stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Connor McDavid
Ura > NHL-ura > Kaudesta 2022–2023 alkaen

Kaudella 2022–2023 McDavid teki uusia ennätyksiä ja saavutti useita merkkipaaluja. Esimerkiksi 1. tammikuuta 2022 mennessä McDavid oli antanut keskimäärin eniten maaliin johtaneita syöttöjä per ottelu, kun huomioon otetaan aktiiviset pelaajat, jotka ovat pelanneet NHL:ssa enemmän kuin yhden ottelun. Hän oli antanut keskimäärin 0,94 maaliin johtanutta syöttöä pelaamissaan 438:ssa ottelussa. Kaudella 2022–2023 McDavidista tuli ainoa aktiivipelaaja, joka on tehnnyt kaudessa 35 maalia 43 ottelun aikana. Näin ollen hänestä tuli neljäs Oilers-pelaaja, joka on onnistunut tekemään 35 maalia 43 ottelun aikana. Esimerkiksi Wayne Gretzky onnistui tässä kahdesti, samoin Jari Kurri. Hieman myöhemmin saman kauden aikana McDavid saavutti kauden 44 ensimmäisessä ottelussaan peräti 82 tehopistettä. Täten McDavidista tuli 27 vuoteen ensimmäinen NHL-pelaaja, joka ylsi 80 tehopisteeseen 44 ottelussa tai nopeammin. Kaudella 1995–1996 samassa onnistuivat Mario Lemieux 31 ottelussa, Jaromír Jágr 37 ottelussa ja Ron Francis 44 pelissä. Oilersin seurahistoriassa vastaavaan ovat pystyneet aiemmin vain Gretzky ja Kurri. Ennen 26 ikävuottaan McDavid pelasi NHL-urallaan 530 runkosarjaottelua ja teki niissä 274 + 502 = 776 tehopistettä. Alle 26-vuotiaana suurempiin lukemiin ovat päässeet NHL:n historiassa vain Gretzky, Lemieux, Dale Hawerchuk ja Steve Yzerman. Maaliskuussa 2023 McDavid rikkoi yhden kauden piste-ennätyksensä, kun hän ylsi 65 runkosarjaottelussa 54+70=124 tehopisteeseen. 2000-luvulla ainoastaan Joe Thornton (125 pistettä kaudella 2005–2006) ja Nikita Kutšherov (128, kaudella 2018–2019) ovat tehneet enemmän pisteitä kaudessa. Huhtikuussa 2023 McDavidista tuli kaikkien aikojen kuudes pelaaja, joka on saavuttanut 150 tehopistettä yhden kauden aikana. Aikaisemmin saavutukseen ovat yltäneet vain Wayne Gretzky, Steve Yzerman, Phil Esposito, Bernie Nicholls ja Mario Lemieux, joka oli edellinen 150 pisteeseen yhdellä kaudella yltänyt pelaaja. Lemieux saavutti 150 tehopistettä kaudella 1995–1996.
Kauden 2023–2024 pudotuspelien ensi kierroksella Oilers saavutti 7–4-kotivoiton Los Angeles Kingsiä vastaan. Ottelussa McDavid syötti peräti viisi maalia. Saavutukseen ei ollut yltänyt yksikään NHL-pelaaja sitten vuoden 1988. Ennen McDavidia samaan oli kyennyt 12 pelaajaa.
Kevään 2024 neljännessä finaaliottelussa McDavid nousi Wayne Gretzkyn ohi eniten yhden kauden playoffs otteluissa syöttöjä antaneena pelaajana.
Ura > Maajoukkueura

McDavid edusti Kanadaa alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskisoissa vuonna 2013 ja oli tärkeimpiä palasia maailmanmestaruuden voittaneessa joukkueessa. Hän voitti turnauksen maali-, syöttö- ja pistepörssin sekä valittiin koko turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Vuonna 1997 syntynyt McDavid oli 16-vuotiaana kaiken lisäksi kaksi vuotta nuorempi kuin suurin osa turnaukseen osallistuneista pelaajista.
Nuorten maailmanmestaruuskisoissa McDavid pelasi ensi kerran vuonna 2014. Seuraavana vuonna McDavid oli yksi Kanadan johtavista pelaajista ja iästään huolimatta kuului myös joukkueen kapteenistoon. Hän muodosti yhdessä Nic Petanin ja Curtis Lazarin kanssa turnauksen parhaan ketjun, joka johdatti Kanadan maailmanmestariksi kotiyleisönsä edessä.
2. maaliskuuta 2016 McDavid valittiin ensimmäisten pelaajien joukossa edustamaan Pohjois-Amerikan alle 23-vuotiaiden yhdistelmäjoukkuetta vuoden 2016 maailmancupiin. McDavid edusti Kanadaa maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2016. Hän teki joukkueensa voittomaalin loppuottelussa Suomea vastaan.
Huomiot

↑  Yhdessä Kalevan Teemu Wileniuksen kirjoittaman artikkelin otsikossa lukee, että ”McDavid on monien mielestä maailman paras pelaaja”. Artikkeli julkaistiin 2018, eli samana vuonna, kun NHL:n viralliselle verkkosivustolle kirjoittanut Panu Markkanen sanoi omassa jutussaan McDavidin lähestyvän maailman parhaan pelaajan asemaa. ”McDavidia pidetään oman sukupolvensa parhaana pelaajana ja maailman parhaaksi jääkiekkoilijaksi tituleeratun Sidney Crosbyn manttelinperijänä”, Markkanen kirjoittaa. Vuotta myöhemmin McDavid sai 63,6 prosenttia äänistä NHL:n pelaajayhdistyksen parhaan pelaajan äänestyksessä, kun äänestykseen osallistui yli 500 aktiivipelaajaa. Kuusi tähtistatuksen omaavaa pelaajaa 30:sta oli jo kaksi vuotta aiemmin kertonut uutistoimisto Associated Pressin teettämässä kyselyssä pitävänsä McDavidia maailman parhaana jääkiekkoilijana. Tuona samana vuonna Pohjois-Amerikassa toimiva jääkiekkotoimittajien liitto Professional Hockey Writers' Association (PHWA) nimesi hänet myös NHL:n arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Connor McDavid Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Patrick Kane | Art Ross Trophyn voittaja 2017, 2018 | Seuraaja: Nikita Kutšerov |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Patrick Kane | Hart Memorial Trophyn voittaja 2017 | Seuraaja: Taylor Hall |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Patrick Kane | Ted Lindsay Awardin voittaja 2017, 2018 | Seuraaja: – |
| n k NHL:n varaustilaisuuden ykkösvaraukset |
| --- | --- |
 1963:  Garry Monahan (MTL)  1964:  Claude Gauthier (DET)  1965:  Andre Veilleux (NYR)  1966:  Barry Gibbs (BOS)  1967:  Rick Pagnutti (LA)  1968:  Michel Plasse (MTL)  1969:  Rejean Houle (MTL)  1970:  Gilbert Perreault (BUF)  1971:  Guy Lafleur (MTL)  1972:  Billy Harris (NYI)  1973:  Denis Potvin (NYI)  1974:  Greg Joly (WSH)  1975:  Mel Bridgman (PHI)  1976:  Rick Green (WSH)  1977:  Dale McCourt (DET)  1978:  Bobby Smith (MNS)  1979:  Rob Ramage (CLR)  1980:  Doug Wickenheiser (MTL)  1981:  Dale Hawerchuk (WPG)  1982:  Gord Kluzak (BOS)  1983:  Brian Lawton (MNS)  1984:  Mario Lemieux (PIT)  1985:  Wendel Clark (TOR)  1986:  Joe Murphy (DET)  1987:  Pierre Turgeon (BUF)  1988:  Mike Modano (MNS)  1989:  Mats Sundin (QUE)  1990:  Owen Nolan (QUE)  1991:  Eric Lindros (QUE)  1992:  Roman Hamrlík (TB)  1993:  Alexandre Daigle (OTT)  1994:  Ed Jovanovski (FLA)  1995:  Bryan Berard (OTT)  1996:  Chris Phillips (OTT)  1997:  Joe Thornton (BOS)  1998:  Vincent Lecavalier (TB)  1999:  Patrik Štefan (ATL)  2000:  Rick DiPietro (NYI)  2001:  Ilja Kovaltšuk (ATL)  2002:  Rick Nash (CBJ)  2003:  Marc-Andre Fleury (PIT)  2004:  Aleksandr Ovetškin (WSH)  2005:  Sidney Crosby (PIT)  2006:  Erik Johnson (STL)  2007:  Patrick Kane (CHI)  2008:  Steven Stamkos (TB)  2009:  John Tavares (NYI)  2010:  Taylor Hall (EDM)  2011:  Ryan Nugent-Hopkins (EDM)  2012:  Nail Jakupov (EDM)  2013:  Nathan MacKinnon (COL)  2014:  Aaron Ekblad (FLO)  2015:  Connor McDavid (EDM)  2016:  Auston Matthews (TOR)  2017:  Nico Hischier (NJ)  2018:  Rasmus Dahlin (BUF)  2019:  Jack Hughes (NJ)  2020:  Alexis Lafrenière (NYR)  2021:  Owen Power (BUF)  2022:  Juraj Slafskovsky (MTL)  2023:  Connor Bedard (CHI) 
Kanadan joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 2016
4 Hall |
5 Ceci |
6 Ellis |
7 Matheson |
8 Tanev |
9 Duchene (A) |
10 Hutton |
11 Gallagher |
14 Dumba |
16 Domi |
19 Brassard |
23 Reinhart |
24 Perry (C) |
27 Murray |
31 Pickard |
33 Talbot |
38 Jenner |
44 Rielly |
55 Scheifele |
61 Stone |
63 Marchand |
90 O’Reilly (A) |
97 McDavid |
Valmentaja Bill Peters
Kanadan joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 2018
1 DiPietro |
3 Edmundson |
5 Ekblad |
6 Pulock |
7 Eberle |
8 Turris |
10 Schenn (A) |
11 Pageau |
12 Bailey |
13 Barzal |
17 Schwartz |
18 Dubois |
21 Jost |
25 Nurse |
27 Murray |
30 McElhinney |
35 Kuemper |
44 Vlasic |
52 Chabot |
53 Horvat |
55 Parayko |
72 Beauvillier |
90 O’Reilly (A) |
93 Nugent-Hopkins |
97 McDavid (C) |
Valmentaja Bill Peters
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
McDavid vuonna 2013 Erie Ottersin (OHL) paidassa.
Rahmon Nabijev

Rahmon Nabiyev, kuva vuosilta 1991–1992.
Rahmon Nabijev (1930 – 10. huhtikuuta 1994) oli entinen kommunisti ja Tadžikistanin presidentti marraskuusta 1991 syyskuuhun 1992, jolloin hänet pakotettiin eroamaan. Hänen eronsa katsottiin mahdollistavan  islamilaiseen opposition ja hallituksen välisen sisällissodan.
Lisää aiheesta

http://imsvintagephotos.com/products/rahmon-nabiyev-vintage-photograph-
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Buddhalaisuus Suomessa

Suomen Vietnamilaisten Buddhalaisuus Yhdyskunnan temppeli Vantaalla
Buddhalaisuus on Suomessa harjoitettava vähemmistöuskonto. Buddhalaisia arvioidaan olevan Suomessa selvästi yli 20 000 ja määrä on kasvussa.
Suomen ensimäinen Stupa sijaitsee Siikaisissa. Stupa oli valmistumisajankohtana maailman pohjoisin. Viisimetriä korkea graniittipatsas symboloi sisäistä rauhaa sekä maailman rauhaa.
Nykyinen dalai-lama, Tenzin Gyatso, vieraili Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1988. Yhteensä vierailuita on ollut viisi, joista viimeisin oli vuonna 2011.
Historia

Kulttuurikontakteja buddhalaisiin on todennäköisesti ollut jo viikinkiajalta koko Skandinavian alueella, josta kielivät muun muassa Tukholman lähiseuduilta löytynyt pronssinen Buddhan patsas, joka ajoittuu 600-luvulle. 1700–1800-luvuilla Karjalan kannakselle saapuneet kalmukit olivat uskonnoltaan buddhalaisia. Autonomian aikana tähän uskontoon viitattiin kuitenkin "pakanuutena" tai kirkonkirjoissa "kalmukinuskona".
1800-luvulla buddhalaisuutta alettiin tutkia Suomessa osana uskontotiedettä ja kulttuurintutkimusta. Ensimmäinen suomalainen buddhalaisuudesta kertova kirja oli Carl Robert Sederholmin kirjoittama, vuonna 1886 julkaistu Buddha den upplyste och hans lära. Kiinnostusta buddhalaisuuteen isoissa kaupungeissa ajoi Teosofinen Seura ja näissä piireissä Suomessa levisi etupäässä theravada-suuntaus..
Esimerkiksi Mannerheim vieraili Tiibetissä ja tapasi Thubten Gyatson, 13. dala-laman, vuonna 1908. Hän oli vain kolmas eurooppalainen, jolle oli suotu audienssi dalai-laman kanssa. Mannerheim sai tuolloin dalai-lamalta valkoisen kuvioidun hatakin, tiibetiläisen liinan, joka oli määrä viedä lahjaksi Venäjän keisari Nikolai II:lle.
Historia > Itsenäisyyden aika

Buddhalaiset alkoivat järjestäytyä jatkosodan jälkeen ja ensimmäinen buddhalainen järjestö, Buddhismin Ystävät – Buddhismens Vänner ry (nykyään nimellä Bodhidharma ry), perustettiin vuonna 1947. Yhdistyksen perustamiseen vaikuttivat muun muassa Yrjö Kallisen Zen – idän sanoma valaistuksesta -kirjan julkaisu vuonna 1944 sekä Intian suurlähettiläänä toimineen Hugo Valvanneen tekemät Dhammapadan käännökset vuonna 1953. Toiminta oli lähes pysähtynyttä 1980-luvun alkupäässä, mutta se lähti uuteen nousuun vuodesta 1985 lähtien.
Tiibetinbuddhalaisuus sai jalansijaa Suomessa, siinä missä muissakin länsimaissa, tiibetiläisten pakolaisten mukana sekä alueen miehityksen vuoksi.
Buddhalaisuus nykyajan Suomessa

Suomen buddhalaiset ovat hyvin heterogeeninen ryhmä, joka koostuu niin maahanmuuttajataustaisista kuin kantaväestöstäkin. Varsinkin vietnamilaiset ja thaimaalaiset ovat suuria buddhalaisia ryhmiä Suomessa. Kantaväestön kohdalla esimerkiksi  positiiviset asenteet buddhalaisuutta ja sen oppeja kohtaan ovat lisänneet kiinnostusta uskontoa kohtaan. Kantaväestön kohdalla on myös huomioitava, että monet mieltävät itsensä buddhalaisiksi, mutta eivät esimerkiksi osallistu säännöllisesti minkään buddhalaisen järjestön toimintaan.
Buddhalaisuus poikkeaa muiden uskontojen kohdalla siitä, että monet buddhalaiset eivät kuulu uskontokuntiin, joten on vaikea sanoa, käännytäänkö vai synnytäänkö uskontoon Suomessa enemmän. Lisäksi kaikki buddhalaiset yhdistykset eivät ole rekisteröityneet uskonnollisiksi yhdyskunniksi. Esimerkiksi vuonna 2017 rekisteröitiin vain yksi uusi buddhalainen uskonnollinen yhdyskunta Kajaanissa.. Vuonna 2009 perustettu Suomen Buddhalainen Unioni pyrkii toimimaan kattojärjestönä yksittäisille suomalaisille järjestöille. Erilaisia buddhalaisia ryhmittymiä, joista kaikki eivät ole rekisteröityneitä yhdistyksiä, Suomessa noin 40. Unioni on myös laatinut vuoden 2016 opetussuunnitelmaan sopivat, ja opetusministeriön tarkastamat, buddhalaisen uskonnonopetuksen perusteet sekä peruskouluun että lukioon.
Munkkeja ja nunnia on Suomessa hyvin vähän. Tunnettuja ovat munkki Tae Hye sunim ja nunna Ani Sherab. Vuosina 2009–2013 Santeri Ahola toimi buddhalaisena munkkina Thaimaassa ja hänen kokemuksiaan käsiteltiin mediassa tämän lähdettyä luostarista.
Eri maahanmuuttajataustaisilla yhteisöllä on omat temppelinsä, jotka toimivat yleensä myös luostareina. Niiden toimintaa rahoitetaan jäsenmaksuilla ja yksityisten henkilöiden lahjoituksilla. Esimerkiksi Kuopion Karttulan Syvänniemen kylällä sijaitsee burmalais-suomalaisen yhteisön Ratanasukhan luostari. Suomen ensimmäinen buddhalainen temppeli Suomen vietnamilaisten buddhalaisten yhdyskunnan Liên Tâm -luostari on rakennettu Turun Moisioon. Valtakunnallisia järjestöjä, kuten esimerkiksi Suomen Timanttipolku-buddhalaiset, ylläpitää seitsemää keskusta ympäri maata.
Kirjallisuutta

Cairns, Johannes & Härkönen, Mitra: Buddhalaisuus Suomessa. Helsinki: Suomen itämainen seura, 2023. ISBN 978-952-7538-01-2
| n k  Uskonto Suomessa |
| --- | --- |
Alueittain:  Etelä-Karjala Lappeenranta  Etelä-Pohjanmaa Seinäjoki  Etelä-Savo Mikkeli  Kainuu Kajaani  Kanta-Häme Hämeenlinna  Keski-Pohjanmaa Kokkola  Keski-Suomi Jyväskylä  Kymenlaakso Kouvola  Lappi Rovaniemi  Pirkanmaa Tampere  Pohjanmaa Vaasa  Pietarsaari  Pohjois-Karjala Joensuu  Pohjois-Pohjanmaa Oulu  Pohjois-Savo Kuopio  Päijät-Häme Lahti  Satakunta Pori  Uusimaa Helsinki  Espoo  Vantaa  Varsinais-Suomi Turku 
Kristinusko:  Historia  Protestantismi Luterilaisuus Evankelis-luterilaisuus  Baptismi  Metodismi  Vapaakirkollisuus  Adventismi  Helluntaiherätys  Evankelioimisliike  Uuskarsimaattisuus  Ekumeenisuus  Sitoutumaton  Anglikaanisuus  Katolisuus  Ortodoksisuus  Jehovan todistajat  Mormonismi 
Muut uskonnot:  Bahai-usko  Buddhalaisuus  Esoteerisuus Uuspakanuus  Vapaamuurarit  Islam  Juutalaisuus  Sikhiläisyys  Skientologia  Uskonnottomuus 
Mytologia:  Saamelainen muinaisusko  Suomalainen muinaisusko
Alexander Stubb

| Alexander Stubb |
| --- | --- |
 Alexander Stubb vuonna 2024.
Suomen tasavallan 13. presidentti
 1.3.2024–  
Pääministeri:  Petteri Orpo
Edeltäjä:  Sauli Niinistö
Suomen pääministeri
 Stubbin hallitus 24.6.2014–29.5.2015  
Presidentti:  Sauli Niinistö
Pääministerin sijainen:  Antti Rinne
Edeltäjä:  Jyrki Katainen
Seuraaja:  Juha Sipilä
Suomen valtiovarainministeri
 Sipilän hallitus 29.5.2015–22.6.2016  
Edeltäjä:  Antti Rinne
Seuraaja:  Petteri Orpo
Suomen Eurooppa- ja ulkomaankauppaministeri
 Kataisen hallitus 22.6.2011–24.6.2014  
Edeltäjä:  Paavo Väyrynen Astrid Thors
Seuraaja:  Lenita Toivakka
Suomen ulkoasiainministeri
 Vanhasen II hallitus 4.4.2008–22.6.2010 Kiviniemen hallitus 22.6.2010–22.6.2011  
Edeltäjä:  Ilkka Kanerva
Seuraaja:  Erkki Tuomioja
Euroopan parlamentin jäsen
 20.7.2004–3.4.2008  
Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtaja
 14.6.2014–11.6.2016  
Edeltäjä:  Jyrki Katainen
Seuraaja:  Petteri Orpo
Kansanedustaja
 20.4.2011–30.7.2017  
Ryhmä/puolue:  Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. huhtikuuta 1968 (ikä 56) Helsinki
Puoliso:  Suzanne Innes-Stubb (vih. 1998)
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Muut puolueet:  Kansallinen Kokoomus (vuoteen 2024)
Koulutus:  filosofian tohtori (1999)
Tutkinnot:  Furman University College of Europe Sorbonnen yliopisto London School of Economics
Uskonto:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Puolustushaara:  Suomen maavoimat
Palvelusvuodet:  1988–1989
Sotilasarvo:   Korpraali
Joukkoyksikkö:  Kaartin jääkärirykmentti
Aiheesta muualla
presidentti.fi
Cai-Göran Alexander Stubb (s. 1. huhtikuuta 1968 Helsinki) on suomalainen kokoomustaustainen poliitikko ja Suomen tasavallan 13. presidentti. Hän aloitti tehtävässään 1. maaliskuuta 2024.
Aiemmin Stubb on toiminut ulkoministerinä vuosina 2008–2011, ulkomaankauppa- ja eurooppaministerinä 2011–2014, Suomen pääministerinä 2014–2015 ja valtiovarainministerinä 2015–2016. Lisäksi hän on toiminut europarlamentaarikkona vuosina 2004–2008, kansanedustajana 2011–2017 ja Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtajana 2014–2016.
Vuosina 2017–2020 Stubb toimi Euroopan investointipankin varapääjohtajana. Sen jälkeen hänet valittiin professoriksi ja School of Transnational Governance -yksikön johtajaksi Italian Firenzessä toimivaan Yliopistolliseen Eurooppa-instituuttiin (EUI).
Tasavallan presidentiksi Stubb valittiin hänen voitettuaan vuoden 2024 presidentinvaalin toisen kierroksen. Presidentin tehtävässä hän seuraa Sauli Niinistöä.
Tausta > Nuoruus

Cai-Göran Alexander Stubb syntyi Helsingissä 1. huhtikuuta 1968. Hänen vanhempansa ovat jääkiekkovaikuttaja Göran Stubb (s. 1935) ja Christel Stubb (o.s. Setälä, 1943–2008). Äitinsä kautta Stubb on sukua muun muassa E. N. Setälälle, joka toimi kokoomuksen puheenjohtajana ja ulkoministerinä 1920-luvulla.
Stubb asui lapsuutensa perheineen Helsingin Lehtisaaressa. Elämäkerrassaan Stubb kutsuu itseään suomenruotsalaisen sijaan kaksikieliseksi ja kuvailee lapsuutensa Lehtisaarta ”normaaliksi helsinkiläiseksi kerrostalolähiöksi, kaikkine asuntovelkoineen”.
Stubb pelasi lapsena jääkiekkoa IFK:ssa aina B-juniori-ikään asti. Hän alkoi harrastamaan golfia 12-vuotiaana Talin kentällä ja pääsi lukio-ikäisenä Suomen nuorten maajoukkueeseen.
Stubbia pidettiin nuoruudessaan suosittuna ja hauskana nuorena miehenätarvitaan parempi lähde. Häntä on syytetty myös koulukiusaamisesta, ja hän on pyytänyt haastattelussa nuoruutensa virheitä anteeksi. Hän on kuitenkin kiistänyt olleensa varsinaisesti koulukiusaaja. Stubb on kertonut olleensa ”epävarma poika” ja ettei hänen ”käyttäytymiskoodistonsa ollut nuorempana hyvä”.
Stubb vietti yhden lukuvuoden vaihto-oppilaana Yhdysvalloissa Mainland High Schoolissa Floridan Daytona Beachissa, missä hän suoritti high school diploman vuonna 1986. Stubb valmistui ylioppilaaksi vuonna 1988 helsinkiläisestä Gymnasiet Lärkanista. Kertomansa mukaan Stubbia kiinnostivat nuorena liiketalouden opinnot.
Stubb suoritti varusmiespalveluksensa Kaartin jääkärirykmentissä. Hän on kertonut, että ainut asia, joka häntä on jäänyt elämässä harmittamaan, on Reserviupseerikouluun hakeutumatta jättäminen. Stubbilla oli jo paikka aliupseerikurssille, mutta opinnot Furman Universityssä olivat alkamassa, joten hän lähti mielummin Yhdysvaltoihin kahdeksan kuukauden palveluksen jälkeen.
Tausta > Koulutus

Vuonna 1993 Stubb suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon Furman Universityssa Etelä-Carolinassa. Hän opiskeli Furmanissa muun muassa valtio-oppia, kansainvälistä politiikkaa ja taloustiedettä. Stubb palkittiin valmistuvan vuosikurssinsa parhaana miesopiskelijana.
Stubb suoritti vuonna 1994 Pariisissa Sorbonnen yliopistossa Diplôme de Langue et Civilisation Française -kielidiplomin. Opinnot keskittyivät ranskan kieleen ja kulttuuriin.
Stubb suoritti vuonna 1995 valtio-opin Master of Arts -tutkinnon Bruggen College of Europessa. Bruggessa Stubbin opinnot keskittyivät EU-asioihin.
Vuonna 1999 Stubb väitteli tohtoriksi kansainvälisistä suhteista London School of Economicsissa. Väitöskirjan aiheena oli Euroopan unionin joustava yhdentyminen ja Amsterdamin sopimus.
Tausta > Ura ennen politiikkaa

Stubb oli vuonna 1992 harjoittelijana Suomen Washingtonin-suurlähetystössä. Hän työskenteli vuosina 1995–1997 tutkijana Suomen ulkoasiainministeriössä ja 1997–1999 Suomen Akatemiassa. Hän oli 1999–2001 erikoistutkijana Suomen EU-edustustossa Brysselissä. Vuosina 2000–2007 Stubb oli vieraileva professori College of Europessa.
Stubb oli 2001–2003 Euroopan komission italialaisen puheenjohtaja Romano Prodin poliittinen neuvonantaja ja 2003–2004 erityisasiantuntija Suomen EU-edustustossa ja vastasi institutionaalisista kysymyksistä ja suomalaisten rekrytoimisesta EU-instituutioihin. Hän oli mukana neuvottelemassa Amsterdamin ja Nizzan sopimuksista ja toimi suurlähettiläs Antti Satulin avustajana.
Stubb kirjoitti vuosina 2002–2003 Helsingin Sanomiin Minne menet, EU? -kolumnisarjaa. Lisäksi Stubb on ollut kolumnistina muun muassa Financial Timesissa, Dagens Industrissa ja Finnairin Blue Wings -matkustamolehdessä. Vuonna 2007 hän oli europarlamentaarikkona The Economist -lehden vieraileva bloggaaja.
Stubb on julkaissut useita kirjoja ja akateemisia artikkeleita.
Poliittinen ura > Europarlamentaarikkona 2004–2008

Stubb lähti politiikkaan varsinaisesti vuoden 2004 alussa asettuessaan kokoomuksen europarlamenttiehdokkaaksi. Häntä pidettiin älykkäänä EU-asiantuntijana, ja useimmat puolueet olivat halunneet hänet ehdokkaakseen. Stubbin kerrotaan puntaroineen vakavissaan kokoomuksen ja RKP:n välillä, mutta silloinen edustakuntaryhmän puheenjohtaja Ben Zyskowicz sai houkuteltua hänet kokoomukseen.
Stubb valittiin Euroopan parlamenttiin kesäkuun 2004 europarlamenttivaaleissa, joissa hän sai toiseksi eniten ääniä (115 224) koko Suomessa.
Euroopan parlamentissa Stubbin luottamustoimia olivat perussopimusvaliokunnan ja talousarvion valvontavaliokunnan jäsenyys sekä sisämarkkinavaliokunnan ja ulkoasiainvaliokunnan varajäsenyys.
Stubb esitti syyskuussa 2004 puolustusvoimien entistä komentajaa Gustav Hägglundia kokoomuksen ehdokkaaksi presidentinvaaleihin 2006. Stubb kehui Hägglundin kansainvälistä kokemusta, uraa puolustusvoimissa ja sitä, ettei ”hän - toisin kuin jotkut Suomen poliittiset johtajat – ole jämähtänyt 60-luvun poliittisiin vallihautoihin”. Lopulta Hägglund kieltäytyi ehdokkuudesta ja kokoomuksen ehdokkaaksi nousi Sauli Niinistö.
Marraskuussa 2004 Stubb oli allekirjoittajana brittiläisen Christopher Beazleyn, virolaisen Tunne Kelamin, latvialaisen Aldis Kušķiksen ja liettualaisen Vytautas Landsbergisin kirjoittamassa avoimessa kirjeessä, jossa kritisoitiin ankarasti Venäjän voitonpäivän juhlintaa samanaikaisesti Eurooppa-päivän kanssa. Kirjeen allekirjoittajat pitivät voitonpäivän juhlintaa ”neuvostomiehityksen ja totalitaarisen kommunismin rikosten hyväksymisenä”.
Lokakuussa 2007 Stubb kannatti EU:n lobbaussääntöjen tiukentamista ja suurempaa avoimuutta lobbaukseen. Hänen mielestään jokaisen lainsäädäntöhankkeen yhteyteen tulisi kirjata kaikki tahot, joita valmisteluprosessin aikana on kuultu.
Stubb sanoi Suomen Atlantti-Seuran tilaisuudessa lokakuussa 2007 Suomen ulkopolitiikan olevan murrosvaiheessa. Hänen mielestään vuoden 2006 presidentinvaalit, joissa Sauli Niinistö oli 48,2 % kannatuksellaan hävinnyt Tarja Halosen 51,8 % kannatukselle, olivat käännekohta ulkopoliittisessa keskustelussa ja Niinistön avauksilla oli tärkeä merkitys. Stubbin mukaan meneillään oli sukupolvenvaihdos niin tutkijakunnassa, virkamieskunnassa kuin puoluejohdoissakin. Nuorentuvilta vaikuttajilta Stubb odotti ”vilkkaampaa, räikeämpää ja raikkaampaa keskustelua” ja esimerkiksi ”Suomen Nato-suhteen perusteellista valaisemista.”
Stubb ajoi vahvasti Euroopan unionin Lissabonin sopimuksen hyväksymistä ja arvioi kesällä 2007 uuden perustuslaillisen sopimuksen olleen voitto Euroopalle.