stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James Lapine

James Lapine Peabody-palkintogaalassa vuonna 2014
James Elliot Lapine (s. 10. tammikuuta 1949 Mansfield, Ohio) on yhdysvaltalainen teatteriohjaaja, näytelmäkirjailija, elokuvaohjaaja ja elokuvakäsikirjoittaja. Hän on voittanut kolmasti Tony-palkinnon parhaasta musikaalikäsikirjoituksesta teoksistaan Into the Woods, Falsettos ja Passion. Hän on tehnyt paljon yhteistyötä Stephen Sondheimin ja William Finnin kanssa.
Lapine opiskeli valokuvausta ja graafista suunnittelua California Institute of the Arts -oppilaitoksessa. Sen jälkeen hän toimi näissä ammateissa ja opetti lavastusta Yalen yliopiston teatterikoulussa. Yalessa hän sovitti ja ohjasi näytelmäksi Gertrude Steinin näytelmän Photograph, joka tuotettiin Open Space -nimiseen Off-Broadway-teatteriin New Yorkin SoHossa 1977. Lapine kiinnostui musikaalien kirjoittamisesta ja ohjaamisesta, ja ensimmäinen suurmenestys oli William Finnin kanssa tehty March of the Falsettos vuonna 1981, jonka Lapine ohjasi. Se sai Outer Critics Circle -palkinnon.
Vuonna 1982 Lapine tutustui Stephen Sondheimiin, ja he päättivät tehdä yhteistyössä musikaalin ranskalaisen Georges Seurat’n maalauksesta Sunnuntai-iltapäivä La Grande Jatten saarella. Musikaalin nimeksi tuli Sunday in the Park With George. Se sai Off-Broadway-ensi-iltansa 1983 ja siirtyi seuraavana vuonna Broadwaylle. Lapine toimi käsikirjoittajana ja ohjaajana, Sondheim säveltäjänä ja laulujen sanoittajana. Työparin seuraava musikaali oli Into the Woods (suom. Pimeä metsä), joka kantaesitettiin Broadwayllä 1987 ja sovitettiin elokuvaksi 2014. Kolmas Sondheim-yhteistyö oli musikaali Passion, joka tuotiin näyttämölle Broadwayllä 1994 ja Lontoon West Endissä 1996. Vuonna 2010 kantaesitettiin heidän Broadway-revyynsä Sondheim on Sondheim.
Vuonna 1992 Lapine palasi työskentelemään William Finnin kanssa Broadway-musikaalissa Falsettos (1992) ja Off-Broadway-produktiossa A New Brain (1998). Myöhemmin Lapine ohjasi Finnin musikaalit The 25th Annual Putnam County Spelling Bee (2005) ja Little Miss Sunshine (2011).
Lapine on ohjannut myös puhenäytelmiä kuten Dirty Blonde (2000). Vuonna 2012 hän ohjasi uuden Broadway-version musikaalista Annie. Vuonna 2014 Lapine sovitti näyttämölle Moss Hartin omaelämäkerran Act One.
Vuonna 1991 James Lapine toi ensi-iltaan ensimmäisen elokuvaohjauksensa Impromptu, jonka käsikirjoituksen teki hänen vaimonsa Sarah Kernochan. George Sandin ja Frédéric Chopinin romanssista kertovan elokuvan pääosia näyttelevät Judy Davis ja Hugh Grant. Hänen seuraava elokuvansa oli Michael J. Foxin tähdittämä Life of Mikey. Vuonna 1999 Lapine ohjasi HBO:lle televisioelokuvan Maallista rikkautta Anne Tylerin romaanin Pako (Earthly Possessions) pohjalta. Sen pääosia esittävät Susan Sarandon ja Stephen Dorff. Lapine teki käsikirjoituksen vuonna 2014 ensi-iltansa saaneeseen Robin Marshallin ohjaamaan elokuvaan Into the Woods, joka on filmatisointi Lapinen ja Sondheimin musikaalista.
Aiheesta muualla

James Lapine Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
James Lapinen virallinen sivusto
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:James Lapine
Käännös suomeksi
Phil Collins

| Phil Collins |
| --- | --- |
 Collins vuonna 2017
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. tammikuuta 1951 (ikä 73)
Ammatti:  laulaja laulunkirjoittaja näyttelijä
Muusikko
Aktiivisena:  1968–2011, 2015–
Tyylilajit:  progressiivinen rock rock pop jazz rock
Soittimet:  laulu rummut piano koskettimet säkkipilli kitara basso
Yhtyeet:  Genesis Brand X (entinen jäsen) Flaming Youth Phil Collins Big Band
Levy-yhtiöt:  Virgin Atlantic WEA
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Grammy-palkinto  Oscar-palkinto  Golden Globe 
Aiheesta muualla
www.philcollins.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Collins Italiassa vuonna 1996.
Philip David Charles ”Phil” Collins (s. 30. tammikuuta 1951 Lontoo, Britannia) on brittiläinen rock- ja popmuusikko. Hän tuli tunnetuksi 1970-luvulla progressiivista rockia soittavan Genesis-yhtyeen rumpalina ja myöhemmin myös laulajana. Sen lisäksi hän soitti fuusiojazzia Brand X -yhtyeessä. Hänen läpimurtonsa oli kuitenkin vuonna 1981 ilmestynyt kappale ”In the Air Tonight”.
Collins on yksi kolmesta artistista (muut ovat Paul McCartney ja Michael Jackson), joka on onnistunut myymään yli 100 miljoonaa levyä maailmanlaajuisesti sekä soolourallaan että lisäksi yhtyeen jäsenenä. Hänellä on Billboardin mukaan lukumääräisesti eniten top-40-hittejä Billboard-listalla 1980-luvun aikana, kun lasketaan mukaan sekä Genesis- että hänen soolotyönsä.
Collins on voittanut soolourallaan seitsemän Grammy-palkintoa, yhden Oscarin (Academy Award), ja kaksi Golden Globe -palkintoa. Hän pääsi Genesiksen mukana Rock and Roll Hall of Fame -jäseneksi vuonna 2010.
Musiikillisen uran rinnalla Collins on esiintynyt muutamassa elokuvassa ja tv-sarjassa sekä tehnyt cameoroolin videopelissä Grand Theft Auto: Vice City Stories.
Yksityiselämä

Phil Collins on ollut kolme kertaa naimisissa: vuodesta 1975 Andrea Bertorellin kanssa viisi vuotta, sen jälkeen  Jill Tavelmanin kanssa 12 vuoden ajan.  Collinsilla on näistä liitoistaan yksi poika ja näyttelijä-tytär Lily Collins, sekä ottotytär Joely Collins, joka on tehnyt nyttemmin uraa Kanadassa näyttelijänä.  Vuodesta 1999 tammikuuhun 2007 Collins oli naimisissa Orianne Ceveyn kanssa. Liitosta on syntynyt kaksi lasta Nicholas ja Matthew. Eron jälkeen Collins seurusteli CBS:n ankkurin Dana Tylerin kanssa, mutta palasi uudelleen yhteen ex-vaimonsa Orianne Ceveyn kanssa vuonna 2016, josta kuitenkin erosi jälleen vuoden 2020 heinäkuussa, kun Cevey oli löytänyt uuden miehen, jonka kanssa hän avioitui.
Syyskuussa 2009 Collins ilmoitti, ettei kykene enää soittamaan rumpuja tai pianoa. Vuosien rumpujen soittaminen on painanut Collinsin niskanikamia selkäydintä vasten. Toisaalta 12. syyskuuta 2010 julkaistulla Motown-kappaleita versioivalla levyllä Going Back hänet mainitaan muusikkotiedoissa myös rumpalina.
Studioalbumit

Face Value (1981)
Hello, I Must Be Going (1982)
No Jacket Required (1985)
...But Seriously (1989)
Both Sides (1993)
Dance Into The Light (1996)
...Hits (1998, kokoelma)
Testify (2002)
Going Back (2010)
Esiintymiset Suomessa

Pori Jazz (1998)
Hartwall Areena, Helsinki (2005)
Olympiastadion, Helsinki (Genesiksen kanssa) (2007)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Phil Collinsin virallinen kotisivu
Genesiksen virallinen kotisivu
Ylen Elävä arkisto: Laulava lyömäsoittaja Phil Collins
Ruoska (yhtye)
Kokoonpano

Patrik Mennander (laulu)
Samuli Rimmi (kitara, taustalaulu)
Miika Kokkola (basso, taustalaulu)
Teemu Karppinen (rummut)
Diskografia > Albumit

| Julkaistu | Nimi | TOP 40/FIN | Tuottaja | Levy-yhtiö |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 25. lokakuuta 2002 | Kuori | - | Tuomo Valtonen | Kråklund Records |
| 9. syyskuuta 2003 | Riisu | - | Tuomo Valtonen | Kråklund Records |
| 23. maaliskuuta 2005 | Radium | 31 | Tuomo Valtonen | Kråklund Records |
| 14. kesäkuuta 2006 | Amortem | 6 | Tero-Pekka Virtanen | EMI |
| 9. huhtikuuta 2008 | Rabies | 12 | Hiili Hiilesmaa | EMI |
Diskografia > Singlet

| Julkaistu | Nimi | TOP 20/FIN | Albumilta |
| --- | --- | --- | --- |
| 2. elokuuta 2002 | Aurinko ei nouse | - | Kuori |
| 15. elokuuta 2003 | Darmstadt | - | Riisu |
| 25. lokakuuta 2004 | Veriura | - | Radium |
| 12. tammikuuta 2005 | Tuonen viemää | 9 | Radium |
| 17. toukokuuta 2006 | Mies yli laidan | 10 | Amortem |
| 2. lokakuuta 2006 | Alasin | - | Amortem |
| 5. joulukuuta 2007 | Pirunkieli  | - | Rabies |
| 30. tammikuuta 2008 | Helvettiin jäätynyt | 12 | Rabies |
| 11. maaliskuuta 2008 | Lihaa vasten lihaa  | - | Rabies |
| 9. huhtikuuta 2008 | Ei koskaan  | - | Rabies |
| 25. maaliskuuta 2021 | Runno | - | - |
| 10. helmikuuta 2022 | Kade | - | - |
| 24. kesäkuuta 2022 | Silti syntinen | - | - |
Singlet Veriura, Pirunkieli ja Lihaa vasten lihaa on julkaistu internetissä.
Ei koskaan on promo-single ja siitä on tehty myös musiikkivideo.
Pirunkieli julkaistiin 5. joulukuuta 2007 Ruoskan MySpace- sivulla
Runno julkaistiin maaliskuussa 2021 digitaalisena singlenä
Kade julkaistiin helmikuussa 2022 digitaalisena singlenä.
Diskografia > Musiikkivideot

"Kiroan" (2002)
"Epilogi" (2002)
"Tuonen viemää" (2005)
"Mies yli laidan" (2006)
"Alasin" (2006)
"Ei koskaan" (2008)
Aiheesta muualla

Viralliset Facebook-sivut
Oulun lapsisurmat

Oulun lapsisurmat on tapaus, jossa Oulun poliisi löysi 3. kesäkuuta 2014 kerrostalon kellarista viiden lapsen ruumiit. Vauvojen äiti Kaisa Emilia Vornanen-Karaduman oli salannut raskaudet ja hylännyt vauvat kotona tapahtuneiden synnytysten jälkeen. Rovaniemen hovioikeus tuomitsi Vornanen-Karadumanin tuomion 13 vuoden vankeudeksi viidestä taposta, mutta ei hautarauhan rikkomisesta. Jutun syyttäjänä toimineen kihlakunnansyyttäjän Sari Kemppaisen mukaan vastaavanlaisia tapauksia ei ole Suomen rikoshistoriassa.
Löytö kellarista

Oulun poliisi sai 3. kesäkuuta 2014 ilmoituksen kaupungin keskustan kerrostalon kellarista löytyneistä voimakkaasti haisevista paketeista. Poliisi löysi paketeista viiden lapsen ruumiit.
Vauvojen 35-vuotias äiti, Kaisa Emilia Vornanen-Karaduman (s. 1979) pidätettiin ja vangittiin epäiltynä viidestä taposta ja viidestä hautarauhan rikkomisesta. Esitutkinnan aikana rikosnimikkeet kovenivat viideksi murhaksi. Kuulusteluissa nainen kertoi synnyttäneensä lapset tai sikiöt kotonaan kuolleina ja säilyttäneensä ruumiit. Hän ei pystynyt kertomaan motiivia teoilleen ja kiisti surmanneensa tahallaan.
Esitutkinnassa vahvistui, että lapset syntyivät vuosina 2005, 2007, vuodenvaihteessa 2010–2011, 2012 ja 2013. Lapset syntyivät Oulun Rommakkokadulla ja Peltokadulla sijaitsevissa asunnoissa. Vauvojen kuolinsyitä ei pystytty ruumiinavauksissa määrittelemään, koska ruumiit olivat pahoin hajonneet. Myöhemmin oikeudenkäynnissä kuullun syyttäjän kuvauksen mukaan Vornanen-Karaduman oli synnyttänyt lapset yleensä vessassa tai kylpyhuoneessa, sitten paketoinut ne muovipusseihin ja sankoon, sulkenut sangon ja vienyt sangon kellariin. Kahdessa tapauksessa nainen oli käyttänyt sangon sijasta löylykiulua ja kenkälaatikkoa. Syyttäjän mukaan nainen oli jättänyt lapset synnytyksen jälkeen ilman hoitoa tai apua.
Tutkinnoissa kuultiin todistajina 28 henkilöä, joiden joukossa oli omaisia, työkavereita ja tuttavia. Vornanen-Karaduman oli kätkenyt raskaudet ulkopuolisilta väljillä vaatteilla. Hänen omaisensa tiesivät yhdestä raskaudesta, jonka nainen oli väittänyt päättyneen keskenmenoon. Eräs Vornanen-Karadumanin entinen esimies oli eräässä vaiheessa epäillyt tämän olevan raskaana, mutta nainen oli selittänyt esimiehelle vatsan pyöristymisen johtuneen edellisenä yönä syödystä rasvaisesta pizzasta. Vornanen-Karadumanin isä kuvasi poliisikuulusteluissa tytärtään patologiseksi valehtelijaksi.
Vornanen-Karadumanin asianajaja kertoi myöhemmin käräjäoikeuskäsittelyn loppulausunnossaan, että Vornanen-Karaduman oli raskaana myös kesällä 2014 poliisin pidättäessä hänet. Kyseinen raskaus keskeytettiin hänen omasta toiveestaan.
Oikeudenkäynti ja tuomio

Oulun käräjäoikeus käsitteli tapauksia neljän päivän ajan joulukuussa 2014. Vornanen-Karadumania syytettiin viidestä murhasta ja viidestä hautarauhan rikkomisesta. Hän kiisti syytteet ja katsoi, ettei ole syyllistynyt minkäänlaiseen rikokseen. Hän katsoi kuitenkin, että jos hänet tuomitaan rikoksesta, niin hän on syyllistynyt korkeintaan kuolemantuottamukseen tai törkeään kuolemantuottamukseen. Vornanen-Karaduman kertoi jokaisen synnyttämänsä vauvan kohdalla kokeneensa, että lapsi oli eloton, koska ne eivät liikkuneet tai itkeneet. Oman kertomansa mukaan hän sai vasta vankeusaikanaan tietää, että vauvat olivatkin olleet elossa.
Käräjäoikeus katsoi Vornanen-Karadumanin toimineen tahallaan vauvojen kuolemaan johtaneella tavalla ja määräsi tämän mielentilatutkimukseen. 1. kesäkuuta 2015 jatkuneessa oikeudenkäynnissä todettiin, että hän oli syyntakeinen, vaikka kärsikin sekamuotoisesta persoonallisuushäiriöstä.
15. kesäkuuta 2015 käräjäoikeus tuomitsi Vornanen-Karadumanin elinkautiseen vankeuteen viidestä murhasta ja viidestä hautarauhan rikkomisesta. Oikeuden mukaan tekojen toistuminen lähes identtisesti viisi kertaa osoitti tekojen olleen suunniteltuja.
Rovaniemen hovioikeus muutti kesäkuussa 2016 Vornanen-Karadumanin tuomion 13 vuoden vankeudeksi viidestä taposta. Hovioikeuden mielestä teot oli tehty erityisen julmalla tavalla, mutta ei kuitenkaan erityisen raa’alla ja julmalla tavalla saati vakaasti harkiten. Hovioikeus katsoi myös, että yksikään teoista ei ollut kokonaisuutena arvostellen törkeä. Oikeus hylkäsi myös käräjäoikeuden Vornanen-Karadumanin syyksi lukemat viisi hautarauhan rikkomista, koska sen mukaan Vornanen-Karadumanin tarkoituksena ei ollut käsitellä ruumiita pahennusta herättävällä tavalla, vaan hän pyrki ruumiiden kätkemisillä ainoastaan salaamaan rikoksensa. Oikeuden mukaan Vornanen-Karaduman olisi lähtökohtaisesti tuomittu 15 vuodeksi vankeuteen, mutta hovioikeus katsoi mielenterveyden häiriöiden vaikuttaneen naisen käytökseen, vaikka naisen syyntakeisuus ei ollutkaan alentunut.
Sydämet saata hehkumaan

Agit Prop televisio-ohjelmassa Sydämet saata hehkumaan
Sydämet saata hehkumaan on suomalainen televisio-ohjelma, joka esittelee työväenmusiikin syntyvaiheita ja historiaa 1800-luvulta 1970-luvulle. Historiasta kerrotaan lauluin, juonnoin ja valokuvin. TV1:n Viihdetoimitus tuotti ohjelman vappuaatoksi 1975. Ohjelman toimitti ja ohjasi Erkki Pohjanheimo ja juontajina toimivat Marja-Liisa Kuuranne sekä Jarmo Heikkinen.
Sydämet saata hehkumaan taltioitiin huhtikuussa 1975 värillisenä Yleisradion TV1:n studiossa 3, Pasilassa. Siellä kuvattiin myös amerikkalaisen Joe Glazerin osuus. Ohjelma uusittiin TV1:ssä 30.4.1983. Kesto on 50 minuuttia.
Esiintyjät

Agit Prop (Monna Kamu, Sinikka Sokka, Martti Launis ja Pekka Aarnio)
Ilmo Korhonen
Tasa-arvo, porilainen yhtye
Koiton Laulu
Joe Glazer, työväenmusiikin trubaduuri, Yhdysvallat
KOM-kvartetti (Eero Ojanen - piano, Jukka Hauru - kitara, Tapani Tamminen - basso ja Ari Valtonen - rummut)
Ohjelman laulut

Oppimisen ylistys (säv. Eero Ojanen - Bertolt Brecht, suom. Hannu-Pekka Lappalainen) – Agit Prop säestäjänä KOM-kvartetti
Warshavjanka (puolalainen trad. – suom. Antti Haapala, Joel Lehtonen) – Tasa-arvo
Sait kärsiä puolesta aatteen (säv. S. Kozlovsky - san. G. Matshtet, suom. trad.) – Ilmo Korhonen säestäjänä Eero Ojanen, piano
The Ballad of John Henry (trad.) - Joe Glazer, laulu ja kitara
Automation (säv. & san Joe Glazer) - Joe Glazer, laulu ja kitara
Kurjet (säv. J. Frenkel - suom. Arnold Hiltunen - sov. Toni Edelmann) – Koiton laulu johtajana Toni Edelmann
Punavangin valssi (Punavangin laulu) (trad. - san. Jali Joutsen) – Tasa-arvo
Veli sisko (trad. – san. Elsa Rautee) – Tasa-arvo
Me nousemme lailla ukkosen (trad. – san. Kosti Kivilahti) – Koiton laulu säestäjänä KOM-kvartetti
Buchenwaldin hälytys (säv. Vano Muradeli – san. Heimo Anttiroiko) – Koiton laulu säestäjänä KOM-kvartetti
Puolue (säv. Eero Ojanen – san. Vladimir Majakovski, suom. Arvo Turtiainen)
Allendelle (säv. Eero Ojanen – san. Pentti Saaritsa) - Ilmo Korhonen säestäjänä Eero Ojanen
Maailman ääriin – Agit Prop säestäjänä KOM-kvartetti
Ohjelmasta lainattu Agit Propin Oppimisen ylistys oli mukana  Jouko Aaltosen elokuvassa Kenen joukoissa seisot (2006). Elokuva sai  Jussi-palkinnon parhaana dokumenttielokuvana 2007.
Tekijät

Eero Ojanen - musiikki
Marja-Liisa Kuuranne - juontaja
Jarmo Heikkinen - juontaja
Georg Sikow - lavastaja
Reino Aaltonen - äänittäjä
Pentti Teiniketo - kuvaaja
Eila Forsblom - kuvaussihteeri
Erkki Pohjanheimo - toimittaja ja ohjaaja
Action Comics No. 1

Action Comics No. 1:n kansi
Action Comics No. 1 (kesäkuu 1938) on sarjakuvalehti Action Comicsin ensimmäinen numero. Siinä esiintyy ensi kertaa monia sarjakuvasankareita, näistä tunnetuimpana Jerry Siegelin ja Joe Shusterin Teräsmies. Lehti on kaikkien aikojen arvokkain sarjakuvalehden numero: vuonna 2011 siitä maksettiin nettihuutokaupassa ennätysmäiset 2,16 miljoonaa dollaria.
Sisältö

Action Comics No. 1 sisältää 11 eri tarinaa:
"Superman" (s. 1–13), tekijät Siegel ja Shuster.
"Chuck Dawson" (s. 14–19), tekijä H. Fleming.
"Zatara Master Magician" (s. 20–31), tekijä Fred Guardineer.
"South Sea Strategy" (teksti, s. 32–33), tekijä Captain Frank Thomas.
"Sticky-Mitt Stimson" (s. 34–37), tekijä Alger.
"The Adventures of Marco Polo" (s. 38–41), tekijä Sven Elven.
"'Pep' Morgan" (s. 42–45), tekijä Fred Guardineer.
"Scooby the Five Star Reporter" (s. 46–51), tekijä Will Ely.
"Tex Thompson" (s. 52–63), tekijä Bernard Baily.
"Stardust" (s. 64), tekijä "The Star-Gazer".
"Odds 'N Ends" (takakannen sisällä), tekijä "Moldoff" (Sheldon Moldoff).
Julkaisu

DC Comicsin edeltäjä National Allied Publications julkaisi lehden 18. huhtikuuta 1938 (kannen päiväys kesäkuu 1938). Lehteä pidetään ensimmäisenä varsinaisena supersankarisarjakuvalehtenä ja vaikka Action Comics nykyisin onkin Teräsmiehen kuukausittainen lehti, No. 1 oli kuten monet varhaiset sarjakuvalehdet, kokoelma.
Cuba Gooding Jr.

| Cuba Gooding Jr>  |
| --- | --- |
 Cuba Gooding Jr. vuonna 2022.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Cuba Mark Gooding Jr.
Syntynyt: 2. tammikuuta 1968 (ikä 56) Bronx, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Sara Kapfer (1994–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1986–
Merkittävät roolit:  Jerry Maguire – elämä on peliä Elämä on ihanaa Taivaan tuolla puolen Kunnian puolesta 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Cuba Mark Gooding Jr. (s. 2. tammikuuta 1968 Bronx, New York) on Oscar-palkittu yhdysvaltalainen näyttelijä.
Gooding Jr.:n ensimmäinen merkittävä rooli oli John Singletonin elokuvassa Boyz n the Hood – kulman kundit, jonka menestys vei Gooding Jr.:n uraa eteenpäin. Hän saikin myöhemmin useita sekä pää- että sivuosarooleja. Gooding Jr. voitti roolityöstään elokuvassa Jerry Maguire – elämä on peliä parhaan miessivuosan Oscarin sekä SAG-palkinnon.
2000-luvun alussa Gooding Jr. esiintyi muutamassa menestyselokuvassa, kuten Kunnian puolesta ja Pearl Harbor. Seuraavat roolit olivat kuitenkin pääosin huonoja arvosteluita saaneista komediaelokuvista. Gooding Jr. ilmoitti vuonna 2006, ettei enää jatkossa esiinny komedioissa.
Vuonna 2016 Gooding Jr. näytteli O. J. Simpsonia rikossarjassa The People v. O.J. Simpson: American Crime Story, josta hän sai parhaan miespääosan Emmy-ehdokkuuden.
Yksityiselämä

Gooding Jr. oli naimisissa Sara Kapferin kanssa 1994–2014. Heillä on kolme lasta (s. 1994, 1996 ja 2005).
Gooding tuomittiin huhtikuussa 2022 seksuaalisesta häirinnästä. Hän suuteli väkisin yökerhon työntekijää yökerhossa New Yorkissa vuonna 2018. Hän ei kuitenkaan joudu vankilaan vaan hän teki sopimuksen, että käy hoidossa jossa kiinnitetään huomiota hänen alkoholinkäyttöönsä. Häntä kohtaan on muitakin syytteitä vireillä. Yhdessä tapauksessa häntä syytetään vuonna 2013 tapahtuneesta raiskauksesta.
Aiheesta muualla

Cuba Gooding Jr. Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Cuba Gooding Jr. Elonetissä.
Nickelback

| Nickelback |
| --- | --- |

 Nickelback esiintymässä vuonna 2012.
Tiedot
Toiminnassa:  1995–
Tyylilaji:  post-grunge, alternative rock, hard rock, alternative metal, heavy metal, poprock
Kotipaikka:   Hanna, Alberta, Kanada
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Chad Kroeger, laulu, kitara   Ryan Peake, kitara   Mike Kroeger, basso   Daniel Adair, rummut  
Entiset jäsenet:  Brandon Yario Kroeger, rummut (1996–1999)  Ryan Vikedal, rummut (2000–2003) 
Levy-yhtiö:  Roadrunner Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Nickelback on vuonna 1995 Kanadassa perustettu post-grunge-yhtye. Yhtye on alun perin kotoisin Hannan kaupungista Albertasta, mutta nykyään sen jäsenet asuvat Vancouverissa. Nickelbackin ensimmäinen julkaisu oli demo-EP Hesher, joka julkaistiin helmikuussa 1996. Nickelback on julkaissut useita Top 10 -kappaleita vuodesta 1999 lähtien. Yhtyeen uusin albumi on vuonna 2017 julkaistu Feed the Machine.
Yhtye on äänestetty monta kertaa maailman huonoimmaksi yhtyeeksi.
Historia

Nickelbackin ensimmäinen julkaisu oli seitsemänkappaleinen EP nimeltään Hesher, joka julkaistiin vuonna 1996 (Alkuperäinen EP on nykyään harvinainen). Samana vuonna yhtye julkaisin ensimmäisen täyspitkän albumin, nimeltä Curb. Kappale Fly oli julkaistu sekä Hesherillä, että Curbilla ja oli Nickelbackin ensimmäinen varsinainen single. Kappale ei saavuttanut erityisen suurta suosiota, ja sitä soitettiinkin lähinnä paikallisilla radioasemilla.
Seuraava albumi, The State, nauhoitettiin vuonna 1998, ja yhtye julkaisi sen omakustanteena. Nickelback solmi sopimuksen EMI ja Roadrunner Records nimisten levy-yhtiöiden kanssa, jolloin The State julkaistiin uudelleen ja uusin voiminselvennä vuonna 2000. Albumi myi kultaa Kanadassa ja Yhdysvalloissa, ja vuonna 2008 sen katsottiin myyneen platinaa.
Vuonna 2001 Nickelback julkaisi kolmannen albuminsa, Silver Side Upin, joka toi yhtyeen valtavirran tietoisuuteen.. Single "How You Remind Me" oli jättimenestys ja nousi sekä Kanadan, että Yhdysvaltojen listojen kärkeen samaan aikaa. Yhdysvalloissa kyseinen single oli sekä Rock-, että Pop-listojen kärjessä. "How You Remind Me" valittiin Billboard Hot 100 vuoden singleksi vuoteen 2002 saakka. Seuraava single, "Too Bad" nousi myös rock-listojen ykköseksi ja sai huomiota myös pop-listoilla. Kolmas single, Never Again, nousi sekin rock-listojen ykköseksi.
Vuonna 2003 ilmestyi neljäs studioalbumi, The Long Road. Ensimmäinen single oli "Someday". Yhtye julkaisi myös "Feelin' Way Too Damn Good" singlenä, ja se nousi sijalle #3 valtavirran rock-listoilla. "Figure You Out" julkaistiin myös singlenä ja se pysyi rock-listoilla yhteensä 13 viikkoa.
Nickelbackin viidenneltä albumilta, All the Right Reasonsilta julkaistiin yhteensä viisi top 20 singleä: "Photograph", "Savin' Me", "Far Away", "If Everyone Cared" ja "Rockstar". Kolme näistä pääsi US Hot 100 top 10 sijoille. All the Right Reasonsia on myyty yli 7 miljoonaa kappaletta pelkästään Yhdysvalloissa.
4. syyskuuta 2008 Roadrunner Records ilmoitti, että ensimmäinen single Nickelbackin tulevalta albumilta olisi "If Today Was Your Last Day", ja että se julkaistaisiin 30. syyskuuta 2008. Kuitenkin kävi niin, että single romuttui, joten ensimmäiseksi singleksi valittiin välittömästi "Gotta Be Somebody". Dark Horse, julkaistiin 18. marraskuuta 2008. Albumin tuotti Mutt Lange. Something in Your Mouth julkaistiin toisena singlenä. Albumilta julkaistiin vielä kaksi singleä, "I'd Come for You" ja "Burn it to the Ground".
Nickelback on voittanut 6 Juno-palkintoa ja ollut ehdolla viiteen muuhun vuonna 2006. Nickelbackin kappale "Photograph" oli ehdolla parhaaksi singleksi.
2012 yhtyeeltä ilmestyi albumi Here and Now joka sisältää kaksi johtavaa Nickelbackin singleä "Bottoms Up" ja " When We Stand Together"
Konsertit Suomessa

Ensimmäisen kerran yhtye esiintyi Suomessa Hartwall Areenalla Here and Now -kiertueella 16. syyskuuta 2012.
Toisen kerran yhtye soitti Suomessa Euroopan kiertueellaan 2. syyskuuta 2016.
Kokoonpano

Chad Kroeger – laulu, kitara (1995–)
Ryan Peake – kitara, taustalaulu (1995–)
Mike Kroeger – basso (1995–)
Daniel Adair – rummut, taustalaulu (2003–)
Kokoonpano > Entiset jäsenet

Ryan Vikedal – rummut (2000–2003)
Brandon Yario Kroeger – rummut (1996–1999)
Diskografia > Albumit

Hesher (1996) Demo-EP
Curb (1996) julkaistiin uudelleen vuonna 2002
The State (2000)
Silver Side Up (2001)
The Long Road (2003)
All The Right Reasons (2005)
Dark Horse (2008)
Here and Now (2011)
No Fixed Address (2014)
Feed the Machine (2017)
Get Rollin’ (2022)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto