stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Francesco Petrarca
Filosofia

Petrarcaa enemmän kuin juuri ketään muuta on kiitetty renessanssin keskeisen liikkeen, humanismin, innoittamisesta. Hän uskoi antiikin historian ja kirjallisuuden opiskelun tuottamaan suoraan moraaliseen ja käytännölliseen arvoon – eli inhimillisen ajattelun ja toiminnan tutkimiseen. Vaikka humanismi tulikin myöhemmin yhdistetyksi sekularismiin, Petrarca oli harras kristitty, eikä nähnyt ristiriitaa ihmiskunnan henkisen potentiaalin vapauttamisessa ja uskonnollisessa uskossa.
Petrarca oli syvästi itseään tutkiskeleva persoona, ja määräsi syntymässä olleen humanistisen liikkeen suuntaa pitkälle, sillä hänen teoksissaan käsitellyt sisäiset ristiriidat ja niissä esitetyt mietiskelyt tulivat myöhempien renessanssihumanistien ohjelmaksi, ja niistä väiteltiin yhtä mittaa seuraavat kaksisataa vuotta. Petrarca esimerkiksi painiskeli aktiivisen ja mietiskelevän elämän sopivan suhteen kanssa, ja taipui painottamaan yksinäisyyttä ja opiskelua. Myöhempi ajattelija ja poliitikko Leonardo Bruni puhui enemmän aktiivisen elämän, ”kansalaishumanismin”, puolesta. Seurauksena hämmästyttävän suuri joukko poliittisia, sotilaallisia ja uskonnollisia johtajia renessanssin aikana teroitti mieleensä ajatuksen, että heidän henkilökohtaisen kunnian tavoittelunsa tuli olla rakentunut klassisen esimerkin ja filosofisen mietiskelyn pohjalle.
Suomennetut teokset

Sonetteja Lauralle.  ((Canzonieri, noin 1327–1368, valikoima.) Suomentanut Elina Vaara)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1966.
Salaisuuteni ja Nousu Ventoux’n vuorelle.  ((Secretum, 1347–53; Ascensus montis Ventosi, 1350.) Suomentanut Laura Lahdensuu)  Helsinki:  Basam Books, 2008.  ISBN 978-952-5734-23-2
Africa. Laulu sankaruudesta ja ihmisyydestä.  ((Africa, 1397.) Sisältää tekstin Cicero: Scipion uni. Suomentaneet Teivas Oksala ja Maija-Leena Kallela)  Basam Books, 2019.  ISBN 978-952-7240-31-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Francesco Petrarca Wikimedia Commonsissa
Petrarch and Laura. Monikielinen sivusto, joka sisältää useita käännöksiä (kirjeitä, runoja, kirjoja) sekä elämäkerran, kuvia ja musiikkia.
The Petrarchan Grotto. (englanniksi) (italiaksi) (latinaksi)
Ford, Jeremiah: Petrarch Catholic Encyclopedia. 1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Niemi-Pynttäri, Risto: Salaisuuteni (Arkistoitu – Internet Archive). Särö.
Petrarca, Francesco: De remediis utriusque fortunae, Cremonae, B. de Misintis ac Caesaris Parmensis, 1492. (Vicifons) (latinaksi)
Sonetteja Lauralle (Arkistoitu – Internet Archive). Jyväskylän yliopisto.
Liisi Karttunen : Petrarca-juhlat Arezzossa, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 23.12.1928, nro 52, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Renessanssifilosofia
Francesco Petrarca
Georgios Gemistos Plethon
Leonardo Bruni
Georgios Trapezuntios
Nicolaus Cusanus
Johannes Bessarion
Lorenzo Valla
Johannes Argyropulos
Marsilio Ficino
Pietro Pomponazzi
Giovanni Pico della Mirandola
Gianfrancesco Pico della Mirandola
Erasmus Rotterdamilainen
Niccolò Machiavelli
Thomas Cajetanus
Nikolaus Kopernikus
Thomas More
Martti Luther
Juan Luis Vives
Paracelsus
Agostino Steuco
Bernardino Telesio
Petrus Ramus
Francesco Patrizi da Cherso
Jacopo Zabarella
Michel de Montaigne
Hieronymus Fabricius
Justus Lipsius
Giordano Bruno
Francisco Suárez
Francisco Sánchez
Cesare Cremonini
Francis Bacon
Galileo Galilei
Tommaso Campanella
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC 2  IdRef 
Petrarcan patsas Firenzessä Uffizin edustalla.
Marie Spartali Stillman, Petrarcan ja Lauran ensimmäinen kohtaaminen, 1889.
Phoenixin valot

Phoenixin valot olivat Yhdysvaltain Arizonan osavaltion pääkaupungin ilmatilassa 13. maaliskuuta vuonna 1997 havaittu joukko useasta suunnasta nähtyjä, suhteessa toisiinsa paikallaan pysyneitä valoja jotka havaittiin liikkuvan yhtenäisenä kokonaisuutena. Havainnon kuluessa valojen ympärillä nähtiin yhtenäinen rakenne.
Phoenixin valoista tehtiin ilmoituksia kello 19.30 ja 22.30 välillä (paikallista aikaa, MST) Arizonan kaupunkien lisäksi myös naapuriosavaltio Nevadasta ja Meksikossa Yhdysvaltain rajan tuntumassa sijaitsevasta Sonoran osavaltiosta.
Kuvaukset näköhavainnoista

Phoenixin valoilmiö oli V-kirjaimen muotoinen, täysin selkeä, selvä- ja terävärajainen musta kohde jossa oli viisi suurta valoa: yksi keulassa, ja kaksi siivekkeissä symmetrisesti tasaisin välein. Siivekkeet olivat koko matkaltaan tasaleveät, yli 200 m pitkät, kärjistään suorakaiteen muotoiset ja noin 60° kulmassa toisiinsa nähden. Arvioidun koon perusteella esimerkiksi Boeing 747 -matkustajakone olisi mahtunut siivekkeiden väliin.
Koon lisäksi havaitsijat kiinnittivät huomiota kohteen hitaaseen liikkeeseen. Eräs perhe havaitsi kohteen suoraan sen alta, jolloin he voivat todeta sen peittävän taakseen jääviä kohteita kuten lähistön vuorenhuiput ja tähtiä, jotka toisaalta näkyivät siivekkeiden välistä.
Havainnon äänettömyys oli toinen erikoinen huomio valojen intensiivisyyden lisäksi.
Kaikki havaitsijat saattoivat todeta valojen pysyvän sijainnin suhteessa toisiinsa sekä äänettömyyden. Valot havaittiin toisistaan riippumatta useista eri suunnista, minkä lisäksi saatiin useita valokuvia  sekä videokuvaa. Kohde lensi myös Sky Harbor - lentokentän ilmatilan läpi ja sen havaitsi sekä henkilökunta että laskeutumassa ollut kone, josta kerrottiin kohteen lentäneen ylitseen.
Kuvaukset näköhavainnoista > Mahdollinen selitys

Yhdysvaltain ilmavoimien virallisen selityksen mukaan valoilmiöt aiheutti alueella harjoitelleet A-10 Thunderbolt II -tyyppiset maataistelukoneet, joista yksi ampui harhautussoihtuja. Selityksessä on nähty olevan puutteita, joista tärkeimpänä harjoituksen ajankohta verrattuna havainnon ajankohtaan.
Aiheesta muualla

http://www.thephoenixlights.net/PL_Home.htm Sivusto sisältää valokuvia ja videomateriaalia sekä haastatteluja.
Eija Piekkari

Eija Piekkari on hollolalainen rikosromaaneja kirjoittava kirjailija. Kirjat sijoittuvat pääosin Hollolaan, Lahteen ja Hämeenkoskelle, jossa hänellä oli kesäpaikka Pääjärvellä.
Kirjat

Haamupari (Myllylahti, Suomussalmi 2009) ISBN 978-952-20211-7-5
Sivuaskel (Myllylahti, Suomussalmi 2010) ISBN 978-952-20218-9-2
Pako portin alta (Myllylahti, Suomussalmi 2011) ISBN 978-952-20230-8-7
Kylmä kättely (Myllylahti, Espoo 2012) ISBN 978-952-20235-7-5
Risteys (Myllylahti, Espoo 2013) ISBN 978-952-20241-8-3
Kaislikon kätkössä (Myllylahti, Espoo 2013) ISBN 978-952-20246-0-2
Hyytävä hyppy (Myllylahti, Espoo 2014) ISBN 978-952-20254-9-4
Kuolema kutsuu katsomoon (Myllylahti, Espoo 2015) ISBN 978-952-20265-9-0
Tappava talo (Myllylahti Oy, Espoo 2016) ISBN 978-952-20275-0-4
Musta matkalaukku (Myllylahti Oy, Espoo 2017) ISBN 978-952-20283-7-2
Kuolema Rannalla (Myllylahti Oy, Espoo 2018) ISBN 978-952-20294-1-6
Jälki jää (Myllylahti Oy, Espoo 2019) ISBN 978-952-35602-2-2
Vihan viemät (Myllylahti Oy, 2020) ISBN 978-952-35611-5-1
Pimeä avain (Myllylahti, Espoo 2021) ISBN 978-952-35622-2-6
Viimeinen malja (Myllylahti, Espoo 2022) ISBN 978-952-35632-7-8
Musta metsä (Myllylahti, Espoo 2023) ISBN 978-952-35643-0-5
Aiheesta muualla

Eija Piekkarin verkkosivut
Pesäpallon miesten Mestaruussarjan kausi 1983

Pesäpallon SM-sarja 1983. Alajärven Ankkurit voitti runkosarjan, mutta jäi lopulta neljänneksi. Seinäjoen Maila-Jussit voitti mitalit selvällä erolla Hyvinkään Tahkoon, joskin ottelukohtaiset erot kentällä olivat pienet. Suomen Cupissa Kouvolan Pallonlyöjät voitti loppuottelussa niukasti Lammin Lujan 6–4.
Palkinnot

| Palkinto | Pelaaja | Joukkue |
| --- | --- | --- |
| Vuoden pesäpalloilija | Antti Laurila | Hyvinkään Tahko |
| Vuoden lukkari | Leo Haukkala | Alajärven Ankkurit |
| Lyöjäkuningas | Antti Laurila | Hyvinkään Tahko |
| Kärkilyöjä | Esa Hacklin | Kankaanpään Maila |
| Etenijäkuningas | Asko Laine | Hyvinkään Tahko |
| Tehopelaaja | Jarmo Rönkä | Kiteen Urheilijat |
| Vuoden naispesäpalloilija | Marita Karhunen | Mansen Pesäpallo |
| Vuoden naislukkari | Anitta Sandberg | Riihimäen Pallonlyöjät |
| Lyöjäkuningatar | Satu Hakala | Riihimäen Pallonlyöjät |
| Kärkilyöjä | Merja Laine | Hyvinkään Tahko |
| Etenijäkuningatar | Merja Laine | Hyvinkään Tahko |
| Tehopelaaja | Merja Laine | Hyvinkään Tahko |
| vuoden tuomari | Raimo Merivalo |  |
| Fair Play -joukkue |  | Alajärven Ankkurit |
| Kunnon Jätkä | Aarre Peltonen |  |
| Johtokunnan pytty | Saara Merasto |  |
| Itä-Länsi paras pelaaja | Asko Laine | Hyvinkään Tahko |
Pekka Piekäinen

Pekka Martti Piekäinen (30. joulukuuta 1945 – 25. joulukuuta 2004) oli suomalainen hopea- ja kelloseppä, joka toimi vuosina 1971–1989 turkulaisen Auran Kultaseppä Oy:n pääsuunnittelijana. Hän tuli tunnetuksi muun muassa hopeisista korukelloista, joita valmistettiin Turussa yhteistyössä sveitsiläisten kellotehtaiden kanssa. Myöhemmin hän perusti saman alan yrityksen PlatinOro Oy. Hänet palkittiin vuonna 1980 taideteollisuuden valtionpalkinnolla.
Pekka Piekäisen isä oli kelloseppämestari Martti Piekäinen (1911–1978), jonka liike on toiminut vuodesta 1939 Helsingin Töölössä. Poika oli isänsä opissa ja valmistui Kelloseppäkoulusta vuonna 1965.
Uransa alussa Piekäinen suunnitteli koruja Kaunis Korulle, Viikinniemelle sekä tanskalaiselle Viggo Wollnylle. Vuonna 1971 hän aloitti Auran Kultaseppä Oy:n pääsuunnittelijana. Hän suunnitteli yhtiölle monenlaisia hopeisia käyttöesineitä ja koruja. Niistä kansainvälisesti maineikkaimmiksi nousivat sveitsiläisille Omega-, Tissot- ja Lanco-yhtiöille tehdyt hopeiset kellonkuoret, joista valmistettuja korukelloja myytiin 1970-luvun puolivälissä eri puolilla maailmaa noin 35 000 kappaletta vuodessa. Piekäinen teki koruja muun muassa prinsessa Dianalle, ja hänen sanotaan olleen ainoa pohjoismaalainen suunnittelija, jonka koruja myytiin Tiffany-liikkeissä. J. A. Tarkiainen Oy:lle Pekka Piekäinen suunnitteli hopeaesineistön nimeltä JAT-Collection. Ornamon järjestämässä teetarjoiluun liittyvien esineiden suunnittelukilpailussa voiton vei Piekäisen hopeinen teepussin puristin.
Kun Auran Kultaseppä Oy myytiin vuonna 1989 Hopeakeskukselle (nyk. Kultakeskus), Piekäinen jäi pois yrityksestä ja perusti Annakaisa Laakson kanssa oman yrityksen PlatinOro Oy:n Piikkiöön. Vuonna 1996 se muutti Turkuun, jossa se yhä toimii.
Vuonna 1975 Piekäisen tuotannosta tehtiin näyttely Helsingin Finnish Design Centeriin. Näyttelyssä oli koruja ja kelloja sekä kodin hopeaesineitä. Vuonna 1980 Piekäinen sai taideteollisuuden valtionpalkinnon. Vuonna 2002 hänet valittiin vuoden kultasepäksi.
Pekka Piekäinen kuoli vuonna 2004.
Piekäisen suunnittelemia muistomerkkejä

Perniön Veteraanikivi, 1985, Salo.
Petun runonlaulajien muistomerkki, 1989, Särkisalo, Salo.
Särkisalon Veteraanikivi, 1992, Salo.
Aiheesta muualla

Piekäisen töitä Artnet-sivustolla (englanniksi)
Piekäinen, Pekka. Hopeaa – Silver : design Pekka Piekäinen. Kultasepänliike Tarkiainen, Auran Kultaseppä Oy, 1988. ISBN 951-99970-0-8.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Pfaffenhofen an der Ilm

| Pfaffenhofen a> d.Ilm |
| --- | --- |

 vaakuna
 Pfaffenhofen a.d.Ilm
 Koordinaatit: 48°32′N, 11°31′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baijeri
Hallintopiiri:  Ylä-Baijeri
Piirikunta:  Pfaffenhofen a.d.Ilm
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  92,39 km²
Väkiluku (31.12.2020):  26 272
 
 [pfaffenhofen.de Kotisivut ] 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pfaffenhofen an der Ilm (virallisesti Pfaffenhofen a.d.Ilm) on kaupunki Saksassa, Baijerin osavaltion keskiosassa Münchenin pohjoispuolella. Se on samannimisen piirikunnan suurin kaupunki. Vuoden 2020 lopussa kaupungissa asui 26 272 asukasta.
Historia

Varhaisin maininta Pfaffenhofen an der Ilmista on vuodelta 1140. Kaupunkioikeudet se sai vuonna 1438. Vuonna 1632 kaupunkiin iski rutto ja 1 800 asukkaasta jäi henkiin vain 700. Itävallan perimyssodan aikana 15. huhtikuuta 1745 kaupungin läheisyydessä käytiin ankara taistelu (Schlacht bei Pfaffenhofen) Ranskan ja Itävallan joukkojen välillä. Taisteluihin osallistui noin 12 200 henkilöä, joista kaatui, haavoittui tai merkittiin kadonneeksi noin 3 200. Kaupungin kehitys sai merkittävän sysäyksen rautatiestä 1860-luvulla. Asukasluku kasvoi neljään tuhanteen 1900-luvun alkuun mennessä. Toisen maailmansodan jälkeen kaupunki on saanut muuttajia Münchenistä, entisen DDR:n alueelta sekä Pohjois-Saksasta. Väkiluku ylitti 20 000 vuonna 1992.
Kulttuuri

Pfaffenhofen a.d.Ilmin huomattaviin rakennuksiin kuuluu Die Stadtpfarrkirche St. Johannes Baptist, jota alettiin rakentaa 1393 goottilaisen tyylin mukaan. Edellinen kirkko tuhoutui kaupungin suurpalossa 1388. Kirkon 77 metriä korkea torni valmistui 1531. Kirkon läheisyydessä on kaupungin uusgoottilainen raatihuone. Pfaffenhofenissa on tavanomaisten oppilaitosten lisäksi musiikkioppilaitos, joka tarjoaa monentasoista säveltaiteen opetusta noin 600 opiskelijalle. Kaupungissa sijaitsevat muun muassa elintarviketuottaja HiPPin ja vaateripustimia valmistavan MAWAn tuotantolaitokset. Paikallinen olutpanimo Brauhaus Pfaffenhofen valmistaa Urbanus-nimistä olutta. Kaupungissa toimii urheiluseura EC Pfaffenhofen, jonka lajeja ovat jääkiekko, taitoluistelu sekä curlingin kaltainen Eisstockschiessen. Kaikkiaan urheiluseuroja on yli 50.
Liikenne

Moottoritie A9 (Berliini–München) kulkee Pfaffenhofen a.d.Ilmin itäpuolelta. Etäisyys Münchenistä on noin 40 kilometriä ja Berliinistä noin 490 kilometriä. Kaupungin halki kulkee Nürnberg–Ingolstadt–München-rautatie. Pfaffenhofenin aseman etäisyys Münchenin päärautatieasemalta on 49,7 kilometriä. Münchenin lentoasemalle (Franz Josef Straußin lentoasema) matkaa kertyy noin 45 kilometriä.
Kirjallisuutta

Heinrich Streidl: Stadt Pfaffenhofen a.d. Ilm - Ein Heimatbuch, Pfaffenhofen 1965
Willihard Kolbinger: Pfaffenhofen a.d. Ilm - eine Politische Geschichte der bayerischen Kleinstadt 1945-1996, Pfaffenhofen 1996
Otto Baumgärtner: Stadtpfarrkirche St. Johannes Baptist Pfaffenhofen a. d. Ilm, München 1985 (ISBN 3-795-40461-4)
Heinrich Streidl und Franz Rutsch: 550 Jahre Stadt Pfaffenhofen a.d. Ilm, 1998
Willy Hailer (Text und Fotos), Clemens Fehringer, Anton Ritzer (Fotos): Pfaffenhofen an der Ilm - Portrait einer Hallertauer Kreisstadt, Pfaffenhofen
Reinhard Haiplik: Pfaffenhofen unterm Hakenkreuz, 2. erweiterte Auflage, Pfaffenhofen 2005
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin verkkosivusto (saksaksi)
Petsamo (Tampere)

| Petsamo |
| --- | --- |
 Petsamon puutaloja Kaupinkadulla
Kaupunki:  Tampere
Suuralue:  Keskinen suuralue
Suurpiiri:  Sampo
Kaupunginosa nro:  21
Postinumero(t):  33520
Lähialueet:  Kauppi, Kaleva
Petsamo on Tampereen kaupunginosa, jonka järjestysnumero on 21. Kaupunginosa on saanut nimensä Tarton rauhassa saadusta Petsamon alueesta. Samaan aikaan kun Neuvosto-Venäjä vuonna 1920 luovutti Suomelle Petsamon, eräät suuret tamperelaiset teollisuuslaitokset alkoivat rakennuttaa työväestölleen asuinaluetta kaupungin koilliskulmalle. Kun alue tuntui olevan kaukana keskustasta, kaupunginosan epävirallinen nimi syntyi mielikuvan tuloksena.
Petsamon naapurikaupunginosat ovat Kauppi, Kaleva, Liisankallio, Tammela, Osmonmäki, Lappi ja Lapinniemi. Petsamo rajoittuu pohjoisessa Kauppiin, idässä, Kauppiin ja Kalevaan, etelässä Ilmarinkatuun ja lännessä Tammelaan.
Petsamon sekä Kaupin kaupunginosissa sijaitsee vuonna 1922 perustettu Litukan siirtolapuutarha. Litukka-nimi juontuu alueelle Pirkkalasta 1800-luvun lopulla muuttaneista Vilhelmiina ja Erland Litukasta, jotka rakensivat pientilan Tampereen kaupungilta vuokraamalleen maalle. Ennen siirtolapuutarhaa Litukan alueelle perustettiin koululaisten kasvitarha. Vuonna 1989 valmistunut Tampereen itäinen ohitustie, Kekkosentie, halkaisee siirtolapuutarhan ja koko Petsamon kaupunginosan kahtia.  Siirtolapuutarhan lisäksi alueella sijaitsee Kaupin vanha sairaala-alue, Kaupin tähtitorni, Kaupin vesitorni sekä Kaupin vanha vesitorni.
Historiaa

Tampereen historiankirjoittajien mukaan Saukonmäessä on ollut Hatanpään kartanon torppa 1700-luvulla ja jonkin aikaa vielä vuosisadan vaihteen jälkeenkin. Arvellaan, että torpassa olisi asunut Saukko-niminen torppari, jonka mukaan sekä mäkeä että torppaa olisi ruvettu kutsumaan Saukonmäeksi. Näin kertoo muun muassa Uuno Sinisalo Tampereen kirjassaan. Myös eräät muutkin lähteet mainitsevat torpan, joka on ollut yksi kartanon vuokraviljelmiä. Selvitysten mukaan viimeisenä Saukonmäen torpparina olisi ollut Mylly-Kustaa, joka joskus 1830-luvun lopulla olisi muuttanut sieltä pois ja torppa sen jälkeen joko hävitetty tai siirretty muualle.
Sisällissodan tuhojen jäljiltä Tampereella oli pulaa asunnoista, jonka vuoksi muun muassa Tammelan itäpuolisen alueen suunnittelua jatkettiin ja uusi kaupunginosa suunniteltiin pelkästään asuntoalueeksi. Alustava suunnitelma hyväksyttiin kaupunginvaltuustossa keväällä 1920, mutta alueen asemakaava voitiin erilaisten kiistojen ja muutosten jälkeen hyväksyä lopullisesti vasta vuotta myöhemmin, alkuvuodesta 1921.
Kaupunki vuokrasi 3. elokuuta 1920 Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:lle (Tampella) 47 701 m²:n maa-alueen 172 asunnon rakentamiseen, josta sata piti rakentaa heti ja 72 viiden vuoden kuluessa. Ensimmäiset 14 taloa valmistuivat nopeasti, ensimmäiset perheet muuttivat jo seuraavana syksynä. Nämä Omakadun talot suunnitteli arkkitehti Harald Andersin. Myöhemmin, vuonna 1927 Harjukadun ja Omakadun varteen rakennetut 1-kerroksiset talot olivat arkkitehti Birger Federley käsialaa.
Historiaa > Pellavanpetsamo

Petsamon eteläistä osaa, Saukonmäkeä, alettiin pian kutsua Pellavanpetsamoksi, koska Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy rakensi sinne työväelleen oman asuntoalueen. Pellavapetsamon talojen rakennustyöt aloitettiin 1927 ja viimeiset talot valmistuivat 1930-luvun alussa.
Historiaa > Asuntotuotanto Vainiokadulle ja Koivumetsään

Välirauhan aikana Alametsän reunaan rakennetut rapatut talot eivät olleet paljonkaan helpottaneet asuntojen puutetta, joten Tampella, saadakseen työväkeä sodanjälkeistä sotakorvausteollisuuttaan varten, näki välttämättömäksi pystyttää Koivumetsään, Saukonmäen eteläpuolelle, Litukanojan takana olevalle mäelle 16 parakkia hätäasunnoiksi työväestölleen. Jostakin syystä tämä mäki sai siinä vaiheessa nimen Kuuselanmäki. Kussakin parakissa oli huone ja keittiö kummassakin päässä. Niiden valmistuttua niihin majoitettiin runsaasti sellaisia sodan jaloista Suomeen evakuoituja inkeriläisiä naisia, jotka olivat Tampellassa työssä.
Tämän lisäksi Tampella rakennutti 4 kaksikerroksista asuintaloa Saukonmäen vielä vapaina oleville tonteille Vainiokadun varteen, Kaupinkadusta kaupunkiin päin. Näiden talojen työmaalla oli mestarina lähes kansalliskirjailijaksi myöhemmin tunnustettu Kalle Päätalo. Näissä Vainio- ja Kaupinkadun kulmatonteille rakennetuissa kaksikerroksisissa puutaloissa oli puulämmitys. Ensimmäinen talo kaupungilta tultaessa oli ”Herraintalo”, koska siinä oli isommat asunnot ja vähän enemmän ”luksusta”, joka tarkoitti lähinnä kylpyhuonetta ja kaakeliuuneja. Muissa taloissa asunnot olivat pienempiä.
Näihin taloihin päästiin muuttamaan vuonna 1947. Esimerkiksi uudessa ”Herraintalon” asunnossa oli tilaa huomattavasti: kolme huonetta, palvelijanhuone, keittiö ja kylpyhuone. Kylpyvesi lämmitettiin boilerilla. Talon pesutupaan hankittiin asukkaille yhteinen pesukone. Se oli 1990-luvulla valtiovarainministerinäkin toimineen Iiro Viinasen isän firman suunnittelema ja valmistama Pesu-Kaisa. Se oli rumpupesukone, eli puutynnyri, jota pyöritettiin veivillä käsin. Näihin neljään taloon muutti ihmisiä paitsi Saukonmäen ulkopuolelta, myös mäen muista taloista.
Historiaa > Saukonmäkeä rakennetaan

Pian sotien jälkeen alkoi innokas rakentamisen kausi. Maansaantiin oikeutetut rintamamiehet saivat ostaa tontteja omakotirakentamista varten eri puolilta kaupunkia, sitä varten varatuilta alueilta. Vuodesta 1946 seuraavan vuosikymmenen puoliväliin mennessä olivat tampellalaiset pystyttäneet jo liki 700 uutta omakotitaloa. Samaan aikaan alkoi Tampella rakentaa uusia, nykyaikaisia kerrostaloja. Muun muassa Ilmarinkadun varteen nousi 1950-luvun alussa tampellalaisten pahinta asuntopulaa lievittämään viisi Alvar Aallon suunnittelemaa kerrostaloa, jotka saivat nimekseen Pekola. Ne tampellalaiset maansaantiin oikeutetut, jotka eivät halunneet tai voineet omakotitaloa rakentaa, perustivat As. Oy Kalevanlinnan, joka valmistui vuoden 1953 lopulla.
Samalla vuosikymmenellä Tampellan henkilökunta perusti useita muitakin asunto-osakeyhtiöitä, jotka rakennuttivat muun muassa Sammonkartanon seitsenkerroksiset asuintalot ja Liisanpuiston talon. Ne valmistuivat vuosikymmenen lopulla ja niissä oli yhteensä liki 300 asuntoa. Tämä vilkas rakentamisen kausi ja ihmisten halu päästä nykyaikaisilla mukavuuksilla varustettuihin omiin, entistä väljempiin asuntoihin, aiheutti luonnollisesti voimakkaan muuttoliikkeen myös Pellavanpetsamossa. Siellä vuosikausia asuneet perheet muuttivat muualle ja muuttavien tilalle tuli uusia asukkaita, mutta hekin etsivät pian parempaa asumisen tasoa ja näin asukkaiden vaihtuvuus Saukonmäessä lisääntyi.