stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mestarien liigan kausi 2012–2013
Pudotuspelit > Puolivälierät

Puolivälieräparien arvonta suoritettiin 15. maaliskuuta 2013. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 2. ja 3. huhtikuuta 2013. Toiset osaottelut pelattiin 9. ja 10. huhtikuuta 2013.
| Joukkue #1 | Yht>  | Joukkue #2 | 1>  osa | 2>  osa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Málaga CF  | 2–3 |  Borussia Dortmund | 0–0 | 2–3  |
| Real Madrid  | 5–3 |  Galatasaray SK | 3–0 | 2–3  |
| Paris Saint-Germain  | 3–3 (vm.) |  FC Barcelona | 2–2 | 1–1  |
| FC Bayern München  | 4–0 |  Juventus FC | 2–0 | 2–0 |
Kaikissa ottelupareissa ensimmäisen osaottelun kotijoukkue on ilmoitettu ensin.
Pudotuspelit > Välierät

Välieräparien arvonta suoritettiin 12. huhtikuuta 2013. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 23. ja 24. huhtikuuta 2013. Toiset osaottelut pelattiin 30. huhtikuuta ja 1. toukokuuta 2013.
| Joukkue #1 | Yht>  | Joukkue #2 | 1>  osa | 2>  osa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| FC Bayern München  | 7–0 |  FC Barcelona | 4–0 | 3–0  |
| Borussia Dortmund  | 4–3 |  Real Madrid | 4–1 | 0–2 |
Kaikissa ottelupareissa ensimmäisen osaottelun kotijoukkue on ilmoitettu ensin.
Pudotuspelit > Loppuottelu

Loppuottelu pelattiin 25. toukokuuta 2013 Wembley Stadiumilla, Lontoossa.
Tilastot

Parhaat maalintekijät ja syöttäjät Mestarien liigan kaudella 2012–2013 (vain lohkovaihe ja pudotuspelit):
Aiheesta muualla

UEFA Champions Leaguen virallinen sivusto (englanniksi)
Mestarien liigan ottelut, pelaajat ja sarjataulukot (Arkistoitu – Internet Archive)
Montrosen piirikunta

Montrosen piirikunta (engl. Montrose County) on Yhdysvaltojen Coloradon osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 42 758 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Montrosen kaupunki. Piirikunta on perustettu 11. helmikuuta 1883.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Montrosen piirikunta Wikimedia Commonsissa
Myyräekinokokki

| Myyräekinokokki |
| --- | --- |
 Unkarissa ketusta eristetty myyräekinokokki (mittayksikkö 0,5 mm)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Laakamadot Platyhelminthes
Luokka::  Heisimadot Cestoda
Alaluokka::  Eucestoda
Lahko::  Cyclophyllidea
Heimo::  Taeniidae
Suku::  Echinococcus
Laji::  multilocularis
Kaksiosainen nimi
 Echinococcus multilocularis  Leuckart, 1863 
Katso myös
   Myyräekinokokki Wikispeciesissä   Myyräekinokokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Myyräekinokokki (Echinococcus multilocularis) on enimmäkseen koiraeläinten ohutsuolessa elävä, parin millimetrin pituinen heisimato. Myyräekinokokin väli-isäntinä toimivat jyrsijät. Myyräekinokokkitartunta voi aiheuttaa ihmisessä vakavan, jopa hengenvaarallisen, ekinokokkoosin.
Levinneisyys

Myyräekinokokkia on todettu erityisesti Euroopan keskiosissa ja arktisilla alueilla. Madon levinneisyysalueilla ketuista 15–70 % voi olla tartunnan kantajia. Esimerkiksi Sveitsissä kuolee vuosittain kymmenkunta myyräekinokokin aiheuttamaan maksatautiin. Matoa on todettu myös Virossa, Liettuassa ja Latviassa, sekä alkuvuodesta 2011 myös Ruotsin länsirannikolla. Tutkijat uskovat madon levinneen myös Pietarin alueelle Venäjällä. Suomeen sen tulo on enää ajan kysymys.
Elämänkierto

Myyräekinokokin aikuisvaihe on lihansyöjien, yleensä koiraeläinten, kissojen, supikoirien ja susien, ohutsuolessa. Pääisäntäeläimet ovat yleensä oireettomia. Munat leviävät pääisännästä ulosteiden välityksellä, ja ulosteista ne leviävät väli-isäntinä toimiviin jyrsijöihin (myyrä, piisami, orava, rotta, kotihiiri) suun kautta. Väli-isännässä myyräekinokokin toukkavaihe kehittyy suvuttomasti ja muodostaa väli-isännän sisäelimiin nesteen täyttämiä rakkulamuodostumia.
Tartunta

Pääisännän ulostamat munat leviävät edelleen ympäristöön muurahaisten ja lentävien hyönteisten välityksellä. Myös tuuli voi levittää munia. Jaokkeiden sisällä ulostetut munat voivat liikkua ulostekasasta pois jopa kymmeniä metrejä jaokkeen liikkeen avulla. Munat voivat säilyä ympäristössä jopa vuosia, mikäli ne eivät kuivu ja niiden tartuntakyky säilyy -30 – +60 °C -välisellä lämpötila-alueella. Madon levinneisyysalueella esimerkiksi luonnonmarjojen säilöminen pakastamalla ei ole enää turvallinen keino taudin välttämiseksi.
Ihmiseen myyräekinokokki voi tarttua ketun tai koiran ulosteen, ulosteen saastuttaman veden tai marjojen välityksellä, tai koiran turkkiin tarttuneista munista, koira onkin todennäköisin tartuntalähde . Ihminen voi myös toimia madon väli-isäntänä. Useimmiten ihmisen immuunijärjestelmä kykenee eliminoimaan loisen toiminnan, jolloin ainut havaittava oire on vasta-ainetason nousu. Mikäli immuunijärjestelmä epäonnistuu loisen torjumisessa, muodostaa mato yleensä maksaan kasvainta muistuttavan kystan. Maksasta loinen saattaa levitä edelleen keuhkoihin, aivoihin tai muuallekin elimistöön, esimerkiksi leikkauksien yhteydessä. Taudin itämisaika on 5–15 vuotta ja sen hoitoon käytetään leikkauksia ja loislääkitystä. Aikaisemmin tautiin sairastuneet yleensä kuolivat noin viiden vuoden kuluessa, mutta nykyisin hoitoennuste on parantunut.
Aiheesta muualla

Myyrä­ekinokokki lähestyy Suomea (22.10.2014) (hameensanomat.fi)
Marjastajien ei tarvitse huolestua myyräekinokokista (15.7.2011) (yle.fi)
Pitääkö myyräe­ki­no­kokkia pelätä? (10.3.2011) (laakarilehti.fi)
Vaarallinen loinen kolkuttelee jo Suomen ovea (19.4.2011) (yle.fi)
Hanna Jarva, Antti Lavikainen, Heikki Henttonen ja Seppo Meri (2002) Uhkaavatko ekinokokit meitä?  Lääketieteellinen Aikakauskirja Duodecim 118(20):2083-2090
Eläintaudit: Ekinokokit Elintarviketurvallisuusvirasto Evira (2013)
Myyräekinokokin tartuttama puuvillarotta.
Moro

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Moro voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
morot, Filippiineillä asuva kansa
Moro, yksi Filippiinien provinsseista vuosina 1903–1914
Moro, italialainen sukunimi:
Aldo Moro (1916–1978), italialainen poliitikko, vuonna 1978 murhattu Italian pääministeri
Fabrizio Moro, oik. Fabrizio Mobrici (s. 1975), italialainen laulaja, lauluntekijä ja juontaja
Greg Moro (s. 1995), kanadalainen jääkiekkopuolustaja
Ludovico Il Moro eli Ludovico Sforza (1452–1508), Milanon herttua
Santos Moro Briz (1888–1980), espanjalainen katolinen piispa
Moro, Aamulehden liitelehti
Moro, veriappelsiinilajike
moro, rapautumissora
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Moro”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
No Time to Die (kappale)

No Time to Die on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Billie Eilishin kappale, joka julkaistiin singlenä 13. helmikuuta 2020. Se on syksyllä 2021 ensi-iltansa saaneen 007 No Time to Die -elokuvan tunnuskappale. Eilish on toistaiseksi nuorin henkilö, joka on tehnyt tunnuskappaleen James Bond -elokuvasarjaan.
Kappaleen kirjoittivat Eilish ja hänen veljensä Finneas O’Connell, joka myös tuotti kappaleen yhdessä Stephen Lipsonin kanssa. Sen orkesterisovituksesta vastasivat Hans Zimmer ja Matt Dunkley.
”No Time to Die” debytoi ensimmäisellä sijalla sekä Ison-Britannian että Irlannin singlelistoilla. Eilish esitti kappaleen ensimmäistä kertaa Brit Awards -gaalassa 18. helmikuuta 2020.
Kappaleen musiikkivideo julkaistiin 1. lokakuuta 2020. Daniel Kleinmanin ohjaama video yhdistelee mustavalkokuvaa Eilishista laulamassa kappaletta sekä elokuvan katkelmia, joissa esiintyvät James Bond (Daniel Craig) ja Madeleine Swann (Léa Seydoux).
Listasijoitukset

| Lista | Sijoitus | Viite |
| --- | --- | --- |
|  Single Top 100 | 3. |  |
|  Ultratop 50 Singles (Flanderi) | 3. |  |
|  Ultratop 50 Singles (Vallonia) | 42. |  |
|  Britannian singlelista | 1. |  |
|  Irlannin singlelista | 1. |  |
|  Italian singlelista | 25. |  |
|  VG-lista | 3. |  |
|  Sverigetopplistan | 3. |  |
|  Saksan singlelista | 5. |  |
|  Suomen virallinen lista | 3. |  |
|  Billboard Hot 100 | 16. |  |
Kokoonpano

Billie Eilish – laulu, lauluntekijä
Finneas O’Connell – tuotanto, lauluntekijä, bassokitara, perkussiot, piano, syntetisaattori
Stephen Lipson – tuotanto, miksaus
Hans Zimmer – orkesterisovitus
Matt Dunkley – orkesterisovitus
Johnny Marr – kitara
John Greenham – masterointi
Rob Kinelski – miksaus
Casey Cuayo – miksaus
Eli Heisler – miksaus
Napapiirin huumaa

| Napapiirin Huumaa Mikko Alatalo |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Julkaistu: 1989
 Tyylilaji: iskelmä
 Levy-yhtiö: Bluebird
Mikko Alatalon muut julkaisut
| 21 suosittua lastenlaulua 1989 | Napapiirin Huumaa 1989 | Kuule kuinka kulkee 1990 |
Napapiirin huumaa on Mikko Alatalon albumi vuodelta 1989. Se äänitettiin Mikkelin Päämajassa 1988.
Kappaleet

Pihtareiden bakkanaalit – 3.16
Napapiirin huumaa – 4.02
Kännissä kotiin – 3.52
Leikkikalu – 3.37
Leipää – 2.53
Kissanpentu – 4.26
Pari peruskaljaa – 2.21
Sielunmiljonääri – 3.08
Tytöt tahtoo pitää hauskaa – 3.37
Mr. Majoneesi – 5.20
Suomalainen perusnainen – 3.26
Smith & Wesson '38 – 1.03
Liian aikaisin – 0.42
Kansakunnan kermaa – 3.57
Yöelämää Leningradissa – 3.31
Viivy vielä hetki – 3.23
Maalaispoika / La Bamba – 3.03
Ihmisen ikävä / Minna / Syli – 4.28
Hän hymyilee kuin lapsi – 2.28
Murder’s Concept

| Murder's Concept Yattering |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1999 Selani Studio, Olsztyn
 Julkaistu: 22. elokuuta 2000
 Tuottaja(t): Bartłomiej Kuźniak Yattering
 Tyylilaji: brutaali death metal tekninen death metal
 Kesto: 41.50
 Levy-yhtiö: Season of Mist
Yatteringin muut julkaisut
| Polish Assault 2000 | Murder's Concept 2000 | Genocide 2003 |
Murder's Concept on puolalaisen brutaalin death metal -yhtyeen Yatteringin toinen studioalbumi, joka on julkaistu vuonna 2000.
Kappalelista

Anal Narcotic – 4.22
The Art of the 20th Century – 3.02
The Murderer – 2.48
The Species – 4.00
Life for Life – 4.57
Exterminate – 4.24
...An Inanimate – 3.59
Pleasure – 4.15
Damaged – 2.22
Rescue – 7.36
Kokoonpano

Svierszcz – bassokitara, laulu
Hudy – kitara
Trufel – kitara
Ząbek – rummut
Aiheesta muualla

Murder’s Concept Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Murder’s Concept Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Yattering
| --- | --- |
Studioalbumit:  Human's Pain • Murder's Concept • Genocide • III
Livealbumit:  Live Extermination
Eri esittäjiä:  Polish Assault
Demot:  The Sick Society • Promo 97
Videografia:  Creative Chaos
Katso myös:  Azarath • Vader • NYIA • Masachist • Anti-Motivational Syndrome • Sainc • Proghma-C
MotoGP

| MotoGP |
| --- | --- |
  MotoGP-kausi 2024 

Järjestäjä:  FIM
Luokka:  ratamoottoripyörät
Maa:  kansainvälinen
Ensimmäinen kausi:  1949
Kuljettajia:  22
Valmistajia:  MotoGP: Aprilia, Ducati, Honda, KTM, Gas Gas, Yamaha Moto2: Kalex, Boscoscuro, Forward Moto3: Honda, KTM, CFMoto, Gas Gas, Husqvarna MotoE: Ducati
Moottoreiden valmistajat:  MotoGP: Aprilia, Ducati, Honda, KTM, Yamaha Moto2: Triumph Moto3: Honda, KTM MotoE: Ducati
Rengasvalmistaja(t):  M Michelin, D Dunlop
Kuljettajien mestari:   Francesco Bagnaia
Valmistajien mestari:   Ducati
Tallien mestari:   Ducati Lenovo Team
Virallinen kotisivu
MotoGP:n maailmanmestaruussarjassa kilpaillaan ratamoottoripyöräilyn maailmanmestaruudesta neljässä luokassa: MotoGP, Moto2 ja Moto3 sekä MotoE. Pyörät edustavat kussakin luokassa tekniikan huippua. Erityisen suosittua se on Välimeren maissa. Sarjaa on kilpailtu jo vuodesta 1949.
Historia > 1960-luku

1960-luvulle tultaessa lisättiin uusi luokka mukaan MM-sarjaan, 50-kuutioiset. Samalla uusia värejä nousi mukaan MM-sarjaan. Rhodesialaisia alkoi tulla mukaan kilpailemaan, ja heistä menestyneimmät olivat kuusinkertainen maailmanmestari Jim Redman ja kaksinkertainen maailmanmestari Gary Hocking.
Redmanin lisäksi 1960-luvun suuria nimiä olivat Mike Hailwood ja Giacomo Agostini. Hailwood voitti kaikkiaan yhdeksän maailmanmestaruutta 1960-luvulla ja Agostini kuusi, mutta 1970-luvulla hän nosti mestaruuksien määrän lopulta 15:een.
Hailwood voitti 500-kuutioisissa neljä peräkkäistä maailmanmestaruutta, kuten Agostini, joka kuitenkin jatkoi mestaruusputkeaan aina vuoteen 1972 asti. 1960-luvulla aloittivat uransa 1970-luvulla mainetta niittäneet kuljettajat Agostinin lisäksi mm. Phil Read, Teuvo Länsivuori, Dieter Braun sekä 13-kertainen maailmanmestari Angel Nieto.
Historia > Agostinin aikakausi

Vuonna 1966 alkoi pitkä aikakausi, joka ei helposti unohdu ratamoottoripyöräilyn ystäviltä. Giacomo Agostini alkoi rakentaa valtakauttaan voittamalla 500-kuutioisten maailmanmestaruuden, taistellen siitä tiukasti Mike Hailwoodin kanssa. Agostini voitti kolme, Hailwood neljä kilpailua kauden yhdeksästä kilpailusta. Seuraavana taistelu jatkui, jolloin 500-kuutioisten 10 voittoa jaettiin tasan Agostinin ja Hailwoodin kesken. Hailwood kuitenkin voitti 1966 ja -67 350- ja 250-kuutioisten maailmanmestaruudet, joiden jälkeen hän lopetti TT-uransa.
Kun Hailwood oli lopettanut uransa, Agostinilla ei ollut mitään esteitä hallita koko sarjaa. Hän voitti 1968 ensi kertaa 350-kuutioiset ja 500-kuutioisissa kaikki kauden 10 kilpailua. Tahti jatkui seuraavana vuonna, jolloin myös pistelasku uudistettiin. Voitosta sai 15, kakkossijasta 12, kolmossijasta 10, nelossijasta 8, viitossijasta 6 pistettä ja siitä eteenpäin pisteen välein niin että sijasta 10 sai yhden pisteen. Agostinille kertyi 105 pistettä, kun toiseksi tulleelle Gyula Marsovskylle kertyi vain 47 pistettä.
1970-luvulle tultaessa Agostinin asema alkoi horjua hieman. Hän onnistui voittamaan mestaruuden 1970, 1971 ja 1972, kunnes 1973 Agostini alkoi kärsiä epäonnesta. 500-kuutioisissa hän keskeytti niin paljon kilpailuja, ettei päässyt kunnolla mukaan mestaruustaistoon. Agostini voitti kolme kilpailua ja oli kerran toinen, mikä riitti kolmossijaan. Edelle kiilasivat brittiläinen Phil Read sekä uusiseelantilainen Kim Newcombe. 350-kuutioissa Agostini onnistui voittamaan mestaruuden. Seuraavaksi vuodeksi Agostini vaihtoi Yamahalle pitkän MV Agusta -uran jälkeen. Ensimmäinen kausi menikin Yamahalla ajon opettelussa, tuloksena kaksi voittoa ja neljäs sija MM-sarjassa. Maailmanmestari oli jälleen Phil Read ennen Teuvo Länsivuorta. Agostini kuitenkin voitti jälleen 350-kuutioiset.
Kaudella 1975 Agostini onnistui puristamaan mestaruuteen 500-kuutioissa, mutta ei onnistunut voittamaan 350-kuutioisia. Mestaruus 500-kuutioisissa oli kaikkiaan kahdeksas kyseisessä luokassa ja kaikki luokat laskettuna peräti 15. Puhuttiin mestarin comebackistä, mutta Agostini ei enää tuntunut taistelevan mestaruudesta ja lopetti uransa kauden 1977 jälkeen.
Historia > Jarno Saarisen aika

Jarno Saarinen nousi maailman kuuluisuuteen vuonna 1972 voitettuaan 250-kuutioisten TT-ajon maailmanmestaruuden. ”Paroni” oli jo edellisenä vuonna ajanut hopeaa 350-kuutioisissa ja pronssia 250-kuutioissa. 350-kuutioisissa hän toisti edellisvuotisen tempun.
Saarisen aisaparina mestaruustaistossa ja lopun uran aikana oli japanilainen Hideo Kanaya, joka ajoi useasti kakkoseksi aina kun Saarinen voitti osakilpailun. Mestaruustaisto kuitenkin tapahtui italialaisen Renzo Pasolinin kanssa. Saarinen varmisti mestaruuden siellä, missä sitä kenties eniten toivottiin, Suomen TT-ajoissa 1972, jonka hän voitti. Kaudesta oli näin jäljellä yksi osakilpailu ja eroa Pasoliniin oli 16 pistettä, kun kilpailun voitosta sai 15 pistettä. Pasolini voitti kauden päätöskilpailun Espanjassa, johon Saarinen ei osallistunut, joten eroksi jäi lopulta vain yksi piste.
Kauden 1973 päätavoitteeksi Saarinen asetti 500- ja 250-kuutioisten ja ehkä myös 350-kuutioisten voiton. Saarinen ehti voittaakin 500-kuutioisten kaksi ja 250-kuutioisten kolme ensimmäistä kilpailua (500cc:ssa Saarinen oli lopputuloksissa 7., 250cc:ssa 4.) ennen kuin sai surmansa onnettomuudessa kesken Italian TT-ajojen. Samassa onnettomuudessa kuoli myös Saarisen kanssa 250-kuutioisten mestaruudesta taistellut Renzo Pasolini. Kun Saarinen oli kuollut, päättyi myös Saarisen aisaparin Kanayan kausi siihen, kun Yamaha vetäytyi loppukauden kisoista kunnioittaakseen Saarisen muistoa. Kanaya oli ajanut kaksi kakkossijaa niistä kisoista, jotka Saarinen oli voittanut.
Italialainen F1-kuljettaja Jarno Trulli on saanut etunimensä Jarno Saarisen mukaan.
Historia > Amerikkalaisten aika

Aina 1970-luvun lopusta 1990-luvun alkuun asti yhdysvaltalaiset hallitsivat sarjaa. Vuosina 1978–2000 yhdysvaltalaiset voittivat kaikkiaan 16 maailmanmestaruutta, 14 kertaa 500-kuutioisissa ja kaksi kertaa 250-kuutioisissa.
Kaikkien aikojen ensimmäinen amerikkalainen MM-kultaa voittanut kilpailija oli Kenny Roberts, joka voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa heti ensimmäisellä kaudellaan. Toisaalta hän oli ehtinyt ajaa 250-kuutioisissa vuonna 1974, mutta vain yhden osakilpailun verran, joten häntä käytännössä pidettiin tuolloin neljä vuotta myöhemmin vielä ns. tulokaskuljettajana.
Roberts voitti maailmanmestaruudet vielä 1979 ja 1980, jonka jälkeen seuraavaa mestaria jouduttiin odottamaan vuoteen 1983 asti. Tuolloin Roberts itsekin taisteli mestaruudesta maanmiehensä Freddie Spencerin kanssa. Roberts ja Spencer voittivat molemmat kuusi kilpailua kauden 12 kilpailusta, mutta Spencer voitti mestaruuden pistein 110–100. Kauden jälkeen Roberts vetäytyi MM-sarjasta. Spencer voitti uransa toisen maailmanmestaruuden samassa luokassa kaksi vuotta myöhemmin, ja voitti samana vuonna myös 250-kuutioisten maailmanmestaruuden. Spencer oli näin toistaiseksi viimeinen, joka pystyi voittamaan MM-sarjassa samana vuonna kahden luokan maailmanmestaruudet.
1980-luvun kovia nimiä olivat Robertsin ja Spencerin lisäksi amerikkalaiset nelinkertainen maailmanmestari Eddie Lawson, kolminkertainen maailmanmestari Wayne Rainey, maailmanmestari Kevin Schwantz, 13 osakilpailua ja kuusi MM-mitalia, mutta ei koskaan maailmanmestaruutta voittanut Randy Mamola sekä australialainen maailmanmestari Wayne Gardner. Rainey ja Schwantz voittivat näistä kuljettajista ainoat mestaruutensa kuitenkin 1990-luvulla, mutta menestyivät siitä huolimatta myös 1980-luvulla ihan hyvin.
Vuonna 1982 ajettiin viimeinen kilpailu Suomessa. Se ajettiin Imatralla. Lisäksi Suomessa on kisattu MM-pisteistä myös Tampereen Pyynikillä.
Historia > Mick Doohanin ja Max Biaggin aikakaudet

Kaksi kenties koko 1990-luvun kovinta nimeä olivat australialainen Mick Doohan ja italialainen Max Biaggi. Doohan voitti 5 ja Biaggi 4 maailmanmestaruutta. Doohan voitti ne 500-kuutioisissa (1994–98), jossa kilpaili ainoastaan koko uransa. Biaggi taas voitti mestaruutensa 250-kuutioisissa (1994–97).
Näistä kahdesta Doohan nousi aikanaan huomattavasti tunnetummaksi kuin Biaggi. Biaggin voitettua kolmannen maailmanmestaruutensa Aprilia antoi hänelle potkut yllättäen (käytännössä raha-asioista johtuen) ja tilalle tulivat Loris Capirossi ja Stefano Perugini. Biaggi siirtyi kuitenkin Hondalle, jossa hän hankki neljännen maailmanmestaruutensa ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi kuninkuusluokkaan eli 500-kuutioisiin, jossa hän ajoi heti MM-hopealle.
Doohan puolestaan taisteli 1990-luvun alussa tiukasti MM-tittelistä, mutta onnistui vasta 1994. Kaudella 1997 Doohan voitti kaikkiaan 12 kilpailua 15 osakilpailusta, eikä sitä ole tähänkään päivään mennessä pystytty rikkomaan. Viidennen maailmanmestaruutensa jälkeisenä kautena Doohan kilpaili vain 2 kilpailua ennen kuin lopetti, vedoten vanhojen vammojen vaivoihin ja estääkseen mahdollisten uusien tuloa.
Historia > 2000-luku ja Valentino Rossin aikakausi

Valentino Rossi on hallinnut Road Racingin MotoGP-sarjaa koko 2000-luvun, sillä hän voitti mestaruuden vuosina 2001–2005. Ketjun katkaisi vuonna 2006 mestaruuden voittanut Nicky Hayden Rossin sijoittuessa MM-sarjan toiseksi. Vuonna 2007 mestaruuden vei Casey Stoner ja Rossi sijoittui loppupisteissä kolmanneksi. Rossi palasi maailmanmestaruuksissa voittokantaan vuonna 2008 ja 2009 varmistaessaan uransa yhdeksännen ja MotoGP-uransa seitsemännen maailmanmestaruuden.
Valentino Rossin menestys MotoGP:ssä on erityislaatuista esimerkiksi se, että hän on onnistunut voittamaan maailmanmestaruuden neljän eri tallin ja kahden eri valmistajan pyörillä. MotoGP:n maailmanmestaruudet Rossin valtakaudella pyörien kuutiotilavuutta muutettiin myös 990cc:sta 800cc:n.
Rossin ensimmäinen kuninkuusluokan mestaruus 2001 tuli vielä 500-kuutioisten aikakaudella. Tämä tekee Rossista ainoan MotoGP-kuljettajan, joka on voittanut kuninkuusluokan maailmanmestaruuden sekä 2-tahtisella että 4-tahtisella MotoGP-pyörällä.
Säännöt > Pistejärjestelmä

MotoGP:ssä jaetaan jokaisesta osakilpailusta pisteitä viidelletoista parhaiten sijoittuneelle kuljettajalle.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sijoitus | 1. | 2. | 3. | 4. | 5. | 6. | 7. | 8. | 9. | 10. | 11. | 12. | 13. | 14. | 15. |
| Pisteet | 25 | 20 | 16 | 13 | 11 | 10 | 9 | 8 | 7 | 6 | 5 | 4 | 3 | 2 | 1 |

Lisäksi kaudella 2023 annetaan pisteitä lyhyemmästä sprinttikilpailusta yhdeksälle kärkikuljettajalle. Sprinttikilpailu on kestoltaan puolet varsinaisesta kilpailusta ja ajetaan kilpailuviikonloppuna lauantaipäivänä.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sijoitus | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| Pisteet | 12 | 9 | 7 | 6 | 5 | 4 | 3 | 2 | 1 |
Se joka saa eniten pisteitä koko kaudelta voittaa maailmanmestaruuden
Tilastoja > Voitot > Eniten voittoja

| Sija | Kuljettaja | Voitot yht>  | 500cc / MotoGP | Moto2 | 350cc | 250cc | 125cc | 80cc | 50cc |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Giacomo Agostini | 122 | 68 | - | 54 | - | - | - | - |
| 2. |  Valentino Rossi | 115 | 78 | - | - | 14 | 12 | - | - |

| 3. |  Angel Nieto | 90 | - | - | - | - | 62 | 1 | 27 |
| 4. |  Marc Márquez | 82 | 56 | 16 | - | - | 10 | - | - |
| 5. |  Mike Hailwood | 76 | 37 | - | 16 | 21 | 2 | - | - |
| 6. |  Jorge Lorenzo | 68 | 47 | - | - | 17 | 4 | - | - |
| 7. |  Mick Doohan | 54 | 54 | - | - | - | - | - | - |
| 8. |  Daniel Pedrosa | 53 | 30 | - | - | 15 | 8 | - | - |
| 9. |  Phil Read | 52 | 11 | - | 4 | 27 | 10 | - | - |
| 10. |  Jim Redman | 45 | 2 | - | 21 | 18 | 4 | - | - |
Tilastoja > Voitot > Yhdessä luokassa > 500cc / MotoGP

| Sija | Kuljettaja | Voitot |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Valentino Rossi | 78 |
| 2. |  Giacomo Agostini | 68 |
| 3. |  Marc Márquez | 56 |
| 4. |  Mick Doohan | 54 |
| 5. |  Jorge Lorenzo | 47 |
| 6. |  Mike Hailwood | 37 |
| 7. |  Eddie Lawson | 31 |
| 8. |  Daniel Pedrosa | 30 |
| 9. |  Kevin Schwantz | 25 |
| 10. |  Wayne Rainey | 24 |
Tilastoja > Voitot > Yhdessä luokassa > 350cc

| Sija | Kuljettaja | Voitot |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Giacomo Agostini | 54 |
| 2. |  Jim Redman | 21 |
| 3. |  Mike Hailwood | 16 |
| 4. |  John Surtees | 15 |
| 5. |  Kork Ballington | 14 |
| 6. |  Geoff Duke | 11 |
| 7. |  Johnny Cecotto | 9 |
| 8. |  Anton Mang | 8 |
| 9. |  Fergus Anderson | 7 |
| 9. |  Takazumi Katayama | 7 |
| 9. |  Bill Lomas | 7 |
Tilastoja > Voitot > Yhdessä luokassa > 250cc

| Sija | Kuljettaja | Voitot |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Anton Mang | 33 |
| 2. |  Max Biaggi | 29 |
| 3. |  Phil Read | 27 |
| 4. |  Luca Cadalora | 22 |
| 5. |  Mike Hailwood | 21 |
| 6. |  Walter Villa | 20 |
| 7. |  Jim Redman | 18 |
| 8. |  Tetsuya Harada | 17 |
| 8. |  Kork Ballington | 17 |
| 8. |  Daijiro Kato | 17 |
| 8. |  Carlos Lavado | 17 |
Tilastoja > Voitot > Yhdessä luokassa > 125cc

| Sija | Kuljettaja | Voitot |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Angel Nieto | 62 |
| 2. |  Carlo Ubbiali | 26 |
| 3. |  Pierpaolo Bianchi | 24 |
| 4. |  Luigi Taveri | 22 |
| 5. |  Fausto Gresini | 21 |
| 6. |  Hugh Anderson | 17 |
| 7. |  Jorge Martínez | 15 |
| 8. |  Bill Ivy | 14 |
| 8. |  Kent Anderson | 14 |
| 8. |  Dirk Raudies | 14 |
Tilastoja > Voitot > Yhdessä luokassa > 80cc

| Sija | Kuljettaja | Voitot |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Jorge Martinez | 22 |
| 2. |  Stefan Dörflinger | 9 |
| 3. |  Gernhard Waibel | 3 |
| 3. |  Pierpaolo Bianchi | 3 |
| 3. |  Peter Öttl | 3 |
| 6. |  Manuel Herreros | 2 |
| 6. |  Herri Torontequi | 2 |
| 8. |  Gerd Kafka | 1 |
| 8. |  Angel Nieto | 1 |
| 8. |  Ian McConnachie | 1 |