stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venetsian ghetto
Kulttuuri

Vaikka Venetsian ghetossa asui hyvin paljon juutalaisia, väestö ei koskaan sulautunut yhdeksi "Venetsian juutalaisten" ryhmäksi. Neljä viidestä synagogasta kuului kukin omalle etniselle ryhmälleen. Oma synagogansa oli saksalaisella (Scuola Grande Tedesca), italialaisella (Scuola Italiana), espanjalaisella ja portugalilaisella yhteisöllä (Scuola Spagnola) sekä sefardiyhteisöllä (Scola Levantina). Viidennen, Scuola Cantonin, rakensi neljä sukua yksityiseksi synagogaksi. Yksi suvuista oli Fano, joka rahoitti rakennustyön, ja synagoga on saattanut olla myös Provencenjuutalaisten käytössä. Nykyisin Venetsiassa asuu muitakin aškenasijuutalaisia, lähinnä Chabad-Lubavitch-liikkeen jäseniä, jotka pitävät košer-ruokakauppoja, ješivaa ja omaa synagogaansa.
Ghetossa on perinteisesti puhuttu venetsiaa, italiaa, juutalaisespanjaa, ranskaa ja saksaa. Lisäksi hepreaa on käytetty ja käytetään kylteissä, omistuskirjoituksissa ja virallisissa yhteyksissä, kuten vihkitodistuksissa, ja tietysti jumalanpalveluksissa. Englantiakin käytetään nykyisin yleisesti matkailijoiden vuoksi liikkeissä ja museoissa.
Ghetto nykyisin

Ghetto on edelleen kaupungin juutalaisuuden keskus. Venetsian juutalaisyhteisö, johon kuuluu noin 500 henkeä, on kulttuurisesti hyvin aktiivinen.
Kaupungissa järjestetään vuosittain heprean tutkijoiden kansainvälinen kokous, jonka aiheena on Veneton historia ja kulttuuri. Vuoden mittaan järjestetään muitakin kokouksia, näyttelyitä ja seminaareja.
Synagogat eivät ole vain jumalanpalveluspaikkoja, vaan niissä pidetään myös luentoja pyhistä teksteistä ja Talmudista niin lapsille kuin aikuisillekin sekä nykyheprean kursseja. Lisäksi kaupungissa on juutalainen lastentarha ja vanhainkoti, košerhotelli Giardino dei Melograni, košerravintola Hostaria del Ghetto ja leipomo. Arkkitehtonisten ja taiteellisten muistomerkkien ohella alueella on juutalaisen taiteen museo, Renato Maestro -kirjasto ja -arkisto ja Midrash Leon da Modenassa uusi infopiste.
Gheton alueella on myös ješiva, useita juutalaista kirjallisuutta myyviä liikkeitä sekä Chabad-synagoga, josta vastaa Venetsian Chabad. Vaikka Venetsian noin 500 juutalaisesta vain harva nykyisin asuu ghetossa, monet käyvät siellä päivittäin jumalanpalveluksessa kahdessa synagogassa, jotka ovat edelleen käytössä (kolmessa muussa järjestetään vain juutalaisyhteisön museon opastettuja retkiä).
Merkittäviä asukkaita

Gheton merkittäviä asukkaita ovat olleet Leone da Modena, jonka suku on lähtöisin Ranskasta, sekä hänen oppilaansa Sara Copia Sullam, joka oli taitava kirjoittaja, väittelijä (kirjallisesti) ja jolla oli oma salonki. Kuuluisa lasimestari Meir Magino oli myös ghetosta kotoisin.
Juhlavuosi

Ghetto täyttää vuonna 2016 viisisataa vuotta, ja Venetsiassa järjestetään merkkivuoden aikana runsaasti tapahtumia ja tilaisuuksia. Merkkivuoden tapahtumien kautta halutaan kertoa ghettojen merkityksestä juutalaiselle kulttuurille. Tapahtumiin kuuluu muun muassa William Shakespearen näytelmän Venetsian kauppias esittäminen aidossa ympäristössä. Dogen palatsissa on merkkivuoden päänäyttely.
Venetsian ghetto kirjallisuudessa

William Shakespearen näytelmä Venetsian kauppias, n. 1595, kertoo venetsialaisesta juutalaisesta kauppiaasta Shylockista ja hänen perheestään.
Arnold Weskerin näytelmä The Merchant (1978) kertoo Shylockin tarinan ja alkaa Nuovo Ghettosta. Arnold Wesker, The Merchant with Commentary and notes. London: Metheun, 1983.
Geraldine Brooksin romaani People of the Book (2008) käsittelee Sarajevon Haggadan historiaa. Siinä on jakso, jonka tapahtumat sijoittuvat vuoteen 1609 ja Venetsian ghettoon.
Sarah Dunantin romaani Kurtisaanin vuoteessa (2006) sisältää kohtauksia, jotka tapahtuvat gheton juutalaisessa panttilainaamossa.
Susanna Clarken romaanissa Jonathan Strange & Mr Norrell (2004) on kohtaus, joka tapahtuu ghetossa.
Hugo Pratt: Venezianische Legende. Corto Maltese. Bd 8. Romaani. Carlson, Hamburg 1985, 1998. ISBN 3-551-71669-2
Mirjam Pressler: Shylocks Tochter. Venedig im Jahre 1568. Romaani. Alibaba Verlag, Frankfurt am Main 1999, [ertelsmann, München 2005. ISBN 3-570-30172-9
Rainer Maria Rilke: Eine Szene aus dem Ghetto. teoksessa: Rilke: Geschichten von lieben Gott. Insel, Leipzig 1931, Argon, Berlin 2006. (div. weitere Ausg.) ISBN 3-86610-045-0
Israel Zangwillin trilogia:
Kinder des Ghetto. 1897. Cronbach, Berlin 1897, 1913
Träumer des Ghetto. 1898. Cronbach, Berlin 1908, 1922
Komödien des Ghetto. 1907. Cronbach, Berlin 1910 ]
Daniel Silva: A Death in Vienna. 2004. Romaani (sisältää tapahtuman Cannaregiossa). ISBN 0399151435
Kirjallisuutta

Ariel Toaff, "Getto - Ghetto," The American Sephardi 6:1/2 (1973): 71-77.
Sandra Debenedetti-Stow, "The etymology of “ghetto”: new evidence from Rome", Jewish History, Volume 6, Issue 1 - 2, Mar 1992, Pages 79 – 85, DOI 10.1007/BF01695211
Dietro le parole - Globalizzazione di Francesco Varanini (Arkistoitu – Internet Archive)
Europe The Venice Ghetto on europeforvisitors.com
Alice Becker-Ho, Le premier ghetto ou l'exemplarité vénitienne, 2014 (ranskaksi)
Alice Becker-Ho, The First Ghetto or Venetian Exemplariness, 2016 (julkaisematon) (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venetsian ghetto Wikimedia Commonsissa
Venetsian juutalaisen yhteisön sivusto
Official website of the kashrut in Venice
Official website of Chabad in the Jewish Community of Venice* Venetsian juutalaisen yhteisön tiedotuspiste (Arkistoitu – Internet Archive)
Web site of the Jewish Ghetto of Venice
Jewish Library-Archive "Renato Maestro"
Gheton kartta ja historia (Arkistoitu – Internet Archive)
Wiki: University of California Santa Cruz, Jewish Writers and the Modern European City: Venice
Map of the Ghetto drawing by Gianluca Costantinin piirtämä gheton kartta
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Venetian Ghetto
Cannaregion sijainti Venetsiassa.
Ponte del Gheto Novo.
Levantin juutalaisten synagoga.
Venetsian juutalaisyhteisön infopiste Vanhassa ghetossa.
Lubavitchien ješiva Venetsian entisessä ghetossa.
Käännös suomeksi
Piltti

Piltti on suomalainen etunimi. Sitä on käytetty sekä tyttöjen että poikien nimenä. Piltti on ollut käytössä nimenä jo ennen 1900-lukua, ja sen käyttö on jatkunut 2000-luvulle saakka. Nimi oli yleisimmillään aikavälillä 1940–1959, jolloin se annettiin yhdeksälle tytölle ja alle viidelle pojalle.
Yleisnimenä sana piltti tarkoittaa pientä lasta. Sanaa on käytetty melkein yksinomaan kirjakielessä, lähinnä uskonnollisessa ja runokielessä. Sana esiintyy Raamatussa ja Kalevalassa.
Piltti on myös lastenruokamerkki. Alun perin Piltti oli vuonna 1958 lanseerattu lasten ihovoide, josta merkki siirrettiin Jalostajan lastenruokiin 1961.
Tunnettuja Pilttejä

Piltti Heiskanen, suomalaissyntyinen yhdysvaltalainen diplomaatti
Pilokarpiini

| --- | --- |

Pilokarpiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(3S,4R)- 3-etyyli- 4-((1-metyyli- 1H-imidatsoli- 5-yyli) metyyli)dihydrofuraani- 2(3H)-oni
Tunnisteet
CAS-numero: 92-13-7
ATC-koodi: N07AX01
PubChem CID: 5910
DrugBank: APRD00382
Kemialliset tiedot
Kaava: C11H16N2O2 
Moolimassa: 208,257 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio: Virtsa
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:  ?-only(US) 
Antotapa: Oraalinen, silmätippa
Pilokarpiini on lääkeaine, jota käytetään glaukooman ja kuivasuisuuden hoidossa. Pilokarpiini on parasympatomimeetti eli sen vaikutukset muistuttavat parasympaattisen hermoston aktiivisuutta. Rakenteellisesti se on alkaloidi ja muistuttaa välittäjäaineina toimivia histamiinia ja asetyylikoliinia. Asetyylikoliiniesteraasi, asetyylikoliinia hajottava entsyymi, ei hajota pilokarpiinia. Lääkkeen kauppanimiä ovat Fotil, Isopto Carpine ja Minims Pilocarpine nitrate.
Akuutissa ahdaskulmaglaukoomassa pilokarpiini vaikuttaa kammiokulmaa avaavasti, jolloin kammionesteen poistuminen helpottuu ja silmänpaine alenee. Avokulmaglaukoomassa se lisää kammioveden poistumista. Tällöin lääke annetaan silmätippoina. Silmänpainetta alentava vaikutus alkaa muutamassa minuutissa ja kestää 4–8 tuntia. Silmässä pilokarpiini vaikuttaa myös mioottina, eli se saa pupillin pienenemään aiheuttamalla supistusspasmin parasympaattisesti hermotetussa mustuaisen supistajalihaksessa.
Pilokarpiinia käytetään myös Sjögrenin oireyhtymän hoitoon sekä häiriintyneen syljenerityksen ehkäisyyn kaulan tai niskan alueen sädehoidon jälkeen. Aineen tehon glaukooman hoitoon osoitti ensimmäisenä Adolf Weber vuonna 1877.
Kuten muutkin parasympatomimeetit, pilokarpiini voi aiheuttaa rauhastoiminnan kiihtymistä, suoliston toiminnan häiriöitä ja verenpaineen laskua.
Pilokarpiinia saadaan Pilocarpus-suvun kasvien, kuten Brasiliassa kasvavan Pilocarpus jaborandi -pensaan lehdistä.
Aiheesta muualla

ChemSpider: Pilocarpine (5699) (Arkistoitu – Internet Archive)
KEGG: Pilocarpine (D00525)
UNII: Pilocarpine (01MI4Q9DI3) (Arkistoitu – Internet Archive)
IUPHAR ligand: 305 (Arkistoitu – Internet Archive)
ChEMBL: Pilocarpine (CHEMBL550)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Pilocarpine (englanniksi)
Pintavesimuodostuma

Padolla muodostettu tekoallas Taiwanissa.
Pintavesimuodostuma (engl. body of surface water) on maanpinnalla virtaavan tai varastoituneena olevan veden muodostama alue. Se on pintavesien merkittävä osakokonaisuus. Nimitys on peräisin vuonna 2000 annetusta Euroopan unionin vesipolitiikan puitedirektiivistä (2000/60/EY). Pintavesimuodostumia ovat esimerkiksi järvi, tekoallas, joki, kanava, puro tai näiden osa, jokisuun vaihettumisalue tai rannikkovesien osa, kuten laguuni. Merta ei pidetä pintavesimuodostumana. Nimitystä ei pidä sekoittaa vesistöön tai vesistöalueeseen. Pintavesimuodostuman lähikäsite on pohjavesimuodostuma.
Pikkukissankita

| Pikkukissankita |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Tribus::  Antirrhineae
Suku::  Kissankidat Chaenorhinum
Laji::  minus
Kaksiosainen nimi
 Chaenorhinum minus  (L.) Lange (1870) 
Synonyymit
 Antirrhinum minus L. (1753) (kantanimi) 
Katso myös
   Pikkukissankita Wikispeciesissä   Pikkukissankita Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkukissankita eli kissankita (Chaenorhinum minus) on yksivuotinen pienikokoinen ratamokasvilaji. Se on läheistä sukua leijonankidoille (Antirrhinum).
Ulkonäkö

Pikkukissankita kasvaa 5–30 senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat pituudeltaan yhdestä kolmeen senttimetriä. Niiden lavat ovat tasasoukkia – pitkulaisen puikeita ja tylppiä. Pitkäperäiset pienet kukat kasvavat yksittäin lehtihangoissa. Kukan vaaleanvioletti teriö on kooltaan kahdeksan millimetriä ja siinä on lyhyt kannus. Hedelmänä on reikäluomainen kota, johon aukeaa kaksi reikää.
Levinneisyys

Pikkukissankitaa esiintyy alkuperäisenä Euroopassa ja Turkissa. Se on levinnyt myös muihin maanosiin. Yhdysvalloissa ja Kanadassa se on laajasti levinnyt tulokas.
Suomessa pikkukissankita on harvinainen, mutta 2000-luvulla paljon yleistynyt uustulokas. Se kasvaa vakiintuneena tai satunnaisena tulokkaana Etelä- ja Keski-Suomessa. Laji kasvaa erityisesti liikennealueilla, kuten satamissa ja ratapihoilla. Alun perin se on levinnyt maahan satamien kautta. Pikkukissankita pystyy kasvamaan poikkeuksellisen niukoillakin paikoilla, kuten sepelissä, kiviportaiden raoissa ja kivetysten väleissä.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: (Pikku)kissankidan (Chaenorhinum minus) levinneisyys Suomessa.
Luontoportti: Kissankita (Chaenorhinum minus)
Pohjolan kasvien pauloissa: Chaenorhinum minus – kissankita, pikkukissankita
ITIS: Chaenorhinum minus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Chaenorhinum minus:  Wikidata: Q1149706  Wikispecies: Chaenorhinum minus  APA: 3444  APDB: 150306  BioLib: 40829  CoL: T9NL  EoL: 468978  EUNIS: 183202  GBIF: 3171669  GRIN: 433135  iNaturalist: 62396  IPA: 5311  IPNI: 801401-1  IRMNG: 10197911  ITIS: 501374  MichiganFlora: 1934  NatureServe: 2.160009  NBN: NBNSYS0000004072  NCBI: 105913  NZOR: e0784c15-aea3-4afa-b3a1-5386c1fec5d2  NZPCN: 4527  Observation.org: 6585  Open Tree of Life: 802748  PFI: 4802  Plant List: kew-2713998  PLANTS: CHMI  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:801401-1  Tropicos: 29200036  VASCAN: 7219  WisFlora: 3086  WFO: wfo-0000598753  Laji.fi: MX.39587 
Antirrhinum minus:  Wikidata: Q21870281  APDB: 200594  CoL: F2WG  GBIF: 3739989  GRIN: 433136  IPNI: 799192-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:799192-1  Tropicos: 29205089  WFO: wfo-0000539432 
Pikkukissankita vanhassa kasviossa.
Pielisjoki

| Pielisjoki |
| --- | --- |
 Pielisjoen linna Joensuun Niskasaaressa
Alkulähde:  Pielinen, Rukavesi
Laskupaikka:  Pyhäselkä
Maat:  Suomi (Pohjois-Karjala)
Pituus:  67 km
Alkulähteen korkeus:  94 m
Virtaama:  n. 240 m³/s
Vetouistelun SM-kisojen 2007 veneet saapumassa maaliin Pielisjokea pitkin Joensuun matkustajasatamaan.
Pielisjoki (ruots. Pielis älv) on Vuoksen vesistön Pielisen reittiin kuuluva virta ja suurin Saimaaseen virtaava joki. Sen kautta Pohjois-Karjalan suurin järvi Pielinen laskee Pyhäselkään. Pielisjokea on kanavoitu. Joensuu on nimensä mukaisesti Pielisjoen suu.
Pielisjoen katsotaan syntyneen Uimaharjun murtuessa Pielisen vesimassojen painosta jääkauden jälkeen.
Pielisjoki koki suuren muutoksen 1970-luvun alussa, jolloin Kuurnan uusi kanava valmistui ja vanhat kanavat Saapaskoskella, Jakokoskella, Haapavirrassa, Paiholassa ja Kuurnassa (vanha kanava) jäivät pois käytöstä. Veden pinta nousi Kuurnan kanavan yläpuolella niin, että kaksi lähintä sulkua Kuurna (vanha) ja Paiholan kanava jäivät kokonaan veden alle.
Sivujoet

Koitajoki
Jukajoki
Iiksenjoki
Kuusoja
Oksoja
Kanavat

Pielisjokeen rakennettiin 1870-luvulla 10 sulkukanavaa.
Kanavat > Vanhoja kanavia

Saapaskosken kanava (1878), sulku jäänyt pois Kuurnan kanavan valmistuttua 1971
Häihän kanava (1879)
Haapavirran kanava, Kontiolahti (1883)
Jakokosken kanava, Kontiolahti, (1878), toimii nyt museokanavana.
Utran kanava, Joensuu, (1832 suluilla varustettu kanava, ensimmäisen laatuaan Suomessa), seuraavan kanavan työt aloitettiin 1874)
Kanavat > Käytössä olevat kanavat

Kaltimon kanava, Eno, (1879, nykyinen kanava 1958). Kaltimon sulku on nousukorkeudeltaan Pielisjoen suurin (9 metriä) (1879 rakennettu vanha Kaltimon kanava sijaitsee noin 2 km ylävirtaan nykyisestä).
Kuurnan kanava, Kontiolahti, (1876, nykyinen kanava 1971), pudotuskorkeus 7 metriä, yksi sulku (1876 rakennettu vanha Kuurnan kanava sijaitsee noin 1 kilometriä ylävirtaan nykyisestä)
Joensuun kanava (ensimmäinen kanava 1877, toinen 1923, nykyinen kanava 1971, pudotuskorkeus 0,3 m)
Kaikissa Pielisjoen kolmen kanavan suluissa ja avattavissa silloissa on kauko-ohjaukset. Niitä ohjataan Joensuun kanavan käyttökeskuksesta. Joensuun kanavasta on mahdollista kulkea myös itsepalveluohjauksella, mikäli kanavan läppäsillan avausta ei tarvita.
Pielisjoen kanavien ja avattavien siltojen käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Mismo Oy.
Voimalaitokset

UPM Energy Oy:n Kaltimon voimalaitos (UPM Kymmene), valmistui 1950-luvulla.
Kuurnan voimalaitos (Kuurnan Voima Oy), valmistui 1971.
Sillat

Pielisjoen ylittävät sillat yläjuoksulta alkaen ovat:
Uimasalmen maantie- ja rautatiesilta, Eno, Uimaharju, kantatie 73, läppäsillat
Kaltimon silta, Enon kirkonkylä, (1924), seututie 514, kääntösilta
Kaltimon voimalaitoksen silta, Eno
Mönnin silta, Kontiolahti, (2006), yhdystie 5100
Kuurnan voimalaitoksen silta, Kontiolahti (1971), Kuurna-Kulhontie, läppäsilta
Pekkalan sillat, Joensuu, (1983 ja 2011), valtatie 6 ja valtatie 9
Joensuun rautatiesilta, Joensuu, ensimmäinen silta (1894), Joensuu-Pieksämäki-rata ja Joensuu-Kontiomäki-rata, nostosilta
Sirkkalan silta, Joensuu (2014)  läppäsilta
Itäsilta ja Länsisilta, Joensuu (1864), Siltakatu, Kanavasilta, läppäsilta
Suvantosilta; Joensuu, (1974), pituus 542 metriä, nostosilta
Ylisoutajan silta, Joensuu (2014), pituus 130 metriä, kääntösilta
Asutusta joen rannassa

Pielisjoen rannassa ovat muun muassa seuraavat taajamat, kylät ja kaupunginosat:
Enossa: Uimaharju, Paukkaja, Eno.
Kontiolahdessa: Jakokoski, Paihola, Kulho, Lehmo, Kupluskylä.
Joensuussa: Utra, Ranta-Mutala, Siihtala, Joensuun keskusta, Iiksenniitty, Karsikko, Sirkkala, Penttilä.
Karelia-soutu

Heinäkuussa järjestettävä retkisoutu Karelia-soutu kulkee alas Pielisjokea Pyhäselälle Joensuuhun ja Liperiin.
Kirjallisuutta

Vesajoki, Heikki ja Pihlatie, Matti: Pielisjoki Elämän virta (A Stream of Life).2011. ISBN 9789529298976. Kustantaja: Luontokuva M. Pihlatie
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pielisjoki Wikimedia Commonsissa
Vuoksen vesistön kanavat
| --- | --- |
Heinäveden reitti:  Karvion kanava  Kerman kanava  Pilpan kanava  Vihovuonteen kanava 
Iisalmen reitti:  Ahkiolahden kanava  Nerkoon kanava 
Juojärven reitti:  Kaavinkosken kanava  Taivallahden kanava  Varistaipaleen kanava 
Leppävirran reitti:  Konnuksen kanava  Naapuskosken kanava  Taipaleen kanava 
Nilsiän reitti:  Lastukosken kanava  Juankosken kanava  Karjalankosken kanava 
Pielisen reitti:  Joensuun kanava  Kaltimon kanava  Kuurnan kanava 
Muita kanavia:  Ketveleen kanava  Kuivataipaleen kanava  Saarikosken kanava  Raikuun kanava  Saimaan kanava 
Tukkinippujen hinaajia Kuurnan voimalan ja kanavan yläpuolella 2007
Mönnin silta ja Pielisjoki kevätiltana.
Vanhin Pielisjoen ylittävä silta on Joensuun rautatiesilta.
Ilosaaresta rautatieasemalle johtava Itäsilta Joensuussa.
Suvantosilta Aittarannasta kuvattuna.
Pielisjoki-näkymä Penttilän suuntaan kesäkuun iltana 2007.
Urho Pikkarainen

Urho August Pikkarainen (käytti saksassa peitenimeä Anderson), (16. maaliskuuta 1895 Kajaani – 3. toukokuuta 1977) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Hän osallistui vielä jatkosodassakin taistelutoimintaan pioneeriupseerina rintamajoukoissa.
Perhe ja koulutus

Pikkaraisen vanhemmat olivat maalarimestari Juho Joukko Pikkarainen ja Amanda Karoliina Näsänen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elvi Kyllikki Salosen kanssa. Hän kävi viisi luokkaa Kajaanin yhteiskoulua. Hän kävi myös urheilu- ja voimistelukurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1922 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929 sekä Sotateknillisen koulun vuosina 1930–1932. Pioneerikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa hän kävi vuonna 1937.
Jääkärikausi

Pikkarainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 14. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Pikkarainen astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 15. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 4. huhtikuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa, jossa hän haavoittui lievästi 27. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pikkarainen palveli sisällissodan jälkeen nuorempana upseerina 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoona 3 ja sitten Kajaanin sissipataljoona. Hänet siirrettiin Kajaanin sissipataljoonasta 20. marraskuuta 1914 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Laatokan jalkaväkirykmentti 6:n (myöhemmin Viipurin rykmentti) 2. komppaniaan. Pikkarainen erosi armeijan palveluksesta 1. lokakuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön, jossa hän toimi 1. helmikuuta – 15. heinäkuuta 1920 välisen ajan Joutsenon suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Joutsenosta hän muutti Elimäelle, jossa hän toimi paikallispäällikkönä paikallisessa suojeluskunnassa 1. lokakuuta 1920 – 30. huhtikuuta 1921 välisen ajan. Elimäeltä hän siirtyi Kajaanin maalaiskunnan suojeluskuntaan, jossa toimi paikallispäällikkönä 1. tammikuuta – 31. joulukuuta 1922 välisen ajan. Suojeluskunnasta Pikkarainen siirtyi Etsivän keskuspoliisin palvelukseen Kajaaniin, jossa hän toimi alaosaston kanslistina 1. tammikuuta – 24. lokakuuta 1923 välisen ajan.
Pikkarainen astui takaisin armeijan palvelukseen 24. lokakuuta 1923 ja hänet sijoitettiin Pioneeripataljoonaan, jossa hän toimi ensin nuorempana upseerina 1. komppaniassa ja 25. toukokuuta 1926 lähtien 3. komppaniassa ja 27. heinäkuuta 1928 alkaen samaisen komppanian päällikkönä. Hän siirtyi takaisin suojeluskuntiin 6. huhtikuuta 1933 ja hänet sijoitettiin päälliköksi Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin V alueelle, josta hän siirtyi 1. huhtikuuta 1938 alkaen 2. sotilasohjaajaksi Viipurin suojeluskuntapiirin.
Talvi- ja jatkosota

Pikkarainen osallistui talvisotaan Viipurin Vartiopataljoonan komentajana ja Aliupseerikoulun johtajana. Hän osallistui talvisodan taisteluihin Summassa. Välirauhan aikana Pikkarainen toimi aluksi komentajana Jalkaväkirykmentti 8:n III pataljoonassa, josta hänet siirrettiin Puolustusministeriöön. Puolustusministeriöstä hänet siirrettiin Aliupseerikoulun johtajaksi Pioneeripataljoona 1:een. Myöhemmin hän toimi samaisessa pataljoonassa komppanianpäällikkönä. Pioneeripataljoonasta hän siirtyi Suojeluskuntajärjestöön, jossa hänet sijoitettiin sotilasohjaajaksi Pohjolan suojeluskuntaan. Edelleen hänet siirrettiin myöhemmin sotilasohjaajaksi Länsi-Pohjan suojeluskuntapiiriin. Suojeluskunnista hän siirtyi takaisin armeijaan vielä ennen jatkosodan syttymistä ja hänet sijoitettiin pioneeriupseeriksi Maanselän sotilasläänin esikuntaan.
Hän osallistui jatkosotaan pioneeriupseerina 14. Divisioonan esikunnassa ja osallistui jatkosodan taisteluihin Kolvasjärvellä, Repolassa, Omeliassa ja Ontrosenvaaralla. Rintamajoukoista Pikkarainen siirtyi pataljoonan komentajaksi Pioneerikoulutuskeskukseen Korialle vuonna 1942. Myöhemmin hän toimi koulutuskeskuksen teknillisessä toimistossa päällikkönä. Viimeisenä sotavuonna hänet siirrettiin Kainuun suojeluskuntapiirin esikuntaan, josta hän erosi sotien jälkeen. Samalla hän erosi myös armeijan vakinaisesta palveluksesta. Sotien jälkeen Pikkarainen työskenteli eri yhtiöiden palveluksessa vuoteen 1950 saakka, jolloin hän siirtyi kansakoulun opettajan viransijaiseksi Vuolijoen kuntaan, josta hän siirtyi seuraavana vuonna samaiseen tehtävään Sotkamon kuntaan ja edelleen vuonna 1952 Kajaanin maalaiskuntaan, jossa hän työskenteli aina vuoteen 1956 saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 30. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1924  Kapteeni 6. joulukuuta 1928 |      |  Vapaudenristi 3. lk. (1940 ja 1945)  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Suomen hiihtoliiton hopeinen ansioristi  Urheiluliiton hopeinen ansiolevyke  Uimaliiton hopeinen ansiolevyke  Voimistelu ja urheiluseura Kajaanin Kipinän kultainen ansiomerkki |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.