stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Asha Degreen katoamistapaus
Katoaminen > Katoamisyön tapahtumat

Ashan isä Harold saapui kotiin töistä noin puoli yhden aikaan yöllä. Hän kävi varmistamassa tyttärensä sekä hänen veljensä nukkuvan. Lähteestä riippuen sen jälkeen isä katsoi joko televisiota tai lähti ostamaan ystävänpäiväherkkuja. Varmaa on kuitenkin se, että hän kävi katsomassa lapsiaan viimeisen kerran puoli kolmelta yöllä, jolloin kaikki oli normaalisti.
Yöllä Ashan veli O’Bryant kuuli tämän sängyn natisevan, mutta ei vaivautunut katsomaan mistä se johtui. Veli todennäköisesti ajatteli, että Asha vain käänsi kylkeään unissaan tai kävi vessassa. Uskotaan, että juuri tällöin Asha pakkasi koulureppunsa ja karkasi.
Katoaminen > Seuraava aamu

Ensimmäisenä Ashan katoamisen huomasi hänen äitinsä Iquilla, joka puoli seitsemältä aamulla meni herättämään lapsiaan kylpyyn. O’Bryant oli sängyssään, mutta Asha ei. Nopean vaistomaisen tuloksettoman etsinnän jälkeen äiti panikoitui ja soitti useille perheenjäsenille, mutta kukaan ei ollut nähnyt Ashaa. Tytöstä tehtiin katoamisilmoitus, poliisi kutsuttiin paikalle ja he toteuttivat yhden läänin historian laajimmista maastoetsinnöistä.
Silminnäkijät

Tapauksen tultua laajemmin julkisuuteen muutama silminnäkijä kertoi nähneensä Ashan kuvausta vastaavan nuoren tytön kävelemässä valtatie 18:n varrella kotinsa lähellä katoamisyönä.
Eräs autoilija oli huomannut Ashan ja pysäyttänyt hänen kohdallaan ihmetellen, miksi niin pieni lapsi oli siihen aikaan yksin ulkona. Asha oli ilmeisesti säikähtänyt autoilijaa ja juossut metsään, minkä jälkeen hänestä ei ole silminnäkijähavaintoja.
Myöhemmät löydöt > Varasto

Muutamia päiviä katoamisen jälkeen läheltä Ashan katoamispaikkaa sijainneesta varastosta löytyi esineitä, joista useimmat pystyttiin yhdistämään hänelle kuuluviksi. Löytöjen joukossa oli muun muassa vihreä korostuskynä, keltainen hiuskoriste sekä joitakin karkkipapereita. Tutkinnoista huolimatta katoamisen selvittäminen ei edennyt.
Myöhemmät löydöt > Reppu

Puolitoista vuotta katoamisen jälkeen, 3. elokuuta 2001 eräs rakennustyömaan työntekijä löysi repun valtatie 18:n varrelta 42 kilometrin päässä Ashan kotoa. Reppu löytyi käärittynä muovipussiin. Viranomaisten mukaan reppu kuului Ashalle. Tavaroiden joukossa oli Dr. Seussin lastenkirja sekä New Kids on the Block-t-paita, joita poliisi pitää elintärkeinä todisteina. Kirja oli peräisin hänen koulunsa kirjastosta, t-paita ei kuitenkaan ilmeisesti ollut Ashan.
Teoriat

Katoaminen on saanut osakseen laajalti spekulaatiota ja teorioita, mutta mikään niistä ei ole johtanut Ashan löytymiseen. Julkisuudessa esitetyt teoriat vaihtelevat kidnappauksesta paranormaaleihin tapahtumiin ja niistä edelleen ajatukseen, että Asha olisi lähtenyt samanlaiselle seikkailulle, josta oli lukenut eräästä kirjasta.
Syy kotoa karkaamiselle on ihmetyttänyt paitsi Ashan aran luonteen vuoksi myös siksi, että katoamisyönä tuuli kovaa ja satoi. Karkaaminen ei ollut Ashalle tavanomaista, eikä hän ollut tehnyt vastaavaa aiemmin. Myöhemmin viranomaiset ovat tulleet päätelmään, että Asha siepattiin sen jälkeen, kun hän oli karannut kotoa.
Hbomberguy

| Hbomberguy (Harry Michael Brewis) |
| --- | --- |
 Hbomberguy vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. syyskuuta 1992 (ikä 32)  Halifax, Britannia
Ammatti:  YouTubettaja, koomikko, videoesseisti
Muut tiedot
Lempinimet:  H Bomberguy, Hbomb
Aktiivisena:  2008–
Harry Michael Brewis (s. 19. syyskuuta 1992 Halifax, Britannia), tunnetaan paremmin YouTube-nimellä Hbomberguy, on brittiläinen tubettaja ja koomikko. Brewis tuottaa videoesseitä, joissa hän käsittelee videopelejä, elokuvia, sekä tv-sarjoja, ja usein yhdistää niihin poliittisia argumentteja.
Brewis pitää itseään vasemmistolaisena ja on Britannian Työväenpuolueen jäsen. Monet hänen videoistaan keskittyvät vasta-argumentteihin äärioikeistolle, antifeminismille ja salaliittoteorioille. Brewis loi YouTube-kanavansa vuonna 2006, ja nykyään sillä on yli miljoona tilaajaa.
Tammikuussa 2019 Brewis keräsi 265 000 puntaa transsukupuolisten nuorten hyväksi striimaamalla Donkey Kong 64 -peliä lähes 60 tunnin ajan. Hänen striimissään vieraili muun muassa Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Alexandria Ocasio-Cortez.
Pirjo Lonka

| Pirjo Lonka> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Pirjo Anneli Lonka
Syntynyt: 14. marraskuuta 1971 (ikä 53) Imatra
Ammatti:  näyttelijä, käsikirjoittaja
Puoliso:  Jani Volanen
Näyttelijä
Aktiivisena:  1993–
Merkittävät roolit:  Eija (Ylikävely) Tiia (Klikkaa mua) Katri (Mieheni vaimo)
Palkinnot
 Venla Paras naisnäyttelijä: Ylikävely, 2008 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Pirjo Anneli Lonka (s. 14. marraskuuta 1971 Imatra) on suomalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt lukuisissa rooleissa suomalaisissa televisiosarjoissa ja elokuvissa 1990-luvulta alkaen, kuten Miehen työ, Ketonen & Myllyrinne, Ranuan kummit ja Putous. Lonka sai parhaan naisnäyttelijän Venlan vuonna 2009 roolistaan Eijana psykologisessa jännärissä Ylikävely.
Ura

Longan teatteriura alkoi heti lukion jälkeen, kun hän tuli Helsinkiin Ylioppilasteatterin pääsykokeisiin 1989. Pääsykoeraadissa oli muun muassa Q-teatterin perustaja Antti Raivio, joka valitsi Longan ja muutaman muun uuden ylioppilasteatterilaisen mukaan seuraavan vuoden näytelmään Suden hetki. Lonka näytteli Q-teatterissa vuodesta 1990 ja opiskeli samaan aikaan Teatterikorkeakoulussa 1990–1994. Hän ei imenyt itseensä kaikkea Teatterikorkeakoulusta tarjottua oppia, vaan pitää varsinaisena opettajanaan Raiviota.
Q-teatterissa Lonka on viihtynyt hyvin, vaikka näyttelikin puolentoista vuoden ajan lähellä kotiseutuaan Kouvolan Teatterissa. Freelancerina hän on työskennellyt vuodesta 1996 sekä vieraillut Kansallisteatterissa ja Suomen Kansallisbaletissa, vaikka kuuluukin Q-teatterin ensembleen. Helsingin Sanomien vuoden 2000 parhaaksi suomalaissarjaksi nimeämän television komediasarjan Sikanautaa Lonka käsikirjoitti ja näytteli vuonna 2000 yhdessä Elina Knihtilän, Anna-Leena Mäki-Penttilän ja Mari Perankosken kanssa. Sama ryhmä teki 2003 komediasarjaa Ranuan kummit, ja kun Lonka vielä 2010 osallistui Putoukseen, häntä alettiin pitää koomikkona, vaikka kyse oli vain teksteistä, joita piti näytellä humoristisesti. Käsikirjoituksia Lonka ei enää 2020-luvulla ole tehnyt, vaan hän on keskittynyt näyttelemiseen ja ideointiin puolisonsa Jani Volasen kanssa. Hän oli mukana ideoimassa Volasen käsikirjoittamaa ja ohjaamaa Munkkivuori-televisiosarjaa.
Yksityiselämä

Pirjo Lonka on naimisissa Jani Volasen kanssa ja perheeseen kuuluu viisi lasta. Heillä on yksi yhteinen vuonna 2014 syntynyt tytär,  Longalla on aikaisemmasta liitostaan yksi poika ja kaksi tytärtä, ja Volasella on yksi poika. Pirjo Longan isä on KooKoon maalivahtina 1970-luvulla toiminut Ismo Lonka.
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1997 | Kotikatu | asiakas huoltoasemalla |
| 1999 | Kotikatu | konstaapeli Väntänen |
| 2002 | Kylmäverisesti sinun | Siru Mikkola |
| 2003 | Ranuan kummit | useita rooleja |
| 2004 | Kaverille ei jätetä | Kerttuli |
| 2005 | Tahdon asia | Kristiina Siltanen |
| 2006–2010 | Ketonen & Myllyrinne | useita rooleja |
| 2006 | Akkaa päälle | Limpun vaimo |
| 2006 | Majakka | useita rooleja, mm. Nenna |
| 2006 | Mogadishu Avenue | Mirkku Turakainen |
| 2007 | Team Ahma | vastaanottoapulainen |
| 2008–2009 | Hymy Pyllyyn | useita rooleja |
| 2008 | Kymenlaakson laulu | naisasiakas |
| 2008 | Kaiken tämän takana | Viivi Rainio |
| 2008 | Harvoin tarjolla | Marja-Leena Urpola |
| 2008 | Ylikävely | Eija Haimila |
| 2008 | Tyttöjen ilta | Saara |
| 2009 | Puolustuksen puheenvuoro | Jenni Miettunen |
| 2009 | Ihmebantu | useita rooleja |
| 2010 | Kallio | Pirre |
| 2010 | Putous | useita rooleja |
| 2010 | Hilander-TV | useita rooleja |
| 2011–2014 | Klikkaa mua | Tiia |
| 2012 | Maailma on valmis | Marja-Leena Urpola |
| 2012 | Roba | lääkäri |
| 2014 | Syke | Tiina |
| 2015 | Hinnalla millä hyvänsä | Lilli |
| 2016 | Kynsin hampain | Silja Silenius |
| 2018 | Karppi | Julia Hoikkala |
| 2018 | Luottomies | maahanmuuttoviranomainen |
| 2019 | M/S Romantic | Teija |
| 2019 | Suden hetki | Meeri |
| 2019 | Hillo | kertoja |
| 2019 | Aallonmurtaja | naisvanki |
| 2019– | Nyrkki | Aino Himinkinen / Leo Blumenthal |
| 2020 | Kakarat | synnytysvalmentaja |
| 2021 | Mädät omenat | Hellin |
| 2021– | Karkurit | Karita Tulikorpi |
| 2022 | Mieheni vaimo | Katri |
| 2022 | Munkkivuori | nuori Edit |
| 2023 | Eroja ja sovintoja | Johanna |
| 2023 | Etsijät | Nixon |
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2007 | Miehen työ | Anna |
| 2008 | Putoavia enkeleitä | Maire |
| 2009 | Joulukuusivarkaat | Ella |
| 2010 | Jäät | Pirjo |
| 2013 | Kaappari | Minea Raspi |
| 2013 | Isänmaallinen mies | Toivon vaimo |
| 2014 | Kalevala – Uusi aika | Aino |
| 2015 | Häiriötekijä | useita rooleja |
| 2015 | Fado | Anita |
| 2016 | Jättiläinen | Ely-keskuksen työntekijä |
| 2016 | Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu! | Lissu |
| 2018 | Kaikki oikein | Lotta |
| 2018 | Hevi reissu | Pirjo |
| 2018 | Supermarsu | liikunnanopettaja |
| 2018 | Tuntematon mestari | Lea |
| 2019 | Fingerpori | Krapula-Päivi |
| 2019 | Tottumiskysymys | Miia |
| 2020 | Teräsleidit | Maija |
| 2023 | Valoa valoa valoa | Mariian äiti |
| 2025 | 100 litraa sahtia |  |
Filmografia > Dubbaukset

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2010 | Sammyn suuri seikkailu | Rita |
Teatteri

Macbeth, Q-teatteri (2008), Lady Macbeth
Corto Maltesen seikkailut, Q-teatteri (2011) – Pandora, Lady marianne, Seitanin papitar
Tulipunainen Hevonen, Q-teatteri 2012
Häiriötekijä, Q-teatteri 2013
Hämeenlinna, Q-teatteri 2013
Jälkeenjäävät, Q-teatteri 2015
Paha Äitipuoli, Kansallisteatteri (2016), Agneta
Juurihoito, Kansallisteatteri (2016–2017), Sari
Arki ja Kauhu, Q-teatteri 2018
Mount Everest, Q-teatteri (2018)
Minä, Askartelija ,Q-teatteri 2021
Aiheesta muualla

Pirjo Lonka Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Ritva 2  Elonet  Yle
Jethro Tull

| Jethro Tull |
| --- | --- |
 Yhtye esiintymässä vuonna 2007
Tiedot
Toiminnassa:  1967–2014   2017–
Tyylilaji:  progressiivinen rock folkrock hard rock bluesrock (aluksi)
Kotipaikka:   Luton, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Entiset jäsenet:  Ian Anderson   Martin Barre   David Goodier   John O'Hara   Doane Perry   Mick Abrahams   Tony Iommi   Glenn Cornick   Clive Bunker   John Evan   Jeffrey Hammond   Barriemore Barlow   John Glascock   David Palmer   Tony Williams   Dave Pegg   Mark Craney   Eddie Jobson   Gerry Conway   Peter-John Vettese   Martin Allcock   Dave Mattacks   Andrew Giddings   Jonathan Noyce  
Levy-yhtiö:  Chrysalis Records   Eagle Records   Roadrunner Records   EMI Records   Capitol Records   Island Records   Reprise Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jethro Tull on 1960-luvun loppupuoliskolla Lutonissa perustettu brittiläinen rockyhtye, jonka keulahahmo on laulaja-huilisti Ian Anderson. Yhtyeen musiikkia on kuvailtu mm. termeillä progressiivinen rock ja folkrock.
Jäsenistö Ian Andersonin ympärillä vaihtui lukemattomia kertoja vuosikymmenten aikana. Ensimmäisen kokoonpanon muodostivat hänen lisäkseen kitaristi Mick Abrahams, basisti Glenn Cornick sekä rumpali Clive Bunker. Yhtyeen viimeisessä kokoonpanossa musisoivat Andersonin ohella kitaristi Martin Barre (toinen pysyvä jäsen albumilta Stand Up alkaen), basisti David Goodier, kosketinsoittaja John O'Hara ja rumpalit Doane Perry ja James Duncan.
Yhtye on kertaalleen voittanut raskaan musiikin Grammy-palkinnon Crest of a Knave -albumillaan. Jethro Tullin albumeja on myyty maailmanlaajuisesti kaikkiaan n. 60 miljoonaa kappaletta.
Jethro Tull on konsertoinut Suomessa (ainakin) 19.1.1970, 11.7.1993, 5.5.1994, 27.4.2000, 30.9.2001, 28.11.2006, 6.9.2007, 8.9.2007 ja 17.3.2009. Jethro Tull esiintyi Suomessa viimeisen kerran 22.7.2011 Äänekosken KeiteleJazzeilla.. Tämän jälkeen Ian Anderson on esiintynyt Suomessa sooloyhtyeensä kanssa Kulttuuritalolla 9.3.2016  ja Pori Jazzeilla 15.7.2017. Seuraavan Suomen konserttinsa Jethro Tull soitti 5.3.2018 Finlandia-talossa.
Historia > Progressiivisia konseptialbumeja (1972–1973)

Joulukuussa 1971, kiireisen keikkarupeaman jälkeen, yhtye alkoi työstää uutta levyä Lontoon Morgan -studiossa. Edeltäjäänsä Aqualungia huomattavasti progressiivisempi Thick as a Brick oli yhtyeen ensimmäinen varsinainen konseptialbumi, joka sisälsi yhden 43 minuuttia pitkän raidan, joka jakautui levyn kummallekin puolelle ja sisälsi yhdistettyjä melodisia osia ja toistuvia teemoja. Levyn teema ja sanoitukset pyörivät fiktiivisen 12-vuotiaan lapsinero Gerald Bostockin ja hänen kirjoittaman runon ja (myös fiktiivisen) St. Cleven pikkukaupungin tapahtumien ympärillä. Bostock on myös merkitty albumin toiseksi säveltäjäksi Andersonin ohella aiheuttaen hämmennystä yleisön keskuudessa.
Levylle tehdyt kansilehtiset ovat konseptin ohella erikoiset; painos fiktiivisestä St. Cleve Chronicle -sanomalehdestä, sisältäen muun muassa yhdistä pisteet -tehtäviä, ristisanoja, sääennusteita ja erinäisiä uutisia. Thick as a Brick menestyi hyvin myös kriitikoiden keskuudessa saaden paljon suitsutusta arvostetuiltakin musiikkijulkaisuilta, kuten esimerkiksi Rolling Stonelta. Levy myi myös äärimmäisen hyvin rikkoen platinarajan nopeasti ja nousten Yhdysvaltain albumilistan kärkeen.
Samana vuonna julkaistiin myös Jethro Tullin ensimmäinen kokoelma-albumi Living in the Past, joka sisälsi singlejä, EP-raitoja, albumiraitoja sekä pari liveraitaa vuoden 1970 kiertueelta. Nimikappaleesta tuli hitti Yhdysvalloissa kolme vuotta Ison-Britannian menestyksen jälkeen.
Loppuvuodesta 1972 Jethro Tull alkoi levyttää uutta materiaalia Ranskassa Chateau d'Herouvillen studioilla mutta lopputulokset koettiin tuolloin epäonnistuneiksi ja nauhoituksia jatkettiin seuraavan vuoden alussa Lontoossa. Tuloksena oli A Passion Play, edellisen levyn tapaan jälleen kahdelle puolelle jakautunut yhtämittainen teos. Teemana oli tällä kertaa yhden miehen matka kuolemanjälkeisessä elämässä näytelmän muotoon kirjoitettuna. Musiikki oli edellisen levyn tyylistä progressiivista rockia ja mukana oli myös Jeffrey Hammondin lukema eläinsatu-parodia "The Story of the Hare Who Lost His Spectacles". Albumin kansitaide oli tällä kertaa näytelmän käsiohjelman muodossa.
Albumin saama kritiikki oli rankkaa niin fanien kuin kriitikoidenkin osalta. Andersonin sanottiin menneen liian pitkälle aiheissaan ja myös musiikkia kritisoitiin keskinkertaisena. Yhtyeen huhuttiin jopa harkinneen hajoamista murskakritiikin takia, mutta Anderson on myöhemmin kumonnut nämä huhut. Kaikesta huolimatta A Passion Play nousi Yhdysvaltojen albumilistan kärkeen, ja yhtye esitti kiertueella teoksen kokonaan. Jethro Tullin konserteista oli tullut konseptilevyjen myötä ns. suuria Monty Python-tyylisiä näytelmiä välinumeroineen ja tehosteineen.
Historia > Hard rockia, akustisia kappaleita ja elokuvaprojekteja (1974–1976)

Vuonna 1974 julkaistiin albumi, joka kantoi nimeä War Child. Levyn piti alun perin olla soundtrack Ian Andersonin ideoimalle elokuvalle, mutta kun elokuvaprojekti peruuntui johtuen rahoitus- ja julkaisuvaikeuksista, julkaistiin levy yksinään. War Child sisälsi muun muassa suosikeiksi nousseet kappaleet "Bungle in the Jungle" ja "Skating Away On the Thin Ice of the New Day". Enemmän bändi- ja hard rock -voittoinen levy ylsi Billboardin listalla sijalle 2. Isossa-Britanniassa, jossa yhtyeen suosio oli hienoisessa laskussa, levy nousi listoilla sijalle 14.
Vuonna 1975 Jethro julkaisi uutta materiaaliaan levyllä Minstrel in the Gallery. Albumi sisälsi pitkiä, tunnelmallisiakin kappaleita, ja levyllä akustinen kitara oli tärkeässä osassa. Kappaleiden sanoituksiin vaikutti Ian Andersonin avioeroprosessi. Levy jakoi kriitikoiden mielipiteitä, mutta pitkäikäisten fanien keskuudessa Minstrel in the Gallery on eräs rakastetuimpia Jethro Tull -klassikkolevyjä. Tämän jälkeen basisti Jeffrey Hammond jätti yhtyeen keskittyäkseen taidemaalaukseen ja tilalle hankittiin nuori brittibasisti John Glascock.
Vuotta myöhemmin yhtye julkaisi albuminToo Old to Rock 'N' Roll: Too Young to Die!:n,  jonka oli alkujaan tarkoitus olla soundtrack samaan konseptiin perustuvalle musikaalille ja elokuvalle. Levy kertoo keski-ikäistyvästä rockmuusikosta Ray Lomasista, joka ei muodin ja musiikin suuntausten muuttuessa löydä enää paikkaansa yhteiskunnasta. A Passion Playn saamien tuomioiden loukkaama Ian Anderson päätti tehdä levystä särmikkäämmän ja aiempia teoksia suoraviivaisemman rocklevyn, vaikka tuloksena onkin ehkäpä kaupallisin ja kevyin Tull-albumi siihen mennessä. Levyn mukana toimitettiin sarjakuva, joka summasi levyn varsinaisen konseptin. Moni myös huomasi sarjakuvassa ja levyn kannessa esiintyvän päähenkilö Rayn yhdennäköisyyden Andersonin kanssa, kriitikoiden kysyessä konseptin henkilökohtaisesta merkityksestä Andersonille, joka vastasi kieltäen.
Vuoden 1976 lopussa pitkäaikainen Tull-taustavaikuttaja ja orkesterisovittaja David Palmer liittyi yhtyeeseen kokoaikaiseksi toiseksi kosketinsoittajaksi. Hänen pääasiallinen tehtävänsä oli soittaa syntetisaattorilla albumien jousi-ja orkesterisovitukset livetilanteessa. Toiseksi pääsoittimiksi hänelle muodostuivat ns. kannettavat piippu-urut.
Historia > Folkrock-vaihe (1977–1979)

1970-luvun loppupuolella yhtye julkaisi kolme folk rock -painotteista levyä: Songs from the Wood (1977), Heavy Horses (1978) ja Stormwatch (1979). Songs from the Wood oli 1970-luvun alun julkaisujen jälkeen ensimmäinen Tull-albumi, joka sai kriitikoilta valtaosaltaan myönteisiä arvosteluita. Näillä kolmella levyllä yhtyeen musiikki muuttui jonkin verran, vaikkakin peruskonsepti on pohjimmiltaan sama. Ian Anderson oli muuttanut asumaan maaseudulle ja ympäristönmuutos inspiroi häntä kirjoittamaan maaseutuun ja metsiin liittyviä sanoituksia. Myös musiikkiin haettiin vaikutteita folkista ja britannialaisesta kansanmusiikista.
Levyjen teemat sijoittuvat pääasiassa luontoon. Songs from the Woodin keskittyessä kertomaan metsistä, keskittyy Heavy Horses sen sijaan kertomaan maaseudulla asumisesta, englantilaisista maalaisperinteistä ja kotieläimistä. Stormwatch kertoo synkemmissä, akustisissa tunnelmissa rannikkoasumisesta ja ottaa kantaa luonnon saastumiseen ja sinä aikana pinnalla olleeseen talouskriisiin. Kuitenkin suurimmaksi eroksi Songs from the Woodin ja Heavy Horsesin välillä mainitaan usein Songs from the Woodin keskittyminen englantilaisiin taruihin, kun taas Heavy Horses kertoo lähinnä arkipäiväisestä englantilaisesta maalaiselämästä.
Vuonna 1978 ilmestyi myös yhtyeen ensimmäinen livealbumi Bursting Out (1978) joka on taltioitu Heavy Horses-Euroopankiertueella keväällä 1978. Albumi vankistaa yhtyeen mainetta hyvänä livebändinä soittajien ammattitaidon ja Andersonin värikkään lavapersoonan ansiosta.
Yhtyeen toimintaa vaikeutti basisti John Glascockin sydämen vajaatoiminta. Hän joutui olemaan pois syksyn 1978 kiertueelta, jolloin hänen tilallaan oli sessiomuusikko Tony Williams. Huolimatta sairaudestaan Glascock jatkoi huoletonta elämäntyyliään johon kuuluivat kovat juhlat ja päihteet. Stormwatch-sessioiden aikana lukuisten varoitusten jälkeen Ian Anderson joutui vapauttamaan hänet basistin paikalta ja hän soitti itse loput levyn basso-osuuksista. Glascock kuoli marraskuussa 1979. Hänen tilalleen pysyväksi basistiksi tuli Fairport Convention -yhtyeestä tuttu Dave Pegg.
Historia > Elektroninen rock (1980–1984)

1980 Stormwatch-kiertueen päätyttyä rumpali Barriemore Barlow erosi yhtyeestä vedoten kyllästymiseen ja pitkien kiertueiden rasituksiin. Myös kosketinsoittajat John Evan ja David Palmer suunnittelivat yhteistä klassiseen musiikkiin perustuvaa projektia. Samaan aikaan Ian Anderson alkoi tehdä ensimmäistä sooloalbumiaan. Hän oli kiinnostunut syntetisaattoreiden ja elektronisten soittimien tuomista uusista mahdollisuuksista ja halusi kokeilla niitä albumillaan. Soittajiksi albumille tulivat kosketinsoitinvirtuoosi Eddie Jobson, amerikkalainen sessiorumpali Mark Craney ja Tull-basisti Dave Pegg. Martin Barren oli alun perin tarkoitus soittaa vain parilla kappaleella, mutta lopulta hän päätyi soittamaan kaikki kitaraosuudet.
Levy-yhtiön painostuksesta A-albumi (A=Anderson) julkaistiin kuitenkin Jethro Tullin nimen alla. Lehdistölle annettiin Andersonin tietämättä virheellinen tiedote, jossa kerrottiin Evanin, Palmerin ja Barlowin saaneen potkut yhtyeestä. Tästä närkästyneenä Evan ja Palmer eivät enää myöhemmin palanneet yhtyeeseen. Uudistunut, valkoisiin futuristisiin esiintymisasuihin pukeutunut Tull lähti kiertueelle promotoimaan uutta elektronista rockia sisältävää A-albumia. Samalla kiertueella kuvattiin myös yhtyeen ensimmäinen videojulkaisu Slipstream. Jobson ja Craney palasivat omiin projekteihinsa kiertueen jälkeen.
Vuosi 1981 oli välivuosi albumien suhteen, mutta seuraavana vuonna julkaistiin Broadsword and the Beast-niminen albumi. Musiikki oli edelleen elektronis-vaikutteista, mutta myös folk rock-vaikutteet olivat jälleen mukana. Rumpalina albumilla oli Gerry Conway ja kosketinsoittajaksi oli tullut Peter-John Vettese. Ian Anderson on maininnut albumin olevan yksi hänen suosikeistaan Tull-katalogissa. Albumin kiertueen lavaproduktiona toimi viikinkialus keskiaikaisine rekvisiittoineen. Conwayn lähdettyä kesken kiertueen häntä tuli paikkaamaan Paul Burgess. Myös Genesis-mies Phil Collins tuurasi Prince's Trust-hyväntekeväisyyskeikan ajan.
1984 ilmestyi vahvasti elektroninen Under Wraps-albumi. Levy tehtiin ilman varsinaista rumpalia Andersonin ohjelmoidessa rummut koneella. Albumi sai raskasta kritiikkiä niin faneilta kuin kriitikoiltakin. Tästä huolimatta kitaristi Martin Barre on sanonut Under Wrapsin olevan hänen suosikkialbuminsa. Albumin kiertueella vakituiseksi rumpaliksi tuli amerikkalainen Doane Perry, tosin alkuvuosina vuorotellen Gerry Conwayn kanssa. Kiertue jouduttiin kuitenkin keskeyttämään Andersonin kurkkuongelmien vuoksi ja yhtye jäi kolmen vuoden tauolle.
Historia > Paluu rock-juurille (1987–1994)

Jethro Tull palasi estradeille 1987 albumilla Crest of a Knave, joka oli niin arvostelu- kuin kaupallinenkin menestys. Yhtye oli palannut kitaravoittoisempaan rockiin, mutta myös syntetisaattoreita ja rumpukonettakin käytettiin. Kaikkien yllätykseksi yhtye voitti albumillaan Grammyn parhaasta hard rock/heavy metal-esityksestä 1989 lyöden Metallican, joka oli ollut suurin suosikki. Albumin kiertueella koskettimia soitti monista yhteyksistä tuttu Don Airey
1988 yhtye juhli 20-vuotista historiaansa julkaisemalla 20 Years of Jethro Tull-kokoelmaboksin. Samana vuonna yhtyeeseen liittyi kosketinsoittajaksi Martin Allcock. Seuraava albumi, Rock Island, julkaistiin vuonna 1989. Albumi jatkaa edellisen albumin hard rock-voittoisampaa linjaa, tosin albumi ei menestynyt edeltäjänsä tavoin. Kappale "Kissing Willie" vinoili heavy-riffillään yhtyeen Grammy-voitolle.
Vuoden 1991 Catfish Rising oli enemmän blues-voittoinen, ja myös akustisia soittimia käytettiin paljon. Kosketinsoittimien käyttö oli vähäistä. Albumin kiertueelta julkaistiin seuraavana vuonna akustis-voittoinen livealbumi A Little Light Music. Samoihin aikoihin yhtyeeseen liittyi pysyväksi kosketinsoittajaksi Andrew Giddings.
1993 vietettiin Tullin 25-vuotisjuhlaa jonka kunniaksi yhtyeen nykyiset ja lähes kaikki elossa olevat ex-jäsenet kokoontuivat viettämään yhteistä juhlaa Lontoolaiseen pubiin. Tilaisuudesta on julkaistu video ja DVD A New Day Yesterday.