stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sangletšin kieli

Sangletšin kieli (sanglēči lavz/zəvūk) on Afganistanin koillisosassa Vardudžjoen laaksossa puhuttava iranilainen kieli.
Sangletši kuuluu iranilaisten kielten itäisen ryhmän eteläpamirilaiseen alaryhmään. Se voidaan lukea myös pamirilaisiin kieliin. Kieli jakautuu ylä- ja alamurteeseen, joista jälkimmäiseen on ilmeisesti sulautunut kuollut zebakin kieli tai murre. Sangletšin lähin sukukieli on iškašimi.
Kieli on saanut nimensä laakson paikallisesta nimityksestä, joka perustuu ylimpänä sijaitsevaan Sangletšin kylään. Sen puhujia oli vuonna 1996 yli 1 300 henkeä. Sangletši toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Kirjakielenään ja naapurikansojen kanssa puhujat käyttävät daria.
Luettelo Ylivieskan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Ylivieskan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Ylivieskan kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Werther-efekti

Wilhelm Amberg: Nuoren Wertherin kärsimysten lukua (1870).
Werther-efekti on sosiologinen ilmiö, jossa laajasti uutisoidut itsemurhat johtavat itsemurha-aaltoihin. Termi on nimetty Johann Wolfgang von Goethen romaanin Nuoren Wertherin kärsimykset (1774) mukaan, jonka julkaisun jälkeen raportoitiin useita romaanin päähenkilön itsemurhan jäljittelytapauksia.
Mediatutkimuksessa ilmiö on johtanut keskusteluun journalistisesta vastuusta ja itsemurha-uutisoinnin eettisistä ohjeistuksista.
Historia ja tutkimus

Ilmiö tunnetaan myös nimellä "copycat-ilmiö" itsetuhoisuutta käsittelevässä kirjallisuudessa. Tutkimusmenetelmät vaihtelevat itsetuhokäyttäytymisen ja toteutuneiden itsemurhien tutkimisesta mediauutisoinnin intensiteetin arviointiin. Seurantajaksot ovat vaihdelleet viikoista vuosiin, ja tutkimustulokset ovat olleet vaihtelevia.
Papageno-efekti

Wolfgang Amadeus Mozartin oopperan Taikahuilu hahmon mukaan nimetty Papageno-efekti kuvaa vastuullisen mediaraportoinnin suojavaikutusta. Käsite viittaa oopperan kohtaukseen, jossa linnustaja Papageno toipuu itsetuhoajatuksistaan ystävien tuella. Termiä käytetään vastakohtana Werther-efektille korostamaan median mahdollisuuksia itsemurhien ehkäisyssä.
Mediaohjeet

WHO on laatinut kansainväliset ohjeet itsemurhien uutisointiin. Ohjeistus painottaa vastuullista viestintää, johon kuuluu:
Avun saatavuudesta tiedottaminen
Asiallisen tiedon jakaminen itsemurhien ehkäisystä
Erityinen varovaisuus julkisuuden henkilöiden itsemurhista uutisoitaessa
Kriisiviestinnän periaatteiden noudattaminen
Ohjeistus kehottaa välttämään yksityiskohtaista, sensaatiohakuista tai menetelmää kuvailevaa uutisointia. Suomessa Lääkäriliitto ja media-alan toimijat ovat laatineet yhteisen tiedotussuosituksen, joka kattaa myös onnettomuuksista viestimisen.
Sopotin laulufestivaalit

Romanian edustaja Inna esiintymässä vuoden 2009 festivaaleilla.
Sopotin laulufestivaalit on arvostettu kansainvälinen laulukilpailu. Festivaalit perustettiin alun perin Itä-Euroopan vastineeksi Eurovision laulukilpailulle. Tapahtuman organisoi Puolan valtiontelevisio Telewizja Polska (TVP) ja se järjestetään puolalaisessa Sopotin rannikkolomakeskuksessa.
Ensimmäisen kerran laulufestivaalit järjestettiin 1961. Vuosien 1977 ja 1980 välillä se kulki nimellä Intervision laulukilpailut, jotka silti järjestettiin Sopotissa. Festivaalit ovat olleet avoimet myös ei-eurooppalaisille maille, ja osallistujiin ovat lukeutuneet esimerkiksi Kuuba, Dominikaaninen tasavalta, Mongolia, Uusi-Seelanti, Nigeria, Peru ja Etelä-Afrikka. Vuosien 1981 ja 1983 välillä festivaalia ei järjestetty Puolan poliittisen tilanteen vuoksi.
Voittajat > Voittajat maittain

17 kertaa:
Puola (1967, 1968, 1972*, 1979, 1984, 1990, 1994, 1995, 1999, 2002, 2003, 2005, 2007, 2014, 2021, 2022, 2023)
4 kertaa
Neuvostoliitto (1963*, 1972*, 1976, 1978)
Iso-Britannia (1971, 1973, 1975, 2006)
Ruotsi (1985, 2008, 2012, 2019)
3 kertaa
Yhdysvallat (1966, 1986, 1988)
2 kertaa
Kanada (1965, 1970)
Suomi (1974, 1980)
Kreikka (1962, 1964)
Sveitsi (1961, 1969)
Ranska (1963*, 2013)
1 kerran
Australia (2009)
Itävalta (1992)
Tšekkoslovakia (1977)
Länsi-Saksa (1987)
Italia (1998)
Latvia (1991)
Liettua (1993)
Alankomaat (1997)
Norja (1989)
Belgia (2001)
Tšekki (2000)
Romania (2018)
*Enemmän kuin yksi voittaja samana vuonna
Aiheesta muualla

Suomalaiset Sopotissa (Punatähdet: Interviisut)
Jakkula (Laihia)

Laihian kartta vuodelta 1680
Jakkula on Laihialla sijaitseva kylä, joka on myös Laihian entinen keskusta. Jakkulassa toimivia yhdistyksiä on Jakkulan kyläyhdistys sekä Jakkulan nuorisoliitto. Jakkulan nuorisoliitto on järjestänyt Jakkurokki-musiikkifestivaalia vuodesta 2016 lähtien ja se on ollut joka vuotinen menestys kävijämäärien kasvaessa vuosittain. Jakkula sijaitsee aivan valtatie 3:n kupeessa.
Jakkula usein sekoitetaan Laihian toiseen kylään Isokylään, kuitenkin näillä alueilla on merkittävä maantieteellinen ero, sillä ennen kuin Laihianjoen yli kulkeva silta oli rakennettu, joki jakoi alueet kahtia ja nämä kaksi aluetta olivat täysin toisista erillään olevat ja itsenäiset.
Jakkulan historiaa

Jakkulan alueella on ollut asutusta vuodesta 500eKr. lähtien. Tästä on todisteena lukuisat muinaishaudat.
Jakkulan Käyppälänmäelle alettiin rakentaa kirkkoa 1300-luvulla, mutta "kirkonkylän" asukkaat halusivat sen Laihian nykyisen keskustan alueelle. Käyppälänmäen asukkaat kävivät purkamassa kirkon kivijalan yöaikaan kahdesti, mutta lopulta joutuivat hyväksymään kirkon rakennuttamisen muualle.  Nykyään Laihian Kirkko sijaitseekin Laihian keskustassa ja se valmistui lopulta vuonna 1508.
Kirkon sijainti lähempänä Vaasaa vaikutti myös Laihian keskustan siirtymiseen Jakkulasta nykyiselle paikalleen, sillä vain kuudenkin kilometrin matka oli merkittävä 1600-luvulla kun matkaa kaupunkiin piti tehdä hevosella.
Jakkulassa sijaitsi myös ennen pankki sekä kyläkauppa jotka on myöhemmin lakkautettu liiketoiminnan siirryttyä pois Jakkulan alueelta Laihian keskustaan.
Jakkulan historiaa > Nimen alkuperä

Jakkulan kylän nimen syntyperästä on useita tulkintoja, ja yksi mahdollisuus on, että se juontuu Jaakob-nimestä. Papinveroluetteloiden mukaan vuonna 1546 Jakkulan kylässä oli 7 taloa, joiden kaikkien nimi oli Jakku. Vaikka isännät vaihtuivat ja talojen nimet eriytyivät ajan myötä, vuonna 1713 kylään oli edelleen kirjattu samat 7 taloa.
Rayleigh’n–Jeansin laki

Mustan kappaleen säteilyteho aallonpituuden funktiona. Musta käyrä kuvaa Rayleigh'n-Jeansin lain mukaista ennustetta, sininen Planckin lain mukaista todellista tilannetta. Rayleigh'n-Jeansin lain mukaan säteilyteho kasvaa äärettömäksi lyhyillä aallonpituuksilla, kun taas Planckin lain mukaan se lähestyy nollaa.
Rayleigh’n–Jeansin laki on Planckin lain approksimaatio matalilla taajuuksilla. Se kuvaa mustan kappaleen säteilytiheyden aallonpituuden  \lambda  funktiona:
 B_{\lambda }(T)={\frac {2c}{\lambda ^{4}}}k_{\mathrm {B} }T,
missä  c on valonnopeus,  \lambda  on säteilyn aallonpituus,  k_{\mathrm {B} } on Boltzmannin vakio ja  T on lämpötila kelvineissä.
Vaihtoehtoisesti laki voidaan ilmaista taajuuden  \nu  avulla muodossa
 B_{\nu }(T)={\frac {2\nu ^{2}k_{\mathrm {B} }T}{c^{2}}}.
Rayleigh'n–Jeansin laki on yhteensopiva kokeellisten tulosten kanssa suurilla aallonpituuksilla (matalilla taajuuksilla). Se ei vastaa kokeita lyhyillä aallonpituuksilla (korkeilla taajuuksilla), vaan sen mukaan säteilytiheys kasvaa äärettömäksi aallonpituuden lähestyessä nollaa. Tämä ristiriita havaintojen ja klassisen fysiikan ennusteiden välillä tunnetaan yleisesti nimellä ultraviolettikatastrofi. Rayleigh'n–Jeansin laki voidaan johtaa Planckin laista taajuuksille, jotka ovat matalia verrattuna lämpötilaan ( \hbar \nu \ll k_{\mathrm {B} }T).
Historia

Gustav Kirchhoff havaitsi vuonna 1859, että hehkuvan kappaleen emissiospektrin ja sen absorptiokertoimen välinen suhde on sama kaikille samassa lämpötilassa oleville kappaleille. Ideaalisen mustan kappaleen tapauksessa Kirchhoffin laki kertoo säteilyspektrin olevan ainoastaan kappaleen lämpötilasta riippuva universaali funktio. Tämän universaaliuden oletettiin liittyvän perustavanlaatuisiin fysiikan lakeihin, minkä vuoksi mustan kappaleen säteilyspektrin ymmärtäminen muodostui keskeiseksi fysiikan ongelmaksi seuraavan 50 vuoden ajaksi.
Brittiläinen fyysikko lordi Rayleigh johti Rayleigh'n-Jeansin lain  \lambda ^{-4}-riippuvuuden vuonna 1900 käyttäen klassisen fysiikan energian ekvipartitioteoreemaa. Rayleigh havaitsi johtamansa yhtälön ennustavan että säteilyn intensiteetti kasvaisi korkeilla taajuuksilla rajatta, mikä ei vastannut havaintoja. Hän lisäsi sen vuoksi yhtälöönsä ylimääräisen eksponentiaalisen katkaisufunktion, joka rajoitti säteilyn intensiteettiä korkeilla taajuuksilla, mutta ei muokannut matalien taajuuksien ennustetta. Rayleigh'n esittelemänsä säteilylaki ei kuitenkaan sopinut yhteen kokeellisen datan kanssa. Täydellisemmät johdot Rayleigh'n-Jeansin laille esittivät vuonna 1905 lordi Rayleigh ja James Jeans käydessään Nature-lehden sivuilla julkista keskustelua siitä miksi laki ei vastaa kokeita. Rayleigh uskoi, että teorian ja kokeiden välinen ristiriita johtui siitä että ekvipartitioteoreema ei pätenyt korkeataajuisille värähtelyille. Jeans puolestaan uskoi ekvipartitioteoreemaan, mutta hänen mukaansa korkeataajuiset moodit eivät ehdi saavuttamaan lämpötasapainoa, minkä vuoksi tasapainotilaan perustuvat laskut ovat virheellisiä. Myös Albert Einstein johti lain itsenäisesti vuonna 1905.
Rayleigh'n-Jeansin lain ei missään vaiheessa uskottu kuvaavan mustan kappaleen säteilyspektriä tarkasti, sillä sen ennusteet olivat alusta asti voimakkaasti ristiriidassa kokeellisten tulosten kanssa. Lisäksi Max Planck löysi mustan kappaleen säteilyspektriä tarkasti kaikilla taajuusalueilla kuvaavan lain jo lokakuussa 1900. Planckin alkuperäinen tavoite oli ollut löytää tyydyttävä johto Wienin säteilylaille, joka vastasi tarkasti siihenastista kokeellista dataa korkeilla taajuuksilla. Saatuaan kuitenkin tietää, että uusimmat kokeelliset tulokset eivät vastanneet Wienin säteilylain ennusteita matalilla taajuuksilla, Planck muutti laskunsa lähtöoletuksia ja johti nykyään Planckin säteilylakina tunnetun yhtälön. Planckin lain alkuperäinen johto oli epätyydyttävä, sillä se perustui matemaattiseen oletukseen, jonka fysikaalista taustaa ei ymmärretty. Vielä myöhemmin samana vuonna vuonna Max Planck johti lakinsa esittämällä uuden oletuksen, jonka mukaan värähtelymoodien energia on kvantittunut ja että ne voivat virittyä vain energiatiloille, jotka ovat tietyn minimienergian monikertoja. Oletus energian kvantittumisesta ei ollut yhteensopiva klassisen fysiikan ekvipartitioteoreeman kanssa, ja se johti myöhemmin kvanttimekaniikan kehittämiseen.
Lain vaihtoehtoisia muotoja

Sovelluksesta riippuen voi olla luonnollisempaa tarkastella joko mustan kappaleen säteilemää tehoa  B tai sähkömagneettisen kentän energiatiheyttä  u. Molemmat näistä voidaan parametrisoida joko aallonpituuden tai taajuuden mukaan. Planckin laki ja siitä saatava Rayleigh'n-Jeansin approksimaatio voidaan siten kirjoittaa muodoissa
{\begin{aligned}B_{\lambda }(T)&={\frac {2hc^{2}}{\lambda ^{5}}}~{\frac {1}{e^{\frac {hc}{\lambda k_{\mathrm {B} }T}}-1}}\approx {\frac {2ck_{\mathrm {B} }T}{\lambda ^{4}}},\\B_{\nu }(T)&={\frac {2h\nu ^{3}}{c^{2}}}{\frac {1}{e^{\frac {h\nu }{k_{\mathrm {B} }T}}-1}}\approx {\frac {2k_{\mathrm {B} }T\nu ^{2}}{c^{2}}},\\u(\lambda ,T)&={\frac {8\pi hc}{\lambda ^{5}}}~{\frac {1}{e^{\frac {hc}{\lambda k_{\mathrm {B} }T}}-1}}\approx {\frac {8\pi k_{\mathrm {B} }T}{\lambda ^{4}}},\\u(\nu ,T)&={\frac {8\pi h\nu ^{3}}{c^{3}}}{\frac {1}{e^{\frac {h\nu }{k_{\mathrm {B} }T}}-1}}\approx {\frac {8\pi k_{\mathrm {B} }T\nu ^{2}}{c^{3}}}.\end{aligned}}
Säteilytehon ja energiatiheyden välillä on relaatio 



u
(
ν
,
T
)
=



4
π

c



B

ν


(
T
)


{\textstyle u(\nu ,T)={\frac {4\pi }{c}}B_{\nu }(T)}

. Aallonpituuden ja taajuuden funktiona parametrisoitujen funktioiden välillä on yhteys





B

λ


(
T
)
=

B

ν


(
T
)



d

ν


/



d

λ

,


{\textstyle B_{\lambda }(T)=B_{\nu }(T)\,{\mathrm {d} \nu }/{\mathrm {d} \lambda },}


missä tekijä 





d

ν


/



d

λ

=
−
c

/


λ

2




{\textstyle {\mathrm {d} \nu }/{\mathrm {d} \lambda }=-c/\lambda ^{2}}

 tulee integraalimerkin alla tehtävästä muuttujanvaihdosta.
HAL-00

| Hal-00 Virtanen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1974
 Julkaistu: 1974
 Tuottaja(t): Tapio Korjus
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 40.36 48:04 (CD)
 Levy-yhtiö: Love Records
Virtasen muut julkaisut
|   | Hal-00 1974 | Uusi jääkausi uhkaa 1975 |
HAL-00 on suomalaisen Virtanen-yhtyeen debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 1974.
Kappaleet

Haloo – 0.16
Clark Kent – 3.19
Elektroninen xtaasi – 2.40
Hottentotti -Visen om vesle Hoa- Thorbjørn Egner – 5.32
Atominarttu – 4.19
Ikiliikkuja – 3.21
Harley Davidson – 3.48
Itsemurhalentäjä – 3.23
Kulkuri – 4.16
Olipa kerran Rog – 2.32
Sesam – 4.08
Mun sukupolvi -My Generation- Pete Townshend – 3.02
CD:n bonuskappaleet
Lolita – 3.45
20 J. J.D. – 3.43
Kirjallisuutta

Dimery, Robert (toim.): 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((1001 Albums You Must Hear Before You Die, 2006.) Suomalaisen laitoksen päätoimittaja Jake Nyman. Kääntäjät: Esa Kuloniemi ym)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36217-4
Isaac Newton

| Isaac Newton |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. joulukuuta 1642 Woolsthorpe-by-Colsterworth, Lincolnshire, Englannin kuningaskunta
Kuollut: 20. maaliskuuta 1726 (83 vuotta) Lontoo, Englanti, Ison-Britannian kuningaskunta
Kansalaisuus:  englantilainen
Arvonimi: Sir
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Cambridgen yliopisto (maisteri, 1668)
Väitöstyön ohjaaja:  Isaac Barrow
Instituutti:  Cambridgen yliopisto, Royal Society
Oppilaat:  Roger Cotes, William Whiston
Tutkimusalue:  fysiikka, tähtitiede, matematiikka, alkemia, luonnonfilosofia
Tunnetut työt:  mekaniikan peruslait differentiaalilaskenta
 ↑  Barrow ei ollut ohjaaja, mutta hänellä arvellaan olleen suurin vaikutus Newtoniin. Cambridgen yliopistossa pystyi väittelemään tohtoriksi ensimmäisen kerran vuonna 1919.   
 Nimikirjoitus
Isaac Newton (juliaanisen kalenterin mukaan 25. joulukuuta 1642 – 20. maaliskuuta 1726, gregoriaanisen kalenterin mukaan 4. tammikuuta 1643 Woolsthorpe-by-Colsterworth – 31. maaliskuuta 1727 Lontoo) oli englantilainen fyysikko, matemaatikko, tähtitieteilijä, alkemisti ja filosofi. Newton loi perustan klassiselle mekaniikalle teoksessaan Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica vuonna 1687. Principiassa Newton esitteli painovoima- ja liikelakinsa. Principiaa pidetään Keplerin 1600-luvun alussa aloittaman tieteellisen vallankumouksen kohokohtana. Newtonia pidetään Gottfried Leibnizin ohella differentiaali- ja integraalilaskennan keksijänä.
Newtonia pidetään myös modernin optiikan kehittäjänä. Hän huomasi, että valkoinen valo koostuu useista eri väreistä eli eri aallonpituuksista, jotka taittuvat eri tavalla prismassa ja synnyttävät spektrin. Hän myös ymmärsi, että spektri voitiin koota uudelleen valkoiseksi valoksi toisella prismalla. Newton loi empiirisen jäähtymislain sekä tutki äänen nopeutta. Newton keksi myös oman version peilikaukoputkesta huomattuaan linssien aiheuttavan väriaberraatiota, joka oli vältettävissä peileillä.
Newton toimi Englannin parlamentissa, joskaan ei ollut aktiivinen jäsen, sekä Englannin rahapajan Royal Mintin johtajana. Myöhempi tutkimus on osoittanut, että Newton oli vahvasti uskonnollinen ja hänellä oli laaja kokoelma okkultistisia kirjoituksia. Newton tutki myös alkemiaa.
Elämäkerta > Opiskelu- ja työvuodet Cambridgessa

Vuonna 1661 Newton aloitti opinnot Trinity Collegessa, Cambridgessa. Pian hän alkoi saada vaikutteita vanhemmilta oppineilta, jotka olivat huomanneet hänen lahjakkuutensa ja kannustivat häntä opiskelussa. Tärkeimpiä näistä olivat yliopiston opettajat Henry More ja Isaac Barrow. Molemmat olivat luonnonfilosofeja mutta harrastivat lisäksi alkemiaa, ja tämän kiinnostuksen he juurruttivat myös Newtoniin. Teologi ja matemaatikko Isaac Barrow’n vaikutuksen Newtoniin arvellaan olleen erittäin merkittävä. Noihin aikoihin koulun opetus perustui ennen muuta Aristoteleen kirjoituksiin, mutta kolmantena lukukautena opinnot olivat jo vapaampia ja Newton pääsi lukemaan moderneja ajattelijoita, kuten Descartesia, Pierre Gassendia, Galileo Galileita, Nikolaus Kopernikusta, Johannes Kepleriä ja erityisesti Robert Boylea.
Abraham de Moivren mukaan Newtonin kiinnostus matematiikkaa kohtaan heräsi syksyllä vuonna 1663, jolloin hän osti astrologiaa koskevan kirjan messuilta Cambridgessa. Pian hän huomasi, ettei ymmärtänyt lainkaan siinä käytettyä matematiikkaa, joten hänen oli opeteltava sitä enemmän. Yrittäessään lukea trigonometriaa käsittelevää kirjaa hän huomasi pian myös geometrian osaamisensankin olevan heikkoa. Hän päätti aloittaa geometrian opiskelun lukemalla Barrow’n kääntämän teoksen Eukleideen Alkeet. Luettuaan Alkeet, jonka lukemisen hän oli vähällä lopettaa kesken, hän jatkoi opiskelua William Oughtredin Clavis Mathematica -teoksen avulla ja jatkoi vielä Descartesin La Géométrie'hin sekä moniin muihin kuuluisten matemaatikkojen teoksiin.
Vuonna 1665 hän kehitti myöhemmin Newtonin binomikaavaksi nimetyn lauseen ja alkoi myöhemmin tutkia differentiaalilaskentaan johtanutta matematiikkaa. Newton valmistui yliopistosta samana vuonna, mutta yliopisto suljettiin pian, koska Lontoossa riehunut paiserutto oli levinnyt myös Cambridgeen. Newton palasi kotiinsa Woolsthorpeen Lincolnshireen, jossa hän kahden vuoden ajan työskenteli optiikan, mekaniikan, painovoiman ja differentiaalilaskennan parissa.
Kun Trinity College taas aloitti toimintansa vuonna 1667, Newton valittiin opettajakuntaan. Kaksi vuotta myöhemmin, hieman ennen kuin hän täytti 27 vuotta, hänet valittiin Barrow’n seuraajaksi Lucas-professoriksi. Enimmäkseen Newton luennoi tutkimusaiheistaan, matematiikasta, optiikasta ja mekaniikasta. Pääosan ajastaan hän käytti tieteelliseen tutkimukseen. Hänellä oli varsin vähän oppilaita, eikä hän opettanut paljon. Newtonin luennot eivät herättäneet mielenkiintoa, koska hänen sanotaan luennoineen hyvin vaikeaselkoisesti.
Elämäkerta > Newtonin luonne

Newton oli luonteeltaan eristäytynyt ja vakava. Hän oli myös äkkipikainen, minkä hän itsekin tiedosti ja pyrki välttämään julkisia kiistoja. Joidenkin kertomusten mukaan hän nauroi koko elämänsä aikana vain kerran, joten hänen tapauksessaan nimi ei ollut enne: Isaac nimittäin tulee hepreankielisestä sanasta, joka tarkoittaa ”Hän, joka nauraa”. Newtonin ystäväpiiri oli varsin pieni, eikä hän puhunut tunteistaan kenellekään. Newtonia pidettiin jo elinaikanaan ihmisenä, joka kykeni ymmärtämään muilta salattuja totuuksia, eikä hän pyrkinyt vähentämään itseensä kohdistuvaa palvontaa. Nykyaikaisten tutkimusten perusteella on arvioitu, että Newton kärsi Aspergerin oireyhtymästä.
Newton oli myös hyvin uskonnollinen, mistä syystä hän oli haluton julkaisemaan tutkimuksiaan, kuten Principiaa. Arvellaan, että Newton piti tutkimuksiaan itsensä ja Jumalan välisinä salaisuuksina, jotka vain ”valitut” kykenisivät selvittämään. Hän uskoi, että tutkimusten avulla voitaisiin lopulta saada selvyys Jumalan perimmäisistä ajatuksista. Hän myös halusi mustasukkaisesti varjella tutkimustensa tuloksia, jotteivät ne joutuisi väärien ihmisten tietoon, ja siksi hän julkaisi tutkimuksiaan vasta kun muut tutkijat olivat päässeet hänen kannoilleen. Tämä johti moniin riitoihin toisten tiedemiesten kanssa, joista kuuluisin oli Leibniz.
Newton oli uskonnolliselta suuntaumukseltaan areiolainen, eli hän ei uskonut Jumalan kolminaisuuteen. Vakaumuksensa hän piti salassa, sillä tuohon aikaan kolminaisuusoppia vastustaneita vainottiin. Koska Newtonin lähtökohtana olivat alkukristilliset periaatteet, hän piti katolista kirkkoa Ilmestyskirjan petona.
Tieteellinen ura > Matematiikka

Newton on itse kertonut, että hän teki tärkeimmät matemaattiset työnsä vuosina 1665–1667. Newtonin matematiikan perusteemana oli muuttuvien suureiden kalkyylin kehittäminen laskennallisesti käyttökelpoiseen asuun ja tämän kalkyylin käyttäminen liikeongelmien käsitteelliseen ja laskennalliseen hallitsemiseen.
Newton kehitti systemaattisten sarjojen teoriaa, joka liittyi muun muassa John Wallisin ja William Brounckerin töihin. Vuonna 1669 valmistunut kirjoitus De analysi per aequationes numero terminorum infinitas julkaistiin vasta vuonna 1711. Kirjoituksessa esiintyy äärettömien sarjojen teoria ensimmäisen kerran itsenäisenä osa-alueena, jolla on omat menetelmänsä. Toinen Newtonin matemaattinen kirjoitus oli De methodis serierum et fluxionum, joka julkaistiin Newtonin kuoleman jälkeen vuonna 1736 englanninkielisenä käännöksenä On the Methods of Series and Fluxions.
Newtonin matemaattiset työt merkitsivät monien 1600-luvun matemaatikkojen, kuten Pierre de Fermat'n, Francesco Cavalierin ja Blaise Pascalin kehittämien tangentinmääräys- ja pinta-alalaskentamenetelmien yhtenäistämistä kalkyyliksi. Newtonista riippumatta Gottfried Leibniz kehitti myös samantapaisen kalkyylin, joka tunnetaan nykyään differentiaali- ja integraalilaskentana. Näiden kehitys oli välttämätöntä nykyaikaisen matemaattisen analyysin ja fysiikan synnylle.
Newtonin sisäpiirin mukaan Newton oli työskennellyt metodinsa parissa vuosia ennen Leibniziä. Toisaalta on epäilty, että Newton olisi plagioinut Leibnizin töitä, mutta Leibnizin ei uskota plagioineen Newtonia. Toisen teorian mukaan Jean Bernoulli oli antanut sekä Newtonille että Leibnizille kaksi matemaattista ongelmaa ratkaistavaksi. Newton ratkaisi ne nopeammin ja todisti näin keksineensä laskennan itse. Newton ei kuitenkaan julkaissut mitään uuden laskutavan keksimiseen viittaavaa työtä ennen vuotta 1693. Leibniz taas oli julkaissut jo yhdeksän vuotta aiemmin omiin menetelmiinsä perustuvia teoksia. Tämä johti Leibnizin ja Newtonin väliseen ikävään riitaan.
Newton tutki myös algebraa ja ilmeisesti luennoi siitä Cambridgessa vuosina 1673–1684. Newtonin vuonna 1707 julkaisema oppikirja, Arithmetica universalis, käsittelee klassista yhtälöteoriaa. Newton nimitti fluenttiensa eli funktioidensa x ja y ”aikaderivaattoja” fluksioiksi. Fluksioiden merkitsemiseen hän käytti merkintöjä  {\dot {x}} ja  {\dot {y}}. Fluentteja hän merkitsi heittomerkkien avulla:  x' ja  y'. Fluksioiden merkintätapaa käytettiin Englannissa matematiikassa vielä 1900-luvulla, ja mekaniikassa niitä käytetään yleisesti edelleen.
Tieteellinen ura > Optiikka

Varhaisimmat Newtonin fysiikan tutkimukset kohdistuivat optiikkaan. Hän havaitsi, että väriaberraation poistamiseksi kaukoputken linssi olisi korvattava peilillä. James Gregory oli tosin jo aikaisemmin esitellyt kahdesta peilistä koostuvan kaukoputken periaatteen, mutta hän ei onnistunut valmistamaan tarpeeksi hyviä peilejä. Newton rakensi ensimmäisen peilikaukoputken vuonna 1668, ja parannetun kappaleen hän esitteli Royal Societylle vuonna 1671. Newton kehitti peilikaukoputkea noin kymmenen vuotta, mutta huonon näkönsä takia hän ei koskaan käyttänyt kaukoputkea tähtitieteellisiin havaintoihin.
Isaac Barrowilta Newton sai virikkeen värioppia koskeviin tutkimuksiin. Newton laati vuosina 1664–1666 tutkielman New Theory about Light and Colors. Hänen perusajatuksensa oli, että valkoinen valo koostuu erivärisistä säteistä, jotka taipuvat prismassa eri tavalla, ja sen seurauksena valo hajoaa spektriin. Teoriaa vastustettiin, koska silloisen käsityksen mukaan valkoinen valo oli kaikkien eriväristen säteiden pohja eikä niiden summa.
Newton katsoi partikkelifilosofiansa mukaisesti valon koostuvan hiukkasista. Toisaalta hän tutki paljon ilmiöitä, kuten valon interferenssiä, joita ei voitu selittää hiukkasten avulla. Alankomaalainen fyysikko Christiaan Huygens osoitti vuonna 1678 valon olevan aaltoliikettä. Newtonin ja Huygensin ajatukset olivat selvästi ristiriidassa, ja kilpailu teorioiden paremmuudesta kesti vielä 1850-luvun alkuun saakka. Newtonin teoriaa pidettiin heikompana kuin Huygensin, mutta Newtonin saavutukset mekaniikassa olivat niin vakuuttavia, ettei hänen optiikkaa käsitteleviä teorioitaan uskallettu kyseenalaistaa. Myöhemmin pystyttiin osoittamaan, että valolla on sekä hiukkas- että aaltoluonne.
Newtonin optiikan pääteos on vuonna 1704 julkaistu Opticks, jota hän luonnosteli hyvin pitkään.