stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heikki Orvola
Aiheesta muualla

Heikki Orvolan suunnittelemia lasiesineitä: Designlasi.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Orvola, Heikki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Uppslagsverket Finland
Simetryni

| Simetryni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-N,4-N-dietyyli-6-metyylisulfanyyli-1,3,5-triatsiini-2,4-diamiini
CAS-numero:  1014-70-6
PubChem CID:  13905
SMILES:  CCNC1=NC(=NC(=N1)SC)NCC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H15SN5
Moolimassa:  213,32 g/mol
Sulamispiste:  82–83 °C
Liukoisuus veteen:  Veteen 0,4 g/l
Simetryni (C8H15SN5) on triatsiinijohdannaisiin kuuluva heterosyklinen ja aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään Aasiassa rikkaruohomyrkkynä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa simetryni on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin, asetoniin ja tolueeniin. Simetryni estää kasvien fotosynteesiä. Se sitoutuu plastokinoniin sitoutuvaan proteiiniin, minkä seurauksena katkeava elektronin kuljetus haittaa osana fotosynteesiä olevan fotosysteemi II:n toimintaa.
Simetryniä valmistetaan simatsiinin ja metaanitiolin välisellä reaktiolla. Simetryniä käytetään rikkaruohomyrkkynä riisi-, puuvilla-, maissi-, vehnä- ja soijapapuviljelmillä. Se levitetään rakeina. Yhdiste on hyväksytty käytettäväksi esimerkiksi Intiassa. Euroopan unionin ja Yhdysvaltojen alueella sitä ei ole hyväksytty käytettäväksi rikkaruohomyrkkynä.
Simetryni on vain vähäisessä määrin myrkyllinen aine, joka ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Sen akuutti LD50-arvo rotilla suun kautta annosteltuna on 750–1 195 mg/kg.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Simetryn (englanniksi)
ChemBlink: Simetryn (englanniksi)
Lauri Silvennoinen (hiihtäjä)

| Lauri Silvennoinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Lauri Johannes Silvennoinen
Syntynyt: 7. marraskuuta 1916 Kesälahti
Kuollut: 24. joulukuuta 2004 (88 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Pituus:  174 cm
Seura:  Pohjois-Karjalan Hiihtoseura   Lahden Hiihtoseura
Laji:  maastohiihto ja hiihto 
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten hiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Sankt Moritz 1948 | 4×10 km viesti |  |
Lauri Johannes Silvennoinen (7. marraskuuta 1916 Kesälahti – 24. joulukuuta 2004 Lahti) oli suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti. Lisäksi hän oli 1940-luvulla aktiivi rata- ja maastojuoksija.
Hiihtoura

Silvennoinen voitti olympiahopeaa 4 × 10 kilometrin viestissä Sankt Moritzin talvikisoissa vuonna 1948. Hän hiihti viestissä ensimmäisen osuuden. Hän osallistui jo Lahden MM-kisoihin 1938 mutta ei menestynyt. Cortina d'Ampezzon MM-kisoissa 1941 hän voitti kultaa viestissä ja pronssia 18 kilometrillä, mutta nämä kisat julistettiin sodan jälkeen epävirallisiksi.
Seuratasolla Silvennoinen edusti Pohjois-Karjalan Hiihtoseuraa ja Lahden Hiihtoseuraa. Hän voitti Suomen mestaruuden 18 kilometrillä 1943, 30 kilometrillä 1944 sekä viestissä LHS:n ankkurina vuosina 1943, 1944, 1947 ja 1948.
Juoksu-ura

Juoksijana Silvennoinen sijoittui 800 metrillä viidenneksi Kalevan kisoissa 1940 sekä neljänneksi vuoden 1947 SM-maastojen pitkällä matkalla ja voitti useita Lahden piirin mestaruuksia eri matkoilla Lahden Ahkeran edustajana. Hänen omat ennätyksensä olivat: 800 metrillä 1.58,3, 1 500 metrillä 4.03,0 ja 3 000 metrillä 8.43,4.
Muu urheilutoiminta

Silvennoinen oli ikämiesvuosinaan aktiivi suunnistaja; hän voitti useita Suomen mestaruuksia edustaessaan Lahden Suunnistajat-37:ää.
Aktiiviuransa jälkeen Silvennoinen toimi Suomen Hiihtoliiton johto-, valmennus- ja huoltotehtävissä sekä Lahden Hiihtoseuran johtokunnassa. Ammatiltaan hän oli poliisi ja ylietsivä.
Hans Oster

| Hans Oster |
| --- | --- |
 Hans Oster
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. elokuuta 1888  Dresden, Saksa
Kuollut: 9. huhtikuuta 1945 (56 vuotta)  Flossenbürgin keskitysleiri, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta   Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1907–1932, 1935–1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  kenraali
Hans Oster (9. elokuuta 1888 Dresden, Saksa – 9. huhtikuuta 1945 Flossenbürgin keskitysleiri, Saksa) oli saksalainen kenraali ja tiedustelupalvelu Abwehrin apulaispäällikkö toisen maailmansodan aikana.
Oster oli Adolf Hitlerin ja kansallissosialismin vastustaja. Hänellä oli syvät uskonnolliset periaatteet ja hän piti kansallissosialisteja antikristittyinä. Oster oli mukana natsihallintoa vastustavassa vastarintaliikkeessä jo ennen toisen maailmansodan alkua. Sodan sytyttyä Oster ei epäröinyt varoittaa hollantilaisia ja norjalaisia ystäviään saatuaan tietää Hitlerin suunnitelmista hyökätä kyseisiin maihin. Oster pyrki myös auttamaan vainottuja juutalaisia.
Oster myös suunnitteli niin kutsutun Oster-salaliiton mahdollisen sodan varalta Saksan ja Tšekkoslovakian välillä. Hänen aktiviteettinsa alkoivat herättää epäilystä natsien keskuudessa ja hänet erotettiin huhtikuussa 1943. Hitleriin suunnatun epäonnistuneen murhayrityksen jälkeen Oster pidätettiin ja lähetettiin Flossenbürgin keskitysleirille, jossa hänet teloitettiin pastori Dietrich Bonhoefferin ja entisen Abwehrin johtajan Wilhelm Canariksen kanssa.
Oster-salaliitto

Hans Oster vuonna 1939.
Oster-salaliitto (saks. Septemberverschwörung, ”syyskuun salaliitto”) oli suunnitelma syrjäyttää Adolf Hitler ja Saksan natsihallinto vuonna 1938, mikäli Saksa olisi ryhtynyt sotaan Tšekkoslovakian kanssa Sudeettialueiden takia. Salaliittoa johtivat Abwehrin apulaispäällikkö, kenraalimajuri Hans Oster sekä muut korkea-arvoiset Wehrmachtin upseerit, jotka vastustivat hallintoa tai sen toimia. He suunnittelivat kaatavansa natsihallinnon hyökkäämällä valtakunnankansliaan ja palauttamalla monarkian Preussin prinssi Vilhelmin johdolla. Prinssi Vilhelm oli keisari Vilhelm II:n pojanpoika.
Britannian pääministeri Neville Chamberlain neuvotteli pitkään Hitlerin kanssa ja myöntyi lopulta luovuttamaan Münchenin sopimuksella Saksalle alueita Tšekkoslovakiasta. Tämä tuhosi mahdollisuudet salaliiton onnistumiselle, sillä sota oli vältetty. Oster toimi asemassaan vuoteen 1943 asti, jolloin hänet asetettiin kotiarestiin muiden Abwehrin upseerien jäädessä kiinni juutalaisten auttamisesta pakenemaan Saksasta. Hitleriin vuonna 1944 kohdistetun epäonnistuneen murhayrityksen jälkeen Oster pidätettiin ja lähetettiin Flossenbürgin keskitysleirille, jossa hänet teloitettiin pastori Dietrich Bonhoefferin ja entisen Abwehrin johtajan Wilhelm Canariksen kanssa.
Ostinato

Bachin Italialaisen konserton hitaan osan säestysostinato.
Ostinato (italiaa, latinan sanasta obstinātus ’itsepäinen’) on musiikissa esiintyvä muutaman tahdin mittainen melodinen tai rytminen kuvio, jota toistetaan läpi musiikkikappaleen tai sen osan. Kirjaimellisesti ottaen ostinaton tulisi säilyä muuttumattomana, mutta usein termiä käytetään myös useissa eri transpositioissa esiintyvästä kuviosta eli sekvenssistä. Ostinato voi esiintyä missä tahansa äänessä, mutta bassossa se on yleisin. Ostinatolla on usein säestävä rooli.
Kuuluisa rytminen ostinato on Ravelin Bolérossa.
Terminä ostinato liittyy länsimaiseen taidemusiikkiin, mutta ilmiönä sitä esiintyy useimmissa muissakin musiikkikulttuureissa. Jazz- ja rockmusiikissa ostinaton kaltaisesta ilmiöstä käytetään usein sanaa riffi.
Milan Osterc

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 4. heinäkuuta 1975 (ikä 49)
Syntymäpaikka: Murska Sobota, Slovenian ST, Jugoslavian SLT
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 185 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1994–1996 | Beltinci | 48 | (16) |
| 1996–1998 | Gorica | 64 | (19) |
| 1998–1999 | Hércules | 21 | (2) |
| 1999–2000 | Olimpija | 16 | (6) |
| 2000–2002 | Hapoel Tel Aviv | 53 | (10) |
| 2002–2003 | Le Havre | 8 | (0) |
| 2003–2004 | Bursaspor | 15 | (1) |
| 2004–2005 | Malatyaspor | 26 | (10) |
| 2005 | AEK Larnaka | 7 | (1) |
| 2006 | LASK Linz | 11 | (2) |
| 2007–2010 | Gorica | 91 | (43) |
| 2010–2012 | Koper | 55 | (22) |
| Yhteensä | Yhteensä | 415 | (132) |
Maajoukkue
| 1997–2002 | Slovenia | 44 | (8) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Milan Osterc (s. 4. heinäkuuta 1975 Murska Sobota, Slovenian ST, Jugoslavian SLT) on slovenialainen uransa lopettanut jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä.
Osterc pelasi suurimman osan urastaan kotimaassaan. Hän pelasi Slovenian liigassa 274 ottelua ja teki 106 maalia edustaen Beltinciä, Goricaa, Olimpijaa ja Koperia. Osterc voitti Olimpijassa Slovenian cupin kaudella 1999–2000. Osterc voitti Slovenian liigan maalikuninkuuden kaudella 2009–2010 tehtyään Goricalle 23 maalia.
Ulkomaisissa pääsarjoissa Osterc pelasi Israelin Ligat ha'Alissa edustaen Hapoel Tel Avivia, Ranskan Ligue 1:ssä edustaen Le Havrea, Turkin Superliigassa edustaen Bursasporia ja Malatyasporia sekä Kyproksen liigassa edustaen AEK Larnakaa. Lisäksi hän pelasi alemmilla sarjatasoilla espanjalaisessa Hérculesissa ja itävaltalaisessa LASK Linzissä.
Slovenian maajoukkueessa Osterc pelasi vuosina 1997–2002 yhteensä 44 A-maaottelua ja teki niissä kahdeksan maalia. EM-kilpailuissa 2000 hän pääsi Slovenian kaikissa kolmessa ottelussa vaihtopelaajana kentälle. MM-kilpailuissa 2002 hän pelasi kahdessa ottelussa avauskokoonpanossa ja tuli yhdessä ottelussa vaihtopelaajana kentälle ensimmäisen jakson lopulla.
Oskilloskooppi
Taajuuden mittaus analogiaoskilloskoopilla

Kaupallisissa digitaalioskilloskoopeissa on olemassa tila, jossa oskilloskooppi ilmoittaa suoraan mitattavan signaalin taajuuden numeerisesti (hertseinä). Signaalin taajuus voidaan mitata myös analogisella oskilloskoopilla, mutta tarkka mittaus vaatii ulkopuolisen tunnetun taajuuslähteen mikäli analoginen oskilloskooppi sellaista ei sisällä. Joissakin analogisissa oskilloskoopeissa on taajuuden sekä muiden suureiden mittaamiseen myös numeerisia toimintoja joista yksi voi olla myöskin taajuuslaskuri.
Taajuuden mittaus analogiaoskilloskoopilla > Perinteinen hyvin alkeellinen menetelmä

Perinteisessä oskilloskoopin taajuudenmittausmenetelmässä mitataan oskilloskoopin näytöltä yhden jakson kestoaika ja lasketaan tuloksesta taajuus. Ellei yhden jakson signaalipulssi näy oskilloskoopin näytöllä, on pyyhkäisyaikaa pienennettävä: oskilloskoopin pyyhkäisyajan (maksimi mittaustaajuus) on oltava suurempi kuin suurin mitattava taajuus. Mittaustarkkuutta voidaan parantaa mittaamalla useamman jakson aika ja laskemalla keskiarvo. Menetelmä on yksinkertainen, mutta erittäin epätarkka: jos mitattava taajuusvaste ei ole suoraan puhdas vaihtojännite (esimerkiksi siniaalto), on taajuusmittausta varten mitattava kaikki eri signaalin taajuudet.
Taajuuden mittaus analogiaoskilloskoopilla > Lissajous'n menetelmä

Lissajous'n menetelmällä päästään parempaan tarkkuuteen kuin perinteisellä menetelmällä suoritetussa taajuuden oskilloskooppimittauksessa, mutta mittaukseen tarvitaan erillinen tarkka generaattori. Lissajous'n menetelmässä tutkittava signaali syötetään pystypoikkeutuslevyille (y-levyt) ja tunnettu signaali (ulkopuolisesta tarkasta generaattorista) vaakapoikkeutuslevyille (x-levyt), jolloin oskilloskoopin näyttöön syntyy Lissajous'n kuvio. Tuntemattomassa signaalissa taajuus kerrotaan generaattorin lukemasilmukoiden lukumäärällä (kuvan oltava stabiili). Menetelmän tarkkuus määräytyy generaattorin lukematarkkuudesta.
Taajuuden mittaus analogiaoskilloskoopilla > Z-modulointimenetelmä

Z-modulointimenetelmää voidaan käyttää haluttaessa mitata oskilloskoopilla tuntematonta taajuutta tarkasti. Oskilloskoopin kuvapinnalle saadaan menetelmässä ellipsi jos tutkittava jännite syötetään oskilloskoopin toiselle levyparille ja RC-piirin virtaan verrannollinen jännite toiselle levyparille. Kuvan kirkkauden ohjaus suoritetaan syöttämällä (tarkkuus)funktiogeneraattorista suorakaidesignaali oskilloskoopin z-modulaatio porttiin. Tunnettua taajuutta säätämällä saadaan pysähtynyt kuva, missä ellipsi koostuu kaaren osista, jolloin mitattava taajuus saadaan jakamalla tunnettu taajuus kaaren osien lukumäärällä. Menetelmä on vähemmän altis virhetoiminnoille verrattuna lissajous-menetelmään. Z-modulointimenetelmän tarkkuus on sama kuin funktiogeneraattorin lukematarkkuus.
Historia

Braunin putki tunnettiin vuonna 1897, ja vuonna 1899 Jonathan Zenneck varusti sen säteenmuodostusalueen levyillä ja magneettikentällä jäljen tekemiseen. Varhaisia katodisädeputkia oli käytetty kokeellisesti laboratoriomittauksissa jo 1920-luvulla, mutta ne kärsivät tyhjiön ja elektronilähteen huonosta vakaudesta. VK Zworykin esitti pysyvästi suljetun, korkean tyhjiön kuvaputken vuonna 1931. Sen ollessa vakaa ja uudelleen käytettävä komponentti oli General Radion mahdollista valmistaa oskilloskooppi, joka oli käyttökelpoinen laboratorion ulkopuolella. Toisen maailmansodan jälkeen elektroniikan ylijäämäosien hinnan lasku mahdollisti Heathkit Corporationin valmistaa tällaisista osista koostuva 50 dollarin oskilloskooppirakennussarja, joka oli ensimmäinen menestyjä markkinoilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Särökäyrää jo vuodesta 1897 (Arkistoitu – Internet Archive)
Oskilloskoopilla näkyvä Lissajous'n kuvio, kun kahden sinimuotoisen jännitteen taajuuksien suhde on 1:3
Erkki Siltola

| Erkki Siltola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. helmikuuta 1925 Tervakoski
Kuollut: 21. helmikuuta 2012 (86 vuotta) Tampere
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1963–1988
Merkittävät roolit:  Stockmann Kansanvihollinen Akseli Koskela Täällä Pohjantähden alla Kokkonen Sissit Taavi Jokinen Mustat ja punaiset vuodet
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Erkki Allan Siltola (25. helmikuuta 1925 Tervakoski – 21. helmikuuta 2012 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Siltola teki ammattilaisuransa pitkälti Tampereen Teatterissa ja Tampereen Työväen Teatterissa. Hän näytteli myös muutamissa elokuvissa, kuten Sissit ja televisiosarjoissa, kuten Mustat ja punaiset vuodet.
Ura

Siltolan vanhemmat olivat Väinö ja Vieno Siltola. Hän työskenteli kiinnitettynä näyttelijänä Porin Teatterissa 1968–1971, Tampereen Teatterissa 1971–1977 ja Tampereen Työväen Teatterissa 1977–1988. Hän jäi eläkkeelle 1988.
Näyttelijänlaadultaan Siltola oli eritoten vahvojen mieshahmojen tulkitsija: hänen roolejaan olivat muun muassa Akseli Koskela Väinö Linnan tekstiin perustuvassa näytelmässä Täällä Pohjantähden alla, työnjohtaja Turkka Teuvo Pakkalan komediassa Tukkijoella ja väkivahva Janne pohjalaisaiheisessa teoksessa Puukkojunkkarit. Persoonaltaan häilyvämpää, naisasioissaan kompastelevaa ja murheensa viinapulloon hukuttamaan taipuvaista tyyppiä edusti Juhani Niskavuoren rooli.
Siltolan roolitehtäviä olivat niin ikään Neiti Julien Jean ja Kansanvihollisen Stockmann. Lillian Hellmanin draamassa Vartio Reinillä Siltola näytteli insinööri Müllerin roolin.
Lukemattomien tamperelaisten näyttämötaiteilijoiden tapaan Siltola näytteli myös Pyynikin kesäteatterissa. Vuonna 1974 hänellä oli rooli F. E. Sillanpään alkuperäisteokseen pohjaavassa näytelmässä Miehen tie.
Siltola näytteli useissa televisiotuotannoissa ja teatterielokuvissa 1960–1990-luvuilla. Mikko Niskasen jatkosotaelokuvassa Sissit hänellä on kapteeni Kokkosen rooli. " --- hänessä [Siltolassa] on sellaista jämerää luontevuutta, jota elokuvassamme arvatenkin myös vastedes tarvitaan", Heikki Eteläpää arvioi Siltolan suoritusta.
Eila Arjoman ohjaamassa eeppisessä televisiodraamassa Mustat ja punaiset vuodet Siltolalla on miespääosa Taavi Jokisena. Sarjan kuluessa Taavi ikääntyy noin kolmikymppisestä lapsiperheen isästä lähes seitsenkymppiseksi eläkeläiseksi. Siltolan tunnetuin komediallinen rooli lienee mopoileva rovasti Neil Hardwickin televisiosarjassa Tankki täyteen. Uransa loppuvuosina Siltola näytteli muun muassa sivuroolin lääkärinä elokuvassa Nuoruuteni savotat.
Siltolan tulkitsemien hahmojen pyrkimyksenä on usein voittaminen: joko vihollisen tai onnettomuuden. Jälkimmäisen voittamista edustaa Miettisen rooli Matti Kassilan televisioelokuvassa Luoti sydämessä.
Filmografia > Elokuvat

Sissit (1963)
Luoti sydämessä (1964)
A-näytelmä (1970)
Laulupapukaijapariskunta (1971)
Haudankaivajan kylä (1974)
Zoja (1983)
Kalevala (1985)
Nuoruuteni savotat (1988)
Filmografia > Televisiosarjat

Mustat ja punaiset vuodet (1973)
Tankki täyteen (1978–1980)
Reinikainen (1983)
Suomalaisia tähtihetkiä (1983)
Neljä päivää (1985)
Mustajärven oudot linnut (1991)
Kvartetti (1991)
Luonnonmukainen rakastaja (1992)
Pappa rakas (1993)
Aiheesta muualla

Yle.fi: Erkki Siltola
Erkki Siltola Elonetissä.
Erkki Siltola Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Sillikuninkaat

| Sillikuninkaat |
| --- | --- |
 Helmisillikuningas (Hydrolagus colliei)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Koppapäiset Holocephali
Lahko::  Sillikuningaskalat Chimaeriformes
Heimo::  Sillikuninkaat  Chimaeridae  Bonaparte, 1831
Katso myös
   Sillikuninkaat Wikispeciesissä   Sillikuninkaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sillikuninkaat (Chimaeridae) on valtamerissä elävien koppapäisten rustokalojen heimo.
Systematiikka ja evoluutio

Sillikuninkaisiin kuuluu kaksi sukua ja 29 lajia. Suvuista laajempi Hydrolagus käsittää 22 lajia, Chimaera puolestaan seitsemän. Heimon lajeista varhaisimmat fossiilit ovat liitukaudelta ja kuuluivat sukuun Belgorodon. Chimaera-suvun fossiileja, jotka on ajoitettu liitukauden loppuun ja eoseenikaudelle, on löydetty Etelämantereelta.
Systematiikka ja evoluutio > Lajeja

Pantterisillikuningas (Chimaera panthera)
Sillikuningas (Chimaera monstrosa)
Afrikansillikuningas (Hydrolagus africanus)
Helmisillikuningas (Hydrolagus colliei)
Kummituskuningas (Hydrolagus mitsukurii)
Mustakummituskuningas (Hydrolagus lemures)
Levinneisyys

Sillikuninkaat elävät lauhkeissa ja lämpimissä vesissä. Ne ovat syvän veden kaloja ja erityisesti lämpimämmissä merissä ne elävät yli 200 metrin syvyydessä. Chimaera-kuvun sillikuninkaita tavataan Pohjois-Atlantilta, Afrikan rannikolta ja Japanin, Kiinan, Australian ja Uuden-Seelannin alueilta. Hydrolagus-lajit elävät Tyynellämerellä Pohjois-Amerikan, Japanin, Australian ja Uuden-Seelannin lähistöllä sekä Atlantin pohjois- ja länsiosissa.
Anatomia

Sillikuninkaiden kuono on lyhyt ja pyöreä. Ensimmäinen selkäevä on korkea ja sen edessä on terävä myrkkypiikki. Myrkky aiheuttaa kipua myös ihmiselle. Toinen selkäevistä on pitkä ja matala ja ulottuu siimamaisen pyrstön kärkeen asti. Sillikuninkaiden rintaevät ovat suuret ja kalat käyttävät niitä liikkumiseen. Suurikokoisin sillikuninkaista on Chimaera lignaria, joka voi kasvaa 120 cm pitkäksi.
Elintavat

Sillikuninkaiden ravintoa ovat pienet kalat ja pohjan selkärangattomat eläimet. Sillikuninkaiden hedelmöitys on sisäinen, ja naaras munii kaksi noin 17 cm pitkää munakoteloa, jotka tarttuvat pohjaan.
Sillihait

| Sillihait |
| --- | --- |
 Valkohai (Carcharodon carcharias)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Sillihaikalat Lamniformes
Heimo::  Sillihait  Lamnidae  Müller & Henle, 1838
Katso myös
   Sillihait Wikispeciesissä   Sillihait Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sillihait (Lamnidae) on sillihaikaloihin kuuluva valtamerissä elävä kalaheimo.
Lajit

Vanhimmat sillihaifossiilit on ajoitettu myöshäisliitukaudelle. Fossiileihin kuuluu muun muassa pleistoseenikaudella elänyt Carcharodon megalodon, joka kasvoi jopa 20 metriä pitkäksi. Nykyään sillihailajeja elää viisi ja ne jaetaan kolmeen sukuun. Lajit ja suvut ovat:
Valkohai (Carcharodon carcharias)
Makrillihai (Isurus oxyrinchus)
Makohai (Isurus paucus)
Lohihai (Lamna ditropis)
Sillihai (Lamna nasus)
Anatomia

Sillihait ovat kookkaita kaloja ja suurin laji valkohai voi kasvaa jopa 6,4 metriä pitkäksi. Selkäeviä on kaksi, joista etummainen on kolmionmuotoinen tai hieman pyöristynyt ja korkea ja takimmainen hyvin pieni. Kidusaukot ovat sillihailajeilla suuret. Hampaita on molemmissa leuoissa alle 40 riviä. Hampaat ovat suuret ja tikarimaiset tai sahalaitaiset kuten valkohailla. Sillihait ovat lämminverisiä ja niiden lämpötila on korkeampi kuin ympäröivän meriveden. Tämän vuoksi ne elävät myös kylmissäkin merissä.
Levinneisyys

Sillahaita tavataan kaikissa maailman valtamerissä. Valkohait elävät trooppisia alueita lukuun ottamatta kaikkien valtamerien rannikkoseuduilla. Isusurs-suvun lajit makrillihai ja makohai ovat enemmän trooppisten merien lajeja. Lohihai ja sillihai viihtyvät viileiden vesien ulapoilla ja niitä tavataan Atlantin pohjoisosista ja Tyynenmeren pohjoisosista.
Elintavat

Sillihaiden heimon lajit ovat voimakkaita uimareita ja aktiivisia saalistajia. Niiden ravinto koostuu kaloista, vesinisäkkäistä, merikilpikonnista, mustekaloista, merilinnuista ja äyriäisistä. Lajit ovat ovovivipaarisia eli munat kuoriutuvat naaraan kohdussa ja naaras synnyttää eläviä poikasia. Poikaset syövät kohdussa ruskuaista ja voivat syödä myös pienempiä sisaruksiaan.
Sillihait ja ihminen

Sillihait ovat aggressiivisia ja eräiden lajien tiedetään hyökänneen myös surfaajien tai uimarien kimppuun. Ihmiselle vaarallisina lajeina pidetään valkohaita ja makrillihaita ja suurin osa ihmisten kimppuun käyneistä haista ovat valkohaita.
Sillihailajeja kalastetaan pitkäsiimakalastuksella. Vuonna 2004 sillihailajeja kalastettiin arviolta 6 500 tonnia ja tästä suurin osa oli makrillihaita ja sillihaita, joita kalastetaan erityisesti niiden lihan vuoksi. Pohjois-Atlantilla elävän lohihain kanta on ylikalastettu. Sitä kalastetaan erityisesti, koska sitä pidetään vähäarvoisena tuhoeläimenä, joka syö arvokkaita kaloja kuten lohia. Makohai ja makrillihai ovat myös haluttuja urheilukalastuksen saaliita.
Otepään linnavuori

Otepään kivilinnan rauniot.
Otepään linnavuori on paikka, jolla sijaitsi Ugandin muinaismaakunnan tärkeimpiin tukikohtiin kuulunut Otepään muinaislinna. Asiakirjoissa se mainitaan ensi kerran vuonna 1116, jolloin Novgorodin ruhtinas valloitti sen, mutta perääntyi pois nopeasti. Sama tapahtui uudelleen vuonna 1192. Linna poltettiin Kalparitariston hyökkäyksessä Baltian ristiretkien aikana vuonna 1208. Vuosien 1224–1225 aikana sen tilalle rakennettiin kivilinna, josta tuli Tarton ohella Tarton hiippakunnan toinen keskus. Linna tuhoutui 1200-luvulla lähes täysin ritarikunnan ja piispan välisessä sodassa.
Otium

Otium on latinankielinen termi, joka voi tarkoittaa muun muassa lepoa, rauhaa, toimesta vapautumista tai vapaa-aikaa.
Sanaa on käytetty jo Rooman valtakunnassa.