stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amy Winehouse
Yksityiselämä > Ongelmat

Winehousella oli koko aikuisikänsä ajan terveysongelmia. Hän kärsi toistuvasti masennuksesta ja viilteli usein itseään. Hän kärsi myös vuodesta 2006 alkaen vakavasta alkoholi- ja huumeriippuvuudesta sekä syömishäiriöistä, kuten anoreksiasta ja bulimiasta. Hän oli polttanut marihuanaa jo teini-ikäisestä, mutta erottuaan väliaikaisesti poikaystävästään Blake Fielder-Civilistä vuonna 2006 hän alkoi hukuttaa suruaan alkoholiin ja laihtui samoihin aikoihin huomattavasti. Seuraavana vuonna hän ryhtyi miehensä houkuttelemana käyttämään kovia huumeita, kuten heroiinia, kokaiinia ja crackia, ja sai lähes kuolemaan johtaneen yliannostuksen vuonna 2007. Hän kuitenkin jatkoi julkisesti huomiota herättävää huumeidenkäyttöään, mikä johti myös hänen useiden konserttiesiintymistensä epäonnistumiseen tai peruuntumiseen.
Vuonna 2008 Winehouse pidätettiin pari kertaa pahoinpitelystä ja huumeiden hallussapidosta.
Vuonna 2008 Winehouse matkusti puoleksitoista vuodeksi Karibialle ja jätti kovat huumeet lopullisesti, mutta jatkoi yhä juopottelua. Hän kävi vuosien varrella lyhyitä aikoja vieroitushoidossa ilman menestystä. Hänen vanhempiensa mukaan vain Amy yksin pystyisi katkaisemaan oman päihdekierteensä, missä hän ei kuitenkaan koskaan lopulta onnistunut.
Kesäkuussa 2008 Winehousen tiedottaja ilmoitti Winehousella olevan oireita, jotka viittaisivat keuhkolaajentuman varhaiseen vaiheeseen. Winehousen isä kertoi samoihin aikoihin, että Winehousella oli rytmihäiriötä, jotka johtuivat tupakan ja crackin poltosta.
Kuolema

Winehousen kotiin hälytettiin ambulanssi 23. heinäkuuta 2011 kello 16.05 paikallista aikaa. Avun saavuttua perille Winehouse todettiin kuolleeksi. Kuolinsyytutkinnassa Winehousen kuolinsyyksi varmistui alkoholimyrkytys: hänen verensä alkoholipitoisuuden todettiin olleen 4,16 promillea. Hän oli kuollessaan 27-vuotias.
Winehouse haudattiin 26. heinäkuuta Pohjois-Lontoon Edgwareburyn hautausmaalle. Paikalle kokoontui yli 300 sukulaista ja ystävää, muun muassa Kelly Osbourne ja tuottaja Mark Ronson. Rukousten ja muistopuheiden lisäksi juutalaisissa hautajaisissa kuultiin Carole Kingin ”So Far Away” -kappale, joka oli yksi Winehousen lempikappaleista. Seremonian päätteeksi Winehousen maalliset jäänteet tuhkattiin ja tuhkauurna laskettiin sukuhautaan.
Diskografia > Albumit

Frank (2003)
Back to Black (2006)
Diskografia > Postuumit albumit

Lioness: Hidden Treasures (2011)
At the BBC (2012), Live
Diskografia > Singlet

”Stronger Than Me” (2003)
”Take the Box” (2004)
”In My Bed” / ”You Sent Me Flying” (2004)
”Pumps” / ”Help Yourself” (2004)
”Rehab” (2006)
”You Know I'm No Good” (2007)
”Back to Black” (2007)
”Tears Dry on Their Own” (2007)
”Love Is a Losing Game” (2007)
”Body And Soul” (2011)
”Our Day Will Come” (2011)
Diskografia > DVD:t

I Told You I Was Trouble: Live in London (2007)
Kirjallisuutta

Johnstone, Nick: Amy Amy Amy: The Amy Winehouse Story.  Omnibus Press, 2008.  ISBN 978-1-84772-242-3
Newkey-Burden, Chas: Amy Winehouse - Popdiivan blues.  Minerva Kustannus, 2008.  ISBN 9789524921718
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset kotisivut (englanniksi)
Amy Winehousen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  IdRef 
Winehouse heinäkuussa 2004.
Winehouse esiintymässä Baltimoressa elokuussa 2007.
Yangwei

| Jangwei |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong Whitworth, Elswick
Kölinlasku:  15. tammikuuta 1880
Laskettu vesille:  29. tammikuuta 1881
Palveluskäyttöön:  14. heinäkuuta 1881
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 17. syyskuuta 1894
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 370 t
Pituus:  64 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,75 m
Koneteho:  2 600 ihp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  137-140
Aseistus
Aseistus:  2 x 10" Armstrong -tykkiä 4 x 4,7" Armstrong -tykkiä 2 x kaksiputkista 9 naulan Armstrong -tykkiä 4 x 11 mm Gatling-konekivääriä 4 x QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 x neliputkista Nordenfelt-tykkiä
Yangwei (kiin. 揚威) oli Kiinan Qing-dynastian Beiyangin laivaston vuonna 1880 vesillelaskettu Chaoyong-luokan panssarikansiristeilijä. Alus upposi ensimmäisessä Kiinan-Japanin sodassa 17. syyskuuta 1894.
Valmistus

Yangwei tilattiin 1880 Armstrong Whitworthilta Elswickistä ja sen köli laskettiin 15. tammikuuta 1880 Low Walkerin telakalla numerolla 407. Alus laskettiin vesille 29. tammikuuta 1881 ja George Rendellin suunnittelema alus valmistui puoli vuotta  myöhemmin 14. heinäkuuta.
Palvelus

Alus lähti 9. elokuuta 1881 Kiinan lipun nostettuaan sisaraluksensa Chaoyongin kanssa Newcastlesta Weihaiweihin, jonne ne saapuivat lokakuun puolivälissä. Yangwein hiilet olivat loppuneet Välimerellä ja se oli ollut kaksi vuorokautta tuuliajolla. Alus menetti suezin kanavassa potkurin ja se ajoi matalikolle Kantonjoella, mitkä olivat paikallisten luotsien aiheuttamia harmeja.
Kumpikin alus liitettiin Beiyangin laivastoon. Kiinan ja Japanin suhteiden kiristyessä Koreassa alukset lähetettiin 1886 amiraali Ding Ruchangin osaston mukana Inchoniin. Yangwei ei heikon kuntonsa vuoksi ylittänyt kymmenen solmun nopeutta ja samoin osa sen aseistuksesta oli toimintakunnoton.
Ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan puhjettua alus kuului amiraali Dingin taistelulinjaan Jalujoen taistelussa 17. syyskuuta 1894, vaikka sen vikoja ei oltu korjattu. Alusta vastaan hyökkäsi keisarillisen Japanin laivaston risteilijät Yoshino, Takachiho, Akitsushima ja Naniwa, joiden ampumat 4,7 tuuman kranaatit tekivät aluksella suurta tuhoa. Aluksella syttyi tulipalo vernissalla käsiteltyjen puuosien sytyttyä hallitsemattomaan tuleen. Alus menetti ohjattavuuden ja se törmäsi Jiyuaniin. Lopulta pahoin vaurioitunut alus upposi matalaan veteen.
Xuân Lộcin taistelu

Xuân Lộcin taistelu oli taistelu Vietnamin sodan lopussa Etelä-Vietnamin ja Pohjois-Vietnamin joukkojen välillä Xuân Lộcissa lähellä Saigonia eli nykyistä Hồ Chí Minhin kaupunkia. Etelä-Vietnamin joukot puolustivat Saigonia ympäröineeseen puolustusasemaan kuulunutta Xuân Lộcia edelliseen sotamenestykseen verrattuna poikkeuksellisen kiivaasti, mikä nosti hetkellisesti Etelä-Vietnamin kannattajien mielialaa, mutta pohjoisvietnamilaisten saatua vahvistuksia kaupunki evakuoitiin sen puolustajien kärsiessä raskaat tappiot. Tappio merkitsi Saigonin kukistumista muutama päivä myöhemmin, mikä toi Vietnamin sodan loppuunsa.
Tausta

Etelä-Vietnamin joukot olivat Pohjois-Vietnamin yllätykseksi romahtaneet nopeasti maaliskuussa 1975. Pohjois-Vietnamissa sodan päättymistä ei pidetty todennäköisenä ennen vuotta 1976, mutta Etelä-Vietnamin tilanne muutti suunniteltuja aikatauluja. 25. maaliskuuta Văn Tiến Dũng määrättiin valtaamaan Saigon ja tuomaan näin sota päätökseen. Etelä-Vietnamin armeija oli ottanut asemat Saigon ympärillä sinne johtavien viiden tien varrella. Dũngin suunnitelmien mukaan ne pyrittäisiin tuhoamaan Saigonin ulkopuolella kaupunkitaistelujen välttämiseksi. Xuân Lộc sijaitsi Etelä-Vietnamin armeijan puolustuslinjojen itäkärjessä 65 kilometriä Saigonista. Puolustukset alueella suojelivat Bien Hoan tärkeää lentotukikohtaa ja tietä pääkaupunkiin. Alueen puolustuksesta vastasi Etelä-Vietnamin 18. divisioona, jota komensi Lê Minh Đảo. Heitä vastassa oli Pohjois-Vietnamin 4. armeijakunta ja siihen kuuluvat kolme divisioonaa, joita tukivat suuri määrä panssarivaunuja ja tykistöä. Pohjois-Vietnamin johto odotti nopeaa voittoa alueella perustuen Etelä-Vietnamin joukkojen aikaisempaan huonoon menestykseen. Etelä-Vietnamin presidentti Nguyễn Văn Thiệu määräsi kaupungin puolustettavaksi hinnalla millä hyvänsä.
Taistelu

Pohjois-Vietnamin tykistö aloitti puolustuslinjojen tulituksen 9. huhtikuuta ja panssariajoneuvojen tukema jalkaväki rynnäköi kohti Etelä-Vietnamin puolustusasemia. Puolustajat tekivät yllättävän sinnikästä vastarintaa ja hyökkääjät kärsivät suuria tappioita. Lisäksi Etelä-Vietnamin vastahyökkäykset Xuân Lộcin ulkopuolella pakottivat Pohjois-Vietnamin sijoittamaan joukkojaan selustan turvaamiseen. 10 huhtikuuta Pohjois-Vietnamin joukot vetäytyivät valtaamistaan asemista Xuân Lộcissa. Puolustajien taito ja päättäväisyys herättivät intoa Etelä-Vietnamin kannattajien keskuudessa ja Yhdysvalloissa Gerald Fordin hallinto yritti viedä läpi kongressissa kuitenkin kaatuneen avustuspaketin Etelä-Vietnamille.
Molemmat taistelun osapuolet vahvistivat joukkojaan Xuân Lộcissa, mutta Etelä-Vietnamilla oli edelleen huomattavasti vähemmän joukkoja käytettävissään. Thiệu lähetti puolustajien vahvistukseksi ensimmäisen laskuvarjoprikaatin, mutta Pohjois-Vietnam siirsi alueelle toisen armeijakuntansa, joka oli vapautunut Phan Rangin valtauksen jälkeen 16. huhtikuuta. Etelä-Vietnamin ilmavoimat tukivat maajoukkoja, mutta niiden toimintaa hankaloitti Pohjois-Vietnamilaisten tulitus Bien Hoan tukikohtaa vastaan. Ilmavoimat käyttivät kuitenkin tehokkaasti rypälepommeja Pohjois-Vietnamin joukkokeskityksiä vastaan. Taistelujen aikana pudotettiin myös ensi kertaa amerikkalainen CBU-55B-pommi, joka oli tuolloin ydinaseita lukuun ottamatta voimakkain pommi Yhdysvaltojen arsenaalissa. Pommi toimi imien hapen ympäristöstään ja se tappoi joidenkin tietojen mukaan 250 Pohjois-Vietnamin sotilasta. Etelä-Vietnamin joukot eivät kuitenkaan kyenneet puolustautumaan Pohjois-Vietnamin vahvistuksia vastaan ja ne aloittivat Xuân Lộcin evakuoinnin 21. huhtikuuta. Etelä-Vietnamin presidentti erosi samana päivänä ottaen vastuun maan sotilaallisesta romahduksesta ja Xuân Lộcin evakuointi päättyi 23. huhtikuuta.
Seuraukset

Kenraali Đảon 18. divisioonan saapuessa Saigoniin se oli menettänyt kolmanneksen miehistöstään ja ensimmäinen laskuvarjoprikaati kärsi samoin raskaat tappiot. Etelä-Vietnamin presidentti Thiệu erosi evakuoinnin alkaessa 21. huhtikuuta ottaen vastuun maan sotilaallisesta romahduksesta. Toivo Saigonin menestyksekkäästä puolustuksesta kariutui Xuân Lộcinin menetyksen myötä ja Dũng aloitti Saigonin vastaisen hyökkäyksen viimeisen vaiheen 26. huhtikuuta.
Etelä-Vietnamin 18. divisioonan sotilaita Xuân Lộcissa.
Yhdistynyt Slovenia

Yhdistynyt Slovenia (sloveeniksi Zedinjena Slovenija) oli vuonna 1848 syntynyt poliittinen ohjelma. Ohjelman pohjana toimi Matija Majarin ajatukset. Ohjelman tavoitteena oli perustaa Slovenian kuningaskunta, joka olisi kuitenkin osa Itävallan keisarikuntaa, mutta ei kuitenkaan kuuluisi Saksan liittoon. Ohjelmassa vaadittiin myös sloveenin kielen nostamista saksan kanssa tasavertaiseksi.
Yhdistynyt Slovenia oli suuri muutos sloveenien poliittisessa historiassa. Ensimmäistä kertaa sloveeneille määriteltiin maantieteelliset rajat. Sloveenit vaativat itselleen samoja autonomisia oikeuksia kuin muilla kansoilla oli. Ohjelma tosin kuvattiin aikanaan liian radikaaliksi.
Ohjelma kuitenkin epäonnistui, mutta se oli suuri askel Slovenian historiassa. Ohjelma muodostui slovenialaisen politiikan kulmakiveksi aina 1980-luvulle saakka.
HMAS Yarra (U77)

| HMAS Yarra |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cockatoo Docks and Engineering Company, Sydney
Kölinlasku:  24. toukokuuta 1934
Laskettu vesille:  28. maaliskuuta 1935
Palveluskäyttöön:  19. joulukuuta 1935
Loppuvaihe:  uponnut 4. maaliskuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 060 t
Pituus:  81,15 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,97 m
Syväys:  3,0 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,85 solmua
Miehistöä:  100
Aseistus
Aseistus:  3 × QF 4″/45 Mk XVI -tykkiä 1 × nelipiippuinen .50″ ilmatorjuntaakonekivääri
HMAS Yarra (viirinumerot L77 ja U77) oli Australian laivaston vuonna 1935 palvelukseenotettu River-luokan sluuppi.
Valmistus

Alus tilattiin Cockatoo Docks and Engineering Companyltä ja sen köli laskettiin 24. toukokuuta 1934. Alus laskettiin vesille 28. maaliskuuta 1935 ja se valmistui vielä saman vuoden lopulla 19. joulukuuta.
Palvelus

Alus osallistui elokuussa Punaisellamerellä joukkojen evakuointiin Somalimaasta, minkä jälkeen se suojasi alueella matkanneita saattueita.
Huhtikuussa 1941 alus liitettiin saattueeseen, joka kuljetti Intiasta joukkoja Basran valtaamiseksi. Basran satama vallattiin ilman vastarintaa 19. huhtikuuta. Alus osallistui tämän jälkeen 25. elokuuta operaatio Countenanceen, jossa miehitettiin Abadan ja muut siihen liittyvät satamat. Vaikka satamien valtausta pyrittiin estämään ne saatiin vallattua ilman merkittäviä vaurioita.
Somalimaan vapauduttua italialaisjoukoista alus siirtyi sisaraluksensa HMAS Parramattan kanssa Välimerelle. Alus kuljetti tarvikkeita ja täydennyksiä saarrettuun Tobrukiin. Aluksen toinen matka oli samalla viimeinen ennen kuin Britannian 8. armeija mursi saarron. Kuljetuksen aikana HMS Flamingo vaurioitui pahoin, mutta Yarran onnistui hinata vaurioitunut alus takaisin Aleksandriaan 7.-10. joulukuuta.
Japanilaisten liityttyä sotaan Yarra sai määräyksen siirtyä itään. Alus liittyi Hollannin Itä-Intiaa puolustaviin joukkoihin ja se suojasi alueelle täydennysjoukkoja kuljettavia saattueita. Liittoutuneiden puolustuksen murruttua alkoi evakuointi, joka ei ollut yhtään helpompaa. Pienistä aluksista koostunut Yarran suojaama pakolaissaattue joutui 4. maaliskuuta 1942 keisarillisen Japanin laivaston osaston yllättämäksi. Osastoon kuuluivat muun muassa raskaat risteilijät Atago ja Takao. Ilman mahdollisuuksia alus upposi palavana hylkynä pyrkiessään antamaan mahdollisuuden pakoon saattueen aluksille.
Fitting Out H.M.A.S. Yarra at Sydney (1935) - Frank Norton
Yoshitada Yamaguchi

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 28. syyskuuta 1944
Syntymäpaikka: Shizuoka, Japani
Pelipaikka: Puolustaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1967-1975 | Hitachi |  |
Maajoukkue
| 1964-1973 | Japani | 49 (0) |
| Mitalit> Maa:  Japani. Olympialaiset .Miesten jalkapallo | Mitalit> Maa:  Japani. Olympialaiset .Miesten jalkapallo | Mitalit> Maa:  Japani. Olympialaiset .Miesten jalkapallo | Maa:  Japani> .Miesten jalkapallo |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | México 1968 | joukkuekilpailu |  |
Yoshitada Yamaguchi (jap. 山口 芳忠; s. 28. syyskuuta 1944 Shizuoka, Japani) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Yamaguchi edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1964-1973. Hän osallistui muun muassa vuosien 1964 ja 1968 olympialaisiin, joista jälkimmäisissä Japani saavutti pronssia.
Tilastot

| Japanin maajoukkueessa> Vuodet | Japanin maajoukkueessa> ottelut | Japanin maajoukkueessa> maalit |
| --- | --- | --- |
| 1964 | 1 | 0 |
| 1965 | 4 | 0 |
| 1966 | 7 | 0 |
| 1967 | 4 | 0 |
| 1968 | 3 | 0 |
| 1969 | 4 | 0 |
| 1970 | 12 | 0 |
| 1971 | 6 | 0 |
| 1972 | 5 | 0 |
| 1973 | 3 | 0 |
| Yhteensä | 49 | 0 |
Aiheesta muualla

National Football Teams
Japan National Football Team Database
Japanin joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 1964
1 Hosaka |
2 Katayama |
3 M. Miyamoto |
4 Hiraki |
5 Yamaguchi |
6 Suzuki |
7 Kami |
8 Kamata |
9 Tomizawa |
10 Ogi |
11 Mori |
12 Kawabuchi |
13 Yaegashi |
14 Watanabe |
15 Kamamoto |
16 T. Miyamoto |
17 Tsugitani |
18 Sugiyama |
21 Yokoyama |
Valmentaja Naganuma
Japanin joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 1968
1 Yokoyama |
2 Katayama |
3 M. Miyamoto |
4 Yamaguchi |
5 Kamata |
6 Suzuki |
7 Tomizawa |
8 Mori |
9 Ogi |
10 Yuguchi |
11 Yaegashi |
12 T. Miyamoto |
13 Watanabe |
14 Kuwahara |
15 Kamamoto |
16 Matsumoto |
17 Sugiyama |
18 Hamazaki |
Valmentaja Naganuma
Ursula K. Le Guin

| Ursula K>  Le Guin |
| --- | --- |
 Ursula Le Guin vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. lokakuuta 1929 Berkeley, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 22. tammikuuta 2018 (88 vuotta) Portland, Oregon, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Aikakausi:  1962–2018
Tyylilajit:  tieteiskirjallisuus, fantasiakirjallisuus
Esikoisteos:  Rocannonin maailma (1966)
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Damon Knight Memorial Grand Master Award Hugo-palkinto Nebula-palkinto 
Aiheesta muualla
www.ursulakleguin.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ursula Kroeber Le Guin (21. lokakuuta 1929 Berkeley, Kalifornia – 22. tammikuuta 2018 Portland, Oregon) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti romaaneja, novelleja, runoutta, lastenkirjoja ja esseitä, eritoten fantasia- ja tieteiskirjallisuutta. Tuotannossaan Le Guin käsitteli muun muassa taolaisuutta, anarkismia, feminismiä sekä yhteiskunnallisia ja psykologisia teemoja. Le Guin on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Elämä

Le Guin, omaa sukuaan Kroeber, syntyi Kalifornian Berkeleyssä. Hänen isänsä oli antropologi Alfred L. Kroeber ja äitinsä psykologi ja kirjailija Theodora Kroeber. Le Guin teki läpimurtonsa vuoden 1969 romaanillaan Pimeyden vasen käsi, joka voitti tieteiskirjallisuuden Hugo- ja Nebula-palkinnot. 1960–1970-luvun vaihteessa hän julkaisi klassikoksi muodostuneen Maameren tarinat -kirjasarjan, jota hän myöhemmin täydensi. Le Guin asui Oregonin osavaltion Portlandissa vuodesta 1958 lähtien. Hän kuoli 22. tammikuuta 2018 muutaman kuukauden sairauden jälkeen.
Tuotanto > Suomennetut teokset > Romaanit ja novellikokoelmat

Rocannonin maailma.  ((Rocannon’s World, 1966.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Helsinki:  Avain, 2010.  ISBN 978-951-692-804-6
Maanpakolaisten planeetta.  ((Planet of Exile, 1966.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Helsinki:  Avain, 2011.  ISBN 978-951-692-820-6
Harhakaupunki.  ((City of Illusions, 1967.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Helsinki:  Avain, 2012.  ISBN 978-951-692-909-8
Pimeyden vasen käsi.  ((The Left Hand of Darkness, 1969.) Suomentanut Kalevi Nyytäjä)  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07527-2
Taivaan työkalu.  ((The Lathe of Heaven, 1971.) Suomentanut Jorma-Veikko Sappinen)  Hyvinkää:  Book Studio, 1991.  ISBN 951-611-408-3
Maailma, vihreä metsä.  ((The Word for World is Forest, pienoisromaanina 1972, kirjana 1976.) Suomentanut Pirkko Lokka)  Porvoo Helsinki Juva:  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12081-2
Osattomien planeetta.  ((The Dispossessed. An Ambiguous Utopia, 1974.) Suomentanut Kalevi Nyytäjä)  Porvoo Helsinki Juva:  WSOY, 1979.  ISBN 951-0-09402-1
Pimeälipas ja muita kertomuksia.  ((The Wind’s Twelve Quarters, 1975.) Valikoima alkuteoksesta. Suomentanut Johanna Vainikainen-Uusitalo)  Helsinki:  Kirjava, 2005.  ISBN 952-99268-3-9
Haikaran silmä.  ((The Eye of the Heron, 1978.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Tampere:  Vaskikirjat, 2016.  ISBN 978-952-5722-28-4
Malafrena.  ((Malafrena, 1979.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Tampere:  Vaskikirjat, 2018.  ISBN 978-952-5722-51-2
Ikuisen hämärän maa.  ((The Beginning Place, 1980.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Tampere:  Vaskikirjat, 2017.  ISBN 978-952-5722-45-1
Kompassiruusu.  ((The Compass Rose, 1982.) Suomentanut Titia Schuurman)  Helsinki:  Moebius, ilmestyy 2024.
Sisämeren kalastaja.  ((A Fisherman of the Inland Sea, 1994.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Tampere:  Tampereen Science Fiction Seura, 2001.  ISBN 952-5211-05-3
Neljä anteeksiantoa.  ((Four Ways to Forgiveness, 1995.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Tampere:  Vaskikirjat, 2014.  ISBN 978-952-5722-22-2
Kahdesti haarautuva puu.  ((The Telling, 2000.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Helsinki:  BTJ, 2009.  ISBN 978-951-692-724-7
Maailman syntymäpäivä ja muita tarinoita.  ((The Birthday of the World and Other Stories, 2002.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Tampere:  Vaskikirjat, 2019.  ISBN 978-952-5722-59-8
Lentokenttien maailmat.  ((Changing Planes, 2003.) Suomentanut Jyrki Iivonen)  Tampere:  Vaskikirjat, 2023.  ISBN 978-952-5722-85-7
Lavinia.  ((Lavinia, 2008.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35064-5
Tuotanto > Suomennetut teokset > Maameren tarinat

Maameren velho.  ((A Wizard of Earthsea, 1968.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Porvoo Helsinki Juva:  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07743-7
Atuanin holvihaudat.  ((The Tombs of Atuan, 1972.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Porvoo Helsinki Juva:  WSOY, 1977.  ISBN 951-0-07905-7
Kaukaisin ranta.  ((The Farthest Shore, 1974.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Porvoo Helsinki Juva:  WSOY, 1977.  ISBN 951-0-08315-1
Tehanu.  ((Tehanu, 1991.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18082-3
Kertomuksia Maamereltä.  ((Tales from Earthsea, 2001.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27185-3
Toinen tuuli.  ((The Other Wind, 2001.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27735-5
Tuotanto > Suomennetut teokset > Läntisen rannan aikakirjat

Näkemisen lahja.  ((Gifts, 2004.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30850-1
Sanan mahti.  ((Voices, 2006.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32692-3
Muistamisen taito.  ((Powers, 2007.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34024-0
Tuotanto > Suomentamattomat teokset > Romaanit ja novellikokoelmat

The Wind’s Twelve Quarters.  New York:  Harper & Row, 1975.  ISBN 978-0-06-100162-8
Orsinian Tales.  New York:  Harper & Row, 1976.  ISBN 978-0-06-076343-5
Very Far Away from Anywhere Else.  (Nuortenkirja)  New York:  Atheneum, 1976.  ISBN 978-0-15-205208-9
Always Coming Home.  New York:  Harper & Row, 1985.  ISBN 978-0-06-015456-1
Buffalo Gals and Other Animal Presences.  Santa Barbara, California:  Capra Press, 1987.  ISBN 978-0-87654-071-8
Searoad. Chronicles of Klatsand.  New York:  HarperCollins, 1991.  ISBN 978-1-59030-084-8
Unlocking the Air and Other Stories.  New York:  HarperCollins, 1996.  ISBN 978-0-06-092803-2
The Wild Girls. Plus ”Staying Awake While we Read,” and, ”A Lovely Art” Outspoken Interview.  Oakland, California:  PM Press, 2011.  ISBN 1-60486-403-6
Tuotanto > Suomentamattomat teokset > Tietokirjat

From Elfland to Poughkeepsie.  Portland, Oregon:  Pendragon Press, 1973.  ISBN 978-0-914010-00-5
The Language of the Night.  New York:  G. P. Putnam’s Sons, 1979.  ISBN 978-0-399-12325-2
Dancing at the Edge of the World.  New York:  Grove Press, 1989.  ISBN 978-0-8021-1105-0
Way of the Water’s Going. Images of the Northern California Coastal Range.  (Valikoima teoksesta Always Coming Home, valokuvat Ernest Waugh ja Allan Nicholson)  New York:  Harper and Row, 1989.  ISBN 978-0-06-016157-6
Steering the Craft. Exercises and Discussions on Story Writing for the Lone Navigator or the Mutinous Crew.  Portland, Oregon:  The Eighth Mountain Press, 1998.  ISBN 978-0-933377-46-2
The Wave in the Mind.  Boston, Massachusetts:  Shambhala Publications, 2004.  ISBN 978-1-59030-006-0
Cheek by Jowl. Essays.  Seattle, Washington:  Aqueduct Press, 2009.  ISBN 978-1-933500-27-0
Words Are My Matter. Writings About Life and Books, 2000–2016.  Easthampton, Massachusetts:  Small Beer Press, 2016.  ISBN 978-1-61873-134-0
No Time to Spare. Thinking About What Matters.  New York:  Houghton Mifflin Harcourt, 2017.  ISBN 978-1-328-66159-3
Dreams Must Explain Themselves and Other Essays 1972–2004.  London:  Gollancz, 2018.  ISBN 978-1-4732-0594-9
Ursula K. Le Guin. Conversations on Writing.  Portland, Oregon:  Tin House, 2018.  ISBN 978-1-941040-99-7
Ursula K. Le Guin. The Last Interview.  (Toimittanut David Streitfeld)  New York:  Melville House, 2018.  ISBN 978-1-61219-779-1
The Carrier Bag Theory of Fiction.  (Ensijulkaisu teoksessa Women of Vision, 1988)  UK:  Ignota, 2019.  ISBN 978-1-9996759-9-8
Lisäksi runokokoelmia, lastenkirjoja, novelleja ja esseitä.