stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hep Stars
Suursuosio

Kokoonpano levytti seuraavat kolme singleään kuudessa tunnissa kolmiraitaisella nauhurilla
Raitoja ei käytetty päällekkäisäänityksiin, vaan kulujen säästämiseksi kullekin raidalle äänitettiin yhden singlen kappaleet aitoina
esityksinä. Yhtye sai Cadillac-kappaleesta suuren hitin, mitä auttoi esiintyminen televisiossa "Drop in" - ohjelmassa 23.3.1965. 8. huhtikuuta
yhtye sai kaikki kolme singleä radion Tio i topp -äänestyslistan neljän parhaan joukkoon. Myyntilistalla Cadillac ja Farmer John nousivat kärkeen, Cadillac yhden viikon ja Farmer John 4. viikon ajaksi. Tribute to Buddy Holly oli parhaimmillaan sijalla 5.
Svenne Hedlund nousi yhtyeen keulakuvaksi. Yhtye alkoi saada kritiikkiä muilta yhtyeiltä kuten Tages ja Shanes cover-versioiden käytöstä, sillä nämä yhtyeet tekivät laulunsa itse. Tämä oli Anderssonin motiivina päätöksessä yrittää laulujen säveltämistä, mutta myös tuoreiden kappaleiden etsintä versioitavaksi oli työlästä. Andersson tekikin useita yhtyeen suosituimmista kappaleista sekä yksin että yhteistyönä Hedlundin kanssa.
Yhtyeen palkkiot nousivat 2000-2500 kruunuun konsertilta, mutta nopean läpimurron vuoksi se soitti vielä muutamia aiemmin sovittuja kokoillan esiintymisiä, joista yhtye oli aiemmin ansainnut noin 1000-1500 kruunua. Hep Starsin kiertueiden käytännön asioita alkoi hoitaa Lennart "Felle" Fernholm. Hän myös toi tietoon yhtyeen ihailijoiden omaksumat kutsumanimet lavakuulutuksissaan. Hän oli pätevä muusikko ja soitti nimettömänä
basso-osuudet useissa Hep Starsin levytyksissä. Suosion kasvaessa palkkiot nousivat viikonloppuesiintymisissä 3500 kruunuun.
Gerd Palmcrantz vakiintui Hep Starsin äänittäjäksi, ja hän sekä yhtye tekivät yhdessä päätökset studiotyössä.
Menestyksensä huipulla nimenomaan rock-yleisölle yhtye oli vuosina 1965 ja 1966. Vuonna 1966 yhtye teki jo kotimaassaan 150 konserttia. On huomattava, että tähän aikaan pääesiintyjän konsertti kesti noin puoli tuntia. Huolellisella suunnittelulla yhtyeet saattoivat soittaa kaksikin esiintymistä päivässä. Yhtye nautti tällöin suurta suosiota myös Suomessa ja Norjassa. Syksyllä 1967 yhtyeen singlejä oli Ruotsissa myyty noin 1 200 000 kpl ja albumeita 110 000 kpl.
Hep Starsin jälkeen

Andersson, Hedlund, Walker ja Ulvaeus tekivät syksyllä 1969 show-kiertueen koomikko Finn Alberthin kanssa.
Björn Ulvaeus ja Benny Andesson jatkoivat yhteistyötä. He toimivat Polar-levy-yhtiön säveltäjäparina tehden kappaleita yhtiöön kiinnitetyille artisteille ja yhtyeille.
Uuden materiaalin luominen sekä studiosessiot johtivat ABBA:an, joka julkaisi lauluja aluksi nimellä Björn & Benny, Angetha & Frida.
Svenne Hedlund perusti duon Svenne & Lotta yhdessä vaimonsa laulaja Charlotte Walkerin kanssa. He vakiinnuttivat asemansa Ruotsin lisäksi erityisesti
Tanskassa. 1970-luvun lopulla he menestyivät myös Keski-Euroopassa.
Frisk, Hegland ja Pettersson perustivat tauon jälkeen Gummibandet-yhtyeen, joka toimi koko 1970-luvun julkaisten kolme albumia.
Gummibandet otti Hep Stars -nimen käyttöön uudelleen 1983 julkaistuaan kolmannen albuminsa nimellä Gummibandet/Hep Stars.
1980-luvulla tulleen 1960-lukunostalgian myötä (Suomessa esimerkiksi Agents) yhtyeen jäsenet päättivät keskustelun jälkeen koota tunnetuimman kokoonpanon. Benny Anderssonin tilalle tuli Benneth Fagerlund. Kokoonpanossa oli myös vierailevia muusikoita, kuten sessiokitaristi Lasse Wellander. Vuonna 1990 Lennart Hegland vetäytyi yhtyeestä, ja Benneth Fagerlund seurasi muutamaa vuotta myöhemmin. Hedlund, Walker ja Frisk ovat pitäneet yhdessä Hep Stars -konsertteja vierailevien muusikoiden kanssa.
Hep Starsin tunnetuimmalta kokoonpanolta on julkaistu 40-vuotisjuhlakokoelma Cadillac Madness 40 Years 40 Hits 1964-2004
Rumpali Christer Pettersson kuoli elokuussa 2006.
Lennart Hegland kuoli 14.04. 2022 pitkäaikaiseen sairauteen.
Laulaja Sven "Svenne" Hedlund sairastui koronavirukseen ja hän kuoli 03.12.2022.
Esiintymiset Suomessa

28.2.1966 Konserttitalo, Turku
2.3.1966 Pyynikin paviljonki, Tampere
2.12.1966 Konserttitalo, Turku
26.3.1967 Jäähalli, Helsinki
Diskografia > Albumit

1964 - We and Our Cadillac
1965 - Hep Stars on Stage
1966 - The Hep Stars
1967 - Jul med Hep Stars
1968 - Songs We Sang
1968 - It's Been a Long Long Time
1969 - Hep Stars på svenska
1970 - How It All Started
1971 - California Maiden
Cadillac Madness - kirjan mukana on bonus-Cd Someday Someone joka sisältää neljä laulua vuosilta 1966-1967
Someday Someone (Andersson/Hedlund) Band version
Rag Doll (Bob Crewe/Bob Gaudio)
Someday Someone (Spinett version)
Massa's Mess (Andersson,Fernholm,Frisk,Pettersson)
Diskografia > Singlet

Kappaleen paras listasijoitus Ruotsin listalla on merkitty.
1964 - Kana Kapila (Rolle-Dovan)
1964 - A tribute to Buddy Holly (Goddard) 4 Hedlund ja Frisk duettona
1964 - If you need me (Pickett, Bateman, Sanders) solistina Frisk
1965 - Farmer John (Terry-Harris) 1
Yhtye kuuli kappaleen ensin Andy (Antti Einiö) & The Islandersin versiona.
1965 - Donna (Richie Valens)
1965 - Cadillac (Brown,Gibson,Johnson,Mallet,Taylor) 1
Yhtye kuuli kappaleen Renegades-yhtyeen versiona. Tekijätietoihin on myöhemmin lisätty Renegadesin jäsenten lisäksi Taylorin nimi, sillä kappale on mukaelma hänen säveltämästään "Brand New Cadillac"-laulusta, mikä ei ollut tiedossa. Hep Stars puolestaan lainaa sovitukseen Duane Eddyn "Peter
Gunn" teemaa.
1965 - Bald headed woman (Talmy) 1
1965 - No response (Andersson)
Kappale oli Benny Anderssonin ensimmäinen sävellys yhtyeelle. Kappale nousi Ruotsin listalla sijalle 3.
1965 - So mystifying (Davies) 4
1965 - Should I (Stuart-Clyde) 3
1966 - Sunny girl (Andersson) 1
Yhtye on pitänyt laulua ehkä parhaana tekemänään.
1966 - Wedding (Andersson/Hedlund) 1
1966 - I natt jag drömde(McCurdy-Cornelius Vreesvijk)
Kappale on versio yhdysvaltalaisesta folk- ja protestilaulusta "Last Night I Had A Strangest Dream". Se myi yli 80 000 kpl ilman yhtäkään soittokertaa Ruotsin radiossa sillä Vreesvijk oli riidoissa sen kanssa. Kokonaismyynti oli 300 000 kpl. Se oli kahdeksan viikkoa Svensktoppenin 1. sijalla ja 29 viikkoa kvällstoppenissa.
1966 - Consolation (Andersson) 2
1967 - Malaika(Fadhili Williams Mdavida) 6
1967 - Christmas on my mind (Bjärenäs)
1967 - Mot okänt land (Tyson-Ben Hur)
Kappale on versio Ian Tysonin laulusta "Four Strong Winds", jonka ehkä tunnetuimman version on tehnyt Neil Young
1967 - She will love you(Andersson-Hedlund)
1968 - It's been a long long time
1968 - Det finns en stad
1968 - Let it be me (Bécaud-Curtis)
1968 - I sagans land
1968 - Holiday for clowns (Curtis-Hardin)
1969 - Speleman (Anderson-Ulvaeus)
1969 - Speedy Gonzales (Kaye-Hill-Lee) 2
Aiheesta muualla

(englanniksi) The Hep Stars - Benny before ABBA
http://www.thehepstars.se/info.html
Svensk Pophistoria - Sveriges 12 Största Popband På Sextiotalet
YLE: Euroopan taivaan alla 16.9.2007 (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.aanitearkisto.fi/firs2/fi/hakufi.php (Arkistoitu – Internet Archive)
Hesekielin kirjan 13. luku

Hesekielin kirjan kolmastoista luku löytyy heprealaisten Raamatusta tai kristillisen Raamatun Vanhasta testamentista. Tämä kirja sisältää profetiat, jotka on puhunut profeetta Hesekiel, ja se on yksi Profeettojen kirjoista. Tämä luku sisältää väärien profeettojen nuhtelua, Hesekiel 13:1-16, ja väärien naisprofeettojen nuhtelua, Hesekiel 13:17-23.
Teksti

Alkuperäinen teksti on kirjoitettu heprean kielellä.
Tämä luku on jaettu 23 jakeeseen.
Tekstimuotoiset versiot

Joitakin kaikkein vanhimpia käsikirjoituksia, jotka sisältävät tämän luvun heprean kielellä:
Masoreettinen teksti
Codex Cairensis (895 CE)
Aleppo Codex (900-luvulla)
Leningradin Codex (1008-1009)
Antiikin käännöksiä koineen kreikaksi:
Septuaginta-käännös
Theodotion-versio (~180 jKr.)
Rakenne

Contemporary English Version -raamatunkäännös ryhmittelee tämän luvun:
Hesekiel 13:1-16 = Valehtelevat profeetat
Hesekiel 13:17-23 = Naiset, jotka käyttävät taikaesineitä
Jae 18

"Huivi" (hepreaksi: מספחות mis-pā-khōṯ; Vulgata: cervicalia): päässä käytettävä pitkä huntu, joka peittää koko kehon (myös Hesekiel 13:21).Malline:SfnMalline:SfnMalline:Sfn
Jae 19

"Parista kourallisesta ohria ja muutamasta leivänkannikasta": pahat teot oli tehty "niukasta maksusta."
Kirjallisuutta

Bromiley, Geoffrey W. (1995). International Standard Bible Encyclopedia: vol. iv, Q-Z. Eerdmans.
Brown, Francis; Briggs, Charles A.; Driver, S. R. (1994). The Brown-Driver-Briggs Hebrew and English Lexicon (reprint ed.). Hendrickson Publishers. ISBN 978-1565632066.
Clements, Ronald E (1996). Ezekiel. Westminster John Knox Press. ISBN 9780664252724.
Gesenius, H. W. F. (1979). Gesenius' Hebrew and Chaldee Lexicon to the Old Testament Scriptures: Numerically Coded to Strong's Exhaustive Concordance, with an English Index.Translated by Tregelles, Samuel Prideaux (7th ed.). Baker Book House.
Joyce, Paul M. (2009). Ezekiel: A Commentary. Continuum. ISBN 9780567483614.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ezekiel 13
Käännös suomeksi
Helmikuun manifesti (elokuva)

| Helmikuun manifesti |
| --- | --- |
 Elokuvan ruotsinkielinen juliste.
Ohjaaja:   Yrjö Norta  Toivo Särkkä 
Käsikirjoittaja:  Mika Waltari
Perustuu:  Toivo Särkän alkuperäisaiheeseen
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Martti Similä
Kuvaaja:  Theodor Luts
Leikkaaja:  Yrjö Norta
Lavastaja:  Ossi Elstelä
Pääosat:  Tauno Palo Regina Linnanheimo Laila Rihte Eino Kaipainen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus SF Oy
Ensi-ilta:  19. helmikuuta 1939
Kesto:  99 min (alkuperäinen versio) 88 min (leikattu versio)
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helmikuun manifesti on Yrjö Nortan ja Toivo Särkän ohjaama mustavalkoinen suomalainen elokuva vuodelta 1939. Se on Suomen itsenäistymiskehitystä kuvaava paatoksellinen historiallinen draama, jonka käsikirjoituksen on laatinut Särkän aiheen pohjalta kirjailija Mika Waltari. Elokuvan pääosissa ovat Tauno Palo ja Regina Linnanheimo. Helmikuun manifesti oli tuotantoyhtiö Suomen Filmiteollisuuden ensimmäinen varsinainen suurelokuva. Roolihenkilöiden sijasta elokuva keskittyi historiallisiin tapahtumiin. Se oli suuri yleisömenestys ja sai aikansa elokuvakriitikoilta valtaosin kiittävät arvostelut. Venäläisvastaisuutensa vuoksi se oli Suomessa kielletty ulkopoliittisista syistä vuosina 1944–1987.
Helmikuun manifesti kuvaa Suomen itsenäisyyteen johtanutta kehitystä alkaen vuonna 1807 solmitusta Tilsitin sopimuksesta vuoteen 1918. Erityisesti se keskittyy helsinkiläisen tuomari Kotkan isänmaallisen perheen vaiheisiin ja rooliin itsenäisyysaktivismissa vuodesta 1899 alkaen. Elokuvan nimi viittaa Venäjän keisarin Nikolai II:n vuonna 1899 antamaan helmikuun manifestiin.
Spektaakkelimaista ja yltiöisänmaallista elokuvaa on arvosteltu ylinäyttelystä, historiallisten tapahtumien propagandistisesta kuvaamisesta ja niin sanotun ryssävihan lietsonnasta. Jälkikäteen sen on ymmärretty kuvastavan lähinnä omana aikanaan vallinnutta historiantulkintaa ja palvelleen silloisia poliittisia tarpeita. Elokuvan tekijät halusivat sen vahvistavan Suomen kansan taistelutahtoa sodan uhkan kasvaessa.
Tuotanto > Tausta

Toivo Särkkä
Mika Waltari
Helmikuun manifesti oli elokuvana tarkoitettu kansalliseksi monumentiksi. Suomessa tehtiin samoihin aikoihin muitakin hengeltään isänmaallisia historiallisia melodraamoja, kuten Suomi-Filmin Jääkärin morsian (1938) ja Aktivistit (1939) sekä Jäger-Filmin Isoviha (1939). Kyse oli laajemmasta eurooppalaisesta trendistä: ”elokuvanationalismin vuosikymmeneksi” sanottu 1930-luku oli kansallista historiaa kuvanneiden suurelokuvien aikaa monessa muussakin maassa. Suomessa elokuva-alan taloudellinen elpyminen mahdollisti suurtuotantoihin ryhtymisen juuri vuosikymmenen lopussa.
T. J. Särkkä oli suunnitellut jo vuonna 1936 tuottavansa kansallisen suurelokuvan sortovuosien aktivismista, ja hän tilasi käsikirjoituksen kirjailija Arvi Kivimaalta. Sillä kertaa hanke ei kuitenkaan toteutunut. Ajatus nousi uudelleen esiin pari vuotta myöhemmin, mahdollisesti kilpailevan Suomi-Filmin tuottaman Jääkärin morsiamen menestyksen innoittamana. Nyt Särkkä kääntyi Mika Waltarin puoleen, joka teki käsikirjoituksen tämän antaman idean pohjalta. Särkkä halusi elokuvan, joka tehostaisi Suomen kansan puolustustahtoa tulevien uhkien edessä muistuttamalla sortovuosien vastarinnasta. IKL:n Ajan Suunta -lehdelle syksyllä 1938 antamassaan haastattelussa hän sanoi tulevan elokuvan ”herättävän nukahtaneita” ajattelemaan niin ”mennyttä kuin tulevaakin”, sillä ”itsenäisyytemme ei ole koskaan täysin taattu”. Lähtökohta sopi hyvin myös Waltarille, joka osasi rakentaa aiheesta yleisöön menevää draamaa. Hänestä oli 1930-luvun lopulla tullut lyhyessä ajassa suoranainen SF-yhtiön ”hovikäsikirjoittaja”. Hän kertoi uutta käsikirjoitusta tehdessään tutkineensa suunnattoman määrän lähdekirjallisuutta. Waltari teki taustatyön keväällä 1938 ja kirjoitti tekstin kesän aikana. ”Itkin, olin alasti ja hikosin”, hän kuvaili työskentelyään kesähelteellä myöhemmin antamassaan humoristisessa lehtihaastattelussa.
Suomen johtavat tuotantoyhtiöt Suomen Filmiteollisuus ja Suomi-Filmi kävivät eräänlaista kilpailua kansallisesti merkittävien aiheiden filmatisoinnista. Helmikuun manifesti tehtiin samanaikaisesti kuin Suomi-Filmin Aktivistit, ja kummassakin ohjaajana toimi tuotantoyhtiönsä johtohahmo: SF:ssä Särkkä, Suomi-Filmissä Risto Orko. Helmikuun manifesti ehti ensi-iltaan seitsemän viikkoa ennen Aktivisteja.
Tuotanto > Kuvaukset

Kuvaukset kestivät syyskuusta 1938 tammikuuhun 1939. Särkkä ohjasi elokuvan itse, vaikka tukeutui toisena ohjaajana edelleen toimineeseen Yrjö Nortaan. Kaikki Särkän kymmenen aiempaakin ohjaustyötä olivat syntyneet yhteistyössä Nortan kanssa. Pääosaan saatiin Tauno Palo, jonka elokuvauralle mahtuu joukko muitakin vastaavia isänmaallis-paatoksellisia roolitöitä.
Helmikuun manifesti oli Suomen Filmiteollisuuden siihenastisen historian suurin tuotanto. Ossi Elstelä suunnitteli lavasteet, jotka käsittivät yhteensä yli 40 rakennelmaa. Niihin kuuluivat muun muassa Haagan studioalueelle rakennettu kopio Suomenlinnan Kuninkaanportista ja SF:n studioon rakennettu Pietarin Talvipalatsin sisätilojen jäljennös. Elstelä esitti itse elokuvan avauskohtauksessa Napoleonia. Kuvaajana toimi virolaissyntyinen Theodor Luts. Historiallisten sotilaspukujen asiantuntijaksi löydettiin vasta 19-vuotias Bure Litonius, jonka ura puvustajana alkoi tästä elokuvasta. Näyttelijöitä ja avustajia oli sadoittain. Suurimuotoisin kohtaus oli Helsingin Senaatintorilla kuvattu rekonstruktio vuoden 1902 suuresta kasakkamellakasta, johon kutsuttiin lehti-ilmoituksella vapaaehtoisia avustajia. Väkeä saapui tiettävästi 10 000 henkeä, mutta huonon sään vuoksi kaksi ensimmäistä kuvausyritystä epäonnistuivat. Kohtauksen lopullisena kuvauspäivänä 24. lokakuuta 1938 paikalla oli 8 000 ihmistä. Elokuvan musiikin on säveltänyt Martti Similä, jonka erikoisalaa elokuvasäveltäjänä olivat suomalaiskansalliset aiheet. Lisäksi musiikkina käytettiin runsaasti tunnettuja isänmaallisia kappaleita, kuten "Maamme"-laulua, "Porilaisten marssia" ja "Jääkärimarssia".
Bobrikovin murhaa kuvannut kohtaus oli tavallaan uusinta Carl von Haartmanin vuonna 1930 ohjaaman Kajastus-elokuvan vastaavasta kohtauksesta. Hahmoja esittivät jopa samat näyttelijät, Aku Korhonen Bobrikovina ja Runar Schauman Eugen Schaumanina. Runar Schauman oli roolihahmolleen etäistä sukua. Murhakohtaus kuvattiin aidolla tapahtumapaikalla Valtioneuvoston linnan pääportaikossa. Muutkin kuvauspaikat sijaitsivat pääosin Helsingissä tai sen lähistöllä.
Levitys

Elokuvaa mainostettiin etukäteen poikkeuksellisen näkyvästi. Sitä markkinoitiin muun muassa mainoslauseella: ”Kansakunnan tie vapauteen. Pääosassa Suomen kansa.” Mainonnassa siitä käytettiin myös nimitystä ”Suomen cavalcade”. Nimitys viittaa muutama vuosi aiemmin valmistuneeseen Hollywood-elokuvaan Cavalcade. Ensi-ilta haluttiin ajoittaa ajankohtaan, jolloin helmikuun manifestin antamisesta tulisi kuluneeksi 40 vuotta. Ensi-iltapäivä oli 19. helmikuuta 1939 samanaikaisesti useassa kaupungissa. Helmikuun manifesti oli alkuun lapsilta kielletty, mitä moitittiin useissa kolumneissa ja yleisönosastokirjoituksissa. Tuottaja-ohjaaja Särkkä ilmaisi itsekin julkisesti pettymyksensä ja hämmästyksensä siitä, että elokuva oli kielletty lapsilta. Valtion elokuvatarkastamo taipui pian ja muutti 8. maaliskuuta elokuvan sallituksi. Tapauksesta tuli SF-yhtiölle arvovaltavoitto. Lisäksi maaliskuussa 1939 vietetty suuren adressin keräämisen 40-vuotisjuhla huipentui siten, että adressia vieneen lähetystön elossaoleville jäsenille järjestettiin Helmikuun manifestin erikoisnäytös.
Elokuvasta tehtiin levitykseen 15 kopiota, mikä oli siihen mennessä suurin määrä Suomessa. Vuonna 1939 valmistuneista suomalaisista elokuvista Helmikuun manifestilla oli neljänneksi eniten katsojia. Vuoden 1945 loppuun mennessä sen kävi katsomassa 706 969 henkeä, joista aikuisia oli 609 784 ja alennuslippulaisia 97 185. Se oli SF-yhtiön historian seitsemänneksi katsotuin elokuva. Suomessa sen ruotsinkielinen levitysnimi oli Februarimanifestet. Elokuva myytiin vuonna 1942 Ruotsiin, jossa sitä esitettiin nimellä Under knutpiskan ('solmuruoskan alla').
Elokuvan myöhemmät vaiheet > Esityskielto

Helmikuun manifesti kuuluu niihin elokuviin, jotka toisen maailmansodan jälkeen joutuivat venäläisvastaisuutensa (ja oletetun neuvostovastaisuutensa) vuoksi poliittisen elokuvasensuurin kohteiksi. Jo vuonna 1935 voimaan tulleet elokuvatarkastussäännöt kielsivät hyväksymästä sellaisia elokuvia, joissa ”toisia kansoja tarkoituksellisesti loukataan”. Käytännössä Helmikuun manifestin kaltaisten elokuvien ilmeiseen venäläisvastaisuuteen ei kuitenkaan niiden valmistumisaikana puututtu. Poikkeuksen tosin muodosti Isoviha, joka valmistui huonoon aikaan syksyllä 1939 toisen maailmansodan jo sytyttyä ja kiellettiin siksi. Suomen ja Neuvostoliiton jouduttua keskenään sotaan sekin vapautettiin kiellosta.
Jatkosodan päätyttyä ja välirauhansopimuksen astuttua voimaan syksyllä 1944 elokuvatarkastamo kielsi välittömästi ilman erillistä määräystä kolme kotimaista näytelmäelokuvaa: Helmikuun manifestin, Aktivistit ja Isonvihan. Jääkärin morsian kiellettiin myöhemmin vuonna 1949. Keväällä 1946 astui voimaan uusi elokuvatarkastuslaki, joka mahdollisti kerran hyväksyttyjen elokuvien uudelleentarkastuksen, mikäli ”yleiset olosuhteet” olivat oleellisesti muuttuneet. Helmikuun manifestin kohdalla esityskielto vahvistettiin uusintatarkastuksessa 1. maaliskuuta 1946, ja kielto säilyi myöhemmin tuottajan anomuksista huolimatta myös kolmessa lisätarkastuksessa vuosina 1948, 1950 ja 1963. Suomen elokuva-arkisto sai tosin marraskuussa 1960 poikkeusluvan yhteen uusintaesitykseen T. J. Särkän 70-vuotisjuhlien yhteydessä.
Elokuvan myöhemmät vaiheet > Leikkaukset ja esityskiellon jatkuminen

Jossakin vaiheessa maailmansodan jälkeen tuottaja leikkasi elokuvasta noin 11 minuuttia lyhentämällä lähinnä vuoden 1917 vallankumouksia ja Suomen sisällissotaa koskevia jaksoja. Leikatuiksi tulivat muun muassa vallankumouksellisten venäläisten matruusien mielivaltaisuuksia esittänyt kohtaus ja koko Sihvolan kuoleman sisältänyt jakso, joiden voitiin katsoa kuvanneen kielteisessä valossa nimenomaan bolševikit ja siten epäsuorasti myös Neuvostoliiton. Poistot eivät kuitenkaan hellyttäneet tarkastusviranomaisia. Vuonna 1963 Särkkä vetosi Suomen ulkoministeriöön elokuvan vapauttamiseksi kiellosta ja vakuutti, että hän oli poistanut kiusallisimmat kohtaukset kaikista esityskopioista ja negatiivinauhoista. Särkän toistuvien pyyntöjen jälkeen elokuvatarkastamo oli tuolloin mahdollisesti jo valmis vapauttamaan Helmikuun manifestin, mutta ulkoministeriö esti vapautuksen, sillä noottikriisin jälkeisessä tilanteessa oltiin ulkopoliittisesti varpaillaan. Ministeriön poliittisen osaston päällikkö Max Jakobson totesi vuonna 1964 antamassaan lausunnossa, että vaikka sodan jälkeen kiellettyjen kotimaisten elokuvien sisällössä ei sinällään olisikaan mitään haitallista, ne oli syytä pitää varmuuden vuoksi edelleen kiellettyinä, jottei syntyisi vaikutelmaa ”vanhentuneiden asenteiden” revanssista. Vuonna 1980 saman ministeriön osastopäällikkö Klaus Törnudd oli sitä vastoin jo valmis harkitsemaan esityskiellon kumoamista, mutta päätös jäi vielä silloinkin tekemättä.
Elokuvan myöhemmät vaiheet > Esityskiellon kumoamisen jälkeen

Helmikuun manifesti vapautettiin kiellosta viimein 30. huhtikuuta 1987. Tuolloin toteutetun uudelleentarkastuksen yhteydessä sen ikärajaksi merkittiin S eli sallittu. Elokuva esitettiin televisiossa ensimmäisen kerran maaliskuussa 1991, jolloin se keräsi 486 000 katsojaa. Yleisradio on 1990- ja 2000-luvulla esittänyt sitä televisiossa muutaman vuoden välein. Särkän aikanaan elokuvan vapauttamisen toivossa tekemien järjestelmällisten leikkausten seurauksena Helmikuun manifestin täyspitkää versiota pidettiin pitkään pysyvästi kadonneena, mutta syksyllä 2002 yksi nitraattikopio löytyi elokuva-arkiston Tuusulan varastosta. Esityskopiosta puuttui yksi kela, joka korvattiin leikatusta versiosta otetulla. Vertaamalla kopion sisältöä elokuvan käsikirjoitukseen pääteltiin, että kyseessä oli todennäköisesti alkuperäinen tai vähintään sitä pitkälti vastaava versio. Vuoden 2009 televisioesityksessä käytettiin tätä alkuperäistä versiota.
Finnkino julkaisi elokuvan DVD:llä vuonna 2006. DVD-version kesto on 91 minuuttia.
Arvostelut > Aikalaisarviot

Helmikuun manifesti sai aikansa elokuvakriitikoilta pääosin myönteiset arvostelut. Muun muassa Uuden Suomen Salama Simonen ja Ajan Suunnan arvostelija pitivät sitä merkittävänä isänmaallisena suurelokuvana, ja Ilta-Sanomien arvostelija kiitti varsinkin historian elävöittämisestä. Hans Kutter Hufvudstadsbladetissa ja John E. Zidbäck Helsingin Sanomissa kehuivat myös teknistä toteutusta, ja Särkkä sai erityisen tunnustuksen onnistuneista joukkokohtauksista. Useissa lehdissä kehuttiin erikseen myös Waltarin käsikirjoitusta. Suhtautuminen oli myönteistä nimenomaan porvarillisessa valtalehdistössä, jossa elokuvan tarjoama kuva Suomen historiasta hyväksyttiin. Tapahtumien kuvaus nähtiin ehyenä ja toimivana. Vasemmistolehdissä esitetyt arviot elokuvasta olivat kriittisempiä. Suomen Sosialidemokraatissa Heikki Välisalmi piti sitä melko hajanaisena, mutta antoi tunnustusta sisällissota-aiheen hienovaraisesta käsittelystä, vaikka huomauttikin, että ”ryssien” roolia oli tarpeettomasti ja hieman epähistoriallisesti korostettu. Osassa vasemmistolehtiä arvosteltiin suoremmin elokuvan antamaa kuvaa historiasta yksipuoliseksi ja virheelliseksi, osassa taas oltiin helpottuneita siitä, että sisällissodan kipupisteet käytännössä ohitettiin sovinnollisessa hengessä.
Aikalaisarviot eivät nostaneet erityisesti esiin yksittäisiä näyttelijöitä. Helsingin Sanomien Zidbäckin mielestä elokuvan näyttelijäsuoritukset olivat kaikkiaan hyviä ja osa korkeatasoisiakin.