stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pekka Jormakka
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Valko-Venäjä 2014 | jääkiekko |  |
| Ivan Hlinkan muistoturnaus  | Ivan Hlinkan muistoturnaus  | Ivan Hlinkan muistoturnaus  |  |
|  Hopeaa | Hodonín 2007 | jääkiekko |  |
Jormakka edusti Suomea MM-kilpailuissa vuosina 2014, 2018 ja 2024, joista ensimmäinen turnaus päättyi hopeaan. Vuoden 2014 turnauksessa hän sai lievän aivotärähdyksen 11. toukokuuta 2014 pelatussa alkusarjan toisessa ottelussa Venäjää vastaan, jolloin Vadim Šipatšov taklasi Jormakkaa olkavarrellaan. Taklaus osui huomionsa toisaalle kiinnittänyttä Jormakkaa pään alueelle, josta seurauksena paiskautui jäähän ja makasi jäällä neljä minuuttia tajuttomana, jonka jälkeen hänet kuljetettiin sairaalaan. Ottelun tuomaristo ei nähnyt tilannetta jäähyn arvoisena mutta Šipatšov sai tilanteesta jälkikäteen kolmen ottelun pelikiellon. Myös Jormakan turnaus todettiin päättyneeksi, mutta hän palasi noin viikkoa myöhemmin kaukaloihin jo alkusarjan viimeiseen otteluun Kazakstania vastaan.
Yhteensä Jormakka on pelannut 76 A-maaottelua tehopistein 15+13=28. Hän sai ensituntumaa Suomen A-maajoukkueeseen MM-leirillä vuoden 2013 turnaukseen. Jormakka pelasi ensimmäisen A-maaottelunsa 3. huhtikuuta 2013 Lyngbyssä Tanskaa vastaan ja hän sai siinä yhden syöttöpisteen. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa Jormakka teki Tanskaa vastaan seuraavana päivänä 4. huhtikuuta 2013 Odensessa. Hän keräsi ottelussa myös kaksi syöttöpistettä. Jormakka nimettiin leiritysten jälkeen Suomen alustavaan MM-joukkueeseen, mutta hänen kisapassinsa jätettiin kuitenkin leimaamatta, kun Lauri Korpikoski liittyi joukkueeseen.
Jormakka pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2010 sekä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2008, jolloin hän oli tehoilla 2+2=4 Suomen kolmanneksi paras pistemies Joonas Nättisen ja Erik Haulan kanssa. Jormakka pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2007, jolloin hän voitti hopeaa. Yhteensä Jormakka on pelannut 17 nuorten ja 50 poikien maaottelua.
Jormakka palkittiin Pohjola-leirin parhaana pelaajana vuonna 2005.
Pelityyli

Elite Prospects-sivuston Ulf Andersson on kuvaillut Jormakkaa nopeaksi hyökkääjäksi varustettuna hyvillä käsillä ja vaistoilla. Hän mainitsee Jormakan myös hyväksi karvaajaksi, mutta pitää hänen pientä kokoaan rajoitteena fyysisissä väännöissä.
Muuta

Jormakan isoveljet Tuomo ja Kaarlo ovat esiintyneet JYPin SM-liigajoukkueessa, mutta luoneet suurimman osan urastaan kuitenkin alemmissa sarjoissa.
Sinirinta

| Sinirinta |
| --- | --- |
 Koiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Satakielet Luscinia
Laji::  svecica
Kaksiosainen nimi
 Luscinia svecica  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Sinirinta Wikispeciesissä   Sinirinta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinirinta (Luscinia svecica) on koristeellisen näköinen pieni lintu.
Koko ja ulkonäkö

Sinirinta on 13–15 cm pitkä. Koiraalla on sininen kurkkulappu, jonka keskellä on Pohjois-Euroopassa pesivillä svecica-alalajin koirailla ruosteenpunainen täplä. Muilla alalajeilla täplä on punainen tai se puuttuu kokonaan. Naarailla kurkun kuviointi vaihtelee. Useimmilla naarailla kurkussa on vain mustien pilkkujen muodostama kaari kellanvalkealla pohjalla. Joillakin naarailla on kuitenkin rinnassa sinistä ja rinnan yli kulkeva musta ja ruosteenpunainen vyö. Ne naaraat, joilla on rinnassa eniten sinistä, voivat muistuttaa koiraita.
Sinirinnalla on kaikissa puvuissa selvä, valkoinen silmäkulmanjuova ja laajat ruosteenpunaiset pyrstön tyvilaikut.
Sinirinnan kutsuääni on kuiva ja epäpuhtaasti maiskahtava ”trak”. Hätääntyneenä se päästää lisäksi kivitaskumaista, viheltävää ”hiit”-ääntä ja toisinaan leppälintumaista ”hyit”-ääntä. Sinirinnan laulu on voimakasta ja kirkasta, ja se alkaa usein kuuluvalla ”zry”- tai ”zri-zri-zrytt”-äänellä kiihtyen ja ryöpsähtäen nopeasti melodisiksi, sointuviksi ja kitiseviksi ääniksi. Lauluun sekoittuu usein taitavia matkintoja, ja sinirintaa kutsutaan myös ”Lapin satakieleksi”.
Vanhin suomalainen rengastettu sinirinta on ollut 5 vuotta 11 kuukautta 29 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 8 vuoden 10 kuukauden ikäinen yksilö.lähde?
Sinirinnan sulkasato alkaa heinäkuun puolivälissä, kestää 41 vuorokautta ja päättyy keskimäärin 24. elokuuta.
Levinneisyys

Sinirintaa tavataan pesivänä Pohjois- ja Keski-Euroopassa, Espanjassa sekä Keski-, Itä- ja Pohjois-Aasissa ja Alaskassa. Talvehtivana sitä esiintyy Etelä-Euroopassa, Afrikan pohjois- ja keskiosissa, Lähi-idässä sekä Aasian eteläosissa. Euroopassa arvioidaan elävän 13,5–23,4 miljoonaa yksilöä, ja lajin kannankehitys on vakaa. Sinirinta on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Suomessa sinirinta pesii pohjoisessa Metsä- ja Tunturi-Lapissa. Se esiintyy Keski- ja Etelä-Suomessa läpimuuttavana tai kiertelevänä. Suomen kannaksi arvioitiin 30 000–80 000 pesivää paria vuosina 2006–2009. Suomen pesimäkanta on taantunut, ja sinirinta luokiteltiin Suomessa silmälläpidettäväksi vuonna 2010, kun se vielä vuoden 2000 uhanalaisuusluokituksessa luokiteltiin elinvoimaiseksi. Vuodesta 2015 lähtien se on jälleen luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö

Sinirinta pesii Pohjois-Euroopassa pajukoissa ja kosteissa tunturikoivikoissa. Muualla Euroopassa laji pesii kosteikkojen ja jokien kosteilla rannoilla, joilla kasvaa pensaita, ruovikkoa ja leppää. Joskus sitä tavataan myös vuoristoisemmissa ja kuivemmissa ympäristöissä.
Lisääntyminen

Sinirinta tekee pesänsä varvikkoon tai pensaan suojaan. Naaras munii touko-heinäkuussa 5–7 ruskeapilkkuista, harmaanvihertävää munaa. Se hautoo niitä 13–14 vuorokautta. Poikaset pysyvät pesässä 14 vuorokautta.
Ravinto

Sinirinta käyttää ravinnokseen hyönteisiä, hämähäkkejä, matoja, marjoja ja siemeniä.
Erityistä

Sinirinta on Lapin maakuntalintu.
Aiheesta muualla

Järvinen, Antero, Järvinen, Leena, Pietiäinen, Hannu & Pryl, Mikko 1980: Sinirinta Kilpisjärven ankarassa pesimäympäristössä. – Lintumies 3.1980 s. 129–134. LYL.
Järvinen, Antero & Pryl, Mikko 1980: Nesting habits of the Bluethroat Luscinia svecica at Kilpisjärvi, Finnish Lapland. – Kilpisjärvi Notes 4:1–7.
Kangas, Jaakko K. & Pietilä, Tauno 1978: Valkotäpläsinirinta Luscinia svecica cyanecula* ensi kertaa pesivänä Suomessa. – Lintumies 1.1978 s. 23. LYL
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Luscinia svecica:  Wikidata: Q26578  Wikispecies: Luscinia svecica  ABA: blueth  ADW: Luscinia_svecica  Avibase: AFD6FD811AA7D6A7  BioLib: 8868  BirdLife: 22709707  BOLD: 9582  BOW: blueth  BTO: bob11060  CoL: 3WFWC  eBird: blueth  EURING: 11060  Fauna Europaea: 97175  Fauna Europaea (new): 2bf1b6e2-ee02-46dc-804c-cd17174e702a  GBIF: 4408732  GNAB: bluethroat  iNaturalist: 13071  IRMNG: 10594377  ITIS: 179818  IUCN: 22709707  NBN: NHMSYS0000530465  NCBI: 52792  Observation.org: 62  OBIS: 1037315  Open Tree of Life: 274225  Paleobiology Database: 430363  TSA: 9712  WoRMS: 1037315  Xeno-canto: Luscinia-svecica  Laji.fi: MX.32821 
Motacilla svecica:  Wikidata: Q28856400  GBIF: 8387721  WoRMS: 1037316 
Naaras.
Sinirinnan kevätmuuton lepopäivä.
Luscinia svecica cyanecula
Gourdou-Leseurre GL-21

Gourdou-Leseurre GL-22 Keski-Suomen ilmailumuseossa Tikkakoskella.
Gourdou-Leseurre GL-21 oli ranskalainen hävittäjälentokone. Koneen ensimmäinen versio, GL-1, lensi ensilentonsa 10. toukokuuta 1918. Kone osoittautui Ranskan ilmavoimien tekemissä kokeissa heikkorakenteiseksi ja liian painavaksi. Parannettu GL-2 Type B -muunnos esiteltiin vuonna 1920. GL-2:a rakennettiin 20 koneen sarja. Seuraavat kehitetyt muunnokset olivat GL-21 Type B2 (valmistettiin 30 kpl), sekä GL-22 Type B3, jota valmistettiin 50 kappaletta.
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimat hankki 19 kappaletta GL-22 (B3) -konetta ja yhden GL-21 (B2) -kokeilukoneen, ja käytti niitä vuodesta 1923 vuoteen 1931 asti. Tyypillä muodostettiin Suomen ensimmäinen määrävahvuinen hävittäjälaivue Utin Maalentoeskaaderin yhteyteen.
Koneet olivat ahkerassa käytössä etenkin vuosina 1925–1927, ja niillä lennettiin paljon taitolentoa. Sitä varten perustettiin viiden koneen osasto, ”Keisarin sirkuslaivue”, jota johti kapteeni Väinö Bremer. Koneita alettiin poistaa käytöstä vuodesta 1928 alkaen niissä havaitun metallin väsymisen vuoksi.
Suomessa kutsumanimen Gurduu saaneen koneen viimeinen lento lennettiin 31. tammikuuta 1931.
Viimeisen lennon lentänyt koneyksilö, rekisteriltään GL-12, on nykyisin entisöitynä Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&06.06300006,63 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.06200009,62 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&019.060000019,60 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0644.&&&&00644 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&&0960.&&&&00960 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Hispano-Suiza 8Ab -nestejäähdytteinen V8-moottori; &&&&&&&&&&&&0134.&&&&00134 kW (&&&&&&&&&&&&0180.&&&&00180 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0190.&&&&00190 km/h
Lentoaika: 2 h 30 min
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&05900.&&&&005 900 m
Aseistus
2 × 7,62 mm konekivääreitä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gourdou-Leseurre GL-21 Wikimedia Commonsissa
Gourdou Leseurre GL.21
Muinainen suomalainen sotavarustus

Muinainen suomalainen sotavarustus käsittää aseet ja sotavarusteet jotka olivat käytössä Suomen esihistoriallisena aikana.
Nuorempi roomalaisaika

Nuoremmalla roomalaisajalla (150/200–375/400) aseet olivat muodoltaan skandinaavisia. Toisaalta Suomen ja Viron tarhakalmistoalueilta ei ole tehty aselöytöjä joten näiden alueiden asetyyppejä ei tunneta. Oulun Kaakkurin röykkiökalmistosta on löytynyt Pohjois-Suomen ainoa roomalaisaikainen miekka.
Kansainvaellusaika

Kansainvaellusajalta (375/400–550/600) Suomesta tunnetaan keihäänkärkiä, kilvenkupuroita ja harvinaisia miekkoja. Yleisesti ottaen niissä on vahva skandinaavinen leima. Ajanjakson miekka- ja kilvenkupuralöydöt on yhdistetty paikallisiin suurtalonpoikiin ja soturieliittiin, joka piti ylläpiti kontakteja niin Suomen alueen sisällä kuin myös ulkopuolella. Kansainvaellusajan lopulla miekka- ja kilpihautauksista on päätelty kontaktien suuntautuneen Länsi- ja Keski-Eurooppaan, jolloin suomalaisia kävi mahdollisesti palvelemassa sikäläisissä sotajoukoissa.
Merovingiaika

Merovingiajan (550/600–800/825) aselöydöille on löydetty vastineita Gotlannista ja Keski-Ruotsista. Merovingiajan alussa käyttöön tuli kilven lävistämiseen tarkoitettu paikallinen muunnelma mannereurooppalaisesta ango-keihäästä. Merovingiajan loppupuolella 500–700-luvuilla Suomessa kehittyi omaperäisiä asetyyppejä. Keihäänkärjet olivat paikallista tuotantoa ja niiden koristelu viittasi yhteyksiin Itä-Baltiaan. Isonkyrön Pukkilan polttovenehautauksesta on löytynyt osia lintukuvioisesta kypärästä.
Viikinkiaika

Viikinkiaikana (800/825–1100) suomalaiset soturit käyttivät pääaseenaan keihäitä. Miekka oli vauraiden ase. Leveäteräinen sotakirves eli tappara yleistyi 1000-luvulla. Tärkein suojavaruste oli puinen ja nahkainen kilpi. Kilvissä ei ilmeisesti enää viikinkiajalla käytetty rautakupuraa tai muita metalliosia. Itämeren alueella on tehty rengas- ja lamellipanssareita ja rautakypäriä. Niihin liittyvät löydöt ovat kuitenkin harvinaisia, koska niitä ei laitettu hautoihin. Suomen alueelta näitä löytöjä ei ole tehty. Todennäköisesti käytössä oli nahkaisia suojavarusteita.
Jouset olivat osa sotavarustusta, mutta niistä ei löytöjen puuttuessa tiedetä juurikaan. Fennoskandian alueella tuli myöhäisrautakauden aikana yksinkertaisen pitkäjousen rinnalle käyttöön myös niin sanottu suomalais-ugrilainen jousi, joka oli tehty useasta eri puuosasta. Suomessa kyseinen jousi tunnetaan Viitasaaren järvilöydöstä sekä Paltamon suolöydöstä. Varsijousi levisi Itämeren alueelle myöhemmin 1200-luvulla saksalaisten ristiretkeläisten mukana.
Turusta löytyneitä kansainvaellusajalle 400-550-luvuille ajoitetut putkikeihäänkärki, taitettu miekka, kilvenkupura sekä kilven kädensija.
Kilven lävistämiseen tarkoitettu merovingiaikainen suomalainen ango-keihäs.
Maskusta Humikkalan ristiretkiaikaisesta kalmistosta löytynyt hopeakoristeltu tappara.
Mitsubishi B2M

| Mitsubishi B2M |
| --- | --- |

Tyyppi:  syöksypommittaja
Valmistaja:  Mitsubishi Shoki Kaisha, Nagoya
Ensilento:  28. joulukuuta 1929 (Blackburn T.7B)
Käyttöönottovuosi:  1933
Valmistus lopetettu:  1935
Valmistusmäärä:  206 
Mitsubishi B2M oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien brittiläisen Blackburn Aircraft Limitedin  suunnittelema ja Japanissa Mitsubishin valmistama syöksypommittaja, joka korvasi Mitsubishi B1M:n.
Taustaa

Alkuvuodesta 1927 keisarillisen Japanin laivasto päätti korvata lentotukialuksilla olleen torpedokoneen Mitsubishi B1M1 malli 13. Siten lähetettiin uuden koneen vaatimukset Aichille, Kawanishille, Mitsubishille ja Nakajimalle uuden lentotukialuksille sopivan torpedokoneen suunnittelemiseksi. Koneella piti olla lisäksi mahdollisuus kaukotiedusteluun. Mitsubishi siirsi pyynnön Blackburnille Herbert Smithille, joka oli entinen Sopwithin suunnittelija ja suunnitellut aiemminkin Mitsubishille lentokoneita ollessaan Japanissa 1921.
Suunnitellun koneen prototyyppi valmistettiin Blackburnin tehtailla. Tälle annettiin toimitettaessa nimeksi Mitsubishi 3MR4, mikä merkitsi japanilaisen käytössä olleen nimeämisjärjestelmän mukaan Mitsubishin valmistamaa neljättä torpedokonetta, joka soveltui myös tiedustelutehtäviin. Moottoriksi suunniteltiin 600 hevosvoiman nestejäähdytteinen Hispano-Suiza 51-12Lb V12 -moottori, johon Mitsubishi oli juuri hankkinut lisenssioikeudet. Vastaanotettuaan Mitsubishin suunnittelutilauksen majuri Bumpus teki 17. maaliskuuta 1927 suunnitteluvaltuutuksen lentokoneesta. Ensimmäinen versio Blackburn T.6 suunniteltiin 49-jalan kärkivälinen kaksipaikkainen Hispano-Suizan moottorilla varustettu Blackburn Ripon, jonka kokonaispaino oli 7500 naulaa ja maksiminopeus 139 mailia tunnissa.  Lisätutkimusten jälkeen siirryttiin malliin T.7, joka oli merkittävästi suurempaan koneeseen.
Tuotanto

Prototyypin valmisti Blackburn Aeroplane and Motor Company Ltd. Blackburn T.7B tai Mitsubishi 3MR4 teki ensilennon 28. joulukuuta 1929 Britteinsaarilla, minkä jälkeen se pakattiin 3. tammikuuta 1930 kuljetuslaatikkoon Japaniin laivattavaksi. Kone tuhoutui lento-onnettomuudessa Japanissa. Kaikkiaan Mitsubishi Shoji Kaisha valmisti 1933-1935 Nagoyan tehtaalla 205 B2M1 ja B2M2-torpedokoneita.
Tekniset tiedot

| Mitat | Blackburn T7B> Mitat | B2M1> Mitat | B2M2> Mitat | Mitat | Mitat | Mitat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| kärkiväli yläsiipi | 14,68 m | 14,86 m | 14,63 m |  |  |  |
| kärkiväli alasiipi | 15,02 m | 15,21 m | 14,96 m |  |  |  |
| pituus | 10,13 m | 10,24 m | 10,19 m |  |  |  |
| korkeus | 3,78 m | 3,15 m | 3,56 m |  |  |  |
| siipipinta-ala [neliöjalka] | 592 | 592 | 527 |  |  |  |
Painot
| tyhjä (naula) | 3896 | 4982 | 4805 |  |  |  |
| hyötykuorma (naula) | 3070 | 2854 | 3130 |  |  |  |
| max (naula) | 7966 | 7936 | 7936 |  |  |  |
suorituskyky
| huippunopeus merenpinnassa mph | 132 | 132 | 140 |  |  |  |
| huippunopeus 6000 m mph | 124 | - | - |  |  |  |
| lentonopeus mph | 112 | 112 | 119 |  |  |  |
| nousukyky | 207,26 m/min | 182,88 m/min | 274,32 m/min |  |  |  |
| lentokorkeus | 3 505,2 m | - | - |  |  |  |
| toimintasäde (merimaili) | 390 | 1100 | 1090 |  |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mitsubishi B2M Wikimedia Commonsissa
Jonathan Rhys Meyers

| Jonathan Rhys Meyers |
| --- | --- |
 Jonathan Rhys Meyers (2006)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jonathan Rhys Meyers
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1977 (ikä 47) Dublin, Irlanti
Näyttelijä
Palkinnot
 Golden Globe 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jonathan Rhys Meyers (kirjoitetaan usein myös Jonathan Rhys-Meyers), syntyjään Jonathan Michael Francis O'Keeffe (s. 27. heinäkuuta 1977) on irlantilainen näyttelijä ja Golden Globe -voittaja.
Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat muun muassa Viattomuuden loppu, Parempi kuin Beckham, Turhuuden turuilla, Aleksanteri, Match Point ja Vaarallinen tehtävä III. Hän näytteli pääosaa televisiosarjassa Tudors.
Joulukuussa 2020 Meyers pidätettiin rattijuopumuksesta hänen kolaroituaan autonsa Malibussa Kaliforniassa.
Valikoitu filmografia

Missä on Finbar? (The Disappearance of Finbar, 1996)
Simson ja Delila (Samson and Delilah, 1996) (TV)
Amerikkalainen unelma (Telling Lies in America, 1997)
Kotiopettajatar (The Governess, 1998)
Velvet Goldmine (Velvet Goldmine, 1998)
Viattomuuden loppu (The Loss of Sexual Innocence, 1999)
Paholaisen satulassa (Ride with the Devil, 1999)
Tuhoisa suhde (Tangled, 2001)
Mahtavat Amberssonit (The Magnificent Ambersons, 2002) (TV)
Parempi kuin Beckham (Bend It Like Beckham, 2002)
Tesserakti (The Tesseract, 2003)
Turhuuden turuilla (Vanity Fair, 2004)
Aleksanteri (Alexander, 2004)
Elvis – legendan synty (Elvis, 2005) (TV)
Match Point (Match Point, 2005)
Vaarallinen tehtävä III (Mission: Impossible III, 2006)
Tudors (Tudors, 2007)
Pako Huang Shista (The Children of Huang Shi, 2008)
From Paris with Love (From Paris with Love, 2010)
Varjojen kaupungit: Luukaupunki (The City of Bones, 2013)
The Aspern Papers (2018)
Aiheesta muualla

Jonathan Rhys Meyers Elonetissä.
Jonathan Rhys Meyers Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jonathan Rhys Meyers NNDB:ssä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Curtiss P-6 Hawk

Curtiss P-6 Hawk
Curtiss P-6 Hawk on Curtiss Aeroplane and Motor Companyn valmistama yhdysvaltalainen kaksitasoinen hävittäjälentokone. Konemalli oli Yhdysvaltain armeijan lentojoukkojen (United States Army Air Corps, USAAC) käytössä 1929–1939. Myös Yhdysvaltain laivasto käytti konetta mallinimellä F6C.
P-6 oli muunnos aiemmasta P-1B-mallista. P-6-sarjaan kuului kahdeksan mallia (A-H) ja 13 niitten alatyyppiä.
Curtiss P-6E
P-6E oli P-6-sarjan eniten rakennettu malli ja viimeinen USAAC:in kaksitasohävittäjä. Sitä valmistettiin 1930-luvun talouslaman vuoksi vain 46 kappaletta.
Versiot

XP-6, 1 kpl. P-2:n uudella moottorilla varustettuna.
P-6, 18 kpl. Uudelleensuunniteltu P-1B.
XP-6A, 1 kpl. P-1A varustettuna XPW-8A:n siivillä.
P-6A, 8 kpl.  P-6 uudella moottorilla varustettuna.
XP-6B, 1 kpl. P-1C uudella moottorilla ja polttoainesäiliöillä varustettu muunnos.
P-6C, 0 kpl. P-6A muunnos joka peruutettiin ennen valmistumista.
XP-6D, 1 kpl. P-6 uudella moottorilla varustettuna.
P-6D, 12 kpl. P-6A, varustettuna F-2E-ahtimella.
P-6E, 46 kpl. Aiempi Y1P-22-malli.
XP-6F, 1 kpl. P-6E varustettuna F-2F-ahtimella.
P-6F, 2 kpl. XP-6F ja XP-6H uusilla moottoreilla varustettuna.
XP-6G, 1 kpl. P-6E uudella moottorilla varustettuna.
XP-6H, 1 kpl. P-6E uusilla siipipaneeleilla varustettuna.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.&&&&007 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.06000009,6 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.07000002,7 m
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&01516.&&&&001 516 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Curtiss V-1570 Conqueror -nestejäähdytetty V12-moottori; &&&&&&&&&&&&0447.&&&&00447 kW (&&&&&&&&&&&&0600.&&&&00600 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0328.0300000328,3 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0268.0700000268,7 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0772.&&&&00772 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&07437.&&&&007 437 m
Aseistus
2 × .30-06 kaliiperista konekivääriä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
P-6 sivu National Museum of the United States Air Force
Joe Baugherin Curtiss P-6 Hawk historiasivu
Curtiss V-1570 Conqueror
Siuntion seurakunta

| Siuntion seurakunta> Sjundeå församling |
| --- | --- |
 Siuntion Pyhän Pietarin kirkko talvella 2022
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Porvoon hiippakunta, myöhemmin Helsingin hiippakunta
Perustettu:  1460
Erotettiin:  Siuntion suomenkielinen seurakunta, Sjundeå svenska församling
Lakkautettu:  2000
Viimeinen kirkkoherra:  Ismo Turunen
Pääkirkko:  Siuntion Pyhän Pietarin kirkko
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siuntion seurakunta (ruots. Sjundeå församling) oli Uudellamaalla Siuntion kunnassa toimiva seurakunta aina vuoteen 2000 asti, jolloin se lakkautettiin ja jaettiin Siuntion suomenkieliseen seurakuntaan ja Sjundeå svenska församlingiin kielellisistä syistä. Kaksikielinen seurakunta oli lakkauttamishetkellään noin 500-vuotias.
Historia

Siuntion seurakunnan tarkkaa perustamisajankohtaa ei tiedetä, mutta uskotaan että se on perustettu vuoden 1460 tienoilla, jolloin Siuntion keskiaikainen Pyhälle Pietarille pyhitetty kivikirkko valmistui. Seurakunta oli alun alkaen katolinen, mutta reformaation saavuttua Suomeen muuttui myös Siuntion seurakunta protestanttiseksi.
Siuntion seurakunta kuului Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan professorin palkkaetuihin yliopiston siirryttyä palon jälkeen Turusta Helsinkiin.
Seurakunta kuului vuodesta 1923 ruotsinkieliseen Porvoon hiippakuntaan. Kieliolosuhteet muuttuivat Siuntiossa vuonna 1981, kun suomesta tuli ensimmäistä kertaa valtakieli ruotsin sijasta. Tästä syystä myös seurakunta siirrettiin Helsingin hiippakuntaan 1. tammikuuta 1996 alkaen.
Siuntion seurakunta päätettiin jakaa Siuntion suomenkieliseen seurakuntaan ja Sjundeå svenska församlingiin vuonna 1998. Siuntion kirkkoneuvosto valitti päätöksestä korkeimpaan hallinto-oikeuteen, mutta ero kävi toteen vuonna 2000.
Seurakunnan merkittävimpiin kiinteistöihin kuuluivat Siuntion kirkon lisäksi vanha 1800-luvulla rakennettu Siuntion pappila, sekä kappalaisen puustelli Backa Lillgård.
Historia > Kirkkoherrat > Katolinen aika

Loffranze 1515
Per Erikinpoika Korp 1539-1567
Thomas Olai 1567-1578
Andreas Johannis 1578-1596
Historia > Kirkkoherrat > Luterilainen aika

Martinus Eschilli Helsing 1600-1617
Johannes Martini Forsius 1618-1640
Sigfridus Andreae Korp 1640-1678
Abraham Henrici Hagerus 1679-1686
Erik Thomaeus 1687-1702
Michael Henrici Stigelius 1704-1713 (pakeni Isoavihaa Ruotsiin)
Jakob Limonius 1713-1720 (virkaatekevä)
Gabriel Teudschovius 1720-1729
Johan Fortelin 1730-1735
Israel Escholin 1736-1742
Henrik Ganander 1743-1752
Israel Hartman 1753-1778
Daniel Hirn 1780-1793
Abraham Logren 1795-1811
Karl Henrik Forsman 1813-1836
Axel Adolf Laurell 1836-1838
Bengt Olof Lille 1840-1875
Karl Peter Moberg 1878-1906
Karl Richard Bonsdorff 1908-1943
Immanuel Backman 1944-1951
Martin Sandvik 1953-1973
Hans Riska 1973-1982
Ismo Turunen 1983-2000
Kirkkoherra Ismo Turunen siirtyi seurakuntien jaon jälkeen Siuntion suomenkielisen seurakunnan kirkkoherraksi, jossa jatkoi aina vuoteen 2018 asti.