stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaivokatu (Helsinki)

Kaivokatua lännestä päin Sokoksen katolta kuvattuna. Taustalla näkyvien kerrostalojen välistä alkaa Kaisaniemenkatu.
Kaivokatu (ruots. Brunnsgatan) on noin 360 metriä pitkä itä–länsi-suuntainen katu Helsingin ydinkeskustassa Kluuvin kaupunginosassa. Sen katulinjaus jatkuu lännessä Mannerheimintien jälkeen Simonkatuna ja idässä Mikonkadun jälkeen Kaisaniemenkatuna. Kadun varrella sijaitsevat Helsingin päärautatieasema, Rautatientori ja Asema-aukio sekä useita muita huomattavia rakennuksia, kuten Ateneumin taidemuseo ja Makkaratalo. Asematunneli johtaa Kaivokadun ali rautatieasemalta Citycenteriin, ja siihen liittyy myös Rautatientorin metroasema.
Kaivokatu on Helsingin vilkkainta jalankulkuympäristöä, jossa kulkee aamukuuden ja iltakahdeksan välillä keskimäärin yli 30 000 kävelijää. Katua pitkin liikennöivät useat  raitiolinjat, jotka pysähtyvät rautatieaseman edustalla. Rautatientorin linja-autoasemalta lähtevät linja-autot kääntyvät Kaivokadulle ja jatkavat siitä edelleen Kaisaniemenkadulle. Kaivokadulla on kaksi autoliikenteen kaistaa suuntaansa, joista kulkee päivittäin noin 18 000 ajoneuvoa. Kadun pohjoisreunalla on kaksisuuntainen pyörätie, jonka liikennemäärä väheni noin 40 prosenttia Kaisantunnelin avaamisen jälkeen.
Helsingin kaupunki on suunnitellut Kaivokadusta joukkoliikennekatua, jossa osoitetaan nykyistä enemmän tilaa jalankululle ja muun muassa terasseille ja istutuksille. Keskustan poikittainen autoliikenne voisi keskittyä tuolloin Etelä- ja Pohjoisesplanadille, ja linja-autoliikenne siirtyisi uuden linja-autoaseman myötä Vilhonkadulle. Raitiotien kapasitettia kasvatettaisiin lisäämällä yksi raidepari Rautatieaseman pysäkille. Kaupunginhallitus hyväksyi joulukuussa 2024 suunnitelman osana ydinkeskustan liikennejärjestelmän tavoitteita ja periaatteita.
Historia

Kaivokadun nimi johtuu Globrunnet-nimisestä kaivosta, joka 1800-luvulla sijaitsi tämän kadun ja silloisen Haka­salmen­kadun, nykyisen Keskus­kadun risteyksessä. Näihin aikoihin Kluuvin alueen läpi työntyi vielä kapea ja matala Kluuvinlahti, joka täytettiin hiljalleen 1800-luvun aikana. Täyttömaa on pehmeytensä vuoksi nykyaikanakin haastava rakennuskohde.
Helsingin ensimmäinen rautatieasema sijaitsi rautateiden suuntaisesti Rautatientorin laidalla, ja Kaivokatu oli tähän aikaan nykyistä kapeampi katu. Uuden asemarakennuksen valmistuttua vuonna 1919 Kaivokadun ympäristö ja sen liikenteelliset ratkaisut muuttuivat merkittävästi. Kaivokadun leventämisen tieltä purettiin 1920-luvulla niin sanottuja Hillerin korttelin rakennuksia. Alkujaan raitiotie ei kulkenut rautatieaseman pääovien edestä, vaan se kulki Keskuskadun (silloinen Hakasalmenkatu) kautta Pohjoisesplanadille. Kaivokatua pitkin raitioliikenne alkoi ajaa elokuussa 1938.
1950-luvulla Kaivokatua alettiin kehittää entistä enemmän autoliikenteen sujuvuuden ehdoilla. Kadulle lisättiin suojakaiteet erottamaan jalankulkijat autoliikenteestä. Osoitteeseen Kaivokatu 10 valmistui vuonna 1955 suuri liikerakennus Kaivotalo, ja neljä vuotta myöhemmin avattiin ja Vanhalle ylioppilastalolle kulkeva kauppakuja, jossa oli Helsingin ensimmäiset ulkoliukuportaat. Autojen pysäköinnille varattiin etenevissä määrin tilaa, muun muassa Rautatientorin etelälaidalta.
Yleisemmin Makkaratalona tunnettu toimisto- ja liikerakennus valmistui Skohan talon tilalle Kaivokadun ja Keskuskadun kulmaan vuonna 1967 ja saman vuoden joulukuussa avattiin Asematunneli. Vuosina 1967–1972 rautatieaseman edustalla ei ollut lainkaan suojateitä, vaan Kaivokadun raitiovaunupysäkeille pääsi ainoastaan Asematunnelin alikulkua pitkin. Tämä liikenneratkaisu herätti paljon vastustusta aikalaisissa, joiden keskuudessa sitä kutsuttiin jalankulkijoiden ”viemäröinniksi”. Vuonna 1972 valtuustoaloitteen johdosta palautettiin suojatie Kaivokadulle, ja kymmenen vuotta myöhemmin avautunut metro helpotti liikennepainetta. Rautatientorin metroaseman rakennustyömaa leimasi Kaivokadun ilmettä 1970-luvulla, ja rakennustöiden valmistuttua levennettiin myös raitiovaunupysäkkien laiturialueita, ja varustettiin pysäkit katoksilla. 1990-luvulle tultaessa Kaivokadun ympäristö oli jo vakiinnuttanut toiminnallisuutensa ja ilmeensä, joka leimaisi sitä seuraavien vuosikymmenten ajan.
Historia > Muuttaminen joukkoliikennekaduksi

Kaivokatu on Helsingin vilkkainta aluetta jalankululle, mutta sitä kuitenkin pidetään yleisesti epämiellyttävänä jalankulkuympäristönä. Kadun ylittämisessä syntyy estevaikutus, eikä asfalttisen ilmeen tasapainottamiseksi ole juuri vehreyttä. Vuosina 2018–2019 julkaistujen kyselyiden mukaan Kaivokatu onkin Helsingin keskustan toivotuin kehityskohde kävely-ympäristölle. Kaivokatu on tarkoitus uudistaa 2020-luvun puolivälin jälkeen Asematunnelin kansirakenteen peruskorjauksen yhteydessä.
Kaivokadun vuonna 2024 julkaistussa ympäristösuunnitelmassa kaksi autokaistaa suuntaansa ja pysäköinti rautatieaseman pääovien edestä poistetaan, kaksisuuntainen pyörätie siirretään raitiotien eteläpuolelle ja kävelyalueita laajennetaan sekä yhdistetään. Raitiotien pysäkille rakennetaan uudet katokset ja toteutetaan toinen raidepari palvelemaan Länsisataman pikaraitiotietä. Uudistusten toivotaan sujuvoittavan raitioliikennettä, sillä nykytilassaan Kaivokatu on Helsingin keskustan hitain osuus raitioliikenteelle. Kaivokadun ympäristöön toteutetaan laajalti uusia puita ja istutuksia.
Rautatientorin linja-autoasemaa uudistetaan muuttamalla pitkittäissuuntaiset laiturit yhtenäiseksi vinolaiturirakennelmaksi. Asema-aukiolta poistetaan taksiasema ja maanalaiseen pysäköintitilaan johtava ramppi, sekä uudistetaan metroaseman sisäänkäyntipaviljonki. Lisäksi Elielinaukion linja-autoaseman toiminnot siirretään Kamppiin uuden Klyyga-rakennuksen tieltä.
Kaivokadun sulkeminen autoliikenteeltä ja muuttaminen joukkoliikennekaduksi on kerännyt kritiikkiä erityisesti kokoomuksen ja perussuomalaisten keskuudessa. Myös Helsingin Yrittäjät on vastustanut suunnitelmia vedoten kaupungin elinvoiman säilyttämiseen ja esittäen huolta ruuhkien syntymisestä. Kaupungin liikenneinsinööri on vastannut kritiikkiin toteamalla, että Kruunusillat-hankkeen myötä raitioliikenne tarvitsee joka tapauksessa lisää pysäkkitilaa Kaivokadulta, ja matka-aika autolla keskustan läpi hidastuisi vain noin kolme minuuttia.
Rakennukset

Helsingin päärautatieasema (Kaivokatu 1), arkkitehti Eliel Saarinen, v. 1919
Sokos (Kaivokatu 3), arkkitehti Erkki Huttunen, v. 1952
Ateneum (Kaivokatu 2), arkkitehti Theodor Höijer, v. 1887
Makkaratalo (Kaivokatu 6–8), arkkitehdit Viljo Revell ja Heikki Castrén, v. 1967
Kaivotalo (Kaivokatu 10), arkkitehti Pauli Salomaa, v. 1955
Armaan kulma, entinen Hotelli Seurahuone (Kaivokatu 12), arkkitehti Armas Lindgren, v. 1914
Rakennukset > Kuvia

Päärautatieasema
Sokos
Ateneum
Makkaratalo
Kaivotalo
Armaan kulma
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaivokatu Wikimedia Commonsissa
Kaivokatu vuonna 1907. Etualalla näkyvät rakennukset purettiin 1920-luvulla, sen jälkeen, kun uusi asemarakennus oli valmistunut ja vanha purettu. Katua levennettiin huomattavasti.
Miaofengvuori

Miaofengvuorea
Miaofengvuori (kiinan kieli: 妙峰山; pinyin: Miàofēng Shān) on vuori Pekingissä Kiinassa. Se kuuluu Läntisiin vuoriin.
Vuoren korkeus on 1 291 metriä.
Lontoon Tower

Lontoon Tower Thamesjoelta nähtynä.
Tower of London
Lontoon Tower eli Tower of London (virallisesti His Majesty's Royal Palace and Fortress, The Tower of London) on keskiaikainen tornilinna Lontoossa Thamesin pohjoisrannalla.
Towerin rakennustyöt aloitettiin vuonna 1077, ja seuraavien vuosisatojen aikana linnaa laajennettiin huomattavasti. Linna sai nimensä päätorninsa (engl. tower) mukaan.
Englannin kuninkaita asui linnassa 1500-luvulle asti. Linna on vuosisatojen aikana toiminut linnakkeena, palatsina, vankilana, aarrekammiona, asevarastona ja eläintarhana. Nykyisin se on suosittu turistinähtävyys, joka tunnetaan erityisesti Britannian kruununjalokivien säilytyspaikkana.
Historia

Towerin rakennustyöt aloitti Vilhelm Valloittaja vuonna 1077. Rakenusmateriaalina käytetty kivi saatiin Kentistä ja Caenista.
Kun kaksikerroksinen ja nelikulmainen päätorni (engl. tower) valmistui noin vuonna 1100, se antoi nimensä koko linnalle. Päätorni sai nykyisen nimensä Valkoinen torni (White Tower) vuonna 1240, kun se kalkittiin valkoiseksi. Torni on pohjamitoiltaan 36 × 32,5 metriä ja korkeudeltaan 27,5 metriä. Tower oli Englannin ensimmäinen linna, jossa oli vapaasti seisova päätorni.
Tornin kumpikin kerros oli jaettu kahteen erikokoiseen huoneeseen väliseinällä. Niiden käyttötarkoitusta ei tiedetä. Tornissa on kierreportaat ja kellari, josta oli yhteys kaivoon. Tornin paksuihin muureihin hakattiin kammioita, käymälöitä, takkoja, savupiippuja ja viemäreitä. Katto vietti kahteen suuntaan. Yläkerroksessa oli Johanneksen kappeli, johon lisättiin lasi-ikkunat vuonna 1240.
Tornin ympärille rakennettiin muurit ja niihin nurkkatornit. Puolet ympärysmuurista oli vanhaa roomalaista muuria, joka sijaitsi paikalla jo valmiiksi. Linnan ympärille kaivettiin suojaksi oja ja pystytettiin paaluaita, joka vuonna 1097 korvattiin kivisellä muurilla. Kahdelta puolelta linnaa suojasi joki. Linnoitettu pääsisäänkäynti oli läntisellä puolella.
Suuri kellotorni rakennettiin 1190-luvulla. Henrik II perusti linnaan 1100-luvulla pienen eläintarhan, jossa on ollut esimerkiksi suuria kissaeläimiä, norsu ja jääkarhu. Henrik III:n aikana 1200-luvulla linnaan rakennettiin Bloody Tower- ja Wakefield Tower -tornit, kuusi muuta tornia sekä nyt jo kadonnut Great Hall.
Englannin kuninkaalliset käyttivät Toweria ajoittain residenssinään aina Henrik VIII:een saakka 1500-luvun alussa. Moni heistä laajensi ja paranteli linnaa. Tower lakkasi olemasta kuninkaallinen residenssi 1500-luvulta alkaen, kun kuninkaalliset alkoivat suosia Westminsteriä. Linnasta tuli lähinnä asevarasto, sotilasparakki ja vankila, ja sinne tehtiin uusia rakennuksia aseiden valmistusta, testaamista ja varastointia varten. Towerista tuli 1800-luvulla tärkeä sotilaspäämaja ja varuskunta.
Puutarha lisättiin vuonna 1506. Kruununjalokivet sijoitettiin Toweriin yleisön nähtäväksi 1660-luvulla.
Towerin vankila rakennettiin vuonna 1695. Sitä ennen vankeja oli säilytetty vapaana olevissa kammioissa. Linnaa käytettiin vankilana 1800-luvun alkuun saakka.
Toisen maailmansodan aikana moni ulkorakennuksista kärsi pommituksista.
Nykyään linna toimii museona ja on kuulunut Unescon maailmanperintökohteisiin vuodesta 1988 alkaen. Towerissa säilytetään Britannian kruununjalokiviä. Niihin lukeutuu joitain maailman suurimpia jalokiviä, kuten Cullinan I -timantti eli Afrikan tähti sekä Koh-i-Noor-timantti.
Vankilana

Toweria on käytetty vankilana ylhäisölle ja uskonnollisille toisinajattelijoille. Ylhäisölle tarjottiin linnasta usein suhteellisen mukavat oltavat, kun taas toisinajattelijoita kohdeltiin usein huonommin ja kidutettiin. Vuonna 1483 sijaishallitsijaksi noussut Rikhard III vangitutti veljensä Edvard IV:n pojat Edvardin ja Rikhardin Toweriin pitääkseen vallan itsellään, sillä näistä 12-vuotias Edvard oli varsinainen vallanperimysjärjestyksen mukainen hallitsija. Vangitsemisen jälkeen veljeksiä ei enää koskaan nähty. Muita linnassa vankeina olleita ovat muun muassa Skotlannin John Balliol ja David IIlähde?, Ranskan Juhana II, Englannin Henrik VI, ruutisalaliiton jäsen Guy Fawkes ja Irlannin itsenäisyysliikkeeseen osallistunut suomalaisupseeri Johan Anders Jägerhorn, joka oli linnassa vankina vuosina 1799–1801.
Towerin vakituinen käyttö vankilana lopetettiin 1830-luvulla, mutta silloin tällöin sen joissakin tiloissa on myöhemminkin pidetty vankeja, etenkin sota-aikoina. Ensimmäisen maailmansodan aikana sinne vangittiin yksitoista saksalaista vakoilijaa, jotka myös ammuttiin siellä. Viimeinen Towerissa vangittuna ollut Britannian kansalainen oli maanpetoksesta tuomittu Norman Baillie-Stewart, joka suoritti tuomionsa 1933–1937. Viimeinen Towerissa pidetty valtiollinen vanki oli saksalainen poliitikko Rudolf Hess, jota pidettiin siellä neljän päivän ajan toisen maailmansodan aikana toukokuussa 1941.
Korpit

Tarinan mukaan Lontoo ja samalla koko Englanti tuhoutuvat, jos Towerin linnan alueella asustelevat korpit lentävät joskus pois. Nykyään korppeja kasvatetaan varta vasten ja niiden siivet typistetään, jotta ne eivät pääsisi lentämään tiehensä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lontoon Tower Wikimedia Commonsissa
Tower of Londonin historiaa (englanniksi)
Heikki Jäderholm : Towerin muurit..., Helsingin Sanomat Viikkoliite, 21.10.1928, nro 43, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Päätorni eli Valkoinen torni rakennettiin 1000-luvulla.
Linnan pohjapiirros.
Tower The Shard -pilvenpiirtäjästä katsoen.
Jubilee ja Munin, linnan korppeja.
Gullö

Gullö
| --- | --- |
Sijainti:  Raasepori Uusimaa Suomi
Saariryhmä:  Tammisaaren saaristo
Vesialue:  Suomenlahti
Merialue:  Itämeri
Pinta-ala:  15 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Gullö on saari, joka sijaitsee tietä pitkin noin kahdeksan kilometrin päässä Tammisaaresta nykyisessä Raaseporin kunnassa Uudellamaalla. Vuonna 1951 valmistunut Jomalvikin kanava erottaa Gullön Degerön saaresta.
Saarella sijaitsee vanha Gullön kartano, josta on mainintoja 1500-luvulta. Kartanosta tehtiin vuonna 1562 ratsutila, jonka tehtävä oli asettaa sotilaita Ruotsin armeijan käyttöön. Gullön saaren korkeimmalla kohdalla Bötesbergetillä on näköalatorni, josta on näköala saaristoon. Gullön saarelta on yhteys Odensölle siltaa pitkin.
Alun perin Gullön ja Degerön saarten välinen salmi ei ole ollut nykyisen kanavan paikalla vaan siitä noin kilometri länteen nykyisen Sundängenin kohdalla. Vielä ruotsalaisten sotilaskartoittajien 1700-luvun loppupuolella tekemässä rekognosointikartassaselvennä salmi nykyisen Sundängenin kohdalla näkyy kokonaan avovetenä. Vuonna 1880 tehdyssä merikartassa salmi on jo ummessa.
Gullön saaren ympäri järjestetään vuosittain melontakilpailu nimeltä ”Gullö-runt”. Matkalle osallistuu sekä retki- että kuntomelojia.
Pohjoinen alue (Eritrea)

| Pohjoinen alue Zoba 'Anseba Anseba |
| --- | --- |
 Sijainti Eritrean kartalla
 Koordinaatit: 15.7804°N, 38.4547°E 
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Keren (75 000 as.)
Pinta-ala  ():  23 200 km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  ER-AN
Pohjoinen alue eli Anseban alue (Zoba 'Anseba) on yksi kuudesta Eritrean vuonna 1996 voimaan tulleen aluejaon ylimmän tason hallintoalueista. Pohjoisen alueen hallintokeskus on Keren (75 000 as., arvio).
Anseban pinta-ala on 23 200 neliökilometriä.
Pohjoinen alue jakautuu aluehallinnon toisella tasolla 11 alialueeseen (Nus-Zoba) seuraavasti:
Adi Teklezan
Asmat
Elabered
Geleb
Habero
Hagaz
Halhal
Hamelmalo
Keren
Kerkebet
Sela
Jomala IK

Jomala Idrottsklubb r.f. (Jomala IK, JIK) on jomalalainen urheiluseura, jonka lajeja ovat jalkapallo, yleisurheilu, salibandy, suunnistus, maastohiihto ja lentopallo. Seura on perustettu vuonna 1930, ja vuonna 2022 sillä oli 617 jäsentä.
Jalkapallossa seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudesta 2019 lähtien miesten Kolmosessa. Kauteen 2013 asti se pelasi nelosessa, jolloin seura voitti oman lohkonsa.
Aiheesta muualla

Jomala IK
| n k  Ålands Fotbollförbund |
| --- | --- |
Joukkueet:  IF Finströms Kamraterna  IF Fram  IFK Mariehamn  Hammarlands IK  Jomala IK  Lemlands IF  Sunds IF  Åland United  FC Åland 
Maajoukkueet:  Ahvenanmaan jalkapallojoukkue  Ahvenanmaan naisten jalkapallojoukkue 
Turnaukset:  Ålandscupen  Åländska Mästerskapen  Alandia Cup 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Aikamatkustajat

Aikamatkustajat (Les Chronokids) on ranskalainen humoristinen lasten sarjakuvasarja, josta on tehty myös animaatio-TV-sarja. Sen on käsikirjoittanut Philippe Chappuis ja piirtäneet Stan Manoukian ja Vincent Roucher. Sarjasta on Ranskassa julkaistu yhteensä kuusi eri albumia.
Juoni

Sisarukset Adèle ja Marvin löytävät kirpputorilta kronoluurin, jonka avulla voi matkustaa ajassa. He käyttävät sitä eri tarkoitusperiin, kuten koulun keksimisen estämiseen ja muinaisen orjan etsimiseen. Osa aikamatkoilla tavatuista henkilöistä on puhtaasti fiktiivisiä, kuten Robinson Crusoe, Sherlock Holmes ja Watson sekä Romeo ja Julia.
Keskeiset hahmot

Adèle: Marvinin isosisko.
Marvin: Adèlen pikkuveli.
Qû: Maya jonka Adèle ja Marvin pelastivat uhratuksi tulemiselta ja joka on sen jälkeen elänyt heidän kanssaan.
Groumf: Esihistoriallinen mies, joka päätyy monien käänteiden kautta keskiajalle. Siellä hänestä tulee kuuluisa ja hän alkaa käyttää nimeä Bayard.
Hra Péchin: Historian opettaja.
Maurice Manoukian: Biologian opettaja, joka päätyy tyrannosaurus rexin syömäksi.
Jacquot: Keskiaikainen kokki, joka rakastuu Adèleen.
Albumit

Vol 1, 2008
Vol 2, 2008
Vol 3, 2010
Vol 4, 2012
Contre la fin du monde, 2012
Les Grandes inventions de l'Histoire, 2014
Käännös suomeksi
Matias Pajula

| Matias Pajula> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1998 (ikä 26) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Asuinpaikka:  Herttoniemi, Helsinki
Tiedot
Puolue:  Kokoomus
Järjestö:  Kokoomusnuoret
Koulutus:  Helsingin yliopisto
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palveluvuodet:  2017–2018
Sotilasarvo:   Alikersantti
Joukkoyksikkö:  Kaartin jääkärirykmentti
Aiheesta muualla
Kotisivu
Matias Pajula (s. 2. heinäkuuta 1998 Helsinki) on suomalainen poliitikko, joka on toiminut Helsingin kaupunginvaltuutettuna elokuusta 2021 lähtien ja kaupunginhallituksen jäsenenä syyskuusta 2024 lähtien. Hän työskentelee Elina Valtosen erityisavustajana ulkoministeriössä.
Pajula toimi HSL:n hallituksen puheenjohtajana vuosina 2021–2024. Vuosina 2020–2021 hän oli Kokoomuksen Nuorten Liiton puheenjohtaja.
Elämäkerta ja ura

Pajula kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 2017 Kulosaaren yhteiskoulusta. Pajula on sotilasarvoltaan alikersantti ja toimi vuoden 2019 Varusmiesliiton puheenjohtajana. Hän opiskelee ympäristöekonomiaa Helsingin yliopistossa.
Vuosina 2021–2023 Pajula työskenteli viestintätoimisto Milttonilla vaikuttajaviestinnän asiantuntijana. Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Pajula oli Elina Valtosen kampanjapäällikkö. Valtonen sai vaaleissa 32 562 ääntä, mikä oli eniten Helsingin vaalipiirissä ikinä.
Keväällä 2023 Pajula työskenteli Helsingin kokoomuksella asiantuntijana ja Orpon hallituksen hallitusneuvotteluissa Hybridiuhat ja kyberturvallisuus -pöydän neuvottelijana.
Kesäkuussa 2023 Pajula ilmoitti jättävänsä luottamustehtävänsä siksi aikaa, kun hänen saamaansa raiskaussyytettä käsitellään. Helsingin käräjäoikeus hylkäsi hänen saamansa syytteen maaliskuussa 2024.
Pajula aloitti toukokuussa 2024 ulkoministeri Elina Valtosen erityisavustajana ulkoministeriössä.
Vaalimenestys

| Kuntavaalit> Vuosi (kunta) | Kuntavaalit> Äänimäärä | Kuntavaalit> Tulos |
| --- | --- | --- |
| 2017 (Helsinki) | 585 | Valittiin varavaltuutetuksi. |
| 2021 (Helsinki) | 1 377 | Valittiin. |
| Eduskuntavaalit> Vuosi (vaalipiiri) | Eduskuntavaalit> Äänimäärä | Eduskuntavaalit> Tulos |
| --- | --- | --- |
| 2019 (Helsinki) | 2 122 | Ei valittu. |
Yksityiselämä

Pajula asuu Helsingin Herttoniemessä.
Toukokuussa 2023 Helsingin käräjäoikeudessa Pajulaa vastaan nostettiin syyte raiskauksesta. Hän kiisti syytteen ja jättäytyi sivuun luottamustehtävistään kunnallispolitiikassa asian käsittelyn ajaksi. Maaliskuussa 2024 Helsingin käräjäoikeus hylkäsi syytteen.
Juhani Palmu

| Juhani Palmu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Helge Juhani Palmu
Syntynyt: 8. heinäkuuta 1944 Turku
Kuollut: 26. kesäkuuta 2024 (79 vuotta) Kauhava
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  taidemaalari
Aiheesta muualla
Kotisivut
Itkumuurilla on Palmun teos Lapuan tuomiokirkossa.
Helge Juhani Palmu (8. heinäkuuta 1944 Turku – 26. kesäkuuta 2024 Kauhava) oli suomalainen taidemaalari. Hänen töidensä aiheina ovat useimmiten suomalaiset maaseudun talouskeskukset kuten ladot ja maisemat tai šamanistiset symbolit yhdistettyinä luolamaalausten tyylisiin ihmishahmoihin.
Elämä ja ura > Tausta ja koulutus

Palmun isä oli taidekauppias, jolla oli 1970-luvun lopulla kahvila-taidegalleria Turussa. Isä oli myös Jehovan todistaja. Palmu työskenteli mainospiirtäjänä 1960-luvulla ennen maalariksi ryhtymistään. Hän opiskeli Onni Ojan yksityisoppilaana sekä Kölnissä vuosina 1991–1993.
Elämä ja ura > Ura

Palmu tunnettiin myös taloudellisesta kyvystään ja ajoittain runsaista tuloistaan. Taidemyyntitaustasta huolimatta 80 prosenttia Palmun myyntituloista sanotaan tulleen oheistuotteista, Palmu Design Collectionin vaaseista, tekstiileistä ja painotuotteista.
Vuonna 2007 City-lehden kulttuurikyselyssä 60 prosenttia vastaajista mainitsi Palmun maan yliarvostetuimmaksi taiteilijaksi.
Palmu osti vuonna 1998 Kapteeninkadulla sijainneen helsinkiläisen Strindbergin taidesalongin irtaimistoineen ja arkistoineen. Siellä hän esitteli omien töidensä ohella muun muassa Eero Nelimarkan kirjeitä. Palmu sulki toistaiseksi Strindbergin gallerian kuten myös Aleksanterinkadun toimipisteensä kesäkuussa 2007.
Yksityiselämä

Palmu oli naimisissa kuusi kertaa, muun muassa Marjo Salosen, Katriina Wuoriston ja Tiina Jylhän kanssa. Hänen kuudes vaimonsa oli liettualaissyntyinen Leila Palmu (o.s. Pikk). Palmu haki huhtikuussa 2009 avioeroa, mutta perui hakemuksen myöhemmin kesäkuussa.
Palmu loukkaantui vakavasti tulipalossa kotonaan kesäkuussa 2017. Hänelle tehtiin useita leikkauksia ja ihonsiirtoja alaraajoihin, ja hän menetti yhdeksän varvasta. Keväällä 2019 hänellä diagnosoitiin kasvain virtsateissä, ja hänen kerrottiin olleen menossa leikkaukseen kesäkuussa 2019. Hänen vaimonsa Leila toimi Palmun omaishoitajana. Maaliskuussa 2021 Palmu sai taas vakavia palovammoja kotonaan ja joutui sairaalaan kriittisessä tilassa, kun sähkökäyttöinen ilmapatja oli syttynyt tuleen. Onnettomuuden seurauksena Palmun vasen jalka ja vasemman käden sormet amputoitiin.
Palmu siirrettiin kesäkuussa 2024 kotiinsa palliatiiviseen hoitoon. Hän kuoli 26. kesäkuuta 2024 taisteltuaan pitkään vakavien sairauksien kanssa.
Aiheesta muualla

Palmun kotisivut (englanniksi, suomeksi, ruotsiksi, ranskaksi, espanjaksi, saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet 
Muut:  IdRef
AirDrop

Airdrop on langattoman tiedonsiirron toiminto Applen tietokoneissa ja puhelimissa. Kahden laitteen välisen tiedonsiirron edellytyksiä ovat molempiin asennettu Airdrop ja lyhyt välimatka. Laitteiden välinen yhteys muodostetaan Bluetoothilla, minkä jälkeen tiedonsiirto tehdään wifi-yhteyden kautta.
Nahavandin taistelu

Nahavandin tai Nihavandin taistelu vuonna 639, 640 tai 642 oli islamilaisen perimätiedon mukaan jälkimmäinen kahdesta ratkaisutaistelusta, joissa muslimit löivät sassanidien armeijan ja valloittivat koko Persian. Perimätieto kertoo, että al-Numanin johdolla 30 000 miehen muslimiarmeija kukisti Firuzanin (tai Dhu al-Hajin) johtaman 150 000 miehen persialaisen armeijan ja tuotti tälle enemmän kuin 100 000 miehen tappiot.
Nahavandin taistelusta kerrotaan vain islamilaisissa lähteissä, jotka ovat peräisi yli sata vuotta tapahtumia myöhemmiltä ajoilta. Tämä on saanut epäilemään kertomusten luotettavuutta. Islamilaisessa historiankirjoituksessa Persian valloituksen katsotaan edenneen kahden suurtaistelun kautta, Qadisiyyan ja Nahavandin taisteluiden. Tabari rinnastaa nämä taistelut, kun hän kertoo, että "Umar määräsi maksamaan jokaiselle Nahavandin taisteluun urhoollisesti osallistuneelle 2 000 dirhamia, asettaen heidät samalle tasolle kuin Qadisyyan taistelun veteraanit."  Vastaavasti Bysantti kerrotaan kukistetun kahdessa taistelussa: Jarmukissa ja Ajnadaynissa Gazan lähellä. Niissäkin vihollisarmeijoissa oli 150 000–200 000 sotilasta, muslimeilla 10 000–40 000 ja vihollisen tappiot olivat massiivisen suuret.