stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tursaansydän

Kirjailija Ilmari Kianto käytti vasemmanpuoleista merkkiä tunnuksenaan
Tursaansydän eli mursunsydän on vanha Suomessa ja Skandinaviassa käytetty merkki. Se on peräisin jo esikristilliseltä ajalta. Tursaansydän koostuu neljästä samanlaisesta osasta, jotka on asetettu keskuksen, eräänlaisen sydämen, ympärille, ikään kuin kiertämään sitä. Osien väliin muodostuu hakaristi. Kuviosta tunnetaan ainakin kahta eri muunnosta: toisessa osat ovat nuolia, toisessa L-palkkeja. Kuvio muistuttaa ruusua. Suomessa se tunnettiin erityisesti Pohjois-Suomessa mutta myös muualla. Ruotsista on puolestaan löytynyt kiveen hakattu tursaansydän Taalainmaalta, Borlängestä.
Tursaansydän oli taikamerkki, ja sen uskottiin tuottavan onnea ja ilmeisesti suojelevan kirouksilta. Merkkiä on käytetty rakennusten ja puuesineiden koristelussa satoja vuosia. Esimerkiksi Suomen kansallismuseon kokoelmissa on Ylivieskasta vuodelta 1754 peräisin oleva rasia, johon on kaiverrettu tursaansydän. Kaikki Suomesta tunnetut ennen 1700-lukua tehdyt puuesineiden hakaristit ovat tursaansydämiä.lähde? Tursaansydän alkoi 1700-luvulla väistyä ja muut kuviot, myös yksinkertaiset hakaristit, alkoivat yleistyä.
Tursaansydänaiheinen kuviotiili, joka on löytynyt restaurointitöissä Hämeen linnan seinärakenteiden sisältä ja jossa on L-palkit.
E. N. Setälän (1932) mukaan tursaansydän on ollut nimensä mukaisesti Iku-Tursaan, sodanjumalan merkki. Sekä merkki että Tursas-jumala ovat hänen mukaansa lainattu germaanisia kieliä puhuvilta kansoilta ennen 1000-lukua. Tursas-sanan mytologisia merkityksiä ovat muun muassa merihirviö, vesihiisi, vedenhaltija, maahinen, haltija ja jättiläinen. Turso, Iki-Turso mainitaan myös Kalevalassa.
Suomen kansallismuseon kokoelmissa on vuodelta 1832 peräisin oleva ryijy, jonka keskellä on suuri mursunsydän ja jota kokoelmassa kuvaillaan nimityksellä kolmen veljeksen pellon jakoviivat. Suomen murteissa tursaansydän tunnetaan nimityksellä nelikirvehinen. Esimerkiksi Karviassa sen nimitys on nelikirvehöönen. Tutkija K. A. Pfaler kirjoitti vuonna 1912, että: "Tursan luullaan antaneen leimansa moniin vanhoihin esineihin, puihin ja rakennusten seiniin; varsinkin nähdään sitä rasiain kansissa ja astiain pohjissa. Näitä leimoja tiedetään lappalaisten taikamerkeiksi ja tunnetaan ne nimellä Tursaanturpa ja Tursan-sydän." Tutkija Sulo Haltsonen mainitsi merkin nimiksi myös turskansydän, korskansydän ja mursunsydän.
Tursaansydämen rinnalla tai sijasta on käytetty myös muita kukkaa muistuttavia kuvioita, joilla on niilläkin voinut olla suojelevia yliluonnollisia merkityksiä.
Muilla kansoilla

Muinaisessa Skandinaviassa tursaansydäntä vastasi hrungnishjarta, josta Snorri Sturluson kirjoitti. Hänen muistiin merkitsemänsä tarinan mukaan Hrungnir-jättilainen taisteli yhdessä robottimaisen savesta valmistetun Mǫkkurkálfi-olennon kanssa Thoria ja hänen palvelijaansa Þjálfia vastaan. Hrungnirin sydän oli kovaa kiveä, ja siinä oli kolme kärkeä. Siksi sydäntä nimitettiin hrungnishjartaksi. Jätti sinkosi kovasimen kohti Thoria, joka puolestaan sinkosi Mjölner-vasaransa. Aseet törmäsivät yhteen, ja kovasin halkesi. Sen toinen puoli osui Thoria päähän ja jäi siihen törröttämään. Hrungnir sai surmansa Mjölnerin iskusta. Ruotsissa sijaitsevassa Stenkyrkan riimukivessä on kuvattuna taistelukentällä kaatuneiden solmun, kolmikärkisen valknutin, eli osmansolmun lisäksi hrungnishjarta, jossa on kolmen olennon, mahdollisesti käärmeen, muodostama solmu. Jokaisen olennon päänä on nuolenkärki, kuten tursaansydämessä. Tutkija Jan de Vries katsoo, että kyse ei ole sattumasta, että irlantilaisella Meichellä, kelttiläisellä sodanjumalattaren Morríganin pojalla, oli kolme sydäntä, jokainen käärmeen hahmoinen. Slaavit käyttivät tursaansydämen tapaan ukkosmerkkejä.
Käyttö nykyaikana

Kirjailija Ilmari Kianto käytti tursaansydäntä tunnuksenaan. Hän löysi sen Suomussalmelta lapsuuskotinsa rannassa seisoneen isonvihanaikaisen aitan ovesta. Myös Ilmari Kianto -seura käyttää tursaansydäntä tunnuksenaan.
Viime sotien aikana mursunsydäntä käytti tunnuksenaan niin sanottu Päämajan kaukopartio-osasto eli Erillinen Pataljoona 4 eli ErP 4. Mursunsydän esiintyykin talvi- ja jatkosodan Päämajan muistoristin sissijoukoille tarkoitetussa tunnuksessa, joka kiinnitetään muistoristin nauhaan. Nykyään sama tunnus on myös ErP4:n perinteitä jatkavan Utin Jääkärirykmentin perinneristissä.
Espoolainen partiolippukunta Pitkäjärven Vaeltajat (ent. Pitkäjärven Polkupojat ja Pitkäjärven Polkutytöt) on käyttänyt Tursaansydäntä tunnuksenaan 1960-luvun alusta alkaen.
Tursaansydäntä käyttää tunnuksenaan Helsingin yliopiston Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan Kainuun Kerho.
Urjalan Tursan kylä käyttää tunnuksenaan tursaansydäntä. Kylän käyttää tuotteinsa aitoustodistuksena tursaansydäntä. Tuohinen tursaansydän oli tunnettu seudulla amulettina.lähde?
Suomalaisuuden liitto on käyttänyt vuonna 1998 suunniteltua S-kirjaimen muotoista mursunsydän-aiheista tunnusta.
Suomalaisuuden Liiton jäsenmerkki, jossa on mursunsydän ja taustalla aurinkopyörä.
Martti Haavion Suomalainen mytologia -teoksen uusintapainoksen kansi.
Robert Schumann

| Robert Schumann |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. kesäkuuta 1810 Zwickau
Kuollut: 29. heinäkuuta 1856 (46 vuotta) Endenich
Muusikko
Soittimet:  piano 
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Robert Schumann (8. kesäkuuta 1810 Zwickau – 29. heinäkuuta 1856 Endenich) oli saksalainen säveltäjä. Hänen tyylinsä katsotaan edustavan romantiikkaa puhtaimmillaan, ja hänet luetaan kuuluvaksi 1800-luvun suurimpiin säveltäjiin.
Schumannin tunnetuimmat työt orkesterimusiikin alalla ovat hänen neljä sinfoniaansa sekä etenkin pianokonsertto, joka kuuluu esitetyimpien konserttojen joukkoon. Schumannin pianokvintetto sekä -kvartetto taas ovat kamarimusiikin keskeistä ohjelmistoa, ja hänen laulusarjansa Dichterliebe on kaiketi suosituin laulusarja Schubertin kuuluisten laulusarjojen jälkeen.  Saksankielisissä maissa myös Schumannin kuoroteoksia esitetään usein. Schumannin tuotannon selkärankana ovat kuitenkin pianoteokset, joista tunnetuimmat ovat Kreisleriana, Kinderszenen, Carnaval sekä fantasiat.
Elämä ja ura > Lapsuus ja nuoruus

Schumann syntyi Zwickaussa kuopukseksi taiteelliseen perheeseen. Hänen äitinsä oli musikaalinen (vaikkei soittanut mitään instrumenttia), ja hänen isänsä, August Schumann, käänsi Walter Scottin ja lordi Byronin teoksia saksaksi ja kirjoitti ritariromaaneja. Isä myös omisti veljensä kanssa kirjakustantamon, joka julkaisi ulkomaalaisia kirjoja. Schumannin neljä isoveljeä seurasivat isäänsä kirjankustantajan alalla. Schumann itsekin oli hyvin kiinnostunut kirjallisuudesta ja kirjoitti paljon. Isä tuki myös lapsiensa musiikkiharrastuksia, ja Schumann saikin jo lapsena käyttöönsä oman flyygelin. Pianonsoittoa opettamaan isä palkkasi lapsilleen säveltäjä Carl Maria von Weberin. Myöhemmin Schumann totesikin saaneensa rakastavan ja huolellisen kasvatuksen.
Isä kuoli vuonna 1826. Tämän jälkeen Schumannin saaman piano-opetuksen taso laski melkein amatöörimäiseksi, ja hän soitti itse opettajiaan paremmin. Tämän seurauksena Schumann alkoi opiskella musiikkia itsenäisesti: hän kävi kuuntelemassa musiikkiesityksiä ja tutki partituureja sekä soitto-oppaita. Hän perusti myös veljensä kanssa kouluun pienen orkesterin ja näytelmäkerhon. Omien sanojensa mukaan Schumann oli säveltänyt musiikkia jo ennen seitsemättä ikävuottaan. Schumannin lailliseksi huoltajaksi valittu vaate- ja rautakauppias Gottlob Rudel ja Schumannin leskeksi jäänyt äiti halusivat, että Schumann ryhtyisi lukemaan lakia. Schumann taipui huoltajiensa tahtoon ja kirjoittautui 29. maaliskuuta 1828 Leipzigin yliopistoon oikeustiedettä opiskelemaan.
Elämä ja ura > Vaikeat uravalinnat

Leipzigin kaupunki teki Schumanniin vaikutuksen. Hän oli innoissaan monista kaupungin kirjakaupoista ja kuunteli konsertteja, joidenka tasoisista hän ei ollut aikaisemmin saanut nauttia. Schumann pyrki käyttämään aikaansa musiikkiin, kirjallisuuteen ja filosofian luentoihin. Hän sävelsi kappaleita, mutta oikeustieteestä hän ei enää välittänyt.
Vielä samana vuonna Schumann tapasi erään taiteita suosivan professorin luona Friedrich Wieckin. Alun perin teologiaa opiskellut Wieck oli saanut mainetta erinomaisena pianonsoiton opettajana. Schumann alkoi aluksi opiskella innolla Wieckin johdolla, mutta hän pettyi omaan oppimattomuuteensa ja lopetti kohta musiikin opiskelun. Tämän jälkeen Schumann siirtyi Heidelbergin kaupunkiin ja opiskeli lakia kahden lukukauden ajan – tällä kertaa tosissaan. Hän muutti kuitenkin jälleen mielensä ja kirjoitti vuoden 1830 heinäkuussa pitkän sisäisen taistelun jälkeen äidilleen aikovansa sittenkin pianistiksi. Päätökseen oli saattanut vaikuttaa viulutaiteilija Paganinin esityksen näkeminen aiemmin tuona vuonna. Äiti ei voinut muuta kuin suostua ja pyysi Wieckiä kirjeitse kouluttamaan Schumannin pianistiksi kymmenessä vuodessa. Wieck kirjoitti, että Schumannista tulisi suuri pianisti kolmessa vuodessa. Näin Schumann palasi Leipzigiin ja sai huoneen Wieckin talosta.
Schumannin tie pianistiksi katkesi kuitenkin äkisti. Yleisesti tunnetun näkemyksen mukaan syynä tähän oli laite, jonka Schumann oli itse kehittänyt venyttääkseen sormenvälejä. Laitteen käyttö johti oikean käden tilapäiseen halvaantumiseen, jonka jälkeen keskisormi ei enää toiminut soittamisen kannalta riittävän hyvin. Tämä on tunnetuin versio tapahtumista, mutta myöhemmin tutkijat ovat myös esittäneet näkemyksen, jonka mukaan käden halvaus olisi johtunut syfiliksestä. Ainoa Schumannille annettu hoito-ohje hänen loukattuaan kätensä oli liottaa sitä vasta teurastetun eläimen sisälmyksissä.
Onnettomuuden jälkeen Schumann keskittyi säveltämiseen ja alkoi opiskella musiikin teoriaa. Bachin teos Das wohltemperierte Klavier oli hänelle tärkeä inspiraation lähde. Aluksi Schumann keskittyi pianomusiikkiin, ja ensimmäisiin valmistuneisiin töihin kuuluivat esimerkiksi Papillons (opus no. 2) ja Toccata (opus no. 7). Vuonna 1837 syntyivät Sinfoniset etydit, jotka ovat ennemminkin variaatioita kuin varsinaisia etydejä. Sekä musiikissaan että musiikkia käsittelevässä kirjoittamisessaan Schumann pyrki yhdistämään musiikin ja kirjallisuuden keskenään. Esimerkiksi Papillons perustui erääseen kohtaukseen Jean Paulin kirjasta, ja hän käytti kirjallista tyyliä myös musiikkiarvosteluissaan.
Elämä ja ura > Näkemyksellinen journalisti

Friedrich Wieckin ja muutaman muun ystävänsä kanssa Schumann perusti vuonna 1834 musiikkiin keskittyneen aikakauslehden nimeltä Neue Zeitschrift für Musik. Schumann vei kirjoituksissaan eteenpäin E. T. A. Hoffmannin kymmenen vuotta aiemmin aloittamaa tapaa kirjoittaa värikkääseen, miltei runolliseen tyyliin, arvosteluja sävellyksistä ja musiikkiesityksistä. Schumannin lehdestä tuli hyvin tärkeä myöhemmän musiikillisen journalismin kehittymisen kannalta. Sekä Schumannin kirjoituksissa että sävellyksissä esiintyi fiktiivisiä hahmoja, kuten Florestan, Eusebius ja Mestari Raro. Nämä hahmot kuvastivat Schumannin tai hänen tuttaviensa eri luonteenpiirteitä tai mielentiloja, esimerkiksi Mestari Raro oli Friedrich Wieckin hahmoon pohjautuva viisas neuvonantaja. Yksi Schumannin musiikkilehden taka-ajatuksista oli taistella silloin vallinneita musiikillisia mieltymyksiä vastaan. Beethovenin ja Mozartin kaltaiset suuret nimet olivat tuolloin usein jääneet sittemmin unohtuneiden vähäpätöisten aikalaistensa varjoon. Schumann kirjoitti suurten säveltäjien puolesta, eikä hän puolustanut ainoastaan kuolleita säveltäjiä, vaan myös eläviä, kuten Berliozia ja Chopinia.
Vuonna 1833 Schumann oli saanut koottua kasaan nuorten taiteilijoiden seurueen, joka kokoontui Leipzigin eräässä kahvilassa. Seurueen jäsenet näkivät itsensä vastavoimana ”filistealaisille” poroporvareille ja kutsuivat itseään nimellä ”die Davidsbündler” (Daavidin liitto). Jäsenet käyttivät silloisten salaseurojen tapaan keksittyjä nimiä.
Elämä ja ura > Avioituminen

Schumannilla oli ollut vuosien varrella muutamia rakkaussuhteita, joista hän sai kupan. Tämä sairaus oli mahdollisesti varsinaisena syynä hänen aikaiseen kuolemaansa. Sairauden eteneminen tapahtui kuitenkin vuosikymmenien kuluessa hyvin hitaasti. Vuonna 1834, noin 25-vuotiaana, Schumann kihlautui Ernestine von Fricken -nimisen 16-vuotiaan tytön kanssa, joka oli erään rikkaan böömiläisen paronin tytär. Schumannille kuitenkin selvisi kohta, että tytär olikin vain paronin adoptiolapsi, jolla ei ole perintöoikeutta. Kohta tämän jälkeen Schumann purki kihlauksen.
Lokakuussa 1835 Schumann tapasi säveltäjä Felix Mendelssohn Bartholdyn Wieckin talossa, ja ilmaisi tälle ihailunsa. Heidän yhteistyönsä jatkui ajoittain aina Mendelssohnin kuolemaan saakka. Samoihin aikoihin Schumannista ja Friedrich Wieckin tyttärestä, Clarasta, tuli toisilleen lopulta läheiset. Heidän niin ikään vuonna 1835 alkanutta suhdettaan kuitenkin varjosti Friedrich Wieckin täydellisen kielteinen suhtautuminen liittoon. Friedrich pyrki estämään kaiken kanssakäymisen Schumannin ja Claran välillä, joten nuoret joutuivat kommunikoimaan salaa eivätkä voineet enää tavata toisiaan. Vuonna 1840 Schumann ja Clara veivät asian lopulta oikeuteen, eikä Claran isä voinut oikeuden päätöksen jälkeen muuta kuin suostua. Schumann ja Clara vihittiin 12. syyskuuta 1840 Leipzigissa Schönefeldin tuomiokirkossa. Avioliitosta syntyi kahdeksan lasta. Clara ei kuitenkaan tuntunut sopeutuvan erityisen hyvin lastenhoitajan tehtäviin, kuten Schumann oli toivonut, vaan halusi matkustella esiintyvänä taiteilijana.
Elämä ja ura > Nihkeä vastaanotto teoksille

Kuuluisa pianoteos Kreisleriana valmistui vuonna 1838. Teoksen nimi viittasi E. T. A. Hoffmanniin, joka käytti sanaa ”Kreisler” salanimenään musiikkia käsittelevissä kirjoituksissaan sekä sisällytti tarinoihinsa myös tuon nimisen fiktiivisen hahmon. Seuraavana vuonna Schumann vieraili Wienissä ja sai tuon matkan aikana käsiinsä Schubertin yhdeksännen sinfonian, joka oli tuolloin vielä tuntematon teos. Schumann piti teosta suurimpana sinfoniana, mitä oli sävelletty Beethovenin kuoleman jälkeen.
Schumann oli omistanut Kreislerianan Chopinille, joka ei kuitenkaan tuntenut suurta vetoa teokseen. Myös muut pianistit suhtautuivat Schumannin teoksiin varauksellisesti. Esimerkiksi Franz Liszt yritti esittää joitakin hänen teoksiaan, mutta vastaanotto ei ollut suotuisa. Yleisölle Schumannin teokset olivat vaikeasti ymmärrettäviä, ja he kuuntelivat mieluummin hieman vanhempaa musiikkia. Yleisön lisäksi myös tuon ajan kriitikot olivat usein kiinni vielä jopa klassismin ihanteissa. Myöskään Clara ei soittanut konserteissaan kuin harvakseltaan miehensä kappaleita. Schumannin pianoteokset, vaikka äärimmäisen vaativia ovatkin, eivät kuitenkaan useimmiten anna pianisteille mahdollisuutta esitellä virtuoosisuuttaan, jollaista Claran kaltaiset esiintymisestä nauttivat taiteilijat suosivat. Nämä taiteelliset erimielisyydet rasittivat Schumannien avioliittoa. Schumann ei myöskään ollut mielissään siitä, että heidän matkatessaan konserttikiertueilla Clara sai esiintyä tähtenä, ja hän itse oli vain mukana seuralaisena.
Vuonna 1840 Schumann epäonnistui musiikkijulkaisunsa perustamisessa Wieniin, koska Itävallassa tuolloin vallinneen sensuurin säädökset olivat hyvin tiukkoja. Varsinainen lupa lehden perustamiseen myönnettiin, mutta ehtona oli ottaa yhtiökumppaniksi mukaan eräs toinen kustantaja, ja lopulta neuvottelut kariutuivat. Wien oli kiinnostanut Schumannia, koska Leipzig oli kulttuurillisesti siihen verrattuna varsin mitätön paikka. Nyt hän kuitenkin luopui ajatuksestaan asettua tähän kaupunkiin.
Elämä ja ura > Mielenterveys alkaa pettää

Vuonna 1850 Schumannista tuli Düsseldorfin kaupungin musiikillinen johtaja. Tästä virasta hän kuitenkin luopui pian, koska hänellä ei ollut kapellimestarin työhön vaadittavaa luonnetta. Schumannia ei muutenkaan pidetty säveltäjänlahjoistaan huolimatta etevänä kapellimestarina, ja hänen sanottiin kerran jopa jatkaneen orkesterin johtamista vielä kauan sen jälkeen, kun teoksen viimeinen nuotti oli soitettu. Vuosina 1851–1853 Schumann matkusteli Sveitsissä ja Belgiassa. Matkoilta palattuaan hän rupesi toimittamaan painosta kootuista teoksistaan. Aiemmin vaivanneet sairaudet palasivat nyt kuitenkin entistä pahempina. Jo aikaisemmin Schumann oli väittänyt A-sävelen soivan hänen päässään. Nyt hän sanoi kuulevansa myös muunlaisia ääniä. Schumannin mielenterveys alkoikin heiketä. Hänen viimeinen tunnettu työnsä syntyi siten, että hän yöllä väitti Schubertin ja Mendelssohnin lähettäneen hänelle teeman, jonka hän kirjoitti ylös. Tämän teeman pohjalta syntyi teos Viisi variaatiota pianolle.
Elämä ja ura > Itsemurhayritys ja kuolema

Vuoden 1854 helmikuussa, Düsseldorfin perinteisten kansanjuhlien aikaan, Schumann romahti lopullisesti, ja hän hyppäsi Reiniin pelkkä yöpuku päällään. Paikalle ehättäneet veneilijät pelastivat hänet, mutta Schumannin mielenterveys oli viimeistään nyt lopullisesti menetetty. Samoin hänen syfiliksensä oli kehittynyt pahaan vaiheeseen asti. Schumann vietiin Bonnin lähellä sijaitsevaan Endenich-nimiseen paikkaan, jossa hän pysyi kuolemaansa 29. heinäkuuta 1856 asti. Clara ja Johannes Brahms tuhosivat osan Schumannin jälkeensä jättämistä viimeisistä töistä, joiden he otaksuivat olevan hulluuden saastuttamia. Schumann haudattiin Bonniin. Clara eli 40 vuotta miestään kauemmin, ja hänet haudattiin miehensä viereen. Claran ja Brahmsin välille muodostui koko elämän läpi jatkunut ystävyys, mikä ei kuitenkaan johtanut koskaan parisuhteeseen.
Schumannin myöhempi maine

Schumann tunnetaan nykyään yhtenä taidemusiikin tärkeimmistä säveltäjistä. Romantiikkaa mahdollisesti puhtaimmillaan edustanut Schumann tunnetaan suhteellisen edistyksellisenä säveltäjänä, jonka merkitystä ei hänen eläessään vielä täysin ymmärretty. Toisaalta voidaan sanoa, että taiteellisesta rohkeudestaan huolimatta Schumann ei kuulunut aikansa radikaaleimpiin säveltäjiin: Lisztin, Wagnerin ja Brucknerin edustamaan modernimpaan sukupolveen hän ei lukeutunut, eikä hän ihastunut Lisztin hänelle omistamasta h-molli-pianosonaatista, josta on tullut yksi tuon ajan musiikin kehityksen virstanpylväistä. Musiikillisten ansioidensa lisäksi Schumann muistetaan edelleen myös edistyksellisenä musiikkikriitikkona.
Sävellyksiä

Kreisleriana, Op. 16 (1838)
Giorgi Latso, piano
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Fantasie C-duuri, Op. 17 (1836, revised 1839)
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Arabeske C-duurissa, Op. 18 (1839)
Mario Andrea Valori, piano, 2011
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Sävellyksiä > Sinfoniat

Sinfonia nro 1, B, "Kevät", op. 38
Sinfonia nro 2, C, op. 61
Sinfonia nro 3, Es, "Reiniläinen", op. 97
Sinfonia nro 4, d-molli, op. 120 (sävelletty ensimmäisen jälkeen, mutta julkaistu viimeisenä)
Sävellyksiä > Konsertot

Pianokonsertto, a-molli, op. 54
Sellokonsertto, a-molli, op. 129
Viulukonsertto, d-molli, op. posth
Sävellyksiä > Muut orkesteriteokset

Konserttikappale neljälle käyrätorvelle ja orkesterille, op. 86
Manfred, taustamusiikki, op. 115
Julius Caesar -alkusoitto, op. 128
Hermann und Dorothea -alkusoitto, op. 136
Sävellyksiä > Kamarimusiikki

Triot pianolle ja jousille op. 63, op. 80 ja op. 110
Pianokvartetto, op 47
Jousikvartetot, op. 41, n:ot 1–3
Pianokvintetto, op. 44
Sävellyksiä > Pianoteokset

Papillons, op. 2
Carnaval, op. 9
Kolme pianosonaattia, op. 11, op. 14 ja op. 22
Fantasiakappaleita, op. 12 ja op. 111
Fantasia C-duuri op.17
Sinfoniset etydit, op. 13
Kinderszenen, op. 15 (sisältää Träumerein)
Kreisleriana, op. 16
Album für die Jugend, op. 68
Albumblätter, op. 124
Sävellyksiä > Laulusarjat

Dichterliebe, op. 48
Liederkreis, op. 24 (Heinrich Heinen runoihin)
Liederkreis, op. 39 (Joseph Eichendorffin runoihin)
Frauenliebe und -leben, op. 42
Sävellyksiä > Oopperat

Genoveva, op. 81
Kirjallisuutta

Geck, Martin: Robert Schumann: The Life and Work of a Romantic Composer.  ((Robert Schumann: Mensch und Musiker der Romantik, 2010.) Translated by Stewart Spencer)  Chicago:  The University of Chicago Press, 2013.  ISBN 978-0-226-28469-9
Levas, Santeri: Suuren säveltäjän rakkaus: Robert ja Clara Schumannin elämäntarina.  Porvoo:  WSOY, 1952.
Müller, Anette: Komponist und Kopist: Notenschreiber im Dienste Robert Schumanns.  Hildesheim:  Georg Olms Verlag, 2010.  ISBN 978-3-487-13840-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Robert Schumann (koko sävellystuotanto listattuna)
Robert Schumann (1810–1856)
Schumannin kaikki teokset listattuna
Piano Society.com – Schumann
Robert Schumann Society, Düsseldorf
The Davidsbündler
Schumannin teosten nuotteja
Indiana University Online Artsong Archive — Schumannin laulujen nuotteja
Robert Schumann International Music Score Library Project (englanniksi)
Vapaasti käytettävissä olevia Schumannin partituureja — Mutopia Project
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja 2  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Robert Schumannin lapsuudenkoti
Schumann 20-vuotiaana (1830)
Robert Schumann (1839)
Clara Schumann
Robert ja Clara vuonna 1847
Dagerrotypia Schumannista vuodelta 1850.
Robert Schumannin patsas Zwickaussa
Käännös suomeksi
Daniel Dennett

Daniel Dennett vuonna 2012
Daniel Clement Dennett (28. maaliskuuta 1942 – 19. huhtikuuta 2024) oli yhdysvaltalainen naturalistinen filosofi, joka keskittyi urallaan erityisesti mielenfilosofiaan ja josta tuli 2000-luvun alussa yksi uusateismin keskeisimmistä hahmoista. Dennettin kirjoitukset käsittelivät mielenfilosofiaa ja kognitiotiedettä, ja hän kehitti myös intentionaalisuuden käsitettä sekä osallistui keskusteluun vapaasta tahdosta. Dennett toimi Tuftsin yliopiston Austin B. Fletcher -oppituolin filosofian professorina ja yliopiston kognitiotieteen tutkimuskeskuksen johtajana.