stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiukaisten vaakuna

Kiukaisten vaakuna (1950–2008)
Kiukaisten vaakuna oli Kiukaisten kunnan tunnus, ja se oli saanut aiheensa kunnan alueella sijaitsevista pronssikautisista röykkiöhaudoista, ”hiidenkiukaista”. Näistä tunnetuin on Kuninkaanhauta, jota vaakunassa edustaa kilven nyhäkoroinen polvijako. Aaltokoroinen hirsi viittaa kuntaa halkoviin jokiin, Eurajokeen ja Köyliönjokeen, ja tähkäpäät maatalouteen ja viljaviin peltoihin.
Vaakunan selitys on ”alaisen, nyhäisen harjakoron jakaman kilven sinisessä yläkentässä kaksi paaluittaista kultatähkää, kultaisessa alakentässä sininen, aaltokoroinen hirsi”. Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 26. syyskuuta 1950. Vaakuna muuttui epäviralliseksi vuonna 2009 Kiukaisten liityttyä Euran kuntaan.
Kithara

Muusa virittämässä kitharaa, kreikkalainen maalaus noin vuodelta 470–460 eaa.
Kithara (m.kreik. κιθάρα) oli pitkä kielisoitin antiikin Kreikassa. Se ei ole nimestään huolimatta sukua kitaralle vaan lyyralle. Kitaran nimi on kuitenkin peräisin kitharasta.
Kreikkalaisessa mytologiassa kithara yhdistetään Apolloniin, mutta sen keksijäksi mainitaan Hermes.
Kitharassa oli 7–12 kieltä. Yleisin oli seitsenkielinen malli. Litteään kaikukoppaan oli kiinnitetty sivukaaret, joiden taipuisuus tuotti aaltomaisen äänen. Kaikki kielet olivat yhtä pitkiä.
Kokonaisia soittimia ei ole säilynyt, eikä soittimen ääntä tai soittotapaa tiedetä tarkasti. Vanhoista kuvista päätellen kitharaa soitettiin lennokkain liikkein, joskus erityisellä näppäimellä tai plektralla. Kitharansoittaja käytti soitinta usein oman laulunsa säestykseen. Sen soittaminen vaati suurta taitoa, ja soittimen opettelu kuului kreikkalaismiesten koulutukseen. Kitharaesitykset olivat hyvin suosittuja Kreikan festivaaleilla ja musiikkikilpailuissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kithara Wikimedia Commonsissa
Reino Kivekäs

Reino Oskar Kivekäs (4. heinäkuuta 1936 Helsinki – 14. joulukuuta 2004) oli suomalainen nyrkkeilijä, joka oli raskaassa sarjassa Suomen parhaimmistoa 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa.
Kivekäs voitti raskaassa sarjassa Suomen-mestaruuden vuosina 1959 ja 1964 sekä TUL:n mestaruuksia. Luzernin EM-kilpailuissa 1959 hän hävisi raskaassa sarjassa ainoan ottelunsa sveitsiläiselle Max Bösigerille pistein 0–5. Hän voitti Pohjoismaiden-mestaruuden vuonna 1959.
Kivekäs edusti seuratasolla Helsingin Jyryä.
Kitinojan kyläkirkko

| Kitionojan kyläkirkko |
| --- | --- |
 Kirkko lakeuden talvimaisemassa
Sijainti:  Kitinojantie 691 61470 Kitinoja, Ylistaro, Seinäjoki
Koordinaatit:  62°54′42″N, 022°48′24″E
Seurakunta:  Seinäjoen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1952
Suunnittelija:  Kauno Kallio
Istumapaikkoja:  250
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kitinojan kyläkirkko on  arkkitehti Kauno Kallion suunnittelema vuonna 1952 rakennettu pitkäkirkko Seinäjoen Ylistaron Kitinojalla. Kirkon ja sen yhteydessä olevan hautausmaan omistaa Kitinojan kyläkirkkoyhdistys, Seinäjoen seurakunta vuokraa kirkkoa. Satulakattoisen suorakaiteen muotoisen kirkon päädyssä on kattoratsastaja ja toisella pitkällä sivulla suorakaiteinen kylkiäinen. Ikkunat ovat kapeat ja suorakulmaiset. Kirkkoa on korjattu 1977, siellä on istumapaikkoja 250 hengelle. Kirkon urut on valmistanut Urkurakentamo Tuomi 1969. Kirkon yhteydessä on seurakuntasali ja keittiö. Kirkko on suosittu kuorojen ja orkesterien äänityspaikka, koska siinä on hyvä akustiikka.
Kinshasa

| Kinshasa entinen Léopoldville eli Leopoldstad |
| --- | --- |
 Kinshasan keskustaa
 lippu:  vaakuna
 Kinshasa
 Koordinaatit: 4°19′30″S, 15°19′20″E 
Valtio:   Kongon demokraattinen tasavalta
Maakunta:  Kinshasa
Perustettu:  1881
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  9 965 km²
Väkiluku (2017)  (arvio):  n. 12 000 000
 
 http://www.kinshasa.cd/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kinshasa (vuoteen 1966 asti ransk. Léopoldville tai holl. Leopoldstad) on Kongon demokraattisen tasavallan suurin kaupunki ja pääkaupunki Kongo-joen eteläpuolella, Kongon tasavallan pääkaupunkia Brazzavillea vastapäätä.
Kinshasa on yksi Saharan eteläpuolisen Afrikan suurimmista kaupungeista.
Maantiede ja ilmasto

Kinshasa sijaitsee Kongo-joen eteläpuolella 515 km:n päässä Atlantin valtamerestä. Kinshasan tiheimmin asutulla alueella on kokoa noin 150 km². Kaupungin alaisella hallinnollisella alueella on kokoa yhteensä 9 965 km² ja siihen kuuluu myös suuria harvaan asuttuja alueita. Kongo-joen vastarannalla on Brazzaville.
Kinshasassa on kuuma ja kostea ilmasto. Lämpötilat ovat korkeat koko vuoden, sateita saadaan muulloin paitsi kesä-, heinä-, ja elokuussa.
Historia

Kinshasan perusti vuonna 1881 amerikkalainen tutkimusmatkailija Henry Morton Stanley, joka työskenteli tuolloin Belgian kuningas Léopold II:lle. Léopold II:n mukaan nimetty Léopoldville oli seuraavien parinkymmenen vuoden ajan syrjäkylä, kunnes se yhdistettiin rautatiellä sisämaasatama Matadiin. Rautatie mahdollisti Léopoldvillen kehityksen kaupan keskuksena ja etenkin kumi, sekä muiden tuotteiden välietappina kun niitä kuljetettiin Kongon sisämaasta kohti markkinoita Euroopassa. Vastaavasti Euroopasta tuotuja tarvikkeita kuljetettiin Léopoldvillen kautta sisämaahan. Vuosien 1910 ja 1930 välillä Léopoldvillen kautta kuljetetun tavaran määrä nousi 19 000 tonnista lähes 275 000 tonniin. Vuonna 1923 Léopoldvillestä tuli Belgian Kongon pääkaupunki ja se kehittyi saman vuosikymmenen aikana tärkeäksi hallinnolliseksi keskukseksi. Toinen maailmansota katkaisi kaupungin yhteydet muuhun maailmaan, mikä pakotti paikallisen teollisuuden kehittymään paikallisia tarpeita varten. Kaupungille tyypillistä oli sen virkamiesten harjoittama muuttoliikkeen rajoittaminen. Afrikkalaisia miehiä palkattiin töihin Kongon maaseudulta, mikä johti kaupungin asukkaiden koostumiseen huomattavasti suuremmasta määrästä miehiä kuin naisia. Kaupungin asukasluku tuplaantui vuosien 1940 ja 1945, sekä uudestaan 1945 ja 1950 välillä. Vuonna 1960 Léopoldvillessä asui noin 400 000 asukasta.
Kongo itsenäistyi 1960-luvun puolivälissä ja aiemmat muuttoliikkeen rajoitukset hävisivät, samalla kun maan sisäiset levottomuudet ajoivat ihmisiä kaupunkiin. Vuonna 1965 kenraali Joseph-Désiré Mobutu kappasi vallan ja pani päätöksen levottomuuksille. Maa koki vallankaappauksen jälkeen useamman vuoden kestäneen taloudellisen kasvun ajan. Léopoldville nimettiin uudelleen Kinshasaksi kylän mukaan, joka oli sijainnut lähellä Léopoldvillen alkuperäistä perustamispaikkaa. 1970-luvun alussa afrikkalaistamispolitiikkaa jatkettiin ja kansalaisia vaadittiin esimerkiksi vaihtamaan nimensä afrikkalaisiin nimiin ja Kongon nimi muutettiin Zaireksi. Politiikan takia monet ulkomaalaiset yhtiöt lähtivät Zairesta ja maa ajautui talouskriisiin. Kinshasa jatkoi kasvuaan talousongelmista huolimatta, mutta sen kehitystä hankaloittivat huonosti toimiva julkinen sektori, jota joskus kutsuttiin kleptokratiaksi. Syyskuussa 1991 palkkoihinsa tyytymättömien sotilaiden mellakat Kinshasassa levisivät pian muihin kaupunkeihin ja johtivat ulkomaalaisten avustustenkin tyrehtymiseen. Sotilaat mellakoivat jälleen tammikuussa 1993. Vuoteen 1997 mennessä Kinshasan talous oli raunioina. Esimerkiksi Kinshasaan keskittynyt Kongon teollinen tuotanto puolittui. Laurent-Désiré Kabilan ja hänen ulkovaltojen tukemien joukkojensa onnistui lopulta syrjäyttää presidentti Mobutu vuoden 1997 toukokuussa.
Liikenne > Paikallisliikenne

Kinshasassa ei ole modernia julkisen liikenteen järjestelmää. Suurin osa asukkaista liikkuu jalan tai joukkoliikenteellä, joka on yleensä pienyrittäjien järjestämää. Vain harvoilla on varaa moottoriajoneuvoon.
| Matkustustapa | Osuus matkoista |
| --- | --- |
Jalan: 51 %
Joukkoliikenne (pitkälti pienyrittäjien järjestämänä): 31 %
Henkilömoottoriajoneuvoliikenne: 18 %
Liikenne > Paikallisliikenne > Raideliikenne

Vain reitti päärautatieasemalta Kasanguluun on enää käytössä, ja senkin käyttö on pientä. Reitillä kulkee kaksi kahdeksan vaunun junaa päivässä. Aamulla lähtee vuoro päärautatieasemalta Kasanguluun ja illalla toinen vuoro takaisin. Reitti N'Djilin kansainväliselle lentoasemalle suljettiin vuonna 2015 rahoitusongelmien takia, kun taas reitti Kintamboon suljettiin vuonna 2007.
Ongelmia on lähes kaikissa lähijunaliikenteen osa-alueissa, ja järjestelmä kaipaa mittavaa poliittista korjausliikettä.
Liikenne > Paikallisliikenne > Kehityssuunnitelmat > Joukkoliikenne

Vaikka Kinshasassa ei ole tällä hetkellä modernia julkisen liikenteen järjestelmää, on sellainen kuitenkin suunnitteilla. Kongolaisviranomaiset, Agence Française de Développement ja Transitec ovat yhdessä suunnitelleet kaupunkiin uutta lähijunaa ja nykyisen päärautatieasemalta lentokentälle kulkevan radan kunnostamista. Modernille julkisen liikenteen järjestelmälle olisi tarvetta, sillä vain harvalla asukkaalla on varaa kulkuneuvoon.
Liikenne > Kulkuyhteydet kaupungin ulkopuolelle

Kongo-joki on tärkeä kulkuväylä Kinshasan Kongossa. Se on purjehduskelpoinen Kinshasasta pitkälle ylävirtaan, mutta suuret kosket estävät purjehtimisen alavirtaan. Kosket kiertävä rautatie rakennettiin 1898 Matadiin, josta jokea voidaan purjehtia merelle saakka. Sekä rautatien että maanteiden kunnossapitoa on laiminlyöty sisällissodan aikana, mutta siirtymäajalla niihin on jälleen alettu panostaa. Vuonna 2006 Kinshasan liikennevirasto hankki yli sata uutta linja-autoa.
Kinshasan kaakkoispuolella on N’Djilin kansainvälinen lentoasema.
Väestö

Vuonna 2017 kaupungissa on arvioitu olevan noin 12 miljoonaa asukasta. Kaupunkiin on muuttanut paljon väkeä etenkin 2000-luvulla pakoon maan muissa osissa olleita levottomuuksia. Vuonna 2015 karkea arvio väkiluvusta on kymmenen miljoonan asukkaan paikkeilla. Se on yksi Saharan eteläpuolisen Afrikan suurimmista kaupungeista.. Ranska on Kongon virallinen kieli, joten Kinshasaa nimitetään joskus maailman toiseksi suurimmaksi ranskankieliseksi suurkaupunkialueeksi Pariisin jälkeen. Todellisuudessa lingala on kaupungin yleiskielilähde?, jota melkein kaikki osaavat yhteiskuntaluokkaan katsomatta. Lisäksi Kinshasassa puhutaan kongoa ja muita paikallisia kieliä.
Kuvagalleria

Boulevard du 30 juin
Patrice Lumumban patsas
Palais de la Nation, joka on presidentin virka-asunto
ONATRA:n pääkonttori
Kinshasan keskustaa yöllä
Stade des Martyres
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kinshasa Wikimedia Commonsissa
| n k Afrikan pääkaupungit |
| --- | --- |
Pääkaupungit:  Abuja, Nigeria  Accra, Ghana  Addis Abeba, Etiopia  Alger, Algeria  Antananarivo, Madagaskar  Asmara, Eritrea  Bamako, Mali  Bangui, Keski-Afrikan tasavalta  Banjul, Gambia  Bissau, Guinea-Bissau  Brazzaville, Kongon tasavalta  Conakry, Guinea  Dakar, Senegal  Djibouti, Djibouti  Dodoma, Tansania  Freetown, Sierra Leone  Gaborone, Botswana  Gitega, Burundi  Harare, Zimbabwe  Jamestown, Saint Helena  Juba, Etelä-Sudan  Kairo, Egypti  Kampala, Uganda  Khartum, Sudan  Kigali, Ruanda  Kinshasa, Kongon demokraattinen tasavalta  Libreville, Gabon  Lilongwe, Malawi  Lobamba, Swazimaa  Lomé, Togo  Luanda, Angola  Lusaka, Sambia  Malabo, Päiväntasaajan Guinea  Mamoudzou, Mayotte  Maputo, Mosambik  Maseru, Lesotho  Mbabane, Swazimaa  Mogadishu, Somalia  Monrovia, Liberia  Moroni, Komorit  Nairobi, Kenia  N’Djamena, Tšad  Niamey, Niger  Nouakchott, Mauritania  Ouagadougou, Burkina Faso  Port Louis, Mauritius  Porto-Novo, Benin  Praia, Kap Verde  Pretoria, Etelä-Afrikka Bloemfontein  Kapkaupunki  Rabat, Marokko  Saint-Denis, Réunion  São Tomé, São Tomé ja Príncipe  Tripoli, Libya  Tunis, Tunisia  Victoria, Seychellit  Windhoek, Namibia  Yaoundé, Kamerun  Yamoussoukro, Norsunluurannikko 
| n k Kongon demokraattisen tasavallan maakunnat |
| --- | --- | --- |
| Maakunnat |  Ala-Uele  Équateur  Etelä-Kivu  Etelä-Ubangi  Ituri  Itä-Kasai  Kasai  Keski-Kongo  Kinshasa  Kwango  Kwilu  Lomami  Lualaba  Lulua  Mai-Ndombe  Maniema  Mongala  Pohjois-Kivu  Pohjois-Ubangi  Sankuru  Tanganyika  Tshopo  Tshuapa  Ylä-Lomami  Ylä-Katanga  Ylä-Uele  |  |
| n k Megakaupungit |
| --- | --- |
Afrikka (3):  Kairo  Kinshasa  Lagos 
Aasia (29):  Bangalore  Bangkok  Chengdu  Chennai  Chongqing  Delhi  Dhaka  Hangzhou  Hồ Chí Minh  Hyderabad  Istanbul  Jakarta  Kalkutta  Kanton  Karachi  Keihanshin  Lahore  Metro Manila  Mumbai  Nagoya  Peking  Soul  Shanghai  Shenzhen  Teheran  Tianjin  Tokio  Wuhan  Xiamen 
Eurooppa (5):  Istanbul  Lontoo  Moskova  Pariisi  Rein–Ruhr 
Pohjois-Amerikka (3):  Los Angeles  México  New York 
Etelä-Amerikka (5):  Bogotá  Buenos Aires  Lima  Rio de Janeiro  São Paulo 
Kinshasa vuonna 2001
Léopoldville vuonna 1884.
Place de la gare, rautatieaseman aukio
Jalmari Kivenheimo

| Mitalit> Maa:  Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Maa:  Suomi> Miesten telinevoimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tukholma 1912 | joukkuevoimistelu |  |
Viktor Jalmar ”Jalmari” Kivenheimo (alk. Stenvall, 25. syyskuuta 1889 Tuusula – 29. lokakuuta 1994 Mikkeli) oli suomalainen voimistelija, joka voitti joukkuevoimistelun hopeaa Tukholman olympialaisissa 1912.
105 vuoden ja 34 päivän ikäisenä kuollut Kivenheimo on vanhimmaksi elänyt suomalainen olympiaurheilija sekä maailman vanhimmaksi elänyt olympiamitalisti. Kivienheimo oli myös viimeinen elossa ollut vuoden 1912 kesäolympialaisten urheilija.
Kivenheimo opiskeli biologiaa Helsingin yliopistossa, valmistui maisteriksi 1914. Sen jälkeen hän toimi opettajana Rauman yhteislyseossa vuosina 1916-1919. Sen jälkeen vuodesta 1920 lähtien hän toimi Rauman seminaarin luonnontieteiden lehtorina. Kivenheimo väitteli tohtoriksi vuonna 1948.
Kirkkojen ja valtion suhde Suomessa

Kirkkojen ja valtion suhde Suomessa vaihtelee eri kristillisten kirkkojen kohdalla. Suomen evankelis-luterilaisella kirkolla ja Suomen ortodoksisella kirkolla on lainsäädännössä erityisasema ja niitä on kutsuttu valtiokirkoiksi tai kansankirkoiksi tai valtakirkoiksi. Muut kirkkokunnat toimivat joko rekisteröityinä uskonnollisina yhdyskuntina tai yhdistyksinä.
Kirkkoja koskevat lait > Uskonnonvapaus

Rekisteröidyistä uskonnollisista yhdyskunnista on säädetty uskonnonvapauslaissa. Uskonnonvapauslaissa on säännökset yhdyskunnan perustamisesta, rekisteröinnistä ja yhdyskuntajärjestyksestä, ja osa pykälistä koskee kaikkia uskonnollisia yhdyskuntia eli rekisteröityjen uskonnollisten yhdyskuntien lisäksi evankelis-luterilaista ortodoksista kirkkoa Muun muassa uskonnonvapauslain säännökset uskonnolliseen yhdyskuntaan liittymisestä ja siitä eroamisesta koskevat myös mainittuja kirkkokuntia, joskin näihin liittymiselle on säädetty lisäehtoja myös kirkkolainsäädännössä. Rekisteröidyn uskonnollisen yhdyskunnan jäsenyys on Suomessa väestötieto ja se merkitään väestötietojärjestelmään. Uskonnollisia yhdyskuntia on virallisesti noin 50. Käytännössä kuitenkin esimerkiksi suomenkieliset baptistit ja ruotsinkieliset baptistit ovat muodollisesti omia yhteisöjään. Myös ortodoksiset Moskovan patriarkaatin alaiset pyhän Nikolauksen ja pokrovan seurakunnat toimivat omina uskonnollisina yhdyskuntinaan. Suurimmat kristilliset yhdyskunnat ovat Suomen vapaakirkko ja katolinen kirkko Suomessa. Helluntailiike on toiminut yhdistyksinä, mutta on nyt siirtymässä yhdyskunnaksi. Jos siirtymä etenee loppuun, tulee Suomen helluntaikirkosta ehdottomasti suurin yhdyskunta.
Uskonnonvapauslain mukaan jokaisella on oikeus päättää uskonnollisesta asemastaan liittymällä sellaiseen uskonnolliseen yhdyskuntaan, joka hyväksyy hänet jäsenekseen, tai eroamalla siitä. Lapsen uskonnollisesta asemasta päättävät hänen huoltajansa yhdessä. Viisitoista vuotta täyttänyt lapsi voi kuitenkin huoltajien kirjallisella suostumuksella itse liittyä uskonnolliseen yhdyskuntaan tai erota siitä. Kaksitoista vuotta täyttänyt voidaan liittää uskonnolliseen yhdyskuntaan tai ilmoittaa eronneeksi siitä vain omalla kirjallisella suostumuksellaan.
Kirkkoja koskevat lait > Kirkkokuntien asema

Suomen perustuslaki toteaa, että evankelis-luterilaisen kirkon järjestysmuodosta ja hallinnosta säädetään kirkkolaissa. Aloitteen kirkkolain muuttamiseksi voi tehdä vain kirkolliskokous, ja eduskunta voi vain joko hyväksyä ehdotuksen sellaisenaan tai hylätä sen. Kirkkolain mukaan kirkolle on varattava mahdollisuus antaa lausunto säädettäessä asioista, jotka koskevat kirkon suhdetta valtioon tai toisiin uskonnollisiin yhdyskuntiin. Kirkolla on lain mukaan myös oikeus tehdä valtion viranomaisille esityksiä tai antaa lausuntoja kirkon opin ja tehtävän kannalta tärkeistä yhteiskunnallisista kysymyksistä.
Suomen ortodoksista kirkkoa koskee Laki ortodoksisesta kirkosta. Lain mukaan kirkolla on oikeus tehdä ehdotuksia lain muuttamisesta ja muusta kirkkoa koskevasta lainsäädännöstä ja sille on annettava mahdollisuus antaa lausunto säädettäessä muutoksia kyseiseen lakiin. Kirkolliskokouksen säätämä kirkkojärjestys antaa tarkempia ohjeita kirkon hallinnosta toiminnasta.
Sekä evankelis-luterilaisella että ortodoksisella kirkolla on julkisyhteisön asema. Evankelis-luterilaisessa kirkossa on käytössä palvelussuhteen muotona virkasuhde. Ne perivät jäseniltään kirkollisveroa, joka kannetaan verotuksen yhteydessä. Kirkkojen toimielimien päätöksistä voi nostaa kanteen yleisissä hallintotuomioistuimissa. Evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokouksessa on myös valtioneuvoston määräämä edustaja, kenttäpiispa ja saamelaiskäräjien valitsema saamelaisedustaja
Kirkkolaissa säädetään myös, että Suomen armeijassa voi olla sotilaspappeja ja vankiloissa vankilapappeja.
Kirkkojen ja uskontojen suhde valtioon Suomessa näkyy useissa yhteyksissä:
Valtio tilittää vuosittain kuluttajahintaindeksiin sidotun summan kirkolle sen lakisääteisiä tehtäviä varten kasvavana pysyvänä menona. Vuonna 2015 summa oli 114 miljoonaa euroa.
Kirkko täydentää ja käyttää jäsentensä osalta väestötietojärjestelmää liittyen kirkollistoimituksiin.
Hautaustoimilain mukaan yleisiä hautausmaita ylläpitävät evankelisluterilaiset seurakunnat, joskin hautausmaita voivat periaatteessa ylläpitää myös valtio, kunta, kuntayhtymä, ortodoksinen seurakunta, uskonnollinen yhdyskunta tai muu rekisteröity yhteisö tai säätiö
Kouluissa annetaan uskonnonopetusta pääsääntöisesti sen mukaan, mihin uskonnolliseen yhdyskuntaan oppilaiden enemmistö kuuluu. Myös vähemmistöuskontokuntiin kuuluville voidaan järjestää heidän uskontonsa mukaista opetusta. Uskontokuntiin kuulumattomille järjestetään elämänkatsomustiedon opetusta
Helsingin ja Joensuun yliopistoissa sekä Åbo Akademissa on teologinen tiedekunta.
Suomen evankelis-luterilaisella ja ortodoksisella kirkolla sekä rekisteröidyillä uskonnollisilla yhdyskunnilla on oikeus vihkiä avioliittoon.
Kirkolliset juhlapäivät on määritelty kirkkolaissa. Ne ovat yleisiä vapaapäiviä, ja työaikalaki asettaa rajoituksia sille, millä ehdoilla työtä saadaan teettää kirkollisina juhlapäivinä, jota paitsi niitä koskevia säännöksiä on eräissä muissakin muissakin laeissa
Tuomiokapituleilla ja ortodoksisella kirkollishallituksella on oikeus liputtaa valtiolipulla
Valtion ja kirkon erottamispyrkimykset

Suomen kumpikin kansankirkko on kasvanut yhä itsenäisemmäksi suhteessaan valtioon. Tähänastinen kehitys on tapahtunut pitkälti valtionhallinnon ja kirkkojen yhteisymmärryksessä ja yhteisestä tahdosta. Osapuolet eivät kuitenkaan ole toistaiseksi olleet halukkaita kirkon ja valtion täydelliseen eroon.
Kirkon ja valtion eron kannattajien mukaan valtion tulee olla uskontoihin nähden puolueeton. Muun muassa Vapaa-ajattelijain liiton mukaan valtionkirkot Suomen evankelis-luterilainen kirkko ja Suomen ortodoksinen kirkko tulee muuttaa tavallisiksi yhdistyksiksi, jotka perivät jäsenmaksunsa kuten muutkin yhdistykset eivätkä kirkollisveron kautta. Kirkoilla ei tule olla julkisoikeudellista asemaa eikä mitään erioikeuksia.
Jos mitään uskontoa ei ole mainittu missään valtion laissa ja jos valtio ei suosi mitään uskontoa muillakaan tavoin, voidaan valtiokirkollisuuden vastustajien mielestä sanoa, että kirkko ja valtio tai uskonnot ja valtio on erotettu toisistaan. Tämän käsityksen mukaan Suomessa valtiokirkko on jo pelkästään sillä perusteella, että uskonnoista puhutaan laeissa.
Aiheesta muualla

Valtion ja kirkon suhde. Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Valdemar Kallunki: Uskontopolitiikan pitää olla johdonmukaista. Vieraskynä, Helsingin Sanomat 22.5.2010.
Hannu Mustakallio: Kirkkojen suhde valtioon – jatkuvasti päivitettävä asiavyyhti teologia.fi 03.02.2014
Jumala poistuu Suomen oikeussaleista ensi perjantaina Savon Sanomat, 2015
Kitakalat

| Kitakalat |
| --- | --- |
 Idänkitakala (Chauliodus macouni)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Sukasuukalat Stomiiformes
Heimo::  Kitakalat Stomiidae  Bleeker, 1859
Alaheimot
 Naskalisuut Astronesthinae (6 sukua ja 55 lajia)  Kitakalat Idiacanthinae (1 suku ja 4 lajia)  Huiskukitakalat Malacosteinae (3 sukua ja 15 lajia)  Piikkisuut Melanostomiinae (16 sukua ja 180 lajia)  Sapelisuut Stomiinae (2 sukua ja 19 lajia) 
Katso myös
   Kitakalat Wikispeciesissä   Kitakalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kitakalat (Stomiidae) on sukasuukaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä kaikista lämpimistä ja lauhkeista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Kitakalojen heimo jaetaan 5:een tai 6:een alaheimoon. Heimoon kuuluu 28 sukua ja lähteestä riippuen 228–292 lajia. Tyypillisiä piirteitä kaikille alaheimojen lajeille ovat hyvin pitkänomainen ruumiinmuoto, suuri pää ja suu, suuret piikkimäiset hampaat, leuan nauhamainen, uloke, jonka päässä on valoelimiä, vatsan valoelimet ja suomuttomuus. Selkäevän pituus ja sijainti vaihtelevat alaheimoittain. Eräillä lajeilla on rasvaevä ja eräiltä puuttuvat rinta- ja vatsaevät. Suurimmillaan kitakalojen heimon lajit saavuttavat noin 50 cm:n pituuden. Väritykseltään heimon kalat ovat tyypillisesti mustia tai tummanruskeita. Eräät lajit ovat hopeanharmaita tai vihertäviä.
Levinneisyys ja elintavat

Kitakalalajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät syvissä vesissä aina 4 500 metrin syvyyteen asti. Öisin ne liikkuvat lähempänä pintaa kuin päivisin. Heimon kalat ovat petokaloja, jotka saalistavat planktonäyriäisiä ja suuremmat lajit myös kaloja. Ne houkuttelevat saaliseläimiä luokseen valoelimiensä avulla.
Kirje galatalaisille

| Kirje galatalaisille> Πρὸς Γαλάτας ἐπιστολή.Raamattu Uusi testamentti |
| --- | --- |
 Galatalaiskirjeen alku keskiaikaisessa käsikirjoituksessa. Kuvassa Paavali antaa kirjeensä galatalaiselle.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Paavali
Kirjoituspaikka:  Vähä-Aasia
Kohde:  Galatian seurakunnat
Ajoitus:  n. 49–55 jaa.
Teksti
Genre:  kirje
Alkukieli:  koinee-kreikka
Lyhenne:  Gal.
Lukuja:  6
Jakeita:  149
Edeltävä: < 2. Kor.Seuraava: Ef. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Kirje galatalaisille eli Galatalaiskirje (m.kreik. Πρὸς Γαλάτας ἐπιστολή, Pros Galatas epistolē) on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Paavali Galatiassa sijainneille seurakunnille.