stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Passions of a Man
Kokoonpano

Heikki Sarmanto - orkesterin johto, piano (solisti kappaleissa "In the Northland" ja "Mother Searching") ja sähköpiano (solisti kappaleessa "The Promise Broken")
Pentti Lahti - alttosaksofoni (solisti kappaleessa "Return to Life")
Teemu Salminen – sopraanosaksofoni (solistina kappaleessa "Maiden of the River)
Juhani Aaltonen – tenorisaksofoni (solistina kappaleissa 1, 2 ja 6), huilu (solistina kappaleessa "The Three Tasks")
Eero Koivistoinen – tenorisaksofoni (solistina kappaleissa 1, 7 ja 10)
Pertti Päivinen – baritonisaksofoni
Esko Heikkinen – trumpetti
Simo Salminen – trumpetti
Jörgen Petersen – trumpetti
Heikki Haimila – trumpetti
Timo Paasonen – trumpetti
Mircea Stan – pasuuna
Juhani Aalto – pasuuna
Mikael Långbacka – bassopasuuna
Pekka Laukkanen – pasuuna
Otto Berger – kitara (solistina kappaleeessa "The Three Tasks")
Pekka Sarmanto – basso (solistina kappaleessa "Maiden of the River")
Esko Rosnell – rummut, lyömäsoittimet
Kokoonpano > Tuotanto

Jorma Hämäläinen - ääniteknikko, miksaus
Heikki Sarmanto - miksaus, tuottaja
Kiba Lumberg - kannen maski
Erik Uddström - valokuva ja kansitaide
Pietro Filippo Scarlatti

Pietro Filippo Scarlatti (5. tammikuuta 1679 Rooma – 22. helmikuuta 1750 Napoli) oli italialainen säveltäjä, urkuri ja kuoronjohtaja. Myös hänen isänsä Alessandro Scarlatti ja veljensä Domenico Scarlatti olivat muusikkoja.
Scarlatti aloitti uransa kuoronjohtajana urbinolaisessa katedraalissa vuonna 1705. Vuodesta 1708 hän soitti urkuja Napolissa. Vuonna 1728 sai ensiesityksensä Scarlattin ensimmäinen ooppera, Clitarco. Sen partituuri on sittemmin hävinnyt. Muita Scarlattin sävellyksiä ovat muun muassa kolme kantaattia ja useat kosketinsoitintoccatat.
Phil Ranelin

Phil Ranelin (s. 1940 Indianapolis, Indiana) on yhdysvaltalainen jazzpasunisti. Hän varttui Indianapolisissa ja muutti New Yorkiin. Sieltä hän suuntasi Detroitiin, jossa hän toimi sessiomuusikkona muun muassa Stevie Wonderin kanssa. Vuonna 1971 hän perusti saksofonisti Wendell Harrisonin kanssa Tribe-konglomeraatin (yhtye, lehti ja levy-yhtiö), joka käytti kokeellista jazzia afroamerikkalaisten poliittisen tietoisuuden lisäämisen välineenä. Vuonna 1971 Ranelin myös julkaisi ensimmäisen albuminsa yhtyeen johtajana; Message from the Tribea seurasivat The Time Is Now! (1974) ja Vibes From the Tribe (1976). Tribe-organisaatio hajosi (folded) vuonna 1978, ja tämän jälkeen Ranelin soitti useiden vuosien ajan Freddie Hubbardin kautta. Hän on jatkanut muusikonuraansa vielä 2000-luvulla muun muassa albumilla Perserverence on Wide Hive (2011), jolla kuullaan myös Henry Franklinia ja Big Blackia.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Peltola (Oulu)

| Peltola |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Peltola korostettuna.
Kaupunki:  Oulu
Suuralue:  Oulunsuun suuralue
Kaupunginosa nro:  18
Väkiluku:  1 679  31.12.2023
Työpaikkoja:  1 031 kpl   (31.12.2016)
Osa-alueet:  Peltola
Postinumero(t):  90230
Peltola on kaupunginosa Kontinkankaan pohjoispuolella Oulussa noin kaksi kilometriä keskustasta itään. Kaupunginosassa asuu noin 1 700 asukasta ja siellä on noin 1 030 työpaikkaa.
Peltola rajoittuu Kontinkankaan, Intiön, Värtön ja Oulunsuun kaupunginosiin.  Vanhinta Peltolaa on Oulunsuun sairaala-alue, joka rakennettiin 1920–30-luvuilla. Vanhoihin sairaalarakennuksiin on nykyisin sijoitettu kaupungin virastoja sekä OYS:n psykiatrian klinikan tiloja. Peltolan kaakkoiskulmassa on sotien jälkeen 1940–50-luvuilla rakennettu omakotitaloalue, Vanha Peltola. 1990-luvulla osa Oulunsuun sairaala-alueen puistoista ja entisestä kaupunginpuutarhasta kaavoitettiin asuinkerrostaloille. Vuonna 1999 sairaalan puistoalueesta lohkaistiin osa työpaikka-alueeksi, ja Peltolaan rakennettiin Nokia Oyj:n Oulun päärakennus.
Peltola on nuorten lapsi-, yrittäjä- ja opiskelijaperheiden suosima asuinalue.
Kuvia

Nokia Oyj:n Oulun päärakennus
Yksi vanhoista Oulunsuun sairaalarakennuksista, nykyään OYS:n käytössä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peltola Wikimedia Commonsissa
Oulun kaupunginosat ja suuralueet
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Suuralueet | Kaupunginosat |  |
| 1. Keskusta | I Pokkinen • II Vaara • III Vanhatulli • IV Hollihaka • V Leveri • Myllytulli • Intiö • Raksila |  |
| 2. Höyhtyä | Höyhtyä • Karjasilta • Lintula • Mäntylä • Nokela |  |
| 3. Oulunsuu | Kontinkangas • Oulunsuu • Peltola • Värttö |  |
| 4. Kaukovainio | Hiironen • Kaukovainio |  |
| 5. Nuottasaari | Limingantulli • Nuottasaari • Äimärautio |  |
| 6. Kaakkuri | Kaakkuri • Kiviniemi • Metsokangas • Perävainio |  |
| 7. Maikkula | Hangaskangas • Heikkilänkangas • Iinatti • Juurusoja • Knuutila • Maikkula • Madekoski • Pikkarala |  |
| 8. Tuira | Hietasaari • Koskikeskus • Pikisaari • Toppilansaari • Tuira • Vihreäsaari |  |
| 9. Puolivälinkangas | Isko • Puolivälinkangas • Pyykösjärvi • Takalaanila • Välivainio |  |
| 10. Koskela | Alppila • Koskela • Taskila • Toppila |  |
| 11. Pateniemi | Rajakylä • Pateniemi • Herukka |  |
| 12. Kaijonharju | Kaijonharju • Kuivasjärvi • Liikanen • Linnanmaa • Ritaharju |  |
| 13. Myllyoja | Haapalehto • Hintta • Kirkkokangas • Kynsilehto • Laanila • Myllyoja • Parkkisenkangas |  |
| 14. Sanginsuu | Lapinkangas • Sanginjoki • Sanginsuu • Ulkosanki |  |
| 15. Korvensuora | Heikinharju • Korvenkylä • Korvensuora • Rusko • Ruskonselkä • Saviharju • Talvikangas |  |
| 16. Ylikiiminki | Jolos • Nuoritta • Vepsä • Vesala • Vuotto • Ylikiiminki |  |
| 17. Hiukkavaara | Haukkasuo • Hiukkavaara • Kivikkokangas · Niiles • Puolukkakangas • Saarela • Vanha Hiukkavaara |  |
| 20. Haukipudas | Haukipudas • Jokikylä • Martinniemi |  |
| 21. Kello | Kalimenkylä • Kello |  |
| 30. Kiiminki | Alakylä • Hannus • Huttukylä • Kiiminki |  |
| 31. Jääli | Jäälinkylä • Välikylä |  |
| 40. Oulunsalo | Kylänpuoli • Oulunsalo • Salonpää |  |
| 50. Yli-Ii | Pahkala • Tannila • Yli-Ii |  |
Otto Collin

Otto Collin (22. joulukuuta 1850 Hämeenlinna – 13. heinäkuuta 1924 Hämeenlinna) oli suomalainen opettaja, eläin- ja kasvitieteen harrastaja ja tunnettu originelli joka saattoi kulkea kaupungilla kesähelteelläkin turkki päällä.
Collinin vanhemmat olivat raatimies Karl Johan Collin (1804–1873) ja Johanna Karolina Laurentz (1819–1881). Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lukiosta 1870 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1873. Collin toimi Hämeenlinnan normaalilyseon ja Hämeenlinnan lyseon luonnonhistorian, matematiikan ja kaunokirjallisuuden kollegana 1878–1890. Collin erotettiin vuonna 1890 opettajan virasta oppilaiden moraalin turmelemisesta syytettynä. Hämeenlinnan lyseossa oppilaana olleen Eino Leinon muistelmien mukaan hän oli kertonut pojille murrosiän vaaroista. Myöhemmin Collin oli painoasiamiehenä Hämeenlinnassa 1902–1905 ja vastasi sanomalehtien ennakkosensuurista.
Collin julkaisi 1886 tutkielman Suomessa tavattavien pöllöjen pesimissuhteista ja hän keräsi huomattavia luonnontieteellisiä kokoelmia.
Collin on haudattu Hämeenlinnan Ahveniston hautausmaalle.
Teoksia

Suomessa tavattavien pöllöjen pesimissuhteista teoksessa Hämeenlinnan normaalilysei. Kertomus lukuvuodesta 1885-1886. Hämeenlinna 1886, julkaistu näköispainoksena Hämeen sanomat, Hämeenlinna 1986
Kirjallisuutta

Mauri Kittelä : Otto Collin, hämeenlinnalainen luonnonystävä. Hämeenlinna-seuran julkaisu 5. Hämeenlinna 1955
Aiheesta muualla

Otto Collinin hauta Hämeenlinnan Ahveniston hautausmaalla
Pietro Bottaccioli

Pietro Bottaccioli (15. helmikuuta 1928 Umbertide – 22. tammikuuta 2017) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Gubbion hiippakuntaan 1. lokakuuta 1950 ja nimitettiin sen piispaksi 26. huhtikuuta 1989. Piispaksi vihkiminen seurasi 16. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Bernardin Gantin, jota avustivat Ennio Antonelli ja Antonio Ambrosanio.
Bottaccioli jäi eläkkeelle 23. joulukuuta 2004.
Otto Dessloch

| Otto Dessloch |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. kesäkuuta 1889  Bamberg, Saksa
Kuollut: 13. toukokuuta 1977 (87 vuotta)  München, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1910–1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraalieversti
Kunniamerkit:  Rautaristin ritaritisti tammenlehvin
Otto Dessloch (kirjoitetaan myös Deßloch, 11. kesäkuuta 1889 Bamberg, Saksa – 13. toukokuuta 1977 München, Saksa) oli natsi-Saksan ilmavoimien Luftwaffen kenraalieversti toisen maailmansodan aikana.
Dessloch liittyi upseerioppilaaksi Baijerin kuninkaallisten maavoimien rakuunayksikköön 5. baijerilaiseen Chevaulegers-rykmenttiin heinäkuussa 1910. Hänestä tuli joukkueenjohtaja seuraavan vuoden maaliskuussa ja vuonna 1912 hänet ylennettiin luutnantiksi.
Ensimmäinen maailmansota

Dessloch haavoittui länsirintamalla heti suursodan alussa ja toivuttuaan vuoden 1914 lopulla hän pääsi lentokoulutukseen vastaperustettuihin ilmailujoukkoihin. Lokakuun 1916 lopulla hän joutui pakkolaskeutumaan neutraaliin Sveitsiin, jossa hänet internoitiin. Dessloch päästettiin palaamaan Saksaan tammikuussa 1917 ja hänet siirrettiin lentäjäksi 16. ilmataistelulaivueeseen (Jasta 16). Myöhemmin huhtikuussa hänet siirrettiin 35. ilmataistelulaivueeseen (Jasta 35), jonka komentajaksi hänet pian nimitettiin. Joulukuussa Dessloch määrättiin kouluttajaksi ilmailujoukkojen lentäjäkouluun. Kahta päivää ennen sodan loppumista 11. marraskuuta 1918 hän sai siirron Sonthofenin lentotukikohdan komendantiksi. Hänet palkittiin sodan aikana useilla mitaleilla, kuten muun muassa 1. ja 2. luokan rautaristeillä.
Sotien välinen aika

Dessloch pysyi tehtävässä huhtikuuhun 1919 asti, jolloin hän liittyi Franz Ritter von Eppin vapaajoukkoyksikköön sen vapaaehtoisen lentoyksikön komentajaksi.
Versailles’n rauhansopimus rajoitti Weimarin tasavallan armeijaa Reichswehriä. Sen koko pienennettiin 100 000 mieheen ja sillä ei saanut olla itsenäisiä ilmavoimia. Tällöin osa sodan aikaisten ilmavoimien henkilöstöstä siirtyi maavoimien pieniin lentotiedusteluosastoihin ja loput niistä, jotka saivat jäädä armeijaan siirtyivät sen muihin haaroihin. Dessloch siirtyi aluksi viestiupseeriksi jalkaväkeen, kunnes pääsi takaisin rakuunoihin vuonna 1921.
Ilmavoimia kuitenkin kehitettiin, vaikka niitä ei saanut olla olemassa. 1920-luvulla Dessloch oli mukana salaisessa Saksan ja Neuvostoliiton sotilasyhteistyöprojektissa, jossa koulutettiin saksalaisia lentäjiä Neuvostoliiton alueella rauhansopimuksen noudattamista valvovien liittoutuneiden tietämättä. Hän jatkoi salaista tehtäväänsä ”erikoistehtävissä” 7. jalkaväkidivisioonan esikunnan alaisena. Lentäjiä koulutettiin siviili-ilmailukerhoissa ja Erhard Milchin johtaman lentoyhtiö Lufthansan alaisuudessa.
Kansallissosialistinen puolue nousi valtaan Saksassa tammikuussa 1933. Luftwaffen kehittäminen alkoi välittömästi maavoimien alaisuudessa. Dessloch siirtyi maavoimien Luftwaffeen joulukuussa 1933, jolloin hänestä tuli Cottbusin lentäjäkoulun johtaja ja ilmatukikohdan komentaja. Luftwaffe perustettiin uudelleen itsenäisiksi ilmavoimiksi vasta vuonna 1935. Tällöin everstiluutnantin arvoinen Dessloch jatkoi ilmavoimien koulutuslaitosten johtajana, kunnes lokakuussa sai siirron komentajaksi lentoryhmä 155:een, joka nimettiin pommikoneryhmäksi marraskuussa 1936.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alkaessa Dessloch komensi 6. lentodivisioonaa, kunnes hänet siirrettiin II ilmatorjunta-armeijakunnan komentajaksi lokakuussa 1939. Tammikuussa 1942 hänet ylennettiin ilmatorjuntatykistön kenraaliksi. I ilmatorjunta-armeijakuntaa hän komensi huhtikuusta 1942 syyskuuhun 1943. Vuosina 1942–1943 hän toimi alkuun Luftwaffen Kaukasuksen ja myöhemmin Kubanin aluekomentajana itärintamalla.
Syyskuusta 1943 huhtikuuhun 1945 Dessloch toimi itärintamalla operoineen 4. ilma-armeijan komentajana. Dessloch ylennettiin kenraalieverstiksi maaliskuussa 1944. Elo–syyskuussa 1944 hän toimi väliaikaisesti Ranskaan sijoitetun 3. ilma-armeijan komentajana. Hänen tehtävänään oli tuolloin tuhota liittoutuneiden valtaama Pariisi. Desslochin johtaman pommitusoperaatio vahingoitti kaupungin koillisia osia tuhoten lähes 600 rakennusta ja taloa. Sen aikana kuoli 217 ja haavoittui 914 ranskalaissiviiliä.
Huhtikuussa 1945 natsi-Saksan viimeisten taistelujen aikana 4. ilma-armeija hajotettiin ja siirrettiin osaksi 6. ilma-armeijaa. Dessloch siirrettiin Luftwaffen 4. komentoryhmän johtoon. Kuun lopulla hänet siirrettiin jo lähes kokonaan tuhotun 6. ilma-armeijan komentajaksi. Dessloch jäi liittoutuneiden sotavangiksi Saksan antautumisen jälkeen 8. toukokuuta 1945. Hänet vapautettiin internointileiriltä vuonna 1948. Elämänsä loppuajan Dessloch omisti ratsastusurheilulle. Hän kuoli Münchenissä vuonna 1977.
Paavo Virtanen (saarnaaja)

Paavo Veikko Mikael Virtanen (4. syyskuuta 1925 Tyrvää – 23. lokakuuta 2016 Uusikaupunki) oli suomalainen helluntaiherätyksen saarnaaja ja kristillinen kirjailija. Virtanen on säveltänyt hengelliset laulut Kirkas aamu pian koittaa ja Golgatan veressä voima on.
Teoksia

Vapaaksi pelosta. Ristin Voitto, Helsinki 1956
Lumoavat kahleet : tämän kirjan ihmiskohtalot perustuvat tositapauksiin. Ristin Voitto, Helsinki 1959
Muinaisen maailman tuho. Ristin Voitto, Helsinki 1967
Vaeltajan lauluja : Lauluja seka- ja kitarakuoroille, nais- ja mieskuoroille, kvarteteille, tertseteille, duetoille ja yksinlaulajille; toim. Paavo Virtanen. Ristin Voitto, Helsinki 1968
Vaarallisilla vesillä. Ristin Voitto, Tikkurila 1970
Vaeltajan lauluja 2. Ristin Voitto, Tikkurila 1971
Moskeijan varjossa : lähetysromaani Eritreasta. Ristin Voitto, Tikkurila 1977
Vaeltajan lauluja. P. Virtanen, Salo 1999
Suomennoksia

Oral Roberts : Usko ja parantuminen; englanninkielestä suom. Paavo Virtanen. Oral Roberts Evangelistic Association, Tulsa, (Oklahoma - Ristin Voitto, Helsinki 1961 (alkuteos Exactly how you may receive your healing ... through faith)
Titulaaripiispa

Titulaaripiispa on katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa piispa, joka tosin on vihitty piispaksi ja jolla mahdollisesti on myös arkkipiispan arvo (n.k. titulaariarkkipiispa), mutta joka ei johda ”aitoa” hiippakuntaa. Kyseessä on siis arvonimi.
Titulaaripiispat toimivat katolisessa kirkossa hiippakuntien apulaispiispoina, Rooman kirkon kuurian virkailijoina tai Pyhän istuimen palveluksessa lähettiläinä eli nuntiuksina. Myös eläkkeelle siirtyvälle piispalle voidaan antaa titulaarihiippakunta, jos hänellä ei vielä ole sellaista.
Titulaaripiispat vihitään muodollisesti entisten, käytännössä ei enää olemassa olevien "kadonneiden" hiippakuntien piispoiksi. Kyseessä ovat yleensä hiippakunnat, jotka sijaitsevat ”uskottomien alueilla” (lat. in partibus infidelium) eli alueilla, jotka myöhäisantiikin aikana olivat kristillisiä, mutta jotka nykyään ovat islamilaisia. Tällaisia alueita ovat ennen muuta Lähi-itä, Vähä-Aasia ja Pohjois-Afrikka. Toinen ryhmä titulaarihiippakuntia ovat vanhat Italiassa sijainneet hiippakunnat, jotka nykyään ovat käytännössä pieniä paikallisseurakuntia. Katolisessa kirkossa on noin 2 000 titulaarihiippakuntaa, mutta niitä kaikkia ei ole jaettu.
Titulaaripiispuus voi olla katolisessa kirkossa myös tapa sijoittaa uudelleen epämieluisa piispa. Tunnetuin esimerkki tällaisesta on ranskalaisen Évreux’n entinen piispa Jacques Gaillot, joka vapautettiin tehtävistään hiippakuntapiispana liian vapaamielisten mielipiteidensä takia. Hänestä tehtiin nykyisessä Algeriassa sijainneen, mutta jo 400-luvulla hävitetyn ja autiomaan hiekkaan hautautuneen Partenian titulaaripiispa.
Myös ortodoksinen kirkko tuntee titulaaripiispuuden, mutta siellä sen käyttö on selvästi katolista kirkkoa harvinaisempaa.  Ortodoksessa perinteessä titulaarihiippakunta voidaan antaa eläkkeelle siirtyvälle piispalle. Suomen ortodoksinen arkkipiispa Johannes sai eläkkeelle siirtyessään titulaarihiippakunnakseen kirkkohistoriallisesti äärimmäisen merkittävän Nikean. Hänen arvonimensä oli tällöin "Korkeasti Pyhitetty Nikean metropoliitta ja Bithynian eksarkki Johannes".
Pekka Pesola

Pekka Antero Pesola (27. helmikuuta 1925 Soini – 28. maaliskuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, varatuomari ja pankinjohtaja. Pesola oli Liberaalisen Kansanpuolueen kansanedustaja Uudenmaan vaalipiiristä vuosina 1966–1970.
Valituksi tullessaan Pesola syrjäytti eduskunnasta kansanpuoluelaisen Aaro Stykkin, ja vuonna 1970 Seppo Westerlund vuorostaan syrjäytti Pesolan eduskunnasta.
Pesolalla oli ylemmän oikeustutkinnon koulutus vuodelta 1951. Hän sai hovioikeudelta varatuomarin arvon vuonna 1954.
Ammatiltaan Pesola oli pankinjohtaja Kansallis-Osake-Pankissa. Pesola oli KOP:n Tapiolan konttorin johtaja vuosina 1959–1975 ja sen jälkeen johtajana KOP:n kiinteistöosaston palveluksessa.
Pesola oli Espoon kauppalanvaltuuston ja kauppalanhallituksen jäsen sekä Espoon kauppalan järjestysoikeuden lakimiesjäsen.
Pesola oli Espoon Edistysseuran puheenjohtaja vuodesta 1959 alkaen. Pesola oli lisäksi Vapaamielisten liiton varapuheenjohtaja, LKP:n hallituksen jäsen, Suomen asuntoliiton neuvottelukunnan, Pää­kaupunki­seudun yhteis­työ­valtuus­kunnan hallituksen ja Helsingin seudun kesäyliopiston hallituksen jäsen.
Aiheesta muualla

.aspx Pekka Pesola Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Titus Albucius

Titus Albucius (100-luku eaa.) oli roomalainen preettori, puhuja ja epikurolainen filosofi. Albucius opiskeli Ateenassa 100-luvun loppupuolella. Hän oli hyvin perehtynyt kreikkalaiseen kirjallisuuteen. Cicero sanoi hänen olleen itsekin melkein kreikkalainen. Runoilija Lucilius satirisoi sitä, että Albucius käytti joka tilanteessa kreikkaa ja viittasi kreikkalaiseen filosofiaan.
Albucius syytti auguuri Mucius Scaevolaa väärinkäytöksistä (repetundae) provinssissaan, mutta oikeusjuttu epäonnistui. Vuonna 105 eaa. Albucius toimi preettorina Sardiniassa. Hän menestyi eräässä pienimuotoisessa jutussa rikollisia vastaan, ja juhli tämän ansiosta triumfia provinssissa. Palattuaan Roomaan hän pyysi senaatilta kunnianosoitukseksi supplicatiota, mutta tästä kieltäydyttiin. Vuonna 103 eaa. Gaius Julius Caesar vanhempi syytti Albuciusta väärinkäytöksistä provinssissaan, ja hänet tuomittiin. Pompeius Strabo oli tarjonnut itseään syyttäjäksi, mutta hänen ei sallittua toimia tehtävässä, koska hän oli ollut Albuciuksen  kvestori.
Tuomion jälkeen Albucius vetäytyi Ateenaan ja keskittyi filosofian tutkimiseen. Albucius jätti jälkeensä puheita, jotka Cicero tunsi.
Pirmin Schwegler

Pirmin Schwegler 2012
Pirmin Schwegler (s. 9. maaliskuuta 1987 Ettiswil, Sveitsi) on sveitsiläinen jalkapalloilija. 179 senttimetriä pitkän Schweglerin pelipaikka on keskikentällä. Hän edustaa Saksan Bundesliigan Frankfurtia.
Schwegler aloitti ammattilaisuransa FC Luzernissa. Kesällä 2005 hän siirtyi Young Boysiin ja vain yhden kauden jälkeen saksalaiseen Leverkuseniin. 18. heinäkuuta 2009 hän siirtyi kolmen Leverkusenissa vietetyn vuoden jälkeen nykyiseen seuraansa kolmivuotisella sopimuksella. Sveitsin maajoukkueessa Schwegler teki ensiesiintymisensä vuonna 2009. Päävalmentaja Ottmar Hitzfeld valitsi hänet MM-kilpailuihin 2010.
Schweglerin veli Christian on myös ammattilaisjalkapalloilija.
Papua-Uusi-Guinea kesäparalympialaisissa 2000

Papua-Uusi-Guinea osallistui Sydneyn kesäparalympialaisiin vuonna 2000 joukkueella, johon kuului kolme urheilijaa kahdesta eri lajista. Kyseessä oli maan toinen esiintyminen paralympialaisissa, eikä se saavuttanut mitaleita. Viimeksi maa oli osallistunut paralympialaisiin vuonna 1984.
Joukkue > Voimanosto

Kupuni Lewa - Miesten alle 56 kg
Joukkue > Yleisurheilu

Dona Ou - Miesten 1500 metrin juoksu (Luokka:T11)
Ben Theodore - Miesten keihäänheitto (Luokka:F11)
Pariterapiaa

| ”Pariterapiaa” PMMP |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Veden varaan
 Julkaistu: 29. kesäkuuta 2009(Digitaalisesti) 1. heinäkuuta 2009 (CD, 12")
 Tyylilaji: pop
 Levy-yhtiö: SonyBMG
PMMP:n muut singlet
| ”Lautturi” 2009 | ”Pariterapiaa” 2009 | ”Lapsuus loppui” 2009 |
Pariterapiaa on PMMP:n kolmas single yhtyeen viidenneltä albumilta Veden varaan. Single julkaistiin digitaalisesti 29. kesäkuuta ja CD:nä sekä 12"-vinyylinä 1. heinäkuuta 2009.
Kappale oli mukana The Voicen Kesähitti 2009 -äänestyksessä, jossa se sijoittui lopulta neljänneksi.
Kappaleet

Pariterapiaa – 4.11
Pariterapiaa (T.A. Kaukolampi 10 Mg remix) – 5.07
Pariterapiaa (Uusi Fantasia remix) – 4.05
Pariterapiaa (Pox Mawer rmx) – 4.57
Viimeinen valitusvirsi (Video)
Lautturi (Video)
Pariterapiaa
Pariterapiaa (T.A. Kaukolampi 10 Mg remix)
Pariterapiaa (Uusi Fantasia remix)
Pariterapiaa (Pox Mawer rmx)
Listasijoitukset

| Lista | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Suomen virallinen latauslista: 22
Suomen virallinen singlelista: 12
Perunkajärvi (Rovaniemi, Perunkajärvi)

| Perunkajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Rovaniemi 
Koordinaatit:  66°45′49″N, 25°56′59″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Perunkajoki 
Järvinumero:  65.752.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  150,1 m  
Rantaviiva:  44,766 km  
Pinta-ala:  9,22993 km²  
Tilavuus:  0,07794026 km³  
Keskisyvyys:  8,44 m  
Suurin syvyys:  53 m  
Saaria:  6 
 fiPerunkajärvi 
Perunkajärvi  on Lapissa Rovaniemellä Perunkajärven kylässä noin 28 kilometrin päässä Rovaniemen keskustaajamasta sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 920 hehtaaria eli 9,2 neliökilometriä. Se on 14,9 kilometriä pitkä ja 1,6 kilometriä leveä. Järvessä on kuusi pientä luotamaista saarta, joista pisin on 100 metriä pitkä. Luoteispäässä sijaitsee Ylipäänsaari, joka on pyöreä ja halkaisijaltaan 70 metriä. Järvelle näkyy etelässä Pirttiselkä, joka kohoaa 150 metriä järven vedenpinnan yläpuolelle, ja järven pohjoispäähän näkyy Peurunkaselkä, joka kohoaa 160 metriä järven yläpuolelle.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 78 miljoonaa kuutiometriä eli 0,078 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 8,4 metriä ja suurin syvyys on 53 metriä. Syvin kohta sijaitsee Perunkajärven edustalla Isolahdenniemen kohdalla. Järvessä kulkee pituussuuntainen kalliomurros, jonka on aiheuttanut kalliomurros. Siinä on useita lähes 50 metrisiä syvänteitä ja niiden lisäksi luoteessa useita yli 20 metrisiä syvänteitä.
Järven rantaviivan pituus on 45 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa metsämaata. Rannoille asti ulottuu joissakin paikoin pienet peltoalat, mutta niiden väliin jää monia avosoitakin. useimmat rantojen rakennukset ovat vapaa-ajan asuntoja, mutta myös haja-asutustakin on merkittävästi. Posionniemellä sijaitsee pieni Peurunkajärven kylä, jonne tulee etelästä Olkkajärveltä yhdystie 19745. Siitä haarautuu järven toiselle puolelle kulkeva yhdystie 19747.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kemijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 65) Raudanjoen valuma-alueen (65.7) Perunkajoen valuma-alueella (65.75), jonka Perunkajärven alueeseen (65.752) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 150,1 metriä mpy.
Valuma-alue saa pääosan vedestään omalta valuma-alueeltaan ja Kiiskijoen valuma-alueelta (65.753), jonka Ala-Kiiskijärvestä (56 ha) lähtevä laskujoki on Ala-Kiiskijoki.
Perunkajärven alueella on seitsemän yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat Lavajärvi (91 ha), Siikalampi (12 ha) ja Lavalampi (5 ha), joiden laskuoja on Myllyoja, Sammallampi (2 ha) ja Pulkkalampi (17 ha), joiden laskuoja Sammaloja laskee Perunkalahteen. Järven laskujoki on Perunkajoki, joka alkaa järven kaakkoispäästä ja yhtyy Raudanjokeen Vikajärven yläpuolella. Vesireitti jatkuu Raudanjokena virraten Olkkajärven läpi Jyrhämänjärveen, josta se saapuu Kemijokeen Oikarisessa.
Papua-Uusi-Guinea kesäparalympialaisissa 2008

Papua-Uusi-Guinea osallistui Pekingin kesäparalympialaisiin vuonna 2008 joukkueella, johon kuului kaksi urheilijaa. Kyseessä oli maan kolmas esiintyminen paralympialaisissa,  ja maan toinen edustaja Francis Kompaon voitti hopeaa miesten 100 metrin juoksussa luokassa T46. Se oli samalla ensimmäinen oseanialaisen saavuttama mitali paralympialaisissa. Maan lipunkantajana avajaisissa toimi niin ikään Francis Kompaon.