stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyynel (radio)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kyynel Wikimedia Commonsissa
Kaukopartiomiesten kyynel (Arkistoitu – Internet Archive)
Luutnantti Mikko Pöllä, sitkeä radisti ja sissijohtaja (Arkistoitu – Internet Archive)
Guerilla patrol radio ”Kyynel” (Arkistoitu – Internet Archive)
http://oh3abn.net/sivut/kyynel
Syvärannan Lottamuseo
Hämeen ammattikorkeakoulun Evon metsäopisto Lammilla.
Rauhalinna Säämingissä
Antti Kääriäinen

Antti Kääriäinen
Antti Kääriäinen (5. kesäkuuta 1891 Iisalmi – 20. kesäkuuta 1967) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Hänen vanhempansa olivat talonomistaja Antti Kääriäinen ja Johanna Auvinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Irma Ingrid Mignon Lindforsin kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Iisalmen suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelystaloudellisella osastolla  vuosina 1913–1915 ja suoritti metsänhoitotutkinnon alkututkinnot ja harjoitustyöt. Sotakorkeakoulun komentajakurssin hän suoritti vuonna 1927. Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän suoritti vuosina 1932–1933.
Jääkäriaika

Ennen Saksaan lähtöään hän toimi Iisalmen seudulla jääkärivärvärinä. Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 24. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Schmardenissa. 18. elokuuta 1916 hänet komennettiin värväys- ja etappitehtäviin Suomeen  Suomessa hän toimi läntisellä etapilla Karsämäen ja Pyhäjärven rajalla sijainneen Kurppaan etappiaseman hoitajana. Pioneerikomppaniaan hän palasi takaisin 29. maaliskuuta 1917. Polangenin erikoiskursseille (pommarikurssi) hän osallistui vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) vänrikiksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Suomen sisällissotaan 2. jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui vakavasti 28. maaliskuuta 1918.
Palvelu Suomen armeijassa

Sisällissodan jälkeen hän palveli komppanianpäällikkönä 2. Jääkärirykmentissä, jonka nimi sittemmin muuttui Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:ksi. Hänet siirrettiin 2. huhtikuuta.1919 Keski-Suomen rykmenttiin, missä toimi 6:nnen ja 8. komppanian päällikkönä sekä korpraalikoulun johtajana. Rajavartioston palvelukseen hänet siirrettiin 3. kesäkuuta 1922  ja sijoitettiin Salinin rajavartioston komentajan apulaiseksi (vuonna 1923 hän hoiti komentajan sijaisuuksia). 3. maaliskuuta 1924. Hänet määrättiin hoitamaan Salinin rajavartioston komentajan ja rajakomendantin toimia ja 29. joulukuuta hänet myös nimitettiin ko. toimeen. Joensuun raja-vartioston komentajan viransijaiseksi ja rajakomendantiksi hänet komennettiin 28.tammikuura 1926 sekä 1. tammikuuta 1927, Lapin rajavartiostoon nuoremmaksi esiupseeriksi, josta hänet  siirrettiin 13. tammikuuta 1928 Viipurin rykmenttiin, missä hänet määrättiin 29. kesäkuuta 1928 komentajan apulaiseksi (komentajan sijaisena hän toimi 19. tammikuuta – 21. syyskuuta välisen ajan sekä Viipurin rykmentin komentajan sijaisena 6. marraskuuta – 7. joulukuuta 1928). Savon prikaatin III pataljoonan komentajan tehtävät hän otti vastaan 9. tammikuuta 1929.  Kajaanin sissipataljoonan komentajan tehtäviin hän siirtyi 28. toukokuuta 1930 ja Polkupyöräpataljoonan 3:n (sittemmin Jääkäripataljoona 3) komentajan tehtäviin 1. heinäkuuta 1933 Polkupyöräpataljoona 3:n komentajan tehtäviä 19. tammikuuta – 21. syyskuuta 1928 ja Viipurin rykmentin komentajan tehtäviä 6. marraskuuta – 7. joulukuuta 1928.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaa edeltäneisiin ylimääräisiin harjoituksiin (YH) hänet komennettiin Muolaan ryhmän komentajaksi (ryhmään kuului Jääkäripataljoona 3,  Erillinen Pataljoona 1, Erillinen Pataljoona 4) osallistuen taisteluihin Karjalankannaksella. Myöhemmin hän sai komennettavakseen 3. Prikaatin, hän johdatti prikaatinsa taisteluihin Keski-Kannaksella, Lähteenlohkolla, Talissa.
Välirauhan aikana hän toimi edelleen 3. prikaatin komentajana ja siirtyi myöhemmin 2. prikaatin varakomentajaksi.
Jatkosodan sytyttyä hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 2:n komentajaksi, komentaen rykmenttiä aina haavoittumiseensa asti, joka tapahtui Syvärin voimalaitoksella vuonna 25. helmikuuta 1943. Haavoista palattuaan hän palasi 3. prikaatin komentajaksi, kunnes vuonna 1944 hänet komennettiin vastuullisempiin tehtäviin, nimittäin torjumaan Neuvostoliiton suurhyökkäystä 8. divisioonan komentajana. Jatkosodan aikana Antti Kääriäinen osallistui taisteluihin: Hiitola – Käkisalmi – Pasurinkangas akselilla, Lempaalan lohkolla, Maaselän kannaksella, Syvärin kaupungissa, Šemenskissä ja Aunus – Vieljärvi – Lemetti – Syskyjärvi akselilla.
Sotien jälkeen hän komensi edelleen 8. divisioonaa, kunnes vielä vuonna 1944 hänet komennettiin Kymen sotilasläänin varakomentajaksi, missä virassa oli kunnes sai komennuksen vuonna 1945 Savo-Karjalan sotilasläänin komentajaksi, jona hän toimi aina vakinaisesta palveluksesta eroamiseensa vuonna 1952 asti. Sotilasuransa jälkeen hän työskenteli vielä vakuutusalalla toimien Vakuutusyhtiö Tarmon Kuopion konttorinhoitajana vuodet 1954–1959.
Luottamustoimet

Hän toimi ensimmäisen paikallisen rajantarkastuskomission suomalaisen valtuuskunnan jäsenenä vuosina 1923–1924 ja puheenjohtajana vuosina 1924–1926, Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen puheenjohtajana hän toimi vuonna 1931, Mikkelin hiihtäjien johtokunnan jäsenenä vuosina 1934–1940, Vapaussodan invalidien liiton johtokunnan jäsenenä hän on toiminut vuodesta 1936, Mikkelin säästöpankin isännistön jäsenenä hän on toiminut vuosina 1936–1940 ja Mikkelin läänin metsästys- ja ampumaseuran puheenjohtajana vuosina 1937–1940. Mikkelin Läänin Metsästys- ja ampumaseuran puheenjohtajana hän on toiminut vuosina 1937–1940 sekä Mikkelin Lyseon vanhempana neuvoston jäsenenä vuosina 1937–1930. Sotainvalidien veljesliiton Pohjois-Savon piirin puheenjohtajana hän toimi vuodet 1954–1965, jonka jälkeen hän toimi veljesliitossa kunniapuheenjohtajana. Runninlähde Oy:n johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1938–1949, Kuopion kaupunginvaltuuston jäsenenä hän toimi vuosina 1948–1950. Hänet on haudattu Kuopioon.
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Mellis
Huhtikuussa 1942 käytyjen Šemenskin taistelujen muistomerkki.
Atik Ali

Atik Ali (s. 21. maaliskuuta 1963 Helsinki) on tataaritaustainen suomalainen varatuomari ja ihmisoikeusaktivisti, joka toimi Suomen Islam-seurakunnan puheenjohtajana vuosina 2012–2018. Hän oli uskontojen yhteistyöjärjestö Uskot-foorumin puheenjohtaja vuosina 2015–2017. Ali toimi Ihmisoikeuskeskuksen valtuuskunnassa kaudella 2020–2024 ja jäsenenä Ulkoministeriön kansainvälisten ihmisoikeusasiain neuvottelukunnassa.
Ali valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1982. Hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1988 Helsingin yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta, ja hänelle myönnettiin varatuomarin arvo vuotta myöhemmin. Ali perusti oman lakitoimiston vuonna 1990. Vuonna 2015 hän aloitti Uskot-foorumin puheenjohtajana. Alin toimiessa foorumin puheenjohtajana ulkoministeri Timo Soini kutsui hänet Ulkoministeriön Ihmisoikeudet ulkopolitiikassa -verkoston asiantuntijaksi.
Presidentti Sauli Niinistö myönsi vuonna 2020 Alille Suomen leijonan I luokan ritarimerkin.
Alin mukaan islamiin usein yhdistetyllä naisten huivipakolla ei ole Koraaniin pohjautuvaa uskonnollista perustaa, vaan sen käyttö pohjautuu tulkintaan. Hän pitää käytäntöä alistavana, jos alaikäinen pakotetaan pukemaan huivi. Hän myös vastustaa hijabin käytön sallimista poliiseille, koska katsoo näkyvän uskonnollisen tunnusmerkin vaarantavan poliisin puolueettomuuden eri uskoa tunnustavien osapuolten silmissä.
Ali teki pyhiinvaelluksen Mekkaan vuonna 2014, yhdessä imaami Ramil Belyaevin, Haris Bedretdinin, Kadriye Bedretdinin ja Feisal Bedretdinin kanssa.
Seppo Laamanen

Seppo Ilmari Laamanen (7. helmikuuta 1928 Oulu – 16. huhtikuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen sellisti. Hän toimi pitkään Radion sinfoniaorkesterin soolosellistinä. Lisäksi hän opetti nuoria sellistejä Espoon musiikkiopistossa ja Sibelius-Akatemiassa. Laamanen toimi myös kapellimestarina: Polyteknikkojen Orkesterissa 1968-1969 ja Seinäjoen kaupunginorkesterissa Eläkkeelle jäätyään hän levytti ja konsertoi pianisti Jouni Someron kanssa.
Laamanen sai Pro Finlandia -mitalin 2008. Seppo Laamasen poika Pekka Laamanen on myös sellisti ja sellonsoiton opettaja.
Levytyksiä

Tauno Marttinen: Rembrandt, op. 11. Seppo Laamanen, sello ja Radion sinfoniaorkesteri, joht. Erik Cronvall, 1965 (Finlandia Classics, 2020)
Tauno Marttinen: Dalai Lama, op. 30. Seppo Laamanen, sello ja Radion sinfoniaorkesteri, joht. Erik Cronvall, 1967 (Finlandia Classics, 2020)
Toivo Kuula: Pianotrio op.7 (Jouni Somero,piano Pia Siirala,viulu Seppo Laamanen,sello MILS 1993)
Nordic Cello Grieg: Sonata op.36, Sibelius, Kuula, Merikanto. Seppo Laamanen, cello, Jouni Somero, piano (MILS 1994)
Elegia Saint-Saens, Faure, Schubert, Vivaldi, Massenet etc, Seppo Laamanen, cello; Jouni Somero, piano (MILS 1998)
Nostalgia: Sonninen, Sibelius, Racmaninoff. Seppo Laamanen, cello Jouni Somero, piano ( FC-Records 2004)
Sellon laulu: Seppo Laamanen, sello / Jouni Somero, piano ( FC-Records 2007)
Beethoven: 5 sonaattia pianolle ja sellolle (2 cd's MILS 2008)
Kirjallisuutta

Martti Issakainen: Seppo ja sello, Kirjapaja 1993 ISBN 951-625-185-4
Aiheesta muualla

Seppo Laamasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Eduard Bagritski

Eduard Georgijevitš Bagritski (ven. Эдуа́рд Гео́ргиевич Багри́цкий, oikea sukunimi Dzjubin, Дзю́бин; 3. marraskuuta (J: 22. lokakuuta)lähde? 1895 Odessa, Venäjä – 16. helmikuutalähde? 1934 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen neuvostorunoilija.
Eduard Bagritski syntyi juutalaiseen kauppiasperheeseen ja suoritti maanmittarikoulun. Hänen ensimmäiset, futuristeilta ja akmeisteilta vaikutteita saaneet runonsa julkaistiin odessalaisissa kirjallisuuslehdissä vuonna 1915. Venäjän kansalaissotaan Bagritski osallistui puna-armeijan riveissä. Vuodesta 1920 lähtien hän työskenteli Venäjän tietotoimiston palveluksessa Odessassa. Vuonna 1925 Bagritski siirtyi Moskovaan, jossa hän osallistui Pereval-kirjailijaryhmän ja konstruktivistien toimintaan. Vuonna 1930 hän liittyi Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistykseen.
Bagritski oli yksi neuvostokirjallisuuden alkuvaiheen merkittävimmistä romanttishenkisistä runoilijoista. Hänen keskeisiä teoksiaan ovat kansalaissodasta kertova runoelma Duma pro Opanasa (”Opanasin taru”, 1926) sekä runokokoelmat Jugo-Zapad (”Lounas”, 1928), Pobediteli (”Voittajat”, 1932) ja Poslednaja notš (”Viimeinen yö”, 1932). Jälkimmäinen sisältää aikanaan erityisen suositun runoelman ”Pioneeritytyön kuolema” (Smert pionerki). Bagritski työskenteli paljon myös runouden kääntäjänä.
Suomennettuja runoja

Runoja. Suom. Nikolai Laine. Punalippu 7/1969.
Runoja. Suom. Nikolai Laine ja Taisto Summanen. Punalippu 11/1985.
Oi kahvi makoisa, ja kuivat mantelit (O, kofe, sladostnyi i ty, mindal suhoi), suom. Eero Balk, teoksessa: Kadonnutta kahvilaa etsimässä, Otava 2000 ISBN 951-1-15972-0
Antologiassa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa, suomentanut Armas Äikiä, Petroskoi: Valtion kustannusliike 1960
Arbuusi (Арбуз)
Pioneeritytön kuolema (Smert pionerki)
Ukraina (Ukraina)
Antologiassa: Neuvostolyriikkaa 2, toim. Natalia Baschmakoff, Pekka Pesonen ja Raija Rymin, Helsinki: Tammi 1977 ISBN 951-30-3680-4 (Runot suomentanut Matti Rossi Pekka Pesosen raakakäännöksestä)
Keskustelu nuorisoliittolainen N. Demetjevin kanssa (Razgovor s komsomoltsem N. Dementjevym), myös teoksessa: Hevonen taiteessa, runoudessa, historiassa, toim. Ritva Haavikko, Helsinki: WSOY 2003 ISBN 951-0-22877-X
Musta leipä ja uskolliset vaimot (От черного хлеба и верной жены...)
Odessa (Odessa)
Pioneeritytön kuolema (Smert pionerki)
Salakuljettajat (Kontrabandisty)
Syntyperä (Proishoždenije)
Antologiassa: Venäjän runotar, toim. Valentin Kiparsky ja Lauri Viljanen. Otava 1946. – Näköispainos Ntamo 2013
Arbuusi (Арбуз), suom. Otto Varhia
Pioneeritytön kuolema (Smert pionerki), suom. Elvi Sinervo
Antologiassa: Uuden runon Venäjä (Sorok russkih sovetskih poetov), toim. Toivo Flink, Petrozavodsk 1989 Karjala ISBN 5-7545-0041-6
Linnustaja (Птицелов), suom. Taisto Summanen
Meloni (Арбуз), suom. Taisto Summanen
Ruisleipä ja vaimo (От черного хлеба и верной жены...), suom. Taisto Summanen
Aiheesta muualla

Entsiklopedija ”Krugosvet”: Eduard Bagritski (venäjäksi)
Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Eduard Bagritski (venäjäksi)
P. Barenboim, B. Meshcheryakov — Flanders in Moscow and Odessa: poet Eduard Bagritskii (Bagritsky) as the Till Ulenspiegel of Russian literature. An HTML version of the book on the Flemish theme and opposition to Stalinism in the poetical legacy of Eduard Bagritskii (Bagritsky). Complete translations of the poems comprising the “Flemish” cycle.]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  IdRef
Ernst Köhler

Ernst Köhler
Ernst Köhler (18. toukokuuta 1893 Uskela – 6. toukokuuta 1955) oli suomalainen jääkärieläinlääkintäeverstiluutnantti ja eläinlääkäri. Hänen vanhempansa olivat agronomi maanviljelijä Karl Oskar Köhler ja Anna Constantia Wibell. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna  1923 Anna Irene Leiniön kanssa.
Opinnot

Köhler kirjoitti ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta klassisesta lyseosta vuonna 1912 ja kirjoittautui Turkulaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Hannoverin eläinlääkärikorkeakoulussa ja suoritti eläinlääketieteen kandidaatintutkinnon vuonna 1914. Eläinlääkäritutkinton hän suoritti Dresdenin eläinlääkärikorkeakoulussa vuonna 1919. Piirieläinlääkärikurssin ja -tutkinnon hän suoritti vuonna 1929.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 27. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 19. elokuuta 1917 pataljoonan haupitsipatteriin ja edelleen pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Myöhemmin hänet komennettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 8. lokakuuta 1916, missä hän oli 9. joulukuuta 1916 asti. Pataljoonasta hänelle myönnettiin kaksi opintolomaa, ensimmäinen 5. toukokuuta – 19. elokuuta 1917 ja toinen 12. joulukuuta 1917 – 5. helmikuuta 1918.
Suomen sisällissota

Suomen armeijan palvelukseen hän astui 11. helmikuuta 1918, jolloin hänet ylennettiin luutnantiksi. Hän saapui Tornioon Ruotsin kautta ja liittyi 25. helmikuuta 1918 Vaasaan saapuneeseen jääkärien pääjoukkoon. Hänet komennettiin Suomen sisällissodassa Karjalan ratsujääkärirykmentin eläinlääkäriksi ja hän otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeen

Hän erosi Suomen armeijasta 11. syyskuuta 1918, mutta määrättiin 1. syyskuuta 1919 Kenttätykistörykmentti 1:n I patteriston ja 9. lokakuuta 1919 III patteriston eläinlääkäriksi. Tästä tehtävästä hän otti eron 1. marraskuuta 1920, astuakseen Inkoon eläinlääkärin virkaan ja ollen siinä virassa 20. lokakuuta 1921 asti. Vihdin vt. kunnaneläinlääkärinä hän toimi 20. lokakuuta 1921 – 15. helmikuuta 1922 välisen ajan ja vakinaisena 15. helmikuuta 1922 – 24. marraskuuta 1930 välisen ajan. Käkisalmen piirin piirieläinlääkäriksi hänet nimitettiin 10. marraskuuta 1930. Tässä tehtävässä hän toimi aina vuoteen 1939 asti. Kunnallisen toimensa ohella hän toimi sopimuseläinlääkärinä Käkisalmen jääkäripataljoonalle ja Savon jääkärirykmentille.
Luottamustoimet

Käkisalmen KOP:n konttorin valvojana hän toimi vuosina 1933–1939. Hän toimi myös Käkisalmen terveydenhuoltolautakunnan jäsenenä ja puheenjohtajana sekä Käkisalmen kaupungin kansakoulun johtokunnan jäsenenä ja varapuheenjohtajana vuosina 1934–1936. Hän kuului myös Käkisalmen yhteislyseon vanhempainneuvostoon. Jäsenenä hän oli Eläinlääkäriyhdistyksessä, Piirieläinlääkäriyhdistyksessä ja Jääkäriliiton Porin osastossa.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui aluksi II armeijakunnan apulaiseläinlääkärinä  ja myöhemmin 21. divisioonan eläinlääkärinä. Välirauhan aikana hän oli aluksi samassa tehtävässä, mutta myöhemmin toimi Salon kauppalassa sijaitsevan Lounais-Suomen Osuusteurastamon lihantarkastajana sekä Perniön piirieläinlääkärinä. Jatkosotaan hän osallistui Huoltokoulutuskomppanian kuormasto- ja eläinlääkintäkomppanian eläinlääkärinä. Jatkosodan kestäessä hän toimi myös opettajana Ratsukoulussa eläinlääkintä-, rehumestari- ja kuormastokursseilla. Vuonna 1941 hänet komennettiin 10. divisioonan esikuntaan eläinlääkäriksi, josta hänet lomautettiin vuonna 1942 ja vuonna 1943 hän otti vastaan Käkisalmen suojeluskuntapiirin eläinlääkärin tehtävät.
Sotien jälkeen

Hän toimi Kotijoukkojen esikunnan tarkastavana eläinlääkärinä ja myöhemmin eläinlääkintäosastolla. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944 ja otti vastaan Härmän piirieläinlääkärin toimen, josta toimesta siirtyi Porin piirieläinlääkäriksi vuonna 1945. Tässä toimessaan hän oli kuolemaansa asti. Hänet on haudattu Poriin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. maaliskuuta 1916.  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Eläinlääkintäkapteeni 24. joulukuuta 1919  Eläinlääkintämajuri 1939  Eläilääkintäeverstiluutnantti 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4.lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Leijonan Ritarikunnan 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Tipasoja

Tipasoja on Sotkamon kunnan itäosassa sijaitseva kylä. Karttaan merkitty kyläkeskus sijaitsee kuntataajamasta noin 22 km itä-kaakkoon. Kyläkeskuksessa sijaitsee entinen Tipasojan koulu, kylätalo Tipsakka sekä Sotkamon kunnan omistama pesäpallokenttä. Kyseinen kenttä toimi aikoinaan Tipasojan Isku Ry:n pesäpallojoukkueen kotikenttänä.
Tipasojen merkittävin yksityinen työnantaja on nykyisin Sotkamo Silver Oy:n hopeakaivos, joka sijaitsee Tipasjärven eteläpuolella. Aiemmin pääasiallinen elinkeino kylällä on ollut maa- ja metsätalous, mutta maaseudun rakenemuutoksen johdosta maatalouselinkeinon merkitys on vähentynyt merkittävästi.lähde?
Tipasojan tunnetuin nähtävyys on Hiidenportin hautavajoama, joka sijaitsee samannimisen kansallispuiston alueella.lähde?
Tipasoja valittiin vuonna 2008 Vuoden kainuulaiseksi kyläksi.
Tunnettuja entisiä ja nykyisiä tipasojalaisia

Timo Korhonen, kansanedustaja
Jorma Parviainen, pesäpalloilija
L’Humanité

| L’Humanité |
| --- | --- |


Lehtityyppi:  päivälehti
Julkaisija:  Société nouvelle du journal l'Humanité
ISSN:  ISSN 0242-6870
Levikki:  51 800 (2006)
Perustettu:  1904
Päätoimittaja:  Patrick Le Hyaric
Sitoutuneisuus:  kommunistinen ja ekososialistinen
Kotikunta:  Saint-Denis
Kotimaa:  Ranska
Sivukoko:  Berliner
Ilmestymistiheys:  päivittäin
Kieli:  ranska
Aiheesta muualla
OCLC
www.humanite.fr
L’Humanité on ranskalainen, kommunistinen päivälehti, joka perusti vuonna 1904 sosialistijohtaja Jean Jaurès. Lehti on ollut keskeinen osa Ranskan kommunistisen puolueen toimintaa ja organisaatiota vuosina 1920–1994. Vaikka lehti edelleenkin on läheisessä yhteydessä kommunistiseen puolueeseen, se on kuitenkin avannut sivujaan muillekin vasemmistolaisille ajatusvirtauksille.
Historia > Ennen ensimmäistä maailmansotaa

Kun L’Humanité ilmestyi ensimmäisen kerran 18. huhtikuuta 1904, oli sillä alaotsikkona ”sosialistinen päivälehti”, joka kertoi perustajan halusta yhdistää kaikki ranskalaiset sosialistit yhteiseen toimintaan. Näin lehden tehtävä oli toimia kapitalismin vastaisen taistelun kohottajana.
Lehden ensimmäisessä numerossa Jaurès loi lehden toiminnalle kaksi keskeistä periaatetta: ensinnäkin etsiä laajalti luotettavaa informaatiota, jota kaikki älyllisesti vapaat ihmiset voivat lukea ja ymmärtää sekä muodostaa itsenäisesti näkemyksensä maailmasta ja toiseksi taloudellinen riippumattomuus.
Lehti ja lehden tavoitteet olivat menestys, sillä ranskalaiset sosialistit yhdistyivät vuonna 1905. Alkuaikoina lehden toimituksessa työskenteli useita aikakauden merkittäviä poliitikoita: Aristide Briand, Léon Blum ja Henry de Jouvenel. Myöhemmin vuonna 1911 lehdestä tehtiin sosialistipuolueen virallinen äänenkannattaja.
Lehden kymmenen ensimmäistä toimintavuotta olivat kuitenkin taloudellisesti vaikeita. Vaikka alussa oli lehdestä otettu 140 000 kappaleen painos, niin jo 1905 levikki oli painunut vain 15 000 kappaleen suuruiseksi. Levikki kuitenkin lähti nousuun ja oli vuonna 1912 80 000 kappaletta.
Vuonna 1914 kaksi merkittävää tapahtumaa järkytti koko lehteä. Ensinnäkin nationalisti Raoul Villain murhasi lehden kustantajan ja päätoimittajan Jean Jaurèsin 31. heinäkuuta 1914, ja toiseksikin ensimmäinen maailmansota syttyi.
Historia > Ensimmäinen maailmansota

Syttynyt sota ja päätoimittajan murha leimasivat sota-aikaa myös lehden toimituksessa. Lisäksi tuli suurena muutoksena lehden linjaukseen sosialististen johtajien liittyminen ”pyhään liittoon”.
Jaurèsin seuraaja päätoimittajana oli Pierre Renaudel, joka omaksui sotaan myönteisesti suhtautuvan linjan. Tämän hän teki puolustaakseen tasavaltalaisia arvoja. Lehdellä oli näin edessään kolme suurta haastetta:
Valtiollinen sensuuri
Partisaanien toiminta, sillä lehden linjaa määrittelivat sodalle myönteiset sosialistit
Säännöstelystä johtuvat taloudelliset vaikeudet.
Lopulta lokakuussa Pierre Renaudel syrjäytettiin ja korvattiin [Marcel Cachin]]illa. Toimenpide teki selkeän eron lehden sosialistien ja pyhän liiton politiikan välille.
Historia > Sotien välinen aika

Vuodesta 1920 tuli jälleen merkittävä muutosvuosi L’Humanité-lehden historiassa. Toursissa pidetyn puoluekokouksen aikana Ranskan sosialistipuolue hajosi, sillä kaksi kolmannesta valtuutetuista äänesti kommunistiseen internationaaliin liittymisen puolesta. Tämä ryhmittymä muuntui jatkossa Ranskan kommunistiseksi puolueeksi. Puolueen pää-äänenkannattaja seurasi enemmistön mukana, ja niin siitä tuli kommunistinen sanomalehti.
Lehden toimituspolitiikka muokkautui täysin kommunistisen puolueen tavoitteisiin, ja siitä tuli selvästi puoluetyön väline. 1930-luvulla perustettiin lehden tukikomitea, jonka tehtävänä oli auttaa lehteä myös taloudellisesti. Tällöin perustettiin myös L’Humanité-tapahtuma, joka eli voimakkaana kansantapahtumana eri puolilla Ranskaa.
Toinen maailmansota ja vastarintaliike

Pääministeri Daladierin hallitus kielsi lehden julkaisemisen Molotov–Ribbentrop-sopimuksen solmimisen jälkeen 27. elokuuta 1939. Tämä kiellon vahvistivat myös Vichyn Ranska ja saksalaisen miehittäjät. Tämä kielto pakotti lehden ilmestymään kiellettynä ja maanalaisena aina vuonna 1944 tapahtuneeseen vapautukseen saakka, koska saksalaiset miehittäjät olivat pyynnöstä huolimatta kieltäneet edelleen lehden ilmestymisen vuonna 1940. Tämä oli useiden kommunististen militanttien aloite, ja siellä oli myös kommunistisen internationaalin tuki.
L’Humanité ilmestyi viiden vuoden ajan (383 numeroa, joita painettiin kutakin 200 000 kappaletta), ja sillä oli merkittävä rooli vastarintaliikkeen taistelussa. Useat lehden toimittajat menehtyivät taistelussa natseja vastaan. Lehti julkaisi ensimmäisen vapaan numeronsa 21. elokuuta 1944 Pariisin vapautustaistelujen aikana.