stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuvostoliiton historia
Taistelu vallasta > Stalinin valtaannousu

Sisäpoliittisesti 1920-lukua leimasi taistelu vallasta. Lenin sairastui ja jäi vuonna 1922 sivuun puolueen toiminnasta. Huomattavimpana neuvostojohtajana Leninin takana pidettiin Lev Trotskia, jonka myös Lenin oli arvioinut kyvykkäimmäksi. Sen sijaan pääsihteerinä toimineeseen Josif Staliniin Lenin suhtautui varauksella ja kehotti puoluetovereitaan syrjäyttämään tämän pääsihteerin virasta. Lenin kuoli tammikuussa 1924.
Stalin vahvisti asemiaan liittoutumalla Lev Kamenevin ja Grigori Zinovjevin kanssa Trotskia vastaan. Trotskin ja Stalinin tosiasiallisissa näkemyksissä ei juuri ollut eroa. Trotski oli lähempänä Leninin kantaa ja katsoi että kommunismi saattoi säilyä Neuvostoliitossa vain jos länsimaissa tapahtuisi sosialistinen vallankumous. Stalin taas katsoi parhaaksi vakiinnuttaa ideologia ensin Neuvostoliitossa ja sen jälkeen edistää kommunismin leviämistä muualla. Stalin tulkitsi Trotskin näkemyksiä tätä vastaan ja syytti tätä sodanlietsojaksi, joka vetäisi maan takaisin sotaan. Tätä näkemystä Zinovjev ja Kamenev tukivat. Trotski saatettiin epäsuosioon, erotettiin puolueesta 1927 ja karkotettiin ulkomaille 1929. Stalinin agentit seurasivat häntä kaikkialle, ja vuonna 1940 Trotski murhattiin Meksikossa.
Kun Stalin oli vahvistanut asemaansa tarpeeksi, hän erotti Zinovjevin ja Kamenevin, jotka lähestyivät nyt trotskilaisia. Stalin liittoutui nyt puolueen oikeistosiipeen kuuluneen Nikolai Buharinin kanssa. Tämän tuella puolueen vasemmisto-oppositio syrjäytettiin.
Syrjäytettyään vasemmiston Stalin kääntyi oikeistoa vastaan ja esitti, että puolueen tehtävä oli rakentaa ’’sosialismi yhdessä maassa’’. Tämän teorian mukaan sekä puolueen oikeiston että vasemmiston tavoitteet olivat aiheuttaneet kapitalististen ainesten vahvistumista. Stalinin mukaan vasemmisto ajoi toteuttamiskelvottomia uudistuksia ja oikeisto taas ajoi sosialismin hidasta kehittämistä valtionideologiaksi. Stalinin mukaan oli vain yksi oikea tapa sosialismin toteuttamiseen, ja sitä puolue ryhtyi hänen johdollaan toteuttamaan.
Taistelu vallasta > Teollistaminen ja kollektivisointi

1920-luvun lopulla Stalin päätti toteuttaa voimaperäisen ohjelman sosialismin rakentamiseksi. NEP-järjestelmä oli ajautunut kriisiin, sillä suurteollisuutta oli vähän ja maatilat olivat useimmiten niin pieniä, etteivät ne usein pystyneet myymään viljaa markkinoille. Vain varakkaimmat talonpojat eli kulakit saattoivat myydä ylijäämäviljaa. He eivät kuitenkaan halunneet sitä myydä, vaan pitivät sen mieluummin itsellään, sillä teollisuus tuotti vain vähän ostettavaa. Vilja oli kannattavampaa käyttää rehuna. Tilanne oli kestämätön, sillä se aiheutti sen että kaupunkiväestöllä ei ollut tarpeeksi syötävää.
Kulakit olivat hyötyneet NEP-politiikasta ja tätä politiikkaa tuki Buharinin johtama puolueen oikeistosiipi. Stalin katsoi ”oikeistopoikkeaman” uhaksi ja Buharin syrjäytettiin. NEP-politiikka hylättiin ja Stalin lähti toteuttamaan ensimmäistä viisivuotissuunnitelmaa vuonna 1928. Sen tavoitteena oli nopea teollistuminen, jota maatalouden tuli palvella.
Teollistamiseen liittyen toteutettiin pakkokollektivisointi ja kulakit pakotettiin luovuttamaan ylijäämäviljansa valtiolle. Keskivarakkaat talonpojat liittyivät kolhooseiksi eli kollektiivitalouksiksi, jossa omaisuus oli yhteistä. Kulakkeja ei hyväksytty kolhooseihin, vaan heidän omaisuutensa takavarikoitiin kolhoosien hyväksi. Monet kulakit karkotettiin kotiseudultaan ja heidät siirrettiin raskaisiin kaivos- tai metsänhakkuutöihin, missä heitä menehtyi suurin joukoin. Talonpojat vierastivat kolhoosijärjestelmää, mutta valtio sai nyt hankittua enemmän viljaa.
Tavoitteet teollisuuden nykyaikaistamiselle olivat hyvin epärealistiset. Kun suurin osa investoinneista kohdistettiin raskaaseen teollisuuteen, kulutustavaroista tuli laaja pula ja inflaatio kasvoi. Jo ennen ensimmäisen viisivuotissuunnitelman puoliväliä Stalin sai huomata suunnitelmansa epäonnistuvan. Syy tästä vieritettiin hänen alaistensa niskoille. Tuotantotavoitteita leikattiin hieman alaspäin, ja joitakin niistä saavutettiin. Tämän myötä Stalin saattoi julistaa että ensimmäinen viisivuotissuunnitelma oli saavuttanut tavoitteensa neljässä vuodessa. Tämän jälkeen hänen tavoitteensa olivat toisen viisivuotissuunnitelman aikaan realistisempia. Toisessa viisivuotissuunnitelmassa 1933–1937 teräksen ja kulutustavaroiden tuotanto nousi, kun ensimmäisen viisivuotissuunnitelman aikana rakennetut tehtaat auttoivat lisäämään teollisuustuotantoa. Viisivuotissuunnitelman loppupuolella, ja kolmannen viisivuotisjakson aikana teollisuuden painopiste alkoi siirtyä asevarusteluun kansainvälisen ilmapiirin muututtua kireämmäksi.
Taistelu vallasta > Nälänhätä

Pakkokollektivisointi aiheutti vuosina 1932–33 Ukrainassa nälänhädän, ukrainaksi holodomor, sanoista nälkä ja tuho. Ukrainassa nälänhädän seurauksena kuoli ainakin kolme miljoonaa ihmistä. Koko Neuvostoliiton alueella kuoli arviolta 8,7 miljoonaa ihmistä.
Taistelu vallasta > Suuri terrori

Kommunistisessa puolueessa valta oli täysin Stalinin käsissä, mutta hän katsoi, että omissa riveissä on vihollisia, jotka oli löydettävä ja tuhottava. Kun Leningradin puoluejohtaja Sergei Kirov murhattiin vuonna 1.12.1934, Stalin piti tätä salaliittolaisten tekona. Monet historioitsijat ovat kuitenkin sitä mieltä, että Stalin oli itse murhan takana päästäkseen eroon mahdollisista vastustajista. Kirovin murhan jälkeen Stalin toimeenpani vuosina 1936–1939 terrorin. Osa puolueen vanhasta johdosta tuhottiin. Virallisen selityksen mukaan oikeisto- ja vasemmisto-oppositio olivat liittoutuneet keskenään ja yrittivät ulkomaisten tiedustelupalvelujen kanssa palauttaa kapitalismin. Syytteet olivat tekaistuja, ja syytettyjä vastaan aloitettiin oikeudenkäynnit. Pääsyytettyinä olivat Stalinin entiset liittolaiset Grigori Zinovjev ja Lev Kamenev, joita syytettiin osallisuudesta Kirovin murhaan. Seuraavissa oikeudenkäynneissä syytettyinä olivat Karl Radek ja Georgi Pjatakov, ja tätä seuraavassa Nikolai Buharin ja Aleksei Rykov. Heidät kaikki tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Puhdistusten kohteeksi joutui myös satoja sotilaskomentajia. Kolme viidestä Neuvostoliiton marsalkasta teloitettiin. Teloitettujen joukossa oli myös sisällissodan sankari, marsalkka Mihail Tuhatševski. Kaikkiaan Stalinin vainoissa teloitettiin yli 1100 puolueen jäsentä.
Valtiollinen poliisi NKVD terrorisoi myös väestöä ja puhdistusten laantuessa vuonna 1938 oli miljoonia Neuvostoliiton kansalaisia teloitettu, vangittu tai karkotettu. Syyt Stalinin toimeenpanemalle terrorille ovat epäselviä. Historioitsijat ovat tulkinneet, että hän pyrki hajottamaan yhteiskuntaa erimielisyyksien estämiseksi tai että kyse oli yksinkertaisesti vainoharhaisuudesta. Syistä riippumatta Stalinin puhdistukset heikensivät Neuvostoliiton valtiota.
Neuvostoliiton väkiluku oli kasvanut vuoteen 1939 mennessä 190,7 miljoonaan. Varovaiset arviot Stalinin vainojen kuolonuhreista liikkuvat miljoonan vaiheilla. Kaikkiaan Neuvostoliiton olemassaolon aikana vankileireillä oli 18 miljoonaa ihmistä ja leireillä kuoli ainakin 1,6 miljoonaa ihmistä.
Tie sotaan > Stalinin ja Hitlerin sopimus

Stalinin syvä epäluottamus länsimaita kohtaan johti siihen, että Stalin tarttui Hitlerin neuvottelutarjoukseen ja Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop matkusti Moskovaan. Hitler tarvisi takeet siitä, että Saksan hyökätessä Puolaan, Neuvostoliitto ei anna tukeaan Puolalle. Hän otaksui, että tosipaikan tullen Britannia ei tule Puolan avuksi, kuten ei tullut Tšekkoslovakiankaan avuksi Saksan miehitettyä sudeettialueet. Neuvostoliiton etujen mukaista taas oli, että se ei olisi Puolan luhistuttua joutunut yksin Saksaa vastaan, samalla kun Japani uhkasi Neuvostoliiton itäosien turvallisuutta. Saksan ja Neuvostoliiton välillä solmittiin elokuussa 1939 Molotov–Ribbentrop-sopimuksena tunnettu hyökkäämättömyyssopimus. Se sisälsi salaisen, Puolan jakoa sisältäneen lausekkeen, lisäksi Neuvostoliiton etupiiriin luettiin Suomi, Viro, Latvia ja Bessarabia eli Moldova, sekä myöhemmin Neuvostoliiton etupiiriin lisätty Liettua. Lännessä Neuvostoliiton sopimusta Hitlerin kanssa paheksuttiin, mutta Stalinin näkökulmasta sopimus tarjosi Neuvostoliitolle lisää aikaa varustautumiseen. Se oli myös Stalinilta ilmeinen vastine sille, että länsi yritti ajaa natsit Neuvostoliiton suuntaan. Neuvostoliitto kävi myös rajasotia Japania vastaan, eikä Stalin halunnut jakaa voimavaroja kahdelle rintamalle. Stalin sai kuulla vasta vuonna 1941 Tokion vakoojaltaan Richard Sorgelta, että Japani hyökkäisi Isoa-Britanniaa ja Yhdysvaltoja, eikä Neuvostoliittoa vastaan.
Toinen maailmansota > Sodan alkunäytös

Kun itäpuoli oli turvattu, Hitler aloitti hyökkäyksen Puolaan 1. syyskuuta 1939. Iso-Britannia ja Ranska julistivat tämän jälkeen sodan Saksalle ja toinen maailmansota oli alkanut. Neuvostoliitto hyökkäsi Puolaan 17. syyskuuta ja miehitti etupiirisopimuksen mukaisen osan maasta. Tämän jälkeen Neuvostoliitto vaati Baltian maita luovuttamaan tukikohtia käyttöönsä, johon nämä joutuivat alistumaan. Varsinainen Baltian maiden miehitys tapahtui kesäkuussa 1940. Romania taas pakotettiin luovuttamaan etupiirisopimuksen mukainen Bessarabia ja Pohjois-Bukovina. Ainoastaan Suomi kieltäytyi luovuttamasta alueita Neuvostoliiton käyttöön. Tämä johti talvisodan alkamiseen marraskuussa 1939. Talvisota paljasti vakavia puutteita Neuvostoliiton sotilaallisissa voimissa, jotka Hitler epäilemättä huomasi. Hitler ei enää tunnustanut kaikilta osin etupiirijaon pätevyyttä ja hän katsoi Suomen siirtyneen Saksan etupiiriin.
Hitler alkoi valmistella sotaa Neuvostoliittoa vastaan. Saksalaisia joukkoja siirrettiin syvemmälle itään ja Jugoslavian valtauksen jälkeen Saksa muodosti Neuvostoliitolle jo vaarallisen uhan. Kaukoidässä Neuvostoliitto onnistui turvaamaan selustansa solmimalla Japanin kanssa puolueettomuussopimuksen 1941. Stalin pyrki edelleen välttämään konfliktin Saksan kanssa ja hän ei uskonut että Saksa hankkiutuisi vapaaehtoisesti kahden rintaman sotaan, kun Iso-Britannia oli vielä kukistamatta. Stalinin arviot osoittautuivat virheellisiksi. Kun Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941, olivat neuvostoliittolaiset joukot puutteellisessa hälytysvalmiudessa.
Toinen maailmansota > Barbarossan menestys

Saksan operaatio Barbarossana tunnettu operaatio alkoi yllätysiskulla Neuvostoliiton ilmavoimia kohtaan ja noin puolet Neuvostoliiton lentokonevahvuudesta tuhoutui. Neuvostoliiton Itämeren laivasto taas saatiin saarrettua Suomenlahden pohjukkaan. Saksan maahyökkäys Neuvostoliittoon Jäämeren ja Mustanmeren välillä toteutettiin yli kolmen miljoonan miehen voimin. Tukea Saksa sai suomalaisilta, romanialaisilta, unkarilaisilta ja slovakialaisilta divisioonilta.
Marraskuuhun mennessä Saksa oli vallannut Baltian, Valko-Venäjän ja Ukrainan. Leningrad oli piiritetty suomalaisten sulkiessa saartorenkaan pohjoisessa, ja Moskova oli uhattuna. Eteläisellä rintamalla saksalaiset olivat tunkeutuneet Krimille ja Sevastopol oli piiritetty. Suuri isänmaallinen sota, kuten konfliktia Neuvostoliiton ja Venäjän historiassa kutsutaan, oli alkanut Neuvostoliiton kannalta katastrofaalisesti. Osittain tilanne johtui Stalinin puhdistusten aikana tuhotun ammattitaitoisen päällystön puutteesta, jota ei vielä täysin oltu ehditty korvata.
Stalinin pelasti täydelliseltä tuholta ainoastaan se, ettei Hitler kyennyt päättämään tulisiko ensisijaisena päämääränä olla Leningrad, Moskova vai Kaukasuksen öljykentät. Alkumenestyksestä huolimatta Hitlerin salamasota ei onnistunut tavoitteessaan. Neuvostoarmeijan pääjoukkoja ei onnistuttu tuhoamaan. Talven varhainen tulo marraskuussa 1941 yllätti saksalaiset, jotka olivat tulleet Neuvostoliittoon puutteellisissa talvivarusteissa. Myös partisaaniryhmien hyökkäykset ja vaikeudet ylläpitää huoltoverkostoa vaikeuttivat yhä enemmän Hitlerin joukkojen liikkeitä. Joulukuussa 1941 Georgi Žukovin johtamat neuvostoliiton joukot lähtivät vastahyökkäykseen Moskovan suunnalla, mikä pakotti saksalaiset puolustusasemiin.
Toinen maailmansota > Sotateollisuus

Neuvostoliiton viranomaiset siirsivät tuhansia tehtaita ja niiden avainhenkilöitä sota-alueelta maan sisäosaan, missä tehtaat alkoivat tuottaa sotamateriaaleja. Lisäksi Neuvostoliittoa vahvisti läntinen aseapu Isolta-Britannialta ja Yhdysvalloista. Yhdysvaltain Lend-Lease -ohjelmassa Neuvostoliitolle luovuttamat lentokoneet muodostivat Neuvostoliiton kokonaisvahvuudesta 12 prosenttia ja panssareista 10,4 prosenttia. Lisäksi Neuvostoliittoon lahjoitettiin kuljetusvälineistöä, elintarvikkeita ja lääkkeitä. Lännen avulla oli tärkeä, mutta ei ratkaiseva rooli Neuvostoliiton pelastamisessa. Neuvostoliitossa ei varsinkaan Stalinin aikana haluttu korostaa asiaa.
Yhdysvaltain Neuvostoliitolle antaman tuen syyt olivat puhtaasti poliittiset. Neuvostoliiton kukistuminen tai Stalinin solmima erillisrauha Saksan kanssa olisi tarkoittanut Saksan voimien vapautumista länsirintamalle. Toisaalta myös Neuvostoliiton taistelu Saksaa vastaan kulutti Hitlerin joukkojen voimavaroja, mikä antoi Yhdysvalloille ja Britannialle aikaa valmistautua hyökkäämään Saksan valtaamaan Länsi-Eurooppaan.
Toinen maailmansota > Stalinin vastahyökkäys

Yhdysvallat liittyi toiseen maailmansotaan Japanin hyökättyä Pearl Harboriin joulukuussa 1941. Tämä mahdollisti että Stalin saattoi siirtää Siperian joukkoja länteen Saksan vastaiseen taisteluun. Siperiasta siirretyt joukot auttoivat siinä määrin, että Moskovaan kohdistunut uhka pystyttiin torjumaan.
Kevään 1942 tullessa Saksa uudisti jälleen hyökkäyksensä, saaden voittoja Ukrainassa, Krimillä ja Etelä-Venäjällä. Päätavoite Hitlerillä operaatio siniseksi nimetyssä hyökkäyssuunnitelmassa oli Kaukasus ja Maikopin öljykentät. Välitavoitteena Hitlerillä oli Stalingradin kaupungin valtaus. Tämä osoittautui myöhemmin kohtalokkaaksi virheeksi, sillä kaupungin strateginen merkitys ei ollut saksalaisille suuri. Hitlerin mielessä Stalinin nimeä kantaneen kaupungin valtaus olisi ollut suuri propagandavoitto. Stalinille kaupungin merkitys oli suurempi, sillä Stalingrad oli Kaukasian öljykuljetusten solmukohta. Saksalaiset valloittivat kaupungin ydinalueet syyskuussa 1942.
Hitler oli asettanut tavoitteensa Saksan armeijan voimavaroihin nähden liian korkeiksi. Maikopin öljykentätkin neuvostoliittolaiset olivat ehtineet sabotoida saksalaisten saatua alue haltuunsa. Neuvostojoukot kykenivät hyödyntämään saksalaisten pitkäksi venynyttä rintamaa ja ryhtyivät vastahyökkäykseen marraskuussa 1942. Saksalaiset joukot juuttuivat Stalingradissa talo talolta käytäviin kuluttaviin taisteluihin ja piirittäjistä tulikin piiritettyjä, kun puna-armeija saartoi Stalingradin. Saksan 6. armeija huomasi jääneensä Stalingradin taistelussa yksin. Hitler ei kuitenkaan antanut armeijan komentajalle Friedrich Paulusille lupaa antautumiseen. Tästä huolimatta Paulus antautui Neuvostoliiton marsalkka Konstantin Rokossovskille 1. helmikuuta 1943, 90 000 miehensä kanssa. Vain he olivat jäljellä syksyllä taistelun aloittaneesta 250 000 miehestä. Stalingradin taistelu oli Hitlerille katastrofi. Yliote itärintamalla siirtyi Neuvostoliitolle ja Saksan perääntyminen alkoi.
Toinen maailmansota > Stalinin voittokulku

Hitler lähti kesällä 1943 viimeiseen yritykseensä sodan kulun kääntämiseksi. Nimellä operaatio linnoitus suoritettu offensiivi Kurskin lähistöllä päättyi sekin Hitlerin joukkojen raskaaseen tappioon. Kurskin taistelun jälkeen neuvostoarmeijan ylivoima kävi yhä selvemmäksi. Vuoden 1943 loppuun mennessä neuvostoarmeija oli valloittanut takaisin suuren osan Ukrainasta ja murtautunut Leningradin piirityksen läpi. Myös Saksan eteläinen rintama Krimillä murrettiin. Saksan armeijaa kulutti sen linjojen takana myös neuvostopartisaanit, joiden tekemiin iskuihin jouduttiin sitomaan merkittävä osa taisteluvoimasta. Osasyynä tähän oli natsien kansanmurhapolitiikka, joka käänsi stalinismista kärsineet ukrainalaiset, kasakat ja valkovenäläiset Hitleriä vastaan ja neuvostovaltion puolelle. Lukemattomia siviileitä murhattiin Saksan linjojen takana ja monia ukrainalaisia siirrettiin pakkotyöhön Saksaan.
Kun liittoutuneiden voitto sodassa alkoi näyttää varmalta, Casablancan konferenssissa tammikuussa 1943 kokoontuneet Winston Churchill ja Franklin D. Roosevelt sopivat Saksalle ja sen liittolaisille esitettävästä ehdottoman antautumisen vaatimuksesta. Ison-Britannian, Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton kesken käytiin Moskovan ulkoministerikonferenssi, jossa Neuvostoliittoa edusti Vjatšeslav Molotov. Konferenssi oli merkittävä Neuvostoliiton sodanjälkeisen länsirajan kannalta. Konferenssissa sovitun mukaisesti kukin liittoutuneiden suurvalta käy rauhantunnustelut sen maan kanssa, joka on kantanut päätaakan kyseistä maata vastaan käydyissä taisteluissa. Näin Neuvostoliiton länsirajalla sijainneiden maiden kohtalo jäi Neuvostoliiton käsiin. Suurvaltojen päämiehet Stalin, Churchill ja Roosevelt kohtasivat marras-joulukuussa 1943 Teheranin konferenssissa, jossa sodanjälkeistä maailmanjärjestystä puitiin. Länsimaat hyväksyivät konferenssissa Stalinin esittämät rauhanehdot Suomelle ja Baltian maiden liittämisen Neuvostoliittoon. Rooseveltin vaikuttimena Stalinin vaatimusten hyväksymiselle oli se, että Neuvostoliitto lupasi liittyä Japanin vastaiseen sotaan heti kun Saksa on lopullisesti kukistettu.
Stalinin viimeiset vuodet > Jälleenrakennus

Toisen maailmansodan päätyttyä Neuvostoliitolla oli edessään valtava jälleenrakennusurakka. Sodassa oli kuollut arviolta 20 miljoonaa neuvostoliittolaista sotilasta ja siviiliä. Tämä oli kaikkien sotaan osallistuneiden maiden suurin uhriluku. Myös maan talous oli huonossa jamassa. Noin neljännes maan pääomaresursseista oli tuhoutunut, ja teollisuus- ja maataloustuotanto jäi vuonna 1945 selvästi alle sodan edeltävän tason. Neuvostoliitto sai lainaa jälleenrakennukseen Isolta-Britannialta ja Ruotsilta, mutta kieltäytyi Yhdysvaltain tarjoamasta Marshall-avusta. Jälleenrakennuksessa panostettiin raskaaseen teollisuuteen. Sodan aikana miehitetyt Itä-Euroopan maat pakotettiin tuottamaan raaka-aineita Neuvostoliittoon ja Saksa liittolaisineen, mukaan luettuna Suomi, pakotettiin maksamaan sotakorvaukset. Kolhoosien kokoa kasvatettiin, jotta uudenaikaisia maatalouskoneita olisi voitu hyödyntää. Maatalouden työvoima oli vähentynyt 1950-luvun alkuun kymmenen prosenttia siitä, mitä se oli ennen sotaa. Vaikka maatalouskoneita tuotettiin enemmän, ei se korvannut työvoiman vähentymistä.
Neuvostoliiton aluelaajennoksille, joihin lukeutuivat Viro, Latvia, Liettua, Suomen luovuttamat alueet, Ukrainan ja Valko-Venäjän läntiset alueet ja Moldavia, kokivat suurimmat muutokset sodan jälkeisinä vuosina. Näillä alueilla maatalouden kollektivisointi aloitettiin 1947.
Sodanjälkeisen jälleenrakennuskauden aikana Stalin kiristi poliittista kontrollia. Tämä katsottiin kapitalistisen uhan torjumiseksi. Sodan jälkeen Neuvostoliittoon palautettiin noin viisi miljoonaa venäläistä, sotavankeja ja pakolaisia, jotka olivat sodan päättyessä Neuvostoliiton rajojen ulkopuolella. Monet heistä teloitettiin tai lähetettiin vankileirille, vaikka heidän ainoa rikoksensa oli sotavangiksi joutuminen.
Ortodoksiselle kirkolle ja kolhooseille sodan aikana myönnetyt rajoitetut vapaudet kumottiin. Kommunismin ideologinen paremmuus kapitalismiin nähden haluttiin tuoda esiin myös kulttuurissa. Stalinin läheisen kumppanin Andrei Ždanovin käynnistämä kampanja hyökkäsi taiteilijoita ja tutkijoita vastaan, joiden työn väitettiin ilmentävän länsimaista vaikutusta. Ždanov kuoli vuonna 1948, mutta kulttuuripuhdistus jatkui useita vuosia sen jälkeen, tukahduttaen Neuvostoliiton henkisen kehityksen.
Stalinin viimeiset vuodet > Kylmän sodan alku

Pian toisen maailmansodan jälkeen maailma jaettiin sosialistiseen ja kapitalistiseen leiriin. Sodan seurauksena Itä-Eurooppaan syntyi joukko sosialistisia maita. Sodan jälkeen Puola, Unkari, Romania ja Bulgaria olivat jääneet Neuvostoliiton hallintaan. Vuonna 1948 Tšekkoslovakian vallankaappaus toi myös Tšekkoslovakian sosialistiseen leiriin. Sosialistisiksi maiksi Euroopassa kääntyivät myös Jugoslavia ja Albania.
Stalin halusi vahvistaa Neuvostoliiton vaikutusvaltaa sosialistisissa maissa ja pyrki sekaantumaan näiden sisäisiin asioihin. Hän pyrki luomaan puskurivyöhykkeen Neuvostoliitolle alisteisista Itä-Euroopan satelliittivaltioista, jotka oli sodan aikana vallattu. Neuvostoliitto avusti aktiivisesti näiden maiden kommunistisia puolueita valtaan tulossa. Neuvostoliiton politiikka aiheutti voimakkaan länsimaisen vasteen ja Yhdysvallat pyrki hillitsemään Neuvostoliiton vaikutusvallan laajentumista tällä kansainvälisten suhteiden ajanjaksolla, joka tunnettiin nimellä kylmä sota.
Sosialistisen leirin jäsenet sidottiin Neuvostoliittoon ystävyys- ja avunantosopimuksella, ja vuonna 1949 perustettiin Keskinäisen taloudellisen avun neuvosto, SEV. Jugoslavian kohdalla Stalinin halu kontrolloida muita sosialistisia maita epäonnistui. Siellä Josip Broz Titon johtamat partisaanit olivat nousseet valtaan omin avuin, eikä Tito halunnut alistua Moskovan määräyksiin.
Kun Kiinan sisällissota kääntyi Mao Zedongin kommunistien hyväksi, Kiina julistautui kansandemokratiaksi. Kiinassa kommunistit saivat jonkin verran apua Neuvostoliitolta, mutta valtaannousu tapahtui omin avuin. Kiinasta ja itsenäisesti toimineesta Kiinan kommunistisesta puolueesta ei tullut Neuvostoliiton satelliittivaltiota.
Jännitteet idän ja lännen välillä korostuivat Saksan kysymyksessä. Potsdamin konferenssissa 1945 päätettiin jakaa Saksa ja Berliini liittoutuneiden miehitysvyöhykkeiksi, kunnes liittoutuneet sallisivat maahan perustettavan keskushallituksen. Erimielisyydet miehityspolitiikasta johtivat siihen, että Neuvostoliitto katkaisi Ranskan, Yhdysvaltain ja Ison-Britannian miehittämiltä alueilta yhteydet Berliiniin omalle miehitysvyöhykkeelleen. Berliinin saartoa kierrettiin ilmateitse, kunnes Neuvostoliitto purki saarron 1949 ja päästiin sopuun Saksan jakamisesta Länsi- ja Itä-Saksaan. Kriisi antoi sysäyksen sotilasliitto Naton perustamiselle, mihin Neuvostoliitto vastasi perustamalla Varsovan liiton.
Stalinin viimeiset vuodet > Korean sota

Aasiassa Korean sota jakoi osapuolet eri leireihin. Laajalti uskottiin, että Stalin oli Etelä-Koreaan suuntautuneen hyökkäyksen takana. Se piti paikkansa osittain, sillä Pohjois-Korean johtaja Kim Il-sung oli matkustanut maaliskuussa 1950 salaa Moskovaan neuvottelemaan Stalinin kanssa Korean niemimaan eteläosan vapauttamisesta. Aloite siihen oli kuitenkin tullut Kim Il-sungilta. Stalin oli lähes kuukauden kestäneissä neuvotteluissa myöntynyt Pohjois-Korean johtajan ehdottamaan hyökkäykseen. Stalin ei ollut kuitenkaan sitoutunut siihen, että Neuvostoliitto olisi suoraan sotilaallisesti ottanut osaa hyökkäykseen. Toukokuussa 1950 Neuvostoliitto oli aloittanut massiiviset sotatarviketoimitukset Koreaan ja lähettänyt neuvonantajia, joiden avulla oli laadittu lopullinen sotasuunnitelma. YK:n joukot tulivat Etelä-Korean avuksi, mikä johti Kiinan väliintuloon. Neuvostoliitto vältti suoraa osallistumista konfliktiin, mutta Korean sota motivoi Yhdysvaltoja solmimaan turvallisuussopimuksen Japanin kanssa.