stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laulu koti-ikävästä

| Laulu koti-ikävästä |
| --- | --- |
 Virallinen elokuvajuliste
Ohjaaja:  Mika Ronkainen
Käsikirjoittaja:  Mika Ronkainen
Tuottaja:  Ulla Simonen
Kuvaaja:  Vesa Taipaleenmäki
Leikkaaja:  Åsa Mossberg
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Klaffi Tuotannot Oy
Ensi-ilta:  5. huhtikuuta 2013
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  Suomi, Ruotsi
Budjetti:  420 715 € (SES 110 000 €)
Edeltäjä:  Freetime Machos
Seuraaja:  Kaikki synnit
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Laulu koti-ikävästä on Mika Ronkaisen ohjaama vuonna 2013 ilmestynyt dokumenttielokuva. Dokumentin tarina kertoo isän ja pojan, Tauno ja Kai Latvalehdon, automatkasta Oulusta Göteborgiin takaisin maisemiin, joissa he asuivat 1970-luvulla koko Kain lapsuuden aina tämän murrosikään saakka. Matka muuttuu musiikilliseksi retkeksi yhteiseen tunnemuistiin ja suomalaissiirtolaisuuden historiaan. Laulu koti-ikävästä on Mika Ronkaisen viimeinen dokumenttielokuva ennen hänen siirtymistään fiktion pariin.
Julkaisu

Laulu koti-ikävästä oli elokuvateatterilevityksessä sekä Suomessa että Ruotsissa keväällä 2013. Elokuva sai molemmissa maissa teatterilevityksessä yhteensä noin 20.000 katsojaa. Laulu koti-ikävästä sai teatteriensi-iltansa Ruotsissa 22. maaliskuuta 2013 nimellä Ingen riktig finne ja Suomessa 5. huhtikuuta 2013. Elokuva julkaistiin DVD:nä sekä Ruotsissa että Suomessa syksyllä 2013. Yle on esittänyt dokumenttielokuvan TV:ssä vuosina 2014, 2017 ja 2021. Elokuva julkaistiin pysyvästi Yle Areenaan syyskuussa 2021 osana Ylen klassikkodokumenttien sarjaa.
Palkinnot

Laulu koti-ikävästä palkittiin parhaan pohjoismaisen dokumenttielokuvan palkinnolla Göteborgin kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla helmikuussa 2013  ja Tampereen elokuvajuhlilla maaliskuussa 2013 kaikkiaan kolmella palkinnolla: yleisöpalkinnolla, pääpalkinnolla yli 30-minuuttisten elokuvien sarjassa, sekä jaetulla Risto Jarva -palkinnolla. Vuoden 2014 Jussi-gaalassa Laulu koti-ikävästä sai parhaan dokumenttielokuvan sekä parhaan musiikin Jussi-palkinnot. Laulu koti-ikävästä valittiin syksyllä 2014 Suomen Prix Europa -ehdokkaaksi TV-dokumenttien sarjassa.
Vastaanotto

Toimittaja Harri Römpötti kirjoitti vuonna 2018 ilmestyneessä Sanokaa mitä näitte -kirjassaan Laulu koti-ikävästä -dokumenttielokuvasta, että "siinä huipentuu suomalaisen dokumentin kehitys, jossa on otettu käyttöön yhä enemmän näytelmäelokuvien kerrontatapoja. Silti sen dokumentaarisuutta ei tule mieleenkään epäillä."
Näytelmäversio

Laulu koti-ikävästä -dokumenttielokuvasta sovitettu näytelmäversio sai ensi-iltansa Oulun kaupunginteatterissa 27. helmikuuta 2016. Näytelmän käsikirjoitti ja ohjasi Mika Ronkainen.
Michael Mann (elokuvaohjaaja)

| Michael Mann |
| --- | --- |
 Michael Mann vuonna 2014.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Michael Kenneth Mann
Syntynyt: 5. helmikuuta 1943 (ikä 81) Chicago, Illinois, Yhdysvallat
Puoliso:  Summer Mann (1974–)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1971–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Michael Kenneth Mann (s. 5. helmikuuta 1943 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja.
Mann opiskeli Wisconsinin yliopistossa vuoteen 1965 asti ja suoritti sitten tutkinnon Lontoon kansainvälisessä elokuvakoulussa 1967. Hän vietti valmistumisensa jälkeen seitsemän vuotta Isossa-Britanniassa ja muutti sitten takaisin Yhdysvaltoihin. Aluksi hän kirjoitti televisiosarjoihin kuten Vega$ ja Starsky ja Hutch. Mannin ensimmäinen pitkä elokuva oli televisioelokuva Veren maku suussa (The Jericho Mile, 1979). Nykyään hänen tunnetuin televisiosarjansa on Miami Vice, jonka tuottajana hän toimi.
Mannin elokuvia on tullut verrattain harvakseltaan muutaman vuoden välein. Elokuvat ovat olleet huolellisia töitä ja useimmat niistä ovat hyvinkin arvostettuja kuten Viimeinen mohikaani (The Last of the Mohicans, 1992), Heat – ajojahti (1995) ja Collateral – väärä aika, väärä paikka (2004).
Valikoitu filmografia

Veren maku suussa (The Jericho Mile, 1979) televisiolle
Suurkaupungin lait (Thief, tunnetaan myös nimellä Violent Streets, 1981)
Paholaisen pesä (The Keep, 1983)
Psykopaatin jäljillä (Manhunter, tunnetaan myös nimellä Red Dragon: The Pursuit of Hannibal Lecter, 1986)
Viimeinen mohikaani (The Last of the Mohicans, 1992)
Heat – ajojahti (Heat, 1995)
The Insider – sisäpiirissä (1999)
Ali (2001)
Collateral – väärä aika, väärä paikka (2004)
Miami Vice (2006)
Public Enemies (2009)
Blackhat (2015)
Lampaansyöjät (elokuva)

| Lampaansyöjät |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansikuva.
Ohjaaja:  Seppo Huunonen
Käsikirjoittaja:  Seppo Huunonen Pekka Hakala Veikko Huovinen
Perustuu:  Veikko Huovisen romaaniin Lampaansyöjät
Tuottaja:  Seppo Huunonen
Säveltäjä:  Paroni Paakkunainen Tapio Rautavaara Ilpo Saastamoinen
Kuvaaja:  Kari Sohlberg Esko Jantunen Risto Inkinen Pentti Auer
Leikkaaja:  Erkki Seiro
Lavastaja:  Seppo Huunonen Oskari Markkanen
Pääosat:  Leo Lastumäki Heikki Kinnunen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filmi-Ässä Oy
Ensi-ilta:  17. marraskuuta 1972
Kesto:  96 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lampaansyöjät on suomalainen elokuva vuodelta 1972. Veikko Huovisen romaaniin Lampaansyöjät: suomalainen reippailutarina perustuvan elokuvan pääosia näyttelevät Heikki Kinnunen ja Leo Lastumäki.
Juoni

Metsänhoitaja Sepe (Heikki Kinnunen) ja konttoripäällikkö Valtteri (Leo Lastumäki) toteuttavat talven aikana suunnittelemansa Operaatio Lampaansyöjät suunnaten kesälomallaan Pohjois-Suomeen ”metsästämään” laidunlampaita. He muun muassa paistavat Torni–lehden reseptin mukaisen ulkomongolialaisen rosvopaistin ja telttailunsa lomassa, usein alkoholin avustuksella, mietiskelevät maailman asioita.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Leo Lastumäki  | … |  Valtteri, Bachelor of Science   |
|  Heikki Kinnunen  | … |  Sepe   |
|  Pentti Auer  | … |  1. humalainen soutaja   |
|  Elina Hoffrén  | … |  Suommun ravintolan kokki   |
|  Aulikki Koskinen  | … |  Valtterin työtoveri   |
|  Tuula Lindfors  | … |  1. saksatar   |
|  Oskari Markkanen  | … |  mies elokuvateatterin katsomossa   |
|  Kirsti Moilanen  | … |  raskaana oleva nainen Kalajoen Hiekkasärkillä   |
|  Aino Penttinen  | … |  tunnistamaton rooli   |
|  Jaakko Talaskivi  | … |  2. humalainen soutaja   |
|  Rose-Marie Precht  | … |  Suommun ravintolan hovimestari   |
|  Nadja Saario  | … |  tarjoilija Kalajoen Hiekkasärkkien matkailuhotellissa   |
|  Jukka Sipilä  | … |  maajussi   |
|  Anita Sohlberg  | … |  2. saksatar   |
|  Ismo Vehkakoski  | … |  Valtterin työtoveri   |
|  Raili Veivo  | … |  matkakodin emäntä   |
|  Saska Huunonen  | … |  maajussin lapsi   |
|  Veera Sipilä  | … |  maajussin lapsi   |
|  Venla Sipilä  | … |  maajussin lapsi   |
|  Väinö Kolhonen  | … |  uutiskuvaaja   |
|  Seppo Huunonen  | … |  kattilaa pesevät kädet   |
|  pikkuneiti Jantunen  | … |  maajussin lapsi   |
|  Martti Pennanen  | … |  apulaiskaupunginjohtaja Edwin Salo elokuvassa Kun taivas putoaa...   |
|  Eeva-Maija Haukinen  | … |  lääkintävoimistelija Eila Tuomi elokuvassa Kun taivas putoaa...   |
Tekijät

Ohjaus: Seppo Huunonen
Tuottaja: Seppo Huunonen
Käsikirjoitus: Seppo Huunonen, Pekka Hakala (avustaja) & Veikko Huovinen (avustaja)
Kuvaus: Kari Sohlberg, Esko Jantunen, Risto Inkinen & Pentti Auer
Leikkaus: Erkki Seiro
Äänitys: Paul Jyrälä & Pekka Lehto
Musiikki: Paroni Paakkunainen, Tapio Rautavaara & Ilpo Saastamoinen
Rakennelmat & sähkötyöt: Oskari Markkanen
Lavastus: Seppo Huunonen
Maskeeraaja: Nadja Saario
Kamera-assistentti: Raimo Paananen
Stillkuvaus: Pentti Auer
Mix: Tuomo Kattilakoski
Laulujen sanat: Vexi Salmi
Muusikot:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tapio Rautavaara  | … |  laulu   |
|  Leo Lastumäki  | … |  laulu   |
|  Heikki Kinnunen  | … |  laulu   |
|  Paroni Paakkunainen  | … |  laulu & orkesterin johto   |
|  Ilpo Saastamoinen  | … |  laulu / musiikkikappale Ravintola   |
Leikkausassistentti: Taina Kanth
Tuotantopäälikkö: Jaakko Talaskivi
Kuvaussihteeri: Anna-Maija Pelkonen
Lehdistösuhteet: Pentti Auer
Järjestäjä: Jaakko Talaskivi
Stunt: Jaakko Talaskivi (Leo Lastumäen sijaisnäyttelijä telttajuopottelukohtauksessa) & Paul Jyrälä (Heikki Kinnusen sijaisnäyttelijä Äkäskeron pihassa)
Järjestäjän apulainen: Marja Sulin
Rosvopaistiasiantuntija: Veijo Vanamo
Tuotanto: Filmi-Ässä Oy, 1972
Musiikki

Elokuvassa esitetään Paroni Paakkunaisen ja Vexi Salmen sitä varten kirjoittamia alkuperäissävelmiä, joita esittää Kinnusen ja Lastumäen lisäksi Tapio Rautavaara.
Vastaanotto

Elokuva oli menestys, joka sai enemmän katsojia kuin vuoden kaikki muut kotimaiset elokuvat yhteensä. Lampaansyöjät oli Suomen elokuvateattereissa 341 101 katsojallaan vuoden 1972 kolmanneksi katsotuin elokuva Kummisedän ja Kellopeliappelsiinin jälkeen.
Helsingin Sanomien ensi-ilta-arvostelussa pidettiin elokuvan parhaana osatekijänä Kari Sohlbergin kuvausta, joka näyttää Pohjois-Suomen maisemia komeina kuin matkailufilmi. Arvostelija Eeva Järvenpää kehui myös televisiossa hioutuneen koomikkoparin Kinnusen ja Lastumäen roolityötä ja sanoi sen olevan parhaimmillaan silloin, kun Huovisen kirjallistyylistä ja ”teinikonventtimaista” dialogia oli päästy muokkaamaan näyttelijöiden suuhun sopivaksi. Hän vieroksui myös elokuvan yhteiskunnallista sanomaa tai sen puutetta: ”Lampaansyöjät on tehty niille ihmisille, jotka eivät turhia murehdi, joilla on oma suu ensimmäisenä ja rahaa omiin tarpeisiin. – – Toivoa vain sopii että suomalaiset joskus havahdutettaisiin toisenlaisillakin, ehkäpä tärkeämmilläkin elokuvilla.”
Elokuva esitettiin Suomen televisiossa ensimmäisen kerran 5. huhtikuuta 1975. Lampaansyöjät julkaistiin DVD:nä 22. lokakuuta 2010.
Leo Lastumäen mukaan elokuvan jälkeen sattui tositapauksia, joissa oli otettu mallia Sepen ja Valtterin lampaanmetsästyksestä.
Vastaanotto > Palkinnot

Seppo Huunonen sai elokuvasta parhaan tuottajan Jussi-palkinnon. klo
Aiheesta muualla

Lampaansyöjät Yle Areenassa
Laukaus pimeässä

| Laukaus pimeässä> A Shot in the Dark |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Blake Edwards
Käsikirjoittaja:   Blake Edwards  William Peter Blatty  Näytelmä: Marcel Achard  Harry Kurnitz 
Tuottaja:  Blake Edwards
Säveltäjä:  Henry Mancini
Kuvaaja:  Christopher Challis
Leikkaaja:   Bert Bates  Ralph E. Winters 
Tuotantosuunnittelija:  Michael Stringer
Pukusuunnittelija:  Margaret Furse
Pääosat:   Peter Sellers  Elke Sommer  George Sanders 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat  Iso-Britannia 
Tuotantoyhtiö:   Mirisch Corporation  United Artists 
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:   23. kesäkuuta 1964  Suomi: 5. maaliskuuta 1965 
Kesto:  102 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Vaaleanpunaisen pantterin paluu
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Laukaus pimeässä(A Shot in the Dark) on vuonna 1964 valmistunut Vaaleanpunainen pantteri -elokuva, jonka ohjasi Blake Edwards. Se on Vaaleanpunainen pantteri -elokuvasarjan järjestyksessään toinen elokuva. Elokuvan pääosassa nähdään tuttuun tapaan Peter Sellers (komisario Jacques Clouseau). Mukana elokuvassa ovat ensi kertaa myös monet sittemmin Vaaleanpunaisen pantterin vakionäyttelijöiksi jääneet näyttelijät, kuten Herbert Lom (ylikomisario Charles Dreyfus), Burt Kwouk (Clouseaun kiinalainen miespalvelija), Graham Stark (Clouseaun avustaja Hercule) ja André Maranne (Dreyfusin avustaja Francois).
Blake Edwards ohjasi Laukaus pimeässä -elokuvan nopeasti Clouseaun hahmon innoittamana, ja se julkaistiin vain kaksi kuukautta ensimmäisen elokuvan (Vaaleanpunainen pantteri) jälkeen. Monetkenen mukaan? pitävät Laukaus pimeässä -elokuvaa yhä parhaimpana Edwardsin Clouseau -elokuvana.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan ja sen edeltäjän vuonna 2004 mukaan kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa tehtyyn kirjaan.
Juoni

Clouseau tutkii rikkaan pariisilaisen teollisuuspohatan kartanossa sattuvia salaperäisiä murhia. Murhien pääepäiltynä on kartanon sisäkkö, Maria Gambrelli (Elke Sommer), johon Clouseau ihastuu vieden hänet muun muassa illalliselle. Clouseau puolustaa itsepintaisesti Gambrellia vakuuttaen tämän syyttömyyttä ja keksien erilaisia, toistaan oudompia tempauksia vapauttaakseen Gambrellin, mikä saa Clouseauta syvästi vihaavan ylikomisario Dreyfusin hulluuden partaalle.
Clouseaun apurina murhajuttua tutkii hiljainen avustaja Hercule LaJoy (Graham Stark), joka ei hänkään usko Gambrellin syyttömyyteen. Muita elokuvan keskeisiä hahmoja ovat kartanon omistaja, miljonääri Benjamin Ballon (George Sanders), Clouseaun palvelija Kato Fong (Burt Kwouk) ja Dreyfusin apumies, komisario Francois Chevalier (André Maranne).
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Sellers  | … |  Jacques Clouseau   |
|  Elke Sommer  | … |  Maria Gambrelli   |
|  George Sanders  | … |  Benjamin Ballon   |
|  Herbert Lom  | … |  Charles Dreyfus   |
|  Tracy Reed  | … |  Dominique Ballon   |
|  Graham Stark  | … |  Hercule LaJoy   |
|  Moira Redmond  | … |  Simone   |
|  Vanda Godsell  | … |  Madame LaFarge   |
|  Maurice Kaufmann  | … |  Pierre   |
|  Ann Lynn  | … |  Dudu   |
|  David Lodge  | … |  Georges   |
|  André Maranne  | … |  François   |
|  Martin Benson  | … |  Maurice   |
|  Burt Kwouk  | … |  Cato   |
|  Reginald Beckwith  | … |  avustaja nudistileirillä   |
|  Douglas Wilmer  | … |  Henri LaFarge   |
|  Bryan Forbes  | … |  avustaja nudistileirillä   |
Muuta

Edwards ja Sellers ehtivät ennen Sellersin kuolemaa tehdä yhdessä vielä kolme Vaaleanpunainen pantteri -elokuvaa. Sellers kuoli 24. heinäkuuta vuonna 1980.
Vaaleanpunainen pantteri -hahmo ei esiinny tässä elokuvassa.
Aiheesta muualla

Laukaus pimeässä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Mirjam Kulmala

Tyrvään uusi siunauskappeli (1976).
Hilja Mirjam Kulmala (23. kesäkuuta 1908 Vammala – 13. marraskuuta 1996 Vammala) oli suomalainen arkkitehti. Hän suunnitteli rakennuksia erityisesti kotiseudulleen Sastamalaan sekä asuinkaupunkiinsa Tampereelle. Kulmalan tunnetuimpia suunnittelutöitä ovat Tyrvään kappelihautausmaan uusi siunauskappeli, Lopenkulman rukoushuone sekä Vammalan seurakuntatalo.
Kulmala syntyi Vammalan Sylväässä, ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1935. Valmistuttuaan Kulmala toimi Tampereella arkkitehti Harry W. Schreckin avustajana ollen mukana muun muassa Suomen Pankin talon ja Kalevan tornien suunnittelussa. Vuonna 1958 hän suunnitteli Schreckin kanssa Tyrväälle Tyrvään Säästöpankin uuden liikerakennuksen ja 1971 itsenäisesti sen lisäosan. Tampereelle hän on suunnitellut muun muassa Spriitehtaan talon paikalle vuonna 1962 rakennetun Kauppakartanon liike- ja asuinkerrostalon.
Töitä

Suodenniemen kirkon urkulehteri, Sastamala (1936)
Lantulan koulu, Sastamala (1938)
Lopenkulman rukoushuone, Sastamala (1938)
Vammalan seudun sairaala (1938)
Vammalan pappilan talousrakennus, Sastamala (1959)
Asunto Oy Kauppakartano, Tampere (1962)
Vammalan seurakuntatalo, Sastamala (1967)
Tyrvään uusi siunauskappeli, Sastamala (1976)
Kauppakartanon kerrostalo Tampereen keskustassa.
Harold Nelson (urheilija)

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Harold Nelson vuonna 1950. |  Harold Nelson vuonna 1950. |  Harold Nelson vuonna 1950. |  |
Maa:   Uusi-Seelanti
| Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  |  |
|  Kultaa | Auckland 1950 | 6 mailia |  |
|  Hopeaa | Auckland 1950 | 3 mailia |  |
William Harold Nelson (26. huhtikuuta 1923 - 1. heinäkuuta 2011) oli uusiseelantilainen kestävyysjuoksija. Hän syntyi Nelsonissa, Uudessa-Seelannissa.
Hän voitti kultaa Brittiläisen imperiumin kisoissa vuonna 1950 kuuden mailin ja hopeaa kolmen mailin juoksussa. Nelson osallistui 5 000 ja 10 000 metrin juoksuihin kesäolympialaisissa 1948.
Harold Ousley

Harold Ousley (23. tammikuuta 1929 Chicago, Illinois – 13. elokuuta 2015) oli yhdysvaltalainen hard bop- ja soul jazz -muusikko, jonka pääsoitin oli tenorisaksofoni. Hän soitti myös huilua.
Ousley varttui Chicagossa, jossa hän aloitti ammattimaisen soittamisen 1940-luvun lopussa. Hän teki yhteistyötä muiden muassa Billie Holidayn, Dinah Washingtonin, Gene Ammonsin, Jack McDuffin, George Bensonin, Lionel Hamptonin ja Count Basien kanssa. 1960-luvun aikana Ousley alkoi levyttää myös kokoonpanon johtajana. Hänen albuminsa Tenor Sax ilmestyi Bethlehem-levymerkillä vuonna 1961, ja Ousley levytti myös Muselle 1970-luvulla. Tammikuussa 2000 hän palasi studioon ja levytti albumin Grit-Gittin’ Feelin’ Delmark-levymerkille.
Hilja Tamminen

Hilja Alina Tamminen (o.s. Teeriaho; 1. toukokuuta 1889 Pyhäjärvi – 7. marraskuuta 1932 Viipuri) oli suomalainen runoilija.
Tammisen runoja ilmestyi muun muassa Sosialidemokraattinen työläisnuorisoliiton julkaisemissa Työläisnuorison joululehdissä.
Tamminen kävi kansakoulun ja toimi kotiapulaisena ja ompelijana. Hän oli päätoimittajana ajanvietelukemisto Sepossa 1930–1931. Avustajana hän oli Kansan Lehdessä, Karjalassa, Toverittaressa, Työläisnuorisossa, Sarastuksessa ja pilalehti Piiskassa. Tammisen osallistuminen käytännölliseen työväenliikkeeseen johti aikanaan kansalaissodan seurauksena kolmen vuoden vankeustuomioon. Kaikkia Tammisen kirjallisia tuotteita leimaa lämmin ymmärtämys työväestöä kohtaan ja osanotto sen huoliin ja kohtaloihin.
Tammisen vanhemmat olivat kivityömies Esa Teeriaho ja Maria (o.s. Puolitaival). Puoliso oli Matti Tamminen vuodesta 1910. Teeriahot muuttivat Pyhäjärveltä Viipurin maaseurakuntaan vuonna 1893 ja palasivat Ouluun vuonna 1897. Oulusta Teeriahot palasivat takaisin Viipurin maaseurakuntaan vuonna 1903. Tamminen muutti vuonna 1910 Viipurin kaupunkiin ja edelleen vuonna 1916 Mikkeliin.
Teoksia

Vainon ajoilta: runoja. Tampereen työväen sanomalehti, Tampere 1923
Hilja Teräskeli

Hilja Helena Teräskeli (ent. Träskelin) (4. syyskuuta 1893 Oulu – 8. tammikuuta 1958) oli suomalainen silmälääkäri. Hän toimi Helsingin yliopistossa silmätautiopin dosenttina 1936–1945 ja Turun yliopiston silmätautiopin professorina 1945–1951. Hän oli Suomen toinen lääketieteen naisprofessori.
Teräskeli pääsi kouluun vasta, kun tyttäriensä kouluttamista vastustanut isä, talonomistaja Fredrik Ferdinand Träskelin kuoli vuonna 1908. Niinpä Teräskeli tuli ylioppilaaksi viisi vuotta ikäluokkaansa myöhemmin vuonna 1916 Oulun suomalaisesta jatko-opistosta. Lääketieteen lisensiaatiksi hän valmistui 1926 ja silmätautiopin erikoislääkäriksi 1929. Hän työskenteli Helsingin Yleisen Sairaalan silmätautien osaston apulaislääkärinä, Helsingin yliopiston dosenttina 1936–1945, yliopiston silmätautien klinikan apulaisopettajana ja lopulta klinikan apulaisylilääkärinä.
Teräskeli väitteli 1934 aiheesta Heikkonäköisyys karsastavissa ja karsastamattomissa silmissä vilkemenetelmällä tutkittuna. Hän jatkoi vilkemenetelmän käyttöä myös myöhemmissä tutkimuksissaan. Hänet nimitettiin Turun yliopiston silmätautien professoriksi 1945. Hän oli uuden laitoksen ensimmäinen professori. Heikentyneen terveytensä vuoksi Teräskeli joutui eroamaan virasta vuonna 1951, mutta jatkoi yksityisvastaanoton pitoa Helsingissä. Hän julkaisi useita tutkimuksia alansa kansainvälisissä sarjoissa muun muassa viherkaihileikkausten tuloksista ja trakooman levinneisyydestä. Tieteellisten töiden lisäksi hän kirjoitti yleistajuisia artikkeleita terveydellisiin aikakauslehtiin. Hän toimi myös Suomen Silmälääkäriyhdistyksen sihteerinä, varapuheenjohtajana ja puheenjohtajana.
Aiheesta muualla

Parvio, Salme, ”Hilja Teräskeli (1893–1958)”. Teoksessa Suomen Naislääkäriyhdistys ry 1947–1987 (1987).
Mielipidekirjoitus

Mielipidekirjoitus on useimmiten sanomalehdessä tai aikakauslehdessä julkaistu kirjoitus, jossa kirjoittaja ottaa yleensä kantaa johonkin asiaan tai aiheeseen. Mielipidekirjoitukset voivat olla esimerkiksi tavallisten lukijoiden tai eri alojen asiantuntijoiden kirjoittamia. Lehden mielipidepalstalla voi esiintyä vastauksia tai vastalauseita muiden mielipiteisiin.
Usein erotellaan mielipidepalstalla esiintyvät mielipidekirjoitukset sekä vieraskynäpalstalla esiintyvät asiantuntijoiden kirjoitukset. Monessa lehdessä vieraskynäpalsta on pääkirjoituksia vastapäätä, mielipidekirjoitukset toisaalla.
Kirjallisuutta

Mikkonen, Inka – Lehikoinen, Päivi: Mitä mieltä? Opas mielipidekirjoittamiseen.  Helsinki:  Sanomalehtien liitto, 2010.  ISBN 978-952-9858-42-2.
Heinonen, Ari: Yleisön sanansijat sanomalehdissä.  (Tiedotusopin laitoksen julkaisuja: Sarja A 108)  Tampere:  Tampereen yliopisto, journalismin tutkimusyksikkö Taju, 2008.  ISSN 0358-4585.  ISBN 978-951-44-7530-6.  Teoksen verkkoversio.
Hilda Nyström

Hilda Margareta Lovisa Nyström (20. heinäkuuta 1838 Hämeenlinna – 1896 jälkeen) oli suomalainen maanviljelijä.
Nyströmin vanhemmat olivat kauppias Carl Henrik Nyström ja Christina Lovisa Sirelius. Vanhemmat ostivat 1843 Lempäälästä kamarineuvos Johan Henrik Nordenswanin (1801-1862) omistaman Lastusten kartanon ja 1857 Urjalasta vänrikki Bengt Gabriel Rangellin omistaman Matkun eli Kreivilän kartanon. Suomen Naisyhdistyksen teoksen Biograafisia tietoja Suomen naisista eri työaloilla (1896) mukaan nimenomaan Nyström hoiti maataloutta ja Kreivilän tilaa jo isänsä eläessä ja hänellä oli "erinomainen taipumus maanviljelykseen". Kartanon 1860-1862 rakennetussa  päärakennuksessa oli 15 huonetta ja viimeksi mainittuna vuonna sen pihapiiriin rakennettiin suuri kivinavetta. Carl Henrik Nyströmin kuoltua 1878 Kreivilä oli lesken nimissä vuoteen 1883 asti, jolloin sen osti teollisuuspatruuna Axel Wilhelm Wahren. Nyström hankki puolestaan haltuunsa velaksi Pantalan rusthollin, kunnosti sen ja myi edelleen 19 000 markan voitolla.  Tämän jälkeen hän raivasi peltoja ja harjoitti maataloutta yli kymmenen vuoden ajan Hattulassa, mutta palasi sitten takaisin maanviljelijäksi Urjalaan, Mäkelän rustholliin.
Hilda James

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hilda James |  Hilda James |  Hilda James |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Antwerpen 1920 | 4 × 100 m vapaauintiviesti |  |
Hilda Marjorie James (27. huhtikuuta 1904 Warrington – 1982 Birkenhead) oli brittiläinen uimari ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Garston Swimming Clubia. James kilpaili Antwerpenin olympialaisissa 1920, joissa hän putosi välierissä 300 metrin vapaauinnissa ja sai 16-vuotiaana hopeaa 4 × 100 metrin vapaauinnista.
Mielipidelouhinta

Mielipidelouhinta, tunneanalyysi tai sentimenttianalyysi on luonnollisen kielen käsittelyn, tekstianalyysin, tietokonelingvistiikan ja biometristen tietojen käyttöä tunnetilojen ja subjektiivisen tiedon systemaattiseen tunnistamiseen, poimimiseen, kvantifiointiin ja tutkimiseen. Sentimenttialyysiä sovelletaan laajalti erilaisiin asiakaspalautteisiin, kuten arvosteluihin ja kyselytutkimuksiin. Tuloksia voidaan käyttää avuksi esimerkiksi markkinoinnissa, asiakaspalvelussa, suosittelujärjestelmissä tai vaikka vihapuheen tutkimisessa.kenen mukaan? Kehittyneiden kielimallien ja koneoppimisen avulla voidaan analysoida myös vaikeampia lähteitä, kuten uutistekstejä, joissa kirjoittajat yleensä ilmaisevat mielipiteensä vähemmän selkeästi.
Sentimenttianalyysin perustehtävä on jonkin tekstin tai sen osien polariteetin luokittelu positiiviseen, negatiiviseen ja neutraaliin. Luokittelu voi tapahtua koko dokumentin, lauseen tai jonkin piirteen tasolla. Edistyneempi luokittelu etsii tarkemmin määriteltyjä tunnetiloja, kuten nautintoa, vihaa, inhoa, surua, pelkoa ja yllätystä. Myös tunteiden voimakkuutta on mahdollista analysoida[lähde? ].
Sentimenttianalyysin perusmetodeja ovat perinteinen sanastopohjainen analyysi sekä nykyään lähinnä koneoppimisella toteutettu analyysi. Suomen kielelle on julkaistu vapaasti saatavilla oleva yleinen tunnesanasto.
Aiheesta muualla

Emily S. Öhman, The Language of Emotions: Building and Applying Resources for Computational Approaches to Emotion Detection for English and Beyond Väitöskirja. Helsingin yliopisto 2021 (englanniksi)