stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johanneksen kirkko (Hamina)
Historia

Haminan kaupunkiseurakunnan aiemmat kirkot, Ulrika Eleonoran kirkko ja Elisabetin kirkko, olivat sijainneet nykyisen ortodoksisen Pietari-Paavalin kirkon paikalla. Elisabetin kirkon tuhouduttua vuonna 1821 tontti annettiin Venäjän keisarin päätöksellä ortodoksiselle seurakunnalle, ja luterilaiselle kirkolle tarvittiin uusi sijoituspaikka. Viipurin läänin kuvernöörinä toimineelta kreivi Carl Gustaf Mannerheimilta anottiin apua uuden kirkon sijoittamiseksi tontille, jossa aiemmin sijainneessa komendantintalossa oli allekirjoitettu Haminan rauhansopimus vuonna 1809. Vuoteen 1837 mennessä kirkkoa varten oli saatu kerättyä 36 000 ruplaa, ja seuraavaksi Mannerheim lähetti kirkon piirustukset ja hakemukset Suomen senaattiin. Vahvistus saatiin noin vuoden kuluttua. Johanneksen kirkon peruskivi laskettiin 17.5.1839 ja se vihittiin käyttöön juhannuksena 1843. Kirkko sai nimensä Johannes Kastajalta. Kirkko oli alun perin Haminan ruotsinkielisen väestön käytössä. Vielä vuonna 1900 19 prosenttia Haminan väestöstä oli ruotsinkielisiä.[lähde? ]
Johanneksen kirkossa on Koiviston kirkosta luovutetulta alueelta peräisin oleva kirkkolaiva 1700-luvulta. Laiva päätyi Haminaan sotien jälkeen, kun evakuoitua kirkollista esineistöä jaettiin supistuneen Suomen alueen seurakunnille. Kattokruunut ovat vuosilta 1756 ja 1759, ja ne on valmistettu Tukholmassa. Kirkon ensimmäiset urut saatiin vuonna 1906 ja niiden tarkastajana toimi säveltäjä Oskar Merikanto. Nykyiset urut otettiin käyttöön vuonna 1989 ja niissä on 26 äänikertaa. Pietarilaisen Bernt Abraham Godenhjelmin vuonna 1845 maalaama alttaritaulu esittää Kristuksen ylösnousemusta. Alttaritaulun alla on jäljennös Leonardo da Vincin pyhää ehtoollista esittävästä freskosta. Kirkon vanhin esine on ruotsinkielinen Raamattu vuodelta 1703.
Kuvia

Johanneksen kirkko, sankarihaudat
Sisänäkymä kohti alttaria
Lähikuva alttarista
Urut
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johanneksen kirkko (Hamina) Wikimedia Commonsissa
Haminan kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Jorge Ortiga

Jorge Ferreira da Costa Ortiga

Jorge Ferreira da Costa Ortiga (s. 5. maaliskuuta 1944, Vila Nova de Famalicão) on portugalilainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Bragan arkkihiippakuntaan 9. heinäkuuta 1967 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Nova Barbaran titulaaripiispaksi 9. marraskuuta 1987. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. tammikuuta 1988. Pääkonsekraattorina toimi Eurico Dias Nogueira, jota avustivat António de Castro Xavier Monteiro ja Carlos Francisco Martins Pinheiro.
Ferreira da Costa Ortiga sai 5. kesäkuuta 1999 nimityksen Bragan arkkipiispaksi.
Jean Kennedy Smith

| Jean Kennedy Smith |
| --- | --- |

Yhdysvaltain Irlannin-suurlähettiläs
 24. kesäkuuta 1993 – 17. syyskuuta 1998  
Presidentti:  Bill Clinton
Edeltäjä:  William H. G. FitzGerald
Seuraaja:  Mike Sullivan
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. helmikuuta 1928 Boston, Massachusetts, Yhdysvallat
Kuollut: 17. kesäkuuta 2020 (92 vuotta) New York City, New York, Yhdysvallat
Puoliso:  Stephen Edward Smith (vih. 1956; k. 1990)
Lapset:  4
Tiedot
Puolue:  demokraatit
Jean Ann Kennedy Smith (syntyään Jean Ann Kennedy, 20. helmikuuta 1928 Boston, Massachusetts – 17. kesäkuuta 2020 New York City, New York) oli yhdysvaltalainen diplomaatti. Hän oli Joseph P. Kennedyn ja Rose Kennedyn kahdeksas lapsi.
Hän toimi Yhdysvaltain suurlähettiläänä Irlannissa. Hänen veljensä oli Yhdysvaltain 35. presidentti John F. Kennedy, ja Jean Ann Kennedy osallistui veljensä kampanjaan vuonna 1960.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean Kennedy Smith Wikimedia Commonsissa
Jorge Pérez

Jorge Pérez Salinas (s. 24. huhtikuuta 1972 Pamplona, Navarra) on entinen espanjalainen uimari, joka osallistui urallaan kahdesti kesäolympialaisiin, vuosina 1992, sekä 2000. Hänen paras sijoituksensa olympialaisissa oli 11. sija 400 metrin sekauinnissa vuonna 1992.
Jorge Núñez

Jorge Martín Núñez (s. 22. tammikuuta 1978 Asunción, Paraguay) on paraguaylainen jalkapalloilija. Puolustajana pelannut Núñez edusti kotimaansa seurojen lisäksi useita argentiinalaisia seuroja.
Núñez aloitti uransa kotimaansa Club Guaraníssa ja Cerro Porteñossa, joiden jälkeen hän pelasi Argentiinassa Club Atlético Banfieldissa, Arsenal de Sarandíssa, Racing Club de Avellanedassa ja Estudiantesissa.
Núñezin ensimmäinen maaottelu oli 2. huhtikuuta 2003 Hondurasia vastaan. Vuoden 2006 MM-kisoissa hän pelasi kaikissa Paraguayn kolmessa ottelussa. Núñez on pelannut 23 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin vuosina 2003–2011.
Jorge Olguín

Jorge Mario Olguín (s. 17. toukokuuta 1952 Dolores, Buenos Aires) on argentiinalainen jalkapalloilija.  
Hän voitti maailmanmestaruuden vuoden 1978 MM-kisoissa, joissa hän pelasi kaikissa Argentiinan seitsemässä ottelussa. Kaikkiaan hän pelasi 60 maaottelua tekemättä maaliakaan.
Pelaajauransa jälkeen Olguín on palvellut useiden seurojen toimitsijatehtävissä.
Jorge Pedro Carrión Pavlich

Jorge Pedro Carrión Pavlich (s. 25. toukokuuta 1950 Junín) on perulainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 15. elokuuta 1976 ja nimitettiin Punon hiippakunnan johtoon 25. maaliskuuta 2000. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Augusto Vargas Alzamora, jota avustivat Luis Sánchez-Moreno Lira ja Rino Passigato.
Jukka Juusela

Jukka Antero Juusela (24. toukokuuta 1941 Tampere – 29. syyskuuta 2017 Jyväskylä) oli suomalainen matkailualan virkamies ja keskustapuolueen taustavaikuttaja 1970-luvulla.
Juusela oli Ahti Karjalaisen poliittinen sihteeri tämän toimiessa ulkoministerinä Sorsan ensimmäisessä hallituksessa 1972–1975 sekä talous- ja kansliaministerinä Miettusen kolmannessa hallituksessa 1976–1977. Niiden välillä hän avusti kansliaministeri Reino Karpolaa Miettusen II hallituksessa 1975–1976. Juusela toimi 1970-luvun lopulla ensin radion ohjelmaneuvoston jäsenenä ja sitten television ohjelmaneuvoston puheenjohtajana. Hän hävisi syksyllä 1979 niukasti keskustapuolueelle varatun Yle TV2 -kanavan johtajanpaikan Tapio Siikalalle. Juuselalla oli lisäksi virka Matkailun edistämiskeskuksen osastopäällikkönä.
Myöhemmin Juusela toimi matkailualan konsulttina kotikaupungissaan Jyväskylässä, jonka kaupunginvaltuuston jäsen hän oli jo 1970-luvun alkupuolella. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon vuonna 2007.
Jukka Juuselan isä oli Keskisuomalaisen päätoimittaja ja maakuntaneuvos Martti Emanuel Juusela.
Jorge Peixinho

Jorge Manuel Peixinho Rosado (20. tammikuuta 1940 Montijo – 30. kesäkuuta 1995 Lissabon) oli portugalilainen säveltäjä, kapellimestari, pianisti ja poliitikko.
Peixinho opiskeli Lissabonissa sävellystä vuosina 1948–1954 Artur Santosin ja vuosina 1954–1956 Jorge Croner de Vasconcelosin johdolla. Vuonna 1958 hän suoritti kansalliskonservatoriossa pianotutkinnon opettajanaan Fernando Laires. Hän opiskeli lyhyesti myös Lissabonin yliopistossa. Calouste Gulbenkianin säätiön stipendillä Peixinho täydensi sävellysopintojaan Rooman Accademia Nazionale di Santa Ceciliassa vuosina 1959–1961 Boris Porenan ja Goffredo Petrassin johdolla. Peixinho osallistui Darmstadtin kesäkursseille vuosina 1967 ja 1968. Siellä ja Baselissa hän sai opetusta Pierre Boulez'lta ja Karlheinz Stockhausenilta. Lisäksi hän työskenteli Luigi Nonon kanssa Venetsiassa. Peixinho tutustui opinnoissaan sekä sarjallisuuteen että elektroniseen musiikkiin. Säveltäjänä hän edusti avantgardistista liikettä. Hän omaksui vaikutteita varsinkin Karlheinz Stockhausenilta. Peixinho hyödynsi tuotannossaan myös aleatoriikkaa.
1960-luvulla Peixinho johti nykymusiikkikursseja Lissabonissa Louis Saguerin ja Pierre Mariettanin kanssa. Samalla vuosikymmenellä hän teki portugalilaisille yleisöille tutuksi John Cagen musiikkia ja järjesti multimediataiteen tapahtumia. Hän alkoi työskennellä lisäksi musiikkikriitikkona ja esseistinä. Vuonna 1970 Peixinho perusti Grupo de Música Contemporânea de Lisboan, jota johti kuolemaansa saakka. Kokoonpano esiintyi kansainvälisesti ja teki tunnetuksi muun muassa Constança Capdevillen sekä Emmanuel Nunesin musiikkia. Peixinhon työ vaikutti moniin muihin portugalilaisiin säveltäjiin, kuten Clotilde Rosaan, Paulo Brandãoon ja Isabel Soveraliin. Peixinho opetti Porton musiikkikonservatoriossa (1965–1966) ja entisessä opinahjossaan Lissabonin kansalliskonservatorion musiikkikoulussa (1985–1995). Hän oli poliittisesti aktiivinen vasemmistolainen 1960-luvun lopusta lähtien. Vuosina 1993–1995 hän toimi Montijon kunnanvaltuuston puheenjohtajana Coligação Democrática Unitárian edustajana.
Peixinho sai urallaan lukuisia palkintoja ja tunnustuksia, kuten Gulbenkian-palkinnon vuonna 1974 sekä Joly Braga Santos -palkinnon vuonna 1988. Hänet valittiin International Society for Contemporary Musicin johtajistoon vuonna 1977. Hän istui tuomariston jäsenenä kansainvälisissä kilpailuissa. Peixinho teki 1960-luvulta 1990-luvulle yhteistyötä lukuisten teatteriohjaajien kanssa ja sävelsi musiikkia myös performanssitaidetta varten.
Jeet Kune Do

| Jeet Kune Do |
| --- | --- |

Tunnetaan myös nimillä:  JKD Jeet Kun Do Jun Fan Jeet Kune Do
Perustettu:  1967
Alkuperämaa:   Kiina
Perustaja(t):  Bruce Lee
Vaikutteet:  Wing Tsung, choyleefut, nyrkkeily, miekkailu
Löydä lisää urheiluaUrheilun teemasivulta
Jeet Kune Do 截拳道 Jitkyùndou Pinyin: Jiéquándào, kirj. "Pysäyttävän nyrkin tie"), myös Jeet Kun Do tai JKD, on taistelija ja näyttelijä Bruce Leen kehittämä kamppailumetodi, joita hän myöhemmin opetti Jun Fan- ja Jun Fan Gungfu -muodoissa. Jeet Kune Do -muodossa Bruce myönsi opettajaoikeudet vain kahdelle: Dan Inosantolle ja Ted Wongille.
Vuonna 2004, Bruce Lee järjestö päätti ottaa käyttöön nimen Jun Fan Jeet Kune Do viitatakseen taistelulajiin, jonka Lee perusti.  "Jun Fan" oli Leen alkuperäinen kiinalainen nimi, joten suora käännös järjestön nimestä on "Bruce Leen pysäyttävän nyrkin tie."
Historia > Leen periaate

Jeet Kune Do (JKD) on nimi, jonka Bruce Lee antoi taistelulajilleen ja periaatteelleen vuonna 1967. Alun perin, kun Lee alkoi tutkia monia taistelutyylejä, hän antoi taistelulajille oman nimensä Jun Fan Gung Fu. Hän ei kuitenkaan halunnut luoda toista tyyliä joka jakaisi kaikkien muiden lajien rajoitukset, sen sijaan hän antoi meille prosessin joka loi sen.
Bruce Lee on sanonut:
»En ole keksinyt "uutta tyyliä," yhdistelmää, muunneltu tai vastaavaa, joka on asetettu erilaiseen muotoon kuin "tämä" tapa tai "tuo" tapa. Päinvastoin, toivon vapauttavani seuraajani roikkumasta tyyleissä, kuvioissa, tai malleissa. Muistakaa että Jeet Kune Do on vain käytössä oleva nimi, peili josta näemme "itsemme". . . Jeet Kune Do ei ole organisoitu instituutio jonka jäsen voi olla. Joko  ymmärrät tai et, sillä selvä.
Tyylissäni ei ole mysteerejä. Liikkeeni ovat yksinkertaisia, suoria ja epäklassisia. Ainutlaatuinen osa siitä on sen yksinkertaisuus. Jokainen liike Jeet Kune Do'ssa on olla sinut itsensä kanssa. Siinä ei ole mitään keinotekoista. Minä aina uskon, että helppo tie on oikea tie. Jeet Kune Do on vain yksinkertaisesti ilmaisu tunteistaan minimi liikemäärällä ja energialla. Mitä lähempänä Kung Fun oikeaa tietä, sitä vähemmän ilmaisun hävikkiä.
Lopuksi, Jeet Kune Do mies joka sanoo, että Jeet Kune Do on yksinomaan Jeet Kune Doa ei ole perillä siitä. Hän on yhä kiinni hänen sulkeutuvassa vastustuksessaan, joka on tässä tapauksessa jämähtänyt vanhoillisiin tapoihin, ja luonnollisesti jonkun muun muokatun tavan koukussa ja voi liikkua sen rajoissa. Hän ei ole sulattanut yksinkertaista faktaa, että totuus on kaikkien muottien ulkopuolella; kuvio ja tietoisuus eivät.
Ja antakaa vielä kerran muistuttaa, että Jeet Kune Do on vain käyttönimi, laiva johon hypätä, ja lopuksi sivuutettu eikä sen selässä kuljettava.»
Historia > Leen Kuoleman jälkeen

Bruce Leen kuoleman jälkeen Jeet Kune Do jakaantui eri näkemyksiin mm. Jun Fan Gungfuun (Taky Kimura ja nykyisin Andy Kimura), Jun Fan Jeet Kune Dohon (Ted Wong), Jeet Kune Do Concepts (Dan Inosanto) ja Jun Fan Grappling (Larry Hartsell). JKD olemuksesta perinnettä ovat jatkaneet hänen oppilaansa Dan Inosanto ja Ted Wong. Sekä hänen oppilaansa Paul Vunak (Inosanton oppilas). Kun Inosantolta kysyttiin parasta opettajaa katutaistelussa selviämiseen Inosanton vastaus oli Paul Vunak. Hän tietää katutaistelusta kaiken. Paul Vunak oli viettänyt nuoruutensa kaduilla tapellen ja keräten siellä oppia. Bruce Leen viimeinen oppilas Ted Wong ei ollut harrastanut mitään kamppailulajia ennen Brucen tapaamista. Bruce Lee kehitti täysin oman systeemin Jun Fan, joka oli eräänlainen evoluutio senhetkisestä Jeet Kune Dosta. Ted Wong sai Brucelta opettajaoikeuden juuri muokattuun JKD:hon. Ted opetti tätä metodia loppuelämänsä ajan muuttamatta mitään perustetta. Hän piti huolta, etteivät oppilasmäärät olleet suuria ja että laatu pysyi korkeatasoisena, aivan kuten Bruce oli hänelle vaatinut. Ted Wongin oppilaita on ympäri maailmaa.
Bruce Leen kuoleman jälkeen hänen nimeään ja kamppailunäkemyksiään varten perustettiin Bruce Lee Foundation jonka puheenjohtaja on hänen tyttärensä Shannon Lee. Valitettavasti Brucen nimeä on käytetty väärin ja Jeet Kune Do kantavia taistelulajeja on keksitty lukemattomia. Niillä ei ole välttämättä mitään tekemistä Brucen metodien kanssa. Siksi on tärkeää säilyttää hänen muistonsa, periaatteensa ja filosofiansa Bruce Lee Foundation kautta.
Jeet Kune Don opit toi Suomeen Hannu Hiltunen (Inosanton oppilas) 1986. Muita vaikuttajia ovat olleet mm. hankolainen Stefan Nikander (edesmennyt 2011, Ted Wongin oppilas) ja Mika Önkki (Paul Vunakin oppilas) Streetwisesta, joka toi myös Tony Blauerin Spear-systeemin.
Jukka Juusti

Jukka Juusti
Jukka Matti Juusti (s. 16. toukokuuta 1955 Oulu) on suomalainen diplomi-insinööri ja puolustushallinnon virkamies. Hänet nimitettiin puolustusministeriön kansliapäälliköksi Arto Rädyn seuraajaksi 1. tammikuuta 2016 alkaen, ja hän jäi virasta eläkkeelle vuoden 2021 lopussa. Tätä ennen hän toimi puolustusministeriön resurssipoliittisen osaston osastopäällikkönä vuodesta 2012.
Juustin ylennys insinöörikenraaliluutnantiksi reservissä oli ensimmäinen laatuaan itsenäisen Suomen historiassa.
Juusti valmistui ylioppilaaksi Riihimäen yhteiskoulusta 1974 ja diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun sähkötekniikan osastolta 1979. Tämän lisäksi hän on suorittanut Master´s Degree in Defence Administration -tutkinnon Isossa-Britanniassa vuonna 1989. Juustilla on takanaan pitkä työura puolustushallinnossa ja kansainvälisissä tehtävissä. Hän on toiminut muun muassa sotatalouspäällikkönä (2011-2012), puolustusvoimien pääinsinöörinä (2006) sekä sotavarustelupäällikkönä. Hän on myös työskennellyt Brysselissä Suomen Naton erityisedustuston puolustusasiantuntijana vuosina 1999-2003 ja Euroopan puolustusviraston materiaalijohtajana 2008-2010.
Juustin valinnasta kansliapäälliköksi käytiin poliittinen vääntö, ja se herätti runsaasti julkista keskustelua, sillä kokoomus ja monet asiantuntijat toivoivat Arto Rädyn jatkavan tehtävässään, ja valtiovarainministeri Alexander Stubb (kok.) pyysi esityksen pöydälle. Asiantuntijavirkamiesten mukaan kenraalit Juusti ja Räty olivat yhtä päteviä tehtävään. Valinnan päätti valtioneuvosto puolustusministeri Jussi Niinistön (ps) esityksen mukaisesti. Niinistön mukaan Juustissa yhdistyivät sotilas- ja siviiliosaaminen, tekninen tietämys ja talousosaaminen.
John Kipling

| John Kipling |
| --- | --- |
 John Kipling vuonna 1915
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. elokuuta 1897 Torquay Englanti
Kuollut: 27. syyskuuta 1915 (18 vuotta) Loos-en-Gohelle Ranska
Sotilashenkilö
Sotilasarvo:  luutnantti
John Kiplingin hauta.
John ”Jack” Kipling (17. elokuuta 1897 Torquay Englanti – 27. syyskuuta 1915 Loos-en-Gohelle, Ranska) oli ensimmäiseen maailmansotaan osallistunut brittiarmeijan luutnantti, joka katosi saksalaisia vastaan käydyssä Loosin taistelussa syyskuussa 1915.
Henkilökuva

John Kipling syntyi 17. elokuuta 1897. Hänen isänsä oli brittiläinen kirjailija Rudyard Kipling ja äiti Caroline Balestier. Hän oli perheensä nuorin lapsi ja ainoa poika. John halusi liittyä brittien armeijaan, mutta osittain sitä vaikeutti hänen likinäköisyytensä, joka käytännössä tarkoitti sitä, että hän oli palveluskyvytön. Johnin isä Rudyard kuitenkin sai puhuttua ympäri brittiarmeijan upseerit ja John hyväksyttiin mukaan armeijaan, olihan isä kuuluisa kirjailija saatuaan muun muassa Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1907.
Loosin taistelu

John Kipling osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja Loosin taisteluun joukkueenjohtajana syksyllä 1915. Hän oli täyttänyt 18 vuotta vain muutamaa viikkoa aiemmin. Loosin taistelun alkupäivinä satoi rankasti vettä ja hän olisi halunnut jättää silmälasinsa kokonaan pois, koska ne huurtuivat helposti kosteassa säässä, mutta hänen huonon näkönsä takia se ei ollut mahdollista. Kipling katosi 27. syyskuuta 1915 Loosin taisteluissa, eikä hänen ruumistaan koskaan löydetty. Joidenkin silminnäkijähavaintojen mukaan hänet olisi nähty hetki ennen katoamistaan elossa, mutta haavoittuneena.
Loosin taisteluissa kaatui ja haavoittui enemmän miehiä kuin missään muussa ensimmäisen maailmansodan taistelussa. Arvioiden mukaan brittijoukkojen kokonaistappiot Loosin taisteluiden ensimmäisenä päivänä 25. syyskuuta olivat 10 272 miestä. Monelle heistä kävi sama kohtalo kuin Kiplingille, eli heitä ei koskaan löydetty.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen

Vanhemmat pitivät vielä ensimmäisen maailmansodan jälkeenkin yllä pientä toivoa siitä, että Kipling palaisi takaisin rintamalta, vaikka hänestä ei ollut kuultu mitään kolmeen vuoteen. Vasta vuonna 1919 vanhemmat hyväksyivät lopullisesti sen, että heidän poikansa oli kaatunut taisteluissa.
Kiplingin hauta on Ranskassa Saint Mary's Advanced Dressing Stationin hautausmaalla, jonne haudattiin paljon ensimmäisessä maailmansodassa kaatuneita.
Elokuva

John Kiplingistä on tehty elokuva Poikamme Jack vuonna 2007. Elokuva kertoo Loosin taistelusta, perheen 
huolesta ja kadonneen pojan kohtalosta. Elokuvassa John Kiplingiä esittää Daniel Radcliffe.
Jokelan junaturma

| Jokelan junaturma |
| --- | --- |

Päivämäärä:  21. huhtikuuta 1996
Paikka:  Jokelan rautatieasema, Tuusula
Valtio:   Suomi
Liikennöitsijä(t):  VR
Sijainti:  60°33′16″N, 24°58′02″E
Sää:  sakea sumu
Turman kuvaus:  raiteilta suistuminen
Turman syy:  ylinopeus vaihteessa
Tiedot
Junia osallisena:  1
Juna(t):  yöpikajuna P82
Matkustajia yht.:  139
Kuolleita:  4
Loukkaantuneita:  75
Kustannukset:  25 milj. mk
Onnettomuuspaikka ilmakuvassa.
Jokelan junaturma sattui 21. huhtikuuta 1996 Tuusulassa. Neljä ihmistä kuoli ja 75 loukkaantui, kun Oulusta Kontiomäen ja Kouvolan kautta Helsinkiin matkalla  ollut yöpikajuna P82 suistui raiteilta sakeassa sumussa.
Tuntia ennen aikataulun mukaista saapumisaikaa Helsinkiin juna suistui raiteilta Jokelan rautatieaseman pohjoispäässä. Jokela sijaitsee noin 50 km Helsingistä pohjoiseen.
Junassa oli 139 matkustajaa ja viisi henkilökuntaan kuuluvaa, ja se oli ylittämässä onnettomuushetkellä poikkeavalle raiteelle asetettua vaihdetta. Juna ylitti 35 km/h sallitulle nopeudelle suunnitellun vaihteen kovalla ylinopeudella, mikä aiheutti veturin ja 12 vaunun raiteiltasuistumisen. Useimmat suistuneet vaunut olivat makuuvaunuja.
Sakean sumun ja suuren nopeuden takia veturinkuljettaja ei havainnut esiopastinta, joka ilmoitti raiteenvaihdosta Jokelan aseman pohjoispäässä ja joka rajoitti vaihteessa junan suurimmaksi sallituksi nopeudeksi 35 kilometriä tunnissa. Sumun vuoksi näkyvyys oli ajoittain vain muutamia kymmeniä metrejä. Ennen onnettomuutta tapahtumapaikan ohittaneiden junien veturinkuljettajat kertoivat, että opastimien näkyvyys oli erittäin huono. Lisäksi raiteenvaihdon tarpeesta ennakkoon ilmoittava painettu tieto, viikkovaroitus, oli epäjohdonmukaisesti laadittu.
Pääopastimelle saavuttaessa junan nopeus oli 133 kilometriä tunnissa, vaikka junan suurin sallittu nopeus saisi pääopastimen opasteen mukaan olla vaihteessa 35 kilometriä tunnissa. Havaitessaan pääopastimen kuljettaja teki hätäjarrutuksen, mutta siitä huolimatta junan nopeus oli veturin saapuessa vaihteeseen 124 kilometriä tunnissa. Matkan aikana kuljettaja oli ajanut useaan otteeseen lievää ylinopeutta välttääkseen aikataulusta myöhästymisen.
Onnettomuuden vahingot olivat noin 25 miljoonaa markkaa ja yhteiskunnalle aiheutuneet kokonaismenetykset lähes kolminkertaiset. Onnettomuusjunan veturi Sr1 3048 hylättiin ensimmäisenä Sr1-sarjan veturina onnettomuudesta aiheutuneiden vaurioiden vuoksi. Myös neljä junan vaunuista – Eip 23147, CEmt 24098, Rkt 23837 ja Eit 23101 – jouduttiin hylkäämään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jokelan junaturma Wikimedia Commonsissa
Onnettomuustutkintakeskus. Junaonnettomuus Jokelassa 21.4.1996 (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle Elävä arkisto: Sumussa paahtanut juna suistui kiskoilta Jokelassa
Yle Elävä arkisto: Ylinopeus ei ollut Jokelan junaturman ainoa syy
Ylen Elävä arkisto: Satunnaiset sankarit
José Manuel Pinto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: José Manuel Pinto Colorado
Syntymäaika: 8. marraskuuta 1975 (ikä 48)
Syntymäpaikka:  El Puerto de Santa María, Cádiz, Espanja
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 186 senttimetriä
Seura
Seura:  Barcelona
Pelinumero: 13
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1994–1998 1997–1998 1998–2008 2008 2008– |  Real Betis B  Real Betis  Celta Vigo →  Barcelona (laina)  Barcelona | 68 (0) 1 (0) 181 (0) 3 (0) 25 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 12. huhtikuuta 2014.
José Manuel Pinto Colorado (s. 8. marraskuuta 1975 El Puerto de Santa María, Cádizin maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelaavaa Barcelonaa lainassa Celta Vigosta.
Ura

Pinto on sevillalaisen Real Betisin kasvatti. Kaudet 1994–1998 hän pelasi seuran reservijoukkueessa. Edustusjoukkueessa ja Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa hän esiintyi ensimmäisen kerran 10. toukokuuta 1998 ottelussa Racing Santanderia vastaan.
Myöhemmin vuonna 1998 Pinto siirtyi Celta Vigoon, jossa hän nousi lopulta joukkueen kapteeniksi asti. 2000-luvun alussa Celtan ollessa vakiovierailija eurocupeissa Pinto pääsi pelaamaan myös kansainvälisiä otteluita Uefa-cupissa ja Mestarien liigassa. Kaudella 2005–2006 Pinto oli Espanjan pääsarjan paras maalivahti (0,78 päästettyä maalia per ottelu) ja hänet palkittiin Zamoralla.
Kauden 2006–2007 päätteeksi Celta putosi toistamiseen kolmen vuoden sisällä Segunda Divisióniin, mutta Pinto päätti jäädä joukkueeseen. Tammikuussa 2008 hän kuitenkin siirtyi lainasopimuksella Barcelonaan, joka tarvitsi varamiehen Víctor Valdésille Albert Jorqueran loukkaannuttua vakavasti. Barcelona maksoi Celtalle kauden 2007–2008 loppuun kestävästä lainasta 500 000 euroa ja lainan päätyttyä seuran oli mahdollista lunastaa Pinton pelioikeudet kokonaan ilman lisäkustannuksia.
Barcelona solmi Pinton kanssa kaksivuotisen sopimuksen vuonna 2008. Pinton nykyinen sopimus kestää Barcelonssa vuoden 2014 loppuun asti.
Aiheesta muualla

José Manuel Pinto Barcelonan sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
José Manuel Pinto Celta Vigon sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)