stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andrea Gyarmati

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Andrea Gyarmati (oik.) itäsaksalaisen Ulrike Richterin seurassa. |  Andrea Gyarmati (oik.) itäsaksalaisen Ulrike Richterin seurassa. |  Andrea Gyarmati (oik.) itäsaksalaisen Ulrike Richterin seurassa. |  |
Maa:   Unkari
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | München 1972 | 100 m selkäuinti |  |
|  Pronssia | München 1972 | 100 m perhosuinti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Belgrad 1973 | 200 m selkäuinti |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Barcelona 1970 | 200 m selkäuinti |  |
|  Kultaa | Barcelona 1970 | 100 m perhosuinti |  |
|  Hopeaa | Barcelona 1970 | 100 m selkäuinti |  |
|  Hopeaa | Barcelona 1970 | 4×100 m vapaauinti |  |
Andrea Gyarmati (s. 15. huhtikuuta 1954 Budapest) on unkarilainen uimari, joka menestyi 1970-luvun alussa selkä- ja perhosuintimatkoilla. Hän voitti kaksi Euroopan-mestaruutta ja saavutti kaksi olympiamitalia. Hän ui yhden maailmanennätyksen ja useita Euroopan-ennätyksiä.
Gyarmati kilpaili olympialaisissa ensimmäisen kerran Méxicossa 1968. Hän sijoittui viidenneksi 100 metrin selkäuinnissa, 100 metrin perhosuinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä kahdeksanneksi 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Münchenin olympialaisissa 1972 hän saavutti kaksi mitalia. Hän oli hopealla 100 metrin selkäuinnissa ajalla 1.06,26, millä hän hävisi Yhdysvaltain Melissa Belotelle 0,48 sekuntia. Hän saavutti pronssia 100 metrin perhosuinnissa. Hän ui välierissä maailmanennätyksen 1.03,80 ja saavutti loppukilpailussa vielä paremman ajan 1.03,73 mutta hävisi maailmanennätyksen takaisin vallanneelle Japanin Mayumi Aokille 0,39 sekuntia ja Itä-Saksan Roswitha Beierille 0,12 sekuntia. Gyarmati sijoittui Münchenissä vielä neljänneksi 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja 12:nneksi 200 metrin selkäuinnin alkuerissä.
Gyarmati saavutti ainoat arvokisavoittonsa EM-kilpailuissa 1970. Tuolloin hän voitti kultaa 200 metrin selkäuinnissa ja 100 metrin perhosuinnissa sekä saavutti lisäksi hopeaa 100 metrin selkäuinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. MM-kilpailuissa 1973 hän saavutti pronssia 200 metrin selkäuinnissa.
Andrea Gyarmatin isä Dezső Gyarmati voitti vesipallossa kolme olympiakultamitalia ja äiti Éva Székely uinnissa yhden. Andrea oli eroon päättyneessä avioliitossa ratamelonnan olympiavoittaja Mihály Heszin kanssa.
Andrea Gyarmati nimettiin vuonna 1995 uinnin kunniagalleriaan (International Swimming Hall of Fame), johon hänen molemmat vanhempansa oli valittu jo aiemmin.
Olga Gyarmati

| Mitalit> Maa:   Unkari.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Unkari> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | pituus |  |
Olga Gyarmati (myöh. Várkonyi ja Aczél, 5. lokakuuta 1924 Debrecen – 27. lokakuuta 2013 Greenfield, Massachusetts, Yhdysvallat) oli unkarilainen pituushyppääjä ja olympiavoittaja.
Gyarmati voitti naisten pituushypyn olympiakultaa Lontoossa 1948, kun laji oli ensi kertaa olympialaisten ohjelmassa. Hänen voittotuloksensa oli 569,5 cm, jolla hän voitti toiseksi tulleen Noëmi Simonetto de Portelan 9,5 senttimetrillä. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän ei menestynyt; Bernissä 1954 hän sijoittui vasta 15:nneksi.
Gyarmati muutti Unkarin kansannousun jälkeen ensin Britanniaan ja myöhemmin Yhdysvaltoihin. Hän oli naimisissa unkarilaisen kirjailijan Tamás Aczélin kanssa.
Tomás Guardia Gutiérrez

| Tomás Miguel Guardia Gutiérrez |
| --- | --- |
 Tomás Miguel Guardia Gutiérrez
Costa Rican presidentti
 1870–1876  
Edeltäjä:  Bruno Carranza
Seuraaja:  Aniceto Esquivel
Costa Rican presidentti
 1877–1882  
Edeltäjä:  Vicente Herrera
Seuraaja:  Saturnino Lizano
Henkilötiedot
Syntynyt: 1831
Kuollut: 6. heinäkuuta 1882
Tomás Miguel Guardia Gutiérrez oli Costa Rican presidentti kahden kauden ajan, nousten asemaan molemmilla kerroilla vallankaappauksen turvin, vuosina 1870–1882. Gutiérrez toteutti useita liberaaleja uudistuksia, mutta hallitsi maata diktaattorin ottein.
Elämäkerta

Gutiérrez syntyi tunnettuun karjankasvattajasukuun Costa Rican Guanacasten maakunnassa. Sittemmin Gutiérrez liittyi armeijaan, jossa hän yleni everstiksi. Hän käytti hyväkseen armeija-aikanaan luomiaan verkostoja järjestämässään vallankaappauksessa, joka syrjäytti presidentti Jesús de Jiménez Zamoran 27. huhtikuuta 1870. Costa Rican politiikkaa olivat pitkään hallinneet kahviplantaaseilla vaurastuneet suvut, mutta Gutiérrezin tuki tuli heidän sijaan pääasiassa pienviljelijöiltä. Pitkään hallinneet kahvinvalmistajasuvut kuten Montealegres ja Moras menettivätkin vallankumouksen yhteydessä vaikutusvaltansa.
Gutiérrez hallitsi maatansa diktaattorin tavoin. Maahan asetettiin hänelle uskollinen nukkehallitus ja hän valvoi vuonna 1872 käyttöönotetun perustuslain kirjoittamista. Perustuslaki oli sittemmin käytössä aina vuoteen 1949 saakka. Gutiérrez voitti vuonna 1872 järjestetyt presidentinvaalit, mutta perustuslaki esti häntä asettumasta jälleen ehdolle vuonna 1876. Presidentinvaalit voittanut Bruno Carranza Ramírez säilytti asemansa vain neljän kuukauden ajan, kunnes Gutiérrez järjesti jo toisen kerran vallankaappauksen 11. syyskuuta 1877. Gutiérrez säilytti asemansa presidenttinä aina luonnolliseen kuolemaansa saakka 6. heinäkuuta 1882.
Vaikka Gutiérrez olikin diktaattori, moneen hänen poliittiseen päätökseensä vaikutti etenkin tuona aikana Väli-Amerikassa vaikuttanut liberalismi. Gutiérrez muun muassa takavarikoi käyttämätöntä maata suurilta tiloilta jakaen ne pienviljelijöille ja samaan aikaan otettiin käyttöön omaisuusvero. Maahan rakennettiin uusia julkisia kouluja, kaupunkeihin nykyaikaisia viemäreitä, joiden lisäksi kuolemanrangaistus lakkautettiin. Yksi suurimmista Gutiérrezin kauden hankkeista oli Atlanttisen rautatien rakentaminen, joka lisäsi maan kahvin ja sokerin vientiä. Rautatien rakentamiseksi hankittu velka jäi kuitenkin yhdeksi Gutiérrezin suurimmista poliittisista perinnöistä.
Gynaikeion

Nainen ja peili. Kohtaus gynaikeionissa. Kuvitusta attikalaisessa valkopohjatekniikalla koristellussa astiassa, n. 480–470 eaa.
Gynaikeion (m.kreik. γυναικεῖον, gynaikeīon, myös γυναικεία, gynaikeia, joon.kreik. γυναικηΐη, gynaikēïē; lat. gynaeceum) oli antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa naisten huoneiden nimitys yksityistalossa. Laajemmassa mielessä naisten osaa asuinrakennuksesta kutsuttiin myös nimellä gynaikonitis (γυναικωνῖτις, gynaikōnītis).
Miesten tilaa kutsuttiin vastaavasti nimellä andron.
Gutta (arkkitehtuuri)

Gutta-pisaroita doorilaisessa entablementissa (metooppien ja triglyfien yläpuolella sekä triglyfien alapuolella).
Gutta (lat., ’pisara’; mon. guttae) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa lieriömäinen tai pisaramainen nappula, joita käytettiin koristeina doorilaista tyyliä edustaneiden rakennusten entablementissa.
Gutta-pisaroita käytettiin sekä mutulusten koristeena korniisin alapinnassa kunkin metoopin ja triglyfin yläpuolella, että reguloiden koristeena kunkin triglyfin alapuolella. Gutat jäljittelivät kiviarkkitehtuurissa alkuperäisten puisten kreikkalaisten temppeleiden rakenteiden vaarnoja eli tappeja, joilla puuosat oli liitetty toisiinsa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta gutta Wikimedia Commonsissa
Guinean aluejako

Guinean luonnonmaantieteellinen ja 1-tason hallinnollinen aluejako.
Guinean aluejako (aluehallinnon ylin taso).
Guinean alue jaetaan tarkastelutavasta riippuen joko luonnonmaantieteellisesti (neljään osaan) tai aluehallinnollisesti.
Luonnonmaantieteellinen aluejako

Guinean neljä luonnonmaantieteellistä aluetta (ransk. Régions Naturelles) ovat (Huom. aluenimillä on ollut  aiemmin Guineaa laajempia historiallisia merkityksiä):
Ala-Guinea (ransk. Basse Guinée, tai ransk. Guinée Maritime, Merellinen Guinea)
Keski-Guinea (ransk. Moyenne Guinée)
Ylä-Guinea (ransk. Haute Guinée)
Metsä-Guinea (ransk. Guinée Forestière)
Tätä (alkujaan) luonnonmaantieteellistä jakoa käytetään laajalti Guinean tilastoissa muitakin yhteiskunnan ominaisuuksia kuvattaessa. Tämä aluejako käy ilmi oheisesta kartasta.
Aluehallinnon ylin taso

Guinean aluehallinnon ylin taso muodostuu yhdestä kuvernoraatista (ransk. gouvernorat, pääkaupunki Conakry) ja seitsemästä hallinnollisesta alueesta (ransk. région administrative):
Conakryn kuvernoraatti
Bokén alue
Faranahin alue
Kankanin alue
Kindian alue
Labén alue
Mamoun alue
Nzérékorén alue
Gymnopaidiai

| Gymnopaidiai> Γυμνοπαιδίαι |
| --- | --- |
 Korybanttinen tanssi, jonka kaltaisia luultavasti tanssittiin Gymnopaidiai-juhlassa.
Tyyppi:  uskonnollinen juhla Apollonin kunniaksi
Päivämäärä:  Hekatombeus ? (heinäkuu-elokuu)
Järjestämistiheys:  vuosittain
Paikkakunta:  Sparta, Kreikka
Gymnopaidiai (yleensä monikossa m.kreik. Γυμνοπαιδίαι, yksikössä Γυμνοπαιδία, Gymnopaidia; lat. Gymnopaedia/Gymnopaediae; joskus gymnopedia) oli antiikin kreikkalainen juhla, jota vietettiin Spartassa Apollonin (Pythaios tai Karneios), Artemiin ja Leton kunniaksi. Siihen kuului voimistelukilpailuja.
Gymnopaidiai-juhla perustettiin mahdollisesti noin vuonna 665 eaa. Juhla järjestettiin aina kesäisin Hekatombeus-kuussa eli attikalaisen kalenterin Hekatombaion-kuun aikaan, toisin sanoen heinä-elokuussa, ja se kesti useita päiviä, mahdollisesti kymmenen päivää. Juhlan nimi on peräisin sanoista gymnos (γυμνός, 'alasti') ja paidion (παίδιον, 'lapsi').
Juhlaan kuului sen nimen mukaisesti alastomien nuorukaisten sotatanssiesityksiä. Ne sijoittuivat Spartan agoralle Apollonin, Artemiin ja Leton patsaiden ympärille. Tanssin liikkeet muistuttivat palaistralla tehtyjä harjoituksia ja pankrationia sekä tragedioihin kuulunutta emmeleia (ἐμμέλεια) -tanssia. Juhla oli luonteeltaan iloinen, ja sen aikaan Spartassa vieraili paljon muiden kaupunkien asukkaita. Ainoastaan ikääntyneitä poikamiehiä oli kielletty osallistumasta juhlaan.
Juhlan viimeisenä päivänä myös aikuiset miehet tanssivat ja lauloivat khoroksena. Esityksiin kuului muun muassa Thaletaan ja Alkmanin lauluja ja Dionysodotoksen paiaaneja. Kuoron johtaja piti tietynlaista seppelettä, jota kutsuttiin thyrealaiseksi seppeleeksi (στέφανοι θυρεατικοί, stefanoi thyreatikoi), ja sillä muistettiin niin kutsutussa 300:n taistelussa Thyreassa saatua voittoa. Myös laulut ylistivät kyseisessä taistelussa kaatuneita. Juhlalla oli suuri merkitys spartalaisen musiikkielämän kehityksessä.
Platon mainitsee teoksessaan Lait gymnopaidian kaltaiset harjoitukset erinomaiseksi koulutuskeinoksi, koska tanssimalla uuvuttavasti kesähelteellä nuorukaiset harjoittivat sekä musiikillisia kykyjään, että sotataitojaan.
Mark Adamo

Mark Adamo (s. 1962 Philadelphia, Pennsylvania) on amerikanitalialainen säveltäjä. Hän sävelsi ja kirjoitti libreton oopperaan Little Women (1998), jonka lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa kuoroteoksia, sinfoninen kantaatti Late Victorians ja harppukonsertto Four Angels. Vuonna 2005 kantaesitettiin Houston Grand Operalle tilattu ooppera Lysistrata, or the Nude Goddess. 10-minuuttinen kamariooppera Avow on vuodelta 1999. Adamo toimi New York City Operan nimikkosäveltäjänä vuosina 2001–2006.
Little Women on saanut kansainvälisiäkin esityksiä muun muassa Australiassa ja Israelissa. San Francisco Opera suunnitteli seuraavan oopperan (The Gospel of Mary Magdalene) kantaesityksen kesäkuulle 2013.päivitettävä
Adamo aloitti opiskelun New Yorkin yliopistossa. Yliopisto on myöntänyt hänelle Paulette Goddard Remarque -stipendin saavutuksista näytelmäkirjoittamisen alalla. Vuonna 1990 hän valmistui musiikin kandidaattina Amerikan katolisesta yliopistosta. Yliopisto on myöntänyt hänelle Theodore Presser -palkinnon. Adamo on avoimesti homoseksuaali ja meni elokuussa 2008 naimisiin säveltäjä John Coriglianon kanssa.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Schirmer: Mark Adamo (englanniksi)
Mark Adamo Allmusic.comissa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mark Adamo
Käännös suomeksi
Guisen herttuan murha

| Guisen herttuan murha> L’Assassinat du duc de Guise |
| --- | --- |
 Elokuvan mainosjuliste.
Ohjaaja:  Charles Le Bargy, André Calmettes
Käsikirjoittaja:  Henri Lavedan
Säveltäjä:  Camille Saint-Saëns
Kuvaaja:  Émile Pierre
Pääosat:  Charles Le Bargy, Raphaël Albert‑Lambert fils, Gabrielle Robinne, Berthe Bovy
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Le Film d’Art
Levittäjä:  Pathé
Ensi-ilta:  17. marraskuuta 1908 (Ranska) 23. marraskuuta 1908 (Suomi)
Kesto:  340 metriä (17–20 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Guisen herttuan murha (ransk. L’Assassinat du duc de Guise) on vuonna 1908 valmistunut ranskalainen mykkäelokuva. André Calmettesin ja Charles Le Bargyn ohjaama historiallisesti merkittävä teos oli yksi ensimmäisistä ”taidefilmeistä”, joiden tarkoituksena oli lisätä elokuvan arvostusta taidemuotona.
Juoni

Ranskan kuningas Henrik III on päättänyt hankkiutua eroon kilpailijastaan Guisen herttuasta Henristä. Henrik kutsuu herttuan linnaansa. Tämä saapuu sinne itsevarmana, vaikka häntä on etukäteen varoitettu. Kuninkaan miehet surmaavat herttuan murhan suunnittelijan lymytessä verhojen takana. Lopuksi herttuan ruumis hävitetään polttamalla.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Charles Le Bargy  | … |  Henrik III   |
|  Raphaël Albert‑Lambert fils  | … |  Guisen herttua   |
|  Gabrielle Robinne  | … |  Noirmoutiersin markiisitar   |
|  Berthe Bovy  | … |  hovipoika   |
Tuotanto

Elokuvahistoriallisesti merkittävä Guisen herttuan murha oli Le Film d’Art -yhtiön ensimmäinen tuotanto. Se ei kuitenkaan ollut ensimmäinen ”taidefilmi”, sillä Pathé Frèresin tytäryhtiön SCAGL:n Arlesitar oli julkaistu jo aikaisemmin. Samaa aihetta oli käsitelty Lumièren veljesten ja Pathén elokuvissa.
Tunnettujen teatterimiesten tekemän elokuvan ansioita olivat selkeä juonirakenne ja hienostunut lavastus. Sen esiintyjät olivat oikeita näyttelijöitä ja näyttämöllepano perustui vakiintuneisiin teatterikonventioihin. Useissa kohtauksissa hyödynnettiin syvyyssuuntaista kuvausta. Puvut ja lavasteet tavoittelivat historiallista totuudenmukaisuutta. Camille Saint-Saënsin säveltämä musiikki oli ehkä historian ensimmäinen elokuvan alkuperäissäestys. Guisen herttuan murhalla oli suuri vaikutus elokuvan kehitykseen taidemuotona. Sen marraskuussa 1908 järjestettyä ensiesitystä kommentoitiin ensimmäistä kertaa laajasti myös lehdistössä.
Guisen Herttuan murhaa esitettiin helsinkiläisissä Central ja Maailman Ympäri -teattereissa ja tamperelaisen Maat ja Kansat -yhtiön Hämeenkatu 8 -teatterissa marraskuun lopussa vain viikko Ranskan ensi-illan jälkeen. Hufvudstadsbladetin mukaan tämä järjestyksessä toinen ”taiteellinen” ranskalainen kuva oli uusi osoitus siitä, että elokuva voi nousta taiteen tasolle: ”Tässä kuvassa näemme täysipainoista näyttämötaidetta, joka on paljon korkeammalla kuin yleensä elokuvateattereissa”.
Aiheesta muualla

Guisen Herttuan murha Elonet.
Guisen Herttuan murha Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Guttus

Apulialainen punakuviotekniikalla koristeltu guttus, n. 420–370 eaa.
Guttus (lat., < gutta, ’tippa’, ’pisara’) on pieni antiikin aikainen keraaminen kannu. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Guttus on muodoltaan pitkä- ja kapeakaulainen kannumainen astia, jossa on pieni suuaukko. Guttuksesta kaadettiin tipoittain viiniä tai oliiviöljyä arkikäytössä tai uhritoimituksessa. Guttus voidaan nähdä askoksen alatyyppinä.
Tyypin A guttuksen muoto ulkoa ja sisältä.
Tyypin B guttuksen muoto.
Tyypin C guttuksen muoto ulkoa ja sisältä.
Erityyppisiä guttuksia.
Sammakonmuotoinen guttus, n. 400–300 eaa.
Linnunmuotoinen guttus, n. 310–290 eaa.
Campanialainen guttus, 300–200-luku eaa.
Roomalainen lasinen guttus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta guttukset Wikimedia Commonsissa
Gunga Din

| Gunga Din |
| --- | --- |

Ohjaaja:  George Stevens
Käsikirjoittaja:   Joel Sayre  Fred Guiol  Ben Hecht  Charles MacArthur 
Perustuu:  Rudyard Kiplingin runoon ja novelleihin
Tuottaja:  George Stevens
Säveltäjä:  Alfred Newman
Kuvaaja:  Joseph H. August
Leikkaaja:  Henry Berman
Tuotantosuunnittelija:  Van Nest Polglase
Pukusuunnittelija:  Edward Stevenson
Pääosat:   Cary Grant  Victor McLaglen  Douglas Fairbanks Jr.  Sam Jaffe  Eduardo Ciannelli  Joan Fontaine 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  RKO Pictures
Levittäjä:  RKO Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1939
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gunga Din on George Stevensin ohjaama yhdysvaltalainen seikkailuelokuva vuodelta 1939. Väljästi Rudyard Kiplingin runoon ja Soldiers Three -kokoelman novelleihin perustuvan, 1880-luvun brittiläiseen Intiaan sijoittuvan tarinan käsikirjoittivat Joel Sayre, Fred Guiol, Ben Hecht ja
Charles MacArthur. Elokuvan nimiosaa, kantaja Gunga Diniä esittää Sam Jaffe ja muissa pääosissa näyttelevät Cary Grant, Victor McLaglen ja Douglas Fairbanks Jr.
Juoni

Väkivaltaisen tugeenikultin uhan alla brittiläinen sotilaskolmikko Cutter (Grant), MacChesney (McLaglen) ja Ballantine (Fairbanks) lähtevät viimeiselle yhteiselle retkelleen, apunaan sotilaaksi haluava paikallinen vedenkantaja Gunga Din (Jaffe).
Elokuvan juonessa on nähty samoja piirteitä kuin samojen käsikirjoittajien (Ben Hecht ja Charles MacArthur) vuoden 1931 elokuvassa Etusivu uusiksi ja sen uusintaversiossa Meidän vastaeronneiden kesken (1940).
Vastaanotto ja jälkimaine

Elokuvasta tuli suosittu, mutta se jäi korkeiden tuotantokustannustensa vuoksi silti jonkin verran tappiolliseksi. Se sai ensi-iltakriitikoilta myös suopeita arvioita, joskin sitä syytettiin muiden aiempien seikkailuelokuvien matkimisesta. Bertolt Brecht kiinnitti esseessään huomiota tarinan rasistisuuteen.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle neljä tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. Hänestä Gunga Din on ”vastustamattoman riehakas ja poikamainen”, mutta toisaalta ”häpeilemättömän rasistinen ja militarismia pursuava” oman aikansa ylittämätön klassikko.
Gunga Din valittiin vuonna 1999 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. American Film Institute valitsi vuonna 2006 sata kaikkien aikojen innostavinta amerikkalaiselokuvaa, ja Gunga Din sijoittui sijalle 74.
Viittaukset populaarikulttuurissa

John Sturgesin ohjaama 3 kersanttia (1961) on Pohjois-Amerikan ”villiin länteen” sijoittuva muunnelma Gunga Din -tarinasta. Elokuvaan viitataan useissa muissakin englanninkielisissä elokuvissa, kuten Pahuksenmoiset pirskeet (1968) ja Indiana Jones ja tuomion temppeli (1984).
Aiheesta muualla

Gunga Din Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Gunga Din Elonet.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Gunga Din (film)
Käännös suomeksi
Kiovan taistelu

Kiovan taistelu oli Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu Kiovan kaupungin hallinnasta toisessa maailmansodassa 23. elokuuta – 26. syyskuuta 1941.
Taustaa

Heinäkuun 1941 lopulla Saksan keskustan armeijaryhmän nopea eteneminen itärintaman keskiosassa ja suuret tasangot etelän armeijaryhmän välirajalla mahdollistivat lähes koko Neuvostoliiton Kiovan kaupungin ympäristöön ryhmittyneen Luoteisrintaman kohtaamisen. Puna-armeijan Umanin taistelussa kärsimät panssarivaunu- ja kuljetusvälinetappiot estivät joukkojen tehokkaan siirtämisen, mutta siitä huolimatta alueella olleet joukot aiheuttivat vakavan uhan saksalaisten etenemiselle. Keskittymä oli suurin itärintaman puna-armeijan ryhmityksistä.
Hitler keskeytti 3. elokuuta etenemisen kohti Moskovaa keskittäen joukkoja Kiovan kukistamiseen. Direktiivin No. 34 täydennys julkaistiin 12. elokuuta, ja siinä esitettiin kompromissi Kiovan ja Moskovan suuntien välillä. 2. ja 3. panssariryhmä pidettiin keskustan armeijaryhmässä eikä niitä siirretty alkuperäisen suunnitelman mukaisesti pohjoiseen ja etelään. Lisäksi pohjoisen armeijaryhmän 4. panssariryhmä siirrettiin keskustan armeijaryhmään, kunhan armeijaryhmä olisi saavuttanut suunnitellut tavoitteensa. Kolme panssariryhmää johtaisi lopullista marssia Moskovaan.
Taistelujen kulku

Heinz Guderianin 2. panssariryhmä hyökkäsi 7. syyskuuta pohjoisesta Kiovan itäpuolen Romnyä kohti. Ewald von Kleistin 1. panssariryhmä hyökkäsi 10. syyskuuta etelästä Kiovan itäpuolelle.
Neuvostoliittolaisten komentaja Semjon Budjonnyi huomasi jo varhain uhkaavan mottivaaran ja suunnitteli vetäytymistä. Josif Stalin kielsi vetäytymisen.
Taistelussa Gerd von Rundstedtin johtamat 2. armeija ja 2. panssaridivisioona yhdessä 6. ja 17. armeijan kanssa onnistuivat lyömään Mihail Kirponosin komentamat Neuvostoliiton joukot, joihin kuuluivat muun muassa Neuvostoliiton 5., 37., 26., 21., ja 40. armeija. Kirponos kaatui taistelussa yrittäessään vetäytyä joukkoineen. Panssariryhmät kohtasivat toisensa 14. syyskuuta ja sulkivat Kiovan mottiin viisi armeijaa.
Lopputulos

Saksalaiset ottivat taistelussa 665 000 vankia ja saivat tuhansittain tykkejä ja liki 900 panssarivaunua.
Joukot > Saksa

2. armeija
6. armeija
17. armeija
2. panssariryhmä (Guderian)
XXIV motorisoitu armeijakunta
XLVII motorisoitu armeijakunta
1. panssariryhmä(Kleist)
XIV motorisoitu armeijakunta
XLVIII motorisoitu armeijakunta
Joukot > Neuvostoliitto

5. armeija
21. armeija
26. armeija
37. armeija
38. armeija
Aiheesta muualla

Konstantin Rokossovski: Sotilaan velvollisuus.  Progress, 1982.
John Killen: Luftwaffe.  WSOY, 1969.
William L. Shirer: Kolmannen valtakunnan nousu ja tuho I–II.  Gummerus, 2001.  ISBN 951-20-4601-6
Peter McCarthy&Mike Syron: Panzerkrieg.  Robinson, 2002.  ISBN 1-84119-800-5
Guido Knopp: Wehrmacht.  Gummerus, 2012.  ISBN 978-951-20-9111-9
George H. Stein: Waffen-SS.  Gummerus, 2012.  ISBN 978-951-20-7807-3
Hans-Ulrich Rudel: Stuka-lentäjä.  Koala-kustannus, 2011.  ISBN 978-952-229-122-6
Theodor Plievier: Moskova.  WSOY, 1965.
Kurt von Tippelskirch: Toisen maailmansodan historia 1-4.  WSOY, 1962.
Merkinnän syy: Tausta (eli miten taisteluun päädyttiin), varsinainen taistelukuvaus, saksalaisten tappiot ja taistelun seuraukset kuvaamatta
107 540 neuvostosotilasta palkittiin mitalilla Kiovan puolustamisesta 21. kesäkuuta 1961.
Gurmat

Gurilaisten kielten puhuma-alue. Gurma ja sen sukukielet keltaisella Burkina Fason itäosassa ja lähiseuduilla.
Gurmat ovat gurilaista gurman kieltä puhuva kansa Burkina Fason itäosassa, Togon pohjoisosassa ja Otijoen varrella Ghanassa. Pieniä ryhmiä asuu myös Nigerin ja Beninin rajaseuduilla. Gurmia on yli puolitoista miljoonaa henkeä.
Nimitys ja etninen historia

Gurmien omakielinen nimitys on bimba tai binumba. Hausankielinen gurma tarkoittaa kaikkia Nigerjoen oikeanpuoleisen rannan asukkaita. Gurmien kanssa samaan ryhmään kuuluvat muun muassa basarit, bimobat ja konkombat.
Gurmiin on sekoittunut muita gurilaisia kansoja, songhaita ja fulbeja. Mosien vaikutuksesta he loivat keskiajalla oman valtion. Perimätiedon mukaan sen perustaja oli 1200-luvun alussa elänyt Diaba Lombo. 1700-luvun alussa hallinnut Yendabri siirsi pääkaupunkinsa nykyiseen Fada N’Gourmaan. Gurma joutui 1800-luvun alussa Ouagadougoun mosivaltion alaisuuteen ja fulbet perustivat sen pohjoisosaan Liptakon emiraatin. Ranskalaiset valtasivat Gurman 1800-luvun lopussa ja sen viimeinen hallitsija kuoli vuonna 1911.