stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cicero
Elämä > Nousukas

Ciceron edistymistä politiikassa kuitenkin häiritsi hänen sukutaustansa. Hän oli homo novus (uusi mies, ”nousukas”), ensimmäinen senaattiin noussut suvussaan, ja siksi elämänsä loppuun asti jossain määrin ulkopuolinen. Edellinen konsuliksi asti edennyt homo novus oli ollut Marius, joka oli selvinnyt niin pitkälle lähinnä voimalla. Tämän vuoksi Ciceron luontainen kannatuspohja oli kapea ja liittolaisten etsintä vaikeaa. Uransa aikana hän ajautui samaan rintamaan niinkin erilaisten hahmojen kuin Pompeius ja Octavianus kanssa. Tasavallan tila oli jo varsin epävakaa Mariuksen ja Sullan kiistojen jäljiltä. Tämä kaikki edelleen vaikeutti hänen yrityksiään ajaa ohjelmaansa tasavallan pelastamiseksi.
Cicero valittiin vuonna 69 eaa. ediiliksi ja 66 eaa. preettoriksi. Tällöin hän piti ensimmäistä kertaa merkittävän poliittisen puheen, jolla tuettiin Pompeiukselle myönnettäviä valtuuksia. Usein valtaeliitin ulkopuolelta tulleiden poliitikkojen ura päättyi tähän, mutta Cicero päätti pyrkiä tasavallan korkeimpaan virkaan konsuliksi. Vuoden 64 eaa. syksyllä käydyssä vaalissa häntä vastaan asettuivat senaattorisäätyiset Catilina ja Gaius Antonius Hybrida. Ensimmäisellä oli ongelmia julkisuuskuvansa kanssa, jälkimmäistä ei liiemmin arvostettu. Vaalikampanja sisälsi runsaasti loanheittoa, johon myös Cicero osallistui innolla. Osa hänen vaalipuheestaan senaatissa on säilynyt. Cicero voitti, Antonius oli toinen.
Näin Cicerosta tuli vuoden 63 eaa. konsuli. Hän oli tuolloin juuri saavuttanut konsulinvirkaan vaaditun, 42 vuoden minimi-iän. Konsulivuonnaan hän sai muun muassa kaadettua Servilius Rulluksen esittämän maalain, joka olisi lisännyt Crassuksen ja Caesarin vaikutusvaltaa. Lisäksi hän puolusti oikeudessa useita henkilöitä etenkin Caesarin syytöksiltä.
Elämä > Verikoirien puolella, verikoiria vastaan

Myöhemmin vuonna 50 eaa. Pompeiuksen ja Caesarin välisessä valtataistelussa Cicero pyrki pysymään puolueettomana, vaikka kannattikin Pompeiusta. Hän totesi eräässä kirjeessään: ”Tiedän, ketä haluan paeta, mutta en ketä seurata”. Lopulta pitkään epäröityään hän asettui julkisesti tukemaan Pompeiusta. Caesarin tunkeuduttua Italiaan 49 eaa. Cicero pakeni Roomasta. Caesar yritti turhaan suostutella häntä palaamaan. Cicero matkusti edelleen pois Italiasta Dyrrhakhioniin, jossa oli myös hänen veljensä Quintus. Veljeksistä ei ollut Pompeiukselle suuremmin apua, Quintus oli haluton taistelemaan ja Marcus aukoi päätään turhan innokkaasti. Pompeiuksen jatkaessa Farsalokseen Cicerot jäivät Caton hallussaan pitämään Dyrrhakhioniin. Cato tarjosi Marcukselle sotilaskomentajan tehtäviä, mutta Ciceroa sotiminen ei edelleenkään kiinnostanut. Cicerot lähtivät matkoihinsa. Pompeiusten kannattajien, esimerkiksi Pompeiuksen pojan, verenhimoiset asenteet kuvottivat Marcusta.
Caesar voitti Pompeiuksen, mutta armahti Ciceron. Cicero palasi Roomaan. 46 eaa. Cicero kirjoitti, että hänen roolinsa Caesarin diktatuurissa oli olla näkymätön ja palvella maatansa kirjoitustensa kautta. Sopiviksi kirjoitusaiheiksi hän näki etiikan ja perustuslailliset kysymykset. Helmikuussa 45 eaa. Ciceron syvästi rakastama tytär Tullia kuoli synnytyksessä. Hän kirjoitti: ”Nyt kotini ei voi lohduttaa minua tasavallan puolesta tuntemassani surussa, eikä julkinen elämä kompensoida surua, jota tunnen kotona”.
Elämä > Viimeinen tasavaltalainen ja lammas

Maaliskuussa 44 eaa. tapahtuneen Caesarin salamurhan jälkeen Cicero joutui huonoihin väleihin Marcus Antoniuksen kanssa. Murhaa seuranneina epävakauden aikoina monet hakivat turvaa Cicerosta. Hän toimi taustalla, kun poliittista valtatasapainoa etsittiin uudelleen. Antonius ja Cicero olivat nyt Rooman johtavat miehet. Cicero edusti senaattia, Antonius edesmennyttä Caesaria. Miesten välinen suhde oli kuitenkin vaikea ja Cicero teki selväksi, ettei hän arvostanut Antoniuksen tapaa tulkita Caesarin tahtoa. Kun Caesarin perilliseksi testamentissa julistettu Octavianus palasi Italiaan huhtikuussa, Cicero pyrki lähentymään tätä. Cicero suunnitteli voivansa pelata nuoren Octavianuksen avulla Antoniusta vastaan.
Hän kirjoitti syyskuusta lähtien Antoniusta vastaan 14 filippolaispuhetta. Näissä puheissa hän sanoi Octavianusta jumalan lähettämäksi lapseksi, kun taas Antonius oli ”lammas”. Cicero vaati, että Antonius julistettaisiin valtion viholliseksi, mikä viivytysten jälkeen tapahtuikin. Tämä osoittautui virheeksi. Senaatti ja kansakin tosin asettui Ciceron tueksi, mutta tällä ei enää ollut Rooman politiikassa merkitystä. Octavianus ja Antonius sopivat riitansa ja liittoutuivat Lepiduksen kanssa muodostaen toisen triumviraatin. Osana sopimusta suoritetuissa proskriptioissa Cicero ja hänen veljensä Quintus määrättiin menettämään henkensä valtion vihollisina. Octavianuksen kerrotaan joidenkin lähteiden mukaan vastustaneen Ciceron nimeämistä kahden päivän ajan, mutta lopulta Ciceron loppu alkoi häämöttää.
Cicero sai kunnian olla kiivaimmin jahdattu kaikista proskriboiduista. Hän yritti paeta, mutta turhaan. Takaa-ajajat saivat tietää hänen paenneen huvilalleen Tusculumiin, johon he saapuivat 7. joulukuuta 43 eaa. Veli Quintuskin oli ollut siellä, mutta oli mennyt Roomaan hakemaan rahaa, missä hänen omat orjansa olivat kavaltaneet hänet. Nyt Cicero pakeni läheiselle rannikolle Formiaehen. Hän pyrki lähtemään laivalla Kreikkaan, mutta tuulet eivät olleet suotuisat. Niinpä Cicero jäi odottamaan teloittajiaan. Tarinan mukaan hänen viimeiset sanansa olisivat olleet: ”Toiminnassasi ei ole mitään kunnollista, sotilas, mutta yritä tappaa minut kunnolla”. Marcus Antonius antoi naulata hänen irti hakatun päänsä Forum Romanumin puhujanlavaan. Viereen naulattiin Ciceron käsi, joka oli kirjoittanut Antoniuksen vihaamat filippolaispuheet. Cassius Dion mukaan Antoniuksen vaimo Fulvia löi toistuvasti neulalla Ciceron roikkuvaa kieltä kostoksi sen terävyydestä.
Mielenkiintoisena yksityiskohtana Ciceron poika luki vuosia myöhemmin senaatille tiedon Marcus Antoniuksen tappiosta Aktionissa. Toisen tarinan mukaan Octavianus kerran löysi pojaltaan Ciceron kirjan, johon hän kirjoitti: ”Hän oli oppinut mies, rakas lapsi. Oppinut mies, joka rakasti maataan”.
Elämä > Perhe

Cicerolla oli yksi tytär ja yksi poika avioliitostaan vaimonsa Terentian kanssa. Kolmikymmenvuotisen avioliiton jälkeen hän erosi Terentiasta 57-vuotiaana ja meni naimisiin nuoren ja rikkaan Publian kanssa. Erolla oli paljon tekemistä raha-asioiden kanssa, ilmeisesti Terentia oli ottanut vapauksia Ciceron rahojen käytössä. Erotessaan Cicero joutui kuitenkin palauttamaan Terentiasta maksamansa myötäjäiset. Ciceron toinenkin liitto päätyi eroon.
Teokset

Ciceron kielenkäyttö on kaikkina aikoina herättänyt ihailua. Hänen julkisten tekstiensä latina on täsmällistä ja viimeisteltyä. Etenkin hänen puheensa ovat rakenteeltaan ilmiömäisiä. Cicero kehitti aktiivisesti latinan kieltä muun muassa luomalla uudissanoja monille abstraktikäsitteille, jotka latinasta vielä puuttuivat. Se, että filosofiasta kirjoittaminen latinaksi tuli ylipäänsä mahdolliseksi, oli pitkälti juuri Ciceron ansiota.lähde?
Ciceron filosofisten teosten perusteella hän oli humaani, stoalaisuuteen taipunut ihminen, joka ihaili toisaalta perinteisiä roomalaisia arvoja ja tasavaltalaisuutta, toisaalta kreikkalaista filosofiaa ja oppineisuutta. Hän rakasti kirjoja. Cicero ei ollut demokraatti, vaan kannatti ylimystön valta-asemaa. Hänen kirjeistään välittyy kuva hyvää tarkoittavasta, mutta epätäydellisestä ja inhimillisestä hahmosta, jota kuitenkin piinaavat velvollisuudentunto ja tunteet riittämättömyydestä. Niistä voi lukea toisaalta mielenkiintoisia aikalaiskuvauksia taloremontin edistymisestä, toisaalta isän syvää voimatonta tuskaa tyttärensä kuoleman johdosta.
Cicerolta on suomennettu esimerkiksi teokset Keskusteluja Tusculumissa (Tusculanae disputationes), Vanhuudesta (Cato Maior de Senectute), Ystävyydestä (Laelius de Amicitia), Velvollisuuksista (De Officiis), Laeista (De Legibus) ja Puhujasta (De oratore).
Teokset > Puheet

Puheista 58 on säilynyt, 88 tunnetaan. Suurin osa puheista on oikeuspuheita, muut lähinnä poliittisia puheita. Puheet ovat säilyneet pääosin Ciceron myöhemmin viimeistelemässä kirjallisessa asussa.
Pro Quinctio (Publius Quinctiuksen puolesta, 81 eaa.)
Pro Roscio Amerino (80 tai 79 alku eaa.)
Pro Roscio Comoedo (erään näyttelijän puolesta, 77 eaa.?)
In Verrem ja Divinatio in Caecilium (70 eaa.)
Pro Tullio (Tulliuksen puolesta, 69 eaa.)
Pro Fonteio (Marcus Fonteiuksen puolesta, 69 eaa.)
Pro Caecina (Aulus Caecinan puolesta, 69 eaa.)
Pro Cluentio (Aulus Cluentiuksen puolesta, 66 eaa.)
De Imperio Cn. Pompei tai Pro Lege Manilia (poliittinen puhe Pompeiukselle erityisvaltuuksia myöntäneen lain puolesta, 66 eaa.)
De Lege Agraria contra Rullum (poliittinen puhe Servilius Rulluksen esittämää maalakia vastaan, 63 eaa.)
Pro Rabirio Perduellionis Reo (ad Quirites) (maanpetoksesta syytetyn Gaius Rabiriuksen puolesta, 63 eaa.)
In Catilinam I–IV (Catilinan syytöspuheet senaatissa, 63 eaa.)
Pro Murena (Lucius Licinius Murenan puolesta, 63 eaa.)
Pro Sulla (Sullan puolesta, 62 eaa.)
Pro Archia (runoilija Aulus Licinius Archiaksen puolesta, 62 eaa.)
Pro Flacco (Flaccuksen puolesta, 59 eaa.)
Post Reditum in Senatu (Rooman senaatille palattuaan maanpaosta, 57 eaa.)
Post Reditum ad Quirites (kansalaisille palattuaan maanpaosta, 57 eaa.)
De domo sua (koskien taloaan, 57 eaa.)
De haruspicum responso (Haruspeksien vastauksista, 57 eaa.)
Pro Sestio (Sestiuksen puolesta, 56 eaa.)
In Vatinium (Sestiuksen oikeudenkäynnissä Publius Vatiniusta vastaan, 56 eaa.)
Pro Caelio (Marcus Caelius Rufuksen puolesta, käytännössä Clodiusta vastaan, 56 eaa.)
De provinciis consularibus (konsulien provinsseista, 56 eaa.)
Pro Balbo (Cornelius Balbuksen puolesta, 56 eaa.)
In Pisonem (Pisoa vastaan, 55 eaa.)
Pro Scauro (?)
Pro Rabirio Postumo (Gaius Rabirius Postumuksen puolesta, 54 eaa.)
Pro Cn. Plancio (Planciuksen puolesta, 54 eaa.)
Pro Milone (Titus Annius Milon puolesta, 52 eaa.)
Pro Marcello (Marcus Claudius Marcelluksen puolesta, 46 eaa.)
Pro Ligario (Quintus Ligariuksen puolesta Caesarin edessä, 46 eaa.)
Pro rege Deiotaro (kuningas Deiotaruksen puolesta Caesarin edessä, 45 eaa.)
Orationes Philippicae eli Philippica I–XIV (filippolaispuheet Marcus Antoniusta vastaan, Octavianuksen puolesta, 44 eaa.)
Teokset > Filosofiset kirjoitukset

Cicerolta on säilynyt kuusi kirjaa retoriikasta, sekä osittain kahdeksan kirjaa filosofiasta.
De inventione (”Argumenttien rakenteesta”, 84 eaa.)
De optimo genere oratorum (”Parhaista puhujista”, retoriikkaa, 52 eaa.)
Topica (”Topiikka”, retoriikkaa, 44 eaa.)
Puhujasta (De oratore, retoriikkaa, 55 eaa.)
De fato (”Kohtalosta”, 45 eaa.)
Paradoxa Stoicorum (”Stoalaisista paradokseista”, 46 eaa.?)
De partitione oratoria (”Puhumisen lajeista”, retoriikkaa, 54 eaa.?)
Brutus (”Brutukselle”, 46 eaa.)
Orator (ad M. Brutum) (”Puhuja”, omistettu Brutukselle, 46 eaa.)
Valtiosta (De re publica, 51 eaa.)
De consulatu Suo (”Konsulikaudesta”)
Laeista (De legibus, aloitettu 52 eaa., julkaistu kuoleman jälkeen)
De finibus (bonorum et malorum) (”Hyvän ja pahan korkeimmasta asteesta”, 45 eaa.)
Keskusteluja Tusculumissa (Tusculanae disputationes tai Tusculanae quaestiones, 45 eaa.)
Jumalten luonteesta (De natura deorum, 45 eaa.)
Academica I–II (”Akatemian filosofia”, 45 eaa.)
Lucullus eli Academica priora
Academica posteriora
De divinatione (”Ennustamisesta”, 45 eaa.)
Hortensius (45 eaa.)
Vanhuudesta (Cato Maior de senectute, 44 eaa.)
Ystävyydestä (Laelius de amicitia, 44 eaa.)
Velvollisuuksista (De officiis, 44 eaa.)
De temporibus suis (”Hänen aikansa”)
Pseudo-Ciceroa, eli teoksia, joiden on joskus uskottu olleen Ciceron kirjoittamia:
Rhetorica ad Herennium (”Retoriikka Herenniukselle”)
Commentariolum petitionis (”Käsikirja ehdokkuudesta vaaleissa”)
Teokset > Kirjeenvaihto

Ciceron kirjeitä (epistulae) muille on säilynyt yli 800, muiden kirjeitä Cicerolle satakunta.
ad Atticum I–XVI
ad Familiares I–XVI
ad Quintum I–III
ad Brutum I–II
Jälkivaikutuksia

Cicero on runsaan säilyneen tuotantonsa takia parhaiten tunnettuja antiikin henkilöitä. Hän on vaikuttanut eurooppalaiseen kulttuuriin eri aikoina eri tavalla. Edellä mainittiin Ciceron merkitys filosofian alalla sekä myöhäisantiikissa että keskiajalla. Renessanssin myötä, kun alkuperäinen kreikkalainen filosofia tuli jälleen saataville, Ciceron merkitys filosofiassa väheni ja hänet nostettiin latinalaisen proosan mestariksi, jonka tyylille ei nähty vertaista. Myöhemmin Ciceroa ovat ihailleet lukuisat tunnetut henkilöt, esimerkiksi Fredrik Suuri ja Voltaire. On sanottu, että Cicero oli niitä harvoja, josta Voltaire ei koskaan lausunut pahaa.
Myös kuva itse henkilöstä on muokkautunut. Esimerkiksi Petrarca, joka löysi valtaosan Ciceron säilyneistä kirjeistä Veronasta vuonna 1345, oli aiemmin nähnyt Ciceron tämän filosofisten teosten pohjalta järkkymättömänä, intohimoista vapautuneena viisaana miehenä. Kirjeet kuitenkin paljastivat Petrarcalle Ciceron inhimillisen puolen. Nämä kirjeet ovat tarjonneet myös myöhempinä aikoina sekä aseita Ciceron arvostelijoille että mahdollisuuden tutustua hänen henkilöönsä.
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Cicero: Keskusteluja Tusculumissa.  ((Tusculanae disputationes.) Latinan kielestä suomentanut sekä selityksillä ja nimihakemistolla varustanut Veli-Matti Rissanen. Esipuhe: Juha Sihvola)  Turku:  Faros, 2009.  ISBN 978-952-5710-08-3
Cicero: Puhujasta.  ((De oratore.) Suomennos Aulikki Vuola)  Helsinki:  Gaudeamus, 2006.  ISBN 951-662-960-1
Cicero: Laeista.  ((De legibus.) Suomentanut ja selittävällä nimihakemistolla varustanut Veli-Matti Rissanen)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29140-4
Cicero: Puhe runoilija Archiaan puolustukseksi.  (Suomentanut K. J. Hidén. Näköispainos. Alkuteos: Helsingissä: Yrjö Weilin, 1905)  Helsinki:  Kirja kerrallaan, 2004.  ISBN 952-5439-64-X
Cicero: Scipion unennäkö.  (Suomentanut K. J. Hidén. Näköispainos. Alkuteos: Helsingissä: Yrjö Weilin, 1905)  Helsinki:  Kirja kerrallaan, 2004.  ISBN 952-5439-65-8
Cicero: Vanhuudesta. Ystävyydestä. Velvollisuuksista.  (Cato maior de senectute; Laelius de amicitia; De officiis.) Suomentanut ja johdannon kirjoittanut Marja Itkonen-Kaila. Laatukirjat. 2. painos (1. painos 1967, 3. painos 2002)  Helsinki:  WS, 1992.  ISBN 951-0-17868-3
Cicero: Puhetaidosta: Brutus.  (Johdanto, suomennos, selitykset ja liitteet Pirkko Haapanen. Johdannon Cicero-esittely Teivas Oksala)  Helsinki:  Finn Lectura, 1990.  ISBN 951-8905-21-5
Cicero: Skeptisismin puolustus. Sisältää Academica prioran eli Luculluksen loppuosan kappaleet 64–148. Suomennos, johdanto ja selitykset Antti T. Oikarinen. Teoksessa Grahn-Wilder, Malin (toim.): Skeptisismi. Epäilyn ja etsimisen filosofia, s. 135–175.  Helsinki:  Gaudeamus, 2016.  ISBN 978-952-495-396-2
Cicero: Scipion uni. Teoksessa Petrarca, Francesco: Africa – Laulu sankaruudesta ja ihmisyydestä.  (Suomentaneet Teivas Oksala ja Maija-Leena Kallela)  Basam Books, 2019.  ISBN 9789527240311
Cicero, Marcus Tullius: Kirjeitä – vuodet valtiomiehenä.  Suomentanut Veli-Matti Rissanen. Gaudeamus, 2021.  ISBN 9789523451278
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Knaapi, Kalle & Rissanen, Veli-Matti & Seppänen, Minna (toim.): Tullius noster. Kirjoituksia Cicerosta.  Turku:  Faros, 2015.  ISBN 978-952-5710-34-2
Plutarkhos: Kuuluisien miesten elämäkertoja.  (Bioi parallēloi, noin 80–120.) Suomentanut Kalle Suuronen. Suomennoksen tarkistanut, johdannon kirjoittanut ja selittävän hakemiston laatinut Edwin Linkomies. 4. painos (1. painos 1955)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 978-951-0-15794-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Marcus Tullius Ciceron e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta
Clayton, Edward: Cicero The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Kahlos, Maijastina: Cicero ja taivuttelun taito. Niin & näin 1/2007.
The Cicero Homepage (englanniksi)
M. Tulli Ciceronis opera (latinaksi)
Keskustelu Ciceron kirjeistä Antiikki nyt! -podcastissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Lucius Julius Caesar ja Gaius Marcius Figulus | Rooman konsuli Gaius Antonius Hybridan kanssa  vuonna 63 eaa. | Seuraaja: Decimus Junius Silanus ja Lucius Licinius Murena |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Nuori Cicero lukee, Vincenzo Foppan maalaus noin vuodelta 1464.
Cicero hyökkää Catilinaa vastaan senaatissa, Cesare Maccarin maalaus noin vuodelta 1888.
Fulvia ja Ciceron pää, Pavel Svedomskyn maalaus.
Cicero.
Marcus Tullius Cicero, Museo Capitolino, Rooma.
Opera omnia, 1566
Pekka Kuusisto

Pekka Kuusisto ja The Luomu Players Faces-etnomusiikkifestivaaleilla vuonna 2005.
Pekka Taneli Kuusisto (s. 7. lokakuuta 1976 Espoo) on tunnetuimpia suomalaisia viulisteja. Hän on menestynyt myös kapellimestarina johtamalla jousiorkestereita viulun takaa ja sinfoniaorkestereita kapellimestarikorokkeelta.
Kuusisto on toiminut norjalaisen Det Norske Kammerorkesterin taiteellisena johtajana vuodesta 2021.
Ura

Kuusisto aloitti viulunsoiton kolmevuotiaana Itä-Helsingin musiikkiopistossa Géza Szilvayn johdolla. Myöhemmin hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa ja Indianan yliopistossa Yhdysvalloissa. Hänen opettajinaan ovat toimineet muun muassa Tuomas Haapanen, Miriam Fried ja Paul Biss.
Vuonna 1992 Kuusisto sijoittui Carl Nielsen -kilpailussa kolmanneksi. Vuonna 1995 hän voitti 19-vuotiaana ensimmäisenä suomalaisena kansainvälisen Jean Sibelius -viulukilpailun ja sai erikoispalkinnon Sibeliuksen viulukonserton parhaasta esityksestä. Samana vuonna hän voitti myös Kuopion viulukilpailun.
Kuusisto on esiintynyt lukuisten orkesterien solistina ja toiminut samalla myös kapellimestarina. Kuusisto työskentelee säännöllisesti esimerkiksi Virtuosi di Kuhmon sekä Australian, Lontoon ja Skotlannin kamariorkestereiden kanssa. Hän on soittanut myös kansanmusiikkia eri yhtyeissä. Hän muodostaa harmonikkataiteilija Johanna Juholan kanssa KRAFT-yhtyeen ja johtaa kokoonpanoa The Luomu Players.
Kuusistolle ominaista on genrerajojen ylittäminen. Hän on tehnyt yhteistyötä esimerkiksi Trio Töykeiden, lauluyhtye Rajattoman ja Don Johnson Big Bandin kanssa. Vuonna 2011 hän vieraili metalliyhtye Mokoman Varjopuoli-albumilla, jolla hän soittaa viulua, Rhodes-pianoa ja harmonia.
Myös Kuusiston veli Jaakko Kuusisto oli viulisti. Veljekset toimivat yhdessä vuonna 1997 perustetun Tuusulanjärven kamarimusiikin (nykyinen Meidän Festivaali) taiteellisina johtajina vuosina 1999–2006, minkä jälkeen Pekka Kuusisto jatkoi tapahtuman taiteellista johtamista yksin. Veljesten isä oli säveltäjä Ilkka Kuusisto ja isoisä säveltäjä Taneli Kuusisto.
Helmikuussa 2008 Väinö Tannerin säätiö myönsi Pekka Kuusistolle 50 000 euron suuruisen Tanner-palkinnon. Lokakuussa 2013 Kuusisto sai Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinnon ja vuonna 2024 musiikin valtionpalkinnon.
Diskografia

Sibelius: Violin concerto (Ondine 1996). Pekka Kuusisto, viulu & Helsingin kaupunginorkesteri (joht. Leif Segerstam).
String attached (Ondine 1997). Pekka Kuusisto, viulu & Raija Kerppo, piano.
Vivaldi: The four seasons (Ondine 1999). Pekka Kuusisto, viulu & Kuhmon virtuoosit.
Folk trip (Ondine 2002). Pekka Kuusisto, viulu & The Luomu Players.
Mozart: Violin concertos 3, 4, 5 (Ondine 2003). Pekka Kuusisto, viulu & Tapiola Sinfonietta (joht. Olli Mustonen).
Sibelius, Musical soirée at Ainola (Ondine 2004). Pekka Kuusisto, viulu & Heini Kärkkäinen, piano.
Sibelius: Works for violin and orchestra (Ondine 2006). Pekka Kuusisto, viulu & Tapiola Sinfonietta.
Subterráneo (Liverace 2009). Pekka Kuusisto, viulu & Iiro Rantala, piano.
Paganini duos (Ondine 2009). Pekka Kuusisto, viulu & Ismo Eskelinen, kitara.
Kiestinki (Warner Music Nordic 2011). Pekka Kuusisto, viulu & Paula Vesala
Rautavaara: Works for violin and piano (Ondine 2011). Pekka Kuusisto, viulu & Paavali Jumppanen, piano.
Lindberg: Violin Concerto; Jubilees; Souvenirs. (Ondine 2013) Pekka Kuusisto, viulu & Tapiola Sinfonietta
Fagerlund: Darkness in Light  (Bis 2015). Pekka Kuusisto, viulu &  Radion sinfoniaorkesteri
Palkintoja ja tunnustuksia

Pro Finlandia -mitali 2016
Aiheesta muualla

Viuluviikarit johdatti musiikkimaahan. Ylen Elävä arkisto.
Pekka Kuusisto lauluntekijänä. Fono.fi.
Kuusisto, Pekka hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Australia  Kroatia  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove  Elonet  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana  IdRef
Hieronymus

| Eusebius Sophronius Hieronymus |
| --- | --- |
 Hieronymus. Jacques Blanchardin maalaus, 1632.
Henkilötiedot
Syntynyt: n. 347 Stridon
Kuollut: 30. syyskuuta 420 Betlehem
Ammatti:  pappi
Arvonimi: Pyhimys ja Kirkonopettaja
Pyhä Hieronymus (lat. Eusebius Sophronius Hieronymus, m.kreik. Εὐσέβιος Σωφρόνιος Ἱερώνυμος, Eusebios Sōfronios Hierōnymos; noin 347 Stridonissa  – 30. syyskuuta 420 Betlehemissä) oli pappi, teologi ja historioitsija, joka käänsi Raamatun hepreasta ja kreikasta latinan kielelle. Tämä käännös, Vulgata, on edelleen katolisen kirkon virallinen Raamatun versio. Hieronymus luetaan kirkkoisien joukkoon. Katolinen kirkko lukee hänet yhdeksi kirkonopettajista, joksi hänet korotettiin vuonna 1298. Pyhä Hieronymus oli muun muassa pyhän Augustinuksen (354–430), pyhän Ambrosiuksen (n. 340–397) ja pyhän Johannes Khrysostomoksen (347–407) aikalainen. Läntisessä kristinuskossa häntä muistetaan 26. syyskuuta ja itäisessä 15. kesäkuuta. Hieronymusta kunnioitetaan esimerkiksi arkeologien, kirjastonhoitajien, kirjastojen, koululasten, opiskelijoiden ja kääntäjien suojeluspyhimyksenä.
Kirjoitukset > Historialliset kirjoitukset

Yksi Hieronymuksen varhaisimmista yrityksistä historian alalla on Chronicon (myös Temporum liber), jonka hän kokosi noin vuonna 380 Konstantinopolissa. Se oli latinankielinen käännös Eusebioksen Kronikan toisen osan muodostavista kronologisista taulukoista, ja siihen kuului myös lisäykset vuosille 325–379. Huolimatta useista Eusebiokselta peräisin olleista virheistä sekä joistakin Hieronymuksen omista virheistä, Hieronymus tuotti arvokkaan teoksen jo pelkästään sen vuoksi, että se antoi sykäyksen Prosperuksen ja Cassiodoruksen myöhemmille aikakirjoille.
Hieronymuksen merkittävin historiallinen teos on kuitenkin Kuuluisia miehiä (De viris illustribus), jonka hän kirjoitti Betlehemissä vuonna 392. Sen nimi ja kokoonpano on lainattu Suetoniukselta. Se sisältää lyhyet elämäkerralliset ja kirjalliset tiedot 135:stä kristillisestä kirjoittajasta, Pyhästä Pietarista Hieronymukseen itseensä. Ensimmäiselle seitsemällekymmenelle kahdeksalle kirjoittajalle päälähteenä on käytetty Eusebioksen Kirkkohistoriaa, loppuosalle Arnobiuksesta ja Lactantiuksesta alkaen hän käytti omia tietolähteitään.
Hieronymuksen hagiografisia eli pyhimyksistä kertovia teoksia ovat:
Vita Pauli monachi, kirjoitettu ensimmäisellä Antiokian käynnillä (noin 376) — ei-historiallinen teos, jonka teemat on johdettu egyptiläisestä luostariperinteestä;
Vita Malchi monachi captivi (noin 391) — perustuu todennäköisesti aiempaan työhön, vaikkakin se sanoo perustuvansa suullisiin keskusteluihin ikääntyneen askeetti Malkhuksen kanssa Khalkiksen erämaassa;
Vita Hilarionis (noin 391) — sisältää luotettavampia historiallisia tietoja kuin kaksi edellistä, perustuen osaksi Epifanioksen elämäkertaan ja osaksi suulliseen perinteeseen.
Niin kutsuttu Martyrologium sancti Hieronymi on epäaito. Sen kirjoitti ilmeisesti joku läntisen kirkon munkki 500-luvun loppupuolella tai 600-luvun alussa. Se viittaa Hieronymuksen Vita Malchi -teoksen alkuun, jossa hän on ilmaissut aikomuksensa kirjoittaa apostolisen ajan pyhimyksistä ja marttyyreistä.