stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Finnairin historia
Sota-aika ja valvontakomission aika

Saksan hyökättyä Puolaan syyskuussa 1939 Aeron reitit Puolaan ja Berliiniin lopetettiin. Talvisodan alettua tehtiin päätös, että lennot Tukholmaan jatkuisivat sodasta huolimatta. Sinne lennettiin Turun kautta, mutta ainoastaan öisin. Sodan aikana Aero alkoi myös lentää Vaasasta Sundsvalliin. Turun ja Tukholman välillä kuljetettiin 3 500 matkustajaa, josta suurin osa oli sotalapsia.
Välirauhan aikana 14. kesäkuuta 1940 Neuvostoliitto ampui alas Aeron koneen Kalevan, joka oli palaamassa Tallinnasta Helsinkiin. Tapauksessa kuolivat lentäjä ja sähköttäjä sekä kaikki kahdeksan matkustajaa. Neuvostoliitto ilmeisesti halusi saada haltuunsa koneessa kuljetettua kuriiripostia, sillä pudotetun koneen alassyöksypaikalle ilmestyi pian neuvostoliittolainen sukellusvene. Asia vaiettiin Suomessa, ja lennot Tallinnaan loppuivat tähän tapaukseen.
Jatkosodan aikana, vuonna 1941 Aero sai käyttöönsä amerikkalaisia Douglas DC-2 -koneita, jotka saksalaiset olivat saaneet sotasaaliiksi. Koneet maalattiin armeijan suojaväreillä ja ne siirrettiin puolustusvoimien alaisuuteen. Yhtiön ihmiset sanoivat, että yhtiö oli sodassa kuin ilmavoimien lentue, jota siviilit hoitivat. Sodan edetessä Aero lensi Tukholman lisäksi myös Berliiniin, ja sotilasasioilla lennettiin jopa Ukrainaan saakka.
Myös de Havilland Dragon Rapide -koneet palvelivat jatkosodan aikana puolustusvoimia kuljettamalla haavoittuneita rintamalta hoitoon. Kyytiin mahtui 2 potilasta paareilla tai 4 istumaan kykenevää potilasta.
OH-BLB (Lappi) lensi enimmäkseen ambulanssina reittiä Kiestinki–Kuusamo–Kiestinki, kuljettaen vaikeasti haavoittuneita sotilaita ja toiseen suuntaan tarvikkeita. 8. marraskuuta Luftwaffen kolme Messerschmitt Bf 109E konetta hyökkäsi erehdyksessä sen kimppuun ja pakotti sen laskeutumaan erään korpijärven jäälle pahoin vaurioituneena. Koneen kapteeni otti mukaansa koneen kompassin ja johdatti lentokoneessa olleet omien puolelle, ja kaikki koneessa olleet pelastuivat. Kone puolestaan korjattiin paikan päällä ja lennettiin pois myöhemmin.
Sodan loppupuolella, Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikana vuonna 1944 Aeron lentäjät lensivät sotatarvikkeita Saksasta Suomeen. Lentäjät pitivät tehtäviä vaikeina, sillä Saksa oli jo luhistumassa.
Sodan jälkeen Aeron lennot hiipuivat, sillä lentää sai ainoastaan valvontakomission luvalla. Malmin lentokenttä oli valvontakomission käytössä, joten sieltä ei Aero saanut lentää, ja niinpä se käytti lentoihinsa Hyvinkään lentokenttää. Sieltä se aloitti tammikuussa 1945 lennot Turun ja Maarianhaminan kautta Tukholmaan. Jo maaliskuussa valvontakomissio lopetti nämä lennot ja salli ne uudelleen saman vuoden elokuussa.
Sodanjälkeinen aika

Sodan jälkeen Aerolla oli käytössään vain kaksi Junkers Ju-52 -konetta, kaksi DC-2-konetta ja yksi de Havilland Dragon Rapide. Uusiksi koneiksi hankittiin kymmenen kappaletta Douglas DC-3 -koneita eli tarkemmin sanoen sen sotilasversioita (Douglas C-47), joita oli sodan jälkeen saatavissa satoja, ja hintakin oli edullinen. DC-3-koneita niistä tuli modifikaatioiden jälkeen. Kaupat tehtiin hyvään aikaan, sillä näiden koneiden hinnat nousivat pian melko korkeiksi Korean sodan myötä. Ensimmäiseen kauppaan sisältyi viisi muutettua konetta ja kaksi konetta, jotka saatiin sellaisinaan Normandian maihinnousun jäljiltä. Koneet maksoivat 3 miljoonaa markkaa kappaleelta, ja viiden koneen muutostöihin meni myös viisi kertaa 3 miljoonaa markkaa. Uuden koneen hinta olisi ollut 20 miljoonaa markkaa kappaleelta.
Ensimmäinen DC-3 saatiin Hyvinkään lentokentälle 19. lokakuuta 1946. Ihastusta herättivät täydellinen automaattiohjaus, kaksi 1 200 hevosvoiman moottoria, kyky lentää vain toisella moottorilla ja matkanopeus, joka oli 270 kilometriä tunnissa. Ensimmäiseen sisustusversioon mahtui 21 matkustajaa, lentokapteeni, perämies, radiosähköttäjä ja lentoemäntä. Koneeseen oli varustettu pieni keittiö, vaikka yhtään lentoemäntää ei yhtiön palveluksessa vielä tuolloin ollut.
Konekaupat oli tehnyt kansanhuoltoministeriö, ja koneet luovutettiin Aerolle tammikuussa 1947. Samassa kuussa yhtiö lakkasi käyttämästä Hyvinkään kenttää, kun Malmin lentokentälle voitiin jälleen palata. Reittilentoja koneet alkoivat lentää tuon vuoden toukokuussa.
Erikoisin DC-3 -lento lienee tapahtunut vuonna 1951, jolloin Aeron kone haki kuolleen Carl Gustaf Emil Mannerheimin ruumiin Lausannesta Sveitsistä haudattavaksi Helsinkiin.
DC-3-koneille sattui 1960-luvun alussa kaksi vakavaa turmaa, vuonna 1961 Koivulahden lentoturma ja vuonna 1963 Maarianhaminan lentoturma. Tämän jälkeen ei Finnairin koneita ole onnettomuuksissa ollut.
Sodanjälkeinen aika > Convair Metropolitan -koneet

Convair 240/340/440 -koneet suunniteltiin alun perin DC-3-koneiden seuraajaksi. Convair CV 110:n prototyyppi lensi ensilentonsa vuonna 1946, Convair CV 240:n prototyyppi puolestaan vuonna 1947, parannettu versio Convair CV 340, taas vuonna 1951. Aero hankki näitä viimeksi mainittuja vuonna 1953. Convair kehitti konetta edelleen versioksi Convair CV 440 Metropolitan, jolla sen oli tarkoitus kilpailla potkuriturbiinikoneita vastaan. Aero hankki aluksi CV 330 -koneita kolme kappaletta ja myöhemmin CV 440 -koneita kolme lisää. CV 330:t modifioitiin myöhemmin niin, että nekin olivat lopulta tyyppimerkiltään CV 440. Lisäksi 1961 hankittiin yksi kone lisää (CV330/440), ja myös Karairilla olleet kaksi konetta päätyivät lopulta Aerolle/Finnairille. Näin CV 440 -koneita oli lopulta Finnairilla 9 kappaletta.
Convair CV 440 Metropolitan -koneissa oli paljon uutta. Ohjaamo oli uudenaikaisin verrattuna samantyyppisiin liikennelentokoneisiin, ja nykyaikaista olivat myös runkorakenne, mäntämoottorit, säätutka sekä matkustamo, joka oli paineistettu ja jonka ansiosta voitiin lentää korkeammalla kuin aiemmin ja nousta myrskypilvien yläpuolelle. Nopeutta koneella oli 400 kilometriä tunnissa, ja nokkapyörän ansiosta koneeseen nousu ja siellä liikkuminen oli aiempaa helpompaa.
Jo vuonna 1953 Convairilla lennettiin reittiä Helsinki–Kööpenhamina–Düsseldorf, nopeasti lennettiin myös Pariisiin ja Lontooseen, ja vuonna 1956 avattiin ensimmäisenä länsiyhtiönä reitti Moskovaan. Matka-aika viimeksi mainittuun oli alle kaksi tuntia. Vuonna 1958 lennettiin Kairoon siten, että välilaskut tehtiin Tukholmassa, Münchenissä ja Ateenassa. Matkanteko kesti 13,5 tuntia. Seuraavina kuukausina lennettiin muuallekin Lähi-itään sekä Espanjaan, Kreikkaan ja Italiaan.
Finnair-nimen käyttöönotto ja ensimmäiset suihkukoneet

Aero ryhtyi käyttämään nimeä Finnair ulkomaiden markkinoinnissa vuonna 1953.
Suihkukoneiden hankkimista Aerolle/Finnairille ryhdyttiin valmistelemaan vuonna 1956, jolloin perustettiin toimikunta asiaa pohtimaan. Pääjohtaja Leonard Grandell pelkäsi, että kolmen pohjoismaan voimin perustettu Scandinavian Airlines System eli SAS voisi saada muutoin yliotteen Aerosta ja viedä siltä leijonanosan sen ulkomaanliikenteestä. Toimikunta harkitsi 11 eri lentokonetyyppiä ja koelentoja suoritettiin viidellä tyypillä, ja lopulta yksimielinen päätös oli suositella ranskalaisia Sud Aviation SE-210 Caravelle I -tyyppisiä koneita. Vuoden 1957 joulukuussa yhtiön hallintoneuvosto hyväksyi toimikunnan esityksen.
Vertailussa Caravellelle hävisi neljä suihkukonetta ja kuusi potkuriturbiinikonetta. Varsinkin viimeksi mainittujen tyyppien hylkääminen oli Aerolle onni, sillä ne osoittautuivat muille lentoyhtiöille taloudelliseksi kiviriipaksi.
Valitun koneen ulkomuoto oli tuohon aikaan melko erikoinen, sillä Caravelle oli ensimmäinen kone maailmassa, jossa moottorit oli sijoitettu rungon takaosaan. Moottorit olivat Rolls Royce Avon -tyyppisiä, ja niiden avulla koneet saavuttivat 800 kilometrin tuntinopeuden eli lähes kaksi kertaa suuremman nopeuden kuin Convair-potkurikoneet. Koneisiin mahtui myös enemmän matkustajia, 16 ensimmäiseen luokkaan ja 57 turistiluokkaan.
Vuonna 1962 koneet modifioitiin niin, että tyyppimerkiksi tuli Caravelle III. Kuitenkin moottorien perusominaisuus oli sama eli ne olivat suoria suihkumoottoreita. Näiden koneiden lempinimeksi tuli jossain vaiheessa “Höyry-Caravelle”.
Finnair-nimen käyttöönotto ja ensimmäiset suihkukoneet > Super Caravellet Finnairille

Caravelle I/III -kalusto korvattiin vuoden 1964 aikana Sud SE-210 Caravelle 10B3 -kalustolla. Tälle nimihirviölle Finnair antoi nimeksi Super Caravelle, joka myös maalattiin koneen moottoreihin. Vanhat Caravellet palautettiin ne valmistaneelle Sud Aviation -yhtiölle osamaksuna uusista koneista.
Uusissa koneissa oli uudentyyppiset, taloudellisemmat moottorit eli ohivirtausmoottorit. Matkustajia mahtui mukaan enemmän, 97 henkeä, kun aiemman mallin maksimi oli ollut 85 henkeä.
Super Caravelleilla Finnair aloitti pian liikenteen Amsterdamiin, Barcelonaan, Frankfurtiin, Göteborgiin, Hampuriin, Kööpenhaminaan, Leningradiin, Luxemburgiin, Milanoon, Pariisiin ja Tukholmaan.
Kone oli matkustajille miellyttävä. Matkustamon etuosa oli hiljainen, liikkeet olivat miellyttävät ja ranskalaisen pehmeät, siivet olivat joustavat ja notkahtelivat, toisin kuin aiemmissa koneissa, ja taitava lentäjä pystyi laskeutumaan kepeästi alas kentälle.
Finnair-nimen käyttöönotto ja ensimmäiset suihkukoneet > Oulun lentokonekaappaus 1978

Super Caravelle oli kohteena vuonna 1978, kun Aarno Lamminparras kaappasi Finnairin koneen, joka oli matkalla Oulusta Helsinkiin. Kone kävi Amsterdamissa saakka, ennen kuin se palasi Ouluun. Siellä poliisi suoritti rynnäkön ja kaappaaja antautui.
Finnair-nimen käyttöönotto ja ensimmäiset suihkukoneet > DC-9-koneet lyhyemmille reiteille

DC-9-koneita Finnairilla oli vuosina 1971–2006 kaikkiaan 53 koneyksilöä.
DC-9-koneiden hankkimiseen Finnairille liittyy kertomus, jossa pääjohtaja Gunnar Korhonen neuvotteli 1960-luvun lopussa McDonnell Douglasin edustajan John McDonnellin kanssa DC-10 koneiden ostamisesta. Neuvotteluja käytiin monta päivää, myös Saimaalla muutoin lomatunnelmissa, mutta ilman tulosta. Lopulta Korhonen kysyi, eikö vieraalla olisi myydä mitään pienempää konetta, “sellaista satapaikkaista”, johon vieras vastasi, haluatteko yhden vai kaksi. Korhonen sanoi haluavansa kahdeksan. Kaupat syntyivät, ja Finnair osti kahdeksan DC-9-10- ja DC-9-15-sarjan konetta 1,6–1,8 miljoonan Yhdysvaltain dollarin kappalehinnalla. “Kun koneet myytiin pois yli kymmenen vuotta myöhemmin, niistä saatiin jokaisesta kolme miljoonaa dollaria. Hyvä kauppa!”
Vuonna 1971 Finnair liikennöi 40 kohteeseen, joista 24 oli ulkomailla ja 16 kotimaassa. Tuona vuonna uutena, 40. kohteena oli Lissabon, jonne lennettiin Luxemburgin kautta keväisin ja syksyisin kumpanakin vuodenaikana kerran viikossa. Lentoon käytetty kone oli Super Caravelle.
Finnair-nimen käyttöönotto ja ensimmäiset suihkukoneet > Laajarunkokoneita kaukoliikenteeseen

Finnair sai ensimmäisen McDonnell Douglas DC-10 -koneen Suomeen 4. helmikuuta 1975. Kymmenen päivää myöhemmin se suoritti ensimmäisen kaupallisen lentonsa vieden lomamatkailijoita Las Palmasiin. Liikenne Atlantin yli alkoi seuraavassa kuussa. Uusia kohteita tuli New Yorkin lisäksi muualta Yhdysvalloista ja Aasiasta. Yhtiölle oli suuri voitto, kun se 22. huhtikuuta 1983 ensimmäisenä lentoyhtiönä kykeni aloittamaan non-stop lennot Euroopasta Japaniin siten, että lisäpolttoainesäiliöiden avulla voitiin lentää tämä reitti Pohjoisnavan ja Beringin salmen kautta Tokioon.
Lennot Helsingin ja Tokion välillä jatkuivat myöhemmin MD-11-koneilla.
1990-luku

1990-luvulla Finnair alkoi lentää Tokioon suorinta reittiä yli Siperian. Neuvostoliiton lakkauttaminen teki tämän mahdolliseksi.
Samalla vuosikymmenellä Karair ja Finnaviation fuusioitiin Finnairiin, kun nämä sitä ennen olivat olleet sen tytäryhtiöitä.
Tällä vuosikymmenellä Finnair alkoi korvata DC-9 -kalustoa Airbusin A320 -sarjan malleilla.
2000-luku

Vuosina 2001–2008 Finnairilla oli tytäryhtiönä Viroon rekisteröity yhtiö, joka käytti sen alkuperäistä nimeä Aero. Se operoi ATR-potkurikoneilla lyhyitä reittejä.
Vuonna 2006 poistuivat käytöstä DC-9 koneet ja niiden jatkokehitelmät 35 vuoden palveluksen jälkeen.
2010-luku

Finnair on ottanut vuodesta 2015 lähtien käyttöönsä Airbus A350 XWB -lentokonetta, joita sillä tällä hetkellä on käytössä 14 kappaletta. Koneita on vuoteen 2023 mennessä tulossa vielä viisi kappaletta lisää. Koneilla lennetään kaukoreittejä lähinnä Kauko-itään, mutta myös Yhdysvaltoihin.
Heinäkuussa 2016 Finnair ilmoitti tuovansa langattoman verkkoyhteyden koko kaukoliikenteen laivastoonsa toukokuussa 2017.
2020-luku > Koronavuodet 2020–2021

Vuosina 2020–2021 koronavirusepidemia kohteli kaltoin useimpia maailman lentoyhtiöistä, mukaan lukien Finnair. Normaalisti lentoyhtiö olisi lentänyt 350 lentoa päivässä, mutta huhti-kesäkuussa 2020 se lensi vain 25 lentoa päivässä. Yhtiön laivastoon kuului yli 80 lentokonetta, joista noin kaksikymmentä lennettiin Prahaan ja Tarbesiin, missä ne olivat talvisäilytyksessä leudommissa olosuhteissa, kuin mikä olisi ollut tilanne Helsingissä. Yhtiön lähes 7000 työntekijästä irtisanottiin 700 henkeä, ja suuri osa työntekijöistä oli lomautettuina. Lentäjiä oli yhtiöllä ollut 950, joista 800 oli lomautettuina. Lentoemäntiä ja stuertteja oli 2 200, joista lomautettuina oli 1 900. Matkustajia oli v. 2019 heinä-syyskuussa 4,1 miljoonaa, kun vuonna 2020 samaan aikaan niitä oli 500 000. Tappiota kertyi päivässä noin 1,8 miljoonaa euroa. Yhtiön oli vuonna 2020 ollut tarkoitus avata uusi reitti Etelä-Korean Busaniin, mutta tämä peruttiin. Toiveissa oli, että reitti saataisiin avattua kesällä 2021.
2020-luku > Venäjän ja Ukrainan välisen sodan seuraukset vuonna 2022

Finnairin Aasian-strategia oli vuodesta 1994 lähtien perustunut siihen, että Helsingistä on Itä-Aasian suuriin kaupunkiin lyhyempi reitti Venäjän yli kuin muista Länsi-Euroopan kaupungeista. Finnair on ollut ainoa länsieurooppalainen yhtiö, joka on pystynyt lentämään edestakaisin Länsi-Euroopasta Itä-Aasiaan saman vuorokauden aikana. Näin ollen sen koneet eivät ole joutuneet seisomaan tyhjän panttina Itä-Aasiassa, kuten muilla yhtiöillä, ja myös henkilökuntaa on voitu käyttää 24 tunnin rotaatiolla. Aasialaiset matkustajat ovat myös olleet Finnairille suuri asiakasjoukko, ja Japani on ollut yhtiölle sen toiseksi tärkein markkina.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan vuonna 2022 Euroopan unioni kielsi venäläisten lentokoneitten lentämisen sen ilmatilassa, ja Venäjä vastasi tähän kieltämällä eurooppalaisten koneitten lentämisen omassa ilmatilassaan. Näin Finnairilta poistui sen ainoa merkittävä etu suhteessa muihin eurooppalaisiin lentoyhtiöihin. Tämä on pakottanut Finnairin luomaan uusia strategioita. Se on vuonna 2022 lisännyt lentoja Yhdysvaltoihin ja Intiaan, sillä Helsinki on kätevästi näiden kahden välillä, ja yleisemminkin Etelä-Aasiaan.
Keväällä 2022 myös polttoaineen hinta on noussut huomattavasti, noin kaksinkertaiseksi verrattuna Venäjän ja Ukrainan sotaa edeltäneeseen aikaan. Samalla Itä-Aasian lentoreittien pituus on kasvanut 10–40 prosenttia. Nyt Finnairin kustannuksista polttoaineen osuus on 55 prosenttia, kun se joulukuussa 2021 oli 30 prosenttia. Valtio on pumpannut Finnairiin rahaa kahden vuoden aikana 685 miljoonaa euroa, ja tuo summa on suurempi kuin yhtiön markkina-arvo kesäkuussa 2022, joka on 640 miljoonaa euroa.
Finnair lopetti kaiken tuotemyynnin (kosmetiikka, asusteet, lahjaesineet ja ”muut tuotteet”) kaikilla reiteillään 28. helmikuuta 2023.
Nimihistoria

Historiansa aikana Finnair on merkitty kaupparekisteriin seuraavilla toiminimillä:
| Ajanjakso | Toiminimi | Yritysmuoto |
| --- | --- | --- |
| 11. joulukuuta 1923 – 23. kesäkuuta 1939 | Aero Osakeyhtiö | osakeyhtiö |
| 23. kesäkuuta 1939 – 13. joulukuuta 1968 | Aero O/Y | osakeyhtiö |
| 13. joulukuuta 1968 – 25. syyskuuta 1997 | Finnair Oy | osakeyhtiö |
| 25. syyskuuta 1997 – | Finnair Oyj | julkinen osakeyhtiö |
Aeron ensimmäinen lentokonetyyppi, Junkers F 13.
Aeron Junkers Ju 52 OH-ALL (“Kaleva”) Katajanokan lentosatamassa 1936.
Aero O/Y:n Convair Metropolitan 1950-luvulla.
Aero O/Y:n Convair Metropolitan Oulussa vuonna 1957.
Finnairin Caravelle III (OH-LED) Amsterdamin Schipholin kansainvälinen lentoasemalla Alankomaissa.
Finnairin Super Caravelle OH-LSF (“Pori”) Pulkkilanharjun yllä. Kuva vuosilta 1964–67.
Finnairin DC-8-kone (OH-LFT) New Yorkin John F. Kennedyn kansainvälisellä lentoasemalla vuonna 1976.
OH-LFZ Karairin väreissä vuonna 1986.
Finnairin McDonnell Douglas DC-10 (N345HC/OH-LHC), joka lensi Finnairin lennolla 915, kuvattuna Pariisin Charles de Gaullen kansainvälisellä lentoasemalla vuonna 1993.
Finnairin McDonnell Douglas DC-10 OH-LHE Faron lentoasemalla Portugalissa vuonna 1991.
Finnairin McDonnell Douglas MD-11 (OH-LGB) laskeutumassa Helsinki-Vantaan lentoasemalle vuonna 2006. Koneeseen on maalattu muumihahmoja.
Finnairin A 350-kone OH-LWG laskeutumassa Helsinki-Vantaan lentoasemalle vuonna 2017.
Galleria Katariina

| Galleria Katariina |
| --- | --- |
Perustettu:  1981
Sijainti:  Rikhardinkatu 1 Helsinki
Ylläpitäjä:  Helsingin taiteilijaseura
Kotisivut:  Galleria Katariina
Galleria Katariina on Helsingin Taiteilijaseuran ylläpitämä näyttelytila Helsingissä. Galleria avattiin parin vuoden tauon jälkeen uudelleen vuonna 2021 Rikhardinkadulle taidelainaamon naapuriin.
Galleria Katariina on toiminut vuodesta 1981 useassa eri osoitteessa.
Galleria sai nimensä Katariinankadusta, jonka varrella oli ensimmäinen Aarno Ruusuvuoren suunnittelema näyttelytila.
Ennen nykyistä sijaintia Galleria Katariina toimi pitkään Kalevankatu 16:ssa 140 neliön tiloissa ja sitä ennen Kasarmitorin varrella Pohjoisella Makasiinikadulla.
Aiheesta muualla

Galleria Katariinan verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Galleria Harmaja

| Galleria Harmaja |
| --- | --- |

Tyyppi:  taidegalleria
Sijainti:  Pikisaari, Oulu
Perustettu:  1993
Kotisivut:  http://www.galleriaharmaja.fi/
   
Galleria Harmaja oli taidegalleria, joka toimi Vanhan Villatehtaan entisissä tiloissa Oulun Pikisaaressa.
Galleria sijaitsi aikaisemmin Oulun keskustassa, mutta lopetti toimintaansa Torikadulla keväällä 2015. Pikisaaressa galleria aloitti lokakuussa 2016.
Galleria oli keskittynyt esittelemään suomalaista nykytaidetta.
Galleria lopetettiin heinäkuussa 2022.
Aiheesta muualla

Galleria Harmaja Facebookissa
Gretchen Fraser

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten alppihiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten alppihiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten alppihiihto. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten alppihiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | St. Moritz 1948 | pujottelu |  |
|  Hopeaa | St. Moritz 1948 | alppiyhdistetty |  |
Gretchen Fraser (joskus kirjoitetaan muodossa Frazer, 11. helmikuuta 1919 – 17. helmikuuta 1994) oli yhdysvaltalainen alppihiihtäjä ja olympiavoittaja.
Fraser toimi kahdessa elokuvassa Sonja Henien hiihtävänä stunt-näyttelijänä (Thin Ice, 1937 ja Sun Valley Serenade, 1941). Fraser valittiin Yhdysvaltojen vuoden 1940 olympiajoukkueeseen, mutta kisat peruttiin toisen maailmansodan takia. Sodan aikana hän opetti hiihtämistä raajojaan menettäneille sotilaille.
Vuoden 1948 St. Moritzin kisojen aikaan Fraser oli 28-vuotias ja suhteellisen tuntematon. Hän kuitenkin voitti pujottelussa kultaa ja oli ensimmäinen yhdysvaltalainen hiihtolajien olympiavoittaja. Hän voitti myös hopeaa alppiyhdistetyssä.
Aiheesta muualla

Gretchen Fraser Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Naisten pujottelun olympiavoittajat
Kasvatuksen ja nuorisotyön asiantuntijat KNT

| Kasvatuksen ja nuorisotyön asiantuntijat KNT |
| --- | --- |

Perustettu:  1948
Toimiala:  Kristillisessä kasvatus- ja nuorisotyössä toimivien ja alaa opiskelevien edunvalvoja
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  yli 1 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kasvatuksen ja nuorisotyön asiantuntijat KNT ry, aiemmin Kirkon Nuorisotyöntekijöiden Liitto KNT ry, on kristillisessä kasvatus- ja nuorisotyössä toimivien ja alaa opiskelevien ammattiliitto. Jäseniä ammattiliitolla on yli 1100, joista suurin osa työskentelee kirkon nuorisotyössä. Liitto on perustettu 1948 nimellä Kristillisen Poikatyöntekijät ry. Vuonna 1957 nimeksi muutettiin Kristilliset Nuorisotyönohajaajat ry ja samalla hyväksyttiin naisjäsenet. 1965 nimeksi muutettiin Kirkon Nuorisonohjaajat ry. Vuonna 1977 järjestöstä tuli kaksikielinen, jolloin nimeksi tuli Kirkon nuorisotyöntekijät - Kyrkans Ungdomsarbetare. Vuonna 2009 järjestö liittyi Akavaan. Vuonna 2011 nimeksi tuli Kirkon Nuorisotyöntekijöiden Liitto KNT ry - Kyrkans Ungdomsarbetares Förbund.
Liiton nimi muutettiin syksyllä 2017 muotoon Kasvatuksen ja nuorisotyön asiantuntijat KNT ry
Greta Scacchi

| Greta Scacchi |
| --- | --- |
 Greta Scacchi 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. helmikuuta 1960 (ikä 64) 1960 Milano, Italia
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Greta Scacchi (s. 18. helmikuuta 1960 Milano, Italia) on italialais-englantilainen kansainvälisen uran luonut näyttelijä. Hän on voittanut urallaan Emmy-palkinnon.
Varhainen elämä

Scacchin äiti oli englantilainen tanssija ja isä italialainen maalari. Hänen vanhempansa erosivat hänen ollessaan kolmen ja Scacchi palasi Englantiin kahden isoveljensä kanssa. Vuonna 1975, hänen äitinsä mennessä uudelleen naimisiin, perhe muutti Australiaan. Vuonna 1977 Scacchi palasi Englantiin ja alkoi opiskella Bristol Old Vic -teatterikoulussa. [lähde? ]
Ura

Vuonna 1982 hän teki ensiesiintymisensä saksalaisessa elokuvassa Das Zweite Gesicht. Sitä seurasivat elokuvat Kuumuus ja kiihko (Heat and Dust, 1983), Afrikan valkoinen kaunotar (White Mischief, 1987), Rakastunut mies (Un homme amoureux, 1987), The Player – Pelimies (1992) ja Emma (1996). [lähde? ]
Hän sai parhaan televisioelokuvan sivuosanaisnäyttelijän Emmyn roolistaan televisioelokuvassa Rasputin. [lähde? ]
Yksityiselämä

Scacchi oli naimisissa yhdysvaltalaisen Vincent D’Onofrion kanssa vuosina 1991–1993, mutta liitto päättyi avioeroon. Avioliitosta syntyi yksi lapsi. [lähde? ]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Greta Scacchi Wikimedia Commonsissa
Greta Scacchi Notable Names Database. (englanniksi)
Georg Joachim Rheticus

| Georg Joachim Rheticus |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. helmikuuta 1514 Feldkirch, Vorarlberg
Kuollut: 4. joulukuuta 1574 (60 vuotta) Kaschau, Unkarin kuningaskunta (nykyään Košice, Slovakia)
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Nikolaus Kopernikus
Oppilaat:  Valentinus Otho, Moritz Steinmetz ja Sebastian Theodoricus
Tutkimusalue:  Trigonometria
   
Georg Joachim Rheticus (oikealta sukunimeltään Iserin, käytti myös äitinsä sukunimeä von Lauchen) (16. helmikuuta 1514 Feldkirch, Vorarlberg – 4. joulukuuta 1574 Kaschau, Unkarin kuningaskunta) oli itävaltalainen matemaatikko ja tähtitieteilijä. Hän tuli tuli tunnetuksi Nikolaus Kopernikuksen ainoana oppilaana ja heliosentrisen mallin puolestapuhujana. Hän myös määritteli ensimmäisenä trigonometriset funktiot suorakulmaisen kolmion sivujen suhteiden avulla.