stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wilhelm Laqua
Tausta ja suku

Wilhelm Laqua syntyi Tillowitzissa tuolloin Saksalle kuuluneessa Ylä-Sleesiassa. Hänen isänsä oli posliinimaalari paikallisessa posliinitehtaassa nimeltä Reinhold Schlegelmilch. Laqua on usein mainittu saksalais-suomalaiseksi, hänen isänsä olisi ollut suomalaissyntyinen. Tämä perustuu hänen omaan kertomaansa sodan jälkeisissä liittoutuneiden kuulusteluissa. SS:n arkistoissa Laquan tiedot ja sukuselvitys eivät kuitenkaan viittaa tähän millään tavalla.
Laqua kävi kahdeksan vuotta kansakoulua ja lähti sen jälkeen kisälliksi. Kolmen vuoden aikana hän suoritti kisällitutkinnon ja kauppakoulun (saks. Handelsschule). Vuonna 1926 hän lähti tavan mukaiselle kisällivaellukselle ja hankki työkokemusta Saksassa, Itävallassa, Alankomaissa, Sveitsissä ja Luxemburgissa. Vaelluksen jälkeen vallitsi taloudellinen lama, ja tulevaisuudennäkymät olivat synkät.
NSDAP:n jäsen

Laqua liittyi keväällä 1929 Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen ja sen SA-rynnäkköjoukkoihin. Loppuvuonna hän muutti Lyypekkiin ja liittyi puolueen taistelujärjestö SS:ään. SA:n ja SS:n tehtävissä Laqua osallistui poliittisten vastustajien väkivaltaiseen häirintään ja natsien lietsomaan katuväkivaltaan. Vuonna 1930 hän aiheutti kansallissosialistien sosiaalidemokraattien puhetilaisuuteen järjestämässä tappelussa vakavia vammoja eräälle paikallaolijalle. Oikeuteen joutumisen pelosta Laqua pakeni maasta; puolue järjesti hänelle työpaikan Ruotsista.
Ruotsissa Laqua vietti kaksi vuotta, jona aikana hän oppi kielen tyydyttävästi. Laqua avusti paikallisen kansallissosialistisen puolueen Svenska Nationalsocialistiska Partietin johtoa. Kansallissosialistien noustua Saksassa valtaan Laqua palasi takaisin välittömästi tammikuussa 1933. SS kurssitti ulkomailla kokemusta hankkineen Laquan apupoliisiksi (saks. Hilfspolizist), joiden tarkoituksena oli harjoittaa terroria poliittisia vastustajia kohtaan. Apupoliisit liikkuivat poliisin valtuuksin, pahoinpitelivät ja pidättivät puolueen poliittisia vastustajia sekä toimittivat näitä keskitysleireille. Laqua menestyi tehtävässään niin hyvin, että hänet pestattiin salaisen poliittisen valtionpoliisin, Gestapon palvelukseen. Gestapossa Laqua palveli Kielissä, mutta vaikka hän sai vuonna 1937 upseerinarvon, jäi urakehitys syystä tai toisesta polkemaan paikoillaan.
Ura tiedustelupalvelussa

Laqua sai keväällä 1940 komennuksen Saksan Sicherheitsdienst-turvallisuuspoliisin Norjan osastoon (BdS Norwegen). Laqua saapui Norjaan huhtikuun puolessavälissä, ja komennettiin Larvikin paikallisosaston johtoon. Pohjois-Norjan taisteluiden ratkettua Laqua sai kesäkuussa komennuksen Kirkkoniemeen perustettavan turvallisuuspoliisin paikallisosaston päälliköksi. Rajan läheisyyden vuoksi osasto nimettiin aluksi rajapoliisikomissariaatiksi (saks. Grenspolizeikommissariat Kirkenes).
Kirkkoniemestä Laqua loi suorat luottamukselliset yhteydet Suomen valtiollisen poliisin Pohjois-Suomen virkailijoihin. Yhteydenpito oli vilkasta turvallisuustietojen vaihtoa, saksalaiset halusivat erityisesti tietoa Neuvostoliiton sotilasasioista, suomalaiset puolestaan saivat tietoja Norjan kommunisteista.
Kirkkoniemessä Laqua nousi yhdeksi tärkeimmistä Saksan turvallisuuspoliisin edustajista Suomen ja Norjan alueella. Hän toimi Norjassa useassa roolissa, Saksan turvallisuuspalvelu Sicherheitsdienstin päällikkönä Kirkkoniemessä hän toimi myös Pohjois-Norjan Gestapon johtajana. Keskeinen osa Gestapon toimintaa Finnmarkissa oli taistelu norjalaisia ja suomalaisia partisaaneja vastaan. Laqua osallistui myös norjalaisiin siviileihin kohdistuvaan väkivaltaan, muun muassa Hønefossissa syyskuussa 1944.
Kevättalvella 1942 Laqua nimitettiin Gustav vom Felden seuraajaksi Einsatzkommando Finnlandin päälliköksi. Valinnasta olivat sekä RSHA että vom Felde samaa mieltä. Tarkoitus oli että Laqua jakaisi aikansa Kirkkoniemen osaston ja Einsatzskommandon välillä. Einsatzkommandon johto toimi Rovaniemeltä, jossa oli koko pohjoisen armeijan pääesikunta, joten Laqua joutui olemaan vuoroviikoin Kirkkoniemessä ja Rovaniemellä. Järjestelyä kesti kesäkuulle, jolloin Kirkkoniemen osaston komentoon nousi August Haberstroh. Yksikön tehtävänä oli seuloa sotavangeista kommunistit, juutalaiset ja muu natsien ei-toivotuksi aineksiksi määrittelemät ryhmät ja surmata nämä. Einsatzkommando Finnland lakkautettiin vuoden 1942 lopulla. Saksan turvallisuuspoliisin Kirkkoniemen osaston päämaja ja arkisto tuhoutuivat kokonaan Kirkkoniemen pommituksissa 26. joulukuuta 1942.
Laqualle myönnettiin vuonna 1942 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ansiomerkki.
Lapin sota

Lapin sodan puhjettua Laqua perusti Karesuvantoon radioaseman, joka toimi lokakuun 1944 ajan. Myöhemmin asema siirrettiin Ruotsin puolelle, yhteyttä pidettiin kuriirien avulla Norjasta. Laqualla oli Norjassa käytössään radio-, posti- ja lentoyhteydet myös Suomeen.
Taistelujen puhjettua Laqua osallistui saksalaismielisen vastarintaliikkeen järjestämiseen Suomessa. Röytän maihinnousun aikaan Laqua vangitutti Rovaniemen Valpon virkailijat panttivangeiksi. Vangitut vapautettiin myöhemmin.
Sotien jälkeinen aika

Sodan päätyttyä liittoutuneiden joukot kuulustelivat Laquaa. Tällöin hän antoi useita totuudenvastaisia tietoja: hän väitti isänsä olevan suomalaistaustainen, ja itse liittyneensä natsipuolueeseen vasta vuonna 1937. Hän kertoi myös lähinnä uskomattomia tarinoita 1930-luvun tekemisistään, mielikuvitusrikkaista matkoista Neuvostoliitossa. Toimintaansa Sicherheistpolizien Kirkkoniemen aseman johdossa Laqua vähätteli.
Sodan jälkeen Laqua avusti Norjan tiedustelupalvelua. Myöhemmin hän ilmeisesti siirtyi Yhdysvaltoihin osana Operation Applepie -ohjelmaa ja mahdollisesti toimi CIA:n palveluksessa. Yhdysvaltain kansallisarkiston 2000-luvulla julkiseksi tullut, Yhdysvaltain palveluksessa toimineita natsirikollisia koskeva aineisto sisältää useita häntä koskevia asiakirjoja.
European Aviation Air Charter

| European Aviation Air Charter |
| --- | --- |

 IATA: E7  –  ICAO: EAF 
Kutsukoodi:  EUROCHARTER
Perustettu:  1989 syyskuu 1993 (lentoyhtiönä)
Lakkautettu:  30. marraskuuta 2008
Laivaston koko:  16 (vuonna 2003)
Kohteiden määrä:  8 (vuonna 2003)
Solmukohdat:  Bournemouthin lentoasema
Kotipaikka:  Bournemouth, Yhdistynyt kuningaskunta
Avainhenkilö(t):  Paul Stoddart (perustaja, toimitusjohtaja)
Yhtiön sivut:  www.eaac.co.uk
European Aviation Air Charter (IATA: E7, ICAO: EAF, kutsukoodi: EUROCHARTER) oli brittiläinen lentoyhtiö. Se sai alkunsa vuonna 1989 perustetusta European Aviation -nimisestä yrityksestä, joka välitti BAC 1-11 -matkustajakoneita ja niiden varaosia. Lentoyhtiö siitä tuli vuonna 1993, kun se osti British Airwaysin BAC 1-11 -koneet ja palkkasi Dan-Airilta irtisanotut BAC 1-11:n lentäjät. Yhtiö sai toimiluvan 16. helmikuuta 1994. Se lensi pääasiassa tilauslentoja tilapäisillä sopimuksilla ja vuokrasi koneitaan muille lentoyhtiöille; lisäksi se lensi joitakin reittilentoja. Yhtiön kotikenttä oli Bournemouthin lentoasema Englannissa.
European Aviation Air Charterin toiminta oli suurimmillaan vuonna 2003, jolloin se kuljetti yli 566 000 matkustajaa ja sen palveluksessa oli 280 henkeä. Yhtiön taloustilanne oli kuitenkin vaikea. Jo vuonna 2004 se joutui lomauttamaan henkilöstöään ja sopimaan velkojaan. Se jatkoi lentojaan vielä vuoteen 2008, mutta lennot vähenivät rajusti: matkustajia yhtiö kuljetti viimeisenä vuonnaan vain 153 000. Lopulta yhtiön oli pakko lopettaa toimintansa 30. marraskuuta 2008.
Historia > Alkuvuodet

Australialainen Paul Stoddart muutti vuonna 1980 Britanniaan. Hän hankki elantonsa pitämällä autohuutokauppayritystä lähellä Birminghamia, kunnes sai vuonna 1989 tietoonsa, että Australian ilmavoimat suunnitteli myyvänsä tarpeettomaksi käyneitä lentokoneitaan. Niiden joukossa oli kaksi VIP-käytössä ollutta BAC 1-11-217 -konetta. Hän hankki koneet sekä suuren määrän varaosia niille. Koneet hän myi Nigeriaan Okada Airille mutta piti itse varaosat ja alkoi myydä niitä. Sitä varten hän perusti European Aviation -nimisen yhtiön, jossa oli Stoddartin lisäksi aluksi vain kolme työntekijää.
Vuonna 1993 British Airways otti yhteyttä European Aviationiin ja kysyi, olisiko se kiinnostunut hankkimaan yhtiön laivastosta poistuvan BAC 1-11:n varaosavarastot. Varaosien lisäksi European Aviation päätyi ostamaan myös 16 lentokonetta, jotka se suunnitteli myyvänsä tai vuokraavansa varaosapalvelun kera. Kiinnostusta koneisiin ei kuitenkaan ollut. Kun British Airways hankki Dan-Airin ja irtisanoi sen kaikki 1-11-koneen lentäjät, European Aviation ja lentäjät perustivat yhdessä lentoyhtiön. Lentäjät tekivät töitä palkatta, kunnes European Aviation Air Charteriksi nimetty yhtiö sai toimiluvan 16. helmikuuta 1994. Se lensi jo samana päivänä ensimmäisen lentonsa Sabenan puolesta operoidulla reitillä Bristolista Lyoniin. Toinen yhtiön varhaisista asiakkaista oli Air Bristol. Se vuokrasi kaksi konetta, joilla se kuljetti British Aerospacen työntekijöitä Bristolin ja Toulousen välillä.
Ensimmäisenä kesäkautenaan European Aviation Air Charter lensi viidellä koneella matkatoimistojen tilaamia reitti- ja tilauslentoja Euroopassa. Ensimmäisenä vuotenaan yhtiö kuljetti yli 55 000 matkustajaa. Sen koneet olivat kovassa käytössä: niillä lennettiin jopa 300 tuntia kuukaudessa. Useimmat brittiläiset lentoyhtiöt lakkasivat 1990-luvulla tarjoamasta tilauslentoja satapaikkaisilla koneilla, ja niinpä European Aviation Air Charter pääsi hyödyntämään syntynyttä markkinarakoa. Sen toiseksi erikoisalaksi tuli lentokoneiden tarjoaminen toimintaansa käynnistäville lentoyhtiöille, kuten lokakuussa 1994 lennot aloittaneelle Aberdeen-London Expressille. Vuonna 1995 European Aviation Air Charter kuljetti jo yli 107 000 matkustajaa.
Bristolissa Rolls-Roycen vanhassa hangaarissa tukikohtaansa pitänyt yhtiö joutui muuttamaan, kun Rolls-Royce päätti myydä hallin Royal Mailille. Uudeksi kotikentäksi tuli Bournemouthin lentoasema, josta European hankki neljä lentokonehallia 15 koneelleen.
Historia > Vuosituhannen vaihde

Kesällä 1997 European Aviation Air Charter operoi lentoja Air UK:n, Jersey European Airwaysin, Ryanairin, Sabenan ja monen eri ranskalaisyhtiön puolesta. Kaksi 1-11-konetta oli vuokrattuna AB Airlinesille ja yksi Maersk Airille. Lisäksi European lensi matkanjärjestäjien lentoja Bournemouthista, Gatwickista ja Manchesterista Eurooppaan. BAC 1-11:n aika oli kuitenkin loppumassa tiukentuvien melumääräysten vuoksi, jotka estivät koneen käyttämisen esimerkiksi lennoilla Amsterdamiin. Koneiden moottoreihin oli vuoteen 2002 mennessä asennettava äänenvaimentimet (ns. hush kit) tai ne jouduttaisiin poistamaan käytöstä. Yhtiö yrittikin kehittää sopivaa vaimenninta, mutta suunnitelmat hylättiin kustannusten noustua liian suuriksi.
BAC 1-11 -koneiden korvaajaksi European hankki Sabenalta 13 Boeing 737-200 -konetta. Osa niistä oli suurella rahtiovella varustettuja, matkustajakoneesta rahtikoneeksi tarvittaessa muunnettavia versioita. Nämä koneet European myi, ja loput se vuokrasi takaisin Sabenalle. Koneiden hankinta ei ollut aivan yhtä edullista kuin 1-11-koneiden, mutta 737:t olivat hyvä korvaaja 1-11:lle. Ne palautuivat Europeanin laivastoon, kun Sabena vuonna 2001 lopetti toimintansa. Yhtiön viimeinen 1-11 lensi viimeisen lentonsa 31. maaliskuuta 2002.
Laivasto

Vuonna 2003 European Aviation Air Charterin laivastoon kuului 16 lentokonetta.
8 Boeing 737-200Adv
3 Boeing 737-200QC(Adv)
5 Boeing 747-200B
Laivasto > Laivastohistoria

Toimintansa aikana European Aviation Air Charter käytti seuraavia lentokoneita:
2 Airbus A300B2-100
16 BAC 1-11-510
2 Boeing 737-200
9 Boeing 737-200Adv
4 Boeing 737-200QC(Adv)
8 Boeing 747-200B
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta European Aviation Air Charter Wikimedia Commonsissa
European Aviation Group
Air Bristolille vuokrattu Europeanin BAC 1-11.
Yhtiön Boeing 737-200 vuonna 2003.
Europeanin 747-200 vuonna 2002.
Sandi Lovrić

Sandi Lovrić maajoukkuepelaajana maaliskuussa 2021.
Sandi Lovrić (s. 28. maaliskuuta 1998 Lienz, Itävalta) on itävaltalais-slovenialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja ja pituudeltaan 180-senttimetrinen. Hän on pelannut Itävallan ja Sveitsin pääsarjoissa ja edustanut vuodesta 2022 alkaen Italian Serie A:ssa pelaavaa Udinesea. Hän on pelannut Slovenian A-maajoukkueessa vuodesta 2020 alkaen.
Lovrić siirtyi synnyinkaupungistaan Lienzistä Sturm Grazin junioreihin vuonna 2012. Hän nousi edustusjoukkueeseen elokuussa 2014 ja pelasi viiden kauden aikana Itävallan Bundesliigassa 64 ottelua, joissa hän teki yhden maalin, huhtikuussa 2019 voitokkaassa vierasottelussa Austria Wieniä vastaan. Sturm Grazin vuonna 2018 voittamassa Itävallan cupissa hän pelasi neljä ottelua mutta välierässä ja loppuottelussa vain muutaman minuutin jatkoajalla. Lovrić edusti kaudet 2019–2022 sveitsiläisseura Luganoa. Hän pelasi Sveitsin Superliigassa 93 ottelua ja teki niissä yhdeksän maalia. Luganon vuonna 2022 voittamassa Sveitsin cupissa hän pelasi täyden peliajan kuudessa ottelussa ja teki maalin puolivälierässä Thunia vastaan. Lovrić pelasi Eurooppa-liigassa viisi ottelua kaudella 2019–2020.
Lovrić on kesästä 2022 alkaen edustanut italialaisseura Udinesea. Kaudella 2022–2023 hän pelasi Serie A:ssa 37 ottelua ja teki niissä viisi maalia. Kaudella 2023–2024 hän pelasi ennen loppukauden jalkavammaansa 29 Serie A -ottelua ja teki niissä yhden maalin. Kaudella 2024–2025 hän on jouluun mennessä pelannut 16 Serie A -ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Lovrić pelasi Itävallan nuorisomaajoukkueissa alle 16-vuotiaista alle 21-vuotiaisiin. Hän pelasi kolme ottelua joukkueensa kapteenina alle 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 ja teki niissä yhden maalin. Hän pelasi kolme ottelua alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2016. Aikuisissa Lovrić on edustanut Slovenian maajoukkuetta, jossa hän pelasi ensimmäisen kerran lokakuussa 2020 ystävyysottelussa San Marinoa vastaan. Hän kuului Slovenian joukkueeseen EM-kilpailuissa 2024 mutta ei päässyt turnauksessa pelaamaan. Lovrić on vuoden 2024 loppuun mennessä pelannut 38 A-maaottelua, joissa hän on ollut 25 kertaa avauskokoonpanossa, ja tehnyt niissä neljä maalia: lokakuussa 2020 Kansojen liigan ottelussa Moldovaa, maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Kroatiaa, syyskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Maltaa ja syyskuussa 2023 EM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan.
Sauli Seppälä

Sauli Johannes Seppälä (s. 18. heinäkuuta 1935 Pohjois-Pirkkala) on suomalainen näyttelijä.
Ura

Seppälä tunnetaan parhaiten useista televisiosarjoista sekä tuomari Eero Arvid Reivin pääroolista elokuvassa Totuus on armoton (1963).
Myöhemmin Seppälä on nähty muun muassa elokuvassa Nuoruuteni savotat (1988) ja televisiosarjassa Tummien vesien tulkit (2000). Seppälä on näytellyt myös teatterissa.
Seppälälle myönnettiin taiteilijaeläke 2015.
Teatterit

Kotkan kaupunginteatteri 1959–1963
Hämeenlinnan kaupunginteatteri 1963-1977
Lahden kaupunginteatteri 1977-1981
Hämeenlinnan kaupunginteatteri 1981-1983
Jyväskylän kaupunginteatteri 1983-1994
Elokuva- ja televisiotyöt

Totuus on armoton
Sodan ja rauhan miehet
Pimeän päivän muisto
Nuoruuteni savotat
Haukat lentävät korkealla
Tummien vesien tulkit
Elämän suola
Lämminveriset
Kotikatu
Arvoisa rouva Marie
Vaarallista kokea
Sydän toivoa täynnä
Sound of Silver

| Sound of Silver LCD Soundsystem |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 12. maaliskuuta 2007 (UK) 20. maaliskuuta 2007 (US)
 Tyylilaji: dance-punk
 Kesto: 55.55
 Levy-yhtiö: DFA
Listasijoitukset
  28.  46.
LCD Soundsystemin muut julkaisut
| LCD Soundsystem 2005 | Sound of Silver 2007 | This Is Happening 2010 |
Sound of Silver on LCD Soundsystemin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 12. maaliskuuta 2007.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut James Murphy, ellei toisin mainita.
Get Innocuous! – 7.11 (säv. Murphy, Tyler Pope)
Time to Get Away – 4.11 (säv. Myrphy, Pope, Pat Mahoney)
North American Schum – 5.25
Someone Great – 6.25
All My Friends – 7.37 (säv. Murphy, Mahoney, Pope)
Us V Them – 8.29 (säv. Murphy, Mahoney, Pope)
Watch the Tapes – 3.55
Sound of Silver – 7.07
New York, I Love You But You're Bringing Me Down – 5.35 (säv. Murphy, Mahoney, Pope)
Arvostelut

Metacritic: 86/100
AllMusic:
Entertainment Weekly: A–
Pitchfork: 9.2/10
Rolling Stone:
Soundi:
Felice Herrig

| Felice Herrig |
| --- | --- |
 Herrig 2018 UFC 229 -tapahtumassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. syyskuuta 1984 (ikä 40) Buffalo Grove, Illinois
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Vapaaottelija
Lempinimi:  Lil Bulldog, LBD
Aktiivisena:  2009–2022
Pituus:  163 cm
Paino:  52 kg
Painoluokka:  korsisarja
Kätisyys:  oikea
Taistelutyyli:  potkunyrkkeily, nyrkkeily, thainyrkkeily, brasilialainen jujutsu
Seura:  Valle Flow Striking (2020–) Team Curran MMA (2010–2020) Alliance MMA (2009)
Tilastot
Ottelut:  24
Voitot:  14
– tyrmäyksellä:  1
– luovutuksella:  4
– päätöksellä:  9
Tappiot:  10
– luovutuksella:  2
– päätöksellä:  8
| Felice Herrig |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. syyskuuta 1984 (ikä 40) Buffalo Grove, Illinois
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Potkunyrkkeilijä
Lempinimi:  Lil Bulldog
Aktiivisena:  2002–2008
Pituus:  163 cm
Paino:  54 kg
Kätisyys:  oikea
Seura(t):  Midwest Training Center
Tilastot
Ottelut:  28
Voitot:  23
Tappiot:  5
Felice Nicole Herrig (s. 18. syyskuuta 1984 Buffalo Grove, Illinois) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut vapaaottelija, potkunyrkkeilijä ja thainyrkkeilijä. Hän on otelli UFC:ssä vuosina 2014–2022.
Alkuvuodet

Herrig harrasti teini-ikäisenä voimistelua ja yleisurheilua, mutta joutui lopettamaan murrettuaan kätensä kahdesti voimistelussa. Hän päätyi harrastamaan kamppailulajeja isänsä myötä, joka on harrastanut 17-vuotiaasta lähtien. Herrig harjoitteli aluksi Zee’s Martial Arts salilla potkunyrkkeilyä.
Potkunyrkkeily

Herrig aloitti kamppailulajien harrastamisen potkunyrkkeilyllä ja harjoitteli 2005 lähtien myös nyrkkeilyä. Hän alkoi kilpailemaan 2002 ollessaan noin 18-vuotias. Sittemmin 2006 vuodesta lähtien hän on harjoitellut myös thainyrkkeilyä ja kilpaili 2004 Shin Do Kumate XIV turnauksessa, jossa Herrig sijoittui toiseksi.
Herrigistä tuli IKF-liiton Pohjois-Amerikan turnauksen voittaja 2005, kun hän voitti loppuottelussa Terri Frenchin tuomariäänin (30–27, 30–27, 30–27). Herrig puolusti ensimmäisen kerran mestaruuttaan 30. heinäkuuta 2006 Stacy Chungia vastaan. Hän voitti kamppailun tuomariäänin (29-28, 29-28, 29-28).
Herrig voitti myös WAKO-liiton kääpiösarjan kansallisen mestaruuden potkunyrkkeilyssä 2006 ja 2007.
Herrig nousi Yhdysvalloissa katsojien tietoisuuteen Fight Girls tosi-tv-sarjan myötä, jota esitettiin kesällä 2007. Hän kilpaili usean muun naisottelijan kanssa thainyrkkeilyn otteluissa. Sarjassa esiintyi myös Michelle Waterson.
Hän voitti 2008 IKF-liiton yhdysvaltain thainyrkkeilyn kääpiösarjan mestaruuden. 15. marraskuuta Chicagossa käyty kamppailu päättyi Katie Meehania vastaan voittoon tuomariäänin (49-46, 48-47, 49-46).
Vapaaottelu

Herrig siirtyi vapaaotteluun, koska ei nähnyt taloudellisesti mitään tulevaisuutta potkunyrkkeilyssä. Ensimmäisen vapaaottelunsa hän kävi 21. helmikuuta 2009 Iman Achhalia vastaan, jolle hän hävisi tuomarien päätöksellä hajaäänin. Herrig otteli sittemmin enimmäkseen Xtreme Fighting Organizationissa vapaaottelunsa. Hän hävisi myös uransa toisen vapaaottelun hajaäänin Valerie Coolbaughia vastaan. Herrig otteli vielä kolmannen kerran 2009 vuoden aikana ja kohtasi voitokkaasti marraskuussa Michele Gutierrezin, jonka hän voitti käsilukolla toisessa erässä. Se oli samalla Herrigin uran ensimmäinen voitto vapaaottelussa.
Herrig otteli 2010 yhden kamppailun Bellatorissa nyrkkeilyn kevytsarjan moninkertaista mestaria Jessica Rakoczya vastaan. Herrig voitti kamppailun tuomarien päätöksellä hajaäänin (29-28, 28-29, 29-28). Joulukuussa Herrig otteli toisen kerran XFO:lle, jossa hän kohtasi Amanda LaVoyn voitokkaasti. Kamppailu päättyi käsilukolla ensimmäisessä erässä.
Herrig aloitti vuoden 2011 tappiolla Barb Honchakia vastaan, joka oli otellut tammikuussa 2010 Fight to Win kääpiösarjan mestaruudesta Cat Zinganoa vastaan. Herrig hävisi Honchakille tuomariäänin. Maaliskuussa hän palasi takaisin voittoon tyrmättyään Andrea Millerin ensimmäisessä erässä. Kaksi kuukautta myöhemmin Herrig otteli Nicdali Rivera-Calanocia vastaan, jonka hän voitti tuomariäänin.
Vapaaottelu > XFC (2011–2012)

Vuosi 2011 päättyi ottelulla Carla Esparzaa vastaan, jonka hän kohtasi Xtreme Fighting Championships -organisaation ottelussa. Herrig hävisi kamppailun tuomariäänin (30-27, 30-27, 30-27).
Vuosi 2012 oli Herrigille menestys, kun hän voitti kaikki kolme vuoden aikana käymäänsä kamppailua. Herrig voitti Patricia Vidonicin ja Simona Soukupovan tuomariäänin. Kolmen ottelun jälkeen Herrig siirtyi Bellatoriin.
Vapaaottelu > Bellator (2012–2013)

Herrig siirtyi XFC:stä Bellatoriin, jossa hän oli otellut viimeksi yhden ottelun 2010. Joulukuussa 2012 Herrig kohtasi ensimmäisessä ottelussaan Patricia Vidonic toistamiseen, jota vastaan hän oli otellut aiemmin huhtikuussa ja voittanut tuomariäänin. Tulos oli sama tälläkin kertaa, kun Herrig voitti kamppailun tuomariäänin.
28. maaliskuuta 2013 Herrig otteli viimeisen kamppailunsa Bellatorissa Heather Jo Clarkia vastaan. Herrig voitti kamppailun hajaäänin (28-29, 29-28, 29-28).
Vapaaottelu > Invicta (2013)

13. elokuuta 2013 Invicta ilmoitti tehneensä moniotteluisen sopimuksen Herrigin kanssa. Hän kohtasi ensimmäisessä ottelussaan Tecia Torresin, joka oli otellut Invictassa kolme ottelua voittaen muun muassa Paige VanZantin ja Rose Namajunasin. Herrig hävisi kamppailun tuomariäänin (30-27, 30-27, 30-27). Kamppailun jälkeen UFC teki sopimuksen molempien ottelijoiden kanssa.
Vapaaottelu > Ultimate Fighter (2013)

11. joulukuuta 2013 UFC ilmoitti Herrigin allekirjoittaneen kymmenen muun korsisarjan ottelijan kanssa kilpaillakseen Ultimate Fighterissa, jossa voittajasta tulisi naisten ensimmäinen korsisarjan mestari. Herrig valittiin kuudentena ottelijana Anthony Pettisin valmentamaan joukkueeseen ja kohtasi ensimmäisenä Heather Jo Clarkin, jonka hän oli voittanut aiemmin urallaan. Herrig voitti tälläkin kertaa kamppailun tuomariäänin ja eteni turnauksessa jatkoon. Herrig sai tämän jälkeen vastaansa toisella kierroksella Randa Markosin, jolle hän hävisi luovutuksella ensimmäisessä erässä.