Mauri Ryömä
Elämä > Sota-aika

Ylimääräisten harjoitusten käynnistyessä lokakuussa 1939 Ryömä määrättiin lääkäriksi Kokkolaan perustettuun sotilassairaalaan. Talvisodan sytyttyä Ryömä laati ulkoministeri Väinö Tannerin 15. joulukuuta pitämän radiopuheen provosoimana tälle osoitetun avoimen kirjeen, jossa pidettiin sodan syynä porvariston ”onnetonta politiikkaa”, ja arvosteltiin kiivaasti Tannerin ja SDP:n johdon linjaa. Ryömä piti Tanneria yhtenä suurimmista syyllisistä nimeten hänet Suomen ”sotapolitiikan johtajaksi”. Ryömän mukaan Tanner oli viimeiset 20 vuotta etääntynyt työväenliikkeen päämääristä marsalkka Mannerheimin johdattamana. Hänen mukaansa Suomen itsenäisyys oli Tannerille yhtä arvokas kuin Hitlerille ja Neville Chamberlainille, joiden perään tämä vuoron perään kurkotteli. Länsimaista oikeusjärjestystä Ryömä luonnehti Tannerin edustavan yhtä hyvin kuin Lapuan liikkeen, humanismia ja demokratiaa kuin Mussolinin, ja kulttuuria kuin kenraali Francon. Toisaalta Ryömä myönsi erehtyneensä Neuvostoliiton tarkoitusperistä, joita hän oli pitänyt ainoastaan Saksaa vastaan suunnattuina.
Ryömä lähetti Kokkolassa 19. joulukuuta 1939 päivätyn kirjeensa aluksi vain Tannerille, muttei saanut vastausta, jonka jälkeen hän yritti tuoda sen julkisuuteen sosialidemokraattisten lehtien kautta. Suomen Sosialidemokraatti ja Palkkatyöläinen eivät julkaisseet kirjettä, vaan ilmoittivat siitä viranomaisille. Joulukuun lopussa Ryömä esitti vielä kansanedustaja K. H. Wiikille, että Suomen pitäisi ryhtyä neuvotteluihin Otto Wille Kuusisen johtaman Terijoen hallituksen kanssa. Ryömän toimet johtivat 4. tammikuuta 1940 pidätykseen tasavallan suojelulain nojalla ja kolmen viikon kuluttua hänet siirrettiin turvasäilöön Tammisaaren pakkotyölaitokseen. Kirje tuli julkisuuteen 7. helmikuuta 1940, kun ruotsalaiset kommunistilehdet Ny Dag ja Norrskensflamman julkaisivat sen. Ruotsiin kirjeen toimitti Tukholmassa synnyttämässä käynyt Helmer Adlerin puoliso Leila Adler, joka viranomaisten pelossa opetteli sisällön ulkoa. Julkaisun jälkeen Radio Moskova käytti Ryömän kirjettä propagandassaan. Venäläiset väittivät jopa Ryömän tulleen surmatuksi, minkä valtioneuvosto kiisti omassa tiedotteessaan. Kimmo Rentolan mukaan kirje sinetöi Tannerin vihamielisyyden Ryömän edustamaa äärivasemmistoa kohtaan. Kuusisen suhteen vaikutus oli päinvastainen, sillä talvisodan aikana Suomessa ei kuultu muita häneen myönteisesti suhtautuneita reaktioita.
Päästyään turvasäilöstä 30. huhtikuuta 1940, Ryömä ja Aimo Rikka perustivat toukokuussa 1940 Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran (SNS), joka sai nopeasti lähes 40 000 jäsentä. Kommunistien ohella kannattajia löytyi myös muista ryhmittymistä. Ryömä valittiin SNS:n puheenjohtajaksi, mutta hän ei saanut yksimielistä tukea. Raoul Palmgren ja Ahti Myrsky eivät pitäneet Ryömää sopivana, koska heidän mielestään johtoon piti saada talvisodan rintamamies. SNS:stä muodostui ”puolue”, jonka perustamista oli suunniteltu jo 1938. Jälkeenpäin Ryömä kuitenkin piti virheenä, ettei järjestöä perustettu puolueeksi vaan ystävyysseuraksi. Kesäkuussa Neuvostoliiton miehitettyä Viron, Ryömä kutsuttiin puhumaan parlamenttivaalien alla järjestettyihin kommunistien vaalitilaisuuksiin, mutta Suomen viranomaiset estivät matkan. Heinäkuun lopussa Helsingissä tapahtui SNS:n Kallion osaston ja poliisin välinen yhteenotto, jonka seurauksena Ryömä pidätettiin. Hän oli vielä illalla käynyt antamassa selonteon sisäministeri Ernst von Bornille, mutta järjestön johdon pidätykset alkoivat aamulla. Heti pidätyksensä jälkeen Ryömä vaati oikeuskansleri Oiva Huttusta asettamaan Tannerin ja von Bornin syytteeseen sisä- ja ulkopoliittisesti provokatiivisina pitämistään toimista. Seuraavan viikon aikana Helsingissä ja Turussa nähtiin vielä kaksi mellakkaa, joissa vaadittiin muun muassa Ryömän vapauttamista. Myöhemmin elokuussa Ryömä ja SNS:n varapuheenjohtaja Lauri Vilenius lähettivät seuran nimissä eduskunnan puhemies Väinö Hakkilalle kirjeen, jossa vaadittiin myönteisemmin Neuvostoliittoon suhtautuvan hallituksen perustamista. Seurauksena oli syyte ”salahankkeista valtion turvallisuutta vastaan”, ja molemmat saivat 9 kuukautta vankeutta. Syksyllä 1940 vankilassa istuneesta Ryömästä tehtiin seuran kunniapuheenjohtaja ja uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Allen Järvenpää.
Turun hovioikeus antoi Ryömälle lopullisen tuomionsa heinäkuussa 1941. Sen kokonaispituudeksi tuli 15 vuotta. Hän sai SNS:n johtamisesta 7 vuotta vankeutta valtiopetoksen valmistelusta, mihin lisättiin Tannerille osoitetusta kirjeestä annettu tuomio valtiopetoksesta. Samassa yhteydessä Ryömän puoliso Elvi Sinervo sai 3 vuotta vankeutta toiminnastaan SN-seurassa. Ryömälle ajettiin jopa kuolemantuomiota, minkä kerrotaan kaatuneen ainoastaan presidentti Risto Rytin vastustukseen. Kesän kuluessa vankilaan laitettiin yli 450 kommunistia tai muuta SNS:n jäsentä, ja Ryti ilmoittikin hallituksen ”likvidoineen ryömäläiset”. Tuomion julistamisen jälkeen Ryömä siirrettiin Sörnäisten vankilasta Turun Kakolaan. Hän suoritti tuomiotaan eristettynä muista vangeista ja joutui vartijoiden pahoinpitelemäksi. Toukokuussa 1942 mielenterveysongelmista kärsinyt Ryömä murtui henkisesti ja yritti Riihimäen vankilassa itsemurhaa. Myöhemmin häntä pidettiin Vaasan lääninvankilassa sekä Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, josta Ryömä pääsi vapaaksi jatkosodan päätyttyä. Vapauduttuaan Ryömä sai paljon kirjeitä tukijoiltaan. Niissä muun muassa kerrottiin hänen puolestaan rukoillun, ja ilmoitettiin, kuinka vankilaan oli yritetty lähettää paketteja. Vankeusaikanaan Ryömä suomensi Karl Marxin Pääoman toisen osan, johon hän jälkikäteen sai Suomalaisen kirjallisuuden edistämisvarojen valtuuskunnan rahoituksen.