stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bäherden

| Bäherden |
| --- | --- |
 Bäherden
 Koordinaatit: 38°26′0″N, 57°25′53″E 
Valtio:  Turkmenistan
Maakunta:  Ahalin maakunta
Piirikunta:  Bäherdenin piirikunta
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2024):  23 000
Bäherden (vuosina 2003–2018 Baharly) on kaupunki ja samannimisen piirikunnan hallinnollinen keskus Ahalin maakunnassa Turkmenistanissa. Se sijaitsee Kopetdagvuorten juurella 100 kilometriä Aşgabatista luoteeseen. Kaupungissa arvioitiin olevan 23 000 asukasta vuonna 2024.
Bäherdenin kautta kulkee Aşgabatin ja Türkmenbaşyn välinen maantie ja rautatie. Kaupungissa on puuvilla-, elintarvike- ja tekstiiliteollisuutta. Ympäröivällä maaseudulla viljellään viljaa, puuvillaa ja viinirypäleitä sekä harjoitetaan karjanhoitoa.
Bäherden on tunnettu varsinkin matoistaan. Lähistöllä sijaitsevat Köwatan luola maanalaisine järvineen sekä keskiaikainen Zengi Baban mausoleumi.
Comarca

Comarca on aluehallinnon yksikkö Espanjassa, Portugalissa, Nicaraguassa, Panamassa ja Brasiliassa. Espanjan aluehallinnossa comarcan rooli on samankaltainen kuin Yhdysvaltojen piirikunnilla. Ne ovat maakunnasta seuraava alueellinen yksikkö.
Espanja ja Portugali

Espanjassa comarcojen rooli vaihtelee alueittain: Kataloniassa ja Aragoniassa ne ovat hallintoyksiköitä, joilla on oma valtuustonsa. Valenciassa puolestaan comarcan rooli on vain seremoniallinen. Sama on tilanne Portugalissa. Comarca tunnetaan Aragónissa nimellä redolada, Galiciassa nimellä bisbarra ja Baskimaassa nimellä eskualde (mon. eskualdeak).
Latinalainen Amerikka

Brasiliassa comarca on oikeudellinen yksikkö, joka muodostaa alimman oikeusasteen. Panamassa puolestaan on sekä maakuntiin verrannollisia comarcoja että alemman tason comarcoja, jotka ovat verrannollisia kuntiin. Nimitys comarca indígena tarkoittaa puolestaan intiaanien asuttamia aluehallinnollisia yksiköitä.
Alttarikaide

Alttarikaide (alttarikehä, ehtoollispöytä) on etenkin Pohjoismaiden luterilaisten kirkkojen kirkkorakennuksen kuorissa oleva kaide, polvistumispenkki, joka erottaa alttarin muusta kirkkotilasta. Se on matala, noin 50-60 cm korkea kaide, jonka ulkoreunalla on polvistumista varten pehmustettu koroke.
Kirkon alkuaikoina ehtoollinen otettiin vastaan seisten tai lattialle polvistuneena. Keskiajalla kirkon kuorin ja siten alttarin erotti kirkkosalista kuoriaita. Koristeellinen kuoriaita saattoi olla kiveä, puuta tai metallia.

Nykyisenkaltainen alttarikaide kehittyi Ruotsissa ja sen myötä Suomessa 1600-luvulla ja se on kuulunut kirkkojen kalusteisiin siitä saakka. Varhaisimmat merkinnät siitä ovat 1500-luvun lopulta. Alttarikaide samanmuotoisena kuin se on tunnettu Suomessa, on käytössä Suomen evankelisluterilaisen kirkon ohella lähes poikkeuksetta vain Ruotsin, Norjan, Tanskan ja Viron kirkoissa.  Pohjoismaiden luterilaisissa kirkoissa on  kauan ollut yleinen käytäntö, että ehtoollinen otetaan vastaan polvistuneena. Se lieneekin alttarikaiteen varsinainen tarkoitus.
Alttarikaide on alkuaan saattanut olla suorakulmainen, mutta barokin aikana se muuttui puolikaaren muotoiseksi kehäksi, joka ympäröi alttaria ja ulottuu usein kuoriseinään saakka. 1800-luvulla ja kansallisromantiikan aikana tyylisuunta vaikutti myös alttarikaiteen muotoiluun ja koristeluun.
Tanskalaisen Bavnehøjn kirkon alttari ja alttarikaide
Nykyään rakennetuissa kirkoissa alttarikaide on usein vaatimaton, kevytrakenteinen polvistumista helpottava kaluste. Se on usein myös irtonainen, jotta se voidaan siirtää sivuun, esimerkiksi musiikkiesitysten aikana. Etenkin Ruotsissa uusiin kirkkoihin ei enää rakenneta alttarikaiteita, vaan tarvittaessa alttarin eteen voidaan siirtää polvistumista helpottava lyhyt polvistumistuki. Alttarikaiteen käyttö on vähentynyt, kun ehtoollinen jaetaan uudistuneen liturgisen käytännön mukaisesti joko ehtoolliskulkueena, usein myös useammassa paikassa eri puolilla kirkkoa tai ehtoollisvieraat seisovat puolikaaressa alttarin ympärillä.
Alttarikaiteen on kauan katsottu eristävän alttarialueen jonkinlaiseksi "kaikkein pyhimmäksi" alueeksi kirkossa, jonne vain papit saivat mennä. Usein melko tukevaksi rakennettuna se on käsitetty rajaksi, joka erottaa seurakunnan tilan ja sitä pyhemmän alttaritilan. Alttarikaidetta on, sen puoliympyrämuotoa on selitetty vertauskuvallisestiː alttarikaide jatkuu näkymättömänä muodostaen ympyrän, ja näkymättömän osan äärellä jo aikaisemmin perille päässyt seurakunta viettämää ehtoollista, Sille ei ole teologisia perusteita, vaan kaide on puhtaasti tekninen ehtoollisen jakoa varten valmistettu apuväline. Siten tämä täysin käytännöllinen laite on muodostunut tyyliä luovaksi tekijäksi pohjoismaisessa, luterilaisessa kirkkoarkkitehtuurissa.
Nottingham Forest FC

Nottingham Forest Football Club on vuonna 1865 perustettu jalkapalloseura Englannista Nottinghamin kaupungista. Seuran edustusjoukkue pelaa Englannin korkeimmalla sarjatasolla Valioliigassa, jonne se nousi kauden 2021–2022 päätteeksi pelattuaan viimeksi sarjassa kaudella 1998–1999. Kolme vuotta aiemmin perustetun paikalliskilpailija Notts Countyn pudottua Englannin liigan ulkopuolelle vuonna 2019 tuli Nottingham Forestista samalla maailman vanhin ammattilaisseura.
Seura on menestynyt aikoinaan hyvin voittaen jopa Euroopan cupin vuosina 1979 ja 1980. Liigamestaruuden se on voittanut vuonna 1978. Lisäksi se on voittanut FA Cupin vuosina 1959 ja 1898, Charity Shieldin (nykyiseltä nimeltään Community Shield) 1978 ja Euroopan supercupin vuonna 1979. Nottingham on myös voittanut Liigacupin neljä kertaa. Lisäksi sillä on useita voittoja monista muista jalkapallokilpailuista.
Historia > Alkutaival

Nottingham Forest Football Club syntyi vuonna 1865, kun ryhmä shintyn pelaajia päätti vaihtaa lajikseen jalkapallon. Seuran viralliseksi väriksi hyväksyttiin perustamiskokouksessa "Garibaldin punainen" italialaisen vallankumoustaistelijan ja hänen johtamien vapaaehtoisjoukkojen, punapaitojen, mukaan.
Ensimmäisen ottelunsa seura pelasi 22. maaliskuuta 1866 läheistä Notts Countyä vastaan, ja virallisesti seura syntyi 1867. Nottingham anoi ensimmäisen kerran Englannin liigaan pääsyä sen perustamisvuonna 1888, mutta se hyväksyttiin mukaan vasta neljä vuotta myöhemmin.
Ensimmäisinä vuosina Nottingham Forestin kotikenttä vaihtui useaan otteeseen, kunnes vuonna 1897 se päätti siirtyä uudelle kotikentälle. The City Groundista tuli seuralle koti, jossa se on edelleen yli 100 vuoden jälkeen.
Nottinghamin ensimmäinen pokaali tuli vuonna 1898 FA Cupissa. Finaalissa se kaatoi Derby Countyn 3-1. Cupin voiton jälkeen Nottingham taantui eikä saanut mainittavaa menestystä. Se putosi kaudella 1905–1906 2. divisioonaan, joka silloin oli Englannin liigan toiseksi korkein sarjataso, kun se keräsi vain 31 sarjapistettä ja jäi toiseksi viimeiseksi. Vain Wolverhampton Wanderers oli sarjassa huonompi 23 pisteellä. Seuraavana vuonna Nottingham Forest nousi takaisin 1. divisioonaan. Kaudella 1910–1911 se keräsi 25 pistettä ja jäi kahden pisteen erolla sarjan jumboksi ja putosi 2. divisioonaan. 2. divisioonassa seura sijoittui lähinnä sarjan peräpäähän. Vuonna 1915 seuran lakkauttaminen oli lähellä, kun se oli velkautunut pahoin eikä pystynyt maksamaan laskujaan. Lopulta se kuitenkin selvisi kriisistä johtokunnan jäsenten omalla rahalla.
Toiseen maailmansotaan asti Nottingham pelasi 2. divisioonassa, ja sen jälkeen seura putosi vielä yhtä sarjaporrasta alemmas. Kaudella 1951–1952 se nousi takaisin 2. divisioonaan, ja 1957 Forest palasi pitkästä aikaa pääsarjatasolle. 1. divisioonassa ei menestystä tullut heti, mutta Nottingham voitti FA Cupin 1959. Parhaimmillaan seura ylsi sarjassa toiseksi kaudella 1966–1967, mutta pian sen jälkeen Forest putosi jälleen alemmalle sarjaportaalle.
Menestysvuodet

Tammikuussa 1975 seuran managerina aloitti Derbylle muutama vuosi aiemmin mestaruuden tuonut Brian Clough. Ensimmäinen täysi kausi ei vielä tuonut suurta muutosta, mutta Cloughin entisen aisaparin Peter Taylorin saapuminen hänen apulaisekseen kesällä 1976 käänsi kurssin. Kauden 1976–1977 päätteeksi Forest nousi pääsarjatasolle ja seuraavana vuonna se voitti mestaruuden sekä liigacupin. Mestaruuden myötä Nottingham Forest pääsi Euroopan cupin, ja monien yllätykseksi se eteni finaaliin ja voitti Malmö FF:n. Liigassa se sijoittui toiseksi ja voitti jälleen myös liigacupin. Kaudella 1979–1980 Forest onnistui puolustamaan Euroopan cupin voittoaan ja voitti Euroopan supercupin.
Valtaisan menestyksen jälkeen Forest ei enää pystynyt mestaruustaisteluun, ja sen seuraavat pokaalit tulivat liigacupista vuosina 1989 ja 1990. Vuonna 1993 Cloughin aikakausi Forestissa tuli päätökseen, kun seura putosi kauden päätteeksi Valioliigasta ja Clough päätti erota.
Lähihistoria

Cloughin seuraajaksi palkattiin Euroopan cupin voittanneessa joukkueessa pelannut Frank Clark, joka pystyi nostamaan Forestin välittömästi takaisin Valioliigaan. Ensimmäisellä kaudella se sijoittui kolmanneksi, ja pääsi UEFA Cupiin. Seuraavalla kaudella UEFA Cupissa Forest pääsi aina puolivälieriin asti, mutta taloudellisesti seuralla meni huonosti. Velkainen seura sai uudet omistajat seuraavana talvella 1997, mutta pelillisesti sillä meni surkeasti ja Clark sai lähteä. Kauden 1996–1997 päätteeksi Forest tippui.
Paluu Valioliigaan onnistui ensimmäisellä yrityksellä Dave Bassettin johdolla, mutta ei pystynyt säilyttämään sarjapaikkaansa. Nousu takaisin ei enää onnistunut ja keväällä 2005 Nottingham putosi kolmannelle sarjaportaalle Ykkösliigaan, jossa se pelasi kolme kautta. Keväällä 2008 Forest nousi takaisin Mestaruussarjaan.
Toukokuussa 2017 kreikkalainen Evangelos Marinakis osti Forestin kuwaitilaiselta Al-Hasawin perheeltä.
Mestaruussarjan kaudella 2021–2022 Forest sijoittui neljänneksi ja voitti nousukarsintojen loppuottelussa Huddersfield Townin, nousten Valioliigaan 23 vuoden tauon jälkeen.
Entisiä valmentajia

Ron Atkinson
Colin Calderwood
Brian Clough
Steve Cooper
Billy Davies
Aitor Karanka
Joe Kinnear
Sabri Lamouchi
Steve McClaren
Alex McLeish
Ian McParland
Gary Megson
Philippe Montanier
Martin O’Neill
Stuart Pearce
David Platt
Mark Warburton
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seuran virallinen sivusto (englanniksi)
The City Ground, Nottingham Forestin kotikenttä
Al-Hajjaj ibn Yusuf

Al Hajjaj ibn Yusuf drakhmassa vuodelta 695
Al-Hajjaj ibn Yusufin sinetti
Al-Hajjaj ibn Yusuf (arab. الحجاج بن يوسف‎) [al-Hadžadž ibn Jusuf] (661–714) oli umaijadikalifaattia palvelleista kuvernööreistä tunnetuin. Kerrotaan, että hän syntyi Tai'fissa Hijazissa ja kuoli hallintokaupungissaan Wasitissa Irakissa. Ibn Yusuf toimi aluksi kalifi Abd al-Malikin (685–705) palveluksessa Hijazin kuvernöörinä vuosina 692–694 ja sen jälkeen Irakin ja Persian eräänlaisena varakuninkaana. Al-Hajjaj jatkoi palveluksiaan Abd al-Malikin pojan ja seuraajan al-Walid I:n (705–715) hallintokaudella. Ibn Yusufia on kuvattu kalifien oikeaksi kädeksi, joka oli raaka sotilas ja tehokas hallintomies.
Sotilas- ja hallintoura

Väitetään, että ibn Yusuf oli alakoulun (maktab) opettaja, joka värväytyi al-Malikin armeijaan ja eteni nopeasti arvossa. Hän sai vuonna 691 vastuulleen Mekan valloittamisen kapinoitsija Musan ibn Zubayrilta. Ibn Yusuf piiritti Mekkaa, jota pommitettiin katapulteilla. Se aiheutti vahinkoa myös Kaaban temppelille. Taistelun lopputuloksena Kaaban temppeliin paennut ibn Zubayr surmattiin. Ibn Yusuf sai sitten kuvernöörinä komentoonsa Hijazin ja Jemenin, mutt kahden vuoden kuluttua hänet määrättiin Irakiin kukistamaan kharijiittien kapinaa. Tarina sodasta Zubayria vastaan Mekassa on kyseenalaistettu, sillä Zubayrin lyömien kolikoiden perusteella on väitetty, että Zubayr olisi viettänyt viimeiset vuotensa Iranin Kermanissa.
Persian kirjallisuuden ja historian tutkija Abdolhossein Zarinkoob kertoo, että ibn Yusufin hirveää hallintoa leimasi verenvuodatus, tragedia ja tyrannia. Muslimilähteet kertovat, että hänen vankiloissaan viruville tuhansille vangeille syötettiin eläinten lantaa, johon oli sekoitettu aasin virtsaa, suolavettä ja limettiä. Hänen 20-vuotisen hallintokautensa aikana tapettiin kaikkiaan 120 000 ihmistä joko teloittamalla tai taisteluissa. Kun ibn Yusuf kuoli, Irakin vankiloissa oli 50 000 miestä ja 30 000 naista. Tarinat kertovat myös, että imeväisenä ibn Yusuf oli kieltäytynyt äidinmaidosta, joten häntä ravittiin neljä päivää eläinten verellä.
Koraanin muokkaaja?

Koraanin syntyvaiheista löytyy merkintä Bysantin keisarin Leo III:n (717–741) ja kalifi Umar II:n (717–720) kirjeenvaihdosta. Sen alkuperäinen kreikkalainen versio on kateissa. Vanhimmat säilyneet käännökset, armenian ja latinankieliset, poikkeavat toisistaan ja ovat aikaisintaan 700-luvun lopulta. Säilynyt teksti ei mainitse Koraania oikealla nimellä eikä siteeraa sitä. Kirje sisältää seuraavan katkelman Koraanin kokoamisesta:
“Umar [=toinen kalifi], Abu Turab [=Ali] ja Salman Persialainen kokosivat sen [= sinun Pourkanisi] vaikka keskuudessanne onkin levitetty tietoa, että Jumala olisi lähettänyt sen taivaasta... Mitä kirjaanne tulee, olette jo antaneet näytteitä sellaisista väärennöksistä, ja muiden ohella tunnetaan muuan Hajjaj, nimittämänne Persian kuvernööri, joka lähetti miehiä kokoamaan muinaisen kirjanne, jonka hän korvasi toisilla, itse kirjoittamillaan ja mieleisillään, jotka hän levitti kaikkialle valtakunnassanne... Tästä hävityksestä kuitenkin pelastui osa Abu Turabin teoksista, koska Hajjaj ei kyennyt hävittämään kaikkea.”
Sana "Pourkan" tarkoittaa arabian sanaa al-furqan, joka merkitsee "ratkaisu". Se on suuran 25 nimi, mutta "ratkaisulla" viitataan myös Koraaniin kokonaisuudessaan. "Abu Turab" oli Muhammedin ottopojan Alin lempinimi. Erään teorian mukaan alkuperäisen arabiprofeetan nimi oli Ali ennen kuin Muhammed nousi nykyiseen asemaan. Samanlaisen version Koraanin kokoamisesta esittivät al-Kindi ja Abraham Tiberialainen, jotka kirjoittivat vuosina 813–833:
“Sitten oli Hajjaj ibn Yusufin tapaus, nimittäin se, että hän kokosi pois kaikki kopiot ja poisti tekstistä monia kohtia... ja versio kirjoitettiin Hajjajn suosiman koostumuksen mukaisesti kuutena kopiona, jotka lähetettiin Egyptiin, Syyriaan, Medinaan, Mekkaan, Kufaan ja Basraan.”
Osallistuiko ibn Yusuf Koraanin kirjoittamiseen? Keith E. Small on tekstien vertailun avulla tullut siihen tulokseen, että 600–700-lukujen vaihteessa todella tapahtui Koraanin laajamittaista editointia. Koraanintutkijat ovat todenneet, että kirja sisältää uskonnollisen hartaustekstin lisäksi väkivaltaan kehottavia ohjeita. Robert G. Hoyland katsoo, että ibn Yusuf melkein varmasti muokkasi Koraania jollakin tavalla, mutta tiedossa ei ole, rajoittuiko toimittaminen diakriittisten merkkien lisäämiseen vai oliko muokkaus laajempaa.
Martti Räsänen (jalkapallovalmentaja)

Martti Räsänen (21. marraskuuta 1931 Kuopio – 3. marraskuuta 2009 Kuopio) oli suomalainen jalkapallovalmentaja. Kuopiolainen Räsänen valmensi pääsarjatasolla Kuopion Palloseuraa, Kuopion Eloa ja Kopareita.
Suomen mestaruuden ”Mörkö”-nimellä tunnettu Räsänen voitti KuPS:n päävalmentajana kahdesti, kausina 1974 ja 1976.
Räsäsen jalkapalloura alkoi 1940-luvun loppupuolella Elon junioreissa ja jatkui seuran edustusjoukkueeseen vuonna 1950 sivutuen pelipaikalle. Vuonna 1964 hän siirtyi Elon valmentajaksi. Kuopiolaisseurojen lisäksi Räsänen valmensi muun muassa iisalmelaisen PK-37:n edustusjoukkuetta.
Ura valmentajana pääsarjatasolla

| Kausi | Joukkue | Ottelut | Voitot | Tasapelit | Häviöt | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1969 | Elo | 22 | 7 | 7 | 8 | 21 |
| 1970 | Elo | 22 | 0 | 4 | 18 | 4 |
| 1972 | KuPS | 22 | 12 | 2 | 8 | 26 |
| 1973 | KuPS | 22 | 10 | 6 | 6 | 26 |
| 1974 | KuPS | 22 | 13 | 7 | 2 | 33 |
| 1975 | KuPS | 22 | 12 | 6 | 4 | 30 |
| 1976 | KuPS | 22 | 13 | 6 | 3 | 32 |
| 1977 | KuPS | 22 | 12 | 2 | 8 | 26 |
| 1978 | KuPS | 22 | 9 | 3 | 10 | 21 |
| 1979 | KuPS | 29 | 17 | 6 | 6 | 40 |
| 1980 | KPT | 29 | 8 | 8 | 13 | 24 |
| 1981 | KPT | 29 | 13 | 12 | 4 | 38 |
| 1982 | Koparit | 29 | 13 | 9 | 7 | 35 |
| 1983 | Koparit | 29 | 8 | 9 | 12 | 25 |
| 1990 | KuPS | 24 | 8 | 8 | 8 | 24 |
| 1991 | KuPS | 33 | 8 | 13 | 12 | 37 |
| 1992 | KuPS | 28 | 6 | 6 | 16 | 24 |
Frankfurt–Hahnin lentoasema

Frankfurt–Hahnin lentoasema (saks. Flughafen Frankfurt-Hahn, IATA: HHN, ICAO: EDFH) on kansainvälinen lentoasema Lounais-Saksassa, Rhein-Hunsrückin piirikunnassa, Rheinland-Pfalzin osavaltiossa. Nimestään huolimatta se ei sijaitse Frankfurtissa, vaan noin sata kilometriä kaupungista länteen. Muita suhteellisen lähellä olevia paikkoja ovat Koblenz, Mainz, Köln ja Luxemburg.
Hahnin lentokenttä oli alun perin amerikkalaisten lentotukikohta, joka muutettiin siviililentokentäksi 1990-luvun alkupuolella kun Yhdysvaltain ilmavoimilla ei enää ollut sille käyttöä. Yksi pääsijoittajista on Frankfurtin lentoaseman toiminnasta vastaava yhtiö, joka halusi vähentää ruuhkaisen päälentokenttänsä liikennettä. Frankfurt–Hahn on syrjäisen sijaintinsa takia edullinen liikennöidä, ja on siksi erityisesti halpalentoyhtiöiden käytössä.
Ryanair lensi sinne taannoinmilloin? Tampere-Pirkkalan lentoasemalta.
Lentoyhtiöt ja kohteet

Iceland Express (Reykjavik)
Ryanair (Alghero, Alicante, Bari, Berliini-Schönefeld, Birmingham, Bologna, Bratislava, Cagliari, Carcassone, Dublin, Edinburgh, Faro, Féz, Gdansk, Girona, Glasgow-Prestwick, Göteborg-City, Jerez de la Frontera, Kaunas, Kerry, Klagenfurt, Lanzarote [26.10. alkaen], Las Palmas de Gran Canaria [26.10. alkaen], Lontoo-Stansted, Lyypekki, Madrid, Malaga, Manchester [30.9. saakka], Marrakesh, Milano-Bergamo, Montpellier, Osijek, Oslo-Torp, Palma de Mallorca, Pescara, Pisa, Porto, Praha, Reus, Riika, Rimini, Rooma-Ciampino, Rzeszów, Santander, Santiago de Compostela, Sevilla, Tampere, Teneriffa-eteläinen, Trapani, Tukholma-Skavsta, Valencia, Venetsia-Treviso, Wroclaw, Zadar)
Sky Airlines (Antalya)
Wizz Air (Katowice)
Kuvagalleria

Lentoaseman sisätiloja.
Ryanairin lähtöselvitystiskejä.
Matkatavaroiden luovutusalue.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frankfurt–Hahnin lentoasema Wikimedia Commonsissa
Lentoaseman virallinen kotisivu (saksaksi), (englanniksi)
Saksan lentoasemat
Augsburg
Karlsruhe–Baden-Baden
Bindlacher-Berg
Berlin-Schönefeld
Berlin-Tegel
Berliini–Brandenburg
Bitburg
Borkum
Braunschweig
Bremen
Bremerhaven
Köln/Bonn
Dortmund
Dresden
Düsseldorf
Düsseldorf-Mönchengladbach
Emden
Erfurt
Frankfurt am Main
Frankfurt-Egelsbach
Frankfurt–Hahn
Hampuri
Hannover
Heide-Büsum
Uetersen
Helgoland
Heringsdorf
Hof-Plauen
Ingolstadt-Manching
Kassel-Calden
Kiel
Leipzig-Altenburg
Leipzig-Halle
Lyypekki
Mannheim
Memmingen
Münster-Osnabrück
München
Nürnberg
Paderborn-Lippstadt
Rostock
Saarbrücken
Siegerland
Stuttgart
Weeze
Sylt
Zweibrücken
Egeanmeri

| Egeanmeri> Αιγαίον Πέλαγος |
| --- | --- |
 Egeanmeri satelliittikuvassa.
  Egeanmeri 
Koordinaatit:  38°56′N, 25°08′E
Valtio:   Kreikka  Turkki
Merialue:  Välimeri
Pinta-ala:  215 000 km²
Pituus:  610 km
Leveys:  300 km
Suurin syvyys:  3 543 m
Keskisyvyys:  1 500 m
Egeanmeri eli Aigeianmeri (kreik. Αιγαίον Πέλαγος, Aigaión Pélagos, turk. Ege Denizi) on Balkanin niemimaan ja Vähän-Aasian välissä sijaitseva saarekas Välimeren osa. Se liittyy Mustaanmereen Dardanellien, Marmaranmeren ja Bosporinsalmen kautta. Egeanmeren saaret kuuluvat Kreikalle muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta. Meri on Kreikan merkittävin merialue Joonianmeren ohella.
Etymologia

Antiikin aikana Aigeian nimelle oli useita selityksiä. Sanottiin, että se oli nimetty Poseidonin kulttipaikkana tunnetun Aigain kaupungin, amatsonien kuningatar Aigean tai Theseuksen isän Aigeuksen mukaan, joka hukutti itsensä mereen luullessaan poikansa kuolleen. Nimen etymologia voi perustua myös sanaan aiges (αἶγες, 'aallot'), jolloin se voisi tarkoittaa ”Aaltoista merta”.
Maantiede

Egeanmeren pinta-ala on noin 215 000 neliökilometriä. Meren pituus pohjois-eteläsuunnassa on noin 610 kilometriä ja leveys itä-länsisuunnassa noin 300 kilometriä. Egeanmeren länsi- ja pohjoisrannikko sekä useimmat saaret kuuluvat Kreikkaan, ja itärannikko Turkkiin. Merialueen eteläisenä rajana toimivat seuraavat saaret (lännestä itään): Kythera, Antikythera, Kreeta, Kásos, Kárpathos ja Ródos. Meren keskisyvyys on noin 1 500 metriä ja suurin syvyys Kreetan itäpuolella 3 543 metriä.
Egeanmeren pohja muodostuu mereen vajonneesta ylätasangosta, jonka vuorenhuiput muodostavat Egeanmeren saariston. Koko Egeanmeren alue on maanjäristysherkkää aluetta. Merialueen alla on oma pieni mannerlaatta, Egeanmeren laatta. Se puristuu yhdessä sen itäpuolella sijaitsevan Anatolian laatan kanssa toisiaan lähestyvien Afrikan ja Euraasian laattojen väliin. Afrikan laatta työntyy Egean laatan alle Kreetan eteläpuolella, kun taas Egean laatan ja Euraasian laatan kontaktialue on merialueen pohjoisosissa.
Alue on myös vulkaanista aluetta. Tulivuoritoiminta on keskittynyt niin kutsutun helleenisen kaaren alueelle, joka ulottuu Kreikasta Turkkiin kulkien eteläisten Kykladien kautta. Suuri osa tulivuoritoiminnasta on nykyisin sammunutta tai uinuvaa. Aktiivisinta toiminta on Santorínilla, jonka suuri purkaus noin 1650–1600 eaa. on voimakkain 10 000 vuoteen.
Merenpohja on pääosin kalkkikiveä. Tulivuoritoiminnan seurauksena se on paikoin muuttunutta. Joidenkin saarten, kuten Skýros, Páros, Íos, Anáfi ja Tínos kallioperässä on esimerkiksi marmoria, kun taas Mýkonos on graniittia ja Thíra laava- ja hohkakiveä.
Egeanmeren ja muun Välimeren sekä Atlantin vedet sekoittuvat toisiinsa suhteellisen vähän, ja Egeanmeren vesi on Atlanttia suolaisempaa. Vuorovesi on suhteellisen heikko, mutta voimakas paikoin, kuten Évripossalmessa. Merellä vallitsee pohjoistuuli.
Maantiede > Merialueet ja lahdet

Egeanmeren joillakin osilla on omat nimensä. Meren pohjoisinta osaa kutsutaan Traakianmereksi, läntisintä osaa Kykladien ja Peloponnesoksen niemimaan välissä Myrtóonmereksi, itäistä osaa Ikarían ja Sámoksen saarten ympärillä Ikaríanmereksi, ja eteläisintä osaa, joka sijaitsee Kykladien ja Kreetan välissä, Kreetanmereksi.
Kreetan Egeanmeren puoleiset lahdet ovat lännestä itään Kíssamoksenlahti, Chaniánlahti, Soúdanlahti, Almyróksenlahti, Iraklioninlahti, Málianlahti ja Mirampéllonlahti. Peloponnesoksen itärannikolla ovat Epídavros Limirán lahti ja Argoliinlahti. Saroninlahti sijaitsee Peloponnesoksen ja Attikan välissä. Euboian erottavat mantereesta Pohjoinen ja Eteläinen Euboianlahti. Pílion niemimaan kainalossa sijaitsee Pagasitikóslahti ja Chalkidikín niemimaan kainalossa Egenmeren pohjoisosassa Thermaïkóslahti. Chalkidikín niemet erottavat toisistaan Kassándranlahti eli Toronaíoslahti sekä Singitikóslahti eli Pyhänvuorenlahti. Idempänä meren pohjoisrannikolla ovat Strymonikóslahti ja Kaválanlahti. Saroksenlahti, Edremitinlahti, Dikilinlahti, Çandarlinlahti, Izmirinlahti, Kuşadasinlahti, Gökovanlahti ja Güllükinlahti sijaitsevat Turkin puolella.
Maantiede > Saaret

Egeanmeren saaria on yli 1 000 kappaletta. Saaret voidaan jakaa seitsemään ryhmään: Pohjoisen Egean saaret (jotka voidaan jakaa edelleen Traakianmeren ryhmään ja Itä-Egean ryhmään), Pohjoiset Sporadit, Euboia ja sen ympäristön saaret, Argo-Saroniset saaret, Kykladit,  Dodekanesia sekä Kreeta ja sen ympäristön saaret. Saarista suurimmat ovat Kreeta ja Euboia. Niitä ei aina lasketa varsinaisiksi Egeanmeren saariksi paitsi niiden suuren koon vuoksi myös siksi, että ne sijaitsevat merialueen laidoilla. Näiden jälkeen suurimmat saaret ovat Lesbos, Ródos, Chíos ja Sámos. Egeanmerellä on vain kaksi suurempaa Turkille kuuluvaa saarta, Gökçeada (Ímbros) ja Bozcaada (Ténedos).
Monet Egeanmeren saarista tai saariketjuista ovat oikeastaan mantereen vuorien jatkeita. Yksi ketju ulottuu meren poikki Chíokseen ja toinen on Euboian ja Sámoksen välillä. Kolmas ketju kulkee Peloponnesoksen läpi Kreetan kautta Ródokselle ja se erottaa Egeanmeren varsinaisesta Välimerestä. Monilla saarista on turvallisia satamia ja lahtia, mutta merellä navigointi on yleisesti vaikeaa. Useimmat saarista ovat tuliperäisiä. Muilta saarilta louhitaan marmoria sekä rautaa. Suurimmilla saarilla on hedelmällisiä laaksoja ja alankoja. Saarten yhteispinta-ala on 9 122 km².