stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän miesten lentopallomaajoukkue

| Venäjä |
| --- | --- |

Liitto:  Venäjän lentopalloliitto
Maanosaliitto:  Euroopan lentopalloliitto
Kenttä:  Urheiluhalli, Moskova
Valmentaja:  Tuomas Sammelvuo
Kapteeni:  Sergei Grankin
FIVB-sijoitus:  4. sija (heinäkuu 2017)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Venäjän lentopallomaajoukkue edustaa Venäjän valtiota kansainvälisissä lentopalloturnauksissa. Joukkue voitti olympiakultaa vuonna 2012 sekä Euroopan-mestaruuden vuosina 2013 ja 2017. Sen sijoitus maailmanrankingissa on tällä hetkellä neljäs. Neuvostoliiton ollessa olemassa venäläiset kuuluivat Neuvostoliiton maajoukkueeseen, joka oli aikakautensa menestynein.
Historia > Neuvostoliiton aika

Neuvostoliiton maajoukkue voitti aikanaan kolme olympiakultaa (1964, 1968 ja 1980), kuusi maailmanmestaruutta (1949, 1952, 1960, 1962, 1978, 1982), neljä maailmancupia (1965, 1977, 1981, 1991) ja 12 Euroopan mestaruutta. Lisäksi se oli pronssilla maailmanliigassa 1991. Joukkue oli Neuvostoliiton hajoamiseen saakka samalla tavalla ylivoimainen lentopallokentillä kuin jääkiekon Neuvostoliiton punakone.
Historia > Vuodet 1993–2008

Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen vuonna 1993 maajoukkueen nimeksi tuli Venäjän maajoukkue, ja samana vuonna se oli toinen maailmanliigan lopputurnauksessa sekä saavutti EM-pronssia.
Venäjän joukkue oli maailmanliigassa vuosina 1996 ja 1997 pronssilla sekä vuonna 1998 hopealla. Vuotta myöhemmin joukkue voitti maailmancupin ja saavutti EM-kilpailuissa hopeaa.
Sydneyn olympialaisissa 2000 Venäjän joukkue sai hopeaa hävittyään loppuottelun Jugoslavian nuorille tähdille. Samalla kaudella joukkue oli toinen maailmanliigassa. Osallistuminen vuoden 2001 EM-kisoihin toi Venäjälle  pronssimitalit. Lisäksi joukkue oli kolmannella sijalla maailmanliigassa. Vuonna 2002 venäläiset voittivat maailmanliigan loppuottelussa Brasilian ja sijoittuivat toiseksi MM-kisoissa hävittyään finaalin Brasilialle.
Vuonna 2003 joukkue oli kolmas EM-kisoissa ja vuonna 2004 se saavutti olympiapronssia Ateenassa. Vuonna 2005 joukkue voitti Euroopan liigan kukistamalla loppuottelussa Suomen 3–1. Seuraavalla kaudella Venäjä järjesti maailmanliigan lopputurnauksen ja saavutti pronssia.
Kaudella 2007 Venäjä eteni maailmanliigan lopputurnaukseen lohkovoittajana. Se voitti välierissä Yhdysvallat 3–1 mutta hävisi loppuottelussa Brasilialle samoin lukemin.
Venäjä toimi samana kautena EM-lopputurnauksen järjestäjänä. Se voitti ylivoimaisesti niin alku- kuin jatkolohkonsakin. Viiden erän otteluihin se joutui vasta jatkolohkossa Italiaa ja Suomea vastaan. Välierissä venäläiset voittivat Serbian 3–0. Loppuottelu Espanjaa vastaan eteni viidenteen erään vaikka venäläisillä oli jo kaksi ottelupalloa neljännessä erässä. Viidennen erän voitti Espanja jatkopisteillä 16–14, joten Venäjä sijoittui hopealle.
Marras-joulukuussa 2007 Venäjä sijoittui toiseksi maailmancupissa ja sai näin paikan kesäolympialaisiin 2008. Vuoden 2008 maailmanliigassa Venäjä sijoittui kolmanneksi voitettuaan pronssiottelussa Brasilian 3–1. Pekingin olynmpialaisissa Venäjä hävisi alkulohkossaan vain Puolalle ja voitti puolivälierissä Bulgarian 3–1. Välierissä Venäjä hävisi tasaisen ottelun Yhdysvalloille 3–2 mutta varmisti mitalin voittamalla pronssiottelussa Italian 3–0.
Historia > Vuodet 2009–2018

Venäjä sijoittui vuonna 2009 maailmanliigassa pronssille ja EM-kilpailuissa neljänneksi. Vuonna 2010 se saavutti maailmanliigassa hopeaa ja sijoittui MM-kilpailuissa viidenneksi. Vuonna 2011 Venäjä voitti maailmanliigan kaatamalla loppuottelussa Brasilian 3–2. EM-kilpailuissa joukkue sijoittui jälleen neljänneksi. Venäjä voitti vuoden 2011 maailmancupin hävittyään 11 ottelussa vain kerran Brasilialle.
Vuoden 2012 maailmanliiga ei tuonut Venäjälle menestystä. Lontoon olympialaisissa joukkue sijoittui alkulohkossaan kolmanneksi vaikka hävisi viidestä vastustajastaan vain Brasilialle. Puolivälierissä Venäjä voitti Puolan 3–0 ja Bulgarian 3–1. Loppuottelussa Brasiliaa vastaan Venäjä hävisi kaksi ensimmäistä erää mutta nousi voittoon ja saavutti ensimmäisen olympiakultansa sitten Neuvostoliiton hajoamisen.
Vuonna 2013 Venäjä palasi maailmanliigan voittajaksi, kun se kukisti loppuottelussa Brasilian 3–0. EM-kilpailuissa joukkue kärsi alkulohkon avausottelussaan tappion Saksalle mutta voitti neljännesvälierissä Slovakian 3–0, puolivälierissä Ranskan 3–1, välierissä Serbian 3–1 sekä lopulta loppuottelussa Italian 3–1 ja sai näin ensimmäisen Euroopan-mestaruutensa Neuvostoliiton aikojen jälkeen.
MM-kilpailuissa 2014 Venäjä sijoittui viidenneksi, kun se hävisi kolmannen kierroksen lohkossaan sekä Brasilialle että Puolalle ja voitti sijoitusottelussaan Iranin. Vuoden 2015 EM-kilpailuissa Venäjä sijoittui kuudenneksi ja saman vuoden maailmancupissa se oli neljäs.
Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 Venäjä sijoittui alkulohkossaan kolmanneksi vaikka hävisi vain Argentiinalle. Puolivälierissä Venäjä voitti Kanadan 3–0 mutta hävisi välierissä samoin lukemin Brasilialle. Pronssiottelussa Yhdysvaltoja vastaan Venäjä voitti kaksi ensimmäistä erää mutta hävisi ottelun lopulta 2–3 ja sijoittui kisoissa neljänneksi.
Vuoden 2017 EM-kilpailuissa Venäjä voitti neljän joukkueen alkulohkonsa menettämättä erääkään, ja myös puolivälierän Sloveniaa ja välierän Belgiaa vastaan se voitti 3–0. Loppuottelussa Venäjä voitti Saksan 3–2 ja palasi Euroopan-mestariksi.
Vuonna 2018 Venäjä voitti kaikkien aikojen ensimmäisen kansojen liigan. Lopputurnauksen välierissä se voitti Brasilian 3–0 ja loppuottelussa Ranskan samoin lukemin. MM-kilpailuissa 2018 Venäjä sijoittui kuudennelle sijalle.
Viljo Lindqvist

Viljo Armas Lindqvist (17. elokuuta 1903 – 9. kesäkuuta 1944) oli suomalainen painija. Helsingin Visaa ja Helsingin Iskua edustanut Lindqvist voitti kreikkalais-roomalaisen painin 87 kg:n SM-kultaa vuonna 1941 ja saavutti kymmenen TUL:n mestaruutta vuosina 1927–1943. Vuonna 1931 hän sijoittui Wienin työläisolympialaisissa keskiraskaassa sarjassa kolmanneksi ja 1937 Antwerpenissa toiseksi.
Saavutuksia

kreikkalais-roomalaisen painin SM-kultaa 1941
kreikkalais-roomalaisen painin TUL:n mestaruus 1927, 1934–1937, 1939–1943
työläisurheiluliittojen Pohjoismaiden mestaruus 1934
Sodan ja rauhan miehet

| Sodan ja rauhan miehet |
| --- | --- |

Tyyli:  dokumenttipohjainen draama
Kestoaika:  679 min,(55–85 min/jakso)
Luoja(t):  YLE TV2 teatteritoimitus
Pääosissa:  Keijo Komppa, Martti Pennanen, Leif Wager, Rolf Labbart, Mikko Niskanen
Alkuperämaa:  Suomi
Verkko:  TV2
Esitetty:  3. joulukuuta 1978 – 11. helmikuuta 1979
Jaksoja:  10 (videoversiossa 5)
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Matti Tapio
Käsikirjoittaja(t):  Matti Tapio
Säveltäjä(t):  Leonid Bashmakov
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Sodan ja rauhan miehet on Yleisradion TV2:n teatteritoimituksen tuottama dokumenttipohjainen näytelmäsarja, joka esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1978.
Sodan ja rauhan miehet kuvaa arkistolähteisiin sekä aikalais- ja asiantuntijahaastatteluihin pohjautuen Suomen ulkopoliittista kehitystä 1930-luvun loppupuolelta jatkosodan alkuun. Sarja herätti alkuvuoden 1979 aikana vilkkaan julkisen keskustelun kuvaamansa ajanjakson tapahtumista. Ulkopoliittisesti kyseessä oli arka aihe, koska silloisen virallisen, suomettumisen mukaisen historiantulkinnan mukaan talvisodan aloittajaa ei yleensä nimetty suoraan. Neuvostoliitto ei myöskään ollut tunnustanut Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaista lisäpöytäkirjaa sen ja Hitlerin Saksan keskinäisestä etupiirijaosta.
Matti Tapion idea ja sen hyväksyminen

Sarjan ohjaaja Matti Tapio oli alkanut kerätä aiheeseen liittyvää materiaalia jo 1970-luvun alkuvuosina. Kipinän hän oli saanut jatkosodan aikaisen pääministerin Edwin Linkomiehen vuonna 1970 julkaistusta muistelmateoksesta Vaikea aika. Osaksi aiemmin julkaisematon materiaali alkoi kiinnostaa Tapiota niin, että hän taisteli Sodan ja rauhan miesten ohjelmaidean hyväksytyksi Yleisradion johdon ja etenkin pääjohtaja Erkki Raatikaisen epäluuloista huolimatta. Raatikainen oli vuonna 1975 sanonut TV2:n johtajalle Pertti Paloheimolle, joka oli tehnyt sarjasta tuotantosopimuksen Matti Tapion kanssa, että "täältä Kesäkadun kahdeksannesta kerroksesta on paljon paremmat näköalat kuin sieltä Tohlopista". Matti Tapio itse ei ehtinyt nähdä mittavimman työnsä menestystä sen koko laajuudessa, sillä hän kuoli pian sarjan ensimmäisen osan esittämisen jälkeen joulukuussa 1978.
Pääjohtaja Erkki Raatikainen paljasti myöhemmin, että Sodan ja rauhan miehiä oli pidetty sarjan valmistuttua toista vuotta hyllyllä, koska hänen mukaansa sen esittäminen samanaikaisesti lokakuun vallankumouksen 60-vuotisjuhlan, Suomen itsenäisyyden 60-vuotispäivän ja YYA-sopimuksen 30-vuotisjuhlan kanssa olisi voitu tulkita Neuvostoliiton taholta provokatiiviseksi.
Näyttelijät

Keijo Komppa - J. K. Paasikivi
Martti Pennanen - Väinö Tanner
Leif Wager - Risto Ryti
Risto Taulo - Kyösti Kallio
Rolf Labbart - C. G. E. Mannerheim
Timo Kankainen - Boris Jartsev
Risto Mäkelä - Vjatšeslav Molotov
Mikko Niskanen - Josif Stalin
Leo Riuttu - Rudolf Holsti
Yrjö Parjanne - A. K. Cajander
Tauno Lehtihalmes - Arvo Inkilä
Kullervo Kalske - Aarno Yrjö-Koskinen
Mikko Majanlahti - Elias Simojoki
Vilho Siivola - Maksim Litvinov
Esko Mattila - Kliment Vorošilov
Unto Natunen - Aleksandr Jegorov
Heikki Railevirta - runonlausuja
Erkki Saksa - kertoja
Toivo Lehto - Väinö Voionmaa
Rauli Lehtonen - Eljas Erkko
Sakari Halonen - Boris Stein
Aulis Ruostepuro - Aladár Paasonen
Ilmari Saarelainen - Johan Nykopp
Pentti Kultala - Vladimir Potemkin
Jaakko Huurre - Vladimir Derevjanski, Vladimir Dekanosov
Kalevi Honkanen - Kosyrev
Kosti Klemelä - Joachim von Ribbentrop
Boris Levitzky - tulkki
Werner Roesler - tulkki
Mikael Shukoff - tulkki
Keijo Lindroos - Juho Niukkanen
Kalevi Kahra - Hugo Österman
Eikka Lehtonen - Karl Oesch
Göran Cederberg - J. O. Söderhjelm
Seppo-Heikki Salonen - Urho Kekkonen
Matti Tuominen - Juho Koivisto
Eero Kankkunen - Rainer von Fieandt
Viljo Karhu - Pekka Heikkinen
Erkki Kanerva - Ernst von Born
Olavi Tervahartiala - Väinö Hakkila
Heikki Nurminen - Mauno Pekkala
Tauno Karvonen - Juho Pilppula
Pentti Järventie - Kaarlo Kares
Helge Hansila - Väinö Kotilainen
Raili Tiensuu - Hella Wuolijoki
Rauni Ikäheimo - Aleksandra Kollontai
Aarre Karén - Grauer
Heikki Nousiainen - Uuno Hannula
Eero Pikkarainen - Väinö Salovaara
Uljas Kandolin - Toivo Kivimäki
Veikko Uusimäki - Rudolf Walden
Paavo Hukkinen - Andrei Ždanov
Aulis Hirvonen - Vasiljevski
Mauno Saarikoski - Rafael Hakkarainen, Furuhjelm
Olavi Levula - Rolf Witting
Esko Pesonen - Ivan Zotov
Risto Saanila - Joseph Veltjens
Jussi Valtakoski - Ludwig Weissauer
Kauko Laurikainen - Wipert von Blücher
Kurt Ingvall - Erik Heinrichs
Heikki Alho - Jalo Lahdensuo
Veijo Pasanen - Adolf Hitler
Kauko Väyrynen -  Horst Rössing
Martti Tschokkinen - Andrei Vyšinski
Olavi Niemi - Paavo Talvela
Kauko Helovirta - Hermann Göring
Aulis Hämäläinen - Franz Halder
Emil Saarinen - Oskari Reinikainen
Kaarlo Gustafsson - Atos Wirtanen
Esko Vettenranta - Lennart Heljas
Ilmari Aarre-Ahtio - Jaakko Ikola
Turkka Lehtinen - Pietari Salmenoja
Martti Palo - Karl Schnurre
Reijo Lahtinen - Friedrich Paulus
Erkki Rinne - Walter Horn
Heikki Pakila - Karl-Heinrich Bodenschatz
Muita tekijöitä

Matti Tapio – käsikirjoitus ja ohjaus
Leonid Bashmakov – musiikki
Kirsti Hakkarainen – pöytäkirjojen suomennos Hitler-Molotov -tapaamisesta marraskuulta 1940
Muita tekijöitä > Asiantuntijat

vuorineuvos Johan Nykopp
professori L.A. Puntila
professori Raoul Palmgren
professori Keijo Korhonen
professori Hannu Soikkanen
professori Osmo Jussila
dosentti Ohto Manninen
tohtori J.O. Söderhjelm
tohtori Martti Häikiö
everstiluutnantti Helge Seppälä
everstiluutnantti evp Paavo Susitaival
pääsihteeri Aimo Rikka
toimittaja Lauri Kantola
kouluneuvos Reino Ala-Kulju
kansanedustaja Atos Wirtanen
kansanedustaja Eino Raunio
kansanedustaja Matti Lepistö
diplomi-insinööri Reino Ignatius
Lauri Rautola
neuvostoeversti Tuure Lehénin haastattelu Arvo Ahlroosin ohjelmasta "Kiellettynä Suomessa"
Jaksot

Sodan ja rauhan miehet lähetettiin joulukuusta 1978 helmikuuhun 1979 sunnuntai-iltaisin kakkosverkossa. Jaksot ja niiden lähetyspäivät olivat:
Tuntematon diplomaatti (3.12.1978)
Hylätty tapaus (10.12.1978)
Kutsu Moskovaan (17.12.1978)
Uhkapeli (23.12.1978)
Sama kaiku on askelten (7.1.1979)
Rauhantunnusteluja (14.1.1979)
Lopun alku (21.1.1979)
Vili Suuret ja pienet (28.1.1979)
Ahdistava syksy (4.2.1979)
Suomen valinta (11.2.1979)
Sarjan aiheuttamat reaktiot

Neuvostoliiton suurlähetystö reagoi sarjaan kielteisesti. Ulkoministeriön alivaltiosihteerinä tuolloin toimineen Keijo Korhosen mukaan suurlähettiläs Vladimir Stepanov sanoi hänelle itsenäisyyspäivän vastaanotolla 1978, että ohjelma on törkeää Neuvostoliiton häpäisemistä ja Korhonen kantaa siitä vastuun. Yleisradion pääjohtaja Erkki Raatikainen sanoi Suomen Kuvalehden haastattelussa helmikuussa 1979 epäilleensä sarjaa liian raskaaksi, mutta vakuutti olleensa aina sitä mieltä, että talvisotaa käsitteleviä aiheita "on mahdollista ja syytä" käsitellä Yleisradiossa. Sarjan eräistä yksityiskohdista Raatikainen esitti kuitenkin ulkopoliittista "oikeaoppisuutta" koskevaa kritiikkiä: ensimmäinen osa ei ollut "aivan oikein", koska sen painopisteenä oli käsitys "ns. Venäjän laajentumispyrkimyksistä länteen".
Sodan ja rauhan miesten ohjaaja Matti Tapio kertoi haastattelussa hieman ennen kuolemaansa: "Sodan syntyvaiheet ovat dramaattisinta näytelmää, mitä kuvitella saattaa. Todella eläneet henkilöt ovat vielä mielenkiintoisempia kuin kirjailijoiden luomukset: he ovat läpeensä lihaa ja verta." Keijo Komppa luonnehti kiitettyä rooliaan Ilkka-lehden haastattelussa: "J. K. Paasikiven rooli on ollut urallani ainutlaatuinen ja varmaan sellaiseksi jääkin. Tällainen näyttelijäntyö poikkeaa suuresti teatteriroolista, sepitteellisistä henkilökuvista. Dokumenttiarvoon pyrkivässä tulkinnassa ei voi panna omiaan, varsinkin kun on vielä niin suuri joukko henkilöitä, jotka tietävät, muistavat, tuntevat."
Tampereen yliopiston tiedotusopin professori Pertti Hemánus arvioi Sodan ja rauhan miehiä Katso-lehdessä: "Sarja on opettanut meille kaikille historiaa, ei tosin täysin moitteettomasti. Lisäksi se on opettanut TV:n ohjelmapolitiikasta kiinnostuneille kolme asiaa: tosiasiat ovat jännittävämpiä kuin sepitelmät, tosiasioiden dramatisoijalla on valtava vastuu, sekä informoiminen ja viihdyttäminen saattavat lyödä toisiaan korvalle. Jos joku olisi esim. vuosi sitten ennustanut, että tämän talven puhutuin TV-ohjelma on tosiasioihin perustuva, historiaa käsittelevä kymmenosainen sarja, tokko häntä olisi uskottu."
Ministeri Max Jakobsonin mukaan Sodan ja rauhan miehet oli Lapualaisoopperaan verrattava merkkipaalu mielipideilmaston muuttumisesta: "Se noudatti tosin oikeaoppisesti paasikiviläistä itsekriittistä linjaa, mutta ihmiset olivat niin kyllästyneitä virallisten historiantulkintojen itseruoskintaan, että pienikin liikahdus toiseen suuntaan otettiin kiitollisuudella vastaan."  Sodan ja rauhan miehet -sarjaan kohdistunutta ulkopoliittista painostusta on kuvannut teoksessaan sarjassa itsekin näytellyt Seppo-Heikki Salonen.
Sarjan aiheuttamat reaktiot > Lehdistön arvioita

Helsingin Sanomat julkaisi keväällä 1979 Jukka Tarkan yhteenvedon sarjan ympärillä käydystä lehdistöpolemiikista. Sen mukaan Yleisradion tiedotusosaston leikearkistossa oli 350 kirjoitusta, jotka oli julkaistu kolmen kuukauden aikana 66 sanoma- ja aikakauslehdessä. Sisältöanalyysin perusteella myönteiset ja kielteiset kommentit jakautuivat melko tasan. Aluksi vasemmiston lehdet suhtautuivat sarjaan suopeasti, kun taas sitoutumattomat ja kokoomuslehdet olivat epäluuloisia. Muun muassa Uudessa Suomessa esitetty arvio ensimmäisen osan jälkeen heijasti ns. Reporadion ajalta periytynyttä "eihän Yleisradiosta voi tulla muuta kuin rienausta" -asennetta: "Aikaisemmin on radiossa ja televisiossa viskelty lokaa itsenäisyystaistelun lahtarisuojeluskuntalaisten ylle, nyt on siirrytty 1930-lukuun." Sarjan edetessä tilanne muuttui. Kaiken kaikkiaan aktiivisimmin polemiikkiin osallistui ns. valtalehdistö, passiivisimmin SDP:n puoluelehdet. Sitoutumaton ja kokoomuslainen lehdistö korosti arvioissaan eniten sitä että sarja oli hyvin tehty. Keskustalehdet arvostivat historiantutkimuksen kansanomaistamista. SKP:n vähemmistö löysi sarjasta vähiten hyvää sanottavaa, SKP:n enemmistö totesi myös sen ansiot.  Professori Matti Kuusi kirjoitti Keskustan äänenkannattajassa Kalevassa: "Tapio on tuottanut teoksen, joka kohoaa meikäläisestä televisiotuotannosta kuin kirkon torni maalaiskylästä." Poliittisen kentän vasenta äärilaitaa edustaneen Tiedonantajan pakinoitsija Aleksandrovitš (Erkki Susi) sanoi: "Olen katsellut monia kanavia, mutta en ole nähnyt vertaisianne valehteljoita."
Hämeen Sanomat pyysi kommenttia vuosien 1938–1940 tapahtumissa mukana olleelta päätoimittaja Arvo Tuomiselta, joka totesi: "Tämä esitys on siinä määrin imponeerannut katsojia, että vanhat tutut kolmen, neljän vuosikymmenen takaa ovat soitelleet ja kyselleet, miltä se tuntui ja miksi siinä ei ole sitä ja miksi ei ole tätä. – – – Minähän tunsin kovin hyvin Stalinin ja Molotovin. Stalin ei nyt oikein vilkaspuheinen ollut, paitsi silloin kun innostui. Mutta hän ei ollut niin suulas kuin Molotov. Oikein naurattaa, että ihminen (Risto Mäkelä) voi eläytyä tällä tavalla Molotovin osaan."
Urho Kekkosen päiväkirjoissa on kaksi Sodan ja rauhan miehiä käsittelevää lehtileikettä, mutta ei yhtään presidentin omaa kommenttia. Toinen lehtileikkeistä on Keijo Korhosen kirjoitus, jossa hän vakuuttaa ettei ohjelma vahingoita idänsuhteita, ja toinen on edellä referoitu Tarkan analyysi.
Sarjan aiheuttamat reaktiot > Palkintoja

Sodan ja rauhan miehet sai Telvis- ja Jussi-palkinnot 1979, opetusministeriön kunniamaininnan sekä Historian Ystäväin Liiton kunniakirjan.
Aiheesta muualla

Sodan ja rauhan miehet Yle Areenassa (katsottavissa toistaiseksi)
Valtteri Etholen

| Valtteri Etholen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. tammikuuta 1983 (ikä 41)
Salibandyn pelaaja
Lempinimi:  Valtsu
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Seura:  Loviisan Tor
Pelinumero:  83
Pituus:  170 cm
Paino:  69 kg
Valtteri Etholen (s. 21. tammikuuta 1983) on suomalainen salibandyn pelaaja. Hän edustaa Salibandyliigassa pelaavaa Loviisan Toria.
Taitolento

Taitolento on lentourheilulaji ja metodi, jolla koulutetaan sotilaslentäjiä lentokoneen ohjaamiseen. Se on myös lentonäytösten suosittu ohjelmanumero.
Taitolennossa käytettävät lentokoneet

Taitolentoa voi lentää kaikilla taitolentokelpoisilla lentokoneilla. Lentokoneelle asetettuihin vaatimuksiin kuuluvat muun muassa lentokoneen tavallista suurempi lujuus, hyvä ohjattavuus eri lentotiloissa, moottorin käyminen ylösalaisin lennettäessä. Myös erityisiä taitolentokoneita on suunniteltu. Purjelentokoneista suurin osa on taitolentokelpoisia. Yksimoottoriset potkurikoneet on yleisin taitolentokoneluokka. Suihkuhävittäjät ovat huonommin liikehtiviä, joten useimmat asevoimien taitolentoryhmät ovat lentäneet joko harjoitushävittäjillä (Hawk, Fouga) tai pommikoneilla (Skyhawk, Hornet), joiden liikehdintä on erinomainen ilman pommikuormaa.[lähde? ]
Kilpailun kulku ja taitolentoliikkeet

Kilpalentosuoritus tapahtuu rajatussa ilmatilassa, jonka vaakasivut ovat 1 000 metriä, yläraja 1 000–1 200 metriä ja alaraja 100–450 metriä, kilpailuluokasta riippuen. Kilpailu koostuu kolmesta eri suorituksesta. Tunnetussa ohjelmassa kaikki tekevät samat liikkeet. Tätä seuraa vapaaohjelma. Tuntemattomassa ohjelmassa kilpailijat saavat ohjelman tietoonsa puoli vuorokautta etukäteen, mutta sitä ei saa harjoitella etukäteen.
Suuri osa taitolentoliikkeistä kehitettiin ensimmäisen maailmansodan aikana, esimerkiksi Max Immelmannin Immelmann-käännös. Osa hävittäjien ilmataisteluliikehdinnästä on kehitetty eri taitolentoliikkeistä. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen taitolento kehittyi, koska siitä tuli osa lentonäytöksiä, joita järjestettiin vilkkaasti aina 1930-luvun lamaan asti. Muun muassa saksalainen Gerhard Fieseler elätti itsensä taitolennolla ja taitolentokoneiden suunnittelulla.[lähde? ]
Kilpataitolennossa käytetään espanjalaisen Jose Luis Arestin 1960-luvulla luomaa liikeluetteloa. Kun peruskuviohin, linjaan, kulmaan ja kaarron tai silmukan osaan tai niiden yhdistelmiin, lisätään erilaisia kierre-elementtejä, käytettävissä on kymmeniätuhansia erilaisia liikevaihtoehtoja. Liikkeiden vaikeuskerroin lasketaan jakamalla liikkeet tiettyihin peruselementteihin, joilla on vakiovaikeuskerroin, ja laskemalla näin saadut komponentit yhteen.[lähde? ]
Taitolentoliikkeita ovat muun muassa
vaaka- ja pystykierteet (rolls)
vaakakierrekaarrot ja - ympyrät
nopeat kierteet (snap/flick rolls)
tynnyri (barrel roll)
sisä- ja ulkopuolinen silmukka (loop)
syöksy- tai lattakierre,(spin, flat spin), sisä- ja ulkopuolinen
kahdeksikko (lazy 8)
Humpty-bumpty (kaksi pysty- tai vinolinjaa ja niitä yhdistävä silmukan puolikas)
pyrstöluisu (tail slide)
kuubalainen kahdeksikko (Cuban eight)ja "reverse half-Cuban"
45 asteen linjat ja pystysyöksy/nousu mahdollisine kierteineen
pystykäännös (hammerhead)
Immelmann (½ silmukkaa, jonka laella ½ vaakakierrettä)
Lomcevak, jonka kehitti tšekkiläinen Ladislav Bezak
Derry turn
Kobra (Pugachev's Cobra)
Taitolento Suomessa

Ilmavoimissa taitolentoa alkoi edistää Lauri Larjo 1930-luvulla.
Seppo Saario on Suomen kuuluisin taitolentäjä 1960-1980-luvuilta. Sittemmin taitolentokurssitus ja kilpailutoiminta on tuonut alalla muutamia kymmeniä harrastajia, jotka toimivat Urheilutaitolentäjät ry:n Suomen ilmailuliiton puitteissa. Vuonna 1961 otettiin käyttöön Fouga Magister -suihkuharjoituskone, joka oli taitolentokäytössä aina 1980-luvulle saakka. Midnight Hawks on Suomen Ilmavoimien virallinen taitolento-osasto, jossa on neljä Hawk-suihkuharjoituskonetta. Midnight Hawks -nimi tuli osaston käyttöön vuonna 1997
Moottoritaitolennon aktiivisia harrastajia on Suomessa parikymmentä. Ensimmäinen kansallisen tason taitolentokilpailu järjestettiin Oripäässä 1986. Nykyisin toimintaa harrastetaan Vesivehmaan, Hyvinkään, Oripään, Joensuun ja Kauhavan lentokentillä. Urheilutaitolentäjät ry edistää taitolennon harrastamista ja toimii lajin yhdistävänä järjestönä. Suomen taitolentomaajoukkue voitti Advanced-luokan EM-kisoissa Joensuussa 2007 joukkuekilpailun hopeamitalin.
Taitolento populaarikulttuurissa

Lentonäytöksiä antavien taitolentäjien ja laskuvarjohyppääjien maailma on ollut näyttävyydessään ja vaarallisuudessaan elokuvantekijöille kiehtova aihe. Siitä kertoo muun muassa Douglas Sirkin elokuva Paholaisen enkelit (1957), joka perustuu William Faulknerin romaaniin Pylon (1935).
Muita taitolentoaiheisia elokuvia ovat Seikkailijat (Les aventuriers, 1967), Hyppy ikuisuuteen (Gypsy Moths, 1969), Suuri Waldo Pepper – hurjapäinen lentäjä (The Great Waldo Pepper, 1975) ja Huimapäät ilmassa (Cloud Dancer, 1980).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Urheilutaitolentäjät ry:n kotisivut
Kaivari 2017-lentonäytös Midinight Hawks -lentäjän kypäräkameralla kuvattuna.
Larjo, Lauri: Taitolento ja sen historia, Otava 1947.
Yle Elävä arkisto: Pilvien huimapäät temppuilivat taivaalla niin että heikkopäistä hirvitti (TV-dokumentti Pilvien huimapäät)
Pilvien huimapäät temppuilivat taivaalla niin että heikkopäistä hirvitti. (Yle Elävä arkisto.)
Brittiläinen Utterly Butterly taitolentoryhmä ilmailunäytöksessä Boeing Stearmans koneineen
RAF:n Red Arrows-taitolentoryhmä BAe Hawk -koneineen
Seppo Saarion 1970-luvun alussa rakentama Pitts S-1 Special Oripäässä 2013. Koneen ohjaimissa on lentokapteeni Raimo Nikkanen.