stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lev Gumiljov
Tieteellinen ura

Vuoden 1949 alussa Lev Gumiljov aloitti työn Neuvostoliiton kansojen etnografisessa museossa, mutta pidätettiin jälleen marraskuussa 1949 ja tuomittiin kymmenen vuoden tuomioon vankileireillä, ensin Karagandassa ja sitten Omskissa.
Josif Stalinin kuoleman jälkeen Gumiljov palasi Leningradiin vuonna 1956, jossa Eremitaašin johtaja Mihail Artamonov palkkasi hänet kirjaston henkilökuntaan. Artamonov sai hänet kiinnostumaan tataareista ja hän alkoi opettaa yliopistossa vuodesta 1960 alkaen. Kaksi vuotta myöhemmin hän väitteli tohtoriksi antiikin turkkilaisista. 1960-luvulta lähtien Gumiljov työskenteli Maantieteen instituutissa ja laati toisen väitöskirjan, tällä kertaa maantieteestä. Hänen sallittiin julkaista töitään, mutta joutui taas julkaisukieltoon 1970-luvulla Brežnevin hallintoaikana.
Vaikka neuvostoviranomaiset olivat torjuneet Gumiljovin ajatukset ja useimmat hänen teoksistaan olivat julkaisukiellossa, Gumiljovin kirjat, radio- ja televisio-ohjelmat ja haastattelut tulivat suosituiksi erityisesti perestroikan vuosina.
Ideat > Etnos

Gumiljovin pääteorian keskiössä on "etnoksen" konsepti, joka hänen mukaansa on "kuin ihminen; sillä on oma luonteensa, lapsuus, aikuisuus ja hiipumisaika. Koska ihmiset ovat osa luontoa, ihmisten on myös noudatettava luonnonlakeja". Etnoksen "elintärkeä energia", passionarity, olisi sidoksissa maantieteeseen. Tarton yliopiston tutkija Aimar Ventsel: "Toisin sanoen siis, tietyissä ilmastollisissa ja maantieteellisissä olosuhteissa kehittyneet etniset ryhmät "sopeutuvat" ympäristöönsä, löytävät "ekologisen markkinarakonsa" ja tulevat osaksi elinympäristönsä energiaa.  Jokaisella etnosella on oma "käyttäytymis-stereotyyppinsä", joka periytyy vanhemmilta lapselle ja jota voitaisiin pitää kansallisena mentaliteettina. Nämä stereotypiat ovat kuin eläinten refleksit, jotka varmistavat etnoksen säilymisen. Ajan myötä etnos kehittää oman sivistyksensä, joka sisältää uskonnon, tavat ja normit. Gumiljov ei koskaan kyennyt selittämään, onko sivilisaatio biologinen ilmiö vai ei, mutta hän väitti, että eri rotuihin kuuluvat ihmiset voivat olla osa samaa sivilisaatiota". Etnos ei Gumiljovin mukaan voi suoranaisesti kadota, koska se on sidottu maantieteeseen ja energiaan. Jokaisella etnoksella hänen mukaansa on luonnostaan oma kultuurinsa, eikä täten olisi olemassa vain yhtä "universaalia ihmiskulttuuria" jota kohti kaikkien kuuluisi tavoitella. Historijoitsija G. Tihanovin mukaan Gumiljovin konseptiin etnoksesta vaikutti eniten Nikolai Danilevski ja Oswald Spengler.
Gumiljovin eurasianismista aloitettiin puhua ja kirjoittaa ensimmäistä kertaa 1970-luvun lopulla. Hän myös kutsui itseään useissa haastatteluissa 1980-luvulla mielellään "euraasialaiseksi". Siitä huolimatta monien nykyaikaisten tutkijoiden mukaan Gumiljovin ja muiden euraasialaisten näkemykset poikkesivat jokseenkin. Esimerkiksi kysymys valtiojärjestelmästä ja hallintomuodosta ei yleensä kiinnostanut häntä. Gumiljov ei käytännössä koskenut euraasialaisten poliittisiin näkemyksiin. Gumiljov ei myöskään ottanut kantaa katolisuuden kritiikkiin siinä missä muut euraasialaiset.
Ideat > Venäläis-tataarilainen symbioosi

S. Beljakovin mukaan Gumiljovia voidaankin pitää euraasialaisena sanan kirjaimellisessa merkityksessä; "Venäläis-turkkilais-mongolialaisen veljeyden" kannattajana. Gumiljoville euraasialaisuus ei ollut poliittinen ideologia, vaan ajattelutapa. Hän yritti todistaa, että Venäjä on "Kultaisen ordan jatkumo", ja että monet venäläiset olisivat kristittyjen tataarien jälkeläisiä. Tätä ideaa hän kehitti viimeiset viisitoista vuotta elämästään.
Gumiljov "alleviivasi nestorialaisten vaikutusta tataareihin" ja koki ruhtinas Aleksanteri Nevskin ja Batu-kaanin pojan Sartaqin välisen ystävyyssuhteen olevan tärkein esimerkki teoriastaan. "Heidän vannomansa ikuinen veljeys muodosti liiton pysäyttääkseen saksalaisten etenemisen, jotka halusivat kaventaa muinaisen Venäjän väestön jäännökset orjuuteen". Täten, venäläisten ja tataarien vuorovaikutus pitäisi nähdä enemmänkin "etnisenä symbioosina", eikä kuten "Romanovin hallituksen kehittämä länsimainen historia" kertoo. "Venäjä aloitti sen modernin olemassaolon venäläis-tataarilaisena valtiona, jona se on pysynyt sittemminkin". Marraskuussa 2023 Vladimir Putin viittasi puheessaan Aleksanteri Nevskiin samaan sävyyn kun totesi muun muassa, että "ordan kaanien antaman luvan ansiosta hän sai hallita ruhtinaana jotta pystyi tehokkaasti vastustamaan läntisiä valloittajia".
Gumiljov, jonka äidillä tiettävästi oli tataarijuuria, totesi muun muassa seuraavasti: ”Tataarit ovat veressämme, historiassamme, kielessämme, maailmankuvassamme. Olivatpa todelliset erot venäläisten kanssa mitkä tahansa, tataarit eivät ole kansa, joka on ulkopuolellamme, vaan sisällämme".  Hän uskoi, että entisen Venäjän keisarikunnan alueella asuvat etniset ryhmät kuuluvat yhteen "etnogeneesin väistämättömien lakien perusteella". Tataaria Gumiljov kutsui "ylpeäksi etnonyymiksi", jota ei pitäisi hävetä. Tataarilainen historijoitsija Gali Rašitovitš Jenikejev muiden muassa on jatkanut Gumiljovin ideoita.
Perintö

Lev Gumiljovin nimeä kantavan voittoa tavoittelematon yhdistyksen päämaja sijaitsee Moskovassa. Sillä on myös jaostoja Pietarissa, Bakussa (Azerbaidžan) ja Biškekissä (Kirgisia). Elistassa on Gumiljovin mukaan nimetty katu.
Tatarstanin pääkaupungissa Kazanissa on Gumiljovin patsas, jossa lukee: "Minä, venäläinen, olen koko ikäni puolustanut tataareita". Se pystytettiin vuonna 2005. Avajaisiin osallistui presidentti Vladimir Putin. Tatarstanin nykyinen johtaja Rustam Minnihanov on todennut Gumiljovin "ansaitsevan valtavan kunnioituksen ja syvän kiitollisuuden tataarikansalta".
Kazakstanin Astanassa on presidentti Nursultan Nazarbajevin toimesta perustettu Gumiljovin mukaan nimetty yliopisto. Altai -vuoristossa puolestaan on vuoren huippu, mikä on nimetty hänen mukaan.
Poliitikko Anatoli Lukjanov kuvaili Lev Gumiljovia seuraavasti: "Gumiljovin teoriat edustivat jotain täysin omaperäistä: ei nationalismia, ei marxismia, vaan pikemminkin kolmatta vaihtoehtoa – nationalismin ja internationalismin synteesiä, joka korosti Neuvostoliiton kansan tiedostamatonta myötätuntoa, sisä-Euraasian vuosituhansia vanhaa yhtenäisyyttä sekä piilevää epäluottamusta länttä kohtaan. Hän katsoi, että kaikki venäläisiin kohdistuneet vaikutteet - kiptšakeilta, kiinalaisilta ja mongoleilta - vain rikastivat meitä". Toimittaja Charles Cloverin mukaan Lukjanov näki Gumiljovin eurasianismin omanlaisena Neuvostoliiton jatkeena.
Teoksia

"Muinaiset turkkilaiset" (Древние тюрки, Drevnije tjurki)
"Muinainen Tiibet" (Древний Тибет, Drevniy Tibet)
"Xiongnujen historia" (История народа хунну, Istorija narodna hunnu)
"Fiktiivisen valtakunnan etsintä" (Поиски вымышленного царства, Poiski vymyšlennogo tsarstva)
"Vuosituhat Kaspianmeren ympärillä" (Тысячелетие вокруг Каспия, Tycjatšeletije vokrug Kaspija)
"Hunnit Kiinassa" (Хунны в Китае, Hunny v Kitaje)
"Musta legenda - Suuren aron ystävät ja viholliset" (Черная легенда. Друзья и недруги Великой степи, Tšernaja legenda. Druzja i nedrugi Velikoi steli)
"Maapallon etnogeneesi ja biosfääri" (Этногенез и биосфера Земли, Etnogenez i Biosfera Zemli)
"Muinainen Venäjä ja suuri aro" (Древняя Русь и Великая степь, Drevnjaja Rus i Velikaja stel)
"Loppu ja alku uudelleen: Suosittuja luentoja etnisistä tutkimuksista" (Конец и вновь начало: Популярные лекции по народоведению, Konets i vnov natšalo: Populjarnyje lektsii po narodovedeniju)
От Руси к России. Очерки этнической истории, Ot Rusi k Rossii. Otserki etnitseskoi istorii
"Kasaarian löytö" (Открытие Хазарии, Otkrytije Hazarii)
Aiheesta muualla

Aimar Ventsel - The Base Text for Modern Eurasianism
Mark Bassin - Nurture Is Nature: Lev Gumilev and the Ecology of Ethnicity
Lev Gumiljov: Muinainen Venäjä ja suuri aro - PDF (venäjäksi)
Gali Jenikejev: Ordan imperumin kruunu, osa sarjaa Lev Gumiljovin mysteeri (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef  İslâm Ansiklopedisi 
Lev Gumiljov vanhempiensa Nikolai Gumiljovin ja Anna Ahmatovan kanssa vuonna 1913.
Lev Gumiljov kazakstanilaisessa postimerkissä. (2012).
Zlatopil

| Zlatopil (ukr>  Златопіль) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Zlatopil
 Koordinaatit: 49.385°N, 36.212°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Harkovan alue
Väkiluku (2013):  31 061
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.pervomaiskiy.kharkov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kaupungin aiempaa nimeä kantava rautatieasema (2012).
Zlatopil (ukr. Златопіль, vuoteen 2024 saakka Pervomaiskyi ukr. Первома́йський, ven. Первомайский, Pervomaiski, vuoteen 1952 saakka Lyhatšove ukr. Лихачове) on kaupunki Itä-Ukrainassa Harkovan alueella. Zlatopil perustettiin rautatien rakentamisen yhteydessä vuonna 1869 ja se sijaitsee Harkovasta etelään Krimin niemimaalle johtavan Ukrainan rautateiden pääradan varrella, rautateitse noin 88 kilometriä Harkovasta etelään. Tämän suoraan aluehallinnon alaisen kaupungin väkiluvuksi arvioitiin 31 061 (2013).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pervomaiskyin kaupunkiin keskittynyt sivusto (venäjäksi) (pervomayskiy.com.ua)
Gustav Adolf von Götzen

Gustav Adolf von Götzen
Gustav Adolf von Götzenille valmistettu pronssinen hauta vuodelta 1913, Hampurin hautausmaa Ohlsdorf.
Gustav Adolf Graf von Götzen (12. toukokuuta 1866 – 2. joulukuuta 1910) oli saksalainen tutkimusmatkailija ja Saksan Itä-Afrikan kuvernööri. Hän saapui Ruandaan 620 sotilaan kanssa vuonna 1894. Götzenistä tuli täten toinen eurooppalainen, joka oli vieraillut Ruandassa.
Nuoruus

Kreivi von Götzen syntyi saksalaiseen ylhäisöperheeseen Scharfeneckin linnassa, Preussin kuningaskunnassa. Alue sijaitsee nykyisen Puolan alueella ja linnaa kutsutaan tätä nykyä Sarnyn palatsiksi. Palatsi ja sen lähirakennukset ovat säilyneet kommunistisen ajanjakson puutteellisista restauroinneista huolimatta.
Von Götzen opiskeli lakia Pariisin, Berliinin ja Kielin yliopistoissa 1884-1887. Opintojen jälkeen hän liittyi armeijaan ja hänestä tuli 2. Garde-Ulanen rykmentin luutnantti. 1890-1891 hän palveli Roomassa, josta hän tekikin ensimmäisen matkansa Afrikkaan. Tuolloin hän matkusti metsästämään Kilimanjarolle.
Valmistuttuaan upseeriksi sota-akatemiasta vuonna 1892, Götzen matkusti Anatolian niemimaalle Ottomaanien valtakunnan alueelle yhdessä majuri Walther von Diestin kanssa.
Tutkimusmatka 1893–1894

Vuodesta 1885 lähtien tutkimusmatkailija Carl Peters oli alkanut vaatia Itä-Afrikan alueita Saksalle. Tanganyikan rannikkoalue oli suhteellisen helposti vallattu alue, mutta sisäosien osalta valloitus osoittautui paljon vaikeammaksi ja siksi nämä alueet olivat jääneet kartoittamatta. Götzen johti tutkimusmatkaa vallatakseen nämä sisämaan alueet Saksalle. Hän mukanaan Itä-Afrikkaan lähtivät myös Georg von Prittwitz ja Hermann Kersting.
Seurue lähti liikkeelle Panganista 12. joulukuuta 1893. Matkattuaan Masai-heimon maiden läpi, joukko saapui lopulta 2. toukokuuta 1894 Kagera-joella sijaitseville Rusumo-putouksille. Joen ylittämisen myötä heistä tuli ensimmäiset eurooppalaiset, jotka olivat astuneet Ruandan maaperälle Oscar Baumannin 1892 tutkimusmatkan jälkeen. Ruanda oli tuohon aikaan organisoiduin kuningaskunta alueella vaikkakin nimellisesti Ruanda oli jo Saksan siirtomaa. He matkasivat Ruandan halki tavatakseen mwamin (kuningas) tämän palatsissa Nyanzassa. Lopulta he saapuivat Kivujärvelle, joka sijaitsi kuningaskunnan läntisimmällä osalla.
Saavuttuaan Virungavuorille Götzen päätti jatkaa matkaa länteen Kongon viidakon halki. Seurue saavutti viimein Kongojoen 21. syyskuuta 1894. He jatkoivat matkaa joen alajuoksulle saavuttaen lopulta Atlantin valtameren 29. lokakuuta 1894. Götzen palasi Saksaan tammikuussa 1895.
Vuosisadan vaihde

Vuosien 1896-1898 välisenä aikana Götzen työskenteli attaseana Washington D.C.:ssä, Yhdysvalloissa ja palveli myös Theodor Rooseveltin joukoissa Espanjan–Yhdysvaltain sodan aikana Kuuban itsenäisyyssodassa.  Ollessaan Yhdysvalloissa Götzen rakastui amerikkalaisleskeen May Loneyhin (1857-1931) ja meni tämän kanssa naimisiin. Vuonna 1898 he saivat tyttären (Wanda Luise von Götzen). Myöhemmin Götzen liittyi takaisin Saksan armeijaan Berliinissä, missä hänet ylennettiin kapteeniksi vuonna 1900.
Kuvernööriaika ja Maji Maji -kapina

Paikallisolojen tuntemuksensa vuoksi Götzen nimettiin Saksan Itä-Afrikan kuvernööriksi maaliskuussa 1901, joskin hän joutui pian käsittelemään suurta siirtomaakriisiä.
Saksan Itä-Afrikan alkuperäisväestö oli kapinoinut jo aiemmin 1880-1890 –luvuilla ja vuonna 1905 Götzen joutui todistamaan Maji Maji –kapinan leviämisen. Kapina laajeni nopeasti suurimpaan osaan siirtomaata. Kapina oli vakavuudeltaan samanlainen Herero-sodan kanssa Saksan Lounais-Afrikassa, mutta se ei saanut samanlaista huomiota Saksassa. Götzen lähetti alueelle lisäjoukkoja ja kapina tukahdutettiin voimatoimin. Virallisten tietojen mukaan Götzenin joukot menettivät 15 eurooppalaista ja 389 afrikkalaista sotilasta. Lähteestä riippuen kapinan jälkeisessä nälänhädässä kuolleita afrikkalaisia arvioitiin olevaan 75 000-300 000.
Götzen palasi Saksaan 14. kesäkuuta 1906 raportoidakseen ulkoministeriölle kapinan syistä. Välttääkseen siirtomaahan liittyvää skandaalia, ulkoministeriö hyväksyi Götzenin raportin ja hän erosi palveluksesta vedoten näennäisesti heikkoon terveyteen.
Myöhemmät vuodet

Kuvernöörivuosien jäkeen Götzenin diplomaattinen ura oli lähes lopussa. Vuoden 1907 alussa hänelle tarjottiin vähäpätöinen Preussin lähettilään virkaa Hampurissa, jossa hänen tehtäviinsä kuului lähinnä seuranpito keisarille kaupungissa. Kevyempi työ antoi Götzenille mahdollisuuden julkaista kirjan vuosina 1905-1906 DEUTSCH-OSTAFRIKA IM AUFSTAND, jossa hän yritti perustella osallistumistaan Maji Maji -kapinaan ja syitä, jotka saivat hänet vastaamaan kapinan tukahduttamisesta. Kirja julkaistiin myöhemmin vuonna 1909. Götzen oli edelleen kiinnostunut Saksan keisarikunnan siirtomaapolitiikasta, sillä hän toimi aktiivisesti Saksan siirtomaayhteiskunnan komitean jäsenenä kuolemaansa asti. Hänen vaimonsa eli vielä yli kaksi vuosikymmentä ja hänet haudattiin myöhemmin samaan hautaan Götzenin kanssa Ohlsdorfin hautausmaalle Hampuriin.
Götzenin perintö

Saksalainen matkustajalaiva Graf von Götzen on nimetty Götzenin mukaan ja se oli mukana Saksan sotatoimissa Tanganyikajärvellä ensimmäisen maailmansodan aikana. Laiva siirrettiin pois Malagasijoen suulta kesäkuussa 1916, jottei tämä joutuisi belgialaisten joukkojen valtaamaksi. Englannin kuninkaallisen laivaston pelastustoimien myötä laiva palasi palvelukseen vuonna 1927 M.V. Liemba –nimisenä ja se toimii vielä tänäkin päivänä matkustajalauttana.
Aiheesta muualla

Reinhart Bindseil: Ruanda im Lebensbild des Offiziers, Afrikaforschers und Kaiserlichen Gouverneurs Gustav Adolf Graf von Götzen (1866–1910). Mit einem Abriss über die zeitgenössischen Forschungsreisenden Franz Stuhlmann, Oscar Baumann, Richard Kandt, Adolf Friedrich Herzog zu Mecklenburg und Hans Meyer. Berlin 1992. ISBN 3-496-00427-4
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Gustav Adolf von Götzen
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Babylon Berlin

| Babylon Berlin |
| --- | --- |


Tyyli:  historiallinen draama rikosdraama
Kestoaika:  1892 min 4 sek (à 41–61 min)
Luoja(t):  Tom Tykwer Achim von Borries Henk Handloegten
Pääosissa:  Volker Bruch Liv Lisa Fries
Alkuperämaa:   Saksa
Alkuperäiskieli:  saksa venäjä jiddiš englanti
Verkko:   Das Erste  Sky One  Yle TV1  Ruutu+
Esitetty:   13. lokakuuta 2017 –   10. marraskuuta 2018 –
Tuotantokausia:  4 (5)
Jaksoja:  40 (48)
Ikäraja:  
Tuotanto
Tuottaja(t):  Stefan Arndt Uwe Schott Michael Polle
Tuotantoyhtiö(t):  X Filme Creative Pool
Aiheesta muualla
IMDb 
Babylon Berlin on saksalainen historiallinen rikosdraamasarja, joka perustuu Volker Kutscherin romaaneihin. Kansainväliseksi menestyssarjaksi noussut, vuonna 2017 alkanut Babylon Berlin on Saksan historian kallein televisiosarja. Sarjan tapahtumat alkavat vuoden 1929 huhtikuusta Weimarin tasavallasta, ja etenevät kolmen ensimmäisen tuotantokauden aikana lokakuun loppulle vuonna 1929. Neljäs kausi kuvaa vuoden 1931 tapahtumia ja viides kausi tullee kuvaamaa vuoden 1933 tapahtumia, jolloin natsit nousivat valtaan.
Sarja alkoi lokakuussa 2017 Sky Onella ja Das Erstella Saksassa ja Itävallassa. Sky Atlantic on näyttänyt sarjaa Isossa-Britanniassa ja Irlannissa. Keväällä 2018 Netflix hankki oikeudet sarjaan. Suomessa sarjaa esittävät Yle TV1 ja Yle Areena marraskuusta 2018 lähtien.
Saksan lisäksi Babylon Berlin on Manner-Euroopan kallein televisiosarja sekä kallein ei-englanninkielinen televisiosarja. Sarjan budjetti oli lähes 40 miljoonaa euroa. Rahalla on tehty suuria joukkokohtauksia ja todella realistisia lavasteita, jotka esittävät lähes sadan vuoden takaista Berliiniä. Sarjan ulkokohtausten kuvaamista varten Babelsbergin studioille rakennettiin 15 000 neliömetriä katuja ja rakennusten julkisivuja.
Babylon Berlinin päähenkilöitä ovat sodassa traumatisoitunut rikoskomisario Gereon Rath (Volker Bruch) ja köyhistä oloista tuleva Charlotte Ritter (Liv Lisa Fries), joka työskentelee poliisin sihteerinä ja yöllä prostituoituna. Sarjan kahdella ensimmäisellä tuotantokaudella Rath tutkii berliiniläisestä kanavasta löytyneen ruumiin murhaa, mihin sekoittuu niin venäläisiä emigrantteja, trotskilaisia kuin Reichswehrkin. Kolmannella kaudella Rath tutkii näyttelijän murhaa.
Sarjan kaksi ensimmäistä tuotantokautta perustuvat Kutscherin romaaniin Babylon Berlin ja kolmas tuotantokausi romaaniin Mykkä kuolema. Sarjan neljäs tuotantokausi julkaistiin Netflix-suoratoistopavelussa lokakuussa 2022, ja YLE TV1 esittää sitä heinäkuusta 2023 alkaen. Neljäs tuotantokausi perustuu Kutscherin romaaniin Goldstein.
Päärooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Volker Bruch  | … |  Gereon Rath   |
|  Liv Lisa Fries  | … |  Charlotte Ritter   |
|  Peter Kurth  | … |  Bruno Wolter   |
|  Matthias Brandt  | … |  August Benda   |
|  Leonie Benesch  | … |  Greta Overbeck   |
|  Hannah Herzsprung  | … |  Helga Rath   |
|  Fritzi Haberlandt  | … |  Elisabeth Behnke   |
|  Julius Feldmeier  | … |  Otto   |
|  Christian Friedel  | … |  Gräf   |
|  Godehard Giese  | … |  Böhm   |
|  Benno Fürmann  | … |  Wendt   |
|  Thomas Thieme  | … |  Zörgiebel   |
|  Karl Markovics  | … |  Samuel Katelbach   |
|  Lars Eidinger  | … |  Alfred Nyssen  |
Haapakiitäjä

| Haapakiitäjä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Aitoperhoset Ditrysia
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Smerinthinae
Suku::  Laothoe
Laji::  amurensis
Kaksiosainen nimi
 Laothoe amurensis  Staudinger, 1892 
Synonyymit
 Laothoe tremulae 
Katso myös
   Haapakiitäjä Wikispeciesissä   Haapakiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haapakiitäjä (Laothoe amurensis) on kiitäjiin kuuluva yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Haapakiitäjä muistuttaa hyvin paljon läheistä poppelikiitäjää (Laothoe populi), sekä värityksen että erikoisen lepoasentonsa suhteen, mutta sillä ei ole poppelikiitäjälle tyypillisiä punertavia takasiipien tyvitäpliä. Siipien pääväri on rusehtavan harmaa ja niiden kärkiväli vaihtelee koiraalla 70–87 mm ja naaralla 79–96 mm välillä. Siipien reuna on vähemmän mutkitteleva kuin poppelikiitäjällä eivätkä siipien tummat poikkijuovatkaan ole erityisen mutkaisia. Etusiiven siipisuonet erottuvat siiven keskiosassa vaaleina ja diskaalitäplä puuttuu kokonaan. Sukupuolet ovat lähes poikkeuksetta samanvärisiä.
Toukka on nuorena sinivihreä, vanhemmiten kirkkaanvihreä. Sen kyljissä on ohuita vaalita vinojuovia ja peräpäässä on vaalea piikki. Täysikasvuisena toukka on 70–80 mm pitkä.
Laothoe amurensis ♂
Laothoe amurensis ♂   △
Levinneisyys ja lentoaika

Eurooppalaisittain hyvin itäinen laji, jota tavataan Suomesta, Baltiasta ja Puolasta itään, Venäjän poikki Mongoliaan, Pohjois-Kiinaan ja Japaniin. Suomessa levinneisyys kattaa Etelä-, Keski- ja Itä-Suomen. Lounais- ja länsirannikolla se on hyvin vähälukuinen ja puuttuu kokonaan lounaissaaristosta. Lentoaika on yhtenä sukupolvena toukokuusta heinäkuun alkuun lentoajan huipun ollessa kesäkuun loppupuoliskolla. Lennon huippu on keskimäärin pari viikkoa aikaisempi kuin poppelikiitäjällä vaikka lajeja tavataankin lentoaikana sekaisin.
Elintavat ja lentoaika

Haapakiitäjä on melko harvinainen ja elinympäristönsä suhteen vaatelias tuttavuus ja sitä tavataan lähes ainoastaan haapoja kasvavalla alueella, usein lähellä vesialueen rantaa. Laji lähtee lentoon vasta myöhään yöllä, harvoin ennen puoltayötä. Aikuisen perhosen suuosat ovat surkastuneet eikä se nauti ravintoa, mutta saattaa juoda vettä lentäessään matalalla vedenpinnan yläpuolella. Koiraat lentävät valolle, naaraat hyvin harvoin. Perhonen lentää pääasiassa latvustoissa, mikä vaikeuttaa yksilöiden havaitsemista. Kullakin elinpaikalla kaikki perhoset aloittavat lentonsa noin viikon sisällä toisistaan ja yksittäinen perhonen elää kuudesta kymmeneen vuorokautta. Tämän seurauksena lentoaika on kullakin esiintymispaikalla varsin lyhyt.
Parittelu alkaa yöllä ja jatkuu seuraavaan iltaan. Koiras roikkuu koko parittelun ajan naaraan takaruumiista pää alaspäin. Naaras aloittaa munimisen parittelua seuraavana yönä ja munii 100–150 munaa yksittäin tai muutaman munan ryhminä korkealle latvustoihin. Toukat kuoriutuvat vajaan kahden viikon kuluttua ja ovat aktiivisia pääasiassa öisin. Ne ovat täysikasvuisia elokuun alkupuolella ja kaivautuvat koteloitumaan maan alle. Kotelo sijaitsee harvan kotelokopan sisällä ja talvehtii, joskus kaksikin kertaa.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasvina on haapa (Populus tremula), mutta joskus myös pajut (Salix sp.) ja muut poppelit (Populus sp.).
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Haapakiitäjä
Laji.fi: Haapakiitäjä (Laothoe amurensis)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q41445  Wikispecies: Laothoe amurensis  BioLib: 51170  BOLD: 75660  CoL: 3S8H3  EoL: 506740  Fauna Europaea: 443902  Fauna Europaea (new): 39b23f73-5ba1-4622-bec7-3da2d4033083  GBIF: 5124029  iNaturalist: 606272  IRMNG: 10328717  LepIndex: 54110  MaBENA: LaothAmuren  NCBI: 761848  Observation.org: 184463  Open Tree of Life: 475918  Laji.fi: MX.61462