stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Graham McNamee
Aiheesta muualla

Time-lehden artikkeli McNameesta 3.10.1927 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings 
Muut:  SNAC
Prjažka

Prjažka-joen rantaa Pietarissa.
Prjažka (ven. Пря́жка; vuoteen 1753 saakka Tšuhonskaja retška, Чухо́нская ре́чка) on Nevan suuhaara Pietarissa Venäjällä.
Prjažka saa alkunsa Moikasta 400 metriä ennen sen suuta ja laskee Salnobujanski-kanavan kautta Suureen Nevaan. Joen pituus on 1,32 kilometriä. Leveys vaihtelee 20–30:n ja syvyys 1–2,8 metrin välillä. Entinen nimi viittaa inkerinsuomalaisiin ja nykyinen joen varrella sijainneisiin kehräämöihin. Joen ylittää kolme siltaa. 1700-luvun lopusta lähtien sen rannoille rakennettiin tehdasrakennuksia ja asuintaloja. Suhanovin talo (numero 50) on myöhäisen klassismin muistomerkki. Schröderin talo Volodja Jermakin kadun kulmassa (numero 34b) edustaa koristeellista jugendia. Prjažkan rantakadun ja Dekabristien kadun kulmatalossa asui vuosina 1912–1921 runoilija Aleksandr Blok. Vuodesta 1980 lähtien siellä toimii hänelle omistettu kotimuseo.
Charles Prince

Charles Prince elokuvassa Les Terreurs de Rigadin (1911).
Charles Prince (oikealta nimeltään Charles Petitdemange, 27. huhtikuuta 1872 Maisons-Laffitte, Yvelines – 18. heinäkuuta 1933 Pariisi) oli ranskalainen mykkäelokuvan koomikko.
Varieteekoomikkona työskennellyt Prince siirtyi vuonna 1908 Pathélle, jolle hän teki yli 200 komediaelokuvaa. Princen tunnetuin henkilöhahmo oli rakkaushuolista kärsivä Rigadin, jonka suosio oli aikanaan lähes Max Linderin veroinen. Prince toimi myös käsikirjoittajana ja ohjaajana. 1930-luvun alussa hän esitti sivuosia muutamissa äänielokuvissa.
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Charles Prince (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Mazda 121

Mazda 121 on Mazdan vuosina 1988–2002 valmistama pieni henkilöautomalli. 121-nimellä on myyty joillain markkinoilla myös Mazda Cosmo- (1975–1981) ja Demio (1996–2002) -malleja. Mazda 121:n korvasi pieni tila-automalli Mazda2.
Mazda 121 DA (1988–1991)

| Mazda 121 DA |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani
Valmistaja:  Mazda
Valmistusvuodet:  1988–1991
Muut nimet:  Ford Festiva Kia Classic Kia Pride SAIPA 111/131/132/141 SAIPA 151 SAIPA Nasim SAIPA Saba SAIPA Turpial
Korimalli:  3-ovinen hatchback
Luokka:  B-segmentti
Seuraaja:  Mazda 121 (DB)
Iskutilavuus:  1,1–1,3 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali
Ensimmäisen sukupolven Mazda 121:n valmistus alkoi vuonna 1988. Samaa mallia oli myyty jo aiemmin Ford Festiva- (1986) ja Kia Pride (1987) -nimillä. Auton suunnittelusta vastasi kuitenkin Mazda. Vuodesta 1993 lähtien iranilainen SAIPA valmisti mallia lisenssillä ja kehitti siitä kaksiovisen lavamallin, jollaista auton alkuperäiset valmistajat eivät tarjonneet.
Mazda 121 DB (1991–1996)

| Mazda 121 DB |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani
Valmistaja:  Mazda
Valmistusvuodet:  1991–1996
Muut nimet:  Autozam Revue Mazda Revue
Korimalli:  4-ovinen sedan
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Mazda 121 (DA)
Seuraaja:  Mazda 121 (JASM)
Iskutilavuus:  1,1–1,5 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 4-vaihteinen automaatti
Toisen sukupolven Mazda 121 tuli markkinoille vuonna 1991. Korimallina oli nyt hatchbackin sijasta pikkuautoissa harvinainen porrasperä.
Euroopan ulkopuolisilla markkinoilla mallia myytiin Autozam Revue- tai Mazda Revue -nimisenä. Autozam oli Mazdan Japanin kotimarkkinoilla vuosina 1990–1994 käyttämä tuotemerkki, jolla se markkinoi pieniä automalleja.
Suomessa maahantuoja antoi punaisen 121:n kesällä 1992 kuukaudeksi taksikäyttöön Helsinkiin korostaakseen sen taksiehdot täyttäviä sisämittoja, ja hilpeyttä herättänyttä autoa alettiin kutsua ”Mummo Ankan autoksi” tai ”hassumobiiliksi”. Auto oli pääpalkintona Kolmoskanavan Megavisassa, joskin voiton todennäköisyys oli Loton päävoittoakin pienempi.
Mazda 121 JASM/JBSM (1996–2002)

| Mazda 121 JASM/JBSM |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Iso-Britannia
Valmistaja:  Mazda
Valmistusvuodet:  1996–2002
Muut nimet:  Ford Fiesta Mazda Soho
Korimalli:  3-ovinen hatchback 5-ovinen hatchback
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Mazda 121 (DB)
Seuraaja:  Mazda2
Pohjalevy:  Ford BE-2
Iskutilavuus:  1,25–1,8 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali CVT-automaatti
Kolmannen sukupolven Mazda 121 oli uudellennimetty Ford Fiesta, jota valmistettiin samalla tehtaalla Englannissa sisarmallinsa kanssa. Autot erosivat toisistaan vain pienillä yksityiskohdilla. Afrikassa mallia myytiin nimellä Mazda Soho.
Fiesta ja 121 kokivat vuonna 1999 pienen kasvojenkohotuksen, jossa ne saivat uudet ajovalot, puskurit ja etusäleikön. Uudistuksen myötä Mazda 121:n koritunnukseksi vaihtui JBSM.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mazda 121 Wikimedia Commonsissa
Angiolo Profeti

| Mitalit> Maa:   Italia.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Italia> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Bryssel 1950 | kuulantyöntö |  |
Angiolo Profeti (23. toukokuuta 1918 Castelfiorentino – 1981) oli italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kuulantyöntö.
Profeti saavutti Brysselin EM-kilpailuissa 1950 kuulantyönnössä hopeaa tuloksella 15,16 m. Hän hävisi Islannin Gunnar Husebylle yli 1,5 metrillä. Helsingin olympialaisissa 1952 Profeti sijoittui kuulantyönnössä 12:ksi tuloksella 14,74 m.
Profeti voitti kuulantyönnössä Italian mestaruuden vuosina 1938–1942 sekä 1945–1954. Yksikään toinen kuulantyöntäjä ei ole yltänyt viiteentoista Italian mestaruuteen. Hän paransi Italian ennätystä ensimmäisen kerran heinäkuussa 1938 Bolognassa tehdessään tuloksen 14,38 m. Vuonna 1939 hän ylitti 15 metrin rajan tuloksellaan 15,37 m. Viimeisen seitsemästä Italian ennätyksestään hän työnsi Milanossa 8. kesäkuuta 1952, jolloin tulos oli 15,425 m.
Kiekonheiton Italian mestaruuden Profeti voitti vuonna 1940.
Proerosia

| Proerosia> Προηροσία |
| --- | --- |
Tyyppi:  uskonnollinen juhla Demeterin kunniaksi
Päivämäärä:  Pyanopsion 6. (loka-marraskuu)
Järjestämistiheys:  vuosittain
Tapahtumapaikka:  Eleusis
Paikkakunta:  Ateena, Attika, Kreikka
Proerosia (m.kreik. Προηροσία tai Προηρόσια, Proērosia, harvemmin Πρηρόσια, Prērosia, Πληροσία, Plērosia) oli antiikin Ateenassa vietetty juhla, joka oli omistettu Demeterille. Sitä vietettiin Pyanopsion-kuun 6. päivä eli nykyisen loka-marraskuun aikoihin.
Proerosia tarkoitti yleisemmin kyntämisen ja kylvämisen yhteydessä suoritettuja riittejä. Niitä suoritettiin eri alueilla eri aikaan maanviljelysvuoden tarpeiden mukaisesti. Ateenan vuosittaisena juhlana Proerosia sijoittui Eleusiihin. Se oli yksi vuodenkierron lukuisista maanviljelykseen liittyvistä juhlista Thesmoforian, Haloan, Thargelian, Skiran ja Eleusiin mysteereiden ohella.
John McDowell

John McDowell
John Henry McDowell (s. 1942 Boksburg, Etelä-Afrikka) on brittiläinen analyyttiseen suuntaukseen lukeutuva filosofi, joka oli aiemmin Oxfordin yliopiston University Collegen jäsen ja toimii nykyään professorina Pittsburghin yliopistossa. McDowellin merkittävin työ on tapahtunut mielenfilosofian ja kielifilosofian aloilla. Hän on kirjoittanut myös metafysiikasta, tietoteoriasta, antiikin filosofiasta ja metaetiikasta.
McDowell on itse ymmärtänyt filosofian kvietistisesti, luonteeltaan ”terapeuttiseksi”. Tästä lähtökohdasta hän on pyrkinyt selvittämään erilaisia filosofisia ongelmia kielen, mielen ja arvojen alueella.
McDowell on saanut vaikutteita mm. seuraavilta ajattelijoilta: Philippa Foot, Aristoteles, Immanuel Kant, G. W. F. Hegel, Gottlob Frege, Peter Strawson, Wilfrid Sellars, Ludwig Wittgenstein, Donald Davidson, Richard Rorty ja Gareth Evans.
Teoksia

Projection and Truth in Ethics (vuoden 1987 Lindley-luento, julkaisija Kansasin yliopisto)
Mind and World (vuosien 1990–1991 John Locke -luennot, Harvard University Press, Cambridge, Mass., 1994)
Mind, Value, and Reality (artikkelikokoelma) (Harvard University Press, Cambridge, Mass., 1998)
Meaning, Knowledge, and Reality (artikkelikokoelma) (Harvard University Press, Cambridge, Mass., 1998)
Having the World in View: Essays on Kant, Hegel, and Sellars (artikkelikokoelma) (Harvard University Press, Cambridge, Mass., 2009)
The Engaged Intellect: Philosophical Essays (artikkelikokoelma) (Harvard University Press, Cambridge, Mass., 2009)
Kirjallisuutta

Dingli, Sandra M.: On Thinking and the World: John McDowell's Mind and World.  Ashgate, 2005.
Gaskin, Richard: Experience and the World's Own Language: A Critique of John McDowell's Empiricism.  Oxford University Press, 2006.
de Gaynesford, Robert Maximilian: John McDowell.  Blackwell / Polity Press, 2004.
Lingaard, Jakob (toim.): John McDowell: Experience, Norm and Nature.  Blackwell, 2008.
MacDonald, Cynthia & MacDonald, Graham (toim.): McDowell and His Critics.  Blackwell, 2006.
Niemi, Petteri: Mieli, maailma ja referenssi: John McDowellin mielenfilosofian ja semantiikan kriittinen tarkastelu ja ontologinen täydennys.  (Väitöskirja)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2008.  ISBN 978-951-39-3030-1  Teoksen verkkoversio (PDF).
Smith, Nicholas (toim.): Reading McDowell: On Mind and World.  Routledge, 2002.
Thornton, Tim: John McDowell.  Acumen Publishing, 2004.
Willaschek, Marcus (toim.): John McDowell: Reason and Nature.  Munster:  Lit Verlag, 1999.
Aiheesta muualla

John McDowell (Arkistoitu – Internet Archive) University of Pittsburgh (englanniksi)
Kotkavirta, Jussi: Johdanto McDowellin Mind and World -teosta käsitteleviin artikkeleihin. niin & näin 3/1999, 5.
Kotkavirta, Jussi: McDowell, Kant ja transsendentaalifilosofian varjo. niin & näin 3/1999, 5–9.
Pihlström, Sami: Kuinka mieli ymmärtää maailmansa – Huomioita John McDowellin naturalismista, kantilaisuudesta ja pragmatismista. niin & näin 3/1999, 15–19.
Pohjola, Pasi: Kieli "mielen" välineenä. niin & näin 3/1999, 9–14.
Quante, Michael: Common sense -realismi kohtaa absoluuttisen idealismin. Suom. Petteri Niemi & Heikki Ikäheimo. niin & näin 3/1999, 20–26.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John McDowell
Käännös suomeksi
Principe di Carignano -luokka

| Principe di Carignano -luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  3 446-3 868 t (normaali)
Pituus:  72,8-73,7 m
Leveys:  15,10-15,30 m
Syväys:  6,50-7,27 m
Koneteho:  1 968 ihp
Nopeus:  10,2-11,4 solmua
Miehistöä:  572
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 72 naulan tykkiä 18 × 164 mm tykkiä
Principe di Carignano -luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston taistelulaivaluokka, johon kuului kolme vuosina 1861-1867 valmistettua alusta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| RN Principe di Carignano | La Foce, Genova | tammikuu 1861 | 15. syyskuuta 1863 | 11. kesäkuuta 1865 | poistettu 1875 |
| RN Messina | Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia | 28. syyskuuta 1861 | 20. joulukuuta 1864 | helmikuu 1867 | poistettu 1880 |
| RN Conte Verde | Cantiere navale fratelli Orlando, Livorno | 2. maaliskuuta 1863 | 29. heinäkuuta 1867 | joulukuu 1871 | poistettu 1880 |
Príncipe-luokka

| Príncipe-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  357 t
Pituus:  52,9 m
Leveys:  7,04 m
Syväys:  3,1 m
Koneteho:  2 × Pielstick-dieselmoottoria, 3 500 hv
Nopeus:  19 solmua
Miehistöä:  62
Aseistus
Meritorjunta:  76 mm tykki
Ilmatorjunta:  2 x 20 mm ilmatorjuntatykkiä
Príncipe-luokka oli Portugalin laivaston kuuden Yhdysvalloista 1948 hankitun aluksen muodostama partioveneluokka.
Alukset

Portugalin laivasto sai 1948 kuusi Yhdysvaltain laivaston PC-461-luokan alusta MDAP-ohjelmassa. Aluksi ne olivat ainoastaan pelastusaluksina Portugalin, Azorien ja Madeiran vesillä. Vuonna 1957 alukset aseistettiin vastaamaan Maio-luokan aluksia. Alusten 76 millimetrin tykit ja kaksi 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä korvattiin yhdellä 40 millimetrin ja kolmella 20 millimetrin tykillä, Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheittimellä ja neljällä syvyyspomminheittimellä.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelus | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| NRP Príncipe ex-USS PC-812 | Commercial Iron Works, Portland, Oregon | 27. marraskuuta 1943 | 11. helmikuuta 1944 | 4. toukokuuta 1945 1948 | poistettu palveluksesta |
| NRP Madeira ex-USS PC-811 | Commercial Iron Works | 6. marraskuuta 1943 | 18. joulukuuta 1943 | 17. huhtikuuta 1945 1948 | poistettu palveluksesta |
| NRP Santiago ex-USS PC-1257 | Luders Marine Construction Company, Stamford, Connecticut | 24. marraskuuta 1943 | 23. heinäkuuta 1944 | 21. joulukuuta 1944 1948 | poistettu palveluksesta heinäkuussa 1967 |
| NRP Sal ex-USS PC-818 | Albina Engine and Machine Works, Portland, Oregon | 4. maaliskuuta 1943 | 30. maaliskuuta 1943 | 3. elokuuta 1943 1948 | poistettu Yhdysvaltain laivaston palveluksesta 8. toukokuuta 1946 poistettu Portugalin laivaston palveluksesta |
| NRP São Tome ex-USS PC-1256 | Luders Marine Construction Company, Stamford, Connecticut | 28. lokakuuta 1943 | 21. toukokuuta 1944 | 27. lokakuuta 1944 1948 | poistettu palveluksesta |
| NRP São Vicente ex-USS PC-1259 | Luders Marine Construction Company, Stamford, Connecticut | 28. tammikuuta 1944 | 7. lokakuuta 1944 | 6. maaliskuuta 1945 1948 | poistettu palveluksesta |
Pretoriaanikaarti

| Pretoriaanikaarti |
| --- | --- |
 Pretoriaanikaartin jäseniä reliefissä, jonka oletetaan olevan peräisin kadonneesta Claudiuksen riemukaaresta vuodelta 51.
Toiminnassa:  ensimmäinen vuosisata eaa. – 300-luku
Pretoriaanikaarti eli pretoriaanit (lat. Cohors Praetoria tai praetoriani) oli Rooman keisarien henkivartiokaarti. Ryhmä koostui valiosotilaista, jotka saivat huomattavasti parempaa palkkaa kuin tavalliset sotilaat. Kaarti oli sijoitettu Roomaan, ja sen avulla keisari pystyi ehkäisemään kapinoita ja murskaamaan levottomuudet. Se oli keisarin tärkein suoja vallankaappauksia vastaan, mutta oli toisinaan myös hänen vaarallisimpia vihollisiaan.
Pretoriaanikaartilla oli hyvin suuri vaikutus keisarin valintaan. Kaarti muun muassa surmasi Caligulan ja nosti Claudiuksen keisariksi, osallistui salaliittoon Neroa vastaan sekä nosti Pertinaxin valtaistuimelle, mutta surmasi hänet pian. Se saattoi uhata väkivallalla, toteuttaa uhkauksensa ja pakottaa tahtoonsa poliittiset laitokset, etenkin senaatin. Henkivartiokaarti ja sen prefekti osoittautuivat usein keisarille monin verroin vaarallisemmiksi kuin ulkoiset uhat. Jos sotilaiden säännöllinen suosiminen oli laiminlyöty, kaarti saattoi surutta hankkiutua eroon keisarista ja nostaa tilalle uuden.
Pretoriaanikaartin loppu koitti 300-luvun alussa. Keisari Diocletianus vähensi pretoriaanikaartin merkitystä omalla hallintokaudellaan, ja lopulta keisari Konstantinus Suuri hajotti kaartin vuonna 312 ja hävitti sen Roomassa sijainneen tukikohdan Castra praetorian.
Historia > Kaartin alkuperä

Pretoriaanikaartin esikuvina olivat tasavallan ajan sotapäälliköiden henkivartiostot (cohors praetoria amicorum). Tasavallan aikana Rooman viranhaltijoilla ei ollut virallisia henkivartiojoukkoja. Sotaretken aikana sotapäälliköt kokosivat itselleen cohors praetoria -yksiköitä, jotka toimivat heidän henkivartijoinaan. Nimi tulee sotilasleirin päämajasta (praetorium). Scipio Aemilianus Africanuksella oli 500 miehen henkivartiokaarti Numantian sodan aikana vuonna 133 eaa. Termiä saatettiin käyttää myös epävirallisesti nimittämään komentajan tai maaherran ystäviä tai seuraajia. Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. termi saattoi tarkoittaa henkivartijoina toimivia joukkoja. 40-luvun eaa. lopulla sekä Octavianuksella ja Marcus Antoniuksella oli pretoriaanikohortteja. Appianos kertoo, että he jakoivat keskenään 8 000 veteraanisotilasta, jotka jaettiin pretoriaanikohortteihin. Antoniuksella oli mukanaan kolme kohorttia idässä ja Orosiuksen mukaan Octavianusta palveli viisi kohorttia Aktionin taistelussa vuonna 31 eaa. Octavianus voitti sisällissodan ja noustessaan Rooman ensimmäiseksi keisariksi otti nimen Augustus. Hän ei kuitenkaan lakkauttanut pretoriaanikohortteja vaan päätti ylläpitää henkivartiokaartia myös rauhan aikana. Vuonna 28 tai 27 eaa. Augustus asetti yhdeksän pretoriaanikohorttia suojelemaan itseään ja perhettään.
Historia > Augustuksen ja hänen seuraajiensa aika

Augustuksen perustamassa pretoriaanikaartissa oli yhdeksän 500 miehen kohorttia, joita komensivat sotatribuunit. Augustuksen aikana vain kolme kohorttia oli sijoitettu Roomaan, ja niitäkään ei ollut majoitettu samaan paikkaan vaan eri puolille kaupunkia. Loput kohortit oli sijoitettu kaupunkeihin eri puolille Italiaa. Augustus oli varuillaan kaartin suhteen eikä halunnut näyttää olevansa riippuvainen pretoriaaneista. Aluksi jokainen kohortti oli itsenäinen yksikkö, jota komensi ritarisäätyinen tribuuni, mutta vuonna 2 eaa. Augustus nimitti kaksi vanhempaa ritarisäätyistä miestä koko kaartin pretoriaaniprefekteiksi.
Kaartin ollessa Roomassa sen päätehtävä oli Augustuksen kodin vartioiminen Palatinus-kukkulalla. Muihin tehtäviin kuului keisarin ja keisarillisen perheen jäsenten saattaminen ja toimiminen tarvittaessa eräänlaisena mellakkapoliisina. Välttääkseen suututtamasta Rooman kansalaisia ja rikkomasta tasavallan aikaisia lakeja pretoriaanit eivät käyttäneet virantoimituksessa haarniskoja vaan toogaa, joka oli siviilien asuste. Sotilasasussa pretoriaanit esiintyivät vain harvoin.
Augustuksen kuoltua vuonna 14 jaa. hänen seuraajansa Tiberiuksen aikana puhkesi kapinoita oloihinsa tyytymättömissä Reinin ja Pannonian armeijoissa. Pretoriaanikaartin yksiköitä lähetettiin sotaan ensimmäistä kertaa. Kaksi pretoriaanikohorttia ja kaartin ratsuväki palvelivat Tiberiuksen poikaa Drususta Pannonian kapinan kukistamisessa. Pretoriaaneja osallistui myös Germanicuksen germaaneja vastaan käytyyn sotaretkeen vuosina 14–16.
Tiberiuksen valtakaudella tapahtui myös kunnianhimoisen Lucius Aelius Sejanuksen nousu ja tuho. Sejanus oli toiminut pretoriaanikaartin prefektinä isänsä rinnalla Augustuksen aikana mutta vuonna 15 jaa. hänestä tuli koko kaartin prefekti ilman virkakumppania. Hän oli yksi monista pretoriaaniprefekteistä, jotka käyttivät valtaansa omien tarkoitusperiensä ajamiseksi. Vuonna 23 jaa. Sejanus suostutteli Tiberiuksen antamaan luvan koko kaartin sijoittamiseksi yhteen leiriin Castra praetoriaan Viminalis-kukkulalle Rooman laitamille. Sen jälkeen pretoriaanit ottivat tunnuksekseen Tiberiuksen horoskooppimerkin Skorpionin. Sejanus sai käsiinsä paljon valtaa, ja hän ehkä murhautti Tiberiuksen pojan Drusuksen vuonna 23 jaa. Sejanus yritti taivutella Tiberiusta nimittämään itsensä tämän perijäksi ja oli vähällä onnistua, mutta hänen juonittelunsa paljastuivat vuonna 31 jaa. ja hänet teloitettiin.
Historia > Caligulan murha ja Claudiuksen valtaannousu

Tiberiuksen seuraaja oli Caligula, joka nousi keisariksi vuonna 37 pretoriaanikaartin prefektin Quintus Sutorius Macron tuella. Caligulan kausi kesti kuitenkin vain neljä vuotta. Se päättyi hänen murhaansa 24. tammikuuta 41. Murhan takana saattoi olla henkilökohtaisia syitä, ja salaliittoon osallistui useita pretoriaanikaartin upseereita. Caligula oli pilkannut erästä kaartin tribuunia Cassius Chaereaa tämän vikisevästä äänestä. Chaerea oli yhdessä kahden muun kaartin upseerin kanssa tavannut Caligulan syrjäisessä käytävässä palatsissa ja murhannut hänet.
Murhan jälkeen pretoriaanit ryhtyivät ryöstelemään palatsia, kun he tarinan mukaan huomasivat Caligulan sedän Claudiuksen piilossa verhon takana. Pretoriaanit huusivat Claudiuksen keisariksi ja kantoivat hänet leiriinsä. Tämä oli virallinen tarina, jota Claudius itse suosi. Toisen tarinan mukaan pretoriaanit olivat Caligulan murhan jälkeen keskustelleet tilanteesta leirissään. Rooman senaatti oli palauttamassa tasavaltaa, mutta jos ei olisi keisaria, ei olisi myöskään tarvetta pretoriaanikaartille. Pretoriaanit tarvitsivat uuden keisarin, ja koska Claudius oli ainoa aikuisiässä oleva hallitsijasuvun jäsen, he lähtivät heti etsimään häntä julistaakseen hänet keisariksi. Valtaannousunsa jälkeen Claudius antoi kaartille palkkioksi viiden vuoden palkan etukäteen. Piirtokirjoitusten mukaan hän otti vuonna 43 kaartin mukaansa Britannian sotaretkelle.
Historia > Keisari Nero ja vuoden 69 sisällissota

Claudius kuoli 13. lokakuuta 54. Antiikin lähteiden mukaan hänen vaimonsa Agrippina murhasi hänet myrkyttämällä. Agrippinan pojasta Nerosta tuli uusi keisari, ja pretoriaanikaarti ryhtyi pian tukemaan häntä. Neron kaudella pretoriaaniprefekti Sextus Afranius Burruksella oli paljon vaikutusvaltaa. Burruksen kuoltua vuonna 62 uusiksi prefekteiksi nousivat Faenius Rufus ja Ofonius Tigellinus. Neron toimet aiheuttivat tyytymättömyyttä joidenkin kaartin upseereiden keskuudessa, ja Rufus osallistui Neron vastaiseen salaliittoon vuonna 65. Tigellinus kuitenkin kukisti salaliiton ja monia ihmisiä teloitettiin, mukaan lukien Rufus. Pretoriaanit palkittiin antamalla 500 denaaria jokaiselle kaartilaiselle.
Vuonna 68 pretoriaanikaarti hylkäsi epäsuositun Neron ja asettui tukemaan Galbaa. Nero teki itsemurhan ja Galbasta tuli uusi keisari. Hän kuitenkin kieltäytyi maksamasta prefekti Sabinuksen kaartille lupaamia rahalahjoja. Tämä antoi Marcus Salvius Otholle tilaisuuden vallankaappaukseen. Otho lahjoi muutamia kaartin sotilaita ja julistautui näiden tuella keisariksi 15. tammikuuta 69. Hän onnistui saamaan loput kaartista puolelleen, ja Galba murhattiin.
Jo ennen Galban kuolemaa Ala-Germanian maaherra Aulus Vitellius oli julistautunut keisariksi tammikuussa 69 ja lähtenyt marssimaan kohti Roomaa. Othon joukot, joihin kuului pretoriaaneja ja Tonavan armeijan sotilaita, kohtasivat Vitelliuksen joukot Bedriacumin ensimmäisessä taistelussa 14. huhtikuuta 69. Othon armeija kärsi tappion, osin pretoriaanien kurittomuuden vuoksi. Hän teki itsemurhan 16. huhtikuuta.
Vitellius kosti kaartille teloittamalla sen kenturiot ja lakkauttamalla kaikki kohortit. Sen jälkeen hän perusti 16 uutta pretoriaanikohorttia, joissa jokaisessa oli tuhat miestä ja jotka koostuivat hänen omista sotilaistaan. Sisällissota ei kuitenkaan ollut vielä ohi: Titus Flavius Vespasianuksen tukemat joukot olivat julistaneet komentajansa keisariksi ja marssivat nyt kohti Roomaa. Vitelliuksen erottamat pretoriaanit liittyivät Vespasianuksen joukkoihin. Vitelliuksen ja Vespasianuksen armeijat kohtasivat toisessa Bedriacumin taistelussa lokakuussa 69. Taistelu päättyi Vespasianuksen voittoon. Rooma vallattiin, ja 20. joulukuuta 69 Vitellius sai surmansa.