stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heinola

| Heinola |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Heinolan sillat.
Sijainti:  61°12′10″N, 026°01′55″E
Maakunta:  Päijät-Hämeen maakunta
Seutukunta:  Lahden seutukunta
Kuntanumero:  088 (–1996), 111 (1997–)
Hallinnollinen keskus:  Heinolan keskustaajama
Perustettu:  1776
– kaupungiksi:  1839
Kuntaliitokset:  Heinolan mlk (1997)
Kokonaispinta-ala:  839,28 km² 138:nneksi suurin 2022 
– maa:  676,00 km²
– sisävesi:  163,28 km²
Väkiluku:  17 827 64:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  26,37 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  11,0 %
– 15–64-v.:  53,9 %
– yli 64-v.:  35,1 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  94,7 %
– ruotsinkielisiä:  0,2 %
– muut:  5,0 %
Kunnallisvero:  8,2 % 249:nneksi suurin 2025 
Kaupunginjohtaja:  Jari Parkkonen
Kaupunginvaltuusto:  43 paikkaa
  2021–2025   • SDP   • Kok.   • Parempi Heinola   • PS   • Kesk.   • KD   • Vas.:   12 10 7 7 3 3 1
www.heinola.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Heinola on kaupunki Päijät-Hämeen maakunnassa, noin 30 kilometriä Lahdesta koilliseen ja 130 kilometriä Helsingistä linnuntietä. Kaupungissa asuu 17 827 henkilöä, ja sen pinta-ala on 839,28 neliökilometriä, josta 163,28 neliökilometriä on vesistöjä. Väestötiheys on 26,4 asukasta/km². Heinolan naapurikunnat ovat Asikkala, Hartola, Iitti, Kouvola, Lahti, Mäntyharju ja Sysmä.
Heinolassa on useita puunjalostusteollisuuslaitoksia, esimerkiksi Stora Enson kartonkitehdas ja Versowood, ja siellä sijaitsi aiemmin Reuman sairaala. Se toimii nykyisin hyvinvointi- ja osaamiskeskus Valolinnana.
Historia

Heinola on perustettu vuonna 1776 Kymenkartanon läänin maaherran residenssiksi eli asuinpaikaksi. Heinola oli Kymenkartanon läänin keskus. Kaupunkioikeudet se sai vuonna 1839 maaherran muutettua Mikkeliin. Heinola kuului Mikkelin lääniin vuoden 1997 läänijako­uudistukseen saakka, ja vuosina 1997–2009 se kuului Etelä-Suomen lääniin.
Elokuussa 1946 Heinolassa järjestettiin suuri herätyshenkinen kristillinen ylioppilaskokous.
Heinolan maalaiskunta ja Heinolan kaupunki yhdistyivät vuoden 1997 alussa. Entisen Heinolan maalaiskunnan kirkonkylää kutsutaan edelleen Heinolan kirkonkyläksi.
Maantiede

Heinolan vesistöihin kuuluu monia järviä, joista suurimmat ovat Ruotsalainen ja Konnivesi. Ne kuuluvat Kymijoen vesistöön. Heinolan keskustaajama sijaitsee Ruotsalaisen ja Konniveden välillä olevan Kymijoen Jyrängönvirran varrella. Ruotsalaisesta on yhteys Päijänteeseen. Järvien ohella Heinolan luonnonmaisemaa hallitsevat havu- ja sekametsät.
Maantiede > Kaupunginosat

I. Keskusta | II. Seminaari | III. Plaani | IV. Suppi | V. Asemantaus | VI. Tommola | VII. Sahanniemi | VIII. Harju | IX. Rainio | X. Niemelä | XI. Laukkamäki | XII. Juornatjoki | XIII. Pyhätön | XIV. Aapelinpelto (Mustikkahaka) | XV. Kaakonlampi | XVI. Veljeskylä | XVII. Vuohkallio | XIX. Rautsalo | XX. Jyränkö | XXI. Sinilähde | XXII. Tähtiniemi | XXIII. Hevossaari | XXIV. Luhtapauni | XXV. Kirkonseutu (Heinolan kk.) | XXVI. Pirttiniemi | XXVII. Rautvuori | XXX. Vierumäki
Numeroimattomia kaupunginosia ja kyliä ovat Hirvisalo, Hujansalo, Härkälä, Imjärvi, Kaivanto, Kausa, Komostenkylä, Korkee, Lakeasuo, Lusi, Läpiä, Marjoniemi, Myllyoja, Onali, Paaso, Paistjärvi, Pääsinniemi, Rihu, Sepänniemi, Taipale ja Tuusjärvi.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on tilanteen 1. tammikuuta 2017 mukainen.
| Heinolan väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 21 441 | 21 441 |
| 1985 | 1985 |    | 21 776 | 21 776 |
| 1990 | 1990 |    | 22 255 | 22 255 |
| 1995 | 1995 |    | 22 016 | 22 016 |
| 2000 | 2000 |    | 21 178 | 21 178 |
| 2005 | 2005 |    | 20 729 | 20 729 |
| 2010 | 2010 |    | 20 258 | 20 258 |
| 2016 | 2016 |    | 19 350 | 19 350 |
| 2020 | 2020 |    | 18 661 | 18 661 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Heinolassa oli 19 128 asukasta, joista 17 166 asui taajamissa, 1 762 haja-asutusalueilla ja 200:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Heinolan taajama-aste on 90,7 %. Heinolan taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2017) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Heinolan keskustaajama | 14 432 |
| 2 | Heinolan kirkonkylä | 2 305 |
| 3 | Vierumäki | 429 |
Kaupungin keskustaajama on lihavoitu.
Seurakunnat

Heinola kuuluu Pyhän Ursulan seurakunnan alueeseen. Kyseinen seurakunta on osa Katolisen kirkon Helsingin hiippakuntaa.
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Heinolassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Heinolan seurakunta
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Heinolassa toimii Heinolan helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Heinolan alueella toimii Helsingin ortodoksinen seurakunta.
Seurakunnat > Entiset seurakunnat

Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Heinolan kaupungin nykyisellä alueella.
Heinolan kaupunkiseurakunta (yhdistetty Heinolan maaseurakunnan kanssa Heinolan seurakunnaksi 2007)
Heinolan maaseurakunta (yhdistetty Heinolan kaupunkiseurakunnan kanssa Heinolan seurakunnaksi 2007)
Lahden ortodoksinen seurakunta (yhdistetty Hämeenlinnan ortodoksisen seurakunnan kanssa Helsingin ortodoksiseen seurakuntaan)
Koulutus

Heinolassa on useita ala-asteen kouluja (Jyrängön koulu, Kailaan koulu, Kirkonkylän koulu, Lusin koulu, Sinilähteen koulu ja Vierumäen koulu), Lyseonmäen yläasteen koulu, Heinolan lukio sekä Koulutuskeskus Salpauksen toimipiste, jossa on useita ammatillisia koulutuslinjoja kuten autoala, kauppa ja hallinto, kone- ja tuotantotekniikka, media-ala, rakennusala, ravintola- ja catering-ala, sähköala ja turvallisuusala. Liikunta-alan ammatillista ja ammattikorkeakoulutusta tarjoaa Suomen urheiluopisto Vierumäellä.
Liikenne

Heinola sijaitsee Helsingistä Lahden ja Jyväskylän kautta Lappiin saakka johtavan valtatien 4 varrella. Tien osuus Helsingistä Heinolaan on rakennettu moottoritieksi, ja se kulkee länsipuolitse kaupungin keskustan ohi Suomen toiseksi pisintä siltaa, Tähtiniemen siltaa pitkin. Moottoritieosuus Lahdesta Heinolaan valmistui loppuvuodesta 2005. Valtatiet 4 ja 5 erkanevat toisistaan Heinolan keskustan pohjoispuolella Lusin tienhaarassa.
Heinolan ja Pohjois-Kymenlaakson yhdistää kantatie 46, joka kulkee Heinolan kirkonkylästä Kouvolan keskustaan ohittaen Jaalan, Kuusankosken ja Valkealan. Tie on Heinolasta lähdettäessä Kouvolan rajalle saakka todella huonossa kunnossa ja sen perusparannushanketta on käsitelty kaupunginvaltuustossa useaan otteeseen.
Liikenne > Linja-autoliikenne

Heinolan paikallisliikennettä on operoinut heinäkuusta 2014 lähtien Lahden seudun liikenne -kuntayhtymän kilpailutuksen voittanut Lehtimäen liikenne. Heinolassa liikennöivät LSL:n 8x-sarjan linjat, jotka liikennöivät pääasiassa Lahteen, mutta myös Heinolan sisällä suurimpiin kaupunginosiin ja taajamiin, kuten Sinilähteelle, Jyränköön, Tommolaan, Vierumäelle ja kirkonkylään.
Heinolan kautta kulkee useita kymmeniä pikavuoroja päivässä. Kaikki Helsingin ja Mikkelin, Jyväskylän, Kuopion, Oulun sekä Rovaniemen väliset pikavuorot. Linja-autoaseman lisäksi kaupungin alueella sijaitsevat Vierumäen liittymän, Tähtiniemen tienhaaran, Kaivokadun, Veljeskylän, Lusin tienhaaran ja Paason sekä uusimpana Pääsinniemen (Vahteristo) pikavuoropysäkit. Lusin tienhaarassa pysähtyvät Heinolan ja Jyväskylän, mutta eivät Heinolan ja Mikkelin väliset pikavuorot. Kirkonkylässä huoltoaseman ohessa sijainnut pikavuoropysäkki lakkautettiin vuonna 2012.
Parhaimmillaan Lahteen ja takaisin pääsee arkena joukkoliikenteessä viisi kertaa tunnissa. Nopeimmillaan linja-automatka Heinolan Kaivokadulta Lahden rautatieasemalle kestää puoli tuntia LSL:n linjalla 87. Helsingin Kamppiin pääsee nopeimmillaan tunnissa ja 45 minuutissa erikoispikavuorolla.
Liikenne > Rautatieliikenne

Lahdesta Heinolaan valmistui rautatie vuonna 1932. Kaupungin keskustassa on Jyrängönvirran ylittävä suuri rautatiesilta. Nykyisin radalla on ainoastaan tavaraliikennettä, sillä henkilöliikenne lakkautettiin vuonna 1968. Lähin henkilöliikennettä palveleva rautatieasema sijaitsee Lahdessa.
Jo Heinolan radan rakennusvaiheessa suunniteltiin sen jatkamista myöhemmin Savon radalle saakka (ns. HELEMI-rata), johon se olisi liittynyt Mäntyharjulla tai myöhempien suunnitelmien mukaan Mikkelissä. Rautatiesuunnitelma on tullut vireille useita kertoja myöhemminkin, sillä se lyhentäisi huomattavasti matka-aikoja Savosta Helsinkiin. HELEMIn linjaus on ollut pitkään merkittynä Etelä-Savon maakuntakaavaan.
Nykyisen Lahden oikoradan jatkaminen Jyväskylään on noussut viime vuosina otsikoihin nykyisen Tampere–Jyväskylä-rataosuuden mutkittelun ja rapistumisen aiheuttamien nopeusrajoituksien johdosta. Yksi maakuntaliittojen yhteisessä selvityksessä esitetyistä vaihtoehdoista kulkisi Päijänteen itäpuolelta Heinolan ja Hartolan kautta Muurameen, jossa se liittyisi nykyiseen rataan. Päijät-Hämeen maakuntaliitto on toteuttanut selvityksen myös Lahden ja Heinolan välisen lähijunaliikenteen edellytyksistä.
Liikenne > Vesiliikenne

Kesäisin Lahden ja Heinolan välillä on myös vesiliikenneyhteys, joka kulkee Ruotsalaisen, Päijänteen ja Vesijärven sekä ne toisiinsa yhdistävien Kalkkisten ja Vääksyn kanavien kautta. Vesiliikennettä on myös Heinolan ja Jyväskylän välillä kesäisin. 2020 avautui Jaalan Kimolaan rakennettu huvivene- ja vesibussikanava, joka avasi vesitien Heinolan ja Kuusankosken välille.
Liikenne > Yleiskaava ja liikenne

Julkisuudessa keskustellaan näkyvästi Heinolan pientaloasutuksesta taajamissa, jotka sijaitsevat lähempänä moottoritietä kuin linja-autoasemaa. Lisäksi Heinolan moottoritieliittymiin on noussut vähittäiskaupan merkittäviä yksiköitä palvelemaan muun ohella lähialueen asutusta.
Matkailu

Heinolassa on Heinolan lintutarhat , Harjupaviljonki, Rautatiesilta, Suomen vanhin poppeli, venesatama sekä 1800-luvun lopussa rakennettu kaivo, joka kunnostettiin talkoovoimin kesällä 2017. Myös Heinolanharju on nähtävyys. Heinolan entisellä kaupunkialueella on myös Heinolan maaherranpuisto.
Suomen urheiluopisto sijaitsee Vierumäen kylässä. Heinolan museot käsittää kaksi rakennusta vaihtuvine näyttelyineen ja pysyvine kokoelmineen. Heinolan kaupunginmuseo on tullut tunnetuksi suurista eri tyylikausia esittävistä näyttelyistään. Heinolan taidemuseo sijaitsee WPK-talon pihapiirissä Heinolan kesäteatterin kanssa. Lääninkivalteri Aschanin talo on puutarhoineen ainutlaatuinen 1700-luvun kaupunkitalomiljöö sisämaassa. Useiden siltojen vuoksi Heinolaa kutsutaan siltojen kaupungiksi.
Matkailu > Kesäteatteri

Vuonna 2000 rakennettu Heinolan kesäteatteri sijaitsee Rantapuistossa Kymijoen rannalla luoden yhdessä Heinolan taidemuseon ja WPK-talon kanssa oman kokonaisuuden pihapiireineen. Kokonaan katettu teatterialue on tullut tunnetuksi erityisesti musikaaleistaan, joita ovat tähdittäneet tunnetut kotimaiset näyttelijät.
Ensimmäinen esitetty musikaali oli Billy Wilderin elokuvastakin tuttu Piukat paikat vuonna 2001. Muita ovat Hello, Dolly (2002), Viulunsoittaja katolla (2003), My Fair Lady (2004), Sound of Music (2005), Kiss me Kate (2006), Lainahöyhenissä (2007), Housut pois (2008), Piukat paikat (2009) sekä Guys and Dolls - enkeleitä Broadwaylla (2010).
Vuonna 2011 Heinolan kesäteatterilla nähtiin ranskalaisen Marc Camolettin kirjoittama Ranskalainen pyjama. Komedian ohjasi Pentti Kotkaniemi, pääosissa nähtiin Jaakko Saariluoma, Puntti Valtonen, Jussi Lampi, Mari Turunen, Saara Kotkaniemi ja Anna-Maija Tuokko.
Kesäteatterilla järjestetään näytöskauden ulkopuolella myös monia muita tapahtumia, esimerkiksi konsertteja.
Matkailu > Tapahtumia

KesäHeinola 2011 on kaksi viikonloppua käsittävä uusi kaupunkikulttuuritapahtuma Heinolassa. Vuodesta 2013 alkaen on järjestetty kansainvälinen jäänveistotapahtuma Heinolan jääfestivaali. Kesäisin rantapuistossa järjestetään Heinolassa Jyrää -ilmaiskonsertteja. Kaupungissa järjestetään kesäisin myös Heinolan Valot -konsertti.
Aiemmin kaupungissa on järjestetty myös karaoken MM-kilpailuja ja saunomisen maailmanmestaruuskilpailuja. Heinolassa järjestettiin asuntomessut vuonna 2004.
Jääkiekkokauden aikana Mestis-joukkue Peliitat pelaa kotiottelunsa Versowood Areenalla.
Tunnustuksia

Kolme heinolalaista kylää on saanut Päijät-Hämeen vuoden kylän kunniamaininnan: Vierumäki vuonna 2011, Lusi 2009 ja Heinolan kirkonkylä 2005, joista viimeksi mainittu palkittiin samassa yhteydessä myös valtakunnallisena vuoden kylänä.
Kuuluisia heinolalaisia

Olavi Eklund, teollisuusneuvos
Wilho Hautala, juoksija
Jaana Husu-Kallio, kansliapäällikkö, Eviran pääjohtaja
Sakke Hämäläinen, jääkiekkoilija
Eila Jaatinen, kirjailija
Markku Johansson, muusikko
Anja Juurikkala, kuvataiteilija
Uuno Kailas, runoilija
Aake Kalliala, näyttelijä
Inkeri Kilpinen, näytelmäkirjailija
Riku Marttinen, juoksija
Vilma Nissinen, maastohiihtäjä
Marjatta Nuoreva, taidegraafikko
Aarne Ojala, maanviljelysneuvos
Oskari Onninen, toimittaja ja kriitikko
Tommi Paalanen, seksologi
Helmi Paasonen, toimittaja, urheiluvaikuttaja
Leeni Peltonen, tietokirjailija
Jesse Pynnönen, voimamies ja kilpasyöjä
Erkki Pystynen, poliitikko
Matti Ruohola, näyttelijä
Karri Rämö, jääkiekkoilija
Henriikka Rönkkönen, kirjailija
Asko Sahlberg, kirjailija
Sipe Santapukki, muusikko
Jukka-Pekka Saraste, kapellimestari
Esko Seppänen, urheilutoimittaja
Klaus Suonsaari, jazzrumpali
Jukka Tuovinen, saksofonisti
Toni Wirtanen, muusikko
Tuukka Temonen, muusikko, elokuvaohjaaja
Laura Voutilainen, iskelmälaulaja
Ystävyyskaupungit

Piešťany, Slovakia
Karlshamn, Ruotsi
Peine, Saksa
Kulttuuri > Murre

Heinolan alueella puhutun kielen perustana on kaakkoishämäläinen murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Heinolan murre kuuluu kaakkoishämäläisen murteen Hollolan ryhmään.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Heinolan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla tappaiskeitto ja pannukakku.
Kulttuuri > Heinola kirjallisuudessa

Heinola on vahvasti esillä etenkin Isaksson-sarjan dekkareissa, jotka on kirjoittanut Markus Ahonen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinola Wikimedia Commonsissa
Heinolan kaupungin verkkosivut
Itä-Häme, paikallislehti
Kaupungin kartta
Tilastokeskus – Heinolan avainluvut
Itä-Häme
| n k Päijät-Hämeen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Asikkala  Hartola  Heinola  Hollola  Iitti  Kärkölä  Lahti  Orimattila  Padasjoki  Sysmä 
Entiset kunnat:  Artjärvi  Heinolan maalaiskunta  Hämeenkoski  Nastola 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Kartta Heinolan alueliitoksista. Kaupunkiin liitettiin Jyrängön ja Pyhättömän alueet Heinolan maalaiskunnasta vuonna 1951. Kaupunki ja maalaiskunta yhdistyitvät 1997. Maalaiskuntaan oli liitetty Pääsinniemen seutu Sysmästä 1975.
Heinolan kukkaistutus
Heinolan keskustaa Kauppakadun varrella.
Tähtiniemen silta kuuluu Heinolan hienoimpiin nähtävyyksiin.
Lahti–Heinola-radalla sijaitseva Jyrängön linjavaihde.
Rautatiesilta Heinolassa.
Riikinkukko Lintutarhassa on tullut tunnetuksi ympäri Heinolaa.
Heinolan kirkko.
Torielämää Heinolassa vuonna 1989.
Kustaa Hiekka

Kustaa Hiekan rintakuva (Yrjö Liipola, 1939).
Kustaa Hiekka (aik. Gustaf Lindell; 12. lokakuuta 1855 Laitila – 1. toukokuuta 1937) oli suomalainen kultaseppä ja kunnallispoliitikko.
Elämä

Kustaa Hiekan vanhemmat olivat maanviljelijä Wilhelm Hiekka (Porkola) ja Fredrika Hiekka. Hiekka kävi sunnuntai- ja iltakoulua ja opiskeli kultasepäksi Uudessakaupungissa vuosina 1870–1875. Saatuaan kisällinkirjansa vuonna 1875 hän työskenteli Viipurissa ja Pietarissa, kunnes perusti oman verstaan Poriin vuonna 1878. Saatuaan kultaseppämestarin arvon Hiekka siirtyi 1879 Tampereelle työskentelemään mestarina kultasepän lesken Henrika Karolina Areniuksen liikkeessä. Hiekka meni naimisiin Areniuksen kanssa ja piti liikettä seuraavat parikymmentä vuotta omana yksityisenä liikkeenään.  Vuonna 1899 Hiekka perusti yhdessä helsinkiläisen kultasepän Karl Hägglundin ja turkulaisen kultasepän Vilhelm Pettersonin kanssa Suomen Kultaseppä Oy:n, joka alkoi ensimmäisenä Suomessa valmistaa kulta- ja hopeatavaroita teollisesti, kun niitä aiemmin oli tehty puhtaasti käsityönä.
Menestyksellinen liiketoiminta antoi Hiekalle taloudelliset mahdollisuudet aloittaa mittavan esine- ja taidekokoelman keräämisen.  Hiekka oli innokas matkailija, joka jo heti kultasepäksi valmistuttuaan teki useita ulkomaanmatkoja ja toi matkoilla hankkimiaan esineitä kokoelmaansa. Ensimmäisen ulkomaanmatkansa Hiekka teki Pariisin vuoden 1878 maailmannäyttelyyn ja kävi myöhemmin muissakin maailmannäyttelyissä. Hän teki vuosien 1880–1914 välillä vähintään yhden ulkomaanmatkan joka vuosi. Euroopan ohella hän kävi Lähi-idän maissa, Havaijilla, Japanissa ja Hongkongissa. Vuosina 1907–1908 Hiekka teki maailmanympärimatkan, joka kesti puoli vuotta. Maalis-toukokuussa 1911 Hiekka ja Aatu Vasama (1890-1944) tekivät matkan Egyptiin ja matkan aikana Vasama piti päiväkirjaa matkan tapahtumista. Päiväkirjan tekstejä on julkaistu 2011 ilmestyneessä kirjassa Hiekka aavikolla : matka Egyptiin 1911.
Vuonna 1931 Hiekka lahjoitti kokoelmansa Kustaa Hiekan Säätiön ylläpitämälle museolle ja luovutti museota varten Tampereen Pirkankadun varrella olevan klassistyylisen vuonna 1928 valmistuneen rakennuksen. Tässä rakennuksessa toimii edelleen Hiekan taidemuseo. Kustaa Hiekka harrasti myös kansatiedettä ja lahjoitti keräämänsä kansatieteellisen aineiston Tampereella sijaitsevalle Hämeen museolle. Hiekan synnyinkunnan Laitilan kirjasto toimi vuosina 1938–2006 Hiekan lahjoittamassa Kustaa Hiekan lukutupa -nimisessä rakennuksessa.
Kustaa Hiekka toimi myös 32 vuotta (1886–1918) Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä sekä kaupungin rahatoimikamarin (myöhempi kaupunginhallitus) puheenjohtajana vuonna 1901. Hiekka sai teollisuusneuvoksen arvon vuonna 1935. Hän kuoli vuonna 1937 81-vuotiaana. Kustaa Hiekka on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle Tampereelle.
Muistomerkit

Kuvanveistäjä Yrjö Liipolan vuonna 1939 tekemä Kustaa Hiekan pronssinen rintakuva on pystytetty Hiekan taidemuseon eteen Tampereelle. Patsas paljastettiin vapunpäivänä 1939. Samanlainen rintakuva on myös Laitilassa Kustaa Hiekan lukutuvan edustalla.
Kirjallisuutta

K. V. Niemi : Kustaa Hiekka : kultaseppä, teollisuusneuvos, lahjoittaja : 1855-1937. Kustaa Hiekan säätiö, Helsinki 1951
Tiina Lamminen : Kustaa Hiekka ja antiikki : piirroksia Kustaa Hiekan säätiön kokoelman esineistä : Hiekan taidemuseo 13.8.-19.10.2003 ; johdanto ja esinetiedot Liisa Rintala ; pienoisesseet Ville Vuolanto. Tiina Lamminen, Tampere 2003 ISBN 952-91-6189-1
Kustaa Hiekka ja Hiekan taidemuseo ; toimittanut Liisa Rintala. Hiekan taidemuseon julkaisu 5. Tampere 2006 ISBN 978-952-99397-1-8
Hiekan helmiä , julkaisun toimittaja Liisa Rintala ; kuvat Petri Nuutinen ym. ; tekstit Markku Lilja, Sisko Nieminen, Nina Koskinen, Liisa Rintala. Hiekan taidemuseon julkaisu 6. Tampere 2009
Hiekka aavikolla : matka Egyptiin 1911 ; kirjoittajat Aatu Vasama, Kari Aronpuro ; julkaisun toimittaja Liisa Rintala. Hiekan taidemuseon julkaisu 8. Tampere 2011 ISBN 978-952-99397-4-9
Aiheesta muualla

Hiekan taidemuseo
Kustaa Hiekan Lukutupa Laitilassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Kustaa Hiekan kokoelmat avataan tänään yleisölle, Aamulehti, 05.06.1932, nro 150, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Aili Hildén

| Aili Hildén> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. marraskuuta 1898 Mikkeli
Kuollut: 19. kesäkuuta 1984 (85 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Marietta (Bajadeeri) Mariella (Kirkas hetki)
Palkinnot
 Pro Finlandia 1952 
Aili Dagmar Hildén (o.s. Kuutti, 19. marraskuuta 1898 Mikkeli – 19. kesäkuuta 1984) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli parhaimmillaan kultivoituneiden kypsien tai suorasanaisten naishahmojen tulkitsijana.
Elämä ja ura

Aili Hildénin vanhemmat olivat leipuri Evert Aleksander Kuutti ja Marianne Hagelberg. Hän aloitti näyttelijänuransa Kansan Näyttämöllä 1927–1929. Sen jälkeen hän oli kiinnitettynä Viipurin Kaupunginteatteriin 1929–1936 ja Tampereen Teatteriin 1936–1956.
Viipurin-vuosiensa aikana Hildén kasvoi monipuoliseksi ja tekniikaltaan taitavaksi näyttelijäksi. Vaativien tragediennen tehtävien lisäksi hän kunnostautui komediallisissa rooleissa. Hän oli myös laulu- ja tanssitaitoinen, mikä toi oman lisäarvonsa operettitehtäviin.
Hildénin näyttämötaiteellisia tehtäviä olivat muun muassa Marietta (näytelmässä Bajadeeri), Fiammetta (Boccaccio), rouva Phelps (Hopeaside) ja Lavinia (Murheesta nousee Elektra). Keith Winterin avioliittodraamassa Kirkas hetki Hildén näytteli Mariellan roolin, luonnetehtävän jossa hänen hieman epäsuomalainen näyttelijänlaatunsa pääsi oikeuksiinsa.
Aili Hildén palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1952.
Hildénin aviopuoliso oli näyttämötaiteilija Sven Hildén. Hänellä oli poika Pertti (s. 1929).
Lähteet ja viitteet

Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin, Kustannusliike Opas, Viipuri 1930
Teatterin maailma - Maamme teatterit ja niiden taiteilijat, toim. Veistäjä, Verneri, Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 1950
Teatterin maailma - Suomen teatterilaitos ja teatteriväki, toim. Veistäjä, Verneri, Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 1965
Suomen teatterit ja teatterintekijät, toim. Martin, Timo, Niemi, Pertti ja Tainio, Ilona, Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 1974, ISBN 951-30-2505-5
Rajala, Panu: Tunteen tulet, taiteen tasot - Tampereen teatteri 1904–2004, Kustantaja: Tampereen teatteri, ISBN 9789529943708
Koski, Pirkko: Näyttelijänä Suomessa, © Pirkko Koski, Suomen näyttelijäliitto ja WSOY 2013, ISBN 978-951-0-39549-3
Portugalin Angola

Portugalin Angola tai Portugalin Länsi-Afrikka tarkoittaa Portugalin siirtomaavallan alaista nykyistä Angolan tasavaltaa vuosina 1575–1975. Vuonna 1575 oman kuvernöörin saanut ja siten omana hallinnollisena alueenaan perustettu Portugalin Angola oli ensimmäinen eurooppalainen siirtomaa Afrikan mantereella, mutta portugalilaisten valta rajoittui alkuvaiheessa vain rannikolle, ja portugalilaiset kävivät sotia ja konflikteja alkuperäiskansojen kanssa aina Angolan itsenäistymiseen saakka. Tästä huolimatta he onnistuivat hankkimaan suuren määrän orjia, joita kuljetettiin Atlantin yli Portugalin siirtomaihin Pohjois-Atlantille, kuten Madeiralle, ja Brasiliaan aina 1800-luvulla tapahtuneeseen Atlantin orjakaupan päättymiseen asti.
Siirtomaan pääkaupunki Luanda sijaitsi rannikolla, ja portugalilaiset kohtasivat vastarintaa alueen paikallisilta kuningaskunnilta, kuten Kongolta, Ndongolta ja Matambalta, pyrkiessään hallitsemaan sisämaata. Alkuperäisasukkaita vastaan käydyt sodat olivat monimutkaisia, ja vaihtelevat heimoliittoumat vaikeuttivat suhteellisen pienen afroportugalilaisen hallinnon etenemistä. Ratkaiseva vaikutus oli Brasilialta saadulla tuella, sillä maa halusi varmistaa orjien jatkuvan saannin.
Portugalilaisten saapuminen Länsi-Afrikkaan alkoi 1400-luvun lopulla, ja he laajensivat tutkimusmatkojaan etelämmäksi. Vuonna 1486 he kolonisoivat São Tomén ja Príncipen saaret, ja tarvitsivat orjia sinne perustetuille sokeriplantaaseilleen. Aluksi portugalilaiset kävivät kauppaa Kongon kuningaskunnan kanssa, mutta myöhemmin he alkoivat järjestää omia orjien sieppausretkiään sisämaahan, mikä aiheutti jännitteitä paikallisten valtakuntien kanssa. Kongon kuningaskunnan ja Portugalin välisten suhteiden rappeutuessa portugalilaiset alkoivat etsiä toista kauppakumppania alempana Afrikan rannikolta ja löysivät Ndongon, jonka hallitsijan arvonimestä Ngolo nimi Angola on peräisin.
Portugalin siirtomaavalta Angolassa kesti vuoteen 1975 asti, jolloin maa itsenäistyi verisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Portugalin Angola Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF  WorldCat