stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Attalos I
Nuoruus

Attaloksen nuoruudesta tiedetään hyvin vähän. Historioitsija Strabon kertoo, että hänen isänsä oli myös nimeltään Attalos ja että hänen äitinsä nimi oli Antiokhis. Nykyään uskotaan, että Attaloksen isä oli attalidien hallitsijasuvun perustajan Filetairoksen veljenpoika. Strabonin mukaan Attaloksen isä olisi ollut Filetairoksen veli, mutta nykyään arvellaan, että Strabon on hypännyt yhden sukupolven yli. Filetairoksen seuraaja Eumenes I oli Filetairoksen toisen veljen poika, siis vanhemman Attaloksen serkku. Vanhempi Attalos voitti Olympiassa hevoskilpailun, ja hänen kunniakseen pystytettiin Pergamonissa patsas. Isä kuoli Attaloksen ollessa vasta lapsi, joskus ennen vuotta 241 eaa., minkä jälkeen Eumenes I adoptoi nuoren sukulaisensa.
Attaloksen äiti Antiokhis oli luultavasti sukua seleukidien hallitsijasuvulle (hän oli ehkä Seleukos I:n lapsenlapsi). Hänen avioliittonsa Attaloksen isän kanssa oli varmasti Filetairoksen järjestämä. On oletettu, että lapseton Filetairos olisi suunnitellut Attaloksen isästä seuraajaansa. Filetairos valitsi kuitenkin seuraajakseen veljenpoikansa Eumeneen, koska Attalos oli vielä liian nuori hallitsijaksi.
Galatialaisten kukistaminen

Pausaniaksen mukaan Attaloksen suurin saavutus oli galatialaisten (Γαλάται) kukistaminen. Galatialaiset olivat kelttejä, jotka olivat hyökänneet Vähään-Aasiaan 300-luvun lopulla. He valtasivat Anatolian keskiosan, jota alettiin kutsua Galatiaksi uusien tulokkaiden mukaan. Kreikkalaiset ja roomalaiset yhdistivät galatialaiset Galliassa asuneisiin galleihin. Eumenes I:n aikana Pergamon joutui maksamaan galatialaisille pakkoveroa, mutta Attalos lopetti veron maksamisen. Tämän takia galatialaiset hyökkäsivät Pergamonia vastaan, mutta Attalos kukisti heidän joukkonsa jossain Kaikosjoen yläjuoksulla käydyssä taistelussa. Voittonsa jälkeen Attalos otti itselleen lisänimen "Pelastaja" (Soter) ja julisti itsensä kuninkaaksi. Galatialaisten kukistaminen loi hänelle legendaarisen maineen Kreikan puolustajana barbaareja vastaan. Myöhemmin syntyi jopa tarina siitä, kuinka eräs oraakkeli oli ennustanut tapahtuneen jo sukupolvea aikaisemmin. Voittonsa kunniaksi Attalos rakennutti Pergamonin akropolille votiivimonumentin, johon kuului tunnettu kuolevaa gallia esittävä patsas. Siitä on säilynyt roomalainen kopio.
Valloitukset Vähässä-Aasiassa

Muutama vuosi Kaikoksen taistelun jälkeen galatialaiset hyökkäsivät jälleen Pergamoniin. Tällä kertaa heidän liittolaisenaan oli Antiokhos Hieraks, Persian kuninkaan Seleukos II:n nuorempi veli ja seleukidien Vähän-Aasian alueiden hallitsija. Attalos kukisti galatialaiset ja Antiokhoksen ensin Afrodisionin taistelussa ja myöhemmin toisessa taistelussa, joka käytiin jossain idempänä. Tämän jälkeen Attaloksen joukot kukistivat Antiokhoksen vielä Hellespontoksen Fryygiassa käydyssä taistelussa. Antiokhos oli ehkä paennut appensa, Bithynian kuninkaan Ziaelaan luokse. Attalos voitti Antiokhoksen myös Sardiksen lähellä vuoden 228 eaa. keväällä. Ratkaiseva taistelu käytiin Maiandros-jokeen laskevan Harpasos-joen rannalla Etelä-Kaariassa.
Voittojensa ansiosta Attalos sai valtaansa kaikki seleukidien omistamat alueet Vähässä-Aasiassa Taurusvuorien pohjoispuolella. Seleukidien uusi kuningas Seleukos III yritti monta kertaa vallata takaisin menetetyt alueet, mutta Attalos sai kuitenkin pidettyä alueet hallussaan. Vuonna 223 eaa. Seleukos ylitti itse Taurusvuoret armeijansa kanssa, mutta joutui heti salamurhan kohteeksi.Seleukoksen sotapäällikkö Aksaios otti armeijan johtoonsa, ja hänelle tarjottiin kuninkuutta, mutta hän kieltäytyi. Siksi Seleukoksen seuraajaksi tuli hänen pikkuveljensä Antiokhos III. Antiokhos nimitti Aksaioksen Vähän-Aasian maaherraksi, ja tämä valtasikin pian takaisin Attalokselle menetetyt alueet. Polybioksen mukaan Aksaios oli pian sulkenut Attaloksen "Pergamonin muurien taakse". Jonkin ajan kuluttua Aksaios julisti itsensä kuninkaaksi ja kapinoi Antiokhosta vastaan.
Muutaman rauhallisen vuoden jälkeen Attalos sai vallattua takaisin osan menettämistään alueista vuonna 218 eaa., kun Aksaios oli sotimassa Selgessä Taurusvuorten eteläpuolella. Attaloksen apuna oli myös traakialaisia kelttejä. Aksaios palasi kuitenkin vuonna 217 eaa. jatkamaan sotaa Attalosta vastaan.
Vuonna 216 eaa. Antiokhos teki liiton Attaloksen kanssa Aksaiosta vastaan. Antiokhos johti armeijansa Tarsusvuorien yli ja piiritti Sardista, jonne Aksaios pakeni. Sardis vallattiin vuonna 214 eaa., mutta kaupungin linna jäi valtaamatta. Juonen ansiosta Aksaios saatiin vangittua, ja hänet määrättiin heti teloitettavaksi. Vuoteen 213 eaa. mennessä Antiokhos oli saanut vallattua takaisin kaikki Vähässä-Aasiassa menettämänsä alueet.
Ensimmäinen makedonialaissota

Kärsittyään idässä tappion Attalos suuntasi katseensa länteen. Kreikassa Pergamonin vallan kasvun suurin este oli Makedonian kuningas Filippos V. Ehkä tämän takia Attalos oli liittoutunut Filipposta vastustavan Aitolian liiton kanssa joskus ennen vuotta 219 eaa. Aitolian liittoon kuului useita kaupunkivaltioita Kreikan keskiosassa sijaitsevassa Aitoliassa. Attalos kustansi erään aitolialaisen linnoituksen Kalydoniassa, Achelous-joen suulla sijainneessa Elaeuksessa.
Vuonna 215 eaa. Filippos solmi vuorostaan liiton Karthagon sotapäällikön Hannibalin kanssa. Tämä taas aiheutti huolta Roomassa, joka juuri oli käymässä toista puunilaissotaa Karthagoa vastaan. Vastapainoksi Rooma liittoutui aitolialaisten kanssa vuonna 211 eaa. Roomalaiset ottivat mukaan myös joitakin aitolialaisten liittolaisia, ja Attalos oli yksi näistä. Tämän jälkeen Attalos valittiin yhdeksi Aitolian liiton strategokseksi eli sotapäälliköksi. Attaloksen joukkoja oli luultavasti mukana valloittamassa Aiginan saarta vuonna 210 eaa., ja Attalos käytti myöhemmin Aiginaa tukikohtanaan Kreikassa.
Vuoden 209 eaa. keväällä Filippos marssi Kreikkaan ja kukisti Pyrrhiaan johtamat aitolialaiset kahdesti Lamian lähellä. Attalos matkusti itse Kreikkaan heinäkuussa, ja sinne saapui myös prokonsuli Publius Sulpicius Galba. Vuoden 208 eaa. kesällä Attalos ja Sulpicius yrittivät vallata Lemnoksen saaren, joka kuului Makedonialle. Pergamonilla oli 35 ja Roomalla 25 laivaa, mutta valtaus epäonnistui. Laivasto onnistui kuitenkin valtaamaan Peparethoksen (Skopelos) saaren.
Attalos ja Sulpicius ottivat tämän jälkeen osaa aitolialaisten Herakleia Trakhiniassa pidettyyn kokoukseen, jossa roomalaiset saivat aitolialaiset jatkamaan sotatoimiaan Filipposta vastaan. Liittolaiset valtasivat ja ryöstivät Oreuksen Euboialla sekä Lokriin pääkaupungin Opuksen. Sulpicius palasi Oreukseen, jonka saalis oli luvattu hänelle. Attalos puolestaan jäi Opukseen, mutta Filippos teki yllätyshyökkäyksen Attaloksen joukkoja vastaan, ja hän joutui pakenemaan laivastonsa kanssa.
Attaloksen oli tämän jälkeen pakko palata Vähään-Aasiaan. Hän oli saanut kuulla, että Bithynian kuningas Prusias I, joka oli avioliiton kautta sukua Filippoksen kanssa, aikoi hyökätä Pergamonia vastaan. Attalos kiirehti joukkoineen kotiin. Pian myös Rooman joukot lähtivät Kreikasta, koska ne olivat onnistuneet päätehtävässään eli estäneet Filipposta auttamasta Hannibalia. Vuonna 206 eaa. aitolialaiset sopivat Filippoksen kanssa rauhasta. Filippoksen sanelema rauhansopimus solmittiin Foenikeessä vuonna 205 eaa. Se lopetti myös Pergamonin ja Bithynian välisen sodan ja antoi Pergamonin pitää Aiginan saaren.
Magna Mater

Foenikeen rauhan jälkeen vuonna 205 eaa. roomalaiset kääntyivät Attaloksen puoleen erään uskonnollisen asian takia. Roomassa oli tuolloin nähty epätavallisen paljon tähdenlentoja, ja Sibyllan ennustuskirjoista oli löytynyt rivejä, joiden mukaan vihollinen hyökkäisi ulkomailta Italiaan, mutta hänet kuitenkin voitettaisiin, jos Mater Idaea tuotaisiin Roomaan. Toinen puunilaissota oli vielä käynnissä ja ennustuksen nähtiin viittaavan Hannibaliin. Mater Idaea yhdistettiin Fryygian äitijumalaan Kybeleen, ja koska Attalos oli roomalaisten ainut liittolainen Aasiassa, roomalaiset pyysivät häneltä apua. Entinen konsuli M. Valerius Laevinus lähetettiin Pergamoniin muiden korkea-arvoisten lähettiläiden kanssa. Attalos otti roomalaiset vastaan avosylin ja vei heidät Pessinukseen Fryygiassa, jossa hän antoi heille pyhän kiven, jota paikalliset pitivät jumaläitinä. Roomalaiset veivät kiven Roomaan, jossa jumalatar myöhemmin tuli tunnetuksi nimellä Magna Mater.
Uusi sota Makedoniaa vastaan

Vuonna 201 eaa. Filippos hyökkäsi Aigeianmerelle ja valtasi Samoksen ja siellä olleen egyptiläisen laivaston. Hän alkoi myös piirittää Khioksen saarta.
Filippoksen hyökkäys sai Attaloksen liittoutumaan Rhodoksen, Byzantionin ja Kyzikoksen kanssa. Polybius kertoo, että Khioksen ja mantereen välisessä salmessa käytiin suuri meritaistelu. Makedonialaisilla oli 53 suurempaa sotalaivaa ja yli 150 pienempää alusta. Liittolaisilla oli 65 sota-alusta ja jonkin verran pienempiä laivoja. Taistelun aikana Attaloksen kolme laivaa joutuivat Filippoksen takaa-ajamiksi ja erilleen muusta laivastosta. Pakon edessä Attaloksen oli rantauduttava ja paettava maitse. Taistelu päättyi ilman selvää voittajaa.
Filippos jatkoi sotaa hyökkäämällä Pergamonia vastaan. Hän ei kuitenkaan saanut helposti puolustettavaa kaupunkia vallattua, koska Attalos oli antanut vahvistaa sen puolustuksia. Filippoksen joukot tuhosivat kaupungin ulkopuolella olleet temppelit ja alttarit. Samalla Attalos ja Rhodos lähettivät Roomaan lähettiläitä pyytämään apua Filipposta vastaan.
Toinen makedonialaissota

Vuonna 200 eaa. Attalos sekaantui toiseen makedonialaissotaan. Sota alkoi, kun akarnanialaiset hyökkäsivät Makedonian tukemana Attikaan. Ateena, joka oli tähän asti pysynyt erossa sodasta, lähetti avunpyynnön Filippoksen vihollisille. Attalos oli tuolloin laivastoineen Aiginassa. Attalos matkusti Ateenaan, jonne saapui myös roomalainen lähetystö, ja ateenalaiset ottivat heidät lämpimästi vastaan.
Konsuliksi valittu Sulpicius Galba sai roomalaiset julistamaan sodan Filipposta vastaan ja pyysi, että Attaloksen laivasto auttaisi roomalaisia. Vuoden 199 eaa. keväällä roomalaiset ja pergamonilaiset valtasivat Androksen saaren Kykladeilla. Attalos sai liittää saaren valtakuntaansa, ja roomalaiset saivat saarelta otetun sotasaaliin. Liittolaiset tekivät epäonnistuneen hyökkäyksen Kythnosta vastaan ja jatkoivat sieltä ryöstämään elintarvikkeita Magnesian edustalla sijaitsevalta Skiathokselta. Sieltä he jatkoivat pohjoiseen Mendeen, jossa laivat joutuivat myrskyyn. Maalla liittolaiset kärsivät tappion Kassandreiassa Makedoniassa, mutta he jatkoivat koilliseen Makedonian rannikkoa pitkin Akanthokseen, joka vallattiin. Sieltä joukot palasivat Euboiaan laivat täynnä saalista.
Palattuaan sotaretkeltä Attalos ja roomalaisten sotapäällikkö tapasivat aitolialaiset Herakleiassa. Aitolialaiset vaativat Attalokselta joukkoja, joita hänen olisi aikaisemman sopimuksen mukaan pitänyt toimittaa. Attalos ei suostunut, koska aitolialaisetkaan eivät olleet auttaneet häntä, kun Filippos oli hyökännyt Pergamoniin kaksi vuotta aikaisemmin. Roomalaiset ja Attalos päättivät jatkaa sotatoimia Filipposta vastaan. Aluksi he valtasivat Oreuksen piirityksen jälkeen. Kuten aikaisemminkin, Attalos sai itse kaupungin sen jälkeen, kun roomalaiset olivat ottaneet kaupungista vankeja ja sotasaalista. Tämän jälkeen Attalos otti osaa Eleusiin mysteereihin ja palasi Pergamoniin kahden vuoden poissaolon jälkeen.
Vuoden 198 eaa. keväällä Attalos palasi Kreikkaan 23 sotalaivan kanssa. Androksella hänen laivastoonsa liittyi 20 rhodoslaista alusta. Yhdessä rhodoslaisten kanssa Attalos saattoi loppuun Euboian valloituksen, joka oli aloitettu edellisenä vuonna. Pian paikalle saapui myös roomalainen laivasto. Yhteistyössä laivastot valtasivat Eretrian ja Karystoksen. Tämän jälkeen ainoastaan Khalkis ei ollut liittolaisten hallussa. Kun roomalaiset eivät onnistuneet valloittamaan Korinttia, he lähtivät Kerkyralle, samalla kun Attalos suuntasi laivastonsa Pireukseen.
Vuonna 197 eaa. konsuli Titus Quinctius Flamininus kutsui Attaloksen Thebaan, missä boiotialaiset aikoivat päättää, asettuisivatko Rooman vai Makedonian puolelle. Attalos oli ensimmäinen puhuja kokouksessa. Yhtäkkiä hän lysähti kasaan kesken puheen, toinen puoli ruumistaan lamaantuneena. Syyksi epäillään nykyään sydäninfarktia. Attalos kuljetettiin takaisin Pergamoniin, missä hän kuoli seuraavana syksynä. Hän saattoi vielä ehtiä kuulemaan, että roomalaiset olivat kukistaneet makedonialaiset Kynoskefalain taistelussa.
Perhe

Attaloksen vaimo oli Apollonis, joka oli kotoisin Kyzikoksesta. He saivat neljä poikaa, joiden nimet olivat Eumenes, Attalos, Filetairos ja Athenaios (Apolloniksen isän mukaan). Kun Attalos kuoli, hänen vanhimmasta pojastaan Eumeneesta tuli kuningas.
Kuoleva galli. Roomalainen kopio kreikkalaisesta veistoksesta.
Attaloksen hallituskauden aikana lyöty kolikko, jossa Attaloksen sedän Filetairoksen kuva. Takapuolella istuvan Athenen kuva.
Pergamonin sijainti.
Attalos I:stä esittävä patsas.
Qapşağay

| Qapşağay (Қапшағай) Kapšagai, Капшагай |
| --- | --- |
 vaakuna
 Qapşağay
 Koordinaatit: 43.883°N, 77.083°E 
Valtio:  Kazakstan
Alue:  Almatyn alue
Perustettu:  1970
Kaupungiksi:  1970
Väkiluku (2012)  ():  42 389
Aikavyöhyke:  UTC+5
Suuntanumero(t):  +7 72772
 
 www.kapshagay-gov.kz 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Qapşağay eli Kapšagai (kaz. Қапшағай, ven. Капшагай) on kaupunki Kazakstanin eteläosissa, Almatyn alueella. Kaupunki sijaitsee noin 80 kilometriä pitkän Kapšagain tekojärven länsipäässä. Kaupunki on myös miljoonakaupunki Almatystä pohjoiseen johtavan, Kazakstanin päärataverkkoon kuuluvan rautatien ja samansuuntaisen moottoritien (osa eurooppatietä E40) varrella noin 70 kilometriä suurkaupungista pohjoiseen.
Väestön kehitys

Vuoden 2012 alussa kaupungissa asui 42 389 ihmistä. Oheinen taulukko kuvaa Kapšagain väkiluvun kehitystä vuosien 1979-2009 väestönlaskentojen kautta.
| Vuosi | Väestö 1979 | Väestö 1989 | Väestö 1999 | Väestö 2009 | Väestö 2012 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&025629.&&&&0025 629 | &&&&&&&&&&038300.&&&&0038 300 | &&&&&&&&&&033428.&&&&0033 428 | &&&&&&&&&&039855.&&&&0039 855 | &&&&&&&&&&042389.&&&&0042 389 |
Kuvagalleria

Noin 80 kilometriä pitkä Kapšagain tekojärvi. Kaupunki sijaitsee järven länsipäässä.
Rakennuksia Kapšagain tekojärven rannalla.
Uimaranta Kapšagain tekojärven rannalla.
Asuintalo jossain päin Kapšagaita talvella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Qapşağay Wikimedia Commonsissa
Porta Settimiana

| Porta Settimiana> Porta Septimiana |
| --- | --- |
 Porta Settimiana.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°53′32″N, 12°28′00″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  n. 193–211 (alun perin) n. 271 (osana muuria) 1498 (uudelleenrakennettuna)
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta Settimiana, antiikin Porta Septimiana, on historiallinen portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsee muurin länsisivulla Tiberin länsipuolella ja heti Palazzo Corsinin eteläpuolella.
Porta Septimiana rakennettiin ilmeisesti jo Septimius Severuksen aikana, sillä sen kaaressa sanotaan alun perin olleen häneen liittynyt piirtokirjoitus. On todennäköistä, että tämä oli se portti, johon Severuksen elämäkerran kirjoittaja viittaa, eli portti, joka avautui alueelle, jossa sijaitsi paljon Severuksen rakennuttamia rakennuksia. Alue sai tästä nimen Septimianum.
Portti rakennettiin osaksi Aurelianuksen muureja keisari Aurelianuksen aikana noin vuonna 271. Ensimmäinen maininta portista on De mirabilibus urbis Romaessa 1100-luvulla. Siinä esitetään portin nimelle mielikuvituksellinen etymologia – septem Najades junctae Jano (”seitsemän najadia yhdistyneenä Janukseen”) – joka johti myöhemmin vieläkin mielikuvituksellisempiin tulkintoihin. Portti rakennettiin uudelleen perustuksia myöten vuonna 1498 paavi Aleksanteri VI:n toimeksiannosta. Nykyisen muotonsa se sai vuonna 1798.
Portin lähellä sijaitsi kaksi siitä nimensä saanutta kirkkoa, S. Johannes de Porta ja S. Silvester juxta Portam Septimianam. Portista lounaaseen sijaitsi Porta Aurelia (nyk. Porta San Pancrazio) ja pohjoiseen Tiberin toisella puolella Porta Aurelia nova eli Porta Cornelia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta Settimiana Wikimedia Commonsissa
Dajabónjoki

| Dajabón |
| --- | --- |

Laskupaikka:  Atlantin valtameri
Maat:   Haiti  Dominikaaninen tasavalta
Dajabónjoki (haitiksi Rivyè Masak, ransk. Riviére du Massacre, esp. Rio Dajabón), toiselta nimeltään Massacrejoki, on vajaan sadan kilometrin mittainen joki Hispaniolan saarella. Se virtaa keskellä saarta pohjoiseen päätyen Karibianmereen. Joki muodostaa luonnollisen rajan Haitin ja Dominikaanisen tasavallan välille. Joesta on käyty suuria kiistoja ja sen toinen nimi Massacre viitannee diktaattori Trujillon lokakuun 2. päivän 1937 Parsleyn verilöylyyn Dominikaanisessa tasavallassa. Toisaalta espanjalaiset ja ranskalaiset ovat taistelleet joella jo 1700-luvulla.
Nykyiset kiistat koskevat veden käyttöä. Haitilaiset viljelijät kaivavat kanaalia joesta kuivuudesta muiden luonnontuhojen ohella kärsivään maahansa, mistä naapuri ei ole mielissään. Dominikaanilaiset toteavat, että haitilaiset ovat kaataneet metsänsä ja maanviljelijät ovat siitäkin syystä vesipulassa, kun taas Dominikaanisessa tasavallassa metsien talouskäyttö on kielletty. He toteavat, että joen kanaali vaarantaa viljelyksen ja karjanhoidon heidänkin maassaan eikä ympäristövaikutuksia ole arvioitu herkässä suistossa. Kuitenkin myös dominikaanilaisilla on ennestään yksitoista kastelukanaalia joen lähistöllä, mutta kysymys on itse rajajoen vedestä. Vuoden 1929 rauhansopimus maiden välillä kieltää rajavesiin puuttumisen.
Ylinen Ritajärvi

| Ylinen Ritajärvi |
| --- | --- |
 Näkymä järvelle lokakuussa 2021
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala
Koordinaatit:  61°26′56″N, 22°56′13″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Heinijärven valuma−a (35.135)
Laskuoja:  oja Aliseen Ritajärveen 
Järvinumero:  35.135.1.009
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  101,3 m  
Pituus:  730 m  
Leveys:  540 m  
Rantaviiva:  2,766 km  
Pinta-ala:  18,025 ha  
Saaria:  1
 fiYlinen Ritajärvi 
Ylinen Ritajärvi on Pirkanmaalla Sastamalan Karkussa Heinijärvellä  sijaitseva järvi.
Maantiede

Ylisen Ritajärven pinta-ala on 18,0 hehtaaria, ja sen pituus on 730 metriä ja leveys 530 metriä. Se muodostaa järvikolmikon Alisen Ritajärven ja Valkeajärven kanssa. Järvien rantaan laskee paikoitellen jyrkkäkin rinne, mutta suuria mäkiä ei esiinny. Koilliseen työntyvän lahden rannassa ja itärannassa on 15 ja 20 metriä korkeat mäet. 
Järven rantaviiva on 2,8 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa . Sen rantoja kiertää patikkapolut, jotka ovat viitoitettuja. Järvessä on yksi saari. Järvi on autio eikä tämän järven polkujen varressa ole laavuja tai nuotiopaikkoja.
Ympäristöarvoja

Sastamalan kaupunki perusti vuonna 2014 Ritajärven luonnonsuojelualueen, johon järven rantametsät enimmäkseen kuuluvat.
Vesistösuhteita

Ylinen Ritajärvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Heinijärven valuma-alueeseen (35.135) se kuuluu. Siihen laskee yksi suo-oja läheiseltä suolta. Järven luusua sijaitsee järven etelärannassa, josta saa alkunsa 150 metriä pitkä laskuoja Aliseen Ritajärveen. Järven vedenpinnan korkeus on 101,3 metriä ja Alisella Ritajärvellä 101,2 metriä mpy., joten laskuojalle kertyy pudotusta 0,1 metriä.
Historiaa

Vuosina 1855–1856 valmistuneessa Kalmbergin kartastossa järven nimi esitellään muodossa ”Ylinen Riitajärvi” ja sen laskuoja laskee ”Alaseen Riitajärveen”. Vuoden 1930 Tyrvään seudun taloudellisessa kartassa on järven nimi edelleen sama. Kummassakaan kartassa ei ihmistoiminnasta näy merkkejä. Järven nimi on vuoden 1961 peruskartassa ”Ylänen Ritajärvi”. Järven asema erämaajärvenä on säilynyt ennellaan eikä sen lähisoitakaan ole ojitettu.
Hyyryjärvi

| Hyyryjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala
Koordinaatit:  61°25′51″N, 23°05′45″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kuloveden lähialue (35.135)
Laskuoja:  oja Kuloveteen 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  59,2 m  
Pituus:  180 m  
Leveys:  30 m  
 fiHyyryjärvi 
Hyyryjärvi on Pirkanmaalla Sastamalan Karkussa Kiuralassa sijaitseva järvi.
Maantiede

Järven pituus on 180 metriä ja leveys 30 metriä. Järvi on todennäköisesti kasvamassa umpeen, sillä sen itäpuolinen kosteikko sijaitsee välittömästi järven yhteydessä samassa painanteessa. Kosteikko ja järvi muodostavat yhdessä 400 metriä pitkän ja 150 metriä leveän vesialueen. Niiden ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, jossa on soistunut reuna. Sen rannoilla ei ole rakennuksia.
Vesistösuhteita

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Kuloveden lähialueeseen (35.132) se kuuluu. Järveen laskee oja Sotilaspellolta ja laskuoja alkaa sen itärannasta, josta saa alkunsa 350 metriä pitkä laskuoja Kuloveden Teronlahteen. Järven vedenpinnan korkeus on 59,2 metriä ja Kulovedellä 57,5 metriä mpy., joten laskuojalle kertyy pudotusta 1,7 metriä.
Historia

Vuosina 1855–1856 valmistuneessa Kalmbergin kartastossa järven pinta-ala oli suurempi kuin nykyään. Järven pohjoisrantojen suot oli raivattu niittymaiksi. Järven vedenpintaa on laskettu 1860-luvulla. Järven entinen muotoa voi vielä hahmottaa ruotsinvallan ajan loppuun ajoittuvalla kartasta, jossa järven rantaviivassa ollut pohjoiseen ulottuva lahdelma seuraa nykyisen koskeikon muotoja. Vuonna 1930 julkaistussa Tyrvään seudun taloudellisessa kartassa niityt ja eräät lisämaat on raivattu pelloiksi. Järven koko ja muoto ovat nykyisen kaltaiset.. Vuonna 1961 julkaistussa peruskartassa on peltomaata joka suunnassa. Niitä viljeli ilmeisesti yksi maatila.
Steven Hall

Steven Hall vuonna 2006.
Steven Hall (s. 1975 Derbyshire) on englantilainen taiteilija ja kirjailija. Hän opiskeli taidetta Sheffield Hallamin yliopistossa. Hän on tehnyt käsitetaidetta ja musiikkivideoita. Hänen esikoisromaaninsa Haiteksti ilmestyi 2007. Sen julkaisuoikeudet myytiin ennakkoon 29 maahan. Steven Hall vieraili Suomessa Mukkulan kirjailijakokouksessa 2007.
Suomennettu romaani

Haiteksti.  ((The raw shark texts, 2007.) Suom. Kaijamari Sivill)  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32561-2
Aiheesta muualla

Jussi Ahlroth: Hai joka söi sanansa (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 4.8.2007.
Veijo Hietala: Muistojen sameat vedet. Turun sanomat 11.8.2007.
Ilkka Taavitsainen: Haiteksti[vanhentunut linkki]. Keskisuomalainen 21.8.2007.
Anna Sipponen: Hai hyökkää kuivalla maalla (Arkistoitu – Internet Archive). Satyyri 2/2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Jacmel

| Jacmel |
| --- | --- |

 Jacmel
 Koordinaatit: 18°14′N, 72°32′W 
Valtio:   Haiti
Departementti:  Sud-Est
Arrondissementti:  Jacmel
Väkiluku (2003)  (etukäteisarvio):  26 077
Aikavyöhyke:  UTC-5
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jacmel (haitiksi Jakmèl) on kaupunki Haitin etelärannikolla noin 39 km lounaaseen Haitin pääkaupungista Port-au-Princestä. Jacmel sijaitsee Jacmelinlahtea ympäröivien kukkuloiden rinteillä Tiburonin niemimaalla.
Jacmelin kaupunki ja satama kukoistivat ranskalaisten valtakaudella ja sataman kautta kuljetettiin kahvia, sokeria sekä puuvillaa. Myöhemmin kaupunki on toiminut kahvin, banaanien ja kaakaon kaupan keskuksena. Vuonna 1980 valmistui hyväkuntoinen tie Jacmelistä pääkaupunkiin Port-au-Princeen, minkä seurauksena Jacmelistä tuli turistikohde. 1990-luvulla Jacmelin rannat ja rakennukset kuitenkin tyhjenivät ja kaupungin turismi hiipui vähäiseksi. Haitin vuoden 2010 maanjäristys aiheutti merkittävää tuhoa monille kaupungin rakennuksille ja monia kaupungin asukkaita kuoli maanjäristyksen seurauksena.