stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viennensis (diokeesi)

| Viennensis Septem provinciae Dioecesis Viennensis Dioecesis Septem provinciarum> Rooman diokeesi |
| --- | --- |

 Viennensiksen / Septem provinciaen diokeesin alue.
Valtio:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Gallia
Nykyinen valtio/alue:  Ranska
Perustettu:  n. 293
Viennensis (lat. Dioecesis Viennensis), myöhemmin Septem provinciae (lat. Dioecesis Septem provinciarum), oli Rooman valtakunnan diokeesi, joka käsitti Gallian eteläosat nykyisessä Ranskassa.
Diokeesi perustettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin, ja se oli näin yksi alkuperäisestä 12 diokeesista. Se sai nimensä Viennan kaupungista (nyk. Vienne) ja kuului Gallian prefektuuriin. Diokeesi korvattiin keisari Theodosius I:n aikaa seuranneen, vuonna 395 tapahtuneen Rooman valtakunnan jaon aikoihin Septem provinciaen diokeesilla, joka sai nimensä seitsemästä provinssistaan. Se oli osa Länsi-Roomaa ja kuului myös Gallian prefektuuriin.
Provinssit

Diokeesi jakaantui seuraaviin provinsseihin (kaikkien muutosten tarkkaa ajoitusta ei tunneta):
| Viennensis> Provinssit n. vuosina 293–395 | Septem provinciae> Provinssit vuodesta 395 |
| --- | --- |
Alpes maritimae
Aquitania prima: Aquitanica prima
Aquitania secunda: Aquitanica secunda
Narbonensis prima
Narbonensis secunda
Novempopulana
Viennensis
Selitykset ja huomautukset:
↑  Provinssit Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen jälkeen.
↑  Provinssit Theodosius I:n ajan jälkeen vuonna 395, kun imperiumi jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan.
1 2  Provinssit Aquitania prima ja Aquitania secunda esiintyvät erillisinä Veronan luettelossa ja Notitia dignitatumissa, mutta joissakin näiden lähteiden väliin ajallisesti sijoittuvissa lähteissä esiintyy vain yksi Aquitanian provinssi (Nicholson 2018, s. 104).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viennensiksen / Septem provinciaen diokeesi Wikimedia Commonsissa
Rooman diokeesit
| --- | --- |
n. 293–395:  Africa · Asiana · Britannia · Gallia · Hispania · Italia · Moesia · Oriens · Pannonia · Pontica · Thracia · Viennensis
n. 395–:  Aegyptus · Africa · Asiana · Britannia · Dacia · Gallia · Hispania · Italia annonaria · Italia suburbicaria · Macedonia · Oriens · Pannonia · Pontica · Septem provinciae · Thracia
Vigilius

| Vigilius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 497 Rooma
Kuollut: 7. kesäkuuta 555 Syrakusa
Paavi
Paavius alkoi:  29. maaliskuuta 537
Paavius päättyi:  7. kesäkuuta 555
Edeltäjä:  Pyhä Silverius
Seuraaja:  Pelagius I
Vigilius (n. 497–7. kesäkuuta 555) oli paavina 29. maaliskuuta 537 – 7. kesäkuuta 555. Hän oli korkea-arvoisesta roomalaisperheestä: isä oli konsuli, veli senaattori. Hän nousi paaviksi Bysantin keisarinna Theodoran tuella, kun tämä halusi eroon edellisestä paavista Silveriuksesta.
Vigiliuksen hallituskaudella gootit riehuivat Italiassa ja Vigilius aneli apua Bysantista, keisari Justinianus I:ltä. Harhaoppisuuden vastustaminen merkitsi tasapainoilua 
Origeneen oppien, nestorialaisuuden ja monofysitismin välillä.
Vigadó

| Vigadó |
| --- | --- |
 Vigadón konserttitalo.
Sijainti:  Budapest, Unkari
Koordinaatit:  47°29′45.22″N, 19°2′58.04″E
Rakennustyyppi:  konserttitalo
Valmistumisvuosi:  1865
Suunnittelija:  Frigyes Feszl
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vigadó on Budapestissä sijaitseva konserttitalo.
Vigadón suunnitteli Frigyes Feszl, ja se rakennettiin 1859–1864. Sitä pidetään yhtenä Budapestin hienoimmista kertaustyylejä edustavasta rakennuksesta. Sen julkisivua koristavat unkarilaisia reliefiveistoksia ja rintakuvia. Rakennus vaurioitui pahoin toisessa maailmansodassa, ja se avattiin uudelleen vasta 1980.
Vigadó oli 1800-luvulla kaupungin merkittävin konserttitalo, ja esimerkiksi Franz Liszt, Johann Strauss, Johannes Brahms ja Claude Debussy pitivät siellä useita konsertteja. Nykyään muut salit ovat ohittaneet Vigadón merkityksessä paremman akustiikan ansiosta. Vigadóssa järjestetään kuitenkin edelleen konsertteja ja taidenäyttelyitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vigadó Wikimedia Commonsissa
Vigadón kotisivut (unkariksi)
Vientirauha

Vientirauha Oy:n toimitusjohtaja Martti Pihkala sisällissodan aikana.
Vientirauha Oy oli vuonna 1920 perustettu suomalainen lakonmurtajakaarti, johon kuului enimmillään 34 000 jäsentä. Suomalaiset kommunistit ja sosiaalidemokraatit kävivät 1920-luvun alussa valtataistelua Suomen Ammattijärjestön ja ammattiliittojen johdosta. Työnantajat eivät kuitenkaan tunnustaneet ammattijärjestöjä neuvottelukumppaneiksi ja perustivat Vientirauha Oy:n vuonna 1920 murtamaan lakkoja. Vientirauha Oy:n työntekijät pitivät lakkoilijoiden toimintaa Neuvostoliiton tukemana työmaaterrorina, kun taas lakkoilijat pitivät Vientirauha Oy:n työntekijöitä elinehtojensa polkijoina.
Historia

Keskeisiä henkilöitä Vientirauha Oy:n perustamisessa vuonna 1920 olivat Kymin Oy:n johtaja Einar Ahlman ja G. A. Serlachius Oy:n johtaja Gösta Serlachius. Vuorineuvos Serlachius oli käynyt opintomatkalla Yhdysvalloissa ja saanut ajatuksen lakonmurtajajärjestön perustamisesta. Perustamisen valmistelivat toimitusjohtaja, kenraali Rudolf Waldén, toimitusjohtaja Jacob von Julin, Gösta Serlachius ja toimitusjohtaja Carl Rosenlew. Perustava kokous pidettiin 28.2.1920 STK:n toimistossa, missä syntyi Valtakunnan Lentävien Työjoukkojen järjestö. Nimi muutettiin pian Yhtymä Vientirauhaksi. Toiminta käynnistyi nopeasti ja ilman sääntöjä; siitä kuitenkin pidettiin huoli, että kaikki palkattavat työntekijät olivat lakkoilun vastustajia.
Vientirauha Oy:ta johti aktivisti ja jääkärivärväri Martti Pihkala, jonka mukaan järjestöä kutsuttiin myös Pihkalan kaartiksi. Aluksi Vientirauhan toimintaa rahoitti paperiteollisuus, mutta 1920-luvun kuluessa mukaan liittyivät kaikki keskeiset työnantajaliitot. Lakon murtaminen oli mahdollista niillä aloilla, joilla työssä ei tarvittu erityistä ammattitaitoa. Erikoisosaamista vaativien alojen lakkojen murtamista varten perustettiin rinnakkaisjärjestö Teknisen Työn Turva, mutta tämä järjestö jäi lyhytikäiseksi.
Lakonmurtajat Vientirauha hankki joko suojeluskuntajärjestön kautta tai värvärien verkoston avulla. Lakonmurtajat olivat usein maalaistalojen poikia tai varakkaampia mökkiläisiä ja Etelä-Pohjanmaa oli keskeinen värväysalue. Mukana oli useita jääkäriliikkeessä toimineita sekä Suomen sisällissotaan valkoisten puolella osallistuneita. Yksi järjestön tunnetuimmista asiamiehistä oli Etelä-Pohjanmaalla Vihtori Kosola.
1920-luvun lakot olivat usein erittäin pitkiä, esimerkiksi maanlaajuinen satamalakko 1928–1929 kesti kymmenen kuukautta, ja näiden lakkojen murtamista työnantajat koettivat toteuttaa Vientirauha Oy:n avulla.lähde? Vientirauhan toiminta päättyi lopullisesti vuonna 1940 talvisodan aikana työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen välillä solmittuun tammikuun kihlaukseen.
Aiheesta muualla

YLE: Sata vuotta sitten valkoinen Suomi kävi lakkoja vastaan salaperäisen mahtijärjestön avulla 10.3.2024
Skellefteån rata

Skellefteån rata (ruots. Skelleftebanan) on Ruotsin rataverkkoon kuuluva rataosa Bastuträskistä Bräcke–Boden-radalta Skellefteån kautta Skelleftehamniin. Rataosan pituus on 66 kilometriä, se on sähköistetty ja yksiraiteinen, mutta sitä ei ole varustettu kulunvalvontalaittein eikä rataa ole kauko-ohjattu Bastuträskiä ja Skelleftehamns övren liikennepaikkoja lukuun ottamatta. Rataosalla on ainoastaan tavaraliikennettä.
Historia

Rautatie Bastuträskistä Skellefteån kautta Kallholmenin uuteen satamaan vihittiin käyttöön kolme vuotta kestäneiden rakennustöiden jälkeen syyskuussa 1912, ja seuraavana vuonna rataa jatkettiin kilometrillä nykyiselle Skelleftehamns Nedren liikennepaikalle.
Alkuvuosina radan liikenne oli vähäistä, eivätkä sen tulevaisuudennäkymät olleet hyviä. Vuonna 1924 kaivosyhtiö Boliden käynnisti kaivaukset noin 30 kilometrin päässä Skellefteån luoteispuolella, ja perusti rikastamon Skelleftehamnin Rönnskäriin. Ensimmäisinä vuosina kaivoksesta louhittu raakamalmi kuljetettiin kuorma-autoilla Skellefteån radan varteen, jossa se siirtokuormattiin junaan vietäväksi Ronnskäriin.
Statens Järnvägar ja kaivosyhtiö kuitenkin päättivät pian, että kaivostoiminnan laajuus vaati 24 kilometrin mittaisen sivuradan rakentamista Skellefteån radalla sijaitsevasta Slindistä Bolidenin kaivokselle. Sivuradan rahoitti suurelta osin SJ joka myös hoiti liikennöinnin, mutta sivuradan omisti kaivosyhtiö. Rata valmistui vuonna 1929 yhtä aikaa Skelleftehamnista Rönnskäriin johtavan uuden kahden kilometrin pituisen radan kanssa.
Kaivoksen avaaminen kasvatti koko radan liikennemääriä sekä henkilö- että tavaraliikenteessä, ja vuonna 1943 aloitettiin henkilöliikenne Bolidenin sivuradalla.
Malminkuljetukset Bolidenin ja Rönnskärin välillä jatkuivat aina vuoteen 1991 saakka, jonka jälkeen vähentynyt malmiliikenne hoidettiin kuorma-autoliikenteenä. Rataosuus Boliden–Slind purettiin pian tämän jälkeen.
Radalla liikennöitiin vilkkaimpina aikoina paikallisjunilla sekä Bastuträskin ja Skellefteån keskustan, että Skellefteån ja Rönnskärsverketin välillä. Parhaimmillaan Skellefteån ja Rönnskärin välisellä 19 kilometrin pituisella rataosuudella oli henkilöliikenteen käytössä kolme väliasemaa sekä 18 seisaketta. Kiskobussit tulivat liikenteeseen 1930- ja 1940-luvuilla. Vuonna 1945 otettiin myös käyttöön suora makuuvaunuyhteys Tukholmasta Skelleftehamns Övreen. Paikallisliikenne alkoi kuitenkin vähetä 1950-luvulla. Lopullisesti rataosan henkilöliikenne lakkautettiin kokonaan vuonna 1990.
Kirjallisuutta

Thore Sjögren, Rolf Forslund: Skelleftebanan och Bolidens järnvägar.  Tukholma:  Svenska Järnvägsklubben, 2000.  ISBN 91-85098-88-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skellefteån rata Wikimedia Commonsissa
Victory (1620)

| Victory |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Deptfordin telakka
Laskettu vesille:  1620
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1691
Tekniset tiedot
Uppouma:  870 bm
Pituus:  32,92 m (köli)
Leveys:  10,9 m
Syväys:  5,18 m
Miehistöä:  260
Aseistus
Aseistus:  42 tykkiä
Victory oli Englannin kuninkaallisen laivaston vuonna 1620 vesillelaskettu 42-tykkinen toisen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1620 Deptfordin telakalta, jossa rakennustöistä vastasi William Burrell. Se laskettiin vesille vuonna 1620.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 1627 päällikkönään lordi Denbigh ja myöhemmin lordi Harvey sekä Thomas Kettleby. Se osallistui vielä samana vuonna La Rochelleen tehtyyn hyökkäykseen. Vuonna 1636 aluksen päällikkönä oli Walter Stewart, ja se kuului Northumberlandin johtamaan Kanaalin laivastoon. Aluksen päällikkönä oli vuonna 1638 Sir Henry Mervyn, jonka lippulaivana alus oli kontra-amiraali nimityksen jälkeen. Seuraavana vuonna aluksen päällikkönä oli John Mennes ja vuonna 1641 John Povey, joka oli kontra-amiraalina. Seuraavana vuonna aluksen aluksen ollessa Kanaalin laivastossa sen päällikkönä oli John Mennes uudelleen ja hänen jälkeensä Richard Fogge ja edelleen Richard Haddock. Vuonna 1643 aluksen jatkaessa palvelustaan Kanaalissa sen päällikkönä oli Nathaniel Goodland ja seuraavana vuonna Benjamin Crandley. Goodland oli uudelleen aluksen päällikkönä vuonna 1646.
Alus makasi vuoden 1647 ankkurissa Portsmouthissa. Vuonna 1649 aluksen päällikkönä oli Robert Moulton, jonka alaisuudessa alus osallistui Kinsalen saartoon.
Ensimmäisessä Englannin-Hollannin sodassa aluksen päällikkönä oli vuodesta 1651 alkaen Lionel Lane, ja se osallistui 19. toukokuuta 1652 Doverin taisteluun, Dungenessin taisteluun 29. marraskuuta, Portlandin taisteluun 18. helmikuuta 1653, Gabbardin taisteluun 2.-3. kesäkuuta ja Texelin taisteluun 31. heinäkuuta. Lane ylennettiin valkoisen laivueen vara-amiraaliksi ennen Gabbardin taistelua. Vuoden 1653 lopulla aluksen päälliköksi tuli John Stoakes.
Sodan päätyttyä alusta ei enää otettu palvelukseen. Vuonna 1660 alus oli aseistettu 56 tykillä. Alus rakennettiin uudelleen Chathamin telakalla vuosina 1664-1666.
Palvelus > Uudelleen rakentaminen

Aluksen uudelleen rakentaminen tilattiin 9. marraskuuta 1664 Chathamin telakalta, missä rakennustöistä vastasi Sir Phineas Pett nuorempi. Se laskettiin vesille 82-tykkisenä toisen luokan linjalaivana helmi- tai maaliskuussa 1666, jolloin rakennuskustannukset olivat 16 870 puntaa ja 15 shillinkiä. Muutostöiden aikana aluksen köliä pidennettiin 3,96 metriä, millä saatiin poistettua tykkikansilla olleet portaat keulassa ja perässä. Rakennustyöt sitoivat pääosan telakan työvoimasta toisen Englannin-Hollannin sodan aikana.
Alus otettiin 4. huhtikuuta 1666 palvelukseen päällikkönään vara-amiraali Sir Christopher Myngs, jonka alaisuudessa se osallistui 7. kesäkuuta neljän päivän taisteluun ruhtinas Rupertin komentaman laivueen etujoukoissa. Taistelussa aluksella sai surmansa 28 miehistön jäsentä ja 87 haavoittui. Surmansa saaneiden joukossa oli aluksen päällikkö Myngs. Aluksen otti komentoonsa 8. kesäkuuta vara-amiraali Sir Edward Spragge, jonka alaisuudessa alus osallistui Pyhän Jaakon päivän taisteluun 25. heinäkuuta sinisen laivueen jälkipäässä. Spragge jätti aluksen 3. joulukuuta.
Kontra-amiraali Sir Joseph Jordan vastaanotti 26. maaliskuuta 1668 aluksen päällikkyyden, ja hän luopui siitä 5. huhtikuuta. Seuraavana päivänä aluksen päälliköksi tuli John Hubbard, joka oli tehtävässä 6. heinäkuuta saakka.
Aluksen päälliköksi tuli 16. tammikuuta 1672 Sir John Kempthorne, joka luopui tehtävästä 10. huhtikuuta. Seuraavana päivänä päälliköksi tuli Thomas Butler eli jaarli Ossory, joka oli tehtävässä 21. lokakuuta saakka. Kolmannessa Englannin-Hollannin sodassa alus osallistui Solebayn taisteluun 28. toukokuuta 1672 punaisen laivueen keskimmäisessä osastossa. Aluksen päälliköksi tuli 20. helmikuuta 1673 Sir William Jennings, joka oli tehtävässä 13. elokuuta asti. Alus osallistui punaisen laivueen selustaosastossa Schooneveldin taisteluihin 28. toukokuuta ja 4. kesäkuuta 1673 sekä Texelin taisteluun 11. elokuuta. Aluksen päällikkyyden vastaanotti 17. elokuuta Bernard Ludman, joka sai surmansa 29. lokakuuta.
Vuonna 1685 aluksen aseistusta vähennettiin 80 tykkiin. Alus piti vuonna 1690 rakentaa uudelleen, mutta tarkastuksessa se todettiin liian lahoksi. Alus romutettiin Woolwichin telakalla vuonna 1691.
Stine Skogrand

| Mitalit> Maa:   Norja.Naisten käsipallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Norja.Naisten käsipallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Norja.Naisten käsipallo.MM-kilpailut  | Maa:   Norja> Naisten käsipallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tanska 2015 |  |  |
|  Hopeaa | Saksa 2017 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ruotsi 2016 |  |  |
Stine Skogrand (s. 3. maaliskuuta 1993 Bergen) on norjalainen käsipalloilija. Hän on pelannut Norjan maajoukkueessa huhtikuusta 2013 alkaen 65 maaottelua ja tehnyt niissä 99 maalia. Hän voitti maailmanmestaruuden Tanskassa 2015 sekä Euroopan-mestaruuden Ruotsissa 2016. Seuratasolla hän on kaudella 2017–2018 edustanut Silkeborg-Voel KFUM:ää.
Viherin silta

| Viherin silta |
| --- | --- |
 Silta sateessa elokuussa 2011.
Ylittää:  Viherinkoski
Sijainti:  Joutsa
Ylläpitäjä:  Liikennevirasto
Siltatyyppi:  puinen tukiansassilta
Pisin jänneväli:  8,8 m
Pituus:  29,5 m
Leveys:  5,4 m
Avattu liikenteelle:  1900
Suljettu:  1971, autoliikenteeltä
Koordinaatit:  61°43′41.7″N, 026°11′13.5″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Viherin silta on puurakenteinen museosilta Joutsassa. Silta ylittää Viherin ja Suonteen järvien välisen Viherinkosken. Viherin silta sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin teemakohteessa "museosillat".
Viherin silta on tyypiltään kaksiaukkoinen puinen tukiansassilta. Sen suurin aukko on 6,3 m, suurin jänneväli 8,8 m ja kokonaispituus 29,5 m. Silta on valmistunut vuonna 1900.
Viherin sillan rakentamispäätös on tehty vuonna 1887 kunnallislautakunnassa. Siltaa on korjattu 1930-, 1940- ja 1960-luvuilla. Siitä tuli museokohde vuonna 1982. Uusi silta valmistui Joutsan ja Pertunmaan väliselle nykyiselle seututielle 428 vuonna 1971, ja Viherin silta jäi syrjään ja pois autoliikenteeltä, uuden tielinjauksen lähelle.
Aiheesta muualla

Tiehallinto: Museotiet ja -sillat. Painettu esite (2002).
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Viherin silta (Q5491512)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: tukiansassilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Joutsa
koordinaatit: 61°44′N 26°11′E﻿ / ﻿61.73°N 26.19°E﻿ / 61.73; 26.19
Skinnari

Skinnari on suomalainen sukunimi, joka pohjautuu talonnimiin, jotka perustuvat ruotsin sanaan skinnare, joka tarkoittaa nahkuria (karvaria).
Tunnettuja nimenkantajia

Axel Skinnari (s. 2004), jääkiekkoilija
Gustaf Skinnari (1835–1916), merimies
Jouko Skinnari (1946–2016), poliitikko
Simo Skinnari (s. 1952), kasvatustieteen professori
Ville Skinnari (s. 1974), jääkiekkoilija, poliitikko ja ministeri.
Vierunvuoren kalliomaalaus

| Vierunvuoren kalliomaalaus |
| --- | --- |

Sijainti
 Vierunvuoren kalliomaalaus
Koordinaatit:  62°19′3.7381″N, 28°45′6.7155″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Huippukausi:  kivikautinen
Kaupunki:  Heinävesi
Aiheesta muualla
  Vierunvuoren kalliomaalaus Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vierunvuoren kalliomaalaus sijaitsee Enonveden pohjoisosassa, Ruokoveden ja Koloveden välisessä Vierunsalmessa Heinävedellä Pohjois-Karjalassa. Kalliomaalaus sijaitsee Heinäveden kirkosta noin 14,5 km eteläkaakkoon. Maalauksen löysi Ari Lyytikäinen vuonna 1975 ja se ajoitetaan kivikauteen kampakeraamiseen kauteen.
Kallio ja sen sijainti

Kohde sijaitsee Ruokoveden ja Kinkoselän yhdistävän salmen lähellä Peukalosaarta vastapäätä Vierunsalmen etelärannassa. Vierunvuoren länsireunalla olevassa pystykalliossa on kalliomaalausalue hankalakulkuisen kivikon takana noin 13 metriä nykyisen vedenpinnan yläpuolella. Kallion jäkäläisen pinnan rikkoo lohkeama, jolla jäkälää on vähemmän ja jossa kiven väri vaikuttaa vaaleammalta. Lohkeamasta muistuttaa paljasta pintaa suojaava lippa, joka on suojannut maalausta sään vaikutuksilta varsin hyvin.
Vierunvuorelle pääsee parhaiten venellä, mutta sinne voi kävellä metsäautotietä ja metsää myöten, jolloin matkaa kertyy noin 1 kilometri. Kalliomaalaus sijaitsee Metsähallituksen omistamalla maalla ja se on merkitty suoja-alueeksi.
Maalaus

Kalliolipan alla suojassa oleva kuvakenttä on mitoiltaan noin 1,5×3 metriä. Kuvakentän oikealle sivulle on maalattu noin 40 senttimetriä pitkä ihmishahmo, jonka pää on maalattu renkaaksi. Ihmisen jalat ovat polvistaan koukussa ja käden riippuvat alaspäin kyynärpäiden ollessa melkein hartioiden tasalla. Heti ihmisen vieressä on 58 senttimetriä pitkä ja 53 korkea nelijalkinen oikealle katsova hirvi, jonka vartaloon on painettu niin sanottu sydänpiste. Korvan ja hännän nipukat erottuvat hyvin. Pää on maalattu eteenpäin ojentuneena.
Kuvakentän vasemmassa reunassa on kulunut ja osin tuhoutunut vasemmalle katsova hirvi, jonka takapään yli on vedetty viivamainen värjäytymä. Epäselvästi erottuva ihminen seisoo heti hirven peräpään takana, kuten monessa muussakin kalliomaalauksessa Suomessa. Kuvakentän keskeltä löytyy joitakin kuvioiden katkelmia. Useimpia niistä on tulkittu ihmisten jaloiksi.
Pekka Kivikkään mainitsee teoksessaan vuonna 1995, että kuvakentässä olisi myös pahoin tuhoutunut hirvikuvio ja että maalattu alue on ollut suurempi. Punaväriläikkiä onkin siellä täällä. Vuoden 2005 kirjassa digitaalivalokuvan punaväriä vahvistettua siinä näkyykin  tällaisia hirviä kolme. Näiden takana olevaa hahmoa voisi tulkita ihmiseksi, jolloin oikealla ollut teema ihmisestä ja hirvestä toistuisi.
Skalaaripotentiaali
Integroituvuusehdot

Jos F on konservatiivinen, toisin sanoen pyörteetön vektorikenttä ja sen komponenteilla on jatkuvat osittaisderivaatat, F:n potentiaali pisteessä r voidaan määritellä viivaintegraalina:
missä C on parametrisoitu polku pisteestä r0 pisteeseen r.
Se seikka, että polun C viivaintegraali riippuu vain sen päätepisteistä r0 ja r, on oleellisesti sama asia kuin konservatiivisen vektorikentän polkuriippumattomuus. Viivaintegraalien peruslauseesta eli gradienttilauseesta seuraa, että jos V määritellään tällä tavoin, on  F=-\nabla V, jolloin V on konservatiivisen vektorikentän F:n skalaaripotentiaali. Vektorikenttä ei kuitenkaan määrittele skalaaripotentiaalia yksikäsitteisesti, sillä funktion gradientti pysyy ennallaan, jos funktioon lisätään mielivaltainen vakio. Toisin sanoen jos V on F:n skalaaripotentiaali, myös jokainen muotoa V + 'C oleva funktio, missä C on vakio, on F:n skalaaripotentiaali. Jos V on määritelty viivaintegraalin avulla, tämä liittyy siihen, että nollapiste r0 voidaan vapaasti valita.
Korkeus gravitaatiopotentiaalina

.
Esimerkkinä fysikaalisesta skalaaripotentiaalista voidaan tarkastella gravitaatiokenttää, joka Maan pinnan läheisyydessä on likipitäen vakio. Siellä kappaleen potentiaalienergia on
missä h on kappaleen korkeus maan pinnasta. Tämä merkitsee, että kappaleen potentiaalienergia on suoraan verrannollinen sen korkeusasemaan. Mäkisessä maastossakin kappaleen potentiaalienergian U gradientin vastavektori F osoittaa suoraan alaspäin, painovoiman suuntaan. Mäen pinnalla oleva pallo ei kuitenkaan liiku suoraan alaspäin, sillä mäen antama tukivoima kumoaa painovoimasta pinnan normaalin suuntaisen komponentin. Näin ollen liikettä saa aikaan vain painovoiman mäen pinnan suuntainen komponentti:
missä  \theta  on mäen kaltevuuskulma, ja FS:n gravitaatioon nähden kohtisuora komponentti on
Tämä voiman vaakasuora komponentti FP on suurin, kun  \theta  on 45 astetta.