stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Onni Peltonen

Onni Peltosen vaalikampanjakuva vuonna 1936.
Onni Evert Peltonen (27. elokuuta 1894 Jyväskylän maalaiskunta − 11. syyskuuta 1969 Jyväskylä) oli suomalainen veturinkuljettaja ja sosiaalidemokraattinen kansanedustaja ja ministeri.
Peltosen vanhemmat olivat seppä Joonas Peltonen ja Henriikka Juusonen. Käytyään kansakoulun Peltonen oli metallimiehenä ja rautasorvaajana vuoteen 1919 saakka. Valtionrautateillä Peltonen toimi ylimääräisenä veturinlämmittäjänä 1919–1921 ja vakinaisena lämmittäjänä 1921–1930. Suoritettuaan veturinkuljettajan tutkinnon 1924 hän oli vt. veturinkuljettaja noin viisi vuotta ja sitten II luokan veturinkuljettaja 1930–1940 ja I luokan 1940–1953. Peltonen oli myös Jyväskylän maalaiskunnan kunnallinen ammattientarkastaja 1930–1935.
Peltonen oli SDP:n kansanedustajana 1933–1962 Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä valittuna. Politiikan eturiviin hän nousi 1945 tultuaan valituksi SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi. Hän oli eduskunnan toinen varapuhemies 1958.  Ministerinä Peltonen toimi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Paasikiven III hallituksessa 1945–1946 ja sosiaaliministerinä Pekkalan hallituksessa 1948. Hän oli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Fagerholmin hallituksessa 1948–1950, Kekkosen II hallituksessa 1951 ja Kekkosen III hallituksessa 1951–1952. Viimeksi Peltonen oli sosiaaliministerinä Kekkosen V hallituksessa 1954–1956. Peltonen oli jäsenenä Suomen ja Neuvostoliiton YYA-sopimusneuvotteluissa maalis-huhtikuussa 1948.
Hallituksen jäsenenä hän vastusti sotasyyllisten tuomioita 1946 (eriävä mielipide hallituksen pöytäkirjaan) ja 1948 YYA-sopimuksen sotilaallista osaa. Presidentti Paasikivi merkitsi päiväkirjaansa keskusteluja Peltosen kanssa päiväyksillä 4.3.1948 ja 9.3.–11.3.1948: Peltonen - - ei voi olla mukana tekemässä sotilasliittoa - - sekä 13.4.1948 - - ottaen kaikki asianhaarat huomioon hän hyväksyy sopimuksen.
Peltonen oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1931, 1937, 1940, 1943, 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän toimi aluksi lyhyen kauden 1920-luvulla Jyväskylän maalaiskunnan kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana ja myöhemmin pitkään Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsenenä.
SDP:n 1950-luvun puoluehajaannuksessa Peltonen arvosteli riidan molempia osapuolia. Hänen johtamansa Jyväskylän työväenyhdistys pyrki tasoittelemaan riitaa ja antamaan tilaa molemmille riitapuolille. Kun lopulta oli valittava jompikumpi puoli, Peltonen valitsi ns. leskisläiset eli puolueen enemmistön.
Peltonen vapautettiin valtakunnanoikeudessa 1953 syytteestä niin sanotussa salaputkijutussa. Syytteen vuoksi hän kuitenkin erosi ministerin tehtävästä.
Nancy Peña

Nancy Peña (13. elokuuta  1979 Toulouse) on ranskalainen sarjakuvataiteilija, joka tunnetaan erityisesti Besanconissa, jossa hän on hyvin aktiivinen. lähde?
Kirjat lähde?

La montagne en marche. Pieds sous Terre, Frontignan 2006, ISBN 978-2-910431-93-8.
Au point de devant. Boîte à bulles, Antony 2006, ISBN 978-2-84953-021-4.
Au point d'entre-deux. Boîte à bulles, Antony 2007, ISBN 978-2-84953-051-1.
Tea party. Dibbuks, Madrid 2009, ISBN 978-84-936880-3-5.
Nancy Peña. Édition Charrette, Libourne 2012, ISBN 978-2-91547807-5.
Madame: L’année du chat. Boîte à bulles, Saint-Avertin 2015, ISBN 978-2-84953-254-6.
Aiheesta muualla

blog (ranskaksi)
book (ranskaksi)
blog (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi 
Muut:  IdRef
Vahviala

| Vahviala> Entinen kunta – pääosa luovutettu Neuvostoliitolle ja jäljelle jäänyt alue nykyisin osa Lappeenrantaa |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Viipurin kihlakunta
Kuntanumero:  907
Hallinnollinen keskus:  Vahvialan kirkonkylä
Perustettu:  1921 osista Viipurin mlk:aa, Säkkijärveä ja Lappeeta
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Suomelle jääneet osat liitetty:  1946
– kuntiin:  Ylämaa Lappee
Pinta-ala:   km²  (1936)
– maa:  301,81 km²
Väkiluku:  5 851  (1939)
– väestötiheys:  19,4 as./km²
Vahvialan epävirallinen perinnevaakuna.
Vahviala oli Suomen kunta Viipurin länsipuolella Viipurin läänissä Karjalan historiallisen maakunnan eteläosassa. Se kuului Viipurin kihlakuntaan ja tuomiokuntaan. Kunnan pinta-ala oli 301,81 km² (1936). Vahvialan naapurikuntia olivat pohjoisessa Lappee ja Nuijamaa, idässä Viipurin maalaiskunta, etelässä Säkkijärvi ja lännessä Ylämaa, joiden lisäksi Vahviala rajoittui etelässä myös Viipurinlahteen.
Suurin osa (280 km²) Vahvialasta luovutettiin Neuvostoliitolle 1940 ja 1944. Suomen puolelle jäänyt 21,8 km²:n suuruinen alue liitettiin vuonna 1946 Ylämaahan ja Lappeeseen, jotka on myöhemmin liitetty Lappeenrantaan. Vahvialan luovutettu alue on osa Leningradin alueen Viipurin piirin Tienhaaran eli Seleznjovon kuntaa, ja Vahvialan entisen kirkonkylän venäläinen nimi on Jašino.
Maantiede

Vahvialan alueen kallioperä on Viipurin rapakivigraniittialuetta. Pinnanmuodoiltaan alueen eteläosat ovat loivasti kumpuilevia, mutta pohjoista kohden mentäessä maisema muuttuu jonkin verran vaihtelevammaksi. Alueen korkein kohta on 90,5 metriä  ja se sijaitsee alueen luoteisosassa lähellä entistä Vahvialan ja Lappeen rajaa. Merkittävimmät joet ovat Hounijoki, Rakkolanjoki ja Tervajoki. Alueella on myös useita pieniä järviä, kuten Tervajärvi, Houninjärvi, Ukonjärvi ja Löytöjärvi.
Historia

Vahvialan alueelta tunnetaan kolme kivikautista esinelöytöä, mutta rautakautisia löytöjä ei tunneta. Vahvialan alue tuli kuulumaan 1300-luvulta lähtien Viipurin seurakuntaan. Viipurin seurakunnan länsiosassa sijainnut Säkkijärvi itsenäistyi vuonna 1572. Viipurin ja Säkkijärven pitäjien välille kehkeytyi 1600-luvulla rajariita, joka koski Vahvialan kyliä Tervajärveä ja Vanhakylää. Kylät kuuluivat hallinnollisesti Säkkijärveen, mutta kirkollisesti Viipurin pitäjään.
Tervajoen kartano muodostettiin Ruotsin vallan aikana 1600-luvulla läänitykseksi. Venäjän lahjoitusmaakaudella 1700-luvulla puolestaan syntyivät Hovinmaan ja Rakkolanjoen kartanot.
Ruotsin kuningas Kustaa Vaasan määräyksestä Tervajoelle rakennettiin saha vuosina 1560–1561. Saha valmisti vuonna 1561 kaikkiaan 6 800 tavallista lautaa ja 340 pintalautaa. Ensimmäisiä teollisuuslaitoksia olivat 1700-luvulla toimineet Nurmen vesivoimalla toiminut saha ja Tervajoen vaskiruukki.
Historia > Perustaminen

Vahvialan kunta aloitti toimintansa vuonna 1921 ja oli näin ollen varsin nuori kunta. Vahvialan seurakunta määrättiin perustettavaksi valtioneuvoston päätöksellä vuonna 1919 ja sen ero toteutui 1922. Vahvialan seurakunta ja kunta muodostettiin pääosaltaan Viipurin maalaiskunnan läntisimmästä osasta, mutta siihen liitettiin osia myös Säkkijärvestä ja Lappeesta. Vuosina 1922–24 uuteen Vahvialan seurakuntaan siirrettiin 4 642 henkeä Viipurin maaseurakunnasta, 592 henkeä Säkkijärveltä ja 181 henkeä Lappeelta.
Suomen tuleva presidentti Urho Kekkonen ja Sylvi Kekkonen omistivat maatilan Vahvialassa ennen toista maailmansotaa.
Historia > Sota-aika

Talvisodan alun sotatoimet eivät ulottuneet Vahvialaan lukuun ottamatta muutamia Neuvostoliiton puna-armeijan suorittamia lentopommituksia. Vahvialan teollisuuslaitoksiin suunnatut voimakkaammat pommitukset alkoivat helmikuun puolivälissä 1940. Samoihin aikoihin aloitettiin myös Vahvialan väestön evakuointi, joka suuntautui Punkalaitumelle. Aivan sodan loppuvaiheessa ulottuivat myös maataistelut Vahvialan eteläosassa sijaitsevaan Tervajoen kylään, kun neuvostojoukot pääsivät ylittämään jäätyneen Viipurinlahden. Sodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 pieni osa siihenastisen Vahvialan alueesta pysyi Suomessa, mutta suurin osa (280 km²) sisältyi Neuvostoliitolle luovutettuihin alueisiin. Pika-asutuslain mukaan Vahvialan siirtoväen sijoituskunniksi tulivat itäisellä Uudellamaalla sijaitsevat Askola, Myrskylä, Pernaja, Porvoon maalaiskunta ja Porvoon kaupunki.
Vasta pieni osa vahvialalaisista oli asettunut uusille asuinsijoilleen, kun tilanne muuttui Suomen vallatessa menetetyt alueet takaisin jatkosodan alussa kesällä 1941. Sotatoimissa oli Vahvialan rakennuskannasta tuhoutunut noin puolet, mutta tästä huolimatta noin kolme neljäsosaa vahvialaisista ehti palata kotiseudulleen vuoteen 1944 mennessä.
Neuvostoliitto aloitti suurhyökkäyksen Karjalankannaksella kesäkuussa 1944 ja niinpä Vahvialaankin annettiin evakuointimääräys 18. kesäkuuta. Tämä vahvialaisten toinen evakkotaival suuntautui kaakkoisimpaan Hämeeseen. Sodan päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen mukaan Suomen oli vetäydyttävä vuoden 1940 rajalle. Uuden pika-asutuslain mukaiset vahvialaisten sijoituskunnat sijaitsivat talvisodan jälkeisiä sijoituskuntia hieman pohjoisempana. Vahvialaiset sijoitettiin Artjärvelle, Elimäelle, Iittiin ja Orimattilaan.
Historia > Lakkauttaminen

Vahvialan kunnan Suomelle jäänyt osa  (21,8 km²) liitettiin Ylämaahan ja Lappeeseen 1946. Vahvialan kunta lakkautettiin 1948 ja seurakunta 1949. Myöhemmissä kuntaliitoksissa nämä alueet ovat siirtyneet Lappeen (1967) ja Ylämaan (2010) mukana osaksi Lappeenrantaa.
Historia > Myöhempää historiaa

Vuonna 1948 luovutetun Etelä-Karjalan paikannimistö korvattiin venäläisillä uudisnimillä, ja esimerkiksi entisen Vahvialan kirkonkylän nimeksi tuli Jašino (Яшино) ja Tervajoen nimeksi Bolšoje Pole (Большое Поле). Luovutetun Vahvialan eteläosa kuului Tervajoen ja pohjoisosa Tienhaaran kyläneuvostoalueisiin 2000-luvun alussa. Luovutettu alue on ollut vuodesta 2006 osa Tienhaaran (ven. Селезнёво, Seleznjovo) kuntaa.
Elinkeinot ja palvelut

Noin puolet Vahvialan väestöstä sai elantonsa maa- ja metsätaloudesta. Vahvialan peltopinta-alaa lisättiin 1920- ja 1930-lukujen aikana voimakkaasti, muun muassa vesiperäisiä maita kuivattamalla. Vuonna 1929 Vahvialassa oli 3 668 ha peltoa, 14 ha kasvitarhaa, 387 ha niittyä ja 8 ha kaskea. Peltoala kasvoi vielä 1930-luvun aikana 1 102 hehtaaria ja oli vuonna 1939 yhteensä 4 770 hehtaaria. Suurin osa tiloista oli pientiloja, mutta kunnan alueella oli myös muutama kartano: Rakkolanjoki, Tervajoki ja Hovinmaa.
Toinen huomattava elinkeino oli teollisuus, jonka parissa työskenteli hieman alle 40 prosenttia väestöstä. Vahvialan alueella oli useita huomattavia teollisuuslaitoksia ja ne sijoittuivat pääasiassa kahteen teollisuustaajamaan, Hovinmaalle ja Nurmiin. Hovinmaalla toimivat Rakkolanjoen kaakelitehdas (per. 1877), Hovinmaan paperitehdas ja Oitin tiilitehdas. Nurmissa toimivat puolestaan Kintereenkosken vieressä sijainnut Oy Nurmi Ab:n Kintereenkosken selluloosatehdas, Nurmen Tehdas Oy:n saippua- ja huopajalkinetehtaat,  Kinteren mylly ja Vahvialan Sähkön voimalaitos.
Lukuvuonna 1937–1938 Vahviala oli jaettu 11 koulupiiriin. Kunnassa oli kunnalliskoti. Vahvialan kirkko valmistui vuonna 1920 ja tuhoutui talvisodan jälkeen.
Urheiluseura Vahvialan Kiista siirtyi Artjärvelle, ja liittyi 1953 Artjärven Ahjoon.
Liikenne

Kunnan pohjoisosan kautta kulki Riihimäki–Pietari-rata, jonka varrella olivat Hovinmaan ja Nurmin asemat sekä muun muassa Hounin ja Loukon pysäkit. Lisäksi Vahvialan eteläosassa Tervajoen suulla sijaitsi Tervasaaren puutavarasatama.
Väestö

Ennen talvisotaa vuonna 1939 Vahvialan asukasluku oli 5 851, josta miehiä oli 2 983 ja naisia 2 868. Vahvialan väestötiheys oli 19,4 asukasta neliökilometrillä. Vuonna 1940 Vahvialan asukkaista oli suomenkielisiä 5 287 ja ruotsinkielisiä 15. Vahvialan asutus keskittyi kunnan pohjoisosaan Hounijoen varsille ja rautatien varteen sekä kunnan etelä- ja länsiosaan Tervajoen varsille.
Asukasluvun kehitys:
5 691 (1930)
5 862 (1934)
5 841 (1936)
5 851 (1939)
Kylät 1939

Hanhijoki
Hiivaniemi
Houni
Hovinmaa
Huotari
Häsälä
Järvenpää
Kintere
Koskela
Louko
Löytömäki
Nurmi
Rakkola
Rakkolanjoki
Sipilä
Sydänmaa
Tervajoki
Tervajärvi
Vahviala
Vanhakylä
Tunnettuja vahvialaisia

Pentti Jokinen, jääkiekkoilija, syntynyt Vahvialassa
Urho Kekkonen, Suomen presidentti, omisti maatilan Vahvialassa
Sylvi Kekkonen, kirjailija, omisti maatilan Vahvialassa
Helvi Koskinen, kansanedustaja, syntynyt Vahvialassa
Pentti Louko, näyttelijä, syntynyt Vahvialassa
Heikki Mälkki, hovioikeudenpresidentti, syntynyt Vahvialassa
Yrjö Mälkki, professori, syntynyt Vahvialassa
Aulis Rosendahl, näyttelijä, syntynyt Vahvialassa
Veikko Silventoinen, liikenneneuvos, syntynyt Vahvialassa
Taneli Typpö, kansanedustaja, maanviljelijä, toimi maanviljelijänä ja terveyskaitsijana Vahvialassa
Aiheesta muualla

T. Sutela: Vahviala, sen synty ja vaiheet, 2. painos, Lappeenranta 1949
Vahviala Pitäjät, Luovutettu Karjala
vahviala -- July 2004 (74 images) (Arkistoitu – Internet Archive) Sipilaiset.com
Eloistamme entisistä... (Arkistoitu – Internet Archive) Hounin seutua Viipurin Karjalassa, Esko Mälkki
Johan Ståhl, Wilhelm Ögård: Mogenpörtboken Del 1, Moöns sång: Wilhelm Ögårds liv och dikter, Pyttis 2002, ISBN 952-91-4894-1 (ruotsiksi)
Hämeenvaara gård Historia, Välkommen till Mogenpört (ruotsiksi)
Antin, Antero (toim.): Silviisii Sipiläs : Vahvialan kirkonkylä : muisteleva kyläkirja menetetystä kotikylästä. Artjärvi: Sipilän kyläkirjatoimikunta, 2001. ISBN 952-91-3273-5.
Vahvialan kylät
Hanhijoki  • Hiivaniemi • Houni • Hovinmaa • Huotari • Häsälä • Järvenpää • Kintere • Koskela • Louko • Löytömäki • Nurmi • Rakkola • Rakkolanjoki • Sipilä • Sydänmaa • Tervajoki • Tervajärvi • Vahviala • Vanhakylä
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Vahvialan kirkko valmistui 1920, mutta paloi ennen jatkosotaa 1941.
Pekka Peltokallio

Pekka Peltokallio vuonna 1972.
Pekka Samuel Peltokallio (21. tammikuuta 1926 Ylistaro – 19. heinäkuuta 2017 Espoo) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Henkilöhistoria

Peltokallion vanhemmat olivat rovasti Jussi Heikki Peltokallio ja Sylvi Elisabeth Heikinheimo ja puoliso vuodesta 1954 Kerttu Mirjami Kuronen. Peltokallio tuli ylioppilaaksi 1944 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1953. Uransa alkuvuosina hän työskenteli lääkärinä Etelä- ja Keski-Suomessa. Hän oli Helsingin yliopiston dosentti 1969–1975 ja sen jälkeen kirurgian apulaisprofessori 1975–1993. Peltokallio tutki varsinkin urheilulääketiedettä ja urheilukirurgiaa. Hän toimi Suomen urheilulääkäriyhdistyksen puheenjohtajana 1969–1972 ja Suomen edustajana alan kansainvälisessä järjestössä International Federation of Sports Medicine (FIMS) 1962–1969.
Teoksia

Carcinoma of the colon: A clinical study of 603 patients. Diss. Norstedt, 1965.
Urheilulääketieteen keskeisiä kysymyksiä. Toimittaneet Erkki Merikallio ja Pekka Peltokallio. Helsinki: Suomen urheilulääkäriyhdistys, 1969.
Ei se pelkää jolla pelaa: Pekka Peltokallion parhaat kaskut huippu-urheilijoistamme ja -lääkäreistämme. WSOY, 1975
Kuntoile terveesti. Toimittaneet Pekka Peltokallio ja Lauri Kultti Weilin + Göös, 1977. ISBN 951-35-1641-5
Naurudoping, WSOY 1978. ISBN 951-0-08952-4
Tyypilliset urheiluvammat. Luitpold-Werk, 1980.
Kirurgin kuntopuntari: Kaskuja akilleen kantapäästä ja lääkärin vastaanotolta. WSOY, 2000. ISBN 951-0-24823-1
Tyypilliset urheiluvammat 1–2. Medipel, 2003. ISBN 952-91-5393-7
”Meidän Pekasta tulee lääkäri”. (Muistelmat.) Medipel, 2006. ISBN 952-91-9804-3
Aiheesta muualla

Pekka Peltokallion muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Alankomaat
Avainkokemus

Avainkokemus on nuoren sukupolven yhteinen kokemus, joka sitoo sukupolven yhteen. Kokemus vaikuttaa sen kokeneiden koko elämään. Käsite levisi sosiologiseen sanastoon, kun saksalainen Karl Mannheim käytti sitä artikkelissa ”Das Problem der Generationen” (1928). Hän analysoi sen avulla modernissa yhteiskunnassa esiintyviä eri sukupolvien erilaisia ajattelutapoja, esimerkiksi ensimmäisen maailmansodan taisteluihin osallistuneiden yhteistä kokemusta.
Mannheimin mukaan ryhmän sitoo yhteen sama ikä, yhteinen leimaava avainkokemus ja jaettu tietoisuus yhteenkuuluvuudesta. Tällaiseen kollektiiviseen nuoruuden avainkokemukseen ovat erityisen otollisessa ikävaiheessa Mannheimin mukaan noin 17–25-vuotiaat. Kaikilla sukupolvilla ei kuitenkaan ole avainkokemuksia eivätkä kaikki aikalaiset omaa samoja kokemuksia tai ymmärrä toisiaan. Suomessa esimerkkinä avainkokemuksesta pidetään Vanhan valtausta 1968, johon osallistuneet ovat monin tavoin elämänsä aikana olleet mukana valtauksen teemojen toteuttamisessa. Tutkija Matti Virtanen (2001) on kehittänyt aihepiirin käsitteille suomennokset samanikäisten ikäpolvi (saks. Generationslagerung), kokemuksellinen sukupolvi (saks. Generationszusammenhang tai saks. Generationseinheit) ja mobilisoitunut sukupolvi (fraktio). Virtanen näkee, että erityisesti 16–17-vuotiaat ovat alttiita sukupolvensa avainkokemukselle.
Lauri Pelkonen

Lauri Arvid Pelkonen
Lauri Arvid Pelkonen (2. syyskuuta 1894 Pyhäjärvi Vpl – 21. tammikuuta 1918 Taavetti, Luumäki) oli suomalainen jääkäri. Hän oli sotilaskoulutuksensa Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hänestä tuli ensimmäinen kaatunut jääkäri Suomen sisällissodassa.
Perhe ja opinnot

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Jaakko Pelkonen ja Amanda Karoliina Lindroos. Pelkonen kirjoitti ylioppilaaksi Käkisalmen yhteiskoulusta vuonna 1913 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Kauppakorkeakoulussa vuosina 1913–1914.
Jääkärikausi

Hän työskenteli opettajana Väisälän Särkisalon kansakoulussa vuonna 1914 ja kirjurina Hiitolan-Raasulin rautatienrakennustyömailla vuonna 1915 ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 30. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Pataljoona rintamalta paluun jälkeen Pelkonen siirrettiin 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Jääkäri Lauri Pelkonen 2. konekiväärikomppaniasta palasi suomeen aselaiva S/S Equityllä Merikarvialle 3. komennuskunnan mukana. Laiva lähti Saksasta 2. joulukuuta 1917, hänen mukanaan tulivat Gewehrführerit: Bertel Petrelius myöh. Pertamo 1. kk. komppaniasta, Ilmari Viljanen 1. kk. komppaniasta, Volter Asplund 2. kk. komppaniasta, Kaarlo Kaarlonen 2. kk. komppaniasta, Hilfsgewehrführerit: Pekka Heikka 2. kk. komppaniasta, Hans Nehrman 1. kk. komppaniasta, Viljo Brander myöh. Paloheimo 1. kk. komppaniasta, Aarne Salminen 2. kk. komppaniasta ja Onni Purhonen 1. kk. komppaniasta, Jääkärit: Yrjö Väinönheimo 2. kk. komppaniasta, Nestori Karhula 2. kk. komppaniasta, Urho Sihvonen 1. kk. komppaniasta, Toivo Pursiainen 2. kk. komppaniasta, Juhana Vakkilainen 1. kk. komppaniasta, Matti Yrjö Välikangas 1. kk. komppaniasta,  Albert Rosenholm 1. kk. komppaniasta, Vilho Korte 2. kk. komppaniasta, Otto Nenonen 2. kk. komppaniasta,  Felix Dickert 3. komppaniasta, Johan Benjamin Jauhiainen 1. kk. komppaniasta,  Lauri Rantasalo 1. kk. komppaniasta ja sähköttäjänä jääkäri Karl Edvard Nyström tiedonantojoukkueesta.
Suomeen palattuaan Pelkonen (peitenimellä Kitunen) komennettiin "Uuden metsätoimiston määräyksestä" Lappeenrantaan suojeluskuntakouluttajaksi ja edelleen suojeluskunnan johtajaksi Taavettiin. Lappeenrannan piirissä Pelkonen toimi sisällissodan alkuun saakka perustaen suojeluskuntia ja kouluttaen niihin miehiä. Koulutustehtäviä hän suoritti muun muassa Lappeella, Savitaipaleella, Luumäellä ja Joutsenossa.
Pelkosen kohtalo

Tammikuun 19. päivänä 1918 suorittivat Taavetin suojeluskuntalaiset punaisille tarkoitetun aselastin kaappaamisen Somerin pysäkillä. Kaksi päivää myöhemmin Lappeenrannan työväen järjestyskaarti lähti hakemaan aselastia takaisin. Pelkonen sai surmansa syntyneessä Taavetin kahakassa ensimmäisenä jääkärinä sisällissodassa. Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Pyhäjärvellä. Hän menehtyi rinnan lävistäneeseen luotiin ja hänet on haudattu yksityishautaan Pyhäjärven hautausmaalle.
Taavetissa Pelkosen kuolinpaikalla nykyisten Marttilan- ja Jääkärinteiden risteyksessä on vuonna 1933 paljastettu muistomerkki.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Jääkäri 1916 |   |  Jääkärimerkki |
Aselaiva S/S Equity
Charles Péguy

Charles Péguy (osa maalauksesta)
Charles Péguy (7. tammikuuta 1873 Orléans Ranska – 5. syyskuuta 1914 Villeroy, Seine-et-Marne Ranska) oli ranskalainen runoilija ja kirjailija, joka kaatui ensimmäisessä maailmansodassa.
Henkilöhistoria

Péguy syntyi talonpoikaiseen sukuun Orléansissa. Hänen isänsä kuoli pojan ollessa vasta yksivuotias, äiti elätti perheen käsityöläisenä. Péguy omaksui jo nuoruudessaan sosialistisen maailmankatsomuksen, mutta päätyi sittemmin myös kristillisen vakaumuksen kannattajaksi. Kun hän ei ensin onnistunut suorittamaan tutkintoa École normale supérieure -koulussa, hän lähti suorittamaan asevelvollisuuttaan, ja valmistui koulusta vasta sen jälkeen. Mentyään naimisiin Péguy osti kirjakaupan, perusti kustantamon ja ryhtyi toimittamaan Les Cahiers de la Quinzaine -aikakauskirjaa tammikuussa 1900. Liiketoimet eivät juuri menestyneet taloudellisesti, mutta aikakauskirja ilmestyi viisitoista vuotta. Ensimmäisessä maailmansodassa upseerina toiminut Péguy kuoli vihollisen luotiin vastahyökkäystä odotettaessa.
Kirjallinen tuotanto

Ensimmäisen teoksensa, kolminäytöksisen noin 800-sivuisen näytelmän Jeanne d'Arcista Péguy laati 1897 ja kustansi itse sen tuhannen kappaleen painoksen.
Kirjallinen tuotanto > Esseitä

De la Raison, 1901.
De Jean Coste, 1902.
Notre Patrie, 1905.
Situations, 1907–1908.
Notre Jeunesse, 1910.
Victor-Marie, Comte Hugo, 1910.
Un Nouveau Théologien, 1911.
L'Argent, 1913.
L'Argent Suite, 1913.
Note sur M. Bergson et la Philosophie Bergsonienne, 1914.
Note Conjointe sur M. Descartes et la Philosophie Cartésienne (postuumisti)
Kirjallinen tuotanto > Runoja

Le Porche du Mystère de la Deuxième Vertu, 1912.
La Tapisserie de Sainte Geneviève et de Jeanne d'Arc, 1913.
La Tapisserie de Notre-Dame, 1913.
Ève, 1913.
Kirjallinen tuotanto > Näytelmiä

Jeanne d'Arc. Paris: Librairie de la Revue Socialiste, 1897.
Le Mystère de la Charité de Jeanne d'Arc, 1910.
Le Mystère des Saints Innocents, 1912.