stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Vettenniemi
Ura

Vettenniemeltä on ilmestynyt useita urheiluaiheisia kirjoja. Piikit ja pillerit – Suoraa puhetta dopingista ilmestyi 2009. Urheiluhistoriasta Vettenniemi on julkaissut tutkimukset Suomalaisen urheilun synty (SKS, 2008), Pohjolan helleenit (SKS, 2007) ja Joutavan juoksun jäljillä (SKS, 2005). Hän on myös toimittanut artikkelikokoelman Piikki lihassa – unelma puhtaasta urheilusta (Akilles, 1998).
Vettenniemi on kirjoittanut dopingdekkariksi luonnehditun kirjan Lahden ansa (Into 2012), jossa hän esittää väitteen, että Harri Syväsalmi olisi järjestänyt dopingtestin Lahden MM-hiihdoissa kostoksi lahjusmatkasta saamastaan tuomiosta. Syväsalmi kiistää väitteen jyrkästi.
Vettenniemi haluaisi kieltää termin ”doping” ja puhuu mieluummin ”urheilijoiden lääkehuollosta”. Hän myös vastustaa dopingtestauksia ja dopingin kieltoa. Testaus on hänen mukaansa autoritaarista kontrollointia, urkintaa ja rankaisumekanismi. Hänen mukaansa urheilijoiden oma päätösvalta asiassa on ihmisoikeuskysymys, ja hän pitää itseään ”sorrettujen urheilijoiden äänenä”.
Teokset

Toinen hallitus: Aleksandr Solženitsyn, venäläinen kirjailija. Taifuuni, 1994
Surviving the Soviet meat grinder: the politics of Finnish Gulag memoirs. Aleksanteri Institute, 2001
Punaisen terrorin todistajat: Neuvostoliitto suomalaisten leirivankien muistelmissa, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. 2004
Joutavan juoksun jäljillä: kestävyysjuoksun varhaisvaiheet Suomessa, Erkki Vettenniemi. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005
Pohjolan helleenit: suomalaisten olympiaurheilujen synty. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007
Suomalaisen urheilun synty: ravisportti 1800-luvulla ja sen vaikutus ihmiskilpailuihin. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008
Piikit ja pillerit: suoraa puhetta dopingista.  (Teesi)  Helsinki:  Teos, 2009.  ISBN 978-951-851-201-4
Lahden ansa. Into, 2012 ISBN 978-952-264-131-1
Suomalaisen kestävyysjuoksun historia, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2014
Solzenitsyn. Elämä ja eetos. Teos, 2015. ISBN 978-951-851-517-6
Suomalainen hiihtodoping. Punssia, pillereitä ja punasoluja. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017. ISBN 978-952-222-850-5
Suomi terrorin tukikohtana. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2019. ISBN 978-951-858-049-5
Teokset > Toimittajana

Juoksun hurma ja tuska: suomalaisen kestävyysjuoksun kuva. Kirjayhtymä, 1994
Piikki lihassa: unelma puhtaasta urheilusta. Akilles, 1998
Suomalaisia vankileirien saaristossa. Art House, 2002
Hiihto & häpeä: Lahti 2001 mediaskandaalina. Jyväskylän yliopisto, 2010
Täpärin voittoni ja muita kirjoituksia. Teos, 2010 (Paavo Nurmi)
Suomalainen vankileiriraportti. Teos, 2011 (Niilo Koljonen)
Aiheesta muualla

Vettenniemi Teoksen kotisivuilla[vanhentunut linkki]
Vettenniemi Innon sivulla
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Gent–Wevelgem

| Gent–Wevelgem |
| --- | --- |
 Vuoden 2014 reitti
Tiedot
Ajankohta:  maaliskuun loppu, huhtikuun alku
Alue:  Flanderi,  Belgia
Paikalliset nimet:  Gent–Wevelgem (hollanniksi)
Laji:  maantie
Tyyppi:  yksipäiväinen klassikko
Historia
Ensimmäinen:  1934
Kilpailuja yht.:  85 (vuoden 2023 jälkeen)
Ensimmäinen voittaja:   Gustave Van Bell
Eniten voittoja:  3 kertaa:  Robert Van Eenaeme  Rik Van Looy  Eddy Merckx  Mario Cipollini   Tom Boonen  Peter Sagan
Viimeisin voittaja:   Christophe Laporte
Gent–Wevelgem on Belgiassa vuosittain järjestettävä yksipäiväinen maantiepyöräilyn ammattilaiskilpailu. Kilpailu kuuluu kevään klassikoihin. Se on ajettu perinteisesti huhtikuun alussa Flanderin ympäriajon ja Pariisi–Roubaix-kilpailun välissä. Vuodesta 2010 ajankohta on ollut kuitenkin maaliskuun lopulla, viikko ennen Flanderin ympäriajoa. Gent–Wevelgem järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1934, ja sitä nimitetään usein sprinttereiden klassikoksi kilpailun tasaisen lopun johdosta.
Nimestään huolimatta kilpailu ei ole alkanut Gentistä vuoden 2004 jälkeen. Lähtö tapahtuu yleensä Deinzen torilta, josta reitti kulkee länteen kohti Belgian rannikkoa. Tämän jälkeen reitti kääntyy etelään kohti Ranskan rajaa ja Montebergiä ja Kemmelbergiä, ennen kuin reitti kääntyy kohti Wevelgemiä.
Gent–Wevelgemin sijoittuminen alkukauteen tarkoittaa usein ajajien kannalta vaativia olosuhteita, ja kilpailun aikaan onkin usein sateinen ja tuulinen sää. Kilpailu kuuluu UCI World Touriin.
Eniten voittoja kilpailussa on belgialaisilla ajajilla, yhteensä 47. Eniten voittoja yksittäisistä ajajista ovat saaneet Robert Van Eenaeme, Rik Van Looy, Eddy Merckx, Mario Cipollini, Tom Boonen ja Peter Sagan, jotka kukin ovat voittaneet kilpailun kolmesti.
Vuodesta 2012 alkaen on ajettu myös naisten Gent–Wevelgem samana päivänä miesten kilpailun kanssa. Kilpailu ajetaan noin 115 kilometrin reitillä Ieperistä Wevelgemiin. Se on kuulunut naisten World Touriin vuodesta 2016 alkaen. Suomen Lotta Lepistö voitti kilpailun 2017.
Reitin historia

Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1934, ja se oli aluksi tarkoitettu junioreille. Myös seuraavana vuonna kilpailu oli nuorille, ja sen reitti kulki Flaamin Ardennien läpi Kwaremontin, Kluisbergin ja Tiegembergin nousujen kautta. Vuosina 1936–1939 kilpailu avattiin amatööreille, ja se kulki Gentistä Kortrijkiin ja kierteli paikallisia teitä.
Toisen maailmansodan jälkeen, vuonna 1945, Gent–Wevelgemistä tuli ammattilaiskilpailu. Kilpailun reitti uudistettiin täysin, ja se kulki Flaamin Arddennien läpi Vewelgemiin, jonka jälkeen se teki lenkin Flaamin mäkien kautta. Edelareberg, Hoppenberg, Kwaremont, Zwarteberg ja Rodeberg olivat reitin varrella sijainneita nousuja. Vuosina 1947 ja 1948 reitti seurasi rannikkoa.
Vuosina 1949–1954 Flaamin Ardennit (Calvarieberg ja Kwaremont) olivat jälleen mukana reitillä. Lisäksi reittiin kuuluivat Hevellandin nousut (Rodeberg, Vidaigneberg ja Mesenin nousu). Vuonna 1955 reitille lisättiin Kluisberg ja Kemmelberg. Tie Kemmelbergille oli vielä päällystämätön. Vuonna 1956 lisättiin Eikenberg.
Vuonna 1957 Flanderin ympäriajo, Omloop Het Nieuwsblad ja Gent–Wevelgem yhdistettiin, ja kilpailijat kamppailivat kokonaiskilpailusta. Reitille lisättiin Ranskan Flanderin nousut (Musta vuori, Catsberg, Kite Mountain ja Kasselberg) Kemmelbergin nousun edelle. Vuonna 1958 Ranskan puoleisia nousuja ei ollut mukana, sillä rajan ylittämiseen liittyi liian paljon hallinnollista työtä.
Yhdistelmäkilpailu lopetettiin vuonna 1960 kilpailujen ajoittamista koskevien erimielisyyksien vuoksi. Seuraavana vuonna kilpailu järjestettiin kaksipäiväisenä.
Vuosina 1962–1976 reitti kulki pitkin rannikkoa kohti mäkisempää aluetta. Kilpailun reitti vaihteli hieman vuosittain, mutta Rodenbergin, Vidaignebergin ja Kemmelbergin nousut olivat aina mukana.
Vuonna 1977 kilpailun reitti muuttui jälleen merkittävästi, ja siihen sisällytettiin yhteensä 11 isoa nousua. Vuonna 1996 kilpailun reitti palautettiin vuotta 1977 edeltäneeksi.
Miesten kilpailun voittajat

1934 –  Gustave Van Bell
1935 –  Albert Depreitre
1936 –  Robert Van Eenaeme
1937 –  Robert Van Eenaeme
1938 –  Hubert Godart
1939 –  André Declerck
1945 –  Robert Van Eenaeme
1946 –  Ernest Sterckx
1947 –  Maurice Desimpelaere
1948 –  Valère Ollivier
1949 –  Marcel Kint
1950 –  Briek Schotte
1951 –  André Rosseel
1952 –  Raymond Impanis
1953 –  Raymond Impanis
1954 –  Rolf Graf
1955 –  Briek Schotte
1956 –  Rik Van Looy
1957 –  Rik Van Looy
1958 –  Noel Fore
1959 –  Léon Van Daele
1960 –  Frans Aerenhouts
1961 –  Frans Aerenhouts
1962 –  Rik Van Looy
1963 –  Benoni Beheyt
1964 –  Jacques Anquetil
1965 –  Noel De Pauw
1966 –  Herman Van Springel
1967 –  Eddy Merckx
1968 –  Walter Godefroot
1969 –  Willy Vekemans
1970 –  Eddy Merckx
1971 –  Georges Pintens
1972 –  Roger Swerts
1973 –  Eddy Merckx
1974 –  Barry Hoban
1975 –  Freddy Maertens
1976 –  Freddy Maertens
1977 –  Bernard Hinault
1978 –  Ferdi Van Den Haute
1979 –  Francesco Moser
1980 –  Henk Lubberding
1981 –  Jan Raas
1982 –  Frank Hoste
1983 –  Leo van Vliet
1984 –  Guido Bontempi
1985 –  Eric Vanderaerden
1986 –  Guido Bontempi
1987 –  Teun van Vliet
1988 –  Seán Kelly
1989 –  Gerrit Solleveld
1990 –  Herman Frison
1991 –  Djamolidine Abdoujaparov
1992 –  Mario Cipollini
1993 –  Mario Cipollini
1994 –  Wilfried Peeters
1995 –  Lars Michaelsen
1996 –  Tom Steels
1997 –  Philippe Gaumont
1998 –  Frank Vandenbroucke
1999 –  Tom Steels
2000 –  Geert Van Bondt
2001 –  George Hincapie
2002 –  Mario Cipollini
2003 –  Andreas Klier
2004 –  Tom Boonen
2005 –  Nico Mattan
2006 –  Thor Hushovd
2007 –  Marcus Burghardt
2008 –  Óscar Freire
2009 –  Edvald Boasson Hagen
2010 –  Bernhard Eisel
2011 –  Tom Boonen
2012 –  Tom Boonen
2013 –  Peter Sagan
2014 –  John Degenkolb
2015 –  Luca Paolini
2016 –  Peter Sagan
2017 –  Greg Van Avermaet
2018 –  Peter Sagan
2019 –   Alexander Kristoff
2020 –  Mads Pedersen
2021 –  Wout van Aert
2022 –  Biniam Girmay
2023 –  Christophe Laporte
Naisten kilpailun voittajat

Lähde: Cycling Archives
2012 –  Lizzie Armitstead
2013 –  Kirsten Wild
2014 –  Lauren Hall
2015 –  Floortje Mackaij
2016 –  Chantal Blaak
2017 –  Lotta Lepistö
2018 –  Marta Bastianelli
2019 –  Kirsten Wild
2020 –  Jolien D'Hoore
2021 –  Marianne Vos
2022 –  Elisa Balsamo
2023 –  Marleen Reusser
Ester Blenda Nordström

Ester Blenda Nordström.
Ester Blenda Elisabet Nordström (31. maaliskuuta 1891 Tukholma – 15. lokakuuta 1948 Tukholma) oli ruotsalainen toimittaja ja kirjailija, jota on pidetty maansa ensimmäisenä tutkivana journalistina. Hän kirjoitti myös tyttökirjoja, joiden on arvioitu innoittaneen Astrid Lindgreniä. Suomen sisällissodan aikana Nordström toimitti Ruotsista ruoka-apua Suomeen. Ystävänsä Elin Wägnerin kanssa hän taisteli naisten äänioikeuden puolesta.
Nordström käytti myös nimimerkkiä Bansai.
Teoksia

En piga bland pigor. Stockholm: Wahlström & Widstrand. 1914.
Hungrande som vänta. Stockholm. 1918.
En rackarunge. Stockholm: Wahlström & Widstrand. 1919.
15 år: Några blad ur en rackarunges liv. Stockholm: Wahlström & Widstrand. 1921.
Amerikanskt: Som emigrant till Amerika. Stockholm: Åhlén & Åkerlund. 1923.
Byn i vulkanens skugga. Stockholm: Bonniers. 1930.
Patron Ann-Mari: Rackarungen blir bonde. Stockholm: Wahlström & Widstrand. 1931.
Patron förlovar sig. Stockholm: Wahlström & Widstrand. 1933.
Kirjallisuutta

Bremmer, Fatima: Ett jävla solsken: En biografi om Ester Blenda Nordström.  Stockholm:  Forum, 2017.  ISBN 978-91-37-14374-3
Stål, Margareta: Signaturen Bansai: Ester Blenda Nordström – pennskaft och reporter i det tidiga 1900-talet.  (Göteborgsstudier i journalistik och masskommunikation, 29)  Göteborg:  Institutionen för journalistik och masskommunikation, 2002.  ISSN 1101-4652  ISBN 91-88212-47-5
Wahlström, Eva: Fria flickor före Pippi: Ester Blenda Nordström och Karin Michaëlis – Astrid Lindgrens föregångare.  (Skrifter utgivna av Svenska barnboksinstitutet, 114)  Göteborg:  Makadam, 2011.  ISSN 0347-5387  ISBN 978-91-7061-094-3
Aiheesta muualla

Ester Blenda Nordström. Svenskt biografiskt lexikon.
Sveriges Radion P3 Historia -podcast
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Michael C. Burgess

Michael C. Burgess
Michael C. Burgess (s. 23. joulukuuta 1950 Rochester, Minnesota) on yhdysvaltalainen republikaanipuolueen poliitikko.
Burgess on siviiliammatiltaan obstetriikkaan erikoistunut lääkäri. Hän edusti Yhdysvaltain edustajainhuoneessa Texasin osavaltiota vuosina 2003–2025. Burgess oli poliittisen uransa aikana näkyvä Yhdysvaltain terveydenhuoltouudistuksen kriitikko. Hän ei asettunut enää ehdolle vuoden 2024 vaaleissa.
Am Universum

| Am Universum Amorphis |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Finnvox-studios, loka – joulukuu 2000
 Julkaistu: 23. helmikuuta 2001
 Tuottaja(t): Simon Efemey
 Tyylilaji: progressiivinen metalli
 Kesto: 49.46
 Levy-yhtiö: Relapse Records
Listasijoitukset
  4. (albumilista)   8. (fyysinen albumilista)   75.lähde?
Amorphiksen muut julkaisut
| Story – 10th Anniversary 2000 | Am Universum 2001 | Far from the Sun 2003 |
Singlet albumilta Am Universum
 ”Alone” Julkaistu: 1. helmikuuta 2001
Am Universum on Amorphiksen albumi, joka julkaistiin vuonna 2001. Siinä on vaikutteita jazzista, ja albumilla vierailevat saksofonisti Sakari Kukko  ja sahansoittaja Antti Halonen. Japani-versiossa on bonusraita "Too Much to See".
Kappaleet

Kaikki sanat Pasi Koskinen, kaikki sävellykset Amorphis.
|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Alone | 6.18 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Goddess (Of the Sad Man) | 3.59 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | The Night is Over | 4.04 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Shatters Within | 5.19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Crimson Wave | 4.45 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Drifting Memories | 4.24 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Forever More | 4.33 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Veil of Sin | 5.10 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Captured State | 4.27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Grieve Stricken Heart | 6.39 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Too Much to See (Japanin bonuskappale)  | 3.38 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 53.11 |  |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Niclas Etelävuori – basso
Esa Holopainen – soolokitara
Santeri Kallio – kosketinsoittimet
Pekka Kasari – rummut
Tomi Koivusaari – rytmi- ja akustinen kitara
Pasi Koskinen – laulu
Kokoonpano > Vierailijat

Antti Halonen – saha (kappaleessa 10)
Sakari Kukko – saksofoni (kappaleissa 1, 5, 6, 8 ja 10)
Arvostelut

Soundi:
Aiheesta muualla

Sanoitukset Amorphiksen kotisivuilla
Am Universum Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Am Universum Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
| n k Amorphis |
| --- | --- |
 Tomi Joutsen  Esa Holopainen  Tomi Koivusaari  Santeri Kallio  Jan Rechberger  Olli-Pekka Laine   Entiset jäsenet: Pasi Koskinen  Pekka Kasari  Kim Rantala  Kasper Mårtenson  Niclas Etelävuori 
Studioalbumit:  The Karelian Isthmus  Tales from the Thousand Lakes  Elegy  Tuonela  Am Universum  Far from the Sun  Eclipse  Silent Waters  Skyforger  The Beginning of Times  Circle  Under the Red Cloud  Queen of Time  Halo 
Kokoelmat:  Story – 10th Anniversary  Chapters  Magic & Mayhem – Tales from the Early Years 
Livealbumit:  An Evening with Friends at Huvila  Queen Of Time (Live At Tavastia 2021)  Tales From The Thousand Lakes (Live At Tavastia) 
EP:t:  Privilege of Evil  Black Winter Day  My Kantele 
DVD:t:  Forging the Land of Thousand Lakes 
Kirjat:  Amorphis  Taivaan rumpu – Amorphis-sanoituksia 
Muuta:  Amorphiksen diskografia  Luettelo Amorphiksen kappaleista 
↑  Antti Mattila: Amorphis: Am Universum Soundi. 2/2001. Viitattu 16.3.2023.
Gerardo Pierro

Gerardo Pierro (26. huhtikuuta 1935 Mercato San Severino – 24. helmikuuta 2025 Pontecagnano Faiano) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 21. joulukuuta 1957 ja nimitettiin Tursi-Lagonegron hiippakunnan piispaksi 26. kesäkuuta 1981. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Sebastiano Baggio, jota avustivat Gaetano Pollio ja Angelo Campagne.
Pierro sai 28. helmikuuta 1987 nimityksen Avellinon hiippakunnan piispaksi ja 25. toukokuuta 1992 Salerno-Campagna-Acernon arkkihiippakunnan arkkipiispaksi. Hän jäi eläkkeelle 10. kesäkuuta 2010.
Kanttikone

Kanttikone on metallintyöstössä käytettävä kone, jolla taivutetaan metallilevyjä. Sitä käytetään usein puusepän verstaissa ja nykyisin yhä enemmän myös ohutlevyteollisuudessa. Kanttikone eroaa särmäyspuristimesta siten, että kanttikoneessa taivutettava metallilevy laitetaan takavastepöydälle, kun taas särmäyspuristimessa se laitetaan koneeseen kiinnitettyjen työkalujen väliin. Kun metallilevy on asetettu takavastepöydälle, puristuspalkki suljetaan, jonka jälkeen taivutus saadaan aikaan kääntöleukaa kääntämällä. Kanttikone sopii ohuiden metallilevyjen päätteiden taivuttamiseen. Kanttikone on hyödyllinen myös siinä tapauksessa, että taivutettavana on useanlaisia kappaleita, koska siinä ei tarvitse vaihtaa työkaluja erilaisia kappaleita taivutettaessa. Kanttikonemallien sopivuus eri tarkoituksiin riippuu mallin teräleveydestä ja taivutettavan metallin vahvuudesta. Kanttikoneella saadaan taivutettua kulmia, jotka on tehtävä tarkasti. Kanttikonemalleissa on manuaalisesti toimivia sekä hydraulisesti ja sähköisesti toimivia. Palakanttikoneen yläterässä on vaihtelevan pituisia irrotettavia paloja. Tämä mahdollistaa laatikoiden ja rasioiden valmistuksen. Mitä enemmän kanttikone painaa, sitä vahvempia ovat sen rakenteet ja sitä tarkempia töitä sillä voidaan tehdä.
Lebes gamikos

Lebes gamikos, n. 460–450 eaa.
Lebes gamikos (m.kreik. λέβης γαμικός, lebēs gamikos) on antiikin aikana morsiuskylvyn veden säilyttämiseen käytetty keraaminen astia. Se tunnetaan vaasien muotona kreikkalaisesta keramiikasta.
Historia ja käyttö

Lebes gamikosta käytettiin naisten häärituaaleihin kuuluneen morsiuskylvyn aikana. Se täytettiin vedellä lutroforosta käyttäen. Lebes gamikoksia valmistettiin arkaaiselta kaudelta noin vuosilta 600–575 eaa. lähtien aina klassisen kauden lopulle 300-luvulle eaa. saakka. Vaasityypin nimi tunnetaan kirjallisista lähteistä, ja sen tiedetään viittaavan varmuudella kyseisiin vaaseihin. Nimi tarkoittaa ”häälebestä” ja viittaa lebekseen.
Muoto ja tyypit

Lebes gamikos muistuttaa muodoltaan monin tavoin pientä lebestä. Se kuitenkin eroaa tavallisesta lebeksestä siten, että siinä on selvä kaula, jalka ja kansi, sekä hartiaosassa pystysuuntaiset kädensijat. Se asetettiin erilliselle irtonaiselle, korkealle jalustalle. Lebes gamikosten maalauskoristelu esittää usein hääaihetta, ja joskus koristelussa esiintyy astia itse.
Tyyppi 1
Tyypin 1 lebes gamikos muodostaa yhden vaasin yhdessä jalustansa kanssa, toisin sanoen on kiinni jalustassa. Malja on pieni ja syvä, ja siinä on selkeä kaula ja riippuva huuli. Pystysuuntaiset kädensijat ovat korkeat. Maljassa on yleensä kuvullinen kansi, jossa on varrellinen kädensija.
Tyypin 1 lebes gamikoksen muoto ulkoa ja sisältä.
Lebes gamikos, n. 520–510 eaa.
Lebes gamikos, n. 450 eaa.
Tyyppi 2
Tyypin 2 lebes gamikos eroaa tyypistä 1 niin, että siinä on jalustan sijaan matala jalka eikä kaulaa.
Tyypin 2 lebes gamikoksen muoto.
Lebes gamikos, n. 425–375 eaa.
Lebes gamikos, n. 400–300-luku eaa.?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta lebes gamikokset Wikimedia Commonsissa
Metsäsuomalaiset

Metsäsuomalainen Ruotsissa tai Norjassa kuvattuna 1800-luvun alussa.
Metsäsuomalaiset (ruots. skogsfinnar, svedjefinnar, suom. kaskisuomalaiset) olivat Keski-Ruotsista Keski-Norjaan ulottuvalla metsäisellä alueella asunutta suomenkielistä väestöä.
Suomalaisasutus sai alkunsa, kun Savon ja Pohjois-Hämeen kaskiviljelijöitä alkoi muuttaa 1580-luvulta alkaen Pohjanlahden länsipuolelle osaksi sodista johtuen ja osaksi sen vuoksi, että Ruotsi houkutteli kaskenpolttotaitoisia suomalaisia Keski-Ruotsin laajoihin asuttamattomiin metsiin muun muassa seitsemän vuoden verovapaudella.
Uudisasukkaat levittäytyivät aikojen saatossa laajalle alueelle Etelä-Ruotsin Tivedenistä aina Ruotsin Lappiin, ja idässä Pohjanlahden länsirannikolta Gästriklandista Norjan Telemarkiin asti.
Alueen kyliä kutsutaan yhä suomalaiskyliksi ja niiden metsiä suomalaismetsiksi ja alueella on yhä jäljellä metsäsuomalaisten rakennuksia ja paikannimiä, jotka muistuttavat suomen kielestä.
Viimeinen suomea puhunut metsäsuomalainen kuoli 1970-luvulla, mutta metsäsuomalainen kulttuuri on alkanut elää sittemmin uutta nousukautta. Jopa 1,7 miljoonalla Ruotsin asukkaalla ja 500 000 Norjan asukkaalla on metsäsuomalaisia sukujuuria. Vuodesta 2023 vietetty metsäsuomalaisten päivä on 21. kesäkuuta.
Metsäsuomalaisen asutuksen historia > Asutuksen leviäminen yli Pohjanlahden

Historioitsijat eivät ole löytäneet varmaa syytä savolaisten muuttoliikkeen alkuun 1500-luvun loppupuolella. Aikakauden sotien on uskottu vaikuttaneen eniten muuttoaallon syntyyn, mutta kysymyksessä on saattanut olla myös savolaisasutuksen laajenemisesta johtunut ilmiö. Suomalaisten tekemät työmatkat yli Pohjanlahden eivät olleet harvinaisia varhaisemmallakaan aikakaudella.
Yksi syy metsäsuomalaisten siirtolaisuuteen on Kustaa Vaasan nuorin poika Kaarle (myöhemmin Kaarle IX), joka sai vuonna 1579 herttuakunnakseen Keski-Ruotsin erämaat. Ruotsalaiset olivat jo asettuneet jokien varsille, mutta jättäneet metsäseudut asumattomiksi. Tilanteen korjaamiseksi Kaarle kirjoitti kirjelmän, jossa hän lupasi seitsemän verovapaata vuotta jokaiselle, joka ryhtyy asuttamaan herttuakunnan asumattomia alueita. On kuitenkin epätodennäköistä, että syrjäseutujen suljetuissa yhteisöissä eläneet ihmiset olisivat yhtäkkiä päättäneet muuttaa kotiseuduiltaan heille kaukaiseen maahan ilman minkäänlaista pakkoa.
Vuosina 1596–1597 käyty nuijasota ja seuraavan vuosisadan alkuvuosiin ajoittunut nälänhätä saivat yhä useammat siirtolaiset siirtymään Ruotsin metsiin. Suomalaisasutus levisi noin 150:een Keski-Skandinavian pitäjään (ruots. Finnmarker), lähinnä Värmlantiin, Taalainmaalle, Hälsinglandiin ja Södermanlandiin sekä sieltä Oslon itäpuolelle.  Yksinomaan Värmlannissa suomalaiset levittäytyivät 40 pitäjään, Taalainmaalla 29:ään, Hälsinglandissa 16:een ja Södermanlandissa 12 pitäjään. Norjan puolelle suomalaisia siirtyi 150 kilometrin kaistalle rajaseudulle Oslosta pohjoiseen.
Metsäsuomalaisen asutuksen historia > Intressiristiriidat

Jokivarsien viljelijät kävivät 1630-luvun alussa vihamielisiksi suomalaisia kohtaan. Ruotsalaiset katsoivat maittensa takana olevien metsien kuuluvan itselleen, eivätkä hyväksyneet sitä, että suomalaiset metsästivät riistan. Metsäsuomalaisten asuttamilla alueilla tehdyt mineraalilöydöt johtivat lisääntyneeseen ruotsalaisten kaivostoimintaan. Vaikka suomalaiset olivat erinomaisia kaivosmiehiä, syntyi suomalaisten ja ruotsalaisten välille lisääntyviä ristiriitoja.
Lopulta kaskenpoltto ja metsien asuttaminen kiellettiin metsäsuomalaisilta kaikkialla Ruotsissa. Ainoastaan ne, jotka hankkivat kuninkaan vahvistuskirjan saivat pitää maansa ja asuntonsa. Kyseiset omistusoikeuspaperit nousivat vuonna 1639 entistä tärkeämpään asemaan. Tuolloin annettiin kuningatar Kristiinan nimissä määräys, jossa määrättiin vangittaviksi kaikki lupakirjatta metsissä asuvat suomalaiset. Myöhemmin annettiin muita käskykirjeitä, joissa suomalaisten pirtit ja viljat määrättiin ilman tuomiota poltettaviksi ja hävitettäviksi.
Vuonna 1646 Fryksdalin kihlakunnan käräjillä annettiin julistus, että jokaiselta suomalaiselta, joka ei halunnut oppia ruotsia, on talot poltettava, ja hän on henkipatto jokaisen ruotsalaisen edessä. Suomen kieli oli täydellisesti kielletty ja suomenkielisten kirjojen lukeminen johti joissakin tapauksissa vangitsemiseen vielä 1700-luvulla.  Osa metsäsuomalaisista ryhtyi kestikievarien pitäjiksi. Heidän elinkeinonsa juonsi alkunsa 1649 voimaan tulleesta lakisääteisestä määräyksestä, joka vaati majoituspaikkoja yleisten maanteiden varsille kahden peninkulman välein. Kestikievarin pitäjät saivat verohelpotusta ja varsinkin naiset anoivat oikeutta majoituspaikkojen perustamiseksi.
Oma lukunsa olivat myös suomalaiset irtolaiset, jotka tunnettiin nimellä Lösfinnar. He eivät halunneet omaa tilaa, vaan viettivät mieluummin liikkuvaa elämää. Valtiovalta ei hyväksynyt näitä irtolaisryhmiä vaan pyrki lailla kieltämään sekä heidän majoittamisensa että heidän käyttämisensä työvoimana. Lain rikkominen johti sakkorangaistukseen.
Vaikka nämä irtolaisryhmät muodostuivat pääosin miehistä oli heidän joukossaan myös nuoria naisia, jotka tunnettiin nimellä löskona ('irtolaislutka'). Monet näistä naisista tekivät miesten töitä kalastajina ja kaskenpolttajina.