Kinburnin kynnäs
Kynnään merkitys

Hallinta hiekkakaistaleella antoi mahdollisuuden valvoa Mustanmeren rannikkoa. Kinburnilla kynnäineen on ollut strategisesti erittäin tärkeä sijainti, mistä saattoi valvoa laivojen sisäänpääsyä ja poistumista Dneprin suulla. Vuonna 1492 Krimin kaani rakennutti vahvoja linnoituksia suojaamaan Dneprin sisäänkäyntiä Kinburnin niemekkeelle että pohjoisesta vartioivan Otšakiviin, jossa se tunnettiin nimellä Özü-Cale tai Kara Kerman. Tämän lisäksi Dneprin-Bugin estuaarin sisäänkäyntiä varjosti etelästä Kinburnin linnoitus, joka sijaitsi pitkällä ja kapealla kynnäällä, noin 4 kilometriä kynnään kärjestä. Linnoituksen oletetaan olleen Kinburnin kynnäällä ainakin 1500-luvulta lähtien. Joidenkin lähteiden mukaan sulttaani Muradin IV valtakautena eli vuosina 1623–1640 "Kylburunin"-niemimaan länsimmäiseen kulmaan rakennettiin sadalle soturille suunniteltu nelikulmainen kivilinnoitus. Sillä oli kaksi vahvaa arsenaali- eli aseiden ja ammustentornia ja rautaportit länteen. Linnoituksella ei ollut vallihautaa, sen sijaan sen seinät olivat 40 arşınia t. arshinia (eli 28–30 metriä) korkeita. Muurien sisäpuolella oli 80 pientä lankkupäällysteistä taloa ilman pihaa ja yksi moskeija, kaupat ja majatalot puuttuivat. Lähempänä kärkeä oli kaksi erillistä sekä kivi- että savipatteri. Kinburnin linnoitus ei ollut puhtaasti sotilaallinen rakennelma, vaan sen vieressä oli valtava satama. Sen pääväylä oli 4,7 metriä syvä ja siinä vieraili usein paitsi sotilas-, myös kauppa-aluksia. Kaikki tämä viittaa siihen, että Kinburnilla oli 1400–1700-luvuilla merkittävä rooli Krimin kaanikunnan taloudellisessa ja kulttuurielämässä. 1700-luvun alkupuolella linnoitus alkoi rapistua.
Siitä lähtien kun Venäjän keisarikunta kiinnostui alueesta vuonna 1737, niemimaan ja paikallisen alueen hallinnasta on käyty useita taisteluita. Merkittävimmät niistä ovat Otšakivin ja Kinburnin taistelut. Jo vuonna 1736 Venäjän armeija valloitti Kinburnin linnoituksen ja tuhosi sen. Vaikka turkkilaiset myöhemmin rakensivat linnoituksen uudelleen, se ei voinut saada takaisin entistä valtaansa ja suuruuttaan. Venäjä, joka piti Kara Kermania pääasiallisena esteenä Mustanmeren rannikon haltuunotolle, piiritti sen ja marsalkka von Münnichin komentamat venäläiset joukot valloittivat linnoituksen heinäkuussa v. 1737. Tämän myötä Venäjä sai haltuunsa Etelä-Ukrainan tai Katariina Suuren kutsuman "Uuden Venäjän", vaikka piiritystä seuraavana vuonna Kara Kerman hylättiin ja palautettiin Turkille vuonna 1739. Tämä myrskyinen piiritys tuli kuitenkin tunnetuksi paroni von Münchhausenin yhtenä kertomuksena sotamuistoistaan. Sataman Kinburn menetti sodassa vuonna 1771.
Vuonna 1774 Kinburnista tuli venäläinen linnoitus, jota tällä kertaa ei poltettu, vaan päinvastoin, sitä vahvistettiin entisestään. Kutšuk Kainardžin rauhan jälkeen tästä jo vanhansävyisesta linnasta annettiin seuraavanlainen kuvaus: rakennettu noin vuonna 1702; pohjapiirros on epäsäännöllisen suora- tai nelikulmion muotoinen, jonka kulmissa on neljä monitahoista tornia; 236 sylin eli noin 438 tai 465 metrin päässä linnoituksesta löytyi kaksi  kivipatteria, yhdistettyjä 1760-luvun alussa rakennetulla, hetkellä rikkinäisellä kivikurtiinilla. Tällä muurilla oli paksuutta 40 jalkaa eli noin 122 senttimetriä, siinä oli 1 portti ja 5 kaarevaa ampuma-aukkoa. Pattereissa ruutivarastoja oli yhteensä 23 ja linnoitukseen oli sijoitettu 22 tykkiä. Jatkossa siinä majaili venäläinen varuskunta. Joidenkin lähteiden mukaan vuonna 1762 kaani Qırım Giray alkoi rakennuttaa kahta kivibastionia ja korjauttaa kurtiinia. Siinä linnassa väitetään olleen yhden kivimoskeijan holveineen, 3 kauppaa, verhoiltua keraamisilla laatoilla, 26 tykkiä, savimajoja kaikista köyhimmille, 2 kiviaitta ja 2 kaivoa. Sitä seurasivat Kinburnin taistelut ja Otšakivin piiritys kolmannen Venäjän ja Turkin sodan aikana vuosina 1787–1788, jolloin 1. lokakuuta 1787 kenraali Aleksandr Suvorov voitti viidentuhannen turkkilaisen maihinnousujoukon. Otšakivin piiritys alkoi vuonna 1788 ja se kesti kuusi kuukautta, kunnes linnoitus ryöstettiin ja valloitettiin. Vuoden 1792 Jassyn rauhassa se siirtyi venäläisille, mikä samalla lopullisesti hautasi vihollisen toiveet saada jalansijaa Kinburnin kynnäällä, niemimaalla tai limaanissa. Tämän jälkeen Kinburnin linnoitusta kulmalinnakkeineen ja pyöreine pattereineen kunnostivat venäläiset joukot, jolloin kuilut täytettiin ja rakennettiin ruutiarsenaali ja kaksi sotilaiden kasarmia. Kun nämä työt osoittautuivat riittämättömäksi,  rakennettiin vuosina 1793–1795 tänne uusi linnoitus François Sainte de Wollantin suunnitelman mukaan, jossa väitetään kirkon puuttuneen.
Krimin sodan aikana 14. lokakuuta v. 1855 liittoutuneiden laivasto ilmestyi Kinburnin kynnään ja linnakkeen liepeille. Nikolajevia ja H’ersonia vastaan suunnattuja operaatioita varten liittoutuneiden oli saatava Dneprin-Bugin suiston sisäänkäynti hallintaansa ja valloitettava ensin Kinburn. Laivasto pommitti myös Kara Kermania, mutta venäläisille joutunut kaupunki uudelleennimettiin Otšakiviksi ja sen linnoitus tuhottiin. Joidenkin lähteiden mukaan 27.11.1855 "Colburn’s United Service Magazinen" välittämänä tiedotettiin Kinburnin voittamattoman linnoituksen antautumisesta hyökkäyksen kolmantena päivänä. Meritaistelun päättyminen "Kinburnin varuskunnan häpeälliseen antautumiseen" ja sen nostattama villi riemu Lontoon ja Pariisin yleisössä korostivat kynnään sotilaallis-strategista merkitystä. Silloin vuonna 1855 linnoituksen itänurkassa väitetään olleen kappeli, joka sijaitsi 100–110 metrin päässä paikasta, missä oli entinen moskeija. Pariisin rauhasopimuksessa Venäjälle kiellettiin sotilaallinen linnoitus paitsi Mustanmeren rannikolla myös Ahvenanmaalla. Vuonna 1857 Kinburnin linnoitus lakkautettiin eikä sitä koskaan palautettu.