stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaunosekoyökkönen

| Kaunosekoyökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Tarhayökköset Hadeninae
Suku::  Sekoyökköset Amphipoea
Laji::  oculea
Kaksiosainen nimi
 Amphipoea oculea  (Linnaeus, 1761) 
Katso myös
   Kaunosekoyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaunosekoyökkönen (Amphipoea oculea) on eteläisessä Suomessa yleinen loppukesän ja alkusyksyn yöperhonen. Se muodostaa kolmen sisarlajinsa kanssa ryhmän, johon kuuluvien lajien erottaminen toisistaan voi olla huomattavan vaikeaa.
Koko ja ulkonäkö

Kaunosekoyökkönen kuuluu keskenään erittäin samannäköisten yökkösten muodostamaan kompleksiin, joskin se on ryhmän helpoimmin tunnistettava jäsen. Siipien pohjaväri on lämpimän ruskea, hieman punertavan tai sinertävänhohtoinen, mutta sävy vaihtelee paljon. Siipisuonet erottuvat tummanruskeina juovina. Samoin poikkiviirut, jotka ovat kaksinkertaiset ja sisempi poikkiviiru on etuosasta hieman varjostunut. Rengastäplä ja munuaistäplä erottuvat selvästi ja ovat väriltään joko oranssit tai rengastäplä on oranssi ja munuaistäplä valkoinen. Suomessa valkotäpläinen muoto on selvästi keltatäpläistä yleisempi. Munuaistäplän sisäreunassa ei ole koskaan tummaa varjostumaa ja sen sisällä on lenkin tekevä tumma viiru. Takasiivet ovat ruskeat, tyvestä vaaleammat. Siipiväli 28–32 mm.
Hyvin samannäköinen ja yleinen laji on kalvassekoyökkönen (Amphipoea fucosa), minkä lisäksi Suomessa tavataan kahta harvinaisempaa sekoyökköslajia. Varma lajinmääritys saattaa vaatia genitaalien tarkastelua.
Levinneisyys ja lentoaika

Kaunosekoyökköstä tavataan lähes koko Euroopassa ja idässä Siperian poikki Koreaan ja Japaniin saakka. Suomessa lajia tavataan pääasiassa Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta yksittäishavaintoja on Keski-Lappiin saakka. Lento tapahtuu yhtenä sukupolvena alkaen heinä-elokuun vaihteessa ja päättyy syyskuun alkupuoliskolla.
Elinympäristö ja elintavat

Yleinen, monenlaisissa ympäristöissä elävä perhonen. Sitä tavataan erityisesti kulttuuriympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa, mutta myös lehti- ja sekametsissä ja jopa soilla. Perhosia tulee hyvin sekä valolle että syötille.
Toukka elää heinien varsien sisällä ja piilotellen juurituppaissa. Se koteloituu maan alle. Muna talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka elää monilla eri heinäkasveilla (Poaceae).
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
koiraan genitaalit[vanhentunut linkki] (englanniksi)
naaraan genitaalit[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q768120  BioLib: 54155  BOLD: 196834  CoL: D4WT  EoL: 491211  EPPO: AMPOOC  EUNIS: 310140  Fauna Europaea: 447575  Fauna Europaea (new): 0069393e-12ab-4e31-a664-56b033d686a8  GBIF: 1771385  iNaturalist: 201235  IRMNG: 10307275  LepIndex: 262078  LoB: 5392  MaBENA: AmphiOcule  NBN: NBNSYS0000006465  NCBI: 987876  Observation.org: 9940  Open Tree of Life: 1053950  Laji.fi: MX.62744
Arvo Kauppinen

Arvo Kosti Kauppinen (3. heinäkuuta 1898 Varkaus – 21. toukokuuta 1969) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Pekka Kauppinen ja Maria Helena Korhonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Aune Ellen Havun kanssa.
Opinnot

Kauppinen kävi kolme luokkaa Kuopion lyseota ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Haminan suomalaisessa yhteiskoulussa vuonna 1925. Kaasusuojelukurssi hän suoritti vuonna 1927 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1928.
Jääkärikausi

Kauppinen työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 26. kesäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 5. lokakuuta 1916 ja edelleen 1. konekiväärikomppaniaan 20. helmikuuta 1917 ja 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917 alkaen. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Kauppinen astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 sen jälkeen kun hän oli vannonut sotilasvalan ja allekirjoittanut palvelusitoumuksensa. Tämän jälkeen hänet ylennettiin varavääpeliksi. Takaisin Suomeen Kauppinen palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukonaVaasaan. Suomen sisällissotaan hänet lähetettiin konekiväärikomppanian päälliköksi Virtain pataljoonaan. Virtain pataljoona liitettiin Tampereen valtauksen jälkeen Pohjois-Pohjanmaan rykmentin 3. pataljoonaksi. Kauppinen otti osaa sisällissodan taisteluihin Vaskivedellä, Kurussa, Teiskossa, Viljakkalassa, Ylöjärvellä ja Epilän-Tampereen akselilla sekä rykmentin etenemiseen Savon rintamalta Haminaan (Metsäkylään). Kauppinen haavoittui Epilässä 26. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kauppinen hakeutui konekiväärikomppanian päälliköksi Vienan-Karjalan retkikuntaan, missä hän palveli 1. heinäkuuta - 30. marraskuuta 1918 välisen ajan ja otti osaa taisteluihin muun muassa Vuokkiniemellä. Sotaretkeltä palattuaan hän toimi Kuopion suojeluskunnan harjoituspäällikön apulaisena 1. joulukuuta 1918 alkaen. Kauppinen astui armeijan palvelukseen 2. huhtikuuta 1919 nuoremmaksi upseeriksi Keski-Suomen rykmenttiin, josta hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1919 alkaen vastaavaan toimeen Kaartin jääkäripataljoonaan. Edelleen hänet siirrettiin 21. kesäkuuta 1920 ase- ja konekivääriupseeriksi Kajaanin sissipataljoonaan ja 31. toukokuuta 1922 komppanianpäälliköksi Viipurin rykmenttiin. Armeijasta Kauppinen erosi 30. elokuuta 1928, mutta astui takaisin palvelukseen 13. helmikuuta 1930 ja hänet sijoitettiin Pohjois-Savon rykmenttiin, missä hän toimi komppanianpäällikkönä. Armeijasta hän erosi jälleen 12. marraskuuta 1930 ja siirtyi maanviljelijäksi kotitilalleen.
Talvi- ja jatkosota

Kauppinen osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 39:ssä osallistuen taisteluihin Laatokan koillispuolella, missä hän haavoittui Ruhtimaanmäellä 29. joulukuuta 1939. Välirauhan aikana Kauppinen toimi aliupseerikoulun johtajana Jalkaväenkoulutuskeskus 9:ssä, josta hänet kotiutettiin ja hän siirtyi Vaasan Puuvilla Oy:n palvelukseen. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin aliupseerikoulun johtajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 21:een, mistä hänet kotiutettiin sotavammaisena vuonna 1941 ja hän siirtyi maanviljelijäksi Lapinlahdelle. Hänet haudattiin Lapinlahdelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 28. toukokuuta 1918  Luutnantti 25. helmikuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1925 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1939)  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
M.G.K:n miehiä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdella syksyllä vuonna 1916 pomminkestävän korsunsa oviaukossa kuvattuna.
Kawanishi H6K

| Kawanishi H6K |
| --- | --- |
 Kawanishi H6K
Tyyppi:  lentovene
Alkuperämaa:   Japani
Valmistaja:  Kawanishi Kōkūki
Ensilento:  heinäkuu 1936
Esitelty:  tammikuu 1938
Valmistusmäärä:  215 
Kawanishi H6K (liittoutuneiden koodinimi Mavis) oli Kawanishin valmistama keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien merivalvontaan käytetty lentovene toisessa maailmansodassa. Koneen ensilento tapahtui heinäkuussa 1936 ja niitä valmistettiin kaikkiaan 215 kappaletta kolmena päätuotantoversiona ja muutamina erikoismalleina. H6K otettiin palveluskäyttöön tammikuussa 1938.
Historia

H6K:n kehitys käynnistyi vuonna 1933 annettujen vaatimusten pohjalta. Ensimmäinen neljästä prototyypistä teki ensilentonsa kolme vuotta myöhemmin heinäkuussa 1936. Koelentojen päätyttyä tyyppi eteni pienimuotoiseen tuotantoon. Neljällä 1 000 hevosvoiman (746 kW) Mitsubishi Kinsei 43 -tähtimoottorilla varustettua H6K2-mallia valmistettiin kymmenen kappaletta. Tyyppi tuli palveluskäyttöön tammikuussa 1938.
Tuotanto jatkui suuremmissa määrissä H6K4-mallina, jossa oli uusittu aseistus ja toisinaan tehokkaammat moottorit. Mallia valmistettiin 127 kappaletta. Edelleen tehokkaammilla 1 300 hevosvoiman (969 kW) Kinsei 51 tai -53-moottoreilla varustettua H6K5-mallia rakennettiin 36 kappaletta. H6K oli toisen maailmansodan Tyynenmeren taisteluiden alkaessa yksi Japanin keisarillisen laivaston parhaista sotilaskoneista. Tyyppi säilyi käytössä koko sodan ajan, ja sitä käytettiin muun muassa Kawanishi H8K -pommittajalentoveneen rinnalla. Konetta valmistettiin kolmen päätuotantomallin lisäksi muutamina erikoisversiointa, jotka olivat H6K2-L -kuljetuskone (16 kpl), H6K3 -VIP-malli (2 kpl), H6K4-L -kuljetuskone (20 kpl). Konetyyppi saattoi kuljettaa 10 - 18 matkustajaa, jolloin miehistön määräksi jäi 8 henkeä. Lopulliseksi kokonaistuotantomääräksi tuli prototyypit mukaan laskettaessa 215 konetta.
Versiot

Lähde:
H6K1 – prototyypit
H6K2 – ensimmäinen tuotantoversio, 1 000 hv Kinsei 21 -moottorit. 10 valmistettu.
H6K2-L – kuljetuskoneversio, 20 valmistettu.
H6K3 – VIP-malli, 2 valmistettu.
H6K4 – paranneltu versio, jossa uusittu aseistus ja osassa koneista tehokkaammat moottorit. 127 valmistettu.
H6K4-L – kuljetuskoneversio, 20 valmistettu.
H6K5 – paranneltu versio, jossa tehokkaammat 1 300 hv Kinsei 51 tai 53 -moottorit. 36 valmistettu.
Tekniset tiedot (H6K5)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 9
Pituus: &&&&&&&&&&&&&025.063000025,63 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&040.&&&&0040,00 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&06.02700006,27 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&012380.&&&&0012 380 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&023000.&&&&0023 000 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004 × Mitsubishi Kinsei 51 tai 53 -14-sylinteristä tähtimoottoria; &&&&&&&&&&&&0969.&&&&00969 kW (&&&&&&&&&&&01300.&&&&001 300 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0385.&&&&00385 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&06772.&&&&006 772 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&09560.&&&&009 560 m
Nousuaika: 13 min 23 s 5 000 metriin
Aseistus
1 × taaksepäin ampuva 20 mm tykki taka-ampumossa
4 × 7,7 mm konekivääriä etu-, ylä- ja sivuampumoissa
1 600 kg pommeja tai torpedoja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kawanishi H6K Wikimedia Commonsissa
Kawanishi H6K – combinedfleet.com (englanniksi)
Kawanishi H6K ”Mavis” - kuvassa koneen kaksoisperäsin paljastuu.
Indonesialaisten internoima H6K Jaavan saarella jäänyt sodan päättymisen jälkeen tammikuussa 1946.
Kawanishi H6K "Mavisin" kolmitahopiirrokset.
Keilakotilot

| Keilakotilot |
| --- | --- |
 Karttakotilo (Conus geographus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Orthogastropoda
Ylälahko::  Caenogastropoda
Lahko::  Sorbeoconcha
Alalahko::  Hypsogastropoda
Yläheimo::  Conoidea
Heimo::  Keilakotilot  Conidae  Linné, 1758
Katso myös
   Keilakotilot Wikispeciesissä   Keilakotilot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keilakotilot (Conidae) ovat trooppisten ja subtrooppisten merten koralliriutoilla elävä kotiloiden heimo. Yksin heimon laajimmasta suvusta Conus tunnetaan noin 500 lajia.
Keilakotilot ovat saalistavia petoja, jotka ovat myös tunnettuja myrkyllisyydestään. Keilakotiloilla on kärsä, joka muodostuu nielun laajentumasta, jonka kotilo voi työntää ulos ja vetää sisään ja jolla se etsii saalistaan. Kotilon erittämä hermomyrkky valuu uhriin nielun raastinkielessä olevasta ontosta harppuunamaisesta kitiinihampaasta, jonka eläin sinkoaa saaliiseensa. Kotilo nielee saaliinsa yleensä kokonaisena. Jotkut lajit saalistavat varsin suurikokoisia kaloja ja niiden pistot ovat tappaneet ihmisiäkin. Näitä lajeja ovat karttakotilo (Conus geographus) sekä Conus textilis ja Conus tulipa.
Keilakotiloiden kirjoa
Keilakotiloiden kartiomaiset kuoret ovat usein erittäin koristeellisia, ja ne ovat vuosisatoja olleet suosittu keräilykohde kotiloharrastajien keskuudessa.
Aiheesta muualla

Cone shells (Arkistoitu – Internet Archive). Poisonous plants and animals.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q140435  Wikispecies: Conidae  ADW: Conidae  AFD: Conidae  BOLD: 866  CoL: 7NGX8  GBIF: 6779  iNaturalist: 55743  IRMNG: 104339  ITIS: 75280  NBN: NHMSYS0021055721  NCBI: 6489  NZOR: 78f8214b-60b0-408d-9634-48208fac634e  Open Tree of Life: 700410  Paleobiology Database: 59819  Plazi: 65316246-1548-526B-FE88-FE08FDB5FD42  WoRMS: 14107
Annikki Keinonen

Anna-Kaarina (Annikki) Keinonen (18. maaliskuuta 1908 Huittinen – 21. huhtikuuta 2004) oli suomalainen kansakoulunopettaja, lähetystyöntekijä ja lastenkirjailija. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kokemäen yhteiskoulusta 1931 ja valmistui opettajaksi Hämeenlinnan seminaarista 1934. Työuransa hän aloitti toimimalla kansakoulunopettajana Helsingissä 1934–1946. Vuodet 1946–1951 hän työskenteli lähetystyöntekijänä Ambomaalla ja vuodet 1952–1968 opettajana Tammelassa.
Teoksia

Nimellä Annikki Keinonen:
Satukammio. Karisto 1943
Turre Tupsukorvan seikkailut ; kuvittanut Hj. Löfving. Kirjapaja, Helsinki 1946
Unhoituksen meri : kertovia runoja. Suomen lähetysseura, Helsinki 1946
Sebulon – ristinkantaja ; kuv.: Kaija Mustakallio-Suominen. Uusi tie, Helsinki 1973
Kaunoviikunakaija

| Kaunoviikunakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Kaunoviikunakaijat Psittaculirostris
Laji::  desmarestii
Kaksiosainen nimi
 Psittaculirostris desmarestii  Desmarest, 1826 
Katso myös
   Kaunoviikunakaija Wikispeciesissä   Kaunoviikunakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaunoviikunakaija (Psittaculirostris desmarestii) on Papua-Uudessa-Guineassa elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Kaunoviikunakaija on noin 18 cm pitkä ja painaa 108–126 g. Lajista tunnetaan kuusi alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta vaaleampi. Otsa on oranssinpunainen, päälaki oranssinkeltainen, silmän alla ja rinnassa on sinistä, poski on vihreä, siiven alapeitinhöyhenet ovat sinivihreät ja siipisulkien alapinnassa on keltainen vyö. Nokka on tummanharmaa, iiris tummanruskea ja koivet vihertävänharmaat. Nuoren linnun päälaki on himmeän keltainen.
Esiintyminen

Kaunoviikunakaija elää Papua-Uusi-Guinean etelä-, itä- ja länsiosissa sekä Salawatin ja Batantan saarilla. Sen populaatio on kooltaan noin 150 000 yksilöä ja elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä.
Elinympäristö

Laji elää alavien maiden sademetsissä ja myös muunlaisissa metsäympäristöissä alle 1 600 m korkeudella merenpinnasta.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan enimmäkseen vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Luonnossa pesä on puussa olevassa kolossa. Munia on kaksi ja haudonta-aika on 25 päivää. Poikaset jättävät pesän kahdeksan viikon ikäisinä.
Ravinto

Kaunoviikunakaija syö hedelmiä, ennen kaikkea viikunoiden siemeniä, sekä kukkien mettä ja mahdollisesti hyönteisten toukkia.
Aiheesta muualla

Avianweb (kuva) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q904326  Wikispecies: Psittaculirostris desmarestii  ADW: Psittaculirostris_desmarestii  Avibase: 11AAE644C20D5125  BirdLife: 22725599  BOW: lafpar1  CoL: 4PKCR  eBird: lafpar1  GBIF: 2480054  iNaturalist: 19258  IRMNG: 11343956  ITIS: 177513  IUCN: 22725599  NCBI: 274070  Observation.org: 71413  Open Tree of Life: 995019  Species+: 6174  Xeno-canto: Psittaculirostris-desmarestii
Analyyttinen ja mannermainen filosofia

Analyyttistä filosofiaa ja mannermaista filosofiaa pidetään nykyfilosofian merkittävimpinä suuntauksina. Nämä suuntaukset on usein asetettu vastakkain. Jotkut ovat nähneet niiden välisen ristiriidan sovittamattomana, jotkut taas ovat katsoneet, että ristiriitoja on liioiteltu. Nykyisin monet ovat myös pyrkineet eroon jaottelusta.
Eron tausta voidaan nähdä uuskantilaisten Marburgin ja Badenin koulujen eroissa ja myöhemmässä Rudolf Carnapin ja Martin Heideggerin filosofisessa vastakkainasettelussa. Analyyttisen filosofian harjoittaminen on ollut keskittynyttä englanninkieliseen maailmaan (Iso-Britannia, Yhdysvallat) ja muun muassa Itävaltaan ja Pohjoismaihin. Mannermainen filosofia on ollut merkittävässä asemassa ennen kaikkea Ranskassa, Saksassa, Italiassa, Espanjassa ja Sveitsissä.
Jako on kuitenkin melko harhaanjohtava. Ensiksi, ero ei ole täysin maantieteellinen. Jo alun perin monet analyyttisen filosofian keskeiset henkilöt tulivat Manner-Euroopasta, ja nykyisin kummankin suuntauksen kannattajia löytyy kaikista maista. Toiseksi, analyyttinen ja mannermainen filosofia eivät myöskään muodosta mitään yhtenäisiä koulukuntia tai tutkimushankkeita, eivätkä läheskään kaikki filosofit lue itseään näiden sateenvarjokäsitteiden alle. Jako ei perustu mihinkään tiettyyn perustavanlaatuiseen erimielisyyteen jostakin asiasta, vaan usein pikemminkin kummankin suuntauksen kannattajien haluun erottua toisesta suuntauksesta: filosofit eivät useinkaan lue toista suuntausta edustavien teoksia, ja keskustelevat vain kysymyksistä, jotka ovat relevantteja heidän oman suuntauksensa sisällä.
Wolfgang Stegmüllerin mukaan tämä on johtanut tilanteeseen, jossa eri suuntauksia edustavilta filosofeilta on romahtanut yhteinen kommunikaatiopohja: he eivät koe ymmärtävänsä toistensa puhetta, eivätkä edes koe, että heillä olisi yhteisiä päämääriä. Ilkka Niiniluoto ja Esa Saarinen sen sijaan ovat katsoneet, että suuntauksia yhdistävät tekijät painavat vaa'assa kuitenkin enemmän kuin erimielisyydet: niiden käsittelemät ongelmat ovat samat, ja erot ovat usein käytetyissä käsitteissä ja ratkaisuehdotuksissa.
Analyyttisesta filosofiasta ovat saaneet vaikutteita muun muassa analyyttinen hermeneutiikka ja analyyttinen fenomenologia.
Historiaa

Erottelun analyyttiseen ja mannermaiseen filosofiaan voidaan katsoa saaneen alkunsa viimeistään 1920-luvulla. Jotkut ovat katsoneet sen ulottuvan aina Immanuel Kantiin saakka: Kant oli viimeinen "suuri filosofi", jota kumpikin osapuoli on lukenut.
Historiaa > Saksalainen idealismi

1700-luvun lopulla mannermainen Eurooppa pyrki sulattamaan Immanuel Kantin filosofian. Saksalainen idealismi on ensimmäisiä suuntauksia, joka esitti vastauksen Kantille, osittain jo tämän eläessä. Ensimmäisiä saksalaisia idealisteja oli Johann Gottlieb Fichte, joka julkaisi vuonna 1792 teoksensa Versuch einer Kritik aller Offenbarung ("Pyrkimys kaiken ilmoituksen kritiikkiin"), johon Kant vastasi pitäen sitä ansiokkaana. Muita saksalaisia idealisteja ovat olleet Friedrich Schelling, Friedrich Heinrich Jacobi, Karl Leonhard Reinhold, Friedrich Schleiermacher, ja ehkä merkittävimpänä Georg Wilhelm Friedrich Hegel.
Historiaa > Saksalaisen idealismin kritiikki

Saksalaisen idealismin ja yleensä koko saksalaisen filosofian vaikutusvaltaisimpia kriitikoita olivat Arthur Schopenhauer, Søren Kierkegaard ja Friedrich Nietzsche. Schopenhauer torjui Hegelin ajattelun ja esitti teoksessaan Die Welt als Wille und Vorstellung ("Maailma tahtona ja mielteenä"), että Kantin transsendentaali idealismi on ainoa mahdollinen vastaus filosofiseen argumenttiin. Kierkegaard vastusti suurten filosofisten järjestelmien, kuten Hegelin järjestelmän, rakentamisyrityksiä, ja katsoi, että ihmisyksilön olemassaolo on ainoa oikeutettu pohja ajattelulle. Näin hän loi perustaa eksistentialismille. Nietzsche haastoi nihilismillään moraalin perustan kaikissa filosofisissa järjestelmissä. Karl Marx ja Friedrich Engels "käänsivät Hegelin päälaelleen" ja käyttivät hänen dialektiikkaansa historian analysoimiseen materialistisesta näkökulmasta. Kaikki nämä henkilöt voidaan nähdä mannermaisen filosofian edelläkävijöinä.
Historiaa > Brittiläinen idealismi

Isossa-Britanniassa akateemisen filosofian hallitseva suuntaus 1800-luvun loppupuolella oli brittiläinen idealismi. Se oli eräällä tavalla saksalaisen idealistisen liikkeen laajennos. Brittiläinen idealismi vastasi Kantin ja Hegelin töihin ja omaksui osan hegeliläisestä terminologiasta. Brittiläisistä idealisteista merkittävimmät olivat F. H. Bradley ja J. M. E. McTaggart. 1900-luvun alkupuolelle tultaessa sellaisten filosofien kuin Bertrand Russell ja G. E. Moore vastustus johti idealismin ajan nopeaan päättymiseen ja analyyttisen filosofian nousuun englanninkielisissä maissa. Idealistisesta ajattelusta ei jäänyt juurikaan näkyviä jälkiä analyyttiseen filosofiaan.
Historiaa > 1900-luku

1900-luvun vaihteessa fenomenologian perustaja Edmund Husserl oli ehkä viimeisiä filosofeja, joita kumpikin perinne arvosti. Husserlin varhaiset työt matematiikassa, hänen kirjeenvaihtonsa Gottlob Fregen kanssa sekä hänen vaikutuksensa varhaisiin analyyttisiin filosofeihin valottavat myös analyyttisen perinteen historiaa.
Varhainen tietoisuus "analyyttisen" ja "mannermaisen" filosofian syvistä eroista voidaan jäljittää kahden Husserlin oppilaan, Rudolf Carnapin ja Martin Heideggerin, töihin. Vuonna 1929 Heidegger kirjoitti teoksen Was ist Metaphysik? ("Mitä on metafysiikka?"), joka oli tutkielma "ei-minkään" käsitteen analysoimisesta. Carnap kritisoi Heideggerin tutkielmaa vuonna 1932 teoksessaan Überwindung der Metaphysik durch logische Analyse der Sprache ("Metafysiikan eliminointi kielen loogisella analyysillä"). Carnap väitti, että useat kohdat Heideggerin teoksessa olivat esimerkkejä pseudoväitteistä joissa "loogisen syntaksin rikkominen oli erityisen selvää". Carnap syytti Heideggeria "historiallis-kielitieteellisen syntaksin" käyttämisestä, joka mahdollisti hänen mukaansa hölynpölyn, tyhjänpäiväisen puheen, kun taas "looginen syntaksi" teki sen mahdottomaksi. Heideggerin syntaksi oli johdettu osittain hegeliläisestä historisismista, kun taas Carnapin syntaksi oli johdettu osittain fregeläisestä logiikasta ja semantiikasta. Tämä perustavanlaatuinen ero tavoissa lähestyä filosofisia ongelmia — "kokemuksesta keskusteleminen" vastaan "kielestä keskusteleminen" — on tärkein syy jakoon analyyttisen ja mannermaisen filosofian välillä.
1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla Saksa oli edelleen Manner-Euroopan filosofinen päänäyttämö. Vasta Adolf Hitlerin ja kansallissosialismin valtaannousu karkotti pitkälti vasemmistolaisen ja juutalaisen filosofien keskittymän. Jotkut, kuten Frankfurtin koulukunta, hakivat turvaa ulkomailta, etenkin Yhdysvalloista. Pienempi osa filosofeista, kuten Martin Heidegger, jäivät Saksaan, lähinnä natsiyhteyksiensä takia. Sodan jälkeen heidät ja heidän ajatuksensa usein tuomittiin natsien tavoin, ja esimerkiksi Heideggeria kiellettiin joksikin aikaa opettamasta. Analyyttisen filosofian puolella Heideggerin natsiyhteyksistä muistettiin huomautella tämän kuolemaan saakka.
Erottavia tekijöitä

Sara Heinämaa on tiivistänyt yleiset mielikuvat ja ennakkoluulot suuntauksista ja niiden eroista seuraavasti:
»1900-luvun filosofian uskotaan muodostuvan joko Russellin, Quinen ja Davidsonin argumenteista tai Heideggerin, Derridan ja Foucault'n teoksista. Nimiin liitetään ominaisuuksia: yhtäällä johdonmukaisuus ja tarkkuus ja toisaalla uskallus ja hillittömyys. Analyyttistä filosofiaa kuvataan "argumentatiiviseksi" ja sen sanotaan pohjautuvan tieteen mallille; sen puolustajien iskusanoina ovat "tieto" ja "totuus". Mannermainen filosofia luonnehditaan elämänfilosofiseksi; sen tavoitteet yhdistetään runouteen, kirjallisuuteen ja taiteisiin, panokseksi asetetaan vapaus ja luovuus.»