stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rurik

Rurik ja hänen veljensä saapuvat Laatokankaupunkiin. Apollinari Vasnetsovin (1856–1933) maalaus.
Rurik (n. 830 – n. 879) oli puolilegendaarinen varjagi, joka vanhojen venäläisten kronikoiden mukaan saapui Venäjälle vuonna 862 ja perusti Kiovan Venäjän eli ensimmäisen Venäjän valtion sekä Rurikin dynastian, joka hallitsi Venäjää vuoteen 1598 saakka.
Tausta

Vanhoissa venäläisissä vuosikirjoissa ja kronikoissa Rurik kuvataan varjagilaiseksi rusiksi eli merentakaiseksi. Nestorin kronikassa 1100-luvulta varjagit yhdistetään ruotsalaisiin tai muihin pohjoisen kansoihin, kuten angleihin ja gootteihin. Rurikin saapuminen Venäjälle joskus vuoden 862 jälkeen sopisi ajallisesti viikinkiretkiin, jolloin hän olisi voinut olla merkittävä skandinaavinen sotapäällikkö.
Erään teorian mukaan Rurik olisi tullut Skandinaviasta tai Juutinmaalta ja valloittanut ensin Laatokanlinnan noin vuonna 855 ja sen jälkeen Novgorodin. Toisen teorian mukaan Rurik oli palkkasoturi, joka oli palkattu suojelemaan Olhavanjoki–Dnepr-vesiväylää, mutta kääntyi sen jälkeen toimeksiantajaansa vastaan.
Karolingien keisarikunnan hallinnolla oli yhteyksiä erään ”Juutinmaan Rorikin” kanssa, ja on mahdollista, joskin hyvin epävarmaa, että kyseessä oli Rurik. Juutinmaan Rorik syntyi vuonna 800 Friisinmaassa tanskalaiseen perheeseen, palveli Kaarle Suuren pojan Ludvig Hurskaan vasallina, kastettiin kristinuskoon ja menetti maansa vuonna 843 Verdunin sopimuksessa. Sen jälkeen hänestä tuli viikinkiseikkailija, joka ryösteli Englantia, Reininmaata, pohjoista Ranskaa ja Elben rantoja. Saatuaan keisarilta lääniä Friisinmaassa ja Juutinmaalla Rorik katosi historiankirjoista. Jos hän oli sama mies kuin Rurik, hän olisi siirtynyt itään 860-luvulla.
Nestorin kronikan mukaan

Nestorin kronikan mukaan, riideltyään toistensa kanssa slaavit pyysivät Rurikia johtajakseen vuoden 862 jälkeen. Rurik saapui Venäjälle hallitsemaan yhdessä pikkuveljiensä Truvorin ja Sineusin sekä suuren rusiseurueen kanssa.
Aluksi Rurik hallitsi vain Novgorodia, josta oli tullut varjagikaupunki. Kun Rurikin veljet olivat kuolleet, Rurik otti haltuunsa heidänkin alueensa Irboskan ja Belozerskin. Rurikin käskynalaiset päälliköt taistelivat lopulta aina Dneprjoella saakka Volgalta tulleita nomadisia kasaareja vastaan Kiovan hallinnasta. Tämän vuoksi kronikka kutsuu Rurikia Venäjän perustajaksi ja Rurikin dynastian perustajaksi. Rurikin perustamasta Kiovan Venäjästä tuli jo Rurikin elinvuosisadalla merkittävä kauppavalta.
Historiallisuus

Rurikin tarinan todenperäisyys on hyvin kiistanalainen, kuten Rurikin historiallisuuskin. Nykytutkimuksen mukaan Rurik-legendat ovat epäluotettavia ja propagandistisia. Vanhimmatkin Rurikista kertovat lähteet on kirjoitettu satoja vuosia jälkikäteen, ja niiden kirjoittamisen pontimena on todennäköisesti ollut esimerkiksi valta-asetelmien vahvistaminen ennemmin kuin historiallisten tietojen tarkka muistiinmerkitseminen. Kertomuksista on sitä paitsi olemassa useita erilaisia muuteltuja versioita.
Novgorodin kaupunki on arkeologisten kaivausten mukaan syntynyt vasta 900-luvun puolivälissä, joten se ei voi olla Rurikin perustama. Sen sijaan Rurikinlinnan arkeologisissa kaivauksissa Novgorodin kupeesta on löydetty todisteita viikinkien läsnäolosta jo 800-luvulta lähtien. Rurikin hautaa tai jäännöksiä ei ole löydetty.
Jälkeläiset

Venäjän tärkeimpien ruhtinaskuntien ruhtinaat ja myöhemmin sen tsaarit johtivat sukunsa Rurikiin vuonna 1612 kuolleen Vasili IV:n valtakauteen ja Romanov-suvun valtaannousuun saakka. Romanovitkin olivat sukua Rurikin jälkeläisille. He olivat Rurikille sukua avioliittojen kautta. Rurikista periytyviksi väitettyjen ruhtinassukujen jälkeläisiä elää edelleen.
Koska Rurikin jäännöksiä ei ole, Rurikin itsensä DNA:ta ei päästä tutkimaan. Rurikin nykyjälkeläisiksi oletettujen ihmisten Y-kromosomit ovat usein haploryhmä N:n alalajia, jota on perinteisesti nimitetty N1c:ksi ja jonka nimi on nykyisin N1a. Sittemmin sama N1c-muoto on löytynyt muistakin Rurikista periytyvistä ruhtinassuvuista. Näitä sukuja nimitetään rurikideiksi. Kaikilla Rurikin oletetuilla jälkeläisillä sitä ei kuitenkaan ole.
Aiheesta muualla

Konstatinos VII:n teos "Imperiumin hallitseminen" eli De Administrando Imperio-sivut kreikaksi (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Rurik ja Venäjän valtion perustamisen 1000-vuotismuistomerkki Novgorodissa.
Ruskosusihai

| Ruskosusihai |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Piikkihaikalat Squaliformes
Heimo::  Somniosidae
Suku::  Centroscymnus
Laji::  coelolepis
Kaksiosainen nimi
 Somniosus microcephalus  (Barbosa du Bocage & Brito Capello, 1864) 
Synonyymit
 Scymnodon melas Bigelow, Schroeder & Springer, 1953  Centroscymnus macrops Hu & Li, 1982 
 Ruskosusihain levinneisyys
Katso myös
   Ruskosusihai Wikispeciesissä   Ruskosusihai Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskosusihai eli syvännepiikkihai (Centroscymnus coelolepis) on Somniosidae-heimoon kuuluva kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Ruskosusihain tavallinen pituus on 92 senttimetrin luokkaa. Maksimissaan sen on havaittu yltävän 120 senttimetrin mittaan. Sen selkäevässä on kaksi hyvin pientä piikkiä. Sen ruumis on kohtalaisen tanakka. Kuono on lyhyt ja tylppä. Kiduskaaret ovat lyhyitä. Tämän hain suu on hiukan kaareva ja sitä ympäröivät paksut huulet. Sillä on hyvin lyhyet selkäpiikit, jotka tuskin näkyvät pienien selkäevien juuressa. Ensimmäisen selkäevä alkaa hyvin pyöreäreunaisten rintaevien takaosan kohdalla. Ruskosusihailta puuttuu peräaukko. Se voidaan sekoittaa leijahaihin (Dalatias licha) tai holkeriin (Somniosus microcephalus), mutta erotukseksi ruskosusihaihin niiltä puuttuvat selkäpiikit.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruskosusihaita tavataan laajasti mutta hajanaisesti Atlantin valtamerellä, missä sen levinneisyysalue kattaa alueen Islannista Etelä-Afrikkaan, Välimeren länsiosat sekä alueen Newfoundlandin matalikosta Delawarenlahteen. Tyynellämerellä sitä tavataan meren länsiosissa alueella Cape Hawkesta Beachportiin sekä Tasmaniassa. Vuonna 2007 ruskosusihai havaittiin yllättäen Grönlannista, minne sen uskotaan levinneen osaksi meriveden lämpenemisen takia. Ruskosusihai on tavattu Grönlannin vesiltä kolme kertaa myöhemminkin. Nämä hait elävät 270–3700 metrin syvyydessä merenpinnasta. Lajin tiedetään olevan vähälukuisempi kuin lattahai (Deania calcea) tai kuonosamettihai (Centroscymnus crepidater), vaikka sen populaatioita ei ole määrällisesti arvioitu. Näiden syiden takia Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee ruskosusihain silmälläpidettäväksi lajiksi.
Ravinto ja elintavat

Ruskosusihain ravintoa ovat pääasiassa kalat (mukaan lukien hait) ja pääjalkaiset sekä pohjalla elävät selkärangattomat ja valaat. Australian eteläosien ulkopuolella niiden syömiä varsinaisia luukaloja ovat silokuoreet, keltaroussi (Hoplostethus atlanticus) ja pienet valokalat. Portugalissa tehtyjen tutkimusten mukaan ruskosusihai tulee sukukypsäksi 95–110, keskimäärin 101 senttimetrin mittaisena. Australiassa taas on havaittu naaraiden saavuttavan sukukypsyyden 95 ja koiraiden 75 senttimetrin mittaisena. Australiassa syntyneiden poikasten koko oli keskimäärin 30 senttimetriä, ja niitä syntyi 8–19 kappaletta. Ruskosusihain lisääntyvyystehokkuus on todennäköisesti alhainen.
Ruskosusihain pää ylhäältä ja alhaalta kuvattuna.
Nitrosyylirikkihappo

| Nitrosyylirikkihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7782-78-7
PubChem CID:  82157
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NOHSO4
Moolimassa:  127,088 g/mol
Ulkomuoto:  vaaleankeltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  73 °C 
Tiheys:  1,612 g/cm3 (neste)
Liukoisuus veteen:  Hajoaa
Nitrosyylirikkihappo (NOHSO4) on rikkihapon johdannainen. Ainetta muodostuu sivutuotteena valmistettaessa rikkihappoa lyijykammioprosessin avulla.
Ominaisuuksia

Nitrosyylirikkihappoa käytetään usein rikkihappoliuoksena. Yhdiste on vahvasti hapettava ja saattaa reagoida hyvin voimakkaasti emästen ja hapettuvien orgaanisten yhdisteiden kanssa. Nitrosyylirikkihappo syövyttää metalleja vapauttaen vetykaasua. Joutuessaan kosketuksiin veden kanssa yhdiste hydrolysoituu rikkihapoksi ja typpihapokkeeksi.
Valmistus ja käyttö

Nitrosyylirikkihappoa voidaan pitää happoanhydridinä. Sitä voidaan valmistaa rikkihaposta ja typpihapokkeesta tai rikkihapokkeesta ja typpihaposta. Kummassakin tapauksessa reaktio tulee suorittaa vedettömissä olosuhteissa, koska yhdiste hajoaa hyvin nopeasti joutuessaan kosketuksiin veden kanssa.
Valmistettaessa rikkihappoa lyijykammioprosessilla katalyyttinä käytettävä typpidioksidi voi reagoida veden ja rikkidioksidin kanssa muodostaen nitrosyylirikkihappoa ja typpihapoketta. Syntynyt yhdiste kiteytyy kellanvalkoisina rombisina kiteinä.
Nitrosyylirikkihappoa käytetään valmistettaessa atsoväriaineita. Erityisesti yhdistettä käytetään, kun väriainesynteesissä käytettävä amiini on vain heikosti emäksinen. Atsoyhdisteiden synteesissä voidaan käyttää valmista nitrosyylirikkihappoa tai liuottaa natriumnitriittiä rikkihappoon, jolloin muodostaa nitrosyylirikkihappoa.
Ruusupargo

| Ruusupargo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Hammasahvenet Sparidae
Suku::  Pagrus
Laji::  major
Kaksiosainen nimi
 Pagrus major  Temminck & Schlegel, 1843 
Synonyymit
 Chrysophrys major  Pagrosomus major  Sparus major 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Ruusupargo  (Pagrus major) eli punahammasahven on hammasahvenien heimoon kuuluva kala. Sitä tavataan Tyynenmeren luoteisosassa lähellä Japania. Kala kasvaa tyypillisesti noin 30 cm pitkäksi.
Ruusupargo elää avomerellä yleensä 15–60 metrin, joskus jopa 200 metrin syvyydessä.
Japanissa se on ruokakalojen kuningas (hammasahvenet yleisesti 鯛 tai (Sparidae), ruusupargo 真鯛 madai (Pagrus major)). Maalis-huhtikuussa se tulee kutemaan Japanin rannikoille, ja erityisesti punertavia kutuasuisia kaloja arvostetaan saaliina. Sitä on kasvatettu 1980-luvulta alkaen. Nykyisin noin 75 prosenttia ruoaksi myydyistä ruusupargoista tulee kalankasvattamoista.
Rukajärvi

| Rukajärvi Ругозеро, Rugozero |
| --- | --- |
 Rukajärvi
 Koordinaatit: 64°5′N, 32°47′E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3 990 km²
Väkiluku (2012):  909
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rukajärven kunta Mujejärven piirin kartalla.
Rukajärvi (karjalaksi Rugarvi, ven. Ру́гозеро, Rugozero) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Mujejärven piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Rukajärven itärannalla 84 kilometriä maanteitse Mujejärveltä koilliseen. Kylässä on 753 ja kunnassa 909 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Rukajärven kunnan pinta-ala on 3 990 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Belomorskin piirin Sosnavitsan, idässä Segežan piirin Mustakosken, etelässä Karhumäen piirin Paatenen, kaakossa Mujejärven ja luoteessa Mujejärven piirin Lietmajärven kuntiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja vesistöjä.
Kunnan alue kuuluu pääosin Länsi-Karjalan ylänköön. Sen maisemaa leimaavaat kumpuileva moreenitasanko ja lukuisat pienet järvet. Niistä suurimmat ovat kunnan rajalla sijaitseva Ontajärvi sekä Jousijärvi (ven. Jevžozero), Rukajärvi (Rugozero), Rokšozero ja Unusozero. Jokia ovat Onnanjoki (Onda), Hongusoja (Gonguzoja), Koivuoja (Koivu) ja Moinan-Amindomaoja. Rukajärven kylän lähellä sijaitsee luonnonmuistomerkkinä suojeltu suo.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluvat Ontajärvi ja Rukajärven pohjoispuolella sijaitseva Severnyin asutus. Ontajärvellä on 153 asukasta ja Severnyissä kolme (vuonna 2012). Kunnan väkiluku laski 21 prosentilla vuosina 2001–2012. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaista 58 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 26 % karjalaisia, 11 % valkovenäläisiä ja 3 % ukrainalaisia.
Historia

Varhaisimmat kuvaukset Novgorodin Lappiin kuuluneesta Rukajärvestä ovat 1500-luvulta. Vuonna 1578 tsaarin voivodi rakensi sinne linnoituksen, joka samana vuonna torjui ruotsalaisten hyökkäyksen. Vuonna 1597 Rukajärvelle pystytettiin kirkko ja perustettiin ortodoksinen seurakunta. Saman vuoden tarkastuskirjan mukaan Rukajärven pogostassa oli 44 asuttua taloa. Vuonna 1707 taloluku oli noussut 75:een. Seudulla asuneet karjalaiset harjoittivat kaskiviljelyä, kalastusta ja turkismetsästystä sekä toimittivat rautamalmia Petroskoin ja Kentjärven tehtaille. Ruotsalaiset hävittivät Rukajärven kyliä vuonna 1718. Lieksan ja Ilomantsin suomalaiset kävivät hävitysretkellä vuonna 1742.
1900-luvun alussa seudun kylät muodostivat Aunuksen läänin Poventsan kihlakuntaan kuuluneen Rukajärven volostin eli kunnan, joka käsitti Kiimasjärven, Korpilahden ja Rukajärven kyläkunnat. Muita kyliä olivat muun muassa Ontajärvi, Lietma ja Tiiksi. Rukajärven volosti rajoittui pohjoisessa Arkangelin läänin Kemin kihlakunnan Kontokin, Jyskyjärven ja Tunkuan volosteihin, kaakossa Poventsan kihlakunnan Paatenen ja lounaassa Repolan volosteihin sekä lännessä Suomeen. Vuonna 1905 volostissa oli 29 kylää ja 2 200 asukasta. Rukajärven kylässä oli koulu, 108 taloa ja 604 asukasta. 1920-luvun alussa Rukajärvestä erotettiin Kiimasjärven volosti.
Rukajärven seurakuntakoulu mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1841. Vuonna 1879 kylään avattiin opetusministeriön rahoittama koulu, vuonna 1910 kirjasto ja vuonna 1912 semstvon postiasema. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Rukajärvellä kärsittiin nälänhädästä ja heimosotien aiheuttamista levottomuuksista. Marraskuussa 1921 kylään tunkeutuneet suomalaiset ampuivat 11 rukajärveläistä kommunistia ja kolme virkamiestä. Sotatoimien päättyessä suuri osa väestöstä pakeni Suomeen.
Rukajärven ja Kiimasjärven volosteista sekä osista Tunkuaa, Jyskyjärveä ja Kontokkia muodostettiin vuonna 1927 Rukajärven piiri, johon kuuluivat Kiimasjärven, Luvajärven, Ontajärven, Ontrosenvaaran ja Rukajärven kyläneuvostot. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan piirin 43 kylässä oli 2 500 asukasta, joista valtaosa oli karjalaisia. Piirikeskuksessa asukkaita oli lähes 500. Vuosina 1932–1934 ja uudelleen vuodesta 1948 lähtien Rukajärven piiriin kuului myös Repolan piiri. Rukajärven piiri lakkautettiin ja liitettiin Segežan piiriin vuonna 1958.
1920–1930-luvut olivat Rukajärvellä voimakasta talouden ja kulttuurin kehityksen aikaa. Vuonna 1929 perustettiin Rukajärven metsäteollisuuspiiri ja seuraavana vuonna kolhoosi. Elämää synkistivät vuonna 1935 alkaneet Stalinin vainot, joiden kohteeksi joutui satoja rukajärveläisiä.
Historia > Rukajärvi jatkosodassa

Jatkosodassa 1941–1944 Rukajärven piiri oli suomalaisten miehittämä. Venäjä teki omalla puolellaan liikekannallepanon ja alueen siviiliväestö evakuoitiin Arkangelin ja Kirovin alueille sekä Uralille. Suomalaiset lähettivät Rukajärvelle 14. divisioonan, johon kuluivat muun muassa jalkaväkirykmentti 10, JR 52 ja JR 31. Rukajärven alueen komentaja oli eversti Erkki Raappana. Rukajärven–Ontajärven alueella käytiin kovia taisteluja varsinkin vuonna 1941 ja vuosina 1943–1944. Rukajärven kylä vallattiin 11.9.1941. Kaukopartiotoiminta alueella oli vilkasta molemmin puolin rintamaa koko sodan ajan. Suomalaiset pitivät saavutetut asemansa Rukajärvellä sodan loppuun asti. Suomalaisten asemia olivat muun muassa Sukellusveneen, Peukaloniemen ja Kotiniemen sekä Pallon ja Piipun tukikohdat. Rukajärven suunnan suurin taistelu käytiin Tahkokoskella vuonna 1944. Suurin mottitaistelu käytiin Omelian motissa. Suurimmat tykistökeskitykset koko rintamalohkolla venäläiset ampuivat Pallon tukikohtaan vuosina 1943–1944.
Historia > Sodan jälkeen

Sodan jälkeen asukkaat palasivat Rukajärvelle. Kylän harvoja säilyneitä rakennuksia oli suomalaisten esikuntana toiminut Pronjajevien talo. Rukajärven metsäteollisuuspiiri aloitti toimintansa uudelleen vuonna 1946. Rukajärven ja Ontajärven kolhoosit yhdistettiin 1950-luvun alussa ja myöhemmin niistä muodostettiin metsäteollisuuspiirin aputalous. Vuonna 1969 sen pohjalta perustettiin Rukajärven turkissovhoosi.
Liikenne, talous ja palvelut

Rukajärven kautta kulkee Kotškoman, Tiiksin, Lietmajärven ja Kostamuksen välinen maantie, josta haarautuu tie Ontajärvelle. Ontajärveltä on linja-autoreitti Mujejärvelle.
Paikallisista työnantajista tärkeimpiä ovat julkiset palvelut, varuskunta ja tielaitos. Kunnassa toimii metsänhoitoalue Maataloutta edustaa yksi yksityistila ja 26 asukkaiden palstaviljelmää, jotka tuottavat maitoa, lihaa, munia, perunaa ja vihanneksia. 48 % työikäisistä ei käy ansiotöissä ja 13 % työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat keskikoulu, lasten harrastuskeskus, kulttuuri- ja vapaa-aikakeskus, kirjasto, pieni poliklinikka, hoitokoti, posti ja joukko kauppoja.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudulta on löydetty useita kivikautisia asuinpaikkoja. Rakennusmuistomerkkehin kuuluvat Ontajärven 1800-luvun jälkipuoliskolla pystytetty tsasouna ja riihi sekä vuonna 1858 rakennettu Pronjajevan talo Rukajärvellä. Kunnassa on heimosodissa ja talvisodassa kaatuneiden puna-armeijalaisten ja siviilien hautapaikkoja. Rukajärvellä on vuonna 1921 ammuttujen muistomerkki ja kylän itäpuolella Kotškoman tien varressa jatkosodan rintamalinjan muistoksi pystytetty tykki.
Kunnassa on Onnanjoen sekä Ontajärven–Pisiniemen retkeilyreitit. Ontajärvellä on kehitetty perhemajoitusta.
Kirjallisuutta

Jatkosodan Rukajärvi kirjallisuudessa ja elokuvassa:
Lauri Kumlin: Rukajärven suunnan taistelut, 1950.
Onni Palaste: Raappanan miehet, Rukajärven sissit (dokumenttikirja); Korpisodan sankarit
Antti Tuuri, Rukajärvi-sarja: Rukajärven tiellä, Rukajärven aika, Rukajärven linja
Olli Saarela: Rukajärven tie, elokuva; perustuu Antti Tuurin Rukajärvi-sarjaan sekä Elämä isänmaalle -kirjaan.
Konstantin Somov: Sibirski batalon. Barnaul 2011. Altailaisen pataljoonan sotamuistoja Rukajärveltä. (venäjäksi)
Aiheesta muualla

Rukajärven kunta Mujejärven piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Rukajärven koulun sivusto (venäjäksi)
Rukajärvi Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Mujejärven piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Lentiera  Lietmajärvi  Mujejärvi  Pieninkä  Repola  Rukajärvi  Sukkajärvi  Voloma 
Itä-Karjalan entiset kunnat ja kaupungit
Ruututupsukas

| Ruututupsukas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Luikerokalat Blenniiformes
Heimo::  Tupsukkaat Labrisomidae
Suku::  Starksia
Laji::  ocellata
Kaksiosainen nimi
 Starksia ocellata  Steindachner, 1876 
Synonyymit
 Clinus ocellatus (Steindachner, 1876) 
Katso myös
   Ruututupsukas Wikispeciesissä   Ruututupsukas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruututupsukas (Starksia ocellata) on tupsukkaiden heimoon (Labrisomidae) heimoon kuuluva trooppinen luikerokalalaji. Se on pieni kala, pisimmilläänkin kuusisenttinen. Se elää Länsi-Atlantin kivi- ja koralliriutoilla.
Rustoahven

| Rustoahven |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Icosteoidei
Heimo::  Rustoahvenet Icosteidae  Jordan & Gilbert, 1880
Suku::  Icosteus
Laji::  aenigmaticus
Kaksiosainen nimi
 Icosteus aenigmaticus  Lockington, 1880 
Katso myös
   Rustoahven Wikispeciesissä   Rustoahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rustoahven (Icosteus aenigmaticus) on Tyynellämerellä tavattava ahvenkaloihin kuuluva kalalaji. Se on ainoa laji rustoahventen (Icosteidae) heimossa. Toisinaan laji sijoitetaan omaan lahkoonsa Icosteiformes.
Anatomia

Rustoahven on melko kookas kala ja voi saavuttaa jopa 2,13 metrin pituuden. Nimensä mukaisesti kalan tukiranka koostuu pääasiassa rustokudoksesta ja ruumis on hyvin taipuisa. Aikuiset ja nuoret kalat eroavat ulkonäöltään toisistaan huomattavasti. Nuorella kalalla on suomut ja ruumis on hyvin korkea ja litteä. Pitkät selkä- ja peräevät ovat pyöreälaitaiset, kuten myös pyrstöevä. Nuoren rustoahvenen rintaevät ovat kookkaat ja sillä on myös vatsaevät. Kala on väriltään ruskea ja siinä on keltaisia ja violetteja pilkkuja. Nuori kala muuttaa aikuistuu 40–60 cm:n pituisena. Aikuisen lajin ruumis on matalampi, suomuton ja paksunahkainen, pyrstöevä on lievästi haarautunut ja rintaevät ovat pienentyneet ja vatsaevät puuttuvat. Aikuisena rustoahven eroaa nuoresta kalasta myös väritykseltään ollen suklaanruskea. Rustoahvenella ei ole uimarakkoa.
Levinneisyys ja elintavat

Rustoahventa tavataan pohjoiselta Tyyneltämereltä Japanista Alaskaan ja Kaliforniaan ulottuvalta vyöhykkeeltä. Nuoret kalat elävät lähellä rannikkoa ja ulapalla lähellä pintaa, kun taas aikuiset rustoahvenet elävät lhellä pohjaa, jopa 1 420 metrin syvyydessä. Rustoahvenen hampaat ovat pienet ja terävät ja se pyydystää pääasiassa meduusoja, mutta voi syödä myös mustekaloja ja kaloja. Rustoahvenet ovat kaskelotin yleisiä saaliita.
Nuori rustoahven ylempänä ja aikuinen alempana
Balthasar Russowin Liivinmaan kronikka

| Liivinmaan kronikka: 1584> Chronica der Provinz Lyfflandt |
| --- | --- |
 Liivinmaan kronikan kansilehti.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Balthasar Russow
Kieli:  keskialasaksa
Genre:  kronikka
Julkaistu:  1578 (laajennettuna 1584)
Sivumäärä:  422 (laajennettu laitos 542)
Suomennos
Suomentaja:  Timo Reko
Kustantaja:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Julkaistu:  2004
ISBN:  951-746-652-8
Sarja: Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 1006
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Liivinmaan kronikka (Chronica der prouintz Lyfflandt) on virolaisen papin Balthasar Russowin laatima kronikka, joka kuvaa Viron historian tapahtumia 1100-luvulta 1500-luvulle. Russow julkaisi teoksen ensimmäisen kerran vuonna 1578 ja lopulliseen laajuuteensa täydennettynä vuonna 1584. Teoksen alkukieli on keskialasaksa. Siitä on kaksi vironnosta: varhaisempi Kaarel Leetbergin käännös on 1920-luvun alusta, ja Dagmar ja Hermann Stockin käännös ilmestyi 1967. Vaikka kronikkaa ei alun perin kirjoitettu viroksi, se luetaan vironkielisen kirjallisuuden perusteoksiin. Kirjasta on ilmestynyt suomennos vuonna 2004 nimellä Liivinmaan kronikka: 1584.
Kronikan sisältö

Kronikka kattaa Russowin mukaan noin 400 vuotta, vuodesta 1158 vuoteen 1583. Kronikka alkaa kristinuskon tulosta Liivinmaalle ja kertoo sen jälkeen Liivinmaan valloitusta seuranneesta piispan ja Saksalaisen ritarikunnan eripurasta. Vuonna 1500 saksalaiset saivat voiton venäläisistä, mikä merkitsi lähes puolen vuosisadan mittaista rauhan ja kukoistuksen aikaa Liivinmaalla. Rauha päättyi vuonna 1558, jolloin alkoi 25 vuotta kestänyt Liivinmaan sota. Vuonna 1560 ritarikunta kärsi tappion venäläisille Ernesissä, mikä johti ritarikuntavaltion luhistumiseen ja Liivinmaan alueiden päätymiseen Venäjälle, Puolalle, Tanskalle ja Ruotsille. Kronikka päättyy vuonna 1583 solmittuun rauhaan.
Russow yhdistelee teoksessaan luettelomaista ja laajempaa kerrontaa. Laajempaa kerrontaa on etenkin Russowin omakohtaisista kokemuksista kertovissa kohdissa. Kronikan kieli oli yksinkertaista ja sitä pystyi lukemaan suhteellisen vaivattomasti. Kronikka oli alun perin kirjoitettu keskialasaksalla, josta yritettiin aikoinaan tehdä Baltian yleiskieltä. Kronikan kirjoitusaikaan se oli kuitenkin jo korvautumassa Baltiassa paremmin ymmärretyllä yläsaksalla.