Helena Roerich
Elämä > Matkat

Nikolai Roerich sai vuonna 1920 kutsun kiertueelle Yhdysvaltoihin, jossa oli esillä hänen maalauksiaan, ja Roerichin perhe muutti New Yorkiin. Nikolai ja Helena Roerich järjestivät Yhdysvalloissa kulttuuritoimintaa, joka huipentui kulttuuriorganisaatioiden, esimerkiksi Nikolai Roerichin museon, The Master Institute of United Artsin, kansainvälisen taidemaalareiden yhdistyksen Cor Ardensin (Liekehtivät sydämet) ja kansainvälisen taidekeskuksen Corona Mundin (Maailman kruunu) perustamiseen.lähde?
Roerich muutti joulukuussa 1923 perheineen Intiaan. Maa oli aina kiinnostanut Roerichejä. Sen ajan venäläisten intellektuaalien keskuudessa Intian ja sen hengellisen kulttuurin palvonta ei ollut lainkaan epätavallista, ja he ajattelivat henkisen etsintänsä noudattavan intialaista hengellistä perinnettä.
Helena Roerich osallistui vuosina 1924–1928 miehensä järjestämään Keski-Aasian retkikuntaan, joka matkusti vaikeapääsyisten ja vähän tutkittujen alueiden halki Intiassa, Kiinassa, Venäjän Altaissa, Mongoliassa ja Tiibetissä. Retkellä tutkittiin taidehistoriaa, arkeologiaa, kansatiedettä, historiaa, filosofiaa, taiteita, uskontoja ja maantiedettä. Aiemmin tuntemattomia vuorenhuippuja kartoitettiin, löydettiin harvinaisia käsikirjoituksia ja kerättiin rikasta kielitieteellistä aineistoa. Erityistä huomiota kiinnitettiin historiallisen yhtenäisyyden kysymykseen eri kansojen kulttuureissa. Tutkimusretki tehtiin vaikeissa olosuhteissa. Matkalla kohdattiin hankalakulkuista maastoa, rosvojen hyökkäyksiä ja englantilaisten virkamiesten aiheuttamia esteitä, jotka olivat vähällä aiheutta retkikunnan jäsenten kuoleman. Kun retkikunta jäi huhtikuussa 1925 Gulmargiin, Roerich alkoi kääntää englannista venäjään laajaa valikoimaa Mahatmakirjeistä, jonka hän oli julkaissut Lontoossa vuonna 1923. Hän myös kirjoitti kirjan nimeltä Chalice of the East, joka julkaistiin nimimerkillä Iskander Khanum.
Roerichin käsikirjoitus Foundations of Buddhism julkaistiin vuonna 1926 Urgassa, nykyisessä Ulan-Batorissa, jossa retkikunta asui tuolloin. Kirjassa tulkitaan Buddhan opetusten perustavia filosofisia käsitteitä. Siinä puhutaan myös opetusten henkisestä perustasta, ja se osaltaan johti kiinnostuksen heräämiseen buddhalaisuutta kohtaan lännessä.lähde?
, Toinen Elävän etiikan kirjoista Yhteisö julkaistiin vuonna 1927 samassa paikassa Mongoliassa. Keski-Aasian tutkimusretken jälkeen Roerichit jäivät Intiaan Kullu-laakson Himachal Pradeshiin. Vuonna 1928 he olivat perustaneet siellä Institute of Himalayan Studies "Urusvatin" ("Aamutähden valo" sanskritiksi). Se oli suunniteltu Aasian alueiden monitahoisille opinnoille, jotka edistivät maailmankulttuuria. Yksi "Urusvatin" tehtävistä oli ihmisen psyykkissten ja fysiologisten ominaisuuksien monialainen tutkimus. Roerichistä tuli instituutin kunniapuheenjohtaja-perustaja, ja hän osallistui aktiivisesti instituutin työn organisoimiseen. Taiteen tuntijana ja filosofina hän myös osallistui instituutin tutkimustyöhön. Roerichin tärkein tehtävä oli perinteisen itämaisen filosofisen ajattelun opiskelu.
Roerich oli haaveillut, että Kullu-laaksoon nousisi joskus tiedon kaupunki, josta tulisi kansainvälinen tiedekeskus. Myöhemmin Urusvatista tuli suuri kansainvälinen instituutti, joka yhdisti tunnettuja tutkijoita monista maista. Sen kanssa tekivät yhteistyötä muun muassa J. Bose, R. Tagore, Albert Einstein, R. Millikan, L. de Broglie, R. Magoffin, S. Gedin, S. I. Metalnikov ja N. I. Vavilov.
Kullussa Roerich jatkoi työtään elämäntyönsä, Elävä etiikan, parissa. Vuonna 1929 hänen teoksensa Cryptograms of the East (On Eastern Crossroads) julkaistiin Pariisissa venäjäksi nimimerkillä Josephine Saint-Hilaire. Teos sisältää apokryfisiä legendoja ja vertauksia ihmiskunnan suurten ajattelijoiden ja opettajien, Buddhan, Kristuksen, Apollonios Tyanalaisen, Akbar Suuren ja Sergei Radonežilaisen elämästä. Roerich omisti erityisen esseen The Banner of St. Sergius of Radonezh Venäjän maan pelastajan ja puolustajan kuvalle. Esseessä hän yhdisti tietonsa historiasta ja teologiasta syvään ja kunnioittavaan rakkauteen erakkoa kohtaan. Essee oli mukana kirjassa Banner of St. Sergius of Radonezh, joka julkaistiin nimimerkillä N. Yarovskaya vuonna 1934.lähde?