stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Lumme
Uran alku

Paavo Lumme kirjoitti ylioppilaaksi 1942. Hän osallistui jatkosotaan ja hänelle myönnettiin 4. luokan vapaudenristi miekkojen kera. Sodan jälkeen hän aloitti opinnot Helsingin yliopistossa. Hän valmistui sieltä filosofian kandidaatiksi 1949, maisteriksi 1950 ja lisensiaatiksi 1956. Tohtoriksi hän väitteli 1956 Helsingin yliopistossa. Hänen analyyttisen kemian alaan liittyvän väitöskirjansa aihe oli 2-, 6- ja 8-kinoliinikarboksyylihappojen ionisaatio ja kelaatio.
Lumme aloitti uransa tutkijana Helsingin yliopiston kemian laitoksella. Hän toimi kemian assistenttina 1950–1960 ja kemian dosenttina sekä virkaa tekevänä apulaisprofessorina 1958–1960. Sen jälkeen hän oli 1960–1961 vierailevana tutkijana Tukholman teknillisessä korkeakoulussa. Lumme toimi epäorgaanisen kemian apulaisprofessorina Helsingin yliopistossa 1960–1966.
Akateeminen ura > Jyväskylän yliopistossa

Jyväskylän yliopiston kemian laitos perustettiin 1965. Lumme nimitettiin laitoksen ensimmäiseksi professoriksi. Aluksi hän hoiti professuuria virkaa tekevänä professorina. Vakinaisena kemian professorina hän aloitti marraskuussa 1966.
Paavo Lumpeen aloittaessa kemian laitoksella epäorgaanisen ja analyyttisen kemian osaston laitekanta oli vielä alkeellinen ja tutkijoita oli vähän. Tilanteeseen saatiin ajan myötä parannusta. Professori Lumpeen ansiota oli epäorgaanisen kemian tutkimuksen monipuolistuminen. Laitokselle hankittiin piakkoin kaksi ultraviolettispektrometria (UV/Vis -spektorometri). 1970-luvun alussa käyttöön otettiin ensimmäinen atomiabsorptiospektrometri.
Lumme tutki etupäässä kiinteiden aineiden kemiallista rakennetta. Hänen aikanaan Jyväskylän yliopistossa aloitettiin kiinteän aineen rakennetutkimus röntgendiffraktiomenetelmällä. Ensimmäiset laitteistot olivat jauhediffraktometrejä. Vuonna 1974 kemian laitokselle hankittiin ensimmäinen automaattinen digitaalinen yksikidediffraktometri.
Professori Lumme osallistui myös yliopiston hallintotoimiin. Hän toimi Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan varadekaanina 1965–1967 ja sitten väliaikaisena dekaanina 1967–1968. Dekaanina hän oli vuosina 1968–1971. Hän oli dekaaninviran ohessa myös suunnitteluneuvoston jäsenenä. Hallintomiehenä Lumme oli tarkka ja valmisteli asiat huolellisesti.
Akateeminen ura > Helsinkiin

Lumme siirtyi 1976 Helsingin yliopistoon saatuaan sieltä vakinaisen professuurin. Helsingissä hän jatkoi erilaisten epäorgaanisten aineiden rakennetta koskevia tutkimuksia. Hän jäi virasta eläkkeelle 1990. Hän jatkoi tieteellistä työtään myös emerituksena. Lumme julkaisi vielä 1990-luvulla muutamia tieteellisiä artikkeleita.
Akateeminen ura > Tutkijana

Professori Lumme julkaisi vuoteen 1978 mennessä 80 tutkimusta fysikaalisen kemian ja epäorgaanisen kemian aloilta. Tutkijana hän tarkasteli muun muassa epäorgaanisten kiinteiden aineiden kemiallista rakennetta. Tutkimusmenetelmistä hän sovelsi aineen rakennetutkimuksessa pääasiassa röntgendiffraktiota ja atomiabsorptiotekniikkaa.
Luottamustoimia ja tunnustuksia

Tieteellisen toimintansa myötä Paavo Lumme sai hoidettavakseen luottamustoimia. Hän oli 1968–1969 Keski-Suomen kemistiseuran johtokunnan puheenjohtaja ja vuosina 1968–1971 Suomalaisen kemistien 
seuran johtokunnan jäsen. Suomalaisen tiedeakatemian jäsen hän oli 1973.
Tieteellinen kirjailija ja toimittaja

Lumme julkaisi teoksia kemian alalta ja toimitti kemian alan lehtiä. Hän kuului Thermochimica Acta -nimisen julkaisun toimituskuntaan vuosina 1969–1973.
Tieteellinen kirjailija ja toimittaja > Teoksia

Paavo Lumme: Studies on the Ionization and Chelation of 2-, 6- and 8-quinolinecarboxylic Acids (1955). Helsinki: Suomalainen tiedeakatemia (Lumpeen väitöskirja)
Paavo Lumme & Jouni Tummavuori: Kemia: Kvantitatiivinen analyysi approbatur-arvosanaa varten, Nide 2 (1968). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Sulo Piepponen, Mirja Kokko & Paavo O. Lumme: Lyijyn ja kadmiumin määrittäminen kasvimateriaalista suoralla uuttomenetelmällä atomiabsorptiotekniikkaa käyttäen (1983). Espoo: Vatlion teknillinen tutkimuskeskus, elintarvikelaboratorio.
Lyhytelokuva

Lyhytelokuvaksi luokitellaan elokuva, jonka pituus on alle sovitun rajan. Esimerkiksi Yhdysvaltain elokuva-akatemia määrittelee lyhytelokuvien ylärajaksi 40 minuuttia. Suomen Elokuvaohjaajaliitto katsoo lyhytelokuviksi alle 74 minuutin elokuvat. Lyhytelokuvaa voidaan pitää myös lajityyppinä.
Elokuvanäytännöissä lyhytelokuvia esitetään usein ennen varsinaista koko illan elokuvaa.
Lyhytelokuva lajityyppinä

Sisällöllisesti lyhytelokuva on hyvin monimuotoinen käsite. Se on itsenäinen elokuvalaji, jolla on omat erikoispiirteensä ja ilmaisukeinonsa. Se ei missään tapauksessa ole vain lyhyt pitkä elokuva vaan paljon muuta. Ennen kaikkea se on ilmaisumahdollisuuksiensa ja laajemman keinovalikoimansa ansiosta tekijälleen hyvin vaativa elokuvan laji, jota ei pidä verrata pitkän elokuvan tekemiseen.
Lyhytelokuva voi perustua runoon, vitsiin, aforismiin tai argumenttiin, joka halutaan joko todistaa tai kumota. Siinä, missä pitkässä elokuvassa draama rakentuu selkeän ja katsojalle mahdollisimman ymmärrettävään rakenteeseen, usein aristotelisen draaman rakenteen varaan, voivat lyhytelokuvat periä rakenteensa ja muotonsa vaikkapa musiikista, runoudesta tai esseistä.
Lyhytelokuvat eivät välttämättä ole niin henkilökeskeisiä kuin pitkät elokuvat. Niissä voidaan esitellä myös pinnallisempia ja stereotyyppisempiä hahmoja kokonaisuuden kärsimättä. Siinä, missä pitkä elokuva luo kokonaisen henkilökuvan päähenkilöstään ja esittää katsojalle kaikki hahmon ominaisuudet, voi lyhytelokuva esittää vain yhden puolen henkilöstä ja kertoa sen kautta yhden tapahtuman, yhden muutoksen elämässä, ajankulussa tai ympäristössä. Tällöin elokuva keskittyy paljolti ilmiön kuvaamiseen ja käyttää siinä hyväkseen hahmon tiettyä ominaisuutta.
Tyylillisesti lyhytelokuvat voivat olla toisistaan hyvin erilaisia. Tarinalliset musiikkivideot ovat eräänlaisia lyhytelokuvia, kuten myös voivat olla kokeelliset videotaideteokset sekä erilaiset improvisaatioon perustuvat näytelmätaltioinnit. Lyhytelokuvilla on paljon vähemmän ilmaisullisia rajoitteita kuin pitkillä elokuvilla, joiden tekemistä varjostaa aina taloudellinen paine ja muut resurssoinnin asettamat ehdot. Lyhytelokuvat voivat olla kokeellisia tai kokeilevia, ja ne voivat käyttää hyvin paljon erilaisia ilmaisukeinoja, käsitellä aiheita vapaammin tai jättää käsittelemättä.
Kirjallisuutta

Jari Sedergren ja Ilkka Kippola: Dokumentin ytimessä. Suomalaisen dokumentti- ja lyhytelokuvan historia 1909-1944. SKS, 2009. ISBN 978-952-222-106-3.
Jari Sedergren ja Ilkka Kippola: Dokumentin utopiat. Suomalaisen dokumentti- ja lyhytelokuvan historia 1944-1989. SKS, 2015. ISBN 978-952-222-400-2.
Saara Cantell: Timantiksi tiivistetty. Kerronnalliset strategiat fiktiivisessä lyhytelokuvassa. Aalto-yliopiston taideteollinen korkeakoulu, 2011. ISBN 978-952-60-0047-3.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Short Film Granary – ammattilaisten ja amatöörien lyhytelokuvia eri puolilta maailmaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Länkipohjan verilöyly

Teloitus Länkipohjassa. Reunimmainen teloitettava 16-vuotias Arvo Järvinen.
Länkipohjan verilöyly tapahtui Länkipohjan taistelun jälkeen Länkipohjan kylässä, kun valkoisen armeijan lapualaiset ja vaasalaiset joukko-osastot ampuivat n.60 antautunutta punakaartilaista. Teloituksia johtivat jääkärit, joukossa Wegeliuksen veljeksiä, ja ne olivat kostoa Matti Laurilan ja Ilmari Laurilan kaatumisesta, punaisten ankarasta vastarinnasta ja Mouhun teloituksista Mäntyharjulla, jossa teloittajana toimi punakaarti. Antautuneet ja ammutuksi tulleet olivat pääosin Tuusulan punakaartin jäseniä. Kalle Hellgren -niminen kaartilainen selvisi ampumisesta ja päätyi Kuopion vankileiriin saakka.lähde? Teloitettujen joukossa oli alaikäisiä, kuten Arvo Järvinen, ja siviilejä. Längelmäen hautausmaahan haudattiin taistelun ja murhien jälkeen 129 punakaartilaista. Länkipohjan verilöylyn on sanottu antaneen viitettä Tampereen taistelun jälkeisestä punaisten kohtelusta.lähde?
Pirjo Lyytikäinen

Pirjo Riitta Lyytikäinen (s. 10. lokakuuta 1953 Helsinki) on suomalainen kirjallisuudentutkija ja Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden professori.
Lyytikäinen valmistui filosofian kandidaatiksi 1986 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1992 Helsingin yliopistosta kotimaisesta kirjallisuudesta. Hänen väitöskirjansa aihe oli Mielen meri, elämän pidot: Volter Kilven Alastalon salissa.
Lyytikäinen oli Koneen Säätiön tutkija 1987–1990, assistentti Helsingin yliopistossa 1990–1993, apulaisprofessori 1993–1994 ja Suomen Akatemian vanhempi tutkija 1994–1998. Vuodesta 1998 hän on ollut Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden professori.
Suomen Tietokirjailijat ry myönsi Lyytikäiselle vuonna 2014 Tietokirjailijapalkinnon hänen Volter Kilpeä, suomalaista symbolismia ja dekadenssia sekä Seitsemää veljestä ja Leena Krohnia käsittelevistä teoksistaan. Lyytikäinen on Volter Kilven Seuran puheenjohtaja.
Teokset

Runousopin perusteet, Mervi Kantokorpi, Pirjo Lyytikäinen, Auli Viikari. Helsingin yliopisto, 1990 ISBN 951-45-5430-2. uusi p.2009 – (Palmenia-sarja, ISSN 1795-8598; 7.). ISBN 978-951-570-783-3.
Mielen meri, elämän pidot: Volter Kilven Alastalon salissa, Pirjo Lyytikäinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992 – (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 571.). ISBN 951-717-726-7. – Väitöskirja: Helsingin yliopisto, 1992.
Vieras, vieras minä olen kaikille: Volter Kilven ja Vilho Suomen kirjeenvaihto 1937-1939 ja muita kirjeitä, toimittanut Pirjo Lyytikäinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1993 – (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 597.). ISBN 951-717-771-2.
Subjekti, minä, itse: kirjoituksia kielestä, kirjallisuudesta, filosofiasta, toimittanut Pirjo Lyytikäinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995 – (Tietolipas, ISSN 0562-6129; 139.). ISBN 951-717-840-9.
Katsomuksen ihanuus: kirjoituksia vuosisadanvaihteen taiteista, toimittaneet Pirjo Lyytikäinen, Jyrki Kalliokoski, Mervi Kantokorpi. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1996 – (Tietolipas, ISSN 0562-6129; 145.). ISBN 951-717-894-8.
Mustat merkit muuttuvat merkityksiksi, päätoimittaja: Pirjo Lyytikäinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1996 – (Kirjallisuudentutkijain seuran vuosikirja, ISSN 0355-0176; 49, osa 1.). ISBN 951-717-883-2.
Mitä tapahtuu todelle, päätoimittaja: Pirjo Lyytikäinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1996 – (Kirjallisuudentutkijain seuran vuosikirja, ISSN 0355-0176; 49, osa 2.). ISBN 951-717-948-0.
Narkissos ja sfinksi: Minä ja Toinen vuosisadanvaihteen kirjallisuudessa, Pirjo Lyytikäinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997 – (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 678.). ISBN 951-717-987-1.
Dekadenssi vuosisadan vaihteen taiteessa ja kirjallisuudessa, toimittanut Pirjo Lyytikäinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1998 – (Tietolipas, ISSN 0562-6129; 153.). ISBN 951-746-050-3.
Romaanihenkilön muodonmuutoksia, kuusi kirjoitusta henkilökuvauksesta, toimittaneet Pirjo Lyytikäinen ja Päivi Tonteri. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003 ISBN 951-746-464-9.
Changing scenes: encounters between European and Finnish fin de siècle, edited by Pirjo Lyytikäinen. Finnish Literature Society, 2003 – (Studia Fennica, ISSN 1458-5278; 1.). ISBN 951-746-439-8.
Vimman villityt pojat: Aleksis Kiven Seitsemän veljeksen laji, Pirjo Lyytikäinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004 – (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 997.). ISBN 951-746-642-0.
Lajit yli rajojen: suomalaisen kirjallisuuden lajeja, toimittaneet Pirjo Lyytikäinen, Jyrki Nummi ja Päivi Koivisto. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005 – (Tietolipas, ISSN 0562-6129; 207.). ISBN 951-746-677-3.
Genre and interpretation, editors: Pirjo Lyytikäinen, Tintti Klapuri and Minna Maijala. Department of Finnish, Finno-Ugrian and Scandinavian Studies, University of Helsinki 2010 ISBN 978-952-10-6664-1.
Leena Krohn ja allegorian kaupungit, Pirjo Lyytikäinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013 – (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 1392.). ISBN 978-952-222-238-1.
Lähilinjat

Lähilinjat/Finnbus.
Lähilinjat oli vuosina 1958–2004 toiminut linja-autoyhtiö, joka liikennöi erityisesti Keski-Uudenmaan alueella. Koiviston Auto -yhtymä osti yrityksen vuonna 1998 ja se fuusioitiin Porvoon Liikenteeseen kesällä 2004. Lähilinjat-nimeä käytettiin kuitenkin vielä vuoden 2006 loppuun.
Historia

Paavo Forsblom, Armas Koskinen ja Toivo Lehtikari perustivat Lähilinjat vuonna 1958. Lähilinjat otti hoitoonsa Rajakylän linjan, kun Liikenne Oy:n liikennöinti oli sodan jälkeen huonoa mm. kalustopulan takia. Vuosien mittaan tuli myös muita linjoja Keravan, Sipoon, Pornaisten, Järvenpään ja Vantaan suunnalta. Vantaalla Lähilinjat liikennöi Rajakylään, Länsimäkeen ja Korsoon.  Vuonna 1967 Armas Koskinen ja Toivo Lehtikari irtautuivat yhtiöstä ja Lähilinjoista tuli Paavo Forsblomin perheyhtiö. 1990-Luvulla Lähilinjat osallistui useaan YTV:n järjestämään kilpailutukseen vaihtelevalla menestyksellä. Näin jatkui vuoteen 1998, jolloin yhtiö myytiin Koiviston Autolle. Koiviston Auto omisti pääkaupunkiseudulla jo ennestään Liikenne Oy:n joten ympyrä sulkeutui, kun Lähilinjat oli nyt Liikenne Oy:n sisaryhtiö. Vuonna 2001 Liikenne Oy lopetettiin, joten Lähilinjat jäi Koiviston Auton ainoaksi saarekkeeksi pääkaupunkiseudulle.
Lähilinjojen toimitusjohtaja Paavo Forsblom sai liikenneneuvoksen arvonimen vuonna 1982. Vuonna 1987 Lähilinjat Oy:llä oli 55 linja-autoa.
Viimeiset uudet autot hankittiin vuonna 2000 linjan 611 voiton seurauksena. Kesällä 2004 Lähilinjat osakeyhtiönä lopetettiin ja yhdistettiin Koiviston Auton omistamaan Porvoon Liikenteeseen. Vanha nimi jäi kuitenkin aputoiminimenä edelleen bussien kylkiin. Lähilinjojen viimeiset tärkeämmät lähinnä Helsingistä päin tulevat linjat kilpailutettiin keväällä 2006 valmisteluna Keravan YTV-alueeseen liittymiselle ja ne siirtyivät Veolia Transportin ajettaviksi. Vuoden 2007 alusta aputoiminimen käyttö loppui ja loppuja linjoja siirrettiin ajettavaksi sekä Porvoon Liikenteelle että Savonlinja-konserniin kuuluvalle Etelä-Suomen Linjaliikenteelle.
Lusikkarevonhäntä

| Lusikkarevonhäntä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Suku::  Revonhännät Amaranthus
Laji::  blitoides
Kaksiosainen nimi
 Amaranthus blitoides  S. Watson 
Katso myös
   Lusikkarevonhäntä Wikispeciesissä   Lusikkarevonhäntä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lusikkarevonhäntä (Amaranthus blitoides) on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva kasvilaji.
Ulkonäkö ja koko

Yksivuotinen lusikkarevonhäntä kasvaa 5–50 senttimetriä korkeaksi. Kalju varsi on rento tai koheneva, pitkä- ja kaarevahaarainen, kiiltävä ja väriltään usein myös oljenkeltainen. Latva on usein lyhytkarvainen. Kierteisesti olevat pitkäruotiset lehdet ovat 1–4 cm pitkiä, ehyitä, ehytlaitaisia ja kaljuja. Muodoltaan ne ovat vastapuikeita, pitkänsoikeita tai vinoneliömäisen puikeita, suipputyvisiä ja otakärkisiä. Väriltään ne ovat tummahkonvihreitä, laidoilta vaaleita, tavallisesti litteälaitaisia ja usein myös lovikärkisiä. Kukinnot ovat pieniä ja sijaitsevat varren ja haarojen lehtihangoissa. Kukintojen esilehdet ovat suikeita, lyhytotaisia ja kehälehtiä lyhyempiä tai hieman pitempiä. Pienet kukat ovat yksineuvoisia ja säteittäisiä. Emikukkien kehälehtiä on viisi tai joskus neljä kappaletta. Kehälehdet ovat suikeita. Suomessa lusikkarevonhäntä kukkii heinä-syyskuussa. Hedelmä on pallomainen, sileä ja kaksiluomainen kota.
Laji muistuttaa suuresti valkorevonhäntää (A. albus).
Levinneisyys

Lusikkarevonhäntä on kotoisin läntisestä Pohjois-Amerikasta, mutta on levinnyt tulokkaana muun muassa Eurooppaan. Suomessa laji on satunnainen uustulokas, jota on tavattu eri puolelta maata Etelä-Suomea.
Elinympäristö

Suomessa lusikkarevonhäntää on tavattu kaatopaikoilla ja ratapihoilla.
Käyttö

Lusikkarevonhäntä sopii myös ihmisravinnoksi.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Lusikkarevonhännän levinneisyys Suomessa.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q164132  Wikispecies: Amaranthus blitoides  APA: 276  APDB: 291  BioLib: 38735  Calflora: 273  CoL: CGYJ  EoL: 585582  EPPO: AMABL  EUNIS: 150892  FNA: 200006979  FoC: 200006979  FoIO: AMABLI  GBIF: 5384395  GRIN: 101529  iNaturalist: 58774  IPNI: 10615-2  IRMNG: 10583041  ITIS: 20723  MichiganFlora: 50  NatureServe: 2.139334  NBN: NHMSYS0000455824  NCBI: 124761  NZOR: ed19abbb-b973-4fd8-a8da-f8cf050082db  Observation.org: 6367  Open Tree of Life: 892646  PfaF: Amaranthus blitoides  PFI: 535  Plant List: kew-2632706  PLANTS: AMBL  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:10615-2  SANBI: 1746-2  Tropicos: 1100421  VASCAN: 2499  WisFlora: 2495  WoI: 1522  WFO: wfo-0000530076  Laji.fi: MX.38156 
Lehtihangoissa olevia pieniä lusikkarevonhännän kukintoja.
Sonja Lyubomirsky

| Sonja Lyubomirsky |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1967
Ammatti:  psykologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Harvardin yliopisto (A.B., 1989), Stanfordin yliopisto (Ph.D., 1994)
Instituutti:  Kalifornian yliopiston (Riverside)
Tutkimusalue:  Positiivinen psykologia ja onnellisuus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Sonja Lyubomirsky (s. 1967) on yhdysvaltalainen Kalifornian yliopiston (Riverside) psykologian professori ja tietokirjailija. Hän on tutkinut erityisesti ihmisten onnellisuutta ja kuuluu positiivisen psykologian edustajiin.
Lyubomirsky lukeutuu tieteelliseltä tuotannoltaan maailman viitatuimpien psykologian tutkijoiden joukkoon ja oli esimerkiksi marraskuussa 2017 julkaistulla, maailmanlaajuisesti yli 3 300 tutkijaa sisältävällä Highly Cited Researchers -listalla (psykiatrian ja psykologian osa-alue).
Lyubomirsky on syntyperältään venäläinen. Hän opiskeli ensin Harvardin yliopistossa (A.B., psykologia, 1989) ja valmistui sosiaalipsykologian tohtoriksi (Ph.D.) Stanfordin yliopistosta (1994). Hän on työskennellyt professorina Kalifornian yliopistossa (Riverside) vuodesta 2005. Sitä ennen hän oli 1994–2005 saman yliopiston apulaisprofessori (ensin assistant, sitten associate professor).
Teokset

Molemmat teokset on julkaistu ainakin 15 eri maassa.
Lyubomirsky, S. (2013) The myths of happiness: What should make you happy, but doesn’t, what shouldn’t make you happy, but does. New York: Penguin Press. themythsofhappiness.org, ISBN 978-0143124511.
Lyubomirsky, S. (2008). The how of happiness: A scientific approach to getting the life you want. New York: Penguin Press. thehowofhappiness.com ISBN 978-0143114956.
Aiheesta muualla

Sonja Lyubomirsky Google Scholarissa (englanniksi) (scholar.google.com)
Sonja Lyubomirskyn kotisivut (englanniksi) (sonjalyubomirsky.com)
Lyubomirsky mediassa (englanniksi) (drsonja.net)
Sonja Lyubomirskyn sivu Kalifornian yliopistoilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (psych.edu.ucr)
The Science and Practice of Happiness Across the Lifespan (Univ. of California; 2014; videon kesto 1h 25min 25s) (englanniksi) (youtube.com)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sonja Lyubomirsky
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  Google Scholar 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Mari Luoma

Mari Luoma (s. 1993) on suomalainen kuvittaja ja sarjakuvantekijä. Hän asuu ja työskentelee Saksan Hampurissa.
Luoma on kuvittanut muun muassa lastenkirjoja ja mainosmateriaaleja sekä tehnyt peligrafiikkaa. Vuodesta 2021 lähtien hän on myös piirtänyt ja käsikirjoittanut Romeo & Hirviöt -sarjakuvasarjaa.
Julkaisut > Riikkinen-sarja (kirjoittaja Jukka Laajarinne):

Mahdottoman suuri puu: tarina äärettömästä. Helsinki: Gaudeamus, 2020. ISBN 978-952-345-058-5.
Kadonneen madon jäljillä: tarina monimuotoisuudesta. Helsinki: Gaudeamus, 2021. ISBN 978-952-345-111-7.
Mansikkamysteeri: tarina tiedon etsimisestä. Helsinki: Gaudeamus, 2022. ISBN 978-952-345-164-3.
Hämmästyttävä härveli: tarina energiasta. Helsinki: Gaudeamus, 2023. ISBN 978-952-345-209-1.
Kommelluksia keittiössä: tarina kemiasta. Helsinki: Gaudeamus, 2024. ISBN 978-952-345-256-5.
Julkaisut > Aavepartio-sarja (kirjoittaja Roope Lipasti):

Aavepartio yksin kotona. Helsinki: WSOY, 2021. ISBN 978-951-0-46174-7.
Aavepartio ja viemärin hirviö. Helsinki: WSOY, 2022. ISBN 978-951-0-47974-2.
Aavepartio ja luurankotanssi. Helsinki: WSOY, 2023. ISBN 978-951-0-49128-7.
Aavepartio ja kaamea kummituskyyti. Helsinki: WSOY, 2024. ISBN 978-951-0-50339-3.
Julkaisut > Romeo & Hirviöt -sarjakuvasarja:

Romeo & Hirviöt. Helsinki: WSOY, 2021. ISBN 978-951-0-47327-6.
Romeo & Hirviöt: Salaisten kasvojen käytävä. Helsinki: WSOY, 2022. ISBN 978-951-0-48298-8.
Romeo & Hirviöt: Augustuksen arvoitus. Helsinki: WSOY, 2023. ISBN 978-951-0-49505-6.
Julkaisut > Telma-sarja (kirjoittaja Satu Varjonen):

Voihan nenä! Helsinki: Minerva Kustannus, 2021. ISBN 978-952-375-346-4.
Ylläripylläri! Helsinki: Minerva Kustannus, 2022. ISBN 978-952-375-428-7.
Some soikoon! Helsinki: Minerva Kustannus, 2023. ISBN 978-952-375-751-6.
Julkaisut > Melkein mahdoton tehtävä -sarja (kirjoittaja Timo Parvela):

Melkein mahdoton tehtävä: Merkitty lapsi. Helsinki: WSOY, 2022. ISBN 978-951-0-47992-6.
Melkein mahdoton tehtävä: Savuna ilmaan. Helsinki: WSOY, 2023. ISBN 978-951-0-46472-4.
Melkein mahdoton tehtävä: Verkon valtias. Helsinki: WSOY, 2023. ISBN 978-951-0-46473-1.
Melkein mahdoton tehtävä: Castorin sydän. Helsinki: WSOY, 2024.
Julkaisut > Zeta-sarja (kirjoittaja Heli Koskinen):

Zeta: Uskallatko pelata? Karkkila: Mäkelä, 2022. ISBN 978-952-341-707-6.
Zeta: Paras peli voittakoon! Karkkila: Mäkelä, 2023. ISBN 978-952-341-881-3.
Zeta: Kaikki pelissä! Karkkila: Mäkelä, 2024. ISBN 978-952-404-042-6. Julkaistaan lokakuussa 2024.
Julkaisut > Muut:

Iloiten ja ihmetellen: rukouksia lapsille. Vihti: Aurinko Kustannus, 2021. ISBN 978-952-230-746-0. Kirjoittaja Hanna Ekola.
Mustan tahran arvoitus. Vihti: Aurinko Kustannus, 2022. ISBN 978-952-230-769-9. Kirjoittaja Kaiju Haanpää.
Huima retki talviyössä: Mörön ja sopulin seikkailut. Helsinki: Minerva, 2023. ISBN 978-952-375-643-4. Kirjoittaja Mari Sylvia Kokko.
Ihan tavallinen hirviöperhe. Helsinki: WSOY, 2023. ISBN 978-951-0-49925-2.
Aiheesta muualla

Mari Luoman kotisivut
Oksa, Marika: Mari Luoma: Romeo ja hirviöt – Augustuksen arvoitus. Kvaak.fi. 3.9.2023.
Lindström, Titta: Mari Luoma ja hirviöiden maailma. Kirjavinkit.fi. 21.9.2023.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)