Kalevi Sorsa
Elämäkerta > Pääministerinä neljässä hallituksessa

Kalevi Sorsa toimi pääministerinä neljässä hallituksessa: Sorsan I hallitus istui vuosina 1972–1975, Sorsan II hallitus vuosina 1977–1979, Sorsan III hallitus vuosina 1982–1983 ja Sorsan IV hallitus vuosina 1983–1987. Samaan aikaan suomalaista yhteiskuntaa kehitettiin hyvinvointivaltioksi, maa muuttui perinteisestä maatalousyhteiskunnasta teollisuus- ja palveluyhteiskunnaksi, julkisia palveluja kehitettiin ja sosiaaliturvaa parannettiin. Muita suuria yhteiskunnallisia ratkaisuja olivat peruskoulun toteuttaminen, päivähoidon kehittäminen ja kansanterveyslain laatiminen. Lisäksi yhteiskunnan ohjailua varten perustettiin uusia virastoja, muun muassa Työsuojeluhallitus. Suomi muuttui sosiaalisesti ja koulutuksellisesti tasa-arvoisemmaksi ja vaurastui. Erityisesti Sorsan I hallitus harjoitti voimallista reformipolitiikkaa johtokaksikkonaan pääministeri ja varapääministeri, valtiovarainministeri Johannes Virolainen. Öljykriisin jälkeisestä lamasta noustiin Sorsan II hallituksen elvytyksellisin toimin. Kansallista talkoohenkeä nostatettiin vuonna 1977 kokouksessa, joka ”Korpilammen hengessä” eli konsensuksen hengessä kokosi yhteen elinkeinoelämän, työnantajien, ay-liikkeen ja julkisen vallan edustajia. Ympäristöministeriön perustaminen valmisteltiin ja käynnistettiin Sorsan 1980-luvun hallitusten aikana.
Sorsan ensimmäisen ja toisen hallituksen kausilla Kalevi Sorsan ja Johannes Virolaisen keskinäiset suhteet muodostuivat hyvin läheisiksi ja luottamuksellisiksi. Tämän vuoksi osa Keskustan kannattajista arvosteli Virolaista siitä, että tämä oli Sorsan kanssa tekemänsä yhteistyön vuoksi valmis tinkimään keskustaväelle tärkeiden asioiden ajamisesta.
Vuosina 1977–1979 istuneen Sorsan toisen hallituksen toimikausi oli vaikea. Talouselämän elvyttäminen vuosikymmenen puolivälin lamasta vaati toimia, jotka aiheuttivat laajaa arvostelua julkisessa sanassa ja joiden vaikutus näkyi hitaasti. Syksyllä 1977 julkisuuteen tuli niin kutsuttu Salora-juttu. Televisiotehdas Saloran todettiin myyneen televisioita ohi kirjanpidon, salanneen näin saamansa tulot verottajalta ja tämän peittääkseen lahjoneen veroviranomaisia. Lisäksi Salora oli maksanut puolueiden vaalikuluja ja lahjoitellut tuotteitaan muun muassa ministereille, myös Kalevi Sorsalle. Lisäksi syksystä 1978 alkaen Sorsa joutui ankaran ryöpytyksen kohteeksi Valcon, valtion kuvaputkitehtaan hallintoneuvoston puheenjohtajan ominaisuudessa tehtaan heikon tuotannon takia. Kiistan taustalla saattoi näkyä myös heijastuma sosialidemokraattisen teollisuuspolitiikan ja yksityisen elektroniikka-alan yritystoiminnan välisestä kamppailusta. Talven 1979 aikana alkoi olla selvästi näkyvissä, että Suomen talous oli Sorsan hallituksen elvytyspolitiikan ansiosta kääntynyt nousuun. Sorsan mielestä tämän olisi pitänyt olla lehdistön etusivujen aiheena, eivätkä suinkaan hänen televisionsa tai Valcon vaikeudet.
Sorsan toisen hallituksen talouspolitiikan menestys oli keskeisesti sen valtiovarainministerin Paul Paavelan ansiota. Vuoden 1978 alussa tehdyn markan devalvaation jälkeen hän sopi ammattiliittojen kanssa jo sovittujen palkankorotusten lykkäämisestä. Paavelan talouspolitiikkaa tukivat niin pääministeri Sorsa kuin vaikeaan työministerin tehtävään suostunut SKDL:n Arvo Aalto.
Joulukuussa 1978 Sorsa sopi Suomen Pankin pääjohtajan Mauno Koiviston kanssa, että Koivisto valmistautuisi ottamaan vastaan pääministerin tehtävän maaliskuun 1979 eduskuntavaalien jälkeen. Sorsalla oli Salora- ja Valco-juttujen aiheuttamien vastoinkäymisten lisäksi henkilökohtainen syy jättäytyä kokonaan seuraavan hallituksen ulkopuolelle, sillä häntä jo vuosia vaivannut selkäkipu oli pahentunut ja tehnyt kokouksissa istumisen miltei sietämättömäksi. Eduskuntavaaleissa oppositiopuolueet Kokoomus, Kristillinen Liitto ja Suomen Maaseudun Puolue lisäsivät kannatustaan, kaikki hallituspuolueet kärsivät tappion ja myös Kalevi Sorsan henkilökohtainen äänimäärä laski.
Eduskunnassa varsinkin SMP löi rumpua Valcon epäonnistumisesta, ja puolueen kunniapuheenjohtaja Veikko Vennamo ja kansanedustaja Urpo Leppänen vaativat Sorsan ja kauppa- ja teollisuusministeri Eero Rantalan asettamista sen vuoksi syytteeseen valtakunnanoikeudessa. Perustuslakivaliokunnan enemmistö katsoi kuitenkin, ettei asia antanut aihetta valtakunnanoikeuden koollekutsumiseen. Veikko Vennamo antoi Kalevi Sorsalle Valco-skandaalin vuoksi pilkkanimen "Valco-Sorsa", jota hän viljeli ahkerasti pitkin 1980-lukua. Lähipiirilleen Sorsa tunnusti myöhemmin Valcoon liittyneiden tapahtumien olleen hänen poliittisen uransa raskain koettelemus ja kokeneensa elämänsä syvimmän masennuksen Valcon jälkipuinnin aikana. Salora-jutun ja Valcon vaikeuksien ohella lehdistössä liikkui väitteitä Sorsan tekemään asuntokauppaan liittyvistä epäselvyyksistä. Väitteet osoittautuivat perättömiksi, ja Sorsa itse katsoi, että kyseessä oli poliittisen oikeiston häneen kohdistama ajojahti.
Vuonna 1981 ilmestyneessä Tamminiemen pesänjakajat -kirjassa Sorsa nimettiin SDP:n ykkösmieheksi, joka joutui kuitenkin antamaan tietä Mauno Koivistolle spekuloinnissa Urho Kekkosen seuraajasta. Toisaalta Koivisto tarvitsi Sorsan ulkopoliittiseksi takuumiehekseen varsinkin idänsuhteissa. Kirjan mukaan Sorsan suhtautuminen Keskustaan muuttui Johannes Virolaisen jouduttua väistymään Paavo Väyrysen tieltä Keskustan puheenjohtajana kesällä 1980. Sorsan ja Väyrysen välille ei koskaan muodostunut yhtä luottamuksellista suhdetta kuin Sorsan ja Virolaisen välillä oli vallinnut. Sorsan ja Väyrysen välit katkesivat täysin Sorsan neljännen hallituksen toimikaudella 1983–1987.
Kalevi Sorsa palasi pääministeriksi vuoden 1982 presidentinvaalin jälkeen aluksi hieman vastentahtoisesti. Vain vuoden kuluttua olivat edessä uudet eduskuntavaalit, eikä SDP halunnut syntyvän vaikutelmaa, että se olisi kaapannut itselleen valtakunnan avainpaikat varmistaakseen vaalimenestyksensä. Kun Keskustan puheenjohtaja, Koiviston hallituksen ulkoministerinä toiminut Paavo Väyrynen oli linjannut, ettei Keskusta ottaisi uuden hallituksen pää- ja ulkoministerin paikkoja, Sorsa päättikin ottaa jälleen hallituksen vetovastuun. Sorsan kolmas hallitus rakentui vielä niin kutsutulle kansanrintamapohjalle, mutta vuoden 1982 lopussa Suomen Kansan Demokraattinen Liitto, joka kärsi yhä pahenevasta sisäisestä hajaannuksesta, lähti hallituksesta äänestettyään puolustusmäärärahojen lisäämistä vastaan. Toukokuussa 1982 Sorsa ohitti Urho Kekkosen Suomen pitkäaikaisimpana pääministerinä.
Vuoden 1983 eduskuntavaaleissa suurin voittaja oli Suomen Maaseudun Puolue. Heti vaalien jälkeen Kalevi Sorsa varmisti SMP:n puheenjohtajalta Pekka Vennamolta, että SMP olisi käytettävissä uutta hallitusta muodostettaessa. Kyseessä oli toisaalta palkkio SMP:lle sen tuesta Mauno Koivistolle presidentinvaalissa, toisaalta tarkoituksena oli sitoa vennamolaiset kannattamaan vasemmistolaista politiikkaa. Sorsa ja puoluesihteeri Erkki Liikanen laskivat, että hallituksessa SDP pystyi SMP:n avulla pelaamaan Keskustaa ja Ruotsalaista kansanpuoluetta vastaan. Sorsan ja toiseksi valtiovarainministeriksi tulleen Pekka Vennamon suhteet osoittautuivat hallituksen kaudella toimiviksi, ja vaikka Keskusta oli kirjallisella sopimuksella pyrkinyt sitomaan vennamolaiset yhteistyöhön "keskiryhmien" kanssa, SMP:n kaksihenkinen ministeriryhmä äänesti käytännössä aina yhdessä SDP:n rinnalla. Ainoa hinta, jonka SDP joutui yhteistyöstään vennamolaisten kanssa maksamaan, olivat SMP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajan Veikko Vennamon ajoittaiset irtiotot muun muassa rintamamiesten lisäeläkkeen käsittelyssä syksyn 1985 budjettiriihen yhteydessä ja kevään 1986 Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden kotimaisessa jälkipuinnissa.
Syyskuussa 1984 Sorsa teki virallisen vierailun Neuvostoliittoon kolmantena Suomen pääministerinä Urho Kekkosen ja Ahti Karjalaisen jälkeen. Sorsan neljännen hallituksen toimikauden lopulla syksyllä 1986 alkoi ilmetä merkkejä SDP:n ja Keskustan pitkään kestäneen yhteistyön rakoilusta. Lokakuussa 1986 Sorsa arvosteli Keskustaa ja sen puheenjohtajaa, ulkoministeri Paavo Väyrystä punamultayhteistyön tuhoamisesta ja presidentti Urho Kekkosen poliittisen perinnön tuhlaamisesta.
Kesän 1984 SDP:n puoluekokouksessa Lahdessa Sorsa piti kuuluisaksi tulleen Infokratia-puheen, jossa hän syytti tiedotusvälineitä epäolennaisuuksiin puuttumisesta. Sorsan mielestä tiedotusvälineet eivät kirjoittaneet yhteiskunnallisista ongelmista vaan keskittyivät pinnallisiin asioihin. Sorsan mukaan ”infokratialle” eli tiedotusvälineiden lisääntyneelle vallalle ”näyttää olevan ominaista suuri epä-älyllisyys, yhteiskunnallisten ja muidenkin ongelmien pohdiskelun välttely, poliittisten kysymysten kääntäminen henkilökysymyksiksi sekä omaan toimintaansa kohdistuva täydellinen kritiikittömyys.” Sorsan mukaan taustalla oli käsitys, että puolueet olivat menettäneet kykyään toimia tulkkina kansalaisten näkemyksille yhteiskunnallisista asioista ja että joukkoviestinten tulisi ottaa tämä tehtävä itselleen. Sorsan mukaan tässä unohdettiin, että puolueiden aatteet olivat alun alkaen kehittyneet juuri kansalaismielipiteen pohjalta.
Hieman aiemmin, huhtikuussa 1984 Sorsa raivostui TV-katsojien silmien edessä TV 1:n A-studiossa häntä hiillostaneelle toimittaja Pekka Oksalalle. Sorsan mielestä puoluetoiminnasta ja demokratiasta annettiin väärä kuva, eikä varsinkaan Yleisradion tehtävänä ollut tällainen vääristely. Sorsa oli ollut tyytymätön Yleisradion poliittisiin ohjelmiin jo 1970-luvun alkuvuosista lähtien. Hän katsoi itseensä kohdistuneeksi muun muassa Pääministerin haastattelutunnin lopettamisen vuonna 1972 juuri silloin, kun hänestä tuli pääministeri. Pääjohtaja Erkki Raatikainen kiisti tämän syy-yhteyden sanoen, että ohjelma lopetettiin silloisten huonojen katsojalukujen vuoksi.