stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juuka
Puu-Juuka

Juuan kirkonkylän puutaloalue tunnetaan Puu-Juukana. Alueen perintöä ja kehitystä vaalii Puu-Juuka-yhdistys. Puu-Juukaan kuuluu kirkonkylän vanha raitti eli Vanhantie sekä Apteekintie, Kirkkotie ja Rakkaudenkuja. Vanhimmat säilyneet rakennukset ovat 1800-luvun loppupuolelta ja nuorimmat 1960-luvulta. Rakennukset ovat asuin- ja asuinliiketaloja sekä julkisia rakennuksia. Taloissa on mielenkiintoisia yksityiskohtia: frontoneita, koristeellisia ikkunanpuitteita ja räystäskonsoleita. Miljöön kulttuurihistoriallinen arvo muodostuu kokonaisuudesta, kaikista rakennuksista yhdessä. Vikilän-taidetaloissa on eri näyttelyissä mukana taidemaalareita, kuvanveistäjiä, perinnetöiden taitajia, keraamikkoja, lasitaiteilijoita, ikonitaidetta. Myllymuseo sijaitsee Puu-Juuassa Herralankosken partaalla.
Vuonna 2006 ilmestyi ensimmäinen kirja Puu-Juuasta. Puu-Juuan raitilta -kirjan on kirjoittanut juukalainen toimittaja Matti Puoskari.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Juuan väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 7 875 | 7 875 |
| 1985 | 1985 |    | 7 617 | 7 617 |
| 1990 | 1990 |    | 7 317 | 7 317 |
| 1995 | 1995 |    | 7 065 | 7 065 |
| 2000 | 2000 |    | 6 583 | 6 583 |
| 2005 | 2005 |    | 6 034 | 6 034 |
| 2010 | 2010 |    | 5 589 | 5 589 |
| 2015 | 2015 |    | 5 034 | 5 034 |
| 2020 | 2020 |    | 4 594 | 4 594 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Juuassa oli 4 817 asukasta, joista 2 195 asui taajamassa, 2 552 haja-asutusalueilla ja 70:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Juuan taajama-aste on 46,2 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Juuan kirkonkylä.
Seurakunnat ja pyhäköt

Juuassa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta on nimeltään Juuan seurakunta. Sen pyhäkköjä ovat Juuan kirkko, Erämaakirkko, Juuan siunauskappeli ja Paalasmaan rukoushuone.
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Juuassa toimii Juuan helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Juuan alueella toimii Nurmeksen ortodoksinen seurakunta. Kunnan alueella sijaitsevia ortodoksisia pyhäkköjä ovat Juuan profeetta Elian tsasouna (Pyhän profeetta Elian tsasouna, Juuan kirkonkylä), Keski-Vuokon kalastajatsasouna (Kristuksen kirkastumisen tsasouna, Keski-Vuokko), ja Pyötikön tsasouna (Ristin ylentämisen tsasouna, Pyötikkö).
Kulttuuria

Muun muassa:
Juuan kunnankirjasto
Juuan pitäjämuseo,
Juuan myllymuseo,
Vuolukivimuseo ja
Vaikon saunakylä.
Kulttuuria > Ruokakulttuuri

Juuan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla perunakukko ja maitokokkelo, sahti ja naurishuttu.
Tunnettuja juukalaisia ja Juuassa syntyneitä

Hilja Grönfors (s. 1952), taiteen akateemikko, mestarikansanlaulaja, romanimusiikin tallentaja
Matti Hyttinen (1895-1977), kotiseuturunoilija
Pentti Hyttinen (s. 1962), Metsähallituksen pääjohtaja
Tuula Ikonen-Graafmans (s. 1947), kansanedustaja
Hanna-Mari Karhinen (s. 1980), näyttelijä ja toimittaja
Eino Kettunen (1894–1964), säveltäjä ja sanoittaja
Pia Lamberg (s. 1990), Miss Suomi 2011
Antti Lehikoinen (1886–1953), kansanedustaja
Tuula Peltonen (s. 1962), kansanedustaja
Mari Puoskari (s. 1979), poliitikko
Aulis Sutinen (1905–2001), maanviljelysneuvos
Lea Sutinen (1922–2008), kansanedustaja, Aulis Sutisen puoliso
Anne Tanskanen (s. 1978), laulaja ja viihdetaiteilija
Sakari Timonen (s. 1957), bloggaaja, juristi
Erkki Toivanen (1938–2011), Yleisradion toimittaja ja ulkomaankirjeenvaihtaja
Heikki Turunen (s. 1945), kirjailija
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juuka Wikimedia Commonsissa
Juuan kunnan kotisivut
Juuan kylien kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tilastokeskus - Juuan avainluvut
Juuka-Seura ry. Juuan luonto. 1994. ISBN 951-96823-2-5.
Matti Puoskari: Puu-Juuan raitilta. 2006. ISBN 951-96823-5-X.
Juuan kylät, talot ja asukkaat maa- ja henkikirjoissa
| n k Pohjois-Karjalan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Heinävesi  Ilomantsi  Joensuu  Juuka  Kitee  Kontiolahti  Lieksa  Liperi  Nurmes  Outokumpu  Polvijärvi  Rääkkylä  Tohmajärvi 
Entiset kunnat:  Eno  Kesälahti  Kiihtelysvaara  Nurmeksen maalaiskunta  Pielisensuu  Pielisjärvi  Pyhäselkä  Tuupovaara  Valtimo  Värtsilä 
Puu-Juukaa.
Juuan kirkko.
Oopperan kummitus

| Pariisin oopperan kummitus> Le Fantôme de l’Opéra |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Gaston Leroux
Kieli:  ranska
Genre:  goottilainen kauhuromaani
Suomennos
Kustantaja:  Minerva
Julkaistu:  1926
Sivumäärä:  250
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Oopperan kummitus (ransk. Le Fantôme de l’Opéra) on ranskalaisen Gaston Leroux’n kirjoittama goottilainen kauhuromaani, joka ilmestyi vuonna 1910. Kirjan ensimmäinen suomennos ilmestyi 1926 nimellä Pariisin oopperan kummitus ja toinen vuonna 1990 nimellä Oopperan kummitus.
Romaanin pohjalta on tehty lukuisia sovituksia – tunnetuimpia ovat Lon Chaneyn tähdittämä mykkäelokuva Suuren oopperan kummitus (1925) ja Andrew Lloyd Webberin musikaali The Phantom of the Opera (1986) sekä siihen perustuva elokuva (2004).
Tarina

Oopperan kummitus on koskettava ja opettavainen tarina pakkomielteisestä, mutta aidosta rakkaudesta ja sen menetyksestä sekä siitä, kuinka ulkoinen ja sisäinen kauneus eivät välttämättä kulje käsi kädessä. Tarinan nimikkohahmo Oopperan kummitus on kuolevainen mies nimeltään Erik, jonka kasvot ovat olleet kammottavasti epämuodostuneet jo hänen syntymästään asti. Sisimmältään kaunista Erikiä ei ole koskaan arvostettu, vaikka hän on lahjakas niin musiikissa kuin monessa muussakin taiteessa. Ihmiset, pojan oma äiti mukaan luettuna, ovat pelänneet ja inhonneet tätä. Kukaan ei ole koskaan rakastanut Erikiä (lukuun ottamatta hänen äitiään), eikä hän ole oppinut erottamaan oikeaa väärästä.
Erik asettuu elämään Pariisin oopperatalon kellareiden alapuolelle katakombeihin. Monipuolisilla taidoillaan hän saa muut ihmiset uskomaan, että oopperassa kummittelee. Myöhemmin Erik rakastuu orpotyttö Christineen, jota Erik alkaa opettaa laulamaan. Pian tyttö laulaakin ”kuin yksi Jumalan enkeleistä”. Mutta kun Christinen lapsuudenystävä ja ihastus Raoul de Chagny astuu kuvaan, hän on vaikean päätöksen edessä.
Sovitukset > Elokuvat

Ensimmäinen elokuvasovitus kirjasta tehtiin vuonna 1916, mutta tämä on julistettu kadonneeksi tai jopa tuhotuksi. Romaanin pohjalta on silti tehty muita lukuisia elokuvia. Muutamia niistä ovat:
1925: Suuren oopperan kummitus
Mykkäversio, pääosassa Lon Chaney, Sr.
1943: Suuren oopperan kummitus
Universalin Technicolor-versio. Elokuvassa käytettiin osittain vuoden 1925 elokuvan lavasteita.
1962: Suuren oopperan kummitus
Brittiläisen Hammer-yhtiön versio aiheesta
1972: Phantom of the Paradise – aavemusa
Brian de Palman rock-musiikkiversio
1998: Oopperan kummitus
Dario Argenton splatter-elokuva
2004: Oopperan kummitus
Andrew Lloyd Webberin musikaalin perustuva elokuva
Sovitukset > Teatteri

Oopperan kummituksesta on tehty lukuisia näytelmä- ja musikaaliversioita. Tunnetuimpia niistä on Andrew Lloyd Webberin musikaali The Phantom of the Opera, joka sai ensi-iltansa 1986.
Sovitukset > Kirjat

Susan Kayn kirjoittama romaani Phantom ilmestyi vuonna 1991. Se kertoo Gaston Leroux’n tarinan uudelleen, mutta keskittyy kertomaan myös aiheista, joihin Leroux on vain viitannut. Se on tavallaan Oopperan kummituksen elämäkerta kehdosta hautaan. Kirja viittaa myös Andrew Lloyd Webberin musikaaliin ja vuoden 1925 elokuvaan. Kirjasta tuli tavattoman suosittu. Koska siitä ei otettu painoksia vuosiin, varsinkin englanninkielisistä kappaleista tuli kysyttyjä harvinaisuuksia, joista maksettiin jopa yli 300 euroa. Vuonna 2005 pieni kirjakustantamo painatti teoksesta kaksi uutta painosta.
Suomennokset

Oopperan kummitus on suomennettu kaksi kertaa:
1926: Pariisin oopperan kummitus. Suomennos. 250 s. Kustannusosakeyhtiö Minerva
1990: Oopperan kummitus. Suomentanut Eero Mänttäri. 259 s., sidottu. Karisto ISBN 951-23-2800-3.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oopperan kummitus Wikimedia Commonsissa
The Phantom of the Opera.com – ALW:n musikaalin viralliset sivut. (englanniksi)
Lontoon Her Majesty’s Theatre, jossa musikaalia on esitetty vuodesta 1986
Oreo

Oreo-keksejä.
Oreo on Yhdysvalloista peräisin oleva keksi, jota valmistaa nykyisin Kraft Foodsista eriytynyt Mondelez International. Oreot kehitettiin vuonna 1912. Vuoden 2017 paikkeilla niitä valmistettiin 40 miljardia kappaletta vuodessa 18 eri maassa, mikä teki Oreosta maailman myydyimmän keksin.
Oreota markkinoidaan yli sadassa maassa. Siitä on kehitetty maakohtaisia makuvaihtoehtoja sekä rinnakkaistuotteita, kuten jäätelöitä. Yhdysvalloissa Oreo lanseeraa vuosittain 10–14 kausimakua, jotka pysyvät myynnissä 8–10 viikkoa kukin.
Suomessa

Suomessa Oreo-keksejä alkoi 2010-luvulla myydä muun muassa Hong Kong -kauppaketju. Pian Oreot tulivat myös ainakin Keskon ja S-ryhmän valikoimiin. Suomessa myytävistä tuotteista Original, Double ja Mint -täytekeksit ovat vegaanisia. Suomessa samankaltaisen keksityypin perinteinen vaihtoehto on Fazerin 1950-luvulta asti valmistama Domino.
Historiaa

Oreon kehitti National Biscuit Company (nykyinen Nabisco) vuonna 1912 tehtaassaan nykyisellä Chelsean alueella New Yorkin Manhattanilla. Keksitehtaan muistoksi Manhattanin 15. katu 9. avenuen kohdalla on nykyisin nimetty Oreo Wayksi.
Tavaramerkiksi Oreo rekisteröitiin vuonna 1912. Se lanseerattiin jäljittelemään Sunshine Biscuits -yhtiön vuonna 1908 markkinoille tuomaa Hydrox-keksiä.
Oreon tarkka nimi muuttui hieman vuosikymmenien kuluessa. Alun perin nimellä The Oreo Biscuit myyty tuote muutettiin vuonna 1921 muotoon Oreo Sandwich, ja vuonna 1948 nimeksi tuli Oreo Creme Sandwich. Vuonna 1974 nimeksi otettiin Oreo Chocolate Sandwich Cookie.
Oreo-keksin 1900-luvun loppupuolen käytössä olleen version, johon sisältyi teksti Nabisco, muotoili vuonna 1952 William A. Turnier. Nykyisen täytteen kehitti Nabiscon päätutkija Sam Porcello. ”Mr. Oreona” tunnetulla Porcellolla oli hallussaan viisi Oreo-kekseihin liittyvää patenttia.
Vuonna 2006 Oreo-keksien transrasva korvattiin kasviöljyllä.
Vuonna 2012 Oreo tuki sosiaalisen median mainonnassaan seksuaalivähemmistöjen Pride-liikettä osana ”Oreo Daily Twists” -kampanjaa, jossa Oreo-keksit ja maito yhdistettiin ajankohtaisiin uutistapahtumiin.
Vuonna 2013 Connecticut Collegen eläinkokeissa Oreo-keksien todettiin aiheuttavan rotissa kokaiinin kaltaista riippuvuutta. Tutkimus sai kuitenkin kritiikkiä tiedeyhteisöltä siitä, ettei riippuvuutta siinä kunnolla erotettu yksinkertaisesta mielihyvän kokemuksesta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Oreo-keksit Mondelezin Keksihylly-sivustolla
Käännös suomeksi
Oleanterikiitäjä

| Oleanterikiitäjä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Macroglossinae
Suku::  Daphnis
Laji::  nerii
Kaksiosainen nimi
 Daphnis nerii  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Oleanterikiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oleanterikiitäjä (Daphnis nerii) on lähinnä trooppisella ja subtrooppisella vyöhykkeellä elävä perhonen, joka kuuluu kiitäjien (Sphingidae) heimoon. Suomessa se on äärimmäisen harvinainen harhailija.
Koko ja ulkonäkö

Aikuisen oleanterikiitäjän siipiväli on 90–110 mm. Etusiivet ovat vihreän eri sävyjen kirjomat. Lisäksi vaaleina erottuvien, ohuiden ja voimakkaasti mutkittelevien poikkiviirujen välisellä alueella on nähtävissä vaaleanpunaista ja violettia väriä. Myös siiven tyvessä on vaaleanpunainen täplä. Aivan siiven kärjessä on Y-kirjaimen muotoinen vaalea kuvio. Takasiivet ovat tyvestä harmaat, ulompaa vihreät, ja niissä on vaalea reunajuova. Myös perhosen ruumiissa on useita vihreän sävyjä. Ulkonäkönsä puolesta oleanterikiitäjää ei voi sekoittaa mihinkään toiseen Euroopassa tavattavaan kiitäjäperhoseen.
Daphnis nerii ♂
Daphnis nerii ♂  △
Toukka on vihreä tai ruskea, ja sen kyljissä on vaalea pitkittäisjuova, valkoisia pisteitä ja niskassa kaksi sinistä silmätäplää. Peräpäässä on kiitäjille tyypilliseen tapaan sarvi, joka lajilla on kuitenkin lyhyt ja väriltään keltainen. Ennen koteloitumista toukka muuttuu punertavaksi. Täysikasvuinen toukka on 105–125 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika

Laji on levinneisyydeltään afrikkalainen, eikä sillä ole vakituista kantaa Välimeren pohjoispuolella. Afrikan mantereen lisäksi sitä tavataan Etelä- ja Keski-Aasiassa aina Filippiineille saakka. Perhosella on voimakas vaellusvietti ja oleanterikiitäjiä vaeltaakin vuosittain Afrikasta Eurooppaan. Vaelluksen aikana laji voi olla Etelä- ja Keski-Euroopassa melko yleinen, ja useita kertoja sitä on tavattu jopa Suomessa asti.
Oleanterikiitäjällä tavataan kahdesta neljään, joskus jopa viiteen, sukupolvea vuodessa. Aikuisten perhosten lentoaika on toukokuusta syyskuuhun. Suomesta perhosyksilöitä on tavattu pääasiassa loppukesällä, toukkia ei koskaan.
Elinympäristö ja elintavat

Oleanterikiitäjä on kuivien joenuomien ja keitaiden laji. Sitä tavataan paikoilla, joilla kasvaa jonkin verran oleanteripensaita, mutta runsaat kasvustot eivät näytä perhosta kiinnostavan. Perhonen lepää päivisin oksistojen kätköissä. Perhonen lentää enimmäkseen ilta- ja aamuhämärässä ja käy silloin ahkerasti kukilla. Häirittynä se voi lähteä lentoon myös päivällä. Laji ei lennä valolle.
Vaeltaneita yksilöitä, ja joskus myös niiden toukkia, tavataan puistoissa ja puutarhoissa.
Parittelu kestää muutamia tunteja, mutta pari pysyy yleensä yhteen kiinnittyneenä seuraavaan iltaan saakka. Naaras munii 250–300 munaa, jotka se munii ravintokasvin nuoriin versoihin. Nuoret toukat eivät piilottele, mutta vanhemmat toukat viettävät päivät pensaan tyvellä tai karikkeessa. Toukan kasvu riippuu paljon lämpötilasta. Toukka on täysikasvuinen runsaassa kahdessa viikossa, kun lämpötila pysyy 28 °C tuntumassa, ja noin kuukaudessa 25 °C:n lämpötilassa. Toukka koteloituu kellertävän kotelokopan sisään maanpinnalle, karikkeen joukkoon. Kotelo on talvehtiva elämänvaihe, joskaan perhosen elinalueella ei varsinaista talvea ole, eikä se selviä edes Etelä-Euroopan talvista kuin poikkeuksellisen suotuisina vuosina.
Ravintokasvi

Toukka käyttää ravinnokseen pääasiassa oleanteria (Nerium oleander) mutta myös talvioita (Vinca).
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Harvinainen jättiperhonen yllätti siivoojan porraskäytävässä YLE Uutiset 19. elokuuta 2014
Harvinainen jättiperhonen havaittu pohjoiskarjalaisen hevostallin ikkunalta Yle uutiset 11.8.2023
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1137159  Wikispecies: Daphnis nerii  AfroMoths: DAPHNERI  ARKive: daphnis-nerii  BAMONA: Daphnis-nerii  BioLib: 51190  BOLD: 34105  CoL: 345MT  EPPO: DEILNE  EUNIS: 306839  Fauna Europaea: 443692  Fauna Europaea (new): e1553085-56ae-4713-80c7-e33adfef15a3  GBIF: 1862401  iNaturalist: 51996  ITIS: 936036  LoB: 5174  MaBENA: DaphnNerii  NatureServe: 2.878338  NBN: NBNSYS0000006073  NCBI: 522810  Observation.org: 1648  Laji.fi: MX.61481
Dmitry Orlov

Dmitry Orlov (s. 1962) on venäläissyntyinen yhdysvaltalainen insinööri, kirjailija sekä bloginpitäjä, joka tunnetaan Yhdysvaltojen taloudellista, ekologista ja poliittista romahdusta ennakoivista kirjoituksistaan. Hän kutsuu romahdusta “pysyväksi kriisiksi”. Orlov uskoo romahduksen olevan seurausta ylisuurista puolustusmenoista, valtiontalouden alijäämästä, reagointikyvyttömästä poliittisesta järjestelmästä sekä alenevasta öljyntuotannosta.
Yksityiselämä ja ura

Orlov syntyi Leningradissa vuonna 1963 ja muutti Yhdysvaltoihin 12-vuotiaana. Hänellä on ohjelmistotuotannon kandidaatintutkinto sekä soveltavan kielitieteen maisterintutkinto. Hän oli Neuvostoliiton hajoamisen silminnäkijä vieraillessaan entisessä kotimaassaan useita kertoja 1980-luvun loppupuolella sekä 1990-luvun alkupuolella.
Vuosina 2005 ja 2006 Orlov julkaisi öljyhuippua käsittelevillä internet-sivuilla useita artikkeleita, joissa hän vertaili Yhdysvaltojen sekä Neuvostoliiton valmistautuneisuutta romahdusta varten. Orlovin artikkeli "Closing the 'Collapse Gap': the USSR was better prepared for collapse than the US" saavutti huomattavaa suosiota EnergyBulletin-sivustolla.
Vuonna 2006 Orlov julkaisi verkkomanifestin "The New Age of Sail". Seuraavan vuonna hän yhdessä vaimonsa kanssa myi asuntonsa Bostonissa ja osti purjeveneen, jossa on runsaasti tilaa varastoida elintarvikkeita ja jonka varusteisiin kuuluu aurinkopaneeleita sekä kuudeksi kuukaudeksi riittävä propaanitankki. Hän kutsuu venettä “selviytymiskapseliksi”. Maalla hän käyttää liikkumiseen ensisijaisesti polkupyörää. Perustuen kokemuksiinsa Neuvostoliiton hajoamisen jälkeisellä Venäjällä, missä hän eräällä automatkallaan joutui hankkimaan kaikki tarvikkeensa vaihtamalla ne vodkaan, hän katsoo, että "Romahtavassa taloudessa varallisuutta ei kannata enää ajatella rahana".
Purjeveneestään käsin Orlov kirjoittaa edelleen blogiinsa sekä EnergyBulletin-sivustolle.
Aiheesta muualla

Club Orlov, Orlovin blogisivu ClubOrlov.
Dmitry Orlovin youtube-luento "Peak Oil Lessons From The Soviet Union".
Frank Kaminskin arvostelu teoksen Reinventing Collapse toisesta painoksesta EnergyBulletin.Net-sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive).
Öljyhuippu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Korea 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Oligoseeni

| Paleogeenikauden jako> kausi | Paleogeenikauden jako> epookki | Paleogeenikauden jako> vaihe | Paleogeenikauden jako> Ikä (mvs) |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Neogeeni | mioseeni | Akvitania | nuorempi |  |
| Paleogeeni | oligoseeni | Khatt | 23,03–28,1 |  |
| Paleogeeni | oligoseeni | Rupel | 28,1–33,9 |  |
| Paleogeeni | eoseeni | Priabona | 33,9–38,0 |  |
| Paleogeeni | eoseeni | Barton | 38,0–41,3 |  |
| Paleogeeni | eoseeni | Lutetia | 41,3–47,8 |  |
| Paleogeeni | eoseeni | Ypres | 47,8–56,0 |  |
| Paleogeeni | paleoseeni | Thanet | 56,0–59,2 |  |
| Paleogeeni | paleoseeni | Selandia | 59,2–61,6 |  |
| Paleogeeni | paleoseeni | Dania | 61,6–66,0 |  |
| Liitu | myöhäis | Maastricht | vanhempi |  |
Paleogeenikauden jako ICS:n mukaan tammikuussa 2013.
Oligoseeni oli geologinen ajanjakso 33,7–23,8 miljoonaa vuotta sitten. Se oli kenotsooisen maailmankauden aloittaneen paleogeenikauden kolmas ja viimeinen epookki. Sitä edelsi eoseeni ja seurasi jo neogeenikauteen kuulunut mioseeni.  Oligoseenikaudella eli joitain nykyisiä nisäkästyyppejä.
Oligoseenikaudella tapahtui valtavia muutoksia suhteellisen lyhyen ajan sisällä niin eläimistössä kuin kasvistossa. Ilmasto viileni ja muun muassa Antarktis jäätyi ja suli. Oligoseenikausi alkoi suurella joukkotuholla. Kaudella ilmestyivät hevoset, norsut ja suuri määrä heinälajeja. Samalla edeltäneet nisäkäs- ja kasvilajit hävisivät. Kaudella eli muun muassa sapelihammastiikeri ja kehittyi karhumaisia koiraeläimiä. Ensimmäiset häntäapinat ilmestyivät kauden alussa.
Mannerliikunnot

Oligoseenilla tapahtui monia merivirtoja muuttaneita mannerliikuntoja. Niiden takia lämpötila vaihteli voimakkaasti.
Nopeasti liikkunut Intia lähestyi Aasiaa ja sen liike hidastui.
Varhaisoligoseenilla sattui kolme merkittävää muutosta. Eteläisen Tyynenmeren ja Atlantin välille syntyi matala salmi, kun Antarktis ja Etelä-Amerikka irtosivat toisistaan 38–35 miljoonaa vuotta sitten. Samoihin aikoihin 37–35 miljoonaa vuotta sitten  Grönlanti ja huippuvuoret irtosivat toisistaan, 35–33 miljoonaa vuotta sitten Afrikan ja Euraasian välissä ollut Tethysmeri kapeni ratkaisevasti. 
Keskioligoseenilla Antarktis eristyi lopullisesti muista mantereista 33–30 miljoonaa vuotta sitten, minkä jälkeen Tasmanian selänne nousi.
Tethysmeri kapeni edelleen kauden alussa.
Ilmasto

Ilmasto vaihteli voimakkaasti oligoseenikaudella. Etelämantereen yllä alkoi tällöin pyöriä viilentävä merivirta.
Oligoseenikaudella Suomi oli lämpimänlauhkeassa vyöhykkeessä, samoin merkein koko Grönlanti. Pohjoisnapa oli viileänlauhkea, mutta etelämanner oli kylmä.
Ilmasto viileni eoseenikauden lopulta oligoseenikauden loppuun noin 10 astetta. Viileneminen laski merenpintaa. Kauden alussa tapahtui nopea lämpötilan lasku maapallolla (Oi-1-tapahtuma), ilmaston pysyessä silti nykyistä lämpimämpänä. Tällöin Etelämanner jäätyi. Ilmakehän hiilidioksidipitoisuus laski alle 750 ppm:n.
Samaan aikaan ilmasto kuivui huomattavasti suunnilleen nykyiselle tasolle. Kauden lopussa lämpötila nousi hieman ja Etelämanner suli.
Aivan kauden lopussa lämpötila romahti taas huomattavasti. Syväveden lämpötila nousi 5–7 astetta noin 1,5–2 miljoonaksi vuodeksi. Tällä kaudella alkoi ilmestyä suurempia lämpötilan "lyhytjaksoisia" vaihteluita. Oligoseenin aloittaneen joukkosukupuuton arvellaan liittyvän suuriin asteroiditörmäyksiin, jotka synnyttivät Chesapeakenlahden ja Popigain meteoriittikraatterit. Oligoseenikaudelle noin 28–26 miljoonaa vuotta sitten syntyi tulivuorenpurkauksessa valtava La Garita-kaldera New Mexicoon Yhdysvaltoihin. Oligoseenikauden lopulla ilmestyivät ensimmäiset jäätiköt hitaan viilenemisen tuloksena. Kyse on O/M- ja Mi-1-tapahtumasta. Antarktikselle syntyi valtava mannerjäätikkö.
Noin 25 miljoonaa vuotta sitten oli jäätiköitä pohjoisilla arktisilla leveyksillä, kun ilmakehän hiilidioksidi laski arviolta alle 280 ppm:iin, joka on nykytason alle.
Ainavihantaa kasvillisuutta kasvoi enää 35° leveysasteiden sisällä ja sademetsätyyppistä monikerroksista kasvillisuutta 15° leveysasteiden sisässä.
Eläimistö

Kaudella alkeelliset nisäkäslajit korvautuivat kissoilla, koirilla, hevosilla, kameleilla ja peuroilla.
Noin 30 miljoonaa vuotta sitten eli norsueläinten edeltäjä Phiomia, jolla oli lyhyet syöksyhampaat ja lyhyt kärsä, sekä ruumis hyvin norsumainen. Mastodontit kehittyivät keskioligoseenilla noin 30 miljoonaa vuotta sitten.
Oligoseenilla ilmestyivät kolmivarpaiset hevosen edeltäjät tyyppiä Mesohippus.  
Kavioeläimet korvautuivat sorkkaeläimillä. Oreodontit olivat keskikokoisia, lammasta muistuttavia kasvinsyöjiä. Kamelit ilmaantuivat. Eläimille kehittyi mutkikas maha, joka pystyi sulattamaan tehokkaasti selluloosaa. Noin 30 miljoonaa vuotta sitten ilmestyivät ensimmäiset märehtijöihin kuuluvat kääpiökauriit (Tragulidae). Oligoseenilla eli biisonimainen Daeodon.
Oligoseenilla olivat Euroopassa yleisiä maalla juoksevat, vettä suosivat sarvikuonoa ja virtahepoa muistuttavat vankkarakenteiset sarvikuonon sukuiset nisäkkäät, joilla oli puolustusaseenaan erityyppisiä vahvoja luusarvia. Keski- ja myöhäisoligoseenilla Aasiassa eli pitkäkaulaisia sarvikuonoeläimiä nimeltä Paraceratherium transouralicum (kutsutaan myös nimellä Indricotherium)  Eläin muistutti ulkonäöltään hieman raskasrakenteista kirahvia. Se lienee ollut suurin koskaan elänyt maanisäkäs, se painoi 11–20 tonnia ja sen säkäkorkeus oli 5,5 metriä.  Näitä eli keskimioseenille asti. Sarvikuonomainen Titanotherium kasvoi suureksi, ja kuoli sukupuuttoon.
Myös kissojen ja koirien esi-isät ilmestyivät. Hoplophoneus oli varhainen sapelihammaskissa, samoin Eusmilus. Amerikassa eli suuri hyeenamainen peto Hyaenodon horridus. Ilmestyi myös majavia, hiiriä, jäniksiä ja oravia.
Apinoiden esi-isät kehittyivät edelleen tällä epookilla. Uuden ja vanhan maailman häntäapinat kehittyivät oligoseenilla. Varhaisin ihmistä muistuttava apina lienee ollut oligoseeniajan Aegyptopithecus.
Oligoseeniepookilla Etelä-Amerikan eläimistö alkoi kehittyä eri suuntiin, koska se oli muista mantereista erillään. Varhaisella oligoseeniepookilla oli luultavasti maasilta Pohjois-Amerikan ja Euroopan välillä. Oligoseenikauden myöhäisvaiheessa aavikot ja ruohostot laajenivat huomattavasti, monia ruoholajeja ilmestyi, mutta nämä eivät muistuttaneet juurikaan nykyisiä savanneja.
Oligoseeniepookilla tapahtui useita joukkosukupuuttoja, jotka koskettivat huokoseläimiä, nilviäisiä ja maanisäkkäitä.