stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edvard Vanhempi

Edvard Vanhempi 1300-lukulaisen käsikirjoituksen kuvituksessa.
Edvard Vanhempi (muinaisenglanniksi Ēadweard se Ieldra, s. noin 874–877, k. 17. heinäkuuta 924) oli Englannin kuningas 899–924. Edvard oli Alfred Suuren poika ja hänestä tuli Wessexin kuningas isänsä kuoleman jälkeen vuonna 899. Edvardin aluelaajennuksista huolimatta ei ehkä voida puhua vielä kovin yhtenäisestä kuningaskunnasta Edvard Vanhemman aikana.
Edvard laajensi hallitsemaansa aluetta ja valloitti Itä-Anglian sekä myöhemmin viisi tärkeää tanskalaista kaupunkia: Derbyn, Leicesterin, Lincolnin, Nottinghamin ja Stamfordin. Hänen sisarensa Ethelfleda hallitsi Merciaa. Ethelfledan kuoltua vuonna 918 hänen tyttärestään Aethelfynnistä tuli Mercian hallitsija, mutta hänet syrjäytti vallasta jo seuraavana vuonna 919 hänen enonsa Edvard, josta näin tuli myös Mercian hallitsija. Vuonna 921 englantilaiset, britit, skotlantilaiset, viikingit ja Yorkin sekä Strathclyden kuninkaat tunnustivat hänen herruutensa. Lisänimeä ”vanhempi” käytti ensimmäisenä eräs munkki nimeltä Wulfstan erottaakseen Edvard Vanhemman ja Edvard Marttyyrin, joka hallitsi vuosina 975–978.
Perhe

Edvard oli naimisissa kaksi tai kolme kertaa. Ensimmäisen mahdollisen liiton (Ecgwynnin kanssa) luonteesta ei ole tietoa, mutta tästä syntyi tytär, josta tuli Yorkin kuninkaan Sightricin puoliso, sekä poika Athelstan. Tultuaan kuninkaaksi Edvard meni naimisiin Aelffaedin kanssa, joka oli Wiltshiren ealdormanin tytär. Edvard ja Aelffaed saivat kaksi poikaa ja kuusi tytärtä. Pojista toinen oli tuleva kuningas Ethelweard. Tyttäristä Eadgyth eli Editha oli keisari Otto I Suuren puoliso, Eadgifu eli Edgiva Länsi-Frankian kuninkaan Kaarle Yksinkertaisen puoliso ja Eadhild frankkien herttua Hugo Suuren puoliso. Edvard meni kolmannen kerran naimisiin noin vuonna 919 Edgivan eli Eadgifun, Kentin ealdormanin tyttären kanssa. Heillä oli kaksi poikaa, Edmund (tuleva Edmund I) ja Edred (myös tuleva kuningas) sekä kaksi tytärtä, joista toinen oli Winchesterin Pyhä Edburga.
Kuolema ja hautaaminen

Edvard Vanhempi kuoli Mercian kapinassa 17. heinäkuuta 924.
Akustinen kitara

| Akustinen kitara |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  kielisoitin
Alkuperämaa / ‑alue:  Espanja
Soittimen ääniala:   (standardiviritys)
Liittyvä musiikin tyylilaji:  käytetään monenlaisessa musiikissa
Samankaltaisia soittimia:  muut kitarat, kuten resonaattorikitara
Akustinen kitara on kitara, jonka ääni vahvistetaan akustisesti puisen kaikukopan avulla.
Akustiset kitarat saivat nykyisen perusrakenteensa 1800-luvulla, kun espanjalainen Antonio de Torres Jurado kehitti klassisen kitaran. Teräskielisen kitaran kehittivät klassisesta kitarasta yhdysvaltalaiset kitaranvalmistajat kuten Gibson ja Martin.
Historia ja kitaratyypit > Klassinen kitara

Klassinen kitara kehittyi nykymuotoonsa Espanjassa 1700- ja 1800-luvuilla. Tärkein kitaran rakenteen kehittäjä oli puuseppä Antonio de Torres Jurado (1817–1892), jonka kehittämää rakennustapaa käytetään edelleen. Torres suurensi kannen ja kaikukopan kokoa aikaisempiin kitaroihin verrattuna. Hän rakensi kaikukopan syvemmäksi, pyöristi sen ylä- ja alaosaa, muutti soittimen suhteita sekä ohensi sivujen, kannen ja pohjan paksuuksia. Hän kehitti kanteen niin sanotun viuhkalistoituksen, jonka ansiosta kansi värähtelee vapaammin. Hän myös pidensi skaalan pituuden 65 senttimetriin ja paranteli kitaran lakkausta.
Torresin kehittämien parannusten seurauksena myös kitaralla soitettava musiikki kehittyi. Francisco Tárrega kehitti modernin klassisen kitaransoittotekniikan. Hän kehitti soittoasennon, käden asennon ja jalkatuolin käytön. Andrés Segovia vaikutti 1900-luvulla enemmän kuin kukaan muu siihen, että kitara on hyväksytty klassista musiikkia esittäväksi konserttisoittimeksi.
Historia ja kitaratyypit > Flamencokitara

Flamencokitaran rakenne perustuu klassisen kitaran rakenteeseen. Se on hieman klassista kitaraa pienempi, ja sen sivut ja pohja ovat hyvin ohuet, jotta äänestä saadaan läpitunkeva ja voimakas.
Historia ja kitaratyypit > Teräskielinen kitara

Teräskielinen akustinen kitara kehittyi Yhdysvalloissa 1900-luvulla. Tärkeimmät rakentajat tulivat maahan siirtolaisina Euroopasta. Ensimmäinen rakennustapa johti tasakantiseen teräskieliseen akustiseen kitaraan, joka kehittyi eurooppalaisesta klassisen kitaran rakennustekniikasta. Toisesta rakennustavasta, joka polveutuu eurooppalaisesta viulun rakennustekniikasta, kehittyi kaareva-aukkoinen eli f-aukkoinen kitara, jossa on umpipuusta koverrettu kansi ja pohja. Vaikutusvaltaisimmat kitaranvalmistajat olivat Martin ja Gibson.
Kaarevakantinen orkesterikitara kehittyi jazzin, swingin ja big band -musiikin alkuvuosikymmeninä. Siitä tehtiin kaarevalla kannella mahdollisimman voimakasääninen. Orkesterikitaroiden suosio laski, kun sähkökitara keksittiin.
Historia ja kitaratyypit > Resonaattorikitara

Resonaattorikitara ja metalliresonaattorikitara ovat akustisen kitaran muunnoksia, jotka kehitettiin 1920-luvulla. Niissä on pyöreä metallikartio, joka toimii kitaran sisäisenä resonaattorina ja vahvistaa ääntä. Resonaattorikitaroille on luonteenomaista metallinen, kalskahtava ääni, ja niiden äänenvoimakkuus on tavallista akustista kitaraa suurempi. Niitä käytetään paljon slide-kitaroina.
Rakenne > Muoto ja koko

Akustiset kitarat ovat yleensä perusmuodoltaan samanlaisia kahdeksikkoja, joissa on alaosa, vyötärö ja yläosa. Pienempi yläosa lisää korkeita taajuuksia, ja suurempi alaosa lisää bassotaajuksia. Klassisen kitaran mitat ovat noin 10 (korkeus) × 47 (leveys) × 98 (pituus) senttimetriä. Akustisten teräskielisten kitaroiden kokoja ovat standardi, jumbo ja dreadnought. Standardikoon mitat ovat noin 12 × 37 × 102 senttimetriä, jumbon ja dreadnoughtin 12,5 × 41 × 103,5 senttimetriä. Dreadnoughtissa on leveä vyötärö ja suuri kaikukoppa, ja sen ääni on bassoisempi kuin pienempien kitaroiden. Erikokoisten kitaroiden kielet ovat samanmittaiset. Kolme-neljäsosan kokoiset kitarat on tarkoitettu lapsille tai pienikätisille aikuisille.
Rakenne > Äänen synty

Akustisen kitaran ääni syntyy, kun kitaran kieltä lyötäessä siihen siirtyy energiaa ja kieli alkaa värähdellä. Värähtelevän kielen energia siirtyy satulan ja tallan välityksellä kitaran onttoon runkoon eli kaikukoppaan. Kaikukoppa värähtelee yhdessä kielten kanssa ja tuottaa vahvistuneen äänen.
Kaikissa akustisissa kitaroissa on hiukan erilainen äänensävy, sillä jokaisessa niiden osana käytetyssä puupalasessa on yksilölliset ominaisuudet. Kitaran äänensävy syntyy monesta toisiinsa vaikuttavista tekijöistä, joista tärkein on kitaran kansi. Ihanteellinen äänensävy on tasainen alimmasta bassoäänestä ylimpään korkeaan ääneen. Kitaran äänensävystä riippuu se, millaiseen soitto- tai musiikkityyliin kitara sopii. Sen johdosta tiettyjen kitaranvalmistajien kitarat ovat joissain musiikkityyleissä suositumpia kuin toisten valmistajien kitarat.
Rakenne > Materiaali

Akustinen kitara valmistetaan kuivatusta puusta. Puu antaa kitaralle paremman äänensävyn kuin mikään muu materiaali, siinä on hyvä tuntu, ja se näyttää kauniilta viimeisteltynä. Puu valitaan sen äänenvärillisten ominaisuuksien, vahvuuden, kestävyyden ja lakattavuuden perusteella. Sahattu puu kuivataan, jotta sen rakenne pysyy samana ajan kuluessa. Puu voidaan kuivata perinteiseen tapaan ilmakuivaamalla tilassa, jossa on hyvä ilmanvaihtuvuus, tai uunikuivaamalla niin sanotussa ”hitaassa uunissa”. Ilmakuivaus kestää useita vuosia, uunikuivaus yhdestä neljään viikkoa. Nykyisin kitarat kuivataan yleensä uunissa.
Rakenne > Kaikukoppa

Kaikukoppa on akustisen kitaran runko. Se koostuu kannesta, sivuista ja pohjasta. Kansi on kaikukopan tärkein osa. Parhaimmanlaatuinen kansi tehdään parhaasta, virheettömästä säteittäin sahatusta, vierekkäisestä, hyvinkuivatusta ja suorasyisestä männystä ja kuusesta. Myös esimerkiksi punapuuta ja seetriä voidaan käyttää. Vanerista tehty kansi on vahvaa ja kiinteää mutta ei tuota yhtä hyvää äänensävyä kuin kuusi tai mänty. Laminoidusta puusta tehdään halpoja kitaroita.
Akustisen kitaran kansi on usein hieman kupera. Se tekee soittimesta vahvemman, eikä se ole niin altis halkeamille tai särkymiselle. Joidenkin rakentajien mielestä kaarevakantisessa kitarassa on myös tavallista parempi äänensävy.
Kantta vahvistetaan kaikukopan sisäpuolisella listoituksella, jonka tarkoitus on tukea kitaraa ja vahvistaa värähtelyä. Tallan kohdalle kannen alapuolelle liimataan yleensä erillinen puupala talla-alueen vahvistamiseksi. Myös ääniaukon alapuolelle voidaan liimata ohut viilu. Ääniaukon ympäri kulkee koristeellinen upotus eli ruusu (rosette), joka myös vahvistaa kantta ääniaukon heikentämältä alueelta.
Akustisen kitaran sivut ja pohja voidaan valmistaa monesta puulajista. Halutuinta on brasilianpalisanteri, mutta sitä on vaikea saada. Muita suosittuja puulajeja ovat palisantereihin kuuluva intialainen ruusupuu, afrikanemeropuu, mahonki, vaahtera ja koa. Pohja kootaan yleensä kahdesta toistensa peilikuvia olevasta puupalasta, jotka liimataan yhteen ja vahvistetaan sisäpuolelta litteällä puuliuskalla. Myös pohja listoitetaan ja tehdään kuperaksi.
Akustisen kitaran sivut tehdään kahdesta puupalasta, jotka kohtaavat kaulanliitoskohdassa ja kaikukopan alaosan kantapalikassa. Puulajina käytetään yleisimmin amerikanaitomahonkia. Ensin sivut ohennetaan ja sahataan muotoonsa, minkä jälkeen ne upotetaan veteen ja taivutetaan kuumalla, metallista valmistetulla ”taivutuspiipulla”. Ne asetetaan muottiin noin vuorokaudeksi, minkä jälkeen ne säilyttävät aina muotonsa. Muotissa ollessaan sivuihin liimataan kanta- ja kaulapalikka, tukilistat ja lopuksi pohja ja kansi. Tukilista on pitkä lista, jonka avulla osiin saadaan muodostettua liimapintaa.
Kannen ja sivujen sekä sivujen ja pohjan liitosta suojaa muovinen tai puinen reunalista eli koristelista. Se toimii myös kosteuden eristeenä ja liimasaumojen peittäjänä. Reunalista tehdään perinteisesti useista erivärisistä viiluista, jotka laminoidaan yhteen.
Monen teräskielisen kitaran kannessa on sormisuojus, joka suojelee kantta soittajan plektralta ja kynsiltä. Se valmistetaan perinteisesti kilpikonnanluusta, nykyisin sen jäljitelmästä.
Rakenne > Kaula

Akustisen kitaran kaula valmistetaan joskus yhdestä puusta, mahongista, ruusupuusta, vaahterasta tai pähkinäpuusta. Halvempaa on valmistaa kaula kolmesta palasta tai useammasta palasta laminoimalla. Klassisessa kitarassa voidaan käyttää jalopuulistaa, joka on upotettu kaulaan otelaudan alle. Teräskielisissä kitaroissa täytyy olla tukeva kaula, jolloin voidaan käyttää otelaudan alapuolelle upotettua metallista kiskoa tai säädettävää tukitankoa.
Kaulan etupuolelle on liimattu otelauta, metallinauhoin nauloitettu puulauta. Parhaana materiaalina pidetään eebenpuuta, mutta myös ruusupuuta ja muita tummia jalopuita käytetään nykyisin yleisesti. Ensin kaula liimataan kaikukoppaan niin, että saadaan tasainen alusta otelaudalle. Kaula kiinnittyy kaikukoppaan tavallisesti nauhan 14 tai 12 kohdalta. Klassisessa ja flamencokitarassa on tavallisesti litteä otelauta, ja teräskielisessä kitarassa kaareva. Otelauta levenee kaikukoppaan päin. Otelautoja on erilevyisiä.
Otelaudan virityskoneiston puoleisessa päässä on satula, kappale, jonka urissa kielet lepäävät ja josta vapaan kielen värähtely useimmiten alkaa. Satula tehdään yleensä luusta, norsunluusta tai synteettisestä materiaalista.
Rakenne > Kielet

Akustiset kitarat jaetaan teräskielisiin ja nailonkielisiin. Nailonkielistä kitaraa käytetään klassisessa ja flamencomusiikissa, teräskielistä yleisimmin folk- ja bluesmusiikissa sekä jazzissa ja rockissa.
Kitarassa on yleensä kuusi kieltä (joskus 12), joista jokainen on eripaksuinen ja eri vireessä. Mitä paksumpi kieli, sitä matalampi ääni. Kaksi korkeimmalle viritettyä kieltä ovat punomattomia, ja matalimmat neljä kieltä ovat punottuja. Punotussa kielessä nailonisen tai teräksisen ytimen ympärille kiedotaan metallilankaa, joka voidaan valmistaa monenlaisesta metallista tai sekoitteesta. Kaikkein yleisimpiä ovat lankapunotut hiomattomat kielet. Niissä ytimen ympärille kiedotaan pitkä, pyöreä ja yhtämittainen teräslanka. Tällöin saadaan kirkas sointi. Nauhapunotuissa hiotuissa kielissä sen sijaan on tasainen pinta, sillä punos tehdään litteästä metallinauhasta tai suikaleesta. Tällaisissa kielissä ei kitaristin käden liikkeestä syntyvä sipaisuääni kuulu kovin voimakkaasti. Kolmas tyyppi on puolihiotut kielet, jotka hiotaan kietomisen jälkeen pinnaltaan tasaiseksi, jolloin tuloksena on edellisten kielityyppien välimuoto. Teräsytimen ja metallipunoksen väliin voidaan kietoa myös silkkikuitua, jolloin saatava ääni on teräksen ja nailonin väliltä.
Kielet kiinnitetään yläosastaan otelaudan päässä lavassa olevaan virityskoneistoon, jonka viritysnupeilla kielet viritetään eli kiristetään oikeaan jännitykseen. Alaosastaan kielet kiinnitetään kielenpitimeen.
Kielet kuluvat, venyvät ja katkeilevat käytössä, joten ne joudutaan ajoittain vaihtamaan.
Rakenne > Talla

Kielenpitimen yläpuolella on talla, jonka avulla kielen värähtely siirtyy kitaran kanteen. Talla on puukappale, joka joko liimataan tai asetetaan ilman liimaa kielten ja kannen väliin. Talla valmistetaan usein eebenpuusta, sillä tiheytensä ansiosta se lisää äänen kestoa ja siirtää värähtelyn nopeasti kanteen. Myös ruusupuuta, masoniaa, pähkinää ja mahonkia käytetään. Teräskielisessä kitarassa kielet kiinnitetään tallaan tavallisimmin nupeilla. Tallan urassa on tallanluu, jonka yli kielet kulkevat. Tallanluu valmistetaan norsunluusta tai halvemmasta muovista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akustinen kitara Wikimedia Commonsissa
Teräskielinen kitara
Akustisen kitaran osat
Egillin, Kalju-Grimrinpojan saaga

Egill Skallagrímsson
Egillin, Kalju-Grímrin pojan, saaga on islantilainen saaga, jonka kirjoittajana pidetään Snorri Sturlusonia. Saagan tapahtumat sijoittuvat viikinkiajalle noin vuosina 850–1000. Saaga kertoo Egill Skallagrímssonin suvun vaiheista keskittyen kuitenkin Egillin itsensä elämäntarinan ympärille. Egill oli islantilainen talonpoika, viikinki ja skaldirunoilija, jota pidetään todellisena historiallisena hahmona.
Saagassa mainitaan myös suomalaiseksi oletettu kveenien kuningas Faravid.
Saagasta on ilmestynyt Antti Tuurin laatima suomennos vuonna 1994.
Kirjallisuutta

Egillin, Kalju-Grímrinpojan saaga.  ((Egils saga Skallagrímssonar.) Suomentanut Antti Tuuri. Seitsentähdet)  Helsingissä:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13214-8
Alavuotto

Alavuotto (myös Ala-Vuotto) on kylä Vuoton kaupunginosassa Oulussa entisen Ylikiimingin kunnan alueella. Kylä sijaitsee Kiiminkijoen varrella noin 25 kilometriä itään Ylikiimingin taajamasta. Itse kylällä on nykyisin noin 60 asukasta, ja koko kyläalueella noin 90. Kylän pinta-ala on noin 95 km².
Alue on jonkin verran tulvaherkkää. Suuret jääpadot saattavat aiheuttaa tulvajärviä, jotka peittävät osan alavista viljelysmaista. Pahojen tulvien aikaan osa alueesta saattaa muuttua saareksi. Vuodesta 1970 kylällä oli joen yli johtava puinen ns. renkkusilta, joka purettiin keväisin jäidenlähdön ja tulvien ajaksi. Silta korvattiin uudella Inkakosken teräsbetonisillalla vuoden 1991 alussa.
Alavuoton alueelta ei ole löydetty muinaisjäänteitä, ja varhaisimmat kirjamerkinnät asutuksesta ovat 1600-luvun alusta. Vuoden 1620 verokirjoissa on merkintä Mikko Parkkisesta, joka luultavimmin asui nykyisen Alavuoton tienoilla. Tervanpoltto on ollut eräs kylän tärkeistä elinkeinoista. Kylän alueelta on löydetty kaikkiaan neljäkymmentä tervahautaa, ja näistä noin puolet sijaitsevat kuuden kilometrin matkalla Kiiminkijoen varrella.
Ensimmäinen kauppa kylälle avattiin 1911, kun Ylikiimingin osuuskaupan jakelupiste aloitti toimintansa. Toimipiste ilmeisesti suljettiin myöhemmin, sillä 1924 avattiin uusi jakelupiste. Oma kyläkauppa avattiin ensimmäisen kerran 1947, mutta sen sijainti oli epäedullinen, ja myynnin kärsiessä kauppa siirrettiin vuonna 1953 keskemmäs kylää. Erillinen kaupparakennus valmistui 1976, ja siinä kauppa toimi aina vuoteen 1994, jolloin se lakkautettiin.
Kylän ainoa järvi on kunnan itäosassa sijaitseva kalaisa Lavajärvi, joka on suosittu kalastuspaikka.
Alavuoton koulu

Alavuotolla koulutoiminta aloitettiin 1928 ja koulurakennus rakennettiin 1952. Keväällä 1993 Alavuoton koulu lakkautettiin lievän kohun saattelemana ja liitettiin Nuorittan koulun koulupiiriin, jonne oppilaat kuljetettiin tilatakseilla. Nykyisin Alavuotto kuuluu Ylikiimingin koulupiiriin, oppilaat kuljetetaan Ylikiimingin taajamassa sijaitsevalle Ylikiimingin koululle. Ylikiimingin kirjaston sivutoimipiste sijaitsi Alavuoton koululla, ja lakkautettiin pian koulutoiminnan lakkauttamisen jälkeen.
Liikuntapaikat

Alavuoton vanhalla koululla on kyläläisten käytössä oleva kivimurskekenttä. Talvisin kylän ympäristöön lanataan hiihtoladut sekä perinteiselle tyylille että luistelulle.
Liikenne

Historiallisesti tärkeimpänä kuljetusväylänä on ollut kylän läpi virtaava Kiiminkijoki. Nykyisin alueen tärkeimmät väylät ovat vuonna 1935 valmistunut joen länsirantaa seuraileva paikallistie 18723 seututieltä 836 Suoperästä Alavuoton kautta Hetekyläntielle Jokikokkoon. Neljän kilometrin osuus Suoperä–Alavuotto päällystettiin vuonna 1998. Lisäksi Alavuotolta alkaa joen itärantaa seuraileva Naurisnivantie, joka jatkuu Korpisenojan pohjoispuolelta Tuomaalantienä Hetekyläntielle Jokikokon itäpuolelle.
Nähtävyydet

Vanhat savusaunat jokirannassa
Myllykosken kalastusalue
Kirjallisuutta

Assar Väänänen: Alavuoton asuttajia 1610–2000.  Ylikiimingin kunta ja Kiiminkijoen opisto, 2001.  ISBN 951-97643-2-1
Paikallistie 18723 seututieltä 836 Alavuotolle
Alavuoton kylä kuvattuna Kiiminkijoen sillalta.
Henrik Ehrnrooth (toimitusjohtaja)

Henrik Georg Fredrik Ehrnrooth (s. 12. helmikuuta 1969 Joensuu) on suomalainen ekonomi, joka työskenteli Kone Oyj:n toimitusjohtajana 1. huhtikuuta 2014 alkaen 31. joulukuuta 2023 asti. Hänestä tuli yhtiön toimitusjohtaja, kun Matti Alahuhta vetäytyi tehtävästä.
Ehrnrooth valmistui vuonna 1994 diplomiekonomiksi Svenska handelshögskolanista. Hän on toiminut eri tehtävissä muun muassa Goldman Sachsilla ja UBS:llä. Koneen talousjohtajana oli vuodesta 2009. Hän on ERTI:n (Euroopan teollisuusjohtajien pyöreä pöytä) jäsen.
Ehrnrooth valittiin 2011 Vuoden Talousjohtajaksi.
Henrik Ehrnrooth on vuorineuvos Georg Ehrnroothin poika.
Egil

| Egil |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  3. heinäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Egill
Vastineita eri kielissä:  Egel
Nimen alkuperä:  skandinaavinen, miekka
Infobox OKNimi-testi OK: 
Egil (myös Egill) on skandinaavinen miehen etunimi. Nimi on johtuu skandinaavisten kielten miekkaa tarkoittavasta sanasta ja on syntynyt lyhentymänä Egil-alkuisista nimistä, jollainen on esimerkiksi Egilhard. Saamelaisilla nimi esiintyy muodossa Egel.
Suomessa nimi Egil on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä 339 henkilölle. Egilin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 3. heinäkuuta, joka on myös saamelaisen kalenterin mukaan Egelin nimipäivä.
Tunnettuja Egil- ja Egill -nimisiä

Egil Aarvik (1912–1990), norjalainen toimittaja, poliitikko ja ministeri
Egil Cederlöf (1917–1984), suomenruotsalainen musiikinopettaja, kuoronjohtaja ja tietokirjailija
Egil Danielsen (1933–2019), norjalainen keihäänheittäjä
Egil Endresen (1920–1992), norjalainen poliitikko ja ministeri
Egil Gjelland (s. 1973), norjalainen ampumahiihtäjä
Egil Hovland (1924–2013), norjalainen säveltäjä
Egil Hylleraas (1898–1965), norjalainen teoreettinen fyysikko
Egil Johansen (s. 1954), norjalainen suunnistaja
Egil Monn-Iversen (1928–2017), norjalainen säveltäjä ja kulttuuripersoona
Egil Nicklin (1906–1991), suomalainen arkkitehti
Egil Offenberg (1899–1975), norjalainen liikemies, poliitikko ja ministeri
Egil Olli (s. 1949), norjansaamelainen poliitikko
Egil Olsen (s. 1942), norjalainen jalkapalloilija ja valmentaja
Egill Skallagrímsson (n. 910–990), islantilainen runoilija, skaldi
Egill Yksikätinen, islantilaisen Egill Yksikätisen ja Ásmundr Berserkkiensurmaajan saagan päähenkilö
Egrisi

Abasgia (Abhasia), Lazica (Egrisi) ja Iberia 1700-luvun eurooppalaisessa kartassa.
Egrisi (georg. ეგრისი) eli Lazica (kreik. Λαζική, Lazikē, myös georg. ლაზიკა, Lazika) oli nykyisen Georgian länsiosassa antiikin aikana sijainnut valtio. Se oli muinaisen Kolkhiin seuraajavaltio ja lienee saanut eurooppalaisen nimensä ”Lazica” lazien mukaan ensimmäisellä vuosisadalla ennen ajanlaskun alkua. Egrisistä tuli Rooman valtakunnan vasallivaltio, kun Pompeius valloitti alueen noin vuonna 66 eaa., ja se pysyi Rooman vaikutuspiirissä vuosisatojen ajan. Georgialaisille ”Egrisi” oli varhaisin maan länsiosista käytetty nimi; sitä seurasivat myöhemmin ”Apkhazeti” (Abhasia) ja viimeisimpänä ”Imereti”. Kristinuskoon Egrisin asukkaat kääntyivät jo 300–400-luvuilla.
300–600-luvuilla Georgian alue oli jakautunut kahteen vaikutuspiiriin: roomalaiseen Egrisiin ja persialaisten vasallikseen alistamaan Iberiaan. Alue joutuikin kahden suurvallan taistelukentäksi. Egrisi tuli tunnetuksi Prokopioksen kirjoitusten myötä; hän kuvasi pitkää Lazican sotaa, jonka Bysantti ja sassanidien Persia kävivät 500-luvulla. Lazit kärsivät taisteluista vuosikymmenten ajan, kunnes sassanidien kuningas Khosrau I tunnusti Bysantin ylivallan alueella. Tämän jälkeen Egrisi pysyi Bysantin provinssina, kunnes sen valloitti pohjoinen Abhasian kuningaskunta 700-luvun lopulla. Kuningas Leon II nosti uuden yhdistyneen kuningaskunnan pääkaupungiksi Kutaisin. Seuraavalla vuosisadalla kuningaskunnan kirkko vetäytyi Konstantinopolin patriarkaatista ja liittyi yhteen Itä-Georgian kirkon kanssa. Lopulta vuonna 1008 Abhasian ja Kartlin kuningaskunnat yhdistyivät kuningas Bagrat III:n alaisuuteen, ja ensimmäistä kertaa maan itä- ja länsiosat muodostivat yhtenäisen poliittisen alueen, jolle annettiin nyt myös uusi nimi, ”Sakartvelo”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Egrisi Wikimedia Commonsissa
Egyptiläinen silta

Yksi Egyptiläisen sillan sfinkseistä.
Egyptiläinen silta (ven. Еги́петский мост, Jegipetski most) on Fontankan ylittävä silta Pietarin keskustassa Venäjällä. Sen kautta kulkee Lomonosovin prospekti.
Paikalle vuosina 1825–1826 rakennetun yksijänteisen ketjujen kannattaman riippusillan suunnittelivat Vasili Hristianovitš ja Vasili Tretter. ”Egyptiläiseen tyyliin” koristeltua siltaa reunusti neljä valurautaista sfinksiä. Silta romahti tammikuussa 1905 sotilasosaston ollessa ylittämässä sitä.
Nykyinen, alkuperäisten sfinksien koristama terässilta on rakennettu vuosina 1954–1956. Sen pituus on 46,8 metriä ja leveys 27 metriä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Egyptiläinen silta Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Alavoinen

| Alavoinen Ильинский, Iljinski Alavoine |
| --- | --- |
 vaakuna
 Alavoinen
 Koordinaatit: 61°1′N, 32°40′E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Aunuksen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  721,52 km²
Väkiluku (2012):  4 300
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alavoisen kunta Aunuksen kansallisen piirin kartalla.
Alavoinen (ven. Ильи́нский, Iljinski; karjalaksi Alavoine) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Aunuksen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Alavoisenjoen varrella 19 kilometriä Aunuksesta länteen. Taajamassa on 3 000 ja kunnassa 4 300 asukasta (vuonna 2012).