Le Mansin onnettomuus 1955
Triviaa

Vuonna 1955 Ranskan valtiollinen yleisradio- ja tv-yhtiö Radiodiffusion-Télévision Française (RTF) televisioi Le Mans -kilpailun ensi kertaa. Panostus oli eräs siihenastisen televisiohistorian suurimpia, joskin tuolloin vasta 260.000 taloudella Ranskassa oli TV-vastaanotin(12:34–12:53). Suora lähetys Le Mansista oli linkitetty neljän väliaseman kautta Pariisiin, mistä se välitettiin Belgiaan, Alankomaihin, Saksaan, Sveitsiin ja Italiaan: näin muun muassa Hans Herrmann pystyi seuraamaan kilpailua Saksassa sairaalavuoteeltaan, ja näki Leveghin joutuvan Hermannin "omakseen" kutsumalla(8:40) 300 SLR-kilpurilla hirvittävän onnettomuuden. Lähetys useisiin Euroopan maihin oli eräs ensi askel kohti Eurovisio-yhteisöä. Tuolloin vielä tärkeät viikoittaiset elokuvateattereiden uutiskatsaukset olivat vuorostaan vastanneet television haasteeseen kuvaamalla kilpailua värifilmille ja Cinemascope-formaatissa, kun taas televisiokuva oli yhä mustavalkoinen, ja ruutu pienikokoinen. Mercedes-Benzin voittoisan paluun GP-radoille vuonna 1954 (Fangion kuljettaja-mestaruus) jälkeen Le Mans -kilpailua 1955 kuuluu ennakkoon luonnehditun "toiseksi maailmansodaksi radoilla" (BBC-dokumentti, 5:53–6:07; Chris Hilton: "Le Mans `55"), mikä osaltaan selittää suurta kiinnostusta ja myös traagisesti kiihotettuja kansallistunteita.
Kilpa-autojen kärki saavutti jo vuonna 1955 lähes 300 km/t nopeuksia lähes 6 km pituisella Hunaudières-suoralla, mikä kilpailupäivät pois lukien on osa tavallista maantietä Le Mansista Toursiin. Gordini-kuljettaja Hermano "Nano" Da Silva Ramos kertoo, että suora salli kuljettajille sinänsä noin kahden minuutin palautumisajan, mutta että tuo aika kului paitsi mahdollisten häiriöäänten kuulosteluun, jotka enteilivät teknistä rikkoa, myös pelkoon, että auto rikkoutuisi tai vaikkapa rengas räjähtäisi äkisti erittäin korkeilla ajonopeuksilla. Suoran varren metsiä ei tuolloin vielä oltu harvennettu, eikä siinä ollut vielä nykyajan hidastemutkiakaan: Da Silva Ramosin sanoin "kuljettaja saattoi välttää osumasta ensimmäiseen puuhun... mutta sitten tulisi seuraavia". Suora onkin osoittautunut radan vaarallisimmaksi osuudeksi, sillä se on vaatinut eniten kuolonuhreja kilpailun historian aikana. Järjestäjien suunnitelma lisätä suoraan kaksi shikaania vaarallisen korkeaksi nousseiden huippunopeuksien vuoksi tuli tietoon jo kaudella 1988. Tämän vuoksi ennätystä varten viritetty, 2,6-litraisella Peugeot PRV V6-erikoismoottorilla varustettu Welter Racing-tiimin WM P88-prototyyppi saavutti tuon vuoden kilpailussa tutkalla vahvistetun absoluuttisen Mulsanne-nopeusennätyksen 253 mailia tunnissa (407,2 km/t), ennen kuin sen äärimmilleen luotettavuuden kustannuksella viritetty turbomoottori rikkoutui 53 kierroksen jälkeen. Myöskään vuoden 1990 rata kahdella shikaanilla kuristettuna ei tosin laskenut nopeuksia suuresti, sillä Mark Blundell saavutti Nissan R90CK-prototyypillään kolmeen osaan pätkityllä Mulsanne-suoralla sen turboahdinten hukkaporttien häiriön vuoksi ällistyttävät 238 mailia tunnissa (383 kmt) .
Kattava ranskankielinen tulosluettelo vuoden 1955 kilpailusta sisältää yksityiskohtaisempaa tietoa niin maaliin tulleista kuin kilpailun eri syistä keskeyttäneistä, tai siihen osallistumatta jättäneistä autokunnista. Esimerkiksi viimeinen kolmesta Ferrari 121 LM:stä, pääkilpailijoiden esittelyssä tarkemmin RM Sotheby`s-viitteessä käsitelty auto 0548LM (Trintignant/Schell), joutui luovuttamaan moottorin ylikuumenemisen vuoksi jo kymmenennellä tunnilla. Mielenkiintoisia osallistujia olivat myös esimerkiksi Lotus Mk. 9:llä kilpailleet Colin Chapman/Ron Flockhart (hylkäys auton jätettyään ulosajon jälkeen radalle palatessaan noudattamatta toimitsijan ohjetta), tai BRG-vihreä siipiauto Connaught AL/SR 1½-litraisella Lea-Francisin moottorilla (mäntärikko).