G. A. Serlachius
Mesenaatti

Paitsi teollisuusmies, G. A. Serlachius oli myös merkittävä taiteilijoiden tukija.
Jo ollessaan Tampereella apteekkarina Serlachius piti itseään kulttuuri-ihmisenä ja keskusteli säätyläisten parissa runoista, maalauksista ja pianomusiikista. Mäntässä into kulttuuriin kasvoi lisää. Kiinnostus kanavoitui etupäässä kuvataiteeseen, ja taidekäsitystä avasivat liikematkat Venäjälle, Saksaan, Ranskaan ja Alankomaihin. Matkoilla saattoi käydä gallerioissa, ja teollisuusnäyttelyissäkin oli taideosastonsa.
Aluksi Serlachius tuki Hjalmar Munsterhjelmia, jonka veli oli hänelle tuttu työasioiden parista. Mäntän tehtaalla toimi konttoristina Axel Lindecrona, jonka kautta tehtailija tutustui syyskuussa 1883 Turussa Samppalinnan ravintolassa Emil Wikströmiin ja tämän 18-vuotiaaseen ystävään Axel Galléniin.
Kolme vuotta myöhemmin Serlachius tapasi Wikströmin ja Gallénin lomaillessaan Pariisissa. Kolmenkymmenen ikävuoden ero ei haitannut, vaan kolmikko liikkui kaupungilla ihmetellen nähtävyyksiä ja istuen iltojaan ravintoloissa. Gallénille Serlachius jätti pienen rahasumman ja pyysi tätä Mänttään, missä oli luvassa tilaustöitä. Taiteilija saapuikin, mutta vietti ensiksi aikaansa Keuruulla epämukavassa mökissä. Jouluksi hän saapui Mänttään, missä tankkasi ruokaa kolme päivää ja kirjeenvaihdosta päätellen juhli ankarasti. Gallen sai Serlachiukselta rahallista tukea opintoihinsa Pariisissa ja rohkaisuja Kalevalan sankareiden kuvalliseen esittämiseen. Fennomaanina Serlachius näki, että Gallen-Kallelalla olisi tärkeä kansallinen tehtävä 1800-luvun lopun suomalaisuuspyrkimysten kannalta.
Gallénin ja Serlachiuksen ystävyys ei ollut saumatonta. Herrojen kirjeenvaihdossa esiintyy monia sävyjä, kuten kerjääminen, kannustus, nälviminen, arvonanto ja kiukuttelu. 1890-luvulle tultaessa miesten välit menivät poikki. Serlachius ei ollut helppo liikekumppani eikä helppo ystävä taiteilijoille.
Emil Wikströmin kanssa ystävyyssuhde oli helpompi. Wikström rakensi Visavuorelle taiteilijakotiaan, mutta rahapula vaivasi, koska Säätytalon reliefistä ei kuulunut maksua. Tällöin Serlachius lainasi hänelle puuttuvan summan. Serlachius ylisti uutta rakennusta, jota pidetäänkin suomalaisen jugendarkkitehtuurin klassikkona. Kiitollinen kuvanveistäjä lähetti mesenaatilleen kipsivaloksen ensimmäisestä Visavuoressa valmistuneesta veistoksesta. Veistoksen mukana seurasi kirje, jossa kiiteltiin tehtailijan mahdollistamasta työtilasta.
Serlachius halusi tukea nimenomaan nousevia nuoria kykyjä, sillä hänen mielestään ”taiteilijamme eivät puhu suomalaiselle kansalle”. Esimerkiksi Albert Edelfeltiä hän piti svekomaanina, joka ei uskaltanut tulla sisämaahan. Muutenkin hän piti aikansa vakiintunutta kuvataidetta roskana ja teeskentelynä, sillä ”Kalevalan laulut perinnökseen jättänyttä kansaa ei puhuttele Porvoon mäki eikä sen lahoavat talot...”
Serlachiuksen Thyra-tytär innostui kulttuurista ja keksi rakennuttaa paviljongin, jossa esiteltäisiin taidetta tavalliselle rahvaalle. Isä tuki hanketta ja kaavaili, että lopulta rakennettaisiin tiloiltaan Ateneumin veroinen rakennus. Näin suureksi tyttären hanke ei paisunut, mutta Mäntässä tehtiin uraauurtavaa työtä taidenäyttelyiden pitämiseksi kaukana sisämaassa.
Ystävyys Wikströmin ja Gallen-Kallelan kanssa jatkui vuodesta 1883 Serlachiuksen kuolemaan saakka. Nuorille taiteilijoille hän toimi eräänlaisena isähahmona, hän itse taas sai kulttuurista uudenlaista sisältöä elämäänsä. Hänen jälkeensä suvun yhteistyö taiteilijoiden kanssa jatkui ensin Serlachiuksen Thyra-tyttären ja Axel-pojan ja sittemmin Gösta-vävyn kautta.