stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Glen Kamara
Tilastot > Kausi kaudelta

Tilanne 17. heinäkuuta 2024.
| Kausi | Seura | Sarja | O | M |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015–2016 | Arsenal | Premier League | 0 | 0 |
| 2015–2016 | Southend United | League One(3) | 6 | 0 |
| 2016–2017 | Arsenal | Premier League | 0 | 0 |
| 2016–2017 | Colchester United | League Two(4) | 4 | 0 |
| 2017–2018 | Dundee | Premiership | 37 | 0 |
| 2018–2019 | Dundee | Premiership | 16 | 0 |
| 2018–2019 | Rangers | Premiership | 13 | 1 |
| 2019–2020 | Rangers | Premiership | 19 | 0 |
| 2020–2021 | Rangers | Premiership | 28 | 1 |
| 2021–2022 | Rangers | Premiership | 31 | 3 |
| 2022–2023 | Rangers | Premiership | 22 | 1 |
| 2023–2024 | Leeds United | Championship(2) | 37 | 0 |
| Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | 213 | 6 |
(2) Toinen sarjataso.
(3) Kolmas sarjataso.
(4) Neljäs sarjataso.
Tilastot > A-maajoukkuemaalit

Tilanne 1. syyskuuta 2023. Tilastossa Suomen maalit ensin.
|  | Päivä | Stadion | Vastustaja | Tulos | Suomen maalit | Kilpailu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 15.10.2018 | Tampereen stadion, Tampere |  Kreikka | 2–0 | 46' 1–0 Soiri, 89' 2–0 Kamara | Kansojen liiga 2018 |
| 2 | 19.6.2023 | Olympiastadion, Helsinki |  San Marino | 6–0 | 16' 1–0 Kamara, 39' 2–0 Källman, 65' 3–0 Håkans, 72' 4–0 Håkans, 74' 5–0 Håkans, 76' 6–0 Pukki | EM2024-karsinnat |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Glen Kamara Rangersin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Glen Kamara Palloliiton sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Glen Kamara Transfermarktin sivuilla
Leeds United – Englannin mestaruussarja
1 Meslier |
2 Bogle |
3 Firpo |
4 Ampadu |
5 Struijk |
6 Rodon |
7 James |
8 Rothwell |
9 Bamford |
10 Piroe |
11 Aaronson |
14 Solomon |
17 Ramazani |
19 Joseph |
21 Cairns |
22 Tanaka |
23 Guilavogui |
25 Byram |
26 Darlow |
29 Gnonto |
30 Gelhardt |
33 Schmidt |
39 Wöber |
44 Gruev |
Manageri Farke
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO) 
Kamara Arsenalissa vuonna 2015.
Rui Bento

Rui Fernando da Silva Calapez Pereira Bento (s. 14. tammikuuta 1972 Silves) on portugalilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja, joka oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja tai keskuspuolustaja. Hän pelasi kotimaansa liigassa toistakymmentä vuotta ja Portugalin A-maajoukkueessa kuusi maaottelua.
Bento edusti seuratasolla kotimaassaan Benficaa kausina 1987–1992 aloittaen juniorijoukkueissa, Boavistaa kausina 1992–2001 ja Sportingia kausina 2001–2004. Hän voitti Portugalin liigamestaruuden vuonna 2001 Boavistassa ja vuonna 2002 Sportingissa sekä Portugalin cupin vuonna 1997 Boavistassa ja vuonna 2002 Sportingissa.
Bento pelasi Portugalin maajoukkueessa kuusi maaottelua vuosina 1991–2001. Atlantan olympialaisissa 1996 hän pelasi vakiokokoonpanossa Portugalin olympiajoukkueen sijoittuessa neljänneksi. Nuorten maajoukkueissa hän pelasi useita kymmeniä maaotteluita. Hän kuului vakiokokoonpanoon Portugalin voittaessa nuorten maailmanmestaruuden 1991.
Bento on pelaajauransa jälkeen valmentanut seurajoukkueiden lisäksi useita Portugalin nuorisomaajoukkueita.
Hatynin joukkomurha

Hatynin joukkomurha oli natsi-Saksan valkovenäläisiin siviileihin kohdistama joukkomurha, joka tapahtui Lahoiskin piirin Hatynin kylässä, Minskin alueella 22. maaliskuuta 1943. Hävitetyn kylän nimi Hatyn (ven. Хатынь) on peräisin valkovenäjän taloa tai asuinpaikkaa tarkoittavasta sanasta (хата). Paikka sijaitsee 60 kilometriä Minskistä pohjoiseen. Joukkomurhan 149 uhrista 75 oli lapsia.
Surmatyön toteutti pääosin 118. Schutzmannschaft-pataljoona, johon oli värvätty neuvostoliittolaisia sotavankeja ja vapaaehtoisia lähinnä Kiovan seudulta.
Pataljoonan ytimen muodostivat ukrainalaiset nationalistit Bukovinasta, joka oli liitetty Neuvostoliittoon Romaniasta 1940 Molotov-Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti.
Hatynin muistoalue

Hatynin ja muiden toisen maailmansodan aikana Valko-Venäjän siviiliväestöön kohdistuneiden tuhotöiden muistoksi avattiin vuonna 1969 laaja ja vaikuttava Hatynin muistoalue, jota täydennettiin näyttelyrakennuksella vuonna 2004. Hatynin kylässä oli ennen hävitystä yhteensä 26 taloa. Jokaisen talon savupiippujen paikalla seisoo nykyään betoninen pilari, johon on kirjattu kunkin hävitetyn talon surmattujen asukkaiden nimet ja iät. On myös kelloja, jotka soivat 2 minuutin määrävälein.
Muistoalueella kerrotaan, että saksalaismiehityksen aikana maassa tuhottiin 209 kaupunkia tai kaupunkitaajamaa. Kyliä hävitettiin tai poltettiin noin 9 200 kappaletta. Valkovenäläisiä surmattiin sodan aikana 2 700 000 henkeä. Alueen 128 metriä pitkällä muistoseinällä luetellaan 260 Valko-Venäjällä olleen kuolemanleirin tai joukkomurhan paikkaa nimineen ja uhrimäärineen. Maan kuolemanleireillä sai surmansa yli miljoona ihmistä.
Sodan jälkeen ainakin 433 Hatynin kaltaista kylää rakennettiin ja asutettiin uudelleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hatynin joukkomurha Wikimedia Commonsissa
Hatynin muistoalueen verkkosivusto (khatyn.by) (englanniksi), (saksaksi) tai (venäjäksi)
Hatynin muistoalueella sijaitseva muistomerkki.
Karoline Leavitt

Karoline Leavitt
Karoline Leavitt on yhdysvaltalainen republikaanipuolueen vaikuttaja, josta tuli nuorin siihenastinen Valkoisen talon lehdistösihteeri 27-vuotiaana tammikuussa 2025.
Leavitt on kotoisin New Hampshiresta. Hän opiskeli viestintää ja politiikan tutkimusta Saint Anselm Collegessa. Opiskeluaikanaan hän oli harjoittelijana Fox Newsin palveluksessa. Leavitt valmistui vuonna 2019 ja pääsi pian presidentti Donald Trumpin puheenkirjoittajaksi, sitten avustavaksi lehdistösihteeriksi. Valkoisesta talosta lähdettyään Leavitt oli Elise Stefanikin viestintäpäällikkö. Hän oli vuonna 2022 ehdolla Yhdysvaltain kongressiin New Hampshiren ensimmäisestä vaalipiiristä, mutta hävisi Chris Pappasille.
Tammikuussa 2024 Leavittista tuli Trumpin uuden presidentinvaalikampanjan lehdistösihteeri. Trump ilmoitti Leavittin valinnasta Valkoisen talon lehdistösihteeriksi marraskuussa 2024. Ennen Leavittia nuorin lehdistösihteeri oli ollut Ron Ziegler.
Presidentin miehet

| Presidentin miehet> All the President’s Men |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansikuva
Ohjaaja:  Alan J. Pakula
Käsikirjoittaja:  William Goldman Kirja: Bob Woodward Carl Bernstein
Tuottaja:  Walter Coblenz
Säveltäjä:  David Shire
Kuvaaja:  Gordon Willis
Leikkaaja:  Robert L. Wolfe
Lavastaja:  George Jenkins George Gaines
Pääosat:  Robert Redford Dustin Hoffman Jason Robards Jack Warden Hal Holbrook Jane Alexander Martin Balsam
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros. Wildwood Enterprises
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix Fandango at Home
Ensi-ilta:  Yhdysvallat 4. huhtikuuta 1976 Suomi 24. syyskuuta 1976
Kesto:  138 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  8 500 000 $ (arvioitu)
Tuotto:  70 600 000 $ (Yhdysvalloissa)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Presidentin miehet (engl. All the President’s Men) on Alan J. Pakulan ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1976. Se pohjautuu Bob Woodwardin ja Carl Bernsteinin Watergate-skandaalia käsittelevään samannimiseen kirjaan. Pääosissa Woodwardina ja Bernsteinina näyttelivät Robert Redford ja Dustin Hoffman.
Elokuva oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi kaikkiaan yhdeksässä eri kategoriassa. Palkinnon se sai parhaasta miessivuosasta (Jason Robards), sovitetusta käsikirjoituksesta, lavastuksesta ja äänityksestä.
Presidentin miehet valittiin vuonna 2010 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Dustin Hoffman  | … |  Carl Bernstein   |
|  Robert Redford  | … |  Bob Woodward   |
|  Jack Warden  | … |  Harry Rosenfeld   |
|  Martin Balsam  | … |  Howard Simons   |
|  Jason Robards  | … |  Ben Bradlee   |
|  Hal Holbrook  | … |  Syvä kurkku eli W. Mark Felt   |
|  Jane Alexander  | … |  Judy Hoback   |
|  Meredith Baxter  | … |  Debbie Sloan   |
|  Ned Beatty  | … |  Martin Dardis   |
|  Stephen Collins  | … |  Hugh W. Sloan, Jr.   |
|  Penny Fuller  | … |  Sally Aiken   |
|  Robert Walden  | … |  Donald Segretti   |
|  Frank Wills  | … |  omana itsenään   |
|  F. Murray Abraham  | … |  Paul Leeper   |
|  David Arkin  | … |  Eugene Bachinski   |
Aiheesta muualla

Presidentin miehet Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Helki Kallio

Helki Kallio on suomalainen kirjailija, runoilija, aforisti ja sanataiteilija.
Kalliolta on julkaistu runoja, visuaalisia runoja, aforismeja ja kirjoituksia suomen- ja englanninkielisissä antologioissa, lehdissä, äänitteenä ja muina julkaisuina. Hän on esiintynyt kirjallisuuden ja taiteen tapahtumissa ja on ollut mukana monissa runouden projekteissa. Kallio on työskennellyt muun muassa sanataiteilijana ja sanataiteen ohjaajana. Hän on myös vaikuttanut monissa sanataiteen alan yhdistyksissä.
Teokset > Kokoelmat

Neliöitä || Metsiä. Runoja / visuaalisia runoja / aseemisia kirjoituksia ja leikkauksia. (Kaarna Kustannus, 2024). ISBN: 978-952-65250-4-4
Kodittomia. Runoteos. (omakustanne, 2024). ISBN: 978-952-94-8758-5
Postuumit oppilaat. Aforismeja ja fragmentteja. (Kulttuurivihkot, 2024). ISBN: 978-952-411-015-0
Teokset > Näyttelyt

Erityinen luontosuhde: Metsät. Visuaalisen runouden näyttely. Kirjan talo – Bokens hus, Taiteen talo, Turku, 2024.
Teokset > Teoksia verkossa

Pohjoisia heijastuksia | Northern reflections. Viisi visuaalista runoa. Five visual poems. Nokturno 3/2021.
Kolme väriä: Punainen

| Kolme väriä: Punainen> Trois Couleurs: Rouge |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Krzysztof Kieślowski
Käsikirjoittaja:  Krzysztof Kieślowski Krzysztof Piesiewicz
Tuottaja:  Marin Karmitz
Säveltäjä:  Zbigniew Preisner
Kuvaaja:  Piotr Sobocinski
Leikkaaja:  Jacques Witta
Pukusuunnittelija:  Corinne Jorry
Pääosat:  Irène Jacob Jean-Louis Trintignant
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Puola Ranska Sveitsi
Tuotantoyhtiö:  France 3 Canal+
Levittäjä:  Miramax Netflix
Ensi-ilta:  1994
Kesto:  99 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Edeltäjä:  Kolme väriä: Valkoinen
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kolme väriä: Punainen (puol. Trzy kolory. Czerwony, ransk. Trois Couleurs: Rouge) (1994) on ranskalais-puolalais-sveitsiläinen yhteistuotantoelokuva, jonka käsikirjoitti, tuotti ja ohjasi puolalainen elokuvaohjaaja Krzysztof Kieślowski. Teos jäi vuonna 1996 kuolleen Kieślowskin viimeiseksi elokuvaksi. Elokuvan pääosia näyttelivät Irène Jacob ja Jean-Louis Trintignant.
Tarina

Nuori mallityttö Valentine (Jacob) tapaa sattumalta onnettoman, voyeurismiin taipuvaisen eläköityneen juristin (Trintignant).
Vastaanotto

Elokuva oli ehdokkaana Kultaisen palmun ja kolmen Oscarin saajaksi. Lisäksi se palkittiin useilla palkinnoilla ja oli ehdokkaana vielä useampien saajaksi.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Punaisen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Kolme väriä: Punainen Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Atlantin valli murtuu (elokuva)

| Atlantin valli murtuu> The Longest Day |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ken Annakin (brittiläiset ja ranskalaiset kohtaukset) Andrew Marton (yhdysvaltalaiset kohtaukset) Bernhard Wicki (saksalaiset kohtaukset) Gerd Oswald (laskuvarjohyppy) Darryl F. Zanuck
Käsikirjoittaja:  Romain Gary James Jones David Pursall Cornelius Ryan Jack Seddon
Perustuu:  Cornelius Ryanin romaaniin Atlantin valli murtuu
Tuottaja:  Darryl F. Zanuck
Säveltäjä:  Maurice Jarre
Kuvaaja:  Jean Bourgoin Walter Wottitz
Leikkaaja:  Samuel E. Beetley
Tuotantosuunnittelija:  Ted Haworth
Pääosat:  John Wayne Henry Fonda Robert Mitchum Sean Connery Eddie Albert Curd Jürgens Richard Burton Peter Lawford Rod Steiger Irina Demick Gert Fröbe Edmond O'Brien Kenneth More
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:  Yhdysvallat 4. lokakuuta 1962 Suomi 2. marraskuuta 1962
Kesto:  178 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, saksa, ranska
Budjetti:  7,75 miljoonaa $
Tuotto:  50 100 000 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Atlantin valli murtuu (The Longest Day) on yhdysvaltalainen vuoden 1962 elokuva, joka perustuu Cornelius Ryanin samannimiseen kirjaan Normandian maihinnousun ensimmäisen vuorokauden tapahtumista. Elokuvan ohjauksesta vastasivat useat eri ohjaajat.
Elokuvan sotilaskonsultteina käytettiin eri osapuolten todellisiin tapahtumiin osallistuneita henkilöitä, kuten Günther Blumentritt (saksalainen kenraali) ja James Gavin (yhdysvaltalainen kenraali). Elokuvan useissa päärooleissa esiintyi nimekkäitä näyttelijöitä.
Ainutlaatuista elokuvassa verrattuna muihin brittiläisiin tai yhdysvaltalaisiin toista maailmansotaa käsitteleviin aikalaiselokuviin on se, että siinä saksalaiset puhuvat saksaa ja ranskalaiset ranskaa. Elokuvasta on myös versio, jossa kaikki hahmot puhuvat englantia. Tätä versiota varten kohtaukset kuvattiin kahteen kertaan.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Eddie Albert  | … |  eversti Thompson   |
|  Paul Anka  | … |  yhdysvaltalainen sissi   |
|  Arletty  | … |  madame Barrault   |
|  Jean-Louis Barrault  | … |  pastori Louis Roulland   |
|  Richard Burton  | … |  Kuninkaallisten ilmavoimien upseeri David Campbell   |
|  Red Buttons  | … |  sotamies John Steele   |
|  Sean Connery  | … |  sotamies Flanagan   |
|  Fabian  | … |  yhdysvaltalainen sissi   |
|  Mel Ferrer  | … |  kenraalimajuri Robert Haines   |
|  Henry Fonda  | … |  prikaatikenraali Theodore Roosevelt, Jr.   |
|  Steve Forrest  | … |  kapteeni Harding   |
|  Gert Fröbe  | … |  kersantti ”Kaffeekanne”   |
|  Leo Genn  | … |  prikaatikenraali Edwin P. Parker Jr.   |
|  Paul Hartmann  | … |  sotamarsalkka Gerd von Rundstedt   |
|  Werner Hinz  | … |  sotamarsalkka Erwin Rommel   |
|  Jeffrey Hunter  | … |  kersantti (luutnantti) John H. Fuller   |
|  Curd Jürgens  | … |  kenraalimajuri Günther Blumentritt   |
|  Alexander Knox  | … |  kenraalimajuri Walter Bedell Smith   |
|  Peter Lawford  | … |  Lord Lovat   |
|  Dewey Martin  | … |  sotamies Wilder   |
|  Roddy McDowall  | … |  sotamies Morris   |
|  Sal Mineo  | … |  sotamies Martini   |
|  Robert Mitchum  | … |  prikaatikenraali Norman Cota   |
|  Kenneth More  | … |  komentaja Colin Maud   |
|  Edmond O’Brien  | … |  kenraali Raymond D. Barton   |
|  Robert Ryan  | … |  prikaatikenraali James M. Gavin   |
|  Tommy Sands  | … |  yhdysvaltalainen sissi   |
|  George Segal  | … |  kommando   |
|  Rod Steiger  | … |  hävittäjän kapteeni   |
|  Robert Wagner  | … |  yhdysvaltalainen sissi   |
|  Stuart Whitman  | … |  luutnantti Sheen   |
|  John Wayne  | … |  everstiluutnantti Benjamin Vandervoort   |
|  Christian Marquand  | … |  ranskalainen upseeri Philippe Kieffer   |
|  Vicco von Bülow  | … |  saksalainen upseeri   |
Aiheesta muualla

Atlantin valli murtuu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Minkäpä tyttö sille voi

| Minkäpä tyttö sille voi> The Girl Can't Help It |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Frank Tashlin
Käsikirjoittaja:  Frank Tashlin Herbert Baker
Perustuu:  Garson Kaninin romaaniin Do Re Mi) (kreditoimaton)
Tuottaja:  Frank Tashlin
Säveltäjä:  Leigh Harline Lionel Newman
Kuvaaja:  Leon Shamroy
Leikkaaja:  James B. Clark
Pääosat:  Tom Ewell Jayne Mansfield Edmond O'Brien
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:  1956
Kesto:  99 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Minkäpä tyttö sille voi (The Girl Can’t Help It) on Frank Tashlinin ohjaama elokuva vuodelta 1956.
Elokuva kertoo, kuinka gangsteripomon (Edmond O’Brien) laulutaidottomasta tyttöystävästä Jerri Jordanista (Jayne Mansfield) yritetään tehdä huippuesiintyjä. Manageriksi palkataan Tom Miller (Tom Ewell), joka edellisessä tehtävässään on retkahtanut ryyppäämään. Elokuvassa on tallennettuna paljon varhaista rock and roll -kulttuuria.
Ulkomuotonsa ohella Mansfield tunnetaan komediennen kyvyistään, ja juuri tässä ja toisessa Tashlinin-ohjauksessa Houkuttelevat huulet (Will Success Spoil Rock Hunter) hän tarjoaa kyvyistään näyttöä.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tom Ewell  | … |  Tom Miller   |
|  Jayne Mansfield  | … |  Jerri Jordan   |
|  Edmond O’Brien  | … |  Fats Murdock   |
|  Henry Jones  | … |  Mousie   |
|  John Emery  | … |  Wheeler   |
|  Little Richard  | … |  itse   |
|  Julie London  | … |  itse   |
|  Ray Anthony  | … |  itse   |
|  Barry Gordon  | … |  Barry, lehtipoika   |
|  Juanita Moore  | … |  Hilda   |
|  Fats Domino  | … |  itse   |
|  Eddie Cochran  | … |  itse   |
|  Herb Reed  | … |  itse (The Platters)   |
|  David Lynch  | … |  itse (The Platters)   |
|  Tony Williams  | … |  itse (The Platters)   |
|  Paul Robi  | … |  itse (The Platters)   |
|  Zola Taylor  | … |  itse (The Platters)   |
Aiheesta muualla

Minkäpä tyttö sille voi Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Islamin kulta-aika

Astrolabi Al-Andalusista vuodelta 1067. Astrolabi on kreikkalainen keksintö ja nykyajan kellojen ja sekstanttien edeltäjä. Siitä on tullut myös keskiajan islamilaisen tieteen symboli.
Islamin kulta-aika tai islamin kultakausi on kielikuva, jota alettiin käyttää etenkin 1900-luvun puolivälin jälkeen, kun länsimaissa suhtautuminen orienttiin alkoi vaihtua ylenkatseesta ihailuksi, ja islamista alettiin löytää myös arvokkaaksi koettuja puolia.
Kultakaudella on ehditty viitata kahteenkin ajankohtaan. Muslimit ovat usein tarkoittaneet kultakaudella islamilaiseen mytologiaan kuuluvaa vaihetta, joka alkoi islamilaisen valtion perustamisesta vuonna 622. Tämä Muhammedin ja hänen jälkeensä oikeaanjohdettujen kalifien valtakausi jatkui vuoteen 660 saakka. Yhteiskuntaa ohjattiin tällöin alkuperäisten islamilaisten periaatteiden mukaisesti. Jakso olisi sitten päättynyt umaijadisuvun mukanaan tuomaan rappioon ja turmelukseen, josta abbasidikalifit, Muhammedin sukulaiset, sen sitten nostivat. Tämä kulta-aika liittyi islaminuskon kultaiseksi koettuun menneisyyteen.
Länsimaissa kultakaudella on alettu tarkoittaa umaijadeja seuranneen abbasidikalifaatin aikoja Lähi-idässä ja umaijadien valtaa Espanjassa. Tämän ajan kerrotaan olleen islamilaisen tieteen, taiteen ja talouden kehitystä ja loistoa etenkin sellaisissa keskuksissa kuin Bagdad tai Córdoba. ”Islamin kulta-aika” on tässä merkityksessä metonyymi, joka uskonnon sijaan tarkoittaa islamilaisen sivilisaation piirissä esiintynyttä kukoistusta.
Kulta-ajan kesto ulottuu vuosiin 750–1500, mutta tavallisimmin vuosiin 750–1250, jolloin sen päätekohtana on Bagdadin mongolivalloitus.  Kultakauden alku liittyy tällöin abbasidien valtaannousuun ja loppu abbasidikalifaatin kukistumiseen. Tieteiden kulta-aika alkoi 800-luvulla, mutta alkoi kääntyä laskuun 1100-luvulla.
Kulta-aika merkitsi monien itäisten keksintöjen, kuten paperin ja uusien ruoka-aineiden leviämistä islamilaiseen maailmaan. Erityisesti se tarkoitti sitä, että islamilainen maailma nousi johtavaan asemaan monilla tärkeillä tieteenaloilla, kuten matematiikassa, astrologiassa ja lääketieteessä. Etuasema ei kuitenkaan johtanut voimasuhteiden muutokseen islamilaisen maailman eduksi, sillä muslimit eivät päässeet mullistaviin tieteellis-teknisiin saavutuksiin, kuten Euroopassa alkoi tapahtua 1600-luvulta alkaen. Edistysaskeleet jäivät lopulta vaatimattomiksi ja rajoittuivat nykyajan näkökulmasta oikeastaan pikkuasioihin. Tieteenhistorioitsija Sonja Brentjes katsookin, että islamin kulta-ajan tieteellisiä saavutuksia on räikeästi liioiteltu. Tieteiden ja taiteiden etenemistä myös rajoitti uskonnollinen dogmatismi, joka 900-luvulta lähtien kiristi otettaan, kun islamilaisen lain tulkinnassa alettiin torjua itsenäinen ajattelu. Hellenistisen kulttuurin rationaalinen ydin jäi samoin omaksumatta, mikä näkyi ainoastaan valikoituna antiikin filosofien kääntämisenä.
Kultakauden saavutukset

Islamilaisen kultakauden erääksi piirteeksi on usein esitetty sen poikkeuksellinen suvaitsevaisuus ja humanismi.  Yhdistyneiden Kansakuntien kasvatus-, tiede- ja kulttuurijärjestö UNESCO onkin alkanut käyttää keskiajan Espanjaa esimerkkinä uskontojen sopuisasta yhteiselosta. Keskiajan islamin suvaitsevaisuutta ovat korostaneet etenkin kielitieteilijät ja tietokirjailijat.  Historioitsijat ovat sen sijaan väittäneet sitä myytiksi. Keskiajan islamilaisessa maailmassa ei-muslimit oli väkivaltaisesti alistettu toisen luokan kansalaisiksi eli dhimmeiksi, ja joskus heitä myös vainottiin.
Kultakauden saavutukset > Tieteen nousu

Islamin kultakauden suurimpana saavutuksena voi pitää tieteen hämmästyttävää nousua islamilaisessa kalifaatissa 800-luvulta alkaen. Poikkeukselliseksi sen tekee tieteen saavuttama korkea taso. Niin sanottu islamilainen tiede pysyi maailman kärjessä satoja vuosia. Islamilaisen sivilisaation piirissä harjoitettu tiede oli Eurooppaa, Kiinaa ja Intiaa edellä etenkin matematiikan, optiikan, fysiikan ja lääketieteen aloilla. Arabiankielinen tutkimus alkoi lopulta 1400-luvulla jäädä kilpailijoistaan jälkeen. Matematiikassa ja tähtitieteessä eurooppalainen tutkimus ohitti sen kuitenkin vasta 1500-luvulla ja viimeisenä tähtitieteessä, missä Kopernikuksen teoriat johtivat hylkäämään ptolemaiolaisen aurinkokeskeisen mallin.
Kultakauden kirjallisuuden kääntäjät olivat aluksi lähinnä Mesopotamian nestoriolaisia kristittyjä, jotka puhuivat syyroarameaa ja käyttivät kreikkaa litrugisena kielenään. Tiedemiehet olivat  enimmäkseen kansallisuudeltaan persialaisia. Arabeja ei aluksi nähty sivistyneistön piirissä, sillä vallan ottaneet beduiiniheimot olivat lukutaidottomia barbaareita. Vasta 900-luvun lopulta alkaen mukaan alkoi tulla myös arabeja (vaikka tuskin enemmistöksi asti) kuten Ibn al-Haytham (k. 1040) ja al-Biruni (k. 1050). Juuri tämä aika saattoi toisaalta olla kulta-ajan kaikkein kultaisin vaihe. Kirjoja tehtiin arabian lisäksi myös persiaksi, turkiksi ja hepreaksi. Uskonnoltaan tiedemiehet olivat myös kristittyjä, juutalaisia (esim. Moses Maimonides) tai edustivat persialaisia uskontoja (esim. al-Battani, k. 929).
”Islamilainen renessanssi”

Koillisesta Persiasta tulleet abbasidit olivat kukistaneet noin vuonna 750  umaijadiklaanin, jonka vahvin kannatusalue oli Syyriassa pääkaupunkina Damaskos. Abbasidikalifit alkoivat suosia kreikkalaisen filosofisen kirjallisuuden kääntämistä, mikä ajan mittaan johti myös uuden tieteellisen kirjallisuuden tuottamiseen. Islamilaisen renessanssin teknisenä perustana oli paperi, jonka valmistamistaidon toivat Lähi-itään Kiinasta tulleet käsityöläiset vuoden 760 tienoilla. Paperi korvasi kalliin ja kömpelön pergamentin ja papyruksen kirjoitusalustana.