Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit
Eurooppalaisten tulo

Espanjalaiset olivat vallanneet asteekkien maan etelässä 1520-luvulla ja saaneet sieltä suuren kulta-aarteen. Sieltä lähti tiedustelijoita pohjoiseen etsimään kultaa. Ensimmäiset eurooppalaiset käväisivät seudulla jo 1539 jaa.
Espanjalainen Vasquez de Coronado kartoitti valloitti New Mexicoa, Arizonaa ja Länsi- Kansasia 1540-1542. Coronado kukisti zuni-intiaanit jo vuonna 1541. Kun espanjalaiset eivät löytäneetkään maasta kultaa, seikkailijoiden ja valloittajien mielenkiinto hävisi. Tilalle tulivat espanjalaiset fransiskaanien lähetyssaarnaajat 1500-luvun lopulla.
Nuevo Mexicon ensimmäinen kuvernööri Juan de Onate loi espanjalaisten hallinnon 1598 ollen intiaaneja kohtaan niin julmia, etteivät nämä alussa uskaltaneet kapinoida. Onate pani pueblointiaant maksamaan veroa Espanjalle. Fransiskaanien lähetystyö tehostui 1620-luvulla. Espanjalaiset kirkonmiehet käännyttivät tällöin pueblointiaaneja ruoskimisen, silpomisen tai kuoleman uhalla. Maallisen puolen hallinto ja maanomistajat puolestaan käyttivät pueblointiaaneja maaorjina ja suhteutuivat intiaaneihin muutenkin huonosti. Pueblointiaaneja kohtasivat kuivuudesta ja taloudellisesta hyväksikäytöstä johtuvat nälänhädät ja eurooppalaisten tuomat taudit harvensivat pueblojen väkeä. Kaiken kukkuraksi espanjalaiset eivät kyenneet suojelemaan puebloja sotaisten apassien ryöstöretkiltä, jotka olivat toden teolla alkaneet 1630-luvulla apassien saatua hevosia. Apassit tuhosivat monia pueblokyliä ja hyökkäilivät espanjalaisten kimppuun.
Pueblointiaanista koko maailmanjärjestys oli uhattuna. Tämä nosti aikaa myöten paikallisia kapinoita. Vuonna 1680 alkoi suuri tietäjä Popen johtama kapina samanaikaisesti monessa paikassa niin kuin päälliköt olivat sopineet. Kapinassa olivat mukana pueblointiaanit, navajot ja ehkä osa apasseistakin. Kapinalliset intiaanit surmasivat 400 espanjalaista, muun muassa puebloissa toimineita pallaja ja munkkeja polttaen kirkot. Kapinalliset myös veivät tai tuhosivat valkoisten omaisuuden.
Espanjalaiset yrittivät vähän aikaa taistella vastaan muun muassa Santa Fessa, mutta pakenivat pian Meksikoon. Kun espanjalaiset yrittivät 1681-1682 vallata alueensa takaisin, intiaanit voittivat taistelun joka käytiin Albuquerquen lähellä. Intiaanit alkoivat pian riidellä ja lopulta taistella keskenään, koska heimot olivat alkujaankin huonoissa väleissä. Toisaalta intiaaneja vihastutti se että Pope jopa surmasi intiaanivastustajiaan ja esiintyi diktaattorina. Kun Pope kuoli 1690, intiaanien kapinaliitto rakoili pahasti. Kapinallisten keskinäisten kiistojen takia espanjalaisen Diego Jose de Vargasin oli helppo vallata alueensa takaisin. Uusi vuoden 1696 kapina kukistui nopeasti lähinnä sen vuoksi, että osa kereseistä ja pecosit tukivat espanjalaisia.
Espanjalaiset valtasivat maansa takaisin vuoden 1692 jälkeen ja kohtelivat tämän jälkeen intiaaneja paremmin. Espanjalaiset eivät enää orjuuttaneet tai yrittäneet suoraan hävittää vanhoja intiaanien uskomuksia. Tämä ei kuitenkaan rauhoittanut aluetta, koska apassit tekivät ryöstöretkiään ja pitivät intiaanisotaa yllä.
Sekä pueblot että navajot saivat espanjalaisten kotieläimiä jo vuoteen 1600 mennessä. Navajot muuttuivat espanjalaisten ja pueblojen vaikutuksesta kiertelevistä metsästäjistä lammaspaimeniksi ja vuoden 1680 pueblokapinan jälkeen pueblonaisia pakeni navajojen pariin, jolloin navajot alkoivat viljellä maissia. Hevonen alkoi toden teolla levitä vuoden 1680 pueblokapinan jälkeen juuri täältä pohjoiseen ja itään. Niinpä 1700-luvulla hevonen levisi alussa apasseille, navajoile ja uteille, myöhemmin osageille, cheyenneille, kiowille, arapahoille. Sitten hevonen levisi pawneille, apsarokeille, shoshoneille, dakotoille, mandaneille ja myöhemmin myös creeille, ojibwayille, sahaptineille ja mustajaloille. Näin lounaisalue oli ratkaiseva kulttuurivaikuttaja tasankointiaanien elämäntavan synnyssä.
1700-luvulla lounaisalueella oli sotia eri intiaaniryhmien kesken, mm. yksittäiset apassiryhmät, ei kokonaiset heimot yhtaikaa ryöstelivät laajalti pueblokyliä ja muun muassa pimat rakensivat helposti puolustettaviin paikkoihin paaluvarustuksilla linnoitettuja kyliä. Apassit hankkivat näin syötävää, tarkoituksena ei ollut vihollisten surmaaminen. Apasseilla ei ollut tasankojen intiaanien tyylisiä soturijärjestöjä. Mutta toki apassit kokosivat sotajoukon, jos joku kuoli ryöstöretkellä Meksikossa apassien ryöstöretket aiheuttivat laajojen alueiden jättämistä asumattomiksi. Apassit suojautuivat kostoa vastaan asumalla itse ylämaalla ja vuoristolaaksoissa sekä harjoittamalla liikkuvaa elämää.
Meksikon voimakas kuvernööri Juan Bautista de Anza onnistui 1770- ja 1780-luvuilla hillitsemään apassien jatkuvia ryöstöretkiä huomattavasti neuvotteluin ja sotimalla. Vihamielisten intiaanien takia alueella oli vielä 1800-luvun alussa melko vähän espanjalaisia. 1800-luvul1a yuma-ryhmät kamppailivat niin verisesti keskenään, että olivat tuhota toisensa.
Vuonna 1821 New Mexico ja Arizona kuuluivat silloin itsenäistyvään Meksikoon. Meksikon hallinto karkotti pois enimmät emämaan Espanjan fransiskaanit. Nyt apasseilla oli tilaisuus taas aloittaa laaja ryöstely, mitä monet espanjalaiset pakenivat vielä Sonorasta asti. Näihin aikoihin alkoivat Yhdysvaltain metsästäjät ja kauppiaat vaeltaa alueelle. Rio Granden itäpuolinen alue oli vuodesta 1836 Texasin tasavallan osa ja liitettiin vuonna 1845 Yhdysvaltoihin. Vuonna 1646 suuri osa lounaisaluetta joutui Meksikon ja Yhdysvaltain välisessä sodassa Yhdysvaltojen valvontaan, ja alue liitettiin suureksi osaksi Yhdysvaltoihin vuonna 1848, ja Meksiko myi Arizona eteläosankin Yhdysvalloille 1853.
1800-luvulla lounaan ympäristö mahdollisti intiaanien ja maahan tunkeutuvien valkoisten Yhdysvaltain kansalaisten välisen pitkän sissisodan. Yhdysvallat otti navajojen asuinseudun valtansa alle 1849. Navajot alkoivat hyökätä uudisasukkaiden kimppuun vain vuoden kuluttua heidän tulostaan. Valkoiset kostivat tämän, ja ensimmäinen rauhansopimus intiaanien kanssa särkyi nopeasti. Amerikkalaisten ensimmäinen sotaretki navajoja, apacheja ja uteja vastaan alkoi 1851, tarkoituksena estää uudisasukkaisiin kohdistuva häirintä. 1858 syttyi sota navajoja vastaan, kun raivokohtauksen saanut intiaanikauppias tappoi orjapojan Fort Defiancessa. Nyt alkoi sodan ja rauhan vuorottelu. Apassit olivat erityisen hyökkääviä Yhdysvaltain sisällissodan vuosina 1861-1865, jolloin pohjoisvaltiot ja etelävaltiot taistelivat keskenään ja apasseilla oli vastassa vain paikallinen miliisi.
Pueblointiaanit eivät kapinoineet amerikkalaisia vastaan. lukuun ottamatta Taosin pohjoistiwoja 1847.
Eräässä vaiheessa navajointiaanit hyökkäsivät suoraan Fort Defiancen kimppuun. Oli intiaanisotien historiassa harvinaista että intiaanit hyökkäsivät suoraan valkoisten tukikohtien kimppuun. Eversti Kit Carson tuhosi navajojen sadon ja karjan, ajoi intiaanit nälän partaalle ja kilpailevien heimojen uhreiksi. Niinpä 8000 navajoa antautui Pecosjoen varrelle reservaattiin Bosque Redondoon. Noin 450 kilometrin matka reservaattiin tappoi kymmenesosan tällä "pitkällä kävelyllä" olleista navajoista, koska navajoita ammuttiin muun muassa väsymyksestä ja sairaudesta puhumisen takia. Pitkän kävelyn tehneiden elinolot Fort Sumnerissa olivat huonot, kulkutaudit tappoivat heitä, ruokaa oli niukasti eikä ollenkaan huopia. Osa navajoista vältti pitkän kävelyn, mutta joutui orjiksi tai piileksi vuoristoissa. Jo 1868 navajot saivat palata kotiseuduilleen, eivätkä enää kapinoineet  valkoisia vastaan. Apassit, lähinnä jicarillat ja mescalerot puolestaan ryöstelivät siirtolaisia 1850-luvulla käyden sissisotaa.
Mutta 1860-luvulla rauhalliset chiricahuat nousivat kapinaan sen jälkeen kun eräs uudisasukas nimeltä John Ward oli syyttänyt aiheetta häntä poikansa sieppaamisestavaikka syylliset olivatkin chiricahua-päällikkö Cochisen mukaan Gilan autiomaasta tulleita coyoteroja. Sota alkoi, kun armeija yritti pidättää Cochisen, joka pakeni mutta hänen sukulaisiaan jäi vangiksi. Cochise otti puolestaan vankeja saadakseen sukulaisensa vapaaksi. Sota oli käynnissä viimeistään silloin, kun molemmat osapuolet olivat tappaneet panttivankinsa. Lopulta vain muutama suuri sissipäällikkö ryösteli ja taisteli valkoisia espanjalaisia ja amerikkalaisia vastaan, Cochise vuosina 1860-1874, Mimbreno Victorio kaatui 1880 ja Geronimo antautui vasta 1886. Geronimon antautuminen lopetti intiaanisodat, jos mukaan ei lasketa Wowokan hurmokselliseen henkitanssiin liittynyttä siouxien eli lakotojen viimeistä kapinantapaista. Suunnilleen 1890-1910 valkoiset uudisasukkaat ja karjankasvatuksen omaksuneet ajautuivat karjasodan partaalle, kun valkoiset uudisasukkaat tunkeutuivat San Carlos-apassien maille armeijan tuella alkaen kasvattaa siellä suurta karjalaumaa.
Taudit riehuivat lounaisalueellakin pitkään. Vuonna 1883 puolet hopeista kuoli kun isorokko levisi, ja vuonna 1918 puolet jicarilla-apasseista ja melkein neljännes navajoista kuoli influenssaan, joka siihen aikaan tappoi paljon valkoisiakin.