stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Filip Komea
Kastilian kanssahallitsija ja kuningas

Vuonna 1504 Johanna peri äidiltään Kastilian kruunun ja Filip tunnustettiin hänen kanssahallitsijakseen. Marraskuussa he purjehtivat hovinsa ja taloutensa sekä lapsiensa kanssa Flanderista Espanjaan, jossa Filipin oli määrä ottaa vastaan kuninkaan asema Johannan puolisona. Laivat kuitenkin haaksirikkoutuivat Englannin rannikolla ja pari päätyi Englannin Henrik VII:n vieraiksi Windsorin linnaan. He pääsivät viimein jatkamaan matkaa Espanjaan vuonna 1506. Johannan isä Ferdinand väitti Filipin pitävän tytärtään vankina ja vaati itselleen valtionhoitajan asemaa, mikä johti maan lähes sisällissotaan.
Johannan isä Ferdinand Katolilainen toimi aluksi sijaishallitsijana, ja Filip nousi häntä vastaan. Ferdinand luopui vaateistaan vasta vuonna 1506. Samaan aikaan Johannan mielenterveyden tila oli käynyt vakavaksi ja Filip julistettiin yksinhallitsijaksi. Filip kuoli kuumeeseen, todennäköisesti lavantautiin, 25. syyskuuta 1506, ja Johanna mielenterveys romahti lopullisesti. Hän ehti hallita vain kuukauden ennen kuolemaansa.
Tieteiden ja taiteiden suosija

Filip oli merkittävä Hieronymus Boschin suojelija. Vuonna 1504 hän tilasi Boschilta suuren triptyykin aiheena Viimeinen tuomio. Teos ei ole säilynyt, mutta se on todennäköisesti liitetty Wienissä olevaan pienempään, samaa aihetta käsittelevään Boschin triptyykkiin, koska oikean ulkosiiven pyhimyksen kasvot näyttävät olevan Filipin kasvot.
Hän tilasi sävellyksiä aikansa kuuluisilta säveltäjiltä kuten Henrik Bredemersiltä, Pierre de La Rue'lta, Alexander Agricolalta, Marbrianus de Ortolta, Antoine Divitisiltä ja Josquin Desprez'ltä.
Hän oli myös Erasmus Rotterdamilaisen suojelija, joka ylisti tätä rauhan solmimisesta Ranskan kanssa ja neuvoi Filipiä, että Jumalan jälkeen ruhtinaan velvollisuus oli ensin patria (kansakunta) eikä pater (isä, tässä tapauksessa Maksimilian I).
Lapset

Filipillä ja Johannalla oli kuusi lasta, jotka ajalle poikkeuksellisesti kaikki elivät aikuisiksi asti.
Eleonoora Itävaltalainen (1498–1558), Portugalin Emanuel I:n ja Ranskan Frans I:n puoliso
Kaarle V (1500–1558), Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari
Isabella, myöh. Elisabet Itävaltalainen (1501–1526), Tanskan Kristian II:n puoliso
Ferdinand I (1503–1564) Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari
Maria Itävaltalainen (1505–1558), Böömin ja Unkarin Ludvig II:n puoliso
Katariina Itävaltalainen (1507–1578), Portugalin Juhana III:n puoliso
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filip Komea Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Filip Komea ja Johanna Mielipuoli Brysselin linnan puutarhassa, Affigemin mestari, 1505–1506 ja 1495–1506
Burgundin maitten jako Ranskan ja Habsburgien kesken 1477-1493
Filip I Komea, Juan de Flandes (attr.) n. 1496–1500
Käännös suomeksi
Franz Albert Seyn

| Franz Albert Aleksandrovitš Seyn |
| --- | --- |
 Kenraaliluutnantti Franz Albert Aleksandrovits Seyn v. 1909
Suomen kenraalikuvernööri
 24. marraskuuta 1909 – 16. maaliskuuta 1917  
Edeltäjä:  Vladimir von Boeckmann
Seuraaja:  Adam Lipski
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. elokuuta 1862 Vitebsk, Venäjä
Kuollut: heinäkuu  1918 Pietari
Puoliso:  Sofia Ivanova Stewen
Franz Albert Aleksandrovitš Seyn (ven. Франц-Альберт Александрович Зейн, Frants-Albert Aleksandrovitš Zein), (8. elokuuta 1862 Vitebsk, Venäjän keisarikunta – 1918 Pietari, Neuvosto-Venäjä) oli venäläinen kenraaliluutnantti ja Suomen kenraalikuvernööri vuosina 1909–1917. Toisen sortokauden aikana kenraalikuvernöörinä toiminut Seyn jatkoi Nikolai Bobrikovin yhtenäistämispolitiikkaa Suomen autonomian kaventamiseksi. Hänet syrjäytettiin ja vangittiin välittömästi helmikuun vallankumouksen 1917 jälkeen.
Sotilasura Venäjän keisarikunnassa

Franz Albert Seyn syntyi nykyisen Valko-Venäjän alueella Vitebskissä. Hänen isänsä suku oli alun perin saksalaistaustainen aatelissuku ja uskonnoltaan luterilaista. Seyn astui keisarillisen Venäjän armeijan palvelukseen 1879 Mikaelin tykistökouluun. Kolmivuotisen koulutuksen jälkeen Seyn palveluspaikka aliluutnanttina oli Kaukasia. Luutnantiksi ylennettynä vuonna 1885 Seyn aloitti Nikolajevin yleisesikunta-akatemian ja käytyään nelivuotisen koulutuksen hänet määrättiin esikuntaupseeriksi Kiovaan. Vuonna 1890 hänet siirrettiin Helsinkiin, jossa hänet ylennettiin kapteeniksi. Vuoden Krasnojarskin jalkaväkirykmentin komppanianpäällikkyyden jälkeen Seyn palasi Suomeen vuonna 1895 everstiluutnantiksi ylennettynä. Suomenmaalaisen tarkka-ampujarykmentin esikuntapäällikön tehtävissä hänet ylennettiin joulukuussa 1899 everstiksi.
Ensimmäisen sortokauden venäläistämisen toteuttajia

Franz Seyn siirtyi sotilastehtävistä siviilipuolelle, kun Suomen kenraalikuvernööri Bobrikov nimitti hänet toimistonsa päälliköksi marraskuussa 1900. Tässä tehtävässä Seyn oli tärkeimpiä ensimmäisen sortokauden venäläistämistoimien toteuttajia. Hän joutui palaamaan Pietariin vuoden 1906 alussa kiihkovenäläisen suuntauksen kokiessa väliaikaisesti tappion. Hänelle löytyi uusi tehtävä kesällä 1906 Grodnon kuvernementin kuvernöörinä.
Toisen sortokauden pääarkkitehti Suomessa

Venäläistämiskausi sai jatkoa Pjotr Stolypinin tullessa Venäjän pääministeriksi vuonna 1906. Yleisvenäläinen lainsäädäntö sai entistä tärkeämmän aseman Suomen suuriruhtinaskuntaa hallittaessa. Tämän asian toteuttajaksi tuli jälleen F. A. Seyn, jonka keisari Nikolai II nimitti marraskuussa 1907 pääministeri Stolypinin suosituksesta Suomen kenraalikuvernöörin apulaiseksi. Stolypinin hallitus vaati tiukempia otteita suomalaisen separatismin kitkemiseksi, ja tämän vuoksi Suomen oikeuksia huomioon ottaneet kenraalikuvernöörit, ensin Gerard ja von Boeckmann, saivat väistyä tiukkaa venäläistämislinjaa kannattaneen F. A. Seynin tullessa kenraalikuvernööriksi marraskuussa 1909.
Seyn toimi Suomen kenraalikuvernöörinä 1909–1917, pääosan toisesta sortokaudesta. Seynin aikana yhtenäistämistoimenpiteet aloitettiin uudelleen. Ensimmäinen näkyvä merkki oli niin sanotun amiraalisenaatin nimittäminen. Talousosaston varapuheenjohtajan, kenraalimajuri Vladimir Markovin, ja useiden muiden senaattorien suomalaisuus oli kyseenalainen. Suomen oikeuksien tiukaksi puolustajaksi ja samalla Seynin näkyväksi vastustajaksi tuli useaan kertaan eduskunnan puhemieheksi valittu perustuslain tiukka kannattaja P. E. Svinhufvud, jonka valtiopäivien avajaisissa pitämät puheet johtivat kerran jopa eduskunnan välittömään hajottamiseen.
Suuri osa Suomen lainsäädäntöä siirrettiin vuonna 1910 Venäjän valtakunnanduuman alaisuuteen säätämällä niin sanottu laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä. Vuonna 1912 vahvistettiin yhdenvertaisuuslaki, jolla Venäjän kansalaisille taattiin Suomessa samat oikeudet kuin suomalaisilla. Vuonna 1913 Markovin siirtyessä ministerivaltiosihteeriksi Seyn sai senaatin talousosaston varapuheenjohtajaksi kansliapäällikkönsä, täysin venäläisen Mihail Borovitinovin. Suomen prokuraattoriksi eli ylimmäksi lainvalvojaksi tuli samoihin aikoihin venäläinen Konstantin Kasanski. Uuden yhdenvertaisuuslain mukaan nämä nimitykset olivat nyt laillisia.
Ensimmäisen maailmansodan aika

Vuoden 1914 syyskuussa keisarin hyväksymän niin sanotun suuren venäläistämisohjelman mukaan Suomen autonomia piti lopettaa täydellisesti ja tehdä Suomesta keskusvallan alainen maakunta. Vastarinnan osana syntyi muun muassa jääkäriliike. Sortotoimet kestivät helmikuun vallankumoukseen 1917 asti.
Venäjän väliaikainen hallitus oli luvannut peruuttaa Suomeen kohdistuneet sortotoimet, mutta Pietarissa asuneet suomalaiset pitivät tätä mahdottomana niin kauan kuin F. A. Seyn ja Mihail Borovitinov ovat viroissaan. Väliaikaishallitus sähkötti 16. maaliskuuta 1917 Helsingissä oleskelevalle Itämeren laivaston komentajalle, amiraali Adrian. I. Nepeninille määräyksen näiden vangitsemisesta. Amiraali Nepenin kutsui Seynin ja Borovitinovin "tärkeään neuvotteluun" laivalleen ja pidätti heidät heti näiden saavuttua sinne.
Tämän jälkeen Seyn ja Borovitinov tuotiin junalla Pietariin, jossa heidät kuitenkin vapautettiin myöhemmin. Franz Seyn anoi tuloksettomasti eläkettä sekä Suomen että Venäjän valtiolta. Franz Albert Aleksandrovits Seynin viimeisiä vaiheita ei tunneta tarkkaan, mutta tiettävästi bolševikit murhasivat hänet Pietarissa tai Kronstadtissa kesällä 1918, mahdollisesti hukuttamalla Suomenlahteen. Seynin vaimon kerrottiin vuonna 1921 asuneen yhdessä Mihail Borovitinovin kanssa ja elättäneen itsensä povaamisella ja kädestä ennustamisella.
Kirjallisuutta

Håkon Holmberg: (Keisarillisen) Suomen senaatin talousosaston puheenjohtajat, jäsenet ja virkamiehet 1909–1918 – elämäkerrallinen luettelo, Helsinki, 1964.
Kari O. Virtanen: Ahdistettu kansakunta 1890–1917, WSOY, Porvoo/Helsinki, 1974, ISBN 951-0-06475-0.
Pertti Luntinen: F.A.Seyn – A Political Biography of a Tsarist Imperialist as Administrator of Finland, Studia Historica 19, Suomen Historiallinen Seura, Helsinki, 1985, ISBN 951-9254-72-2.
Tuomo Polvinen: Venäjän vallankumous ja Suomi I (helmikuu 1917 − toukokuu 1918), WSOY, Porvoo/Helsinki, 1967.
Aiheesta muualla

Taiteilija Rindellin uutiskuvia vuodelta 1917. Kenraalikuvernööri Seynin pakollinen lähtö Helsingistä. Piirretty Helsingin asemalla 16.3.1917, Helsingin Sanomat, 16.11.1934, nro 310 A, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Vladimir von Boeckmann | Suomen kenraalikuvernööri 1909–1917 | Seuraaja: Adam Lipski vt. |
| n k Suomen kenraalikuvernöörit |
| --- | --- | --- |
| Ruotsin aika (1595–1809) |  Bielke (1623–1631)  Oxenstierna (1631–1633)  Brahe (1637–1641 ja 1648–1654)  H. Fleming (1664–1669)  Nieroth (1710–1712)  Douglas (1717–1721)  von Campenhausen (1742–1743)  von Rosen (1747–1753)  |  |
| Suomen suuriruhtinaskunta (1809–1917) |  Sprengtporten (1808–1809)  Barclay de Tolly (1809–1810)  vt. Armfelt (1812–1813)  Steinheil (1810–1823)  Zakrevski (1824–1831)  Menšikov (1831–1855)  vt. Thesleff (1833–1847)  von Berg (1855–1861)  Rokassovski (1861–1866)  Adlerberg (1866–1881)  Heiden (1881–1897)  vt. Gontšarov (1897–1898)  Bobrikov (1898–1904)  vt. Turbin (1904)  Obolenski (1904–1905)  Gerard (1905–1908)  von Boeckmann (1908–1909)  Seyn (1909–1917)  vt. Lipski (1917)  Stahovitš (1917)  Nekrasov (1917)  |  |
| n k Suomen kenraalikuvernöörin apulaiset (1808–1917) |
| --- | --- | --- |
| Apulaiset |  Thesleff (1833–1847)  Rokassovski (1848–1854)  Indrenius (vt. 1873–1881)  af Forselles (1885–1891)  Gontšarov (1893–1898)  Šipov (1899–1902)  Deutrich (1902–1905)  Seyn (1907–1909)  Lipski (1910–1917)  Korff (1917)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Kenraalikuvernööri Franz Albert Aleksandrovits Seyn ja hänen vaimonsa Rovaniemellä vuonna 1911
Seppo Siirala

Seppo Martti Siirala (s. 29. helmikuuta 1952 Helsinki) on suomalainen klassisen musiikin kitaristi ja äänitetuottaja.
Siirala on Varpu Siiralan poika. Hän opiskeli 1960–1970-lukujen vaihteessa klassista kitaransoittoa Sibelius-Akatemian ensimmäisen kitaransoiton opettaja Ivan Putilinin johdolla. Hän täydensi opintojaan New Yorkissa ja Lontoossa opettajinaan Jorge Morel ja John W. Duarte. Siirala on konsertoinut laajalti Suomessa ja muualla, kuten Australiassa. Hän kuului ensimmäisen aallon suomalaisiin ammattimaisiin kitarataiteilijoihin ja -pedagogeihin. Siiralalta on julkaistu monia levytyksiä, ja hän on ollut tekijänä klassisen kitaran nuottikirjoissa. Vuosina 1977–1991 hän opetti Sibelius-Akatemiassa. Tuottajana Siirala toimi vuodesta 1991 Ondine-levymerkillä, jonka palveluksesta hän siirtyi vapaaksi tuottajaksi vuonna 2010.
Siirala sai vuonna 2021 Tampere Guitar Festivalin Pro Guitarra -palkinnon työstään klassisen kitarakulttuurin hyväksi. Vuonna 2018 hän oli mukana perustamassa Suomen kitarakilpailua, jonka tuomariston puheenjohtaja hänestä tuli. Siirala on myös toiminut Helsingin Kitaraseuran puheenjohtajana. Hän löysi isoisänsä, lääkäri Martti Johannes Siiralan (1889–1948) päiväkirjat vuosilta 1914–1918 ja toimitti tämän aikalaisdokumentin kirjan muotoon. Uutta aikaa ei uhreitta luoda -teoksen julkaisi Siltala-kustantamo. Johdannon siihen laati Samu Nyström.
Varpu Siirala

Varpu Sisko Siirala (o.s. Siukonen; 9. marraskuuta 1925 Viipuri – 6. kesäkuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen sellisti ja musiikkipedagogi.
Siirala syntyi keskimmäisenä sisaruksista, joihin kuuluivat myös viulisti Leena Siukonen-Penttilä ja pianisti Inkeri Siukonen. Perhe muutti Helsinkiin vuonna 1927. Siirala soitti alun perin viulua, mutta siirtyi selloon saatuaan sellaisen 11-vuotiaana. Jo kouluaikoina hän perusti siskojensa kanssa pianotrion, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Trio Siukonen. Kokoonpano esiintyi 1940–1970-luvuilla Suomessa ja Pohjoismaissa. Siirala opiskeli Sibelius-Akatemiassa Yrjö Selinin johdolla ja suoritti sellodiplominsa vuonna 1948. Samana vuonna hän meni naimisiin psykiatri Martti Siiralan kanssa. Avioliitosta syntyivät lapset Jussi (pianisti), Seppo (kitaristi) ja Marja-Liisa.
Siirala piti myös omia konserttejaan, joissa pianisteina hänen kanssaan soittivat hänen siskonsa Inkeri ja lankonsa Kauko Kuosma. Vuosina 1952–1957 hän asui perheensä kanssa Sveitsissä, jossa jatkoi konsertoimista. Siirala sai myös täydentävää opetusta Enrico Mainardilta Italiassa. Pedagogisen työnsä hän aloitti 1960-luvulla. Siirala opetti aluksi Lahden musiikkiopistossa, josta siirtyi Sibelius-Akatemian sellonsoiton opettajaksi ja myöhemmin lehtoriksi. Sibelius-Akatemiassa hän työskenteli vuoteen 1986 saakka. Siirala osallistui jousisoitinten soitonopettajien kansainvälisiin konferensseihin. Hän jätti sellonsoiton 1980-luvun lopussa kärsittyään kolmesta rannemurtumasta.
Siirala sai lapsenlapsia ja lapsenlapsenlapsia. Pianisti Antti Siirala on hänen pojanpoikansa. Siirala erosi miehestään vuonna 1986. Hän kuoli kesäkuussa 2017 asuttuaan kaksi viimeistä vuottaan Kustaankartanon palvelukeskuksessa.
SF-paraati

| SF-paraati |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Yrjö Norta
Käsikirjoittaja:  Tapio Piha Toivo Särkkä (ei alkuteksteissä)
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Georg Malmstén
Kuvaaja:  Theodor Luts
Leikkaaja:  Yrjö Norta
Lavastaja:  Antero Suonio
Pääosat:  Tauno Palo Ansa Ikonen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  12. toukokuuta 1940
Kesto:  86 minuuttia
Alkuperäiskieli:  Suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
SF-paraati on vuonna 1940 valmistunut Yrjö Nortan ohjaama suomalainen musiikkielokuva. Elokuva sai ensi-iltansa toukokuussa 1940, kaksi kuukautta talvisodan päättymisestä. Kyseessä on lennokas musiikkikomedia, jolle oli tilaus raskaan sodan jälkimainingeissa. Elokuva oli kuvattu ennen sotaa kesällä 1939. Tarinassa viitataan esimerkiksi Helsingissä vuonna 1940 pidettäviksi suunniteltuihin olympialaisiin.
SF-paraatin musiikkikappaleet on säveltänyt Georg Malmstén. Elokuvan tunnuskappale ”Nuoruuden sävel” ja tarttuva  iskelmä ”Potkut sain” on myöhemmin tunnettu ikivihreinä.
Juoni

Ansa Koskeli on matkaopas, jonka johdolla esitellään kesän 1939 Helsinkiä. Musiikkia harrastava taksinkuljettaja Tanu Paalu on iskenyt häneen silmänsä. Ansaan on ihastunut myös hänen kollegansa Jopi Rintee. Mies varastaa suudelman Ansalta, mistä neito suivaantuu pahan kerran. Kolmantena Ansaan ihastuneena on hänen esimiehensä johtaja Anger, joka ahdistelee häntä eräänä iltana, mistä Ansa suuttuu. Eräällä turistikierroksella Ansa löytää maasta turistin kadottaman rannerenkaan. Tunnollinen opas laittaa sen talteen, mutta väärään paikkaan: omaan ranteeseensa. Kun korunsa hukannut rouva huomaa helyn Ansan ranteessa, hän on oitis vaatimassa potkuja tälle.
Jopi on tietoinen Ansan viattomuudesta, mutta haluaa kostaa Ansan viileän suhtautumisen hänen taannoiseen lähestymisyritykseensä ja valehtelee johtaja Angerille, ettei tiedä asiasta mitään. Ansa saa potkut, mutta saa uuden työpaikan kioskin myyjänä. Kioskilla hän tapaa Tanun ja alkaa vähitellen lämmetä miehelle. Myös Tanulla on epäonnea työasioissa: hänen taksinsa (avomallinen punainen luksusauto Opel Admiral, vuosimalli 1939) pannaan ajokieltoon, ja hän menettää myös soittajanpaikkansa ravintolassa.
Tanun mielessä alkaa syntyä uusi iskelmä, johon Ansa kirjoittaa sanat. Syntyy ”Nuoruuden sävel”, jonka Ansa ja Tauno esittävät radiossa. Asiakaspulasta kärsivän ravintola Sensation johtajat haluavat Tanun ja Ansan houkuttelemaan asiakkaita uuden suosikki-iskelmän avulla. Asiakkaat ihastuvat Tanun ja Ansan eritahtiseen esitykseen, mutta johtajat pitävät sitä fiaskona ja antavat parille saman tien potkut. Nuoruuden sävelen oikeasta sävellajista kehkeytyy riita, joka johtaa Ansa ja Tanun välirikkoon.
Jopin omaatuntoa alkaa kolkuttaa, ja hän selvittää koruskandaalin johtaja Angerille, joka haluaa palkata Ansan takaisin. Ansa suostuu. Tanu puolestaan pääsee jatkamaan kuljettajan ammattiaan. Mutta ravintola Sensatioon on iskenyt jälleen asiakaskato. Ansaa ja Tanua aletaan etsiä kiireesti. Kun heidät on vihdoin saatu ravintolan lavalle, he esittävät ”Nuoruuden säveltä” edelleen dissonanssissa. Yleisö on riemuissaan. Ennen pitkää suosikkipari löytää konsonanssin, ja elokuvan loppu on tanssi- ja lauluspektaakkelia.
Sivujuonena SF-paraatissa seurataan kivennapalaista Toppo Tattia, joka saapuu Helsinkiin etsimään veljeään Aku Ruususta. Ansan äiti Siiri Koskeli ja Aku muodostavat elokuvan subrettiparin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ansa Ikonen  | … |  Ansa Koskeli   |
|  Siiri Angerkoski  | … |  Siiri Koskeli   |
|  Tauno Palo  | … |  Tanu Paalu   |
|  Aku Korhonen  | … |  Aku Ruusunen   |
|  Kaarlo Angerkoski  | … |  johtaja Anger   |
|  Antero Suonio  | … |  johtaja Suoni   |
|  Laila Rihte  | … |  Laila Koskeli   |
|  Leo Lähteenmäki  | … |  polyteekkari Leo Paalu   |
|  Joel Rinne  | … |  turistiauton kuljettaja Jopi Rintee   |
|  Toppo Elonperä  | … |  Toppo Tatti   |
|  Jaakko Furman  | … |  Lasse Paalu   |
|  Verna Piponius  | … |  turisteja   |
|  Arvi Rautio  | … |  turisteja   |
|  Rauha Rentola  | … |  turisteja   |
|  Emil Ristolainen  | … |  turisteja   |
|  Erkki Salin  | … |  turisteja   |
|  Aarno Varvio  | … |  turisteja   |
|  Kyösti Käyhkö  | … |  haitaria soittava mies autohallissa   |
|  Kauko Kokkonen  | … |  autohallin mies   |
|  Laila Jokimo  | … |  tanssiravintolan yleisöä   |
|  Assi Raine  | … |  tanssiravintolan yleisöä   |
|  Ossi Korhonen  | … |  matkatoimiston johtaja Erik Adolphson   |
|  Kaarlo Wilska  | … |  bensiiniseman huoltomies   |
|  Eino Salmi  | … |  mies auton alla/poliisiupseeri   |
|  Pentti Maasio  | … |  pieni paksu autonkuljettaja   |
|  Unto Kuhankoski  | … |  pirssikuski   |
|  Nestori Lampi  | … |  konstaapeli   |
|  Aku Käyhkö  | … |  pirssiautoon nouseva mies   |
|  Lida Salin  | … |  nainen matkatoimistossa   |
|  Hulda Keskinen  | … |  Nainen kampaajalla   |
|  Sylvi Salonen  | … |  3. konekirjoittajatar   |
|  Mervi Järventaus  | … |  4. konekirjoittajatar   |
|  Arja Niska  | … |  2. konekirjoittajatar   |
|  Antero Honkanen  | … |  jäätelökauppias   |
|  Georg Malmstén  | … |  poliisikomisario   |
|  Viljo Lampela  | … |  Sensation ovimies   |
|  Aino Angerkoski  | … |  Sensation asiakas   |
|  Rauli Tuomi  | … |  mies kioskilla   |
|  Urho Westman  | … |  poliisi kamarilla   |
|  Aatu Talanne  | … |  Yleisradion ohjelmapäällikkö   |
|  Jalmari Rinne  | … |  oopperalaulaja Benjamino Diabolo   |
|  Arvo Kuusla  | … |  radiokuuluttaja   |
|  Sigismund Wittenberg  | … |  Sensatio-ravintolan miesorkesteri   |
|  Maj-Lis Grönroos  | … |  Ansan naisorkesteri   |
|  Meri Grönroos  | … |  Ansan naisorkesteri   |
|  Marita Lindeman  | … |  Ansan naisorkesteri   |
|  Lydia Saxelin  | … |  Ansan naisorkesteri   |
|  Margareta Wasenius  | … |  Ansan naisorkesteri   |
|  Margaretha von Bahr  | … |  tanssija   |
Musiikki

SF-paraatin musiikkikappaleet on säveltänyt Georg Malmstén. Siinä esitetään muun muassa aikansa tarttuva iskelmä ”Pot-pot-pot-pot-potkut sain...”, jonka on sanoittanut R. R. Ryynänen salanimellä Reino Ranta. Elokuvan johtomusiikki on ”Nuoruuden sävel”. Se alkaa soida ennen alkutekstejä, ja itse alkutekstien kohdalla musiikki on sovitettu kulloinkin esillä olevan nimen logiikkaan. Runsas puolet SF-paraatista kuluu tilanteisiin, joissa Tanu hakee oikeaa muotoa ”Nuoruuden sävelelle”.
Petri Nevalainen kirjoittaa kirjassaan Kaikkien aikojen Tauno Palo: ”SF-paraatissa mielenkiinnon herättää myös tietoisuus siitä, että Malmsténin iskelmät yhdistävät elokuvassa eri yhteiskuntaluokkia ja ammatteja: suusta suuhun kiertävät iskusävelmät toimivat monta vuosisataa vanhojen kaanon-laulujen tavoin.”
Ansa Ikonen ja Tauno Palo esittivät elokuvan sävelmiä myöhemmin yhteiskiertueillaan ja levyttivät niitä 1970-luvulla.
Tuotanto

Särkkä tilasi SF-paraatin alkuperäiskäsikirjoituksen maisteri Tapio Pihalta. Jo käsikirjoitusvaiheessa Pihan mielessä kangasteli tietty näyttelijäkaarti, ja hän nimesi roolihenkilöt osittain heidän mukaansa. Elokuvan mainonnassa käytetty luonnehdinta ”Helsingin kattojen yllä ja alla” viittaa René Clairin varhaiseen äänielokuvaan Pariisin kattojen alla (1930).
Ansa Ikonen oli kuvausten aikana raskaana. Kesän 1939 kuluessa se alkoi näkyä, mutta ohjaaja Norta ei tästä piitannut. Tästä syntyi eripuraa Ikosen ja Nortan välille. Ikonen mainitsee Nortan ainoana ohjaajana, jonka kanssa hänellä elokuvaurallaan oli vaikeuksia.
Sen lisäksi, että SF-paraatin pääosanäyttelijät ovat 1930-luvun lopun suosikkeja, myös pienissä sivuosissa ja avustajatason osissa vilahtelee tunnettuja nimiä, esimerkiksi Verna Piponius ja Rauha Rentola turisteina, Laila Jokimo tanssiravintolan yleisönä, Sylvi Salonen konekirjoittajana ja Jalmari Rinne oopperalaulajana.
Julkaisu

SF-paraati oli yksi monista ennen talvisotaa valmistuneista suomalaisista elokuvista, joiden ensi-ilta lykättiin, ja ne esitettiin vasta välirauhan aikana. Sen oli määrä saada ensi-iltansa vuosikymmenen viimeisenä päivänä, 31. joulukuuta 1939, mutta sodan takia ensiesitys siirtyi seuraavaan kevääseen. Lokakuun 1939 lopussa Suomen Filmiteollisuus mainosti SF-paraatia elokuvaksi modernista Helsingistä. Tutut suosikkinäyttelijät haluttiin esitellä katsojille uudesta näkökulmasta ”hauskan ja elegantin revyyelokuvan tähtinä”, jotka ”laulavat ja tanssivat elämäniloa vaikeisiin aikoihin”.
Kaupallisesti SF-paraati menestyi melko hyvin; se keräsi katsojia hieman ensi-iltavuotensa keskiarvoa enemmän. Vuoden 1945 loppuun mennessä elokuvan oli nähnyt 411 844 maksanutta katsojaa.
Televisiossa SF-paraati esitettiin ensi kerran 22. kesäkuuta 1973. Elokuva on julkaistu myös DVD:nä.