stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uuno Klami
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Uuno Klami kuului virolahtelaiseen Klamin sukuun. Hänen vanhempansa olivat Virolahden Klamilan kylässä kauppa-apulaisena työskennellyt entinen merimies Anton Klami ja talollisen tytär Amalia Korpela. Suvussa oli ollut kansanpelimanneja. Isä kuoli Uunon ollessa nelivuotias ja hän jäi täysin orvoksi äidin kuollessa keuhkotautiin vuonna 1916. Klami pääsi aloittamaan kansakoulun vasta 11-vuotiaana, mutta osoitti jo nuorena musiikillista lahjakkuutta.
Klami opiskeli musiikkia Helsingin musiikkiopistossa vuosina 1915–1917, 1920–1921 sekä 1922–1924, ja hankki lisätuloja kahvila- ja elokuvapianistina. Vuonna 1918 hän osallistui suojeluskuntalaisena Suomen sisällissotaan ja sen jälkeen vapaahtoisena Viron vapaussotaan sekä Aunuksen retkeen 1919. Sotimisen jälkeen Klami palasi musiikkiopistoon, jossa hänen pääaineenaan oli syksystä 1921 alkaen sävellys. Sitä opetti arvostettu säveltäjä Erkki Melartin. Helsingin opiskeluvuosina syntyivät ensimmäiset sävellykset. Klami opiskeli Pariisissa 1924–1925 ja Wienissä 1928–1929. Pariisin vuoden aikana hän oman kertomansa mukaan tutustui Maurice Raveliin, josta tuli sitten hänen tärkein musiikillinen innoittajansa. Pariisin aika oli Klamin säveltäjänuran kannalta ratkaiseva ja ranskalaiset vaikutteet tulivat keskeisiksi hänen musiikissaan.
Elämä > Myöhemmät vaiheet

Klami alkoi saada suosiota säveltäjänä 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa. Runsaasti huomiota herätti hänen ensimmäinen sävellyskonserttinsa vuonna 1928. Vuodesta 1929 alkaen hän työsti Kalevala-aiheista musiikkiteosta, josta myöhemmin kehkeytyi kuulu Kalevala-sarja. Klami työskenteli 1929–1932 Sivistysjärjestöjen kansankonservatorion opettajana sekä vuosikymmeniä lehtien musiikkiarvostelijana, pisimpään (1932–1959) Helsingin Sanomissa. Klami oli Suomen Säveltäjät Ry:n johtokunnan jäsen 1945–1947 ja 1958–1961.
Talvisodan aikana Klami palveli lääkintätehtävissä ja avusti Finlandia Uutistoimistoa. Jatkosodassa hän palveli postimiehenä Karjalankannaksella helmikuuhun 1942 saakka. Sota-aikana hänen musiikkinsa sai enemmän kansallis-konservatiivisia sävyjä. 1949–1950 hän teki vielä uuden opintomatkan Pariisiin. Klami nimitettiin Suomen Akatemian jäseneksi Yrjö Kilpisen seuraajana vuonna 1959. Hän kuitenkin kuoli 1961 sydänkohtaukseen venematkalla Klamilasta Kujaholmiin.
Hyvin tärkeä innoituksen lähde hänelle oli meri. Meren äärellä hän vietti useimmat kesänsä, ja Suomenlahdelle, Virolahden Kujaholmin saarelle, hän myös rakennutti itselleen vuonna 1945 kesäasunnon, jonka on suunnitellut Lars Sonck. Kymmenen vuotta myöhemmin rakennetun venevajan, joka toimi kesäisin myös Klamin työhuoneena, sai suunniteltavakseen puolestaan Aulis Blomstedt.  Virolahden Klamilassa voi käydä katsomassa myös Uuno Klamin lapsuudenkotia ja Klamilan kirkon pihalla hänen patsastaan.
Uuno Klami -seura perustettiin vuonna 1987.
Elämä > Avioliitto

Klami avioitui Toini Nykäsen (1908–1976) kanssa Kymin kirkossa 24. heinäkuuta 1932. Siinä missä Uuno oli syrjäänvetäytyvä, ujo ja erittäin hiljainen, oli kauppakoulun käynyt Toini vilkas, eloisa ja seurallinen. Klamit muuttivat asumaan Helsingin taiteilijakoti Lallukkaan kesällä 1933 ensimmäisten asukkaiden joukossa.
Kirjallisuutta

Aho, Kalevi – Valkonen, Marjo: Uuno Klami: Elämä ja teokset.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25249-2
Tyrväinen, Helena: Kohti Kalevala-sarjaa: Identiteetti, eklektisyys ja Ranskan jälki Uuno Klamin musiikissa.  (Väitöskirja. Acta Musicologica Fennica)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2013.  ISSN 0587-2448  ISBN 978-951-98479-9-3  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Uuno Klamin sivusto
Klamilan Seutu ry
Uuno Klami -sävellyskilpailu
Virolahti.fi
FIMICin (puutteellinen) teosluettelo
FIMICin Uuno Klami -sivut (englanniksi)
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Yhtenäistetty Uuno Klami (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen)
Uuno Klami Ylen Musiikin syntymäpäiväkalenterissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Uuno Klamin muistomerkki Virolahden Klamilan kirkon pihalla.
Uuno Klami pianon ääressä.
Hadithan taistelu

Hadithan taistelu oli Irakin sodan aikana 1.–4. elokuuta ja 5. syyskuuta 2005 käyty taistelu Ansar al-Sunnah-järjestön taistelijoiden ja Yhdysvaltain merijalkaväen välillä. Tilanne sai alkunsa kuusihenkisen yhdysvaltalaisen tarkka-ampujaryhmän kuoltua väijytyksessä, jota seurannut kostoisku sai peitenimen operaatio Quick Strike.
Taistelujen alettua tehtiintienvarsipommilla toteutettu isku, jossa sai surmansa useita merijalkaväen sotilaita. Taistelut keskeytettiin, kunnes niitä jatkettiin syyskuussa. Syyskuussa vastarintaa ei enää juuri esiintynyt. Iskun suunnitelleet kapinalliset otettiin kiinni, tuomittiin irakilaisessa tuomioistuimessa kuolemaan ja teloitettiin vuonna 2006.
Tausta

Haditha on kaupunki Irakin länsiosan Anbarin maakunnassa. Kaupungin asukasluku oli noin 100 000 ja paikallisen väestön valtaosa oli sunnimuslimeja.
1. elokuuta 2005 joukko aseistautuneita salafistiseen Ansar al-Sunnah-järjestöön kuuluneita irakilaisia kapinallisia väijytti Yhdysvaltojen Yhdysvaltain merijalkaväkeen kuuluneen kuusihenkisen tarkka-ampujaryhmän Hadithassa. Kaikki kuusi saivat surmansa ja myöhemmin kapinalliset julkaisivat videon hyökkäyksen tapahtumista.
Operaatio Quick Strike

Tarkka-ampujaryhmän väijytystä seurasi Yhdysvaltain merijalkaväen toteuttama kostoisku Ansar al-Sunnahia vasrtaan Hadithassa. Operaatio sai peitenimen Quick Strike ja sen toteuttamiseen osallistui noin 1 000 sotilasta.
Merijalkaväen joukot aloittivat etenemisen kaupunkiin 3. elokuuta. Maajoukkojen etenemistä kaupunkiin tuettiin neljällä Bell AH-1W SuperCobra-taisteluhelikopterilla ilmasta. Ensimmäisten taistelujen aikana Yhdysvaltojen asevoimat ilmoitti noin 40:n kapinallisen saaneen surmansa. 4. elokuuta koettiin kuitenkin huomattava takaisku, kun merijalkaväen amfibiovaunu tuhoutui tienvarsipommilla tehdyssä iskussa. 15 merijalkaväen sotilasta kuoli yhden tulkkina toimineen siviilin lisäksi.
4. elokuuta tienvarsipommin ohella merijalkaväki oli toisaalla tehnyt iskun taloon hieman itse kaupungin ulkkopuolella. Talon sisällä pidätettiin seitsemän henkilöä kapinallisiksi epäiltynä. Talosta löydettiin myös aseita, ammuksia ja räjähteitä. Tienvarsipommilla tehty isku sai kuitenkin merijalkaväen päättämään operaation toistaiseksi. Joukot kerääntyivät operaation jatkoa varten kaupungin ulkopuolella, kunnes kaupunkiin hyökättiin uudelleen 5. syyskuuta. Ennakko-odotuksista huolimatta merijalkaväki ei kohdannut tällä kertaa kaupungissa juurikaan vastarintaa ja kaupunki vallattiin.
Seuraukset

Elokuussa Yhdysvaltojen tappiot olivat kaikkiaan 21 miestä kaatuneina ja syyskuussa menetettiin vielä neljä sotilasta. Kapinallisten arvioitiin kärsineen elokuussa noin 400 miehen tappiot. Operaation aikana Hadithasta oli löydetty yli 1 000 asekätköä ja noin 400 henkilöä oli pidätetty kapinallisiksi epäiltynä. 4. elokuuta pidätetty joukko tunnusti sittemmin toteuttaneensa tarkka-ampujaryhmän väijytyksen 1. elokuuta. Lopulta yhteensä kahdeksan hegen joukkoa syytettiin Irakilaisessa tuomioistuimessa, jossa kaikki saivat kuolemantuomiot. Tuomitut teloitettiin vuoden 2006 alussa.
Tienvarsipommin tuhoama amfibiovaunu elokuussa.
Klooririkkihappo

| Klooririkkihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7790-94-5
PubChem CID:  24638
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  HSO3Cl
Moolimassa:  116,528 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön tai ruskehtava neste
Sulamispiste:  –80 °C 
Kiehumispiste:  151–152 °C 
Tiheys:  1,766 g/cm3 (18 °C)
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Klooririkkihappo eli kloorisulfonihappo (HSO3Cl) on rikkihapon kloorijohdannainen, jossa yksi rikkihapon hydroksiryhmistä on korvautunut klooriatomilla. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä ja kuivausaineena.
Valmistus

Ensimmäisen kerran klooririkkihappoa valmisti Alexander William Williamson vuonna 1854. Hän valmisti klooririkkihappoa fosforipentakloridin ja rikkihapon välisellä reaktiolla. Lisäksi reaktiossa syntyy fosforyylikloridia ja vetykloridia. Nykyään tätä menetelmää käytetään lähinnä laboratorioissa.
Nykyään klooririkkihappoa valmistetaan kuivan, kaasumaisen vetykloridin ja rikkitrioksidikaasun välisellä reaktiolla.
Klooririkkihappoa voidaan valmistaa myös johtamalla fosforitrikloridia, klooria, tionyylikloridia tai dirikkidikloridia niin kutsuttuun savuavaan rikkihappoon tai johtamalla klooria ja rikkidioksidia jääetikkaan.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa klooririkkihappo on kellertävää tai kirkasta öljymäistä nestettä, jolla on pistävä ominaishaju. Kosteassa ilmassa yhdisteestä nousee syövyttäviä huuruja. Klooririkkihappo on hyvin voimakkaasti hapan ja voimakkaasti syövyttävä sekä hapettava aine. Klooririkkihappo liukenee kloorattuihin orgaanisiin liuottimiin kuten kloroformiin, dikloorimetaaniin, 1,1,2,2-tetrakloorietaaniin. Lisäksi se liukenee rikkidioksidiin, sulfuryylikloridiin, etikkahappoon, trifluorietikkahappoon ja nitrobentseeniin.  Veden kanssa klooririkkihappo reagoi hyvin voimakkaasti ja hajoaa vetykloridiksi ja rikkihapoksi.
Kuumennettaessa 170 °C klooririkkihappoa alkaa hajoamaan sulfuryylikloridiksi ja rikkihapoksi. Hajoaminen on tasapainoreaktio. Kuumennettaessa yli 190 °C yhdiste hajoaa kloorikaasuksi, rikkidioksidiksi ja rikkihapoksi.
Reaktioita > Epäorgaanisia reaktioita

Klooririkkihappo liuottaa monia alkuaineita. Arseeni tai antimoni liukenevat yhdisteeseen, jolloin muodostuu arseenitrikloridia tai antimonitrikloridia. Tina liukenee muodostaen tinatetrakloridia. Telluuri liukenee muodostaen Te22+ ja Te42+-kationeita ja seleenin liuetessa syntyy Se8i2+- ja Se42+-kationeita.
Klooririkkihappo reagoi voimakkaasti nitraatti-ionien ja typen oksidien kanssa, jolloin muodostuu typpidioksidia tai nitrosyylikationeita. Kromaattien ja vanadaattien kanssa se reagoi muodostaen kompleksisia yhdisteitä, kuten [CrO2(SO3Cl)2]
Reaktioita > Orgaanisia reaktioita

Erityisesti klooririkkihappoa käytetään orgaanisten yhdisteiden sulfonoimiseen eli sulfonihappojen valmistukseen. Lisäksi amiineista voidaan valmistaa sulfamiinihapon orgaanisia johdannaisia. Karboksyylihappoanhydridien kanssa aine reagoi muodostaen hyvällä saannolla asyyliklorideja eli happoklorideja.
Käyttö

Klooririkkihappoa käytetään valmistettaessa useita orgaanisia yhdisteitä kuten lääkkeitä, väriaineita, rikkaruoho- ja hyönteismyrkkyjä, polymeerejä, räjähdysaineita ja makeutusaineita. Klooririkkihappoa käytetään muun muassa sulfonamidilääkkeiden, sakkariinin ja syklamaatin ja tioindigo-väriaineiden synteeseissä.
Turvallisuus

Klooririkkihappo on hyvin vahvasti syövyttävä aine. Aine syövyttää voimakkaasti joutuessaan kosketuksiin ihon tai silmien kanssa sekä nieltynä ja hengitettynä. Lisäksi aine voi nieltynä aiheuttaa huonovointisuutta ja tajuttomuuden. Yhdisteen hengittäminen voi aiheuttaa keuhkopöhön.
Haapanirkko

| Haapanirkko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Nirkot Notodontidae
Alaheimo::  Aitonirkot Notodontinae
Suku::  Notodonta
Laji::  tritophus
Kaksiosainen nimi
 Notodonta tritophus  (Schiffermüller & Denis, 1775) 
Katso myös
   Haapanirkko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haapanirkko (Notodonta tritophus) on melko harvinainen ja Suomessa levinneisyydeltään eteläinen yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Suomessa tavattavat haapanirkot kuuluvat värimuotoon f. tiefi, jota tavataan jonkin verran myös Ruotsissa. Etusiipien pohjaväri on kellertävän vaalea. Siiven tyviosa sisempään poikkiviiruun saakka on mustanharmaa, samoin kärkiosa aivan ulko- ja takareunaa lukuun ottamatta. Keskitäplä on kellertävä ja valkoreunuksinen. Aaltoviiru erottuu siiven kärkiosassa valkoisena. Siiven takareunassa on suomutupsu. Lännempänä Euroopassa vallitsevalla värimuodolla etusiipien pohjaväri on ruskea. Takasiivet ovat valkoiset ja takareunan ulkonurkassa on tumma laikku. Siipiväli 40–55 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Haapanirkkoa tavataan Euroopasta Kaukasukselle, Iraniin ja Siperian länsiosiin. Suomessa levinneisyys rajoittuu maan eteläisempiin osiin pohjoisimpien havaintojen ollessa likimain Vaasa-Joensuu-linjalta. Perhosia on lennossa toukokuun alkupuolelta elokuun lopulle. Heinäkuun lopun jälkeen tavattavat perhoset lienevät toista sukupolvea ja Keski-Euroopassa lajilla on säännönmukaisesti kaksi sukupolvea.
Elinympäristö ja elintavat

Haapanirkko elää valoisissa lehtimetsissä, metsänreunoilla sekä puistoissa ja kulttuuriympäristöissä. Laji on esiintymiseltään paikoittainen ja vuotuiset vaihtelut yksilömäärissä ovat suuria. Joinakin vuosina laji voi olla lähes kadoksissa. Perhosten lento alkaa illan hämärryttyä ja jatkuu keskiyön tietämille. Molemmat sukupuolet tulevat varsin hyvin valolle ja naaraita saattaa olla valolle lentäneistä yksilöistä jopa enemmistö, mikä saattaa kertoa naaraiden liikkuvan melko lähellä maanpintaa.
Naaras munii 150–200 munaa yksitellen tai pieninä ryhminä lehtein alapinnoille. Toukat oleskelevat lehtien alapinnoilla ja myöhemmin lehden sivulla tai oksilla. Täysikasvuisina toukat koteloituvat maa-aineksella naamioituun kotelokoppaan maakoloon tai maahanpudonneiden lehtien väliin. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka syö ensisijaisesti metsähaapaa (Populus tremula), mutta joskus myös pajuja (Salix) ja koivuja (Betula).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Haapanirkko (Notodonta tritophus)
iNaturalist: Haapanirkko (Notodonta tritophus)
toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Notodonta tritophus (englanniksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1306120  BioLib: 53046  BOLD: 205589  CoL: 945WP  EoL: 3946946  Fauna Europaea: 446448  Fauna Europaea (new): b764da4d-272b-464b-827d-d75743d86ae9  GBIF: 4534914  iNaturalist: 362650  LoB: 4261  MaBENA: NotodTrito  NBN: NBNSYS0100004290  NCBI: 997287  Observation.org: 2003  Open Tree of Life: 134359  Laji.fi: MX.62100
Hafnium(IV)

| Hafnium(IV)oksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12055-23-1
PubChem CID:  292779
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  HfO2
Moolimassa:  210,49
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  2800 °C
Kiehumispiste:  5400 °C
Tiheys:  9,68 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Hafnium(IV)oksidi (HfO2) eli hafniumdioksidi tai hafnia on hafnium- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään erikoislasien ja muiden hafniumyhdisteiden valmistukseen, ydintekniikassa ja elektroniikassa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa hafnium(IV)oksidi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteellä on useita kidemuotoja eli se on polymorfista. Huoneenlämpötilassa stabiilein muoto on alkeiskopiltaan monokliininen ja muuttuu kuumennettaessa 1 700 °C:n lämpötilaan tetragoniseksi ja edelleen kuutiolliseksi noin 2 600 °C:n lämpötilassa. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee eräisiin kuumiin väkeviin happoihin, esimerkiksi vetyfluoridiin, ja väkeviin vahvoihin emäsliuoksiin. Hafnium(IV)oksidilla on suuri dielektrinen vakio.
Valmistus ja käyttö

Hafnium(IV)oksidia voidaan valmistaa kuumentamalla metallista hafniumia happivirrassa 400 °C:n lämpötilassa. Sitä muodostuu myös kuumennettaessa useita hafniumyhdisteitä.
Hafnium(IV)oksidilla on suuri taitekerroin, minkä vuoksi sitä käytetään erikoislasien valmistukseen. Yhdisteestä valmistetaan myös muita hafniumyhdisteitä, kuten hafnium(IV)kloridia. Yhdisteen korkean dielektrisen vakion vuoksi sitä käytetään porttioksidina kondensaattoreissa piidioksidin sijaan ja metallioksidipuolijohdekanavatransistorien valmistamiseen.
Miroslav Hájek

| Miroslav Hájek (Míla)> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Miroslav Hájek
Syntynyt: Tšekkoslovakia
Ammatti:  elokuvaleikkaaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1949–1988
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Miroslav Hájek (28. lokakuuta 1919 – ?) oli tšekkoslovakialainen elokuvaleikkaaja. Hájek oli Tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon merkittävä elokuvantekijä ja muun muassa ohjaaja Miloš Formanin leikkaaja elokuvissa Musta Pekka (1964), Vaaleaverikön rakkaus (1965) ja Palaa, palaa! (1967)
Hajib

Hajib (arabiaksi الحاجب ) oli espanjalaisen Al-Andalusin hallinnon korkea virka-arvo, josta myöhemmin muodostui visiirin titteli. Taifojen johtajat käyttivät hajibin arvonimeä.
Haavanoksakatkiainen

| Haavanoksakatkiainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Äärimmäisen uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Alaheimo::  Lamiinae
Tribus::  Acanthocinini
Suku::  Leiopus
Laji::  punctulatus
Kaksiosainen nimi
 Leiopus punctulatus  (Paykull, 1800) 
Katso myös
   Haavanoksakatkiainen Wikispeciesissä   Haavanoksakatkiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haavanoksakatkiainen (Leiopus punctulatus) on harvinainen ja esiintymisalueellaan laajalti taantunut kovakuoriaislaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi (RE). Vanhemmassa kirjallisuudessa lajin suomenkieliseksi nimeksi mainitaan lehmuskatkiainen, mutta nimi on muutettu, sillä kuoriainen ei elä lehmuksella.
Koko ja ulkonäkö

Haavanoksakatkiainen on 6–8 mm pitkä ja sen tuntosarvet ovat noin kaksi kertaa ruumiin pituiset. Ruumis on musta, mutta peitinsiipien keskellä on leveä, lähes valkoinen ja mustatäpläinen poikkivyö. Myös peitinsiipien kärjet ovat valkeat ja mustatäpläiset. Etuselän etureunassa on muutamia pieniä, valkeita karvatupsuja ja etuselän sivuilla isot, suoraan sivuille suuntautuvat hampaat. Tuntosarvien jaokkeet ovat ainoastaan tyvestä vaaleat, muutoin tummat.
Melko samannäköinen laji on tammikatkiainen (Leiopus nebulosus).
Levinneisyys

Haavanoksakatkiaista tavataan Keski-Euroopan itäosissa, Baltiassa ja Venäjällä. Ruotsissa lajilla on kaksi suppeaa esiintymisaluetta, minkä lisäksi se tunnetaan Venäjän Karjalasta. Etsinnöistä huolimatta Suomesta tunnetaan vain yksi löytö Lohjalta vuonna 1940, mutta kuoriainen saattaa silti esiintyä jossakin päin Suomea.
Elinympäristö ja elintavat

Haavanoksakatkiainen elää ainakin Ruotsissa ainoastaan haavalla (Populus tremula), mutta Keski-Euroopassa sen ensisijainen isäntäpuu on hopeapoppeli (Populus alba). Keski-Euroopassa elinympäristöt ovat pääasiassa hopeapoppelia kasvavia tulvametsiä jokien rantamilla, ja tällaiset ympäristöt ovat vesistöjen säännöstelyn ja rakentamisen uhkaamia. Ruotsissa lajia tavataan vanhojen ja hitaasti kasvavien haapojen paksuhkoista, kuolleista oksista, tavallisimmin vasta jokin aika sitten kaatuneista puista. Toukkien syömäjälkiä on löytynyt myös elävien puiden kuolleista oksista ja rungoilta, minkä perusteella laji saattaa elää pitkäänkin piilossa korkealla oksistoissa. Aikuiset kuoriaiset liikkuvat öisin kesä-heinäkuussa.
Toukka elää kuolleen oksan tai rungonosan irroneen kuoren alla ainakin useimmiten paikoissa, joissa puun pinnassa kasvaa haapapikaria (Encoelia fascicularis). Ei kuitenkaan tiedetä, onko sienen esiintyminen kuoriaisille välttämätöntä. Toukat kaivertavat oksaan matalan, noin 4 mm:n levyisen ja karkean puupurun täyttämän toukkakäytävän. Käytävä on usein oksanhaaran tyvessä ja kiertää sen ympäri. Toukkakehitys kestää kaksi vuotta ja koteloituminen tapahtuu kuoren alle matalaan kotelo-onkaloon. Onkalo erottuu puun pinnassa vaaleana verrattuna sienen mustaamaan puuainekseen.
Vuoden 2010 kansallisissa uhanalaisluokituksissa Suomessa laji on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi, Ruotsissa se on vaarantunut.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Haavanoksakatkiainen (Leiopus punctulatus)
iNaturalist: Haavanoksakatkiainen (Leiopus punctulatus)
Lamiinae.org: Leiopus punctulatus (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Leiopus punctulatus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q4042746  Wikispecies: Leiopus punctulatus  BioLib: 11385  BOLD: 212275  CoL: 3T27B  EUNIS: 115524  Fauna Europaea: 114032  Fauna Europaea (new): 2f356c96-bda6-43dc-b1d5-12b256e01f54  GBIF: 5999220  iNaturalist: 733408  IRMNG: 10935946  NCBI: 519466  Observation.org: 553031  Open Tree of Life: 786310  Laji.fi: MX.194735
Guy Haarscher

Guy Haarscher (s. 1946) on belgialainen filosofi. Hän työskentelee professorina Brysselin Université Libressa ja on samassa yliopistossa toimivan Oikeusfilosofian tutkimuskeskuksen (Centre de Philosophie du Droit) johtaja. Haarscher on tutkinut moraalifilosofiaa, yhteiskuntafilosofiaa ja oikeusfilosofiaa erityisesti ihmisoikeuksien näkökulmasta.
Haarscherilta on ilmestynyt suomeksi artikkeli ”Oikeuden aika ja totalitaarinen kokemus” niin & näin -lehden numerossa 2/2005 sekä yksi teos, Tunnustuksettomuus, Eurooppalaisen filosofian seuran julkaisusarjassa vuonna 2006.
Tunnustuksettomuus

Suomennetussa teoksessaan Tunnustuksettomuus (La laïcité, 1996) Haarscher käsittelee tunnustuksettomuuden (ransk. laïcité) käsitettä. Tunnustukseton valtio ei aseta mitään uskontoa erityisasemaan ja takaa jokaiselle ajatuksenvapauden. Se suhtautuu puolueettomasti ja tasavertaisesti kaikkiin uskontoihin ja uskonnottomiin vakaumuksiin.
Ranskassa tunnustuksettomuuden periaate toteutettiin vuonna 1905. Haarscher esittelee teoksessaan ranskalaisen tunnustuksettomuuden syntyhistoriaa ja vertailee eri Euroopan maiden ja Yhdysvaltojen tilannetta. Lisäksi hän pohtii sananvapauden ja uskonnonvapauden suhdetta monikulttuurisissa yhteiskunnissa.
Teoksia

Haarscher, Guy: L’ontologie de Marx: Le problème de l'action des textes de jeunesse à l'œuvre de maturité.  Bruxelles: Editions de l’Université de Bruxelles, 1980.  ISBN 2-8004-0709-3
Haarscher, Guy: La raison du plus fort. Määritä julkaisija!
Haarscher, Guy: Philosophie des droits de l’homme. Määritä julkaisija!
Haarscher, Guy & Mario Telo: Après le communisme?: Les bouleversements de la théorie politique.  (4. laitos)  Bruxelles: Editions de l’Université de Bruxelles, 1993.  ISBN 2-8004-1058-2
Haarscher, Guy: Philosophie des droits de l’homme.  (4. laitos)  Bruxelles: Editions de l’Université de Bruxelles, 1993.  ISBN 2-8004-1074-4
Haarscher, Guy: La Laïcité.  (Suom. Tunnustuksettomuus)  PUF, 1996.  ISBN 2-8004-1175-9
Haarscher, Guy: Le fantôme de la liberté. Määritä julkaisija!
Haarscher, Guy & Boris Libois: Les mutations de la démocratie représentative.  Bruxelles: Editions de l’Université de Bruxelles, 1997.  ISBN 2-8004-1175-9
Haarscher, Guy: Philosophie du droit. Määritä julkaisija!
Haarscher, Guy: Les démocraties survivront-elles au terrorisme?. Määritä julkaisija!
Haarscher, Guy: Le fantôme de la liberté: La servitude volontaire de l'homme moderne.  Bruxelles: Editions Labor, 1997.  ISBN 2804011879
Teoksia > Suomennettu teos

Haarscher, Guy: Tunnustuksettomuus.  ((La laïcité, 1996.) Suomentanut Tapani Kilpeläinen. Esipuhe Jarkko Tontti. 23°45)  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura ry, 2006.  ISBN 952-5503-22-4
Teoksia > Suomennettu artikkeli

Haarscher, Guy: Oikeuden aika ja totalitaarinen kokemus. (Suomentanut Jarkko S. Tuusvuori) niin & näin, 2005, nro 2/05.