stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristiina
Kruunusta luopuminen ja loppuelämä > Loppuelämä Roomassa

Vuoden 1655 lopulla Kristiina saapui Roomaan juhlallisin menoin ja otti käyttöönsä nimen Maria Alexandra, mutta allekirjoitti asiakirjoja edelleen entisellä nimellään. Hän asettui asumaan Farnesen palatsiin. Roomassa Kristiina tutustui muun muassa kardinaali Decio Azzolinoon, joka oli lahjakas ja vaikutusvaltainen kirkkopoliitikko. Sanotaan, että tämä oli ainoa mies, jota Kristiina koskaan todella rakasti. Tähän päivään asti säilyneissä kirjeissään Kristiina paljastaa miehelle intohimoisen rakkautensa. Azzolinosta tuli Kristiinan neuvonantaja, joka uudisti tämän hovia ja järjesteli taloutta.
Vuonna 1659 Kristiina muutti nykyisin Corsinin palatsina tunnettuun Riarion palatsiin, josta tuli hänen pysyvä asuntonsa. Sinne hän alkoi koota taidekokoelmiaan. Ruotsalaisen kirjailijan Sven Stolpen mukaan Kristiina oli useiden vuosien ajan hallitseva hahmo roomalaisessa teatterielämässä sekä myös ”roomalaisen musiikkielämän keskipiste”.
Pian Kristiina alkoi matkustella uudelleen. Hän vieraili muun muassa Ranskassa ja kävi Ruotsissakin kahteen otteeseen 1660-luvulla. Viimeiset kaksikymmentä vuotta elämästään Kristiina kuitenkin vietti Roomassa. Hän kuoli kotonaan lyhyen sairauden jälkeen vuonna 1689 ja hänet haudattiin ensimmäisenä naisena Pietarinkirkkoon suurin juhlamenoin. Riarion palatsissa sijaitsee Kristiinan kuolemasta kertova kivinen muistolaatta, johon on kirjoitettu hänen kuuluisin lausahduksensa: ”Synnyin vapaana, elin vapaana ja vapaana tulen kuolemaan”.
Perintö

Pohjanmaan maakunnassa sijaitseva Kristiinankaupunki, Delawaressa sijaitseva Christina-joki sekä Uudessa-Ruotsissa sijainnut Fort Kristinan tukikohta on nimetty Kristiinan mukaan. Myös Helsingin yliopiston naistutkimuksen laitos Kristiina-instituutti oli nimetty hänen mukaansa. Vuoden Kristiina -palkinto jaetaan sukupuolentutkimuksen tunnetuksi tekemisestä ja sukupuolen perusteella tapahtuvan syrjinnän ja eriarvoisuuden vähentämiseksi tehdystä työstä.
Kristiina on ollut myös aiheena lukuisissa taideteoksissa, kuten elokuvissa, kirjoissa, näytelmissä ja oopperoissa.
Perintö > Elokuvat

Rouben Mamoulian on ohjannut vuonna 1933 Kristiinasta kertovan elokuvan Kuningatar Kristiina. Elokuvassa Kristiinaa näyttelee Greta Garbo.
Giorgio Simonelli on ohjannut vuonna 1950 Kristiinasta kertovan elokuvan Amori e veleni, jossa Kristiinaa näyttelee Lois Maxwell.
Anthony Harvey on ohjannut vuonna 1974 Kristiinasta kertovan elokuvan Kuningatar, jossa Kristiinaa näyttelee Liv Ullmann.
Göran Järvefelt on ohjannut vuonna 1988 Kristiinasta kertovan televisioelokuvan Christina. Elokuvassa Kristiinaa näyttelevät Andreas Unge, Birgitta Svendén ja Margareta Hallin.
Mika Kaurismäki on ohjannut vuonna 2015 Kristiinasta kertovan elokuvan Tyttökuningas. Elokuvassa Kristiinaa näyttelee Malin Buska.
Wilfried Hauke on ohjannut vuonna 2015 Kristiinasta draamadokumentin Christina Wasa - Die wilde Königin, jossa Kristiinaa näyttelevät Agnes Eneborg ja Saga Gärde.
Perintö > Kuunnelmat

Laura Ruohonen on ohjannut ja käsikirjoittanut vuonna 1999 kuunnelman Kuningatar K, jossa Kristiinaa näyttelee Leea Klemola.
Perintö > Näytelmät

Pedro Calderón de la Barca on kirjoittanut 1600-luvulla autosakramentaalin La protestación de la fe.
Jeanette Granberg Stjernström on kirjoittanut näytelmän Drottning Kristina.
August Strindberg on kirjoittanut vuonna 1901 Kristiinasta kertovan näytelmän Kristiina.
Laura Ruohonen on kirjoittanut Kristiinasta kertovan näytelmän Kuningatar K. Teos kantaesitettiin Suomen Kansallisteatterissa vuonna 2003 kirjailijan itsensä ohjaamana, ja Kristiinaa näytteli Wanda Dubiel.
Michel Marc Bouchardin kirjoittama näytelmä Christinae, The Girl King sai kantaesityksensä vuonna 2014 Kanadassa, Stratford-festivaalilla.
Perintö > Oopperat

Alessandro Nini sävelsi vuonna 1840 Kristiinasta kertovan oopperan Cristina di Svezia.
Giuseppe Lillo sävelsi vuonna 1841 Kristiinasta kertovan oopperan Cristina di Svezia.
Jacopo Foroni sävelsi vuonna 1848 Kristiinasta kertovan oopperan Cristina, regina di Svezia.
Sigismond Thalberg sävelsi vuonna 1855 Kristiinasta kertovan oopperan Cristina di Svezia.
Friedrich Wilhelm von Redern sävelsi vuonna 1860 Kristiinasta kertovan oopperan Christine de Suede.
Perintö > Romaanit

Evald Ferdinand Jahnsson on kirjoittanut vuonna 1884 historiallisen romaanin Muuan suomalainen soturi Kristiina kuningattaren aikakaudelta, jossa Kristiina esiintyy eräänä kirjan hahmona.
Zachris Topelius on kirjoittanut vuonna 1899 Kristiinan hallintokaudelle sijoittuvan historiallisen romaanin Tähtien turvatit.
Herta J. Enevoldsen on kirjoittanut vuonna 1978 kaksi Kristiinasta kertovaa romaania: Heltekongens datter ja En dronning værdig.
Eeva-Liisa Oksanen on kirjoittanut vuonna 2015 historiallisen romaanin Kapinantekijä ja Kuningatar.
Perintö > Tietokonepelit

Sid Meier's Civilization VI -strategiapelin vuonna 2019 julkaistussa laajennososassa Civilization VI: Gathering Storm, Kristiina toimii Ruotsin kuningaskunnan johtajana.
Perintö > TV-sarjat

Björn Melander on ohjannut vuonna 1981 Ruotsin SVT-televisioyhtiölle minisarjan Drottning Christina, jossa Kristiinaa näyttelevät Hanna Elgstrand ja Lena Nyman.
Kirjallisuutta

Englund, Peter: Kuningatar Kristiina: Elämäkerta.  ((Silvermasken: En kort biografi över drottning Kristina, 2006.) Suomentanut Rauno Ekholm)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32390-8
Klinge, Matti: Kuningatar Kristiina: Aikansa eurooppalainen.  Helsingissä:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-11402-6
Stolpe, Sven: Kuningatar Kristiina : Hänen aikansa ja hänen aatemaailmansa. Tekijän luvalla lyhentäen suom. Synnöve Saraja. Porvoo; Helsinki: WS, 1967.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mäkelä-Alitalo, Anneli; Setälä, Päivi: / Kristiina (1626–1689) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 23.6.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Kustaa II Aadolf | Ruotsin kuningatar 1632–1654 | Seuraaja: Kaarle X Kustaa |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Drottning Kristina – Tämä on osittainen käännös ruotsinkielisestä artikkelista (luettu 8.3.2016)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Muut:  RISM  IdRef 
Kristiinan vanhemmat Kustaa II Aadolf  ja Maria Eleonoora. Tuntemattoman taiteilijan maalaus n. vuodelta 1632
16-vuotias Kristiina kuningattarena.
Kristiina vanhana. Tuntemattoman taiteilijan maalaus.
Kristiinan hautamuistomerkki Pietarinkirkossa.
Käännös suomeksi
Le Chat Noir

Théophile Steinlenin vuonna 1896 julkaisema juliste, joka mainostaa Le Chat Noirin kabareen kiertuetta muihin kaupunkeihin ("tulossa pian")
Le Chat Noir (ranskaksi: [lə ʃa nwaʁ] "Musta kissa") oli 1800-luvun viihdepaikka Pariisin boheemialueella Montmartressa. Se avattiin 18. marraskuuta 1881 osoitteessa Boulevard de Rochechouart. Sen impressaari eli johtaja oli Rodolphe Salis, ja se suljettiin vuonna 1897 pian Salisin kuoleman jälkeen.
Le Chat Noir oli ensimmäinen moderni kabaree: yökerho, jossa yleisö istui pöytien ääressä ja nautti juomia samalla, kun heitä viihdytti lavalla esiintyvä kabaree. Esitystä juonsi seremoniamestari, joka kommunikoi yleisön kanssa. Vastaavia kabareita ovat olleet esimerkiksi Pietarissa Kulkukoiran kellari, Barcelonassa Els Quatre Gats ja Lontoossa The Cave of the Golden Calf.
Klubi on tullut tunnetuksi ikonisesta julisteesta, jonka on tehnyt Théophile Steinlen. Kukoistusaikanaan se toimi taiteilijoiden yhteisenä kokoontumispaikkana. Vuosina 1882-1895 kabaree julkaisi viikoittain samannimisen lehden, joka sisälsi kirjallisia tekstejä, Montmartren uutisia, uutisia kabareen maailmasta, runoutta ja poliittista satiiria.
Varhainen historia

Kabaree aloitti toimintansa halvimmassa mahdollisessa sijainnissa, pienessä kahden huoneen tilassa, joka sijaitsi osoitteessa 84 Boulevard Rochechouart.
Sen menestyksen takana oli radikaalien nuorten kirjailijoiden ja taiteilijoiden ryhmä, jonka nimi oli Hydropathes (”ne, jotka pelkäävät vettä – joten he juovat vain viiniä”), klubi, jota johti journalisti Émile Goudeau. Ryhmä väitti vastustavansa vettä, ja joi siksi mieluummin viiniä ja olutta. Ryhmä ajoi yhteiskunnallisia ja taiteellisia uudistuksia. Goudeaun klubi oli kokoontunut aluksi Goudeaun kotona Rive Gauche (Seinen vasemmalla rannalla), mutta siitä tuli niin suosittu, että tarvittiin uusi kokouspaikka. Goudeau tapasi Salisin, joka houkutteli heitä siirtämään klubin kokoukset Le Chat Noiriin, joka oli muuttanut uuteen paikkaan joen toiselle puolelle Rue de Lavalille (nykyisin Rue Victor-Massé).
Klubia perustaessaan Salis julkaisi manifestin: ”Aiomme ottaa huomioon poliittiset tapahtumat, opettaa ihmiset näkemään oman tyhmyytensä, riistää teeskentelijältä hänen huonon tuulensa, osoittaa poroporvarille elämän aurinkoisen puolen, riisua luulotautiselta hänen irvistävän naamarinsa – hankkiaksemme aineistoa tähän kirjalliseen viihteeseen, aiomme kuunnella salaa ja hiipiä ympäriinsä kuin kissat öisin katoilla.”
Uusi esityspaikka

Kesäkuussa 1885, kolme ja puoli vuotta avaamisen jälkeen, Le Chat Noir muutti uuteen tilaan osoitteessa 12 Rue Victor-Massé. Uusi paikka oli taidemaalari Alfred Stevensin omistama vanha kartano, joka muutettiin Saliksen toimesta "muodikkaaksi maalaistaloksi" arkkitehti Maurice Isabeyn avustuksella.
Pian kasvava joukko runoilijoita ja laulajia kokoontui Le Chat Noirissa, joka tarjosi ihanteellisen paikan ja mahdollisuuden harjoitella tekstien esittämistä muiden esiintyjien, yleisön ja kollegoiden edessä.
Liioitellusti, ironisen kohteliaasti esiintynyt Salis oli useimmiten conférencier (esityksen jälkeinen luennoitsija tai seremoniamestari). Täällä uudet taidemuodot Salon des Arts Incohérents (Salon of Incoherent Arts), varjoesitykset ja koomiset monologit saivat alkunsa.
Le Chat Noirin piiriin kuuluivat muun muassa Jane Avril, Franc-Nohain, Adolphe Willette, Caran d’Ache, André Gill, Émile Cohl, Paul Bilhaud, Sarah England, Paul Verlaine, Henri Rivière, Claude Debussy, Erik Satie, Charles Cros, Jules Laforgue, Yvette Guilbert, Charles Moréas, Albert Samain, Louis Le Cardonnel, Coquelin Cadet, Emile Goudeau, Alphonse Allais, Maurice Rollinat, Maurice Donnay, Armand Masson, Aristide Bruant, Théodore Botrel, Paul Signac, Porfirio Pires, August Strindberg, George Auriol, Marie Krysinska ja Henri de Toulouse-Lautrec.
Salisin ryhmän viimeinen varjoteatteriesitys nähtiin tammikuussa 1897, minkä jälkeen Salis vei esityksen kiertueelle. Salis suunnitteli kabareen siirtämistä Pariisiin, mutta hän kuoli 19. maaliskuuta 1897.
Rodophe Salisin kuolema vuonna 1897 merkitsi Le Chat Noirin loppua. Siihen mennessä Montmartren kiehtovuus yleisön silmissä oli vähentynyt ja Salis oli jo hävittänyt klubin varat ja tilat. Pian Salisin kuoleman jälkeen taiteilijaryhmä hajosi, ja Le Chat Noir vähitellen lakkasi olemasta.
Viimeinen sijainti

Kymmenen vuotta myöhemmin, vuonna 1907, Jehan Chargot avasi samannimisen kahvilan yrittäessään jatkaa maineikkaan edeltäjänsä työtä uudella modernilla otteella. Uusi Chat Noir, joka sijaitsi osoitteessa 68, Boulevard de Clichy, pysyi suosittuna 1920-luvulle asti.
Nykyään neonkyltti, joka sisältää Steinlenin ikonisen Chat Noir -kuvan, on esillä samassa osoitteessa 68, Boulevard de Clichy ja siellä sijaitsee samanniminen hotelli.
Muut kabareet jäljittelivät Le Chat Noirin luomaa konseptia. Joulukuussa 1899 Henri Fursy avasi Boîte à Fursy -kabareen entisessä Chat Noir -hotellissa Rue Victor-Massén varrella. Hän mainosti olevansa Salisin manttelinperijä ja sanoi, että kiitos hänen kabareensa, yleisöllä on jälleen syytä kiivetä ylös Montmartrea kuullakseen suosituimpia chansoneita.
Maininnat populaarikulttuurissa

Le Chat Noir -juliste on esillä näkyvästi rikospaikkavalokuvissa, jotka on tehty Kathleen Petersonin aviomiehen ja kirjailijan Michael Petersonin murhasta vuonna 2001.
Le Chat Noir -juliste on esillä näkyvästi myös elokuvassa Aamiainen Tiffanylla, jossa se roikkuu seinällä portaikon yläpuolella.
Le Chat Noir on yökerhon nimi, jossa Frank Sinatran ja Natalie Woodin esittämien henkilöhahmojen suhde syttyy uudelleen vuoden 1958 elokuvassa Kiirastulessa. Sisäänkäynnin seinällä on myös kuuluisa kissamaalaus, jossa silmät vilkkuvat.
Le Chat Noiriin viitattiin Sakura Taisenissa.
Le Chat Noir -maalaus näkyy taustalla elokuvassa Lemmikkien salainen elämä.
Le Chat Noir -juliste nähdään seinällä Maude Apatow’n esittämän Claire Carlinin makuuhuoneessa vuonna 2020 julkaistussa Staten Islandin kuningas -elokuvassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Le Chat Noir Wikimedia Commonsissa
Le Chat Noir 1882-1891 BnF:ssä
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en: Le Chat Noir
Le Chat Noir Cabaret alkuperäinen sijainti osoitteessa 84, Boulevard Rochechouart
Yksityiskohta LE CHAT NOIR -lehdestä, numero 152, 6. joulukuuta 1884.
Le Chat Noirin kolmas sijainti osoitteessa 68 Boulevard de Clichy Paris (kuva vuodelta 1929)
Le Chat Noir n. 1920
Le Chat Noirin viimeisen sijainnin julkisivu osoitteessa 68, Boulevard de Clichy vuonna 2007.
Käännös suomeksi
Tehotytöt

| Tehotytöt> The Powerpuff Girls |
| --- | --- |
Tyyli:  Animaatio
Kestoaika:  22 min.
Luoja(t):  Craig McCracken
Pääosissa:  Cathy Cavadini Tara Charendoff  E.G. Daily Tom Kane Tom Kenny Roger Jackson Jennifer Hale Jennifer Martin
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  amerikanenglanti
Verkko:   Nelonen (2002–2006)  Cartoon Network  MTV Juniori (2008–2010)  MTV3 (2009–2010)
Esitetty:  18. marraskuuta 1998 – 25. maaliskuuta 2005
Tuotantokausia:  6
Jaksoja:  78
Tuotanto
Tuottaja(t):  Craig McCracken Genndy Tartakovsky Brian A. Miller Chris Savino
Ohjaaja(t):  Craig McCracken Genndy Tartakovsky John McIntyre
Käsikirjoittaja(t):  Craig McCracken Chris Reccardi Chris Savino Dave Smith Paul Rudish Don Shank Cindy Morrow
Tuotantoyhtiö(t):  Hanna-Barbera Cartoon Network Studios
Palkinnot
Voitetut:  Emmy (2000, 2005) Annie (2001)
Ehdokkuudet:  Annie (1999, 2000, 2003, 2004, 2005) Emmy (1999, 2000, 2001) Blimp Award (2001)
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Tehotytöt (engl. The Powerpuff Girls) on yhdysvaltalainen Emmy-palkittu lasten piirrossarja, joka kertoo kolmesta erittäin voimakkaasta pikkutytöstä: Papusta, Pipasta ja Poppanasta. Tytöt ovat kolmoset, mutta he eroavat toisistaan sekä luonteeltaan että ulkonäöltään. Kun Tuusvillen kaupunkia (Townsville) uhkaa jokin vaara, ainoa vaadittava on soitto Tehotytöille, ja asia on kunnossa. Sarjan on luonut Craig McCracken ja sen on tuottanut Hanna-Barbera, joka tunnetaan nykyisin nimellä Cartoon Network Studios. Suomessa ohjelmaa on esittänyt Nelonen, Sub Juniori ja MTV3.
Sarjasta tehtiin myös elokuva Powerpuff Girls – elokuva vuonna 2002, joka kertoo tyttöjen synnyintarinan. Tehotytöistä on tehty animeversio nimeltä Demashita! Powerpuff Girls Z. Siinä he eivät saaneet syntyessään voimia, vaan suuren purkauksen seurauksena valkoiset säteet osuivat heihin. Sarjalle myös tehtiin reboot vuonna 2016.
Hahmot

Papu (Blossom) on Tehotyttöjen johtaja. Hänellä on oranssit pitkät hiukset ja vaaleanpunaiset silmät. Hänellä on myös punainen rusetti päässä. Papu on fiksu, pippurinen ja suosittu tyttö poikien keskuudessa, mutta myös aika hidasjärkinen. Hänellä on myös ylimääräinen kyky, "jäätävä puhallus" jolla voi jäädyttää mitä vaan puhaltamalla.
Pipa (Bubbles) on Tehotyttöjen ilopilleri ja kova hihittämään. Hänellä on keltaiset hiukset jotka ovat saparoilla ja vaaleansiniset silmät. Pipa on viaton ja hyväsydäminen tyttö, joka haluaa jokaiselle pelkkää hyvää, mutta hän on myös pelkuri ja tavaton itkupilli. Hän osaa puhua espanjaa ja oravien kieltä joita Papu ja Poppana eivät osaa. Hänen lempilelunsa on hänen purppuranvärinen mustekalansa nimeltään Okti.
Poppana (Buttercup) on Tehotyttöryhmän poikatyttö, jolla on mustat lyhyet hiukset ja vihreät silmät. Poppana on todella maskuliininen tyttö, joka kovistelee usein ja tykkää tosi paljon Batmanista ja Zorrosta. Hän on todella rohkea ja haluaa aina pelastaa kaiken.
Professori Utonium (Professor Utonium) on tiedemies, joka loi Tehotytöt. Hän on isänä erittäin suojelevainen tyttöjä kohtaa huolimatta siitä, että he ovat supersankareita. Lisäksi Professori on isänä erittäin hyvä rohkaisemaan tyttöjään ja osoittamaan heille rakkautta. Useimmiten hänen parhaimmat keksintönsä syntyvät vahingossa.
Pormestari (Mayor) on nimensä mukaan Tuusvillen kaupungin pormestari, joka on erittäin riippuvainen sihteerinsä ja Tehotyttöjen avusta. Ilman heitä hän olisi hukassa. Lisäksi Pormestarille erittäin tärkeitä asioita ovat suolakurkut ja hänen musta hattunsa.
Neiti Bellum (Miss Bellum) on Pormestarin sihteeri, joka useimmiten joutuu tekemään kaikki päätökset Pormestarin puolesta. Hän ei kuitenkaan halua kenenkään muun olevan Pormestarina, kuin heidän nykyinen Pormestarinsa. Neiti Bellum on myös joissain jaksoissa esiintynyt kuin äitihahmona Tehotytöille. Bellum on kaunis nainen, johon monet miehet ovat ihastuneet, mutta hän on kuitenkin sinkku. Hänen kasvojaan ei koskaan näytetä, vaan ne ovat aina piilossa, esimerkiksi ilmapallon takana, naama on siteiden peitossa tai hiusten peittäminä.
Neiti Misu (Miss Keane) on Tehotyttöjen koulun opettaja. Hänellä on yllään oranssi paita, punainen liivi, ruskeat housut, ja hänellä on lyhyet mustat hiukset ja vaaleansiniset silmät. Hän on kärsivällinen, kaunis, ymmärtäväinen ja hyvin suojeleva oppilaitaan, mikä tekee hänestä pidetyn, äidillisen hahmon.
Ääninäyttelijät > Englanninkieliset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Cathy Cavadini  | … |  Papu   |
|  Tara Charendoff  | … |  Pipa   |
|  Elizabeth Daily  | … |  Poppana   |
|  Tom Kane  | … |  professori Utonium, Se, puhuva koira   |
|  Tom Kenny  | … |  Kertoja, pormestari, Mitch Mitchelson, Snake, Lenny Baxter   |
|  Jennifer Martin  | … |  neiti Bellum   |
|  Jennifer Hale  | … |  neiti Keane, Prinsessa Hyffe, Sedusa   |
|  Roger Jackson  | … |  Mojo Jojo, Ropa   |
|  Jim Cummings  | … |  Pasi Lunkki   |
|  Jeff Glen Bennett  | … |  Ässä, Pömpeli, Nökö, Major Man, Harold Smith, Mike Bricowski, professori Dick Hardley   |
|  Rob Paulsen  | … |  Rapa, Ripa, Doot Da Doot Da Doo Doos, Hota Wata, Killa Drilla, Blah-Blah Blah-Blah   |
|  Chuck McCann  | … |  Ameebaveljekset   |
|  Kevin M. Richardson  | … |  The Boogie Man, lakimies monsteri, Lie, Rocko Socko   |
|  Dee Bradley Baker  | … |  Elmer Sglue, Steve the Monster, linja-autokuljettaja   |
|  Kath Soucie  | … |  Maryanne Smith, Julie Smith   |
|  Christine Cavanaugh  | … |  Bud Smith   |
|  Greg Eagles  | … |  Nukkumatti   |
|  Kimberly Brooks  | … |  Joey   |
|  Grey DeLisle  | … |  Jenny, Betty, Gabby Baloni   |
|  Clancy Brown  | … |  Mascumax   |
|  Frank Welker  | … |  Bullet   |
|  Daran Norris  | … |  Derek, tarjoilija   |
|  James Arnold Taylor  | … |  Brian Larsen, sivuäänet   |
|  Maurice LaMarche  | … |  Poliisi   |
Ääninäyttelijät > Suomenkieliset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mirjami Heikkinen  | … |  Papu, sivuäänet    |
|  Annituuli Kasurinen  | … |  Pipa, Juuli Mälsä, sivuäänet    |
|  Kiti Kokkonen  | … |  Poppana, sivuäänet    |
|  Timo Tuominen  | … |  Professori Utonium, Ässä, sivuäänet    |
|  Rauno Ahonen  | … |  Mojo Jojo, Poju Mälsä, Nökö, sivuäänet    |
|  Jukka Rasila  | … |  Se, Pasi Lunkki, Arturo, puhuva koira, Ameebaveli, linja-autonkulettaja, Lenny Baxter, sivuäänet    |
|  Markus Bäckman  | … |  Pömpeli, Ameebaveli, Stanley Kuppi, Parsakaalien johtaja, Mahtimies, sivuäänet    |
|  Henna Haverinen  | … |  Prinsessa Hyffe   |
|  Antti Pääkkönen  | … |  Kertoja, Pormestari, Snake, Harold Mälsä, sivuäänet    |
|  Annamari Metsävainio  | … |  Neiti Bellum, neiti Misu, Marian Mälsä, sivuäänet    |
|  Teuvo Matala  | … |  Rapa  |
|  Tuomas Oksanen  | … |  Ripa  |
|  Taisto Oksanen  | … |  Ropa  |
Vastaanotto ja arvostelu

Wizard Magazine listasi vuonna 2001 Tehotytöt sijalle 10 laatimassaan kautta aikain sadan parhaan animaatiosarjan listalla.
Tammikuussa 2009 IGN-sivuston laatiman sadan parhaan animaatiosarjan listan mukaan Tehotytöt oli sijalla 42.
Pauline Ferrand-Prévot

Pauline Ferrand-Prévot vuonna 2018
Pauline Ferrand-Prévot (s. 10. helmikuuta 1992 Reims, Ranska) on ranskalainen kilpapyöräilijä ja maastopyöräilyn olympiavoittaja. Hänellä on useita maailmanmestaruuksia eri pyöräilylajeissa, mutta erityisesti hän on menestynyt maastopyöräilyn cross countryssa, eli maastoajossa.
Ferrand-Prévot voitti maastopyöräilyn olympiakultaa Pariisin olympialaisissa 2024. Lisäksi hänellä on maastopyöräilyn olympiamatkan maailmanmestaruuskilpailuista viisi mestaruutta vuosilta 2015, 2019, 2020, 2022 ja 2023 sekä pronssia vuodelta 2017. Maastopyöräilyn lyhyellä matkalla hän on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2022 ja 2023 sekä saavuttanut MM-hopeaa 2024 ja MM-pronssia 2021. Maratonmatkalla hän on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2019 ja 2022. Maastopyöräilyn EM-kilpailuista hänellä on kultaa 2020 ja 2021 sekä hopeaa 2018 ja 2022. Maastopyöräilyn maailmancupissa hän on saavuttanut 15 voittoa. Hän on myös voittanut cyclocrossin maailmanmestaruuden vuonna 2015 ja saanut EM-hopeaa 2012 sekä voittanut gravel-pyöräilyn maaimanmestaruuden 2022.
Ferrand-Prévot voitti maantiepyöräilyn maailmanmestaruuden vuonna 2014. Hän on sijoittunut MM-kilpailuissa lisäksi kuudenneksi 2015 ja olympialaisten maantieajossa kahdeksanneksi 2012. Hän voitti La Flèche Wallonne -klassikon vuonna 2014. Giro Rosan kokonaiskilpailussa hän sijoittui toiseksi 2014. Trofeo Alfredo Binda -kilpailussa hän oli toinen 2015 sekä GP de Plouayssa toinen 2017 ja kolmas 2014 ja 2015. Strade Bianchesa hän sijoittui kolmanneksi 2025. Ranskan-mestaruuden hän on voittanut maantieajossa 2014 ja 2015 sekä aika-ajossa 2012, 2013 ja 2014.
Jim Morrison

| Jim Morrison |
| --- | --- |
 Jim Morrison vuonna 1969
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. joulukuuta 1943 Melbourne, Florida, Yhdysvallat
Kuollut: 3. heinäkuuta 1971 (27 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  laulaja, runoilija
Muusikko
Taiteilijanimi:  The Lizard King Mr. Mojo Risin’ (anagrammi nimestä Jim Morrison)
Aktiivisena:  1965–1971
Tyylilajit:  psykedeelinen rock, blues rock, hard rock, acid rock, spoken word
Yhtyeet:  The Doors
Levy-yhtiöt:  Elektra
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
James Douglas ”Jim” Morrison (8. joulukuuta 1943 Melbourne, Florida, Yhdysvallat – 3. heinäkuuta 1971 Pariisi, Ranska) oli yhdysvaltalainen rocklaulaja ja runoilija. Hän tuli tunnetuksi The Doors -yhtyeen laulajana ja keulahahmona.
Nuorena Morrison muutti perheensä mukana usein, kunnes asettui Kaliforniaan opiskelemaan elokuvantekoa. Los Angelesissa hän perusti vuonna 1965 rockyhtye Doorsin, jonka laulusolisti ja yksi lauluntekijöistä hänestä tuli. Yhtye julkaisi useita menestysalbumeja vuosina 1967–1971, ja Morrisonista tuli kuuluisa rocktähti.
Morrison pyrki vastustamaan auktoriteetteja ja järjestystä niin runoudessaan kuin esiintymisissäänkin. Lopulta Morrisonin provokatiiviset lavaesiintymiset johtivat siihen, että hänet tuomittiin rivoista puheista ja itsensä paljastamisesta vankeuteen. Tuomion valitusprosessin aikana Morrison muutti Pariisiin, missä hän kuoli heinäkuussa 1971. Morrisonin kuoleman jälkeen hänen ympärilleen on syntynyt voimakas henkilökultti.