Satavuotinen sota
Sodan alku 1337–1360

Sota voidaan karkeasti jakaa neljään osaan: Englannin alkumenestykset Edvard III:n aikana vuosina 1337–1360, vuosien 1360–1400 jakso jolloin ranskalaiset lähes karkottivat englantilaiset mantereelta, Henrik V:n suurten voittojen leimaama jakso 1400–1429, ja loppujakso 1429–1452, jona aikana Ranska yhdistyi Kaarle VII:n alaisuuteen ja karkotti englantilaiset mantereelta Calais’ta lukuun ottamatta.
Sodan alkaessa Ranskan väkiluku oli 14 miljoonaa, ja kahden miljoonan asukkaan Englanti vastasi vain ranskalaista herttuakuntaa. Ranska oli myös huomattavasti Englantia vauraampi. Alkuvuosina Englanti liittoutui Alankomaiden aateliston ja Flanderin herttuoiden kanssa, mutta liitto kariutui tuloksettomana 1340. Meritaisteluissa Ranska menestyi jonkin aikaa ja joitain Kanaalin englantilaisia kaupunkeja hävitettiin. Vuonna 1340 englantilaisten maihinnousuyritystä estänyt Ranskan laivasto kuitenkin tuhottiin suurimmilta osin Sluysin meritaistelussa. Englanti pystyi tämän jälkeen estämään ranskalaisten maihinnousun, koska se hallitsi nyt Englannin kanaalia.
Edvard III teki vuonna 1346 maihinnousun Normandiaan ja marssi sen läpi Caeniin hävittäen seutua. Edvardin tarkoitus oli vetäytyä Ranskan paljon suuremman armeijan tieltä, mutta se sai englantilaiset kiinni ja seurasi Crécyn taistelu. Ranskalaiset tekivät useita tuloksettomia rynnäköitä vanhentuneilla ritaritaktiikoilla, ja englantilaiset ja walesilaiset harjoitetut jousimiehet kaatoivat heitä kasapäin pitkäjousillaan, kunnes ranskalaisten oli pakko vetäytyä. Filip VI pääsi onnekkaasti pakenemaan.
Edvard siirtyi pohjoiseen ja valtasi 1347 Calais’n kaupungin. Osin tuntemattomista syistä kuusi kaupunkilaista joutui uhrautumaan, jotta kaupunkia ei tuhottaisi. Samana vuonna toisaalla englantilaiset voittivat skotit Neville’s Crossin taistelussa ja David II vangittiin, mikä vähensi skotlantilaisten uhkaa. Vuonna 1348 musta surma alkoi levitä läpi Euroopan tuhoisin seurauksin, mikä sen ohella, että Englanti oli ajautunut pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin, hillitsi sotatoimia. Filip VI kuoli 1350, ja Ranskan kruunu siirtyi Juhana II:lle. Sota jatkui pienin taisteluin.
Kun musta surma oli ohi Englannissa ja valtion taloustilanne oli parantunut, Edvard III:n poika Edvard Musta prinssi hyökkäsi vuonna 1356 Ranskaan Gascognen kautta. Tästä seurasi Poitiers’n taistelu, joka päättyi englantilaisten suurvoittoon suuremmasta ranskalaisarmeijasta samaan tapaan kuin Crécyn taistelu. Lukuisia ranskalaisia ylimyksiä ja itse kuningas Juhana II vangittiin.
Juhanan vapauttamiselle asetettiin kahden miljoonan écun lunnaat, mutta hän itse katsoi olevansa arvokkaampi ja vaati lunnaiden nostamista neljään miljoonaan. Samaan aikaan Ranskan sisäinen tilanne oli erittäin sekava nuoren kruununperijä Kaarle V:n kamppaillessa vallasta Juhanan neuvonantajien ja Navarran kuningas Kaarle Pahan kanssa ja pariisilaisten mellakoidessa. Kaarle V pääsi vain vaivoin pakenemaan Pariisista jacqueriekapinaa, joka oli seurausta sodan, mustan surman ja verorasituksen talonpojille aiheuttamasta ahdingosta. Vuonna 1360 solmittiin Brétignyn rauhansopimus, jonka nojalla Juhana vapautettiin kolmen miljoonan écun lunnaita vastaan ja Calais ja Akvitania vahvistettiin englantilaisten omistukseksi. Juhana kuoli 1364 ja Kaarle V seurasi häntä Ranskan valtaistuimelle.