stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kankaan koulu (Kouvola)

| Kankaan koulu> Uusi Kankaan koulu |
| --- | --- |

Osoite:  Salpausselänkatu 24, 45100 Kouvola
Sijainti:  Kangas, Kouvola
Rakennustyyppi:  Koulu
Valmistumisvuosi:  1927
Suunnittelija:  Toivo Salervo
Urakoitsija:  Eemeli Elo
Omistaja:  Kouvolan kaupunki
Käyttäjä:  Kouvolan yhteiskoulu
Tyylisuunta:  Uusklassismi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kankaan koulu oli peruskoulun ala-aste Kouvolan keskustassa, Kankaan kaupunginosassa. Koulun viimeinen rehtori oli Aleksandra Tuomala-Jantunen.[lähde? ] Koulussa oli yli 300 oppilasta. Koulussa sijaitsivat myös Kouvolan ala-asteen musiikkiluokat vuosina 1971 ja 1978-2014. Nykyisin musiikkiluokat ovat Kaunisnurmen koulussa.
| Oppikujan koulu> Kankaan koulu |
| --- | --- |
 Oppikujan koulu edustaa funktionalismia ryhdikkäällä tavalla.
Valmistumisvuosi:  1914
Suunnittelija:  Kaarle Ketomaa 1913, laajennus Toivo Salervo 1938
Omistaja:  Kouvolan kaupunki
Käyttäjä:  Kouvolan yhteiskoulu
Tyylisuunta:  Funktionalismi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kankaan koulun ensimmäisen rakennuksen, nykyisen Oppikujan koulun suunnitteli ja urakoi rakennusmestari Kaarle Ketomaa vuosina 1913-1914. Rakennus valmistui 1. heinäkuuta 1914, ja vihkiäisjuhla pidettiin 20. syyskuuta 1914.[lähde? ]
Vuonna 1927 valmistui uusi Kankaan koulu, jonka suunnitteli kouluhallituksen tarkastaja ja arkkitehti Toivo Salervo. Uuden koulun urakoi rakennusmestari Eemeli Elo. Rakennus edustaa 1920-luvun uusklassismia. Ikkunoiden kokoaminen julkisivun keskelle ja tiukka symmetria antavat rakennukselle jyhkeän ilmeen. Koulun pihaa ympäröivä aita on rakennusmestari Uuno Immosen suunnittelema. Toivo Salervo suunnitteli vielä Oppikujan koulun uudistuksen ja laajennuksen vuonna 1938. Rakennus korotetiin kolmikerroksiseksi ja julkisivu uusittiin täysin. Se edustaa tyyliltään funktionalismia.
Kankaan koulu lakkautettiin vuonna 2014. Oppilaat siirtyivät Mansikkamäen kouluun, Kaunisnurmen kouluun ja Sarkolan kouluun. Kankaan koulun koulutoiminta kuitenkin jatkui vuonna 2014 Kouvolan yhteiskoulun rakennuksen tuhoutuessa tulipalossa helmikuussa 2014. Rakennukseen muutti yhteiskoulun yläaste. Muutto vaati kahden fysiikka-kemian luokan sekä kotitalousluokan rakentamista. Yhteiskoulun yläasteen rehtori on Tarja Korhonen ja koulussa on nykyisin runsaat 300 oppilasta. Opetus on kuitenkin loppumassa keväällä 2026 Marjoniemen yhtenäiskoulun rakentamisen yhteydessä ja rakennukset todennäköisesti myydään esimerkiksi toimistoiksi tai asunnoiksi.
Junneliuksen talo

| Junneliuksen talo |
| --- | --- |

Osoite:  Sankarikatu 10
Sijainti:  Kemi
Koordinaatit:  65°44′00″N, 024°33′36″E
Rakennustyyppi:  puutalo
Valmistumisvuosi:  1901
Suunnittelija:  J. V. Lehtinen
Rakennuttaja:  Frans Junnelius
Runkorakenne:  hirsi
Kerrosluku:  3
Huoneistoala:  821 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Junneliuksen talo on Sauvosaaren kaupunginosassa Kemissä sijaitseva suojeltu puurakennus 1900-luvun alusta.
Talon historia

Frans Junnelius rakennutti Kemiin 1901 nikkarityylisen puutalon, joka on suojelukohde. Rakennus sijaitsee Sauvosaarenkatu 18 ja Sankarikadun risteyksessä. Rakennuksen on suunnitellut Kemin kirkon rakennusmestari J. V. Lehtinen. Rakennuksen alkuperäinen tilaaja on ollut konemestari Stelander, mutta Junnelius osti tontin ja rakennuksen suunnitelmat omaan asuinkäyttöönsä, jo ennen rakentamisen aloittamista.. Hirsisen päärakennuksen huoneistoala on noin 530 neliötä ja piharakennusten vajaat sata neliötä. Pihapiirissä on myös konemestari Stelanderin rakennuttama pienempi asuinrakennus, joka on valmistunut jo 1897.
Frans Junneliuksen leski Hanna Junnelius myi kiinteistön Kemin Puuteollisuus Oy:lle 1921. Kemin Puuteollisuus Oy:n mentyä konkurssiin 1936 Kemin suojeluskunta hankki talon itselleen. Sotien jälkeen talossa on toiminut muun muassa sanomalehti Pohjois-Pohjan toimitus ja kirjapaino. Talossa on julkaistu myös Uuden Suomen omistamaa Pohjois-Suomi-lehteä. Vuonna 1958 rakennus siirtyi Toivo Alaraatikan omistukseen, joka rakensi taloon yleisen saunan ja useita pieniä vuokra-asuntoja. Kun rakennus siirtyi Kemin kaupungin omistukseen 1970, se oli huonokuntoinen ja purku-uhan alla. Kaupunki kunnosti rakennuksen ja vuokrasi sen Ylelle, joka toimi talossa vuosina 1981−2006.
Nykypäivä

Oulun yliopiston arkkitehtuuriosasto järjesti 1970-luvulla talosta suunnittelukilpailun. Voittanutta suunnitelmaa ei saatettu koskaan toteutusasteelle. Kemi on yrittänyt myydä rakennusta yksityisille. Nykyään talo on yksityisomistuksessa. Taloon on remontoitu useita saunallisia vuokra-asuntoja. Ulkopinta on maalattu ja korjattu vuonna 2012 vanhaa tyyliä kunnioittaen.[lähde? ] Piharakennus kunnostettiin 2013 saunalliseksi asuinhuoneistoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Junneliuksen talo Wikimedia Commonsissa
Karl Adolf Hellén

Karl Adolf Hellén, vuodesta 1881 aateloituna af Hellén (1. marraskuuta 1823 Sahalahti – 27. lokakuuta 1881 Pietari) oli suomalainen juristi, Suomen passitoimiston päällikkö Pietarissa ja todellinen valtioneuvos.
Hellénin vanhemmat olivat Ulvilan kirkkoherra, teologian tohtori, valtiopäivämies Herman Hellén (1797–1871) ja Margareta Sofia Sacklén. Hän kävi Turun lukiota ja pääsi ylioppilaaksi Helsingissä 1843. Hellén suoritti Helsingin yliopistossa tuomarintutkinnon 1851 ja suuremman kameraalitutkinnon 1852. Hän sai matkastipendin Venäjälle 1847–1850.
Hellén oli kenraalikuvernöörinkanslian ylimääräisenä virkamiehenä vuodesta 1850, Suomen senaatin ylimääräisenä kopistina 1852, kenraalikuvernöörinkanslian kopistina vuodesta 1852 ja Suomen kansalaisten oikeudenkäyntiavustajana Pietarissa vuodesta 1853. Hän toimi keisarin kanslian ja Suomen valtiosihteerinviraston kirjaajana vuodesta 1855, apulaistoimitussihteerinä vuodesta 1857 sekä toisena toimitussihteerinä vuodesta 1862. Hänestä tuli Suomen passitoimiston päällikkö 1866. Hellén toimi myös yliopiston vt. kanslerinsihteerinä 1856–1857 ja 1868–1880. Hän sai valtioneuvoksen arvon 1870 ja todellisen valtioneuvoksen arvon 1874. Hellén aateloitiin 1881. Hän kuoli Pietarissa 1881 ja hänet haudattiin Anjalaan.
Karl Adolf Hellén oli naimisissa vuodesta 1855 Katarina Emilia Grönfeldtin (k. 1906) kanssa. Heidän poikansa Harald August af Hellén (1863–1916) oli Suomen senaatin oikeusosaston esittelijäsihteeri ja valtiopäivämies. Tytär Hedvig Elisabeth Antell oli kirjallisuuden ruotsintaja.
Karl Albert von Tesche

Karl Albert von Tesche (31. maaliskuuta 1800 Viipuri – 12. maaliskuuta 1874 Tšernovitsy, Vitebskin kuvernementti, Venäjä) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.
Karl Albert von Teschen vanhemmat olivat Viipurin kaupungin kassanhoitaja, raatimies Joakim Albert Tesche ja Benedikta Wilhelmina Sutthoff ja puolisot vuodesta 1830  Elisabet von Goebel (k. 1837) ja vuodesta  1840 Ida Emilie von Boelendorff. Tesche nimitettiin 1816 2. luokan konduktööriksi Venäjän armeijan insinöörijoukkojen Viipurin insinöörikomennuskuntaan. Vuonna 1816 hänet komennettiin oppilaaksi Pietarin yli-insinööriopistoon ja sieltä 1821 valmistuttuaan hänet ylennettiin vänrikiksi ja sijoitettiin kenttäinsinööriosastoon. Tesche ylennettiin aliluutnantiksi 1821. Kesällä 1822 hänet määrättiin palvelukseen suomenmaalaisen divisioonan esikunnan Suomen joukkojen jaostoon ja ylennettiin marraskuussa luutnantiksi.
Vuonna 1825 Tesche siirrettiin Bobruiskin insinöörikomennuskuntaan Minskin kuvernementtiin Valko-Venäjälle. Hänet ylennettiin alikapteeniksi 1828 ja kapteeniksi 1832 ja nimitettiin 1836 Bobruiskin insinöörikomennuskunnan päälliköksi. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin Sevastopolin insinöörikomennuskunnan päälliköksi Krimille. Everstiluutnantiksi Tesche yleni tammikuussa 1838, marraskuussa hän sai siirron Pietarin insinöörikomennuskunnan päälliköksi, mutta jo seuraavan vuoden helmikuussa Ahvenanmaan insinöörikomennuskunnan päälliköksi. Vuonna 1844 hänelle myönnettiin aatelisarvo Venäjällä. Samana vuonna von Tesche komennettiin valvomaan Zvanetsin linnoituksen rakennustöitä Puolaan ja ylennettiin everstiksi. Vuonna 1846 hänet komennettiin johtamaan Brest-Litovskin linnoitustöitä ja vuonna 1850 hänet nimitettiin Liivinmaan insinöörialueen päälliköksi. Von Tesche ylennettiin kenraalimajuriksi joulukuussa 1852.
Toukokuussa 1854 von Tesche korotettiin  aatelisarvoon myös Suomessa, von Tesche -suku merkittiin Suomen ritarihuoneeseen tammikuussa 1856 aatelissukuna numero 217.
Orangen roomalainen teatteri

Orangen roomalainen teatteri. Näyttämöllä on roomalaistyylinen koko teatterin levyinen seinä scaenae frons.
Teatterin julkisivu
Ilmakuva
Orangen roomalainen teatteri (ransk. Théâtre antique d'Orange) on eteläisen Ranskan Orangessa sijaitseva, ensimmäisen vuosisadan alussa rakennettu antiikkinen teatteri. Se kuuluu nykyään Orangen kunnalle, ja siellä järjestetään kesäisin oopperafestivaalit, Chorégies d'Orange. Orangen teatteri on yksi parhaiten säilyneitä roomalaisia teattereita.
Historia

Teatteri oli merkittävässä asemassa antiikin Arausion väestön elämässä. Koko päivän kestäneissä esityksissä nähtiin mimiikkaa, pantomiimeja, runonlausuntaa ja "attelanaa", joka muistutti commedia dell’artea. Viihde-esitykset olivat kaikille avoimia ja maksuttomia.
Kristinuskon vakiinnutettua asemansa Rooman valtionuskontona teatteri suljettiin virallisella ediktillä vuonna 391, koska kirkko piti teatteria pakanallisena taiteenlajina. Tämän jälkeen rakennus hylättiin täysin. Keskiajalla raunioita käytettiin puolustuskasarmina. Uskonsotien aikana 1500-luvulla teatterirakennus toimi kaupunkilaisten turvapaikkana.
Nykyaika

Teatteri alkoi hitaasti saada mennyttä loistoaan takaisin 1800-luvulla Prosper Mériméen ansiosta. Tämän johdolla restaurointityöt aloitettiin vuonna 1825. Vuonna 1869 teatterissa järjestettiin roomalainen festivaali Chorégies d’Orange, jossa juhlittiin Rooman mahtia. Festivaaleista tuli jokakesäinen tapahtuma. Ohjelmistoon kuului muun muassa Étienne Méhulin ooppera Joseph. Vuosisadan loppupuolella ja 1900-luvun alussa kaikki Ranskan merkittävät näyttelijät ottivat osaa Orangen festivaaleihin. Sarah Bernhardt esiintyi juhlallisuuksissa 1903.
Orangen roomalainen teatteri ja kaupungissa sijaitseva roomalaisajan Orangen riemukaari hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1981.
Aiheesta muualla

Official website of Roman Theatre (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ranskaksi)
Virtual Tour[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Teatteri ja riemukaari UNESCOn sivuilla (englanniksi) (ranskaksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Unescon maailmanperintökohteet Ranskassa
Albi
Alppien paalutalot
Amiensin katedraali
Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehdas
Arlesin roomalaiset ja romaaniset monumentit
Avignonin historiallinen keskusta ja Palais des Papes
Belgian ja Ranskan kellotornit (jaettu Belgian kanssa)
Bourges'n katedraali
Canal du Midi
Causses ja Cévennes
Chaîne des Puys
Chartresin katedraali
Chauvet’n luola
Cordouanin majakka
Euroopan suuret kylpyläkaupungit
Fontainebleaun palatsi ja puisto
Fontenayn apottiluostari
Carcassonne
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt
Le Havre
Loiren laakso Sully-sur-Loiren ja Chalonnes-sur-Loire välillä
Lyon
Mont Saint-Michel
Nancyn aukiot: Place Stanislas, Place de la Carrière ja Place d’Alliance
Nord-Pas-de-Calais’n kaivosalue
Notre-Damen katedraali, entinen Saint-Remin basilika sekä Taun palatsi Reimsissa
Nizza
Orangen roomalainen teatteri ja sen ympäristöt sekä ”riemukaari”
Portonlahti: Girolatanlahti,  Scandolan luonnonpuisto ja Pianan calanquet Korsikassa
Provins
Monte Perdido
Ranskan eteläiset ja antarktiset alueet
Saint-Émilion
Saint-Savin-sur-Gartempen luostari
Santiago de Compostelan pyhiinvaellusreitit
Seinen jokivarsi Pariisissa
Grande Île
Pont du Gard
Uuden-Kaledonian laguunit
Vaubanin linnoitukset
Versailles’n palatsi puistoineen
Vézelay
Vézère
Kaiku (veistos)

| Kaiku |
| --- | --- |

Nimi:  Kaiku
Tekijä:  Ville Vallgren
Valmistumisvuosi:  1887
Taiteenlaji:  marmoriveistos
Korkeus:  153 cm
Sijainti:  Ateneumin taidemuseon kokoelmat
Paikkakunta:  Helsinki
Kaiku on Ville Vallgrenin vuonna 1887 veistämä marmoriveistos ja Vallgrenin läpimurtoteos.
Ville Vallgren oli omimmillaan runollisten ja aistillisten aiheiden parissa, joissa ihmishahmo usein yhdistyy luontoon ja sen ilmiöihin. Kaiku-veistoksessa poika kuuntelee keskittyneesti käsi korvallaan. Hänen olemuksessaan on luonnonlapsen tunnelmaa ja rokokoonomaista suloutta. Pehmeä asento kertoo istuvan pojan rentoutuneisuudesta hänen koko olemuksen kuitenkin keskittyessä yhteen asiaan. Istuinalustanaan hänellä on murattien koristama kanto.
Kaiku on tehty nuoren Vallgrenin uran alkuvaiheessa, jolloin hän teki muitakin poika-aiheisia veistoksia. Myöhemmin hän tuli tunnetuksi naisia kuvaavista veistoksista, kuten Havis Amanda.
Veistoksen vaiheita

Veistos oli esillä kipsisenä Pariisin Salongissa vuonna 1886, jossa se sai kunniamaininnan. Tämän jälkeen taiteilijalta tilattiin teos marmorisena. Teos kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmaan, johon se on saatu Eversti Hugo Standertskjöldin testamenttilahjoituksena vuonna 1931.
Aiheesta muualla

Kaiku[vanhentunut linkki] Suomen Kansallisgallerian sivulla
Jääsken, Käkisalmen ja Suvannon väliaikainen tuomiokunta

Jääsken, Käkisalmen ja Suvannon väliaikainen tuomiokunta oli 1942–1944 toiminnassa ollut tilapäinen kihlakunnantuomarin virka-alue. Suomi valtasi syksyyn 1941 mennessä talvisotaa seuranneessa alueluovutuksessa Neuvostoliitolle siirtyneet alueet. Alueen oikeudenhoito järjestettiin joulukuussa 1941 annetulla lailla ja asetuksella. Asetuksen nojalla muodostettiin viisi helmikuun alusta 1942 toimintansa aloittanutta väliaikaista tuomiokuntaa. Niiden piti toimia vuoden 1943 loppuun, mutta aikaa pidennettiin vuoden 1944 loppuun. Jääsken, Käkisalmen ja Suvannon väliaikainen tuomiokunta perustettiin 30. joulukuuta 1941 ja siihen kuului kolme käräjäkuntaa:
Antrean, Jääsken, Kirvun ja Vuoksenrannan pitäjät
Hiitolan, Kaukolan, Käkisalmen ja Räisälän pitäjät
Metsäpirtin, Pyhäjärven, Sakkolan ja Vuokselan pitäjät.
Tuomiokuntaan siirrettiin Imatran tuomiokuntaan kuulunut osa Jääsken pitäjästä. Kaikki väliaikaiset tuomiokunnat kuuluivat Viipurin hovioikeuspiiriin ja ne olivat suomenkielisiä. Tämän tuomiokunnan kihlakunnantuomarina toimi koko sen olemassaolon ajan Lauri Johannes Takkunen.
Jatkosota päättyi välirauhansopimukseen syyskuussa 1944 ja sopimukseen sisältyneet alueluovutukset edellyttivät oikeudenhoidon uudelleenjärjestelyä. Valtioneuvosto päätti 14. joulukuuta 1944, että Suomelle jääneet tuomiokuntien osat siirretään vuoden 1945 alusta alkaen toisiin tuomiokuntiin. Jääsken, Käkisalmen ja Suvannon väliaikaisen tuomiokunnan Antrean, Jääsken, Kirvun ja Vuoksenrannan käräjäkunnan jäljelle jäänyt osa siirrettiin Imatran tuomiokunnan Ruokolahden pitäjän käräjäkuntaan.
Joutsenjärvi (Viitasaari)

| Joutsenjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Viitasaari
Koordinaatit:  63°10′06″N, 25°20′41″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Keiteleen pohjoisosan alue (14.43)
Laskupuro:  puro Lamminpuroon 
Järvinumero:  14.437.1.014
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  134,1 m  
Pituus:  710 m  
Leveys:  230 m  
Rantaviiva:  1,681 km  
Pinta-ala:  6,778 ha  
Tilavuus:  0,0001759 km³ 
Keskisyvyys:  2,6 m  
Suurin syvyys:  5,2 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiJoutsenjärvi 
Joutsenjärvi  on Keski-Suomessa Viitasaarella  Nurkkaperän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 710 metriä pitkä, 230 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 6,8 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 175 900 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 2,6 metriä ja suurin syvyys on 5,2 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Keiteleen pohjoisosan alueella (14.43), jonka Komujoen valuma-alueeseen (14.437) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 134,1 metriä mpy.
Kallaanvaara

Kallaanvaara on Kemijärven 6. kaupunginosa. Kallaanvaara sijaitsee noin 4 kilometrin päässä kunnan keskustasta. Kallaanvaarassa asuu noin 400 asukasta, ja siellä sijaitsee K-Market -päivittäistavarakauppa sekä Maijun Pub. Kallaanvaarassa sijaitseva Kallaan ala-aste on lakkautettu syksyllä 2012 ja yhdistetty Isokylän kouluun. Koulussa oli noin 100 oppilasta. .
Karl Adolph Gjellerup

| Karl Adolph Gjellerup |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1857 Roholte, Tanska
Kuollut: 11. lokakuuta 1919 (62 vuotta) Klotzsche, Saksa
Kirjailija
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto (1917) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Karl Adolph Gjellerup (2. kesäkuuta 1857 – 11. lokakuuta 1919) oli tanskalainen runoilija ja romaanikirjailija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1917 yhdessä maanmiehensä Henrik Pontoppidanin kanssa. Hän oli modernismin edelläkävijöitä ja kirjoitti nimellä Epigonos.[lähde? ]
Gjellerupin tunnetuin teos on Germanernes Lærling vuodelta 1882. Se on osittain omaelämäkerrallinen romaani nuoresta miehestä, joka kasvaa vakaumuksellisesta kristitystä saksalaismieliseksi ateistiksi ja intellektuelliksi.[lähde? ]
Karjalammi (Urjala)

| Karjalammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Urjala
Koordinaatit:  61°01′05″N, 23°44′53″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Tarpianjoen valuma-alue (35.28)
Laskujoki:  oja Kokonjärveen 
Järvinumero:  35.288.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  115,9  m tai 116  m 
Rantaviiva:  1,173 km 
Pinta-ala:  7,008  ha 
 fiKarjalammi 
Karjalammi  on Pirkanmaalla Urjalan Välkkilässä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Se sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Tarpianjoen valuma-alueella. Valuma-alue on jaettu vielä Kolkanjoen–Kokonjoen valuma-alueeseen, johon lampi kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 115,9 metriä meren pinnan yläpuolella ja siihen laskee 6 metsä- tai suo-ojaa. Huomattavimmat ojat tuovat lampeen ojitetun Kivenkorvensuon kuivatusvesiä.  Lammen rantaan on myös kolme lampea, joista on kaivettu yhdyskanavat lampeen. Lammen laskuoja lähtee sen kaakkoispäästä ja se laskee yli 8 metriä pudottuaan läheiseen Kokonjärveen.
Lampi on 500 metriä pitkä, 200 metriä leveä ja sen pinta-ala on 7,0 hehtaaria. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä ja rannoista vain länsipäässä on suota. Rantojen tuntumaan on rakennettu 10 vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet yhdystieltä 13681.
Orangit

| Orangit |
| --- | --- |
 Sumatranoranki (Pongo abelii)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Yläheimo::  Ihmisapinat Hominoidea
Heimo::  Isot ihmisapinat Hominidae
Alaheimo::  Ponginae
Suku::  Orangit Pongo  Lacépède, 1799

Lajit
 Borneonoranki (Pongo pygmaeus)  Sumatranoranki (Pongo abelii)  Tapanulioranki (Pongo tapanuliensis) 
Katso myös
   Orangit Wikispeciesissä   Orangit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Orangit (Pongo) on ihmisapinasuku. Orangeilla on pitkät kädet ja oranssinpunertava, joskus ruskea karva. Orankien tavanomainen pituus on 120–150 cm ja paino 30–80 kg. Urokset ovat noin puolet painavampia kuin naaraat. Useissa kielissä orankia tarkoittava sana, ”orangutan”, tulee malaijin kielestä ja tarkoittaa metsän ihmistä.
Orankilajeja on kolme: sumatranoranki (Pongo abelii), borneonoranki (Pongo pygmeaus) ja tapanulioranki (Pongo tapanuliensis). Borneonoranki jaetaan edelleen kolmeen alalajiin: P. p. pygmaeus, P. p. moreo ja P. p. wurmbii. Yhteensä isoja ihmisapinoita on kahdeksan lajia, joihin sisältyy edellisten lisäksi ihminen, simpanssi, bonobo, gorilla ja Gorilla beringei. Tapanulioranki on alustava suomenkielinen nimi vuonna 2017 omaksi lajikseen tunnistetulle, Sumatran saarella elävälle alle tuhannen yksilön orankipopulaatiolle.
Levinneisyys

Orankien levinneisyys kattoi aiemmin lähes koko Kaakkois-Aasian, mutta nykyään orankeja elää luonnossa vain Borneon ja Sumatran saarten sademetsissä. Borneon ja Sumatran orankeja pidettiin pitkään saman lajin alalajeina, mutta nykyään ne luokitellaan eri lajeiksi. Borneonorankeja on arviolta 41 000 ja ne ovat äärimmäisen uhanalaisia. Sumatranorankeja on noin 7 000 ja ne ovat äärimmäisen uhanalaisia. Eräät tutkijat arvelevat, että elinkykyiset kannat menetetään vuonna 2020.[lähde? ] Metsänhakkuut, kaivostoiminta ja metsäpalot tuhoavat niiden elinympäristöä. Orankien asuttamia metsiä on raivattu riisipelloiksi ja öljypalmun viljelyyn. Nämä ongelmat ovat lisääntyneet kuluneen vuosikymmenen aikana. Usein orankeja haittaava toiminta on laitonta ja tapahtuu kansallispuistoissa, joissa hakkuut ja kaivokset ovat kiellettyjä. Edellä mainittujen ongelmien lisäksi orankivauvoja pyydystetään, jotta ne voitaisiin myydä lemmikeiksi.
Borneon saarella elävien orankien määrän on arvioitu vähentyneen 80 prosenttia kolmen sukupolven aikana. Lisääntymissykli on hidas: naaras synnyttää yleensä yhden jälkeläisen kerran 6–8 vuodessa. Joskus voi syntyä kaksoset.
Ravinto

Suurin osa orankien ravinnosta koostuu hedelmistä, mutta niiden lisäksi ne syövät erittäin monipuolisesti esimerkiksi versoja, nuoria lehtiä, puun kuorta, hyönteisiä, munia ja joskus harvoin lihaa.
Elintavat

Orangit viettävät jopa 90 prosenttia ajastaan puissa. Muiden ihmisapinoiden tavoin orangit ovat huomattavan älykkäitä eläimiä. 1990-luvun puolivälissä tutkijat huomasivat, että jotkut orangit käyttävät työkaluja syömiseen. Aiemmin vastaavaa käytöstä oli tavattu simpansseilta. Sittemmin orankien on todettu jopa harjoittavan kulttuurista tiedonvälitystä: orankien työkalutaidot ja tapa rakentaa pesäpaikkoja puuhun riippuvat niiden sosiaalisesta viiteryhmästä. Oppiminen tapahtuu ilmeisesti pääosin mallioppimisen avulla.
Urosorangit ovat yksineläjiä. Metsässä kulkiessaan ne ääntelevät kovaäänisesti välttyäkseen kohtaamasta lajitovereitaan. Orangin huuto kantaa jopa kahden kilometrin päähän. Naaraat puolestaan kasvattavat jälkeläisiään kuudesta seitsemään vuotta, kunnes nämä ovat oppineet selviytymiseen tarvittavat taidot. Naaraspoikaset saattavat tosin pysytellä emonsa lähettyvillä jopa kaksi kertaa kauemmin oppiakseen myöhemmin tarvittavia hoivataitoja.[lähde? ] Luonnossa orangit elävät 30–40 vuotta, vankeudessa jopa 60.
Leipzigin eläintarhassa suoritetun tutkimuksen mukaan orangit ovat ihmisen jälkeen kädellisistä taitavimpia kaupankävijöitä. Ne muistavat annettujen lahjojen ja tehtyjen palvelusten arvon paremmin kuin gorillat tai simpanssit.
Aiheesta muualla

Oranki WWF
UNEP (Arkistoitu – Internet Archive)
Kallaksen hallitus

Kallaksen hallitus voi viitata seuraaviin hallituksiin, joissa Siim Kallas ja Kaja Kallas oli pääministerinä:
Siim Kallaksen hallitus, 28. tammikuuta 2002 – 10. huhtikuuta 2003
Kaja Kallaksen I hallitus, 26. tammikuuta 2021 – 18. heinäkuuta 2022
Kaja Kallaksen II hallitus, 18. heinäkuuta 2022 – 17. huhtikuuta 2023
Kaja Kallaksen III hallitus, 17. huhtikuuta 2023 – 23. heinäkuuta 2024
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kallaksen hallitus”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kampasauramot

| Kampasauramot |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Kampasauramot Chamaemelum  Mill.
Katso myös
   Kampasauramot Wikispeciesissä   Kampasauramot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kampasauramot (Chamaemelum) on asterikasvien (Asteraceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi kaksi lajia.