stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edith Hamilton
Varhainen elämä ja koulutus > Lapsuus

Edith Hamilton syntyi Dresdenissä Saksassa, mutta varttui Yhdysvalloissa Indianan osavaltiossa. Hänellä oli kolme sisarta: Alice, Margaret ja Norah. Isäänsä Hamilton on kuvaillut seuraavasti: "Isäni oli hyvin toimeentuleva, mutta hän ei ollut kiinnostunut tekemään rahaa; hän oli kiinnostunut saamaan ihmiset käyttämään henkistä kapasiteettiaan." Hamiltonin mukaan juuri hänen isänsä opasti häntä kohti klassikoita. Kun Hamilton oli seitsemänvuotias, hänen isänsä alkoi opettaa hänelle latinaa ja myöhemmin ranskaa, saksaa ja kreikkaa.
1880-luvun alussa Hamilton kävi nuorille naisille suunnatun Miss Porterin viimeistelykoulun Farmingtonissa, Connecticutissa. Sen jälkeen hän opiskeli Bryn Mawr Collegessa, Pennsylvaniassa. Suoritettuaan kandidaatin ja maisterin tutkinnot hän sai apurahan, jonka turvin hän pääsi jatkamaan opintojaan Saksassa.
Varhainen elämä ja koulutus > Opiskelu Saksassa

Edithin ja hänen sisarensa Alicen opiskeluajasta Saksassa on kerrottu Alicen omaelämäkerrassa. Sisarukset opiskelivat aluksi Leipzigin yliopistossa. Edith oli saanut apurahan klassisten kielten opiskeluun. Alice oli puolestaan suorittanut lääketieteen tutkinnon Michiganin yliopistossa ja aikoi jatkaa patologian opintojaan Saksassa. Saavuttuaan Leipzigiin he huomasivat, että yliopistossa opiskeli paljon ulkomaisia naisopiskelijoita. Edithille ja Alicelle kuitenkin kerrottiin, että he voisivat seurata luentoja, mutta heidän tulisi olla luennoilla "näkymättömiä", eivätkä he voisi ottaa osaa keskusteluihin.
Alicen mukaan Edith oli erittäin pettynyt luentoihin, joille tämä osallistui. Luennot olivat perusteellisia, mutta "niistä hävisi näkyvistä kirjallisuuden kauneus, kun keskityttiin hämäriin kieliopin yksityiskohtiin".  Sisarukset päättivätkin siirtyä opiskelemaan Münchenin yliopistoon. Se ei kuitenkaan parantanut Edithin tilannetta. Aluksi oli epäselvää, olisiko Edithillä edes ollenkaan mahdollisuutta seurata luentoja, mutta lopulta hän sai yliopiston klassisten kielten laitoksen protestanttien tuella osallistua opetukseen. Edithille kerrottiin, että "luentosaliin rakennettaisiin pieni alkovi, jossa hän voisi istua vihreän verhon takana".
Alice kuitenkin kertoo omaelämäkerrassaan, että kun Edith saapui luentosaliin, "hänet pakotettiin sen sijaan istumaan tuolilla katederilla lehtorin vieressä, yleisöön päin, niin, että kukaan ei olisi saastunut yhteydestä hänen kanssaan". Edithin kerrotaan sanoneen: "Yliopiston rehtorilla oli tapana tuijottaa minua, sitten ravistaa päätään ja sanoa murheellisesti kollegoilleen: 'Näettekö nyt, mitä on tapahtunut? Olemme keskellä naisasiakysymystä'."
Ura > Opettaja ja rehtori

Edith Hamilton oli alun perin aikonut suorittaa tohtorin tutkinnon Münchenissä, mutta hänen suunnitelmansa muuttuivat, kun hänet suostuteltiin palaamaan Yhdysvaltoihin ottamaan vastaan johtajan virka hiljattain avatussa Bryn Mawrin valmistavassa koulussa. Baltimoressa sijaitseva koulu oli suunnattu tytöille, ja hänestä tuli sen innostava ja arvostettu johtaja.
Hamiltonia arvostettiin Bryn Mawrin koulussa asiaosaamisensa ja johtamistaitojensa takia. Hän kehitti koulun toimintaa ja loi uusia toimintatapoja, kuten koulun koripallojoukkueen vierasottelut lähikouluja vastaan. Vuonna 1906 Hamiltonin saavutukset saivat tunnustusta, kun hänet nimitettiin koulun historian ensimmäiseksi rehtoriksi. Hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1922 toimittuaan tehtävässä kaikkiaan 26 vuotta.
Ura > Klassisen historian tutkija

Jäätyään eläkkeelle Hamilton muutti New Yorkiin. Siellä hän kirjoitti ja julkaisi useita artikkeleita kreikkalaisesta teatterista. Vaikka hänet oli jo pitkään tunnustettu parhaaksi naispuoliseksi klassisen historian tutkijaksi, hän julkaisi ensimmäisen kirjansa, Tie Kreikkaan, vasta vuonna 1930 ollessaan 62-vuotias.
Hamilton käsitteli antiikin mytologiaa täysin kirjallisuuden klassikoiden pohjalta, sillä hän ei ollut käynyt Kreikassa eikä hän ollut arkeologi. Hänen kirjansa Tie Kreikkaan vertaili antiikin Kreikan elämää nyky-Kreikan vastaavaan. Teoksessa Rooman Tie (1932) puolestaan vertailtiin antiikin Rooman arkielämää nykyaikaan. Hamilton matkusti Kreikkaan lopulta 90-vuotiaana vuonna 1957. Tämän matkan aikana hänestä tehtiin Ateenan kunniakansalainen.
Vaikka Hamiltonin teokset ovat olleet menestyksekkäitä, hän kuitenkin näki, että oli toivotonta saada amerikkalaiset muuttumaan kreikkalaisiksi. Hän totesi, että "elämästä oli tullut liian monimutkaista Perikleen ajan jälkeen, jotta voitaisin jälleen soveltaa sen ajan yksinkertaista suoruutta."
Edith Hamiltonin kirjeenvaihtoa ja muuta arkistoa säilytetään Princetonin yliopistossa. Doris Fielding Reid on kirjoittanut Hamiltonista elämäkerran nimeltä Edith Hamilton: Intiimi muotokuva.
Teoksia

The Greek Way (1930)
The Roman Way (1932)
The Prophets of Israel (1936)
Three Greek Plays (1937)
Mythology: Timeless Tales of Gods and Heroes (1942)
The Great Age of Greek Literature (1943)
Spokesmen for God (1949)
Witness to the Truth: Christ and His Interpreters (1949)
Echo of Greece (1957)
The Collected Dialogues of Plato, Including the Letters, toimittaneet Edith Hamilton ja Huntington Cairns
Aiheesta muualla

Edith Hamilton NNDB
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Edith Hamilton
Käännös suomeksi
Elements Pt. 1

| Elements Pt>  1 Stratovarius |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Finnvox studios, toukokuu 2002 – syyskuu 2002
 Julkaistu: 22. tammikuuta 2003
 Tuottaja(t): Timo Tolkki
 Tyylilaji: power metal   sinfoninen metalli
 Kesto: 62.01
 Levy-yhtiö: Nuclear Blast
Listasijoitukset
  2.   27.[lähde? ]   42.[lähde? ]   46.[lähde? ]   91.[lähde? ]
Stratovariuksen muut julkaisut
| Intermission 2001 | Elements Pt. 1 2003 | Elements Pt. 2 2003 |
Singlet albumilta Elements Pt. 1
 ”Eagleheart” Julkaistu: 25. marraskuuta 2002
Elements Pt. 1 on Stratovariuksen Nuclear Blastilla julkaisema albumi vuodelta 2003. Albumilla on mukana myös kuoro ja Joensuun kaupunginorkesteri.
Kappaleet

Sävellykset ja sanoitukset: Timo Tolkki, ellei toisin mainita.
Eagleheart – 3.50 (san. Tolkki, Kotipelto)
Soul of a Vagabond – 7.22
Find Your Own Voice – 5.13
Fantasia – 9.56
Learning to Fly – 6.22
Papillon – 7.01
Stratofortress – 3.26 (instrumentaali)
Elements – 12.01
A Drop in the Ocean – 6.50
Papillon (French version) – 7.00 (Bonuskappale)
Into Deep Blue – 5.40 (Bonuskappale)
Rajoitetun painoksen bonus-cd:
Eagleheart (demo) – 3.30 (san. Tolkki, Kotipelto)
Soul of a Vagabond (demo) – 7.37
Find Your Own Voice (demo) – 4.44
Fantasia (demo) – 9.08
Learning to Fly (demo) – 6.27
Papillon (demo) – 6.23
Stratofortress (demo) – 3.19
Elements (demo) – 11.43
A Drop in the Ocean (demo) – 3.52
Run Away – 4.54 (säv. & san. Johansson)
Kokoonpano

Timo Kotipelto – laulu
Timo Tolkki – kitara
Jörg Michael – rummut
Jens Johansson – koskettimet
Jari Kainulainen – basso
Kokoonpano > Vierailijat

Mongo Aaltonen ja Riku Niemi – lyömäsoittimet
Veijo Laine – harmonikka kappaleessa "Fantasia"
Jonas Rannila – laulu kappaleessa "Papillon"
Arvostelut

Imperiumi.net:
Soundi:
Allmusic:
Aiheesta muualla

Levyarvio Imperiumi.netissä
Albumi Elements Pt. 1 Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Elements Pt. 1 Discogsissa. (englanniksi)
Eliseu

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Eliseu Pereira dos Santos
Syntymäaika: 1. elokuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Angra do Heroísmo, Portugali
Pelipaikka: laitalinkki tai-puolustaja
Pituus: 175 cm
Junioriseurat
2000–2001: Marítimo Angra
2001–2002: Belenenses
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2002–2007 | Belenenses | 52 | (3) |
| 2005–2006 | → Varzim (laina) | 16 | (3) |
| 2007–2009 | Málaga | 73 | (10) |
| 2009–2010 | Lazio | 2 | (0) |
| 2010 | → Zaragoza (laina) | 21 | (2) |
| 2010–2014 | Málaga | 116 | (9) |
| 2014–2018 | Benfica | 75 | (4) |
Maajoukkue
| 2004 | Portugali U20 | 2 | (1) |
| 2004 | Portugali U21 | 2 | (0) |
| 2009–2017 | Portugali | 29 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 19. syyskuuta 2019.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 19. syyskuuta 2019.
| Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Maa:   Portugali> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Ranska 2016 |  |  |
| Maanosaliittojen cup  | Maanosaliittojen cup  | Maanosaliittojen cup  |  |
|  Pronssia | Venäjä 2017 |  |  |
Eliseu Pereira dos Santos, yleensä vain Eliseu (s. 1. elokuuta 1983 Angra do Heroísmo, Azorit, Portugali) on portugalilainen jalkapalloilija. Hän edusti urallaan muun muassa Portugalissa Belenensesiä ja Benficaa sekä Espanjassa  Zaragozaa ja Málagaa. Hän oli pelipaikaltaan laitalinkki.
Eliseu tunnettiin hyvin nopeana pelaajana. Hänen äitinsä on syntynyt Kap Verdessä ja isä Azoreilla.
Ura

Eliseu muutti Azorien-saarilta Portugalin mantereelle vuonna 2002, kun hän siirtyi Belenensesin riveihin. Toisella kaudellaan lissabonilaisseurassa hän murtautui lopulta edustusjoukkueeseen ja pelasi kauden aikana yhteensä 19 ottelua.
Kaudeksi 2005–2006 Eliseu lainattiin alemmalla sarjatasolla pelanneeseen Varzimiin. Lainakauden jälkeen hän palasi Belenensesiin ja nousi tärkeäksi osaksi joukkueen hyökkäyspelissä. Vuonna 2007 Eliseu siirtyi Málagaan, maanmiestensä Hélder Rosárion ja Paulo Jorgen tavoin. Kausi 2007–2008 sujui Málagan osalta hyvin ja joukkue palasi kahden vuoden tauon jälkeen takaisin pääsarjaan.
Kaudella 2008–2009 Eliseu jatkoi hyviä otteitaan ja säilytti paikkansa avauskokoonpanossa. Ensimmäisen maalinsa pääsarjassa hän teki 5. lokakuuta 2008, 4–0-vierasvoitossa Recreativo de Huelvaa vastaan.
25. kesäkuuta 2009 Eliseu siirtyi Italian Serie A:ssa pelaavaan Lazioon yhden miljoonan euron siirtokorvauksella. Eliseu ei onnistunut Laziossa murtautumaan säännöllisesti pelaavaan kokoonpanoon. Tammikuussa 2010 hänet vuokrattiin La Ligassa pelaavaan Real Zaragozaan.
Kesällä 2010 hän palasi vanhaan seuraansa Málagaan nelivuotisella sopimuksella. Hän pelasi seurassa neljän kauden aikana 116 Primera Divisiónin ottelua ja teki yhdeksän maalia. Hän debytoi myös Mestarien liigassa.
24. heinäkuuta 2014 Eliseu siirtyi lissabonilaisseura Benficaan kolmivuotisella sopimuksella. Hänestä maksettiin miljoonan euron siirtokorvaus. Hän on voittanut Benficassa Portugalin-mestaruuden 2015, 2016 ja 2017, Portugalin cupin 2017, liigacupin 2015 ja 2016 sekä supercupin 2014 ja 2017.
Ura > Maajoukkue

Vakuuttavien esitysten jatkuttua Málagassa 11. helmikuuta 2009 Eliseu sai kutsun ensimmäistä kertaa urallaan Portugalin maajoukkueeseen. Suomea vastaan käydyn ystävyysottelun hän kuitenkin joutui seuraamaan vaihtopenkiltä. Eliseu teki debyyttinsä maajoukkueessa 0–0 päättyneessä ottelussa Viroa vastaan saman vuoden kesäkuussa. Ensimmäisen arvokilpailujen karsintaottelunsa hän pelasi EM-karsintaottelussa Islantia vastaan lokakuussa 2011. Hän teki samassa ottelussa ensimmäisen maaottelumaalinsa.
Eliseu kuului Portugalin joukkueeseen, joka voitti Euroopan-mestaruuden Ranskassa 2016. Hän pelasi kokonaisuudessaan alkulohkon ottelun Unkaria ja puolivälierän Puolaa vastaan. Muissa otteluissa hän ei päässyt kentälle.
Aiheesta muualla

Eliseun tilastot BDFutbol-sivustolla (englanniksi)
Portugalin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2016
1 Patrício |
2 Alves |
3 Pepe |
4 Fonte |
5 Guerreiro |
6 R. Carvalho |
7 Ronaldo |
8 Moutinho |
9 Éder |
10 João Mário |
11 Vieirinha |
12 Lopes |
13 Danilo |
14 W. Carvalho |
15 Gomes |
16 Sanches |
17 Nani |
18 R. Silva |
19 Eliseu |
20 Quaresma |
21 Cédric |
22 Eduardo |
23 A. Silva |
Valmentaja Santos
Portugalin joukkue – Maanosaliittojen cup 2017
1 Patrício |
2 Alves |
3 Pepe |
4 Neto |
5 Guerreiro |
6 Fonte |
7 Ronaldo |
8 Moutinho |
9 André Silva |
10 B. Silva |
11 Semedo |
12 Sá |
13 Danilo |
14 Carvalho |
15 Gomes |
16 Pizzi |
17 Nani |
18 Martins |
19 Eliseu |
20 Quaresma |
21 Cédric |
22 Beto |
23 Adrien Silva |
Valmentaja Santos
Enzo Bearzot

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Enzo Bearzot
Syntymäaika: 26. syyskuuta 1927
Syntymäpaikka: Aiello del Friuli, Italia
Kuolinaika: 21. joulukuuta 2010 (83 vuotta)
Kuolinpaikka: Milano, Italia
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1946–1948 | Pro Gorizia |  |  |
| 1948–1951 | FC Internazionale Milano |  |  |
| 1951–1954 | Calcio Catania |  |  |
| 1954–1956 | Torino FC |  |  |
| 1956–1957 | FC Internazionale Milano |  |  |
| 1957–1964 | Torino FC |  |  |
Maajoukkue
| 1955 | Italia | 1 | (0) |
Valmennusura
1964–1968: Torino FC (apulaisvalmentaja)
1968–1969: Pro Prato AC
1969–1974: Italia (apulaisvalmentaja)
1969–1975: Italia, alle 23-vuotiaat
1975–1977: Italia (apulaisvalmentaja)
1977–1986: Italia

Enzo Bearzot (26. syyskuuta 1927 Aiello del Friuli, Italia – 21. joulukuuta 2010 Milano, Italia) oli italialainen jalkapalloilija ja -valmentaja. Bearzot muistetaan parhaiten Jalkapallon MM-kullasta 1982 Italian maajoukkueen päävalmentajana.
Pelaajana

Bearzotin peliura oli varsin vaatimaton kestäen kuitenkin 18 vuotta. Pelipaikaltaan Bearzot keskuspuolustaja ja pelasi yhden maaottelun Italian jalkapallomaajoukkueessa.
Valmentajana

Päätettyään peliuransa 1964 Torinossa, Bearzot jatkoi työskentelyä seurassa apuvalmentajana tehden töitä legendaarisen italialaisvalmentaja Nereo Roccon kanssa. 
1968 Bearzot debytoi Serie C:ssä pelanneen Pro Praton päävalmentajana, mutta hänen uransa tärkein hetki oli siirtyminen Italian jalkapalloliiton päävalmentajaksi 1969. Hän toimi Italian jalkapallomaajoukkueen apulaisvalmentajana MM-kisoihin 1974 saakka. Vuonna 1975 Bearzot jätti alle 23-vuotiaiden maajoukkuevalmentajan tehtävät ja siirtyi takaisin maajoukkueen apulaisvalmentajaksi ja 1977 seurasi Fulvio Bernardinia päävalmentajana.
Bearzotin johdolla Italia sijoittui 1978 MM-kisoissa neljänneksi ja 1982 MM-kisoissa tuloksena oli maailmanmestaruus. 1986 MM-kisoissa Italia jäi neljännesvälieriin ja Bearzot jätti tehtävänsä kisojen jälkeen. Maailmanmestaruus palautti Italian jälleen maailman jalkapalloeliittiin, sillä edellisen mestaruuden maa oli saavuttanut vuoden 1938 MM-kisoissa Ranskassa.
EM-kisoissa Bearzot johdatti Italian neljänneksi 1980.
Bearzot kuoli 21. joulukuuta 2010 Milanossa pitkän sairauden murtamana 83-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Enzo Bearzotin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Fulvio Bernardini | Italian jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja 1977–1986 | Seuraaja: Azeglio Vicini |
Jalkapallon maailmanmestaruuden voittaneet valmentajat
1930  Alberto Suppici | 1934  Vittorio Pozzo | 1938  Vittorio Pozzo | 1950  Juan López | 1954  Sepp Herberger | 1958  Vicente Feola | 1962  Aymoré Moreira | 1966  Alf Ramsey | 1970  Mário Zagallo | 1974  Helmut Schön | 1978  César Luis Menotti | 1982  Enzo Bearzot | 1986  Carlos Bilardo | 1990  Franz Beckenbauer | 1994  Carlos Alberto Parreira | 1998  Aimé Jacquet | 2002  Luiz Felipe Scolari | 2006  Marcello Lippi | 2010  Vicente del Bosque | 2014  Joachim Löw | 2018  Didier Deschamps
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1978
1 Zoff |
2 Bellugi |
3 Cabrini |
4 Cuccureddu |
5 Gentile |
6 Maldera |
7 Manfredonia |
8 Scirea |
9 Antognoni |
10 Benetti |
11 Pecci |
12 Conti |
13 P. Sala |
14 Tardelli |
15 Zaccarelli |
16 Causio |
17 C. Sala |
18 Bettega |
19 Graziani |
20 Pulici |
21 Rossi |
22 Bordon |
Valmentaja Bearzot
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1982
1 Zoff |
2 Baresi |
3 Bergomi |
4 Cabrini |
5 Collovati |
6 Gentile |
7 Scirea |
8 Vierchowod |
9 Antognoni |
10 Dossena |
11 Marini |
12 Bordon |
13 Oriali |
14 Tardelli |
15 Causio |
16 Conti |
17 Massaro |
18 Altobelli |
19 Graziani |
20 Rossi |
21 Selvaggi |
22 Galli |
Valmentaja Bearzot
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1986
1 Galli |
2 Bergomi |
3 Cabrini |
4 Collovati |
5 Nela |
6 Scirea |
7 Tricella |
8 Vierchowod |
9 Ancelotti |
10 Bagni |
11 Baresi |
12 Tancredi |
13 De Napoli |
14 Di Gennaro |
15 Tardelli |
16 Conti |
17 Vialli |
18 Altobelli |
19 Galderisi |
20 Rossi |
21 Serena |
22 Zenga |
Valmentaja Bearzot
M16

M16 voi viitata seuraaviin asioihin:
Messier 16 (M16), Kotkasumu
M16, yhdysvaltalainen rynnäkkökivääri
M-16, Sodomin albumi
Stetinin M-16, venäläinen lentovene.
Luonnontieteellinen museo

Ruotsin luonnonhistoriallisen museon valaiden luurankoja.
René-Bureau-museon geologisia näytteitä.
Luonnontieteellinen museo on museotyyppi, joka tallettaa näytteitä luonnosta. Luonnontieteellisten museoiden ala voi olla eläintiede, kasvitiede paleontologia tai geologia. Ne keräävät alaltaan luontonäytteitä ja havaintoja luonnosta. Luonnontieteellisen museon tutkimus voi vaihdella esimerkiksi eliölajin kannan kehityksen dokumentoinnista taksonomiseen tutkimukseen.
Määritelmä

Luonnontieteelliset museot ovat museoita, jotka tallettavat luonnosta kerättyjä näytteitä tai siitä tehtyjä havintoja. Luonnontieteellisten museoiden ala on yleensä joko eläintieteellinen, kasvitieteellinen tai geologinen tai joku näiden yhdistelmä.
Kokoelma

Luonnontieteellisten museoiden kokoelma liittyy aina luontoon. Ne keräävät sekä näytteittä luonnosta että luonnosta tehtyjä havaintoja. Keräämisen kohde voi olla eläintiede, kasvitiede, paleontologia ja geologia. Museotutkimuksen pääpaino on erityisesti eliöiden ja niiden ympäristön muutosten dokumentoinnissa. Luonnontieteellisten kokoelmien keräämisessä joudutaankin olemaan pitkäjänteisiä ja järjestelmällisiä, jotta samasta eliöstä saadaan selville tarpeeksi suuri näytemäärä.
Luonnontieteellisten museoiden erityispiirre, että ne joutuu keräämään aineistoa jatkuvasti tutkimuksen kattavuuden takia. Niitä säilytetään sekä kantojen vaihtelun että taksonomisen tutkimuksen takia. Luonnontieteellisten museoiden kokoelman kerääminen poikkeaa muista museoista, sillä niissä keskiössä ovat maastotöiden yhteydessä otetut näytteet ja kansainvälinen näytevaihto. Jonkin verran luonnontieteelliset museot saavat myös lahjoituksia ja lisäksi kuolleena tavattuja eläimiä. Havaintoaineiston keräämiseen osallistuu lisäksi usein aktiivisia luontoharrastajia.
Luonnontieteellisten museoiden kokoelmat ovat niin laajoja, että jokaisen yksittäisen näytteen tarkka dokumentointi muiden museoiden tapaan on mahdotonta. Näytteet kuitenkin pyritään varustamaan etiketein, jossa kerrotaan näytteen löytöpaikka ja -aika sekä muita keräystietoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta luonnontieteellinen museo Wikimedia Commonsissa
Curaçao

Curaçao (/kyrɑˈsɑo/; holl.  [kyːraːˈsʌu]; papiamentuksi Kòrsou [ˈkɔrsɔu̯]) on Alankomaiden kuningaskuntaan kuuluva autonominen maa Pienillä Antilleilla Karibiassa. Siihen kuuluvat pääsaari ja pienempi Klein Curaçao. Hieman Venezuelan rannikolta pohjoiseen sijaitseva Curaçao muodostaa Aruban ja Bonairen kanssa niin kutsutut ABC-saaret. Curaçaon pinta-ala on 444 neliökilometriä, ja vuoden 2020 alussa siellä asui arviolta yli 156 000 ihmistä. Curaçao on kuulunut Alankomaille käytännössä vuodesta 1634 lähtien, ja se oli 1600- ja 1700-luvuilla Karibian orjakaupan keskuksia. Saaresta tuli 1900-luvulla merkittävä öljynjalostamo, kun Royal Dutch Shell alkoi jalostaa siellä Venezuelan Maracaibojärveltä porattua öljyä. Öljynjalostusteollisuuden lisäksi Curaçaon keskeisiä talouden aloja ovat matkailu ja kansainväliset finanssipalvelut.
Curaçaon väestö on monikulttuurista, ja saaren virallisia kieliä ovat kreolikieli papiamentu, hollanti ja englanti. Ulkomailla syntyneiden osuus väestöstä oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 24 prosenttia. Curaçaoon on muuttanut erityisesti naisia, ja naisten osuus asukkaista onkin poikkeuksellisen suuri.
Maantiede

Curaçao sijaitsee eteläisellä Karibianmerellä 70 kilometriä Venezuelan rannikolta pohjoiseen. Se muodostaa yhdessä naapurisaarten Aruban ja Bonairen kanssa niin kutsutut ABC-saaret. Saaret kuuluvat geologisesti Etelä-Amerikan mannerjalustaan, mutta niitä pidetään silti Pienten Antillien lounaisena jatkeena.
Curaçao on 444 neliökilometrin laajuinen. Pinta-alaan lasketaan mukaan myös asumaton 170 hehtaarin Klein Curaçaon saari, joka sijaitsee noin 10 kilometrin päässä Curaçaon saaren kaakkoisesta kärjestä kaakkoon. Curaçaon saari on noin 62 kilometriä pitkä ja 4–14 kilometriä leveä. Saaren kapein kohta on sen keskiosassa. Curaçao on pääosin tasainen, mutta siellä täällä on joitakin kukkuloita. Korkein niistä on 372 metrin korkuinen Sint Christoffelberg, jonka näkee usein ensimmäisenä, kun saarta lähestyy pohjoisesta tai lännestä. Curaçaon länsirannikolla on kalkkikivisiä kalliojyrkänteitä ja itärannikolla puolestaan monia hiekkarantoja ja laguuneja. Lähes koko Curaçaota ympäröi koralliriutta.
Curaçao ja muut ABC-saaret kuuluvat eteläisen Karibian kuivaan vyöhykkeeseen, ja ilmasto onkin puolikuiva tai kuiva. Kuivakausi on helmikuulta kesäkuulle ja sadekausi syyskuulta tammikuulle. Vuoden keskilämpötila on noin 28 astetta, eikä kesän ja talven välillä ole eroa kuin muutaman asteen verran. Pasaatituulet viilentävät päiviä ja lämmittävät öitä.
Curaçaon kasvillisuus on kuivaa pensaikkoa, josta kohoaa monia pylväsmäisiä kaktuksia. Monien laajojen lahtien rannoilla on mangrovea. Suolaiset ja matalat laguunit ovat tärkeitä vesilinnuille. Suolajärvissä ruokailee muun muassa karibianflamingoja. Ne ovat myös tärkeitä paikallisesti uhanalaisille kalatiiroille ja amerikanpikkutiiroille. Saaren linnustoon kuuluu myös muun muassa savanniaratin ja tornipöllön kotoperäiset alalajit. Nisäkäslajeja saarella elää 11, muun muassa valkohäntäpeuran kotoperäinen alalaji. Curaçaolla tavataan useita iguaanilajeja, sekä sen rannoilla on merikilpikonnien munintapaikkoja.
Historia > Ensimmäiset asukkaat ja espanjalaiset

Curaçaon ensimmäiset asukkaat saapuvat saarelle noin 2900 eaa. Orinocojoen alueelta. Espanjalaisten saapuessa vuonna 1499 saarella eli arawakkeja, joiden uskotaan kuluneen caquetioiden heimoon, jotka asuttivat myös Falcónin aluetta ja Guajiran niemimaata.
Espanjalainen tutkimusmatkailija Alonso de Ojeda löysi saaren vuonna 1499. Koska saarelta ei löytynyt arvokkaita metalleja, espanjalaiset pitivät sitä hyödyttömänä. He siirsivät vuonna 1513 lähes kaikki intiaanit työvoimaksi Hispaniolan saaren kaivoksiin. Lisäksi espanjalaiset toivat Curaçaoon encomienda-järjestelmän, jossa encomenderot saivat luvan käyttää intiaaneja työvoimana. Espanjalaiset tuottivat Curaçaolla karjataloustuotteita ja brasilianpuusta saatavaa väriainetta.
Politiikka

Curaçao on Alankomaiden kuningaskuntaan kuuluva autonominen maa, jonka asukkailla on Alankomaiden kansalaisuus. Curaçao ei kuulu Euroopan unioniin vaan se on osa EU:n merentakaisia maita ja alueita. Saaren asukkailla on kuitenkin Alankomaiden kansalaisuuden myötä myös EU:n kansalaisuus. Curaçaon valtionpäämies on Alankomaiden monarkki, jota edustaa kuvernööri. Kuvernööriksi valittiin vuonna 2013 Lucille George-Wout.
Curaçaolla on autonomia maan sisäisin asioihin, mutta Alankomaat vastaa puolustuksesta ja ulkosuhteista. Curaçaon hallitusta johtaa pääministeri. Vuoden 2017 vaalien jälkeen pääministeriksi nelivuotiselle kaudelle valittiin Eugene Rhuggenaath. Parlamantin 21 paikasta kuusi meni Rhuggenaathin puolueelle Partido Alternativa Realille. Äänioikeus on kaikilla 18 vuotta täyttäneillä Curaçaolla asuvilla Alankomaiden kansalaisilla.