stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Baltiansaksalaiset
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baltiansaksalaiset Wikimedia Commonsissa
Deutsch-Baltische Gesellschaft (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi) viitattu 4.1.2013
Verband der Baltischen Ritterschaften (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) viitattu 4.1.2013
Viron saksalaiset.Lähestyminen virolaiseen kansanainekseen välttämätön, Helsingin Sanomat, 25.11.1934, nro 319, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Baltia vuonna 1882.
Ensimmäisen maailmansodan itärintama Baltian alueella vuosina 1914–1917.
Syksyllä 1939 tapahtui baltiansaksalaisten muutto Suur-Saksan alueelle. Kaikkiaan siirtyjiä oli yli 60 000 Baltian saksalaista, ja enemmistö heistä oli kotoisin Latviasta. Kuvassa Riiasta lähdössä olevia baltiansaksalaisia.
Suunnitelma baltiansaksalaisten muutosta ja uudelleensijoittamisesta Saksaan vuodelta 1939.
Riian Mustapäiden talo, joka tuhottiin neuvostovallan aikana 1950-luvulla mutta jälleenrakennettiin Latvian uuden itsenäisyyden aikana vuoteen 1999 mennessä.
Aura Koivisto

| Aura Koivisto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1964 (ikä 60–61)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija
Vanhemmat:  Ilkka Koivisto   Sesse Koivisto
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tyylilajit:  lastenkirjat, luontokirjat
Aiheet:  luonto, eläimet ja kasvit
Esikoisteos:  Kurttunaamainen Leo (1974)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aura Koivisto (s. 1964) on suomalainen kirjailija. Hän asui aiemmin miehensä kanssa Vormsissa Virossa, mutta on sittemmin muuttanut Kuhmoon, jossa hän asui vuonna 2021. Hän on Sesse ja Ilkka Koiviston kolmesta lapsesta nuorin.
Aura Koiviston ensimmäinen kirja julkaistiin vuonna 1974, kun hän oli kymmenvuotias.
Teoksia

Kurttunaamainen Leo (1974)
Kurttunaaman kaverit (1975)
Karhu pakkasessa ja muita eläintarinoita (1978)
Korkeasaaren suosikit (yhdessä Bo Bjurströmin kanssa, 1979)
Tynnyrisiat (1980)
Villiviinirunoilija (1981)
Irtolaisina Euroopassa (1986)
Marjaana-saukon talvi (1988)
Possunokkien puutarha (1989)
Metsäretkiä (1992)
Majavien ottolapsi ja muita satuja (yhdessä Niko Tainan kanssa, 1994)
Haapa, elämänpuu (yhdessä  Risto Sauson kanssa, 1997)
Satavuotias Nurmeksen kirkko (yhdessä Matti Hiltusen kanssa, 1997)
Suutarin perheen kesä: elämää Puu-Nurmeksessa vuonna 1909 (yhdessä Anu Vanaksen kanssa, 1988)
Kilin kesä ja kanan pesä (yhdessä Risto Sauson kanssa, 2000)
Kuonot pöydällä, 2001
Oma herne ja valitut pavut (yhdessä Risto Sauson kanssa, 2013)
Sivusaalista: rikosromaani. Kemi: Nordbooks, 2016. ISBN 978-952-315-201-4
Koivisto, Aura &  Sauso, Risto: Maisemat puhuvat: Puolen vuoden päiväkirjamerkintöjä länsirannikolta, Itä-Suomesta ja Jäämereltä vuonna 2015. Kemi: Nordbooks, 2017. ISBN 978-952-315-274-8
Koivisto, Aura & Linnea, Sirkku: Lapsen oma pandakirja: Pyry ja Lumi saavat uuden kodin. Helsinki: Minerva Kustannus Oy, 2018. ISBN 978-952-312-682-4
Nainen ja sylikoiras. Kemi: Atrain & Nord, 2018. ISBN 978-952-315-363-9
Mies ja merilehmä. Luonnontutkija Georg Stellerin kohtalokas tutkimusmatka. Into, 2019.
Kadonneet eläimet (yhdessä Anu Vanaksen kanssa, 2020)
Merilintuja ja lintuihmisiä (2021)
Ei mikä tahansa metsä: Lähde retkelle luonnonmetsään (2021)
Koivisto, Aura & Sauso, Risto: Olipa kerran saari: muistoja Viron Vormsilta. Espoo: AtlasArt, 2022. ISBN 978-952-7345-14-6
Harhamat. Helsinki: Into, 2023. ISBN 978-952-393-186-2
Olli Kleemola

Olli Kleemola (s. 20. kesäkuuta 1987 Kaarina) on suomalainen sotahistoriakeräilijä, tietokirjailija ja tutkija. Kleemolan kokoelmaan sisältyy noin 700 talvisodan, jatkosodan ja Lapin sodan aikana tehtyä puhdetyötä sekä 15 000 sota-ajan valokuvaa. Kokoelman merkittävyyttä lisää se, että se sisältää rintamasotilaiden luvatta ottamia kuvia. Talvi- ja jatkosodan aikana Suomi rajoitti sotatoimialueilla valokuvaamista voimakkaasti, ja kuvauslupia myönnettiin vain 700.
Koulutukseltaan Kleemola on valtiotieteiden tohtori. Hän valmistui Turun yliopiston poliittisen historian laitokselta maisteriksi vuonna 2011 ja väitteli tohtoriksi 2017. Kleemolan väitöskirjassa hyödynnetään historiallisen kuvatutkimuksen menetelmiä kansallissosialistisen Saksan ja Suomen toisen maailmansodan aikaisten propagandakuvien analysoinnissa.
Suomalaisen sotahistorian asiantuntijana Kleemola on erikoistunut siihen, kuinka erilaisen käsityksen viralliset sota-ajan valokuvat ja rintamamiesten epävirallisesti ottamat kuvat välittävät Suomen viime sotien olosuhteista ja tapahtumista. Hän on kirjoittanut suomalaisesta sotahistoriasta useita tekstejä, toimittanut kuvamateriaalia kirjoihin (esim. Me olimme nuoria sotilaita ja Me puolustimme elämää) sekä esitelmöinyt useissa perinneyhdistysten järjestämissä tapahtumissa.
Suhtautumistaan sotaan Kleemola on kuvaillut näin: ”En ole koskaan ihannoinut sotaa, ja jos olisin, tämä [keräily]harrastus olisi sen ihannoinnin vienyt. Dokumenttien kautta on tärkeää kertoa ihmisille, että sota ei ollut mitään kiiltokuvamaista meininkiä.”
Kleemolan kiinnostus sotahistoriatietoutta ja -keräilyä kohtaan heräsi 11-vuotiaana, kun hän sai laitilalaiselta isoisältään Onni Aaltoselta koirakoristeisen puhdetyöhaarikan.
Sotahistorian lisäksi Kleemola on perehtynyt saksalaiseen kulttuuriin.
Näyttelyt

Valittuja osia Kleemolan kokoelmasta on ollut esillä näyttelyissä, joita on järjestetty seuraavasti:
2006 Liedon Vanhalinnassa
2007 Laitilan kirjastossa
2007 Nopperlan antiikkimarkkinoilla Uudessakaupungissa
2008 Liedon Vanhalinnassa
2008 Nopperlan antiikkimarkkinoilla Uudessakaupungissa
2010 Kalevanpojan kulttuuriseuran tiloissa Uudessakaupungissa
2013– Taidekeskus Järvilinnassa Laukaassa
Eräänlainen kokoelman jatkuva virtuaalinäyttely on esillä Pala Suomen Historiaa -nimisellä verkkosivustolla, jonka kahdesta tekijästä Kleemola itse on toinen. Kun sivusto avattiin vuonna 2004, oli Kleemola vasta lukiolainen.
Julkaisuja > Tieteelliset artikkelit ja teokset

Kaksi kameraa – kaksi totuutta? Omat, liittolaiset ja viholliset rintama- ja TK-miesten kuvaamina. Turun yliopiston poliittisen historian tutkimuksia 37, 2011, 128 s. ISBN 978-951-29-4778-2.
Säälittävä ryssä vai sitkeä vastustaja? teoksessa Sotahistoriallinen aikakauskirja 31 / 2011. Suomen sotahistoriallinen seura, 2011, s. 32-72.
Suomalaissotilaan kahdet kasvot teoksessa Lähde - Historiatieteellinen aikakauskirja 2012 ("Identiteetti"). Labyrintti ry, 2012, 109-132.
Viholliskuva TK-kuvaajien ja miehistön otoksissa teoksessa Häkäpöntöistä nurkkatansseihin - Arjen ilmiöitä sota-aikana. Toim. Jarkko Keskinen, Suvianna Seppälä, Kari Teräs. Suomen Historian Julkaisuja 2, 2012, s. 148-180.
Valokuva sodassa. Neuvostosotilaat, neuvostoväestö ja neuvostomaa suomalaisissa ja saksalaisissa sotavalokuvissa 1941-1945. (Väitöskirja 2017)
Julkaisuja > Kirja-arvostelut

Propagandan nurjalta puolelta, Agricolan kirja-arvostelut, 15.11.2011.
Kansalliskiihkoa Aunuksen saloilla, Agricolan kirja-arvostelut, 6.1.2012.
Kyyninen kyynelten kauppias, Agricolan kirja-arvostelut, 31.8.2012.
Opas kuvien aikakauteen, Tieteessä tapahtuu 2/2013, s. 74-75.
Sankaritarinoiden myöhäinen voitto, Sotilasaikakauslehti 2/2013, s. 37. (Julkaistu uudelleen Agricolan kirja-arvosteluissa 11.3.2013.)
Julkaisuja > Sanoma- ja aikakauslehtikirjoitukset

Kaksi kuvaa sodasta, Suomen Kuvalehti 40/2010 (& Risto Lindstedt).
Tuntemattoman kansallisaarteen tulkintavaikeuksia - sotarikos vai leipäviljan puhdistusta?, Sotilasaikakauslehti  toukokuu 2011, s. 55-57.
Korpisoturin kotialbumi - tuntemattomat sotakuvat kertovat, Helsingin Sanomat 24.6.2011, s. D4-D5 (& Simo Holopainen).
Tuntematon ikoni, Suomen Kuvalehti 48/2011, s. 48-56 (& Risto Lindstedt).
PSS-linja - unohdettua sotahistoriaa venäläisten dokumentoimana, Sotilasaikakauslehti 6-7/2012, s. 62-65.
Puhdetyöt lievittivät koti-ikävää, Turun Sanomat 19.7.2012.
Petsamo venäläisten silmin - sota-ajan valokuvat kertovat, Sotilasaikakauslehti 10/2012, s. 69-74.
Julkaisuja > Populaariteokset

Me puolustimme elämää – naiskohtaloita sotakuvien takaa. Otava, 2010, 176 s. (& Jenni Kirves ja John Lagerbohm). ISBN 978-951-1-24660-2.
Karjalan taivaalla – lentäjän päiväkirjat jatkosodasta. Readme.fi, Helsinki 2012, 184 s. (& Virpi Kivioja ja Simo Holopainen). ISBN 978-952-220-579-7.
Tuntemattomien sotilaiden albumi. Readme.fi, Porvoo 2014, 256 s. (& Virpi Kivioja ja Aake Kinnunen). ISBN 978-952-220-675-6.
Aiheesta muualla

Pala Suomen Historiaa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Kognitiivinen dissonanssi

Aisopoksen sadussa kettu pettyy, kun ei ylety viinirypäleisiin. Harmiaan lievittääkseen se järkeilee, että ”happamia ne kuitenkin olisivat olleet”.
Kognitiivinen dissonanssi on kokemus psykologisesta ristiriidasta, joka syntyy, kun ihmisellä on toisiinsa yhteensopimattomia uskomuksia ja käsityksiä.
Ilmiön kuvasi vuonna 1957 psykologi Leon Festinger teoksessaan A Theory of Cognitive Dissonance. Kognitiivinen dissonanssi koetaan epämiellyttäväksi, ja sen takia ihmiset pyrkivät siitä eroon muokkaamalla käsityksiään ja uskomuksiaan paremmin yhteensopiviksi.  Festinger esittää esimerkin tupakoitsijasta, joka tiedostaa tupakanpolton terveysriskit. Henkilö voi tällöin vähentää dissonanssin kokemusta useilla eri tavoilla tai poistaa sen kokonaan. Hän voi lopettaa tupakoinnin, vähätellä riskejä, korostaa tupakoinnin arvoa itselleen tai rinnastaa sen muihin elämän riskeihin.
Festingerin mukaan yksilö pyrkii ylläpitämään eri kognitioidensa (kuten ajatusten, käytöksen, asenteiden, arvojen ja uskomusten) välistä johdonmukaisuutta muuttamalla yhtä kognitiota silloin kun kognitioiden välinen epäjohdonmukaisuus on aiheuttanut epämiellyttävän tunteen. Festingerin mukaan yksilö on motivoitunut vähentämään dissonanssia ja aktiivisesti välttelee sellaisia tietoja ja tilanteita, joiden uskoo lisäävän dissonanssia.
Teorioita

Dissonanssin on selitetty johtuvan epäjohdonmukaisista kognitioista, uhatusta minäkäsityksestä, minäkuvan suojelun tarpeesta tai yhteisön normien rikkomisesta. Eri teorioiden olemassaolo on aiheuttanut erimielisyyttä dissonanssin syystä, mutta joidenkin tutkijoiden mukaan jokainen esitetty syy voi tietyssä tilanteessa aiheuttaa dissonanssia.
Kognitiivisen dissonanssin teorian lähtökohtana on Fritz Heiderin vuonna 1946 esittelemä tasapainoteoria, jonka mukaan ihminen pyrkii säätämään kaikki suhteensa ympäristöön tasapainoisen johdonmukaisiksi ja rationaalisiksi. Leon Festinger laajensi sitä  koskemaan myös ihmisen oman sisäisen maailman havainnointia. Festingerin mielestä ihminen pyrkii tasapainoon, koska epäjohdonmukaiset kognitiot koetaan jännitteisinä ja epämiellyttävinä ja koska kognitioiden muuttaminen helpottaa tätä jännitystä ja palauttaa tasapainon.
Elliot Aronson esitteli vuonna 1969 minäkäsityksen teorian, jonka mukaan ihmistä motivoi epäjohdonmukaisten kognitioiden aiheuttama uhka minäkäsitykselle. Ristiriitaiset kognitiot aiheuttavat epämiellyttävän tunteen, joka uhkaa henkilön minäkäsitystä. Tämän korjatakseen henkilö muokkaa kognitioitaan.
Steelen ja Liun (1983) mukaan dissonanssin aiheuttamat muutokset käsityksissä ja uskomuksissa eivät ole seurausta kongitiivisen johdonmukaisuuden tarpeesta vaan myönteisen minäkuvan tarpeesta. Ihminen lievittääkin dissonanssin aiheuttamaa epämukavuutta vahvistamalla arvostamaansa puolta itsessä, vaikka tämä puoli ei liittyisikään kyseisiin kognitioihin. Henkilön minäkuvaa voi esimerkiksi heikentää valkoisen valheen esittäminen, jolloin henkilö paikkaa uhkaavaa minäkuvan dissonanssia lahjoittamalla hyväntekeväisyyteen.
Dissonanssin korjauskeinoja

Festingerin mukaan kognitiivista dissonanssia voi lievittää eri tavoin. Henkilö voi muuttaa yhtä tai useampaa käsitystään, omaksua uusia käsityksiä tai muuttaa niille annettua painoarvoa. Hän voi myös vältellä uutta tietoa tai kieltäytyä uskomasta aiempien vakaumuksiensa ja käsityksiensä kanssa ristiriidassa olevaa tietoa.
Valinnan jälkeistä dissonanssia voi esiintyä kun ihminen on tehnyt valinnan kahden vaihtoehdon välillä. Perustellakseen valintansa oikeutusta ihminen alkaa vakuutella itselleen valitsemansa vaihtoehdon olleen parempi kuin hylkäämänsä.
Jos ihminen on sitoutunut uskomukseen, joka osoittautuu myöhemmin virheelliseksi, hän voi kokemaansa dissonanssia lievittääkseen alkaa yrittää taivutella muita ihmisiä tukemaan kyseistä uskomusta ja näin saamaan oman uskomuksensa ja yleisen mielipiteen johdonmukaisiksi keskenään.
Aiheesta muualla

Rokoteskeptikot ovat horjuttamattomia kuin maailmanlopun lahkolaiset. Ei ole niin suurta tosiasiaa, että se pakottaisi ihmisen muuttamaan maailmankuvaansa. Jani Kaaro. HS 18.3.2015.
Koivusaari (Santahamina)

Koivusaari nähtynä Stansvikin rannasta.
Koivusaari (ruots. Björkholmen) on valtion saari Helsingissä Santahaminan saaren lounaispuolella lähellä Vasikkasaarta. Saari kuuluu Santahaminan kaupunginosaan ja sen pinta-ala on 1,5 hehtaaria. Kruunuvuorenselältä Hevossalmeen johtava laivaväylä kiertää saaren molemmilta puolilta. Saaren rannalla on loisto. Viime sodan jälkeen Puolustusvoimat vuokrasi saaren Valmet-yhtiölle käytettäväksi henkilökunnan virkistyspaikkana. Tässä käytössä oli saari isäntänään Valmetin jaossa muodostettu yhtiö Metso. Neles oli seuraava saaren omistaja yhtiöiden erkaantumisen jälkeen. Valmetin ostettua venttiililiiketoiminnan takaisin myös saaren omistus siirtyi takaisin Valmetille. Saaren parakkimainen päärakennus rakennettiin alun perin sodan aikana, ja sitä on myöhemmin laajennettu.
Koiranheisimato

| Koiran heisimato |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Laakamadot Platyhelminthes
Luokka::  Heisimadot Cestoda
Alaluokka::  Eucestoda
Lahko::  Cyclophyllidea
Heimo::  Dilepididae
Suku::  Dipylidium
Laji::  caninum
Kaksiosainen nimi
 Dipylidium caninum  (Linnaeus, 1758) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koiran heisimato (Dipylidium caninum) on koiralla, kissalla ja ketulla esiintyvä heisimatoihin kuuluva suolistoloinen, joka hyvin harvoin voi esiintyä myös ihmisellä. Se on maailmanlaajuisesti yleisin koiran ja kissan heisimatotartunnan aiheuttaja. Koiran heisimato elää isäntäeläimensä ohutsuolen limakalvoon kiinnittyneenä. Väli-isäntänään se käyttää kirppuja ja väiveitä, ja pääisäntä saa tartunnan syömällä tartuntaa kantavan kirpun tai väiveen.
Oireet

Tartunta on yleensä melko oireeton, mutta usein isäntäeläimellä esiintyy peräaukon alueen kutinaa. Voimakkaassa tartunnassa voi esiintyä suolisto-oireita.
Hoito

Koiranheisimatotartuntaa hoidetaan sisäloislääkkeillä, mutta koska tartuntaa levittävät ulkoloiset, on usein myös ulkoloislääkitys tarpeen.
Aiheesta muualla

Orion Pharma: Koiran heisimato (Dipylidium caninum)
UniProt, taxonomy: Dipylidium caninum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q81125  AFD: Dipylidium_caninum  BioLib: 82253  BOLD: 671097  CoL: 8GN7C  EoL: 2922949  EUNIS: 228783  Fauna Europaea: 412127  Fauna Europaea (new): 92d3028c-da07-4f8e-b0ac-96daf51fb843  GBIF: 2506045  iNaturalist: 513998  IRMNG: 10539173  NBN: NHMSYS0000067997  NCBI: 66787  NZOR: de3ae656-20ef-495d-b468-a87d808070b6  Observation.org: 186968  OBIS: 1507503  Open Tree of Life: 242958  Laji.fi: MX.290889
Kivääri

Sotilaskivääri m/39
Kivääri on pitkäpiippuinen, olkatuella varustettu käsituliase, jossa on rihlattu piippu.
Käsitteen alkuperä

Sana on tullut suomeen ruotsin sanan gevär kautta saksasta, jossa se esiintyy muodossa Gewehr. Keskiyläsaksassa sana oli gewer ja sitä edeltäneessä vanhayläsaksassa giwer. Saksaa osaavat tunnistavat helposti sanan kannan Wehr, nykysaksassa jo vanhentunut yksinään käytettynä merkityksessä ’puolustautuminen, puolustus, puolustuskeino, taistelujoukko’, mutta edelleen käytetty merkityksessä ’suojapato, säännöstelypato, ohjauspato’ (Stauwehr). Vanha- ja keskiyläsaksan sanoilla giwer ja gewer on miltei samat merkitykset ’vastarinta, torjunta, puolustus, suoja, suoja-ase’. Niillä oli myös yhteismerkitys kaikelle sille, minkä sanan Wehr (← wer) merkityssisällöt käsittivät.
Yhteismerkityksen avulla on helppo ymmärtää, miten gewer ← gewir on alkanut tarkoittaa suojavarustusta ja yleensä koko asevarustusta. ”Kivääriin” kuului germaanisoturin koko varustus: miekka, keihäs, sotakirves, kilpi, kypärä jne. Näin kivääri käsitettiin aina tuliaseiden yleistymiseen asti. Se siis oli tarkoittanut yleisnimityksenä kaikenlaisia aseita ja suojavarusteita.
Tuliaseet aiheuttivat tarpeen jakaa kivääri kahteen pääryhmään: Obergewehr ”ylikivääri”, kaikki varsiaseet (keihäät), kuten piikki ja hilpari, ja kaikki tuliaseet, ja Untergewehr ”alikivääri”, kaikki lyhyemmät teräaseet, kuten erilaiset miekat ja tikarit. Vielä myöhemmin ryhdyttiin käyttämään nimitystä Feuergewehr ”tulikivääri” tai kleines Gewehr ”pieni kivääri” jalkaväkiaseista erotuksena tykeistä. Miekkojen ja muiden teräaseiden nimitykseksi tuli nyt Seitengewehr ”sivukivääri”. Sivukivääriksi nimitettiin 17. vuosisadalta alkaen myös pistintä. Kivääri aseen yleisnimityksenä oli niin yleinen, että saksalaisessa ratsuväessä vielä 19. vuosisadalla komennettiin miekat ulos käskyllä Gewehr auf! Tätä on vaikea kääntää sanatarkasti, mutta ajatus on se, että miekat otetaan ulos jotakuta kohti, ”päälle” (vrt. hakkaa päälle).
Takaaladattavien rihlakiväärien syrjäytettyä pii- ja nallilukkoiset sileäpiippuiset kiväärin merkityssisältö supistui entisestään. Nykysaksa ei tunne kiväärille enää juuri muita merkityksiä kuin ”pitkäpiippuinen ampuma-ase, jota käytetään kahdella kädellä ja joka tähdättäessä viedään olkapäätä vasten” (esimerkiksi Duden, Das groβe Wörterbuch der deutschen Sprache [1993, 3. osa]). Saksalaismetsästäjille se merkitsee myös ’metsästyspuukkoa’. Goethen ja Schillerin kirjoituksissa säilyy kuitenkin edelleen laajempi merkitys ’aseet’.
Marssilaulussa Suomalaisten tarkk’ampujat lauletaan: ”Vaikkei meitä varustettu rautahaarniskall´, niin kivääri on turvamme ja luontomm´ leijonan.” Kivääri onkin sananmukaisesti turva.
Viroksi kivääri on vintpüss, kierrepyssy (rihla on viroksi rihvel, vint on tässä merkityksessä kierre, keere). Kirjoitetussa suomessa kivääri ilmestyy ensimmäisen kerran vuonna 1679 eräässä Turun maaherralle osoitetussa asiakirjassa muodossa "gewäri".
Pääosat

Kiväärin pääosat ovat piippu, tukki, lukkolaite, laukaisukoneisto, tähtäinlaitteet sekä kiintomakasiini tai lipas patruunoiden lataamiseksi ja syöttämiseksi.
Kiväärin tukkia voidaan kutsua myös peräksi, esimerkiksi ”taittoperä”. Tavallisimmin tukki on piippua lyhyempi, mutta voi olla lähelle piipunsuuta yltävä kokotukki. Piipun alla olevaa osaa kutsutaan etutukiksi.
Tavallisin tukkimateriaali on puu. Suosituin on pähkinäpuu, sillä se ei kerran kuivuttuaan muuta muotoaan lämpötilan tai kosteuden vaihdellessa ja se on helppoa työstää. Muoviraaka-aineet ovat yleistymässä. Tukin muotoiluun vaikuttavat aseen käyttötarkoitus sekä perinteet. Tukkimalleja ovat esimerkiksi ns. sianselkätukki ja Mannlicher- tukki.
Lukkolaitteita on useita tyyppejä. Se voi olla kaasumäntä- tai rekyylimekanismilla toimiva puoliautomaatti, jolloin lukko laukaisun jälkeen heittää hylsyn ulos ja lataa sekä virittää aseen seuraavaa laukausta varten.
Taittuvalukkoiset ovat etenkin suurriista-aseita. Lisäksi on vipulukkoisia ja  pumpputoimisia erilaisin sulkumekanismein. Vipulukkoisista aseista esimerkiksi Winchester on kuuluisa. Nykyisin yleisin lukkotyyppi on pulttilukko. Rulla- ja kiilalukko ovat jääneet jääneet pois käytöstä tai harvinainen.
Lunttulukkoiset, rataslukkoiset, piilukkoiset ja nallilukkoiset aseet ovat yleensä suustaladattavia. Nallilukkoista lukuun ottamatta ne ovat jääneet aseharrastajien käyttöön. Nallilukkoisia suustaladattavia kivääreitä valmistetaan yhä satoja malleja ja niillä metsästetään eräissä Yhdysvaltain osavaltioissa hyvin yleisesti muun muassa asetyypille sallitun pitkän metsästysajan vuoksi.
Tähtäinlaitteena kiväärissä on vakiona tavallisesti avotähtäimet eli tähtäinjyvä ja hahlo asettimineen. Vaihtoehtoina voi olla rata-aseissa yleinen diopteritähtäin, kiikaritähtäin, lasertähtäin ja nk. punapistetähtäin. Valonvahvistimeen yhdistetyt tähtäinlaitteet ovat yleistyneet sotilaskäytössä. Länsimaissa metsästyskäytössä kiikaritähtäin on nykyään yleisin tähtäintyyppi.
Kivääri voi olla varustettu irtolippaalla tai makasiinilla. Makasiini on aseeseen kiinteästi rakennettu ja se voi sijaita tukissa (muun muassa Remington Nylon) tai piipun alla putkimakasiinina, jolloin patruunat ovat peräkkäin. Putkimakasiini on tavallinen vipulukkokivääreissä. Jos makasiini on lukkolaitteen alla, mikä on tavallisin rakenne metsästys- ja sotilaskiväärieissä, patruunat ovat päällekkäin. Tällaisen makasiinin täyttämistä on voitu nopeuttaa nk. patruunakamman avulla, josta on hyötyä erityisesti sotilaskäytössä haluttaessa nopeuttaa lataamista. Kampa koostuu teräksisestä patruunasiteestä sekä siihen kiinnitetyistä patruunoista.
Patruunakäyttöisissä kivääreissä ja muissa aseissa piipun takaosaan on kalvettu patruunapesä. Rihlatussa piipussa on sisäpinnassa vähintään kaksi, tavallisimmin neljä uraa eli rihlaa, jotka saavat laukaistessa luodin pyörimään pituusakselinsa ympäri. Tämä pyörimisliike, rotaatiovakavointi vakauttaa luodin lentämistä. Gyroskooppinen tasapaino parantaa aseen ampumatarkkuutta sekä kantomatkaa verrattuna rihlattomaan piippuun, jollainen on esimerkiksi haulikossa ja musketissa.
Patruuna

Kiväärin ampumatarvike, patruuna koostuu yleensä messinkiseoksesta (tavallisimmin Ms90) syvävedetystä hylsystä, hylsyn kantaan kiinnitetystä nallista ja hylsyn suuhun painetusta, yleensä puristamalla eli niippaamalla kiinnitetystä luodista sekä hylsyn sisällä olevasta ruudista.
Pienoiskiväärin, samoin kuin muutaman suhteellisen harvinaisen kaliiperin (esimerkiksi 17 HMR), patruunoissa nallimassa on valettu hylsyn pohjalle hylsyn kaksinkertaisen reunan sisään, eli ne ovat ns. reunasytytteisiä. 1800-luvulla valmistettiin myös suurikaliiperisia, muun muassa .44 kaliiperisia reunasytytyspatruunoita, joita käytettiin esimerkiksi Henry- ja Winchester vipulukkokivääreissä.