Leo Mechelin
Suomen autonomian puolustaja > Précis du droit public du Grand-Duché de Finlande -esitelmä (1886)

Vuonna 1885 Mechelin kirjoitti ministerivaltiosihteeri Bruunin pyynnöstä yhdessä K. G. Ehrströmin ja Robert Montgomeryn kanssa Suomen valtio-oikeudellista asemaa käsitelleen esityksen, joka oli tarkoitettu valistukseksi Venäjän viranomaisille. Koska esitys perustui oppiin Suomen valtiosta, Bruun ja kenraalikuvernööri Heiden eivät olleet siihen tyytyväisiä, ja Heiden kielsi sen julkaisemisen.
Kun samana vuonna nimitettiin niin sanottu Weissenbergin komitea kodifioimaan Suomen lainsäädäntöä, päätti Mechelin julkaista omissa nimissään ulkomaalaiselle lukijakunnalle suunnatun esityksen, joka tukisi oppia Suomesta valtiona. Tuloksena oli vuonna 1886 ilmestynyt, valtio-oikeudelliseksi esitelmäksi puettu ranskankielinen pamfletti Précis du droit public du Grand-Duché de Finlande (”Piirteitä Suomen suuriruhtinaskunnan valtio-oikeudesta”), jossa Mechelin tarkensi ja laajensi aiemmin professorinväitöskirjassaan lanseeraamaansa mallia ja kehitti niin sanottua unioniteoriaa. Esitelmässään Mechelin argumentoi, että kun keisari Aleksanteri I sitoutui vuoden 1809 Porvoon valtiopäivillä Suomen Ruotsin-aikaisiin perustuslakeihin, hän tunnusti Suomen valtioksi, jolloin syntyi myös hänen seuraajiaan sitonut valtio-oikeudellinen sopimus. Vaikka siis keisari oli Venäjällä yksinvaltias, Suomea hän saattoi hallita suuriruhtinaana vain Suomen perustuslakien rajoissa ja säätyjen myötävaikutuksella – eli Suomi oli erillisenä valtiona ainoastaan reaali- tai personaaliunionissa Venäjän kanssa, ei osa sitä.
Mechelinin esitelmä käännettiin useille kielille, ja Mechelin levitti sitä ystäväverkostonsa kautta tehokkaasti ympäri Eurooppaa. Se päätyi muun muassa Ruotsin kuninkaalle sekä Britannian pääministerille William Gladstonelle. Saksankielinen versio julkaistiin vuonna 1889 arvovaltaisessa Heinrich Marquardsenin julkisoikeuden käsikirjassa nimellä Das staatsrecht des Großfürstenthums Finland. Siihen Mechelin teki vielä lisäyksiä ja kiteytti näkemyksensä seuraavasti:
»Suomi on Venäjän kanssa yhdistetty, valtio-oikeudellisessa suhteessa keisarikuntaan nähden, koordinoitu, perustuslaillinen monarkia. Suomen yhdistys Venäjän kanssa vastaa siis käsitettä reaaliunioni.»
Kirjan käänsi vuonna 1888 ranskasta venäjäksi runsain kriittisin reunahuomautuksin sitä täydentäen hovimestari K. F. Ordin, josta tuli Suomen asemasta käytävän kiistan tärkein yleisvaltakunnallisen (Venäjän) näkökulman puolustaja. Mechelin ja Ordin kirjoittivat useita julkisia vastauksia, joissa he kumosivat toinen toisensa päätelmät historiallisiin lähteisiin vedoten. Tästä versoi laaja keskustelu Suomen asemasta osana Venäjää. Vaikka Suomen ja Venäjän yhteentörmäyksen edellytykset olivat jo entuudestaan olemassa, Mechelinin on pamfletin julkaistessaan sanottu ”heittäneen ensimmäisen kiven” oikeustaistelussa. Oppi Suomesta perustuslaillisena valtiona oli syntynyt jo aiemmin, mutta juuri Mechelin puki sen tarkkaan muodollis-juridiseen asuun ja levitti sitä kansainvälisten verkostojensa avulla tehokkaasti eri puolille maailmaa. Venäjällä tämä kansainväliseen mielipiteeseen vetoaminen tulkittiin provokaatioksi.
Suomessa Mechelinin oppi Suomen valtiosta ja unioniteoria hyväksyttiin yleisesti liberaalien piirissä, kun taas esimerkiksi Mecheliniä valtio-oikeuden professorina seurannut Robert Hermanson esitti maltillisemman näkemyksen, jonka mukaan Suomi oli valtio mutta silti Venäjälle alisteinen. Vaikka Hermansonkin korosti Suomen itsehallintoa, Mechelinin reaaliunioniteoriassa erityistä oli se, että se periaatteessa mahdollisti Suomen näkemisen kansainoikeuden subjektina. Suomen senaatissa varsinkin Mechelinin nuoruudenystävä Woldemar von Daehn asettui vastustamaan Mechelinin ”perustuslakiuhoa”, jota von Daehn piti Suomen aseman kannalta vaarallisena.