stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bassorumpu

Yamahan bassorumpu.
Bassorumpuja koulun soittokunnassa New Orleansissa Mardi Gras -paraatissa (1998).
Bassorumpu on rumpu, jota käytetään orkesterissa voimakkaana tehosteena, sillä bassorummulle on ominaista sen hyvin leveä, peittävä ja syvä ääni. Nykyinen bassorumpu on kaksikalvoinen, ja sitä soitetaan huopa- tai nahkapäällysteisellä nuijalla, joissakin tapauksissa myös puisella.
Orkesterisoittimena bassorumpua ei viritetä millekään tietylle sävelelle, toisin kuin sitä yleisemmin käytettyjä patarumpuja.
Rumpusetissä bassorumpu sijoitetaan alimmaiseksi lattian rajaan vaakatasoon ja sitä soitetaan jalalla pedaalia polkemalla. Bassorumpuja voi olla myös kaksi tai useampia. Kaksi bassorumpua otti käyttöön ensimmäisten joukossa jazz-rumpali Louie Bellson 1930–1940 -lukujen taitteessa.
Esimerkiksi metallimusiikissa monesti  bassorummun ääntä vaimennetaan esimerkiksi tyynyillä tai pyyhkeellä, jolloin saadaan lyhyempi ja "märempi" soundi. Bassorumpuun kuten muihinkin rumpuihin voidaan kiinnittää triggeri, joka muuntaa kalvon värähdyksen sähköiseen muotoon. Triggerit ovat kiinni soundimoduulissa, josta lähtevää soundia voidaan muokata.
Tuplabasari

Tuplabasari viittaa etenkin rock- ja metallimusiikissa yleiseen bassorummun toistuvaan iskuun nopeassa rytmissä. Nimensä tuplabasari juontaa siitä, että suuren nopeuden saavuttaakseen rumpalin on poljettava vuorojaloin joko kahta erillistä pedaalia (mikäli käytössä on kaksi bassorumpua) tai ns. tuplapedaalia (mikäli vain yksi). Kumpikaan em. tavoista ei varsinaisesti ole toista huonompi, vaan molemmilla tyyleillä on omat kannattajansa.
Tuplabasaria on mahdollista soittaa myös hitaasti sekä rytmiä vaihdellen, mutta yleisesti termillä tarkoitetaan nimenomaan tasaista nopeiden lyöntien sarjaa. Klassinen esimerkki tuplabasarin käytöstä löytyy esimerkiksi Metallican "One"-kappaleesta, jossa tuplabasarilla mukaillaan konetuliaseen ääntä.
Tim Waterson oli vuonna 2001 nopein tuplabasarin soittaja maailmassa. Hän rummutti jaloillaan 1 407 iskua minuutissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta bassorumpu Wikimedia Commonsissa
Axel Fredrik Tigerstedt

Axel Fredrik Tigerstedt (20. marraskuuta 1860 Pavlovsk, Venäjä – 26. marraskuuta 1926) oli suomalainen valtioneuvos, geologi ja dendrologi. Hänet tunnetaan ennen kaikkea Arboretum Mustila-puulajipuiston perustajana.
Henkilöhistoria

Tigerstedtin vanhemmat olivat kenraalimajuri Gustaf Alexander Tigerstedt ja Josefina Margaretha af Forselles. Hän pääsi ylioppilaaksi 1878 ja valmistui vuori-insinööriksi ja filosofian kandidaatiksi 1883. Tigerstedt toimi valtiongeologina 1885–1887 sekä teollisuushallituksessa intendenttinä 1887–1901 ja yli-intendenttinä 1901–1917. Vuodesta 1901 Tigerstedt viljeli Mustilan kartanoa Elimäellä. Tigerstedt perusti 1902 kartanon lähellä olevalle Kotikunnaan mäelle Arboretum Mustila -nimisen puulajitarhan jossa hän alkoi viljellä ulkomaisia puulajeja. Tigerstedtin kuoltua hänen poikansa Carl Gustav Tigerstedt jatkoi tätä viljelytoimintaa ja laajensi sitä myös koristepuihin ja pensaisiin. Arboretumia hoitaa nykyisin 1984 perustettu Mustilan Kotikunnassäätiö.
Tigerstedt oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1888, 1894, 1897, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Axel Fredrik Tigerstedt oli naimisissa vuodesta 1885 Mary Florence Helene von Schoultzin kanssa. Keksijänä tunnettu Eric Tigerstedt oli heidän poikansa.
Teoksia

Suomen geologinen tutkimus.  Helsinki 1890
Eine eigenthümliche Abweichung der Magnetnadel, beobachtet in Rapakivi-Gebiete bei Wiborg.  Societas geographica Fenniae, Helsingfors 1892
Om traktens mellan Höytiäinen och Pielisjärvi geologiska och topografiska byggnad, samt några därstedes förekommande malmförande kvartsgångar.  Societas geographica Fenniae 1892 (myös suomeksi)
Geologin.  Folkupplysningssällskapet, Helsingfors 1893 (suomeksi nimellä Geologia, Kansanvalistusseura 1894)
Magnetiska undersökningar i trakten af Jussarö.  Sällskapet för Finlands geografi, Helsingfors 1897-1899
Arboretum Mustila : kertomus kokeista ulkomaisilla puilla ja pensailla Mustilassa vuosina 1901-1921.  Suomen metsätieteellinen seura, Helsinki 1922
Mustilan kotikunnas : kertomus kokeista ulkomaisilla puilla ja pensailla Mustilassa vuosina 1901-1921.  WSOY 1922
Axel Fredrik Tigerstedtin hautakivi Arboretum Mustilassa.
Axel Fredrik Cronstedt

| Axel Fredrik Cronstedt |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. joulukuuta 1722 Turinge, Tukholman lääni, Ruotsi
Kuollut: 19. elokuuta 1765 (42 vuotta) Säters, Ruotsi
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Kemia ja mineralogia
   
Axel Fredrik Cronstedt (23. joulukuuta 1722 Turinge, Tukholman lääni, Ruotsi – 19. elokuuta 1765 Säters, Ruotsi) oli ruotsalainen mineralogi ja kemisti. Cronstedt tunnetaan nikkelin löytämisestä vuonna 1751. Häntä on kutsuttu modernin minerologian ja petrografian perustajaksi.
Elämä ja ura

Cronstedt aloitti opinnot vuonna 1738 Uppsalassa. Hän opiskeli aluksi pääasiassa matematiikkaa aikomuksenaan ryhtyä isänsä toiveiden mukaisesti sotilaaksi, mutta Johan Gottschalk Walleriuksen mineralogian luennoilla hän kiinnostui aiheesta, jolle hän sittemmin omistautui täydellisesti. Vuonna 1742 hän tuli vuorikollegioon auskultantiksi, jossa hänestä tuli ylimääräinen notaari vuonna 1746 ja notaari vuonna 1747. Vuosina 1746-1748 Cronstedt osallistui koboltin löytäjän Georg Brandtin opetukseen Tukholman kuninkaallisessa kaivoslaboratoriossa. Siellä hän opiskeli kemiallista analyysia ja sulatusta. Lopulta vuonna 1758 hänestä tuli vuorimestari vuoripiirikuntaan. Vuonna 1753 Cronstedt nimitettiin Ruotsin tiedeakatemian jäseneksi.
Cronstedtin tutkimuksilla tieteellisen mineralogian alalla on perustava merkitys. Tärkeimmät niistä hän julkaisi teoksessa Försök till en mineralogie eller mineralrikets uppställning (1758), jossa esitetty kivennäisten luokitus on kaikkia siihen asti tehtyjä parempi, etenkin siinä suhteessa, että hän ensimmäisenä erotti toisistaan kivennäiset, kivettymät ja vuorilajit, ollen myöskin varsinaisen vuorilajitieteen eli petrografian perustaja, sekä otti jakoperusteeksi kemialliset ominaisuudet. Cronstedt ei luokittelussa pitänyt mineraalien ulkoista olemusta tärkeänä. Hän oli nimittäin määrännyt useimpien silloin tunnettujen kivennäisten kvalitatiivisen koostumuksen. Näitä tutkimuksia tehdessään Cronstedt muun muassa löysi nikkelin vuonna 1751 ja antoi alkuaineelle nimen vuonna 1754. Cronstedt eristi nikkelin Losin kobolttikaivosten malmeista ja esitteli nikkeliä koskevia tutkimuksiaan Ruotsin tiedeakatemialle. Vielä vuosikymmeniä myöhemmin jotkut tutkijat, muun muassa René Just Haüy, väittivät, että kyseessä oli seos eikä uusi alkuaine, mutta lopulta Cronstedtin löytö hyväksyttiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Axel Fredrik Cronstedt Wikimedia Commonsissa
Émile Loubet

| Émile Loubet |
| --- | --- |

Ranskan 8. presidentti
 18.1.1899–18.1.1906  
Edeltäjä:  Félix Faure
Seuraaja:  Armand Fallières
Ranskan pääministeri
 27.2.1892–28.11.1892  
Edeltäjä:  Charles de Freycinet
Seuraaja:  Alexandre Ribot
Andorran ruhtinaskumppani
 18.1.1899–18.1.1906  
Edeltäjä:  Félix Faure
Seuraaja:  Armand Fallières
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. joulukuuta 1838 Marsanne, Drôme
Kuollut: 20. joulukuuta 1929 Montélimar, Drôme
Ammatti:  Asianajaja
Puoliso:  Marie Louise Pecard
Tiedot
Puolue:  Tasavaltalainen vasemmisto
Émile Loubet (31. joulukuuta 1838 Marsanne, Drôme, Ranska – 20. joulukuuta 1929 Montélimar, Drôme, Ranska) oli ranskalainen valtiomies, joka toimi Ranskan kolmannen tasavallan pääministerinä vuonna 1892 ja presidenttinä 1899–1906. Hänen valintansa presidentiksi merkitsi Ranskan sisäpolitiikassa käännettä vasemmalle.
Elämäkerta > Ennen presidenttiyttä

Loubet syntyi maanviljelijän ja Marsannen kunnan määrin eli kunnanjohtajan poikana. Hän opiskeli oikeustiedettä. Jo opiskeluaikanaan hän tutustui erääseen Ranskan poliittisen elämän keskeiseen henkilöön Léon Gambettaan, joka johdatti Loubet'n osallistumaan politiikkaan. Vuonna 1863 Loubet väitteli oikeustieteen tohtoriksi. Hän työskenteli asianajajana Montélimarissa ja valittiin myös kaupungin kaupunginjohtajaksi. Vuonna 1876 hän tuli mukaan koko uuden tasavallan päivän politiikkaan, sillä 20. helmikuuta 1876 hänet valittiin edustajaksi kansalliskokoukseen. Hän edusti ajankohdan vasemmistoa.
Montélimarissa harjoitetun asianajajan toimen ohella Loubet oli ehtinyt myös avioitua Marie Louise Pecardin kanssa. Hän myös peri pienehkön maatilan Grignanissa.
Loubet oli eräs 363 kansalliskokousedustajasta, jotka 18. kesäkuuta 1877 muodostivat ”vasemmistorintaman” ja äänestivät epäluottamuslauseen Broglien herttuan muodostamalle ”moraalisen järjestyksen” hallitukselle. Kuitenkin heti tämän jälkeen Ranskan tasavallan presidentti marsalkka de Mac-Mahon hajotti kansalliskokouksen. Tapahtuman hetkellisenä seurauksena Loubet, kuten muutkin hallitusta vastaan äänestäneet, menettivät kaupunginjohtajan asemansa, mutta tämä menetys oli vain tilapäinen.
Suurimman osan poliittisesta elämäntyöstään Émile Loubet teki Ranskan senaatissa. Hänet valittiin senaatin jäseneksi ensimmäisen kerran vuonna 1885 ja hän kohosi nopeasti tasavaltalaisen vasemmiston keskeiseksi henkilöksi. Hänet nimitettiin senaatin eli ylähuoneen sihteeriksi ja sittemmin myös valtionvarainvaliokunnan budjetista raportoijaksi.
Loubet'n kokemus hallitustyöskentelystä oli kuitenkin hyvin rajoitettu. Hän oli ollut ministerinä vain Pierre Tirardin toisessa hallituksessa, jossa hän toimi yleisten töiden ministerinä joulukuusta 1887 huhtikuuhun 1888. Kaksi vuotta myöhemmin tasavallan presidentti Sadi Carnot nimitti hänet pääministeriksi, jota tehtävää hän hoiti helmikuusta marraskuuhun 1892. Hän oli samalla myös sisäministerinä. Loubet’n hallitus kaatui kuitenkin Panama-skandaalin myrskyisässä selvittelyssä. Hän jäi seuraajansa Alexandre Ribot’n muodostaman hallituksen sisäministeriksi.
Ranskan senaatin puhemieheksi Émile Loubet nousi 11. tammikuuta 1896, kun edeltäjä tehtävässä Paul-Armand Chamell-Lacour oli eronnut. Tässä tehtävässään hän joutui ilmoittamaan 17. helmikuuta 1899 tasavallan presidentin Félix Fauren kuolemasta.
Elämäkerta > Valinta presidentiksi

Presidentti Fauren äkkikuolema avasi tien kaikille presidentiksi haluaville. Vaaleista muodostui kahden ryhmittymän keskinäinen kamppailu. Kysymyksessä oli ehdokkaiden ja puolueryhmittymien suhtautuminen Dreyfus-skandaaliin, joka tuolloin jakoi jyrkästi Ranskan kahteen eri rintamaan. Oikeisto oli pääsääntöisesti Dreyfusta vastaan ja vasemmisto Dreyfusin puolesta. Oikeistolla oli jo aiemmin ollut oma miehensä presidenttinä Élysée-palatsissa, sillä Félix Faure oli vastustanut Dreyfusin oikeustapauksen ottamista uuteen käsittelyyn, mitä Dreyfysin tukijat vaativat. Dreyfusin kannattajilla oli presidentinvaalissa mahdollisuus saada tärkeälle ja keskeiselle paikalle mies, joka olisi tukenut heidän vaatimuksiaan.
Kaksi eri näkemyksiä edustavaa ehdokasta kohosi nopeasti muiden yläpuolelle: Émile Loubet ja Jules Méline, joka oli selkeästi Dreyfusin vastainen, sillä hän oli julistanut vuonna 1897, että ”mitään Dreyfus-skandaalia ei ole olemassa”.
Loubet’n nimi oli ehdokas­asettelussa tullut esiin hyvin nopeasti. Kuitenkaan hän ei ollut koskaan sanonut mielipidettään Dreyfus-skandaalista ja oli toiminut järjestelmällisen neutraalisti tämän kysymyksen kohdalla. Hän ei kuitenkaan ollut kompromettoitunut Dreyfusin vastustajienkaan silmissä ja juuri tämä teki hänestä vähitellen Dreyfusin tukijoiden mielestä hyvän vaihtoehdon. Georges Clemenceau piti häntä suosikkinaan. Tasavaltalaiset halusivat yhteisen ehdokkaan, joka ei kuitenkaan olisi ollut ryhmittymän radikaalisiivestä. Loubet oli tosin ollut eräiden taholla ehdokkaana jo Sadi Carnot’n seuraajaksi. Kun Jules Méline sai lopullisesti tietää senaatin puhemiehen ehdokkuudesta, hän luopui omastaan.
Loubet äänestettiin Ranskan tasavallan presidentiksi kongressissa, eli kansalliskokouksen ja senaatin yhteisistunnossa Versailles’ssa 18. helmikuuta 1899. Hän sai taakseen kaikkiaan 483 edustajaa, kun 279 edustajaa äänesti Jules Mélinea, vaikka tämä oli aiemmin jo luopunut ehdokkuudestaan.
Suoritetulla vaalilla oli kaksi välitöntä seurausta. Ranskalainen kirjailija ja militaristi Paul Déroulède yritti vallankaappausta kaataakseen kolmannen tasavallan, ja paroni Christiani yritti henkilökohtaisesti murhata presidentti Loubet’n Auteuil’ssa kesäkuussa 1899. Paroni vangittiin ja tuomittiin kymmeneksi vuodeksi pakkolaitokseen.
Elämäkerta > Presidenttikausi

Émile Loubet’n presidenttikausi oli eräs kolmannen tasavallan vakaimpia. Tänä aikana oli vain neljä pääministeriä, jotka johtivat hallituspolitiikkaan Hôtel Matignonssa: Charles Dupuy, Pierre Waldeck-Rousseau, Émile Combes ja Maurice Rouvier.
Elämäkerta > Presidenttikausi > Sisäpolitiikka

Sisäpolitiikassa Loubet’n seitsenvuotiskausi merkitsi ennen kaikkea Ranskan tasavaltalaisten perinteiden kunnioittamista ja korostamista. Presidentti omaksui pääsääntöisesti vain virallisen edustuksellisen roolin. Hänen arvovaltansa, joka oli vähennetty minimiin, tuli sisäpolitiikan alueella esille vain hänen henkilökohtaisen arvotuksensa, vakaumuksensa ja hallituksen työskentelyn kautta.
Presidenttikausi oli myös Ranskan tasavaltalaisen historian eräiden merkkitapausten näyttämönä. Näitä olivat kapteeni Alfred Dreyfusin armahdus väärin vakoilusta tuomittuna, olihan Loubet ollut aina myötämielinen hänen puolustajiensa asialle. Toinen oli yhdistyslaki, joka takasi kansalaisille yhdistymisvapauden. Kolmantena tuli laki, joka erotti kirkon ja valtion toisistaan ja siten loi ranskalaisen tasavaltalaisuuden ytimen,  laïcitén eli maallisuuden periaatteen.
Elämäkerta > Presidenttikausi > Ulkopolitiikka

Ulkopolitiikassa Loubet oli presidenttinä huomattavasti enemmän mukana kuin sisäpolitiikassa. Hän neuvoi ja johti ulkopolitiikan suuria linjoja. Loubet’n seitsenvuotiskausi painoi jälkensä eritoten aiempaa aktiivisempaan diplomatiaan ja sen eräänlaisena huippusaavutuksena pidetään Entente cordiale -liiton solmimista Ranskan ja Britannian välille.
Kun seitsenvuotiskausi päättyi, Loubet oli ensimmäinen Ranskan kolmannen tasavallan presidentti, joka erosi suoritettuaan koko virkakautensa. Tosin Jules Grévy oli aiemmin valittu uudelleen, mutta hän joutui eroamaan ennen toisen kauden loppua.
Uran kronologia

1870–1899: Montélimarin kaupungin määri
1876–1885: tasavaltalainen kansanedustaja Montélimarin vaalipiiristä
1885–1899: senaattori, ja senaatin puhemies 11. tammikuuta 1896 lähtien
18. tammikuuta 1899 – 18. tammikuuta 1906: Ranskan tasavallan presidentti
Uran kronologia > Hallituksen jäsenyydet

12. joulukuuta 1887 – 3. huhtikuuta 1888 yleisten töiden ministeri Tiraud’n hallituksessa.
27. helmikuuta 1892 – 28. marraskuuta 1892 pääministeri ja sisäministeri.
6. joulukuuta 1892 – 11. tammikuuta 1893 sisäministeri Ribot’n hallituksessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Émile Loubet Wikimedia Commonsissa
Ranskan kolmannen tasavallan presidentit
Adolphe Thiers (1871–1873) | Patrice MacMahon (1873–1879) | Jules Grévy (1879–1887) | Sadi Carnot (1887–1894) | Jean Casimir-Perier (1894–1895) | Félix Faure (1895–1899) | Émile Loubet (1899–1906) | Armand Fallières (1906–1913) | Raymond Poincaré (1913–1920) | Paul Deschanel (1920) | Alexandre Millerand (1920–1924) | Gaston Doumergue (1924–1931) | Paul Doumer (1931–1932) | Albert Lebrun (1932–1940)
Émile Loubet kuvattuna ollessaan Ranskan pääministeri. Fernand-Anne Piestren maalaus.
Rouva Émile Loubet ja hänen kolme lastaan.
BMW 5-sarja

BMW 5-sarja on BMW:n vuodesta 1972 lähtien valmistama edustusluokkaan sijoittuva mallisarja. 5-sarja on 3-sarjan jälkeen BMW:n myydyin mallisarja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta BMW 5-sarja Wikimedia Commonsissa
BMW 320

| BMW 320 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Saksa
Valmistaja:  BMW
Valmistusvuodet:  1937–1938
Korimalli:  sedan cabriolet
Edeltäjä:  BMW 329
Seuraaja:  BMW 321
Teknisesti samankaltaisia:  BMW 326
Iskutilavuus:  1 971 cm³
Teho:  45 hv
Vetotapa:  takaveto
BMW 320 on BMW:n vuosina 1937–1938 valmistama henkilöauto. Se korvasi 315/319/329-sarjan.
320 rakennettiin lyhennetylle BMW 326:n pohjalevylle ja siinä käytettiin 326:n moottoria yhdellä kaasuttimella varustettuna. Moottori tuotti 45 hevosvoimaa (33 kW). 320:n korvasi BMW 321 vuonna 1938.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta BMW 320 Wikimedia Commonsissa
Balangirin piirikunta

Balangirin piirikunta (orijaksi ବଲାଙ୍ଗୀର ଜିଲ୍ଲା, Balāṅgīra jillā) on yksi Intian Odishan osavaltion 30 piirikunnasta. Piirikunta rajautuu lännestä Nuapadan piirikuntaan, pohjoisesta Bargarhin piirikuntaan, idästä Subarnapurin ja Boudhin piirikuntiin ja etelästä Kalahandin piirikuntaan.
Piirikunnassa oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 1 648 997 asukasta.
Bangladeshin nationalistipuolue

Puolueen puheenjohtaja Khaleda Zia
Bangladeshin nationalistipuolue (BNP) (bengaliksi বাংলাদেশ জাতীয়তাবাদী দল Bangladesh Jatiotabadi Dôl) on bangladeshilainen keskustaoikeistolainen nationalistipuolue. Puolueen puheenjohtaja on entinen pääministeri Khaleda Zia.
Bangladeshin parlamenttivaaleissa joulukuussa 2018 pääministeri Sheikh Hasinan johtama hallitseva Awamiliitto sai murskaavan vaalivoiton.Se sai 96% äänistä ja liittolaisineen 288 paikkaa parlamentin 298 paikasta. Oppositiopuolue BNP ei tunnustanut tulosta. BNP:n johtaja Khaleda Zia oli vankilassa tuomittuna korruptiosta ja hänen poikansa Tarique Rahman puolestaan oli maanpaossa saatuaan elinkautisen vankeustuomion osallisuudesta salaliittoon Hasinan surmaamiseksi. Hasina voitti kolmannen peräkkäisen virkakauden pääministerinä.
Aiheesta muualla

Puolueen verkkosivusto (englanniksi)
Bello

| Bello Alcaldía de Bello |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Bello
 Koordinaatit: 6.3349°N, 75.5583°W 
Valtio:   Kolumbia
Departementti:  Antioquia
Väkiluku (2005)  ():  371 591
 
 www.bello.gov.co 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bello on kaupunki ja kunta Kolumbian Antioquian departementissa Medellinin suurkaupunkialueen pohjoisosassa. Vuoden 2005 väestönlaskennassa sen väkiluku oli 371 591 asukasta ja väestöennuste arvioi vuoden 2017 kesäkuun lopun väkiluvuksi 473 384 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bello Wikimedia Commonsissa
Balansoitu suolaliuos

Balansoitu suolaliuos (BSS) on neste, jolla on fysiologisesti tasapainoinen pH ja suolapitoisuus. Yleisimmin liuos sisältää natriumia, kaliumia, kalsiumia, magnesiumia, ja kloridia. Balansoitua suolaliuosta käytetään usein kudosten huuhteluun tai kehonsisäisen (kuten silmänsisäisen) nesteen väliaikaiseen korvaamiseen.
Yleisin käyttökohde on kaihikirurgia.
Suolaliuosta voi myös käyttää yhdessä muiden aineiden kanssa.
Balanta-ganja

| Balanta-ganja> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:   Senegal
Puhujia:  82 800 (2006)
Kirjaimisto:  arabialainen, latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  nigeriläis-kongolaiset kielet
Kieliryhmä:  atlantinkongolaiset kielet
ISO 639-3:  bjt
 Ohje 
Balanta-ganja on nigeriläis-kongolainen kieli, jota puhutaan Casamancen alueella Lounais-Senegalissa. Se on läheistä sukua Guinea-Bissaussa puhutulle balanta-kentohen kielelle. Balanta-ganjaa puhuu äidinkielenään 82 000 ihmistä.
Baseballmaila

Baseballmaila
Baseballmaila on puinen tai alumiininen pamppu, jota käytetään baseballissa pallon lyömiseen sen jälkeen, kun syöttäjä on sen heittänyt. Maila voi olla enintään 70 mm (2,75") paksu paksuimmasta kohdastaan ja 1,1 m (42") pitkä. Tyypillisesti sen paino on vähemmäin kuin yksi kilogramma. Lyöjä yrittää osua palloon molemmin käsin mailasta kiinni pitäen, jotta pääsisi etenemään kentälle.
Barry Schultz

| Barry Schultz> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1970 Menomonee falls, Wisconsin, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Frisbeegolfaaja
Kätisyys:  oikea
Ura
Ammattilaisuran alku:  1992
Voitot:  243
Muut saavutukset:  5 major-voittoa (MM-kilpailut: 2003 ja 2004 USDGC: 2001, 2003 ja 2006)
Tämänhetkinen rating:  1026 (heinäkuu 2020)
Korkein rating:  1039
Palkintorahat:  $411 817,70
Barry Schultz (s. 1970 Menomonee falls, Wisconsin, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen frisbeegolfaaja ja lajin kaksinkertainen maailmanmestari vuosilta 2003 ja 2004.
Major-voitot

| Vuosi | Turnaus |
| --- | --- |
2001: USDGC
2003: maailmanmestaruuskilpailut
2003: USDGC
2004: maailmanmestaruuskilpailut
2006: USDGC
Balansoitu kytkentä

Väritykset: punainen: S, keltainen: −S, ruskea: H, vihreä: H, vaaleansininen: 2S. Häiriösignaali on poissa.
Balansoitu kytkentä, jota kutsutaan myös symmetriseksi tai differentiaaliseksi kytkennäksi, on elektroninen kytkentätapa, jossa signaali ja sen kanssa vastakkaisvaiheiseksi käännetty signaali kuljetetaan vierekkäisissä johtimissa, jotka vielä on usein kierretty pariksi. Vierekkäisiin johtimiin ulkopuolelta indusoituvat sähkömagneettiset häiriöt ovat keskenään liki samansuuruisia ja samanvaiheisia. Vastaanottopäässä vastavaiheinen signaali käännetään uudelleen ja signaalit yhdistetään. Tämän myötä alkuperäinen signaali kaksinkertaistuu ja vastavaiheisiksi muuttuneet häiriösignaalit kumoavat toisensa. Balansoitu liitäntä mahdollistaa hyvin pitkien kaapeleiden käyttämisen ilman merkittäviä häiriöitä.
Signaalilähde lähettää parikaapelin johtimiin signaalin  S ja vastakkaisvaiheisen signaalin  -S. Kaapelissa signaaleihin summautuu häiriösignaali  H, jolloin kaapelissa kulkevat signaalit  S+H ja  -S+H. Vastaanottopäässä vastakkaisvaiheinen signaali ja siihen indusoitunut häiriö vähennetään alkuperäisestä signaalista ja siihen indusoituneesta häiriösignaalista, jolloin saadaan  S+H-(-S+H)=2S.
Balansoitua kytkentää käytetään pääasiassa ammattilaistason äänitys- ja äänentoistolaitteissa sekä tietoliikennetekniikassa. Erityisesti jos signaalilähde antaa matalan signaalintason, kuten mikrofoni, kytkentätavasta on hyötyä häiriöiltä suojautumisessa. Kytkennässä käytetään yleisesti XLR-liitintä ja joskus 3-napaista plugiliitintä. Yhtyekäytössä voidaan käyttää niin sanottua DI-laitetta (englanniksi direct input) muuntamaan instrumentin kaapelisignaali balansoiduksi. Instrumentti voidaan näin liittää XLR-kaapelilla suoraan esimerkiksi miksauspöytään studiossa tai konserttitilassa ilman instrumenttivahvistinta, kaiutinta ja mikrofonia sitä varten.
Audiosovelluksissa kierretty pari on vielä sijoitettu maadoitetun johtavan metallivaipan tai -sukan sisään. Tämä suoja muodostaa parin ympärille Faradayn häkin, joka edelleen parantaa kytkennän häiriönkestävyyttä.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arto Lönnfors

Arto ”Ave” Lönnfors (s. 5. marraskuuta 1946) on suomalainen kitaristi-laulaja. Hän aloitti soittamalla komppikitaraa The Scaffolds -nimisessä rautalankayhtyeessä vuosina 1962–1965, jonka jälkeen hän kasasi Harry & The Hound-Dogs yhtyeen, joka teki singlen "You better be allright/I need someone". Yhtyeen hajottua Lönnfors siirtyi Eero Raittisen Boysiin. Saatuaan potkut Boyseista hän liittyi Leif Kiviharjun The First -yhtyeeseen ja Firstin hajottua hän lauloi Johnny Liebkindin säestysyhtyeen Frankiesin säestämänä singlen "Tuuleen kadonnut/Päiväuneksija" helmikuussa 1968. Markku Vihavaisen jätettyä popyhtye Lemonin vuonna 1971, Lönnfors paikkasi hänet. Lemonin hajottua ”Ave” oli soittamatta 14 vuotta, mutta palasi vuonna 1986 Firstin riveihin, kunnes jätti yhtyeen 1995. Vuonna 2011 Ave liittyi Teuvo "Teukka" Grönroosin luotsaamaan Diamonds-yhtyeeseen laulajaksi Lasse von Hertzenin jätettyä yhtyeen. Ave soittaa kokoonpanossa myös komppikitaraa, Grönroosin siirryttyä basistiksi.
Salanimet

Ave Lönnfors