stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Colleen McCullough
Suomennetut teokset

Tim (1974)
Okalinnut (1977)
Kutsumus ja kiusaus (1981)
Parantaja (1985)
Missalonghin naiset (1987)
Valta ja rakkaus.  ((The First Man in Rome, 1990.) Suom. Paula Herranen)  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17209-X
Troijan laulu (1998) Suom. Kaarina Sonck, laulut sivuiilla 50 ja 396 Liisa Ryömä. Uusi painos; Suuri Suomalainen Kirjakerho, 2000. ISBN 951-643-964-0.
Morganin matka.  ((Morgan’s Run, 2000.) Suom. Pirkko Talvio-Jaatinen)  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-2171-2
Kullan kosketus (2003)
Barbara McClintock

| Barbara McClintock |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1902 Hartford, Connecticut
Kuollut: 2. syyskuuta 1992 (90 vuotta) Huntington, New York
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Cornellin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Rollins A. Emerson
Instituutti:  Missourin yliopisto Cold Spring Harbor Laboratory
Tutkimusalue:  Perinnöllisyystiede ja sytogenetiikka
Tunnetut työt:  Maissin geenien liikkuvien osien selvittäminen
Palkinnot:   Nobelin fysiologian palkinto  1983
 Nimikirjoitus
Barbara McClintock (16. kesäkuuta 1902 Hartford, Connecticut, Yhdysvallat – 2. syyskuuta 1992 Huntington, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen tieteilijä ja sytogenetiikan uranuurtaja.
McClintock syntyi Hartfordissa 1902. Hän varttui Brooklynissa ja opiskeli Cornellin yliopistossa. McClintock väitteli tohtoriksi 1927 ja jatkoi tutkimustyötään Cornellissa ja Missourin yliopistossa vuoteen 1941 asti. Tämän jälkeen McClintock työskenteli Cold Spring Harbor -laboratoriossa aina kuolemaansa asti.
McClintock sai Nobelin fysiologian palkinnon 1983 tutkimuksistaan maissin genomin liikkuvien DNA-elementtien eli transposonien parissa. Hän todisti geenien liikkuvuuden jo ennen kuin DNA:n kaksoiskierrerakenne ja geneettinen koodi oli selvitetty. Nobeliin johtaneet havaintonsa McClintock teki lähes 40 vuotta ennen palkinnon myöntämistä, mutta genetiikan tietämys oli vielä niin alkeellista että hänen ideansa hämmensivät muita tutkijoita ja jätettiin usein huomiotta. McClintock oli ensimmäinen nainen, joka sai Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon jakamattomana. McClintock löydökset genetiikassa olivat valtavan merkittäviä ja hän on yksi 1900-luvun vaikutusvaltaisimmista geneetikoista. Nobelin lisäksi sai muun muassa National Medal of Sciencen 1970, MacArthur-palkinnon 1981 ja Albert Lasker -palkinnon lääketieteellisestä perustutkimustyöstä 1981.
McClintockin mukaan on nimetty vuonna 2013 perustettu McClintock-palkinto, jota jaetaan kasvigenetiikan ja perimän tutkimuksesta.
Suomen kielen sanakirjat

Suomen kielen sanakirjat on Otavan kustantama kuusiosainen kirjasarja, joka sisältää seuraavat teokset:
Uusi sivistyssanakirja, 1981, toim. Annukka Aikio, uusinut Rauni Vornanen ISBN 951-1-06121-6
Suomalainen fraasisanakirja, 1981, toim. Sakari Virkkunen (teos ilmestynyt aiemmin erillisenä teoksena) ISBN 951-1-06223-9
Suuri sitaattisanakirja, 1982, toim. Jarkko Laine ISBN 951-1-06675-7
Nykysuomen oikeinkirjoitussanakirja, 1982, toim. Rauni Vornanen ISBN 951-1-06951-9
Lentävien lauseiden sanakirja, 1982, toim. Maunu Sinnemäki ISBN 951-1-07029-0
Suomalainen nimikirja, 1984, ISBN 951-1-07227-7
Koko sarjan ISBN 951-1-06120-8
Mary McCarthy

| Mary McCarthy |
| --- | --- |
 Mary McCarthy 1963.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. kesäkuuta 1912 Seattle, Washington, Yhdysvallat
Kuollut: 25. lokakuuta 1989 (77 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mary McCarthy (21. kesäkuuta 1912 Seattle, Washington, Yhdysvallat – 25. lokakuuta 1989 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija, teatterikriitikko ja esseisti.
McCarthy valmistui 1933 Vassar Collegesta. Hän oli Partisan Review -lehden teatterikriitikko 1937–1956. Hän asui vuodesta 1962 osittain Pariisissa. Hänen esikoisteoksensa The Company She Keeps ilmestyi 1942, mutta varsinaisesti huomiota herätti Vassarin kasvattien elämää kuvaava Ryhmä (1963). Hän kirjoitti myös ajankohtaisista aiheista, kuten Watergate-skandaalista ja Vietnamin sodasta.
Suomennetut teokset

Ryhmä (The Group), suom. Antti Salomaa, Helsinki: Weilin & Göös 1964
Lumottu elämä (A Charmed Life), suom. Eila Pennanen, runot Aale Tynni, Helsinki: Weilin+Göös 1965
Eikä lintuset laula (And no Bird Sang), suom. Auli Hurme-Keränen, Hämeenlinna: Karisto 2002 ISBN 951-23-4340-1
Kuin totuus tulessa (Shame the Devil), suom. Auli Hurme-Keränen, Hämeenlinna: Karisto 2003 ISBN 951-23-4441-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mary McCarthy Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Suomalainen kansanmusiikki

Suomalainen kansanmusiikki sisältää huhuillen, resitoiden, laulaen, rallatellen, rummuttaen ja soittaen esitettyjä sävelaihelmia. Ne sisältävät usein motiiveja ja ennestään tuntemattomia sävelmiä.
Suomalainen laulumusiikki > Laulurunous

Suomalainen laulurunous oli tavallisesti kalevalanmittaisia muinaisrunoja, joita useimmiten esitettiin esi- ja jälkilaulajan vuorotellessa säkeittäin. Suomalaisen runosävelmän merkittävimmät ominaispiirteet ovat viisi-iskuinen (5/4) sävelmäsäkeen mitta, kuten myös viisilukuinen käyttöasteikko, laajuudeltaan yleisimmin mollipentakordi. Tavallisin ja tunnetuin käytetty sävelmä on niin kutsuttu Kalevalan sävelmä. Etelään päin Inkeriin ja Viroon mentäessä on neli-iskuisuus ja duurin sukuisuus yleisempää. Runosävelmiä on esitetty yleensä työ- ja riittilauluissa sekä erilaisissa loitsuissa, häissä sekä leikkilauluissa. Nykyaikana runosävelmät ovat säilyneet käytössä lähinnä lasten nukuttamiseen käytettävissä tuutulauluissa (”Nuku, nuku, nurmilintu, väsy, väsy, västäräkki, nuku nurmelle hyvälle, vaivu maalle valkealle.”)
Merkittävimmät tunnetut runonlaulajat ovat Itä-Karjalasta. Latvajärveläiseltä Arhippa Perttuselta kerättiin 1830-luvulla kaikkiaan 4 130 säettä, ja lauluja tallennettiin innokkaasti pitkän aikaa kansallisen heräämisen ajoista Kalevalaan ja Kantelettareen ja sittemmin aina 1950-luvulla saakka. Vielä nykyisinkin Venäjän puoleisessa Karjalassa elää joitakin vanhoja aitoja laulurunojen taitajia.
Suomalainen laulumusiikki > Itkuvirret

Itkuvirret ovat vanha Karjalan ortodoksien seremonioihin liittyvä herkkä laulurunouden laji. Itkuvirsien taitajat eli itkijät, olivat kypsään ikään ehtineitä naisia, jotka iän myötä olivat saavuttaneet oikeanlaisen laulutekniikan. Itkuvirsien esitystarkoitus on ollut yksilön henkisten purkausten kuvaaminen ja voimakkaitten, läsnä oleviin ihmisiin kohdistuneitten, tunnetilojen nostattaminen. Itkuvirsien aiheet ovatkin varsin tunteellisia, kuten suru, murhe ja kaipaus sekä haikeus. Kuolleitten ihmisten hautajaisissa ja heitä muistellessa on itkuvirsiä esitetty kirkolliseen tapaperinteeseen liittyen. Hääjuhlissa on itketty pyyntöjä, kiittämisiä, neuvontaa ja haikeutta. Lisäksi lyhempimuotoisia tilapäisiä itkuvirsiä on esitetty muina sopivina hetkinä kuten tervehdittäessä ja hyvästejä jätettäessä. Itkutekniikka perustui improvisointiin eikä aina ollut täysin kalevalaisen runomitan mukaista, samoin kuin rytmi saattoi olla poikkeusjakoista ja epäsäännöllistä.
Tunnettuja itkuvirsien taitajia olivat muiden muassa Matjoi Plattonen, Oksenja Mäkiselkä sekä vuonna 1963 kuollut suomussalmelainen Domna Huovinen, joka oli luultavasti viimeinen aito itkuvirsien taitaja Suomen puolella rajaa.
Suomalainen laulumusiikki > Laulusävelmät

Laulusävelmillä tarkoitetaan kansanlauluihin kuuluvia lyyrisiä ja loppusointuun riimitettyjä laulelmia, joiden käyttö alkoi Suomen länsiosassa olla yleistä 1800-luvun alkupuolella. Laulut ovat sisällykseltään lyyrisiä, ja niitä lauletaan säepareittain. Ensimmäisessä säeparissa esitettiin tai tulkittiin luonnonkuva, mietelmä tai jonkinlainen yleinen havainto, ja tähän vastattiin jälkimmäisessä parissa tunnelman tai toteaman muodossa. Sävelmä on tavallisesti nelisäkeinen parillinen lauseke, jota nimitetään rekirytmiksi. Sävelmää toistetaan säepareja kertaamalla ja toistamalla riimikohtia säkeistöluvun mukaan. Riimitetyissä lauluissa on jo selkeää ulkomaalaista vaikutetta, muun muassa saksalaisia balladeja sekä ruotsalaisia piiri- ja leikkilauluja.
Suomalainen laulumusiikki > Hengellinen kansanmusiikki

Suomalainen hengellinen kansanmusiikki pohjautuu pitkälti kirkkokoraaleihin. Ennen uskonpuhdistusta suomalainen kansanmusiikki sai vaikutteita liturgisista sävelmistä ja vuonna 1582 ilmestyneestä Piae Cantiones -kokoelmasta. Vanhin säilynyt käsin kirjoitettu koraalikokoelma on Kangasalan koraalikirja vuodelta 1624. Kirkkokoraaleista muodostui sittemmin kansan suussa varsin omaleimaisia toisintoja. Kansankoraaleja on tallennettu erityisesti merkittävimmiltä herännäisalueilta Suomesta.
Ortodoksisen kirkon anti on ollut huomattavasti mitättömämpää kuin luterilaisen. Toisintoja ei pahemmin päässyt syntymään sävelmien laadun sekä vieraan kielen vuoksi. Monet ortodoksit ovat kuitenkin tehneet merkittävää työtä karjalaisille omaleimaisen itkuvirsiperinteen parissa.
Kansanomainen soitinmusiikki

Suomalaisen perinteisen kansanmusiikin soittimisto on varsin niukka lähinnä luonnon karuuden ja maan syrjäisen sijainnin vuoksi. Kansanmusiikissa käytetyt soittimet lajitellaan vanhoihin kansallisiin soittimiin, joita ovat kantele ja erilaisen paimenten soittimet, sekä muualta lainattuihin soittimiin, joista kansanmusiikissa yleisesti käytettyjä ovat lähinnä jouhikantele eli jouhikko, viulu, klarinetti ja haitari.
Kansanomainen soitinmusiikki > Paimensoittimet

Suomalaisten paimensoittimia olivat erilaiset puhaltimet sekä kielisoittimet. Osaa tällaisista äänen tuottamiseen soveltuvista välineistä, kuten Lakutinta, käytettiin alkujaan arkisen elämän tarpeisiin tuottamaan kutsu- ja pelotusäänisignaaleita ja muita äänimerkkiä ihmisille ja eläimille, mutta myös henkiolennoille ja luonnonvoimille. Sittemmin paimensoitinten kehittyessä niitä ruvettiin käyttämään erilaisten laulu- ja tanssisävelten esittämiseen. Torvia käytettiin metsästyksessä, kalastuksessa, hälyttimenä ja ruokakellon sijaan. Länsi-Suomessa paimentorvia käytettiin myös rukoustorvena.
Torviksi rakenteensa puolesta lajiteltuja puhallinsoittimia olivat muiden muassa tuohitorvi eli tanatorvi, luikku, ämyri ja truba. Myös erilaisia sarvia, kuten pukin, pässin ja naudan sarvet, mutta myös puusarvet. Huilutyyppisiä soittimia olivat pajupillit, kuten pitkähuilu ja piisku, sekä erilaiset puu- ja savihuilut. Kielisoittimia olivat muiden muassa kasvien lehdet, kampa, kaide, ruokopilli, mäntypilli, kärjennoukka ja tärrätorvi. Helistimiä olivat mm. Rapapalli.
Tunnettu perinteisten paimensoittimien valmistaja oli inkeriläinen vuonna 1961 kuollut paimen Teppo Repo. Kirjailija ja tutkimusmatkailija Kaarle Aksel Gottlund oli aikanaan hyvin kiinnostunut perinteisistä paimensoittimista ja julkaissut aihetta käsitteleviä teoksia.
Kansanomainen soitinmusiikki > Kantele

Kantele, eli kannel, on itämerensuomalaisten, balttilaisten ja slaavilaisten sekä eräiden muidenkin kansojen soitin. Vastaavanlainen soitin kuuluu mm. Volgan alueen kansojen musiikkiperinteeseen. Kantele kuuluu yleisemmin katsottuna eurooppalaiseen psalterium-soitinten yleisryhmään. Soittimen alkuperää ei tunneta. Sen ikä on arveltu olevan tuhansia vuosia ja ainakin kantasuomalaiselta kaudelta. Vanhimmat aineelliset todisteet erilaisista kantelaista ovat Novgorodin kaivauksista 1100–1300-luvulta sekä Puolasta 1200-luvulta.
Suomalaisessa kanteleessa ominaispiirre on alaspäin kaartuva ponsi, joka soitettaessa lepäsi oikean jalan reidellä, kun itse soitinta pidettiin polvien päällä poikittain. Paikoin eteläisillä seuduilla soittimen pitotapa oli syvemmällä sylissä, minkä johdosta ponsi oli turha. Yleisimmin vasemman käden sormilla tarpeettomat kielet suljetaan ja kieliä lyödään sormilla, nahkapalalla tai tikulla tms. soittolehdellä. Suomessa 1900-luvun alussa, ja Karjalassa jo paljon aikaisemmin, yleistynyt näppäilytekniikka pelkillä sormilla on nykyisin omaksuttu muissakin kantelemaissa vanhan soittotekniikan ohella rikastuttajana.
Itämeren kanteleen perustyyppi on yksi- tai kaksipuolinen, jossa on viisi kieltä. Kanteleen pituus on ollut puoli metriä tai vähän päälle. Viisi kieltä on sopiva määrä suomalaistyyppisten runosävelten soittoon. Viimeisin tunnettu perinteen taitaja Antti Rantonen Haapavedeltä kuoli vuonna 1961. Karjalassa kanteleet säilyivät pitkään vähäkielisinä. Elias Lönnrot rakensi aikanaan jopa kromaattisia kanteleita, joissa kieliä oli yli 30. Suomalaisten talonpoikaisten kanteleiden kielimäärä on ollut hyvin vaihteleva. Yleensä noin 20 kieltä on riittänyt kansanmusiikin esittämiseen vanhaan tapaan lyhyet kielet soittajaa lähinnä. Alettaessa soittamaan kanteleella ns. taidemusiikkia 1800-luvun lopulla pitkät kielet soittajaa lähinnä, on kieliluku kasvanut sittemmin jopa yli 30. Alun perin kielet tehtiin vaskesta, sittemmin raudasta ja myöhemmin teräksestä. Kanteleita on kehitetty rakennetta vahvistamalla ja parantamalla virityslaitteita sekä muuttamalla viritys kromaattiseksi. Talonpoikaisilla kanteleilla on säestetty lauluja ja tansseja sekä soitettu hengellistä musiikkia. Nykyisin erilaisella kanteleilla esitetään kaikenlaista musiikkia.
Kansanomainen soitinmusiikki > Jouhikko

Jouhikko eli jouhikantele on vanhimpia länsimaista suomalaiseen kansanmusiikkiin lainattuja soittimia. Jouhikossa kieliä on kahdesta neljään. Soittimen nimi tulee siitä, että kielet punottiin Suomessa hevosen häntäjouhista. Soitinta soitetaan pitämällä tartunta-aukossa kielet jakavaa vasenta kättä.
Jouhikkoa käyttivät germaanit nimellä Chrotta ja keltit nimellä crwth ennen viulun keksimistä. Suomeen jouhikko levisi alun perin Ruotsista Viron ruotsinkielisten rannikkoalueitten kautta Sortavalaan. Jouhikko on 1800-luvulla ollut tiettävästi käytössä eteläisen Savon alueella, mm. Savonlinnassa, Kerimäellä ja Mäntyharjulla sekä näiden läheisyydessä Karjalassa Kesälahdella, Kiteellä, Hiitolassa, Ilomantsissa ja Sortavalassa.
Kansanomainen soitinmusiikki > Pelimannimusiikki

Erityisesti viulua soittaneista kansansoittajista käytetään nimitystä pelimanni. Valtaosa taitavimmista pelimanneista tuli Suomen länsiosasta sekä ruotsinkieliseltä alueelta. Tunnettuja pelimanneja ovat mm. Kalle Tastula ja Friiti Ojala Kaustiselta, Matts Lindbäck Oravaisista, Aleksanteri Ranta Ilmajoelta, Juokki Nousiainen Kuorevedeltä ja Kalle Lundgren Nummelta.
Kansanomainen soitinmusiikki > Pelimannimusiikki > Viulu

Uudemmista kansanmusiikissa käytettävistä soittimista viulu on kaikkein varhaisin. Ensimmäiset maininnat soittimen käytöstä ovat jo 1600-luvulta, mutta Itä-Suomeen laajempaan käyttöön viulu levisi vasta 1800-luvulla, ja joihinkin osiin Karjalaa haitari ja balalaikka ilmaantuivat jo ennen viulua. Viulumusiikin suurkautta olivat 1700- ja varsinkin 1800-luku, jolloin viulua käytettiin laajamittaisesti Suomen etelä- ja länsiosissa. Soitinta käytettiin myös paljon Karjalassa ja Savossa.
Viulua käytettiin erityisesti kruunuhäitten seremonioissa ja tansseissa. Pelimannit ja puusepät rakensivat yleisimmin viulunsa itse. Viulun soitto oli pääasiassa yksiäänistä. Kuitenkin jos pelimanneja oli häissä useampi kuin yksi, voitiin musiikkiesitys toteuttaa myös oktaavisoittona. Jousia käytettiin lyhyesti ja napakasti, millä saatiin aikaan tehostettu tanssin rytmi. Viulua käytettiin myös muissa seremonioissa, marssimusiikissa, sillä soitettiin käyntisoittoja, tanssimusiikkia sekä muuten vain ajanvietemusiikkia, joihin saattoi lukeutua myös laulusävelmiä ja myöhemmin myös nuoteilla kirjoitettua musiikkia.
Suomalaiseen viulunsoittoon on suuresti vaikuttanut ruotsalainen kansansoitto, mitä edesauttoivat vilkkaat meriyhteydet Pohjanmaalta Tukholman eteläpuolelle. Pohjalaisia kirvesmiehiä oli 1700-luvulla paljon myös eteläruotsalaisissa laivanveistämöissä, jolloin sävelmistöä, pääasiassa alun perin puolalaiseen polskaan pohjautuvia, levisi maahan. Puolan tanssiperintö polskan, poloneesin, masurkan, varsoviennen ja krakowiakin muodossa olikin jo 1500-luvulta lähtien merkittävä vaikuttaja koko Itämeren alueella.
Viulunsoittajat olivat pääasiallisesti kiertäviä tai paikallisesti vaikuttavia kyläpelimanneja tai heikkotaitoisempia harrastelijoita.
Vuonna 2021 kaustislainen viulunsoitto hyväksyttiin Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon.
Kansanomainen soitinmusiikki > Pelimannimusiikki > Klarinetti

Viulun ohella myös klarinetti on peräisin länsimaista. Suomalaisessa kansanmusiikissa se on ollut käytössä pääasiassa tanssisoittimena, mutta klarinetilla on soitettu myös marsseja ja käyntisoittoja. Monien klarinetinsoittajien, eli pillipiiparien tai musikanttien, soittotaito on peräisin sotilassoittokunnista, joista he toivat oman lisänsä omille kotipaikkakunnilleen palatessaan. Klarinetinsoittotaito keskittyi pääasiassa Suomen länsiosiin.
Kansanomainen soitinmusiikki > Pelimannimusiikki > Harmonikka

Harmonikka tuli Suomeen 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Tuolloin haitarit olivat kaksirivisiä semitonivireisiä, pääasiassa saksalaisvalmisteisia. Karjalaan harmonikka levisi myös Venäjältä, joihinkin osiin jo ennen viulua. Sittemmin 1900-luvulle tultaessa haitarit kehittyivät viisirivisiksi ja kromaattisiviritteisiksi.
Kansanomainen soitinmusiikki > Pelimannimusiikki > Muita soittimia

Eräs merkittävistä kansanmusiikin parissa käytetyistä soittimista on huuliharppu, jota pitkän aikaa käytettiin tanssi- ja ajanvietemusiikissa. Muita vähemmän merkityksellisiä ja harvemmin käytettyjä soittimia ovat kitara, mandoliini, sisteri, kontrabasso ja munniharppu, jotka ovat yleistyneet lähinnä nykyajan pelimannien käytössä. Samaten urkuharmooni on nykyajan pelimannien suosiossa, vaikka sillä on varsinaisessa kansanmusiikissakin jo vuosisadan perinne, joskin hengellisten laulujen piirissä.
Nykyaikainen kansanmusiikki

Kansanmusiikiksi sanotaan myös samaan tyyliin sävellettyä musiikkia, joka käyttää kansanmusiikin elementtejä, yhdistäen siihen pop-, jazz- tai klassisen musiikin elementtejä. Usein muusikot aloittavat esittämällä perinteisiä sävelmiä, mutta jatkavat säveltämällä omia teoksiaan, esimerkiksi Konsta Jylhä, Värttinä.
Kansanmusiikki koki Suomessa ensimmäisen uuden suosion aallon 1940-luvulla pelimanniyhtyeiden perustamisen myötä. Toinen aalto oli 1960-luvulla eurooppalais-amerikkalaisen etnisyys-folklore-muodin myötä. Oman alueen kansanmusiikilla on ollut erityisen voimakas merkitys uhanalaisiksi itsensä tuntevien ryhmien, kuten suomenruotsalaisten, suomenvenäläisten ja karjalaisevakoiden keskuudessa. Kansanmusiikilla on ollut myös poliittisia vivahteita. Kolmas aalto alkoi 1980-luvulla, jolloin muun muassa Sibelius-Akatemiassa alkoi kansanmusiikin (1983) akateeminen opetus. Tätä aaltoa edustavat muun muassa JPP, Värttinä, Maria Kalaniemi, Timo Väänänen, Loituma sekä Frigg.
Monelle lastenlauluista tutut riimit ovat malliesimerkki suuhun kulkevasta kansanmusiikista: Suomalaiselle tuttuja ikivanhoja kansanmusiikista juurensa juontaneita rallatuksia ovat esimerkiksi ”hura hura häitä”, ”lällällälää lieruu”, ”tuu tuu tupakkirulla”.
Kirjallisuutta

Asplund, Anneli & Hako, Matti (toim.): Kansanmusiikki.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 366)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1981.  ISBN 951-717-234-6
Blomster, Risto (toim.): Kantele.  (Kirjoittaneet Pekka Jalkanen, Heikki Laitinen ja Anna-Liisa Tenhunen. SKS:n teoksia 1225, Tiede)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009.  ISBN 978-952-222-101-8
Heikkilä, Johannes & Virtanen, Hannu: Pilven piirtä myöten: suomietnon synty. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2011. ISBN 978-952-222-303-6.
Aiheesta muualla

Sibelius-Akatemian kansanmusiikin osasto.
Etno.net, kansanmusiikin äänitteitä ja oppimateriaaleja.
Suomen kansanmusiikkiliitto.
Kansanmusiikkikansantanssi.fi-portaali.
Folk. Ylen Elävä arkisto.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle 
Lakuttimella hätisteltiin esimerkiksi petoja asumusten läheltä.
Tommi Maunula

Tuomas (Tommi) Edvard Maunula (16. lokakuuta 1897 Nurmo – 25. heinäkuuta 1955) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan kiväärijohtajana. Varsinaisen elämäntyönsä hän teki Suomen puolustusvoimain Ilmavoimissa ja ilmapuolustuksen parissa.
Perhe ja koulutus

Maunulan vanhemmat olivat ratavartija Matti Maunula ja Helena Krunkkala. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Martha Emilia Strautinin kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Seinäjoen yhteiskoulussa vuonna 1921 ja osan seitsemännen luokan oppimäärästä Terijoen yhteiskoulussa vuonna 1926. Hän suoritti ohjaajatutkinnon vuonna 1923 ja Ilmavoimien laivuepäällikkökurssin vuonna 1923 sekä sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925. Ilmavoimien ampuma- ja pommituskurssin hän suoritti vuonna 1928 ja tähystäjätutkinnon vuonna 1930 sekä ohjaajaopettajatutkinnon vuonna 1932. Toisen luokan sotilasradiosähköttäjätutkinnon hän suoritti vuonna 1934 ja Ilmavoimien kapteenikurssin vuonna 1936.
Jääkärikausi

Maunula työskenteli liikeapulaisena Vaasassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 18. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Maunula astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kiväärinjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella, missä hän haavoittui lievästi 4. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Maunula palveli sisällissodan jälkeen 7. heinäkuuta 1918 lähtien 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Kuopion jalkaväkirykmentti 4  ja sitten Tampereen rykmentti. Hän toimi rykmentissä komppanianpäällikkönä. Myöhemmin hän toimi vuosina 1919 – 1920 opettajana 3. Divisioonan aliupseerikoulussa. Aliupseerikoulusta hänet komennettiin 23. helmikuuta 1921 alkaen Ilmavoimiin, jonne hänet lopulta siirrettiin 16. heinäkuuta 1921 alkaen. Ilmavoimissa Maunula toimi ensin aliupseerikoulun johtajana, mutta hänet määrättiin 1. kesäkuuta 1922 alkaen laivuepäälliköksi Ilmailuosasto 2:een. Ilmailuosastosta hänet siirrettiin 24. syyskuuta 1923 alkaen Ilmavoimien esikuntapäälliköksi ja edelleen 30. kesäkuuta 1924 alkaen  2. Erillisen meritiedustelulaivueen päälliköksi ja edelleen 2. lokakuuta 1926 Ilmavoimien alokaskomppanian päälliköksi. Lentuepäälliköksi ja myöhemmin tiedustelu-upseeriksi Merilentoeskaaderiin (nimi myöhemmin Lentoasema 4) hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1928. Seuraavaksi hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1937 Ilmatorjuntapiiri 5:n päälliköksi, missä tehtävässä hän palveli vuoteen 1938 saakka. Seuraavaksi hänet siirrettiin Lentorykmentti l:een, josta hänet piakkoin siirrettiin Satakunta-Hämeen sotilasläänin esikuntaan, missähän palvelikin talvisotaan saakka.
Aikaisemmilta vuosiltaan hänelle kertyi myös viransijaisuuksia joista mainittakoon 19. joulukuuta 1924 – 2. lokakuuta 1926 välisenä aikana hän hoiti komppanianpäällikön tehtävä Polkupyöräpataljoona 2:ssa ja järjesti 8. syyskuuta 1932 – 12. maaliskuuta 1933 välisenä aikana Kemijärvellä polaarivuoden aerologisia lentoja.