stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William P. Rogers

| William P>  Rogers |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 55. ulkoministeri
 22. tammikuuta 1969 – 3. syyskuuta 1973  
Presidentti:  Richard Nixon
Edeltäjä:  Dean Rusk
Seuraaja:  Henry Kissinger
Yhdysvaltain 63. oikeusministeri
 23. lokakuuta 1957 – 20. tammikuuta 1961  
Presidentti:  Dwight D. Eisenhower
Edeltäjä:  Herbert Brownell, Jr.
Seuraaja:  Robert F. Kennedy
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1913 Norfolk, New York
Kuollut: 2. tammikuuta 2001 (87 vuotta) Bethesda, Maryland
Puoliso:  Adele Rogers
Tiedot
Puolue:  Republikaanit
Uskonto:  Presbyteeri
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:  komentajakapteeni
Joukkoyksikkö:  USS Intrepid (CV-11)
William Pierce Rogers (23. kesäkuuta 1913 Norfolk – 2. tammikuuta 2001 Bethesda[lähde? ]) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja lakimies.
Rogers opiskeli lakia Cornellin yliopistossa. Hän palveli toisessa maailmansodassa USS Intrepid -lentotukialuksella. Hänet nimitettiin apulaisoikeusministeriksi presidentti Dwight D. Eisenhowerin hallitukseen 1953 ja oikeusministerinä hän toimi 1957–1961. Presidentti Richard Nixonin ulkoministerinä hän toimi 1969–1973, minkä jälkeen hän toimi lopun uransa ajan yksityisenä lakimiehenä.
Unescon maailmanperintökohteet Yhdysvalloissa

Unesco on nimennyt Yhdysvalloista 24 kohdetta maailmanperintöluetteloon. Kohteet ovat merkittäviä kulttuuri- tai luonnonperintönsä ansiosta.
Maailmanperintökohteiden sijainti

| --- | --- |
  Glacier Bay Wrangell-Saint EliasMaailmanperintökohteet Alaskassa   Havaijin tulivuorten kansallispuistoMaailmanperintökohteet Havaijilla  :   PapahānaumokuākeaPapahānaumokuākean kansallispuiston sijainti Tyynellämerellä
Bardinponi

| Bardinponi |
| --- | --- |

Tyyppi::  poni
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Italia
Kantakirja perustettu::  1997
Muita nimityksiä::  bardianponi, bardigiano
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  ratsu, kevyt työponi
Globaali esiintyminen::  n. 3400 v. 2001
Ominaisuudet
Korkeus::  133-145 cm
Paino::  450-550 kg
Värit::  ruunikko
Bardinponi tai bardigiano on italialainen ponirotu.
Ominaisuudet

Bardinponi on yleisvaikutelmaltaan vankka ja suhteellisen pieni poni. Se on sopeutunut vuoristoisen ympäristön hankalaan maastoon ja ankaraan ilmastoon, ollen sitkeä, ketterä ja varmajalkainen.
Säkäkorkeudeltaan poni on 133-145 cm, paino on 450-550 kg.
Bardinponin pää on kevyt ja ponimainen, profiili on aavistuksen kovera. Silmät ovat suuret ja eloisat. Kaula on lihaksikas ja vahva, mieluiten kaareva. Rintakehä on leveä ja lihaksikas. Lavat ovat melko pystyt. Selkä on keskimittainen ja suora, runko pyöreä, takaosa on pyöreä ja lihaksikas. Jalat ovat lyhyet ja suhteellisen ohuet, mutta vahvat. Kaviot ovat suuret ja kovat. Jouhet ovat paksut.
Väriltään bardinponi on ruunikko, sävy vaihtelee vaaleasta hyvinkin tummaan. Merkeistä sallitaan pieni tähti ja vuohissukat.
Luonteeltaan bardinponin kuvaillaan olevan rauhallinen, ystävällinen ja oppivainen. Vuoristossa poneista on kehittynyt sopeutuvaisia ja vähällä toimeen tulevia.
Historia

Bardinponi on kotoisin Italiasta, Apenniinien vuoriston pohjoisosista. Rotu on nimetty Parman maakunnassa  sijaitsevan Bardin vuoristokylän mukaan. Kylässä kiinnostus rotuun oli suuri perinteiden takia ja lisäksi niitä kasvatettiin kylän alueella eniten.
Roomalaisten sanotaan tuoneen hevosia Italian alueelle Espanjasta, Iranista ja Noricumista ja bardinponi on mahdollisesti kehittynyt näistä. Bardinponin esi-isät ovat saattaneet saapua alueelle myös germaanisten sotilaiden mukana Gallia Belgicasta Länsi-Rooman valtakunnan sorruttua. Hevoset elivät ja lisääntyivät alueella vuosikymmeniä muodostuen vähitellen homogeeniseksi tyypiksi, joka sopi hyvin kevyeksi kuormajuhdaksi ja työponiksi.
Maailmansotien aikaan, ainakin vuodesta 1925 vuoteen 1945, Italian armeija käytti bardinponitammoja tuottamaan vankkoja muuleja käyttöönsä. Tämä pienensi ponien määrää, kun ponivarsoja ei syntynyt enää yhtä paljon. Toisen maailmansodan lopussa alueelle tuotiin useita eri rotuisia oreja, muun muassa haflingereita, jotka risteytyivät bardinponiin. Tämän takia jotkin rodun alkuperäisistä piirteistä katosi.
Vuonna 1972 päätettiin palauttaa vanhantyyppinen bardinponi. Sopivia poneja jalostuksen aloittamiseen löytyi vuoristoista, joissa paikalliset maanviljelijät olivat säilyttäneet alkuperäisen tyypin. Bardinponeja oli jäljellä vain vähän, 1974 Parman ja Piacenzan alueella arvioitiin olevan 5 oria ja 94 tammaa.
Rodun kantakirja perustettiin 1977. 1977–1993 bardinponeja kasvatettiin lähinnä lihaksi. Kuitenkin 1993 muun muassa rodun määrän vähentymisen ja lihan alhaisen tuoton takia päätettiin vaihtaa rodun jalostuksen tavoitteita, jotta sen käyttöä ja siten suosiota saataisiin kasvatettua. Rotua lähdettiin kasvattamaan ratsuksi ja kevyeksi työponiksi, lihantuotanto jätettiin toissijaiseksi käyttötarkoitukseksi.
Nykyään bardinponeja kasvatetaan lähinnä Pohjois-Italiassa, vuonna 2001 eniten poneja oli Emilia Romagnassa (1465 kpl), Liguriassa (635 kpl) ja Toscanassa (113 kpl). Yhteensä poneja oli Italiassa samana vuonna arviolta 3400, joista 2380 oli rekisteröityjä. Rekisteröidyistä 1522 oli tammoja, 105 oreja ja 769 varsoja. Laumoja oli yhteensä 666. Lisäksi Italian ulkopuolella bardinponeja oli muutamia Saksassa (35 kpl), Unkarissa (2 kpl) ja Sveitsissä (2 kpl). Kanta on kasvava.
Jalostus

Yleensä bardinponit saavat lisääntyä vapaasti vuoristolaitumilla, joilla ne viettävät 8–9 kuukautta vuodesta, tallissa ne pidetään vain talvet. Rodun ratsastusominaisuuksien parantamiseksi sen korkeutta pyritään kasvattamaan jalostusvalinnan avulla. Pienen populaatiokoon takia sisäsiittoisuus on uhka rodulle.
Käyttö

Bardinponeja on käytetty alun perin maatiloilla työponina, kuormajuhtana ja ratsuna. Nykyään rotua käytetään muun muassa työponina, yleisratsuna, vaellusratsuna, hevosterapiassa ja turistikäytössä. Luonteensa ja kokonsa ansiosta se sopii myös hyvin lasten poniksi. Lisäksi rotua kasvatetaan jonkin verran lihaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bardinponi Wikimedia Commonsissa
Bardinponi soveltuu myös valjakkoajoon.
Jerdy Schouten

Jerdy Hendrikus Gerardus Bernardus Schouten (s. 12. tammikuuta 1997) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pituudeltaan 185-senttimetrinen. Hän edustaa kotimaassaan PSV Eindhovenia. Hän on pelannut kotimaansa lisäksi neljä kautta Italiassa. Hän on pelannut Alankomaiden A-maajoukkueessa vuodesta 2022.
Schouten nousi ADO Den Haagin junioreista edustusjoukkueeseen vuodenvaihteessa 2016–2017. Seuraavalla kaudella hän edusti toisella sarjatasolla Telstaria ja kaudella 2018–2019 pääsarjassa Excelsioria. Kausilla 2019–2023 hän pelasi Italian Serie A:ssa Bolognan joukkueessa 103 ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Elokuussa 2023 hän siirtyi PSV Eindhoveniin, jossa hän voitti Eredivisien mestaruuden kaudella 2023–2024.
Schouten ei pelannut Alankomaiden nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi ensimmäisen A-maaottelunsa kesäkuussa 2022 Kansojen liigassa Walesia vastaan. Hän pelasi EM-kilpailuissa 2024 välieriin yltäneen joukkueensa kaikki kuusi ottelua avauskokoonpanossa. Hän on lokakuun 2024 puoliväliin mennessä pelannut 13 maaottelua, jotka kaikki avauskokoonpanossa.
Joey Veerman

Joey Veerman Heerenveenin pelaajana vuonna 2020.
Joey Veerman (s. 19. marraskuuta 1998 Purmerend) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pituudeltaan 185-senttimetrinen. Hän edustaa kotimaassaan PSV Eindhovenia. Hän on pelannut Alankomaiden A-maajoukkueessa vuodesta 2023.
Veerman nousi Volendamin junioreista toisella sarjatasolla pelanneeseen edustusjoukkueeseen kaudella 2016–2017. Hän siirtyi Heerenveeniin kesällä 2019 ja pelasi joukkueessa 2,5 kauden aikana 71 Eredivisie-ottelua, joissa hän teki 14 maalia. Hän siirtyi tammikuussa 2022 PSV Eindhoveniin. Hän on pelannut Eindhovenissa 2,5 kauden aikana 77 Eredivisie-ottelua, joissa hän on tehnyt 13 maalia. Hän voitti Alankomaiden cupin vuosina 2022 ja 2023 sekä liigamestaruuden vuonna 2024. Hän pelasi kaudella 2021–2022 Konferenssiliigassa viisi ottelua, kaudella 2022–2023 Eurooppa-liigassa kahdeksan ottelua, joissa hän teki kolme maalia, ja kaudella 2023–2024 Mestarien liigassa seitsemän ottelua.
Veerman pelasi yhden ottelun Alankomaiden alle 19-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän pelasi ensimmäisen A-maaottelunsa kesäkuussa 2023 Kansojen liigan pronssiottelussa Italiaa vastaan. EM-kilpailuissa 2024 hän pelasi kaksi alkulohko-ottelua avauskokoonpanossa ja tuli neljässä muussa ottelussa vaihdosta kentälle. Hän on lokakuun 2024 puoliväliin mennessä pelannut 16 maaottelua, joista kuusi ottelua avauskokoonpanossa. Hän teki maalin maaliskuussa 2024 ystävyysottelussa Saksaa vastaan.
Tijjani Reijnders

Tijjani Reijnders AC Milanin asussa helmikuussa 2024.
Tijjani Martinus Jan Reijnders (s. 29. heinäkuuta 1998 Zwolle) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on edustanut kesästä 2023 alkaen Italian Serie A:ssa pelaavaa AC Milania. Hän on pelannut Alankomaiden A-maajoukkueessa vuodesta 2023.
Reijnders pelasi juniorina Zwollen kaupungin eri joukkueissa ja FC Twentessä. Hän teki Eredivisie-debyyttinsä PEC Zwollen joukkueessa elokuussa 2017, kun hän pääsi hetkeksi kentälle yhden ottelun lopussa. Samaisen elokuun lopulla hän siirtyi AZ Alkmaariin, jonka edustusjoukkueessa hän pelasi ensimmäisen kerran kauden 2017–2018 viimeisessä liigaottelussa entistä seuraansa PEC Zwollea vastaan. Seuraavalla kaudella hän pelasi Alkmaarin edustusjoukkueessa vain yhden Alankomaiden cupin ottelun. Kaudella 2019–2020 hän pelasi Eredivisiessa kolme ottelua Alkmaarissa ja kahdeksan ottelua kauden jälkipuoliskolla lainalla RKC Waalwijkissa.
Reijnders pääsi kaudella 2020–2021 pelaamaan Alkmaarissa 22 liigaottelua mutta vain kuusi kertaa avauskokoonpanossa. Kaudella 2021–2022 hän pelasi pudotuspelit mukaan lukien 36 liigaottelua, joista 12 ottelua avauksessa, ja teki niissä kuusi maalia. Konferenssiliigassa hän pelasi seitsemän ottelua. Kaudella 2022–2023 Reijnders pelasi 34 Eredivisie-ottelua, jotka kaikki avauskokoonpanossa, ja teki niissä kolme maalia. Konferenssiliigan karsinnoissa hän teki kuudessa ottelussa kolme maalia ja itse liigassa 12 ottelussa yhden maalin välierien ensimmäisessä osaottelussa, mutta englantilainen West Ham United pudotti kuitenkin Alkmaarin loppuottelusta.
Reijnders siirtyi heinäkuussa 2023 italialaisseura AC Milaniin 19 miljoonan euron hinnalla. Hän pelasi kauden aikana Serie A:ssa 36 ottelua, joista 33 ottelua avauskokoonpanossa, ja teki niissä kolme maalia: marraskuussa Lecceä, joulukuussa Monzaa ja toukokuussa Cagliaria vastaan. Hän pelasi sekä Mestarien liigassa että Eurooppa-liigassa kuusi ottelua ja teki jälkimmäisessä maalin ensimmäisessä neljännesvälieräottelussa Slavia Prahaa vastaan.
Reijnders pelasi Alankomaiden alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa kolme ottelua. Hän pelasi Alankomaiden A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran syyskuussa 2023 EM-karsintaottelussa Kreikkaa vastaan, ja jatkoksi hän pelasi loputkin viisi syksyn 2023 EM-karsintaottelua ja kolmessa niistä täydet minuutit. EM-kilpailuissa 2024 hän pelasi avauskokoonpanossa välieriin yltäneen joukkueensa kaikki kuusi ottelua. Hän on lokakuun 2024 puoliväliin mennessä pelannut 19 A-maaottelua, joissa hän on ollut 16 kertaa avauskokoonpanossa. Hän on tehnyt A-maaotteluissaan kolme maalia: maaliskuussa 2024 ystävyysottelussa Skotlantia sekä syyskuussa 2024 kolmen päivän välein Kansojen liigan otteluissa Bosnia ja Hertsegovinaa ja Saksaa vastaan.
Tijjani Reijndersin isä Martin Reijnders pelasi jalkapalloa kotimaansa lisäksi Yhdysvalloissa ja Suomessa, ja myös veli Eliano Reijnders on pelannut Alankomaiden pääsarjassa.
ECVC

European Coordination Via Campesina (ECVC) on eurooppalaisten perheviljelijöiden järjestö. Se on osa kansainvälistä Via Campesina liikettä. European Coordination Via Campesinaan kuuluu 26 jäsenjärjestöä 18:sta Euroopan maasta. Suomesta järjestöön kuuluu Etelä-Suomen Luonnonmukaisen viljelyn yhdistys ESVY ry. Pohjoismaisia viljelijäjärjestöjä on mukana ESVY:n lisäksi kolme: Frie Bønder – Levende Land Tanskasta, Norsk Bonde - og Smabrukarlag Norjasta ja NORDBRUK Ruotsista.
ECVC ajaa muutoksia Euroopan maatalouspolitiikkaan. Maatalouden elinvoimaisuuden turvaamisen keskeinen elementti on ECVC:n mukaan maataloustuotteiden hinnan nostaminen tasolle, joka vastaa niiden tuotantokustannuksia. Via Campesinan keskeinen teema on ruokasuvereniteetti, eli oikeus määritellä itsenäisesti kullekin alueelle parhaiten sopivan ruoan tuotannon, jakelun ja kulutuksen tavat huomioiden erilaiset ekologiset, sosio-ekonomiset ja kulttuuriset olosuhteet.
Aiheesta muualla

www.viacampesina.org
www.eurovia.org (Arkistoitu – Internet Archive)
www.esvy.fi
Oeschinensee

| Oeschinensee |
| --- | --- |
 Oeschinen järvi Heubergista. Näkymä kohti Blüemlisalpia ja Doldenhornia.
Valtiot:  Sveitsi
Paikkakunta:  Bernin Oberland
Koordinaatit:  46°29′54″N, 7°43′37″E
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  1 578 m
Pituus:  1,6  km
Leveys:  1  km 
Pinta-ala:  1,1 km2 
Suurin syvyys:  56  m 
 fiOeschinensee 
Oeschinensee eli Oeschinen-järvi (saksankielellä: Oeschinensee, englanninkielellä. Oeschinen Lake) on järvi Bernin Oberlandissa Sveitsissä, joka sijaitsee neljä kilometriä Kanderstegistä itään Oeschisen laaksossa. 1578 metrin korkeudessa sen pinta-ala on 1,1147 neliökilometriä (0,4304 neliömailia). Sen suurin syvyys on 56 metriä (184 jalkaa).
Historia

Järvi syntyi jättimäisen maanvyörymän seurauksena, ja se syötetään useiden vuoristopurojen ja maan luomien viemäriverkostojen läpi maan alla. Vesi nousee pintaan Oeschibachina. Osa siitä hyödynnetään sähköntuotantoon ja Kanderstegin vesihuoltoon.
Havainnot

Vuosina 1931–1965 tehdyissä havainnoissa järven pinnan korkeus vaihteli välillä 1 566,09 metriä (5 138,1 jalkaa) ja 1 581,9 metriä (5 190 jalkaa). Keskimääräinen kausivaihtelu oli 12,2 metriä (40 jalkaa) (syys-huhtikuun aikana).
Järvi on keskimäärin jäässä noin viisi kuukautta, joulukuusta toukokuuhun saakka. Ajoittain jopa luistelu on ollut jäällä mahdollista.
Järvessä olevia kaloja ovat nieri (Seesaibling), järvitaimen (Kanadische Seeforelle) ja kirjolohi (Regenbogenforelle). Tammi-maaliskuussa pilkkiminen on järvellä suosittua.
Kanderstegin gondolihissi vie Oeschisiin, joka on 25 minuutin kävelymatkan päässä järvestä.
Vuodesta 2007 järvi on ollut osa Jungfrau - Aletsch - Bietschhorn Unescon maailmanperintökohdetta.
Galleria

Oeschinensee eri kuvakulmasta:
Beretta 92

| Beretta 92 |
| --- | --- |

Tyyppi:  itselataava pistooli
Valmistaja:  Fabbrica d'Armi Pietro Beretta
Valmistusmaa:   Italia  Yhdysvallat
Valmistusvuodet:  1975 -
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  92 sarjan aseissa 9x19mm Parabellum 96 sarjan aseissa .40 S&W 98 sarjan aseissa 9x21mm IMI
Aseen pituus:  217 mm
Piipun pituus:  125 mm
Paino (tyhjänä):  950 g
Lipas:  kaksi- tai yksirivinen tankolipas
Kapasiteetti:  (92 ja 98 sarja) 10/15/17/18/20 patruunaa  (96 sarja)11 patruunaa  (Compact L) 10/13 patruunaa  (Compact M) 8 patruunaa
Beretta 92SB-F huoltopurettuna
Beretta 92 on italialaisen Fabbrica d'Armi Pietro Berettan valmistama kaksitoimisten itselataavien pistoolien mallisarja.
Beretta 92:n rakenne perustuu saksalaiseen Walther P38:aan. Alkuperäistä 92 -mallia valmistettiin 1975 – 1976 noin 5 000 kappaletta. Myöhemmin aseesta on kehitelty useita eri versioita. Tällä hetkellä tunnetuin 92 -sarjan pistooli on siviilimarkkinoilla 92F nimellä tunnettu malli, joka on muun muassa Yhdysvaltain armeijan käytössä mallinimellä M9.
Beretta 92 mallit

Beretta 92
Beretta 92S
Beretta 92S-1
Beretta 92SB
Beretta 92SB-F
Beretta 92F
Beretta 92FS
Beretta 92G
Beretta 92DS
Beretta 92FS Brigadier
Beretta 92D Brigadier
Beretta 92G-SD
Beretta 92G Elite
Beretta 92G Elite II
Beretta 92 Billennium
Beretta 92FS Vertec
Beretta 92D Vertec
Beretta 92G Vertec
Beretta 92G Elite IA
Beretta 92 Steel I
Beretta 92CB
Beretta 92 Stock
Beretta 92 Combat
Beretta 92SB Compact
Beretta 92FS Compact L
Beretta 92D Compact L
Beretta 92FS Compact Type M
Beretta 93R
Beretta 92 inox
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Modern Firearms: Beretta 92
Berettan aseet
| --- | --- |
Pistoolit:   M1915 M1917  M1919  M1923  M1934  M1935  M1951  92 93R  M9  90two  70  Cheetah  8000  9000  Px4 Storm  418  21A Bobcat  3032 Tomcat  950  Nano  Pico  U22 Neos  Stampede  Laramie 
Konepistoolit:   M1918  M38  M3  M12  Mx4 Storm 
Kiväärit:   BM 59  Rx4 Storm  Beretta Sniper 
Rynnäkkökiväärit:   AR70/90  ARX160 
Karbiinit:  Cx4 Storm
Konekiväärit:  AS70/90
Haulikot:   Silver Pigeon  682  DT-10  1201FP  AL391  Xtrema 2
Šeptytskyin piiri

| Šeptytskyin piiri Шептицький район |
| --- | --- |
 Piirin sijainti Lvivin alueen kartalla
 Lippu:  Vaakuna
 Koordinaatit: 50.394°N, 24.240°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Šeptytskyi (65 180 as., 2021)
Pinta-ala  ():  3 001,2 km²
Väkiluku (2021, arvio):  228 945
Šeptytskyin piiri (ukr. Шептицький район, Šeptytskyi raion) on hallinnollinen piiri Ukrainan länsiosassa Lvivin alueella. Piiri rajoittuu etelässä Zolotšivin ja Lvivin piireihin, lännessä Puolaan sekä pohjoisessa Volynian alueeseen (Volodymyr-Volynskyin ja Lutskin piirit). Piirin hallinnollinen keskus on Šeptytskyi (65 180 as., 2021).
Šeptytskyin piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Lvivin alueen piirien lukumäärän seitsemään. Aiempaa laajemman Šeptytskyin piirin pinta-alaksi tuli 3 001,2 neliökilometriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Šeptytskyin piirin väkiluvuksi 228 945 (1.1.2021). Kaupunkilaisiksi luokiteltiin 57,7 prosenttia piirin asukkaista (132 105 as.) eli seitsemän kaupungin (Belz 2 229 as., Radeh’iv 9 746 as., Sokal 20 659 as., Sosnivka 10 838 as., Uhniv 952 as., Šeptytskyi 65 180 as. ja Velyki Mosty 6 312 as.) ja neljän kaupunkityyppisen taajaman asukkaat.
Siisjärvi

| Siisjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Lempäälä
Koordinaatit:  61°21′51″N, 23°43′02″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue‎ (35.21)
Laskuoja:  oja Lamminjärveen 
Järvinumero:  35.211.1.027 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  110,1 m 
Rantaviiva:  1,144 km 
Pinta-ala:  0,04738 km² 
 fiSiisjärvi 
Siisjärvi  on Pirkanmaalla Lempäälän Nurmella, mutta kuitenkin lähempänä Kiviahoa, sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Siisjärvi on osa Pyhäjärven lähialuetta.
Maantietoa

Järven pituus on 500 metriä, leveys 150 metriä ja sen pinta-ala on 4,7 hehtaaria. Se sijaitsee matsämaastossa Siisjärvenkukkulan lounaispuolella mäkien väliin jääneeseen painaumaan. Järveen laskee koillisesta Pikku Siisjärven yli 600 metriä pitkä välillä maan alla juokseva laskuoja. Länsipuolelta siihen laskee Ainasjärven yli 600 metriä pitkä tulo-oja. Sen oma laskuoja on kolme kilometrinen oja Lamminjärveen. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä ja on kovaa metsämaata. Järven eteläpuolella sijaitsee pari peltoa ja Ainasjärven laskuojan varrella on kolmas pelto. Järvi on kuitenkin autio, vaikka rantaan on iso kiven lähelle  merkitty Birgitan polun nuotiopaikka.
Historiaa

Vuonna 1855 julkaistussa Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin ”Iso Oisjärvi”. Siihen laski kartan mukaan lännestä ”Oinasjärvi”. Tässä on järvien nimien etymologialle hyviä eväitäselvennä.
Vuoden 1954 peruskartan mukaan Pikku Siisjärveä kutsuttiin tuolloin Vähäjärveksi, mutta sai nykyisen nimensä vuoden 1975 karttaan.
Oinasjoki

| Oinasjoki |
| --- | --- |
 Oinasjoki
 Koordinaatit: 60.3810°N, 24.3227°E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Uusimaa
Seutukunta:  Helsingin seutu
Kunta:  Vihti
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oinasjoki on kylä Vihdin kunnassa, Kirkonkylän ja Nummelan välissä.
Kylässä on oma kyläkoulu.
Oinasjoelta on matkaa Helsinkiin 52 km. Valtatie 2 kulkee Oinasjoen läpi.
Aiheesta muualla

Oinajoen kylän verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Vihdin kunnan kotisivut (suomeksi)
Big Game (albumi)

| Big Game White Lion |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1988
 Julkaistu: 10. elokuuta 1989
 Tuottaja(t): Michael Wagener
 Kesto: 53.04
 Levy-yhtiö: Atlantic Records
White Lionin muut julkaisut
| Pride 1987 | Big Game 1989 | Mane Attraction 1991 |
Big Game on White Lion -yhtyeen kolmas studiolevy, ja se julkaistiin 10. elokuuta 1989. Albumin tuotti myös yhtyeen edellisen albumin, Priden, tuottanut Michael Wagener. Albumi on menestynyt kohtalaisen hyvin ja saanut Allmusicilta pisteiksi 4½/5. Albumin kaikista kappaleista vastaavat laulaja Mike Tramp ja kitaristi Vito Bratta lukuun ottamatta kappaletta ”Radar Love”, joka on coverkappale ja jonka alkuperäinen esittäjä on Golden Earring. Simpsonit-televisiosarjassa Homer Simpson on nimennyt ”Radar Loven” yhdeksi lempikappaleistaan, ja White Lionin sekä Grand Funk Railroadin lempiyhtyeikseen.
Kappaleet

Goin’ Home Tonight – 4.57
Dirty Woman – 3.27
Little Fighter – 4.23
Broken Home – 4.59
Baby Be Mine – 4.10
Living on the Edge – 5.02
Let’s Get Crazy – 4.52
Don’t Say It’s Over – 4.04
If My Mind Is Evil... – 4.56
Radar Love – 5.59
Cry for Freedom – 6.11
Kokoonpano

Mike Tramp – laulu
Vito Bratta – soolo-, rytmikitara
James LoMenzo – bassokitara
Greg D'Angelo – rummut
Arviot

Allmusic:
Fight to Survive

| Fight to Survive White Lion |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : helmikuu 1984, Hotline Studios, Frankfurt, Saksa
 Julkaistu: 9. marraskuuta 1985
 Tuottaja(t): Peter Hauke
 Levy-yhtiö: Grand Slamm Records
White Lionin muut julkaisut
|   | Fight to Survive 1985 | Pride 1986 |
Fight to Survive on yhdysvaltalaisen hardrockyhtye White Lionin debyyttialbumi vuodelta 1985. Hiteiksi levyltä nousivat kappaleet Broken Heart, Cherokee ja Fight to Survive. Albumi ei ollut menestys ja levyä myytiin vain hieman yli 20 000 kappaletta. Broken Heartista kuvattiin myös video, jonka alussa laulaja Mike Trampin tyttöystävä on kirjoittanut peiliin huulipunalla "Goodbye" ja lähtenyt. Tramp herää ja huomaa tekstin, jonka jälkeen heittää peiliä puhelimella ja se särkyy.
Kappaleet

Broken Heart – 3.31
Cheerokee – 4.58
Fight to Survive – 5.15
Where Do We Run – 3.31
In the City – 4.41
All the Fallen Men – 4.55
All Burn in Hell – 4.23
Kid of 1000 Faces – 4.05
El Salvador – 4.50
The Road to Valhalla – 4.33
Hungry – 4.52 (Bonus Live Track)
Don't Give Up – 3.26 (Bonus Live Track)
Lonely Nights – 4.46 (Bonus Live Track)
Sweet Little Lovin' – 4.15 (Bonus Live Track)
Broken Heart – 4.38 (Bonus Live Track)
Fight to Survive – 5.55 (Bonus Live Track)
Tell Me – 5.47 (Bonus Live Track)
Kokoonpano

Mike Tramp ‎– laulu
Vito Bratta ‎– soolo-, rytmikitara, taustalaulu
James Lomenzo ‎– basso, taustalaulu´
Greg D'Angelo ‎– rummut, taustalaulu
Arviot

Allmusic:
Remembering White Lion

| Remembering White Lion White Lion |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1999
 Julkaistu: 5. lokakuuta 1999
 Tuottaja(t): Michael Wagener Mike Tramp
 Levy-yhtiö: Cleopatra Records
White Lionin muut julkaisut
| The Best of White Lion 1992 | Remembering White Lion 1999 | Anthology 83-89 2004 |
Remembering White Lion on White Lion -yhtyeen viides studiolevy, ja niin sanottu paluulevy. Se julkaistiin 5. lokakuuta 1999 ja on uudelleenäänitys vuoden 1991 studiolevystä Mane Attraction. Yhtyeen alkuperäisestä kokoonpanosta levyllä on enää jäljellä Mike Tramp. Tuottajaksi palasi Michael Wagener, joka oli tuottanut White Lionin kanssa aiemmin levyt Pride (1987), Big Game (1989) ja The Best of White Lion (1992). Tramp halusi hänet mukaan, että levylle saataisiin mahdollisimman klassinen soundi. Mane Attraction -albumin tuottajaa Richie Zitoa Tramp ei halunnut mukaan, ettei levystä tulisi samanlaista kuin alkuperäisversiosta. Levyllä on myös uusintaversioita yhtyeen muista kappaleista.