stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Santiago de Compostela
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Santiago de Compostela Wikimedia Commonsissa
Yle Elävä arkisto: Pyhän Jaakobin tie vie pyhiinvaeltajat Santiago de Compostelaan
Unescon maailmanperintökohteet Espanjassa
Alcalá de Henaresin yliopisto ja historiallinen ympäristö
Alhambra, Generalife ja Albayzín Granadassa
Altamiran luola
Antoni Gaudín työt
Aragonian mudéjar-arkkitehtuuri
Aranjuezin kulttuurimaisema
Atapuercan arkeologinen kohde
Ávilan vanhakaupunki
Barcelonan Sant Pau -sairaala ja katalonialainen musiikkipalatsi
Burgosin katedraali
Cáceresin vanhakaupunki
Catalanin romaaniset kirkot Vall de Boíssa
Côanlaakson ja Siega Verden esihistoriallinen kalliotaide (jaettu Portugalin kanssa)
Córdoban historiallinen keskusta
Cuencan linnoituskaupunki
Doñanan kansallispuisto
Elchen palmumetsä
Elohopean perintö: Almadén ja Idrija (jaettu Slovenian kanssa
Escorialin luostari
Garajonayn kansallispuisto
Ibizan biodiversiteetti ja kulttuuri
Itä-Espanjan kalliomaalaukset
La Lonja de la Seda de Valencia
Las Médulas
Lugon roomalainen muuri
Madinat al-Zahra
Méridan arkeologinen alue
Oviedon muistomerkit ja Asturian vanhan kuningaskunnan kirkot
Poblet-luostari
Monte Perdido (jaettu Ranskan kanssa)
Pyhiinvaellusreitti Santiago de Compostelaan
Salamancan vanhakaupunki
San Cristóbal de La Laguna
San Millánin Yuso- ja Suso-luostarit
Santa María de Guadalupe
Santiago de Compostela
Segovian vanhakaupunki ja akvedukti
Serra de Tramuntanan kulttuurimaisema
Sevillan katedraali, Alcázar ja Archivo de Indias
Tarracon arkeologinen kokonaisuus
Teiden kansallispuisto
Toledo
Úbedan ja Baezan renessanssimuistomerkit
Vizcayan silta
Euroopan kulttuuripääkaupunki
| --- | --- |
1980-luku:   1985: Ateena  1986: Firenze  1987: Amsterdam  1988: Länsi-Berliini  1989: Pariisi 
1990-luku:   1990: Glasgow  1991: Dublin  1992: Madrid  1993: Antwerpen  1994: Lissabon  1995: Luxemburg  1996: Kööpenhamina  1997: Thessaloniki  1998: Tukholma  1999: Weimar 
2000-luku:   2000: Avignon · Bergen · Bologna · Bryssel · Helsinki · Krakova · Praha · Reykjavík · Santiago de Compostela  2001: Rotterdam · Porto  2002: Brugge · Salamanca  2003: Graz  2004: Genova · Lille  2005: Cork  2006: Patras  2007: Sibiu · Luxemburg  2008: Liverpool · Stavanger  2009: Vilna · Linz 
2010-luku:   2010: Essen · Istanbul · Pécs  2011: Turku · Tallinna  2012: Guimarães · Maribor  2013: Marseille · Košice  2014: Riika · Uumaja  2015: Mons · Plzeň  2016: San Sebastián · Wrocław  2017: Aarhus · Páfos  2018: Leeuwarden · Valletta  2019: Matera · Plovdiv 
2020-luku:   2020: Rijeka · Galway  2021: Timișoara · Elefsína  2022: Kaunas · Esch-sur-Alzette  2023: Veszprém  2026: Oulu 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  IdRef
Satakerta

Märehtijän vatsa. b=satakerta.
Satakerta eli lehtimaha (lat. omasum) on yksi märehtijöiden etumahoista ja se sijaitsee vatsaontelon oikealla puolella heti maksan takana. Nimensä satakerta saa lihaskerroksen muodostamista suurista lehtimäisistä poimuista, joita on satakerrassa yhteensä noin sata. Satakerran pintaepiteeli on muiden etumahan osien tapaan kerrostunutta levyepiteeliä, joka ei sisällä rauhasia.  Satakerta muodostaa aukon pötsin ja verkkomahan kanssa sekä juoksutusmahan kanssa. Näitä aukkoja yhdistää toisiinsa satakerran uurre. Satakerran ja juoksutusmahan välistä aukkoa reunustaa kaksi lihaskerroksen muodostamaa poimua, joiden tehtävänä arvellaan olevan estää ruokaa palaamasta juoksutusmahasta takaisin satakertaan. Satakerrassa ruokamassasta absorboidaan suurin osa vedestä, jonka jälkeen ruokamassa siirretään juoksutusmahaan.
Ruoansulatuselimistö
suu
nielu
kupu
ruokatorvi
pötsi
verkkomaha
satakerta
mahalaukku
haima
sappirakko
maksa
ohutsuoli
paksusuoli
pohjukaissuoli
peräsuoli
peräaukko
Šarkan

Šarkanin kylän sijainti Venäjän Udmurtiassa.
Šarkan (ven.  ja udmurtiksi Шарка́н) on kylä Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Sivan sivujoen Šarkanin varrella 88 kilometriä Iževskistä koilliseen. Kylä on Šarkanin piirin keskus. Asukkaita on 6 600 henkeä (vuonna 2002).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1678. 1800-luvun puolivälissä sinne perustettiin rautatehdas, joka lakkautettiin vuonna 1950. Asukkaat ovat etupäässä udmurtteja ja venäläisiä.
Šarkanista on maantieyhteydet Iževskiin Votkinskin ja Jakšur-Bodjan kautta. Siellä toimii trikootehdas, pellavankäsittelylaitos, meijeri, leipomo ja puunjalostuslaitos. Kylässä on keskikoulu, lasten luomistyön keskus, musiikkikoulu, ammattikoulu, kulttuuritalo, kirjastoja ja piirisairaala.
Maastohiihtäjä Maksim Vylegžanin on syntynyt Šarkanissa.
Tol Babai – udmurtialainen pakkasukko

Vuodesta 2003 lähtien on kerrottu, että pakkasukon udmurtialainen vastine, Tol Babai (ven. Тол Бабай) asuu Šarkanissa. Pakkasukon Lumitytön tapaan Tol Babailla on apunaan nuori neito tai tyttö. Kylään on rakennettu pieni tapahtumapuisto Tol Babain luona vierailua varten ja esimerkiksi koululaisryhmille markkinoidaan päivän teemaohjelmaa perinneruokailuineen. Vierailut ovat erityisen suosittuja joulu- ja tammikuussa.
Aiheesta muualla

Šarkanin piirin sivusto (venäjäksi)
Gosti k Tol Babaju 29 dek 2012 Moja Udmurtija (venäjäksi) (youtube.com)
Sasumata

Sasumata  (jap. 刺股, sasumata) oli japanilainen salkoase, joka oli tarkoitettu pidätysvälineeksi poliisiviranomaisten käyttöön. Sasumatassa pitkän varren päässä isohko haarukan kaltainen tartuntapää. Käytössä Sasumatalla yritettiin saada painaa pidätettävän raaja (käsi tai jalka) tai kaula maata, lattiaa tai seinää vasten jolloin hänet oli helpompi hallita ja riisua aseista. Varressa oli piikkejä pidätetyn aseeseen tarttumisen estämiseksi. Sasumata oli erityisesti Japanissa feodaaliajalla šogunaattia poliisijoukoissa kokopäiväisesti poliisitehtävissä toimivan komonon eli, samurailuokkaan kuulumattoman poliisiviranomaisen rikollisten pidätyksessä käyttämä väline.
Pidätys. ja salkoaseita ylhäältä alas: sasumata haarukkakeihäs, sodegarami hihaantarttuja, kaksi naginataa ja nagamaki
Vakavasti otettavan komonon pidätysaseet vasemmalta oikealle: tsukubō työntösauva, sodegarami hihaantarttuja ja sasumata haarukkakeihäs
Sasumatasta on yhä käytössä Japanin poliisivoimissa edelleenkehitelty versio
Sastamalan vaakuna

Sastamalan vaakuna. Sama vaakuna oli vuosina 1963–1973 Karkun vaakunana.
Sastamalan vaakuna on Sastamalan kaupungin tunnus. Vaakunan on alun perin hyväksynyt vuonna 1973 lakkautetulle Karkun kunnalle Karkun kunnanvaltuusto 26. marraskuuta 1962, ja sisäasiainministeriö vahvisti sen käyttöön 12. helmikuuta 1963. Vaakunan aihe on viittaus pitäjän 1300-luvulta peräisin olevaan Sastamalan Pyhän Marian kirkkoon.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kultainen, ulkoreunaltaan ristikoroinen vihkiristi”, ja sen on suunnitellut Lauri Ahlgrén. Kun Sastamalan kaupunki perustettiin 1. tammikuuta 2009, syntyneelle kaupungille valittiin vaakunaksi liitoksessa mukana olleeseen Vammalaan aiemmin liitetyn Karkun entinen vaakuna.
Sarapeukaloinen

| Sarapeukaloinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiset Troglodytidae
Suku::  Suopeukaloiset Cistothorus
Laji::  platensis
Kaksiosainen nimi
 Cistothorus platensis  (Latham, 1790) 
 Sarapeukaloisen levinneisyysalue Etelä-Amerikassa.
Katso myös
   Sarapeukaloinen Wikispeciesissä   Sarapeukaloinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sarapeukaloinen (Cistothorus platensis) on hyvin laajalla alueella Pohjois- ja Etelä-Amerikassa tavattava peukaloisiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan sarapeukaloinen on noin 9,5–11 cm ja on pienin Pohjois-Amerikassa tavattava peukaloislaji. Lajin ulkonäkö vaihtelee suhteellisen paljon alueittain, mutta yleisväritykseltään laji on selästään ruskea. Selässä ja päässä on tummempia viiruja.Viirujen tiheys, leveys vaihtelevat huomattavasti alalajeittain. Vatsa on väritykseltään valkoinen tai okranruskea.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sarapeukaloista tavataan hyvin laajalla alueella Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Lajin elinalue ulottuu Pohjois-Amerikassa Kanadasta Yhdysvaltojen Itärannikolle ja Meksikoon. Yhdysvalloissa laji muuttaa talveksi etelämmäksi. Etelä-Amerikassa lajia tavataan Andeilla alueella, joka ulottuu Venezuelasta, Kolumbian, Ecuadorin ja Perun kautta Boliviaan. Lisäksi lajia tavataan Chilen, Argentiina ja Uruguayn alangoilta, Falklandsaarilta, osasta Brasiliaa ja Guayanasta. Sarapeukaloisen elinympäristöä ovat suoalueiden ruohikot ja kaislikot. Yleensä lajia ei kuitenkaan tavata osmankäämejä kasvavilta soilta tai alueilta, joissa on syvää seisovaa vettä. Talvisin lajia voi tavata myös hieman kuivemmilta seuduilta.
Elintavat

Sarapeukaloiset ovat arkoja lintuja, jotka viettävät piileskelevää elämää saraikossa ja kuullaan useammin kuin nähdään. Häirittynä laji juoksee maata pitkin karkuun. Hermostuneena se keikuttaa pyrstöään ylös ja alas sekä liikuttaa siipieään hyvin nopeasti.
Yhdysvalloissa linnut saapuvat pesimäalueelleen toukokuussa ja aloittavat pesimisen kesäkuussa. Pesimäkausi kestää syyskuulle. Koiraat pesivät usein kahden tai useamman naaraan kanssa samanaikaisesti. Linnut puolustavat hyvin aggressiivisesti reviiriään ja voivat tuhota lähellä sijaitsevat muiden sarapeukaloisten ja myös muiden lintulajien pesät. Lajilla on pesimäkauden aikana kaksi tai jopa kolme pesuetta. Naaras munii 6–7 valkoista munaa, joita vain se hautoo. Myös poikasten ruokinta hyönteisillä ja hämähäkeillä jää pääosin naaraiden vastuulle. Munien hautominen kestää noin kaksi viikkoa.
Sarapeukaloisten ravinto koostuu hyönteisistä ja hämähäkkieläimistä.
Sarapeukaloisen levinneisyysalue Pohjois-Amerikassa. Pesintäalue (oranssi), muuttoalue (keltainen), talvehtimisalue (sininen), oleilee ympärivuotisesti (turkoosi).
Sankt Gallen (kantoni)

| Sankt Gallenin kantoni Kanton St>  Gallen |
| --- | --- |
 Nesslau kantonin keskiosissa.
 Lippu:  Vaakuna
 St. Gallenin kantoni sijaitsee Koillis-Sveitsissä.
 Koordinaatit: 47°14′N, 9°15′E 
Valtio:   Sveitsi
Kuntia:  77
Hallintoalueita (Wahlkreis):  8
Valaliiton jäseneksi:  1803
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  St. Gallen
Pinta-ala:  2 030,72 km² (6.)
 – maa:  1 950,96 km²
 – sisävesi:  79,76 (Bodenjärvi, Walensee, Zürichinjärvi) km² 
Väkiluku (31.12.2019)  (vakinaiset asukkaat):  510 734 (5.)
 – väestötiheys:  252 as./km²
Kielet:  saksa 88 % (2017)
Uskonnot:  katolisuus 44 %  reformoitu kirkko 21 % (2017)
BKT (2015, alustava):  36 mrd. Sfr (6.)
 – asukasta kohti:  72 000 Sfr (9.)
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  SG
 
Kantonin internetsivut
Sankt Gallenin kantonin alue kuntineen.
Sankt Gallenin kantoni (Saks. Kanton Sankt Gallen, ransk. Canton de Saint-Gall, ital. Canton San Gallo, retoromaaniksi Chantun Son Gagl) on yksi Sveitsin 26 kantonista. Se sijaitsee maan koillisosassa. Kantonin pääkaupunki on Sankt Gallen.
Maantiede

Suurin osa kantonin alueesta on kumpuilevaa Mittellandia, mutta eteläosa on Alppeja: Kantonin korkein vuori on Glarusin Alpeilla sijaitseva Ringelspitz (3 247 m mpy.). Säntis (2 502 m mpy.) on tunnettu vuori Appenzellin Alpeilla.
Sankt Gallenin kantoni rajoittuu koillisessa Bodenjärveen ja Saksaan sekä idässä Reiniin ja Itävaltaan ja Liechtensteiniin. Etelässä kantonin naapurina ovat Graubündenin, Glarusin ja Schwyzin kantonit, lännessä Zürichin kantoni. Pohjoinen rajanaapuri on Thurgau. St. Gallenin kantoni ympäröi Appenzell Ausserrhodenin ja Appenzell Innerrhodenin kantonit.
Reinin lisäksi kantonia halkovat muun muassa Thur-, Sitter-, Linth- ja Tössjoet.
Historiaa

Kantonin alue on muodostunut St. Gallenin luostarin vuosisatojen varrella hankkimasta maaomaisuudesta. Sankt Gallen on kuulunut Sveitsin valaliittoon vuodesta 1803.
Asukkaat ja hallinto

Sankt Gallenin kantoni koostuu 77 kunnasta (1.1.2013 alkaen), jotka muodostavat kahdeksan hallintoaluetta (saks. Wahlkreis). Kantonissa on runsaat 500 000 asukasta. Sen kokonaispinta-ala 2 031 neliökilometriä, josta 80 neliökilometriä on järviä (Bodenjärvi, Walensee, Zürichinjärvi).
Kantonin kaupungit eli yli 10 000 asukkaan kunnat ovat:
| Kunta | asukasluku  31> 12.2019 |
| --- | --- |
Sankt Gallen: 76 090
Rapperswil-Jona: 27 277
Wil: 24 159
Gossau: 18 108
Uzwil: 13 129
Buchs: 12 861
Altstätten: 11 877
Flawil: 10 425
Kantoni yhteensä: 510 734
Kantoni on saksankielinen: 88 prosenttia asukkaista käyttää saksaa pääkielenään (vuonna 2017). Kantonin valtauskonto on katolisuus, jota tunnustaa 44 prosenttia asukkaista (vuonna 2017). Kantonin vakituista asukkaista neljännes (24 %) oli vuoden 2019 lopussa ulkomaalaisia.
Talous

Kantonin työpaikoista 67 prosenttia oli vuonna 2016 palvelusektorilla. Teollisuus työllisti 29 prosenttia kantonilaisista. Kantonin alueesta lähes puolet on maatalousmaata (47 % vuonna 2009), mutta alkutuotanto (maa- ja metsätalous) työllistää enää neljä prosenttia kantonin työntekijöistä.
Talous > Liikenne

Moottoritie A1 kulkee kantonin pohjoisosan poikki, A13 itärajaa seuraillen sekä A3 eteläosan poikki. SBB:n pääradat Zürichistä Sankt Gallenin kautta Rorschachiin ja edelleen Sargansiin sekä Zürichistä Thalwilin kautta Sargansiin ja edelleen Churiin kulkevat kantonin poikki.
Nähtävyydet

700-luvulta peräisin oleva Sankt Gallenin benediktiiniläisluostari on Unescon maailmanperintökohde.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sankt Gallen (kantoni) Wikimedia Commonsissa
| n k Sankt Gallenin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Wahlkreis) ja kunnat (77 kpl, 1.1.2013–)
 Rheintal: Altstätten •  Au • Balgach • Berneck • Diepoldsau • Eichberg • Marbach • Oberriet • Rebstein • Rheineck • Rüthi • St. Margrethen • Widnau
 Rorschach:  Berg • Goldach • Mörschwil •  Rorschach • Rorschacherberg • Steinach • Thal • Tübach • Untereggen
 Sarganserland: Bad Ragaz • Flums •  Mels • Pfäfers • Quarten • Sargans • Vilters-Wangs • Walenstadt
 See-Gaster: Amden • Benken • Eschenbach • Gommiswald • Kaltbrunn •  Rapperswil-Jona • Schänis • Schmerikon • Uznach • Weesen
 St. Gallen: Andwil • Eggersriet • Gaiserwald • Gossau • Häggenschwil • Muolen • St. Gallen • Waldkirch • Wittenbach
 Toggenburg: Bütschwil-Ganterschwil • Ebnat-Kappel • Hemberg • Kirchberg • Lichtensteig • Lütisburg • Mosnang • Neckertal • Nesslau • Oberhelfenschwil • Wattwil • Wildhaus-Alt St. Johann
 Werdenberg:  Buchs • Gams • Grabs • Sennwald • Sevelen • Wartau
 Wil: Degersheim • Flawil • Jonschwil • Niederbüren • Niederhelfenschwil • Oberbüren • Oberuzwil • Uzwil •  Wil • Zuzwil
| n k Sveitsin kantonit |
| --- | --- | --- |
| Kantonit |  Aargau  Appenzell Ausserrhoden  Appenzell Innerrhoden  Basel-Landschaft  Basel-Stadt  Bern  Fribourg  Geneve  Glarus  Graubünden  Jura  Luzern  Neuchâtel  Nidwalden  Obwalden  Sankt Gallen  Schaffhausen  Schwyz  Solothurn  Thurgau  Ticino  Uri  Valais  Vaud  Zug  Zürich  |  |
Irja Sarnama

Irja Salli Maria Sarnama (o.s. Lipasti, 27. syyskuuta 1905 Seinäjoki – 18. huhtikuuta 2000 Riihimäki) oli suomalainen yleisurheilija. Hän oli aikansa monipuolisimpia suomalaisia naisyleisurheilijoita ja osallistui ensimmäisenä suomalaisnaisena yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuihin. Hän menestyi vielä yli 90-vuotiaana veteraanisarjoissa. Sarnama sai liikuntaneuvoksen arvonimen vuonna 1997.
Irja Sarnama, silloiselta nimeltään Lipasti, sijoittui Berliinin 1936 olympialaisten keihäänheitossa kymmenenneksi ja korkeushypyssä 17:nneksi. Hän karsiutui 4 × 100 metrin viestijuoksun alkuerissä Suomen ennätyksellä 49,5 s. Wienin EM-kilpailuissa 1938 hän sijoittui seitsemänneksi keihäänheitossa ja kahdeksanneksi kuulantyönnössä.
Seuratasolla Sarnama edusti Riihimäen Kiskoa, Helsingin Naisurheilijoita, Seinäjoen Urheilijoita, Seinäjoen Vesattaria ja Vähänkyrön Viestiä. Hän voitti kuulantyönnössä Suomen mestaruuden vuosina 1945, 1946 ja 1947 sekä saavutti SM-hopeaa vuonna 1948 ja SM-pronssia vuonna 1949. Hänen vuonna 1933 hyppäämänsä korkeushyppyennätys 150 cm säilyi Suomen ennätyksenä vuoteen 1951 saakka.
Sarnama saavutti veteraanisarjoissa useita maailmanmestaruuksia ja teki useita maailmanennätyksiä vuosina 1981–1997.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metrin juoksu: 12,5 s
Korkeushyppy: 150 cm
Pituushyppy: 521 cm
Kuulantyöntö: 12,02 m
Keihäänheitto: 39,82 m
Aiheesta muualla

Irja Sarnama Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Sarda

| Sarda |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Makrillit Scombridae
Alaheimo::  Scombrinae
Suku::  Sarda
Laji::  sarda
Kaksiosainen nimi
 Sarda sarda  (Bloch, 1793) 
Katso myös
   Sarda Wikispeciesissä   Sarda Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sarda (Sarda sarda) on keskikokoinen, tonnikaloja muistuttava makrillien heimon kala, joka elää Atlantin valtameren rannikkovesissä. Sarda on voimakasrakenteinen parvissa liikkuva petokala, joka syö muuta kalaa ja mustekaloja. Se on ammattimaisen ja urheilukalastuksen kohde.
Koko ja ulkonäkö

Sarda kasvaa noin 75-senttiseksi ja 5–6-kiloiseksi, ennätyskalat jopa 90 sentin ja 11 kilon mittaan.
Sarda on tukevarakenteinen kala, joka muistuttaa paljon pientä tonnikalaa tai boniittia. Koko iho on pienten suomujen peittämä. Pyrstön tyvi on huomattavan kapea, ja kaksi selkäevää ovat lähes kiinni toisissaan. Sardalle tyypillisesti sen etummainen selkäevä on kuitenkin kolmiomainen, evän yläreuna on suora eikä kovera. Selkäpuolella on tummia vinoja raitoja; raidat ovat jyrkemmässä kulmassa kuin muilla Sarda-suvun lajeilla.
Esiintyminen

Sarda on Atlantin valtameren lämpimien ja lauhkeitten rannikkovesien kala, joka esiintyy 80–200 metrin syvyydessä mutta voi myös nousta estuaareihin. Atlantin itärannikolla sen levinneisyys ulottuu Etelä-Norjasta Etelä-Afrikkaan, ja sitä tavataan myös Välimeressä ja Mustassameressä. Amerikassa sardaa tavataan Nova Scotiasta etelään Argentiinan pohjoisosaan saakka, muttei juuri Karibianmerellä.
Sarda on tavattu harhailijana Itämerestä, kerran myös Suomen vesillä.
Kalastus ja käyttö

Sardaa pyydetään muun muassa avorysällä ja etenkin Mustanmeren alueella, ja sitä saadaan sivusaaliina uistellessa. Maailman vuosisaaliit ovat olleet 20 000 ja 40 000 tonnin välillä. Tärkein pyyntimaa on Turkki. Sarda on öljyisempi kuin varsinaiset tonnikalat eikä ehkä yhtä arvostettu ruokana. Sitä myydään mm. purkkisäilykkeenä.
Sarvijaakko

| Sarvijaakko |
| --- | --- |
 Uros ja naaras
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Alaheimo::  Lamiinae
Tribus::  Acanthocinini
Suku::  Acanthocinus
Laji::  aedilis
Kaksiosainen nimi
 Acanthocinus aedilis  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Sarvijaakko Wikispeciesissä   Sarvijaakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sarvijaakko (Acanthocinus aedilis) on sarvijäärien heimoon (Cerambycidae) kuuluva keskikokoinen (12–17 mm) ja litteähkö kovakuoriainen, joka elää vain hyvin heikkokuntoisissa tai kuolleissa männyissä. Lajia tavataan harvoin myös kuusella. Sarvijaakkoa esiintyy muualla myös pihdoilla ja lehtikuusilla. Sitä esiintyy metsissä Euroopassa, Venäjällä ja Keski-Aasiassa. Suomessa laji esiintyy lähes kaikkialla, paitsi aivan pohjoisimmissa paikoissa. Laji tunnetaan pitkistä tuntosarvistaan. Koiraan tuntosarvet ovat pidemmät kuin naaraan, pisimmät suomalaisilla hyönteisillälähde?. Koiraan tuntosarvet ovat suunnilleen viisi kertaa ja naaraan kaksi kertaa ruumiin pituiset. Sarvijaakon ruumis on kokonaan hyvin tiheän ja lyhyen ruskeanharmaan karvoituksen peitossa. Naaraalla on takaruumiin kärjessä pitkä munanasetinputki. Sarvijaakko pystyy tuottamaan häirittynä voimakasta nirskuttavaa ääntä liikuttamalla etuselkäänsä peitinsiipiään vasten. Lajin toukkakäytävät kulkevat kokonaan puun ja kuoren välissä. Toukka koteloituu kuoren alle, paksun kaarnan sisään tai aivan pintapuuhun.
Sarvijaakon toukat kilpailevat elintilasta vahingollisen ja erittäin merkittävän männyn tuhohyönteisen pystynävertäjän (Tomicus piniperda) toukkien kanssa. Sarvijaakon luontainen saalistajana on ainakin isomuurahaiskuoriainen (Thanasimus formicarius).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sarvijaakko (Acanthocinus aedilis)
Ötökkätieto.fi: Sarvijaakko (Acanthocinus aedilis)
Metsäntutkimuslaitos (Metla): Sarvijaakko (Acanthocinus aedilis) (Arkistoitu – Internet Archive)
iNaturalist: Suutari (Monochamus sutor)
UPM-Kymmene, Kari Heliövaara: Metsiemme kovakuoriaisia, Sarvijaakko (Acanthocinus aedilis) sivu 26 (pdf)
Lamiinae.org: Acanthocinus aedilis (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Acanthocinus aedilis (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Acanthocinus aedilis, the Timberman (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q203735  Wikispecies: Acanthocinus aedilis  BioLib: 11379  BOLD: 155327  CoL: 64DJZ  EoL: 118244  EPPO: ACAHAE  EUNIS: 115527  Fauna Europaea: 114036  Fauna Europaea (new): 2db21ae5-a2ef-4d6d-9976-d52051016217  GBIF: 1102093  iNaturalist: 515219  IRMNG: 10040618  NBN: NBNSYS0000011056  NCBI: 1323394  Observation.org: 22496  Open Tree of Life: 3388893  Laji.fi: MX.194730
Sarmizegethusan piiritys

Sarmizegethusan piiritys käytiin kesä-heinäkuussa 106 keisari Trajanuksen johtamien roomalaisten joukkojen ja daakialaisten välillä, antiikin Daakiassa, Transylvaniassa, nykyisessä Romaniassa. Vaikka ei ole täysin varmaa käytiinkö piiritys todella, vai luopuivatko daakialaiset pääkaupungistaan ja polttivat sen ennen lähtöään, monet historioitsijat ovat sitä mieltä, että piiritys todella käytiin.
Taustaa

Daakialaiset olivat traakialainen kansa, joka oli jo vuosikausia tehnyt ryöstöretkiä Tonavan yli Rooman hallitsemaan Moesian provinsseihin. Keisari Domitianus oli sotinut daakialaisia vastaan vuosina 85–89, mutta hän oli lopulta joutunut solmimaan Rooman kannalta heikot rauhanehdot Daakian kuningas Decebaluksen kanssa. Vuonna 101 keisari Trajanus hyökkäsi Daakiaan suuren armeijan kanssa tavoitteenaan palauttaa Rooman arvovalta. Sotaretki oli menestyksekäs ja seuraavana vuonna Decebalus joutui antautumaan. Hän joutui luovuttamaan roomalaiset sotavangit ja loikkarit sekä lopettamaan armeijansa varustamisen. Vuonna 105 puhkesi kuitenkin toinen Daakian sota, ja Trajanus joutui jälleen lähtemään Daakiaan. Daakialaiset olivat pahasti alivoimaisia, ja joutuivat perääntymään kohti Daakian pääkaupunkia Sarmizegethusaa. Sillä välin roomalaiset valtasivat daakialaisten linnoituksen yksi kerrallaan. Kesällä Trajanus pääsi kaupungin porteille asti.