stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Édouard Branly

Édouard Branly
Édouard Eugène Désiré Branly (kirjoitetaan myös Branley) (23. lokakuuta 1844 – 24. maaliskuuta 1940) oli ranskalainen fyysikko. Branly on eräs radion varhaisista kehittäjistä. Hän oli ensimmäinen, joka käytti metallijauhetta ilmaisemaan sähkömagneettista kenttää.
Branly syntyi Amiensissa, Ranskassa. Hän kävi St Quentinin koulua ja aloitti matematiikan opinnot Napoleonkoulussa (nykyinen Henry IV:n yliopisto). Valmistuttuaan luokkansa priimuksena 1868 hänelle tarjottiin paikkaa Bourgesin yliopistosta. Bourgesissa ei kuitenkaan ollut riittävästi mahdollisuuksia tutkimustyölle, joten Branly siirtyi Pariisiin. 5. helmikuuta 1874 hänestä tuli La Sorbonnen laboratorion johtaja. Puolitoista vuotta myöhemmin Branly kutsuttiin Pariisin katolisen yliopiston fysiikan laitoksen professoriksi.
Ura

Branly tutki sähkön ominaisuuksia paitsi teoreettisesti, myös rakentamalla kojeita. Langattoman viestinnän alkukehityksessä oli vaikeutena fysikaalisten teorioiden, laitteiden kehittämisen ja kaupallisten sovellusten välinen kuilu. Branly muodosti yhteyden monimutkaisten matemaattisten kaavojen, keksintöjen ja tulosten levittämisen välillä. Radion kehitykselle Branlyn suurin saavutus oli metallijauheen sähkönjohtavuudesta tehty havainto, jossa jauheen vastus muuttuu pieneksi sen joutuessaan sähkökenttään. 1890 Branly rakensi havainnon perusteella laitteen, joka myöhemmin sai nimen kohereeri. Kohereeria käytettiin radion tutkimuksessa seuraavat 15 vuotta, kunnes elektroniputki syrjäytti sen. Branly kehitti kohereeria monien muiden tutkijoiden ohella vielä 1900-luvulla.
Sähkömagneettisen säteilyn tutkimisen lisäksi Branly tutki sähköterapiaa. Hän etsi yhteyksiä lääketieteen ja fysiikan välillä ja esitti malleja ihmisen hermojen rakenteesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Édouard Branly Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Heksapla

| Heksapla> Ἑξαπλᾶ |
| --- | --- |
 Sivu teoksen käsikirjoituksesta Taylor-Schechter 12.182 600-luvulta.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Origenes
Kieli:  heprea ja muinaiskreikka (koinee)
Genre:  Vanhan testamentin kriittinen tekstilaitos
Julkaistu:  n. 240
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Heksapla (m.kreik. Ἑξαπλᾶ, lat. Hexapla; ”Kuusinkertainen”) oli Origeneen kokoama Vanhan testamentin heprean- ja kreikankielisiä tekstimuotoja vertaillut laitos. Se ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta sen vaikutus näkyy lukuisissa muissa aikansa kristillisissä teoksissa.
Historia

Origenes koosti Heksaplan noin vuonna 240. Syynä oli ajankohtainen tarve, sillä Vanhan testamentin tekstimuoto oli tuohon aikaan vakiintumaton. Kirkko käytti kreikankielistä Septuagintaa, mutta se erosi aikansa vakiintuneesta hepreankielisestä tekstistä monissa kohdissa: siihen oli lisätty kirjoja ja yksittäisiä tekstikohtia, ja siinä oli lisäksi lukemattomia muutoksia yksittäisissä lauseissa. Tämä johtui sekä siitä, että Septuaginta oli käännetty erilaisesta heprealaisesta tekstistä kuin mihin muotoon Vanha testamentti oli ajanlaskun alun jälkeisessä rabbiinisessa juutalaisuudessa vakiintunut, että tavasta, jolla teksti oli välittynyt ja jolla siihen oli tehty ”korjauksia”, Origeneen mukaan huolimattomasti.
Tämän vuoksi Origenes koosti Heksaplan eri muotojen vertailua varten. Origenes oli varhaisimpia merkittäviä kristillisiä oppineita, joka tutki hepreaa, ja hänen laitoksensa oli koko antiikin ajan suurisuuntaisin kriittinen tekstilaitoshanke. Hän omisti teoksen koostamiseen 28 vuotta. Heksaplaa voidaan pitää koko Raamatun tekstikritiikin perustaneena teoksena.
Alkuperäinen teos sijoitettiin Caesarea Maritiman kirjastoon. Se tuhoutui oletettavasti 600-luvulla. Teoksen teksti ei ole säilynyt nykyaikaan, sillä siitä ei teoksen suuren koon vuoksi välttämättä tehty koskaan yhtään kokonaista kopiota, ainoastaan osakopioita. Teoksen luonne tulee kuitenkin ilmi kirkkoisien tekemistä lainauksista sekä lukuisista Raamatun käsikirjoituksissa olevista skolioista. Varhaisimpia lähteitä siihen ovat Eusebios Kesarealainen, Epifanios ja Hieronymus. Lisäksi erityisesti teoksen Psalmien kirjan tekstistä on löydetty joitakin laajempia osia, joiden avulla voidaan tietää paremmin, kuinka Origenes oli esittänyt aineiston. Teoksen osia käännettiin varhain syyrian kielelle, ja näistä versioista on säilynyt vieläkin laajempia osia.
Ensimmäisen yrityksen teoksen säilyneiden katkelmien kokoamiseksi teki Johannes van den Driesche (Drusius) vuonna 1581. Frederick Field kokosi kaikki hänen aikanaan tunnetut kohdat teokseen Origenis hexaplorum quae supersunt (1875), ja tämän jälkeen on tehty vain suhteellisen vähäisiä lisälöytöjä.
Sisältö

Antiikin ajalta säilyneiden todistusten perusteella Heksapla käsitti koko Vanhan testamentin esitettynä teoksen nimen mukaisesti kuudessa vierekkäisessä sarakkeessa, jotka olivat:
Sarake 1: Heprealainen teksti heprealaisilla kirjaimilla.
Sarake 2: Heprealainen teksti translitteroituna kreikkalaisille kirjaimille.
Sarake 3: Aquila Sinopelaisen tekemä kreikankielinen käännös hepreankielisestä tekstistä.
Sarake 4: Symmakhos Ebioniitin tekemä kreikankielinen käännös hepreankielisestä tekstistä.
Sarake 5: Septuagintan teksti eli varhaisempi kreikankielinen käännös hepreankielisestä tekstistä.
Sarake 6: Theodotionin tekemä kreikankielinen käännös hepreankielisestä tekstistä.
Säilyneet katkelmat vahvistavat järjestyksen, joskin niistä puuttuu ensimmäinen sarake. Järjestys perustui ilmeisesti siihen, että Aquilan versio oli hepreankielisen tekstin kirjaimellisuuteen pyrkinyt käännös, Symmakhoksen versio oli tämän korjattu versio, ja vastaavasti Theodotionin versio saattoi olla Septuagintan korjattu versio. Joidenkin kirjojen kohdalla teoksessa oli myös seitsemäs ja kahdeksas sarake, jotka oli tosin sijoitettu sarakkeiden 4 ja 5 väliin. Kohdat, jotka olivat Septuagintassa mutta puuttuivat heprealaisesta tekstistä, oli merkitty obeluksella eli vaakaviivalla. Kohdat, jotka olivat hepreankielisessä tekstissä mutta puuttuivat Septuagintasta, oli merkitty asteriskilla.
Sarakkeiden lukumäärästä johtuen kukin sarake on ollut varsin kapea. Teoksen kooksi on arvioitu eräässä arviossa 3 250 lehteä eli 6 500 sivua, ja toisessa jopa 6 000 lehteä eli 12 000 sivua. Teoksen eri kopioissa ja versioissa sarakkeita on ollut eri määriä, ja siksi siihen on viitattu myös nimillä Pentapla (”Viisinkertainen”), Heptapla (”Seitsenkertainen”) ja Oktapla (lat. Octapla; ”Kahdeksankertainen”). Origenes itse teki teoksestaan suppeamman version nimeltä Tetrapla (”Nelinkertainen”).
Kirjallisuutta > Säilyneet katkelmat

Field, Frederick (toim.): Origenis hexaplorum quae supersunt: sive veterum interpretum Graecorum in totum vetus testamentum fragmenta.  (Post Flaminium nobilium, Drusium, et Montefalconium, adhibita etiam versione Syro-Hexaplari. Volume 1: Genesis – Esther)  Oxford:  Clarendonianus, 1875.  Teoksen verkkoversio.
Field, Frederick (toim.): Origenis hexaplorum quae supersunt: sive veterum interpretum Graecorum in totum vetus testamentum fragmenta.  (Post Flaminium nobilium, Drusium, et Montefalconium, adhibita etiam versione Syro-Hexaplari. Volume 2: Hiob – Maleachi)  Oxford:  Clarendonianus, 1875.  Teoksen verkkoversio.
de Montfaucon, Bernard: Hexaplorum Origenis Quæ Supersunt.  Paris.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Law, T. Michael: Origenes Orientalis: The Preservation of Origen's Hexapla in the Syrohexapla of 3 Reigns.  (De Septuaginta Investigationes, 2)  Göttingen:  Vandenhoeck & Ruprecht, 2011.
Salvesen, Alison (toim.): Origen's hexapla and fragments.  (Papers presented at the Rich Seminar on the Hexapla, Oxford Centre for Hebrew and Jewish Studies, 25th July – 3rd August 1994 (= Texts and studies in ancient Judaism. Bd. 58))  Tübingen:  Mohr Siebeck, 1998.  ISBN 3-16-146575-X
Aiheesta muualla

Origen's Hexapla. Early Church. (englanniksi)
The Hexapla Institute (Arkistoitu – Internet Archive). Publishing a new critical edition of the fragments of Origen's Hexapla. (englanniksi)
Vanhan testamentin eri tekstiversioiden suhteet (LXX = Septuaginta).
Jean Baptiste Breton

| Jean Baptiste Breton |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1769 Sedan, Ranska
Kuollut: 5. lokakuuta 1822 Poitiers, Ranska
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Ranska
Taistelut ja sodat:  Ranskan vallankumoussodat Napoleonin sodat
Sotilasarvo:  Prikaatinkenraali
Jean Baptiste Breton, myös Berton (15. kesäkuuta 1769 Euyilly, Sedan, Ranska - 5. lokakuuta 1822) oli ranskalainen kenraali Napoleonin sotien aikana.
Breton meni Briennen kadettikouluun ja vuonna 1793 hän liittyi chasseur-yksikköön. Hän osoittautui rohkeaksi ja neuvokkaaksi sotilaaksi ja yleni Napoleon I Bonaparten armeijassa aina kenraaliksi. Hän osallistui myös Waterloon taisteluun 1815. Napoleonin tappion jälkeen Breton ei saanut komentotehtäviä, mutta säilyi armeijan listoilla puolella palkalla. Hän käytti vapaa-aikansa kirjojen kirjoittamiseen, kunnes helmikuussa 1822 hän nosti pienimuotoisen tasavaltalaiskapinan kuningas Ludvig XVIII:n rojalisteja vastaan. Kapina päättyi tappioon ja Breton pakeni. Hänet ilmiannettiin rojalisteille, jotka tuomitsivat hänet kuolemaan. Breton teloitettiin giljotiinilla 6. lokakuuta 1822.
Käännös suomeksi
Artur Brauner

Artur Brauner (vas.) kättelee Länsi-Saksan liittokansleri Willy Brandtia 1971.
Artur Brauner (1. elokuuta 1918 Łódź, Puola – 7. heinäkuuta 2019 Berliini, Saksa) oli saksalainen elokuvatuottaja. Hän oli Saksan merkittävimpiä toisen maailmansodan jälkeisiä itsenäisiä elokuvatuottajia. Brauner tuotti urallaan lähes 300 elokuvaa.
Brauner oli puolanjuutalainen, joka loi elokuvayhtiönsä tyhjästä toisen maailmansodan jälkeen. Hän vuokrasi hylätyn myrkkykaasutehtaan ja perusti siihen Berliinin ensimmäisen sodan jälkeisen elokuvastudion. Braunerin ensimmäinen tuotanto omalla CCC-Film-yrityksellä oli Morituri, joka oli taloudellinen floppi ja henkilökohtainen floppi. Se käsitteli kansallissosialistisen rotuvihan seurauksia. Brauner oli menettänyt keskitysleireillä vanhempansa, neljä sisarustaan ja yhteensä 49 sukulaistaan. Saksalaiset eivät kuitenkaan vielä vuonna 1948 olleet valmiita käsittelemään natsien tekoja, joten elokuva ei menestynyt.
Sotaelokuvansa huonon menestyksen takia Brauner keskittyi seuraavaksi viihde-elokuviin. Hänen elokuvissaan näyttelivät 1950-luvun tähdet Maria Schell, Curd Jürgens, Romy Schneider, Lilli Palmer, Ruth Leuwerik, Heinz Rühmann, Hans Albers ja O. W. Fischer. Tuon ajan elokuvista menestystä saivat esimerkiksi Falk Harnackin ohjaama Heinäkuun 20. ja Robert Siodmarkin Rotat. Brauner teki yhteistyötä Fritz Langin kanssa 1950-luvun lopussa. 1960-luvulla Brauner alkoi tuottaa myös seksielokuvia ja televisiotuotantoja taloudellisten syiden takia.
Brauner keskittyi 1980-luvulta lähtien tuottamaan poliittisia ja yhteiskuntakriittisiä elokuvia. Hitlerjunge Salomon oli parhaan vieraskielisen elokuvan Golden Globe -ehdokkaana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Artur Brauner Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Artur Brauner Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Kim Brennan

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kim Crow (myöh. Brennan) vuonna 2015. |  Kim Crow (myöh. Brennan) vuonna 2015. |  Kim Crow (myöh. Brennan) vuonna 2015. |  |
Maa:   Australia
Naisten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rio de Janeiro 2016 | yksikkö |  |
|  Hopeaa | Lontoo 2012 | pariairokaksikko |  |
|  Pronssia | Lontoo 2012 | yksikkö |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Chungju 2013 | yksikkö |  |
|  Kultaa | Aiguebelette 2015 | yksikkö |  |
|  Hopeaa | Karapiro 2010 | pariairokaksikko |  |
|  Hopeaa | Bled 2011 | pariairokaksikko |  |
|  Hopeaa | Amsterdam 2014 | yksikkö |  |
|  Pronssia | Eton 2006 | kahdeksikko |  |
Kimberley "Kim" Brennan (o.s. Crow, s. 9. elokuuta 1985) on australialainen soutaja. Hän voitti olympiakultaa yksikössä Rio de Janeirossa 2016. Lontoon olympialaisissa 2012 hän saavutti pariairokaksikossa Brooke Pratleyn kanssa hopeaa ja yksikössä pronssia. Pekingin olympialaisissa 2008 hän sijoittui perämiehettömässä kaksikossa kymmenenneksi.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Brennan voitti yksikössä kultaa Chungjussa 2013 ja Aiguebelettessa 2015 sekä saavutti hopeaa Amsterdamissa 2014. Pariairokaksikossa hän saavutti MM-hopeaa Karapirossa 2010 ja Bledissä 2011. Kahdeksikossa hän saavutti MM-pronssia Etonissa 2006.
Brennan kilpaili nuorempana yleisurheilussa ja saavutti 400 metrin aitajuoksussa hopeaa alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2001.
Kim Brennanin puoliso Scott Brennan on soudun olympiavoittaja Pekingistä 2008.
Brahelinna

Brahelinnan aluetta ja ympärysmuurin raunioita
Brahelinna (ruots. Braheslott) oli Ristiinassa nykyisen Mikkelin alueella sijainnut linnakartano.
Brahelinnan rakennutti kreivi Pietari Brahe, jonka laajoihin läänityksiin Ristiina kuului. Linnakartanon rakennustöihin valmistauduttiin kevään 1646 aikana; Pietari Brahe oli ilmeisesti käynyt nykyisen Ristiinan paikalla sijainneessa Pyrhölän kylässä muutamia vuosia aiemmin, Savon-matkallaan 1639. Brahelinnaa ei rakennettu puolustuslinnaksi vaan läänin hallintopaikaksi. Ristiinan kirkkopitäjä muodostettiin vuonna 1649. Brahe-suku rahoitti myös seurakunnan kirkon rakentamista.
Matkailukäyttöön 1970-luvun puolivälissä rakennettu Brahelinnan jäljitelmä Ristiinassa.
Rakentaminen ja rakennelmat

Linnan rakennustyöt edistyivät hitaasti. Kymmenessä vuodessa saatiin paikoilleen seinät, ikkunat ja savupiippu, mutta katto puuttui. Vuonna 1664 linnan kivistä ladotun ympärysmuurin raportoitiin murenevan, ja korjaustöihin saatiin kymmenen sotilasta. Saman vuosikymmenen lopulla linnakartanon rakennustyöt lopetettiin. 1,5–2 metrin paksuista ympärysmuuria oli tiivistetty tuohella ja turpeella, osa siitä oli tehty ilmeisesti hirrestä. Linnapiha oli pohjois-eteläsuunnassa 54 metriä pitkä, leveimmillään se oli pohjoisosassa 21 metriä ja kapeimmillaan eteläosassa yhdeksän metriä. Korkeimmillaan nelimetrisen muurin läpi johti kolme porttia, itäisen osan pääportissa lienee ollut kuusi metriä pitkä holvi, pohjoisosassa oli kaksi pientä kulmaporttia. Muurin eteläpäässä oli idänsuuntainen ulkonema, josta saattoi hallita pääportin aluetta.
Linnapihan keskellä oli varsinainen linnakartano eli kymmenen metriä leveä ja 20 metriä pitkä kaksikerroksinen asuinrakennus, jossa oli 16–20 huonetta. Rakennuksen alaosa oli tehty kivestä ja yläosa hirrestä. Linnakartano oli alkujaan voudin ja puutarhurin asuntona, minkä lisäksi siellä majaili pari Olavinlinnasta komennettua vartiosotilasta. Linnan alueella oli pieni asevarasto, jossa esimerkiksi vuonna 1670 oli kaksi rautakanuunaa, neljä hakapyssyä ja 22 muskettia. Aseita käytettiin lähiseudun talonpoikia harjoitettaessa, eli niillä ei ollut varsinaista puolustuksellista merkitystä.
Tuhoutuminen ja kunnostukset

1680-luvulla Brahelinnan läänitys siirtyi valtiolle ja linnakartano määrättiin Savon jalkaväkirykmentin käyttöön, eversti Cronmanin asunnoksi ja siten sotilasvirkataloksi. Rakennus tuhoutui 1700-luvun alkupuolella isonvihan aikana. Ristiinan sotilasvirkatalon kunnostusta vaadittiin 1730-luvulla, mutta sen sijaan linnakartanosta puolen kilometrin päähän rakennettiin kokonaan uusi talo vuonna 1739. Sieltä se siirrettiin vuonna 1770 vielä kolmanteen paikkaan.
1740-luvulla esitettiin, että vanha linna kunnostettaisiin vankilaksi, mutta hanke ei saanut kannatusta. 1700-luvulla raunioista purettiin kiviä muun muassa everstinvirkataloon Ristiinan kirkolle. Vuonna 1802 kapteeni Hjelmman puratutti linnapihalla olleen rakennuksen jäännökset virkatalonsa uunien rakennustarpeiksi. Muurien rapistuneeseen kuntoon kiinnitettiin huomiota 1887, mutta ensimmäisiä korjaustöitä tehtiin vasta 1902. 1940-luvulla aluetta ruvettiin kunnostamaan säännöllisemmin, esimerkiksi 1949 korjattiin läntistä muurin osaa. Nykyisin Brahelinnan paikalla on raunioita. Vieressä on toiminut samanniminen ravintola.
Aiheesta muualla

K. I. Karttunen : Linna Savon sydämessä. Suomen ensimmäinen sotakoulu ja itsenäisyysajatuksen kehto, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1933, s. 63, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Mark Bresciano

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Mark Bresciano
Syntymäaika: 11. helmikuuta 1980 (ikä 44)
Syntymäpaikka: Melbourne, Australia
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 182 cm
Seura
Seura: Lazio
Pelinumero: 80
Junioriseurat
1995–1996   1997: Bulleen Lions   AIS
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1995–1997   1997–1999   1999–2002   2002–2006   2006–2010  2010– | Bulleen Lions   Carlton   Empoli   Parma   Palermo Lazio  | 9 (4)   28 (6)   80 (17)   123 (19)   107 (12)  20 (0)  |
Maajoukkue
| 1997   1998–1999   1998–2000   2001–2015 | Australian alle 17-vuotiaat   Australian alle 20-vuotiaat   Australian alle 23-vuotiaat   Australia | 5 (5)   7 (0)   15 (0)   84 (13) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Mark "Marco" Bresciano (s. 11. helmikuuta 1980 Melbourne, Australia) on australialainen jalkapalloilija, joka pelaa Italian Serie A:ssa SS Lazion joukkueessa. Pelipaikaltaan hän on keskikenttäpelaaja.
Brescianon isä on italialainen ja äiti kroatialainen. Hän aloitti jalkapallouransa Australian Carltonissa kaudella 1998–1999. Tämän jälkeen hän siirtyi Serie B:ssä pelanneeseen Empoliin. Kolmen Empolissa vietetyn kauden jälkeen Parma osti hänet noin kahdeksalla miljoonalla eurolla. Kaudella 2003–2004 Bresciano oli kahdeksalla maalillaan eniten maaleja tehnyt keskikenttäpelaaja. Hän pelasi Parmassa neljä kautta ja siirtyi vuonna 2006 Palermoon. 3. heinäkuuta 2010 Bresciano siirtyi Palermosta Lazioon vapaalla siirrolla ja teki kahden vuoden sopimuksen Lazion kanssa. Brescianon ensimmäinen maali Lazion paidassa syntyi Coppa Italian kolmannen kierroksen ottelussa 27. lokakuuta 2010 Serie B:n Portogruaroa vastaan, joka päättyi Lazion 3–0-voittoon.
Bresciano pelasi Australian joukkueessa Sydneyn olympialaisissa 2000. Hän teki seuraavana vuonna debyyttinsä Australian jalkapallomaajoukkueessa. 16. marraskuuta 2005 Bresciano teki tärkeän maalin MM-karsintaottelussa Uruguayta vastaan. Australia voitti lopulta kaksiosaisen karsinnan rangaistuspotkukilpailussa ja selvisi Saksan MM-kisoihin 2006. Bresciano pelasi kaikissa Australian neljässä lopputurnausottelussa mutta koko ottelun vain neljännesvälierässä Italiaa vastaan.
Bresciano kuului Australian kokoonpanoon Etelä-Afrikan vuoden 2010 MM-kisoissa, jossa Australia jäi alkulohkoon eikä päässyt jatkopeleihin. Hän pelasi urallaan 84 maaottelua ja teki niissä 13 maalia vuosina 2001–2015.
Walter Houser Brattain

| Walter Houser Brattain |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. helmikuuta 1902 Amoy, Kiina
Kuollut: 13. lokakuuta 1987 (85 vuotta) Seattle, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oregonin yliopisto Minnesotan yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  John T. Tate
Instituutti:  National Bureau of Standards Bell Labs Columbian yliopisto
Tutkimusalue:  Fysiikka
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1956)
Walter Houser Brattain (10. helmikuuta 1902 – 13. lokakuuta 1987) oli yhdysvaltalainen fyysikko, joka työskenteli Bell Telephone Laboratoryssa. Hän kehitti transistorin yhdessä John Bardeenin kanssa. Hän sai 1956 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä William B. Shockleyn ja John Bardeenin kanssa transistorin keksimisestä ja tutkimisesta.
Bell Labsissa Brattain ja John Bardeen keksivät kärkitransistorin, jota he esittelivät vuonna 1947.
Tämän jälkeen William Shockley kehitti liitostransistorin.
Shockley, Bardeen ja Brattain saivat Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1956 "tutkimuksesta puolijohteisiin ja transistori-ilmiöön".
Aiheesta muualla

Nobelprize.org Walter H. Brattainin elämäkerta (englanniksi)
| n k Nobelin fysiikanpalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Röntgen  1902: Lorentz, Zeeman  1903: Becquerel, P. Curie, M. Curie  1904: Rayleigh  1905: Lenard  1906: Thomson  1907: Michelson  1908: Lippmann  1909: Marconi, Braun  1910: van der Waals  1911: Wien  1912: Dalén  1913: Onnes  1914: von Laue  1915: W. L. Bragg, W. H. Bragg  1917: Barkla  1918: Planck  1919: Stark  1920: Guillaume  1921: Einstein  1922: N. Bohr  1923: Millikan  1924: Siegbahn  1925: Franck, G. Hertz 
1926–1950:  1926: Perrin  1927: Compton, Wilson  1928: Richardson  1929: de Broglie  1930: Raman  1932: Heisenberg  1933: Schrödinger, Dirac  1935: Chadwick  1936: V. Hess, C. Anderson  1937: Davisson, Thomson  1938: Fermi  1939: Lawrence  1943: Stern  1944: Rabi  1945: Pauli  1946: Bridgman  1947: Appleton  1948:  Blackett  1949: Yukawa  1950: Powell 
1951–1975:  1951: Cockcroft, Walton  1952: Bloch, Purcell  1953: Zernike  1954: Born, Bothe  1955: Lamb, Kusch  1956: Shockley, Bardeen, Brattain  1957: Yang, Lee  1958: Tšerenkov, Frank, Tamm  1959: Segrè, Chamberlain  1960: Glaser  1961: Hofstadter, Mößbauer  1962: Landau  1963: Wigner, Goeppert-Mayer, Jensen  1964: Townes, Basov, Prohorov  1965: Tomonaga, Schwinger, Feynman  1966: Kastler  1967: Bethe  1968: Alvarez  1969: Gell-Mann  1970: Alfvén, Néel  1971: Gabor  1972: Bardeen, Cooper, Schrieffer  1973: Esaki, Giaever, Josephson  1974: Ryle, Hewish  1975: Bohr, Mottelson, Rainwater 
1976–2000:  1976: Richter, Ting  1977: P. Anderson, Mott, van Vleck  1978: Kapitsa, Penzias, Wilson  1979: Glashow, Salam, Weinberg  1980: Cronin, Fitch  1981: Bloembergen, Schawlow, Siegbahn  1982: Wilson  1983: Chandrasekhar, Fowler  1984: Rubbia, van der Meer  1985: von Klitzing  1986: Ruska, Binnig, Rohrer  1987: Bednorz, Müller  1988: Lederman, Schwartz, Steinberger  1989: Ramsey, Dehmelt, Paul  1990: Friedman, Kandall, Taylor  1991: de Gennes  1992: Charpak  1993: Hulse, Taylor  1994: Brockhouse, Shull  1995: Perl, Reines  1996: Lee, Osheroff, Richardson  1997: Chu, Cohen-Tannoudji, Phillips  1998: Laughlin, Störmer, Tsui  1999: ’t Hooft, Veltman  2000: Alfjorov, Kroemer, Kilby 
2001–:  2001: Cornell, Ketterle, Wieman  2002: Davis, Koshiba, Giacconi  2003: Abrikosov, Ginzburg, Leggett  2004: Gross, Politzer, Wilczek  2005: Glauber, Hall, Hänsch  2006: Mather, Smoot  2007: Fert, Grünberg  2008: Nambu, Kobayashi, Maskawa  2009: Kao, Boyle, Smith  2010: Geim, Novoselov  2011: Perlmutter, Schmidt, Riess  2012: Wineland, Haroche  2013: Englert, Higgs  2014: Akasaki, Amano, Nakamura  2015: Kajita, McDonald  2016: Thouless, Haldane, Kosterlitz  2017: Weiss, Barish, Thorne  2018: Ashkin, Mourou, Strickland  2019: Peebles, Mayor, Queloz  2020: Penrose, Genzel, Ghez  2021: Hasselmann, Manabe, Parisi  2022: Aspect, Clauser, Zeilinger  2023: Agostini, Krausz, L’Huillier  2024: Hopfield, Hinton 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC
Helenan ylistys

| Helenan ylistys> Ἑλένης εγκώμιον.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Gorgias
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  retoriikka
Julkaistu:  n. 400 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Vesa Vahtikari, Pekka Tuomisto, Laura Lahdensuu ja Arto Kivimäki
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2005
ISBN:  951-31-3452-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Helenan ylistys (m.kreik. Ἑλένης εγκώμιον, Helenēs enkōmion) on Gorgiaan kirjoittama ylistys Helenalle. Sisältönsä puolesta kirjoitus on enemmänkin Helenan puolustus kuin ylistys: Gorgias pyrkii vapauttamaan Helenan tämän perinteisestä avionrikkojan huonosta maineesta ja syytteistä, joiden mukaan Troijan sota oli hänen syytään. Kirjoitus käsittelee erityisesti puheen voimaa.