stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Lindtman

| Antti Lindtman |
| --- | --- |
 Antti Lindtman vuonna 2023.
Sosiaalidemokraattien puheenjohtaja
 1.9.2023–  
Edeltäjä:  Sanna Marin
Kansanedustaja
 20.4.2011–  
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. elokuuta 1982 (ikä 42) Vantaa
Asuinpaikka:  Vantaa
Puoliso:  Kaija Stormbom (vih. 2011)
Lapset:  1
Tiedot
Puolue:  SDP
Koulutus:  valtiotieteiden kandidaatti (2016)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:  tykkimies
Aiheesta muualla
Kotisivu
Antti Ilmari Lindtman (s. 11. elokuuta 1982 Vantaa) on suomalainen poliitikko. Hän on ollut SDP:n puheenjohtaja vuodesta 2023 lähtien. Lindtman on ollut Vantaan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja vuosina 2009–2023 ja kansanedustaja vuodesta 2011.
Tausta ja ura

Lindtman valmistui ylioppilaaksi Koivukylän lukiosta vuonna 2002. Vuosina 2000–2001 Lindtman toimi Vantaan nuorisovaltuuston puheenjohtajana, vuodesta 2000 Demarinuorten hallituksessa, vuosina 2002–2003 Varusmiesliiton varapuheenjohtajana ja vuosina 2002–2006 Uudenmaan Sosiaalidemokraatit ry:n piirihallituksessa. Ennen valintaansa kansanedustajaksi hän työskenteli betoniauton kuljettajana, SAK:ssa projektisihteerinä (2003–2007) ja nuorisosihteerinä (2007–2011). Vuodesta 2008 hän on toiminut Koivukylän Sosiaalidemokraatit ry:n puheenjohtajana. Kansanedustajan työnsä ohella hän valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistossa vuonna 2016.
Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Lindtman valittiin kolmannella yrittämällään eduskuntaan. Toukokuussa 2012 Lindtman valittiin SDP:n toiseksi varapuheenjohtajaksi ja toukokuussa 2014 ensimmäiseksi varapuheenjohtajaksi. Hän luopui puolueen johtotehtävistä sen jälkeen, kun tuli eduskuntavaalien 2015 jälkeen valituksi sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi. Hän on ollut eduskunnassa muun muassa hallintovaliokunnan ja lakivaliokunnan jäsen.
Lindtmanin muihin luottamustehtäviin kuuluvat muun muassa Kuntaliiton hallituksen puheenjohtajuus 2013–2015 ja Nuorisoasiain neuvottelukunta Nuoran puheenjohtajuus.
Lindtman ei vastoin odotuksia haastanut Antti Rinnettä SDP:n puheenjohtajan paikasta helmikuun 2017 puoluekokouksessa, mihin syksyn 2016 listakohu lienee vaikuttanut. Rinteen pyydettyä eroa pääministerin virasta 3. joulukuuta 2019 Lindtman ilmoittautui ehdolle SDP:n uudeksi pääministeriehdokkaaksi. Puolueen pääministeriehdokkaan päätti SDP:n puoluevaltuusto 8. joulukuuta 2019. Lindtmanin lisäksi ehdolla oli Sanna Marin, joka voitti niukasti äänestystuloksen oltua 32−29.
Marinin ilmoitettua vuoden 2023 eduskuntavaalien jälkeen, ettei hän aio asettua ehdolle SDP:n puheenjohtajaksi syyskuun 2023 puoluekokouksessa, Lindtman päätti lähteä mukaan puheenjohtajakisaan. Helsingin Sanomien huhtikuussa tekemässä gallupissa Lindtman oli ylivoimainen suosikki puheenjohtajaksi 33 prosentin kannatuksella sekä myös SDP:tä kannattavien keskuudessa. Lindtman valittiin SDP:n puheenjohtajaksi Jyväskylän puoluekokouksessa äänin 12 546 – 3 587. Hänen vastaehdokkaansa oli Krista Kiuru.
Syyskuussa 2023 Lindtman ilmoitti eroavansa Vantaan kaupunginvaltuuston puheenjohtajan tehtävästä tultuaan valituksi SDP:n puheenjohtajaksi.
Tausta ja ura > Kohuja

Syksyllä 2016 SDP:n eduskuntaryhmä sai selville, että Lindtman oli toimittanut eduskunnan puhemiehille listoja, joissa suositeltiin puheenvuorojen jakamista kulloistakin asiaa parhaiten tunteville kansanedustajille. Osa kansanedustajista oli jo ehtinyt ihmetellä puheenvuorojen omituista jakautumista.
Heinäkuussa 2023 Lindtmanista jaettiin netissä kuvia, jossa hän on mukana miesporukassa, jonka jäsenet ilman vaatteita, joulupukin myssyä lukuun ottamatta, tekevät natsitervehdyksiä ja Lindtman ja toinen jäsen pitelevät aseelta näyttävää esinettä. Lindtman myönsi Iltalehdelle olleensa kuvassa muoviaseen kanssa, mutta kieltää että hänellä olisi natsisympatioita. Kuvat on otettu kun Lindtman oli 18-vuotias. Natsitervehdyskohu ylitti uutiskynnyksen ulkomailla muun muassa Ruotsissa, Britanniassa ja Saksassa.
Yksityiselämä

Lindtman kasvoi lapsuutensa ja nuoruutensa yksinhuoltajaisänsä kanssa. Lindtman on harrastanut nuorena jalkapalloa Koivukylän Palloseurassa (KoiPS). Lindtman avioitui vuonna 2011 viestinnän suunnittelija Kaija Stormbomin kanssa, ja marraskuussa 2017 he saivat tyttären.
Lindtmanin sotilasarvo on tykkimies.
Larisa Šepitko

| Larisa Šepitko |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1938 Artjomovsk (nykyinen Bah’mut), Donetskin alue
Kuollut: 2. heinäkuuta 1979 (41 vuotta) Kalininin alue
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Larisa Jefimovna Šepitko (ven. Лари́са Ефи́мовна Шепи́тько, 6. tammikuuta 1938 Artjomovsk (nykyinen Bah’mut), Donetskin alue – 2. heinäkuuta 1979 Kalininin alue) oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja.
Larisa Šepitko valmistui vuonna 1963 Neuvostoliiton elokuvainstituutin VGIK:n ohjaajalinjalta. Hänen diplomityönsä oli Tšingiz Aitmatovin pienoisromaaniin ”Kamelin silmä” perustuva elokuva Znoi (”Helle”, 1963). Suuri menestys oli entisestä naislentäjästä kertova Krylja (”Siivet”, 1966). Šepitkon päätyönä pidetään toiseen maailmansotaan sijoittuvaa runollista ja pateettista elokuvaa ”Nousu” (Voshoždenije, 1976), joka pohjautuu Vasil Bykaun (Bykov) pienoisromaaniin Sotnikov.
Šepitko kuoli auto-onnettomuudessa Valentin Rasputinin teokseen perustuvan elokuvan Jäähyväiset Matjoralle kuvausten alkuvaiheissa. Sen viimeisteli hänen aviomiehensä Elem Klimov. Šepitko sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon postuumisti vuonna 1979.
Ohjaustyöt

Znoi (”Helle” 1963, Neuvostoliiton ja Karlovy Varyn elokuvajuhlien palkinnot 1964)
Krylja (”Siivet” 1966)
”Sähkön kotimaa” (Rodina elektritšestva, lyhytelokuva, sisältyy elokuvaan Natšalo nevedomogo veka 1967)
V trinadtsatom tšasu (”Kahdentoista jälkeen”, TV-elokuva 1968)
”Sinä ja minä” (Ty i ja 1972)
”Nousu” (Voshoždenije 1976, Neuvostoliiton ja Berliinin elokuvajuhlien pääpalkinnot)
”Jäähyväiset Matjoralle” (Proštšanije 1983)
Kirjallisuutta

Piispa, Lauri: ”Viimeinen sankaritarina”, neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja Larisa Šepitko. Filmihullu 1/2017.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 2 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef
Jonathan Nez

| Jonathan Nez |
| --- | --- |
 Nez vuonna 2020
 Navajoiden reservaatin presidentti
 15. tammikuuta 2019 – 10. tammikuuta 2023  
Varapresidentti:  Myron Lizer
Edeltäjä:  Russell Begaye
Seuraaja:  Buu Nygren
Navajoiden reservaatin varapresidentti
 2015–2019  
Presidentti:  Russell Begaye
Edeltäjä:  Rex Lee Jim
Seuraaja:  Myron Lizer
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. toukokuuta 1975 (ikä 49)  Tuba City, AZ, USA
Kansalaisuus:   yhdysvaltalainen – Navajoiden reservaatti
Puoliso:  Phefelia Nez
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  demokraatit
Tutkinnot:  Arizonan osavaltionyliopisto
Jonathan Nez (s. 26. toukokuuta 1975) on yhdysvaltalainen poliitikko, joka vuosina 2019–2023 toimi Navajoreservaatin presidenttinä.
Tausta ja yksityiselämä

Nez syntyi vuonna 1975 Tuba Cityssä, Arizonassa. Kaupunki kuuluu Navajoiden reservaattiin. Nez on opiskellut julkishallintoa Arizonan osavaltionyliopistossa, josta hänellä on maisterintutkinto. Myöhemmin hän myös aloitti väitöskirjansa kirjoittamisen ja sen on käsitellä navajoiden voimaannuttamista ja paikallisyhteisöjen toimintaa.
Nez on naimisissa Phefelia Nezin kanssa. Parilla on kaksi lasta.
Poliittinen ura

Nez on toiminut Shonton kaupungin varapresidenttinä, minkä jälkeen hän toimi kaksi kautta Navajoiden neuvostossa. Vuonna 2015 hänet valittiin reservaatin varapresidentiksi. Vuonna 2018 Nez kampanjoi mm. samaa sukupuolta olevien avioliiton laillistamisen puolesta reservaatin alueella. Nämä avioliitot on kielletty erillisellä lailla vuodesta 2005 alkaen. Vuonna 2019 Nez itse nousi reservaatin presidentiksi. Vaalien jälkeen Nezistä tuli reservaatin nuorin presidentti.
Vuonna 2022 Nez perheineen oli silminnäkijänä tapauksessa, jossa katumaasturi ajoi väkijoukkoon Gallupin kaupungissa New Mexicossa alkuperäisväestön paraatin aikana. Nez kuvasi tapausta erityisen vaikeaksi, koska se tapahtui alkuperäiskansoille tärkeiden juhlallisuuksien aikana.
Koronaviruspandemian aikana Nez otti käyttöön erittäin kovat keinot viruksen leviämisen estämiseksi. Tähän kuuluivat mm. viikonlopun yli kestävät sulkutilat, ulkonaliikkumiskiellot, kasvomaskipakko ja kokoontumiskielto.
Vuoden 2022 presidentinvaaleissa Nez hävisi vaalit Buu Nygrenille, joka astui virkaan 10. tammikuuta 2023. Myöhemmin samana vuonna Nez yritti haastaa republikaanien Eli Cranen Yhdysvaltain edistajainhuoneen Arizonan 2. vaalipiirin vaaleissa, mutta hävisi saatuaan vain 45 % äänistä.
Heikki Renvall

Heikki Renvall vuonna 1939.
Henrik (Heikki) Gabriel Renvall (19. tammikuuta 1872 Turku – 1. kesäkuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen valtiomies, lakimies, kansantaloustieteen vt. professori, Helsingin Sanomien ensimmäinen päätoimittaja, vakuutusjohtaja, sortovuosien passiivisen vastarinnan johtajistoa, valtiopäivämies, senaattori ja kansanedustaja. Senaatin (hallituksen) varajohtajana hän johti Suomea sisällissodan alettua, kun Svinhufvud joutui piileskelemään Helsingissä tammi-maaliskuussa 1918.
Suku

Renvallin vanhemmat olivat arkkipiispa (1884-1898) Torsten Thure Renvall  ja Amanda Sofia Limnell (ent. Rindell).
Renvall oli naimisissa kansainvälisesti kuuluisan oopperalaulajatar Aino Acktén kanssa vuosina 1901–1917. Liitto oli suuri seurapiiritapaus. Renvall oli 21-vuotiaana filosofian kandidaattina tavannut ensi kerran Acktén, joka oli juuri antanut ensikonserttinsa. Seurustelun aikana he opiskelivat ja työskentelivät Pariisissa ja lopulta kihlautuivat salaa 1896. Acktén pitkät työmatkat ulkomailla vieroittivat puolisot. He erosivat ja kumpikin avioitui uudelleen hyvin pian.
Renvall meni 1917 uusiin naimisiin Elli Sofia Palmqvistin kanssa.
Renvallin lapset hänen ensimmäisestä avioliitostaan olivat näyttelijä ja ohjaaja Glory Leppänen ja 1970-luvulla julkaistuista muistelmistaan kuuluisuutta saanut gynekologi Mies Reenkola. Heikki Renvallin veli oli kirkkoherra Uno Mikael Renvall, jonka poika oli historiantutkija, professori ja Helsingin yliopiston kansleri Pentti Renvall.
Ura

Renvall pääsi ylioppilaaksi 1890 ja suoritti Helsingin yliopistossa filosofian kandidaatin tutkinnon 1893, lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1897 sekä lisensiaatin ja tohtorin tutkinnot vuonna 1900.
Vuonna 1899 hyväksyttiin hänen väitöskirjansa fysiokratismin vaikutuksesta kansantaloudelliseen kirjallisuuteen.
Renvall oli Länsi-Suomen kansanlehden toimituksen jäsen 1897–1899 ja Helsingin yliopiston lainopillisen tiedekunnan kansantalouden, finanssiopin ja tilastotieteen vt. apulainen 1900–1903. Hän toimi asianajajana Helsingissä vuosina 1902–1904.
Renvall oli Helsingin Sanomien ensimmäinen päätoimittaja 1904–1906.
Renvall hoiti Helsingin yliopiston kansantalous- ja tilastotieteen dosentin virkaa 1906–1917.
Hän oli myös Teknillisen korkeakoulun kansantaloustieteen vt. professori 1909–1911.
Kun virka vakinaistettiin, poliittisista syistä venäläisviranomaiset sivuuttivat hänet, vaikka häntä tuki yksimielisesti koulun opettajakunta. Poliittiset syytä katkaisivat hänen tutkijanuransa.
Renvall oli Helsingin yliopiston agraaripolitiikan opettaja 1908–1909 ja 1911–1913. Renvall oli Vakuutus Oy Kalevan johtokunnan jäsenenä 1906–1916 ja toimi yhtiön apulaisjohtajana 1916–1925 ja toimitusjohtajana 1925–1946. Renvall oli perustamassa Suomalainen Kansa -lehteä ja oli sen toimittajana 1907–1911; hän oli myös Yhteiskunta-taloudellisen aikakauskirjan toimittaja 1915–1920.
Toiminta poliitikkona

Renvall tuli ylioppilasmaailmassa kuuluisaksi kiivaista fennomaanisista näkemyksistään. Hänet valittiin (sortovuosien vastaista) passiivista vastarintaa organisoineen Kagaalin keskuskomiteaan 1902-1905. Hän oli myös Aktiivisen komitean jäsenenä.
Politiikassa Renvall oli porvarissäädyssä Savonlinnan edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1908 ja 1910–1913 Mikkelin läänin vaalipiiristä.
Hän toimi kauppa- ja teollisuustoimituskunnan päällikkönä (senaattorina) Svinhufvudin senaatissa 1917–1918 ("itsenäisyyssenaatti") sekä Paasikiven senaatissa 1918.
Renvall oli myös senaatin talousosaston jäsen ja talousosaston varapuheenjohtaja Vaasan senaatissa 1918.
Vuosina 1922–1924 Renvall oli kokoomuksen kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä. Hän oli presidentin valitsijamies vuoden 1925 presidentinvaaleissa ja toimi myös Helsingin kaupunginvaltuutettuna.  
Renvall sai ministerin arvonimen 1918.
Toiminta poliitikkona > Suomen johtajana 1918

Suomen sisällissodan uhatessa senaatti (hallitus) piti suljetun istunnon. Siinä senaattorit Arthur Castrén, Heikki Renvall ja Onni Talas vaativat, että vähintään viiden senaattorin oli heti matkustettava Vaasaan, koska kapinalliset yrittäisivät varmasti vangita hallituksen seuraavana päivänä. Optimistit vastustivat. Kompromissina Renvall ja kaksi muuta senaattoria lähetettiin vielä samana iltana junalla Vaasaan. Juhani Arajärvi liittyi heidän seuraansa matkaltaan. Helsinkiin jäi 6 senaattoria ja Setälä matkusti Porvoon seudulle. Ohjesäännön mukaan kolme yksimielistä jäsentä riitti senaatin päätösvaltaisuuteen poikkeustapauksissa. Näin Vaasasta tuli senaatin virallinen toimipaikka sodan ajaksi.
Vaasan senaatin muodostivat siis aluksi Juhani Arajärvi, Alexander Frey, E. Y. Pehkonen ja Heikki Renvall, joka toimi puheenjohtajana. Työnjaoksi sovittiin, että Renvall hoiti ulkoasiat, kauppa- ja teollisuusasiat sekä kirkollis- ja opetustoimituskunnan asiat. Sisällissodan alettua Helsinkiin jääneet senaattorit joutuivat piiloutumaan. P. E. Svinhufvud ja Jalmar Castrén onnistuivat 3. maaliskuuta pakenemaan punaisesta Helsingistä kaapatulla jäänmurtaja Tarmolla ja matkustivat Vaasaan Viron, Saksan ja Ruotsin kautta. Heidän liityttyään Vaasan senaattiin 25. maaliskuuta  se käsitti enimmillään kuusi senaattoria.
Helmikuun 1. päivänä Vaasan senaatti antoi Renvallin laatiman julistuksen, jossa se ilmoitti, että sosialistit olivat toteuttaneet vallankaappauksen ja että hallitusta vastaan asettautuneita pidetään maanpettureina. Senaatti totesi olevansa Suomen ainoa laillinen, eduskunnan valtuuttama ja valitsema hallitus. Se julisti suojeluskunnat hallituksen alaisiksi joukoiksi.
Helmikuun 18. päivänä senaatti pani toimeen asevelvollisuuden ja kutsui 21-40 vuoden ikäiset asekuntoiset miehet saapumaan kutsuntaan. Päätös nojautui vuoden 1878 asevelvollisuuslakiin.
Helmikuun 25. päivänä jääkärien pääjoukko palasi Vaasaan. Renvallille se oli kevään mieluisin tapahtuma.
Maaliskuun 2. päivänä Wilhelm Thesleff saapui Vaasaan kertomaan senaatille, että Saksa lähettäisi joukkoja Suomeen hallituksen pyynnöstä. Vaasan senaatti ei näytä tienneen Svinhufvudin pyynnöstä. Yllättynyt Renvall arvosteli jyrkästi pyyntöä, mutta lopulta tilanne laukesi siihen, että Mannerheim asetti rajoituksia saksalaisjoukkojen toiminnalle. Lopulta 3.4. saksalaiset saapuivat Hankoon.
Vaasa oli pääkaupunkina 29.1.-3.5.1918, mutta Vaasan senaatti aloitti toimintansa vasta 1.2.
Renvall toimi Vaasan senaatin puheenjohtajana maaliskuuhun 1918 saakka, koska Svinhufvud pääsi sinne vasta 25.3.
Toiminta poliitikkona > Sisällissodan jälkeen

Sodan päätyttyä Renvall laati lain Suomen lipusta. Hän nosti ensimmäisenä tämän uuden valtiolipun senaatintalon ylle. Tämä tapahtui 16.6.1918, päivälleen 14 vuotta Bobrikovin murhan jälkeen.
Jälkimaine

Renvallinkuja nimettiin Laaajasaloon vuonna 1958.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heikki Renvall Wikimedia Commonsissa
Renvall, Heikki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Kirjallisuutta

Blåfield, Antti: ”Paavo Warén, Heikki Renvall ja Severi Nuormaa: linjataistelun uhrit”, Loistavat Erkot. Patruunat ja heidän päätoimittajansa, s. 39.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28256-3
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Paavo Warén | Helsingin Sanomien päätoimittaja 1904–1906 | Seuraaja: Severi Nuormaa |
| --- | --- |
Suomen kauppa- ja teollisuustoimituskunnan päällikkö 1917−1918: Seuraaja: Julius Stjernvall
Nuorsuomalaisten kansanedustajat
| n k Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajat 1907–1908 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (26):  Ahmavaara  Alkio (1907)1  Arokallio  Brander  Castrén  Erkko  Hagman  Haveri  Heiskanen  Huoponen  Knuutila  Koskelin  Kuisma  Leppänen  Luoma  Mikkola  Nissinen  Pennanen  Pesonen  Renvall  Riihelä  Setälä  Snellman  Svinhufvud  Viljakainen  Wikman 
1 Santeri Alkio siirtyi nuorsuomalaisesta puolueesta SML:ään 1. syyskuuta 1907
| n k Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajat 1910–1911 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (28):  Ahmavaara  Arokallio  Astala  A. Castrén  J. Castrén  Erkko  Fränti  Hannula  Homén  Hultin  Kaasalainen  Kekki  Koskelin  Lilius  Löthman-Koponen  Nylander  Pennanen  Pietinen  Puhakka  Renvall  Riihelä  Setälä  Snellman  Svinhufvud  Talas  Tanttu  Viljakainen  Åkesson 
| n k Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajat 1911–1914 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (28):  Ahmavaara  Arokallio  Astala  Brander  A. Castrén (1911–1913)  J. Castrén  Erkko  Fränti  Hannula  Heiskanen  Homén  Hultin  Jalkanen  Kaskinen  Kurikka  Lilius  Linna (1913–1914)  Nuora  Nylander  Pennanen  Pietinen  Puhakka  Renvall  Riihelä  Saariaho (1913–1914)  Snellman  Svinhufvud  Talas  Tanttu  Viljakainen  (1911–1913†) 
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1922–1924 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (35):  Bergroth  Erich  Heikinheimo  Hiidenheimo  Hultin  Ingman  Jaskari  Junnila  Jussila  Järvinen  Kaila  Kares  Kilpeläinen  Kylänpää  Mannermaa  Nikkanen  Nuora  Nyberg  Peltonen  Pennanen  Pesonen  Pojanluoma  Pulkkinen  Rannikko  Renvall  Setälä  Simelius  Tanttu  Thuneberg  A. Tulenheimo  E. Tulenheimo  Vanhala  Viljanen  Virkkunen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Itsenäisyyssenaatin jälleentapaaminen tammikuussa 1940. Renvall toinen vasemmalta.
Vaasaan matkalla olleet Svinhufvud ja Castrén Torniossa 23.3.1918.
Puuluup

| Puuluup |
| --- | --- |
 Yhtyeen jäsenet Ramo Teder (vasemmalla) ja Marko Veisson (oikealla) esiintymässä vuonna 2018.
Tiedot
Toiminnassa:  2014–
Tyylilaji:  psykedeelinen folk, maailmanmusiikki
Kotipaikka:  Viro
Laulukieli:  viro
Jäsenet:  Ramo Teder, hiiukannel   Marko Veisson, hiiukannel  
Levy-yhtiö:  Õunaviks
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puuluup on vuonna 2014 perustettu virolainen psykedeelinen folk-yhtye. Yhtyeen perustivat Ramo Teder (Pastacas) ja Marko Veisson. Yhtye käyttää soittiminaan läheisesti suomalaista jouhikkoa muistuttavaa hiiukannelta sekä luuppereita.
Marraskuussa 2023 Puuluupin ilmoitettiin kilpailevan Viron vuoden 2024 euroviisukarsintana toimivassa Eesti Laul 2024 -kilpailussa yhdessä 5MIINUSTin kanssa. Heidän kilpailukappaleensa on nimeltään ”(nendest) narkootikumidest ei tea me (küll) midagi”. Vuonna 2024 kilpailussa oli 5 automaattista finalistia sekä 15 semifinalistia, joista 5 parasta etenivät finaaliin yhdessä automaattisten finalistien kanssa. 5MIINUST ja Puuluup oli valittu kilpailemaan semifinaalissa, josta he pääsivät finaaliin asti. 17. helmikuuta 2024 pidetyssä finaalissa 5MIINUST ja Puuluup voittivat kilpailun saaden 60 prosenttia yleisöäänistä. Näin ollen he edustivat Viroa vuoden 2024 Euroviisuissa Ruotsin Malmössä. He tulivat kilpailun finaalissa 20. sijalle saatuaan yhteensä 37 pistettä, joista 33 yleisöltä ja 4 ammattilaisraadeilta. He saivat finaalin pienimmän määrän ammattilaisraatien antamia pisteitä, ja seuraavaksi vähiten sai Suomea edustanut Teemu Keisteri.
Diskografia > Albumit

Süüta mu lumi (2018)
Kasekesed / Käpapuu (2020)
Viimane suusataja (2021)¨
Diskografia > Singlet

”Martafana” (2018)
”Kasekesed” (2019)
”Käpapuu” (2020)
”Mama Can Do” (2020)
”Liigutage vastu” (2021)
”Paala järve vaala baar” (2021)
”(nendest) narkootikumidest ei tea me (küll) midagi" (5MIINUST ja Puuluup, 2023)”
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puuluup Wikimedia Commonsissa
Vietnamilainen keittiö

Vietnamilaiseen päivälliseen kuuluu perinteisesti useita erityyppisiä ruokalajeja.
Vietnamilainen keittiö käsittää useita erityyppisiä Vietnamin eri alueiden ruokakulttuureja. Ruokien tyypillisiä aineksia ovat riisi, kalakastike, soijakastike, katkaraputahna sekä monenlaiset tuoreet vihannekset, yrtit ja mausteet. Perinteinen vietnamilainen keittiö käyttää tyypillisesti hyvin vähän rasvoja ja öljyjä. Ruoille ominaista on tuoreuden korostaminen; vihannekset ja liha tarjoillaan usein vain nopeasti ja kevyesti pannulla käytettynä ja vihannekset usein myös raakoina.
Kulttuuri

Ruokakulttuurilla on tärkeä sija vietnamilaisessa kulttuurissa, ja päivällinen on tärkeä perheen yhteinen tapahtuma. Aterialla ruokailijoille ei perinteisesti anneta omia annoksia, vaan oma kulho, johon pöydän keskelle sijoitetuista tarjoiluastioista poimitaan ruokaa ruokailun aikana. Ateriaan kuuluu tavallisesti suuri astiallinen höyrytettyä riisiä, keitto, ja useita pienempiä vihannes- tai liharuokia. Vietnamilaisia ruokia syödään tyypillisesti syömäpuikoilla, keittoja lusikalla.
Kulttuuri > Alueelliset vaihtelut

Pohjoisvietnamilaisessa keittiössä on enemmän vaikutteita kiinalaisesta keittiöstä kuin muualla maassa. Pohjois-Vietnamin keittiö käyttää paljon soijakastiketta ja usein mustapippuria chilin sijasta. Mausteita, lihaa ja tuoreita vihanneksia käytetään usein säästeliäämmin kuin muilla alueilla. Keski-Vietnamin alueen keittiölle on ominaista runsas ja monipuolinen mausteiden käyttö. Aterialla tarjoillaan tyypillisesti monia pieniä ruokalajeja. Etelä-Vietnamin keittiössä on eniten vaikutteita thai- ja kambodžalaisesta keittiöstä. Etelässä käytetään enemmän kookosmaitoa ja chiliä kuin muilla alueilla.
Kulttuuri > Filosofian vaikutus

Vietnamilainen keittiö on saanut vaikutteita sekä buddhalaiselta että kiinalaiselta filosofialta. Buddhalaisuuden vaikutuksesta kasvisruokavaliolla on Vietnamissa pitkät perinteet. Kiinalaisesta filosofiasta sekä vastakkaisten jinin ja jangin toisiaan täydentävä käsite, että viiden elementin käsite näkyvät perinteisessä vietnamilaisessa ruoanlaitossa. Esimerkiksi monien mausteiden on uskottu olevan lämmittäviä (jang) kun taas happamia ainesten ja kalan on uskottu olevan viilentäviä (jin). Monilla aineksilla on myös viiden elementin käsityksen mukaiset elementit. Ruokalajeissa ja ateriakokonaisuuksissa on usein pyritty saamaan aikaan elementtien tasapaino.
Ruokalajeja > Keittoja

Vietnamilaiseen keittiöön kuuluu lukuisia erilaisia keittoja.
Bánh canh, keittoja, joissa on paksuja tapioka- tai riisinuudeleita.
Bò kho, naudanlihakeitto.
Phở, nuudelikeitto, jossa on yleensä naudanlihaa.
Canh chua, hapan tamarindilla maustettu keitto, jossa on kalaa ja vihanneksia.
Canh cà tím, munakoisokeitto.
Canh hến, simpukkakeitto.
Canh cua, rapukeitto.
Ruokalajeja > Riisiruokia

Cơm chiên, pannulla paistettu riisi, useita muunnoksia.
Cơm tấm
Ruokalajeja > Kääryleitä

Bánh cuốn
Nem cuốn, tunnetaan myös englannista johdetulla nimityksellä kesäkääryle.
gỏi cuốn, tunnetaan myös englannista johdetulla nimityksellä kevätkääryle.
Chả giò eli nem rán.
Ruokalajeja > Salaatteja

Gỏi đu đủ
Gỏi ngó sen
Gỏi xoài
Ruokalajeja > Leivonnaisia

Monet leivonnaiset tarjoillaan käärittynä banaanin tai kookospalmun lehtiin, näitä kutsutaan yleisnimellä Bánh lá (suom. lehtikakku).
Bánh bao, leipämäinen ruokalaji, joka on yleensä täytetty lihalla ja munalla.
Bánh xèo, pannukakkumainen ruokalaji, jossa on lihaa ja vihanneksia.
Bánh gai, lehteen kääritty paputäytteinen leivos.
Bánh giò, lehteen kääritty sianlihatäytteinen leivos.
Bánh ít, pieni, lehteen kääritty pyöreä liha- ja katkaraputäytteinen leivos.
Bánh tét, lehteen kääritty riisileivos.