stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dmitri Karakozov

Dmitri Karakozov kuvattuna Aleksanteri II:n murhayrityksen jälkeen.
Dmitri Vladimirovitš Karakozov (ven. Дми́трий Влади́мирович Карако́зов, 4. marraskuuta (J: 23. lokakuuta) 1840 Saratovin läänin Serdobskin kihlakunnan Žmakinon kylä – 15. syyskuuta (J: 3. syyskuuta) 1866 Pietari) oli venäläinen vallankumouksellinen ja narodnikki.
Dmitri Karakozov syntyi vaatimattomaan maalaisaatelistoon kuuluneeseen perheeseen. Hän opiskeli Kazanin ja Moskovan yliopistoissa. Vuoden 1866 alussa hän liittyi serkkunsa Nikolai Išutinin perustamaan vallankumoukselliseen ryhmään.
Maaliskuussa 1866 Karakozov saapui Pietariin, jossa hän kirjoitti työläisille osoitetun vallankumouksellisen julistuksen. Huhtikuun 4. päivänä hän yritti murhata keisari Aleksanteri II:n Kesäpuiston Nevan-puoleisen portin edustalla, mutta ampui ohi ja joutui pidätetyksi. Karakozov tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin Smolenskin kentällä.
Aleksanteri II:n ”ihmepelastuksen” kunniaksi murhayrityksen paikalle pystytettiin marmorista rakennettu tsasouna, joka purettiin vuonna 1930. Nykyään Kesäpuiston aidassa on tapahtumasta kertova muistolaatta.
Karali

Karali oli kylä Korpiselän kunnan länsiosassa Raja-Karjalassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Karali sijaitsi Viiksinselän eteläisen lahden Hiidenselän länsipuolella Korpiselän kirkonkylästä Patrikan kautta Ilomantsiin vievän maantien varrella noin kahdeksan kilometriä kirkonkylästä koilliseen. Karalin naapurikyliä olivat idässä Tšikki, etelässä Tšokki ja kirkonkylä, lännessä Ruhovaara sekä pohjoisessa Ilomantsin puolella Mutalahti.
Talvisodassa Neuvostoliitto ei vallannut Karalia, mutta 1940 Moskovan rauhan raja tuli kulkemaan Korpijärven poikki aivan Hominvaaran länsipuolelta ja kylä oli luovutettava Neuvostoliitolle. Kyläläiset evakuoitiin jäljelle jääneeseen Suomeen. Jatkosodan alussa 1941 kylä vallattiin takaisin ja asukkaat pääsivät jälleenrakentamaan kotejaan, mutta 1944 alueelta oli vetäydyttävä ja väestö evakuoitiin uudelleen.
John Fogerty

| John Fogerty |
| --- | --- |
 Fogerty esiintymässä Kanadassa vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. toukokuuta 1945 (ikä 79)
Ammatti:  muusikko, säveltäjä, tuottaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  The Blue Ridge Rangers 
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1959–
Tyylilajit:  country rock, blues rock, rock and roll, southern rock
Soittimet:  kitara, laulu, harmonikka, koskettimet
Yhtyeet:  Creedence Clearwater Revival (1967–1972) The Golliwogs (1964–1967) The Blue Velvets (1959–1964)
Levy-yhtiöt:  Verve Forecast Records Fantasy Records Asylum Records Warner Brothers Records DreamWorks Records Geffen Records
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
John Cameron Fogerty (s. 28. toukokuuta 1945 Berkeley, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, laulaja-lauluntekijä ja tuottaja. Hänet muistetaan erityisesti urastaan Creedence Clearwater Revivalin eli CCR:n laulajana, kitaristina sekä musiikillisena johtohahmona. Yhtyeen hajottua vuonna 1972 Fogerty suuntasi luomaan uraansa sooloartistina, joka jatkuu edelleen. Hän joutui kuitenkin oikeudenkäynteihin yhtyetovereitaan, levy-yhtiöitä ja kustantajia vastaan, mikä aiheutti hänelle pitkäaikaisen masennuksen. Hän sai oikeudet säveltämiinsä kappaleisiin takaisin vasta levy-yhtiön omistajan vaihduttua.
Varhainen elämä

John Cameron Fogerty syntyi keskimmäisenä Galen ja Lucile Fogertyn viidestä pojasta 28. toukokuuta 1945. Perhe asui kalifornialaisen El Cerriton pikkukaupungissa San Franciscon lähistöllä, ja John syntyi naapurikaupunki Berkeleyn sairaalassa. Vanhemmat erosivat Johnin ollessa vielä lapsi. Fogerty oli kouluaikoina yhtyeessä nimeltä Blue Velvets, johon myös hänen isoveljensä Tom liittyi laulajaksi.
Naimisiin vuonna 1965 mennyt Fogerty elätti perhettään soittamalla musiikkia ja työskentelemällä Berkeley's Fantasy Records -jazzlevy-yhtiössä. Tuottaja Saul Zaentz teki Fogertyn yhtyeen kanssa sopimuksen, mutta sen singlet eivät nousseet listoille. Levy-yhtiö oli samalla vaihtanut yhtyeen nimeksi The Golliwogs. Fogerty kutsuttiin armeijaan vuonna 1967 Vietnamin sodan aikana, mutta hän ei joutunut taistelutehtäviin. Kotiuduttuaan seuraavana vuonna hän jatkoi soittamista ja laulamista yhtyeessään.
Creedence Clearwater Revival

Vuonna 1968 Fogertyn yhtyeen nimeksi oli otettu Creedence Clearwater Revival. Laulaja-kitaristi John Fogerty määräsi pian kokonaan yksin sen musiikista, joka oli kitarariffeihin perustuvaa juurevaa blues- ja countryvaikutteista rockia. Seuraavien vuosien aikana CCR menestyi levylistoilla ja kierteli ahkerasti. Yksin vuonna 1969 yhtye julkaisi kolme albumia, jotka kaikki nousivat Yhdysvaltain kymmenen myydyimmän joukkoon.
Yhtye hajosi vuonna 1972 sisäisiin ristiriitoihin ja Fogerty riitautui sekä yhtyetovereidensa että tuottaja Zaentzin kanssa laulujensa tekijänoikeuksista. Fogerty oli allekirjoittanut CCR:n levy-yhtiö Fantasy Recordsin kanssa sopimuksen, joka velvoitti hänet tekemään vuosittain ison määrän kappaleita, ja tekemättä jääneet siirtyivät seuraavan vuoden kiintiön päälle. Fogerty oli tilanteessa, jossa joku muu omisti hänen musiikkinsa ja keräsi siitä voitot.
Sooloura

CCR:n jälkeen Fogerty julkaisi kaksi soololevyä, mutta vietti niiden jälkeen hiljaiseloa kymmenen vuoden ajan. Albumi Centerfield (1985) oli jälleen suuri menestys, vaikka sen seurauksena Zaentz haastoi Fogertyn oikeuteen Fogertyn oman vanhan kappaleen plagiarisoinnista kappaleella "The Old Man Down the Road" sekä kunnianloukkauksesta kappaleella ”Zanz Kant Dance” (joka nimettiin siksi uudelleen ”Vanz Kant Dance”). Fogerty voitti plagiointijutun mutta sopi kunnianloukkausjutun oikeuden ulkopuolella.
Fogerty soittaa pääasiassa kitaraa, mutta Centerfield-levyllään hän soitti kaikkia muitakin soittimia ja tuotti levyn itse.
Fogertyn seuraava levy ei menestynyt Centerfieldin lailla, ja hän vetäytyi jälleen tauolle. Hän esiintyi joissain konserteissa mutta kieltäytyi soittamasta CCR-hittejään, sillä Zaentz omisti yhä niiden oikeudet. Hän kieltäytyi myös soittamasta vanhojen CCR-kumppaniensa kanssa kun yhtye vuonna 1993 nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen.
Fogertyn kauna hänen laulunsa omistavaa ja petturina pitämäänsä Saul Zaentzia kohtaan painoi häntä hyvin raskaasti CCR:n hajoamisesta aina vuoteen 1994, jolloin hän kertoo vihdoin lopettaneensa taistelun. Fogerty masentui ja alkoholisoitui. Masennuksensa vuoksi hän ei kyennyt kirjoittamaan lainkaan lauluja vuosien 1976–1984 välillä.
Fogerty löysi uudelleen elämänhalunsa ja motivaation musiikin tekemiseen tavattuaan toisen vaimonsa, Julien. Tuloksena oli vuonna 1997 julkaistu albumi Blue Moon Swamp, joka palkittiin Grammylla. Hän myös otti vanhoja CCR-kappaleita jälleen ohjelmistoonsa, ja vuonna 2007 hän vihdoin sai johtoaan vaihtaneelta Fantasy-yhtiöltä korvauksen vanhoista CCR-hiteistään.
Yksityiselämä

Fogertyn ensimmäinen vaimo oli Martha Paiz. He avioituivat 1965 ja erosivat 1970-luvulla. He saivat kaksi poikaa ja tyttären. Fogertyn toinen vaimo on Julie Kramer, jonka hän tapasi 1986. He menivät naimisiin 1991. Heillä on kaksi poikaa ja tytär. Pojat Shane ja Tyler ovat muusikkoja, ja he ovat keikkailleet ja levyttäneet isänsä kanssa.
Diskografia > Albumit

The Blue Ridge Rangers (1973)
John Fogerty (1975)
Hoodoo (julkaisematon) (1976)
Centerfield (1985)
Eye of the Zombie (1986)
Blue Moon Swamp (1997)
Premonition (live) (1998)
Deja Vu All Over Again (2004)
The Long Road Home (kokoelma) (2005)
The Long Road Home – In Concert (live-CD ja -DVD) (2006)
Revival (2007)
The Blue Ridge Rangers Rides Again (CD+DVD) (2009)
Wrote a Song for Everyone (2013)
Tunnetuimmat kappaleet

Fogertyn soolouran menestyneimpiä kappaleita ovat esimerkiksi ”Almost Saturday Night”, ”Rockin’ All Over the World”, ”Deja Vu (All Over Again)”, ”Centerfield” ja ”Hot Rod Heart”.
Esiintymiset Suomessa

Fogerty on vieraillut Suomessa vuoteen 2019 mennessä kymmenen kertaa.
26. heinäkuuta 1997,  Hartwall Areena, Helsinki
29. lokakuuta 1997, Turkuhalli, Turku
7. syyskuuta 1998, Hartwall Areena, Helsinki
1. maaliskuuta 2005, Turkuhalli, Turku
2. maaliskuuta 2005, Hartwall  Areena, Helsinki
26. toukokuuta 2008, Hartwall Areena, Helsinki
23. heinäkuuta 2010, Pori Jazz, Pori
30. kesäkuuta 2012, Puistoblues, Järvenpää
1. heinäkuuta 2012, Raatin stadion, Oulu
2. heinäkuuta 2019, Hartwall Areena, Helsinki
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Fogerty Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut (englanniksi)
John Fogerty -infosivut (saksaksi)
Electric Bayou - Creedence Clearwater Revival & John Fogerty(englanniksi)
| n k Creedence Clearwater Revival |
| --- | --- |
 John Fogerty  Tom Fogerty  Stu Cook  Doug Clifford 
Studioalbumit:  Creedence Clearwater Revival  Bayou Country  Green River  Willy and the Poor Boys  Cosmo’s Factory  Pendulum  Mardi Gras 
Livealbumit:  Live in Europe  The Concert 
Kokoelmat:  Creedence Gold  More Creedence Gold  Pre-Creedence  Chronicle  Creedence Country  The Movie Album  Chronicle 2  The Best of Creedence Clearwater Revival  Platinum  Creedence Clearwater Revival: Box Set  Bad Moon Rising: The Best of Creedence Clearwater Revival  The Singles Collection  The Ultimate Collection 
Singlet:  ”Porterville”  ”Suzie Q”  ”I Put a Spell on You”  ”Proud Mary”  ”Bad Moon Rising”  ”Green River”  ”Down on the Corner” / ”Fortunate Son”  ”Travelin’ Band” / ”Who’ll Stop the Rain”  ”Up Around the Bend” / ”Run Through the Jungle”  ”Lookin’ out My Back Door” / ”Long As I Can See the Light”  ”Hey Tonight” / ”Have You Ever Seen the Rain?”  ”Sweet Hitch-Hiker”  ”Someday Never Comes”  ”I Heard It Through the Grapevine”  ”Tombstone Shadow”  ”Medley U.S.A.”  ”Cotton Fields” 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Anu Kantola

Anu Kantola (s. 1964) on suomalainen politiikan ja median tutkija. Hän toimii viestinnän professorina Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa. Kantola on tutkinut politiikkaa, valtaa, mediaa, journalismia ja globalisaatiota. Väitöskirjassaan Markkinakuri ja managerivalta (2002) Kantola tutki suomalaista talouspolitiikkaa 1990-luvun lamassa. Kantola aloitti uransa 1990-luvulla journalistina ja kirjoitti kymmenen vuoden ajan eri joukkoviestimiin politiikasta, taloudesta ja mediasta. Kantola on aktiivinen yhteiskunnallinen keskustelija ja kirjoittaa muun muassa kolumneja Helsingin Sanomiin.
Kantola ja hänen tutkijaryhmänsä saivat vuoden 2000 Tieto-Finlandian teoksella Maailman tila ja Suomi (1999). Kirjassa selvitellään globalisaation haasteita Suomelle. Vuonna 2019 Kantola julkaisi yhdessä Hanna Kuuselan kanssa vertaisarvioidun teoksen Huipputuloiset: Suomen rikkain promille, joka käsittelee 2000-luvun vaurasta eliittiä Suomessa. Kirja oli tietokirjallisuuden Finlandia-ehdokas 2019. Myös Kantolan työryhmänsä kanssa tekemä tietokirja Kahdeksan kuplan Suomi (2022) valittiin tietokirjallisuuden Finlandia-ehdokkaaksi. Vuonna 2022 Kantola sai Wihurin rahaston tunnustuspalkinnon ”laaja-alaisesta ja rohkeasta tutkimustyöstä sekä yhteiskunnallisten muutosten terävästä sanoittamisesta”.
Teoksia

Kantola, Anu et al.  Maailman tila ja Suomi. (State of the world and Finland.) Helsinki: Gaudeamus. 1999.
Freedom of Speech at Stake. Media Developments and Democracy in Central  Asia. SSKH Meddelanden, Nr 55, Swedish School of Social Science, University of Helsinki. Helsinki: University Press. 2000.
Kantola, Anu & Kautto, Mikko: Hyvinvoinnin valinnat. Suomen malli 2000-luvulla. (Choices of welfare. Finland’s model beyond 2000.) Helsinki: Edita. 2002
Markkinakuri ja managerivalta. Suomen 1990-luvun talouskriisin poliittinen hallinta. (Market discipline and managerial power. Governing the Finnish financial crisis in the 1990s.) Helsinki: Loki. 2002.
Kantola, Anu (toim.): Hetken hallitsijat: Julkinen elämä notkeassa yhteiskunnassa.  Helsinki:  Gaudeamus, 2011.  ISBN 978-952-495-207-1
Matala valta. Tampere: Vastapaino. 2014.
Kantola, Anu & Kuusela, Hanna: Huipputuloiset: Suomen rikkain promille.  Tampere:  Vastapaino, 2019.  ISBN 978-951-768-713-3
Kantola, Anu & työryhmä: Kahdeksan kuplan Suomi: yhteiskunnan muutosten syvät tarinat.  Helsinki:  Gaudeamus, 2022.  ISBN 978-952-345-159-9
Aiheesta muualla

Anu Kantolan kotisivut
Karatan kieli

| Karata |
| --- | --- |
Oma nimi:  кIкIирлIи мaцIцIи, k’k’irl’i mac’c’i
Tiedot
Alue:  Dagestan
Virallinen kieli:  -
Puhujia:  6 600
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  -
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  dagestanilaiset kielet
Kieliryhmä:  avaarilaiskielet andilaiset kielet
ISO 639-3:  kpt
 Ohje 
Karatan kieli (karataksi кIкIирлIи мaцIцIи, k’k’irl’i mac’c’i) on karatalaisten puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Ahvahin piirin kylissä sekä Hasavjurtin piirin Siuhissa, jonka asukkaat ovat peräisin vuoriston samannimisestä kylästä. Nimitys karata perustuu Ahvahin piirin samannimiseen keskuskylään.
1990-luvulla karatan puhujia arvioitiin olleen noin 5 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 6 600 karatan puhujaa, joista 6 500 asui Dagestanissa. Kansallisuudeltaan karatalaisia oli 6 100. Väestönlaskennan tulosten perusteella osa puhujista pitää itseään avaareina, mutta määrä on huomattavasti pienempi kuin useimmilla muilla pienillä sukukansoilla. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on vain 255 karatan puhujaa.
Karata kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän andilaiseen alaryhmään. Kielessä on kaksi murretta. Varsinaiskarata jakautuu edelleen useisiin paikallismurteisiin. Tokitan murretta puhutaan vain yhdessä kylässä, ja se poikkeaa huomattavasti varsinaiskaratasta. Karata toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää. Avaariksi kirjoittava kirjailija Mašidat Gairbekova on kotoisin Karatasta.
Kansallistaminen

Julistus grenoblelaisen Sainte-Cécilen luostarin kansallistamisesta vuodelta 1793.
Kansallistaminen tarkoittaa sitä, kun valtio tai jokin sen kontrolloima entiteetti ottaa haltuunsa yksityistä omaisuutta, kuten kokonaisen teollisuudenalan tai liike-elämän alan.
Periaate ja syitä

Kansallistetun omaisuuden entinen omistaja saa korvauksen menettämästään omaisuudesta. Tämä erottaa kansallistamisen takavarikosta, jossa omistaja ei saa mitään. Korvaus on kuitenkin valtion määrittelemä tai neuvottelema, eikä se yleensä vastaa omaisuuden koko markkina-arvoa.
Pakkolunastuksesta kansallistaminen eroaa siinä, että pakkolunastuksessa valtio ottaa haltuunsa vähemmän omaisuutta jotain tiettyä erikoistarkoitusta varten, kuten maata rakentaakseen sen poikki tien.
Kansallistamisen motiivit ovat usein poliittiset. Hallitus voi tulla siihen tulokseen, että maan jokin teollisuudenala on liian harvojen omistuksessa, jolloin kansallistamista perustellaan kansakunnan suojelemisella harvainvallalta.
Toinen kansallistamisen syy voi olla kansallinen turvallisuus. Tällöin kansallistamisella suojellaan kansakunnan selviytymisen kannalta tärkeää omaisuutta, liike-elämän aloja ja teollisuudenaloja. Näin toimitaan usein sodan aikana, tai kun maan itsenäisyys on uhattuna. Kansallistamisella puolustaudutaan joskus myös sellaista ulkomaista omistusta vastaan, joka saattaisi uhata maan suvereniteettia.
Kansallistaminen yhdistetään usein sosialismiin ja kommunismiin. Näitä järjestelmiä noudattavissa maissa sijaitseva omaisuus halutaan pitää yhteisenä, jotta keskiluokkaisten liikemiesten luokan vaikutusvalta ei kasvaisi liian suureksi.
Vasta itsenäistyneiden siirtomaiden hallitukset ovat joskus käyttäneet kansallistamista ottaakseen maan paremmin haltuunsa, ohjatakseen liike-elämän ja teollisuuden kasvua, rajoittaakseen entisten siirtomaaisäntiensä valtaa sekä tehdäkseen maasta suvereenin.
Historia

Venäjän vallankumouksen 1917 jälkeinen kommunistinen hallinto johdossaan Vladimir Lenin kansallisti suuret yhtiöt sekä maan luonnonvaroja kehittävät yhtiöt, mutta piti aluksi pienyritykset yksityisinä. Neuvostoliitossa kansallistamisella poistettiin ulkomainen vaikutus maasta, tehostettiin liike-elämän toimintoja sekä eliminoitiin venäläinen liikemiesluokka, joka olisi saattanut vastustaa uutta hallintoa.
Vuoden 1929 pörssiromahduksen ja sitä seuranneen maailmanlaajuisen laman aikana moni Euroopan maa kansallisti omaisuutta selvitäkseen talouskriisistä. Pankkeja ja vakuutusyhtiötä kansallistettiin taloussyistä ja romahduksen estämiseksi. Yhdysvalloissa kansallistamista ei kuitenkaan suoritettu edes New Deal -ohjelman puitteissa.
Meksikossa kansallistettiin vuonna 1938 muun muassa yhdysvaltalaiset öljysijoitukset.
Toisen maailmansodan aikana Britannia kansallisti teollisuutta valvoakseen tuotantoa ja suunnatakseen sitä sotaponnistuksiin. Yhdysvalloissa teollisuutta ei kansallistettu edes sodan aikana, vaan hallitus teki yhteistyötä teollisuuden kanssa.
Toisen maailmansodan jälkeen kommunismiin siirtyneet Itä-Euroopan maat kansallistivat maansa teollisuuden Neuvostoliiton mallia noudattaen. Länsi-Euroopan maista Ranska ja Britannia kansallistivat luonnovarateollisuutta, kuten hiili- ja rautamalmiteollisuuden, toipuakseen sodasta nopeammin. Ruotsissa kansallistamisella luotiin sekatalousjärjestelmä, ja Ranska ja Britanniakin laajensivat kansallistamista palvelualoihin, kuten yleisradioon, pankkitoimintaan ja televiestintään.
Keskustelut Anglo-Iranian Oil Companyn kansallistamisesta Kansainvälisessä tuomioistuimessa Alankomaiden Haagissa, 29. kesäkuuta 1951.
Egyptin -sanomalehden julkaisu Suezin kanavan kansallistamisesta, 27. heinäkuuta 1956.
Egypti kansallisti Suezin kanavan vuonna 1950 ja Iran kansallisti Anglo-Iranian Oil Company -öljy-yhtiön vuonna 1951. Afrikassa ja Etelä-Amerikassa tapahtui noihin aikoihin runsaasti kansallistamisia. Myös Kiinan kansantasavalta, Pohjois-Vietnam ja Intia suorittivat kansallistamisia poliittisista syistä.
Kansallistaminen alkoi mennä pois suosiosta 1970-luvun lopulla. Monet kansallistetut yhtiöt osoittautuivat tappiollisiksi eivätkä kyenneet tuottamaan innovaatioita, minkä vuoksi ne eivät menestyneet maailmanlaajuisessa kilpailussa. 1900-luvun kaksi viimeistä vuosikymmentä olivatkin yksityistämisen aikaa niin Margaret Thatcherin Britanniassa, Euroopan unionissa kuin kommunismista 1990-luvun alussa vapautuneessa itäblokissakin.
Vuonna 2008 Yhdysvallat ajautui Subprime-kriisin painostamana kansallistamaan suurimpia pankki- ja vakuutusalan toimijoitaan. Se tapahtui laskemalla liikkeelle uusi osakesarja, jolla on maksimissaan 79,9 prosentin omistus koko yhtiöstä ja ehdoton määräysvalta sen toimintaan. Nykyiset osakkeenomistajat säilyttivät osakkeensa, mutta niillä ei ole käytännössä äänivaltaa, eikä niille makseta osinkoa. Kansallistettujen yhtiöiden joukossa olivat puolivaltiolliset asuntolainapankit Fannie Mae ja Freddie Mac sekä vakuutusjätti AIG. Syyskuuhun 2008 mennessä maan keskuspankki oli käyttänyt kansallistamiseen jo yli 630 miljardia euroa.
Suomen valtion liikelaitokset

Suomen valtion liikelaitokset, kuten posti- ja rautatietoiminnassa ja jopa terveydenhuollossa, voi kyllä yksityistää, sikäli kuin siihen edes lakia tarvitaan, vaikka 50 prosentin kannatuksella eli kaikkien kansanedustajien läsnäollessa sadalla äänellä. Takaisin niitä ei esimerkiksi seuraava eduskunta voi kansallistaa kuin perustuslain säätämisjärjestyksessä eli viiden kuudesosan enemmistöllä eli 167 äänellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansallistaminen Wikimedia Commonsissa
Karabanovo

| Karabanovo Карабаново |
| --- | --- |
 Vladimirin alue Venäjällä, alla kaupunki alueella
 Karabanovo
 Koordinaatit: 56°19′N, 38°48′E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Vladimirin alue
Piiri:  Aleksandrov
Perustettu:  1630
Kaupungiksi:  1938
Väkiluku (2008):  15 300
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karabanovo (ven. Караба́ново) on kaupunki Vladimirin alueen Aleksandrovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman sivujoen Šernan rannalla 128 kilometriä Vladimirista luoteeseen. Kaupungin kautta kulkee Aleksandrovin ja Orehovo-Zujevon välinen rautatie (Karabanovin asema). Asukkaita on 15 300 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1846 perustetun väritehtaan yhteyteen. Vuonna 1938 siitä tuli kaupunki. Neuvostoaikana suurin yritys oli tekstiilitehdas, joka sittemmin on lopettanut toimintansa.
Aiheesta muualla

Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Kaptafoli

| Kaptafoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-(1,1,2,2-tetrakloorietyylisulfanyyli)-3a,4,7,7a-tetrahydroisoindoli-1,3-dioni
CAS-numero:  2425-06-1
PubChem CID:  17038
SMILES:  C1C=CCC2C1C(=O)N(C2=O)SC(C(Cl)Cl)(Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H9SNCl4O2
Moolimassa:  349,052 g/mol
Sulamispiste:  160–161 °C
Liukoisuus veteen:  0,00224 g/l (25 °C)
Kaptafoli (C10H9SNCl4O2) on ftaali-imidijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on käytetty fungisidina maataloudessa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa kaptafoli on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee esimerkiksi isopropanoliin, asetoniin, dimetyyliformamidiin ja tolueeniin. Aine hydrolysoituu niin happamissa kuin emäksisissäkin oloissa. Kaptafolin sienten kasvua estävät ominaisuudet perustuvat soluhengityksen estoon ja itiöiden itämisen estoon. Aine on hyvin todennäköisesti karsinogeenista.
Kaptafolia valmistetaan tetrahydroftaali-imidin ja tetrakloorietyylisulfenyylikloridin reaktiolla emäksisissä oloissa.
Kaptafolia on käytetty useiden kasvisten, hedelmien ja viljojen sienitautien torjuntaan. Sen käyttö on kuitenkin kielletty karsinogeenisuuden vuoksi esimerkiksi Yhdysvalloissa osittain 1999 ja kokonaan 2006 ja Euroopan unionin alueella 2009. Vuodesta 2010 lähtien kaptafolia ei ole saanut käyttää ravintokasvien viljelyssä tiettävästi missään maassa.
Kansan Lehti

Kansan Lehden päätoimittaja Jalmari Leino työpöytänsä ääressä vuonna 1944.
Lehden henkilökunta ryhmäkuvassa vuonna 1944.
Lehden etusivu marraskuussa 1906.
Kansan Lehti oli Tampereella vuosina 1898–1991 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen sanomalehti. Vuonna 1919 sen nimenä oli Kansan Sana.