Fennoskandian mannerjäätikkö
Yleistä

Suurin ongelma muinaisten jäätiköiden tai mannerjäätiköiden kehityksen selvittämisessä on se, että virratessaan uusille alueille jäätiköt tuhoavat suuren osan edellisten jäätiköitymisten todisteista. Jäljelle jää toki runsaasti viimeisen jäätiköitymisen jälkiä, mutta edellisistä jäätiköitymisistä löytyy vain osittaisia jälkiä ja aivan vanhimmista jää harvoin mitään käyttökelpoista. Näin on käynyt etenkin Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa. Kestävimpiä todisteita ovat kalliopintoihin jääneet naarmut ja uurteet. Osa uurteista on voitu kytkeä vanhoihin jäätiköitymisiin, mutta niiden tarkka ajoittaminen on ollut mahdotonta. Löydettyjen todisteiden sijoittamisessa aikajanalle vaikeuttaa ajoitusmenetelmien rajallisuus ja epätarkkuus.
Maantieteellisesti rajattujen jääkausien olosuhteet ovat olleet riippuvaisia koko maapallon lämpötiloista ja siksi jääkausien kehityksen pääpiirteitä voidaan seurata karkealla tasolla globaalisten menetelmien avulla. Jääkauden kulloinenkin tila voidaan esimerkiksi lukea Keski-Euroopan suoturpeiden jäännöksistä, järvisedimenteistä, valtamerenpohjan sedimenteistä, ja esimerkiksi Grönlannin mannerjäätikön kairausnäytteistä. Niistä tehtyjä tulkintoja on sovellettu arvioitaessa esimerkiksi paikallisten ajoitettujen moreenikerrostumien syntysyitä tai tulkittaessa jäätiköiden virtausliikkeitä eri etäisyyksille muodostuneiden reunamoreenien avulla. Uusia ajoitusmenetelmiä otetaan edelleen käyttöön, mikä tarkentaa entisestään jääkauden tapahtumien aikajanaa. Veiksel-jääkauden eri vaiheet tulkitaan ja ajoitetaan karkeasti eri kohteiden kairausnäytteistä, joita verrataan usein merenpohjan kairausnäytteiden kausimerkintöihin MIS 5–MIS 2 (lyhennys engl. Marine Isotope Stage). Samalla on tärkeää erotella muihin jääkausiin liittyviä jälkiä Veiksel-jääkauden jäljistä. Viimeisen miljoonan vuoden aikana on Fennoskandiassa esiintynyt neljä suurta jääkautta, joista Veiksel-jääkausi on viimeisin.
Viimeisestä jäätiköitymisestä tiedetään, että se alkoi lyhyellä kylmyysjaksolla noin 130 000–115 000 vuotta sitten vallinneen suotuisan ja lämpimän Eem-interglasiaalin (MIS 5e) jälkeen. Kylmyysjakso käynnisti Veiksel-jääkauden varhaisvaiheen, jossa oli kaksi jäätiköitymisvaihetta ja niiden välinen 5 000 vuoden pituinen Brörup-interstadiaali. Tämä Varhais-Veiksel-vaihe alkoi 115 000 vuotta sitten ja se päättyi 85 000 vuotta sitten. Sen jälkeen kehittyi 10 000 vuotta kestänyt Odderade-interstadiaali ennen kuin Keski-Veiksel-jäätiköitymisvaihe alkoi noin 75 000 vuotta sitten. Tätä 50 000 vuotta kestänyttä jääkauden vaihetta seurasi kylmin Myöhäis-Veiksel-jäätiköityminen 25 000 vuotta sitten. Se loppui nopeaan ilmaston lämpenemiseen, joka päätti jääkauden noin 11 000 vuotta sitten. Mannerjäätikön viimeiset rippeet sulivat pois Ruotsista joskus noin 10 000 vuotta sitten. Jääkaudelta ovat jäljellä enää Grönlannin ja Etelämantereen mannerjäätiköt. Mannerjäätiköiksi lasketaan pinta-alaltaan yli 50 000 neliökilometrin jäätiköt, jotka vastaavat pinta-alaltaan halkaisijaltaan 250 kilometristä ympyrää tai sivultaan 220 kilometristä neliötä. Norjassa ja Ruotsissa nykyään esiintyvät jäätiköt eivät ole pinta-alan perusteella enää mannerjäätiköitä.
Maailman jäätiköt sitoivat itseensä valtavan määrän vettä, joka alensi valtamerien vedenpintaa kymmeniä metrejä. Enimmillään vedenpinta oli noin 120 metriä alempana kuin se on ollut 1900-luvulla. Monet matalat merialueet kuivuivat jääkauden aikana kasvattaen esimerkiksi Euroopassa mantereiden pinta-aloja. Esimerkiksi jäättömänä aikana Itämeren allas kuivui sarjaksi järviä ja Pohjanmeren eteläosissa paljastui merenpohja mammuttiaroksi tai tundraksi. Pohjanmerellä maatunutta aluetta kutsutaan yleisesti nimellä Doggerland.