stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Musiikkitiede
Historiaa > Uusi aika

Michael Praetoriuksen Syntagma musicum (1615–1621) oli ensimmäinen merkittävä musiikinhistoriallinen tutkimus. Keskeisiin harmoniaopillisiin tutkimuksiin kuului Jean-Philippe Rameaun Traité de l’harmonie (1722). Ensimmäiset musiikkitietosanakirjat alkoivat ilmestyä 1700-luvulla Ranskassa Saksassa ja Britanniassa. Tuohon aikaan alkoi kehittyä myös musiikkikritiikki konserttitoiminnan ja musiikkiaikakauslehtien ansiosta, ja tämä johti myös itsenäisen musiikkiestetiikan syntyyn.
Kosketinsoittimien viritys oli ollut ongelma, joka ratkaistiin noin vuonna 1700 tasavireisyydellä.
Vuonna 1776 Englannissa julkaistiin kaksi musiikinhistoriallista teosta: John Hawkinsin A General History of the Science and Practice of Music ja Charles Burneyn A General History of Music. Näissä teoksissa sovellettiin kronologista tarkastelutapaa ja tarkasteltiin säveltäjien välisiä vaikutussuhteita, mutta niiden painotukset olivat vielä arvoväritteisiä. Vasta 1800-luvun tutkimuksissa arvosidonnaisuus alkoi väistyä.
Kriittisiä säveltäjäelämäkertoja alettiin julkaista 1800-luvun alussa J. S. Bachista (Nikolaus Forkel, Philip Spitta) ja Ludwig van Beethovenista (F. G. Wegeler & Ferdinand Ries). Termi musiikkitiede (saks. Musikwissenschaft) otettiin käyttöön vuonna 1863, kun uusi tieteenala alkoi saapua yliopistoihin.
Musiikinhistoriassa oli keskitytty tarkastelemaan vain länsimaisen musiikin historiaa, mutta 1800-luvulla julkaistiin historiateoksia, joissa oli mukana myös muita musiikkikulttuureja: Raphael Kiesewetterin musiikinhistoria (1834), August Wilhelm Ambrosin Geschichte der Musik (1862–1878) ja François Joseph Fétisin Histoire générale de la musique (1869–1876). Näitä teoksia voidaan pitää etnomusikologian edeltäjinä.
1800-luvun loppupuoli oli musiikkitieteen kehityksen kulta-aikaa. Tuolloin kiinnostuttiin yhä voimakkaammin aikaisemmista säveltäjistä ja koulukunnista ja alettiin julkaista musiikkitieteellisiä aikakauskirjoja (muun muassa Jahrbuch der Musikwissenschaft 1863) ja säveltäjien tuotannon kriittisiä kokonaisjulkaisuja ja erityistutkimuksia sekä perustettiin musiikkitieteellisiä seuroja.
Nykyaikaisen musiikkitieteen tärkeimpiä perustajia olivat saksalaiset Hermann von Helmholtz (1821–1894) ja Hugo Riemann (1849–1919) ja itävaltalainen Guido Adler (1855–1941). Helmholtzia pidetään kokeellisen musiikkipsykologian perustajana; Riemann kehitti systemaattista musiikkitiedettä, ja Adler tutki musiikin tyylianalyysin perusteita. Adlerilta on peräisin jako historialliseen ja systemaattiseen musiikkitieteeseen. Historiallinen musiikkitiede keskittyy tutkimaan säveltäjiä ja sävellyksiä aikakauden ja tyylin perusteella, ja systemaattinen musiikkitiede tarkastelee musiikin itsensä lainalaisuuksia, kuten akustisia, esteettisiä, psykologisia ja musiikinteoreettisia näkökulmia.
Vertailevan musiikkitieteen eli etnomusikologian perustajana pidetään Erich von Hornbostelia (1877–1935). Hänestä tuli Berliinin yliopiston psykologian laitoksen fonogrammiarkiston johtaja. Arkisto kehittyi hänen aikanaan kansainvälisesti merkittäväksi äänitearkistoksi.
Musiikkisosiologian perustajista voidaan mainita Theodor W. Adorno (1903–1969).
Historiaa > Uusi musiikkitiede

Nimitystä uusi musiikkitiede (engl. new musicology) alettiin käyttää 1980-luvun loppupuolella musiikintutkimuksesta, johon on saatu vaikutteita feminismistä, sukupuolentutkimuksesta, queer-tutkimuksesta ja jälkikolonialistisesta tutkimuksesta, ranskalaisesta strukturalismista ja jälkistrukturalismista. Tutkimuksen näkökulma on siirtynyt kokemusperäisyydestä ja musiikkianalyysista kohti humanistisempaa tarkastelutapaa. Suuntauksen keskeisiin edustajiin kuuluu yhdysvaltalainen Susan McClary.
Historiaa > Historia Suomessa

Suomessa harjoitettiin musiikintutkimusta jo Ruotsin vallan aikana, kun Turun akatemiassa julkaistiin kuusi musiikkiaiheista väitöskirjaa. Niistä varhaisin oli Henricus Munckin De usu organorum in templis (1697). Yliopistossa oli myös musiikinopettajan toimi.
Kansanmusiikkia sivusi Henrik Gabriel Porthanin teos De poësi fennica (1766–1778). Giuseppe Acerbi julkaisi ensimmäisenä suomalaisten kansansävelmien nuotinnoksia teoksessaan Matka halki Suomen v. 1799. Kansanmusiikin tutkimuksesta tulikin jo 1800-luvulla yksi Suomen musiikkitieteen päähaaroista. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura pani alulle kansansävelmien keräämisen 1850-luvulla. Kerääjinä kunnostautuivat niin säveltäjät kuin tutkijatkin (muun muassa Karl Collan, Johan Filip von Schantz, Henrik Borenius, Ilmari Krohn, Otto Andersson, Armas Launis ja A. O. Väisänen).
Ilmari Krohn oli ensimmäinen musiikkitieteen yliopisto-opettaja: hän hoiti Helsingin yliopistossa musiikkitieteen opettajan tointa vuodesta 1900 alkaen sekä oppiaineen ylimääräistä professuuria vuosina 1918–1935. Hän myös pani alulle vuonna 1911 musiikintutkijoiden tutkijayhteisön, joka rekisteröitiin myöhemmin (1916) nimellä Suomen musiikkitieteellinen seura. Ensimmäinen varsinainen musiikkitieteen professuuri perustettiin Helsingin yliopistoon vasta vuonna 1956, mutta Åbo Akademissa oli ollut jo vuodesta 1926 lähtien yhdistetty musiikkitieteen ja kansanrunoudentutkimuksen professuuri.
Jean Sibelius on ollut yleisen musiikkitieteen keskeisimpiä tutkimuskohteita, merkittävimpänä saavutuksenaan Erik Tawaststjernan viisiosainen Sibelius-elämäkerta (1965–1989). Musiikinteoriasta ovat julkaisseet Ilmari Krohn, Martin Wegelius ja Nils-Eric Ringbom. Myös musiikkisemiotiikalla (Eero Tarasti) on ollut Suomessa merkittävä osa.
Alalajit

Musiikkitieteen laaja tutkimuskenttä on usein jaettu seuraaviin tieteenaloihin, jotka löytyvät myös suomalaisesta peruskirjallisuudesta. Kullakin alalla nojaudutaan aputieteisiin.
Alalajit > Musiikinhistoria

Musiikinhistoria tarkastelee säveltaiteen kehittymistä, musiikin esittämistä ja vastaanottoa niin sanotuissa korkeakulttuureissa, erityisesti länsimaisessa kulttuurissa mutta myös esimerkiksi Intiassa. Musiikinhistoriallinen tutkimus pyrkii kuvaamaan historiallisia asiaintiloja ja vaikutussuhteita, musiikillisten ainesten käytön ja systematisoinnin historiaa. Tärkeitä alan osa-alueita ovat myös elämäkertatutkimus sekä kulttuuri- ja aatehistoria, käsikirjoitustutkimus ja filologia. Historiatiede on alan keskeinen aputiede.
Musiikinhistoriaa alettiin tarkastella järjestelmällisesti 1700-luvun lopulla, ja 1800-luvun jälkipuoliskolla se oli useissa yliopistoissa olennainen osa musiikintutkimusta.
Alalajit > Etnomusikologia

Etnomusikologia tutkii musiikkia sen kulttuurisessa yhteydessä eli musiikkia tutkitaan kulttuurina ja kulttuurissa. Perinteisesti etnomusikologia on keskittynyt ulkoeurooppalaisiin musiikkikulttuureihin ja kansanomaisen musiikin tutkimukseen. Etnomusikologia ei kuitenkaan sulje pois mitään tiettyä musiikkia tutkimuksensa piiristä, ja viime aikoina myös länsimaisen taidemusiikin ja populaarimusiikin tutkimuksia on tehty etnomusikologian parissa.
Alalajit > Musiikinteoria ja musiikkianalyysi

Musiikinteoria tarkastelee erityisesti taidemusiikin sävellysteosten taiteellis-teknisiä lainalaisuuksia. Tutkimuskohteena ovat esimerkiksi sävelistöt, intervallit, asteikot ja soinnut sekä teoksen melodinen, rytminen, harmoninen ja kontrapunktinen muoto ja arkkitehtoninen rakenne. Tutkimuksessa on tavoiteltu yleisiä lainalaisuuksia, jotka pätisivät kaikkeen musiikkiin. 1900-luvun lopulla on kuitenkin omaksuttu relativistisempia näkökantoja, joissa otetaan huomioon tyylihistorialliset näkökohdat, eikä enää uskota, että olisi olemassa esimerkiksi ”ajatonta” harmoniaoppia. Musiikinteoria on läheisessä yhteydessä musiikkiestetiikkaan.
Alalajit > Musiikkiestetiikka

Musiikkiestetiikka tutkii musiikin erityisominaisuuksia, vaikutustapaa ja tarkoitusta. Antiikissa ja keskiajalla musiikkiesteettinen tutkimus oli filosofista pohdiskelua, mutta empiirinen ja psykologinen tarkastelu on tullut 1700-luvulta alkaen yhä keskeisemmäksi. 1900-luvulla tuli keskeiseksi niin sanottu fenomenologinen musiikkiestetiikka, jonka mukaan musiikillisilla tapahtumilla on oma, puhtaasti musiikillinen logiikkansa: musiikin ”sisältö” muodostuu musiikillisten voimien – melodisten, harmonisten ja rytmisten jännitysten ja niiden purkautumisen – objektiivisista vaikutuksista. Tämä suuntaus keskittyy kuitenkin absoluuttiseen soitinmusiikkiin.
Alalajit > Musiikkifilosofia

Musiikkifilosofia on taidefilosofian haara, joka tarkastelee musiikin olemusta ja sen merkitystä sekä yleisiä lainalaisuuksia inhimillisen kokemuksen tulkitsemana.
Alalajit > Musiikkisemiotiikka

Musiikkisemiotiikka tarkastelee musiikkia ja musiikkiteoksia merkkijärjestelminä.
Alalajit > Musiikkisosiologia

Musiikkisosiologia tarkastelee musiikin ja sen harjoittamisen yhteiskunnallisia ja taloudellisia edellytyksiä. Musiikkisosiologia tuli mahdolliseksi, kun sosiologiasta tuli itsenäinen tiede 1800-luvulla ja kansanelämän tutkimus kehittyi. Niinpä musiikinhistorian piirissä alettiin tarkastella, kuinka sosiaaliset tekijät vaikuttavat muusikon yhteiskunnalliseen asemaan, millainen osuus eri musiikinlajeilla käytännön musiikkielämässä on ja kuinka sosiaaliset tekijät vaikuttavat sävellysteosten muotoutumiseen. Malliesimerkki musiikkisosiologisesta kysymyksestä on se, kuinka porvarisluokan synty vaikutti konserttitoiminnan kehittymiseen ja sinfoniamusiikin suosioon. Myös kaupallisuuden ja viihdemusiikin yhteyksien tutkiminen kuuluu musiikkisosiologian alaan.
Alalajit > Musiikkipsykologia

Musiikkipsykologiassa tutkitaan musiikillista lahjakkuutta, musiikin luomista ja kokemista ja musiikillisia käyttäytymismuotoja. Antiikin kreikkalaisten eetosoppi, barokin affektioppi ja romantiikan tunnefilosofia ovat edustaneet oman aikansa musiikkipsykologisia kysymyksenasetteluja. Tieteellinen musiikkipsykologia alkoi kehittyä vasta 1800-luvun lopulla (muun muassa Hermann Helmholtz). Myös hahmopsykologialla on ollut suuri merkitys musiikkipsykologiassa.
Oman aikamme musiikkipsykologiassa on kaksi keskeistä suuntausta: luonnontieteellisesti ja kognitiotieteellisesti painottunut aivotutkimus ja humanistisesti painottunut introspektiivinen tutkimus (esimerkiksi psykoanalyyttinen musiikintutkimus).
Alalajit > Soveltavat alat > Musiikkikasvatus

Musiikkitieteen lisäksi on olemassa toinen yliopistoissa esiintyvä musiikkiaine, musiikkikasvatus, joka tutkii musiikkia sen opettamisen kannalta ja antaa pätevyyden toimia muun muassa peruskoulun ja lukion musiikin opettajana. Musiikkikasvatus sijoittuu joko musiikin (Sibelius-Akatemia), humanistiseen (Jyväskylän yliopisto) tai kasvatustieteelliseen (Oulun yliopisto) koulutusalaan.
Alalajit > Soveltavat alat > Musiikkiterapia

Musiikkiterapialla on lukuisia yhtymäkohtia musiikkitieteen kanssa. Musiikkia voidaan käyttää apuna psykoterapiassa, sairauksien hoidossa ja kuntoutuksessa, ja tällaisesta käytöstä kertyvä tieto edistää musiikkipsykologista tutkimusta.
Musiikkitiede Suomessa > Opiskelu ja työelämä

Musiikkitiedettä voi Suomessa opiskella Helsingin, Turun, Itä-Suomen ja Jyväskylän yliopistossa sekä Åbo Akademissa. Etnomusikologiaa voi opiskella Helsingin, Tampereen ja Itä-Suomen yliopistoissa, tietokoneavusteista musiikintutkimusta Helsingin sekä Jyväskylän yliopistossa. Kaikissa yliopistoissa musiikkitiede kuuluu humanistiseen koulutusalaan. Lisäksi musiikkitieteellisiä opintoja ja tutkimuksia suoritetaan myös Aalto-yliopiston signaalinkäsittelyn ja akustiikan laitoksessa sekä taiteentutkimuksen yksiköissä (nykykulttuuri, kulttuurihistoria ja niin edelleen).
Musiikkitieteilijät sijoittuvat erilaisiin asiantuntijatehtäviin taide- ja kulttuuriorganisaatioihin (tapahtumat, organisaatiot, instituutit), media-alalle (lehdet, radio, TV, uusmedia) sekä oppilaitoksien ja orkestereiden hallintotehtäviin. Tyypillisiä ammattinimikkeitä ovat esimerkiksi soitonopettaja, musiikinopettaja, tuottaja, projektisuunnittelija ja toimittaja.
Musiikkitiede Suomessa > Järjestöt, instituutit ja muut toimijat

Musiikkitiedettä edistävät Suomessa tieteelliset seurat: Suomen musiikkitieteellinen seura ja Suomen etnomusikologinen seura. Suomessa toimii myös instituutteja ja organisaatioita, kuten Musiikkiarkisto, Rytmi-instituutti, Kansanmusiikki-instituutti ja Music Export Finland, jotka edistävät oman alueensa tunnettuutta ja tutkimusta. Myös sellaiset toimijat kuin Yleisradio ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seura ovat osaltaan tuottamassa uutta musiikkitieteellistä tietoa. Helsingin yliopiston musiikkitieteen ainejärjestö Synkooppi ry:llä on myös omaa julkaisutoimintaa.
Musiikkitiede Suomessa > Tunnettuja suomalaistutkijoita

Tunnettuja suomalaisia musiikkitieteilijöitä keskeisimpine erityisaloineen:
| --- | --- |
 Otto Andersson (kansanmusiikki)  Erkki Ala-Könni (kansanmusiikki)  Fabian Dahlström (Suomen taidemusiikki)  Pekka Gronow (populaarimusiikki)  Tuomas Eerola (musiikkipsykologia)  Seppo Heikinheimo (1900-luvun taidemusiikki)  Mikko Heiniö (1900-luvun taidemusiikki)  Helmi Järviluoma-Mäkelä (äänimaisematutkimus)  Joonas Kokkonen (taidemusiikki)  Kari Kilpeläinen (Sibelius-tutkimus)  Toivo Kuula (kansanmusiikki)  Ilmari Krohn (kansanmusiikki, Sibelius-tutkimus)  Heikki Laitinen (kansanmusiikki) :  Pirkko Moisala (etnomusikologia)  Veijo Murtomäki (Sibelius-tutkimus)  Tomi Mäkelä (1900-luvun taidemusiikki)  Jarkko Niemi (kansanmusiikki)  Ilkka Oramo (1900-luvun taidemusiikki)  Erkki Pekkilä (maailmanmusiikki)  Matti Rautio (musiikkikasvatus)  Erkki Salmenhaara (1900-luvun taidemusiikki)  Eero Tarasti (musiikin semiotiikka)  Erik Tawaststjerna (Sibelius-tutkimus)  A. O. Väisänen (kansanmusiikki)  Susanna Välimäki (musiikin psykologia)
Kirjallisuutta

Bengtsson, Ingmar: Musikvetenskap. En översikt.  Stockholm:  Esselte Studium, 1977.  ISBN 91-24-27364-3  (ruotsiksi)
Blaukopf, Kurt: Musik im Wandel der Gesellschaft. Grundzüge der Musiksoziologie.  München:  Deutscher Taschenbuch Verlag, 1982.  ISBN 3-423-10352-3  (saksaksi)
Calella, Michele & Urbanek, Nikolaus (toim.): Historische Musikwissenschaft. Grundlagen und Perspektiven.  Stuttgart:  J. B. Metzler, 2013.  ISBN 978-3-476-02462-6  (saksaksi)
Eerola, Tuomas & Louhivuori, Jukka & Moisala, Pirkko (toim.): Johdatus musiikintutkimukseen.  (Acta Musicologica Fennica, 24)  Helsinki:  Suomen musiikkitieteellinen seura, 2003.  ISSN 0587-2448  ISBN 951-98479-2-8
Hamilton, Andy: Aesthetics & Music.  London:  Continuum, 2007.  ISBN 0-8264-8518-9  (englanniksi)
Huovinen, Erkki & Kuitunen, Jarmo: Johdatus musiikkifilosofiaan.  Tampere:  Vastapaino, 2008.  ISBN 978-951-768-232-9
Shenberg, Esti (toim.): Music Semiotics. A Network of Significations.  Farnham:  Ashgate, 2012.  ISBN 978-1-4094-1102-4  (englanniksi)
Tan, Siu-Lan & Pfordrescher, Peter & Harré, Ron: Psychology of Music: From Sound to Significance.  Hove:  Psychology Press, 2010.  ISBN 978-1-84169-868-7  (englanniksi)
Stone-Davis, Férdia J.: Musical Beauty. Negotiating the Boundary between Subject and Object.  Eugene (Or.):  Cascade Books, 2011.  ISBN 978-1-60608-557-8  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Musikforskning hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse 
Musiikki ja Pythagoras. Väritetty piirustus 1400-luvulta.
Hugo Riemann, yksi nykyaikaisen musiikkitieteen perustajista.
Musiikkitieteen suomalainen uranuurtaja Ilmari Krohn.
Myllypuro

| Myllypuro> Kvarnbäcken |
| --- | --- |
 Myllypuro on pääosin metsäistä ja kallioista, väljästi rakennettua kerrostaloaluetta.
 Kaupungin kartta, jossa Myllypuro korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Itäinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  454 (peruspiiri 702)
Pinta-ala:  3,52 km² 
Väkiluku:  12 821 (31.12.2021)
Väestötiheys:  3 607 as./km²
Työpaikkoja:  1 872 kpl   (31.12.2017)
Osa-alueet:  on itse Vartiokylän osa-alue
Postinumero(t):  00920, 00800, 00900
Lähialueet:  Puotinharju, Roihupelto, Länsi-Herttoniemi, Latokartano, Kurkimäki, Kontula, Kivikko
Myllypuro (ruots. Kvarnbäcken) on Helsingin 45. kaupunginosaan Vartiokylään kuuluva osa-alue Itä-Helsingissä, Kehä I:n länsi- ja Itäkeskuksen pohjoispuolella. Myllypuro muodostaa oman peruspiirinsä. Alueen rakennuskanta koostuu pääosin 1960-luvulla rakennetuista elementtikerrostaloista, sen länsiosassa on laaja pientaloalue ja eteläosassa 2010-luvulla rakennettu, puutaloista koostuva Puu-Myllypuron asuinalue. Myllypuron keskusta uudistettiin 2010-luvun alussa voimakkaasti, muun muassa ostoskeskuksen kortteli rakennettiin kokonaan uudelleen.
Alueen nimi viittaa sen halki virtaavaan puroon, jonka varrella esiintyy jo 1700-luvun kartassa paikannimi Grötkvarn (puuromylly). Alue liitettiin Helsingin kaupunkiin vuoden 1946 suuressa alueliitoksessa. 1950-luvun puolivälistä 1960-luvun alkupuolelle saakka Myllypuron eteläosan kohdalla sijaitsi Vartiokylän kaatopaikka. Alkujaan Herttoniemen kylään ja kaupunginosaan kuulunut Myllypuro siirrettiin Vartiokylään vuonna 1959 ja muodostettiin siihen kuuluvaksi osa-alueeksi, jolloin nimi tuli viralliseen käyttöön. Alueen kadut on nimetty pääosin myllyyn liittyvän aihepiirin mukaan.
Yleiskuvaus alueesta

Myllypuro on metsäinen ja kallioinen väljästi rakennettu asuinalue. Vapaasti tonteilla seisovat talot sijoittuvat runsaan puuston ja kalliosaarekkeiden väliin. Kerrostaloalue on pääosin 1960-luvulla rakentunut esikaupunkialue, ja suuri osa taloista on peruskorjattu. lähde?
Myllypuron keskusta uudistettiin 2010-luvun vaihteessa. Vanha ostoskeskus purettiin vuonna 2009 ja se korvattiin uudella, selvästi suuremmalla keskuskorttelilla. Lisäksi sen läheisyyteen on rakennettu ja rakennetaan uusia asuinrakennuksia. Metron vieressä on suurta osaa Itä-Helsingistä palveleva Myllypuron terveysasema. Uusille toimitiloille on varattu useita tontteja.
Myllypuron länsiosassa on laaja pientaloalue, josta uusin osa eli niin sanottu Hallainvuorentien alue on rakentunut 2000-luvun alussa. Myllypuron keskuksen eteläpuolelle Alakiventielle valmistui 2018 uusi puistoalue paikalle, josta vuosi­tuhannen vaihteessa jouduttiin purkamaan asuintaloja entisen kaato­paikan aiheuttaman maaperän pilaantumisen takia. Etelä-Myllypuroon on rakennettu uutta Puu-Myllypuron pientaloaluetta vuodesta 2009.
Yleiskuvaus alueesta > Myllypuron myrkkyjuttu

Helsingin kaupunki ilmoitti huhtikuun alussa 1999, että Myllypurossa osoitteissa Alakiventie 6 ja 8 sijaitsevat kymmenen kerrostaloa ja päiväkoti Leipuri puretaan, sillä alueen maaperästä oli löytynyt suuria pitoisuuksia PCB-yhdisteitä, raskasmetalleja ja öljyä. Alueella oli sijainnut kaatopaikka, joka oli poistettu käytöstä vuonna 1962, ja sen päälle oli 1970-luvulla rakennettu useita kerrostaloja. Silloisten selvitysten perusteella paikka oli katsottu terveelliseksi asuinalueeksi.
Epäilykset myrkyistä olivat heränneet vuosien 1997 ja 1998 aikana tehdyissä mittauksissa. Lisäksi kaatopaikan päälle rakennettujen talojen asukkailla oli todettu keskimääräistä enemmän syöpätapauksia. Tutkimuksissa vertailualueena käytettiin aluetta Kontulassa. Ensimmäisen kerran myrkkyongelmasta tiedotettiin asukkaille joulukuussa 1998. Silloinen Helsingin kaupunkisuunnittelu- ja kiinteistötoimen apulaiskaupunginjohtaja Pekka Korpinen vakuutti kuitenkin alueen olevan turvallinen asuttavaksi. Sama vakuutus annettiin maaliskuussa 1999 ja vielä talojen purkupäätöksen yhteydessä.
Helsingin kaupungin ympäristökeskuksen ja Syöpärekisterin tekemien tutkimusten jälkeen kaupunki määräsi Alakiventie 6:n ja 8:n kerrostalot tyhjennettäviksi vuoden 1999 loppuun mennessä. Kaupunki lupasi avustaa talojen noin 500 asukasta vastaavan uuden asunnon etsimisessä ja ilmoitti lunastavansa asunnot päivän hintaan ikään kuin myrkkyongelmaa ei olisi olemassakaan. Verrokkina päätettiin käyttää Myllypuron lisäksi Puotilan ja Itäkeskuksen asuntojen hintatasoa. Kaupunki varasi 130 miljoonaa markkaa asuntojen lunastamiseen, talojen purkamiseen ja maaperän puhdistamiseen.
Monille pitkäaikaisille asukkaille, jotka olivat suunnitelleet asuvansa Alakiventiellä loppuelämänsä, poismuutto oli henkisesti raskasta. Alueen tyhjentämispäätöstä arvosteltiin hätiköiden tehdyksi, ja purettaviksi määrätyissä taloissa asui vielä viimeisen muuttopäivän jälkeen noin 40 ihmistä. Vuokralla asuneet löysivät uudet asunnot suhteellisen nopeasti, mutta suuri osa asuntonsa omistaneista piti kaupungin tarjoamaa hintaa liian alhaisena. Oikeudenkäynnit Helsingin kaupungin ja lunastuksen riitauttaneiden omistusasukkaiden kesken jatkuivat vuoteen 2008 saakka, jolloin kaupunki määrättiin maksamaan korvauksia asuntonsa menettäneille.
Myrkylliseksi todettu maa-alue oli vielä toistakymmentä vuotta kerrostalojen purkamisen jälkeen aidattuna työmaana. Helsingin Uutiset kertoi vuonna 2014, että paikalle suunnitellun puiston rakentaminen oli kariutunut rahapulan vuoksi. Lopulta alueelle valmistui puisto vuonna 2018.
Palvelut > Kaupalliset palvelut

Myllypuron kaupallinen keskus on 2010-luvun alussa valmistunut, korttelimainen Myllypuron ostari. Siellä toimii muun muassa kaksi supermarkettia, apteekki, muutama ravintola, erikoisliikkeitä ja Myllypuron kirjasto. Lisäksi alueen länsiosassa toimii K-Market Myllypadontie.
Palvelut > Oppilaitokset ja päiväkodit

Myllypuron peruspiirissä toimii neljä suomenkielistä sekä yksi ruotsinkielinen päiväkoti. Alueella sijaitsee Myllypuron peruskoulu, jossa toimii sekä ala-asteen että yläasteen koulut. Helsingin kielilukiolle rakennetaan uudet tilat Myllypuroon. Ne on tarkoitus ottaa käyttöön syyslukukauden alussa 2023, jolloin se korvaa nykyisen Itäkeskuksessa sijaitsevan lukion.
Myllypurossa sijaitsee vuosina 2018–2019 valmistunut Metropolia Ammattikorkeakoulun Myllypuron kampus. Se on noin 6 000 opiskelijallaan ja 500 työntekijällään suurin Metropolian neljästä kampuksesta. Kesäkuussa 2021 ammattikorkeakoulun läheisyyteen alettiin rakentaa tiloja Stadin ammatti- ja aikuisopiston 1 100 opiskelijalle. Uudet tilat on tarkoitus ottaa käyttöön syksyllä 2023, ja niihin keskitetään opiston rakennus- ja talotekniikka-alojen koulutus.
Palvelut > Liikuntapalvelut

Myllypurossa on hyvien kulkuyhteyksien (metro ja Kehä I) päässä koko kaupungin mittakaavassakin huomattavia liikuntapaikkoja: monitoimihalli Liikuntamylly, salibandyhalli Arena Center Myllypuro ja jalkapallohalli Pallomylly (2009). Pallomyllyn yhteydessä asuinalueen eteläpuolella on laaja Myllypuron liikuntapuisto.
Palvelut > Muut palvelut

Myllypurossa sijaitsee Myllypuron kuntoutuskoti, joka on tarkoitettu mielenterveyskuntoutujille.
Myllypurossa sijaitsee Herttoniemen seurakunnan vuonna 1992 valmistunut kirkko.
Väestö

Myllypurossa asui vuoden 2021 lopussa 12 821 asukasta (31.12.2021), joista suomen- ja saamenkielisiä oli 74,1 prosenttia, ruotsinkielisiä 3,1 prosenttia ja vieraskielisiä 22,8 prosenttia. Asukkaista 18,4 prosenttia oli alle 16-vuotiaita, 61,8 prosenttia 16–64-vuotiaita ja 19,8 prosenttia yli 65-vuotiaita.
Helsingin kaupungin lähiökehittämisprojektin ansiosta Myllypuron asukkaiden koulutus-, työllisyys- ja tulotasot ovat nousseet 2000-luvulla erityisesti suhteessa muihin itäisen suurpiirin kaupunginosiin. Helsingin kaupunki ennustaa, että vuonna 2029 alueella asuu noin 14 000 henkilöä.
Työpaikkoja Myllypurossa oli vuoden 2017 lopussa 1 872 henkilölle.