stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Haapaluoto

Haapaluoto
| --- | --- |
Sijainti:  60°27′40.5″N, 21°46′55.9″E, Naantali Varsinais-Suomi Suomi
Merialue:  Saaristomeri
Pinta-ala:  0,15 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  2
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Haapaluoto on saari Naantalissa Merimaskun alueella. Saaren pinta-ala on 0,15 neliökilometriä ja vakituisia asukkaita on kaksi. Vapaa-ajan asuntoja saarella on viisi, pois lukien vapaa-ajan asunnot, joissa asutaan pysyvästi. Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä.
Haapaluoto sijaitsee Otavan länsipuolella monen pienen saaren ympäröimänä. Saaren suurin pituus on noin 660 metriä.
Vălo Radev

| Vălo Radev> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. tammikuuta 1923 Lesidren, Bulgaria
Kuollut: 28. maaliskuuta 2001 (78 vuotta) Sofia
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, kameramies
Aiheesta muualla
IMDb
Vălo Radev Vălov (bulg. Въло Радев Вълов; 1. tammikuuta 1923 Lesidren, Bulgaria – 28. maaliskuuta 2001 Sofia) oli bulgarialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja elokuvaaja.
Ura

Radev valmistui kameramieheksi moskovalaisesta oppilaitoksesta vuonna 1953. Hän oli tehnyt ensimmäisen dokumenttielokuvansa jo 1952 ja työskennellyt siitä alkaen kameramiehenä useissa elokuvatuotannoissa. Radevin ensimmäinen elokuvaohjaus oli Persikkavaras  (Kradetsăt na praskovi, 1964), joka edustaa psykologista realismia. Myös hänen seuraava ohjauksensa Kuningas ja kenraali (Tsar i general, 1965) kuuluu samaan tyylilajiin. Radevin kolmas ohjaus oli Pitkä yö (Nai-dălgata nošt, 1967). Seuraavat ohjaustyöt olivat toisen maailmansodan aikaan sijoittuva Mustat enkelit (Tšernite angeli, 1970) ja Espanjan sisällissodan aikaan sijoittuva Osădeni duši (1975). Radev päätti elokuvaohjaajan uransa teoksella Sopeutuminen (Adaptatsija, 1981), joka kertoo nuoren psykiatrin kokeilusta sopeuttaa potilaitaan yhteiskuntaan.
Aiheesta muualla

Fdb.cz: Valo Radev
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Muut:  SNAC
Pahkala (Himanka)

| Pahkala |
| --- | --- |
 Pahkala
 Koordinaatit: 64°6.618′N, 23°50.019′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Pohjois-Pohjanmaa
Kunta:  Kalajoki
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pahkala on noin 250 asukkaan kylä Kalajoen kaupungissa, entisen Himangan kunnan alueella Pohjois-Pohjanmaalla, noin 10 kilometriä Himangan kirkonkylältä itään, kohti Rautiota. Pahkalan postinumero oli aiemmin 68130 Pahkala, mutta nykyisin se kuuluu Himangan kirkonkylän kanssa samaan postinumeroalueeseen 68100 Himanka.
Maa- ja metsätalous ja yritystoiminta ovat suurimmat työllistäjät kylällä. Pahkalasta käydään töissä Himangan kirkonkylän ja Kalajoen lisäksi lähikaupungeissa Kannuksessa ja Kokkolassa.
Kylällä oli oma ala-aste, jota kävivät myös naapurikylien kuten Pöntiön oppilaat. Kylän lävitse virtaa Himanganjoki.
Etäisyydet

Himanka kk. 10 km
Kalajoki 23 km
Kannus 33 km (myös lähin rautatieasema)
Kokkola 50 km
Aiheesta muualla

Pahkala-Pernu kyläyhdistyksen internetsivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Himanka |
| --- | --- | --- |
 Keski-Pohjanmaa  Kalajoki 
| Kylät |  Ainali  Hillilä  Himankakylä  Kekolahti  Kirkonkylä  Pahkala  Pernu  Pöntiö  Rautila  Sipi  Tomujoki  Torvenkylä  |  |
Saivo

Saivo (pohjoissaameksi sáiva) on saamelaisten muinaisuskoon liittyvä termi, jonka pohjimmaisesta merkityksestä voi esittää vain arveluja. Se on todennäköisesti liittynyt alkujaan niin sanottuihin saivo-järviin, joita on pidetty kaksipohjaisina. Sittemmin muinaisgermaanikontaktien vaikutuksesta saivoon on liittynyt pyhyyden käsite ja joitain tuntureita on alettu kutsua pyhiksi saivo-tuntureiksi. Termiin liittyvät lisäksi järvissä ja tuntureissa elävät saivo-henget, joiden uskottiin olevan saamelaisnoidan apu- ja suojelushenkiä.
Merkitys ja tausta

Sáiva tunnetaan terminä kaikilla saamelaisalueilla, mutta sen merkitys vaihtelee kieliryhmittäin. Kuolansaamelaisisilla se merkitsee ilmansuuntaa, etelää tai lounasta. Läntisillä alueilla se puolestaan on liittynyt tiettyihin tuntureihin, mutta ruotsin- ja suomensaamelaisten perinteessä saivo-järvet ovat puolestaan olleet keskeisiä käsitteitä. Etymologisesti sana ’sáiva’ palautuu samaan kantasanaan kuin ruotsin sana ’sjö’ (”meri”, ”järvi”).
Saivon todellinen merkitys on jäänyt hämäräksi, eikä siitä pysty esittämään kuin arvioita. Länsi-Ruijassa ja Suomen Lapissa se on viitanut kaksipohjaisiksi kuviteltuihin järviin, joissa tuonpuoleiset olennot ovat asuttaneet. Tällaiset järvet olivat usein kirkasvetisiä lähdejärviä, joiden pohjassa saattoi olla järvien väliseksi aukoksi tulkittu lähteensilmä. Järviin liittyvän uskomuksen on arveltu olleen alkuperäinen. Se liittyy luultavasti saamelaisten vanhoihin uralilaisiin vainajalakäsityksiin, jotka väistyivät viimeistään germaanien vaikutuksesta.
Pyhiin tuntureihin ja ylipäätänsä jonkinlaiseen pyhyyteen viittaava saivo-käsitys lienee toissijainen. Se on todennäköisesti syntynyt eteläsaamelaisten alueilla muinaisgermanisista ideoista. Niiden mukaan vainajat siirtyivät pyhiin vuoriin elämään maallista elämää onnellisemmin. Tällaisia vanhoja norjalaisia pyhiä vuoria on erityisesti alueella, jolta myös tuntureihin liittyviä saivo-käsityksiä on koottu.
Uskomukset

Saivo-järvien on ajateltu olleen kalaisia ja niiden kalojen erityisen hyviä. Niiden ajoittaista kalattomuutta selitetään kaksipohjaisuudella (reahpenjávrit, ’räppänäjärvet’). Monien saamelaisuskomusten mukaan joissain hyvin kalaisista järvistä ei saa kalaa, koska kalat ovat menneet välipohjassa olevasta reiästä toiseen pohjan alla olevaan järveen. Tällaisia järviä ovat myöhäisperinteessä olleet muun muassa Enontekiön Näkkäläjärvi ja Pöyrisjärvi.
Saivo-järviä on tavallisesti pidetty pyhinä, ja niiden rannoilla on uhrattu sekä järvelle että siinä asuville olennoille. Kultin oletetaan liittyvän käsityksiin vedenalaisista vainajalasta. Saivo on sanana ollut monimuotoinen, sillä järvien ja tuntureiden lisäksi sanalla on tarkoitettu myös näitä niissä asuvia yliluonnollisia olentoja. Saivo-olennot jo vainajien henget ovat toisinaan samaistettu, mutta sáiva-olentoja on rinnastettu myös maahisiin ja joskus muihinkin haltijoihin. Saivo-olennoille uhraaminen on kuulunut tyypillisesti miesten tehtäviin. Uhririitit on suoritettu kaukana asumuksista vanhalla kulttipaikalla. Uhrilahjoina on tarjottu esimerkiksi uhrieläinten sarvia tai muita ruhon osia.
Saivo-järvien ja -tuntureiden eläinhahmoisia olentoja on pidetty saamelaisnoidan apuhenkinä ja ihmismuotoisia olentoja suojelushenkinä. Jälkimmäiset olivat edesmenneiden noitien henkiä. Saivo-henkiä oli kuitenkin useimpien lähteiden mukaan myös tavallisilla ihmisillä, jotka eivät kuitenkaan pystyneet kommunikoimaan niiden kanssa suoraan.
Isopaasi

Isopaasi
| --- | --- |
Sijainti:  60°27′26″N, 21°45′43.9″E, Naantali Varsinais-Suomi Suomi
Merialue:  Saaristomeri
Pinta-ala:  0,16 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  1
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Isopaasi on saari Naantalissa Merimaskun alueella. Saaren pinta-ala on 0,16 neliökilometriä, ja vakituisia asukkaita on yksi. Vapaa-ajan asuntoja saarella on kaksi, pois lukien vapaa-ajan asunnot, joissa asutaan pysyvästi. Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä.
Isopaasi sijaitsee Otavan länsipuolella monen pienen saaren ympäröimänä. Saaren suurin pituus on noin 570 metriä.
Ihtiman

| Ihtiman Ихтиман |
| --- | --- |
 Ihtimanin kaupungintalo
 lippu
 Ihtiman
 Koordinaatit: 42°26′N, 23°49′E 
Valtio:  Bulgaria
Alue:  Sofian alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  541,77 km²
Väkiluku (2011):  17 732
 – Väestötiheys:  32,7 as./km²
 
 ihtiman-obshtina.com 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ihtiman (bulg. Ихтиман) on kaupunki ja kunta Sofian alueella Länsi-Bulgariassa. Kunnan asukasluku on 17 732 (vuonna 2011). Ihtiman sijaitsee Sredna Gora ja Rilavuorten välisellä ylängöllä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ihtiman Wikimedia Commonsissa
Páfos

| Páfos Páfoksen kunta Πάφος Δήμος Πάφου |
| --- | --- |
 Páfoksen satamaa.
 Páfos
 Koordinaatit: 34°46′35″N, 32°25′41″E 
Valtio:   Kypros
Alue:  Páfos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki ja kunta
Väkiluku (2011):  32 892
 – Metropolialue:  64 400
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  8010 – 8049
Suuntanumero(t):  (+357) 6
 
 pafos.org.cy 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Páfos (kreik. Πάφος, turk. Baf, Baffa) on kaupunki ja kunta (Δήμος Πάφου, Dímos Páfou) Páfoksen alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Se on alueensa hallinnollinen keskus. Kaupungin väkiluku on 32 892 (2011) ja koko kaupunkialueen väkiluku noin 64 400 (2016).
Páfos sijaitsee Kyproksen lounaisrannikolla. Se on satamakaupunki ja nopeasti kehittyvä matkailukohde. Siellä sijaitsee myös maan toinen kansainvälinen lentokenttä, Páfoksen kansainvälinen lentoasema, sekä kalastussatama.
Antiikin Pafos oli kreikkalaisessa mytologiassa Afroditen synnyinpaikka. Hellenistisellä ja roomalaisella kaudella kaupunki oli saaren hallinnollinen keskus. Antiikin kaupungin arkeologinen alue on Unescon maailmanperintökohde.
Maantiede

Páfoksen kaupunki sijaitsee Välimeren rannalla Kyproksen lounaisrannikolla. Etäisyys pääkaupunki Nikosiaan on 148 kilometriä ja Limassoliin 68 kilometriä. Páfoksen kaupunki koostuu kahdesta osasta, jotka ovat Páno Páfos (”Ylempi Páfos”) ja Káto Páfos (”Alempi Páfos”). Páno Páfos sijaitsee nimensä mukaisesti ylempänä ja kauempana merestä, ja muodostaa Páfoksen vanhankaupungin. Se tunnetaan paikallisesti myös nimellä Ktíma. Káto Páfos, joka tunnetaan myös nimellä Néa Páfos, sijaitsee meren rannalla antiikin aikaisen kaupungin paikalla.
Historia > Antiikki

Alkuperäinen Pafoksen kaupunki, joka tunnetaan myös nimellä Palaipafos (”Vanha Pafos”), sijaitsi noin 16 kilometriä itään nykyisestä Páfoksen kaupungista. Se tunnetaan erityisesti Afroditen pyhäköstä, joka oli jumalattaren tärkeimpiä kulttipaikkoja koko antiikin maailmassa. Kaupunki syntyi jo mykeneläisellä kaudella viimeistään 1100-luvulla eaa., mutta paikalla on ollut asutusta ja kulttitoimintaa jo neoliittisella kaudella 3000-luvulla eaa.
Klassisen antiikin aikana Palaipafos oli yksi saaren kuningaskunnista ja kaupunkivaltioista. Se menetti entisen merkityksensä 300-luvun eaa. lopulla, jolloin kaupunkivaltion uudeksi keskukseksi perustettiin Nea Pafos (”Uusi Pafos”) nykyisen kaupungin Káto Páfoksen paikalle. Palaipafos säilyi kuitenkin edelleen merkittävänä kulttipaikkana. Nea Pafos toimi hellenistisellä kaudella saarta hallinneiden Ptolemaiosten hallintokeskuksena, ja nousi näin saaren tärkeimmäksi kaupungiksi. Pafos toimi myös roomalaisen Kyproksen keskuksena sen jälkeen, kun roomalaiset valtasivat saaren vuonna 58 eaa.
Apostolien tekojen mukaan apostolit Paavali ja Barnabas vierailivat Pafoksessa vuonna 45 jaa., ja käännyttivät saaren käskynhaltijan Sergius Pauluksen kristinuskoon. Kaupunki kukoisti erityisesti 100- ja 200-luvuilla, jolloin pääosa sen merkittävistä julkisista rakennuksista valmistui.
Pafoksen merkitys väheni 300-luvulla, jolloin suuri maanjäristys runteli kaupunkia huomattavasti. Sen jälkeen saaren keskukseksi nousi Salamis.
Historia > Myöhempi historia

Arabit ryöstelivät kaupunkia 600-luvulla, joka vähensi sen merkitystä entisestään. Hyökkäysten seurauksena kaupunki siirrettiin kauemmaksi merestä Páno Páfoksen alueelle. Keskiajalla kaupungissa hallitsivat muun muassa Lusignanin hallitsijasuku (1192–1489), Venetsian tasavalta sekä Osmanien valtakunta. Sen merkitys pysyi kuitenkin vähäisenä ja se oli sekä kielellisesti että kulttuurisesti eristynyt muusta saaresta vuosisatojen ajan.
1800-luvun loppupuolella yhdysvaltalainen Lárnakan konsuli Luigi Palma de Cesnola ja muut haudanryöstäjät tyhjensivät valtaosan alueen haudoista. Saaren länsipään Akámaksen niemi oli brittien armeijan harjoitus- ja tulitussalueena, minkä vuoksi sen haudat saivat olla paradoksaalisesti suhteellisen rauhassa. Vuoden 1974 tapahtumien jälkeen valtaosa Páfoksen turkkilaisväestöstä muutti vastentahtoisesti saaren pohjoisosaan ja alueen asuttivat lähes kokonaan kreikkalaiset. Páfoksen kansainvälinen lentoasema valmistui vuonna 1983, mikä nosti alueen asemaa takamaastosta kiinnostavaksi matkailukohteeksi.
Páfoksen antiikin aikaiset nähtävyydet eli Palaipafoksen ja Nea Pafoksen arkeologiset alueet liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1980.
Nähtävyyksiä

Páfoksen tärkein nähtävyys on antiikin aikaisen kaupungin arkeologinen alue niemellä heti Káto Páfoksen länsipuolella. Se tunnetaan erityisesti hienoin lattiamosaiikein koristelluista taloistaan. Niistä tunnetuin on niin kutsuttu Dionysoksen talo. Pyhän Solomonen (Agía Solomoní) maanalaisen kirkon luona sijaitsee katakombeja. Toinen tärkeä arkeologinen alue on hieman idempänä Panagía Chrysopolítissan kirkon (myös Pyhän Kyriaken kirkko, Agía Kyriakí) ympärillä oleva alue. Siellä sijaitsee muun muassa pylväs, johon apostoli Paavali legendan mukaan sidottiin ruoskimista varten.
Kolmas keskeinen arkeologinen alue ovat niin kutsutut Kuninkaiden haudat noin 1,5 kilometriä pohjoisempana. Nimestään huolimatta sinne ei kuitenkaan haudattu kuninkaita vaan kaupungin hellenistisen ja roomalaisen kauden merkkihenkilöitä.
Páfoksen museoihin kuuluvat Páfoksen arkeologinen museo sekä kansatieteellinen museo. Muihin nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Pyhän Theodoroksen (Ágios Theódoros) katedraali, uusklassista arkkitehtuuria edustava kunnantalo (”kaupungintalo”) sekä muut uusklassiset rakennukset Páno Páfoksessa, sekä vanha turkkilainen moskeija ja turkkilainen kylpylä. Kaupungin lähistöllä sijaitsee Pyhän Neofytoksen (Ágios Neófytos) luostari, jossa on bysanttilaisaikaisia freskoja 1100- ja 1400-luvuilta. Páfoksen bysanttilainen museo toimii nykyisin Geroskípoussa.
Vanhan kaupungin Páno Páfoksen alueella sijaitsee muun muassa paikallinen agora tai basaari, josta löytyy paikallista ruokaa sekä vaatteita. Káto Páfos on kaupungin turistielämän keskus. Kaupungin suurin ostoskeskus on Kings Avenue Mall, joka sijaitsee Káto Páfoksessa kävelymatkan päässä satamasta ja turistialueelta.
Panoraamakuva Páfoksen satamasta.
Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen kultainen ansiomerkki

Goldenes Parteiabzeichen der NSDAP
Saksan kansallissosialistisen puolueen kultainen ansiomerkki (saks. Goldene Ehrenmedaille der NSDAP) oli Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen korkein kunniamerkki. Ansiomerkissä oli kultaisen tammenlehvän ympäröimä kansallissosialistisen puolueen puoluetunnus, punaisella pohjalla oleva valkoinen ympyrä, jonka keskellä on musta hakaristi. Adolf Hitler perusti ansiomerkin oluttupavallankaappauksen 10. vuosipäivänä 9. marraskuuta 1933.
Kultainen ansiomerkki myönnettiin ”vanhoille taistelijoille” (Alte Kämpfer), eli henkilöille, joiden kansallissosialistisen puolueen jäsennumero oli alle 100 000. Täten he olivat varmasti olleet puolueen jäseniä ennen kuin puolueen valtaannousu alkoi näyttää todennäköiseltä, mikä osoitti heidän liittyneen puolueeseen vakaumuksesta. Lisäksi palkituilta edellytettiin katkeamatonta ja aktiivista jäsenyyttä. Tämän takia vain 22 282 puoluetoverilla oli oikeus saada ansiomerkki: 20 487 miehellä ja 1 795 naisella. Myös henkilöillä, jotka olivat olleet puolueen palveluksessa keskeytymättömästi 27. helmikuuta 1925 alkaen, jolloin puolueen toiminta alkoi kiellon jälkeen uudelleen, oli oikeus saada ansiomerkki. Kultaisen ansiomerkin voi saada myös ”erityisistä ansioista”. Tällaisista tapauksista Hitler päätti henkilökohtaisesti. Mikäli erityisistä ansioista palkittu ei ollut puolueen jäsen, seurasi kunniamerkin antamisesta automaattisesti myös jäsenyys puolueessa. Tämä koski myös sotilashenkilöitä, joiden ei tuolloisen asevelvollisuuslain mukaan ollut mahdollista olla jäseniä poliittisessa puolueessa. Heidän tapauksessaan jäsenyys aktivoitiin vasta, kun heidän vakinainen aktiivipalveluksensa oli päättynyt.
Mikäli kultainen ansiomerkki oli myönnetty alhaisen jäsennumeron perusteella, oli jäsennumero kaiverrettu ansiomerkin taakse. Jos myöntämisperusteena olivat olleet erityiset ansiot, oli ansiomerkin taakse kaiverrettu kirjaimet A. H. (Adolf Hitler) ja myöntämispäivämäärä. Ansiomerkkiä oli läpimitaltaan kahta kokoa: 38 mm univormuja ja 25 mm siviiliasua varten.
Hitlerin oma kultainen ansiomerkki oli erityisvalmisteinen. Sen taakse oli kaiverrettu ”Nummer 1”. Kuolinpäivänään 30. huhtikuuta 1945 Hitler antoi ansiomerkkinsä Joseph Goebbelsin vaimolle Magda Goebbelsille, joka Hitlerin sihteeri Traudl Jungen mukaan sanoi Hitlerin tehneen itsestään ”Saksan onnellisimman naisen”. Vuonna 1996 Venäjän tiedustelupalvelu FSB ilmoitti hallussaan olevan Hitlerin kultaisen ansiomerkin. Kunniamerkki varastettiin 30. kesäkuuta 2005, kun se oli asetettu näytteille ensi kertaa toisen maailmansodan jälkeen näyttelyyn, joka juhlisti sodan päättymistä 60 vuotta sitten.
Muutamassa tapauksessa puolueen kultainen ansiomerkki myönnettiin myös ulkomaalaiselle. Tämä tapahtui Hitlerin henkilökohtaisella päätöksellä, ja kullekin palkitulle valmistettiin oma, henkilökohtainen kunniamerkki. Tämä oli hyvin harvinainen kunnianosoitus.
Nykyään hyvin säilyneiden kultaisten ansiomerkkien hinta on 600 ja 3 000 euron välillä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen kultainen ansiomerkki Wikimedia Commonsissa
Lamed

| Heprean kirjaimet |
| --- | --- |
א Alef: ב Bet
ג Gimel: ד Dalet
ה He: ו Vav
ז Zajin: ח Ḥet
ט Tet: י Jod
כ Kaf: ל Lamed
מ Mem: נ Nun
ס Samekh: ע Ajin
פ Pe: צ Tsade
ק Qof: ר Reš
ש Šin: ת Tav
vokaalimerkit · dageš
numerojärjestelmä
Lamed on monen seemiläisen kielen aakkoston 12. kirjain. Se sisältyy muun muassa heprealaiseen, foinikialaiseen ja aramealaiseen kirjaimistoon. Lamed on kreikkalaisen lambdan, arabialaisen lāmin (ل), latinalaisen L:n ja kyrillisen Л:n edeltäjä. Kirjaimen nimi tulee sauvaa tai tutkainta eli paimenen piikkipäistä työvälinettä tarkoittavasta sanasta.
Lamed hepreassa

Heprean kielessä lamed ääntyy [l]. Kieliopillisesti se toimii sanan edessä prepositiona, jolla on useita merkityksiä. Tavallisin on datiivinen -lla, -lle, mutta prepositio voi ilmaista myös suuntaa tai translatiivia (-ksi). Verbin eteen liitettynä lamed muodostaa infinitiiviä vastaavan muodon. Heprealaisessa numerojärjestelmässä lamedilla on lukuarvo 30.
Esimerkkejä:
לֵאָה Lea
לָבָן Laaban
לֵוִי Levi
Koodit

| --- | --- |
Unicode UTF-16: U+05dc
Unicode-nimi: HEBREW LETTER LAMED
HTML: &#1500;
ISO 8859-8: 0xec
Saksan kansalliskirjasto

| Saksan kansalliskirjasto> Deutsche Nationalbibliothek DNB |
| --- | --- |
 Logo
 Saksan kansalliskirjaston Leipzigin päätoimipisteen julkisivua.
Sijainti:  Adickesallee 1, 60322 Frankfurt am Main ja Deutscher Platz 1, 04103 Leipzig, Saksa
Koordinaatit:  50.1310°N, 8.6833°E
Tyyppi:  kansalliskirjasto
Perustettu:  1912 (Deutsche Bücherei)
Kokoelman koko:  36,1 milj. nimikettä
Hyllykilometrejä:  386,6 km
Vapaakappaleoikeus:  1913-
Budjetti:  54,866 milj. EUR
Johtaja:  Dr. Elisabeth Niggemann
Työntekijöitä:  611
Kotisivut
Kansalliskirjaston Leipzigin toimipiste.
Saksan kansalliskirjasto (saks. Deutsche Nationalbibliothek tai DNB) on Saksan liittotasavallan kansalliskirjasto, joka toimii maan keskeisenä arkistointikirjastona ja kansallisena kirjastokeskuksena. Kansalliskirjaston toimitilat sijaitsevat Frankfurt am Mainissa ja Leipzigissa. Se perustettiin vuonna 1912.Kansalliskirjastoa johtaa tohtori Elisabeth Niggemann.
Kirjaston tehtävänä on kerätä, pysyvästi arkistoida, kokonaisvaltaisesti dokumentoida, tallentaa ja luetteloida kaikki saksalaiset ja saksankieliset julkaisut vuodesta 1913 alkaen. Tämän lisäksi sinne kerätään ulkomaiset julkaisut Saksasta, saksalaisten julkaisujen käännökset sekä saksalaisten emigranttien julkaisut Natsi-Saksan ajalta (1933-1945).
Kirjaston velvollisuudet on jaettu Leipzigin ja Frankfurtin toimipisteiden kesken, kummankin keskuksen keskittyessä omiin erikoisaloihinsa. Kolmas toimipiste, Deutsches Musikarchiv Berlin (Saksan musiikkiarkisto Berliinissä), perustettiin vuonna 1970. Se keskittyy arkistoimaan musiikkiin liittyvää materiaalia (niin painotuotteita kuin levytyksiäkin).
Saksan kansalliskirjaston Frankfurt am Mainin toimipisteen rakennuksia (rak. 1997).
Sisänäkymää kansalliskirjaston lukusalista Frankfurtin toimipisteessä.
Leipzigin toimipisteen laajennusosaa (2011).
Leipzigin toimipisteen laajennusosaa.
Sisänäkymä Saksan musiikkiarkiston tiloista Berliinissä.
Saksan kansalliskirjaston pääjohtaja Dr. Elisabeth Niggemann.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan kansalliskirjasto Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Kroatia  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  ISIL  Trove 
Muut:  IdRef
Kettumaa

Kettumaa
| --- | --- |
Sijainti:  60°24′16.5″N, 21°40′58.2″E, Naantali Varsinais-Suomi Suomi
Merialue:  Saaristomeri
Pinta-ala:  1,24 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  1
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kettumaa on saari Velkuassa Naantalissa. Saaren pinta-ala on 1,24 neliökilometriä, ja siellä on yksi vakituinen asukas. Vapaa-ajan asuntoja saarella on kaksi, pois lukien vapaa-ajan asunnot, joissa asutaan pysyvästi. Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä.
Kettumaa sijaitsee Salavaisten lounaispuolella. Saari on pohjois–eteläsuunnassa pitkulainen, ja sen suurin pituus on noin 2,1 kilometriä.
Kairamaa

Kairamaa
| --- | --- |
Sijainti:  60°28′10.4″N, 21°48′27.2″E, Naantali Varsinais-Suomi Suomi
Merialue:  Saaristomeri
Pinta-ala:  0,76 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  1 (2009)
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kairamaa on saari entisen Merimaskun kunnan, nykyisen Naantalin kaupungin alueella. Saaren pinta-ala on noin 0,76 neliökilometriä. Vuonna 2009 saarella oli vakituisia asukkaita yksi, ja vapaa-ajan asuntoja saarella oli 18, pois lukien vapaa-ajan asunnot, joissa asutaan pysyvästi. Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä.
Saari on enimmäkseen kallioista metsämaata, korkeimman kohdan ollessa yli 32,5 metriä merenpinnan yläpuolella. Alavimmilla kohdilla on peltoja, joista osa on jo niittyyntynyt. Saarella on ajopolkuja sekä polkuja, ja saareen tulee sähköt. Kairamaa sijaitsee Otavan saaren luoteispuolella, lähimmillään noin 180 metrin etäisyydellä. Saari on lounas–koillissuunnassa pitkulainen, ja sen suurin pituus on noin 1,6 kilometriä. 1960- ja 1970-lukujen peruskartoissa saarella oli useita tiloja ja peltomaata kymmenisen hehtaaria. 70-luvulla saaren rannoilla oli kymmenkunta mökkiä.
Kairamaa kuului Finnilän ja Killaisten kyliin sekä hyvin pieneltä osin Pappilaan.
Saaren itärannalla on laaja ja vanha rantaniittyalue. Vaikka niitty on päässyt laajalti ruovikoitumaan laidunnuksen loputtua, on siellä vielä rantaniittyjen kasvilajistoa kuten: suolavihvilä, ketohanhikki, keltamatara, syysmaitiainen, hiirenvirna, alsikeapila, punanata ja mesiangervo. Kallioisissa ja avoimissa saarekkeissa kasvaa muun muassa ketoneilikka, keltamatara, metsäapila, isomaksaruoho, kissankello, pukinjuuri, kannusruoho, ahomansikka, puna-apila ja kalliokielo.
Kaita (Naantali)

Kaita
| --- | --- |
Sijainti:  60°28′32.9″N, 21°54′25.4″E, Naantali Varsinais-Suomi Suomi
Merialue:  Saaristomeri
Pinta-ala:  0,63 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  3
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kaita on saari Naantalissa Merimaskun alueella. Saaren pinta-ala on 0,63 neliökilometriä, ja vakituisia asukkaita on kolme. Vapaa-ajan asuntoja saarella on 32, pois lukien vapaa-ajan asunnot, joissa asutaan pysyvästi. Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä.
Kaita sijaitsee kahden suuren saaren välissä: lännessä Otava ja idässä Luonnonmaa, sekä kaksi pienempää saarta: pohjoisessa Mustike ja Vaivo sekä etelässä Auva. Saari on pohjois-etelä-suunnassa pitkulainen ja sen suurin pituus on noin 1,87 kilometriä.