stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Baryšivka

| Baryšivka (Ба́ришівка) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Kiovan alue Ukrainassa, alla kaupungin sijainti alueella
 Baryšivka
 Koordinaatit: 50.3673°N, 31.3332°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Kiovan alue
Piiri:  Brovaryn piiri
Väkiluku (2011):  10 950
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  07500-07505
Suuntanumero(t):  +380 4576
 
 www.adm-baryshivka.gov.ua 
 Baryšivkan piirin sivut (ukrainaksi) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Baryšivka (ukr. Ба́ришівка; ven. Барышевка, Baryševka) on kaupunkityyppinen taajama Brovaryn piirissä Ukrainan Kiovan alueen itäosissa, linnuntietä 58 kilometriä Kiovasta itään. Taajama oli kesän 2020 aluehallinnon uudistukseen saakka Baryšivkan piirin keskuskeskus.
Baryšivkan keskustan puistoa piirin hallintorakennuksen edessä
Baryšivkan rautatieasema
Vuoden 2011 alussa taajamassa arvioitiin asuvan 10 950 ja koko piirissä 37 125 henkeä. Piirin sisällä sijaitsee myös hallinnollisesti itsenäinen Berezanin pikkukaupunki (16 559 as.).
Baryšivkan rautatieasema sijaitsee taajaman eteläosissa, 2,5 kilometriä kunnantalolta. Kiovasta itään johtava seututie R02 (osa keskieurooppalaista poikittaisväylää, Ranskan Calais aina Itä-Kazakstaniin vievää eurooppatie E 40:ta) kulkee piirin läpi ohittaen keskustaajaman noin 8 kilometriä etelästä.
Aiheesta muualla

Kuntakeskuksen eli Baryšivkan taajaman perustiedot Ukrainan parlamentin eli Verh'ovna Radan sivustolta (ukrainaksi) (rada.gov.ua)
Piirin perustiedot Ukrainan parlamentin eli Verh'ovna Radan sivustolta (ukrainaksi) (rada.gov.ua)
Piirin perustietoja Kiovan alueen tilastosivuilla (ukrainaksi) (oblstat.kiev.ua)
Neuvostoliiton aikaisia topografiakarttoja alueesta (venäjäksi) (vlasenko.net)
Baryšivkaan keskittynyt portaali (ukrainaksi) (baryshivka.net.ua)
Toinen Baryšivkaan keskittynyt sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) (baryshivka.org.ua)
Daniel Barenboim

| Daniel Barenboim |
| --- | --- |
 Daniel Barenboim
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. marraskuuta 1942 (ikä 82)  Buenos Aires, Argentiina
Ammatti:  pianisti, kapellimestari
Muusikko
Tyylilajit:  länsimainen taidemusiikki 
Soittimet:  piano 
Levy-yhtiöt:  Deutsche Grammophon 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
danielbarenboim.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Daniel Barenboim (s. 15. marraskuuta 1942 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalais-israelilainen kapellimestari ja pianisti. Barenboim saavutti ensin mainetta pianistina, mutta nykyään hänet tunnetaan ennen kaikkea orkesterinjohtamisestaan. Kapellimestarina hän on juhlittu varsinkin Wagnerin teosten johtamisesta ja hän onkin ollut vakiovieras Bayreuthin  musiikkijuhlilla.
Urasta ja elämästä

Barenboim syntyi Buenos Airesissa, hänen vanhempansa olivat Ukrainan juutalaisia ja toimivat pojan ensimmäisinä soitonopettajina. Perhe muutti Israeliin 1952. Kaksi vuotta myöhemmin Barenboim muutti Itävaltaan opiskelemaan pianonsoittoa ja orkesterin johtamista.
Barenboimin debyytti oopperakapellimestarina oli vuonna 1973 Edinburghin festivaaleilla, jossa hän johti Mozartin Don Giovannin. Ensiesiintyminen Bayreuthissa oli 1981. Hän johti siellä säännöllisesti aina vuoteen 1999 asti. Barenboim oli naimisissa kuulun sellistin, Jacqueline du Prén, kanssa. Du Pré sairastui multippeliskleroosiin vuonna 1973 ja kuoli vuonna 1987. Juutalaisuuden sanottiinkenen mukaan? estäneen avioeron. Barenboim on sittemmin elänyt Pariisissa pianisti Jelena Baškirovan kanssa. Pari meni naimisiin 1988 ja heillä on kaksi lasta.
Vuosina 1991–2004  Daniel Barenboim oli Chicagon sinfoniaorkesterin musiikillinen johtaja. Hän oli myös Berliinin valtionoopperan musiikillinen johtaja vuodesta 1992. Hän ilmoitti jättävänsä tämän tehtävän terveydellisistä syistä tammikuun lopussa 2023. Barenboimin Wagner-esitys Jerusalemissa 2001 herätti vihaa, koska säveltäjä Richard Wagner yhdistetään Israelissa antisemitismismiin.
Barenboim on Israelissa kiistelty hahmo, koska hän edistää saksalaista musiikkia ja vastustaa julkisesti Israelin Länsirannan miehitystä. Barenboim hankki alkuvuodesta 2008 Palestiinalaishallinnon passin. Hänellä on myös Israelin, Argentiinan ja Espanjan kansalaisuus.
Kirjallisuutta

Barenboim, Daniel: Elämäni musiikissa. Suomentanut Seppo Heikinheimo. WSOY, Helsinki. 1993. ISBN 951-0-18503-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Guardian-lehden artikkeli
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
J. M. Barrie

| James Matthew Barrie |
| --- | --- |
 J. M. Barrie vuonna 1901
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. toukokuuta 1860 Kirriemuir, Angus, Skotlanti
Kuollut: 19. kesäkuuta 1937 (77 vuotta) Lontoo, Britannia
Puoliso:  Mary Ansell
Kirjailija
Salanimi: J. M. Barrie
Äidinkieli: englanti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
James Matthew Barrie, kirjailijanimi J. M. Barrie, (9. toukokuuta 1860 Kirriemuir, Angus, Skotlanti – 19. kesäkuuta 1937 Lontoo, Britannia) oli skotlantilainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on lastennäytelmä Peter Pan, kertomus pojasta, joka ei halua kasvaa aikuiseksi. Peter Panista on tehty useita elokuvaversioita.
Elämä

Barrie oli toiseksi nuorin kymmenen lapsen katraassa. Hän opiskeli Glasgow’ssa ja Edinburghin yliopistossa. Hän muutti Lontooseen ja kirjoitti ensin sanomalehtiin, mutta myöhemmin hän kirjoitti romaaneja, novellikokoelmia ja vuodesta 1897 alkaen lähinnä näytelmiä. Hänen nuoruudenteoksilleen on ominaista Skotlannin murre, leikkisä huumori ja tunteellisuus. Kriitikot eivät ole arvostaneet moniakaan hänen teoksistaan, parhaina pidetään näytelmiä Quality Street (1901), The Admirable Crichton (1902), What Every Woman Knows (1908), The Twelve-Pound Look (1910), The Will (1913) ja Dear Brutus (1917).
Näytelmä Peter Pan or The Boy Who Would Not Grow Up (1902) perustuu Barrien kertomukseen The Little White Bird. Näytelmästä hän laati kertomusversion Peter and Wendy (1911).
Barrien avioliitto näyttelijä Mary Ansellin kanssa päättyi eroon 1910 kestettyään 15 vuotta.
Barrie ystävystyi Llewelyn Daviesin perheen kanssa ja osallistui mielellään lasten leikkeihin. On ollut spekulaatioita, että Barrie olisi ollut mahdollisesti pedofiili.  Useat tutkijat ovat kuitenkin päätyneet aikalaistodistusten ja tutkimuksen perusteella arvioimaan Barrien aseksuaaliksi. Tätä tukee myös perheen nuorimman lapsen Nicholas Llewelyn Daviesin lausunto: "En usko Jim-sedän koskaan kokeneen intohimoa ketään kohtaan - miestä, naista tai lasta - hän oli viaton, ja siksi hän saattoi kirjoittaa Peter Panin."
Barriesta itsestäänkin on tehty löyhästi tosiasioihin perustuva elokuva, vuonna 2004 ilmestynyt Finding Neverland – tarinan lähteillä, jossa häntä esittää Johnny Depp. Elokuva keskittyy suhteeseen, jonka Barrie loi Llewelyn Daviesin perheen lasten kanssa ja jota pidetään inspiraation lähteenä Peter Panin lapsihahmoille. Depp oli roolistaan parhaan miespääosan Oscar-ehdokkaana.
Suomennetut teokset

Pekka Poikanen (Peter Pan), suom. Tyyni Tuulio, Porvoo: WSOY 1922 – 2. uudistettu p. nimellä Peter Pan, kuvitus: Björn Landström, WSOY 1954 Sarja: Lasten oma kirjasto, 12
Peter Pan (Peter Pan and Wendy), ; tekijän luvalla kert. May Byron; suom. Martta Eskelinen. Helsinki: Otava 1978 ISBN 951-1-04921-6
Barrie, J. M.: Peter Pan.  (Alkuteos: Peter and Wendy, 1911.)  Suomentanut Sari Karhulahti. Kuvittanut Petri Hiltunen. Helsinki:  Art House, 2002.  ISBN 951-884-332-5  (Ensimmäinen kokonaan suomennettu)
Peter Pan Kensingtonin puistossa (Peter Pan in Kensington Gardens), Mikko Vuorinen, BTJ 2008 ISBN 978-951-692-695-0
Neiti Nikotiini: tutkielma tupakoinnista (My lady Nicotine), suom. Ville-Juhani Sutinen, Savukeidas 2013 ISBN 978-952-268-083-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta J. M. Barrie Wikimedia Commonsissa
How bad was J.M. Barrie? The Telegraph
The monster of Neverland: How JM Barrie did a 'Peter Pan' and stole another couple's children Daily Mail
http://www.bookrags.com/studyguide-jm-barrie-the-lost-boys/
Ganges-virran sillan rakentaja. Sanomalehtimies, novellisti ja dramaatikko. Vaatimaton ihminen ja lasten ystävä, Helsingin Sanomat, 10.12.1937, nro 333, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Miralem Pjanić

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
 Miralem Pjanić edustamassa Bosnia ja Hertsegovinaa vuonna 2015.
Henkilötiedot
Koko nimi: Miralem Pjanić
Syntymäaika: 2. huhtikuuta 1990 (ikä 34)
Syntymäpaikka: Zvornik, Jugoslavia
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 178 senttimetriä
Seura
Seura: AI-Sharjah
Pelinumero: 10
Junioriseurat
1995–2004: FC Schifflange 95
2004–2007: Metz
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2007–2008 | Metz | 32 | (4) |
| 2008–2011 | Lyon | 90 | (10) |
| 2011–2016 | Roma | 159 | (27) |
| 2016–2020 | Juventus | 122 | (15) |
| 2020– | Barcelona | 19 | (0) |
| 2021– | → Beşiktaş (laina) | 0 | (0) |
Maajoukkue
| 2006 | Luxemburg U17 | 4 | (5) |
| 2006–2007 | Luxemburg U19 | 3 | (1) |
| 2008– | Bosnia ja Hertsegovina | 101 | (16) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 2. syyskuuta 2021.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 1. syyskuuta 2021.
Miralem Pjanić (s. 2. huhtikuuta 1990 Zvornik, Jugoslavia) on bosnialainen jalkapalloilija. Hän edustaa Arabiemiirikunnissa pelaavaa Al-Sharjahia, ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Pjanić on pelannut nuorisomaaotteluita Luxemburgin paidassa, mutta päätti myöhemmin urallaan kuitenkin edustaa jatkossa Bosnia ja Hertsegovinaa.
Ura > Alkuvaiheet

Pjanić aloitti junioriuransa luxemburgilaisessa Monnerechissa, kun perhe oli muuttanut sinne Bosnian sodan ja maalivahtina pelanneen isä Fahrudinin jalkapallouran vuoksi, mutta siirtyi pian Schëffleng 95:n riveihin. Schëfflengessä pelatessaan hän herätti kiinnostusta ranskalaisseura Metzissä ja myöhemmin hän liittyi joukkueeseen juniorisopimuksella.
Ura > Metz

Pjanić liittyi Metziin 14-vuotiaana ja viiden vuoden sopimuksella. Hän pelasi seuran juniorijoukkueessa noin kolme vuotta, kunnes sai kaudella 2007–2008 kutsun edustusjoukkueeseen silloiselta päävalmentajalta Francis De Taddeolta. Hän teki ensiesiintymisensä tultuaan vaihdosta kentälle ottelussa Paris Saint-Germainia vastaan.
Hyvin sujuneen alku kauden jälkeen 30. marraskuuta 2007 Pjanić teki ensimmäisen ammattilaissopimuksensa seuran kanssa, joka oli kolmivuotinen ja pitäisi hänet seurassa vuoteen 2010 asti. Ensimmäisen maalinsa hän teki 15. joulukuuta 2007 ottelussa Sochauxia vastaan. Samalla hänestä tuli yksi nuorimmista pelaajista, joka on onnistunut maalinteossa maan pääsarjassa. Ensimmäisenä kautenaan hän pelasi 32 pääsarjaottelua ja teki niissä kolme maalia.
Huolimatta Pjanićin henkilökohtaisesta onnistumisesta kauden aikana, Metz tippui maan pääsarjasta.
Ura > Lyon

Monien tarjouksien jälkeen Pjanić päätti siirtyä Lyoniin. Siirtosumma oli 8 miljoonaa euroa ja hän solmi joukkueen kanssa viisivuotisen sopimuksen. Ensimmäisen pääsarjaottelunsa Lyonissa hän pelasi kauden 2008–2009 avausottelussa Toulousea vastaan.
Kaudella 2009–2010 Pjanić sai pelinumerokseen 8, samalla paikalla esiintyneen tähtipelaaja Juninhon lähdettyä joukkueesta. Hän aloitti kauden vahvasti ja teki ensimmäisen maalinsa Lyonissa Mestarien liigan karsintaottelussa Anderlechtia vastaan. Maali syntyi vapaapotkusta. Muutama viikko myöhemmin hän onnistui maalinteossa myös pääsarjaottelussa Auxerrea vastaan.
Ura > Roma

31. elokuuta 2011 Pjanić teki nelivuotisen sopimuksen Roman kanssa. Hänestä maksettiin 11 miljoonan euron siirtokorvaus. Hän pelasi seurassa lopulta viisi kautta.
Ura > Juventus

Kesällä 2016 Pjanić siirtyi Juventukseen. Hän voitti seurassa neljä Italian-mestaruutta ja kahdesti Italian cupin. Vuonna 2017 hän pelasi Mestarien liigan loppuottelussa. Kausittain hän pelasi Serie A:ssa 30, 31, 31 ja 30 ottelua sekä teki maaleja viisi, viisi, kaksi ja kolme. Mestarien liigassa hän pelasi Juventuksen pelaajana 38 ottelua ja teki niissä neljä maalia, joista kaksi syyskuussa 2018 alkulohko-ottelussa espanjalaista Valenciaa vastaan Juventuksen voittaessa vierasottelunsa 0–2.
Ura > Barcelona

Syyskuussa 2020 Pjanić siirtyi espanjalaisseura Barcelonaan. Ensimmäisellä kaudellaan hän on pelannut 17 Espanjan liigan ottelua, joista kuusi ottelua avauskokoonpanossa. Mestarien liigassa hän pelasi joukkueensa kaikki kahdeksan ottelua ja niistä avauskokoonpanossa kuusi alkulohko-ottelua.
Ura > Maajoukkue

Pjanić teki ensiesiintymisensä Bosnia ja Hertsegovinan maajoukkueessa 20. elokuuta 2008 ottelussa Bulgariaa vastaan. MM-kilpailuissa 2014 hän pelasi joukkueensa kaikki kolme ottelua alusta loppuun ja teki yhden maalin Irania vastaan.
Aiheesta muualla

Pjanićin tilastot Ranskan liigan sivustolla
Paolo Battilana

| Paolo Battilana> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. marraskuuta 1953
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  Taidegraafikko
Paolo Aurelio Roberto Battilana (s. 1. marraskuuta 1953) on turkulainen kuvataiteilija. Hänen vanhempansa ovat mainospiirtäjä, taidemaalari Paulo Battilana ja kassanhoitaja Signe Battilana o.s. Lundenius. Paolo Battilanan on ollut naimisissa kolme kertaa: ensimmäinen puoliso oli Sirpa Väänänen, ent. Battilana, o.s. Sivula, er, toinen Ann-Marie B., o.s. Hakanen er. ja kolmas Kirsi-Maria Aho er. Battilanalla on kaksi lasta, Sara Daniela (s. 1980) ja Cecilia Angelina (s. 2002).
Battilana kävi Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulua 1969–1972. Hän debytoi Turussa 1974.
Battilanan maalauksissa aiheina ovat usein meri, saaristo, luonto, elämän polut ja ihmiset. Työt ovat usein harmonisia, vailla kiireen tuntua ja niistä kuvastuu valo ja rauha. Julkisesti Battilanan teoksia on nähtävillä mm. Wäinö Aaltosen museossa sekä Turun, Porin ja Raision kaupunkien kokoelmissa. Battilana on osallistunut lukuisiin taidenäyttelyihin.
Aiheesta muualla

Raision kaupungin taidekokoelman taiteilijat (Arkistoitu – Internet Archive)
Turun Sanomat 16.11.2004: Meren hohto ei ole himmennyt
Jürgen Bartsch

Jürgen Bartsch (6. marraskuuta 1946 Essen – 28. huhtikuuta 1976 Lippstadt-Eickelborn) oli saksalainen sarjamurhaaja, jonka uhreiksi joutui neljä lasta. Lisäksi hän teki yhden murhayrityksen.
Jürgen Bartsch syntyi aviottomana lapsena Essenissä. Hänen äitinsä menehtyi tuberkuloosiin pian syntymän jälkeen. Hänen alkuperäinen nimensä oli Karl-Heinz Sadrozinski, mutta hän sai nimen Jürgen Bartsch, kun langenbergiläinen pariskunta otti hänet ottolapsekseen. Adoptio vahvistettiin vasta vuonna 1954, koska viranomaiset suhtautuivat lapsen aviottomuuteen varauksellisesti.
Ensimmäiset vuotensa Jürgen vietti eristettynä pienessä kellarihuoneessa kalteri-ikkunoiden takana, koska vanhemmat pelkäsivät, että muiden lasten kanssa leikkiessään Jürgen saisi tietää adoptiosta.
Jürgenin adoptioäiti Gertrud Bartsch kärsi pakko-oireisesta häiriöstä. Hän suhtautui pakkomielteisesti siisteyteen. Jürgen ei saanut leikkiä muiden lasten kanssa, jottei olisi tullut likaiseksi, ja häntä kuritettiin mielivaltaisesti. Adoptioäiti myös kylvetti hänet aina yhdeksäntoista vuoden ikään saakka.
Jürgen aloitti koulunkäynnin 10-vuotiaana, mutta koska ensimmäinen koulu ei ollut vanhempien mielestä riittävän kurinalainen, hän joutui pian vaihtamaan oppilaitoksensa katoliseen kouluun, jossa hän joutui kuoronjohtajan seksuaalisen hyväksikäytön uhriksi.
Murhat

Bartsch aloitti sarjamurhat teini-ikäisenä. Hän houkutteli nuoria poikia hylättyyn pommisuojaan ja pakotti uhrinsa riisuuntumaan ja käytti heitä seksuaalisesti hyväkseen. Hän murhasi neljä uhriaan.
Bartsch oli 15-vuotias, kun hän surmasi ensimmäisen uhrinsa, 8-vuotiaan Klaus Jungin maaliskuussa 1962. Hänen uhreikseen joutuivat myös Peter Fuchs (13) ja Ulrich Kahlweiss (12). Toukokuussa 1966 hän murhasi viimeisenä uhrinaan 11-vuotiaan Manfred Grassmannin. Hän hautasi uhrien jäänteet pommisuojaan.
Bartsch yritti toukokuussa 1966 murhata 14-vuotiaan Peter Fresen, mutta tämä pääsi pakoon. Sarjamurhaaja pidätettiin kesäkuussa etsintöjen jälkeen.
Oikeudenkäynti, tuomio ja kuolema

Bartsch tunnusti murhat avoimesti. Wuppertalin käräjäoikeus tuomitsi hänet 15. joulukuuta 1967 elinkautiseen, ja Düsseldorfin hovioikeus piti tuomion samana. Maan korkein oikeus päätti kuitenkin sijoittaa Bartschin tahdosta riippumattomaan hoitoon Eickelborniin. Siellä Bartsch avioitui vuonna 1974 Gisela Deiken kanssa.
Bartsch suostui kastroitavaksi vuonna 1976, jotta voisi vapautua tahdonvastaisesta hoidosta. Hän menehtyi leikkauspöydälle halotaanimyrkytykseen. Tapaus tulkittiin onnettomuudeksi, mutta Saksassa alkoi pian levitä huhu, että hänet olisi surmattu tahallaan.
Jürgen Bartschista tehtiin vuonna 2002 näytelmäelokuva Ein Leben lang kurze Hosen tragen.
Kirjallisuutta

Föster, Michael: Jürgen Bartsch: Nachruf auf eine Bestie. Torso, 1984.
Meinhof, Ulrike: Jürgen Bartsch und die Gesellschaft. – Die Würde des Menschen ist antastbar. Aufsätze und Polemiken. Wagenbach, Berlin 2004. ISBN 3-803-12491-3
Miller, Alice: Alussa oli kasvatus. Suomentanut Mirja Rutanen. (Alkuteos: Am Anfang war Erziehung.) WSOY, Helsinki 1985. ISBN 951-0-12888-0
Moor, Paul: Das Selbstporträt des Jürgen Bartsch. Fischer, Frankfurt 1972.
Moor, Paul: Jürgen Bartsch – Selbstbildnis eines Kindermörders. Rowohlt, 2003. ISBN 3-499-61482-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Ballets russes

Valentin Serov, Baletti-impressaari Sergei Djagilevin muotokuva, 1909.
Ballets russes (suom. Venäläinen baletti, tunnetaan myös nimellä Djagilevin baletti) on vuosina 1909–1929 toiminut kiertävä balettiseurue, jonka Sergei Djagilev perusti vuonna 1909 Pietarin keisarillisen Mariinski-teatterin ja Moskovan Bolšoi-teatterin eli Keisarillisten teattereiden balettiryhmien nuorista taiteilijoista. Ensimmäisiin taiteilijoihin kuuluivat koreografi Mihail Fokin ja tanssija Vatslav Nižinski.
Ballets russes on vaikuttanut 1900-luvun baletin kehitykseen enemmän kuin mikään muu balettiseurue aina 1970-luvulle asti.
Historia > Vatslav Nižinskin kausi

Seuruetta vaivasivat kuitenkin kiistat ja mustasukkainen kilpailu. Djagilev rohkaisi uutta koreografi-löytöään Vatslav Nižinskiä, ja vuoden 1912 lopussa sekä Benois että Fokin jättivät ryhmän. Ensimmäiset Pariisin kaudet olivat muutosvaihe vanhasta klassisesta baletista uuteen modernismiin. Tärkeä tekijä oli myös romanttisesta baletista periytyneen ballerinapainotteisuuden sijaan esitetty miestanssijoiden vahva panos sekä puvuissa ja lavasteissa tehdyt uudistukset ja niiden aiheenmukaisuus.
Mihail Fokin oli jo hylännyt tutun, varvastossut ja ballerinakeskeisyyden, mutta Nižinski meni uudistuksissaan paljon pidemmälle ja oli mullistava jo ensimmäisessä teoksessaan vuonna 1912 L'Après-midi d'un Faune Claude Debussyn sävellykseen Faunin iltapäivä (lavastus ja puvut Léon Bakst). Nižinski liikkui koko jalan painolla katkonaisella rytmillä kuin eläin, jota korosti Bakstin suunnittelema eläimen turkkia muistuttava puku. Baletin orgastista loppua pidettiin säädyttömänä, ja se aiheutti pariisilaisille tyypillisen kohun ja skandaalin, jota Djagilev käytti hyväkseen saadakseen ryhmälle näkyvyyttä.
Hänen seuraavaa balettiaan Jeux (1913, säv. Claude Debussy, lavastus Léon Bakst, puvut Jeanne Paquinin muotitalo) pidetään ensimmäisenä, jonka aihe on nykyaikainen: kolmen tennispelaajan vaihtelevat suhteet. Molemmat aiemmat teokset jäivät kuitenkin seuraavan varjoon: Le Sacre du Printemps, Kevätuhri. Igor Stravinskyn säveltämä teos oli rytmisesti vaikea, ja Nižinskiä avustamaan kutsuttiin Marie Rambert, joka oli opiskellut Émile Jaques-Dalcrozen tanssikoulussa. Teosta esitettiin vain seitsemän kertaa Pariisissa ja Lontoossa, jonka jälkeen se katosi. Teoksen liikekieli oli aivan uudenlaista, Nižinski muun muassa käytti jalkojen sisäänpäin kierrettyjä asentoja. Sekä uudenlaisen liikkeen että Stravinskyn musiikin vuoksi baletti aiheutti myrskyisän skandaalin Pariisissa, mutta otettiin vastaan paremmin Lontoossa.
Ensimmäisen maailmansodan aika oli Djagilevin ryhmälle vaikeaa, mutta hän pystyi säilyttämään taiteilijoitten ydinryhmän. Hän piti päämajaa Lausannessa ja värväsi sieltä käsin uusia tanssijoita käyttäen kaikkia mahdollisia suhteitaan saadakseen heidät pois Venäjältä. Ensimmäiselle Amerikan-kiertueelle vuoden 1916 alussa Djagilev lähti itse mukaan, mutta jäi pois matkasta seurueen palatessa sinne vielä samana vuonna.
Nižinski teki vielä yhden koreografian tarinaan Till Eulenspiegel (säv. Richard Strauss, lavastus ja puvut amer. Robert Edmond Jones), joka esitettiin New Yorkissa vuonna 1916, mutta hän alkoi jo osoittaa mielisairauden oireita. Välirikko Djagilevin kanssa syntyi vuonna 1913 Etelä-Amerikan kiertueella Nižinskin mentyä naimisiin. Djagilev valmisteli uusia teoksia Espanjassa ja Italiassa uuden koreografin Léonide Massinen kanssa. Nižinski erotettiin ryhmästä ja pian sen jälkeen hän sairastui skitsofreniaan. Amerikka näki Ballets russesin, kun sitä vaivasivat sota-ajan ongelmat, sisäiset konfliktit ja Nižinskin paheneva sairaus.
Historia > Léonide Massinen kausi

Léonide Massine oli tullut ryhmään tanssijaksi ensimmäiselle Amerikan kiertueelle vuonna 1916, mutta ei osallistunut enää seuraaviin, vaan alkoi valmistella uutta ohjelmistoa Espanjaan tilattuja esityksiä varten. Eurooppaan jäi Massinelle pieni tanssijaryhmä, sillä Djagilev totesi uusien teosten tuottamisen olevan mahdotonta raskaissa kiertueolosuhteissa. Talvella 1916–1917 Roomassa Massine teki aiemmin kesällä 1916 Espanjassa esitettyjen Las Meniñas (musiikki Louis Aubert, Gabriel Fauré, Maurice Ravel, Emmanuel Chabrier; puvut ja lavastus José-María Sert) ja Kikimora-balettien lisäksi kolme uutta koreografiaa, jotka olivat kaikki täysin eri tyylisiä. Les Femmes de Bonne Humeur vuonna 1917, (Carlo Goldonin komedian pohjalta, musiikki Domenico Scarlatti, puvut ja lavastus Léon Bakst) oli Massinen ensimmäinen komediallinen baletti, jossa näkyi hänen kykynsä luoda hahmoja tanssin ja eleiden avulla. Contes Russes  vuonna 1917, (säv. Anatoli Ljadov, lavastus ja puvut Mihail Larionov) oli aiemman Kikimoran vuonna 1916 kehittelyä edelleen. Parade vuonna 1917 aloitti uuden kauden ryhmän työssä.
Kun Lokakuun vallankumouksen myötä Djagilevin suhteet Venäjälle olivat lopullisesti katkenneet, hän joutui yhä enemmän tukeutumaan Pariisin koulukunnan säveltäjiin ja kuvataiteilijoihin. Paradessa alkoi yhteistyö Pablo Picasson kanssa ja syntyi ensimmäinen kubistinen baletti. Picassolla ja Jean Cocteaulla oli baletti pääpiirteissään jo suunniteltuna, kun he saapuivat Roomaan. Musiikin sävelsi Erik Satie, ja teoksen äänimaailma sisälsi myös megafoneja, mekaanisen kirjoituskoneen ääntä ja laivojen sumusireenejä. Paradeen voikin jäljittää monia myöhempiä koreografian, visuaalisten elementtien ja musiikin innovaatioita. Teos aiheutti odotetusti kohua ensi-ilta yleisössä, jossa osa buuasi, sähisi ja huuteli hävyttömyyksiä Picasson lavastuksesta, mutta esityksestä innostunut yleisö vaiensi heidät.