stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nostradamus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nostradamus Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Taiwan  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef 
Nostradamuksen kotitalo Salonissa, missä hän asui ja työskenteli viimeiset vuosikymmenensä.
Nostradamus muistetaan yhä kotikaupungissaan. Nostradamuksen patsas Salonissa.
Väinö Nummelin

Väinö Valfrid Nummelin (17. elokuuta 1891 Turku – 9. lokakuuta 1919) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa komppanian päällikkönä Kuusamon pataljoonassa.
Perhe ja koulutus

Nummelinin vanhemmat olivat kauppias Gustaf Fredrik Nummelin ja Olga Gustava Lagerstam. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta reaalilyseosta vuonna 1910 ja liittyi Turkulaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys taloudellisella osastolla ja suoritti metsänhoitotutkinnon vuonna 1914.
Jääkärikausi

Nummelin liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 18. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Hänet lähetettiin etappitehtäviin 10. toukokuuta 1915, josta hän palasi takaisin 3. elokuuta 1916 ja hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon, josta hänet siirrettiin edelleen pataljoonan 2. komppaniaan 7. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hänet siirrettiin 1. konekiväärikomppaniaan 11. heinäkuuta 1917.
Suomen sisällissota

Nummelin astui Suomen armeijan palvelukseen luutnantiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 11. maaliskuuta 1918 alkaen päälliköksi Kuusamon pataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin koillisrintamalla muun muassa Soukelossa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Nummelin palveli sisällissodan jälkeen 1. elokuuta 1918 alkaen Lapin I rajavartiopataljoonan C-ryhmän päällikkönä, josta hänet määrättiin 5. lokakuuta 1918 alkaen Lapin ryhmän II pataljoonan 1. komppanian päälliköksi. Lapin ryhmästä hänet siirrettiin 19. joulukuuta 1918 Porin jalkaväkirykmentti 2:n 5. komppanian päälliköksi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. kesäkuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Erich Traub

Erich Traub (s. 27. kesäkuuta 1906, Saksa – 18. toukokuuta 1985, Länsi-Saksa) oli saksalais-amerikkalainen tiedemies. Hän oli opiskellut Giessenin yliopistossa ja Rockefeller-instituutissa. Hän oli kansallissosialistien moottorijoukkojen (NSKK) jäsen vuosina 1938-1942. Hän työskenteli suoraan SS:n johtajan Heinrich Himmlerin alaisuudessa bioase-laboratorion johtajana.
Traub pelastettiin Saksasta toisen maailmansodan jälkeen ja tuotiin USA:han 1949 USA:n Operaatio Paperclipin (suom. Operaatio Paperiliitin) merkeissä.
Meeri Torvinen

| Meeri Torvinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. kesäkuuta 1933 Varkaus
Kuollut: 30. maaliskuuta 2018 (84 vuotta) Varkaus
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Taidesuuntaus:  maalaustaide ja taidegrafikka
Palkinnot
 Dukaattipalkinto (Suomen Taideyhdistys, 1963) 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Meeri Ellen Torvinen–Rouvinen (o.s. Torvinen, 5. kesäkuuta 1933 Varkaus – 30. maaliskuuta 2018 Varkaus) oli suomalainen Varkaudessa työskennellyt taidemaalari ja -graafikko.
Torvinen sai Suomen Taideyhdistyksen myöntämän Dukaattipalkinnon vuonna 1963.
Hänen aviopuolisonsa 1961–2018 oli taidegraafikko Väinö Rouvinen (s. 1932). He saivat kolme lasta, joista Maria Rouvinen-Mäkelä (s. 1962) on myös taidegraafikko.
Teoksia

Sunnuntaipäivä (1970).
Aiheesta muualla

Taiteilijaperhe Rouvinen: Maria Rouvinen-Mäkelä - Meeri Torvinen-Rouvinen - Väinö Rouvinen (teoskuvia) (Arkistoitu – Internet Archive)
Teoksia Taidekeskus Väinölän sivustolla (taidekeskusvainola.fi)
Eija Aarnio (1988): Meeri Torvinen - Sata kuvaa ihmisestä. Varkauden Taidemuseon näyttelyjulkaisuja 2. ISBN 951-95243-1-2, ISSN 0783-0157. 12 sivua.
Merkinnän syy: Kesken: Olisi hyvä monipuolistaa lähteistystä ja lisätä kuvausta opinnoista, taiteellisesta tuotannosta ja näyttelyistä. Alkuun pääsee jo muistokirjoituksella + lisähauilla. Mielellään myös muutama kuva teoksista, jotka kuvat talletettaisiin paikallisesti fi-wikiin ja joita käytettäisiin siteerausperiaatteella.
Tonava

| Tonava |
| --- | --- |
 Tonavan varrella sijaitsee Unkarin pääkaupunki Budapest
Alkulähde:  Schwarzwald, Saksa
Laskupaikka:  Tonavan suisto, Mustameri
Maat:  Saksa, Itävalta, Slovakia, Unkari, Kroatia, Serbia, Romania, Bulgaria, Moldova ja Ukraina
Pituus:  2 860 km
Alkulähteen korkeus:  1 078 m
Virtaama:  6 500 m³/s
Valuma-alue:  817 000 km²
Tonava on Euroopan toiseksi pisin joki. Se saa alkunsa Saksan Schwarzwaldista, ja virrattuaan 2 845 kilometriä se laskee Romanian ja Ukrainan rajalla Mustaanmereen . Tonava on Euroopan suurista joista ainoa, joka virtaa lännestä itään.
Tonava virtaa kuuden valtion halki (Saksa, Itävalta, Slovakia, Unkari, Serbia ja Romania). Lisäksi sitä pitkin kulkevat Serbian ja Kroatian, Bulgarian ja Romanian sekä Ukrainan ja Romanian väliset rajat. Myös Moldovalla on hallussaan puolisen kilometriä Tonavan pohjoisrantaa. Aikoinaan Tonava muodosti Rooman valtakunnan pitkäaikaisen pohjoisrajan.
Joen kulku

Tonavan lähteet ovat Schwarzwaldin mäkisellä ylätasangolla lounaisessa Saksassa. Joki virtaa aluksi koilliseen Württembergin ja Baijerin halki Ulmin ja Regensburgin kaupunkien läpi.
Pohjoisimmassa pisteessään joki kääntyy kaakkoon ja virtaa Passaun jälkeen Itävallan puolelle. Se virtaa Itävallan poikki itään metsäisten kukkuloiden lomassa Wachaun alueella ja kulkee pääkaupunki Wienin läpi. Wienin poikki Tonava kulkee kanavoidussa uomassa muutaman kilometrin kaupungin keskustasta itään. Sen vierellä kulkee myös Neue Donau -niminen kanava. Tonavan ja Neue Donaun välissä on pitkä ja kapea keinotekoinen saari, Donauinsel. Joen alkuperäinen uoma sijaitsee vielä kauempana Wienin keskustasta ja on padottu Alte Donau -nimiseksi tekojärveksi. Kaupungin keskustan läpi kulkee Tonavan kapeampi, kanavoitu sivuhaara Donaukanal.
Wienistä joki jatkaa Slovakian puolelle Bratislavaan, kääntyy etelään ja virtaa Unkarin ja Budapestin halki. Unkarin tasangoilla joki hidastaa nopeuttaan ja levenee. Samalla se saa lisää vettä useilta sivujoilta, kuten Dravalta, Tiszalta ja Savalta, joka yhtyy Tonavaan Belgradin kohdalla.
Belgradin jälkeen Tonava virtaa kolmen kilometrin mittaisen Rautaportti-solan läpi 300 metrin korkuisten kallioseinämien reunustamissa koskissa. Solaan on rakennettu suuri voimalaitos ja sen ohi kanava.
Koskien alapuolella Tonava muuttuu jälleen hitaasti virtaavaksi leveäksi joeksi. Se virtaa Romanian ja Bulgarian rajalla kunnes kääntyy pohjoiseen Romanian puolelle ennen Mustaamerta. Se virtaa Galațin kaupunkiin ja haarautuu 80 kilometriä ennen Mustaamerta usean joenuoman muodostamaksi jokisuistoksi, jossa on soita, järviä, hiekkasärkkiä ja kelluvia riuttoja. Suistossa elää paljon lintuja.
Bregjoen alkulähde on Tonavan hydrogeografinen alkulähde.
Donaueschingenin kaupungissa sijaitseva lähde, jota toisinaan pidetään Tonavan alkukohtana.
Bregin ja Brigachin yhtymäkohta Etelä-Saksassa.
Inn (vas.), Tonava ja Ilz yhtyvät Passaussa.
Wachauta Itävallassa.
Tonava virtaa Wienin halki.
Tonava Bratislavan kohdalla.
Unkarin ja Slovakian rajalla.
Tonava Budapestin kohdalla Unkarissa.
Rautaportti Serbiassa.
Tonava Sulinan kohdalla Romaniassa.
Ilmakuva Tonavan suistosta.
Sivujoet

Tonavan sivujoista pisin on Tisza. Muut yli 500 kilometriä pitkät sivujoet ovat Prut, Sava, Drava, Olt, Siret ja Inn. Muita suuria sivujokia ovat Iller, Lech, Regen, Isar, Enns, Morava, Leitha, Váh, Hron, Ipel, Sió, Vuka, Timiș, Velika Morava, Caraș, Jiu, Iskar, Vedea, Argeș ja Ialomița.
Valuma-alue

Tonavan valuma-alueen pinta-ala on 801 093 neliökilometriä. Se jakautuu eri valtioiden kesken seuraavasti:
Saksa 7,5 %
Itävalta 10,3 %
Slovakia 5,8 %
Unkari 11,7 %
Kroatia 4,5 %
Serbia 10,3 %
Romania 28,9 %
Bulgaria 5,2 %
Moldova 1,1 %
Ukraina 3,8 %
Italia 0,15 %
Puola 0,09 %
Sveitsi 0,32 %
Tšekki 2,6 %
Slovenia 2,2 %
Bosnia ja Hertsegovina 4,8 %
Albania 0,03 %
Historia

Tonava on aina ollut tärkeä kulkuväylä Keski- ja Kaakkois-Euroopan välillä. Antiikin roomalaiset rakensivat ylityskohtiin linnakkeitaan, ja joki oli Rooman valtakunnan pohjoisrajana. Keskiajalla monet ristiretkeläiset kulkivat Tonavaa pitkin Lähi-itään ja myöhemmin Osmanien valloitusarmeijat idästä länteen.
Tonava oli 1800-luvulla tärkeä kulkuväylä Saksan teollisuuskeskuksista Balkanille. Krimin sodan rauhansopimus antoi Tonavan suiston hallinnan eurooppalaiselle komitealle.
Itävalta ryhtyi 1890-luvulla parantamaan joen navigoitavuutta Rautaportin kohdalla. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen koko joesta suiston yläpuolella tehtiin vapaasti purjehdittava. Saksa otti koko joen hallintaansa vuosiksi 1940–1944 ja lakkautti joen vapaan käytön.
1900-luvulta alkaen Tonavaan on rakennettu useita vesivoimalaitoksia. Ne ovat toisinaan aiheuttaneet kiistoja valtioiden välillä.
Käyttö > Vesivoima

Tonava on merkittävä vesivoiman lähde, koska sen lähteiden ja suun välillä on merkittävä korkeusero. Ensimmäisen tuhannen kilometrin matkalla, Tonavan lähteiltä Gabcikovoon, pääuomassa on 59 voimalaitosta. Joen loppuosassa Bratislavasta merelle on vielä kolme patoa. Koko Tonavan suurin voimalaitos on Rautaportti- eli Djerdap-solassa. Siihen kuuluu kaksi patoa, ja sitä hallinnoivat Serbia ja Romania yhdessä. Pato valmistui vuonna 1970. Rautaportissa on korkeuseroa 34 metriä, ja se tuottaa vuosittain 13 140 gigawattituntia energiaa.
Tšekkoslovakian ja Unkarin rajalle suunniteltiin ja alettiin rakentaa 1950–1960-lukujen vaihteessa Tonavan luonnollisen uoman rinnalle uutta väylää, johon oli tarkoitus rakentaa useita vesivoimaloita. Hankkeeseen liittyi laajaa vastustusta, koska pelättiin tulvia ja muita ympäristöhaittoja ja hanke keskeytettiin.
Käyttö > Kulku- ja kuljetusväylä

Tonava on kuljettavissa valtamerilaivoilla Mustaltamereltä Brailaan Romaniaan ja jokilaivoilla Kelheimiin Baijeriin; pienemmät rahtialukset voivat kulkea Saksan Ulmiin asti. Noin 60 sivujokea on kuljettavissa aluksilla. Saksan Rein–Main–Tonava-kanavien valmistuttua vuonna 1992 joki on ollut osa koko Euroopan halki kulkevaa vesitietä Rotterdamista Pohjanmereltä Sulinaan Mustallemerelle (3 500 km). Kolme vesitietä on rakennettu Tonavalle: Tonava–Tisza–Tonava kanava (DTD) Baanaatissa ja Bačkan alueilla Pohjois-Serbiassa; 64 kilometriä pitkä Tonavan–Mustanmeren kanava valmistui vuonna 1984, pisin 400 kilometrin Rein–Main–Tonava kanava valmistui vuonna 1992, yhdistäen Pohjanmeren ja Mustanmeren.
Tonavalla liikennöintiä ohjaa kansainvälinen Tonava-komissio.
Käyttö > Juomaveden lähteenä

Noin kymmenen miljoonaa ihmistä saa juomavetensä Tonavasta.
Käyttö > Matkailu ja pyöräilyreitit

Tonavan tärkeimpiä matkailukohteita ja luontokohteita ovat esimerkiksi Naturpark Obere Donau Saksassa, Wachaun laakson ja Donau-Auenin luonnonpuisto Itävallassa, Tonavan mutka ja Gemenc Unkarissa, Kopački rit Kroatiassa, Rautaportti Serbiassa ja Romaniassa, Srebarnan luonnonsuojelualue Bulgariassa ja jokisuisto Romaniassa.
Tonavan varren pyöräilyreitit ovat suosittuja. Eri pituisille pyöräilyreiteille tarjotaan karttoja, matkaopaskirjallisuutta, majoitusta ja ruokailua. Alla karkea pyöräreittien jako joen alusta Mustallemerelle:
Saksa: Donaueschingen–Passau (590 km)
Itävalta: Passau–Wien (330 km)
Itävalta, Slovakia, Unkari: Wien–Budapest (340 km)
Unkari, Serbia, Romania: Budapest–Mustameri (1 600 km)
Ympäristöongelmat ja suojelu

Useimmat Tonavan varren valtiot ja Euroopan unioni ovat ratifioineet Tonavan suojelusopimuksen.
Tonavan valuma-alueilla asuu 18 miljoonaa ihmistä. Monet näiden toimista – etenkin maanviljely ja jätevedet, vaikuttavat veden laatuun Tonavassa. Suurimpina uhkina joen luonnolle pidetään:
liiallista ravinteiden huuhtoutumista jokeen (etenkin typpi ja fosfori)
pinta- ja pohjavesien liiallista hyödyntämistä
rakenteiden aiheuttamia muutoksia joen virtaamassa ja niiden vaikutuksia sedimenttien liikkeisiin
vaarallisia aineita (raskasmetallit, öljy, mikrobiologiset myrkyt)
onnettomuuksia
kosteikkojen tuhoutumista
Tulvat

Tonava on tulvinut säännöllisesti kautta historian. Tulvien paheneminen on yhdistetty maankäytön muutoksiin: kosteikkojen ja metsien hävitys ja maanpinnan peittyminen asfaltin ja betonin alle saavat sadeveden valumaan aikaisempaa nopeammin jokeen asti.
Pahoja tulvia on ollut vuosina 2006, 2002 ja 1970.
Kulttuuriviittauksia

Joki mainitaan itävaltalaisen säveltäjän Johann Strauss nuoremman kuuluisan valssin nimessä ”Tonava kaunoinen” (saksaksi An der schönen, blauen Donau).
”Ajatusten Tonava” oli yksi Nicolae Ceaușescun itselleen antamista arvonimistä.
Jean M. Untinen-Auelin kirjasarjassa Maan lapset Tonavaa kutsutaan Vesien emoksi.
Saksalaisella Rammstein-yhtyeellä on kappale ”Donaukinder”, Tonavan lapset.
Suomalainen indierockyhtye Wiidakko julkaisi kappaleen nimeltä ”Tonava” vuoden 2008 albumillaan Asiat joita et voi koskaan saavuttaa.
Kirjallisuutta

Magris, Claudio: Tonava. WSOY, 2002. ISBN 951-0-24809-6
Weithmann, Michael W.: Die Donau: Geschichte eines europäischen Flusses.  Wien:  Verlag Friedrich Pustet, 2012.  ISBN 978-3-7917-2443-0  (saksaksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tonava Wikimedia Commonsissa
Tonavan reitti, valuma-alue ja suurimmat sivujoet.
Itä- ja Länsi-Rooman pohjoisrajat vuonna 476 kulkivat Tonavaa pitkin.
Vuonna 1984 valmistunut Rautaportin toinen pato, jonka yhteydessä on voimalaitos.
Pyöräilyreittiä Schlögener Schlingen ja Aschach an der Donaun välillä.
Tonavan tulvien sulkuja keväällä 2006 Novi Sadissa, Serbiassa.
Noljakka

| Noljakka |
| --- | --- |
 Noljakan rannan asutusta Aavarannan alueella.
Kaupunki:  Joensuu
Kaupunginosa nro:  18/21
Pinta-ala:  n. 24,75 km² 
Väkiluku:  5 460 (2022)
Osa-alueet:  Purola, Äkkiväärä, Noljakanmäki, Kuusela, Lähdesuo ja Aavaranta
Postinumero(t):  80130, 80140
Noljakka on Joensuun kaupunginosa, joka sijaitsee keskustan luoteispuolella. 1980-luvulta alkaen Siilainen ja Noljakka alkoivat kasvaa yhteen, ja alue muodostui nykyaikaiseksi lähiöksi. Vuonna 2022 Noljakassa oli 5 460 asukasta, ja se oli väkiluvultaan Joensuun toiseksi suurin kaupunginosa.
Noljakan kaupunginosa alkaa Linnunlahden kaupunginosan pohjoispäässä virtaavan Heinäpuron pohjoispuolelta ja päättyy lännessä Höytiäisen kanavaan. Pohjoisessa kaupunginosaa rajaa valtatie 9. Noljakan naapurikaupunginosia ovat Marjala lännessä, Pilkko pohjoisessa, Kanervala idässä ja Linnunlahti kaakossa.. Noljakan lounaispuolella on linnustonsuojelualue, joka rajoittuu Pyhäselkään ja Höytiäisen kanavaan.
Yleistä

Noljakassa on pienkerrostalo-, omakotitalo- ja rivitaloasutusta. Vanhaa ja uutta asutusta on monilla alueilla sekaisin. Noljakan mäellä kauppakeskuksen läheisyydessä on myös korkeita kerrostaloja.
Noljakka on tunnettu myös opiskelija-asunnoistaan. Sekä Noljakan mäellä että Etu-Noljakassa on useita Opiskelija-asunnot Oy Joensuun Ellin opiskelija-asuntokohteita noin 600 asukkaalle.
Noljakan suurimmat työpaikat ovat Pohjois-Karjalan Kirjapaino, Siilaisen terveyskeskus, Pohjois-Karjalan pelastuslaitos ja Noljakan koulu.
Noljakassa on alakoulu. Ari-Jukka ja Veijo Martikaisen suunnittelema Noljakan kirkko valmistui 1997. Liikekeskuksessa on muun muassa K-Market, pizzeria, kuntosali ja ampumarata. Sinkkolan kotieläinpiha on kaupunkilaisten suosima kesäkeidas, jossa toimii myös kesäteatteri. Urheilukentän lähellä on valaistu kuntorata ja lasten hiihtomaa. Noljakan Rinnemetsässä on toisen maailmansodan aikaisia juoksuhautoja.
Historiaa

Noljakka oli alun perin osa Liperin pitäjää. Vuosina 1857–1912 alue kuului Kontiolahteen, minkä jälkeen se kuntajaon seurauksena oli osa Pielisensuuta. Noljakasta tuli Joensuun kylä vuonna 1954, kun Pielisensuu liitettiin Joensuuhun.
Luonnonsuojelualue

Noljakan alueella on kaksi vierekkäistä suojelualuetta: linnustonsuojelualue ja Noljakanmäen Natura-alue.
Kaupunginosan lounaispuolella sijaitsevalla linnustonsuojelualueella on lintuasema ja luontopolku, jonka opastaulut kertovat linnuista, kasveista ja hyönteisistä. Seitsemän metriä korkea lintutorni valittiin vuonna 2002 Suomen parhaaksi lintutorniksi. Tornissa on kaksi lavaa ja tukevat portaat. Torni on vankka.
Noljakanmäen Natura-alue on 50 hehtaarin runsaslajinen lehtojen ja lehtomaisten kankaiden kokonaisuus, jossa on lisäksi niittyjä ja perinnemaiseman vanhoja kivi- ja puuaitoja sekä perinteisiä rakennuksia.
Liikenneyhteydet

Noljakan pohjoispuolelta kulkee valtatie 9 eli Kuopiontie, josta on liittymä Noljakkaan. Useiden Joensuun paikallisbussien reitit kulkevat Noljakkaan. Joensuun keskustasta on hyvät kävely- ja pyörätiet Noljakkaan Mehtimäen ja Linnunlahden kautta sekä Kuopiontien vieritse.
Liikekeskus

Noljakanmäellä sijaitsevassa vuonna 1989 valmistuneessa liikekeskuksessa toimii muun muassa ravintola, K-Market ja kampaamo. Maanalaisessa väestönsuojassa on painonnosto- ja kuntosali. Kiinteistön omistanut kaupungin omistama Joensuun Yrityskiinteistöt myi keskuksen kontiolahtelaiselle Master Yhtiöt Oy:lle syyskuussa 2016. Sen on tarkoitus rakentaa liikekeskuksen viereen 8-kerroksinen kerrostalo.
Muistomerkkejä

Vuoden 1918 sisällissodan aikana 14. huhtikuuta Siilaisella teloitettiin 99 Raudun taistelussa vangittua venäläistä sotilasta sekä 17 punaista. Venäläisten hautapaikka löydettiin vuonna 1967 Kuopiontien rakentamisen yhteydessä. Joensuun kaupunki pystytti nykyisen paloaseman lähelle kaupunginarkkitehti Mauno Tuomiston suunnitteleman muistomerkin vuonna 1974.
Joensuun työväenjärjestöt pystyttivät graniittisen muistomerkin punaisten hautapaikalle vuonna 1946. Vuonna 1992 sen läheisyydessä paljastettiin kuvanveistäjä Erkki Kannoston teos Elonpirta, jossa on paikalle haudattujen punaisten nimet.
Ampumarata

Siilaisenpuron ja punavankien muistomerkin tuntumassa on entinen ampumarata. Sen asuin- ja huoltorakennukset on rakennettu 1939–1940.
Esikoislestadiolaisten rukoushuone

Esikoislestadiolaisten rukoushuone valmistui terveyskeskuksen ja Kuopiontien väliin kesällä 2004. Sen suureen saliin mahtuu 800 henkeä. Rukoushuoneessa pidetään paikallisten seurojen lisäksi kolme neljä kertaa vuodessa lähetysseuroja, joihin tulee satoja osanottajia. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Heikki Sipponen. Aikaisemmin liikkeen rukoushuone oli Merimiehenkadun alkupäässä.
Kuvia

Siilaisenpuro
Punavankien muistomerkki Elonpirta Siilaisella
Noljakan kirkko
Pyhäselän rantaa Noljakassa.
Pyhäselän rantaa Noljakassa.
Kirjallisuutta

Ismo Björn ja Pasi Tuunainen (toim.): Noljakan kirja. Joensuu : Siilaisen-Noljakan asukasyhdistys 2004 ISBN 952-91-7910-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Noljakka Wikimedia Commonsissa
Nummiokasirkka

| Nummiokasirkka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Suorasiipiset Orthoptera
Alalahko::  Caelifera
Heimo::  Okasirkat Tetrigidae
Alaheimo::  Tetriginae
Suku::  Tetrix
Laji::  bipunctata
Kaksiosainen nimi
 Tetrix bipunctata  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Nummiokasirkka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nummiokasirkka (Tetrix bipunctata) on yleinen, pieni ja rotevanoloinen okasirkkalaji. Yhdessä rantaokasirkan kanssa se on Suomen yleisimpiä okasirkkoja ja Suomessa sukunsa selvästi laajimmalle levinnyt laji.
Koko ja ulkonäkö

Nummiokasirkka on pieni, vain 8–12 mm:n pituinen, mutta silmiinpistävän tukevarakenteinen okasirkka. Se on väritykseltään ruskeansävyinen, mutta värisävy vaihtelee yksilöittäin hyvin paljon vaaleanruskeasta tummanharmaaseen. Muiden okasirkkojen tapaan keskiruumiin selkäpuoli ulottuu pitkälle takaruumiin päälle ulottuen suunnilleen takaruumiin kärjen tasalle ja sen reunoilla erottuvat yleensä laajat mustanruskeat laikut. Selän keskellä on voimakas pitkittäissuuntainen harjanne ja sen alkupää heti pään takana on terävästi ulkoneva. Tuntosarvet ovat lyhyet ja tukevat ja niiden keskimmäiset jaokkeet ovat noin kaksi kertaa leveytensä pituiset. Takimmaisen raajaparin reidet ovat leveät ja niillä on pituutta alle kolme kertaa leveyden verran.
Keski-Euroopassa nummiokasirkka muodostaa lajikompleksin Tetrix kraussi -nimisen okasirkan kanssa ja niiden levinneisyydet menevät hieman päällekkäin. Toistaiseksi ei ole selvää, ovatko nummiokasirkka ja T. kraussi erillisiä lajeja vai onko T. kraussi nummiokasirkan alalaji.
Levinneisyys

Lajin levinneisyysalue ulottuu itäisestä Euroopasta ja Skandinaviasta Kiinaan saakka. Läntisessä ja eteläisessä Euroopassa se on vain paikoittainen. Suomessa nummiokasirkkaa tavataan yleisenä koko maassa Ahvenanmaata lukuun ottamatta.
Elinympäristö ja elintavat

Nummiokasirkka suosii kuivia ja lämpimiä ketoja, tienpientareita ja kallioisia paikkoja. Erityisen mieluisaa ympäristöä ovat hiekkapohjaiset alueet. Ravinnokseen ne käyttävät eläviä ja kuihtuneita kasvinosia, sammalia ja jäkäliä.
Okasirkoille ominaiseen tapaan laji ei tuota ääntä. Naaras munii maahan ja toukat kehittyvät aikuisiksi syksyyn mennessä. Talvehtiminen tapahtuu aikuisena ja sirkat pariutuvat vasta seuraavana keväänä. Keski-Euroopassa lajin tiedetään aikakin joskus talvehtivan ensimmäisen talven toukkana ja toisen aikuisena.
Aiheesta muualla

Parikkalan eläimet[vanhentunut linkki]
Orthoptera Species File Online (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2104102  Wikispecies: Tetrix bipunctata  BioLib: 198  BOLD: 261073  CoL: 7C4RD  EoL: 865189  EPPO: TETXBI  EUNIS: 255961  Fauna Europaea: 402277  Fauna Europaea (new): e4d7b057-486e-4274-be01-121cc7aafbd2  GBIF: 1681155  iNaturalist: 521106  IRMNG: 10474869  NCBI: 1654701  Observation.org: 1923  Open Tree of Life: 3506312  Orthoptera Species File (old): 1102497  Orthoptera Species File (new): 809041  Xeno-canto: Tetrix-bipunctata  Laji.fi: MX.43201
Mirjam Novero-Laine

| Mirjam Novero-Laine> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Mirjam Emma Novero-Laine
Syntynyt: 25. toukokuuta 1915 Tampere
Kuollut: 14. tammikuuta 1996 (80 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Edvin Laine  (1941-1989) 
Lapset:  Jarna Laine, Jarmo Laine
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Mirjam Novero, Mirjam Laine
Aktiivisena:  1946-1972
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Mirjam Emma Novero (vuodesta 1941 Novero-Laine, 25. toukokuuta 1915 Tampere – 14. tammikuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli Tampereen Työväen Teatterissa ja Suomen Kansallisteatterissa. Hänet muistetaan myös aviomiehensä Edvin Laineen ohjaamien elokuvien Täällä Pohjantähden alla, Akseli ja Elina sekä edellä mainituista koostetun Pohjantähti-elokuvan Kivivuoren Annana. Noveron kuuluisia elokuvarooleja ovat niin ikään Siipirikko Niskavuoren Heta -elokuvassa sekä naispääosa komediassa Isäpappa ja keltanokka. Novero näytteli ainoastaan puolisonsa ohjaamissa elokuvissa.
Novero kirjoitti myös pakinoita sekä kaksi lastenkirjaa.