Suomen rikoslaki
Rikoslain historia > Rikoslain kokonaisuudistus

Ajatus rikoslain kokonaisuudistuksesta nousi esiin jo varhain Suomen itsenäistymisen jälkeen. 1920-luvulla rikosoikeuden professori Allan Serlachius laati ehdotuksen uudeksi rikoslaiksi ja 1950- ja 1960-luvuilla toimi rikosoikeuden professori Brynolf Honkasalon johtama rikoslakikomitea, mutta kumpikaan ei johtanut kokonaisuudistukseen. Rikoslain kokonaisuudistus käynnistyi lopulta 1970-luvulla, kun vuonna 1972 asetettiin rikosoikeuskomitea valmistelemaan kokonaisuudistusta. Komitean mietintö valmistui vuonna 1976. Periaatemietintö käsitteli rikoslainsäädännön historiaa, rikosoikeusjärjestelmän yhteiskunnallisia tehtäviä, rangaistavuuden perusteita, seuraamusjärjestelmää ja rikossäännösten soveltamisen yleisiä periaatteita, ja sen liitteenä oli runkosuunnitelma uudeksi rikoslaiksi. Mietinnössään komitea muun muassa yksilöi elämänalueita, joiden rikosoikeudellinen sääntely oli puutteellista, ja esitti rangaistavuuden painopisteen siirtämistä vahingon aiheuttamiseen kiinnittyvästä seurausvastuusta vahingon vaaran aiheuttamiseen kiinnittyvään vaarantamisvastuuseen. Komitean mietinnön on katsottu edustaneen yleisestävyyttä, oikeusturvaa ja humaanisuutta korostanutta uusklassista kriminaalipolitiikkaa.
Vuonna 1980 oikeusministeriön yhteyteen perustettiin rikoslakiprojekti, jonka tehtäväksi asetettiin rikoslakia koskevien lakiehdotusten laatiminen rikosoikeuskomitean mietinnön perusteella. Kokonaisuudistus toteutettiin osittaisuudistuksina. Uudistustyö aloitettiin rikoslain erityisestä osasta, jonka laajimpiin osittausuudistuksiin kuuluivat vuonna 1991 voimaan tullut omaisuus-, talous- ja vaihdantarikoksia koskeva "ykköspaketti", vuonna 1995 voimaan tullut mm. henkeen, terveyteen ja vapauteen kohdistuvia sekä työ- ja ympäristörikoksia koskeva "kakkospaketti" ja vuonna 1999 voimaan tullut oikeudenkäyttöä, viranomaisia ja yleistä järjestystä vastaan tehtyjä sekä seksuaalirikoksia koskeva "kolmospaketti" eli OVJS-uudistus. Erityisen osan uudistuksissa pyrittiin vankeusrangaistusuhan sisältävien rikossäännösten keskittämiseen rikoslakiin, rikossäännösten yhtenäiseen ja yleisluonteiseen kirjoitusasuun, rangaistusasteikkojen johdonmukaistamiseen sekä rikosten lievien ja törkeiden tekomuotojen yhtenäiseen laatimistapaan. Uudistustyön lopussa käsiteltiin rikosoikeuden yleisiä oppeja eli rikosvastuun yleisiä edellytyksiä, joita koskeva uudistus tuli voimaan vuonna 2004. Rikoslakiprojekti lakkautettiin vuonna 1999.
Kokonaisuudistuksen viimeisessä vaiheessa oli tarkoitus säätää uusi rikoslaki, minkä yhteydessä uudistus olisi viimeistelty. Vuonna 2007 oikeusministeriössä aloitettiin asiasta selvitystyö, mutta se jäi kesken selvitysmiehenä toimineen rikosoikeuden professori Pekka Koskisen kuoltua vuonna 2011.
Lisäksi rikoslain rikosoikeudellista seuraamusjärjestelmää koskeviin säännöksiin on tehty useita muutoksia pääasiassa erillään rikoslain kokonaisuudistuksesta. 1900-luvun alkupuolella seuraamusjärjestelmään tehtiin useita uudistuksia, kuten ehdollisen vankeusrangaistuksen käyttöönotto vuonna 1918, päiväsakkojärjestelmän käyttöönotto vuonna 1921 sekä vaarallisia rikoksenuusijoita ja nuoria rikoksentekijöitä koskevat erityislait, jotka ilmensivät rikosoikeuden sosiologisen koulukunnan erityisestävyyttä korostavia näkemyksiä. 1970-luvulta alkaen seuraamusjärjestelmää, kuten rangaistuksen määräämistä, uudistettiin uusklassisen kriminaalipolitiikan hengessä. 1990-luvulla ja sen jälkeisinä vuosikymmeninä on toteutettu useita uudistuksia, kuten yhtenäisrangaistusjärjestelmän käyttöönotto vuonna 1992, oikeushenkilön rangaistavuusvastuun käyttöönotto vuonna 1995, vankeuslainsäädännön uudistaminen vuonna 2005 ja yhdyskuntaseuraamusten käyttöönotto. Osassa näistä uudistuksista ollaan jossain määrin loitonnuttu uusklassisista lähtökohdista.