stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Northeast Canyons and Seamounts Marine National Monument
Kanjonit

Merenalaisten kanjonien suojelualue on kooltaan noin 941 neliökilometriä ja sillä on kolme kanjonia: Oceanographer-, Gilbert-, ja Lydonia -kanjonit. Ne alkavat mannerjalustan reunalta noin 200 metrin syvyydestä ja jatkuvat tuhansien metrien syvyyteen. Kanjonien ja mannerrinteen jyrkät seinämät saavat merivirrat pyörteilemään ja tuomaan syvätä vedestä ravinnepitoista vettä jossa on esimerkiksi nitraatteja ja fosfaatteja jotka ovat kasviplanktonille tärkeitä. Merivirtojen mukana tulleet ravinteet lisäävät kasvi- ja eläinplanktonin määrää mikä huokuttelee paikalle isoja ja pieniä kaloja. Niiden perässä tulee muita eläimiä kuten: haita, tonnikaloja, valaita ja merilintuja.
Kanjonien rinteiltä löytyy elinympäristöjä koralleille, sienille ja muille selkärangattomille jotka suodattavat ravintonsa vedestä. Siellä elää myös kalmareita, mustekaloja, rauskuja, kampeloille ja ravuille. Tutkimusten mukaan kanjonien alueella esiintyy paljon enemmän hammasvalaita ja nokkavalaita kun muualla mannerjalustan reunalla. Siellä on havaittu myös vaarantuneiksi luokiteltuja kaskelotteja. Kanjonien ja rannan alueelta on havaittu myös vaarantuneeksi luokiteltu sillivalas ja erittäin uhanalaiseksi luokiteltu seitivalas.
Merenalaiset vuoret

Toinen suojelluista alueista on mannerjalustasta ulos päin merenpohjaa. Meren pohjalla on merenalainen New Englandin vuorijono (New England Seamount Chain) joka muodostui kun maankuori kulki yli kuuman pisteen joka työnsi magmaa merenpohjan läpi ja muodosti Georges Bankin eteläpuolelle yli 30:tä, nyt jo sammuneesta, tulivuoresta merenalaisen vuoriketjun joka kaartaa Länsi-Atlantille. Tällaiset vuoret ovat usein kuluneet päältä tasaisiksi merenaaltojen aiheuttaman eroosion johdosta ja magman jäähtymistä johtuvien sortumien vuoksi.
Merenalaisita vuorista neljä on Yhdysvaltojen talousvyöhykkeellä ja ne on nimetty: Bear, Physalia, Retriever ja Mytilus. Bear on vuorista vanhin. Sen iäksi arvioidaan noin 100 miljoonaa vuotta. Se on myös suurin ja nousee merenpohjalta 2 500 metriin ja on noin 1 000 metriä merenpinnan alapuolella. Sen huipun halkaisija on hieman alle 20 kilometriä. Kolme pienempää vuorta on noin 2 000 metriä merenpinnasta.
Vuorien rinteet ohjaavat merivirtoja ja saavat ravinteikasta vettä nousemaan jyrkkiä rinteitä kohti pintaa. Rinteillä elää koralleja, selkärangattomia, kaloja ja äyriäisiä jotka saavat ruokaa ravinteikkaan veden vuoksi. Rinteillä on koralliyhteisojä jotiden ikä on satoja tai tuhansia vuosia. Ne tarjoavat muille eliöille suojaa, ruokaa, kutu- ja poikasten kasvatus alueita. Monet eliölajit ovat endeemisiä eli niitä ei löydy mistään muualta.
Kuvia

Syvänmerenkoralleja Oceanographer -kanjonissa.
Koraleja Oceanographer -kanjonissa.
Anthomastus koralli Oceanographer -kanjonissa.
Jasonisis koralli.
Sieniyhteisö jossa iso sieni tajoaa kasvualustan monille muille.
Merilukki (Pycnogonida sp.) Oceanographer -kanjonissa.
Chimaera sp. Lydonia -kanjonissa.
Bathysaurus sp. Mytilusella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Northeast Canyons and Seamounts Marine National Monument Wikimedia Commonsissa
Trump Deregulates Commercial Fishing Off Maine Coast Newsmax.  7.6.2020. Viitattu 7.6.2020. (englanniksi)
The Northeast Canyons and Seamounts Marine National Monument Earthjustice. Viitattu 7.6.2020. (englanniksi)
Northeast Canyons and Seamounts Marine National Monument – About the Monument  U.S. Fish and Wildlife Service.  30.11.2018. Arkistoitu 19.2.2022. Viitattu 7.6.2020. (englanniksi)
Northeast Canyons and Seamounts Marine National Monument MPAtlas » Northeast Canyons and Seamounts. Viitattu 7.6.2020. (englanniksi)
Georges Bank on hieman keskiosasta alas oleva vaalean sininen alue ja alareunassa näkyy merenalaisen New Englandin vuorijonon päätä joka on suojelualuetta.
Perunakellari (internet-sivusto)

Perunakellari on suomalainen joulukuussa 1999 perustettu internet-sivusto. Perunakellariin ei enää lisätä uusia tehtäviä, eikä sisältöä päivitetä.
Sivustolla voi tehdä erilaisia opettavia tehtäviä, joista suurin osa on suunnattu alakoululaisille. Tehtävien tekoon on suurimmaksi osaksi käytetty alun perin kanadalaisessa Victorian yliopistossa kehitettyä Hot Potatoes -ohjelmistoa.
Sivustoa ylläpitävät Jouni ja Jatta Paakkinen. Päivittäin sivustolla on 1 000–25 000 kävijää, ja sivulatauksia kertyy jopa 25 000. Jouni Paakkinen on sivuston kautta tehnyt myös materiaalia myös kaupallisille kustantajille.
Philippe Myers

| Philippe Myers |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. tammikuuta 1997 Moncton, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  196 cm
Paino:  95 kg
Seura
Seura:  Tampa Bay Lightning
Sarja:  NHL
Pelinumero:  5
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2017–
Aik. seurat:  Lehigh Valley Phantoms   Philadelphia Flyers   Nashville Predators
Philippe Myers (s. 25. tammikuuta 1997 Moncton) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa NHL-seura Tampa Bay Lightningia. Myers laukoo oikealta. Hän on pelannut ammattilaistasolla vuodesta 2017 lähtien. Myers pelasi Kanadan maajoukkueessa MM-kilpailuissa 2019 ja voitti hopeaa.
Ura

Myers siirtyi QMJHL-liigasta AHL:ään kaudeksi 2017-18. AHL:n Lehigh Valley Phantomsista Myers siirtyi Philadelphian organisaatioon. Kaudella 2018-19 Myers pelasi Philadelphiassa 21 ottelua ja sai 2 tehopistettä.
Joulukuussa 2020 Myers teki Flyersin kanssa kolmevuotisen ja yhteensä 7,65 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Heinäkuussa 2021 Flyers kauppasi Myersin Nashville Predatorsiin osana pelaajakauppaa jossa Flyersiin siirtyi Ryan Ellis.
Heinäkuussa 2022 Predators kauppasi Myersin ja Grant Mishmashin Tampa Bay Lightningiin vaihdossa Ryan McDonaghiin.
Elokuussa 2022 Myers teki Lightningin kanssa yksivuotisen ja 1,4 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Oleg Romantsev

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
 Romantsev 2012.
Henkilötiedot
Koko nimi: Oleg Ivanovitš Romantsev
Syntymäaika: 4. tammikuuta 1954 (ikä 70)
Syntymäpaikka: Gavrilovskoje, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1971–1976 1976–1983 |  Avtomobilist Krasnojarsk  FK Spartak Moskova |   180 (6) |
Maajoukkue
| 1980–1982 |  Neuvostoliiton maajoukkue | 9 (0) |
Valmennusura
1984–1987 1988 1989–1995 1994–1996 1997–2003 1998–2002 2003–2004 2004–2005:  FK Krasnaja Presnaja  FK Alania Vladikavkaz  FK Spartak Moskova  Venäjän maajoukkue  FK Spartak Moskova  Venäjän maajoukkue  FK Saturn  FK Dynamo Moskova
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Oleg Romantsev (ven. Олег Иванович Романцев, s. 4. tammikuuta 1954) on venäläinen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Huhtikuusta 2009 lähtien hän on toiminut FK Spartak Moskovan organisaatiossa konsulttitehtävissä.
Ura pelaajana

Romantsev syntyi Rjazanin alueella Neuvostoliitossa maantieinsinöörin perheeseen ja hän vietti lapsuutensa eri puolilla maata asuen muun muassa Kuolan niemimaalla, Altain alueella sekä Kirgisiassa. 1960-luvulla perhe asettui Krasnojarskiin Siperiaan, jossa Romantsev aloitti jalkapallouransa. Hän pelasi Avtomobilist Krasnojarskissa voittaen nuorten aluemestaruuden. Romantsev oli erittäin lupaava nuori hyökkääjä ja debytoituaan 1971 Avtomobilistin edustusjoukkueessa hänestä tuli nopeasti avauskokoonpanon mies. Pelipaikka vaihtui pian puolustajaksi, mutta se ei vähentänyt suurseurojen kuten FK Dynamo Kiovan ja FK Spartak Moskovan kiinnostusta Romantseviin.
Vuonna 1976 Romantsev siirtyi Avtomobilistin ja Spartakin välisen ystävyysottelun myötä moskovalaisseuraan. Hän ei kuitenkaan viihtynyt seuran ilmapiriissä ja palasi takaisin Krasnojarksiin. Spartak putosi kauden 1976 päätteeksi liigasta ja uuden valmentajan Konstantin Beskovin tavoitteeksi tuli nostaa Spartak takaisin pääsarjaan. Tätä tehtävää varten Beskov halusi Romantsevin joukkueeseen. Romantsevin tultua Moskovaan maajoukkuekutsun vuoksi, Beskov puhui hänet siirtymään Spartakiin. Romantsev tuli ja pelasi seurassa kaikkiaan 180 liigaottelua nousten seuran kapteeniksi 1979. Samana vuonna hän voitti Neuvostoliiton mestaruuden. Romantsev pelasi Spartakissa uransa loppuun, vuoteen 1983 saakka toimien joukkueen kapteenina.
Maajoukkuetasolla Romantsev pelasi Neuvostoliiton paidassa 9 maaottelua. Hän oli mukanan olympiajoukkueessa Moskovan kisoissa 1980 Neuvostoliiton ottaessa pronssia.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Neuvostoliiton mestaruus: 1979
Hopeaa (3): 1980, 1981, 1983
Neuvostoliiton 1. divisioona: 1977
Olympiapronssia: 1980
Ura valmentajana

Valmennusuransa Romantsev aloitti 1984 Krasnaja Presnja Moskovan peräsimessä. Romantsevin aikana joukkueessa pelasi Aleksandr Mostovoin ja Sergei Rodionovin kaltaisia nuoria lupauksia, jotka tekivät sittemmin mittavan uran venäläisessä jalkapallossa. Kaudella 1986 Romantsev johdatti Presnja Krasnajan Neuvostoliiton 2. divisioonan alueturnauksen mestariksi.
Kaudella 1988 Romantsev toimi FK Alania Vladikavkazin päävalmentajana 1. divisioonassa. Kaudeksi 1989 hänestä tuli FK Spartak Moskovan päävalmentaja seuraa 20 vuotta luotsanneen Beskovin väistyttyä. Romantsev sai heti tuloksia aikaan. Spartak voitti hänen debyyttikaudellaan Neuvostoliiton mestaruuden. Loistava menestys jatkui myös tulevina vuosina. Neuvostoliiton romahdettua Romantsev johdatti Spartakin kahdeksaan Venäjän mestaruuteen vuosina 1992–2001. Lisäksi Spartak voitti hänen alaisuudessaan kolme cup-mestaruutta ja eteni välieriin kaikissa kolmessa euroturnauksessa; Euroopan Cupissa, Cup-voittajien cupissa sekä UEFA Cupissa. Kaikkiaan Spartak pelasi hänen alaisuudessaan 100 ottelua euroturnauksissa.
Spartakin valmentamisen lisäksi Romantsevista tuli vuonna 1993 seuran puheenjohtajana. MM-kisojen 1994 jälkeen hän otti myös hoitaakseen Venäjän maajoukkuevalmentajan tehtävät. EM-vuonna 1996 hän jäi sivuun Spartakista Georgi Jartsevin valmentaessa seurajoukkuetta ja keskittyi täysillä Venäjään. EM-kisat olivat kuitenkin täydellinen floppi Venäjän jäätyä kovassa alkulohkossaan jumboksi. Hän palasi kaudeksi 1997 Spartakin peräsimeen, mutta vuonna 1998 maajoukkue kutsui jälleen. Toinen pesti kesti neljä vuotta, vaikka Venäjä jäikin ulos EM-kisoista 2000. Romantsev luotsasi maajoukkueen MM-kisoihin 2002, mutta jälleen kohtalona oli jääminen alkulohkoon, kun Belgia kaatoi Venäjän päätöskierroksella 3-2.
Kausi 2003 päätti lopulta Romantsevin pitkän valmennuspestin Spartakissa. Joukkue romahti mestaruusputkensa jälkeen kauas kärkitaistelusta ja Romantsev jätti seuran kesken kauden erottuaan ensin puheenjohtajan tehtävistä.  Tämän jälkeen hän valmensi lyhyen aikaa FK Saturnia ja FK Dynamo Moskovaa ilman suurempaa menestystä.
Syksyllä 2008 Romantsevin nimi yhdistettiin FK Dynamo Pietariin, mutta sopimusta ei allekirjoitettu.
Huhtikuussa 2009 Romantsev palasi kuuden vuoden jälkeen Spartakiin konsultin ominaisuudessa. Hän tehtävänään on toimia seuran päävalmentajan Valeri Karpinin apulaisena.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Neuvostoliiton mestaruus: 1989
Hopeaa: 1991
Neuvostoliiton cup: 1992
Venäjän mestaruus (8): 1992, 1993, 1994, 1997, 1998, 1999, 2000, 2001
Venäjän cup (3): 1994, 1998, 2003
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oleg Romantsev Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Konstantin Beskov Georgi Jartsev | FK Spartak Moskovan päävalmentaja 1989–1995 1997–6/2003 | Seuraaja: Georgi Jartsev Andrei Tsernyšov |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Pavel Sadyrin Anatoli Byšovets | Venäjän maajoukkueen päävalmentaja 1994–1996 1998–2002 | Seuraaja: Boris Ignatjev Valeri Gazzajev |
Pikkudrongo

| Pikkudrongo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Drongot Dicruridae
Suku::  Drongot Dicrurus
Laji::  ludwigii
Kaksiosainen nimi
 Dicrurus ludwigii  Smith, 1834 
Katso myös
   Pikkudrongo Wikispeciesissä   Pikkudrongo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkudrongo (Dicrurus ludwigii) on drongojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Pikkudrongoa tavataan laajalla alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Pia Hansen

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten ammunta. Olympialaiset  | Maa:   Ruotsi> Naisten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Sydney 2000 | Kaksoistrap |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Tampere 1999 | Kaksoistrap |  |
Pia Hansen (s. 25. syyskuuta 1965 Hässleholm) on ruotsalainen haulikkoampuja ja olympiavoittaja.
Pia Hansen on saavuttanut kaksoistrapissa olympialaisissa kultaa Sydneyssä 2000 ja MM-kilpailuissa Tampereella 1999 hopeaa.
Petterikit

| Petterikit |
| --- | --- |
 Kanarianpetterikki (Forsskaolea angustifolia)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Nokkoskasvit Urticaceae
Suku::  Petterikit Forsskaolea  L.
Katso myös
   Petterikit Wikispeciesissä   Petterikit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Petterikit (Forsskaolea) on nokkoskasvien (Urticaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun luetaan kuuluvaksi seitsemän lajia.
Lajeja

Forsskaolea angustifolia – kanarianpetterikki
Forsskaolea candida
Forsskaolea griersonii
Forsskaolea hereroensis
Forsskaolea procridifolia
Forsskaolea tenacissima
Forsskaolea viridis
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Forsskaolea
Peter Selin

Peter Selin (s. 3. tammikuuta 1953) on suomalainen urheilutoimittaja, jonka ykköslaji on pyöräily. Hän selostaa Eurosportilla muun muassa Ranskan, Italian ja Espanjan ympäriajot sekä yksipäiväiset klassikkoajot. Selin on selostanut pyöräilyä Eurosportille vuodesta 1999 lähtien. Selinillä ei ole omaa kilpailu-urheilutaustaa, mutta hän toimii valmentajana ja neuvonantajana nuoremmille pyöräilijöille.
Selin antaa selostusten ohella tietoa reitin varrella olevista nähtävyyksistä ja alueen ruokalajeista. Hänen kanssaan selostamossa ovat olleet muun muassa Joona Laukka, Petri Viljanen ja hänen poikansa Christian Selin. Christian on polkenut aiemmin ammattilaisena belgialaisissa pyöräilytalleissa. Vuodesta 2003 lähtien isä ja poika ovat olleet Eurosportin pyöräilylähetysten selostajakaksikko. Selin on selostanut Eurosportille myös taito- ja pikaluistelua, maasto- ja ampumahiihtoa sekä koskimelontaa.
Selin on kasvattanut selostuksillaan maantiepyöräilyn seuraamisen suosiota Suomessa. Selin sai vuosien ansiokkaasta työstään tunnustuksen, kun hän oli ehdolla urheilujournalismi-palkinnon saajaksi Suomen urheilugaalassa 12. tammikuuta 2009. ”Kilpapyöräilyn asiantuntevat, monipuolisesti kiinnostavat ja viihdyttävät selostukset etenkin Ranskan ympäriajosta eli Le Tour de Francesta”, todettiin Selinin ehdokaskuvauksessa. Palkinnon voitti Ilta-Sanomien toimittaja Pekka Holopainen. Kolmas ehdokas oli Urheilulehden päätoimittaja Jukka Rönkä.
Permistiikka

Permiläisten kielten puhuma-alueet.
Permiläisten kielten puhujia ovat permiläisiin kansoihin kuuluvat komit (kuvassa), komipermjakit ja udmurtit.
Permistiikka eli permiläinen filologia on kielitieteen ja siten fennougristiikan ala, joka tutkii permiläisiä kieliä. Alalla on tutkittu pitkään muun muassa permiläisten kielten vokaalien historiaa. 2020-luvulle tultaessa permistiikassa etymologisen tutkimuksen painopiste oli keskittynyt komin kieleen. Esimerkiksi ainoa permiläisistä kielistä julkaistu jossain määrin kattava etymologinen sanakirja on nimenomaan komin kielen etymologinen sanakirja. Permistiikan symposiumit ovat onnistuneet myös saamaan itse permiläisiä kielitieteilijöitä mukaan tiedemaailmaan. Permistiikan Permistika-julkaisun sarja antaa läpileikkauksen siitä, mitä permistiikan alalla milläkin hetkellä tutkitaan.
Pimiö

Suihkutilaan rakennettu yksinkertainen kotipimiö
Nykyaikainen suuren negatiivikoon käyttämisen mahdollistava ammattipimiö
Lauritsala-talon pimiö
Pimiö (valokuvalaboratorio) on tila, jota käytetään valokuvien kehitykseen. Pimiössä voidaan käsitellä filmejä tai valokuvapaperia niin, etteivät ne valotu tarkoituksettomasti. Pimiöitä on käytetty jo 1800-luvun loppupuolelta.
Pimiön voi harrastelija rakentaa kotonaan tilaan, jonka saa täysin pimennettyä. Yksinkertaista kuvien vedostamista varten pimiön varustukseen tarvitaan muun muassa suurennuskone, alan liikkeestä hankittava suojavalo, valokuvapaperia, altaat sekä kemikaalit (kehite ja kiinnite). Filmin kehittämistä varten riittää, että sen saa täysin pimeässä laitettua kehityspurkkiin; loput voi hoitaa huoneenvalossa.
Pimiössä voidaan kehittää mustavalko- tai värivalokuvia. Kun filmi on valotettu, se on ensin kehitettävä. Filmi kierretään spiraalille, joka laitetaan valotiiviiseen tankkiin. Tankista voi vaihtaa kemikaalit prosessin aikana. Mustavalkofilmin kehitysprosessin eri vaiheet ovat kehitys, keskeytys (huuhtelu), kiinnitys, loppuhuuhtelu ja kuivaus. Kun filmi on kehitetty, voidaan siitä vedostaa kuvia. Mustavalkopaperin kehitysprosessin ensimmäiseen vedostukseen valmiilta negatiivilta sisältyy neljä vaihetta: valokuvauspaperin valotus negatiivin projisoivalla suurennuskojeella ja paperin kemiallinen käsittely kolmessa nesteessä: kehite, keskeyte (tai vain huuhtelu) ja kiinnite. Värifilmeille ja -papereille nämä prosessit ovat erilaiset.
Pankromaattisia mustavalkofilmejä täytyy käsitellä ennen kehitysprosessia täysin pimeässä (poikkeuksena niin kutsuttu päivänvalotankki), mutta ortokromaattisten filmien ja valokuvapapereiden kanssa voidaan käyttää suojavaloa helpottamaan työskentelyä. Ortokromaattiset filmit ja mustavalkopaperit eivät ole punaiselle valolle herkkiä, joten suojavalo on usein elokuvistakin tuttu punainen, mutta se voi olla muunkin värinen nykyisillä papereilla. Värikuvat valotetaan useimmiten pimeässä, sillä paperi on kaikille spektrin väreille sensitiivinen, lukuun ottamatta jyrkkää pudotusta herkkyydessä noin 590 nm:n kohdalla. Niinpä värivedostuksessa voidaan käyttää erityistä suojavaloa, joka hohtaa himmeästi hyvin kapealla alueella juuri 590 nm:n aallonpituudella. Pienen totuttelun jälkeen työskentely sujuu tässäkin valaistuksessa.
Värivalokuvauksen suosio ja toisaalta kameraseuroissa kiertäneet paikkansapitämättömät huhutselvennä sen kehitysprosessin monimutkaisuudesta laskivat 1980- ja 1990-luvuilla pimiötyöskentelyn suosiota valokuvauksen harrastajien keskuudessa. Myöhemmin nopeasti yleistyneen digitaalisen valokuvauksen myötä pimiöt ovat käyneet yhä harvinaisemmiksi, sillä nykyisin filmikuvat useimmiten skannataan ja sitten tulostetaan tai teetetään vedokset ammattilaboratorioissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teekkarikameroiden mustavalkotyöskentelyopas
TAIK Virtuaaliyliopisto - filmin kehitys (Arkistoitu – Internet Archive)
Massive Dev Chart, mustavalkofilmien kehitysaikatietoa yms.
Personlammi

| Personlammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kangasala
Koordinaatit:  61°33′43″N, 24°03′19″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Vesijärven valuma-alue (35.73)
Laskujoki:  Personoja Havisevanjärveen 
Järvinumero:  35.732.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  127,4 m  
Rantaviiva:  0,545 km  
Pinta-ala:  1,734 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPersonlammi 
Personlammi  on Pirkanmaalla Kangasalla Suinulan pohjoispuolella sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Havisevanjärven pohjoispuolella ja Personsoiden lounaispuolella. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä ja sen rannat ovat puoliksi suomaata ja metsämaata. Lammelle ei tule teitä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Vesijärven valuma-alueella (35.73), jonka Havisenjärven-Myllyojan valuma-alueeseen se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 127,4 metriä mpy. Siihen on johdettu viisi suo-ojaa ja siihen laskee Alisen Salmijärven laskuoja. Personlammin laskuoja Personoja lähtee sen länsirannasta ja se laskee 700 metrin päässä Havisevanjärveen.
Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa sen karttanimi oli ”Iso Persojärvi”. Sen nimistä järveä, kuin ”Pientä Persojärveä”, ei ollut merkitty minnekään kartalle. Personsuot olivat luontaisessa tilassa ja Alisen Salmijärven ja Personlammin laskuoja virtasivat nykyisen kaltaista reittiä Havisevanjärveen. Vuoden 1980 peruskartassa ei lampeen ollut johdettu suo-ojia, mutta ne ilmaantuvat seuraavaan vuoden 1987 karttaan.
Pimijärvi (Myrskylä)

| Pimijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Myrskylä
Koordinaatit:  60°34′53″N, 25°49′47″E
Järvinumero:  17.006.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  37,9 m 
Rantaviiva:  1,93 km 
Pinta-ala:  0,21 km² 
Tilavuus:  278 000 m³ 
Keskisyvyys:  1,3 m 
Suurin syvyys:  3,25 m 
 fiPimijärvi 
Pimijärvi (ruots. Mörkträsket) on matala ja rehevä järvi Myrskylän eteläosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 21,3 hehtaaria. Etäisyys Helsingistä on 66 kilometriä koilliseen ja Porvoosta 23 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede

Pimijärven pituus lännestä itään on 650 metriä. Järvi on melko tasaleveä ja sen itäosassa sijaitsee vähäinen saari. Rannat ovat kulttuurimaisemaa, paitsi etelässä, jossa on ylävää metsämaata, joka kohoaa noin 80 metriä merenpinnan yläpuolelle eli noin 40 metriä järven pintaa korkeammalle. Pimijärven luoteisrannalta lähtee laskuoja länteen Kotojärveen, jonne etäisyys on noin 450 metriä.
Pimijärvi vesitilavuus on 278 000 kuutiometriä eli 278 miljoonaa litraa. Se on kahdeksanneksi laajin Myrskylän viidestätoista vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä.
Pimijärvi (17.006.1.003) kuuluu Tankvallinojan valuma-alueeseen (17.006), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Ilolanjoen vesistössä (17). Tankvallinojan alueen muut järvet ovat Valkjärvi ja Kotojärvi.
Myös Porvoossa on Pimijärvi. Se sijaitsee noin 20 kilometriä Myrskylän Pimijärveltä lounaaseen.
Petteri Punakuono ja kadonneiden lelujen salaisuus

| Petteri Punakuono ja kadonneiden lelujen salaisuus> Rudolph the Red-Nosed Reindeer and the Island of Misfit Toys |
| --- | --- |
 Eglanninkielisen dvd:n kansikuva.
Ohjaaja:  Bill Kowalchuk
Säveltäjä:  Bruce Roberts
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Western Publishing
Levittäjä:  GoodTimes Entertainment Netflix
Ensi-ilta:  2001
Kesto:  71 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Petteri Punakuono ja kadonneiden lelujen salaisuus (engl. Rudolph the Red-Nosed Reindeer and the Island of Misfit Toys) on yhdysvaltalainen animaatioelokuva vuodelta 2001. Elokuvassa Joulupukin luottoporon, Petteri Punakuonon, täytyy selvittää tonttujen valmistamien lahjalelujen selittämätön katoaminen, jotta maailman lapset eivät joutuisi pettymään jouluna.
Suomenkieliset ääninäyttelijät

Jon-Jon Geitel
Jenni Sivonen
Pasi Ruohonen
Anssi Känsälä
Arto Nieminen
Ossi Ahlapuro
Pauli Virta
Pierre Pican

Pierre Auguste Gratien Pican (27. helmikuuta 1935 Granville – 23. heinäkuuta 2018) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hän liittyi salesiaaneihin 4. syyskuuta 1955 ja sai pappisvihkimyksensä 24. huhtikuuta 1966. Hänet nimitettiin Bayeux'n (-Lisieux'n) hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 10. maaliskuuta 1988, ja piispaksi vihkiminen seurasi 17. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jean-Marie-Clément Badré, jota avustivat Jacques André Marie Jullien ja Joseph Gustave François Wicquart.
Picanista tuli 19. marraskuuta 1988 Bayeux'n (-Lisieux'n) piispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 12. maaliskuuta 2010.