stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Samaran rautatieasema

| Samaran rautatieasema  Samaran matkustaja-asema  Станция вокзал Самара |
| --- | --- |
 Samaran päärautatieasemaa
Perustiedot
Sijainti:  53°11′09.0″N, 050°07′16.4″E
Osoite:  Komsomolskaja ploštšad 1, 443030 Samara (ven. Комсомольская пл., д. 1, 443030 г. Самара)
Kunta:  Samara
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  (Kesken; Esimerkkejä suorista yhteyksistä, etäisyydet noin:)  Moskova (Kazanin asema) 1044 km, Jaroslav 1223 km, Bologoje 1605 km, Pietari 1924 km (via Jaroslav); Nižni Novgorod 794 km, Kazan 532 km; Ufa 523 km; Orenburg 418 km; Saratov 1 467 km, Volgograd 896 km, Rostov-na-Donu 1517 km; Krasnodar 1 1799 km, Sotši 2027 km; Astrakan  km; Tšeljabinsk 1004 km, Omsk 1802 km, Novosibirsk 2429 km, Krasnojarsk  km, Irkutsk  km, Ulan-Ude  km; Harkova 1329 km, Pultava 1487 km, Odessa 2347 km; Kiova 1899 km; Simferopol 2012 km; Tula 984 km, Smolensk 1405 km, Orša 1524 km, Minsk 1524 km, Varsova 2632 km, Berliini 3115 km; Baku 2021 km
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Kuibyševin rautatiet/ Venäjän rautatiet 
Kaukoliikenne:  runsaasti
Lähijunat:  kyllä
Vaihtoyhteydet:  Raitiovaunut 1, 4, 16 ja 23; johdinautot (trollikat) 2, 4, 16 ja 17; linja-autot 1, 3, 5д, 14, 22, 37, 50, 52, 77, 128 ja 128-72; linjataksit 1, 1к, 4, 5д, 22, 37, 48д, 50, 50а, 52, 67, 77д, 99, 126с, 126ю, 127, 128, 128-72, 131, 140, 205, 206, 226, 259, 264, 266, 295, 298, 410а, 480 
Pysäköinti:  Aseman edustalla
Asemarakennus
Lipunmyynti:  ma-su 8-19; tauko 13-14
 Samaran asemapihaa junasta ikkunasta
Samaran rautatieasema (ven. Станция вокзал Самара,  Stantsija vokzal Samara)  on Venäjän miljoonakaupunki Samaran päärautatieasema. Monikerroksinen, pintamateriaaliltaan lasinen asemarakennus sijaitsee kaupungin ydinkeskustan eteläosissa. Asema samoin kuin miltei koko Samaran alueen rataverkko kuuluu Venäjän rautateiden osan, (Samaran aiemman nimen mukaan nimetyn) alueellisen Kuibyševin rautatiet -yhtiön vastuulle (ven. Куйбышевская железная дорога).
Matkustajia junia odottamassa Samaran rautatieasemalla
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Samaran rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Lähijunien aikatauluja Samaran rautatieasemalle (rasp.yandex.ru) (venäjäksi)
Aikatauluhaku Samaran rautatieaseman kaukojunille (englanniksi) (poezda.net)
Samaran seudun eli Kuibyševin rautatieverkon historiaa[vanhentunut linkki] (venäjäksi) (kbsh.rzd.ru)
Velikije Lukin rautatieasema

| Velikije Lukin rautatieasema  вокзал Вели́кие Лу́ки |
| --- | --- |
 Velikije Lukin asemarakennus
Perustiedot
Sijainti:  56°20′23″N, 030°33′47″E
Osoite:  Привокзальная пл. 1, Великие Луки (Privokzalnaja pl. 1, Velikije Luki) 
Kunta:  Velikije Luki
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  (Etäisyydet noin) Länteen: Novosokolniki 29 km, Sebež 140 km, Rezekne-2 222 km, Riika 446 km. Itään: Ržev (Baltijski) 241 km, Moskova (Riian asema) 476 km; Pohjoiseen: Dno 245 km, Pietari 450 km; Koilliseen/Pohjoiseen: Bologoje 310 km, Pietari 629 km.
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Lokakuun rautatiet/ Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  (Pääteasemat:) Moskova, Pietari, Riika
Lähijunat:  Aleštša (raja-asema Polatskin suuntaan), Bologoje, Dno, Nelidovo, Nevel-2, Posin (raja-asema Riian suuntaan), Ržev, Sebež, Zemtsy (puolimatkan asema Rževiin päin)
Asemarakennus
Lipunmyynti:  kyllä
Velikije Lukin rautatieasema (ven. вокзал Вели́кие Лу́ки) on Velikije Lukin kaupungissa Venäjän Pihkovan alueen eteläosissa sijaitseva rautatieasema. Asema on Venäjän rautateiden merkittävä kauttakulku- ja risteysasema Moskovan Riian aseman ja Latvian Riian välisellä radalla.
Velikije Lukiin saapuvat kaukojunat jatkavat neljään suuntaan: Moskovaan, Riikaan tai Pietariin (joko suorempaa reittiä Dnon kautta tai pitempää reittiä  Bologojen kautta). Lisäksi asemalta on lähijunaliikennettä. Venäjän rautateiden aluejaossa asema kuuluu läntiseen Lokakuun rautateiden toimialueeseen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Venäjän rautateiden matkustajaliikenteen sivut, sis. aikatauluhaku (venäjäksi) (rzd.ru)
Расписание поездов по станции Великие Луки. Отправление. - Velikije Lukin aseman kaukojunien aikatauluja (venäjäksi) (rasp.yandex.ru)
Расписание электричек по станции Великие Луки. Отправление. - Velikije Lukin aseman lähijunien aikatauluja (venäjäksi) (rasp.yandex.ru)
Aikatauluhaku Velikije Lukin asemalle (kaukojunat) (englanniksi) (poezda.net)
Lokakuun rautateiden rataverkon jpg-kartta väliasemineen (venäjäksi)
Rautatiekarttaa Moskovan länteen parovoz.com. Arkistoitu 4.12.2012. Viitattu 28.9.2011. (englanniksi), (venäjäksi) (parovoz.com)
David Johansen

| David Johansen |
| --- | --- |
 David Johansen
Henkilötiedot
Koko nimi:  David Roger Johansen
Syntynyt: 9. tammikuuta 1950 Staten Island, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 28. helmikuuta 2025 (75 vuotta)
Ammatti:  muusikko, laulaja, näyttelijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  David Doll, Buster Poindexter
Laulukielet:  englanti
Tyylilajit:  glam rock, protopunk, blues, lounge jazz, calypso, pop
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  New York Dolls, Buster Poindexter, David Johansen Band, David Johansen and The Harry Smiths
Levy-yhtiöt:  Columbia Records 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
David Johansen (9. tammikuuta 1950 Staten Island, New York – 28. helmikuuta 2025 New York) oli yhdysvaltalainen laulaja, näyttelijä ja  radiojuontaja. Hänet muistetaan parhaiten New York Dolls -yhtyeen laulajana. Yhtye toimi vuosina 1971–1977, mutta se perustettiin uudelleen 2004.
1970-luvun puolivälistä lähtien Johansen esiintyi myös sooloartistina. Hän on levyttänyt urallaan monia musiikin eri tyylilajeja, kuten rockia, bluesia, calypsoa ja lounge jazzia. Johansen on esiintynyt myös taiteilijanimellä Buster Poindexter. David Johansen on juontanut omaa Mansion of Fun -nimistä radio-ohjelmaansa yhdysvaltalaisella Sirius XM -radiokanavalla.
Elämä

David Johansen syntyi 9. tammikuuta 1950 Staten Islandilla New Yorkissa. Hän oli vakuutusmyyjän ja kirjastonhoitajan poika. Johansen kiinnostui musiikista hyvin varhain ja lauloi vanhempien sisarustensa suosimia rock and roll -kappaleita. Teini-ikäisenä hän karkasi usein Greenwich Villageen ja Times Squarelle tapaamaan muita musiikkiskenestä kiinnostuneita nuoria. Lukioaikanaan hän lauloi ja soitti kitaraa paikallisessa The Vagabond Missionaries -rock-yhtyeessä. Hän kokeili nuorena myös teatterinäyttelemistä ja oli aktiivisesti mukana New Yorkin teatteripiireissä.
Elämä > New York Dolls

Vuoden 1971 lopulla David Johansen tapasi kitaristi Johnny Thundersin, basisti Arthur Kanen ja rumpali Billy Murcian. Johansen päätti liittyä heidän bändiinsä. Kun mukaan tuli myöhemmin Sylvain Sylvain Mizrahi toiseksi kitaristiksi, kokoonpano sai nimen New York Dolls. Yhtye alkoi esiintyi säännöllisesti Mercer Arts Centerissä Manhattanilla. Miehistä koostuva yhtye erottui tupeeratuilla kampauksilla, räikeällä meikillä ja naisten vaatteilla, ja sen suoraviivainen ja aggressiivinen rock-musiikki teki siitä monen myöhemmän punk-yhtyeen esikuvan.
Yhtyeen räikeä visuaalinen tyyli, rajut elämäntavat ja kapinalliset rock-kappaleet vetosivat nopeasti nuorisoon. Yhtyeen alkuperäinen rumpali Billy Murcian kuoli huumeiden yliannostukseen kiertueella Lontoossa. Hänen tilalleen rumpuihin tuli Jerry Nolan. 1970-luvun alussa New York Dollsia pidettiin mediassa Amerikan vastauksena brittiläiselle The Rolling Stonesille. David Johansenin esiintymisessä oli kriitikoiden mielestä piirteitä Mick Jaggerista. New York Dollsin musiikissa kuuluivat vaikutteet muun muassa The Velvet Undergroundilta, Stoogesilta ja The Rolling Stonesilta sekä pop-yhtyeiltä kuten The Shangri-Las ja The Ronettes.
Mercury Records teki yhtyeen kanssa levytyssopimuksen, ja debyyttialbumi New York Dolls julkaistiin vuonna 1973. Sitä seurasi Too Much Too Soon vuonna 1974. Vaikka yhtye oli suosittu livebändi keikoilla, levymyynti jäi vaatimattomaksi. Time-lehden Jay Cocks totesi, että sarkastiset laulut kuten ”Personality Crisis” ja ”Vietnamese Baby” eivät istuneet helposti pop-musiikin valtavirtaan, joka oli yhä toipumassa 1960-luvun hippiliikkeestä ja nauttimassa Kalifornian lempeästä äänimaailmasta. Lisäksi yhtyeen shokeeraava ulkonäkö ja maine päihdeongelmisena bändinä vaikeutti yhtyeen uraa. Yhtye hajosi sisäisiin riitoihin vuonna 1975.
Elämä > Sooloura

Vaikka New York Dolls hajosi virallisesti vuonna 1975, Johansen ja kitaristi Sylvain Sylvain päättivät jatkaa yhteistyötä, ja he kirjoittivat yhdessä vielä lukuisia kappaleita. Sylvain toimi Johansenin soolobändin kitaristina. Blue Sky -levy-yhtiö julkaisi Johansenin ensimmäisen sooloalbumin David Johansen vuonna 1978. Levy oli suoraviivaista, New York Dolls -tyylistä kitararokkia. Vaikka albumi ei menestynyt kaupallisesti sen paremmin kuin New York Dollsinkaan levyt, kriitikot ylistivät Johansenin rosoista ja sielukasta lauluääntä. Vuonna 1979 julkaistu In Style menestyi jo paljon paremmin, ja se toi mukaan Motown soul -vaikutteita.
Kolmas sooloalbumi Here Comes the Night syntyi yhteistyönä Blondie Chaplinin kanssa, ja sitä seurasi livealbumi Live It Up, josta tuli yllättäen Johansenin soolouran kaupallisesti menestynein levy. Albumi taltioitiin konsertissa Bostonissa Paradise Theaterissa, ja se sisälsi sekä vanhaa New York Dolls -materiaalia että uusia soolokappaleita. Hänen vauhdikas medleynsä 1960-luvun The Animals -yhtyeen hiteistä, kuten ”We Gotta Get Out of This Place”, ”It's My Life” ja ”Don't Bring Me Down”, sekä tulkinta Foundationsin kappaleesta ”Fill Me Up Buttercup” herättivät kriitikoiden huomion ja nostivat albumin listoille vuonna 1982.
Kun vuoden 1984 tanssimusiikkiin nojaava sooloalbumi Sweet Revenge -albumi epäonnistui kriitikoiden mielestä sekä taiteellisesti että kaupallisesti Johansen joutui pohtimaan uraansa uudelleen.
Elämä > Buster Poindexter

1980-luvun puolivälissä Johansen loi alter egonsa Buster Poindexterin, Las Vegas -tyylisen lounge-laulajan, joka lauloi yökerhojatsia, huumorikappaleita ja klassisia juomalauluja sekä rumbaa ja calypsoa. Johansen esitti Buster Poindexterin hahmossa myös runsaasti cover-kappaleita. Hän tulkitsi esimerkiksi Cab Callowayn, Ray Charlesin ja Louis Priman musiikkia. Monien kriitikoiden mielestä pompadour-kampauksella varustettu Buster vaikutti parodiahahmolta. Tästä huolimatta Rolling Stone -lehden toimittaja Deborah Frost kehui hänen musiikkiaan ja kutsui Johansenin esiintymistä Busterina ajattomaksi ja lisäsi: ”Missä tahansa on pianobaari, siellä hänellä on kotinsa.”
Johansen sanoi itse toimittaja Margot Doughertylle People-lehdessä: ”Buster voi elää elämää julkisuudessa ja ottaa vastaan kaiken kritiikin, ja sitten minä voin mennä kotiin David Johansenina. Se on nerokkainta, mitä olen koskaan tehnyt.” Vuoden 1987 albumillaan Buster Poindexter ja sen hittisinglellä ”Hot, Hot, Hot” Johansen ja hänen alter egonsa nousivat suuren yleisön tietoisuuteen, ja Rolling Stone nimesi levyn vuoden parhaaksi bilealbumiksi. Seuraavat vuodet Johansenin ura jatkui Buster Poindexter -hahmon parissa, Hän julkaisi vielä albumit Buster Goes Berserk (1989) ja Buster’s Happy Hour (1994) ja Buster's Spanish Rocketship (1997)
Elämä > Ura näyttelijänä

Buster Poindexter -hahmon myötä Johansen laajensi uraansa ja ryhtyi elokuvanäyttelijäksi. Hän esiintyi useissa TV-sarjoissa ja elokuvissa kuten Candy Mountain, Married to the Mob ja Scrooged.
Elämä > David Johansen and the Harry Smiths

Johansenin seuraava projekti oli nimetty legendaarisen taiteilijan, elokuvantekijän, okkultistin, antropologin ja keräilijän Harry Smithsin mukaan. Vuonna 1952 Harry Smiths tuotti Folkways Anthology of American Folk Music -kokoelman, kuuden LP-levyn setin, joka koostui hänen laajasta blues-äänitteiden kokoelmastaan. Johansen päätti ryhtyä esittämään noita vanhoja, harvoin kuultuja blues-kappaleita.
Johansen perusti blues-yhtyeen ja julkaisi akustisen blues-albumin David Johansen and the Harry Smiths vuonna 2000. Harry Smiths -yhtyeeseen kuului Johansenin lisäksi hänen pitkäaikainen musiikillinen yhteistyökumppani Brian Koonin (kitara) sekä rytmiryhmä Joey Baron (rummut), Kermit Driscoll (basso) ja Larry Saltzman (kitara). Levy sai kriitikoilta ylistäviä arvioita, ja sitä seurasi vielä toinen blues-albumi Shaker (2002)
Elämä > New York Dollsin paluu

Vuonna 2004 entinen The Smiths -vokalisti Morrissey – joka oli aikoinaan brittiläisen New York Dolls -fanikerhon puheenjohtaja – kutsui New York Dollsin elossa olevat jäsenet esiintymään vuoden 2004 Meltdown-festivaalille. Tämä festivaali oli kyseisenä vuonna Morrisseyn kuratoima. Monien yllätykseksi David Johansen, Syl Sylvain ja Arthur Kane suostuivat esiintymään yhdessä. Steve Conte (Johansenin soolobändistä) korvasi Johnny Thundersin ja Libertines-yhtyeen Gary Powell istui rumpujen taakse.
Yhtyeen esiintyminen sai hyvän vastaanoton sekä kriitikoilta että faneilta, ja keikka tallennettiin DVD- ja CD-julkaisua varten. Tämä johti tarjouksiin muillekin festivaaleille, mutta vain muutama viikko Meltdownin jälkeen Arthur Kane hakeutui sairaalaan Los Angelesissa luultuaan sairastuneensa vakavaan flunssaan. Pian hänellä todettiin leukemia, ja hän kuoli 55-vuotiaana vain muutamaa tuntia myöhemmin 13. heinäkuuta 2004.
Suomalaisen Hanoi Rocks -yhtyeen entinen basisti Sami Yaffa korvasi Arthur Kanen. Yhtye kokoontui jälleen yhteen vuonna 2006 (nyt Brian Delaney rumpalina) julkaistakseen täysin uuden albumin One Day It Will Please Us to Remember Even This. Sitä seurasi Todd Rundgrenin tuottama ’Cause I Sez So, joka ilmestyi Rhino levy-yhtiöltä vuonna 2009. Viides studioalbumi Dancing Backward in High Heels julkaistiin 429 Recordsilta alkuvuodesta 2011. Vain vuoden sisällä tämän albumin julkaisusta Johansen ja Sylvain päättivät lopullisesti New York Dollsin uran. Sylvain Sylvain kuoli syöpään 13. tammikuuta 2021.
Elämä > Dokumenttielokuva

Vuonna 2022 elokuvaohjaaja Martin Scorsese teki David Johansenista dokumenttielokuvan Personality Crisis: One Night Only. Elokuva sisältää haastatteluja, arkistomateriaalia sekä Johansenin konsertin Café Carlyle -klubilla New Yorkissa tammikuussa 2020.
Yksityiselämä

Perhe
Johansen meni naimisiin näyttelijä Cyrinda Foxen kanssa 1977, mutta he erosivat jo vuoden kuluttua vuonna 1978. Vuosina 1983–2011 Johansen oli naimisissa valokuvaaja Kate Simonin kanssa. Vuonna 2013 Johansen avioitui taiteilija Mara Hennesseyn kanssa. Pariskunnalla on yksi tytär.
Kuolema
Keväällä 2025 uutisoitiin mediassa, että Johansen sairastaa syöpää. Hän kuoli 28. helmikuuta 2025 New Yorkissa. Hänen kuolemasta tiedotti hänen tyttärensä.
Diskografia > New York Dolls > New York Dolls singlet

”Bad Girl” / ”Subway Train” 1973
”Jet Boy” / ”Babylon” / ”Who Are the Mystery Girls” 1973
”Personality Crisis” / ”Looking for a Kiss” 1973
”Trash” / ”Personality Crisis” 1973
”Stranded in the Jungle” / ”Don't Start Me Talkin'” 1974
”(There's Gonna Be A) Showdown” / ”Puss 'n' Boots” 1974
”Gimme Luv and Turn On the Light” 2006
Diskografia > New York Dolls > New York Dollsin studiolevyt

New York Dolls 1973
Too Much Too Soon 1974
One Day It Will Please Us to Remember Even This 2006
Cause I Sez So 2009
Dancing Backward in High Heels 2011
Diskografia > New York Dolls > Live-albumit

Red Patent Leather 1984
Paris Le Trash 1993
Live In Concert, Paris 1974 1998
From Paris With Love (L.U.V.) 2002
Morrissey Presents: The Return Of New York Dolls Live From Royal Festival Hall 2004
Live At the Filmore East 2008
Diskografia > Buster Poindexter > Studioalbumit

Buster Poindexter 1987
Buster Goes Berserk 1989
Buster's Happy Hour 1994
Buster's Spanish Rocketship 1997
Diskografia > David Johansen soololevyt

David Johansen 1978
The David Johansen Group Live 1978 (promolevy)
In Style 1979
Here Comes the Night 1981
Live It Up 1982
Sweet Revenge 1984
Diskografia > David Johansen and The Harry Smiths:

David Johansen and the Harry Smiths 2000
Shaker 2002
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Johansen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 2  Korea  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
The New York Dolls vuonna 1973
David Johansen
David Johansen lavalla New York Dollsin kanssa
Volgograd-1

| Volgograd-1 Volgogradin rautatieasema Волгоград-1 |
| --- | --- |
 Volgogradin päärautatieasema  Volgograd-1
Perustiedot
Sijainti:  48°42′45.1″N, 44°30′48.3″E
Osoite:  Privokzalnaja ploštšad 1
Kunta:  Volgograd
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  (Esimerkkejä, etäisyydet noin) Venäjällä: Astrahan 450 km, Bologoje 1492 km, Brjansk (Orlovski) 1384 km, Irkutsk 5147/5404 km, Kazan 1130 km, Moskova (Kazanin asema) 1073 km, Krasnodar 1 671 km, Krasnojarsk 4059 km, Moskova (Paveletsin asema) 1068 km, Tver 1328 km, Murmansk 3318 km, Nižni Novgorod 1272 km, Novosibirsk 3297 km, Omsk 1670 km, Orenburg 1314 km,  Petroskoi 2274 km, Pietari 1811 km (via Moskova), Rostov-na-Donu 575 km, Saratov 1 428 km, Samara 895 km, Smolensk  km, Sotši 899 km, Tšeljabinsk 1872 km, Ufa 1391 km, Ulan-Ude 5603 km; Ulkomailla: Astana 2838 km Baku 1328 km, Biškek 3569 km, Bukarest 2290 km, Chișinău 1698 km, Homel (Gomel) 1662 km, Kiova 1475 km, Minsk 1962 km, Odessa 1792 km, Orša 1956 km, Simferopol 1519 km, Sofia 2835 km, Taškent 2906 km, Varna 2646 km, Vitebsk 2040 km
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Venäjän rautatiet 
Kaukoliikenne:  runsaasti
Lähijunat:  kyllä
Pysäköinti:  Aseman edustalla
Asemarakennus
Lipunmyynti:  kyllä
Volgograd-1 (ven. Волгоград-1) Volgogradin kaupungin kaukoliikenteen päärautatieasema Venäjällä. Asemarakennus sijaitsee kaupungin ydinkeskustassa, noin 1,3 kilometriä Volgalta länteen. Asemarakennus samoin kuin miltei koko Volgogradin ja Saratovin alueiden rataverkot kuuluvat Venäjän rautateiden paikallisen Volganmaan rautatieyhtiön vastuulle (ven. Приволжская железная дорога, Privolžskaja železnaja doroga).
Joulukuun 29. päivänä 2013 rautatieaseman turvatarkastuspisteessä tehtiin itsemurhaisku, jonka aiheuttaman räjähdyksen kerrottiin surmaneen ainakin 16 henkeä ja haavoittaneen noin 40 henkeä. Itsemurhapommittajaksi tunnistettiin nopeasti viranomaisten etsimä tšetšenialainen naishenkilö. Terroriteon toiseksi mahdolliseksi tekijäksi lisättiin muutamaa tuntia myöhemmin vielä tunnistamaton mieshenkilö.
Laiturinäkymä Volgogradin rautatieasemalle
Aiheesta muualla

Lähijunien aikatauluja Volgogradin rautatieasemalle (rasp.yandex.ru) (venäjäksi)
Aikatauluhaku Volgogradin rautatieaseman kaukojunille (englanniksi) (poezda.net)
Volgogradin asemasta vastaavan alueellisen rautatieyhtiön historiaa (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (privzd.rzd.ru)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Zvjahel

| Zvjahel (Звягель) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Žytomyrin alueen sijainti, alla kaupungin sijainti
 Zvjahel
 Koordinaatit: 50.59047°N, 27.61561°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Žytomyrin alue
Piiri:  Zvjahelin piiri
Väkiluku (2001):  56 259
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 novograd.osp-ua.info/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Zvjahel (ukr. Звягель; vuoteen 2022 asti Novohrad-Volynskyi, ukr. Новоград-Волинський) on kaupunki Žytomyrin alueella, pohjoisessa Ukrainassa.
Rautatieasemaa: aseman kello
Kaupunki on itsenäinen aluehallinnon alainen kaupunki; lisäksi se on ympäröivän Zvjahelin piirin hallintokeskus..
Paikkakunta mainitaan historiallisissa dokumenteissa ensimmäisen kerran vuonna 1257. Vuonna 2001 kaupungin asukasluku oli 56 000.
Kaupunki sijaitsee Ukrainan päärataverkon varrella (rautatieaseman nimenä oli ainakin aiemmin Novohrad-Volynskyi I).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zvjahel Wikimedia Commonsissa
Ympäröivän Novohrad-Volynskyin piirin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi)
Tero Taipale

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 14. joulukuuta 1972 (ikä 52)
Syntymäpaikka: Laihia, Suomi
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja
Pituus: 179 cm
Junioriseurat
: Kimmo
: Kiffen
: KoiPS
: I-HK
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1991–1993 | SaNU | – | (–) |
| 1994–1997 | Santa Claus | 74 | (28) |
| 1997–1998 | RoPS | 27 | (0) |
| 1998 | → Kanuunat (laina) | 1 | (0) |
| 1998 | IFK Mora | 8 | (7) |
| 1999 | Honka | 27 | (6) |
| 2000 | KuPS | 26 | (6) |
| 2001–2002 | FC Lahti | 62 | (4) |
| 2003–2006 | MyPa | 95 | (8) |
| 2007–2008 | VPS | 30 | (6) |
| 2008 | Kings | 0 | (0) |
| 2008 | → KuPS (laina) | 19 | (1) |
| 2009–2016 | KuPS | 123 | (1) |
| 2011–2013 | → PK-37 (laina) | 6 | (1) |
| 2014–2015 | → SC KuFu-98 (laina) | 18 | (2) |
| 2016 | KuKi | 15 | (0) |
| 2017–2019 | Elo | 31 | (4) |
| 2020 | SC KuFu-98 | 1 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 563 | (74) |
Maajoukkue
| 2006 | Suomi | 1 | (0) |
Valmennusura
2014: KuPS (apuv.)
2017: Elo
2018: Elo (apuv.)
2018–2022: KuPS (A-jun.)
2019: PK-37
2020–2021: SC KuFu-98 (apuv.)
2022: KuPS Akatemia (apuv.)
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Tero Taipale (s. 14. joulukuuta 1972 Laihia) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja, mutta pelasi myös laitalinkkinä ja laitahyökkääjänä.
Ura seurajoukkueissa

Taipale aloitti jalkapallon pelaamisen synnyinkaupunkinsa Laihian Kimmossa. Hänen perheensä muutettua Helsinkiin Taipale edusti pääkaupunkiseudulla Kiffeniä, Koivukylän Palloseuraa, ja Itä-Hakkilan Kilpaa. Taipale muutti 90-luvun alussa vanhempiensa töiden myötä Rovaniemelle, jossa pelasi IV divisioonaa Saarenkylän Nuorisoseurassa. SaNU:n noustua Kolmoseen kauden 1993 päätteeksi Taipale siirtyi itse sarjaporrasta ylemmäs FC Santa Clausiin, jota hän edusti Kakkosessa kausina 1994–1997. Taipale siirtyi Rovaniemen Palloseuraan loppukaudesta 1997, ja teki pääsarjadebyyttinsä 24. elokuuta pelatussa TPS–RoPS-ottelussa.
Liigadebyytin jälkeen Taipale on edustanut FC Honkaa, KuPSia ja FC Lahtea ennen kuin siirtyi MyPan paitaan. MyPaa neljä kautta edustanut ja kapteeninakin toiminut Taipale tunnetaan räväkkänä persoonana ja monipuolisena pelaajana, joka voi tarvittaessa pelata sekä puolustajana tai hyökkääjänä. Taipale siirtyi Vaasaan loppuvuodesta 2006 ja viimeisessä liigaottelussa MyPan paidassa Taipale viimeisteli kaksi maalia. Debyyttiottelussaan VPS:n paidassa kauden 2007 avausottelussa Tampere Unitedia vastaan hän teki maalin rangaistuspotkusta. Vuonna 2007 yleisö äänesti Taipaleen Veikkausliigan tähdistöotteluun.
Vaasasta Taipale siirtyi toukokuun lopulla 2008 peliajan perässä Kings Kuopioon ja sieltä edelleen farmisopimuksen turvin lainalle loppukaudeksi Kuopion Palloseuraan. Hänellä oli siirtohetkellä kokemusta kaikkiaan 214 Veikkausliigan ottelusta, joissa oli syntynyt myös 18 maalia.
Loppukaudella Taipale sai runsaasti peliaikaa. KuPS säilyi liigassa ja Taipale solmi kauden päätteeksi sopimuksen seuran kanssa kaudesta 2009.
Maajoukkueura

Suomen maajoukkueessa Taipale debytoi Suomen vanhimpana pelaajana 33-vuotiaana Japania vastaan vuonna 2006.
Yksityiselämä

Vapaa-ajallaan Taipale harrastaa taidemaalausta. Hänen taulujaan on esillä muun muassa eräässä helsinkiläisessä ravintolassa. Taipaleen maalauksia on esitelty myös televisio-ohjelmassa FUTIS+.
Saavutukset

Veikkausliigan mestaruus 2005 (MyPa)
Veikkausliigan hopea 2010 (KuPS)
Suomen Cupin voitto 2004 (MyPa)
Aiheesta muualla

Taipaleen Profiili KuPS:n kotisivuilla
Taipaleen Profiili Veikkausliigan sivuilla