stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jyväskylän suurajot 1990
Osallistujat

Kilpailuun ilmoittautui 192 autokuntaa. Tehdaskuljettajien joukosta puuttui hallitseva maailmanmestari Massimo Biasion, joka toipui selkäleikkauksesta. Autoista ensiesiintymisensä tekivät Ford Sierra Cosworth 4x4 ja Mazda 323 GT-X.
| Talli | Nro | Kuljettaja | Auto |
| --- | --- | --- | --- |
| Toyota Team Europe | 1 | Mikael Ericsson | Toyota Celica GT-4 |
| Toyota Team Europe | 4 | Carlos Sainz | Toyota Celica GT-4 |
| Lancia Martini | 2 | Juha Kankkunen | Lancia Delta Integrale 16v |
| Lancia Martini | 7 | Didier Auriol | Lancia Delta Integrale 16v |
| Jolly Club | 10 | Alessandro Fiorio | Lancia Delta Integrale 16v |
| STI Europe | 3 | Markku Alen | Subaru Legacy RS |
| Mitsubishi Ralliart Europe | 6 | Ari Vatanen | Mitsubishi Galant VR-4 |
| Mitsubishi Ralliart Europe | 9 | Kenneth Eriksson | Mitsubishi Galant VR-4 |
| Mazda Rally Team Europe | 5 | Timo Salonen | Mazda 323 GT-X |
| Mazda Rally Team Europe | 11 | Hannu Mikkola | Mazda 323 GT-X |
| Q8 Team Ford | 8 | Pentti Airikkala | Ford Sierra Cosworth 4x4 |
| Q8 Team Ford | 12 | Malcolm Wilson | Ford Sierra Cosworth 4x4 |
| Q8 Team Ford | 20 | Gianfranco Cunico | Ford Sierra Cosworth 4x4 |
Reitti

Reitin pituus oli 1 604,11 km, joista erikoiskoekilometrejä 527,61. Erikoiskokeita oli yhteensä 42.
| Torstai | Perjantai | Lauantai | Sunnuntai |
| --- | --- | --- | --- |
| Jyväskylä–(Jämsä)*–Jyväskylä | Jyväskylä–Pieksämäki–Jyväskylä | Jyväskylä–Tampere–Jyväskylä | Jyväskylä–(Sysmä)*-Jyväskylä |
| 6 EK:ta | 12 EK:ta | 16 EK:ta | 8 EK:ta |
| 62,30 km | 126,36 km | 245,51 km | 93,44 km |
*=ei kokoomataukoa
Ralli alkoi edellisvuodesta poiketen jo torstai-iltana. Lyhyt torstain lenkki oli lisätty, jotta saataisiin muodostettua kuljettajien nopeustason mukainen lähtöjärjestys pidemmälle perjantaipäivälle, sillä vauhtiinsa nähdeen suurella numerolla ajaneille tiet olivat kuluneet aiempen vuosien avauspäivinä liian huonoon kuntoon. Torstain reitti koostui lähinnä hyväpintaisista teistä, joten tien kuluminen ei ollut vielä ongelmana.
Jäppilä oli uusi erikoiskoe, mutta sen reittiä oli ajettu Suontniemen ja Ruuhilammen erikoiskokeiden reitillä 1970-luvulla. Alajoen erikoiskoe oli nimetty uudelleen Kutemajärveksi, mutta reitti pysyi samana.
Laajavuoren erikoiskoe ajettiin nyt käänteiseen suuntaan, eli lähtö oli Killerin raviradalla. Lauantain kaupunkierikoiskoe oli siirretty Valkeakoskelta Tampereelle.
Sunnuntain reitin uusia erikoiskokeita olivat Pitkäjärvi ja Lusi, joskin jälkimmäistä oli ajettu osana Marjoniemen erikoiskoetta 1970-luvulla.
Kilpailun tapahtumia

Carlos Sainz loukkasi jalkansa viimeisenä nuotituspäivänä väistäessään nypyn alle pysäköityjä autoja.
Didier Auriol osui puuhun heti avauserikoiskoe Harjulla. Hän pääsi jatkamaan, mutta spinnasi perjantaina Myhinpäässä ja keskeytti lauantaina ulosajoon Savon erikoiskokeella.
Juha Kankkunen johti rallia avauspäivän jälkeen, mutta menetti yli viisi minuuttia perjantaina Kalliokosken erikoiskokeella kaasuvaijerin katkeamiseen. Kankkunen joutui istumaan tuulilasin päällä kaasuttamassa autoa kartanlukija Juha Piirosen ohjatessa auton erikoiskokeen maaliin. Kankkunen oli maalissa lopulta viides.
Edellisvuoden voittaja Mikael Ericsson keskeytti ulosajoon Konivuoren erikoiskokeella. Samalle erikoiskokeelle hajosi myös Hannu Mikkolan Mazdan moottori. Timo Salonen menetti aikaa lauantaina kahteen etutasauspyörästön vaihtoon, joista ensimmäisestä seurasi kolme ja puoli minuuttia aikasakkoa.
Kaikki Fordin tehdasautot keskeyttivät: Pentti Airikkala keskeytti vaihteistovikaan EK4:llä, Malcolm Wilson putosi perjantaina – niin ikään vaihteisto-ongelmien vuoksi – niin kauas kärjestä, ettei startannut enää toiselle lenkille, ja Gianfranco Cunico keskeytti lauantaina ulosajoon.
Tulokset

|  |  | Kuljettaja | Auto | Aika |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  | Carlos Sainz | Toyota Celica ST165 | 4.40,55 |
| 2. |  | Ari Vatanen | Mitsubishi Galant VR-4 | +0.19 |
| 3. |  | Kenneth Eriksson | Mitsubishi Galant VR-4 | +4.58 |
| 4. |  | Markku Alén | Subaru Legacy RS | +5.52 |
| 5. |  | Juha Kankkunen | Lancia Delta HF Integrale 16v | +6.15 |
| 6. |  | Timo Salonen | Mazda 323 GT-X | +8.07 |
| 7. |  | Lasse Lampi | Mitsubishi Galant VR-4 | +9.19 |
| 8. |  | Sebastian Lindholm | Lancia Delta HF Integrale 16v | +9.56 |
| 9. |  | Esa Saarenpää | Audi 90 quattro | +23.31 |
| 10. |  | Risto Buri | Audi 200 quattro | +24.11 |
Lähde
N-ryhmän voitti Tommi Mäkinen.
Muuta

Carlos Sainz oli ensimmäinen ei-skandinaavinen kuljettaja, joka voitti Suomen MM-rallin
Pisin Suomen MM-rallin reitti
Aiheesta muualla

Rally-Maps.com, erikoiskokeiden reitit kartalla
Osakilpailut MM-rallikaudella 1990
Monaco
Portugali
Kenia
Ranska
Kreikka
Uusi-Seelanti
Argentiina
Suomi
Australia
Italia
Norsunluurannikko
Iso-Britannia
Rallin maailmanmestaruussarjan Suomen rallit
| --- | --- |
1970-luku:  1973  1974  1975  1976  1977  1978  1979 
1980-luku:  1980  1981  1982  1983  1984  1985  1986  1987  1988  1989 
1990-luku:  1990  1991  1992  1993  1994  1996  1997  1998  1999 
2000-luku:  2000  2001  2002  2003  2004  2005  2006  2007  2008  2009 
2010-luku:  2010  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019 
2020-luku:  2020  2021  2022  2023  2024
CONELRAD

CONELRAD
CONELRAD (CONtrol of ELectromagnetic RADiation) oli Yhdysvaltojen ensimmäinen yleisradion kautta toiminut hätätiedotusjärjestelmä. Järjestelmällä oli kaksi tehtävää: ensinnäkin sen avulla varoitettiin väestöä uhkaavasta vihollisen ilmahyökkäyksestä ja annettiin yleistä väestönsuojelutietoa. Toiseksi, järjestelmän avulla pystyttiin sulkemaan koko maan suuritehoiset yleisradio- ja TV-asemat, minkä tarkoituksena oli estää vihollisen pommikoneita käyttämästä näitä asemia radionavigointiapuna. Järjestelmä perustettiin vuonna 1951 presidentti Harry S. Trumanin määräyksellä, ja sitä hallinnoi Yhdysvaltain telehallintovirasto FCC. Järjestelmä otettiin käyttöön 10. joulukuuta 1951.
Järjestelmän toiminta

Kun vihollisen hyökkäys uhkasi, viranomaiset ilmoittivat asiasta suurimmille yleisradioasemille. Sen jälkeen nämä asemat ensin katkaisivat lähetyksensä viideksi sekunniksi, jatkoivat sitten lähetystä viisi sekuntia ja jälleen vaikenivat viideksi sekunniksi. Sen jälkeen lähetettiin 15 sekunnin mittainen äänimerkki. Tarkoituksena oli hälyttää koko maan muut radioasemat. Hälytyksen saatuaan kaikki FM-radioasemat ja TV-asemat lopettivat lähetyksensä.
Ainoastaan osa keskipitkillä aalloilla lähettäneistä AM-asemista jäi ääneen, ja ne alkoivat lähettää hätätiedotetta sekä muuta väestönsuojelutietoa. Asemat lähettivät kukin alueellaan yksi kerrallaan joko taajuudella 640 kHz tai 1240 kHz, riippuen alueesta. Asemat lähettivät aina muutaman minuutin kerrallaan pienellä teholla, minkä jälkeen lähetin suljettiin ja toinen asema aloitti lähetyksen, ennalta määrätyssä järjestyksessä. Asemat eivät lähetyksen yhteydessä ilmoittaneet enää lainkaan nimeään tai paikkakuntaansa. Järjestelyn tarkoituksena oli entisestään vaikeuttaa vihollislentäjien radionavigointia. Järjestelmään kuului kolme vaaratasoa: valkoinen (vaara ohi/ei välitöntä vaaraa), keltainen (todennäköinen ilmahyökkäys) ja punainen (todennettu ilmahyökkäys), johon kuhunkin liittyi erityismenetelmiä muun muassa siviili-ilmaliikenteen noudatettavaksi.
Vuosina 1957–1963 oli myös voimassa määräys, jonka mukaan yhdysvaltalaisten radioamatöörien oli työskennellessään varmistettava vähintään 10 minuutin välein, että paikallinen yleisradioasema lähetti ohjelmaa. Jos asemalta ei tullut lähetystä, myös radioamatöörien oli lopetettava lähettäminen välittömästi.
Vuosina 1953–1963 kaikissa Yhdysvalloissa myydyissä uusissa yleisradiovastaanottimissa tuli olla taajuusvalitsimeen merkittynä Conelrad-taajuudet 640 kHz ja 1240 kHz sekä väestönsuojelun tunnus tai vähintään kirjaimet CD (Civil Defence, suom. 'väestönsuojelu').
Uusi järjestelmä 1960-luvulla

1960-luvun alkupuolella mannertenväliset ballistiset ohjukset alkoivat korvata strategiset pommikoneet todennäköisinä ensi-iskun aseina. Ohjukset käyttivät inertiasuunnistusta, mikä teki Conelradin käytännössä tarpeettomaksi. Conelradin korvasi vuonna 1963 uusi hätätiedotusjärjestelmä Emergency Broadcast System. EBS korvattiin vuonna 1997 Emergency Alert System -järjestelmällä.
Esa Mäkinen

| Esa Mäkinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1980
Ammatti:  toimittaja
Kirjailija
Esikoisteos:  romaani Totuuskuutio (2015)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Esa Mäkinen (s. 1980) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän työskentelee Helsingin Sanomien toimituspäällikkönä. Hän on aikaisemmin työskennellyt HS:n kulttuuritoimituksessa, Ylioppilaslehden päätoimittajana, Kansan Uutisten toimittajana ja kirjallisuuslehti Kerberoksen toimitussihteerinä. Mäkisen esikoisromaani Totuuskuutio ilmestyi 2015.
Teokset

Metsämäki, Mikko & Mäkinen, Esa: Kuka kukin luulee olevansa 05.  Helsinki:  Ajatus, 2005.  ISBN 951-20-6784-6
Metsämäki, Mikko & Mäkinen, Esa: Kuka kukin luulee olevansa 07.  Helsinki:  Ajatus, 2007.  ISBN 978-951-20-7283-5
Totuuskuutio. Romaani.  Helsingissä:  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-28604-2
Aiheesta muualla

Esa Mäkinen Twitterissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Immilä

Immilän mylly huhtikuussa 2013.
Immilä on entisen Nastolan kunnan kylä. Alue oli jakautunut jakokuntien mukaisesti Aleskylään ja Ylä-Immilään. Immilä sijaitsee Sylvöjärven ja Ruuhijärven välisellä alueella ja sen poikki virtaa Immilänjoki.
Immilässä on ollut varhaista asutusta ja vesimyllyjä. Vuonna 1571 maakirjan mukaan Immilässä oli 13 taloa. Varmuus myllyjen olemassa olosta on selvinnyt verotustiedoista, koska vuonna 1586 myllyt pantiin verolle. Tuolloin kylässä oli kaksi ympärivuotista myllyä. Immilän mylly on vieläkin matkailunähtävävyys Immilänkoskessa, jonka ympärillä on kylätoimintaa. Nykyinen vesimylly on aivan 1900-luvun alusta. Sen tuottoisuutta kuvaava veroluku, manttaalimaksu, oli 0,5.
Kylässä on ollut myös sahaustoimintaa 1700-luvulta.
Immilässä ja Metsäkylässä toimii Immilä-Metsäkylän kyläyhdistys ry, ja Metsäkylän koulusta on muodostuinut kylätalo.
Petsamon retket

Petsamon retket olivat Suomen hallituksen johdolla vuosina 1918 ja 1920 tehtyjä sotaretkiä, joiden tarkoituksena oli miehittää Petsamo ja näin edesauttaa Neuvosto-Venäjälle kuuluneen alueen liittämistä Suomeen. Retket olivat osa vuosina 1918–1922 käytyjä heimosotia, mutta ne liittyvät myös ensimmäiseen maailmansotaan sekä Venäjän sisällissotaan.
Ensimmäinen retkikunta lähetettiin Suomen sisällissodan loppuvaiheessa keväällä 1918. Tohtori Thorsten Renvallin ja lääkäri Onni Laitisen johtama puolisotilaallinen osasto eteni Petsamonvuonolle toukokuun alussa, mutta joutui perääntymään välittömästi Pohjois-Venäjän intervention johdosta alueella olleiden brittijoukkojen kanssa käydyn lyhyen taistelun jälkeen. Iso-Britannia ja muut ensimmäisen maailmansodan liittoutuneet eivät hyväksyneet Suomen toimia, koska pelkäsivät sen liittolaisen Saksan käyttävän Petsamoa tukikohtanaan.
Toinen retkikunta lähti matkaan muutama kuukausi liittoutuneiden vetäytymisen jälkeen tammikuussa 1920. Kumpikaan Venäjän sisällissodan osapuolista ei ollut vakiinnuttanut valtaansa Petsamossa, joten suomalaiset näkivät tilaisuuden sen valtaamiseen saadakseen etulyöntiaseman alueen omistuksesta myöhemmin käytäviin neuvotteluihin. Majuri K. M. Walleniuksen johtama sotilasosasto miehitti Petsamoa kuukauden ajan, mutta joutui vetäytymään bolševikkien hyökätessä maaliskuun viimeisenä päivänä. Heidän rinnallaan taisteli myös Neuvosto-Venäjälle paenneita suomalaisia punakaartilaisia.
Molempien retkikuntien tehtävää vaikeutti olennaisesti, ettei niillä ollut käytännössä lainkaan paikallisten asukkaiden tukea, vaan suhtautuminen oli jopa vihamielistä. Myös Norjan viranomaiset vastustivat suomalaisten pyrkimyksiä rajaseudullaan ja tekivät kaikkensa toiminnan vaikeuttamiseksi. Vaikka epäonnistuneilla retkillä ei ollut toivottua vaikutusta Tarton rauhanneuvotteluihin, Petsamo liitettiin Suomeen joulukuussa 1920, kun Neuvosto-Venäjä suostui vaihtamaan sen Siestarjokeen.
Taustaa

Petsamo oli pitkään osa Jäämeren rannalla sijainnutta Norjan ja Novgorodin rajamaata. Valtakuntien välistä rajaa ei oltu määritelty, vaan Ruijan ja Kuolan niemimaan välinen seutu oli saamelaisten asuttamaa yhteismaata. Norjalaiset uudisasukkaat saapuivat Ruijaan 1200-luvulla, jonka jälkeen ensimmäinen saamelaisten verottamista koskenut sopimus solmittiin Norjan ja Novgorodin välille 1326. Venäläiset kiinnostuivat Jäämeren seudusta merkittävämmin vasta 1500-luvulla, jolloin myös Petsamoon asettui uudisasukkaita, ja lopulta 1582 tsaari Iivana Julma julisti koko Kuolan kuuluvan Venäjän keisarikunnalle.
Myös Ruotsi yritti samaan aikaan ulottaa valtaansa Jäämerelle, mutta 1613 solmitussa Knäredin rauhassa Ruotsin alueen määriteltiin ulottuvan vain Inariin ja Utsjoelle. Ruijan ja Kuolan välille syntyi norjalais-venäläinen yhteismaa, joka käsitti Näätämön, Paatsjoen ja Petsamon kolttasaamelaiset lapinkylät. Vuoden 1751 Strömstadin rajasopimuksessa Ruotsi suljettiin lopullisesti pois Jäämereltä, ja samalla ikivanhan perinteen mukaisesti vahvistettiin saamelaisten oikeudet paimentaa porojaan kaikkien valtakuntien alueilla. Ensimmäinen täsmällinen raja määriteltiin vasta 1826, jolloin uuden unionivaltion Ruotsi-Norjan ja Venäjän välinen raja vedettiin Inarinjärveltä Paatsjokea ja Vuoremijokea pitkin Jäämerelle. Näätämön pohjoisosa sekä Paatsjoen länsiosa jäivät Norjalle ja Paatsjoen itäosa sekä Petsamo Venäjälle. Näätämön eteläosa liitettiin autonomiseen Suomen suuriruhtinaskuntaan.
Ensimmäiset suomalaiset uudisasukkaat asettuivat Petsamoon vuoden 1860 jälkeen, kun keisari Aleksanteri II antoi ulkomaalaisille luvan muuttaa Jäämeren rannalle. Vuonna 1864 keisari lupasi Petsamon Suomen suuriruhtinaskunnalle vastineena Rajajoen suulla sijainneesta Siestarjoen tehdasalueesta. Hanke ei milloinkaan toteutunut, vaan se hautautui Venäjän hallintokoneistoon. 1860-luvun jälkipuoliskon nälänhädän aikana suomalaisia muutti alueelle niin suuria määriä, että kolttasaamelaiset jäivät vähemmistöksi. Säätyvaltiopäivät teki vielä vuonna 1882 tuloksettoman esityksen Petsamon luovuttamisesta Suomelle.
Kinnostus Petsamoon säilyi koko vuosisadan vaihteen ajan Suur-Suomi-aatteen innoittamien fennomaanien keskuudessa. Siihen ei kuitenkaan liittynyt Itä-Karjalan kaltaista heimoaatetta, vaan intressit kohdistuivat seudun luonnonvaroihin sekä Petsamonvuonon tarjoamaan jäättömään satamaan. Tämän vuoksi alue kiinnosti nationalistien ohella myös suomalaisia liikemiehiä. Ensimmäisen maailmansodan aikana siteet vahvistuivat, kun Ivalon ja Petsamonvuonon välinen maantie valmistui Suomen suuriruhtinaskunnan rahoituksella.lähde? Sisällissodan yhteydessä Suomen kansanvaltuuskunta allekirjoitti 1. maaliskuuta 1918 bolševikkien kanssa sopimuksen Petsamon liittämisestä Suomeen. Punaisten kukistumisen jälkeen sopimuksen katsottiin siirtyneen valkoiselle hallitukselle, mikä heidän tulkintansa mukaan oikeutti alueen miehityksen, vaikka Petsamon väestö oli Suomeen liittymistä vastaan.
Renvallin ja Laitisen retkikunta 1918 > Hanke käynnistyy

Talvella 1918 Petsamon miehitystä suunniteltiin useilla eri tahoilla. Sisällissodan Lapin taistelujen päätyttyä Peräpohjolan suojeluskuntapiirin päällikkö K. M. Wallenius laati Kantalahden ja Kuolan niemimaan valtaussuunnitelman, jonka hän esitteli valkoisten päämajalle 11. maaliskuuta. Sen valmisteluihin liittyi Ivalon seudulla olleiden parinsadan punaisen karkottaminen, jonka Wallenius antoi eläinlääkäri Kaarlo Karhusen johtaman viisimiehisen suojeluskuntaosaston tehtäväksi. Vuotsoon saavuttuaan Karhunen laittoi liikkeelle huhun Ivaloa lähestyvästä valkoisten pataljoonasta, mistä kuultuaan seudulla olleet työläiset pakenivat Pet­sa­moon tai Luttojoen varrella sijaitsevaan Ristikenttään. Ivaloon saavuttuaan Karhunen jäi odottamaan käskyä Kuolaan tehtävästä hyökkäyksestä, värväten samalla miehiä paikkakunnalle perustamaansa suojeluskuntaan. Walleniuksen suunnitelma kuitenkin peruuntui, kun päämajaan kantautui tietoa rajan taakse paenneiden punakaartilaisten muodostamasta uhasta. Hänet määrättiin laatimaan uusi sotasuunnitelma, johon ei enää sisältynyt Kuolan miehitystä. Sen sijaan valkoiset hyökkäsivät Vienan Karjalaan, jonne maaliskuun lopussa syntyi niin sanottu koillisrintama.
Petsamon valtausta suunnittelivat samaan aikaan myös Sodankylän aluelääkäri Onni Laitinen sekä turkulainen biologi Thorsten Renvall. Laitinen oli kirjoittanut asiasta sanomalehtiin jo edellisenä syksynä. Helmikuun puolivälissä 1918 hän matkusti esittelemään suunnitelmiaan Vaasassa istuneelle senaatille, joka ei kuitenkaan innostunut asiasta. Tämän jälkeen Laitinen toimi valkoisten Satakunnan rintaman kenttäsairaalan ylilääkärinä Kankaanpäässä ja myöhemmin Tampereen taistelun aikana Siurossa. Tampereella hän tapasi paikallisia liikemiehiä, jotka olivat halukkaita rahoittamaan retkeä. 7. huhtikuuta Laitinen matkusti jälleen senaatin puheille Rafael Haarlan ja Alfred Viljasen kanssa.
Thorsten Renvall oli helmikuun alkupuolella osallistunut Vakka-Suomen suojeluskuntien epäonnistuneeseen Ahvenanmaan retkeen. Palattuaan kuun lopussa Ruotsin kautta Vaasaan, hän esitti matkan aikana saamaansa ajatuksen Petsamoon lähetettävästä retkikunnasta veljelleen senaattori Heikki Renvallille. Myönteisen vastaanoton saatuaan Renvall vieraili valkoisten päämajassa Seinäjoella, jossa kenraali C. G. E. Mannerheim hyväksyi suunnitelman 16. maaliskuuta. Huhtikuun alussa myös senaatti ja korkein sotilasjohto asettuivat tukemaan retkikuntaa, kun Neuvosto-Venäjän kanssa käydyissä neuvotteluissa ei päästy Suomea tyydyttävään ratkaisuun. 4. huhtikuuta hankkeelle myönnettiin 250 000 markan rahoitus ja retkikunnalle annettiin toimiaikaa kolme kuukautta heinäkuun alkuun saakka. Sen piti riittää Petsamon valtaamiseen, miehittämiseen ja hallinnon järjestämiseen. Senaattori Alexander Freyn ja kansliapäällikkö Hjalmar Honkasen allekirjoittamassa kirjelmässä osastoa nimitetään ”rajavartiostoksi”, jonka valvojaksi määrättiin Oulun läänin maaherra Matts von Nandelstadh. Retken tunnuslauseeksi valittiin ”Petsamo Suomelle!”.
Renvallin ja Laitisen retkikunta 1918 > Eteneminen käynnistyy

Varhaisen kevään vuoksi retkikunta matkasi yöllä, jolloin hanki kantoi porojen vetämät reet ja hevosvetoisen kuormaston. Poroja oli kaikkiaan 200, joiden ajomiehiksi oli palkattu 16 saamelaista. Porojen hankkimiseksi Renvall joutui turvautumaan Inarin suojeluskunnan päällikön määräyksellä tehtyihin pakko-ottoihin. Hän jätti kuitenkin porot korvaamatta, minkä vuoksi retkikunta sai paikallisten vihat päälleen. K. M. Wallenius kirjoitti muistelmissaan asukkaiden kohdanneen jopa suoranaisesta terroria, mikä kaksi vuotta myöhemmin aiheutti vihamielisyyttä hänen retkikuntaansa kohtaan.
Retkikunta lähti Virtaniemestä illalla 26. huhtikuuta ja ylitti rajan varhain seuraavana aamuna. Höyhenjärvelle saavuttuaan Laitisen rakuunat kuulustelivat asukkaita uhkaten ampua kaikki punaiset. Seurujärven talossa majaillut työmies Matti Sivonen yritti paeta pelästyttyään pihaan ilmestyneitä aseistettuja miehiä, jolloin häntä ammuttiin selkään. Ruumis upotettiin järvessä olleeseen juomavesiavantoon ja tapauksesta vaiettiin. Sivonen ei kuulunut punakaartin, eikä häntä myöskään pidetty vallankumouksellisena. Kun tieto retkikunnan etenemisestä levisi, koko Paatsjokilaakso tyhjeni nopeasti asukkaista. Renvallin saapuessa Salmijärvelle 1. toukokuuta, kylä oli jo lähes autio. Paikalla oli vain muutama piileskelevä asukas sekä venäläinen rajapartio, joka perääntyi pari laukausta ammuttuaan. Paetessaan kyläläiset ottivat mukaansa suurimman osan omaisuudestaan. Lehmät oli joko teurastettu tai ajettu Norjan puolelle turvaan.
Retkikunta viipyi Salmijärvellä viisi päivää. Aikaa kulutettiin etsimällä asukkaiden kätkemiä ruokavarastoja ja ryöstelemällä heiltä jäänyttä omaisuutta. Ryhmän uudeksi sotilaalliseksi päälliköksi valittiin insinööri Hjalmar Mehring, ja Salmijärven etappipäälliköksi Jalmari Ruokokoski, joka jäi kylään pienen vartiojoukon kanssa. Oulusta vahvistukseksi lähetetty suojeluskuntaosasto saapui 5. toukokuuta. Se jäi pitkän hiihtomatkan jälkeen lepäämään, kun loput retkikunnasta jatkoi seuraavana päivänä Tölleviin.
Renvallin ja Laitisen retkikunta 1918 > Liittoutuneiden vastatoimet

Retkikunnan levätessä Salmijärvellä liittoutuneet käynnistivät omat vastatoimensa saatuaan selville suomalaisten aikomukset. Pelkona oli, että valkoisten tueksi saapuneet saksalaiset hankkivat Petsamosta sukellusvenetukikohdan, josta he pystyvät häiritsemään ympärysvaltojen toimintaa Arkangelissa ja Murmanskíssa, sekä uhkaamaan brittien meriliikennettä Pohjois-Atlantilla. Kuninkaallinen laivasto oli saanut retkikunnasta tiedon Salmijärveltä paenneilta venäläisiltä rajavartijoilta ja Petsamosta turvaa hakeneilta Paatsjokivarren asukkailta. Myös norjalaiset rajavartijat olivat seuranneet suomalaisten matkaa välittäen tietoja liittoutuneille ja varoittaen paikallisia asukkaita. Norja halusi säilyttää Venäjän rajanaapurinaan, jonka vuoksi se pyrki kaikin mahdollisin keinon vaikeuttamaan suomalaisten toimia. Tiedot retkikunnan liikkeistä ehtivät Lontooseen saakka jo ennen heidän saapumistaan Petsamonvuonolle.
Kuninkaallisen laivaston risteilijä HMS Cochrane purjehti 3. toukokuuta Petsamonvuonoon amiraali Thomas Webster Kempin komennossa ja laski maihin 150 miestä, jotka asettuivat kapteeni Brownin johdolla Alaluostarin kasarmiin. Mukaan liittyi 40 Venäjän valkoisen armeijan risteilijä Askoldin matruusia sekä joukko rajan taakse paenneita suomalaisia punakaartilaisia. Liittoutuneiden suunnitelmana oli antaa retkikunnan edetä Petsamonvuonon kyliin ja ottaa se vangiksi. Kylien asukkaat olivat yksimielisesti suomalaisia vastaan ja alkoivat brittien suojeluksessa muodostamaan omia turvakaartejaan. Retkikuntaa vastaan lähetettiin Vuoremiin 40 miehen osasto, joka koostui 20 venäläisestä matruusista, kymmenestä suomalaisesta punakaartilaisesta, kahdeksasta britistä sekä parista venäläisestä miliisistä.