stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marian sairaala

Marian sairaala, Lars Sonck 1908
Marian sairaala on 1800-luvulla perustettu entinen sairaala Helsingissä. Nykyään siinä pitää majaansa startup-keskittymä nimeltään Maria 01. Suomen itsenäisyyden aikana sairaala on toiminut sekä osana Helsingin kaupungin sairaalaa että Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiriä. Sairaalatoiminta Mariassa lopetettiin vuonna 2014. Marian sairaalalla on pitkät ja kiinteästi Suomen itsenäistymisen historiaan liittyvät perinteet. Sairaala on nimetty Venäjän keisarin Aleksanteri III:n puolison keisarinna Maria Fjodorovnan mukaan.
Marian sairaalan päärakennus sijaitsee Kampissa Lapinlahdenkadun länsipään varrella. Sen tontti rajoittuu lännessä Mechelininkatuun ja idässä Baanaan, vuonna 2009 puretun Helsingin satamaradan kuiluun.
Historia > Ennen toista maailmansotaa, 1886-1913

Ensimmäinen sairaala nykyisellä paikalla oli vuonna 1886 rakennettu kunnallissairaala, Theodor Deckerin suunnittelema Uusi kuumelasareetti. Se koostui kolmesta yksikerroksisesta puisesta sairaalapaviljongista ja talousrakennuksesta. Siinä oli 28 potilaspaikkaa, epidemia-aikana jopa 50. Näistä punatiilinen talousrakennus on säilynyt näihin päiviin asti. Helsingin sairaaloiden kapasiteetti osoittautui kuitenkin jo pian riittämättömäksi. Vuonna 1890 lähetetiin arkkitehti Onni Törnqvist (Tarjanne) ja kaupunginlääkäri Carl Qvist (1827–1897) ulkomaille perehtymään sairaalasuunnitteluun.
Vuonna 1891 tontille päätettiin rakentaa kulkutautisairaala, joka nimettiin Marian sairaalaksi keisari Aleksanteri III:n ja Maria Fjodorovnan hopeahääpäivän kunniaksi. Vuonna 1894 valmistunut Kulkutautisairaala koostui tontin eteläpäätyyn rakennetuista kolmesta puurakennuksesta ja lisäksi tontin pohjoispäähän rakennettiin tiilipaviljonkeja yleissairaalan tiloiksi (desinfektiovierasmaja, kappeli- ja obduktiorakennus, tarkkailupaviljonki) sekä vuonna 1898 talousrakennus. Hieman myöhemmin, vuonna 1902, rakennettiin Onni Törnqvistin suunnittelema valkeaksi rapattu, tiilinen kirurgian paviljonki alueen luoteisnurkkaan. Samalla sairaala sähköistettiin.
Sairaalan seuraava laajennus vuonna 1908 oli Lars Sonckin suunnittelema. Tällöin rakennettiin tontin pohjoisreunaa nykyäänkin reunustavat kivirakennukset ja muun muassa porttiholvi, jonka kautta alueelle kuljetaan Lapinlahdenkadun puolelta. Laajennusten valmistuttua vuonna 1909 oli Marian sairaala Suomen suurin sairaala. Vuoden 1908 laajennukset antoivat alueelle sen vielä tänäkin päivänä tunnistettavan muodon. Niissä oli neljä sisätautien vuodeosastoa 120 potilaalle, joissa oli 28 paikan potilassaleja ja ns. hallintorakennuksessa poliklinikat, tuberkuloositoimisto ja laboratorio. Yläkerrassa asui lääkäreitä perheineen. Vuonna 1912 aloitti moderni röntgenosasto ja avattiin lastenosasto puupaviljongeissa kulkutautitapauksia varten.
Sairaalaa tarvittiin aluksi erityisesti kulkutautien ja vähävaraisten potilaitten hoitoon. Tavallisimpia hoidettuja sairauksia olivat mm. lavantauti eri muodoissaan sekä vaatetäin levittämä toisintokuume, mitkä kertovat karua tarinaa asumisoloista ja hygienista. Marian sairaalan säännöissä vuodelta 1894 määrättiin, että varattomilla potilailla oli etuoikeus hoitoon. Tätä periaatetta noudatettiin aina 1920-luvulle asti. Kulkutautien hoitaminen siirtyi vuonna 1913 Fredriksbergin epidemiasairaalaan (Auroran sairaala).
Henkilökuntapula oli Helsingin Diakonissalaitoksessa vuonna 1867 alkaneesta hoitajaopetuksesta huolimatta niin paha, että potilaat auttoivat toinen toisiaan, mikä oli omiaan levittämään tarttuvia tauteja sairaalan sisällä. Sairaalan yhteyteen perustettiin vuonna 1909 Suomen ainoa kunnallinen sairaanhoitajakoulu, josta vuonna 1936 tuli itsenäinen oppilaitos.
Historia > Ensimmäisen maailmansodan jälkeen, 1915-1936

Marian sairaala toimi ensimmäisen maailmansodan aikana 100 paikkaisena sotasairaalana Punaisen Ristin tukemana. Keisari Nikolai II vieraili sairaalassa tarkastuskäynnillä vuonna 1915. Tuberkuloosisairaalana Maria toimi vuoteen 1926 asti, jonka jälkeen ne siirtyivät Laakson sairaalaan vuonna 1929.
Vuonna 1936 käynnistettiin lasten poliklinikka ja neuvola. Silmätautien poliklinikka toimi Mariassa vuosina 1925–1936. Fysiatrian osasto toimi vuodesta 1930.
Alkuvuosikymmeninä suuri osa henkilöstöstä asui sairaalan alueella, uuden sisätautipaviljongin ullakkokerroksessa, alueen muissa rakennuksissa ja jopa potilasosastoilla. Osastoilla asuminen loppui 1950-luvun alussa kun asuntola Hietalinna valmistui.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen, 1954-2014

Toisen maailmansodan aikaan vuonna 1943 Marian sairaala toimi sotasairaalana. Vuonna 1954 valmistui sairaala-alueen länsireunalle Lauri Pajamiehen suunnittelema uusi keskusrakennus, johon kuuluvat alueen rakennuskannan korkeimmat osat, jossa sijaitsivat leikkausosasto, tuolloin vielä harvinainen ensiapuasema, ajanvarauspoliklinikat ja vuodeosastoja. Samalla katosi korvaamattoman kaunista vanhaa rakennushistoriaa. Uuden rakennuksen siipi yhdistettiin jatkeena vanhaan koristeelliseen kirurgian paviljonkiin, joka lopulta purettiin vuonna 1964.
Vuonna 1956 lastenosasto siirtyi Auroran sairaalaan. Vuonna 1959 sairaalasta tuli paikallissairaala. 1900-luvun puolenvälin jälkeen sairaala-alueen eteläreunan rakennuksia purettiin Helsingin satamaradan ratapihan laajennuksen tieltä. Alueelta purettiin muitakin rakennuksia, muun muassa Onni Törnqvistin vuonna 1902 suunnittelema kirurgian paviljonki vuonna 1964, ja esimerkiksi vuoden 1908 laajennuksessa tehtyjä kaupunginpuutarhuri Svante Olssonin suunnittelemia istutuksia muokattiin ja poistettiin. Lisäksi uutta keskusrakennusta laajennettiin kahteen otteeseen, vuosina 1983 ja 1992.
Marian sairaala oli pitkään pääkaupungin ensimmäinen ja ainoa kunnallinen akuuttisairaala. 1960-luvun alussa Mariaan perustettiin Suomen ensimmäinen dialyysiosasto ja siellä tehtiin vuonna 1964 maan kaksi ensimmäistä munuaisensiirtoa. HYKS:n aloitettua toimintansa vuonna 1958 Marian sairaala määriteltiin paikallissairaalaksi.
Marian sairaalassa toimivat aiemmin ortopedian ja traumatologian yksiköt, urologinen yksikkö, yleis- ja vatsakirurgian yksikkö, sekä päivystyspoliklinikka. Sairaalassa harjoitettiin kirurgista toimintaa ja vielä 2000-luvun taitteessa siellä suoritettiin keinonivelleikkauksia, selkäkirurgiaa, vammojen leikkauksia sekä vaativia vatsa- ja yleiskirurgisia toimenpiteitä sekä urologisia toimenpiteitä. Marian sairaala siirtyi vuoden 2007 lopussa Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiriltä pääosin Helsingin kaupungin alaisuuteen, ja HUS:n ainoana toimintona Mariassa jatkettiin vain dialyysihoitoja. Sairaalassa oli loppuvaiheessa myös useita vuodeosastoja.
Sairaalan päivystyspoliklinikka lakkautettiin syyskuussa 2009, jolloin sen toiminnot siirtyivät Meilahden sairaalan alueella sijaitsevaan uuteen Haartmanin sairaalaan. Tämän jälkeen sairaala toimi Malmin sairaalan väistötilana ja viimeisetkin sairaalatoiminnat lopetettiin vuonna 2014.
Sairaalatoiminnan jälkeen, 2016 -

Vuonna 2016 sairaalan tilat remontoitiin ja siellä aloitti toimintansa Maria 01 -nimellä tunnettu startup-keskittymä. Operaattoriyhtiön toimijat ovat Helsingin kaupunki, Startup-säätiö ja Helsingin Uusyrityskeskus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marian sairaala Wikimedia Commonsissa
Marian sairaalan ympäristöhistoriallinen selvitys 12.3.2012. Loci maisema-arkkitehdit oy.
Postikortti Marian sairaalasta 1920-luvulta. Etualalla oleva Onni Törnqvistin 1902 suunnittelema kirurgian paviljonki on purettu vuonna 1964. Vasemmalla näkyvä Lars Sonckin 1908 piirtämä rakennus on yhä pystyssä. Tuntematon valokuvaaja.
Potilassali, jonka pylväät olivat maalauskoristellut, Lars Sonck 1908
Marian sairaala, sisätautien paviljonki, Lars Sonck 1908
Marian sairaalan sisäpiha vuonna 1963, Constantin Grünbergin valokuva. Villiviinit oli istutettu heti rakennusten vuonna 1908 valmistumisen jälkeen.
Mantšuria

Mantšurian sijainti Kiinassa. Tummanpunaiset alueet luetaan Koillis-Kiinaan, vaaleanpunaiset ovat nykyisin osa Sisä-Mongoliaa.
John Tallisin kartta vuodelta 1851, yksi varhaisimmista eurooppalaisista kartoista, joissa nimi Mantšuria esiintyy. Aikaisemmin sekä Mantšuriaa että Mongoliaa oli länsimaissa tavallisimmin nimitetty Kiinan Tartariaksi.
Mantšuria (kiinaksi perint.: 滿洲; yksink.: 满洲; pinyin: Mǎnzhōu) on mantšujen perinteinen kotialue, joka sijaitsee nykyisen Kiinan koillisosassa, osittain Keltaisenmeren rannikolla. Kiinalaiset kuitenkin käyttävät alueesta nimeä Koillinen (perint.: 東北; yksink.: 东北; pinyin: dōng běi) koska Mantšuria-nimellä on separatistinen sävy ja koska nimi tuo mieleen japanilaismiehityksen ja Mantšukuon, joka oli Japanin alainen nukkevaltio Mantšurian alueella 1932–1945. Kiinan tasavalta käytti virallisissa asiakirjoissaan alueesta Koillinen-nimeä jo vuonna 1911 tapahtuneesta perustamisestaan alkaen, koska kumottu keisarikunta oli perustunut mantšujen valtaan.
Mantšurian pinta-ala on noin 1 550 000 neliökilometriä. Sen nykyiseen alueeseen kuuluvat Kiinan maakunnista Heilongjiang, Jilin ja Liaoning. Etelässä olevien muiden Kiinan alueiden lisäksi sen naapureita ovat lännessä Mongolia, pohjoisessa Venäjä ja idässä Pohjois-Korea.
Mantšurian laajuus

Eri yhteyksissä ja eri aikoina termiä Mantšuria on käytetty laajemmassa tai suppeammassa merkityksessä.
Suppeimmassa mielessä Mantšurialla tarkoitetaan Heilongjiangin, Jilinin ja Liaoningin provinsseja Koillis-Kiinassa (dōng běi).
Laajemmassa merkityksessä Kiinan Mantšuriaan luetaan edellisten lisäksi myös nykyisen Sisä-Mongolian itäosa: Hulunbuirin, Hingganin, Tongliaon ja Chifengin alueet. Tämä vastaa suunnilleen aluetta, joka vuosina 1932–1945 kuului Mantšukuon valtioon.
Historiallisesti on Mantšuriaan luettu myös osa Venäjän kaukoitää, Venäjän Mantšuria, joka ulottuu Amur- ja Ussuri-joilta Stanovoivuoristoon ja Japaninmereen. Täten siihen kuuluvat Venäjän alueista Primorjen aluepiiri, eteläosa Habarovskin aluepiiriä, Juutalaisten autonominen alue ja Amurin alue. Nämä kuuluivat vuonna 1689 alle­kirjoitetun Nertšinskin rauhan­sopimuksen mukaan mantšujen hallitsemaan Kiinaan, mutta Kiina menetti Venäjälle Amurin pohjoispuoliset alueet vuonna 1858 sekä vuonna 1860 vielä Ussurin itä­puolisen alueen.
Kaikkein laajimmassa merkityksessä Mantšuriaan on luettu edellisten lisäksi myös Sahalinin saari, joka Qing-dynastian aikaisissa kartoissa, myös venäläisissä ja japanilaisissa kartoissa, usein luettiin siihen kuuluvaksi, vaikkei sitä Nertšinskin rauhan­sopimuksessa mainittukaan. Saari oli kuitenkin pääasiassa ainujen asuttama. Saari kuuluu nykyään Venäjään, mutta vuosina 1905–1945 sen eteläosa kuului Japaniin.
Nimen alkuperä ja alueen muut nimet

Mantšu on alun perin Nurhacin 1600-luvun alussa antama nimi hänen yhdistämilleen džurtšeni­laisille heimoille. Hänen perustamansa Qing-dynastia, joka myöhemmin valloitti koko Kiinan ja hallitsi sitä vuosina 1644–1912, ei kuitenkaan koskaan käyttänyt alkuperäisestä koti­maastaan nimeä Mantšuria tai muuta mantšuihin viittaavaa nimeä.
Länsimaissa nimi Mantšuria tuli tunnetuksi 1700-luvun lopulla tai 1800-luvun alussa. Aikaisemmin aluetta oli nimitetty Kiinan Tartariaksi. Japanilainen tutkija Junko Miyawaki-Okadi on väittänyt, että japanilainen maan­tieteilijä Takahashi Kageyasu olisi ensimmäisenä käyttänyt termiä 满洲 (Manshū) alueen nimenä vuonna 1809 ilmestyneessä teoksessaan Nippon Henkai Ryakauzu ja että länsimaiset maantieteilijät olisivat omaksuneet nimen siitä. Todelli­suudessa nimeä  Mantšuria (ransk. Mantchourie) oli kuitenkin käytetty jo aikaisemmin: ranskalaiset lähetyssaarnaajat olivat tunteneet alueen tällä nimellä jo vuonna 1800. Myös ranskalais­syntyiset maan­tieteilijät Conrad Malte-Brun ja Edme Mentelle suosittelivat vuonna 1804 julkaisemassaan teoksessa nimien Mantšuria, Mongolia ja Kalmukia käyttämistä täsmällisempinä niminä sen alueen eri osille, joita yleisesti oli nimitetty Tartariaksi.
Qing-dynastian loppuaikoina Mantšuria jaettiin kolmeksi Kiinan maakunnaksi. Siitä lähtien alueesta käytettiin virallisesti nimeä ”Kolme koillista provinssia” (kiin. 東北三省, Dōngběi Sānshěng). Vuoden 1911 Xinhai-vallan­kumouksen jälkeen Kiinan tasavallan virallisissa asia­kirjoissa mantšujen alku­peräistä koti­maata nimitettiin usein myös lyhemmin ”Koilliseksi”.
Nykyään Kiinassa käytetään Koillis-Kiinan asukkaista tavan­omaisesti nimitystä Dōngběi rén (”koillislainen”). Nimitystä ”Koillinen” käytetään yhteis­nimityksenä koko alueelle puhuttaessa esimerkiksi alueen historiasta, kulttuurista, perinteistä, murteista tai keittiöstä. Nimeä Mantšuria (kiin. 滿, Mǎnzhōu) käytetään Kiinassa vain harvoin, ja se tuo herkästi mieleen kielteisiä, japanilaisten perustamaan Mantšukuon (kiin. 滿洲國, 'Mǎnzhōuguó') nukkevaltioon liittyviä mielleyhtymiä.
Mantšuriasta on historiallisesti käytetty myös nimeä Guandong (kiin. 關東, Guāndōng), mikä sananmukaisesti merkitsee ”solan itäpuolella” ja viittaa Shanhain solaan Qinhuangdaossa, nykyisessä Hebein maakunnassa, missä Kiinan muuri päättyy idässä Keltaiseen­mereen. Tämä käytäntö esiintyy nimityksessä Chuǎng Guāndōng (sananmukaisesti ”ryntäys Guandongiin”), jota käytetään Han-kiinalaisten joukkomuutosta Mantšuriaan 1800–1900-luvuilla. Samaan tapaan on käytetty myös nimeä Guanwai (關外), ”solan ulkopuolella”. Nimi Guandong tuli myöhemmin käyttöön suppeammassa merkityksessä, jolloin sillä tarkoitetaan Kwantungin vuokra-aluetta Liaodongin niemimaalla.
Maantiede ja ilmasto

Mantšuria käsittää pääasiassa pohjoisen puoliskon suppilon muotoisesta Pohjois-Kiinan kratonista, laajasta alueesta, jonka kallio­perä on prekambrisia kivi­lajeja. Ennen trias­kautta Pohjois-Kiinan kratoni oli erillinen manner, ja kivi­hiili­kaudella se oli maailman pohjoisin manneralue. Hingganvuoret alueen länsiosassa on jura­kautinen vuorijono, joka syntyi Pohjois-Kiinan kratonin törmätessä Siperian kratoniin, mikä oli viimeinen vaihe supermanner Pangean muodostumisessa.
Vaikka mikään osa Mantšuriaa ei kvartäärikaudella jäätiköitynyt, seudun alavien ja hedelmällisempien alueiden maaperän muodostavat erittäin paksut lössikerrostumat, jotka koostuvat Himalajan, Kunlunin ja Tienšanin jäätiköityneissä osissa sekä Gobin ja Taklamakanin autiomaissa syntyneestä tomusta.
Mantšurian ilmastoa luonnehtii erittäin suuri ero vuoden­aikojen välillä. Kesät ovat runsas­sateisia ja lähes trooppisen kuumia, kun taas talvet ovat arktisen kylmiä ja kuivia. Tämä johtuu siitä, että Mantšurian sijainti Euraasian suuren mantereisen maa-alueen ja Tyynenmeren raja-alueella saa aikaan eri vuoden­aikoina eri suuntiin puhaltavia monsuunituulia.
Kesällä, kun maa lämpenee nopeammin kuin valtameri, Aasiassa muodostuu matala­paine, jolloin lämpimät ja kosteat kaakkois­tuulet tuovat rankka­sateita ja ukkosia. Vuotuinen sademäärä vaihtelee 400 millimetristä lännessä yli 1 150 millimetriin Changbaivuorilla. Kesät ovat hyvin lämpimiä: heinäkuun keskilämpö vaihtelee 31 celsiusasteesta etelässä 24 celsiusasteeseen alueen pohjoisrajalla. Muualla paitsi alueen pohjoisosissa lähellä Amuria suuri kosteus tekee helteen tukalaksi tähän aikaan vuodesta.
Talvella sitä vastoin Siperian korkeapaine saa aikaan hyvin kylmiä pohjois- tai luoteis­tuulia, jotka saavat ilmanlämpötilan laskemaan alueen eteläisimmissä osissa noin −5 celsiusasteeseen, pohjoisosissa jopa −30 celsiusasteeseen. Koska Siperiasta tulevat tuulet kuitenkin ovat hyvin kuivia, lunta sataa talvellakin vain harvoina päivinä ja silloinkin niukasti. Tästä aiheutui sekin, että vaikka samoilla leveysasteilla sijaitsevat alueet Pohjois-Amerikassa peittyivät kvartääri­kauden jääkausina kokonaan jäätikköihin ja vaikka Mantšuriassa oli vielä kylmempää, kuivuuden vuoksi sinne ei muodostunut jäätikköä. Asiaan vaikuttivat myös voimakkaat länsituulet, jotka saapuivat Pohjois-Euroopan silloisen manner­jäätikön suunnalta.
Kulttuuri

"Koillinen" tai "alue Muurista itään" ovat tärkeitä käsitteitä alueen asukkaille, sillä he määrittelevät olevansa ensisijaisesti kotoisin Koillisesta, ja vasta sen jälkeen he määrittelevät kotimaakuntansa. Syynä on se, että seudun kolmella maakunnalla on yhteinen historia, ja niiden kulttuuri on hyvin yhdenmukainen. Muualla Kiinassa taas henkilökohtaisen kotiseudun määritelmänä käytetään ensisijaisesti maakuntaa. Koillisen asukkaat puhuvat mandariinikiinan koillista murretta. Alkuperäinen mantšun kieli on käytännöllisesti katsoen jo hävinnyt.
Historia > Varhaishistoria

Mantšuria on ollut monien paimentolaisheimojen kuten mantšujen, ultšojen ja nanaiden kotimaa. Monet etniset ryhmät kuten sushenit, donghu-kansat, xianbeit, wuhuanit mohet, khitanit ja džurtšenit ovat eri aikoina perustaneet sinne valta­kuntiaan. Kiina hallitsi osaa Mantšuriasta jo Han-dynastian sekä myöhemmin myös Läntisen Jin- ja Tang-dynastian aikana, toisinaan vasallivaltiona. Myös korealaiset Gojoseonin, Buyeon, Goguryeon ja Balhaen valtakunnat ovat hallinneet osia Mantšuriasta. Yhdessä eteläisen Song-dynastian kanssa Länsi-Mantšurian khitanit perustivat alueelle Liao-valta­kunnan, joka hallitsi myös sitä lähellä sijaitsevia alueita Pohjois-Kiinassa.
Tunguusien sukuiset džurtšenit, jotka olivat olleet Liaon vasalleja, kukistivat 1100-luvun alussa Liao-valtakunnan ja perustivat Jin-dynastian (1115–1234), joka onnistuneiden sotilaallisten valloitusten jälkeen hallitsi Pohjois-Kiinaa ja Mongoliaa. Mongolien perustaman Yuan-dynastian aikana (1271–1368) Mantšuriaa hallittiin osana Liaoyangin provinssia. Vuonna 1375 Nahacu, Pohjoisen Yuanin mongolilainen upseeri Liaoyangin provinssista, valtasi Liaodongin, mutta antautui myöhemmin Ming-dynastialle vuonna 1387. Turvatakseen pohjoiset raja­seutunsa ja päästäkseen eroon vaikeuksista, joita Yuanin jäänteet siellä yhä aiheuttivat, Ming-dynastia päätti ”rauhoittaa” džurtšenit. Keisari Yonglen aikana (1402–1424) Kiinan valta Mantšuriassa saatiin vakaan­nute­tuksi. Mutta 1580-luvulla Jianzjou-džurtšeneihin kuulunut päällikkö Nurhaci (1558–1626) ryhtyi toimiin yhdistäkseen alueen džurtšeni­laiset heimot. Seuraavien vuosi­kymmenien aikana džurtšenit, joista tästä lähtien käytettiin nimitystä mantšut, saivat valtaansa melkein koko Mantšurian. Vuonna 1616 Nurhaci perusti Myöhemmän Jin-dynastian.
Vuonna 1644, sen jälkeen kun Ming-dynastian pääkaupunki Peking oli joutunut kapinoivien talonpoikien hallintaan, mantšut liittoutuivat Ming-kenraali Wu Sanguin kanssa ja ottivat hallintaansa Pekingin, kukistivat lyhytikäisen Shun-dynastian ja perustivat Qing-dynastian (1644–1912), joka hallitsi koko Kiinaa. Dynastia rakennutti 1600-luvun lopulla Mantšurian ja varsinaisen Kiinan rajalle varustuksia, joiden tarkoituksena oli rajoittaa han-kiinalaisten muuttoa Mantšuriaan. Mutta vuonna 1858 heikentynyt Qing-valtakunta joutui Aigunin sopimuksella luovuttamaan Venäjälle Amurin pohjoispuolella olevan osan Mantšuriaa. Vuonna 1860 Pekingin rauhan­sopimuksella Venäjä sai myös Ussurin itäpuoliset alueet, jonne perustettiin Vladivostok. Tästä lähtien Mantšuria on jakautunut venäläiseen osaan, jota toisinaan on nimitetty Ulommaksi Mantšuriaaksi, ja Kiinalle jääneeseen alueeseen, Sisempään Mantšuriaan. Tavallisimmin Mantšurialla on tämän jälkeen tarkoitettu vain Kiinalle jäänyttä ”Sisempää Mantšuriaa”. Pekingin rauhan­sopimuksen jälkeen Kiinan alue ei enää ulotu Japaninmereen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mantšuria Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Manchuria
Mantšukuon (1933–1945) kartta
Käännös suomeksi
Royal Ordnance L7

Royal Ordnance L7 on brittiläinen panssarivaunukanuuna, joka oli Naton ja useiden  muiden maiden panssarivaunujen pääase 1960-luvulta 1980-luvun alkuun. Tykki on 105 mm kaliiperinen ja putken pituus on 52 kaliiperin mittaa. Asetta on valmistettu noin 20 000 kappaletta.
Historia

Unkarin vuoden 1956 kansannousun aikana neuvostoliittolainen T-54-panssarivaunu ajettiin Britannian Budapestin suurlähetystön pihalle, jolloin vaunua päästiin tutkimaan. Vaunussa oli 100 mm tykki ja arvionnin perusteella, brittiläisellä 20-paunaisella 84 mm Ordnance QF -tykillä tulisi olemaan vaikeuksia läpäistä sen panssarointi.
Armament Research and Development Establishment (ARDE) -laboratorio Fort Halsteadissa oli aloittanut uuden tykin kehittämisen jo 1950-luvun alkupuolella ja ensimmäiset testiammunnat suoritettiin 1956. L7 suunniteltiin sopimaan edeltävän 20-paunaisen kiinnityksiin, näin brittiläiset Centurionit voitiin vuodesta 1959 eteenpäin päivittää pienin kustannuksin.
Tykki valittiin myös länsisaksalaisen Leopard 1 -vaunun pääaseeksi. Saksalainen versio tunnetaan nimellä L7A3, jossa lukon takareunaa on madallettu jotta aseelle saadaan suurempi alakoro tykin ottamatta kiinni tornin kattoon.
Yhdysvallat otti tykin käyttöön nimellä M68 M60 Patton -vaunujen päivittämiseen. Yhdysvaltalaisessa versiossa lukkomekanismia ja savunpoistinta on muutettu. Tykkiä käytettiin myös M1 Abrams -vaunuissa ennen sen korvaamista 120 mm Rheinmetal L44 -tykillä.
Amerikkalainen versio lisensointiin edelleen Turkille, jossa siitä valmistettiin nimellä M68T päivittämään M48 Patton -vaunuja. M68:tä käytetään myös Stryker-miehistönkuljetusvaunusta kehitetyssä M1128 Mobile Gun System -ajoneuvossa. Koreassa M68:ta valmistettiin M48 Pattoneita päivittämään ja K1-vaunuun.
Israelissa tykkiä käytettiin Merkava I ja II -vaunuissa. Israel on myös päivittänyt T-54 ja T-55-vaunuja tällä tykillä. Näistä vaunuista käytetään israelilaista nimitystä nimitys Tiran.
Egyptissä amerikkalaisten avustuksella M68:lla päivitetty T-55 tunnetaan nimellä Ramses II.
Argentiinassa tykkiä valmistettiin TAM-vaunuun.
Intiassa tykkiä käytettiin Vijayanta-vaunussa, joka perustui Vickers MBT -vaunuun.
Sveitsissä tykkiä käytettiin Panzer 61 ja Panzer 68 -vaunuissa.
Japanin Type 74 käytti tykistä muunnettua versiota L7:n putkella ja omalla lukko- ja rekyylinvaimennuksella.
Kiinalaisten uskotaan kopioineen L7-tykin nimellä Type 83. Tällä tykillä on päivitetty kiinalaisia Type 59 (T-55-kopio), Type 69/79, Type 80 ja Type 85-II -vaunuja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Royal Ordnance L7 Wikimedia Commonsissa
Marsund

Marsund on kapea salmi Ahvenanmaan mantereen Hammarlandin ja Eckerön saaren välissä. Salmessa on Eckerön ja Hammarlandin kuntien raja ja sen ylittää Maarianhaminan ja Eckerön välinen Ahvenanmaan päätie 1.
Uno Harva

| Uno Nils Oskar Harva |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Uno Holmberg
Syntynyt: 31. elokuuta 1882 Ypäjä
Kuollut: 13. elokuuta 1949 (66 vuotta) Turku
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Oppilaat:  Martti Haavio
Tutkimusalue:  Uskontotiede, Teologia, Sosiologia
Tunnetut työt:  Suomalaisten muinaisusko (1948)
Palkinnot:  Filosofian kunniatohtori (Upsala 1927)
Uno Nils Oskar Harva (vuoteen 1927 Holmberg, myös Holmberg-Harva; 31. elokuuta 1882 Ypäjä – 13. elokuuta 1949 Turku) oli kansainvälisesti tunnettu suomalainen uskontotieteilijä, joka loi Rafael Karstenin ohella ensimmäisenä pohjaa tieteenalan vakiintumiselle. Hän luopui papin virastaan laajentaakseen opintojaan ja teki kenttätyömatkoja Etelä-Venäjälle ja Siperiaan suomensukuisten kansojen pariin. E. N. Setälän ohella hän esitti näkemyksen, jonka mukaan Sampo tarkoittaa kansainvälisesti tunnettua maailmanpylvästä. Hän toimi muun muassa sosiologian professorina Turun yliopistossa, Porthan-Seuran esimiehenä vuosina 1936–1949 ja Kalevalaseuran sihteerinä 1920–1922.
Lapsuus ja nuoruus

Uno Harva syntyi 31. elokuuta 1882 Ypäjällä. Hänen isänsä Gustaf Oskar Holmberg toimi pojan syntyessä Ypäjän seurakunnan kappalaisena. Hänen äitinsä oli Mathilda Wilhelmina Holmberg, o.s. Gylling. Perheessä oli kolme poikaa (Uno, Ossian ja Johannes), sekä neljä tyttöä (Leni, Magdi, Evi ja Liisi). Mathilda Wilhelmina oli ruotsinkielinen, eikä koskaan oppinut suomen kieltä täysin. Ajan muodin mukaisesti perheen isä halusi kasvattaa lapset suomenkielisiksi ja huolehti siitä, että lapset laitettiin suomenkielisiin kouluihin.
Uno Harva suoritti ylioppilastutkinnon Turun suomalaisesta lyseosta vuonna 1902 ja kirjoittautui tutkinnon suullisen kuulustelun yhteydessä Keisarillisen Aleksanterin-yliopiston (nyk. Helsingin yliopisto) teologiseen tiedekuntaan.