stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Haalin kartano
Kartanon alue

Vuoteen 1868 Haalin kartano käsitti koko Haalin kylän, ja vaihtelevassa suhteessa kartanoon olivat eri vuosisatojen aikana Haalin kylän kanssa samaan isonjaon jakokuntaan kuuluneiden viereisten Perttelin Pitkäkosken sekä Kiikalan Kärkelän ja Revän kylien talot. Nämä kaikki saman jakokunnan kylät olivat vanhaa rälssimaata ja aatelisten hallussa jo keskiajalta lähtien, ja myös niiden asutus oli syntynyt tuloksena Kiskon Haapaniemen kartanon omistajan, valtaneuvos Henrik Klaunpoika Hornin 1500-luvulla harjoittamasta asutustoiminnasta, kun hän perusti kylien talot uudistaloiksi Perttelin Hiiden jakokunnan takamaille.
Näistä saman jakokunnan kylistä Kärkelä ja Revä kuuluivat 1500-luvulla yhdessä Haalin kanssa Hornin suvulle, ja 1600-luvulla kylien talot olivat joko Haalin kartanon alaisia tai kuuluivat Haalin kartanon omistajasukujen muualla asuville jäsenille, jolloin kylien taloja viljelivät yleensä lampuodit. Pitkäkoski taas oli vuosina 1540–1647 Hattulassa sijaitsevan Lepaan kartanon lampuotitilana ja vuosina 1648–1816 Haalin kartanon lampuotitilana.
Vuosina 1729–1815 Kärkelän kylän kaksi taloa ja Revän yksi talo olivat Haalin kartanon lampuotitaloja, ja vuosina 1816–1831 Revä ja Kärkelä olivat Haalin kartanon ulkotiloina. Vuosina 1832–1880 Revää ja Kärkelää omisti Someron Jurvalan kartanon omistaja luutnantti Wilhelm Gadolin, ja myös tämän jälkeen Kärkelällä oli eri omistajat kuin Haalilla. Revä sen sijaan palasi Haalin yhteyteen ja oli sen ulkotilana vielä 1900-luvulla, kunnes vuonna 1953 myös Revän kantatila myytiin itsenäiseksi. Pitkäkoskella omistajat olivat vuodesta 1816 vuoteen 1880 samoja tai samoihin sukuihin kuuluvia kuin Haalilla vuoteen 1872, mutta sen jälkeen eri sukuihin kuuluvia.
Kartanon ulkotiloista Ihamäki (398 ha) Haalin kylässä ja Pohjola (noin 200 ha) Revän kylässä muodostettiin itsenäisiksi tiloiksi vuonna 1918. Samalla lunastettiin itsenäisiksi yhteensä 17 torppaa, joiden yhteenlaskettu pinta-ala oli 425 ha. Lisäksi erotettiin kartanosta Keltanummen ja Toukolan tilat, joiden yhteenlaskettu pinta-ala oli noin parisataa hehtaaria. Vuosina 1941–1945 maanhankintalain mukaisesti kartanosta erotettiin vielä 12 siirtoväen tilaa ja kolme asuntotilaa, joiden yhteenlaskettu pinta-ala yhdessä vuonna 1953 itsenäiseksi myydyn Revän kantatilan kanssa oli 320 hehtaaria. Samalla siirtoväen tiloja erotettiin myös jo aiemmin itsenäistyneistä Ihamäestä ja Pohjolasta.
Näin kartanon pinta-ala oli 1950-luvulla enää vain 280 hehtaaria, kun se ennen vuotta 1918 oli ollut vielä noin 1 800 hehtaaria. Samana aikana kartanon entiselle alueelle Haalin ja Revän kyliin oli muodostunut yhteensä 60 uutta tilaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haalin kartano Wikimedia Commonsissa
Uskelanjoen vartta Haalin kylässä. Taustalla Haalin kartano.
Perinnemaisemaa Haalin kartanon tiluksilla.
Teresa Bell

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Atlanta 1996 | kevyt pariairokaksikko |  |
Teresa Bell (s. 28. elokuuta 1966) on yhdysvaltalainen soutaja. Hän saavutti kevyessä pariairokaksikossa Lindsay Burnsin kanssa hopeaa Atlantan olympialaisissa 1996.
Belebei

| Belebei (Белебей) Бәләбәй, Bäläbäi |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Baškortostan Venäjällä, alla kaupungin sijainti tasavallassa
 Belebei
 Koordinaatit: 54°07′N, 54°07′E 
Valtio:   Venäjä
Tasavalta:   Baškortostan
ISO 3166-2 -tunnus:  RU-BA
kaupungiksi:  1781
Väkiluku (2010):  60 188
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 http://www.belebey-mr.ru/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Belebei (ven. Белебе́й, baškiiriksi Бәләбәй, Bäläbäi) on kaupunki Baškortostanissa Venäjällä, 180 kilometriä pääkaupungista Ufasta lounaaseen. Paikallishallinnollisesti kaupunki toimii Belebein piirin keskuksena. Vuoden 2010 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 60 188 ja koko piirin 101 896. Nykyisin kaupunki on lähinnä öljy- ja kaasuteollisuuskeskus.
Historia

Belebei on perustettu 1715 ja kaupunki siitä tuli 1781.
Arkkienkeli Mikaelin kirkko.
Pyhän Nikolain kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Belebei Wikimedia Commonsissa
Baškortostanin tasavallan kaupungit
Pääkaupunki: Ufa

Agidel | 
Baimak | 
Belebei | 
Beloretsk |
Birsk |
Blagoveštšensk |
Davlekanovo |
Djurtjuli |
Išimbai | 
Janaul |
Kumertau | 
Meleuz |
Mežgorje |
Neftekamsk |
Oktjabrski |
Salavat |
Sibai |
Sterlitamak |
Tuimazy |
Utšaly
Haapahangokas

| Haapahangokas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Nirkot Notodontidae
Alaheimo::  Aitonirkot Notodontinae
Suku::  Furcula
Laji::  bifida
Kaksiosainen nimi
 Furcula bifida  (Brahm, 1787) 
Katso myös
   Haapahangokas Wikispeciesissä   Haapahangokas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haapahangokas (Furcula bifida) on nirkkoihin kuuluva keskikokoinen, melko yleinen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Haapahangokas muistuttaa erityisesti koivuhangokasta (Furcula bicuspis), mutta sen voi sekoittaa myös pajuhangokkaaseen (Furcula furcula). Haapahangokkaan siipien pohjaväri on harmaanvalkoinen, mutta perhosten sävy tummuu selvästi pohjoista kohti siirryttäessä (maantieteellinen muoto lype). Etusiiven poikki kulkee kaksi leveää, mustaa poikkiviirua, joista sisempi on lähes suora kun ulompi sitä vastoin kaartuu takaosastaan selvästi ulospäin. Poikkiviirujen väliin jäävä alue on vaalean harmaa. Siiven kärkiosassa siiven poikki kulkee kaksi aaltoilevaa poikkiviirua ja siiven etureunassa on kiilamainen vaaleanharmaa laikku. Takasiivet ovat harmaanvalkoiset, ulkoreunastaan tummemmat ja niissä on sumea, tumma keskitäplä. Sekä etu- että takasiipien ulkosyrjässä siipisuonten väleissä on selvästi erottuvat mustat täplät. Siipiväli 30–42 mm.
Toukka on kellanvihreä, täysikasvuisena 34–40 mm:n pituinen ja muistuttaa suuresti koivu- ja pajuhangokkaan toukkia. Sen etuosassa selkäpuolella on kolmiomainen, punaruskea laikku, joka päättyy kyhmyyn. Myös takaosastaan toukan selkä on punaruskea ja usein etu- ja takapään punaruskeat alueet sulautuvat yhdeksi, koko toukan pituiseksi kuvioksi. Toukan peräpäässä on kaksi pitkää uloketta.
Levinneisyys ja lentoaika

Haapahangokasta tavataan lähes koko Euroopassa ja idässä levinneisyys ulottuu Baikalille saakka. Suomessa lajista on havaintoja Lapista saakka, mutta levinneisyys painottuu maan etelä- ja keskiosiin. Perhoset lentävät yleensä yhtenä sukupolvena toukokuulta heinäkuun lopulle lennon painottuessa kesä-heinäkuun vaihteeseen. Joinakin vuosina esiintyy toinen sukupolvi, joka on lennossa elo-syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Haapahangokas elää haapaa ja pajuja kasvavissa lehti- ja sekametsissä, mutta lajina se on melko paikoittainen ja yksilömäärät vaihtelevat suuresti. Naaraat aloittavat lennon jo hämärän laskeutuessa, mutta koiraat odottavat illan pimenemistä pitempään. Perhosten lento jatkuu keskiyölle ja lämpiminä öinä aamuyölle saakka. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, koiraat kuitenkin naaraita herkemmin. Ennen valopyynnin yleistymistä toukkia tavattiin huomattavasti aikuisia perhosia useammin.
Naaras munii 80–120 munaa ravintokasvien lehtien yläpinnoille. Toukat kuoriutuvat parin viikon kuluessa ja elävät aluksi pieninä ryhminä, myöhemmin yksittäin. Ne viihtyvät auringonpaisteessa, eivätkä yritä piilotella. Täysikasvuinen toukka jyrsii puun kuoreen syvennyksen, johon se tekee kovapintaisen kotelokopan ja koteloituu sen sisään. Kotelo talvehtii, joskus kaksi kertaa.
Ravintokasvi

Toukka elää metsähaavalla (Populus tremula) sekä erilaisilla pajuilla (Salix).
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura: ohjeita vaaleiden nirkkolajien tunnistamiseen (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1746622  Wikispecies: Furcula bifida  BioLib: 53038  BOLD: 175261  CoL: 6JSZM  EoL: 887769  EPPO: HARYHE  Fauna Europaea: 446473  Fauna Europaea (new): 4f8152b8-4e4a-4768-9b2b-bf5022b99ca3  GBIF: 1822587  iNaturalist: 483371  IRMNG: 10998695  LepIndex: 59629  LoB: 6448  MaBENA: FurcuBifida  NBN: NBNSYS0000006084  NCBI: 987942  Observation.org: 9775  Open Tree of Life: 160259  Laji.fi: MX.62124
Thom Bell

| Thom Bell> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1941
Kuollut: 22. joulukuuta 2022
Muusikko
Tyylilajit:  R&B, soul
Soittimet:  piano 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Thom Bell (1941 – 22. joulukuuta 2022) oli yhdysvaltalainen muusikko, lauluntekijä ja musiikkituottaja. Hän oli Kenny Gamblen ja Leon Huffin ohella tärkeässä roolissa soul-musiikin Philly soul -tyylin kehittymisessä 1970-luvulla. Hän työskenteli muun muassa The Delfonics- ja The Stylistics -yhtyeiden kanssa.
Bell opiskeli lapsena klassista pianonsoittoa. Hän tutustui Kenny Gambleen teini-ikäisenä ja perusti tämän kanssa vuonna 1959 The Romeos -nimisen yhtyeen. He nauhoittivat philadelphialaiselle Arctic -levy-yhtiölle, mutta eivät menestyneet. Bell toimi laulaja Chubby Checkerin sovittajana ja orkesterinjohtajana ja kirjoitti tälle kappaleita. Hän soitti Cameo Records -yhtiössä pianoa sessiomuusikkona.
Cameo Recordsilla Bell soitti muun muassa The Delfonics -yhtyeen kanssa. Kun yhtye siirtyi managerinsa Stan Watsonin perustamalle Philly Groove -yhtiölle vuonna 1968, Bell otettiin mukaan tuottajaksi. Ensimmäinen hänen tuottamansa hitti oli The Showstoppersin ”Ain’t Nothin’ but a Houseparty” vuonna 1968, jota seurasi The Delfonicsin ”La La Means I Love You” samana vuonna.
Bell kirjoitti paljon musiikkia laulaja ja lauluntekijä Linda Creedin kanssa. He tekivät Dusty Springfieldille kappaleen ”Free Girl” vuonna 1970. He kirjoittivat 1970-luvun alussa musiikkia The Stylistics -yhtyeelle ja tuottivat myös näiden nauhoituksia. Yhtyeen hiteistä Bellin ja Creedin kirjoittamia ovat muun muassa ”Betcha by Golly Wow”, ”You Make Me Feel Brand New” ja ”Stone in Love with You”. He kirjoittivat The Spinnersille kappaleen ”Could It Be I’m Falling in Love?” vuonna 1973. Bell myös tuotti The Spinnersin albumit Mighty Love (1974) ja Pick of the Litter (1975). Bell tuotti 1980-luvun alussa kaksi albumia Deniece Williamsille.
Bell muutti Philadelphiasta Washingtoniin ja työskenteli 1980- ja 1990-luvulla ajoittain muun muassa James Ingramin, Angela Winbushin ja Earth, Wind & Firen kanssa.
Beetasäteily

Radioaktiiviset prosessit:
Alfahajoaminen
Alfasäteily
Beetahajoaminen
Beetasäteily
Elektronisieppaus
Gammasäteily
Sisäinen konversio
Neutroniemissio
Positroniemissio
Protoniemissio
Spontaani fissio
Ydinsynteesi
Neutronin sieppaus
R-prosessi
S-prosessi
Protonin sieppaus:
P-prosessi
Beetasäteily on radioaktiivisen hajoamisen seurauksena syntyvää hiukkassäteilyä, jossa atomin ytimestä poistuu eli emittoituu beetahiukkanen. Beetahiukkaset ovat joko elektroneja tai positroneja. Elektronin poistuessa kyseessä on beeta miinus (β−) -säteily, kun positronin poistuessa puhutaan beeta plus (β+) -säteilystä (positroniemissio).
Säteilyn synty

β−-hajoamisessa heikko vuorovaikutus muuntaa neutronin protoniksi ja lähettää ytimestä elektronin ja anti-neutriinon:
β+-hajoamisessa protoni muuntuu neutroniksi ja lähettää ytimestä positronin ja neutriinon:
Jos protoni ja neutroni ovat osa atomin ydintä, muuttavat nämä prosessit kemiallisen alkuaineen toiseksi. Esimerkiksi:
Jokainen neutroni, joka ei ole sitoutunut atomiytimeen β-hajoaa noin 15 minuutin puoliintumisajalla.
Säteilyn luonne

Beetasäteily on voimakkaasti ionisoivaa säteilyä kuten alfa- ja gammasäteilykin. Beetasäteily muuttaa suuntaansa ulkoisessa magneettikentässä, minkä perusteella pääteltiin, että tämäntyyppinen säteily koostuu varatuista hiukkasista. Beetasäteily läpäisee väliainetta hieman alfasäteilyä paremmin, mutta huomattavasti gammasäteilyä huonommin.
Beetasäteily vaimenee väliaineessa kun elektronit, joista säteily koostuu, menettävät liike-energiaansa, pääasiassa sirotessaan väliaineen elektroneista ja ytimistä. Pääosa hidastumisesta tapahtuu säteilyn vuorovaikutteessa aineen elektronien kanssa. Hidastuminen on vaihtelevaa, paljon sirontaa aiheuttavaa ja voi olla äärimmäisen voimakastakin johtuen säteilyn ja väliaineen elektronien samansuuruisesta massasta. Tämän vuoksi beetasäteilylle on tyypillistä, että hiukkasten rata on voimakkaasti kimpoileva ja vaimenemiseen vaikuttaa merkittävästi sattuma.
Väliaineeseen osuva beetasäteily voi tuottaa röntgensäteilynä havaittavaa jarrutussäteilyä.
Historia

Kun ranskalainen fyysikko Henri Becquerel huomasi radioaktiivisuuden 1896, ei hän aavistanut että ilmiön aiheuttama säteily koostuu sekä energiasta että hiukkasista. Toinen tutkija, Ernest Rutherford, aloitti pian tutkimukset säteilyn luonteen selvittämiseksi ja keksi ydinsäteilyn kolme päälajia: alfa- beeta- ja gammasäteilyn. 1900-luvulle mennessä oli selvinnyt, että beetasäteily koostui itse asiassa elektroneista.
Tärkeitä lähteitä

Tärkeitä beetasäteilyn lähteitä ovat radioaktiiviset isotoopit:
Kalium-40
Koboltti-60
Strontium-90
Cesium-137
Tritium
Beetasäteily
Heliumytimistä koostuvan alfasäteilyn pysäyttää paperiarkki, elektroneista koostuvan beetasäteilyn alumiinilevy ja gammasäteily vaimenee väliaineessa.
Belianskan tippukiviluola

Belianskan tippukiviluola
Belianskan tippukiviluola on tippukiviluola Slovakiassa Tatravuorilla. Luola on suurin ja ainoa yleisölle avoin luola Tatravuorilla. Luolalla on pituutta 3641 m ja sen korkeusero on 160 m.lähde?  Luola löydettiin 1880-luvulla.
Aiheesta muualla

http://www.ssj.sk/en/jaskyna/2-belianska-cave
Bell XFL-1 Airabonita

Bell XFL-1 Airabonita
Bell XFL -1 oli Yhdysvaltain laivastolle valmistettu hävittäjän prototyyppi ja kokeilukone. Vuonna 1938 laivasto teki aloitteen uudesta tukialushävittäjästä. Bell-yhtiö sai tilauksen prototyypistä 8. marraskuuta 1938 ja se lensi ensilentonsa 13. toukokuuta 1940. Bell nimesi tyypin Airabonitaksi.
Kone pohjautui yhtiön P-39-koneeseen. Tukialuskäyttöä varten tehtiin huomattavia muutoksia. Alkuperäinen nokkapyörällinen laskuteline muutettiin kannuspyörälliseksi, mikä oli tuohon aikaan tavanomainen. Päälaskuteline siirrettiin siiven etuosaan. Tästä seurasi, että jäähdyttimet siirrettiin siipien tyven tunneleista koteloihin siiven takareunaan. Tukialukselle laskeutumisen helpottamiseksi siiven etuopuolelle rungon alle rakennettiin ikkuna. Pysäyttämistä varten rungon alle asennettiin ylösvedettävä jarrukoukku.
Viralliset koelennot alkoivat heinäkuussa 1940. Pituusvakavuus havaittiin heikoksi. Tuulitunnelikokeiden jälkeen sivuperäsintä suurennettiin.
Lentäjät huomauttivat erityisesti ohjaamon hätäpoistumisluukusta pitäen kokonaan irrotettavaa kuomua parempana. Voimansiirtoakselin pelättiin värisevän ja heikentävän runkoa ja lyhentävän käyttöikää. Luvattu palvelulakikorkeus oli vaikea saavuttaa ja onnistui harvoin. Laivasto myös suosi tähtimoottoria nestejäähdytteisen moottorin sijasta. Havaitut puutteet sekä Vought-yhtiön onnistunut prototyyppi, josta kehittyi F4U Corsair, johtivat päätökseen lopettaa projekti.
Tekniset tiedot

Voimalaite ja mittoja
Moottori : Nestejäähdytteinen Allison XV-1710-6 V-12, 1 150 hevosvoimaa
Siipien kärkiväli 10,67 metriä
Pituus 8,84 m
Korkeus 3,48 m
Tyhjäpaino 2 343 kg, lentopaino 3 012,9 kg, maksimipaino 3 267 kg
Suorituskyky ja aseistus
Toimintasäde 1 547 km, suurin lentomatka 2 366 km
Suurin nopeus 542 km/h 3 355 m:n korkeudessa, merenpinnan tasolla 492 km/h matkalentonopeus 276 km/h, laskeutumisnopeus 115 km/h
Nousunopeus 802 m/min
Suunniteltu lakikorkeus 9 000 m
Aseistus (suunniteltu) 2 x 7,62 mm konekivääriä rungossa, 1 x 12,7 mm:n konekivääri potkurinnavan läpi ampuvana.
Beestonin linna

Portti Beestonin linnan sisäpihalle. Portille nykyisin johtava silta on rakennettu 1970-luvulla.
Linnan muuria ja näköala Cheshiren tasangolle.
Beestonin linna (engl. Beeston Castle) on Englannin Cheshiressä sijaitseva korkean mäen päälle rakennettu linna keskellä muuten matalaa Cheshiren tasankoa. Esilinnaa rajaa kevyt ulkomuuri sekä suuri porttiholvi. Sisemmässä linnassa taas sijaitsivat kaikki tärkeimmät rakennukset, ja sitä ympäröi kivinen vallihauta, porttiholvi sekä kehämuuri.
Paikalla on sijainnut varustus esihistoriallisista ajoista asti. Nykyisen linnan rakennustyöt aloitti 1220-luvun alussa Chesterin kuudes jaarli Ranulf III palattuaan ristiretkiltä. Vuonna 1238 kuningas Henrik III otti Beestonin haltuunsa, ja se pidettiin hyvässä kunnossa 1400-luvulle saakka, minkä jälkeen sen annettiin raunioitua. Sitä käytettiin kuitenkin vielä Englannin sisällissodassa vuonna 1643, jonka jälkeen se purettiin osittain vuonna 1646, jotta sitä ei voitaisi enää käyttää linnakkeena.
Tällä hetkellä raunioina olevan linnan omistaa English Heritage, ja se toimii matkailunähtävyytenä.
Lippukioski

Vuonna 1846 lordi Tollemache, linnan silloinen omistaja, rakennutti linnan kupeeseen keskiaikaistyylisen lippukioskin sekä ympäröi linnan matalalla kivimuurilla. Lippukioskissa on kaksi tornia sekä porttiholvi, ja se on pienikokoinen versio linnan sisemmästä porttiholvista. Viktoriaaniset matkailijat maksoivat lippukioskissa vierailunsa linnaan.
Esilinna

Esihistoriallisella ajalla esilinnan alueella oli ainakin yhdeksän pyöreää taloa, joissa jokaisessa asui yksi perhe. Alueelta on löytynyt kangaspuissa käytettäviä painoja. Keskiajalla esilinnassa oletettavasti sijaitsi linnan lisärakennuksia, esimerkiksi kappeli. Alueella oli myös syvä kaivo, jonka syvyys oli vuonna 1623 jopa 73 metriä. 1700-luvulla alueella harjoitettiin hiekka- ja kivilouhintaa, ja 1800-luvulla esilinnassa järjestettiin markkinoita.
Esilinna > Ulompi porttiholvi ja muuri

Esilinnaan kuljetaan suuren kaksitornisen porttiholvin läpi. Tällainen porttiholvi oli aikanaan varsin uusi keksintö, sillä tuolloin moniin linnoihin sisäänkäynti tapahtui vielä yksittäisen tornin läpi. Beestonin arkkitehtuurissa panostettiin porttiholveihin myös siksi, että linnaan ei ollut suunniteltu minkäänlaista suurta keskustornia.
Sisällissodan piirityksen aikaan vuosina 1644 ja 1645 suuri osa taisteluista käytiin esilinnassa, mutta tämän jälkeen linnaa purettaessa ulompi porttiholvi jätettiin koskemattomaksi, todennäköisesti koska purkajat itse asuivat sen yhteydessä. 1720-luvulla louhostoiminnan takia ulompi porttiholvi osittain tuhottiin, jotta kärryt pääsisivät siitä läpi.
Esilinnaa kiertää mäen loivemmalta puolelta kevyt ulkomuuri, johon kuuluu kahdeksan tornia. Koska linna on rakennettu mäen päälle, koko muuri vaikuttaa korkeammalta ulkoa kuin sisältä päin. Muurin tornit olivat oletettavasti sisältä päin avoimia; niiden mahdolliset sisäpuolen seinät oli rakennettu korkeintaan puusta. Ne kohoavat kerrosta korkeammalle kuin muu muuri.
Sisempi linna

Linnan tärkeimmät asumukset sijaitsivat sisemmässä linnassa, ja se toimi viimeisenä puolustuspiirinä hyökkäyksiä kohtaan. Esilinnaa ja sisempää linnaa erottaa syvä vallihauta, joka rakennettiin 1220-luvulla. Vallihaudasta saadut kivet käytettiin muun linnan rakentamiseen. Vallihaudan ylittäneestä vanhasta sillasta on jäljellä vain jäänteet, ja nykyinen moderni silta on rakennettu 1970-luvulla.
Sisempi porttiholvi oli todennäköisesti ensimmäinen Ranulf III:n rakennuttama rakennelma linnassa, ja se muistuttaa merkittävästi ulompaa porttiholvia. Portteja oli kahdet kappaleet: saranat ovat yhä nähtävissä porttiholvissa. Todennäköisesti linnaa hallinnoiva vouti asui porttiholvin yhteydessä olleessa asuinhuoneistossa. Porttiholvin yhteydessä sijaitsi myös linnan ainoa tulisija, kun taas muita tiloja lämmitettiin todennäköisesti hiilipannuin.
Sisemmän linnan pihaa ei ole koskaan tasoitettu, eikä sieltä ole löytynyt arkeologisia todisteita esimerkiksi keittiöstä. Tämä antaa olettaa, että sisemmän linnan rakennustöitä ei koskaan saatu valmiiksi, sillä porttiholvin ylemmät kerroksetkin saatiin valmiiksi vasta 1300-luvulla.
Sisäpihalla sijaitsee linnan syvin kaivo, ja vuonna 1794 sen syvyydeksi mitattiin 146 metriä. Huhujen mukaan kuningas Rikhard II jätti linnaan aarteen vuonna 1399, ja se olisi kätketty kaivoon. Mitään aarretta ei ole kuitenkaan etsinnöistä huolimatta löytynyt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Beestonin linna Wikimedia Commonsissa
The Bell at Sealey Head

| The Bell at Sealey Head |
| --- | --- |

Kirjailija:  Patricia A. McKillip
Kansitaiteilija:  Kinuko Y. Craft
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia
Kustantaja:  Ace Books
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  288
ISBN:  0-441-01630-8

Edeltävä:  Solstice Wood
Seuraava:  The Bards of Bone Plain
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
The Bell at Sealey Head on Patricia A. McKillipin vuonna 2008 ilmestynyt fantasiaromaani. Teos oli Mythopoeic-palkinnon ehdokkaana vuonna 2009.
Aiheesta muualla

Deborah J. Brannon: The Bell at Sealey Head (Arkistoitu – Internet Archive). Green Man Review 19.10.2008. (englanniksi)
Hannah Strom-Martin: The Bell at Sealey Head (Arkistoitu – Internet Archive). Strange Horizons 23.1.2009. (englanniksi)
Gýtheio

| Gýtheio Γύθειο |
| --- | --- |
 Gýtheion kaupungin rantaa.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Gýtheio
 Koordinaatit: 36°45.7′N, 22°33.9′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Peloponnesos
Alueyksikkö:  Lakonia
Kunta:  Anatolikí Máni
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  430201
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  236,78 km²
Väkiluku (2011):  7 106
 – Kaupunki­yhdys­kunta:  4 717
 – Kaupunki:  4 279
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  232 00
Suuntanumero(t):  27330
Rekisterikilpi:  ΑΚ
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gýtheio (kreik. Γύθειο; kath.kreik. Γύθειον, Gýtheion; transl. myös Gýthio, Gýthion, Gíthio, Jíthio; [ˈʝiθio̞]) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Anatolikí Mánin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Γυθείου, Dimotikí Enótita Gytheíou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Lakonian alueyksikössä Peloponnesoksen alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 7 106 ja varsinaisen Gýtheion kaupungin väkiluku 4 279 (vuonna 2011). Gýtheio on Anatolikí Mánin kunnan kuntakeskus.
Maantiede

Gýtheio sijaitsee Mánin niemimaalla, Välimereen kuuluvan Lakonianlahden rannalla lähellä sen pohjukkaa. Heti kaupungin eteläpuolella sijaitsee Koumarós-vuori (kreik. Κουμάρος). Kaupungin edustalla sijaitsee pieni Kranáin saari. Gýtheiosta on matkaa Areópoliin noin 28 kilometriä, Spártiin noin 45 km, Kreikan pääkaupunkiin Ateenaan 271 km ja Patrakseen 277 km. Gýtheiosta kulkee lauttoja muun muassa Ateenan kupeessa sijaitsevaan Pireukseen, Kytheran saarelle, Neápoliin sekä Elafónisoksen saarelle.
Historia > Antiikki

Antiikin aikana kaupungin nimi oli Gytheion (lat. Gytheum). Kreikkalaisen mytologian mukaan kaupungin perustivat Apollon ja Herakles. Spartan kuninkaan puolison Helenan ja Troijan kuninkaan pojan Pariksen kerrotaan viettäneen Kranáilla eli antiikin Kranaella ensimmäisen yönsä.
Klassisen antiikin aikana Gytheion oli Lakonian merkittävin satama ja toimi myös Spartan laivastotukikohtana. Ateenalaiset tuhosivat Gytheionin vuonna 456 eaa., jonka jälkeen spartalaiset linnoittivat sataman uudelleen. Gytheion kukoisti edelleen roomalaisella kaudella, ja suurin osa sen arkeologisista löydöksistä on peräisin kyseiseltä ajalta. Niihin lukeutuvat muun muassa teatterin rauniot. Esinelöytöjä on Gýtheion arkeologisessa museossa.