stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. J. Mikkola
Ura

Mikkolan vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Erland Mikkola ja Johanna Mikkola. Hän pääsi ylioppilaaksi 1886 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1889 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1893. Mikkola toimi venäjän kielen opettajana useissa eri helsinkiläisissä kouluissa 1891–1908. Hän toimi Helsingin yliopiston slaavilaisen filologian dosenttina 1895–1900, ylimääräisenä professorina 1900–1921 sekä varsinaisena professorina 1921–1934. Mikkola oli myös Satakuntalaisen osakunnan inspehtorina 1904–1931.
Mikkola oli 1918 Suomen hallituksen lähettämänä diplomaattisissa tehtävissä Bulgariassa ja Turkissa sekä Saksan Itämeren divisioonaa komentaneen Rüdiger von der Goltzin luona. Hän kuului Suomalais-ugrilaisen seuran johtokuntaan ja oli seuran varaesimies vuodesta 1929. Mikkola oli myös Suomen Sukututkimusseuran ja Kansallisteatterin johtokuntien jäsenenä. Hän toimi Suomalaisuuden Liiton puheenjohtajana 1906–1909 ja Suomalaisen tiedeakatemian puheenjohtajana 1921–1922. Mikkola oli jäsenenä useissa ulkomaisissa tiedeseuroissa.
Mikkola oli saksalaismyönteinen ja poliittiselta ajattelultaan äärioikeistolainen. Hän toimi 1930-luvulla fasistista Italiaa ihannoineen Nuoret Italian Ystävät -seuran puheenjohtajana ja kuului jatkosodan aikana saksalaismieliseen Suomen Valtakunnan Liittoon.
Yksityiselämä

Mikkola oli naimisissa vuodesta 1893 kirjailija Maria Winterin (Maila Talvio) kanssa.
Teoksia

Berührungen zwischen den westfinnischen und slavischen Sprachen. (Väitöskirja.) Finsk-ugriska sällskapet, Helsingfors 1893–1895
Betonung und Quantität in den westslavischen Sprachen. W. Hagelstam, Helsingfors 1899
Kansallinen liike Böömissä. Kansanvalistusseura 1903
Ladoga, Laatokka. Finsk-ugriska sällskapet, Helsingfors 1906
Urslavische Grammatik: Einführung in das vergleichende Studium der slavischen Sprachen, 1 Teil – Lautlehre, Vokalismus, Betonung. Carl Winter's Universitätsbuchhandlung, Heidelberg 1913
Die chronologie der turkischen Donaubulgaren. Suomalais-ugrilainen seura 1914
Slaavilaiset kansat ajanlukumme ensimmäisellä vuosituhannella. Porvoo 1916
Zur Vertretung der Gutturale und tj in den lateinischen Lehnwörtern des Germanischen und Slavischen. Société néophilologique, Helsingfors 1924
Suomen ja suomalais-ugrilaisten kielten tutkimus. Helsinki 1929
Kaksi pyhää Henrikkiä koskevaa muistiinpanoa, kirjoittajat Aarno Maliniemi ja J. J. Mikkola. Helsinki 1930
Englantilais-suomalais-ruotsalais-saksalainen merisanasto, toimittaneet J. J. Mikkola ja R[udolf] Dillström. WSOY 1931
Inkerinmaan kreikanuskoisten käännytyksestä vuosina 1683–1700. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1932
Antti Jalava tshekkiläisiin tutustumassa. Helsinki 1937
Muutamia tietoja kenraali Casimir Ehrnroothin toiminnasta Bulgarian hallitusmiehenä. Helsinki 1938
Onko suomen silta balttilaista alkuperää? Helsinki 1938
Die älteren Berührungen zwischen Ostseefinnisch und Russisch. Suomalais-ugrilainen seura 1938
Hämärän ja sarastuksen ajoilta. WSOY 1939
Reposaaren nimestä, teoksessa Satakunta XI. 1939
Kolttakylän arkisto, Lapin sivistysseuran julkaisuja n:o 8. WSOY 1941
Lännen ja idän rajoilta: Historiallisia kirjoitelmia. WSOY 1942
Urslavische Grammatik: Einführung in das vergleichende Studium der slavischen Sprachen, 2 Teil – Konsonantismus. Carl Winter's Universitätsbuchhandlung, Heidelberg 1942
Urslavische Grammatik: Einführung in das vergleichende Studium der slavischen Sprachen, 3 Teil – Formenlehre. Carl Winter's Universitätsverlag, Heidelberg 1950
Aiheesta muualla

Kemiläinen, Aira: / Mikkola, Jooseppi Julius (1866–1946). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kolari, Veli: Suomen slavistiikan vaiheita. Helsinki 1985 (Arkistoitu – Internet Archive)
Jooseppi Mikkola. 375 humanistia. Helsingin yliopisto 17.7.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Migros

| Migros |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osuuskunta
Perustettu:  1925
Perustaja:  Gottlieb Duttweiler
Kotipaikka:  Zürich, Sveitsi
Toiminta-alue:  Sveitsi, Saksa
Toimiala:  vähittäiskauppa, elintarviketeollisuus
Tuotteet:  kauppaketjut, elintarvikkeet ym. kulutustavarat
Liikevaihto:  25 mrd. CHF (2011)
Henkilöstö:  86 393 (2011)
Kotisivu:  www.migros.ch
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Migros’n omistama Glattzentrum-ostoskeskus Zürichin lähellä Wallisellenissä.
Migros [ˈmiɡro] on Sveitsin suurin vähittäiskauppayritys ja Euroopan suurin osuuskauppa. Sillä on myös paljon elintarviketeollisuutta, ja valtaosa ketjun myymistä tuotteista on omaa sveitsiläistuotantoa. Migros oli mukana perustamassa Turkissa toimivaa Migros Türk -ketjua, joka on kuitenkin toiminut vuodesta 1975 asti täysin itsenäisesti.
Nimi Migros tulee ranskan sanoista ”puoli” (mi) ja ”tukku” (gros). Se pyrkii kuvaamaan ketjun hintoja, jotka ovat vähittäis- ja tukkukaupan väliltä.
Historiaa

Migros’n perusti vuonna 1925 Gottlieb Duttweiler Zürichissä yksityiseksi yritykseksi. Hänen ideanaan oli myydä vain kuutta peruselintarviketta tuon ajan maatalousvaltaiseen Sveitsiin, jossa useimmilla oli omaa karjaa ja viljelyksiä. Aluksi hän myi vain kahvia, riisiä, sokeria, makaronia, kookosöljyä ja saippuaa kylästä kylään kiertävistä autoistaan. Tukkuportaan ohittamalla Duttweiler sai vihamiehiä, jotka yllyttivät tavarantoimittajia boikotoimaan hänen yritystään. Vastaukseksi tähän Duttweiler alkoi kehittää omia liha- ja maitotuotteita ja suklaata. Sen seurauksena valtaosa Migros’n myymistä tuotteista on yhä osuuskunnan omissa tuotantolaitoksissa Sveitsissä valmistettuja.
Vuonna 1926 hän alkoi perustaa myös kiinteitä kauppoja, ensin Zürichiin ja sitten osuuskuntamuotoisen liikkeen Ticinoon. Vähitellen Duttweiler luovutti kaikessa toiminnassaan vallan paikallisille osuuskunnille, jonka keskuksena toimi Migros-osuuskuntien liitto, ranskaksi Fédération des coopératives Migros (FCM).
Vuonna 1935 Duttweiler laajensi Migros’n toimintaa perustamalla Hotelplan-matkatoimiston ja 1950-luvulla Migrol-huoltoasemaketjun sekä Migros-pankin ja vakuutusyhtiön.
Vuodesta 1995 Migros on toiminut myös Saksan markkinoilla, jossa se omistaa Tegut-ketjun. Vuonna 2012 Migros toi Sveitsiin saksalaisen luomutuotteiden marketketjun Alnaturan.
Migros tänään

Noin neljännes Sveitsin asukkaista on Migros-osuuskunnan jäseniä.
Kauppaketjut jakaantuvat kolmeen eri kokoluokkaan: M-pikkukaupat, MM-supermarketit ja MMM-hypermarketit.
Migros’n päämyymälöissä ei myydä lainkaan alkoholia eikä tupakkaa, mutta joissakin osuuskunnan ostamista liikkeissä kuten Globus-, Migrol- ja Denner-ketjuissa niitä vielä myydään. Myöskään seksilehdet eivät kuulu valikoimiin. Migros’n toimintaan kuuluu aikuisille tarkoitettuja iltakouluja ja osuuskunta käyttää prosentin liikevaihdostaan kulttuurin tukemiseen. Vuonna 2011 tämä tarkoitti 117 miljoonaa Sveitsin frangia. Yksi kulttuurituen kohteista on Migros’n oma äänilevymerkki Musiques Suisses, joka julkaisee vähemmän tunnettuja teoksia Sveitsin musiikkihistoriasta.
Migros-yksiköitä

M-pienkaupat
MM-supermarketit
MMM-hypermarketit
Globus-tavaratalot
Migrol-bensiiniasemat
Migrolino-pienmyymälät
M-electronics-kodinkoneketju ja musiikin nettilatauspalvelu
OBI-rautakauppaketju
FitnessPark-kuntosalit
Do it+Garden -rautakaupat ja puutarhamyymälät
Micasa- ja Interio-sisustusmyymälät
Migros Bank, Sveitsin viidenneksi suurin pankki
Golfpark-golfkentät
Change Migros -valuutanvaihtopalvelu
Ex Libris -kirjakauppaketju
Migros Klubschule -aikuiskoulutusketju
SportXX-urheiluliikkeet
Eurocentres-kielikoulut
Migros Magazin, asiakaslehti
Hotelplan-matkatoimisto
Florissimail-kukkavälityspalvelu
Monte Generoso -rautatieyhtiö
Glattzentrum, ostoskeskus Wallisellenissä
Globus Herren, miestenvaateketju
Office World, toimistotarvikeketju
LeShop.ch elintarvikkeiden verkkokauppa, aloitettu 2004
Digitec, elektroniikan verkkokauppa
Migros-yksiköitä > Teollisuuslaitoksia

Aproz-juomateollisuus
Bischofszell, juomia ja hilloja
Delica, kahvia, mausteita ja kuivahedelmiä
Estavayer Lait SA (ELSA), maitotuotteita
Chocolat Frey, suklaata ja purukumia
Jowa, leipomo- ja konditoriatuotteita
La Risiera, riisejä
Mibelle, kosmetiikkaa ja dieettituotteita
Micarna, lihaa ja kalaa
Midor, keksejä ja jäätelöä
Mifroma, juustoja
Kilpailijoita

Migros’n pääkilpailija on toinen osuuskuntamuotoinen ryhmä Coop. Pienempiä kilpailijoita Sveitsin päivittäistavaramarkkinoilla ovat Manor-tavaratalot ja saksalaiset Aldi ja Lidl, jotka tulivat Sveitsiin 2005 ja 2009.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Migros Wikimedia Commonsissa
Migros’n verkkosivusto (ranskaksi, saksaksi ja italiaksi)
Käännös suomeksi
Martti Miettinen (sotilas)

Martti Miettinen
Martti Juho Miettinen (14. lokakuuta 1903 Muuruvesi – 3. toukokuuta 1976 Espoo) oli suomalainen sotilas, kenraaliluutnantti ja Mannerheim-ristin ritari.
Sotilasura > Sotia edeltänyt aika

Miettinen kävi reserviupseerikurssi 6:n 1923-1924 ja jatkoi sen jälkeen kadettikurssi 7:llä 1924-1926. Hän työskenteli rannikkotykistössä nuorempana upseerina 1926-1929 ja patterinpäällikkönä 1929-1931. Samalla hän edelleen kouluttautui rannikkotykistön ampumakurssilla, viestikurssilla ja tiedustelu-upseerikurssilla. Vuosina 1931-1935 hän työskenteli toimistoupseerina MPE:ssä ja yleisesikunnan ulkomaanosastolla 1935-1936. Suomen Moskovan sotilasasiamiehen apulaisena Miettinen toimi 1936-1937 ja palasi taas yleisesikunnan ulkomaanostolle 1937-1938. Samalla hän kävi Taistelukoulun kapteenikurssin 1937-1938.  Tämän jälkeen hän toimi linnakkeenpäällikkönä ja toimistoupseerina Rannikkotykistörykmentti 2:ssa 1938-1939.
Sotilasura > Talvi- ja jatkosota

Talvisodassa Miettinen toimi Saarenpään linnakkeen komentajana ja Vilajoen lohkon komentajana. Välirauhan aikana hän johti Merisotakoulun kadettiosastoa.
Jatkosodassa Miettinen oli alkuvaiheessa Rannikkopataljoona 2:n komentaja. Hänen johdollaan pataljoona valtasi Virolahden saaret, joihin kuului myös Pukkion linnake. Tämän jälkeen everstiluutnantti Miettinen toimi Rannikkoprikaatin esikuntapäällikkönä ja oli suunnittelemassa Suursaaren valtausta. Itse hyökkäyksessä hän komensi saaren itäpuolelle hyökännyttä taisteluosastoa. Valtauksen jälkeen hänet nimettiin Rannikkotykistörykmentti 12:n komentajaksi. Tässä tehtävässä hän johti Tytärsaaren valtauksen ja toimi Suursaaren komentajana. Mannerheim-risti everstiluutnantti Miettiselle myönnettiin hänen johdettuaan Suursaaren puolustusta saksalaisten 14.–15. syyskuuta 1944 suorittaman valtausyrityksen aikana. Nimityspäivä oli 2. lokakuuta 1944 ja ristin järjestysnumero 152.
Sotilasura > Sotien jälkeen

Jatkosodan jälkeen Miettinen toimi rannikkolaivaston komentajan apulaisena 1944-1946 ja opetti Merisotakoulussa 1947. Merivoimien esikunnassa hän oli osastopäällikkönä 1947-1948. Suomen sotilasasiamiehenä Moskovassa hän palveli 1948-1952. Sotakorkeakoulussa hän opetti 1952-1955. Rannikkotykistörykmentti 2:ta Miettinen komensi 1955-1956. Meripuolustuksen tarkastajana pääesikunnassa hän työskenteli 1956-1960. Uudenmaan sotilasläänin komentajana hän oli 1960-1963. Tykistön tarkastajana Miettinen toimi uransa päätteeksi vuonna 1963.
Miettinen toimi muun muassa Sotaylioikeuden jäsenenä asekätkentäjutussa vuosina 1947–1948.
Sotilasura > Ylennykset

Reservivänrikki 19.11.1924, vänrikki 19.5.1926, luutnantti 12.5.1928, kapteeni 27.1.1933, majuri 11.5.1940, everstiluutnantti 4.7.1942, eversti 13.2.1948, kenraalimajuri 8.2.1956, kenraaliluutnantti 3.5.1963.
Perhe

Martti Miettisen puoliso vuodesta 1936 oli Marina Sventorzetski, ministeri Reinhold Sventon tytär.  Heidän tyttärestään Irmeli Maria Tallilasta (s. 1937) tuli lääkäri.
Mikkelin Yhteiskoulun lukio

Mikkelin Yhteiskoulun lukio oli Mikkelissä sijaitseva, vuonna 1905 perustettu toisen asteen oppilaitos. Ennen lopettamista lukiossa oli noin 530 opiskelijaa ja se oli Etelä-Savon suurin lukio. Nykyisin Mikkelissä on vain yksi lukio, Mikkelin lukio, ja Yhteiskoulun tiloissa on uuden lukion liikuntasali sekä Mikkelin Kansalaisopisto.
Nykytila

Mikkelin kaupunginhallitus ja kaupunginvaltuusto hyväksyivät sittemmin kaupungin talousarvion, mikä tarkoitti Yhteiskoulun ja Lyseon lukioiden yhdistämistä lukuvuodesta 2010 - 2011 alkaen. Mikkelin lukio toimii nykyään entisissä kansalaisopiston tiloissa ja Yhteiskoulun entiset opiskelijat siirtyivät sinne.
Lukion rehtorit

Ilmi Jurva 1905 – 1907
Jooseppi Sajaniemi 1907 – 1945
Teodor Kumpulainen 1945 – 1954
Armas Miller 1954 – 1974
Pekka Pitkänen 1974 – 1995
Taisto Mustonen 1995 – 1997
Jari Tuomenpuro 1997 –
Yhteiskoulun entisiä oppilaita

Terhi Dostal, pianisti
Laura Heinonen, oopperalaulaja
Johanna Hynninen, Suomen Neito 2003
Karo Hämäläinen, kirjailija
Arttu Kataja, oopperalaulaja
Sylvi Kekkonen, kirjailija, presidentin puoliso
Kati (Katariina) Kinnunen, Mikkelin Poikateatterin perustaja ja ohjaaja v. 2008–2018
Harri Kirvesniemi, hiihdon maailmanmestari
Mikko Kolehmainen, melonnan olympiavoittaja
Eero Lehtonen, viisiottelun olympiavoittaja
Raakel Lignell, muusikko, tuottaja, juontaja
Kimmo Mikander, Mikkelin kaupunginjohtaja
Lasse Männistö, Helsingin kaupunginvaltuutettu, kansanedustaja
Osmo Pekonen, matemaatikko
Olli Rehn, EU-komissaari
Timo Riihonen, oopperalaulaja
Petteri Taalas, Ilmatieteen laitoksen johtaja
Timo Väänänen, kanteletaiteilija
Aiheesta muualla

Mikkelin Lukion kotisivu
Mietoinen

| Mietoinen Mietois> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Mynämäki |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  60°37′35″N, 021°55′45″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Varsinais-Suomen maakunta
Seutukunta:  Vakka-Suomen seutukunta
Kuntanumero:  490
Hallinnollinen keskus:  Mietoisten kirkonkylä
Perustettu:  1865
– emäpitäjä:  Mynämäki
Liitetty:  2007
– liitoskunnat:  Mynämäki Mietoinen
– syntynyt kunta:  Mynämäki
Pinta-ala:  73,55 km²   (2006)
– maa:  59,50 km²
– sisävesi:  0,32 km²
– meri:  13,73 km²
Väkiluku:  1 691   (31.12.2006)
– väestötiheys:  28,52 as./km²
Mietoisten kirkko
Mietoinen (ruots. Mietois) on Varsinais-Suomessa sijaitseva entinen Suomen kunta. Mietoinen ja Mynämäki yhdistyivät 1. tammikuuta 2007, jolloin uuden kunnan nimeksi tuli Mynämäki ja vaakunaksi Mietoisten vaakuna. Vuoden 2022 lopussa Mietoisten taajaman väkiluku oli 550.
"Miellyttävä asua ja elää" oli kunnan slogan.
Historia > Kivi- ja rautakausi

Mietoisten alue on noussut muiden Varsinais-Suomen rannikkopitäjien tavoin meren pinnan yläpuolelle maankohoamisen seurauksena hyvin myöhään. Kivikaudella koko tulevan pitäjän alue oli merenpohjaa ja vielä rautakauden loppupuolella – noin vuonna 400 jaa. – se oli saaristoa. Siten varhaisin asutus on voinut syntyä vasta tuolloin. Varhaisimmat muinaisjäännökset ovat Valaskallion Myllymäen rautakautinen rauniokalmisto, jonka esineistö on ajoitettu 800-luvulle, sekä Sydänperän ja Ravean kylien kalmistot. Kaulakossa sijaitsee puolestaan rautakautinen asuinpaikka ja kuppikivi.
Historia > Varhaiskeskiaika

Varhaiskeskiajalla asutus levisi maankohoamisen edetessä Mynäjoen laaksoa pitkin Mietoisiin Mynämäen suunnasta. Ensimmäinen historiallinen maininta Mietoisista on vuodelta 1295, jolloin Saari lahjoitettiin Turun tuomiokirkolle. Aikakauden harvoista säilyneistä asiakirjoista löytyy jo 1300-luvulta mainintoja myös alueella sijainneista Raukkaan, Mietoisten, Tavastilan, Uhlun ja Pyhän kylistä sekä Hietamäen kappelista. Tuolloin Mietoinen oli hallinnollisesti osa Mynämäen pitäjää. Seudun asutushistoriaa tutkineen Virpi Vuojärvi-Torhamon mukaan arkistolähteiden perusteella kaikki Mietoisten kylät on kuitenkin perustettu viimeistään 1300-luvun aikana. Samalla vuosisadalla Mietoisten Tavastilassa syntyi myös Suomen keskiajan huomattavin katolinen piispa Maunu II Tavast vuonna 1357. Nykyään hänen syntymäkotinsa paikalla sijaitsee Mietoisten kotiseutumuseo.
Historia > Uusi aika

Mietoisista muodostettiin Mynämäen kappeliseurakunta vuonna 1641. Vuonna 1643 valmistui Lehtisen kartanon isännän, Henrik Klaunpoika Flemingin rakennuttama Mietoisten harmaakivikirkko Mynäjoen rannalle. Innokas suomalaisuuden puolestapuhuja, piispa Daniel Juslenius syntyi Raukkaan pappilassa 1676. Mietoinen erosi emäpitäjästään Mynämäestä omaksi kirkkoherrakunnakseen vuonna 1865. Mietoisten kunta aloitti toimintansa samana vuonna.
Kunnan liikenteellinen kehitys alkoi höyrylaivaliikenteellä Laajoen alajuoksulta jo 1800-luvun lopulla. Monet laivareitit kulkivat rannikkoa pitkin ja liikennöineet höyrylaivat tekivät matkoillaan useita pysähdyksiä. Mynämäenlahden Höyrylaivayhtiö oli puolestaan toiminnassa 1910-luvulla, jolloin se anoi jopa Laajoen suun perkausta toiminnan edesauttamiseksi. 1900-luvun alussa  muut kulkuneuvot kuitenkin syrjäyttivät höyrylaivat ja kunnan liikenneyhteydet paranivat huomattavasti, kun Uudenkaupungin rata Turusta Uuteenkaupunkiin valmistui vuonna 1924. Samalla valmistuivat radan varteen myös Hietamäen asema ja Unikankareen seisake. Lauttanpään höyrylaivalaiturikin myytiin huutokaupalla ja purettiin radan valmistuttua. Säännöllinen linja-autoliikenne linjalla Vehmaa–Mietoinen–Mynämäki–Turku aloitettiin puolestaan jo vuonna 1929. Keskustan eteläpuolitse kulkeva Kustavintie Turusta Kustaviin valmistui puolestaan 1960-luvulla.
Kunta ehti toimia itsenäisenä 142 vuotta, kunnes se liitettiin takaisin Mynämäkeen vuonna 2007. Päätökset yhdistymisestä tehtiin kuntien kunnanvaltuustoissa äänestämällä. Mynämäki oli yksimielisesti yhdistymisen kannalla, Mietoisissa äänet jakaantuivat 13–3 yhden äänestäessä tyhjää.
Nähtävyydet

Mietoisten alueella sijaitsee muutamia pienimuotoisia nähtävyyksiä. Kenties huomattavin niistä on edellä mainittu Mietoisten kirkko. Keskustaajamassa sijaitsee myös Maunu II Tavastin kotitilalle perustettu Tavastilan kotiseutumuseo. Eräs huomattavimmista rakennuksista on myös Koneen säätiön hallussa oleva Saaren kartano. Mietoistenlahden Natura-alue Laajoen suistossa puolestaan on yksi Varsinais-Suomen huomattavimmista luonnonnähtävyyksistä. Lahden länsirannalla Pyhärannassa sijaitsee Saarnakivi, jonka juurella piispa Henrik perimätiedon mukaan saarnasi.
Kulttuuri > Murre

Mietoisten alueella puhutun kielen perustana on pohjoinen Lounais-Suomen murre. Mietoisten murre kuuluu Lounais-Suomen pohjoisryhmän Maskun alaryhmään. Mynämäellä, Karjalassa, Mietoisissa ja Askaisissa puhuttu murre muodostaa oman Mynämäen seudun alaryhmänsä Maskun alaryhmässä.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Mietoisten pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla ternimaidosta tehty uunijuusto sekä uunikala.
Tunnettuja paikkakuntalaisia

Adolf Aminoff, kreivi, jalkaväenkenraali
Adolf Kasimir Aminoff, eversti, vapaaherra
Fredrik Aminoff, vapaaherra, juristi, valtiopäivämies
Gustaf Aminoff, vapaaherra, historioitsija
Johan Fredrik Gustav Aminoff, kuvernööri, kenraalimajuri
Ivan Alexander Aminoff, vapaaherra, merikapteeni, maanviljelijä
Viktor Zebor Bremer, vuorineuvos
Augustin Ehrensvärd, kreivi, sotamarsalkka
Daniel Juslenius, piispa, kirjailija
Eino Kivivuori, vuorineuvos
Elina Kontu, professori
Herman Oskar Procopé, kenraaliluutnantti
Victor Napoleon Procopé, senaattori, ministerivaltiosihteeri
Saaren kartanon päärakennus.
Piispa Henrik saarnasi saarnakiven luona.
Pääsiäisnoita

Pieni pääsiäisnoita on lähdössä kierrokselleen virpomisoksineen ja koreineen.
Pääsiäisnoidat (pääsiäistrullit, trullit tai rullit) liittyvät pääsiäisajan mytologiaan. Nykyään tunnetaan varhaisesta pääsiäisnoitailmiöstä muuntunut lasten leikkinä toteutuva niin sanottujen virpovien noitien perinne. Ruotsin kielessä troll tarkoittaa peikkoa ja trollkarl miespuolista noitaa.
Historiallisesti trullit ovat erityisesti kotieläimiä kohtaan pahantahtoisiksi uskottuja olentoja tai näitä esittäviä ihmisiä. Pääsiäisnoitailmiöön liittyy kaksi tasoa. Uskottiin, että kotieläimet ovat pitkäperjantain ja lankalauantain illan aikana alttiina pahalle. Toisaalta tuolloin harjoitettiin nimenomaan tätä uskomusta vahvistavia menoja, kuten esimerkiksi leikattiin eläimistä karvoja ja nahanpaloja. Trulleina toimivat yhteisöstä syrjäytyneet naiset, jotka näin ilmaisivat naapureitaan kohtaan tuntemaansa kateutta.
Perimätiedon mukaan, jos trulli pääsi navettaan, lehmät kuolivat seuraavana talvena outoihin tauteihin. Sen ajan ihmisille karja oli elintärkeää. Mikäli trulli pääsi viemään karvoja tai nahanpaloja eläimestä, karjaonni saattoi olla menetettyä. Trulleja yritettiin estää pääsemästä navettaan muun muassa kellojen, teräaseiden, virsikirjojen, elohopean, viisikannan ja ristinmerkkien avulla. Epäiltiin, että navetasta yllätetty trulli saattoi muuttaa itsensä kaksihaaraiseksi talikoksi tai heinähangoksi.
Uskottiin, että pitkäperjantain ja pääsiäissunnuntain välisenä lauantaina Jumalan suojeleva vaikutus on pienimmillään ja silloin noidat pääsivät mellastamaan maailmassa. Kristinuskon mukaan Jeesus Nasaretilainen kuoli pitkänäperjantaina ja nousi kuolleista pääsiäissunnuntaina. Siksi juuri kyseisenä lauantaina pelättiin noitia ja pahan karkottamiseksi muun muassa poltettiin pääsiäiskokkoja.
Nykyinen pääsiäisnoitaleikki on lasten viihteeksi kehitetty yhdistelmä trulliperinnettä (noidaksi pukeutuminen) ja palmusunnuntain virpomisperinnettä (virpovitsat, onnentoivotus ja palkan vaatiminen). Historiallisesti virpominen ja trullit ovat siis vastakkaisia ilmiöitä (virpominen liittyy ”siunaamiseen” ja trullit ”kiroamiseen”). Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla ”trullitellaan” pääsiäislauantaisin.
Aiheesta muualla

Myllys, Hanna: Pääsiäisnoidat ja pääsiäistaiat. MTVuutiset.fi.
Koskimies, Tiia: Noidat ja trullit (Arkistoitu – Internet Archive). Umami.fi 2.4.2009.
SKS, vuotuisjuhlat, Lankalauantai – noidat (Arkistoitu – Internet Archive)
Pöylijoki

| Pöylijoki |
| --- | --- |
 Pöylijokea kantatien 41 varressa Pöytyällä huhtikuussa 2017.
Alkulähde:  Pöytärahka, Yläne, Uusikartano, Pöytäsuo
Laskupaikka:  Aurajoki, Pöytyä, Raatikainen
Maat:  Suomi
Alkulähteen korkeus:  70 m
Valuma-alue:  53,20 km²
Pöylijoki on Saaristomereen laskevan Aurajoen sivujoki Pöytyällä Varsinais-Suomessa. Joen valuma-.alueen pinta-ala on 53,20 km² eikä sen valuma-alueella ole luontaisia järviä.
Joen alkulähteenä on entisen Pöytyän ja Yläneen rajan luona Yläneellä sijaitseva Pöytärahka Yläneen Uudenkartanon Pöytäsuon kulmakunnalla, Aurajoen ja Yläneenjoen välisellä vedenjakajalla. Joki Laskee Aurajokeen lännestä Pöytyän Raatikaisten ja Pappilan kylien rajalla.  Joen suurin sivujoki on siihen lounaasta yhtyvä Nälkäjoki.
Joen valuma-alue osuu Pöytyän kunnan vuosien 2005 Karinaisten ja 2009  Yläneen kuntoliitoksia edeltäneen alueen luoteisosaan. Joen varrelle jäävät jokisuusta joen latvalle lueteltuna Pöytyän Juvan, Ojan ja Ortenojan kylät.
Joen ylittäviä teitä ovat sen suulla Pöytyän Raatikaisten luona Aurasta Oripäähän johtava yhdystie 12451, joka on osa Museoviraston Valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi määrittelemää historiallista Varkaantietä, sekä joen keskijuoksulla Pöytyän Juvan kylässä Aurasta Huittisiin johtava Kantatie 41.
Pääteasema

| Pääteasema> Terminal World |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Alastair Reynolds
Kieli:  englanti
Genre:  tieteiskirjallisuus
Kustantaja:  Victor Gollancz Ltd
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  487
ISBN:  978-0575077188
Suomennos
Suomentaja:  Hannu Tervaharju
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  nidottu
ISBN:  978-952-01-0639-3

Seuraava:  Muistoissa sininen maa
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pääteasema (engl. Terminal World) on Alastair Reynoldsin vuonna 2010 ilmestynyt tieteisromaani. Suomennos ilmestyi 2011.
Aiheesta muualla

Duncan Lawie: Terminal world. Strange Horizons 2010. (englanniksi)
Paul Kincaid: Terminal World. The SF Site 2010. (englanniksi)
Terminal World. SF Signal 15.6.2010. (englanniksi)
Vesa Sisättö: Teknoenkeli joka putosi. Helsingin Sanomat 20.11.2011.