stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Into Auer
Auer ja ILP

Into Auer palasi Neuvostoliittoon ja Baltiaan tekemiltään matkoilta sisäpoliittisen kuohunnan keskelle. Äärioikeiston organisoiduttua Lapuan liikkeeksi liberaaleja ja keskustalaisia voimia ryhmittyi Helsingin Sanomien ja Turun Sanomien taustatuella toimivan Isänmaan ja Lain Puolesta -liikkeen (ILP) liepeille. Auerista tuli ILP:n pääsihteeri, käytännön työn tekijä mm. organisaation tiedonhankintatoiminnassa. Edellytykset sille loi Helsingin Sanomien Eljas Erkko myöntämällä Auerille vapaata toimittajan tehtävästä. ILP:n toimisto oli aluksi Auerin kotona Töölössä, osoitteessa Mechelininkatu 31, myöhemmin hotelli Tornissa.
Tapio Turpeisen mukaan Into Auerin aktiivisin toiminta ILP:ssä keskittyi noin puolen vuoden jaksolle marraskuusta 1931 toukokuuhun 1932. Auer mm. laati muistioita ja ohjelmia, hoiti kirjeenvaihtoa maakuntiin ja verkostoitui vaikuttajien kanssa. Auerin suhdeverkostoon ja ILP:n johto- tai taustavoimiin kuuluivat tuolloin niin tuleva Helsingin ylipormestari Eero Rydman kuin Urho Kekkonenkin. Helsingin Sanomien Erkko ja Turun Sanomien Urho Toivola edustivat tiedotusvälineiden valtaa. Kontakteja oli vastapuolellekin: Špalernajan ajoilta Auer tunsi esimerkiksi Vihtori Kosolan. Myös "Lapuan kapteeni" Minna Craucher "kirjallisine salonkeineen" kiinnosti häntä.
Psykohistorioitsija Juha Siltala pohtii, miksi Into Auer, vaikka oli entinen jääkärivärväri, suuntautui ILP:hen Lapuan liikkeen sijasta. Hän päätyy tulkintaan, että Auerille, samoin kuin Jalmari Finnelle, Lapuan liikkeen kannattaminen olisi johtanut ristiriitaan valtioon samastumisen ja oman seksuaali-identiteetin välillä. Samastuminen valtioon vaati tämän, George L. Mossen tutkimukseen pohjaavan, tulkinnan mukaan seksuaalisten taipumusten suuntaamista yksinomaan avioliitossa toteutettavaan heteroseksuaalisuuteen.
Kalterijääkärien kronikoitsija

Auerin ura sanomalehtimiehenä päättyi Mäntsälän kapinaan. Senaikaisista paineista palautuminen koetteli häntä henkisesti. Lisäksi toiminta ILP:ssä kapinan aikana turmeli hänen suhteitaan entisiin tukijoihinsa; hänestä tuli Turpeisen sanoin eräs "Mäntsälän kevään marttyyri".
Yhtenä näkyvistä entisistä spalerniiteista Auer oli kuitenkin kalterijääkärien matrikkelikomitean jäsen. Matrikkelin kirjoittamisen aloitti Sulo-Weikko Pekkola, mutta työ päättyi kirjailijan itsemurhaan 1930. Vuonna 1935 ilmestyneen kolmannen osan kirjoitti Auer, vaikka tekijätiedoissa mainitaan edelleen myös Pekkolan nimi. Auer ilmoitti kustantajalle olevansa valmis saattamaan työn päätökseen. Kirjoittaminen alkoi julkaisuvuoden huhtikuussa ja teos oli valmis marraskuussa. Auerin työtahti oli jälleen kova.
Tekijä oli toiminut varovaisesti, mielialoja seuraillen: vasemmistolaisista kalterijääkäreistä ja heidän joukossaan olleista sisällissodan yliloikkareista ei kerrottu (tällainen oli esimerkiksi työmies-kalterijääkäri Väinö Lönnqvist). Kirja sai hyvän vastaanoton poliittisen rintaman eri puolillakin.
Tapio Turpeinen tulkitsee, että kirjan avulla Auer saattoi saada tilapäisen hyväksynnän, vaikka häntä kohtaan tunnettiin jo monenlaista epäluuloa. Kirja ennakoi myös kalterijääkärien yhdistyksen muodostumista samana vuonna. Into Auerista tuli luonnollisesti yhdistyksen sihteeri. Tässä osa-aikaisessa tehtävässä Auer toimi vuodet 1935-1944.
Kirjallisuutta

Uino, Ari: Pro patria et lege - isänmaan ja lain puolesta -järjestö. Historiallinen aikakauskirja, 1983, s. 198-207.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
﻿Špalernajan tutkintavankila.
Into Auerin hautapaikan kertova laatta Kalevankankaan hautausmaalla, Tampereella. Hautaa ei ole merkitty. Ylärivillä on ILP-puolueen tunnus latinaksi (suom. Isänmaan ja lain puolesta).
Tohmajärvi (järvi)

| Tohmajärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Karjala
Kunnat:  Tohmajärvi
Koordinaatit:  62°11′01″N, 30°22′29″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Kiteenjoen–Tohmajoen vesistö
Järveen tulevat joet:  Perttisenjoki, Lahdenjoki, Luosojoki
Laskujoki:  Tohmajoki 
Järvinumero:  02.013.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  80,2 m  
Rantaviiva:  32,816 km  
Pinta-ala:  12,1282 km²  
Tilavuus:  0,03717 km³  
Keskisyvyys:  3,06 m  
Suurin syvyys:  14 m  
Valuma-alue:  195 km²  
Keskiylivirtaama:  13 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  2,9 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  0,4 m³/s (MNQ) 
Saaria:  6 
 fiTohmajärvi 
Tohmajärvi  on Pohjois-Karjalassa Tohmajärvellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 1 200 hehtaaria eli 12 km². Se on 6,1 kilometriä pitkä ja 4,7 kilometriä leveä. Järvi on kaksiosainen siinä mielessä, että sillä on suuri järvenselkä, josta työntyy pohjoiseen laaja, mutta matala, Peijonniemenlahti. Tämä on 1,9 kilometriä pitkä ja kilometrin leveä.
Järvellä on kuusi saarta. Luontaisia saaria on neljä, joista etelärannan tuntumassa on halkaisijaltaan kuusikymmenmetrinen Samulisaari. Pohjoisrannassa sijaitsee ruoppaamalla katkaistu 350 metriä pitkä Selkäsaari. Niemen nimi on Turosaari.
Järveä säännöstellään Tohmajoessa olevalla säännöstelypadolla, jossa suoritetaan vedenpinnan korkeuden mittauksia. Niiden mukaan järven vedenpinnan keskikorkeus on 80,19 metriä mpy. Keskimääräiset ylä- ja alakorkeudet ovat vastaavasti 80,50 metriä (MHW) ja 79,89 metriä (MNW). Järven yli- ja alivedenkorkeudet ovat 80,82 metriä (HW) ja 79,66 metriä (NW).
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 37 miljoonaa m³ eli 0,037 km³. Järven keskisyvyys on 3,1 metriä ja suurin syvyys on 14 metriä. Syvin kohta sijaitsee aivan Koitsankallion edustalla lounaisrantoja seuraavassa yli 10 metriä syvässä  syvänteessä. Myös järvenselällä on yksi yli 10 metriä syvä syvänne. Muuten järvi on rannoiltainsa hyvin matalaa ja ruokoa kasvavaa. Erityisesti Peijonniemenlahti, Tammalanlahti ja Kirkkoniemen länsipuoli on matalaa.
Järven rantaviivan pituus on 33 kilometriä. Rannat ovat peltomaiden ja metsämaiden rikkomaa seutua, jota järvenlaskun kasvattamat rantaruovikot peittävät. Järven ympäristö on kumpuilevaa ja monella mäellä on nimenään vaara. Luosojoki laskee järveen sen länsipäässä ja se on murtautunut järvelle korkeiden mäkien välistä Leviäjokena. Rantaan ulottuvat Kirkkoniemen ja Peijonniemen kylät. Akkalan kylän pellot ulottuvat rantaan. Järveä kiertävät seututie 468 ja valtatie 9 sekä yhdystiet 4883, 15594 ja 15592. Näiltä teiltä haarautuvat monet lähemmäksi järvelle tulevat kylätiet. Vapaa-ajan asutusta on jonkin verran.
Historiaa

Tohmajärvellä tehtiin järvenlasku ensimmäiseksi Kannusjärvellä vuonna 1759, jonka tulos maanviljelyn kannalta oli pettymys. Siitä huolimatta Tohmajärven järvenlaskua olettiin suunnitella. Kruununvoudin Walleniuksen aloitteesta, joka jätettiin harkittavaksi vuonna 1773, toteutettiin ensimmäinen järvenlasku. Siihen osallistuivat Jouhkolan, Akkalan, Littilän, Ertolan ja Kemien kylien maatalot. Siinä perattiin Tohmajoen Myllykoski ja siinä toiminut mylly siirrettiin pois. Näiden seurauksena järven vedenpinta laski metrillä ja järven pinta-ala pieneni kolmanneksella. Vesijättömaata otettiin viljelyyn satoja hehtaareja ja lisää tuli ympäröivien soiden kuivatuksesta. Viimeinen järvenlasku toteutettiin 1960-luvulla, kun Tohmajoen kallioista kynnystä louhittiin matalammaksi. Laskenut vesi paljasti Kirkkoniemen ja Rantakylän hiekkarannat. Nykyään suurin osa vesijätöstä on luhtaa, joka kasvaa saraa ja ruokoa.
Luontoarvoja

Peijonniemenlahti on Kirkkoniemestä ja Tolvasenniemestä asti Natura 2000 -ohjelmaan kuuluvaa luonnonsuojelualuetta (FI0700009 (SPA)), joka on perustettu alueen linnustoa silmällä pitäen. Suojeltua aluetta on 191 hehtaaria.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kiteenjoen–Tohmajoen vesistössä (vesistöaluetunnus 02) Tohmajoen valuma-alueeseen (02.01), jonka Tohmajärven alueeseen (02.013) järvi kuuluu. Kiteenjoen–Tohmajoen vesistö laskee Laatokkaan ja siitä kuuluu Suomen puolelle 835 km² ja Venäjän puolelle 760 km² .
Valuma-alue saa pääosan vedestänsä Luosojoen valuma-alueelta (02.014), jonka laskujoki on Luosojoen alaosa, jonka nimitys on Leviäjoki. Järvi saa täydennystä myös Lahdenjoen valuma-alueelta (02.016), joka laskee Peijonniemenlahteen. Järven luusua sijaitsee itäpäässä, josta Tohmajoki saa alkunsa. Se virtaa Tohmajoen alaosan alueen (02.012) läpi ja virtaa Venäjälle. Siellä se laskee Laatokkaan yhdyttyään ensin Kiteenjokeen alajuoksulla.
Tohmajärven alueella on seitsemän yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat Rukasenlampi (24 ha), joka laskee Riienlammen (9 ha) kautta Solikanpuroon. Se laskee Tohmajärven etelärantaan. Viereisellä Matolammella (16 ha) ei ole laskuojaa.
Järveä Samulisaaren rannasta lounaaseen.
Toivoton tapaus

| Toivoton tapaus> The Lonely Guy |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Arthur Hiller
Käsikirjoittaja:  Neil Simon
Tuottaja:  Arthur Hiller
Säveltäjä:  Jerry Goldsmith
Kuvaaja:  Victor J. Kemper
Leikkaaja:  Raja Gosnell
Pääosat:   Steve Martin  Charles Grodin 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Studios
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  1984
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Toivoton tapaus (The Lonely Guy) on  Steve Martinin tähdittämä romanttinen komedia vuodelta 1984. Sen on käsikirjoittanut Neil Simon ja ohjannut Arthur Hiller. Elokuva perustuu Bruce Jay Friedmanin kirjaan ”The Lonely Guy’s Book of Life”.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steve Martin  | … |  Larry   |
|  Charles Grodin  | … |  Warren   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen pitää elokuvaa takuuvarmana Steve Martinina mutta sanoo kokonaisuuden ”natisevan yli laitojensa”. Hän antaa Toivottomalle tapaukselle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Todellisuuden sosiaalinen rakentuminen

Todellisuuden sosiaalinen rakentuminen: Tiedonsosiologinen tutkielma (engl. The Social Construction of Reality: A Treatise in the Sociology of Knowledge) on Peter L. Bergerin ja Thomas Luckmannin kirjoittama tiedonsosiologinen kirja, joka on julkaistu vuonna 1966. Teos ilmestyi suomeksi vuonna 1994 Gaudeamuksen kustantamana.
Teos toi sosiaalisen konstruktion käsitteen sosiologiaan ja se on saanut vahvoja vaikutteita Alfred Schütziltä. Kirjan keskeisen ajatuksen mukaan ihmiset ja ryhmät tuottavat vuorovaikutuksessaan representaatioita toistensa toiminnasta, jotka ajan myötä muotoutuvat vastavuoroisiksi rooleiksi. Kun nämä roolit tuodaan kaikkien yhteisön jäsenten saataville, ne institutionalisoituvat. Instituutioitumisen prosessissa käsitteiden määritelmä sisällytetään yhteiskuntaan. Ihmisten käsitykset todellisuuden luonteesta sisältyvät yhteiskunnan instituutioihin. Täten yhteiskunnallisen todellisuuden voidaan sanoa olevan sosiaalisesti rakentunut.
Aiheesta muualla

Riitta Koikkalainen: Kuvailevien päiden sosiologiaa (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 2/1995.
Risto Heiskala: Me teemme todellisuuden[vanhentunut linkki]. Helsingin sanomat 20.5.1994.
Tokmak

| Tokmak (Токмак) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Tokmak
 Koordinaatit: 47.2549°N, 35.7087°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Zaporižžjan alue
Piiri:  Polohyn piiri
Maininta (nimellä Veliki Tokmak):  1784
Kaupungiksi:  1938
Väkiluku (2021):  30 132
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tokmak (ukr. Токмак; vuosina 1861–1962 nimenä Velykyi Tokmak (ukr. Великий Токмак)) on kaupunki Polohyn piirissä, Ukrainan eteläosan Zaporižžjan alueen keskivaiheilla. Kaupunki sijaitsee  Molotšna-joen varrella, maanteitse noin 97 kilometriä aluekeskus Zaporižžjasta eteläkaakkoon. Kaupunki on Ukrainan eteläosien poikki kulkevan poikittaisen rautatieyhteyden asemapaikkakunta (asema Velykyi Tokmak); myös lyhin ratayhteys Krimin autonomisesta tasavallasta itäiseen Ukrainaan kulkee kaupungin kautta.
Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 30 132 (2021). Tokmak sijaitsee Polohyn piirissä (167 060 as., 2021), jonka osaksi aiempi Tokmakin piiri liitettiin Ukrainan heinäkuun 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa. Tokmak oli aiemman Tokmakin piirin hallinnollinen keskus.
Paikkakunnan kirjallinen historia sai alkunsa vuonna 1784 perustetusta asutuksesta Pultavan kuvernementistä tulleille valtion talonpojille (maaorjille). Tuolloin seutu oli osa Taurian aluetta. Ennen vuotta 1783 seutu oli kuulunut Krimin kaanikuntaan. Kylä kehityi, vuonna 1861 asukkaita oli noin 8 000. Tällöin paikkakunta nimettiin Velykyi Tokmakiksi (suom. Suuri Tokmak). Vuonna 1910 rautatieyhteyden Velykyi Tokmak–Fedorivka rakentaminen (1910) kiihdytti teollista kehitystä. Kaupungin aseman paikkakunta sai 1938; vuonna 1962 palattiin paikkakunnan aiempaan Tokmak-nimeen. Paikkakunnan teollisuus tuotti 1990-luvulla metallilevyjä, dieselkoneita, maatalouslaitteita, purkkiruokia, leivonnaisia, graniittia ja kalusteita.
Osana 24. helmikuuta 2022 aloittamaansa  hyökkäyssotaa Venäjä pommitti kaupunkia esimerkiksi 28. helmikuuta, ja miehitti sen 6. maaliskuuta 2022.
Velykyi Tokmak -rautatieasema kaupungin etelälaidalla.
Tokmakin linja-autoasema.
Šalmanin myymälärakennus (kulttuurihistriallisesti merkittävä rakennus).
Kirkko Kalynynan (katu) varrella.
Kirkko Vasylia Vyshyvanohon (katu) varrella.
Ukrainalainen postimerkki Tokmakissa valmistetun Zaporižets-traktorimallin 100-vuotisjuhlan muistamiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tokmak Wikimedia Commonsissa
Zaporizka oblast u skladi URSR (1970): Tokmak (ukrainaksi) (imsu-zaporizhzhya.com)
Токмацька міська громада (ukrainaksi) (gromada.info)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: uk:Токмак
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Toisintokuume

| Toisintokuume |
| --- | --- |
 Borrelia hermsii, toisintokuumetta aiheuttava bakteeri, elektronimikroskoopin kuva.
Luokitus
ICD-10:  A68
ICD-9:  087
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Toisintokuume on joidenkin Borrelia-bakteerien aiheuttama tartuntatauti, jonka taudinkuvaan kuuluvat kuumejaksot ja niiden välillä kuumeettomat ajanjaksot. Tautia levittävät Ornithodoros-suvun punkit sekä Pediculus-täit. Sitä on hoidettu antibiooteilla.
Punkin levittämän taudin nimitys on endeeminen toisintokuume. Sitä esiintyy subtropiikissa ja tropiikissa. Punkit ja villieläimet voivat kantaa tautia.
Täin levittämä tauti on epideeminen toisintokuume.
Taudin kuvasi tarkasti ensimmäisen kerran Rutty vuonna 1739. Wilhelm Griesinger antoi taudille latinankielisen nimen febris recurrens vuonna 1857.
Toisintokuume aiheutti suurta tuhoa Kustaa III:n sodan aikana. Tauti levisi Ruotsiin ja Suomeen venäläisten sotavankien mukana.
Taudista käytetty nimitys tyyfus kattoi aiemmin myös lavantaudin ja pilkkukuumeen, sillä niitä ei ennen 1800-luvun loppua voitu erottaa toisistaan.
Taudinaiheuttaja

Borrelia on spirokeettoihin kuuluva bakteerien suku.
Eri punkkilajit kantavat erilaisia Borrelia-bakteereja. Onkin esitetty, että kukin punkkien laji kantaisi omaa Borrelia-lajiaan, niin että esimerkiksi Ornithodoros hermsii -punkki kantaisi Borrelia hermsii -bakteeria, O. brasiliensis kantaisi B. brasiliensis -bakteeria ja niin edelleen. Toisten tutkijoiden mielestä eri punkkien borreliat ovat vain muunnoksia samasta B. recurrentis -lajista, joka aiheuttaa täin levittämää epideemistä toisintokuumetta. ICD-10-luokituksen mukaan täi levittää B. recurrentis -lajia ja punkki muita borrelioita.
Taudin kulku

Toisintokuumeen itämisaika on eri lähteiden mukaan 3–5, 4–18 tai 2–15 vuorokautta. Vilunväristykset alkavat äkillisesti, ja nousee korkea kuume. Taudin muita oireita ovat hikoilu, huimaus, oksentaminen, päänsärky ja lihassärky.
Kuume kestää 3–7 päivää. Kun immuunijärjestelmä on saanut tuhottua useimmat Borrelia-bakteerit, kuume lakkaa. Elimistöön voi kuitenkin jäädä vähän bakteereja, joiden antigeenejä immuunijärjestelmä ei tunnistanut. Niinpä useimmat potilaat kokevat uuden kuumejakson (tästä nimitys ”toisintokuume”) 7–10 vuorokauden kuluttua, kun jäljelle jääneet bakteerit ovat lisääntyneet tarpeeksi suureen määrään tautia aiheuttaakseen. Seuraavan kuumeettoman jakson jälkeen voi jälleen seurata kuumejakso, jos bakteereja on edelleen jäänyt jäljelle. Toisintokuumeessa kuume uusiutuu tyypillisesti 3–7 kertaa.
Aiheesta muualla

Jukka Hytönen, Tamim Khawaja, Juha O. Grönroos, Anna Jalava, Seppo Meri ja Jarmo Oksi: Toisintokuume, Duodecim, 2016;132(21):1952-6
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Relapsing fever (englanniksi)
Centers for Disease Control and Prevention (CDC): Relapsing Fever (englanniksi)
Todit

| Todit |
| --- | --- |
 Jamaikantodi (Todus todus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Todit Todidae  Vigors, 1825
Suku::  Todit Todus  Brisson, 1760
 Todien levinneisyys
Lajit
 Kaitanokkatodi (Todus angustirostris)  Puertoricontodi (Todus mexicanus)  Kuubantodi (Todus multicolor)  Leveänokkatodi (Todus subulatus)  Jamaikantodi (Todus todus) 
Katso myös
   Todit Wikispeciesissä   Todit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Todit (Todidae) on säihkylintujen lahkoon kuuluva lintuheimo, johon kuuluu yksi suku ja viisi lajia. Todeja tavataan vain Länsi-Intian saaristoon kuuluvien Isojen Antillien metsissä. Heimo on sukua kuningaskalastajille ja momoteille. Todit ovat pareina eläviä hyönteissyöjiä, joilla on vilkas aineenvaihdunta.
Koko ja ulkonäkö

Todit ovat pienikokoisia lintuja, joiden pituus on vain 9–11 senttiä. Ruumis on pyöreähkö. Väritys on huomiota herättävän kirkas ja kirjava. Todien siivet, pyrstö ja selkäpuoli ovat helakanvihreät, vatsapuoli (etenkin alaperä) on kellertävän vaalea ja kurkku kirkkaanpunainen. Kyljet ovat yleensä vaaleanpunertavat. Kuningaskalastajien tavoin todien kolmea eteenpäin suuntautunutta varvasta yhdistää osittain ihopoimu. Nokka on pitkä, litteä ja sahalaitainen kaikilla muilla lajeilla paitsi kaitanokkatodilla, jonka nokka kapea. Niillä on myös melko kehittyneet tuntokarvat. Eri todilajit eroavat toisistaan sekä rinnan ja kylkien värien perusteella, että elinpaikan sijainnista.
Levinneisyys ja elinympäristö

Todeja tavataan vain Karibianmerellä sijaitsevilla Länsi-Intian saarilla. Kuubassa, Jamaikassa ja Puerto Ricossa on kullakin oma endeeminen todilajinsa. Hispaniolan saarella elää kaksi todilajia, kaitanokkatodi ja leveänokkatodi. Niiden elinympäristöt ovat kuitenkin erilaiset, sillä kaitanokkatodi elää saaren kosteissa vuoristometsissä liikkuen vain harvoin alangoilla, jotka ovat leveänokkatodin pääasiallista elinaluetta. Todit viihtyvät sekä kosteissa että kuivissa metsissä, mutta puuston on oltava tarpeeksi tiheää. Kaikki todilajit luokitellaan elinvoimaisiksi, eikä yksikään siis ole uhanalainen.
Elintavat

Todit kuvataan yleensä pelottomiksi ja uteliaiksi linnuiksi. Ne elävät yleensä pareittain pienellä reviirillään, jolla ne oleilevat vuoden ympäri. Koiras on hyökkäävä ja puolustaa rajusti parin elinaluetta. kirkkaasta värityksestä huolimatta Todien havaitseminen on vaikeaa, koska ne ovat hyvin pieniä ja  pystyvät piiloutumaan yhden ainoan lehden taakse. Käheät äänet, vilahtavat värit ja surisevat siivet voivat kuitenkin kertoa olinpaikan. Todit myös sirittävät joskus lentäessään, mikä luultavasti liittyy niiden kosiomenoihin tai reviirin puolustukseen, koska molemmat sukupuolet sirittävät etenkin pesintäaikaan. Ne tuottavat tätä ääntä tietyllä siipisulalla.
Elintavat > Ravinto

Todien ravinto koostuu pääasiassa hyönteisistä, etenkin kovakuoriaisista ja pistiäisistä, mutta joskus ne saalistavat myös liskoja ja muita pieniä selkärankaisia. Ne syövät myös eräitä siemeniä. Saalistustavat ovat samanlaiset kuin siepoilla: Todit istuvat matalalla oksalla nokka pystyssä silmäillen ympäristöään lyhyen ajan kerrallaan. Havaittuaan saaliin, kuten ohi lentävän hyönteisen, ne pyrähtävät äänettömästi nappaamaan sen niin, että nokka napsahtaa. Tämän jälkeen ne palaavat oksalleen. Matka oksalta saaliin luo on vain noin kaksi metriä. Todit toistavat samaa kaavaa useasti päivän aikana. Ylänokan sahareuna auttanee hyönteisen kitiinin murskaamisessa. Jos hyönteinen on liian suuri nieltäväksi sellaisenaan, todi murskaa sen hakkaamalla sitä oksaa vasten. Kaitanokkatodi etsii ravintoa myös hypellen tiheikössä sinne tänne. Todit ovat tunnettuja valtavasta ruokahalustaan. Ne pyydystävät tuhansia hyönteisiä niinä tunteina, joina ne ovat aktiivisia. Aktiivisilla ja paljon energiaa kuluttavilla linnuilla on hyvin kekseliäitä tapoja säästää energiaa. Puertoricontodi esimerkiksi pystyy säätelemään ruumiinlämpöään mihin tahansa 28–43 celsiusasteen välillä olosuhteiden mukaan. Todit pystyvät vaipumaan myös horrokseen kylmällä säällä, joskin vain naaraat näyttävät tekevän niin valmistautuessaan lisääntymään.
Elintavat > Lisääntyminen

Todit ovat motmotien ja kuningaskalastajien tavoin kolopesijöitä. Pesintään valmistautuva todipari esittää soidinesityksiä, joihin kuuluu muun muassa lentoesitys. Sen aikana todit voivat räpyttää siipiään niin nopeasti, että siitä kuuluu rämisevä ääni. Lisäksi ne tekevät tarmokkaita takaa-ajolentoja jahdaten toinen toistaan. Todiparilla on myös soidinrituaali, jonka aikana ne pörröttävät kylkien höyheniä ja heiluttavat siipiään ylöspäin, saaden ne näyttämään pullistuneilta ja pörröisiltä.
Tämän jälkeen todipari kaivaa muutaman kymmenen sentin mittaisen pesäkolon matalaan törmään. Kolon läpimitta on 3–4 senttiä ja aivan perällä olevan pesäkammion 7–12 senttiä. Käytävä tekee äkillisen mutkan ennen pesäkammiota. Todit tekevät pesän matalalle, koska savi on siellä sateiden ja tulvien jäljiltä pehmeämpää helpottaen kaivutyötä ja rajoittaen nokan kulmista. Naaras ja koiras kaivavat vuorotellen toisen pitäessä vahtia läheisellä oksalla. Ne kaivavat joka päivä vain lyhyen aikaa, joten kaivaminen voi viedä jopa useita viikkoja. Jotkin todiparit rakentavat pesän sisäänkäynnin suoran auringonpaisteen alle. Tämän oletetaan auttavan todeja pitämään loitolla koloissa elävät isot hämähäkit, jotka kaihtavat valoa. Naaras munii pesäkammioon yhdestä neljään valkeaa munaa, jotka ovat todin ruumiinkokoon nähden varsin suuria. Vanhemmat hautovat niitä vuorotellen. Molemmat osallistuvat myös poikasten ruokintaan niiden kuoriuduttua. Vanhemmat koettavat pitää viholliset loitolla odottamalla hetken aikaa ennen kuin menevät pesän sisään ja sieltä ulos kunnes uskovat, ettei mikään tarkkaile niitä. Poikaset viipyvät pesässä kunnes ne tulevat lentokykyisiksi. Punainen kurkkuläikkä puuttuu vielä poikasten ensimmäisestä höyhenpuvusta.
Puertoricontodi
Stadi vs. Lande

| Stadi vs>  Lande |
| --- | --- |
 Toisen tuotantokauden päätösjakson kuvaukset Filmihallissa joulukuussa 2017.
Tyyli:  visailu
Kestoaika:  n. 60 min (mainoskatkoineen)
Pääosissa:  Jaakko Saariluoma Joonas Nordman
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  MTV3
Esitetty:  24. helmikuuta 2017 –
Tuotantokausia:  7
Jaksoja:  83
Tuotanto
Tuottaja(t):  Maria Vanninen
Vastaava(t) tuottaja(t):  Olli Suominen Tuomas Summanen Tomi Suomela (MTV)
Ohjaaja(t):  Teija Paajamaa
Käsikirjoittaja(t):  Hermanni Koppala Juha Niinimaa Petri Hankonen
Leikkaaja(t):  Matti Mikkonen
Tuotantoyhtiö(t):  Rabbit Films
Aiheesta muualla
IMDb
Stadi vs. Lande (luetaan vastaan) on 24. helmikuuta 2017 MTV3-kanavalla alkanut suomalainen viihteellinen visailuohjelma. Sen juontavat Jaakko Saariluoma ja Joonas Nordman. 6. kauteen asti Saariluoman juontajaparina oli Kalle Lamberg. Ohjelman tuottaa Rabbit Films. Ohjelmassa Kehä III:n sisäpuolella asuvat kilpailevat tietokilpailukysymyksissä Kehä III:n ulkopuolella asuvia vastaan. Yhdessä jaksossa kilpailee molemmilta puolilta kaksi joukkuetta, joissa molemmissa on kolme kilpailijaa. Jakso kestää mainoskatkoineen noin tunnin.
Stadi vs. Landen ensimmäinen tuotantokausi nauhoitettiin helmikuussa 2017 Tampereella ja esitettiin samana keväänä. Toinen kausi esitettiin keväällä 2018.