleyn kanssa vuodella, kesäkuuhun 2022 saakka. Kaudella 2020–2021 hän pelasi alkukauden sairauslomalta palattuaan 30 valioliigaottelua, joista 29 ottelussa täydet minuutit. Hän teki maalin joulukuussa Sheffield Unitedia ja tammikuussa Aston Villaa vastaan. Kaudella 2021–2022 hän pelasi 21 valioliigaottelua, jotka viimeistä, maaliskuun alussa pelattua ja loukkaantumiseen päättynyttä ottelua lukuun ottamatta alusta loppuun. Pohjeluun murtuma piti hänet sivussa peleistä loppukauden. Hän teki kauden aikana kolme maalia, syyskuussa Evertonia, marraskuussa Crystal Palacea ja helmikuussa Tottenhamia vastaan.
Mee pelasi Burnleyssä 376 ottelua, joista Valioliigassa 217, mestaruussarjassa 134, FA Cupissa yhdeksän, liigacupissa 12 ja Eurooppa-liigan karsinnoissa neljä. Hän siirtyi heinäkuussa 2022 Brentfordiin Burnleyn pudottua mestaruussarjaan.
Mee pelasi kaudella 2022–2023 Brentfordissa 37 valioliigaottelua, jotka kaikki avauskokoonpanossa. Hän teki maalin elokuussa Manchester Unitedia, lokakuussa Wolverhamptonia ja helmikuussa Southamptonia vastaan. Kaudella 2023–2024 hän pelasi 16 valioliigaottelua, joista yhtä vaille kaikki avauskokoonpanossa. Hän teki maalin joulukuussa Lutonia ja tammikuussa Nottinghamia vastaan. Hänen kautensa päättyi helmikuun lopussa tulleeseen nilkkavammaan. Kaudella 2024–2025 hän on 19. joulukuuta mennessä pelannut Valioliigassa kolmessa ottelussa muutaman minuutin. Liigacupissa hän pelasi täydet minuutit Brentfordin kaikissa neljässä ottelussa.
Mee on pelannut Englannin alle 19-, alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa.
Luettelo Kokemäen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Kokemäen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kokemäen kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Kokemäkeen on liitetty Kauvatsan kunta.
Julkisilta paikoilta poistetut ja tuhoutuneet teokset

| Teos | Aiempi sijainti | Nykyinen sijainti | Tekijä | Paljastettu | Poistettu/ tuhoutunut | Syy | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Koskenperkaajien muistomerkki | Käräjätien 18, Kokemäen keskustaajama | Purettu | Häiväoja, HeikkiHeikki Häiväoja | 1974 | 2023 | Teos oli huonokuntoinen, ulkopuolisen rahoituksen puuttuessa kaupunki ei halunnut korjata sitä omin varoin. |  |  |
Yölintu

| Yölintu> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1992–
Kotipaikka:  Pori, Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Simo Silmu, laulu, haitari   Juki Harju, soolokitara   Jari Luostari, bassokitara   Harri Lehtonen, rummut  
Entiset jäsenet:  Markus Kuusijoensuu, soolokitara (1992-2011)  Matti Silmu, kitara (1992-2017)  Matti Fredrikson, soolokitara (2011)  Tommy Huovinen, soolokitara (1992-1994)  Joni Urholin, soolokitara (1997-1999)  Antti Kataja, bassokitara (2001-2002)  Kari Heiskari, bassokitara (2003-2011)  Saku Mansikkamäki, rummut (1992-2003)  Mikko Taipale, rummut (2003-2010)  Mika Lilja, rummut (2010-2011)  Joni Leino, rummut (2011-2022) 
Levy-yhtiö:  AllStar Music, 2009-   Warner Music Finland, 1997–2007  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yölintu on suomalainen tanssimusiikkia esittävä yhtye, joka perustettiin vuonna 1992.
Yhtyeen nykyisen kokoonpanon muodostavat laulaja Simo Silmun ohella soolokitaristi Jukka Harju, basisti Jari Luostari sekä rumpali Harri Lehtonen. Alkuaikana mukana ollut Matti Silmu erosi yhtyeestä tammikuussa 2017.
Yhtye on julkaissut 32-vuotisen uransa aikana kaksitoista studioalbumia, kolme kokoelma-albumia, lukuisia singlejä sekä Rauli ”Badding” Somerjoen tuotannosta koostuvan coveralbumin. Yhtyeen studioalbumeista kahdeksan on ylittänyt kultalevyrajan, viisi platinalevyrajan ja yksi kaksinkertaisen platinalevyrajan. Yhtyeen menestynein studioalbumi on vuoden 1998 Tositarkoituksella, jota on myyty lähes 96 000 kappaletta. Yölintu lukeutuu Suomen menestyneimpiin yhtyeisiin, ja yhtyeen albumeita on myyty lähes 400 000 kappaletta.
Yölinnun tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa "Kaikki kohdallaan", "Mahdunko maailmaas", "TV:n kokoinen haitari", "Tositarkoituksella", "Liian suuri city", "Haamukipua", "Sitä saa mitä tilaa", "Rakkaus on sininen", "Tää on rankkaa", "Mä putoan", "Preussinpunaista" sekä "Haavoittumaton". Yhtye julkaisi vuonna 2012 syyskuussa studioalbumin Minne maailma kuljettaa, joka on myös yhtyeen nykyisen kokoonpanon ensimmäinen yhteinen levytys.
Yhtyeen viimeisin levy on 20. huhtikuuta 2018 julkaistu pitkäsoitto Maailma on kauneimmillaan, josta julkaistiin aiemmin kaksi singleä, "Ajopuu" ja albumin nimikkokappale "Maailma on kauneimmillaan".
Kokoonpano > Nykyiset jäsenet

Simo Silmu – laulu, haitari, komppikitara (1992–)
Jukka Harju – soolokitara (2012–)
Jari Luostari – bassokitara (2012–)
Harri Lehtonen - rummut (2022-)
Kokoonpano > Entiset jäsenet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kitara Markus Kuusijoensuu (1992–2011)  Tommy Huovinen (1992–1994)  Joni Urholin (1997–1999)  Matti Fredrikson (2011)  Matti Silmu (1992–2017)  |  Basso Antti Kataja (2001–2002)  Kari Heiskari (2002–2011)  |  Rummut Saku Mansikkamäki (1992–2003)  Mikko Taipale (2003–2010)  Mika Lilja (2010–2011)  Joni Leino (2012–2022)  |
Diskografia

| --- | --- |
 Albumit Yölintu laskeutuu (1993)  Pieni lintunen (1994)  Kaikki kohdallaan (1997) kultalevy  Tositarkoituksella (1998) (platinapainos 1999) kultalevy, platinalevy, tuplaplatina  Pienen pojan haaveet (2000) kultalevy, platinalevy  Sitä saa mitä tilaa (2001) kultalevy, platinalevy  Tää on rankkaa (2002) kultalevy, platinalevy  Mennyttä miestä (2005) kultalevy, platinalevy  Haavoittumaton  (2007) kultalevy  Nyt ja aina (2009)  Iso lemmen pala – Baddingin jalanjäljissä… (2011)  Minne maailma kuljettaa (2012) kultalevy  Maailma on kauneimillaan (2018) :  Kokoelmalevyt Mahdunko maailmaas – kaikki parhaat (2003) kultalevy  Yölintu tanssittaa (2005)  Tanssin taikaa – 16 hittiä (2006)  Hetkiin menneisiin - suurimmat laulut (2009) kultalevy  20 suosikkia – Mä putoan (2013)
Simo Silmun mediajulkisuus

Kesällä 2011 Silmun esiintymiset herättivät närkästystä, kun hän esiintyi Jyväskylän Kuikan ja Kangasalan lavoilla humalassa. Hän on puhunut monesti keikkaelämänsä rankoista puolista. Toukokuussa 2009 hän kertoi Ilta-Sanomille, että hurja suosio ja liika työnteko olivat viedä häneltä voimat.
Yölintu joutui perumaan keikkojaan elokuussa 2012 Simo Silmun jouduttua sairauslomalle. Yölinnun manageri Timo Niemi kertoi 28. elokuuta Iskelmä-radiolle Silmun hakeutuneen omasta tahdostaan katkaisuhoitoon. Niemi kertoi Silmun päättäneen hoitaa elämänsä kuntoon sekä itsensä että faniensa takia.
Kirjallisuutta

Kontiainen, Vesa: Yölintu – lennetyt vuodet.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2008.  ISBN 9789510342817
Aiheesta muualla

Yölinnun kotisivut
Yölintu
| --- | --- |
Studioalbumit:   Yölintu laskeutuu  Pieni lintunen  Kaikki kohdallaan  Tositarkoituksella  Pienen pojan haaveet  Sitä saa mitä tilaa  Tää on rankkaa  Mennyttä miestä  Haavoittumaton  Nyt ja aina  Iso lemmen pala – Baddingin jalanjäljissä…  Minne maailma kuljettaa  Maailma on kauneimillaan 
Kokoelmat:   Mahdunko maailmaas – kaikki parhaat  Tanssin taikaa – 16 hittiä  Hetkiin menneisiin - suurimmat laulut  20 suosikkia – Mä putoan
2-aminotiatsoli

| 2-aminotiatsoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,3-tiatsol-2-amiini
CAS-numero:  96-50-4
PubChem CID:  2155
SMILES:  C1=CSC(=N1)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H4SN2
Moolimassa:  100,152 g/mol
Sulamispiste:  93 °C
Kiehumispiste:  140 °C (140 kPa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee kuumaan veteen.
  
2-aminotiatsoli (C3H4SN2) on heterosyklinen yhdiste ja tiatsolin johdannainen. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä valmistettaessa väriaineita ja lääkkeitä.
Ominaisuudet

2-aminotiatsoli on huoneenlämpötilassa ulkomuodoltaan valkoinen kiteinen aine. Yhdiste liukenee kohtalaisesti kuumaan veteen ja heikommin viileämpään. Etanoliin tai dietyylieetteriin se liukenee vain hieman. Laimeat hapot liuottavat 2-aminotiatsolin. 2-aminotiatsolin liuokset ovat lievästi happamia ja sen pKa-arvo on 5,28. Se on kuitenkin emäksisempi kuin tiatsoli. 2-aminotiatsoli reagoi monien muiden aromaattisten yhdisteiden tavoin muun muassa kondensoituen karbonyyliyhdisteiden kanssa, elektrofiilisellä aromaattisella substituutiolla ja diatsotiointireaktioilla.
Valmistus ja käyttö

2-aminotiatsolia voidaan valmistaa kondensoimalla tioureaa α-kloorikarbonyyliyhdisteen kuten klooriasetaldehydin kanssa. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on kloorata vinyyliasetaattia sulfuryylikloridin avulla ja muodostunut välituote reagoi tiourean kanssa 2-aminotiatsoliksi.
2-aminotiatsolia käytetään eräiden lääkeaineiden kuten sulfatiatsolin valmistamiseen. Sitä käytetään myös valmistettaessa atsovärejä ja eräitä muita väriaineita.
Yrjö VI

| Yrjö VI |
| --- | --- |
 Yrjö VI vuonna 1938.
Yhdistyneen kuningaskunnan kuningas
Valtakausi:  11. joulukuuta 1936 – 6. helmikuuta 1952
Kruunajaiset:  12. toukokuuta 1937
Edeltäjä:  Edvard VIII
Seuraaja:  Elisabet II
Intian keisari
Valtakausi:  11. joulukuuta 1936 – 15. elokuuta 1947
Edeltäjä:  Edvard VIII

Syntynyt:  14. joulukuuta 1895 Sandringham, Norfolk, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut:  6. helmikuuta 1952 (56 vuotta) Sandringham, Norfolk, Yhdistynyt kuningaskunta
Hautapaikka:  St. George's Chapel, Windsorin linna
Puoliso:  Kuningatar Elisabet (vih. 1923)
Lapset:   Elisabet II  Prinsessa Margaret 
Koko nimi:  Albert Frederick Arthur George
Suku:   Windsor (vuodesta 1917)  Saksi-Coburg-Gotha (vuoteen 1917) 
Isä:  Yrjö V
Äiti:  Kuningatar Mary
Nimikirjoitus:  
Yrjö VI (engl. George VI, syntymänimeltään Albert Frederick Arthur George; 14. joulukuuta 1895 – 6. helmikuuta 1952) oli Britannian kuningas vuosina 1936–1952. Yrjö VI oli paitsi Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan ja merentakaisten dominioiden hallitsija, myös viimeinen Intian keisari vuoteen 1948, viimeinen Irlannin kuningas vuoteen 1949 ja viimeinen Pakistanin kuningas vuoteen 1952. Yrjö VI nousi yllättäen valtaistuimelle veljensä Edvard VIII:n luovuttua kruunusta. Hän oli kolmas brittiläinen monarkki Windsorin suvusta.
Elämäkerta

Yrjö VI syntyi Sandringhamin kartanon York Cottagessa, Norfolkissa. Hänen isänsä oli prinssi George, Yorkin herttua (myöhemmin Yrjö V) ja äitinsä Yorkin herttuatar, myöhemmin kuningatar Mary.
Albert oli lapsena sairaalloinen ja hänet jätettiin usein kuninkaallisen lastenhoitajan hoiviin. Hän kärsi vakavasta änkytyksestä. Hänen puheterapeutikseen hankittiin australialainen Lionel Logue. Tämän avulla hän sai änkytyksensä vähenemään siedettäväksi vuoteen 1927 mennessä, jolloin prinssi piti avajaispuheen Australian parlamentissa. Yrjö ja Logue pysyivät läheisinä ystävinä loppuun asti ja Yrjö nimitti tämän Royal Victorian Order -ritarikuntaan vuonna 1944. Lisäksi Yrjö pakotettiin kirjoittamaan oikealla kädellä, vaikka hän oli vasenkätinen. Hän kärsi myös kroonisista vatsavaivoista ja pihtipolvista, joiden takia hän joutui käyttämään tukia.
Vuonna 1909 Albert liittyi kuninkaalliseen laivastoon kadetiksi. Hän palveli ensimmäisessä maailmansodassa ja osallistui Skagerrakin taisteluun HMS Collingwoodilla. Vuonna 1917 hän liittyi kuninkaallisiin ilmavoimiin, muttei enää osallistunut taisteluihin.
Vuonna 1920 Albert sai Yorkin herttuan, Invernessin jaarlin ja Killarneyn paronin arvonimet ja alkoi edustaa isäänsä kuninkaallisissa velvollisuuksissa.
Hän nai lady Elizabeth Bowes-Lyonin 26. huhtikuuta 1923 Westminster Abbeyssa. Juuri perustettu radioyhtiö BBC olisi halunnut tallentaa ja lähettää tilaisuuden, mutta arkkipiispan mielestä avioliittoon vihkiminen ei sopinut radio-ohjelmaksi. Lady Elizabethista tuli avioiduttuaan Yorkin herttuatar. Pariskunta sai kaksi lasta, jotka olivat Elizabeth, eli tuleva kuningatar Elisabet II (1926–2022), ja prinsessa Margaret (1930–2002).
Kuninkaaksi

Kuningas Yrjö V kuoli 20. tammikuuta 1936 ja Albertin veli, prinssi David nousi valtaistuimelle ottaen nimen Edvard VIII. Hän oli naimaton, joten Albert oli seuraavana perintöjärjestyksessä. Edvard VIII kuitenkin luopui kruunusta 11. joulukuuta 1936 mennäkseen naimisiin eronneen Wallis Simpsonin kanssa. Albertista tuli nyt kuningas vasten tahtoaan, ja hänen sanotaan itkeneen tuntikausia äitinsä kuningatar Maryn luona kuultuaan veljensä päätöksestä.
Albert otti hallitsijanimekseen Yrjö VI. Kruunaus tapahtui 12. toukokuuta 1937.
Toisen maailmansodan alla kuningaspari otti aluksi sovittelevan asenteen Adolf Hitleriä kohtaan ja tuki Neville Chamberlainia hänen palattuaan neuvottelemasta Münchenin sopimusta 1938. Chamberlainin esiintyminen yhdessä kuningasparin kanssa Buckinghamin palatsin parvekkeella raivostutti myöntyväisyyslinjan vastustajat. Kun alahuone pakotti Chamberlainin eroamaan, kuningas antoi vastahakoisen tukensa Winston Churchillille. Kuitenkin sodan aikana kuningas kehitti läheisen suhteen pääministeri Churchillin kanssa.
Vuonna 1939 kuningaspari vieraili Kanadassa ja Yhdysvalloissa ensimmäisinä hallitsevina brittimonarkkeina.  Kun sota syttyi, Yrjö VI ja kuningatar Elisabet päättivät jäädä Lontooseen, eivätkä paenneet Kanadaan, kuten suositeltiin. Virallisesti he asuivat koko ajan Buckinghamin palatsissa, mutta pakenivat pommituksia Windsorin linnaan, jossa heidän lapsensa olivat koko sodan ajan. Eräässä pommituksessa myös Buckinghamin palatsi sai osuman, ja muun muassa sen kappeli tuhoutui täysin.
Yrjö VI:n hallituskaudella brittiläinen imperiumi mureni. Intiasta tuli ensimmäisenä itsenäinen dominio.
Yrjö VI piti Intian keisarin arvonimeä vuoteen 1948 asti ja hallitsi vielä itsenäistä Intiaa sen kuninkaana Intian tasavallaksi julistamiseen asti 1950. Irlannin parlamentti, Oireachtas Éireann, sääti 1948 lain, joka 18. huhtikuuta voimaan tullessaan muutti Irlannin valtiomuodon tasavallaksi. Intian päätös 1950 tunnustaa Yrjö VI kansainyhteisön pääksi lisäsi tämän arvonimen kuninkaallisiin arvonimiin.
Sodan jälkeen kuninkaan terveys heikkeni. Monet hänen terveysongelmistaan on yhdistetty tupakointiin, mutta myös sodan ja jälleenrakennusajan rasituksilla on sanottu olleen osansa. Yrjö VI kuoli 6. helmikuuta 1952 ja hänet haudattiin 15. helmikuuta Pyhän Yrjön kappeliin Windsorin linnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yrjö VI Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Edvard VIII | Yhdistyneen kuningaskunnan kuningas 1936–1952 | Seuraaja: Elisabet II |
| n k Britannian hallitsijat |
| --- | --- |
 Anna  Yrjö I  Yrjö II  Yrjö III  Yrjö IV  Vilhelm IV  Viktoria  Edvard VII  Yrjö V  Edvard VIII  Yrjö VI  Elisabet II  Charles III 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
FC Aarau

FC Aarau on sveitsiläinen vuonna 1902 perustettu jalkapalloseura Aaraun kaupungista Aargaun kantonista. Seura pelaa kotiottelunsa Stadion Brügglifieldillä ja pelaa kaudella 2013/14 korkeimmalla sarjatasolla.
Historia

FC Aarau on historiansa aikana voittanut Sveitsin mestaruuden kolmesti. Ensimmäinen menestyksen jakso ajoittuu 1910-luvulle, jolloin sveitsiläinen jalkapallo otti ensiaskeliaan. Seura pelasi pääsarjatasolla vuosina 1907-1933 kaikkiaan 25 vuotta, kunnes putosi divisioonaan useiksi vuosikymmeniksi. Lopulta kaudella 1980/81 Paul Stehrenbergerin luotsaamana Aarau palasi pääsarjatasolle. 1980-luvun jälkipuoliskolla Aarau nautti menestyksestä Ottmar Hitzfeldin johdolla ja juhli 1985 Sveitsin cupin voittoa.
1992/93 itävaltalainen Rolf Fringer luotsasi Aaraun seurahistorian toistaiseksi viimeiseen mestaruuteen. Seura on pelannut pääsarjatasolla enemmän ja vähemmän menestyksekkäästi lähes 30 vuoden ajan. Vuonna 2002 taloudelliset vaikeudet olivat tuhota seuran, mutta seura onnistui selättämään pahimmat ongelmat ja vältti konkurssin. Seura onkin saanut sitkeästä pääsarjassa pysyttelystään lempinimen Die Unabsteigbaren, Putoamattomat. Lopulta Aarau putosi kauden 2009/10 jälkeen sarjajumbona liigasta.
Meriitit

Sveitsin mestaruus (3): 1912, 1914, 1993
Sveitsin cup: 1985
Sveitsin liigacup: 1982
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Kannattajien sivusto
Szene Aarau
Naisten joukkueen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Soccerway profile
| n k Sveitsin Superliiga |
| --- | --- |
 Hallitseva mestari: BSC Young Boys
Joukkueet (2024–2025):  FC Basel  BSC Young Boys  Grasshopper Club Zürich  FC Lausanne-Sport  FC Lugano  FC Luzern  Servette FC  FC Sion  FC St. Gallen  FC Winterthur  Yverdon-Sport FC  FC Zürich
Hannah Wilke

Hannah Wilke (7. maaliskuuta 1940 New York – 28. tammikuuta 1993 New York) oli yhdysvaltalainen taidemaalari, valokuvaaja ja kuvanveistäjä, joka teki myös video- ja performanssitaidetta. Hän oli yksi ensimmäisistä taiteilijoista, jotka käsittelivät taiteessaan suoraan feministisiä teemoja.
Wilke valmistui 1960-luvun alussa Tylerin taide- ja arkkitehtuurikoulusta Templen yliopistosta. Vuonna 1965 hän palasi Philadelphiasta New Yorkiin, jossa asui loppuelämänsä ajan. Wilke sai muun muassa Guggenheim-stipendin ja National Endowment for the Artsin stipendin. Hän käytti taiteessa omaa kehoaan ja käsitteli satiirisesti glamourmallin työtä, mikä herätti myös erimielisyyksiä feministien välillä. Wilken tuotantoon kuuluu muun muassa suurikokoisia omakuvia.
Wilke kuoli imusolmukesyöpään vuonna 1993. Ronald Feldmanin galleria esitteli hänen viimeiseksi jäänyttä teostaan Intra-Venus kansainvälisesti kiertäneessä näyttelyssään vuosina 1994–1997. Wilkelle omistettuja retrospektiivejä pidettiin tämän jälkeen Nikolaj Kunsthalissa Kööpenhaminassa 1998, Uumajan Kuvamuseossa 1999, Helsingin taidemuseossa (HAM) 1999 ja Berliinissä 2000.
Luettelo televisiosarjan Pilipalipilotit jaksoista

Tämä on luettelo televisiosarjan Pilipalipilotit jaksoista.