stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Franz Beckenbauer
Pelityyli

Beckenbauer oli juniorina hyökkääjä, mutta siirtyi ensin keskikenttäpelaajaksi ja 1960-luvun loppupuolella puolustajaksi. Hän oli ihaillut Internazionalen Giacinto Facchettia, joka voitti kaksi perättäistä Euroopan Cupia hyökkäävänä vasempana puolustajana 1964 ja 1965. Beckenbauer ryhtyi Bayern Münchenissä soveltamaan Facchettin pelityyliä keskuspuolustajan paikalta. Hän pelasi vapaassa roolissa puolustuksen takana, liberona, ja nousi sieltä aktiivisesti hyökkäyksiin mukaan sekä rakentamaan peliä että käyttämään hyväksi sitä ettei häntä vartioitu. Beckenbauer osallistui pelinrakentamiseen ja nousi välillä jopa hyökkääjien tasolle. Hän osoitti Bayernissa tehokkuutensa uudessa roolissaan, mutta maajoukkueessa hänen ei aluksi annettu pelata samalla tavalla.
Ennen Beckenbaueria liberoa pidettiin vain puolustavana pelaajana, mutta hän uudisti roolista myös tehokkaan hyökkäyksien tukijan. Vaikka modernissa jalkapallossa liberoja ei enää käytetä, niin aikanaan Beckenbauerin pelityyli oli vallankumouksellinen.
Arvostus

Beckenbaueria pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista jalkapalloilijoista. Kansainvälinen jalkapallon historia- ja tilastoyhdistys IFFHS valitsi Beckenbauerin 1900-luvun kolmanneksi parhaaksi maailmassa Pelén ja Johan Cruyffin jälkeen, ja vuonna 1999 hän sijoittui neljänneksi World Soccer -lehden äänestyksessä 1900-luvun parhaasta pelaajasta. Hänet valittiin parhaiden elävien jalkapalloilijoiden FIFA 100 -listalle vuonna 2004, ja hän on myös jalkapallon Yhdysvaltojen Hall of Famen jäsen.
Beckenbauer valittiin Euroopan parhaaksi jalkapalloilijaksi 1972 ja 1976 sekä Saksan vuoden jalkapalloilijaksi neljästi. Hän on saanut myös FIFA:n korkeimman tunnustuksen FIFA Order of Meritin 2004. Beckenbauer sai elämäntyöstään Laureus-palkinnon 2007.
Beckenbauerista tehtiin Saksassa 1973 elokuva Libero, jonka pääosaa hän itse näytteli. Hän on saanut saksalaisen media-alan Bambi-palkinnon viisi kertaa.
Yksityiselämä

Beckenbauer oli naimisissa kolmesti. Hänen kolmas vaimonsa oli Heidi Burmester, jonka kanssa hän avioitui vuonna 2006. Beckenbauerilla on viisi lasta, joista yksi, Stephan, on ollut ammattilaisjalkapalloilija.
Beckenbauerin Keisari-lempinimen (saks. Der Kaiser) kerrotaan syntyneen kesällä 1969. Welt am Sonntag -lehden mukaan nimitys esintyi ensi kerran sanomalehdessä Bayernin voitettua ensimmäisen mestaruutensa. Artikkelin otsikko oli ”Baijerin keisari Franz”. Muutama päivä myöhemmin Bayern voitti Saksan cupin finaalissa Schalken. Beckenbaueria vastaan pelasi Reinhard Libuda, jota kutsuttiin König von Westfaleniksi (suom. Westfalenin kuningas). Beckenbauer jätti hänet ottelussa varjoonsa ja lehdistö tarvitsi hänelle ylevämmän nimityksen, joten se keksi Keisarin. Toinen lempinimen syntytarina, jota Beckenbauer itsekin on kertonut, on että se sai alkunsa Wienissä 1971 Bayernin ystävyysottelun yhteydessä. Valokuvaaja otti hänestä kuvia keisari Frans Joosef I:n patsaan vieressä, minkä jälkeen tarinan mukaan media olisi ryhtynyt käyttämään Beckenbauerista Keisari-nimitystä.
Beckenbauer asui Kitzbühelissä Itävallassa. Hän kuoli nukkuessaan perheensä läsnäollessa Salzburgissa 7. tammikuuta 2024. Hän oli 78-vuotias.
Saavutukset > Pelaajana

Bayern München
Bundesliiga (4): 1968–69, 1971–72, 1972–73, 1973–74
Saksan cup (4): 1965–66, 1966–67, 1968–69, 1970–71
Euroopan cup (3): 1973–74, 1974–75, 1975–76
Cup-voittajien cup (1): 1966–67
Intercontinental Cup (1): 1976
New York Cosmos
NASL (3): 1977, 1978, 1980
Hamburger SV
Bundesliiga (1): 1981–82
Länsi-Saksan maajoukkue
Maailmanmestaruus: 1974
hopeaa: 1966
pronssia: 1970
Euroopan-mestaruus: 1972
hopeaa: 1976
Saavutukset > Valmentajana

Länsi-Saksan maajoukkue
Maailmanmestaruus: 1990
hopeaa: 1986
EM-pronssia: 1988
Marseille
Ligue 1 (1): 1990–91
Bayern München
Bundesliiga (1): 1993–94
UEFA Cup (1): 1995–96
Saavutukset > Henkilökohtaiset saavutukset

Pelaajana
Kultainen pallo: 1972, 1976
toinen sija: 1974, 1975
kolmas sija: 1966
Saksan vuoden jalkapalloilija: 1966, 1968, 1974, 1976
kicker Bundesliigan kauden joukkue: 1965–66, 1966–67, 1967–68, 1968–69, 1969–70, 1970–71, 1971–72, 1972–73, 1973–74, 1974–75, 1975–76, 1976–77
MM-kisojen paras nuori pelaaja: 1966
MM-kisojen pronssinen kenkä: 1966
NASL:n arvokkain pelaaja: 1977
FIFA Order of Merit: 2004
Laureus-palkinto: 2007
Tilastot > Seurajoukkueet

| Seurajoukkuetilastot> Kausi | Seurajoukkuetilastot> Seura | Seurajoukkuetilastot> Sarja | Sarja> Pelit | Sarja> Maalit | Kansallinen cup> Pelit | Kansallinen cup> Maalit | Eurocupit> Pelit | Eurocupit> Maalit | Mestaruudet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1964–65 | Bayern München | Regionalliga Süd | 31 | 16 |  |  | – | – |  |
| 1965–66 | Bayern München | Bundesliiga | 33 | 4 | 6 | 1 | – | – | Saksan cup |
| 1966–67 | Bayern München | Bundesliiga | 33 | 0 | 5 | 0 | 9 | 0 | Saksan cup, Cup-voittajien cup |
| 1967–68 | Bayern München | Bundesliiga | 28 | 4 | 4 | 0 | 7 | 1 |  |
| 1968–69 | Bayern München | Bundesliiga | 33 | 2 | 6 | 0 | – | – | Liiga, Saksan cup |
| 1969–70 | Bayern München | Bundesliiga | 34 | 6 | 3 | 0 | 2 | 0 |  |
| 1970–71 | Bayern München | Bundesliiga | 33 | 3 | 7 | 1 | 8 | 1 | Saksan cup |
| 1971–72 | Bayern München | Bundesliiga | 34 | 6 | 6 | 1 | 7 | 0 | Liiga |
| 1972–73 | Bayern München | Bundesliiga | 34 | 6 | 6 | 0 | 6 | 1 | Liiga |
| 1973–74 | Bayern München | Bundesliiga | 34 | 4 | 4 | 0 | 10 | 1 | Liiga, Euroopan cup |
| 1974–75 | Bayern München | Bundesliiga | 33 | 1 | 3 | 0 | 7 | 1 | Euroopan cup |
| 1975–76 | Bayern München | Bundesliiga | 34 | 5 | 7 | 2 | 9 | 0 | Euroopan cup |
| 1976–77 | Bayern München | Bundesliiga | 33 | 3 | 4 | 0 | 6 | 1 |  |
| 1977 | New York Cosmos | NASL | 15 | 4 |   |   |   |   | Liiga |
| 1978 | New York Cosmos | NASL | 27 | 8 |   |   |   |   | Liiga |
| 1979 | New York Cosmos | NASL | 12 | 1 |   |   |   |   |  |
| 1980 | New York Cosmos | NASL | 26 | 4 |   |   |   |   | Liiga |
| 1980–81 | Hamburger SV | Bundesliiga | 18 | 0 |  |  | – | – |  |
| 1981–82 | Hamburger SV | Bundesliiga | 10 | 0 |  |  | 5 | 0 | Liiga |
| 1983 | New York Cosmos | NASL | 25 | 2 |   |   |   |   |  |
| Yhteensä | Saksa | Saksa | 455 | 60 | 61 | 5 | 71 | 6 |  |
| Yhteensä | Yhdysvallat | Yhdysvallat | 105 | 19 |   |   |   |   |  |
Tilastot > Maajoukkuemaalit

| Päivämäärä | Pelipaikka | Vastustaja | Maalit | Tulos* | Kilpailu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 23. maaliskuuta 1966 | Rotterdam, Alankomaat |  Alankomaat | 2 | 4–2 | ystävyysottelu |
| 4. toukokuuta 1966 | Dublin, Irlanti |  Irlannin tasavalta | 1 | 4–0 | ystävyysottelu |
| 12. heinäkuuta 1966 | Sheffield, Englanti |  Sveitsi | 2 | 5–0 | 1966 MM-kisat |
| 23. heinäkuuta 1966 | Sheffield, Englanti |  Uruguay | 1 | 4–0 | 1966 MM-kisat |
| 25. heinäkuuta 1966 | Liverpool, Englanti |  Neuvostoliitto | 1 | 2–1 | 1966 MM-kisat |
| 1. heinäkuuta 1968 | Hannover, Saksa |  Englanti | 1 | 1–0 | ystävyysottelu |
| 14. heinäkuuta 1970 | León, Meksiko |  Englanti | 1 | 3–2 ja. | 1970 MM-kisat |
| 22. marraskuuta 1970 | Ateena, Kreikka |  Kreikka | 1 | 3–1 | ystävyysottelu |
| 22. kesäkuuta 1971 | Oslo, Norja |  Norja | 1 | 7–1 | ystävyysottelu |
| 30. kesäkuuta 1971 | Kööpenhamina, Tanska |  Tanska | 1 | 3–1 | ystävyysottelu |
| 12. toukokuuta 1973 | Hampuri, Saksa |  Bulgaria | 1 | 3–0 | ystävyysottelu |
| 6. lokakuuta 1976 | Cardiff, Wales |  Wales | 1 | 2–0 | ystävyysottelu |
* Taulukossa Saksan maalit ovat aina ensin
Filainis

Filainis (m.kreik. Φιλαινίς, lat. Philaenis; 200-luvun eaa. alku) oli antiikin kreikkalainen hetaira. Hän oli Okymeneen tytär ja kotoisin Samokselta.
Filainista on usein pidetty hetairantaitoa ja seksiä käsittelevän käsikirjan Peri afrodision kirjoittajana. Teos käsittelee aihettaan järjestelmällisesti, mukaan lukien asennot, sukupuolihalua kiihottavat aineet, kosmetiikka sekä abortin aikaansaavat aineet.
Oksyrhynkhoksen papyruksiin kuuluu lyhyitä katkelmia käsikirjasta, mukaan lukien teoksen tai sen tiivistelmän alkusanat (P.Oxy. 2891). Teos alkaa sanoilla:
»Filainis Samoslainen, Okymeneen tytär, kirjoitti seuraavat asiat niille, jotka haluavat tieteellisen, ei umpimähkäisen, tiedon ohjaavan elämäänsä [...]»
Tämä alku jäljittelee Herodotoksen Historiateosta. Tämän jälkeen teos käsittelee muun muassa lähentely-yrityksiä (peri peirasmon), viettelyä imartelun avulla (”sano, että hän on jumalan kaltainen (isotheon)”), sekä suutelemista (peri filemat[on]).
Teoksen katkelmien löytyminen on osoittanut, että Ovidiuksen leikillisemmän latinaksi kirjoitetun runoelman Rakastamisen taito taustalla on teknisempien käsikirjojen perinne. Teos levisi antiikin aikana laajalle, ja se on ainoita naisen kirjoittamia alan teoksia. Hellenistisenä aikana teosta pidettiin aistinautintojen auktoritatiivisena edustajana, ja muun muassa Khrysippos luki sen tässä samaan sarjaan Arkhestratoksen teoksen Gastronomia kanssa.
Runoilija Aiskhrion Samoslainen kuitenkin kielsi, että Filainis olisi ollut tämän tunnetun teoksen kirjoittaja; hän piti teoksen kirjoittajana Polykratesta. Erään tiedon mukaan Polykrates olisi laittanut Filainiksen nimen teokseensa hyödyntääkseen tämän mainetta. Nykytutkijat ovatkin ajatelleet naispuolisen nimen toimineen tällaisissa tapauksissa usein miespuolisen kirjoittajan pseudonyyminä.
Beryslav

| Beryslav (Берислав) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Beryslav
 Koordinaatit: 46.8371°N, 33.4219°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Hersonin alue
Piiri:  Beryslavin piiri
Kirjallinen maininta:  1400-luku
Kaupungiksi:  1938
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  32,12 km²
Väkiluku (2021):  12 123
 
 berislav-mr.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Beryslav (ukr. Берислав) on kaupunki Hersonin alueella Ukrainan eteläosassa. Kaupunki on Beryslavin piirin (95 967 as., 2021) hallinnollinen keskus. Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 12 123 (2021).
Beryslav sijaitsee Dnepriin padotun Kah’ovkan tekojärven oikealla eli luoteisrannalla (vastarannalla sijaitsee Kah’ovka), 75 kilometriä aluekeskus H’ersonista itään.
Paikkakunnalla on ollut ihmisasutusta jo muinaisista ajoista. Kirjalliset merkinnät alkavat 1400-luvulta ja mainitsevat liettualaisten Vytautasin tulliksi kutsutun varustuksen. 1400-luvun puolivälissä krimintataarit valtasivat seudun, 1500-luvun lopulla vuorostaan turkkilaiset. Turkkilaiset rakensivat Kizikermenin linnoituksen (Kazy-Kermen, "neidon linnoitus") suojatakseen Etelä-Ukrainan maita Zaporižžjan kasakoilta. Venäjän Turkin sotaa (1768-1774) seuranneessa Kutšuk Kainardžin rauhassa (1774) Kizikermen liitettiin Venäjän keisarikuntaan. Paikkakunnan nykynimi otettiin käyttöön vuonna 1784. 1700-luvun lopussa sinne asettui muuttoväkeä Pultavan ja Tšernihivin kuvernementeista. Kaupungin aseman Beryslav sai vuonna 1938.
Kaiverrus Kizikermenin linnoituksen piirityksestä (1697) Ivan Mazepan ja Boris Šeremetevin yhteisjoukoin.
Beryslavin kasakkakirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Beryslav Wikimedia Commonsissa
Hersonin alue
Piirit:Beryslav | Henitšesk | Herson | Kah’ovka | Skadovsk


Kaupungit (keskus lihavoitu): Beryslav | H’erson | Henitšesk | Hola Prystan | Kah’ovka | Nova Kah’ovka | Olešky | Tavrijsk | Skadovsk


Taajamat: Antonivka | Arh’anhelske | Askanija-Nova | Bila Krynytsja | Bilozerka | Brylivka | Dniprjany | Hornostajivka | Ivanivka | Kalantšak | Kalynivske | Karjerne | Komyšany | Kozatske | Lazurne | Ljubymivka | Myrne | Naddniprjanske | Nova Majatška | Novooleksijivka | Novotrojitske | Novovorontsovka | Nyžni Sirohozy | Rykove | Syvaske | Tšaplynka | Velyka Lepetyh’a | Velyka Oleksandrivka | Verh’ni Rohatšyk | Vysokopillja | Zelenivka
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Alfreds Bērziņš

| Alfreds Bērziņš> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. lokakuuta 1899 Jerin kunta, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 30. marraskuuta 1977 New York, Yhdysvallat
Ammatti:  poliitikko
Muut tiedot
Järjestö:  Latvian maanviljelijöiden liitto
Alfreds Bērziņš (21. lokakuuta 1899 – 30. marraskuuta 1977) oli latvialainen poliitikko, joka toimi esimerkiksi maansa varasisäministerinä ja sosiaaliministerinä. Neuvostoliiton miehitettyä Latvian hän pakeni maasta päätyen toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvaltoihin. Maanpaossa hän toimi latvialaisissa pakolaisjärjestöissä julkaisten myös useita kirjoja.
Aizsargin delegaatio Varsovassa 18. maaliskuuta 1933. Kuvassa muun muassa Władysław Rusin, Karlis Prauls ja Alfred Berzins.
Elämäkerta

Alfreds Bērziņš syntyi Jerin kunnassa tuolloisessa Liivinmaan kuvernementissa 21. lokakuuta 1899 ja kävi koulua Valkassa. Vuonna 1918 Bērziņš joutui bolševikkien pidättämäksi. Hän pakeni vuonna 1919 ja liittyi Latvian armeijaan. Armeijassa Bērziņš sai upseerikoulutuksen ja vuosina 1920–1921 hän toimi jalkaväen luutnanttina.
Sodan jälkeen Bērziņš opiskeli kauppaopistolla Riiassa ja toimi eri nuorisojärjestöissä. Vuonna 1926 hän liittyi puolisotilaalliseen Aizsargi-järjestöön ja vuonna 1931 hänet valittiin Latvian parlamenttiin maanviljelijöiden liiton (Latviešu Zemnieku Savienība) edustajana. Kārlis Ulmanis kaappasi vallan Latviassa 15. toukuuta 1934. Bērziņš oli Ulmanisin ja Jānis Balodisin ohella yksi tärkeimmistä kaappauksen taustavoimista. Kaappauksen jälkeen Bērziņšistä tuli Latvian varasisäministeri ja huhtikuussa 1937 sosiaaliministeri.
Neuvostoliitto miehitti Latvian kesäkuussa 1940. Bērziņš oli ainut tuolloisen hallituksen jäsensitä, jonka onnistui paeta maasta Viron ja Suomen kautta Ruotsiin. Hänen perheensä Latviassa päätyi NKVD:n karkottamaksi. Ulkomailla maanpaossa Bērziņš pyrki ajamaan Latvian itsenäisyyden asiaa. Alkuvuodesta 1941 Bērziņš oli paluumatkalla Ruotsiin Sveitsissä pidetystä latvialaisten lähettiläiden ja ministerien kokouksesta, kun  Gestapo pidätti hänet Berliinissä Saksassa. Bērziņš päätyi Sachsenhausenin keskitysleirille, josta hänet vapautettiin marraskuussa 1942. Vapautuksensa jälkeen Bērziņš joutui jäämään Berliiniin, jossa häntä valvoi poliisi. Toisen maailmansodan päättyessä hän päätyi edelleen pakolaisleirille ja vuonna 1950 hän muutti Yhdysvaltoihin.
Yhdysvalloissa 1950 asettui New Yorkin kaupunkiin. Hän toimi eri latvialaisissa pakolaisjärjestöissä. Toimintaan kuuluivat esimerkiksi julkaisut Latvijas Brīvībai (1952–1960), The Baltic Review (1953–1961), La Revue Baltique (1954–1961), Zemnieku Vien˜ība (1954–1962) ja Revista Baltica (1957–1967). Bērziņš julkaisi myös useita teoksia, joiden joukossa olivat Atmiņas par Kārli Ulmani (1947), I Saw Vishinsky Bolshevize Latvia (1948), Kārlis Ulmanis (1952), Labie gadi (1963), The Unpunished Crime (1963), The Two Faces of Coexistence (1967), Tāls ir ceļš atpakaļ uz mājām (1971), Kārlis Ulmanis: Cilvēks un valstsvīrs (1973) ja 1939 (1976). Bērziņš kuoli New Yorkissa 30. marraskuuta 1977.
Musine Kokalari

| Musine Kokalari |
| --- | --- |
 Valokuvassa vuodelta 1945
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. lokakuuta 1917 Adana, Turkki
Kuollut: 13. elokuuta 1983 Rrëshen, Albania
Ammatti:  kirjailija ja aktivisti
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Siç më thotë nëna plakë, 1941
 Nimikirjoitus
Musine Kokalari (25. lokakuuta 1917 – 13. elokuuta 1983) oli albanialainen kirjailija, demokratia-aktivisti ja poliittinen vanki. Toisen maailmansodan aikana hän oli mukana perustamassa sosiaalidemokraattista puoluetta ja sodan jälkeen Albanian kommunistihallinnon aikana hän päätyi vankilaan.
Elämäkerta

Musine Kokalari syntyi Adanassa nykyisessä Turkissa 25. lokakuuta 1917. Hänen isänsä oli asianajaja. Kokalari muutti sittemmin Albaniaan, jossa hän kävi koulua ensin Gjirokastërissa ja sittemmin Tiranassa. Vuosina 1937–1941 hän opiskeli kirjallisuutta Italian Roomassa valmistuen tohtoriksi.
Opintojensa jälkeen Kokalari palasi Albaniaan. Hänellä oli läheiset yhteydet maassa toimiviin länsimielisiin oppineiden piireihin. Kokalari alkoi julkaista myös kirjoituksiaan. Niihin lukeutui esimerkiksi vuonna 1941 julkaistu tarinakokoelma Siç më thotë nëna plakë, joka käsittelee kansaperinnettä. Kirjaan on joskus viitattu ensimmäisenä albanialaisen naiskirjailijan julkaistuna teoksena. Italia antautui maailmansodassa syyskuussa 1943, mikä tarkoitti monien Italiassa olleiden albanialaisten poliitikkojen paluuta Albaniaan. Kokalari oli tällöin mukana perustamassa uutta sosiaalidemokraattista puoluetta. Uuteen puolueeseen liittyi kansallisen rintaman (Balli Kombëtar) vasemmistolaisia jäseniä, sekä joitakin jäseniä kommunistisesta puolueesta. Kuitenkin kun puolue sekaantui yritykseen muodostaa aseellisia joukkoja Vlorën seudulla saksalainen salainen poliisi Gestapo pidätytti ja teloitutti suuren osan puolueen johdosta. Kokalari säästyi tällä kertaa pidätykseltä, mutta hän päätti luopua poliittisesta toiminnastaan. Tästä huolimatta myöhemmin Kokalarin kaksi veljeä teloitettiin ampumalla marraskuussa 1944 ja Kokalari itse oli 16 päivää pidätettynä. Hän säästyi kuitenkin teloitukselta.
Saksalaisvallan päätyttyä Albaniassa perustettiin vuonna 1945 albanialaisten kirjailijoiden liitto. Kokalari kieltäytyi kuitenkin liittymästä kommunistien hallitsemaan liittoon. Sen sijaan hän alkoi puhua kommunistien vastaisten piirien kanssa. Hän tapasi myös brittiläisiäedustajia. Maaliskuussa 1945 perustettiin kommunismin vastainen ryhmä, johon Kokalarin ohella kuuluivat Gjergji Kokoshi ja Suad Asllani. Ryhmä teki yhteistyötä toisen samantapaisen Sami Çeribashin ja Qenan Dibran johtaman ryhmän kanssa. Yhdessä kaksi ryhmää laativat Albanian tilannetta käsittelevän muiston, joka luovutettiin ulkovaltojen lähetystöille Tiranassa. 6. marraskuuta 1945 Kokalarin aloitteesta perustettiin edelleen Demokraattinen liitto (Bashkimi Demokratik). Sen laatimassa muistossa vaadittiin ulkovaltojen puuttumista tapahtumiin Albaniassa ja takaamaan vaalit, jotka oli tarkoitus järjestää 2. joulukuuta 1945.
Kokalari pidätettiin 23. tammikuuta 1946. Häntä syytettiin brittiyhteyksiensä takia ja hän sai lopulta 20 vuoden vankeustuomion. Kokalari suoritti rangaistustaan Tiranassa, kunnes hänet viimein vapautettiin vuonna 1961. Sittemmin hän eli tarkkailun alla Rrëshenissä työskennellen rakennustyömailla ja maataloustöissä. Kokalari kuoli Rrëshenissä 13. elokuuta 1983. Albanian presidentti julisti hänet postuumisti vuonna 1993 "demokratian marttyyriksi" ja hänen mukaansa nimettiin koulu Tiranassa.
Valokuvassa 1920-luvulta.
Kokalari oikeudenkäyntinsä aikana vuonna 1946.
George Gamov

George Gamovin hauta Green Mountain hautausmaalla, Coloradon Boulderissa.
George Gamov (synt. Georgi Antonovitš Gamov, ven. Георгий Антонович Гамов; 4. maaliskuuta (J: 20. helmikuuta) 1904 Odessa – 19. elokuuta 1968 Boulder) oli ukrainalaissyntyinen neuvostoliittolais-amerikkalainen fyysikko. Hän tutki poikkeuksellisen monia fysiikan osa-alueita ja lähitieteitä: kvanttifysiikkaa, atomiytimen radioaktiivista hajoamista, tähtien syntyä ja DNAn emäsjärjestystä.
Ura

Gamov syntyi Odessassa keisarikunnassa, nykyisen Ukrainan alueella, venäjänkieliseen perheeseen. Hän opiskeli Odessan ja Leningradin yliopistossa. Perustutkinnon jälkeen hän siirtyi Göttingenin yliopistoon, jossa hän väitteli tohtoriksi kvanttiteorioista. Tämän jälkeen hän työskenteli Kööpenhaminan yliopiston teoreettisen fysiikan laitoksessa sekä jonkin aikaa Cambridgessa Ernest Rutherfordin kanssa.
Vallankumouksen jälkeen Gamov koki työolot Neuvostoliitossa tukahduttaviksi ja yritti loikata länteen useita kertoja. Onnistunut yritys tapahtui Solvay-konferenssin yhteydessä 1933. Gamov muutti Yhdysvaltoihin 1934 ja sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 1940.
Gamov ennusti jo 1940-luvulla, että kosmisen taustasäteilyn täytyy olla olemassa. Säteilyn olemassaolo vahvistettiin mittauksin 1960-luvulla, ja se oli merkittävä todiste alkuräjähdyksen puolesta. Suuren yleisön keskuudessa Gamov tuli tunnetuksi muun muassa pääosin modernia fysiikkaa maallikoille selittävistä teoksistaan, joissa päähenkilönä seikkaili Herra Tompkins.
Suomennettuja teoksia

Herra Tompkins fysiikan ihmemaassa.  ((Mr Tompkins in Wonderland, 1938/1940; Mr Tompkins Explores the Atom, 1945. Yhteislaitos Mr Tompkins in Paperback, 1965.) Kuvitus: George Gamow ja John Hookham. Suomentanut Markus Hotakainen)  Helsinki:  Art House, 1999.  ISBN 951-884-254-X
Maapallon elämäkerta: Menneisyys, nykyisyys, tulevaisuus.  ((Biography of Earth, 1941.) Suomentanut V. Marmo)  Porvoo:  WSOY, 1950.
Maailmankaikkeuden synty.  ((The Creation of the Universe, 1952.) Suomentanut Risto Niini)  Porvoo:  WSOY, 1953.
Gravitaatio.  ((Gravity, 1962.) Suomentanut Reino Tuokko. Luonto tieteen valossa, 12)  Porvoo:  WSOY, 1964.
Herra Tompkinsin uusi maailma.  ((The New World of Mr Tompkins, 2001.) Toimittanut Russell Stannard. Suomentanut Markus Hotakainen. Kuvitus: Michael Edwards)  Helsinki:  Art House, 2002.  ISBN 951-884-315-5
Kirjallisuutta

Karttunen, Hannu: ”George Gamow (1904–1968)”, Vanhin tiede: Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin, s. 430.  Helsinki:  Ursa, 2003.  ISBN 952-5329-26-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta George Gamov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Berliinin taistelu

Taistelu Berliinistä (usein myös muodossa Berliinin sortuminen) oli toisen maailmansodan viimeisiä taisteluita Euroopassa. Neuvostoliiton puna-armeija ja sen mukana taistelleet puolalaiset joukot hyökkäsivät Saksan pääkaupunkiin Berliiniin idästä ja etelästä. Saksalaiset olivat sekä määrältään että aseistukseltaan alivoimaisia – kaupunkia puolustavat olivat pääasiassa lapsisotilaita Hitler-Jugendista sekä erittäin huonosti aseistettuja puolisotilaallisten kodinturvajoukkojen Volkssturmin jäseniä.
Taistelujen päättyessä toukokuussa 1945 Berliini oli valloitettu. Adolf Hitler ja useat muut Saksan johtohenkilöt olivat tehneet joko itsemurhan tai vangittu. Viisi päivää myöhemmin Saksa antautui ehdoitta liittoutuneille.
Taustaa ja ryhmitys

Neuvostoliiton puna-armeija mursi saksalaisten puolustuksen Veiksel-joella 12. tammikuuta 1945. Kuukautta myöhemmin Georgi Žukovin komentama 1. Valko-Venäjän rintama saavutti Oder-joen ja pystyi luomaan sillanpää-aseman Kustrinissa. Samaan aikaan Ivan Konevin johtama 1. Ukrainan rintama eteni Breslauhun, jonka saarrettuaan armeija jatkoi etenemistään Neisse-joelle.
Puna-armeija tunkeutui Pommeriin ja Itä-Preussiin, joissa 2. ja 3. Valko-Venäjän rintama kohtasivat tiukkaa vastarintaa. 1. Valko-Venäjän rintama joutui lähettämään osan joukoistaan 2. ja 3. rintaman täydennykseksi. Saksalaisten toimintamahdollisuudet oli kuitenkin onnistuttu tehokkaasti rajaamaan ennen puna-armeijan huhtikuista murtautumista Berliiniin.
Länsiliittoutuneet olivat aloittaneet oman hyökkäyksensä Saksaan lännestä maaliskuussa. Yhdysvaltain 9. armeija saapui Elbe-joelle sillanpääasemaan Berliinin länsipuolelle huhtikuun puolivälissä ja valmistautui osaltaan sulkemaan kaupungin tiukkaan saartorenkaaseen.
Neuvostojoukot olivat samaan aikaan Itämeren eteläpuolella Oder- ja Neisse-jokien varrella. Pohjoisimpana oli Konstantin Rokossovskin johtama 2. Valko-Venäjän rintama vastassaan Saksan 3. panssariarmeija. Seuraavana oli Žukovin 1. Valko-Venäjän rintama vastassaan Bussen johtama Saksan 9. armeija. Eteläisimpänä oli Konevin johtama 1. Ukrainan rintama vastassaan Saksan 4. panssariarmeija. Saksan miesvahvuus koostui 250 000 Wehrmachtin sotilaasta. Loput olivat Hitler-Jugendin, Volkssturmin ja Waffen-SS:n jäseniä. Mukana oli myös Luftwaffen ja Kriegsmarinen miehiä. Wermachtia täydentäneet joukot olivat erittäin puutteellisesti varustettuja, eikä niillä ollut taistelukokemusta. Joissain tapauksissa puolustajia kyettiin varustamaan ainoastaan käsikranaateilla.