Pohjanmeren öljy
Historiaa

Ison-Britannian saarella on 1800-luvulta asti hyödynnetty Pohjanmeren rannikon maaperästä löytyviä öljyliuske-esiintymiä. Vuonna 1851 skotlantilainen James Young keksi tuottaa nestemäistä polttoainetta kuivatislauksen avulla seudun bitumipitoistesta öljyliuskeesta. Tästä syntyi Skotlantiin 1800-luvun lopulla satoja samaa menetelmää käyttäviä öljytehtaita, joiden yhteinen vuosituotanto vuoden 1913 paikkeilla oli 3,2 miljoonaa tonnia. 1920-luvulle mennessä yritys nimeltä Anglo-Persian Oil Company osti valtaosan näistä tehtaista ja yhdisti ne Scottish Oils Ltd -yhtiöksi. Tuotanto hiipui lukuun ottamatta pientä kysyntäpiikkiä toisen maailmansodan aikana, ja vuonna 1964 öljyliuskeen jalostus loppui kokonaan.
Alankomaissa, Saksassa ja Englannin itärannikolla tehtiin 1900-luvun alussa havaintoja maanalaisista kaasuesiintymistä erään sedimenttikivilajin yhteydessä. Hollantilaisesta Groningenin provinssista löydettiin elokuussa 1959 silloisen maailman toiseksi suurin maakaasuesiintymä, minkä jälkeen öljygeologien kiinnostus Pohjanmerta kohtaan alkoi toden teolla kasvaa. Pian todettiin merenpohjan maaperän olevan laajemminkin samankaltaista kuin Groningenissa. 1960-luvun alkaessa Pohjanmeren valtiot määrittelivät aluevesirajansa keskilinjaperiaatteen mukaan. Vuoden 1965 alussa tehtiin ensimmäiset öljy- ja kaasulöydöt Englannin Imminghamin edustalta. Saman vuoden elokuussa Norjan valtio myönsi ensimmäisen öljynetsintäluvan omalle merialueelleen, ja ensimmäiset poraukset aloitettiin seuraavana vuonna vähin toivein. Vuonna 1958 Norjan ­geologinen tutkimuslaitos oli ­nimittäin arvioinut, ettei Norjan ranni­kolla ole öljyä. Jo toisesta reiästä kuitenkin löytyi merkkejä öljystä, ja varsinainen läpimurto tapahtui Norjan osalta toukokuussa 1969, kun Phillips Petroleum Company löysi nykyisin Ekofiskiksi kutsutulta alueelta ennennäkemättömän lupaavan esiintymän, neljä kertaa suuremman kuin Euroopasta siihen mennessä löydetyt yhteensä. Öljyä arveltiin olevan noin miljardi tonnia, mikä teki Ekofiskista maailman kuudenneksi suurimman esiintymän Lähi-idän ja Venezuelan löytöjen lisäksi. Jo vuonna 1971 oli selvää, että pelkästään Ekofiskin öljyntuotanto kattaisi Norjan oman tarpeen (7–8 miljoonaa tonnia) moninkertaisesti, eli öljystä olisi vääjämättä tulossa maan talouden uusi moottori.
Vuonna 1971 Norjan rannikolla teki öljynporauksia jo yhdeksän kansainvälistä ryhmittymää omilla alueillaan. Merialue oli jaettu 75 lohkoon, kukin kooltaan 500 neliökilometriä. Tuotannon alkaessa infrastruktuuria öljyn varastoimiseksi ja kuljettamiseksi oli kehitettävä ja hankittava nopeasti, mikä osaltaan kasvatti Norjan kansantuotetta uuden toimialan muiden kerrannaisvaikutusten ohella. Suunnilleen yhtä lähellä öljyalueita sijaitsevat valtiot Norja, Britannia ja Tanska kilpailivat siitä, minne niistä pumpattu öljy olisi edullisinta kuljettaa varastoitavaksi ja jatkojalostettavaksi. Norjan valtiollinen öljy-yhtiö Statoil perustettiin 1972, ja sen pääkonttori sijoitettiin Stavangeriin, joka oli nopeasti kehittymässä Norjan öljypääkaupungiksi.
Suurin piristysruiske Pohjanmeren öljyliiketoiminnalle oli vuoden 1973 Jom kippur -sodasta alkanut maailmanlaajuinen öljykriisi, joka nelinkertaisti raakaöljyn hinnan ja teki Pohjanmeren varojen hyödyntämisestä nopeasti erittäin kannattavaa. Vuoden 1979 Iranin vallankumous aiheutti seuraavan öljykriisin samankaltaisin vaikutuksin.
1980-luvulla Ekofiskiä suuremmaksi öljykentäksi nousi parisataa kilometriä Bergenin länsipuolella oleva Statfjordin esiintymä, jonka ensimmäisenä löysi Mobil-yhtiö vuonna 1974. Statfjord jakaantuu Britannian ja Norjan kesken. Lisäksi vuonna 1983 löydettiin valtava kaasu­esiintymä Troll-öljykentän läheltä. Ruotsalaisen Veckans Affärer -lehden tilastossa Pohjoismaiden kannattavimmista yrityksistä vuonna 1982 Suomen alkoholimonopoli Alko sai luovuttaa perinteisen ykköspaikkansa Norjan öljybisneksessä toimiville yrityksille ja putosi listalla kuudenneksi.
Vuonna 1987 Statoil joutui ongelmiin Mongstadin öljynjalostamon käsistä karkaavien kehityskustannusten vuoksi, ja yhtiön toimitusjohtaja Arve Johnsen erosi. Vuonna 2001 Norjan valtio luopui osasta Statoilin omistuksesta ja yhtiö listautui Oslon ja New Yorkin pörsseihin.