stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tietoisuus
Lähestymistapoja > Filosofia > Fenomenaalinen tietoisuus ja pääsytietoisuus

Fenomenaalinen tietoisuus (F-tietoisuus) tarkoittaa yksilöllistä kokemusta. Se koostuu muuttuvista, liikkuvista ja värikkäistä muodoista, äänistä ja muista aistimuksista, sekä tunteista ja tuntemuksista, joiden keskipisteenä ruumis on. Tällaisia subjektiivisia kokemuksia, eriytettynä niiden käyttäytymisen kautta näkyvistä ulkoisesti havaittavista seuraamuksista, kutsutaan nimellä kvalia. David Chalmers määritteli vuonna 1996 niin kutsutun ”tietoisuuden vaikean ongelman”, joka koskee sitä, kuinka fenomenaalisen tietoisuuden tilat voitaisiin selittää niiden neurologisen pohjan kautta.
Pääsytietoisuus (P-tietoisuus) tarkoittaa sitä, että mielessä oleva informaatio on aivojen käytettävissä esimerkiksi puheilmaisulle, järkeilylle ja käyttäytymisen ohjaamiselle. Kun yksilö havaitsee jotain, informaatio havainnon kohteesta on pääsytietoisuudessa; kun yksilö käyttää itsehavaintoa, informaatio hänen omista ajatuksistaan on pääsytietoisuudessa; kun yksilö muistaa, informaatio menneestä (esimerkiksi jostain opitusta) on pääsytietoisuudessa; ja niin edelleen. Chalmersin mukaan pääsytietoisuus ei ole yhtä arvoituksellinen ilmiö kuin fenomenaalinen tietoisuus, joten se kuuluu tietoisuuden helpompiin ongelmiin.
Esimerkiksi Daniel Dennett on kieltänyt kvalioiden olemassaolon ja samalla sen, että tietoisuuden vaikeaa ongelmaa olisi olemassa. Hänen mukaansa fenomenaalinen tietoisuus voidaan selittää pääsytietoisuuden kautta, ja tietoisuus kokonaisuutena sen kautta, miten se vaikuttaa käyttäytymiseen. Tällaisesta tietoisuuden tutkimuksesta hän on käyttänyt nimitystä heterofenomenologia.
Sellaiset mielen tai aivojen tapahtumat, jotka eivät ole fenomenaalisessa eivätkä pääsytietoisuudessa, ovat alitajuisia tapahtumia.
Lähestymistapoja > Filosofia > Tietoisuuden käsitteen filosofinen kritiikki

1700-luvulta 1900-luvulle monet filosofit keskittyivät ajatteluun sekä erilaisiin suhteisiin ja tapahtumasarjoihin tietoisuuden tärkeimpinä puolina. Näitä alettiin myöhemmin kutsua pääsytietoisuudeksi. Tämä keskittyminen suhteisiin mahdollisti sen, että sellaiset filosofit kuin Karl Marx, Friedrich Nietzsche ja Michel Foucault saattoivat esittää, että yksilöllinen tietoisuus oli riippuvainen sellaisista tekijöistä kuin yhteiskunnallisista ja poliittisista suhteista ja valtarakenteista. Samalla muun muassa John Locken ajatus omakohtaisesta identiteetistä, joka rakentui yksilöllisen tietoisen subjektin päälle, kohtasi 1800-luvulla arvostelua paitsi Marxin ja Nietzschen myös Sigmund Freudin tahoilta. Nämä esittivät aiheesta erilaisia näkemyksiä. Myös Martin Heideggerin Daseinin käsite oli yritys ajatella tietoisen subjektin käsitteen ulkopuolelta.
Marx katsoi, että yhteiskunnalliset suhteet edelsivät ontologisesti yksilöllistä tietoisuutta. Samalla hän kritisoi ajatusta tietoisesta subjektista pitäen sitä ideologisena käsitteenä, johon liberaali poliittinen ajattelu perustui. Marx kritisoi erityisesti Ranskan ihmisoikeuksien julistusta vuodelta 1789, katsoen, että niin kutsutut luonnolliset oikeudet, esimerkiksi ensiyön oikeus, olivat ideologista sepitettä, jonka tarkoituksena oli vain peittää yhteiskunnallinen epätasa-arvo. Myöhemmin Louis Althusser arvosteli ”poroporvarillista subjektin ideologiaa” interpellaation (”kutsuminen”) käsitteensä kautta.
Nietzsche puolestaan kritisoi teoksessaan Moraalin alkuperästä ajatusta tietoisuuden kehittymisestä syyllisyydentunnon ja kaunan (ressentiment) seurauksena, ja kirjoitti, että ”he antavat sinulle vapaan tahdon vain syyttääkseen sinua myöhemmin”. Näin Nietzsche käänsi klassisen käsityksen vapaasta tahdosta ylösalaisin. Samalla hän oli ensimmäisiä, joka esitti väitteen, että nykyaikainen ajatus tietoisuudesta oli syypää nykyaikaiseen rankaisemisjärjestelmään, jossa ihmisiä rankaistiin heidän ”moraalisen vastuullisuutensa” mukaan, eli sen mukaan, missä määrin teot olivat yksilöllisen subjektin tietoisesti tekemiä.
Lähestymistapoja > Filosofia > Tietoisuus ja kieli

Koska ihmiset ilmaisevat tietoisuutensa tiloja kielen avulla, olisi houkuttelevaa yhdistää tietoisuus kielellisiin kykyihin. On kuitenkin olemassa puhekyvyttömiä ihmisiä (lapsia, afasiapotilaita, vakavasti autistisia), joiden katsotaan olevan tietoisia, vaikka heillä ei vielä ole kielellisiä kykyjä tai he ovat menettäneet ne. Ei-kielellisten kädellisten, erityisesti makakien, tutkimusta on käytetty apuna, kun tutkijat ovat etsineet tietoisuuden sisältöjen neuraalisia korrelaatteja.
Psykologi Julian Jaynes on esittänyt teoksessaan The Origin of Consciousness in the Breakdown of the Bicameral Mind päinvastaista. Hänen mukaansa kielellisten kykyjen tulee olla kehittyneitä melko korkealle monimutkaisuustasolle, jotta tietoisuus voi syntyä ihmisessä. Jaynesin mukaan inhimillinen tietoisuus nykyaikaisessa merkityksessä syntyi vasta noin vuoden 1300 eaa. tienoilla. Eri aivoalueiden välillä ei olisi ollut tuota ennen vielä samanlaista yhtenäisyyttä kuin nykyään, vaan ne toimivat osittain toisistaan erillään (aivojen ”kaksikamarisuus”). Monet filosofit, kuten W. V. O. Quine, ja neurotieteilijät, kuten Christof Koch, ovat haastaneet tämän hypoteesin, koska sen mukaan inhimillistä kokemusta ei olisi ollut olemassa ennen tätä tietoisuuden ”löytämistä”. Ned Block on katsonut Jaynesin sekoittaneen tietoisuuden tietoisuuden käsitteeseen, josta jälkimmäinen löydettiin joskus Iliaan ja Odysseian välisenä aikana. Daniel Dennettin mukaan tämä ajatus siitä, että tietoisuus kehittyy vasta samalla kun sen käsite, on kuitenkin vallankumouksellinen. Hänen mukaansa tietoisuus on ikään kuin raha: jotta jollakin voi olla rahaa, hänellä on oltava käsitys rahasta.
Lähestymistapoja > Fysiikka

Jo ennen newtonilaista luonnontiedettä muun muassa Gottfried Leibniz ehdotti fysikaalista teoriaa tietoisuudesta (ennalta-asetettu harmonia). Nykyaikaiset fysikaaliset tietoisuusteoriat voidaan jakaa kolmeen tyyppiin: teoriat, jotka pyrkivät selittämään käyttäytymisen ja pääsytietoisuuden; teoriat, jotka pyrkivät selittämään fenomenaalisen tietoisuuden; ja teoriat, jotka pyrkivät selittämään kvanttimekaanisen kvanttimielen.
Teoriat jotka pyrkivät selittämään käyttäytymistä ovat osa tavallista neurotiedettä. Jotkut näistä teorioista, kuten Gerald Edelmanin teoria, samastavat fenomenaaliset tietoisuuden kiistanalaisesti aivojen refleksiivisiin tapahtumiin. Erilaisia teorioita, jotka pyrkivät selittämään fenomenaalisen tietoisuuden suoraan, kuten aika-avaruudelliset ja sähkömagneettiset tietoisuusteoriat, on ollut olemassa 1900-luvun alusta lähtien, mutta niitä ei vielä ole vahvistettu kokeellisesti.
Teorioihin, jotka pyrkivät selittämään kvanttimekaanisen mittaamisen ongelmia, kuuluvat muun muassa Karl H. Pribramin ja David Bohmin holonominen aivoteoria, Stuart Hameroffin ja Roger Penrosen Orch-OR -teoria sekä monien mielien tulkinta. Yhtään kvanttimekaanista tietoisuusteoriaa ei kuitenkaan ole vahvistettu kokeellisesti, ja on olemassa joitakin filosofeja, jotka katsovat, ettei kvanttimekaniikalla ole yhteyttä tietoisuuteen.
Tietoisuuden toiminnot

Ihmiset ovat yleisesti sitä mieltä, että ihmiset ovat tietoisia, mutta paljon alemmat elämänmuodot, kuten bakteerit, eivät ole. Monet ovat valmiita hyväksymään sen, että kehittyneemmillä eläimillä, kuten delfiineillä ja kädellisillä, on tietoisuus. Kokeellisesti on tutkittu muun muassa sitä, missä määrin eläimet ovat tietoisia. Tietoisuus on mahdollisesti kehittynyt evoluution kautta, koska siitä on ollut hyötyä muun muassa hengissä säilymisen kannalta. Tämän vuoksi tutkimuksessa on pyritty selvittämään muun muassa tietoisuuden toimintoja ja niiden eliölle tuomia hyötyjä.
Muun muassa Bernard Baars on katsonut, että tietoisuudessa on kysymys ”äärimmäisen toiminnallisesta sopeutumisesta”, ja ehdottanut erilaisia toimintoja, joissa tietoisuudella on merkittävä, jos ei oleellinen, osa: vaihtoehtojen priorisointi, ongelmanratkaisu, päätöksenteko, toimintojen ohjaus, virheiden havaitseminen, suunnittelu, oppiminen, sopeutuminen, kontekstin hahmottaminen, sekä pääsy informaatioon. Antonio Damasio on pitänyt tietoisuutta osana eliön selviytymispakkausta, joka mahdollistaa suunnitellun toiminnan pelkkien vaistonvaraisten reaktioiden sijasta. Hän on myös katsonut, että tietoisuus itsestä mahdollistaa huolen omasta selviytymisestä, mikä kasvattaa pyrkimystä selviytyä, vaikkakaan tutkijoiden keskuudessa ei ole yksimielisyyttä siitä, missä määrin tietoisuus ja toiminta ovat yhteydessä toisiinsa. Monet psykologit, kuten radikaalit behavioristit, ja monet filosofit, kuten Gilbert Rylen lähestymistavan kannattajat, ovat sitä mieltä, että käyttäytyminen voidaan selittää ei-tietoisten prosessien kautta. Heidän mukaansa tietoisuus saattaa olla epifenomenaalista tai vain heikosti yhteyksissä toimintaan.
Tietoisen prosessoinnin primaaristen toimintojen suhteen useissa teorioissa on toistunut ajatus, että fenomenaaliset tilat yhdentävät jollakin tavalla sellaista neuraalista toimintaa ja informaationkäsittelyä, jotka olisivat muuten itsenäisiä. On kuitenkin avointa, minkälaista informaatiota tietoinen yhdentäminen koskee, ja minkälaista informaatiota voidaan yhdistää tiedostamatta. On selvää, ettei kaikkea eliöön liittyvää informaatiota voida välittää tietoisesti (kuten vegetatiivisiin toimintoihin, reflekseihin ja alemman tason liiketoimintoihin ja havaintoanalyyseihin liittyvä neuraalinen toiminta), ja monenlaista informaatiota voidaan välittää ja yhdistellä toista lajia olevaan informaatioon ilman tietoisuutta, kuten aistien välisessä vuorovaikutuksessa.
Tietoisuuden testaaminen

Koska tietoisuudelle ei ole tarkkaa määritelmää eikä sen läsnäolon testaamiselle ole empiiristä mittaria, on väitetty, ettei tietoisuudelle voi olla lainkaan empiirisiä testejä. On kuitenkin kehitetty useita testejä, jotka voisivat tarjota tietoisuudelle operationaalisen määritelmän, ja auttaa sen selvittämisessä, voivatko tietokoneet tai muut eläimet kuin ihmiset osoittaa käyttäytymisensä kautta, nämä testit läpäisemällä, olevansa tietoisia.
Tietoisuuden testaaminen > Turingin testi

Alan Turingin kehittämä Turingin testi on testi, joka alun perin oli tarkoitettu sen testaamiseen, täyttääkö tietokone älykkyyden operationaalisen määritelmän. Testiä käsitellään usein tekoälystä puhuttaessa. Kokeessa ihminen asetetaan keskustelemaan toisaalta tietokoneen ja toisaalta ihmisen kanssa. Ajatuksena on, että tietokone on älykäs, jos sen vastauksia ei pysty erottamaan ihmisen vastauksista, eli tarkkailija ei osaa sanoa, kumpi keskustelukumppaneista on ihminen ja kumpi kone. Turingin testin läpäisevä tekoäly onnistuu siis ainakin vaikuttamaan ajattelevalta. Jotta kokeen kielellisiä taitoja mittaava universaali luonne säilyisi, toteutetaan se tekstipohjaisesti.
Turingin testi on synnyttänyt paljon keskustelua tutkijoiden keskuudessa. Esimerkiksi Daniel Dennett ja Douglas Hofstadter ovat katsoneet, että mikä tahansa joka läpäisee Turingin testin on välttämättä tietoinen, kun taas esimerkiksi David Chalmers on katsonut, että myös filosofinen zombi läpäisisi testin olematta kuitenkaan tietoinen. John Searle kehitti ajatuskokeen nimeltä kiinalainen huone, jonka tarkoituksena on ollut osoittaa ongelmia Turingin testin ajatuksessa. Searle pyytää lukijoitaan kuvittelemaan huoneen, jossa on kiinaa osaamaton henkilö, joka ottaa toisesta ovesta vastaan kiinalaisia kirjoitusmerkkejä ja palauttaa toisesta ovesta vastaukseksi toisia kiinalaisia kirjoitusmerkkejä sen mukaan, mitä hänellä olevat sääntökirjat sanovat. Ulkoisen tarkastelun perusteella henkilö vaikuttaa osaavan kiinaa, mutta todellisuudessa hän ei osaa. Tästä argumentista on keskusteltu laajasti sen vuonna 1980 tapahtuneen julkaisun jälkeen.
On myös esitetty, että koko kysymys tietoisuudesta on jo luonteeltaan antropomorfinen. Edsger Dijkstra kommentoi, että ”kysymys siitä, voiko tietokone ajatella, ei ole sen kiinnostavampi kuin kysymys, voiko sukellusvene uida”. Tällä hän viittasi siihen näkemykseen, että koneiden toiminnasta käytetään erilaisia sanoja kuin eläinten toiminnasta silloinkin, kun tulokset ovat samoja – aivan kuten sukellusveneiden ei normaalisti sanota uivan.
Turingin testin soveltaminen inhimillisen tietoisuuden testaamiseen on saanut aikaan vuosittaisen kilpailun nimeltään Loebner Prize. Sen pääpalkintona on 100 000 dollaria ja kultamitali ensimmäiselle tietokoneelle, jonka vastauksia ei voida erottaa ihmisen vastauksista.
Tietoisuuden testaaminen > Peilitesti

Gordon Gallupin kehittämässä peilitestissä tutkimuksen kohteena on se, voivatko eläimet tunnistaa itsensä peilikuvastaan. Klassisessa esimerkissä testin kohteena olevan yksilön otsaan sijoitetaan värikäs täplä, jonka jälkeen katsotaan, yrittääkö yksilö poistaa sen tai vähintään koskettaa sitä, mikä osoittaisi, että yksilö tunnistaa peilissä näkyvän hahmon olevan se itse. Yli 18-kuukautisten ihmislasten, ihmisapinoiden (paitsi gorilloiden), pullokuonodelfiinien, kyyhkysten ja norsujen on kaikkien havaittu läpäisevän testi.
Testi suoritetaan yleensä niin, että toisaalle yksilöön sijoitetaan samanlainen mutta peilissä näkymättömästä materiaalista valmistettu täplä, sen varmistamiseksi, ettei testin kohde reagoi pelkästään tuntoaistin antamiin ärsykkeisiin. Tietoisuuden vaikean ongelman kannattajat ovat vastanneet testin tuloksiin katsomalla, että peilitesti osoittaa vain sen, että joillakin eläimillä on tarpeeksi kognitiivisia kykyjä ympäristönsä mallintamiseen, mutta se ei osoita fenomenaalisen tietoisuuden olemassaoloa itseään. Testit saattavat olla tylsiä jopa eläimille. Useat Youtube videot ovat osoittaneet vuosia jo varsinkin kissojen ja koirien reagoivan automaattiseen reaaliaikaiseen kuvanmuokkaustoimintoon omistajastaan ja itsestään. Videotoiminnossa ihminen tai eläin muuttuu ulkonäöltään esimerkiksi uhkaavaksi tekijäksi peilikuvassaan, joka puolestaan lisää reagointiin tarvittavaa mielenkiintoa. Eläimet vertailevat itseään ja omistajansa ulkonäköä, näytön ja kameran avulla luodaan kuin peilikuva, jossa esiintyvät saavat yhtäkkiä uuden ulkonäön. Testejä suunniteltaessa ei ole otettu huomioon tarpeeksi riittävää ärsykkettä.
Tietoisuuden testaaminen > Viivetesti

Eräs tutkijoiden kohtaama ongelma on ei-tietoisten refleksien ja vaistonvaraisten vasteiden erottaminen tietoisista vasteista. Neurotieteilijät Francis Crick ja Christof Koch ovat ehdottaneet ärsykkeen ja vasteen välillä olevan viiveen tarkkailua sen määrittämiseksi, kuinka paljon tietoisuudella on osuutta eliöiden toiminnassa.
Kyky viivästyttää vastetta osoittaa, että siihen liittyvä informaatio on talletettu lyhytkestoiseen muistiin, jonka oletetaan olevan tietoisuuteen läheisesti liittyvä perusedellytys. Tällaista testiä voidaan kuitenkin käyttää vain biologisille eliöille. Olisi helppoa ohjelmoida viive tietokoneohjelmaan, mutta se ei kertoisi vielä mitään tietokoneen tietoisuudesta.
Tietoisuuden testaaminen > Fysikaalinen testaaminen

Lääketieteessä käytetään erilaisia neurologisia ja aivokuvaustekniikoita, kuten aivosähkökäyrä (EEG) ja toiminnallinen magneettikuvaus, mittaamaan aivotoimintoja, joista osa liittyy myös tietoisuuteen. Hyvä esimerkki on EEG-mittaus nukutuksen aikana. Se osoittaa, kuinka hyvässä nukutuksessa potilas on, vaikkakin sen tarkkuus on edelleen hyvin rajallinen ja riippuu potilaasta ja käytetyistä lääkeaineista.
Kirjallisuutta

Blackmore, Susan: Conversations on Consciousness.  Oxford:  Oxford University Press, 2005.  ISBN 978-0-19-280622-2  (englanniksi)
Churchland, Patricia Smith: Neurofilosofia.  ((Brain-Wise. Studies in Neurophilosophy, 2002.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2004.  ISBN 952-5202-81-X
Damasio, Antonio: Descartesin virhe. Emootio, järki ja ihmisen aivot.  ((Descartes’ Error, 1994.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2001.  ISBN 952-5202-49-6
Damasio, Antonio: Tapahtumisen tunne. Miten tietoisuus syntyy.  ((The Feeling of What Happens, 1999.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2000.  ISBN 952-5202-41-0
Damasio, Antonio: Spinozaa etsimässä. Ilo, suru ja tuntevat aivot.  ((Looking for Spinoza. Joy, Sorrow and the Feeling Brain, 2003.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2003.  ISBN 952-5202-69-0
Damasio, Antonio: Itse tulee mieleen. Tietoisten aivojen rakentaminen.  ((Self Comes to Mind. Constructing the Conscious Brain, 2010.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 20i1.  ISBN 978-952-5697-36-0
Dennett, Daniel C.: Tietoisuuden selitys.  ((Consciousness Explained, 1991.) Suomentanut Tiina Kartano)  Helsinki:  Art House, 1999.  ISBN 951-884-190-X
Dennett, Daniel C.: Miten mieli toimii.  ((Kinds of Ninds. Towards an Understanding of Consciousness, 1997.) Suomentanut Leena Nivala)  Porvoo:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-21531-7
Enqvist, Kari: Olemisen porteilla.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22915-6
Heinämaa, Sara & Lähteenmäki, Vili & Remes, Pauliina: Consciousness. From Perception to Reflection in the History of pPhilosophy.  (Studies in the history of philosophy of mind. Vol. 4)  Dordrecht:  Springer, 2007.  ISBN 1402060815  (englanniksi)
Järvilehto, Timo: Ihminen ja ihmisen ympäristö. Systeemisen psykologian perusteet.  Oulu:  Pohjoinen, 1994.  ISBN 951-749-194-8
Järvilehto, Timo: Mikä ihmistä määrää? Ajatuksia yhteistyöstä, tietoisuudesta ja koulutuksesta.  Oulu:  Pohjoinen, 1995.  ISBN 951-749-226-X
LeDoux, Joseph: Synaptinen itse. Miten aivot tekevät minusta minut.  ((Synaptic Self. How Our Brains Become Who We Are, 2002). Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2003.  ISBN 952-5202-57-7
Paavilainen, Petri: Toimivat aivot: Kognitiivisen neurotieteen perusteita.  Helsinki:  Edita, 2016.  ISBN 978-951-37-6860-7
Rauhala, Lauri: Tajunnan itsepuolustus.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2005.  ISBN 951-570-240-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Allen, Colin: Animal Consciousness The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Atmanspacher, Harald: Quantum Approaches to Consciousness The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Brook, Andrew & Raymont, Paul: Unity of Consciousness The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Carruthers, Peter: Higher-Order Theories of Consciousness The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Droege, Paula: Higher-Order Theories of Consciousness The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Gennaro, Rocco J.: Consciousness The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Lagerspetz, Olli: Onko tietoisuus elimistön organisaatiotaso? niin & näin 1/1999, 4–11.
Lankinen, Susanna: Tunteeko eläin kipua? – Eläinten tietoisuus filosofisena ongelmana. Paatos 1/2011.
Lycan, William: Representational Theory of Consciousness The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Mutanen, Annikka: Miksi taivas on sininen. (Tieteen suuret kysymykset: Mitä on tietoisuus?) Tiede, 2007, nro 1.
Mutanen, Annikka: Mitä on tietoisuus?. (Tieteen suuret kysymykset: Mitä on tietoisuus?) Tiede, 2007, nro 1.
Siewert, Charles: Consciousness and Intentionality The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Tuominen, Miira: Problems with ’consciousness’ Department of Social Sciences and Philosophy, University of Jyväskylä.
Van Gulick, Robert: Consciousness The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Consciousness
Käännös suomeksi
Aino Niskanen

Aino Elina Niskanen (s. 31. maaliskuuta 1950 Turku) on suomalainen arkkitehti. Niskanen on arkkitehtuurin historian professori Aalto-yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun arkkitehtuurin laitoksella.
Niskanen väitteli TKK:ssa tekniikan tohtoriksi arkkitehtuurista vuonna 2005 tutkimusaiheenaan Väinö Vähäkallion elämäntyö. Väitöskirja sai Oskari Vilamon säätion palkinnon. Vuonna 2008 Niskanen kirjoitti Arkkitehti-lehteen lehden koko historian laajimman artikkelin, Kaunista elämää – Näkymiä arkkitehtikoteihin.
Työssään arkkitehtuurin historian professorina Niskanen keskittyy erityisesti modernismin tutkimukseen.
Julkaisuja > Monografiat

Niskanen, Aino 1987. Osuusliike rakentaa: ajankuvia arkkitehtuurista. Helsinki: Tammi. 206 s. ISBN 951-30-6727-0
Niskanen, Aino 1989. Sisätilojen esittävyys 1800-luvun lopun Münchenissä – tarkastelukohteena neljä julkista rakennusta. Espoo: Teknillinen korkeakoulu. Lisensiaatintyö.
Niskanen, Aino 2005. Väinö Vähäkallio ja hänen toimistonsa: arkkitehdin elämäntyö ja verkostot. Espoo: Teknillinen korkeakoulu, Helsinki: Libris. 430 s. Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosaston tutkimuksia 22 (Väitöskirja)
Julkaisuja > Huomattavia artikkeleita

Niskanen, Aino 1993. Helsinkiläisten huoneet. Arkkitehti 2/1993, s. 76–79.
Niskanen, Aino 1996. Pariisin pasaaseissa. Arkkitehti 4/1996, s. 71–73.
Niskanen, Aino 2003. Utopioista arkeen. Arkkitehti 2/2003, s. 78–87.
Niskanen, Aino 2003. Alkos huvudkontor och centrallager i Helsingfors. Nordisk Arkitekturforskning 2003:3, s. 69–80.
Niskanen, Aino 2004. Pietilän toinen puoli. Arkkitehti 6/2004. s. 28–35.
Niskanen, Aino 2008. Kaunista elämää – Näkymiä arkkitehtikoteihin. Arkkitehti 3/2008, s. 18–51.
Julkaisuja > Toimittajana

Aino Niskanen, Pekka Pakkala & Mikael Sundman (toim.) 2001. Antipasto misto: Vilhelm Helander 60. Helsinki: Yliopistopaino. 279 s.
Aino Niskanen, Sirkkaliisa Jetsonen & Tommi Lindh (toim.) 2007. Hikes into Pietilä terrain. Helsinki: Rakennustaiteen seura, Taidehistorian seura. 143 s.
Aiheesta muualla

Aino Niskanen: The Keys to Success (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Tšekki
Marko Tikka

Marko Tikka (s. 20. lokakuuta 1970 Joutseno) on suomalainen filosofian tohtori, historiantutkija sekä Suomen historian dosentti Tampereen yliopistossa. Tikka on työskennellyt Tampereen yliopiston historiatieteen laitoksella vuodesta 2003 lähtien tutkimus- ja opetustehtävissä. Hän on tutkinut muun muassa vuoden 1918 sisällissodan ja sitä seuranneiden vuosien väkivaltaa sekä suomalaista populaarikulttuuria, kuten harmonikan soittaja Viljo Vesteristä sekä tanssiorkesteri Dallapéta.
Tikan vuonna 2004 ilmestynyt väitöskirja Kenttäoikeudet käsitteli sisällissodan valkoista ja punaista terroria. Hän on julkaissut myös kaksi sisällissotaa käsittävää tietokirjaa. Valkoisen hämärän maa on ensimmäinen yleisesitys välittömästi sisällissotaa seuranneiden vuosien poliittisista väkivallanteoista. Terrorin aika paljastaa, että ”lentävien osastojen” puhdistustoimet olivat valkoisten esikunnan tiedossa. Tikka on kirjoittanut myös Viljo Vesterisen elämäkerran ja tutkinut suomalaisen populaarimusiikin kehitystä vuosien 1925–1955 välisenä aikana.
Tikka sai vuoden 2017 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon yhdessä Oula Silvennoisen ja Aapo Roseliuksen kanssa suomalaista fasismia käsittelevästä vuonna 2016 julkaistusta teoksesta Suomalaiset fasistit. Mustan sarastuksen airuet.
Teokset

Koston kevät. Lappeenrannan teloitukset 1918. Marko Tikka ja Antti O. Arponen, WSOY, 1999 ISBN 978-951-023-450-1
Valkoisen hämärän maa? Suojeluskuntalaiset, virkavalta ja kansa 1918–1921. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006 ISBN 978-952-222-946-5
Terrorin aika – Suomen levottomat vuodet 1917–1921. Ajatus Kirjat 2006, ISBN 951-20-7051-0
Harmonikan kuningas Vili Vesterinen. Ajatus Kirjat 2007, ISBN 978-951-20-7356-6
Tanssiorkesteri Dallape. Suomijatsin legenda 1925–2010. Marko Tikka ja Toivo Tamminen, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011, ISBN 978-952-222-252-7
Suomalaiset fasistit. Mustan sarastuksen airuet , kirj. Oula Silvennoinen, Marko Tikka ja Aapo Roselius. WSOY 2016 ISBN 978-951-040-132-3
Iskusäveliä : suomalaisen tanssimusiikin varhaishistoria.  Jyväskylä:  Atena, 2022.  ISBN 978-951-1-42400-0