stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emil Cioran
Elämänvaiheet

Cioranin isä oli ortodoksinen pappi. Cioran vietti onnellisen lapsuuden Rășinari-nimisessä kylässä Transilvaniassa, joka tuohon aikaan kuului Itävalta-Unkariin. Muutto pois kotikylästä oli hänelle traumaattinen kokemus.
Cioran aloitti filosofian opinnot Bukarestin yliopistossa 17-vuotiaana ja tutustui siellä vuonna 1928 Eugène Ionescoon ja Mircea Eliadeen. Hän valmistui kandidaatiksi 1932. Vuosina 1933–1935 Cioran opiskeli Berliinin yliopistossa, jossa hän tutustui Ludwig Klagesiin ja Nicolai Hartmanniin. Palattuaan Romaniaan hän opetti 1936–1937 filosofiaa Andrei Șagunan lukiossa Brașovissa.lähde?
Cioran sai 1937 Ranskan Bukarestin-instituutista väitöskirja-apurahan Henri Bergsonin filosofian tutkimiseen ja lähti Pariisiin, mutta hän ei aikonutkaan kirjoittaa väitöskirjaa. Apurahaa jatkettiin lopulta vuoteen 1944 saakka, ja opiskelijakortin ansiosta Cioran pystyi syömään opiskelijaruokalassa 40-vuotiaaksi saakka. Hän palasi Romaniaan marraskuussa 1940 kolmeksi kuukaudeksi. Tämän jälkeen hän ei enää koskaan palannut Romaniaan.lähde?
Cioran eli vaatimattomissa oloissa Pariisin latinalaiskorttelissa elämänsä loppuun saakka ja pysytteli Pariisin yliopisto- ja kirjallisuuspiirien ulkopuolella. Elantonsa hän ansaitsi lähinnä käännöksillä ja toimimalla kustantajien lukijana. Hänellä oli kuitenkin älymystössä joitakin läheisiä ystäviä: Mircea Eliade, Eugène Ionesco, Samuel Beckett, Gabriel Matzneff, Frédérick Tristan, Henri Michaux, Gabriel Marcel ja Roland Jaccard. Vuonna 1942 hän tapasi englanninopettaja Simone Bouén, josta tuli hänen elämänkumppaninsa.lähde?
Viimeisinä vuosinaan Cioran vetäytyi lähes täydellisesti sosiaalisesta elämästä. Aikaansa hän vietti enimmäkseen puistoissa ja hautausmailla. Viimeinen teos ilmestyi vuonna 1987. Ranskan akatemia myönsi Cioranille vuonna 1988 korkean kunnianosoituksen Grand Prix Morandin, jota kirjailija ei kuitenkaan ottanut vastaan. Cioran kuoli Alzheimerin tautiin 1995, Simone Boué kuoli 1997. Molemmat on haudattu Pariisiin Montparnassen hautausmaalle.lähde?
Cioranin mielestä ihmisen on tärkeää valita paikka, jossa hän haluaa epäonnistua elämässään. Hänelle itselleen Pariisi oli paras mahdollinen paikka siihen: ”S’il faut rater sa vie, c’est mieux de la rater à Paris qu’ailleurs. Il faut choisir l’endroit où on veut rater sa vie.”
Tuotanto

Cioran julkaisi ensimmäisen teoksensa Pe culmile disperării ('Epätoivon huipulla') 22-vuotiaana vuonna 1934. Teos sai Romaniassa innostuneen vastaanoton, ja Ciorania alettiin nuoresta iästään huolimatta pitää yhtenä tärkeimmistä romanialaisista kirjailijoista. Myös Cartea amăgirilor (”Harhojen kirja”, 1935), Schimbarea la față a României ('Romanian kirkastus', 1936) ja Lacrimi și Sfinți ('Kyyneleitä ja pyhimyksiä', 1937) julkaistiin Romaniassa. Viimeinen kirja aiheutti Romaniassa skandaalin.lähde?
Pariisissa Cioran kirjoitti kaksi kirjaa romaniaksi. Amurgul gândurílor ('Aamunkoiton ajatuksia') valmistui vuonna 1938 ja ilmestyi Sibiussa 1940. Teosta Îndreptar pătimaș ('Intohimoinen käsikirja') hän alkoi kirjoittaa Pariisissa 1940 ja sai sen valmiiksi 1945. Tämän jälkeen ilmestyneet kirjansa hän kirjoitti ranskaksi. Îndreptar pătimaș julkaistiin Bukarestissa 1991 ja ranskankielisenä laitoksena Bréviaire des vaincus ("'Voitettujen käsikirja') Pariisissa 1990. Kommunistien valtakaudella Cioranin kirjat olivat Romaniassa kiellettyjä.lähde?
Gallimard julkaisi Cioranin ensimmäisen ranskankielisen teoksen Hajoamisen käsikirjan (Précis de décomposition) vuonna 1949, ja teos herätti huomiota sekä sisältönsä että lyyrisen, hiotun kielensä ansiosta. Gallimard julkaisi myös suurimman osan Cioranin myöhemmistä teoksista. Cioran sai 1950 Hajoamisen käsikirjasta Ranskan valtion myöntämän arvostetun Rivarol-palkinnon, jonka hän sanoi ottaneensa vastaan, koska tarvitsi rahaa. Myöhemmin hän kieltäytyi kaikista hänelle myönnetyistä kirjallisuuspalkinnoista. Vuonna 1952 julkaistu Katkeruuden syllogismeja (Syllogismes de l'amertume) on Cioranin luetuimpia teoksia, ja sen ansiosta hänestä tuli tunnettu Ranskassa ja koko maailmassa etenkin sen jälkeen, kun se oli julkaistu pehmeäkantisena taskupainoksena. Cioranin kenties merkittävin teos on vuonna 1973 ilmestynyt De l'inconvénient d'être né ('Syntymisen harmillisuudesta'). Vuonna 1987 ilmestyi hänen viimeinen teoksensa Aveux et anathèmes ('Kirouksia ja tunnustuksia'). Suomeksi Cioranin teoksista ovat ilmestyneet Hajoamisen käsikirja ja Katkeruuden syllogismeja.lähde?
Suomentaja Sampsa Peltosen mukaan laadukkaita suomennoksia Cioranin teoksista ei ole saatavilla.
Yhteydet äärioikeistolaisuuteen

Cioranin ja Mircea Eliaden yhteydet Romanian 1930- ja 1940-luvun äärioikeistolaisiin liikkeisiin ovat herättäneet paljon keskustelua, ja niistä kerrotaan seikkaperäisesti esimerkiksi Marta Petreun teoksessa An Infamous Past: E. M. Cioran and the Rise of Fascism in Romania.lähde?
Cioranin kirjailijanuran alkukaudelta ja kirjeenvaihdosta löytyy paljon äärioikeistolaisuutta myötäileviä ajatuksia. Muun muassa Cioranin vuonna 1936 ilmestynyt teos Schimbarea la față a României sisälsi muukalaisvastaisia ja antisemitistisiä ajatuksia sekä totalitaristisen valtiojärjestelmän ihannointia. Cioran poistatti kaikkein juutalaisvastaisimmat kohdat kirjan ranskankielisestä laitoksesta 1990-luvulla. Berliinissä 1933–1935 Cioran oli kiinnostunut natsihallinnon toimista ja kirjoitti romanialaiseen Vremea-lehteen kolumnin, jossa hän puhui ihailevaan sävyyn muun muassa Adolf Hitleristä ja pitkien puukkojen yöstä. Hän suhtautui ihailevasti myös Italian fasistiseen liikkeeseen.lähde?
Cioran ei kuitenkaan koskaan ollut fasistisen Rautakaartin (Garda de Fier) jäsen, vaikka hän kannattikin liikkeen nationalistista ideologiaa toisen maailmansodan ensi vuosiin saakka; tosin hän ei oletettavasti hyväksynyt ryhmän väkivaltaisia metodeja. Toisaalta jotkut historioitsijat pitävät Cioranin nuoruuden kiinnostusta äärioikeistolaisuuteen lähinnä teoreettisena. Pariisiin asetuttuaan Cioran hylkäsi täysin ideologian ja keskittyi kirjoittamiseen. Myöhemmin Cioran on useissa haastatteluissa syvästi katunut nuoruudenaikaista innostustaan äärioikeistolaisuuteen. Esimerkiksi vuonna 1972 antamassaan haastattelussa hän tuomitsi Rautakaartin ”sekalaiseksi ryhmittymäksi tai pikemminkin mielipuoliseksi lahkoksi ja puolueeksi” ja sanoi: ”Silloin tajusin – – mitä tarkoittaa, kun joutuu aallon mukaan ilman vähäisintäkään vakaumusta. –  – Nyt olen sille immuuni.”lähde?
Teokset > Romaniaksi

Pe culmile disperării ('Epätoivon huipulla'), Editura Fundația pentru Literatură și Artă, 1934
Cartea amăgirilor ('Harhojen kirja'), Cugetarea, 1936
Schimbarea la față a României ('Romanian kirkastus'), Editura Vremea, 1936
Lacrimi și Sfinți ('Pyhimyksiä ja kyyneleitä'), omakustanne, 1937
Amurgul gândurílor ('Ajatusten aamunkoitto'), Dacia Traiană, 1940
Îndreptar pătimaș ('Intohimoinen käsikirja'), Humanitas, 1991
Teokset > Ranskaksi

Précis de décomposition, Gallimard, 1949.
Syllogismes de l'amertume, Gallimard, 1952.
La tentation d'exister, Gallimard, 1956
Histoire et utopie, Gallimard, 1960
La chute dans le temps, Gallimard, 1964
Le mauvais démiurge, Gallimard, 1969
Valéry face à ses idoles, L'Herne, 1970
De l'inconvénient d'être né, Gallimard, 1973
Vacillations, Fata Morgana, 1977
Écartelèment, Gallimard, 1979
Exercices d'admiration, Gallimard, 1986
Des larmes et des saints, romaniasta ranskaksi kääntänyt Sanda Stolojan,  L'Herne, 1986
Aveux et anathèmes, Gallimard, 1987
Sur les cimes du désespoir, romaniasta ranskaksi kääntänyt André Vornic, käännöksen tarkistanut Christiane Frémont, L'Herne, 1990
Le crépuscule des pensées, romaniasta ranskaksi kääntänyt Mirella Patureau-Nedelco, käännöksen tarkistanut Christiane Frémont, L'Herne, 1991
Le livre des leurres, romaniasta ranskaksi kääntäneet Grazyna Klewek ja Thomas Bazin, Gallimard, 1992
Bréviaire des vaincus, romaniasta ranskaksi kääntänyt Alain Paruit,  Gallimard, 1993
Œuvres ("Kootut teokset"), Gallimard-Quarto, 1995
Mon pays/Țara mea, Humanitas, 1996 (kirjoitettu ranskaksi, julkaistu ensimmäisen kerran Romaniassa kaksikielisenä laitoksena)
Cahiers 1957-1972, Gallimard, 1997
De la France, L’Herne, 2009
Transfiguration de la Roumanie, romaniasta ranskaksi kääntänyt Alain Paruit, L’Herne, 2009
Cioran, L’Herne, 2009 (kokoelma ennen julkaisemattomia tekstejä, kirjeitä ja valokuvia).
Teokset > Suomeksi

Hajoamisen käsikirja. Suomentanut Simo Määttä. Niin & näin, 2009. ISBN 978-952-5503-38-8
Katkeruuden syllogismeja. Suomentaneet Juhani Ihanus ja Carla Schubert. Loki-kirjat, Helsinki 2004. ISBN 951-825-010-3
Kirjallisuutta

Cavaillès, Nicolas: Cioran malgré lui: Écrire à l'encontre de soi. CNRS Éditions, Paris 2011. ISBN 978-2-271-07180-4 (ranskaksi)
Cioran, E. M.: Cahier de Talamanca. Mercure de France, 2000 (ranskaksi)
Cioran, E. M.: Entretiens. Gallimard, 1995. (Ciorania ovat haastatelleet François Bondy, Fernando Savater, Helga Perz, Jean-François Duval, Léo Gillet, Luis Jorge Jalfen, Verena von der Heyden-Rynsch, J. L. Almira, Lea Vergine, Gerd Bergfleth, Esther Seligson, Fritz J. Raddatz, François Fejtö, Bemjamin Ivry, Sylvie Jaudeau, Gabriel Liiceanu, Bernard-Henri Lévy, Georg Carpat Focke, Branka Bogavac Le Comte, Michael Jakob.) (ranskaksi)
Limet, Yun Sun – Dauzat, Pierre-Emmanuel (toim.): Cioran et ses contemporains: Essais. Pierre Guillaume de Roux, Paris 2011. ISBN 978-2-36371-013-0 (ranskaksi)
Sora, Mariana: Cioran, jadis et naguère. L'Herne, 1988 (ranskaksi)
Tacou, L. & Piednoir, V. (toim.): Cioran. Herne, 2009 (ranskaksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Emil Cioran Wikimedia Commonsissa
Toikka, Pekka: Syvyyden roisto. Kiiltomato.net 18.6.2004.
Visdei, Anca: "Un entretien exclusif avec le plus secret des écrivains français." Nouvelles littéraires 2, 1986.
Project Cioran (Arkistoitu – Internet Archive): Cioranin tekstejä, haastatteluja, multimediaa ja linkkejä eri kielillä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
E. M. Cioranin syntymäkoti Rășinarissa.
Emil Cioranin ja Simone Bouén hauta Montparnassen hautausmaalla.
Kuolema (Tarot)

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Kuolema
Kuolema on tarot-pakan ison arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakassa Kuolema -kortissa kuvataan haarniskaan pukeutunut luuranko ratsastamassa valkoisella ratsulla. Hahmo pitää kädessään mustavalkoista lippua, jonka ruusu symboloi kuoleman kauneutta ja muutosta. Horisontissa hohtaa auringonnousu, joka toimii vertauskuvana uusille aluille. Kentällä makaavat kuningas, piispa, nuori ja lapsi, jotka edustavat erilaisia suhtautumistapoja kuolemaan. Kuningas kuvastaa maallisten rikkauksien ja vallan rajallisuutta. Piispa rukoilee armoa, mutta ei voi estää kuoleman tuloa. Nuori kääntää katseensa pois, ei halua kohdata kuolemaa. Lapsi tervehtii kuolemaa avoimesti ja uteliaasti.
Kohtuus (Tarot)

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Kohtuus
Kohtuus on tarot-pakan ison arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakassa kortissa kuvataan enkeli, joka kaataa vettä yhdestä kupista toiseen. Vesi uhmaava fysiikan lakeja, sillä se virtaa kuppien välillä hiukan sivuttain. Enkelin jalat ovat osittain vedessä ja osittain maassa, mikä viittaa yhteyteen sekä alitajuntaan että fyysiseen maailmaan. Vedestä alkaa polku, joka vie kohti vuoria. Vuorten takaa nousee aurinko, joka symboloi uusia mahdollisuuksia ja alkua.
Tuomio (Tarot)

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Tuomio
Tuomio on tarot-pakan ison arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakassa Tuomio-kortissa on arkkienkeli Gabriel, joka soittaa trumpettia pilvien päällä. Hänen alapuolellaan ihmiset nousevat haudoistaan.
Helvig (Ruotsin kuningatar)

| Helvig Holsteinilainen |
| --- | --- |
 Kuningatar Helvigin muotokuva noin 1500-luvulta
Ruotsin kuningatar
Valtakausi:  11. marraskuuta 1276 – 18. joulukuuta 1290
Kruunajaiset:  29. heinäkuuta 1281 Söderköping
Edeltäjä:  Sofia Eerikintytär
Seuraaja:  Märta Eerikintytär

Syntynyt:  Helvig von Holstein 1255 – 1260-luvun alku
Kuollut:  7. maaliskuuta 1324 - 14. helmikuuta 1326 todennäköisesti Dåvön tila, Snevringen, Munktorp, Ruotsi
Hautapaikka:  mahdollisesti Riddarholmenin kirkko, Tukholma
Puoliso:  Maunu Ladonlukko
Lapset:  Erik, Ingeborg Maununtytär, Birger Maununpoika, Eerik Maununpoika, Valdemar Maununpoika, Rikissa
Suku:  Schaumburg
Isä:  Gerhard I von Holstein
Äiti:  Elisabet von Mecklenburg
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
Helvig Holsteinilainen (saks. Helvig von Holstein, ruots. Helvig av Holstein) ; (1255-1260-luvun alku – 1324-1326) oli saksalainen prinsessa, josta tuli kuningas Maunu Ladonlukon puolisona Ruotsin kuningatar.
Suku

Helvigin vanhemmat olivat Holsteinin kreivi Gerhard I (k. 1290) ja tämän ensimmäinen puoliso Elisabet Mecklenburgilainen (k. 1280), joka oli Mecklenburgin herttua Johann I:n tytär. Hänellä oli viisi sisarusta, ja suvulla oli yhteyksiä Pohjoismaihin avioliittojen kautta. Kolmesta veljestä tuli jokaisesta vuorollaan Holsteinin kreivi; vanhin sisar Luitgard (k. 1289) Braunschweig-Lüneburgin herttua Johann I:n kanssa ja tämän kuoltua Anhalt-Zerbstin herttua Albrecht I:n kanssa; nuorin sisar Elisabet (k. 1274/1284) avioitui Wölpen kreivi greve Burchard I:n kanssa.
Avioliitto ja jälkeläiset

Maunu Ladonlukko ehti olla kihloissa tai muuten suhteessa kahden Helvigin sukulaisen kanssa ennen avioliittoa Helvigin kanssa. Heidät vihittiin Kalmarissa 11. marraskuuta 1276. Maunu oli tehnyt itsestään kuninkaan vuotta aiemmin syrjäyttämällä veljensä Valdemar Birgerssonin. Tämä johti vuosina 1278-1280 folkungien yllyttämään kapinaan Maunua vastaan ​​ja tämän aikana Helvigin isä Gerhard vangittiin Skarassa. Helvig etsi turvaa läheisestä luostarista.
Huomenlahjaksi hän sai Dåvön tilan Munktorpin kunnassa ja kolme läänitystä Västmanlandissa: Snevringenin (jossa Dåvö sijaitsee), Fellingsbron ja Åkerbon.
Avioliitosta syntyi ainakin kuusi lasta, joista viisi eli yli lapsuusajan:
Erik (1277–1279), kuoli kaksivuotiaana
Ingeborg Maununtytär (1277/1279 –1319), avioitui 1296 Tanskan kuningas Eerik Menvedin kanssa, avioliitto oli lapseton
Birger Maununpoika (1280/1281–1321), Ruotsin kuningas 1290-1318, avioitui 1298 Märta Eerikintyttären kanssa, heille syntyi neljä lasta
Eerik Maununpoika (n. 1282–1318), Södermanlandin herttua, kuoli vankeudessa
Valdemar Maununpoika (n. 1285–1318), Suomen herttua, kuoli vankeudessa
Rikissa (1285/1287–1347/1348), nunna ja Pyhän Klaran luostarin abbedissa.
Kuningatar

Helvig kruunattiin Ruotsin kuningattareksi Söderköpingissä 29. heinäkuuta 1281. Tapahtuma on vanhin tunnettu Ruotsin kuningattaren kruunaus. Samassa seremoniassa heidän poikansa Birger nimettiin valtaistuimen perilliseksi. Juhlallisuuksien aikana kaupunkia valaisi useita tuhansia soihtuja, joiden huolimatton käyttö johti laajaan tulipaloon.
Leskikuningatar

Puolisonsa kuoleman jälkeen vuonna 1290 Helvig asui leskentilallaan Dåvössä aina kuolemaansa asti. Hänet mainitaan eläneen siellä vielä 7. maaliskuuta 1324, mutta hän kuoli ennen 14. helmikuuta 1326. Hänen uskotaan haudatun miehensä kanssa Riddarholmin kirkkoon Tukholmaan. Uudemmat haudan tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet, että kukaan tässä hautakammiossa ei voi olla Maunu Ladonlukko tai hänen lähisukulaisensa, mutta sen läheisyydessä on ollut vuosina 2011-2019 käynnissä laajennettu tutkimus.
Kuningatar Helvig kuvattuna sinetissään (rajattu)
Käännös suomeksi
Vladislav Namestnikov

| Vladislav Namestnikov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. marraskuuta 1992 (ikä 32) Voskresensk, Venäjä
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  182 cm
Paino:  76 kg
Seura
Seura:  Winnipeg Jets
Sarja:  NHL
Pelinumero:  7
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2014–
Aik. seurat:  Himik Voskresensk (RUS-2)   London Knights (OHL)   Syracuse Crunch (AHL)   Tampa Bay Lightning (NHL)   New York Rangers (NHL)   Ottawa Senators (NHL)   Colorado Avalanche (NHL)   Detroit Red Wings (NHL)   Dallas Stars (NHL)   San Jose Sharks (NHL)
NHL-varaus:  27. varaus, 2011 Tampa Bay Lightning
Vladislav Jevgenjevitš Namestnikov (ven. Владислав Евгеньевич Наместников; s. 22. marraskuuta 1992 Voskresensk, Venäjä) on venäläinen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Winnipeg Jetsissä. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Namestnikovin vahvuuksiin kuuluu pelinrakentaminen ja kahden suunnan pelaaminen. Hänen heikkouksiinsa kuuluu heiveröisyys.
Namestnikovin isä Jevgeni Namestnikov, eno Vjatšeslav Kozlov sekä setä Ivan Novoseltsev ovat pelanneet kaikki NHL:ssä.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:  Venäjä.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Venäjä.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Venäjä.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:  Venäjä> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Saksa/Ranska 2017 | jääkiekko |  |
Namestnikov pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2010. Hän oli viidellä osumallaan Venäjän paras maalintekijä Jevgeni Kuznetsovin kanssa. Namestnikov pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2009, jolloin hän oli tehoilla 8+2=10 Venäjän paras maalintekijä ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Kuznetsovin kanssa. Namestnikov pelasi myös alle 19-vuotiaiden World Junior A Challengessa vuonna 2009 voittaen pronssia.
Philip J. Corso

Philip J. Corso (oikealla) vastaanottaa vuonna 1945 pronssitähden.
Philip James Corso (22. toukokuuta 1915 – 16. heinäkuuta 1998) oli Yhdysvaltain maavoimien upseeri, joka oli kiinnostunut ufoista. Hän palveli Yhdysvaltain maavoimissa 23.2.1942–1.3.1963, ja saavutti sotilasarvon everstiluutnantti. Corso julkaisi vuonna 1997 kirjan The Day After Roswell (Suom. Päivä Roswellin jälkeen), jossa hän kertoo osallisuudestaan Roswellin vuoden 1947 UFO-maahansyöksystä saadun maapallon ulkopuolisen teknologian tutkimukseen. Hän oli Art Bellin vieraana Coast to Coast AM -radio-ohjelmassa 23.7.1997 ja puhui suorassa lähetyksessä Roswell-tapauksesta. Corso kuoli sydänkohtaukseen vajaa vuosi myöhemmin.lähde?
Sotilasura

Corso liittyi maavoimiin vuonna 1942 ja palveli maavoimien sotilastiedustelussa Euroopassa. Hänestä tuli Yhdysvaltojen vastavakoilujoukkojen päällikkö Roomassa. Korean sodassa (1950–1953) Corso suoritti sotilastiedustelutehtäviä kenraali Douglas MacArthurin alaisena.lähde?
Corso kuului presidentti Eisenhowerin kansallisen turvallisuuden neuvostoon vuosina 1953–1957. Hänestä tuli vuonna 1961 kenraaliluutnantti Arthur Trudeaun alaisena Pentagonissa maavoimien ulkomaisen teknologian tutkimus- ja tuotekehitysosaston johtaja. Hän palveli myöhemmin sotilasuransa jälkeen senaattorien James Eastlandin ja Strom Thurmondin palveluksessa ja erikoistui kansalliseen turvallisuuteen liittyviin asioihin. Corsolle myönnettiin 21-vuotisen sotilasuransa aikana 19 ansiomerkkiä.lähde?
Päivä Roswellin jälkeen -kirja

Kirjassaan The Day After Roswell (1997, kanssakirjoittaja William J. Birnes), Corso väittää, että hänen hallussaan oli maapallon ulkopuolista esineistöä Roswellissa New Mexicossa vuonna 1947 tapahtuneesta UFOn maahansyöksystä. Corso sanoo, että keskustiedustelupalvelun ensimmäisen johtajan Roscoe H. Hillenkoetterin johdolla koottiin salamyhkäinen hallituksen ryhmä (Majestic-12), jonka yksi tehtävä oli koota kaikki tieto maapallon ulkopuolisesta teknologiasta. Corso sanoo, että Yhdysvaltojen hallitus kielsi samalla julkisesti lentävien lautasten olemassaolon. Corson mukaan esineistön takaisinmallinnus johti suoraan hiukkassuihkulaitteiden, kuituoptiikan, lasereiden, mikropiirien ja Kevlar-materiaalin kehittämiseen. Corso väittää kirjassa myös, että avaruuteen sijoitetun SDI-ohjuspuolustusjärjestelmän (Strategic Defence Initiative) tai ”tähtien sodan”, oli tarkoitus tuhota lähestyvien vihollisen taistelukärkien elektroniset ohjausjärjestelmät ja myös vaurioittaa vihollisen avaruusaluksia, mukaan lukien niitä, jotka olivat peräisin maapallon ulkopuolelta. The Day After Roswell -kirja on ilmestynyt suomeksi nimellä Päivä Roswellin jälkeen.lähde?
Teos

Philip J. Corso & William J. Birnes: Päivä Roswellin jälkeen, suomentanut Janne Luukkonen, Readme.fi 2020 ISBN 978-952-321-977-9
Philip J. Corso & William J. Birnes: The Day After Roswell, Gallery Books 2017 ISBN 978-1-5011-7200-7 (englanniksi)
Kirjallisuutta

Paola Leopizzi Harris: Conversations with Colonel Corso, A Personal Memoir and Photo Album, Luminous Moon Press 2017 ISBN 978-0-9968600-5-5 (englanniksi)
Huomautuksia

Sirius Disclosure -projekti (Steven M. Greer: Philip J. Corso antoi lausunnon Steven M. Greerin Sirius Disclosure-projektissa (www.SiriusDisclosure.com). Videoitu todistajalausunto löytyy YouTube-videopalvelusta (YouTube: Roswell Revisited - Colonel Philip J. Corso). Sirius Disclosure -projektin kaikki 63 videoitua todistajalausuntoa löytyvät YouTubesta soittolistana (YouTube: Sirius Disclosure Witness Testimony´s).
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Philip J. Corso
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea 
Käännös suomeksi
Judith Coplon

| Judith Coplon |
| --- | --- |
 Judith Coplon lehdistökuvassa tammikuussa 1950.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. toukokuuta 1921 Brooklyn, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 26. helmikuuta 2011 Manhattan, New York, Yhdysvallat
Judith Coplon (17. toukokuuta 1921 – 26. helmikuuta 2011, naimisiin mentyään Judith Socolov) oli Neuvostoliitolle työskennellyt yhdysvaltalainen vakooja. Coplon pidätettiin FBI:n asettamassa ansassa neuvostoliittolaisen agentin kanssa, mutta seuranneen oikeudenkäynnin tuomiot kumottiin teknisten seikkojen takia, ja lopulta oikeusministeriö luopui syytteistä kokonaan.
Elämäkerta > Nuoruus

Judith Coplon syntyi Yhdysvaltojen Brooklynissä 17. toukokuuta 1921. Hänen isänsä Samuel Coplon oli lelujenvalmistaja ja äiti Rebecca Moroh Coplon oli modisti. Judith sai stipendin Barnard Collegeen, josta hän valmistui vuonna 1943. Opiskeluaikoinaan Coplon oli liittynyt kommunistiseen nuorisojärjestöön Young Communist League.
Elämäkerta > Vakoojana

Coplon pääsi vuonna 1944 töihin Yhdysvaltain oikeusministeriöön poliittiseksi analyytikoksi, ja myöhempien syytteiden mukaan Neuvostoliiton tiedustelupalvelu värväsi hänet vakoojakseen. Yhdysvallat oli saanut käsiinsä Neuvostoliiton salaista diplomaattista viestintää niin sanotun Venona-projektin kautta. Salanimi Sima osattiin niiden kautta yhdistää Coploniin. Neuvostoliittolaisessa sähkeessä Coplonin kuvailtiin voivan hankkia tärkeää tietoa Yhdysvaltain vastatiedustelupalveluista. Hänen käsittelijänsä Neuvostoliiton turvallisuuskoneistossa oli yksi aikansa vaikutusvaltaisimmista neuvostoagenteista Vladimir Pravdin.
Yhdysvaltain keskusrikospoliisi FBI toteutti ansan Coplonille. Hänelle syötettiin tekaistu asiakirja ydinenergiasta. 30. maaliskuuta 1949 FBI:n agentit seurasivat Coplonia Manhattanilla, jossa hän tapasi neuvostoliittolaisen NKVD:n agentin Valentin A. Gubitševin. Coplon ja Gubitšev pidätettiin, ja agentit takavarikoivat joukon salaisia asiakirjoja, niiden mukana väärennetyn ydinenergia-asiakirja.