stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen äänioikeuden historia
Ennen yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta > Äänioikeus säätyvaltiopäivien vaaleissa > Yleistä

Ruotsin säätyvaltiopäivien porvarissäädyssä olivat edustettuina porvarinoikeuksien haltijat kaupungeittain, talonpoikaissäädyssä perintö- ja kruununtilalliset kihlakunnittain, mutta eivät rälssitalonpojat tai maattomat. Talonpoikien asema neljäntenä säätynä oli muualla Euroopassa tuntematon ruotsalainen erikoisuus. Porvarissäädyn vaalissa äänimäärä määräytyi vero-osuuden mukaan ilman ylärajaa. Pappissäätyyn saivat virassa olevat papit ja kappalaiset valita rovastikunnittain edustajansa, minkä lisäksi piispat olivat itseoikeutettuina paikalla. Aatelissäätyyn oli jokaisella ritarihuoneeseen merkityllä aatelissuvulla oikeus lähettää yksi edustaja, yleensä vanhimman sukuhaaran vanhin miespuolinen jäsen tai tämän valtuuttama henkilö. Vuonna 1750 aateli käsitti koko valtakunnan väkiluvusta noin 0,5 prosenttia, papisto 0,9 prosenttia ja porvaristo 2 prosenttia. Valtiopäivillä päätöksen tekeminen edellytti vähintään kolmen säädyn hyväksyntää, perustuslakiasioissa kuitenkin kaikkien neljän säädyn yksimielisyyttä.
Vuoden 1809 Porvoon valtiopäivillä ja vuodesta 1863 alkaen säännöllisesti kokoontuneilla Suomen säätyvaltiopäivillä noudatettiin aluksi Ruotsin-aikaista lainsäädäntöä, jonka pohjalle myös vuoden 1869 valtiopäiväjärjestys muotoiltiin. Uuteen valtiopäiväjärjestykseen sisällytettiin muodollisesti myös kansanedustuksen periaate, sillä ensimmäisen pykälän mukaan valtiopäiville kokoontuneet säädyt edustivat Suomen kansaa. Äänioikeusikäraja oli kaikissa säädyissä 21 vuotta, joka oli myös täysi-ikäisyyden raja.
Ennen yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta > Äänioikeus säätyvaltiopäivien vaaleissa > Aateli- ja pappissäädyt

Aatelissäädyssä vuoden 1869 uudistus poisti eri aatelisarvojen välisen luokkajärjestyksen, mikä merkitsi siirtymistä päätöksentekoon yksinkertaisella enemmistöllä. Pappissäätyyn saivat vuodesta 1869 alkaen valita edustajansa evankelis-luterilaisen kirkon pappien ohella myös yliopiston opettajat ja vakinaiset oppikoulujen miesopettajat. Kaikille ryhmille oli erikseen kiintiöity edustajamäärät. Pappissääty torjui edustusoikeuden laajentamisen kansakoulunopettajiin tai muuhun maaseudun korkeakoulutettuun väestöön.
Ennen yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta > Äänioikeus säätyvaltiopäivien vaaleissa > Talonpoikaissääty

Talonpoikaissääty oli perinteisesti tarkoitettu vain varsinaisille talonpojille, mutta vuodesta 1869 alkaen sen vaaleissa olivat äänioikeutettuja kaikki maalaiskuntien miespuoliset asukkaat, jotka omistivat manttaaliin pantua perintö- tai rälssimaata tai hallitsivat pysyvällä oikeudella kruununtilaa eivätkä kuuluneet muihin säätyihin. Näin valtiopäiville pääsi myös maata omistavia muiden elinkeinojen harjoittajia – pahimmillaan vuoden 1885 valtiopäivillä vain niukka enemmistö säädyn edustajista oli varsinaisia talonpoikia ja muut kuuluvat ylempiin sosiaaliluokkiin. Ilman äänioikeutta jäivät tilattomat, torpparit, palstatilalliset ja tilansa itsenäisiksi lunastaneet Vanhan Suomen lahjoitusmaatalonpojat. Vuoden 1869 uudistus lakkautti myös maataomistavien naispuolisten leskien äänioikeuden sekä valitsijoiden oikeuden antaa edustajilleen sitovia ohjeita.
Talonpoikaissäädyn valtiopäivämiehet valittiin kaksiportaisella vaalilla: maanomistajat valitsivat ensin kuntansa edustajat vaalissa, jossa kunkin henkilön käytössä ollut äänimäärä määräytyi tämän omistaman manttaalimäärän mukaan. Vaali suoritettiin kunta- tai pitäjänkokouksessa, jossa valinnasta voitiin myös sopia yhteisymmärryksellä ilman äänestystä. Nämä ”valitsijamiehet” valitsivat lopullisille valtiopäiville yhden miehen kustakin tuomiokunnasta vaalissa, jossa jokaisella edustajalla oli yksi ääni. Vuonna 1900 laskettiin talonpoikaissäädyn vaalissa olleen 102 184 äänioikeutettua, mikä vastasi 4,3 prosenttia maalaiskuntien asukasluvusta ja selvää vähemmistöä myös täysi-ikäisistä miehistä.
Ennen yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta > Äänioikeus säätyvaltiopäivien vaaleissa > Porvarissääty

Porvarissääty edusti vuoteen 1879 asti kaupunkien veroa maksavia porvareita ja muita privilegioituja ammatinharjoittajia. Vanhan ammattikuntajärjestelmän lakkauttamisen ja elinkeinovapauden säätämisen jälkeen lakia muutettiin vuonna 1879 siten, että säädyn vaaliin saivat osallistua kaikki kaupunkien muihin säätyihin kuulumattomat miespuoliset veroa maksavat asukkaat, lukuun ottamatta erikseen laissa nimettyjä ryhmiä, kuten palvelusväkeä, palkkatyöläisiä, merimiehiä ja rivisotilaita. Alemmat sosiaaliryhmät pyrittiin rajaamaan valitsijakunnan ulkopuolelle, koska esimerkiksi palkkatyöläiset eivät olleet ”itsenäisessä asemassa”.
Väljä lainsäädäntö kuitenkin mahdollisti sen, että vaalikäytännöt muodostuivat eri kaupungeissa voimakkaasti toisistaan poikkeaviksi, varsinkin rajatapauksiksi jäävien ammattiryhmien kohdalla. Monissa kaupungeissa jopa osa työväestöä saattoi päästä äänestämään esimerkiksi talon omistamisen perusteella. Vuonna 1881 äänioikeutettujen osuus henkikirjoitetusta täysi-ikäisestä miesväestöstä vaihteli eri kaupungeissa 15 ja 48 prosentin välillä. Äänimäärä määräytyi veroäyrien mukaan, mutta vuodesta 1869 alkaen kaupungeilla oli halutessaan oikeus asettaa enimmäisäänimäärä eli äänikatto, usein jotain 10 ja 25 äänen väliltä. Viipurissa ennen äänikaton asettamista eräällä yksittäisellä äänestäjällä oli 1 830 ääntä. Käytännössä enin osa äänistä kasaantui suurituloisimmille. Käytössä oli yleensä myös sensus eli äänioikeuteen oikeuttava vähimmäistulomäärä. Vuoden 1883 kunnallisasetuksen mukaan alarajana olivat vähintään kahden veroäyrin eli 400–800 markan tulot.
Ennen yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta > Kunnallinen äänioikeus vuoteen 1917 asti

Vuoden 1865 kunnallisasetus määräsi maalaiskuntien päättäväksi elimeksi kuntakokouksen, johon saivat osallistua kaikki kunnallisveroa maksavat asukkaat, jotka eivät olleet toisen isäntävallan alaisia. Myös kunnallisvaaleissa sai käyttöönsä yhden äänen veroäyriä kohden, mutta yhdellä henkilöllä sai olla enintään 1/6 kaikista äänistä. Vaikka varakkaimmilla oli edelleen suurin vaikutusvalta, maaseudun kunnallishallinnon äänioikeus oli selvästi laajempi kuin talonpoikaissäädyn vuoteen 1906 saakka, ja talonpojille aukeni tilaisuus päästä paikallistasolla entistä keskeisempiin luottamustehtäviin.
Kaupunkien hallintoon saivat ennen vuoden 1875 kunnallisasetusta osallistua vain porvarinoikeuksien haltijat, sen jälkeen kaikki hyvämaineiset, omaisuuttaan hallitsevat kunnallisveronmaksajat – miehet, naiset ja myös yhtiöt. Naimattomilla, veroa maksavilla naisilla oli siis kunnallinen äänioikeus, mutta he olivat vaalikelpoisia eli oikeutettuja asettumaan ehdolle ainoastaan lautakuntiin, eivät valtuustoihin. Valtuustot valittiin raastuvankokouksissa, joissa voitiin tehdä päätöksiä myös suoraan. Äänikatto oli 25 äänessä ja yhdellä äänestäjällä sai olla enintään 1/50 osa kaikista äänistä. Senaatin vuonna 1879 ilmoittaman tarkennuksen mukaan äänikattoa ei huomioitu pormestaria tai raatimiehiä valittaessa. Myös kaupungeissa valitsijoiden piiri oli vuoden 1875 jälkeen selvästi laajempi kunnallisvaaleissa kuin porvarissäädyn vaaleissa, vaikka sen ulkopuolelle jäivät edelleen muun muassa naimisissa olleet naiset ja suuri osa työväestöä joko toisen alaisuuden tai köyhyyden vuoksi. Vuonna 1900 kaupunkien henkikirjoitetusta väestöstä noin viidennes oli äänioikeutettuja. Uusi kunnallishallinto muodostui kuitenkin varhaisten äänioikeusreformipyrkimysten esikuvaksi.
Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus > Yleisen äänioikeuden toteuttaminen kunnallisvaaleissa

Siinä missä kunnallisvaalit olivat säätyvaltiopäivien aikana olleet valtiollisia vaaleja demokraattisemmat, kääntyi tilanne vuoden 1906 uudistuksen myötä päinvastaiseksi. Edelleen tulojen mukaan porrastettua kunnallista äänioikeutta pidettiin Euroopan vanhanaikaisimpana. Yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden toteuttaminen myös kunnallisella tasolla kuitenkin lykkääntyi vielä vuosikymmenellä. Eduskunta hyväksyi asiaa koskevan lain jo vuonna 1908 pääasiassa vanhasuomalaisten ja sosiaalidemokraattien äänin 146–41, mutta amiraalisenaatti viivytteli sen esittelyä keisarin vahvistettavaksi vuoteen 1914 saakka. Lopulta antamassaan lausunnossa senaatti totesi yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden ”epäoikeudenmukaiseksi” ja hallitsija jätti lain vahvistamatta.
Vasemmistoenemmistöinen eduskunta hyväksyi heinäkuussa 1917 uudet yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvat kunnallislait, joissa lisäksi oli äänioikeusikärajana 20 vuotta ja mahdollisuus kunnallisiin kansanäänestyksiin. Venäjän väliaikainen hallitus ei vahvistanut näitäkään lakeja, vaan hajotti eduskunnan valtalain vuoksi. Kahdeksan tunnin työaikalain ohella kunnallislakien toimeenpano oli samana syksynä yhtenä päävaatimuksista sosiaalidemokraattien ”Me vaadimme” -ohjelmassa, jonka toteuttamiseksi järjestettiin marraskuussa uusi yleislakko. Julistauduttuaan 15. marraskuuta korkeimman vallan haltijaksi Suomessa uusi eduskunta vahvisti välittömästi nämä lait.
Ensimmäiset yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvat kunnallisvaalit päästiin sisällissodan vuoksi järjestämään vasta joulukuussa 1918, mutta tuolloisen käytännön mukaisesti niissäkin valittiin vasta kolmannes valtuutetuista. Kokonaisuudessaan yleisellä äänioikeudella valitut valtuustot saatiin siis vasta vuoden 1920 kunnallisvaalien myötä. Lisäksi porvarienemmistöinen eduskunta poisti vuoden 1919 aikana kunnallisvaalilaeista niiden radikaaleimmat piirteet: äänioikeusikäraja nostettiin ensin 24:een ja tasattiin sitten 21:een vuoteen, minkä lisäksi kansanäänestysten mahdollisuus poistettiin. On arveltu, että kunnallisen demokratian puuttumisella oli merkittävä vaikutus sisällissotaan johtaneeseen kehitykseen, sillä varsinkin syksyllä 1917 harvainvaltaisten valtuustojen ja järjestäytyneen työväestön välit kiristyivät monilla paikkakunnilla hyvin jyrkiksi.
Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus > Yleiseen äänioikeuteen jääneet rajoitukset

Vuoden 1906 valtiopäiväjärjestys rajasi vielä muutamat ryhmät äänioikeuden ulkopuolelle. Ilman äänioikeutta jäivät vakinaisessa sotapalveluksessa olevat, holhouksen alaiset, kolmen edellisen vuoden aikana hengillekirjoittamattomina olleet, kruununverot kahden edellisen vuoden aikana maksamatta jättäneet (muusta syystä kuin todistetun köyhyyden vuoksi), vakinaista vaivaishoidon apua nauttivat, omaisuutensa velkojille luovuttaneet (”kunnes hän on pesäntilansa valalla vahvistanut”), kolmen edellisen vuoden aikana irtolaisuudesta tuomitut, tuomion nojalla kansalaisluottamusta vailla olleet sekä edellisen kuuden vuoden aikana vaalirikoksesta kuten äänten myymisestä tai ostamisesta tuomitut.
Suurin osa rajoituksista perustui siihen, että jonkinasteisen taloudellisen itsenäisyyden katsottiin edelleen olevan välttämätön edellytys yhteiseen päätöksentekoon osallistumiselle. Monet niistä poimittiin suoraan vuoden 1869 valtiopäiväjärjestyksestä. Sosiaalidemokraatit arvostelivat erityisesti köyhiin kohdistuneita rajoituksia. Henkikirjoitusehto katsottiin välttämättömäksi, sillä Suomessa ei ollut muuta yleistä väestökirjanpitoa, mutta varsinkin vailla vakituista asuinpaikkaa olleet ja runsaasti matkustavat jäivät helposti pois henkikirjoista. Muutkin ihmiset joutuivat lain vuoksi henkikirjoittajien erehdysten ja mielivallan armoille – esimerkiksi kansanedustaja Matti Helenius-Seppälä ei voinut vuoden 1909 vaaleissa asettua uudelleen ehdolle, sillä hänen nimensä puuttui vahingossa henkikirjasta. Myös äänioikeusikärajan nosto karsi huomattavasti äänioikeutettujen joukkoa. Rajoitusten kohteeksi joutuneiden tarkkaa osuutta on mahdotonta laskea, mutta henkikirjojen ja kirkonkirjojen vertailulla sen on arveltu olleen 1900-luvun alussa noin 11–15 prosenttia äänioikeusikäisistä. Verojen maksamattomuus ja vaivaishoidon apu karsivat noin 140 000 äänestäjää, loput rajoitukset koskettivat pienempää joukkoa. Myös vangit olivat pitkään käytännössä vailla äänioikeutta, sillä vankiloissa ei ollut äänestysmahdollisuutta.lähde?
Sosiaaliset äänioikeuden menettämisperusteet eli verojen maksamatta jättäminen ja vaivaishoito puuttuivat vuonna 1917 säädetyistä kunnallislaeista, mutta ne lisättiin niihin jo vuonna 1919 valtiollisia vaaleja vastaavasti. Konkurssitilaa ja irtolaisuustuomiota ei kuitenkaan lisätty kunnallisen äänioikeuden rajoitusehtoihin. Vuosina 1930–1944 olivat lisäksi voimassa niin sanotut kommunistilait, jotka epäsivät vaalikelpoisuuden ”yhteiskuntajärjestykselle vaaralliseen yhdistykseen” kuuluneilta.
Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus > Myöhemmät laajennukset äänioikeuteen

Äänioikeuden menetysperusteet poistettiin myöhemmin valtiopäiväjärjestyksestä yksi kerrallaan: konkurssitila ja maksamattomat kruununverot vuonna 1928 (uuden valtiopäiväjärjestyksen yhteydessä), vakinainen sotapalvelus ja köyhäinhoito 1944, kansalaisluottamuksen puuttuminen 1969 ja holhouksenalaisuus, irtolaisuustuomio sekä hengillekirjoittamattomuus 1972. Kunnallisen äänioikeuden menettämisperusteina verojen maksamattomuus ja köyhäinhoidon apu säilyivät vuoteen 1948, joskin ensimmäinen ehto oli poikkeussäädöksellä poissa käytöstä jo vuosien 1945 ja 1947 kunnallisvaaleissa. Vaalirikoksista tuomittu vaalioikeuden menettäminenkin poistui rajoitusperusteena kunnallislaista vuonna 1976 ja viimein 1995 myös valtiollisista vaaleista viimeisenä äänioikeuden rajoitusperusteena – ikärajaa ja kansalaisuusehtoa lukuun ottamatta. Vaalikelpoisuuden esteistä ovat edelleen jäljellä vajaavaltaisuus (ent. holhouksenalaisuus) sekä eduskuntavaalien osalta sotilasvirassa toimiminen.
Kunnallisvaalien äänioikeusikäraja oli ollut jo vuodesta 1919 21 vuotta, mutta valtiollisissa vaaleissa se laskettiin takaisin 21 vuoteen vasta 1944. 1960- ja 1970-luvuilla äänestysikärajaa alennettiin vielä neljästi: kunnallisvaalien äänioikeusikäraja alennettiin 20 vuoteen 1968 ja valtiollisten vaalien 1969; vaalioikeuden ikäraja laskettiin kaikissa vaaleissa 18 vuoteen vuonna 1972 ja myös vaalikelpoisuuden vuonna 1976. Vuonna 1995 siirrettiin vielä äänioikeuden määräytymispäivä vaalivuotta edeltävän vuoden viimeisestä päivästä itse vaalipäivään, mikä keskimäärin alensi ikärajaa noin puolella vuodella. Pikemminkin ikärakenteen muutoksen kuin äänioikeusikärajan alentamisen vuoksi on äänioikeutettujen suhteellinen osuus väestöstä kasvanut suuresti: vuonna 1907 heitä oli 45,0 %, vuonna 2003 jo 80,9 %.
Vuonna 1955 tehty lainmuutos mahdollisti oteäänestyksen sairaaloissa, Suomen ulkomaisissa edustustoissa ja suomalaisissa laivoissa merellä. Oteäänestys korvattiin vuonna 1969 ennakkoäänestyksellä, joka 1972 määrättiin toimitettavaksi myös suljetuissa laitoksissa, kuten mielisairaaloissa, vankiloissa ja työlaitoksissa. Näin myös suljettujen laitosten asukkaat saivat tosiasiallisen äänioikeuden. Henkikirjojen korvaaminen uudella väestörekisterillä mahdollisti toisen vuoden 1972 lainmuutoksen, jolla annettiin äänioikeus valtiollisissa vaaleissa myös ulkomailla asuville Suomen kansalaisille. Tämä oli ensi kertaa käytössä vuoden 1975 eduskuntavaaleissa. Kunnallisvaalien äänioikeus laajennettiin 1976 koskemaan myös Suomessa vähintään kaksi vuotta asuneita muiden Pohjoismaiden kansalaisia ja 1991 kaikkia vähintään neljä vuotta maassa asuneita ulkomaalaisia. Vuonna 1995 kaikkien Euroopan unionin maiden sekä Islannin ja Norjan Suomessa asuvat kansalaiset saivat kunnallisen äänioikeuden samoilla ehdoilla kuin Suomen kansalaisetkin.
Vuonna 2010 oikeusministeri Tuija Brax asetti julkisen keskustelun vuoksi työryhmän selvittämään mahdollista äänioikeusikärajan alentamista 16 vuoteen kunnallisvaaleissa. Työryhmä ei mietinnössään ottanut kantaa siihen, tulisiko muutos toteuttaa.
Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus > Äänioikeuden kieltoperusteiden ja muiden esteiden voimassaolo

| Äänioikeuden estänyt syy | Käytössä valtiollisissa vaaleissa | Käytössä kuntavaaleissa |
| --- | --- | --- |
| Konkurssi | 1906−1928 | Sai äänestää. |
| Maksamattomat kruununverot tai kunnalliset maksut edellisen kahden vuoden aikana (muusta syystä kuin todistetun köyhyyden vuoksi) | 1906−1928 | 1919−1948 |
| Vakituinen sotapalvelus | 1906−1944 | Sai äänestää. |
| Vakituinen köyhäinhoito | 1906−1944 | 1919−1948 |
| Ulkomailla asuminen/oleskelu (ei äänestysmahdollisuutta) | 1906–1955 | 1917−1955 |
| Sairaalassa tai kunnalliskodin sairasosastolla olo (poislukien mielisairaalat ja mielisairasosastot) (ei äänestysmahdollisuutta) | 1906–1955 | 1917−1955 |
| Kunnalliskodin yleisosastolla olo  (ei äänestysmahdollisuutta) | 1906–1969 | 1906–1964 |
| Kansalaisluottamuksen menettäminen | 1906−1969 | 1917−1969 |
| Irtolaisuus (voimassa 3 vuotta pakkotyölaitostuomion jälkeen) | 1906−1972 | 1919 |
| Holhouksenalaisuus | 1906−1972 | 1917−1972 |
| Hengillekirjoittamattomuus (ei väestökirjanpidossa) | 1906−1972 | 1917−1990 |
| Pakko-asuminen mielisairaalassa, alkoholistihuoltolassa, pakkotyölaitoksessa tai vankilassa (ei äänestysmahdollisuutta) | 1906−1972 | 1917−1972 |
| Pakko-asuminen palvelutalossa tai kehitysvammahuoltolassa (ei äänestysmahdollisuutta) | 1906 − 1980-luvun aikana | 1917 − 1980-luvun aikana |
Kodista poistumisen estävä vamma tai pitkäaikaissairaus (ei kotiäänestysmahdollisuutta): 1906–1988
Pidetään mielenvikaisena (laiton käytäntö): 1900-luvun alku –1980-luvun loppu?lähde?
| Vaalirikos | 1906−1995 | 1917−1976 |
| Ulkomailla asuminen/oleskelu, jos ei pääsyä Suomen edustustoon (ei äänestysmahdollisuutta) | 1906–2017 | 1917−2017 |
| Ei Suomen kansalainen (sis. Suomen romanit vuoteen 1919) | 1906 – yhä voimassa | 1917–1976/1991 |
Äänioikeus muissa vaaleissa > Seurakuntavaalit

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakuntavaaleissa äänioikeus määräytyi vuoden 1869 kirkkolain mukaisesti perheittäin ja perheenpää äänesti koko perheen puolesta. Äänimäärä oli sidottu siihen osuuteen, jolla perhe osallistui papin palkkaukseen, mutta kenelläkään ei saanut olla enempää kuin 1/6 seurakunnan äänistä. Yleinen äänioikeus tuli seurakuntavaaleihin kirkolliskokouksen päätöksellä 1913. Äänioikeus oli muutoin yhtäläinen, paitsi että yli 40-vuotiaat saivat yhden lisä-äänen ja yli 10 vuotta naimisissa olleet toisen.  Naiset hyväksyttiin vaalikelpoisiksi muihin kirkon luottamustehtäviin paitsi kirkolliskokousedustajiksi vuonna 1923. Järjestelmä korvattiin täysin yhtäläisellä äänioikeudella 1953. Vuonna 2008 säädetyllä lailla äänioikeusikäraja alennettiin kirkollisissa vaaleissa kirkkoherranvaalia lukuun ottamatta 16 vuoteen.
Aiheesta muualla

Naisten täydet poliittiset oikeudet 100 vuotta -sivusto
| n k Suomen hallinto |
| --- | --- |
Hallinto:  Suomen hallitsijat  Eduskunta  Ruotsin maapäivät  Ruotsin valtaneuvosto  Suomen senaatti  Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivät  Suomen äänioikeuden historia 
Hallintojaot:  Aluehallintovirastot  Historialliset maakunnat  Itämaa  Keskiaikaiset seurakunnat  Kihlakunnat  Kirkkopitäjät  Kreivi- ja vapaaherrakunnat  Kunnat  Laamannikunnat  Lapinkylät  Lapinmaat  Linnaläänit  Läänit  Maakunnat  Neljänneskunnat  Pitäjät  Voutikunnat 
Talonpoikaissäädyn edustajat vuoden 1863 valtiopäivillä.
Mielenosoitus yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden puolesta.
Alex Federleyn pilapiirroksessa Suomi tekee eduskuntauudistuksellaan äänioikeuden maailmanennätyksen. Venäjän hyppy sen sijaan epäonnistuu.
Suomen ja maailman ensimmäiset naiskansanedustajat.
Juhani Surakka

Väinö Juhani Surakka (19. lokakuuta 1944 Lievestuore – 27. elokuuta 2002 Jyväskylä) oli suomalainen paperikoneenhoitaja ja kansanedustaja. Hän toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1975–1987. Hän oli kansanedustajana Keski-Suomen läänin vaalipiiristä.
Putkiasentaja Väinö Surakan ja kotiäiti Toini Inkeri Lesosen poika Juhani kävi 4 luokkaa keskikoulua ja pääsi paperikonemieheksi Kankaan paperitehtaalle vuonna 1960. Tehtaan pääluottamusmieheksi hänet valittiin 1968. Tässä luottamustehtävässä hän jatkoi vuoteen 1971, kunnes tuli valituksi SAK:n Keski-Suomen piiriasiamieheksi. Työn ohessa Surakka opiskeli ammattiyhdistysopistossa ja kansankorkeakoulussa. Kansanedustajavuosien jälkeen hän palasi SAK:n toimitsijaksi vuosiksi 1987–1991, jolloin hän siirtyi yksityiseksi konsultiksi. Hän oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1972–1980 ja 1984–2002. Presidentin valitsijamiehenä Surakka oli vuosien 1978 ja 1982 vaaleissa.
Surakka oli naimisissa etuussihteeri Marja-Liisa Kovasen kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

.aspx Juhani Surakka Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Suomen sisällissodan aikajana

Vuonna 1918 käytyyn Suomen sisällissotaan liittyviä tapahtumia luettelomuodossa. Tässä luettelossa myös Venäjän historian tapahtumiin viitataan gregoriaanisen kalenterin mukaisilla päivämäärillä.
Sisällissodan aika 1918 > Toukokuu

1. toukokuuta – Lahden länsipuolella saarroksiin joutuneet punaiset antautuivat.
2. toukokuuta – Västankvarnin teloitukset käynnistyvät Länsi-Uudellamaalla.
3. toukokuuta – Brittiläinen joukko-osasto tekee maihinnousun Petsamonvuonolle ja karkottaa suomalaiset kolmen päivä taistelujen jälkeen.
4. toukokuuta – Aamuyöllä punaiset antautuvat taisteluitta valkoisten saapuessa Inkeroisiin, mikä avaa valkoisille tien Kotkaan ja Haminaan. Valkoiset saavat molemmat kaupungit haltuunsa samana päivänä ilman merkittävää vastarintaa.
5. toukokuuta – Viimeiset 800 punakaartilaista antautuvat Pyhtään Ahvenkoskella.
10. toukokuuta – Suomalaiset tekevät vastahyökkäyksen Petsamossa, mutta britit lyövät heidät takaisin. Maat vaihtavat nootteja, joissa Iso-Britannia ilmoittaa, ettei se vastusta Suomen vaatimuksia Petsamon suhteen.
11. toukokuuta – Suomen senaatti ilmoittaa, ettei se tunnusta diplomaattisuhteita Neuvosto-Venäjän kanssa, koska katsoo maiden olevan edelleen sisällissodan jäljiltä vihamielisissä suhteissa.
14. toukokuuta – Venäläiset poistuvat Inon linnakkeesta ja räjäyttävät sen puolustuslaitteet lähtiessään. Tämän jälkeen Suomessa ei enää ole venäläisiä sotavoimia.
15. toukokuuta – Valkoiset miehittävät Inon linnakkeen rauniot. Sisällissota julistetaan päättyneeksi.
16. toukokuuta – Valkoisten voitonparaati Helsingissä.
18. toukokuuta – Eduskunta valitsee P. E. Svinhufvudin Suomen valtionhoitajaksi.
21. toukokuuta – Valkoiset surmaavat punaisena vangitun kirjailija Algot Untolan mereen Helsingin edustalla.
22. toukokuuta – Suomen viranomaiset vangitsevat Neuvosto-Venäjän Helsingin-edustajakseen nimeämän Konstantin Kovankon. Maiden välillä ei tämän jälkeen ole edes epävirallisia diplomaattisuhteita yli kahteen ja puoleen vuoteen.
24. toukokuuta – Britit karkottavat suomalaiset Petsamosta.
27. toukokuuta – Svinhufvud nimittää uuden, J. K. Paasikiven johtaman monarkistisen senaatin.
29. toukokuuta – Kenraali C. G. E. Mannerheim syrjäytetään ja armeijan uudeksi ylipäälliköksi nimitetään saksalaisten neuvosta kenraalimajuri Karl Wilkman.