stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helmet-lukuhaaste
Helmet lukuhaasteet

Nimitys Helmet-lukuhaaste otettin käyttöön vuonna 2015.
2015 Kirjan vuoden lukuhaaste
2016 https://www.helmet.fi/fi-FI/Tapahtumat_ja_vinkit/Uutispalat/Helmetlukuhaaste_2016(80206) (Arkistoitu – Internet Archive)
2017 https://www.helmet.fi/fi-FI/Tapahtumat_ja_vinkit/Uutispalat/Helmetlukuhaaste_2017(115505) (Arkistoitu – Internet Archive)
2018 https://www.helmet.fi/fi-FI/Tapahtumat_ja_vinkit/Uutispalat/Helmetlukuhaaste_2018(154037)
2019 https://www.helmet.fi/fi-FI/Tapahtumat_ja_vinkit/Uutispalat/Helmetlukuhaaste_2019(173868) (Arkistoitu – Internet Archive)
2020 https://www.helmet.fi/fi-FI/Tapahtumat_ja_vinkit/Uutispalat/Helmetlukuhaaste_2020(198681) (Arkistoitu – Internet Archive)
2021 https://www.helmet.fi/fi-FI/Tapahtumat_ja_vinkit/Vinkit/Helmetlukuhaaste_2021(218169) (Arkistoitu – Internet Archive)
2022 https://www.helmet.fi/fi-FI/Tapahtumat_ja_vinkit/Vinkit/Helmetlukuhaaste_2022(228036) (Arkistoitu – Internet Archive)
2023
2024
Heisenberg

Heisenberg on saksankielinen sukunimi:
Werner Heisenberg (1901–1976), saksalainen fysiikan nobelisti, yksi kvanttimekaniikan kehittäjistä
Jochen Heisenberg (s. 1939), saksalainen fyysikko, Werner Heisenbergin poika
Martin Heisenberg (s. 1940), saksalainen neurobiologi ja perinnöllisyystieteilijä, Werner Heisenbergin poika
Benjamin Heisenberg (s. 1974), saksalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, Martin Heisenbergin poika.
Kuvitteellisia hahmoja:
Walter White, yhdysvaltalaisen televisiosarja Breaking Badin päähenkilö, joka omaksuu salanimen Heisenberg kunnioituksesta Werner Heisenbergia kohtaan.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Iso Koiralampi (Uurainen)

| Iso Koiralampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Uurainen
Koordinaatit:  62°29′10″N, 25°14′11″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Lanneveden va (14.65)
Laskuoja:  oja Pieneen Koiralampeen 
Järvinumero:  14.653.1.015
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  177 m  
Pituus:  520 m  
Leveys:  150 m  
Rantaviiva:  1,113 km  
Pinta-ala:  4,155 ha  
Tilavuus:  0,0002091 km³ 
Keskisyvyys:  5,03 m  
Suurin syvyys:  9 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso Koiralampi 
Iso Koiralampi  on Keski-Suomessa Uuraisissa  Kyynämöisten lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 520 metriä pitkä, 150 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,2 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lammen tilavuudeksi on saatu 209 100 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 5,0 metriä ja suurin syvyys on 9,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Lanneveden valuma-alueella (14.65), jonka Kyynämöisen–Sääkspään alueeseen (14.653) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 177 metriä mpy.
Iso Koirajärvi (Virrat)

| Iso Koirajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Virrat
Koordinaatit:  62°11′31″N, 23°31′51″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Tarjanneveden alue (35.41)
Laskujoki:  suo-oja 
Järvinumero:  35.416.1.007
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  143,1 m  
Rantaviiva:  0,645 km  
Pinta-ala:  1,861 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso Koirajärvi 
Iso Koirajärvi  on Pirkanmaalla Virroilla Kantoperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,9 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Havanganjärven valuma-alueeseen (35.416) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 143,1 metriä mpy.
Hermogenes

Hermogenes (m.kreik. Ἑρμογένης, Hermogenēs) on antiikin kreikkalainen nimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Hermogenes (toimi n. 550 eaa.), kreikkalainen savenvalaja
Hermogenes (n. 400/300-luku eaa.), kreikkalainen filosofi
Hermogenes Prieneläinen (n. 200 eaa.), kreikkalainen arkkitehti
Hermogenes eli Hermagoras Aquileialainen (k. n. 70 ), Aquileian ensimmäinen piispa
Hermogenes Tarsoslainen (1. vuosisata), roomalaisaikainen historioitsija
Hermogenes Tarsoslainen (100-luku), roomalaisaikainen reettori
Hermogenes (k. noin 535/536), itäroomalainen magister officiorum
Hermogenes (k. 1612), venäläinen patriarkka
Hermogenes (1858–1918), venäläinen Tobolskin ja Siperian piispa
Heli Penttinen

Heli Katriina Penttinen-Malmgrén (s. 1963 Raisio) on suomalainen taidemaalari. Hänen alkukautensa työt olivat värikkäitä vertauskuvallisia eläinten karnevaaleja esittäviä maalauksia. Sitten hän hyödynsi 1980-luvun kitsch-ajattelua. Niissä hän käytti kirkkaita värejä ja liimasi kankaille peilejä, kulta- ja hopeahilettä ja valkoista kuorrutusta.
Aiheesta muualla

Heli Penttisen cv (Arkistoitu – Internet Archive)
Heli Parland

Heli Parland (o. s. Gestrin; 5. joulukuuta 1915 Kangasala – 1963 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija. Hän oli vuodesta 1945 naimisissa kirjailija Ralf Parlandin kanssa. Pariskunta muutti vuonna 1948 pysyvästi Ruotsiin.
Teoksia

Fågelvinge ur dunklet. KF:s bokförlag, Stockholm 1949
Hermogenes (filosofi)

| Hermogenes> Ἑρμογένης.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 400-luku eaa. Ateena
Kuollut: 300-luku eaa.
Ammatti:  filosofi
Hermogenes (m.kreik. Ἑρμογένης, Hermogenēs; 400/300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi, joka oli kotoisin Ateenasta. Hän oli Hipponikos III:n poika ja Kallias III:n veli.
Hermogenes esiintyy yhtenä keskustelijana Platonin dialogissa Kratylos, edustamassa kantaa, jonka mukaan kielen sanat ovat syntyneet ihmisten välisestä sopimuksesta. Vaikka Hermogenes kuului varakkaaseen Kalliasten ja Hipponikosten sukuun, Ksenofon mainitsee hänen itsensä olleen melko varaton; tämä voisi tarkoittaa, että Hermogenes olisi ollut Hipponikoksen avioton poika. Platon puolestaan antaa ymmärtää, että Kallias olisi riistänyt epäoikeudenmukaisesti hänen varansa itselleen.
Diogenes Laertioksen mukaan Hermogenes oli omaksunut Parmenideen ajattelun. Diogenes sanoo Hermogeneen toimineen yhtenä Platonin opettajista, mutta tätä ei mainita missään muussa antiikin ajan lähteessä, eikä hän vaikuta Kratyloksen perusteella olleen erityisen oppinut tai kyvykäs filosofian suhteen.
Helge von Knorring

Helge von Knorring (1961)
Helge von Knorring (17. maaliskuuta 1897 Orivesi – 27. helmikuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti. Hän toimi asiainhoitajana Pretoriassa 1949–1952, lähettiläänä Pekingissä 1952–1953, Bernissä 1953–1956, ulkoministeriön protokollaosaston päällikkönä ja ulkovaltojen lähettiläiden esittelijänä hän toimi 1956–1959 ja lähettiläänä Lissabonissa ja Haagissa 1959–1964. Von Knorringille myönnettiin erikoislähettilään ja täysivaltaisen ministerin arvonimi vuonna 1957. Hän oli Sigrid Juséliuksen säätiön toimitusjohtaja vuosina 1965–1969.
Helge von Knorringin isä oli everstiluutnantti Carl Lennart von Knorring. Kuoronjohtaja Carl von Knorring oli hänen setänsä.
Inkerin Pataljoona

| Inkerin Pataljoona |
| --- | --- |
 Inkerin Pataljoonan miehiä vuonna 1919.
Toiminnassa:  1919
Valtio:   Viro    Inkeri
Puolustushaarat:  maavoimat
Koko:  241–2 200
Sodat ja taistelut:  Viron vapaussota, heimosodat, Venäjän sisällissota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Johan Laidoner   Aleksandr Rodzjanko
Inkerin Pataljoona (myöh. Inkerin Rykmentti tai Länsi-Inkerin rykmentti) oli inkerinsuomalaisista vapaaehtoisista muodostettu sotilasyksikkö, joka osallistui Viron vapaussotaan ja inkeriläisten kansannousuun. Toinen inkeriläisten samoihin aikoihin toiminut vapaaehtoisjoukko oli Pohjois-Inkerissä toiminut Pohjois-Inkerin rykmentti. Inkerin Pataljoonan taistelut olivat osa heimosotia.
Perustaminen

Viro ja Inkerin väliaikainen hoitokunta tekivät 26. maaliskuuta 1919 sopimuksen perustaa inkeriläisistä vapaaehtoisista joukko-osasto, jota käytettäisiin Länsi-Inkerissä osana Viron armeijaa. Suomi salli asekuntoisten inkeriläisten kauttakulun Viroon, missä joukko perustettiin. Pataljoona muodostettiin 241 miehen vahvuisena Tallinnassa keväällä 1919. Yksikön oli määrä osallistua virolaisten ja Venäjän valkoisen armeijan Pihkovaa ja Pietaria kohti suuntaavaan hyökkäykseen.
Ensimmäiset taistelut

Vapaajoukko aloitti taistelunsa toukokuussa nousemalla maihin Laukaanjoen suistoalueelle. Hyökkäystä johti nimellisesti virolainen kenraali Johan Laidoner, mutta operatiivisesta johdosta vastasi venäläinen kenraali Aleksandr Rodzjanko. Laukaanjoelta joukko eteni Viron merivoimien komentajan Johan Pitkan käskyn mukaisesti rannikkokylien kautta itään valloittaen Soikkolanniemen. Pataljoona kärsi kuitenkin merkittävän tappion 19. toukokuuta kehnosti valmistellussa Kaprion valtausyrityksessä, jossa kaatui 46 miestä. Myös joukkoja johtanut kapteeni Aleksanteri Tynni kaatui.
Pataljoona sai tappion jälkeen täydennyksiä länsi-inkeriliäisistä kutsuntojen kautta ja kesäkuun alussa joukko laajennettiin lopulta 2 200 miehen rykmentiksi. Rykmentti koostui kahdesta pataljoonasta sekä tykkipatterista. Sen komentajaksi tuli suomalainen majuri Aarne Uimonen ja kokenutta päällystöä liittyi joukkoihin myös Virossa taistelleesta Pohjan Poikien rykmentistä, joka hajotettiin samoihin aikoihin.
Rykmentin eteneminen ja hajoaminen

Kesäkuussa vahvistettu vapaaehtoisjoukko aloitti taas etenemisen rannikkoa pitkin kohti itää. Rykmentti pääsi aina Pietarin meripuolustusjärjestelmään kuuluneelle Yhinmäen linnakkeelle asti, joka antautui selvästi alivoimaiselle hyökkääjälle 13. kesäkuuta. Antautumisen taustalla oli rannikkolinnoituksen päällystön salaliitto, jonka tarkoituksena oli saattaa linnoitus bolševikkien vastustajien käsiin. Rykmentti ei kuitenkaan pystynyt puolustamaan strategisesti tärkeää saavutustaan Kronstadtin linnakkeen ja punalaivaston tykistötulta vastaan, vaan joutui lopulta perääntymään. Linnoitus joutui taas bolševikkien käsiin, mikä sai komentaja Rodzjankon raivostumaan.
Samaan aikaan rykmentin sisäiset ristiriidat joukkoja komentaneen Rodzjankon ja Venäjän valkoisen armeijan joukkojen kanssa kärjistyivät. Inkeriläiset kokivat käyvänsä vapaustaistelua autonomisen Inkerinmaan puolesta, mutta valkoisten venäläisten komentaja Rodzjankolle Venäjä oli jakamaton ja itsenäiselle Inkerille ei ollut sijaa. Suomalaiset upseerit eivät puolestaan halunneet toimia "ryssien" alaisuudessa. Tämän johdosta Rodzjanko yritti ilmapiirin kiristyttyä jopa vangita heitä. Hän kertoi myöhemmin toimiensa motiiviksi kostaa ne loukkaukset, joita hän henkilökohtaisesti, ja venäläiset, olivat saaneet kokea Pohjan Poikien taholta. Sisäiset ristiriidat ja Viron hoitaman huollon päättyminen johtivat lopulta rykmentin hajoamiseen kesäkuun lopulla. Uimonen jätti yksikkönsä ja lähti Suomeen perässään suurin osa rykmentin suomalaisesta ja inkeriläisestä päällystöstä.
Viimeiset taistelut

Viroon palanneista inkerinsuomalaisista muodostettiin uudelleen Inkerin Rykmentti. Sen komentajaksi tuli entinen Pohjan Poika, inkerissä syntynyt kapteeni Emil Pekkanen. Uuden, 1600 miehen vahvuisen joukon harvoja suomalaisupseereita oli pataljoonan komentajana toiminut entinen Pohjan Poika, Oskar Meriluoto. Rykmentti osallistui taisteluihin heinä-elokuun vaihteessa Länsi-Inkerissä, Soikkolan suunnalla. Lokakuussa joukko osallistui Venäjän valkoisen armeijan uuteen Pietarin valloitusyritykseen saavuttaen Pietarhovin. Sisäisiä ristiriitoja oli tällä kertaa vähemmän, koska englantilaisten painostuksesta valkoisten venäläisten yhdyselimeksi perustettu Luoteis-Venäjän hallitus tunnusti Viron itsenäisyyden ja lupaili Inkerillekin itsehallintoa. Pietarin valtausyritys kuitenkin epäonnistui ja perääntymisen jälkeen rykmentti asetettiin vartioimaan rajaa Narva-Jõesuun pohjoispuolelle. Inkerin rykmentti hajotettiin lopullisesti kesäkuussa 1920.
Kaprion valtausyrityksessä kaatunut, pataljoonaa johtanut Aleksanteri Tynni vuonna 1917.
Hahle

| Hahle Group |
| --- | --- |
Perustettu:  1964 (Hahle Ky), 2011 (Hahle Group Oy)
Perustaja:  Veijo Hahle
Puheenjohtaja:  Petri Pessi
Avainhenkilöt:  Jaakko Tanninen, myynti- ja markkinointijohtaja
Kotipaikka:  Espoo
Toiminta-alue:  Suomi, Viro
Toimiala:  kalusteteollisuus, maahantuonti
Tuotteet:  kalustehelat työtasot kalusteovet allaskalusteet
Liikevaihto:  36,7 milj. € (2016)
Henkilöstö:  199 (2016)
Emoyhtiö:  Hahle Group Oy
Tytäryhtiöt:  Ecolam Oy Josadoor Oy Otsoson Oy Hahle Eesti Oü
Omistaja:  Pessin ja Tannisen perheet
Kotisivu:  www.hahle.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hahle on keittiö- ja kalustealalla toimiva suomalainen perheyritys. Vuonna 2016 Hahle Group -konsernin liikevaihto oli 36,7 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä noin 200.
Historiaa

Veijo Hahle (1928–1989) opiskeli viulunsoittoa Sibelius-Akatemiassa ja kaiverrusta Ateneumissa, mutta teki kuitenkin uransa liikemiehenä. Vuonna 1964 hän perusti Hahle Ky:n, sittemmin Oy:n, josta tuli Suomen suurimpiin kuuluva huonekaluhelojen maahantuoja. Vuonna 1969 Hahle sai suuren itävaltalaisen kalustehelavalmistaja Blumin edustuksen.
Vuonna 1983 Hahle myytiin Sven Grahnin perustamalle rakennushelavalmistaja Primolle. Vuonna 1988 Primo ja sen mukana Hahle myytiin lukkovalmistaja Wärtsilä Securitylle eli Abloylle. Vuonna 1991 Hahleen osti sen toimiva johto, Jukka Pitkänen ja kaksi muuta johtajaa nimeltään Pessi ja Tanninen. Vuonna 2011 Pitkänen jäi eläkkeelle ja myi osuutensa Hahleesta.
Vuonna 1995 Hahleen kylkeen ostettiin polvijärveläinen työtasoja valmistava Ecolam ja vuonna 1999 kangasniemeläinen ovivalmistaja Josadoor Oy. Vuonna 2012 ostettiin kylpyhuonekalusteita ja keittiöaltaita valmistava ja maahantuova Otsoson Oy. Baltian markkinoilla Hahle-ryhmää edustaa Hahle Eesti Oü. Vuonna 2015 ryhmään liittyi muuramelainen valaisinvalmistaja M-Light Oy.
Aiheesta muualla

Hahle
Otsoson
Kabinetti-liukuovet
Helge von Koch

Helge von Koch
Niels Fabian Helge von Koch (25. tammikuuta 1870 – 11. maaliskuuta 1924) oli ruotsalainen matemaatikko. Hän tutki etenkin lukuteoriaa. Hänet tunnetaan parhaiten Kochin käyrän, yhden ensimmäisistä fraktaalikäyristä, keksijänä.
Helgeboda

Helgeboda on kylä Kemiönsaaren kunnassa. Kylä sijaitsee Kemiön luoteislaidalla meren rannalla.
Helgebodan kyläkeskus sijoittuu purojen Helgebodabäcken ja Rudåbäcken väliin. Purojen ympäristö on tasaista peltomaata, joiden väliin jää kumpuileva kallioinen metsikkö. Helgebodan eteläosissa on korpea ja korkeita kallioita. Mjösundintie kulkee Helgebodan läpi yhdistäen sen naapurikyliin Västankärriin ja Degerdaliin.
Vuoden 1566 maakirjan mukaan Helgebodassa on ollut kahdeksan taloa. Talojen lukumäärä on hieman vaihdellut vuosisatojen kuluessa ja isojaon aikaan 1786 kylässä olleista kuudesta kantatilasta on jäljellä enää kaksi. 1860- ja 1870-luvuilla kolme kylän tiloista liitettiin läheiseen Västankärrin kartanoon. Kyläläisillä on ollut oma tuulimylly. Kylään on syntynyt työväenasutusta jo 1800-luvulla Västankärrin tiilitehtaan vuoksi. Vuonna 1904 kylään perustettiin kansakoulu. 1900-luvun alussa kylään syntyi useita pientiloja.
Herhiläinen

| Herhiläinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Pistiäiset Hymenoptera
Alalahko::  Hoikkatyviset Apocrita
Yläheimo::  Ampiaismaiset pistiäiset Vespoidea
Heimo::  Ampiaiset Vespidae
Alaheimo::  Yhteiskunta-ampiaiset Vespinae
Suku::  Herhiläiset Vespa
Laji::  crabro
Kaksiosainen nimi
 Vespa crabro  Linnaeus, 1758 
Alalajeja
 V. c. crabro Linnaeus, 1758  V. c. vexator Harris, 1776  V. c. germana Christ, 1791  V. c. crabroniformis Smith, 1852  V. c. borealis Radoszkowski, 1863  V. c. oberthuri du Buysson, 1902  V. c. flavofasciata Cameron, 1903  V. c. altaica Pérez, 1910  V. c. caspica Pérez, 1910  V. c. chinensis Birula, 1925 
Katso myös
   Herhiläinen Wikispeciesissä   Herhiläinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Herhiläinen (Vespa crabro) on Euroopan kookkain ampiaislaji, ja se kuuluu herhiläisten sukuun. Laji jaetaan noin 10 alalajiin, joista Suomessa elää Vespa crabro crabro, mutta myös nimialalajia punaisempi Vespa crabro germana voi joskus harhautua Suomeen.
Tuntomerkit

Herhiläinen on suhteellisen helppo erottaa muista Suomessa esiintyvistä ampiaisista, sillä se on suurin Suomessa tavattu ampiaislaji. Pituus on kuningattarella 25–35 mm, työläisellä 18–24 mm ja koiraalla 21–28 mm. Herhiläinen on huomiota herättävän suurikokoinen, ruskeankeltainen laji, ja herhiläisellä on punertavaa väriä päässä.
Pään punaruskeat ylä- ja sivureunat ulottuvat selvästi verkkosilmien ulkopuolelle. Päälaella olevien pistesilmien taempi rivi on selvästi verkkosilmien takareunan etupuolella. Pään etuosassa sijaitseva suukilpi on tasaisen keltainen. Muiden ampiaislajien tapaan koirailla on suhteessa pidemmät tuntosarvet. Keskiruumis on punaruskea ilman keltaisia täpliä. Herhiläisen saattaa tunnistaa myös matalataajuisesta lentoäänestään.
Muista ampiaislajeista herhiläinen voidaan joskus sekoittaa pensasampiaisen (Dolichovespula media) kuningattariin, mutta erottaminen onnistunee yllä olevien tuntomerkkien avulla helposti.
Elintavat

Pesät ovat rakennusten ja puiden koloissa, useimmiten kuolleissa lehtipuissa lähellä kuningatarten talvehtimispaikkoja. Joskus herhiläistä tavataan myös linnunpöntöissä, vanhoissa mehiläispesissä tai jopa maassa.
Pesien kennolevyt ovat usein ruskeita, mikä johtuu lahopuusta otetusta pesäaineksesta, pureskellusta kasvikuitumassasta. Herhiläiset kaventavat pesän suuaukkoa lämpötilan laskiessa. Keski-Euroopan suurimmat ovat 15 kennolevyisiä ja niissä voi olla jopa 2 800 kennoa. Suomen suurin pesä on löydetty Tohmajärveltä 2002. Se oli 60 cm korkea, 50 cm leveä ja siinä oli yli 10 kennolevyä. Suurissa pesissä kuningattaria ja koiraita voi kumpiakin olla yli 300 yksilöä.
Talvehtiminen, joka kestää noin kahdeksan kuukautta, tapahtuu yleensä yksittäin, mutta joskus talvehtivat kuningattaret ovat ryhmissä. Ensimmäiset kuningattaret lähtevät liikkeelle toukokuun alussa. Talvehtineet kuningattaret saavat mettä esimerkiksi vaahteroista ja voivat saada aikaan tuhoa esimerkiksi koivutaimistoissa mahlaa etsiessään. Munavaihe kestää alle 5 päivää, mutta keväällä ja alkukesällä sen pituus voi olla jopa 14 päivää. Herhiläisellä on viisi toukkavaihetta, joiden kokonaiskesto keskikesällä on 12 päivää ja niiden jälkeisen kotelovaiheen kesto on 14 päivää. Koko kehitysvaihe munasta aikuiseksi kestää siis vähintään 30 päivää. Vespula ja Dolichovespula ampiaisten kehitys on lyhyempi, vain noin 20 päivää. Työläiset ja vanhat kuningattaret kuolevat syksyllä ja vain uudet hedelmöittyneet kuningattaret talvehtivat.
Herhiläisten ravintona on mesi, mahla, mesikaste, saaliseläinten ja raatojen nesteet. Toukkien ravintona on aikuisten pesiin tuomat kärpäset ja muut hyönteiset.
Herhiläiset, kuten monet muutkin ampiaislajit, saalistavat myös itseään suurempia eläimiä. Joillain paikoilla ne voivat saalistaa sudenkorentoja (esimerkiksi Aeshna, Sympetrum) ja olla siten merkittävä kuolleisuustekijä ja haitata sudenkorentojen pariutumista ja munintaa. Herhiläiset voivat joskus aiheuttaa vahinkoja mehiläistarhoissa, koska ne tunkeutuvat mielellään mehiläispesiin ja tuhoavat lähellä sijaitsevia ampiaispesiä.
Vuorokautinen lentoaika on pitkä, jopa 22 tuntia. Herhiläisiä löydetään usein perhosten valopyydyksistä, koska herhiläiset muista suomalaisista ampiaisista poiketen lentävät myös ilta- ja aamuhämärissä. Herhiläiset eivät ole aggressiivisempia kuin muutkaan ampiaiset, eikä niiden myrkky ole yhtä toksista kuin esimerkiksi tavallisen tarhamehiläisen (Apis mellifera) myrkky. Herhiläisillä on voimakas lentoääni ja ne ovat muita ampiaisia rauhallisempia, mutta ne sotkevat enemmän. Suurin osa kuningattarista parittelee vain kerran, mutta jotkut parittelevat jopa kolme kertaa.
Levinneisyys

Herhiläinen on laajimmalle levinnyt herhiläislaji, jonka levinneisyysalue ulottuu läpi palearktisen alueen Tyyneltä valtamereltä Atlantille. Se on ainoa herhiläislaji, joka on siirtynyt ihmisen mukana Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan sekä Madagaskarille.
Herhiläinen on levinnyt koko Eurooppaan pohjoisimpia alueita ja Irlantia lukuun ottamatta. Ainoastaan Suomen rajoilla lajin levinneisyys ulottuu 60. leveysasteen pohjoispuolelle, Karjalassa Äänisen rannoille.
Norjasta viimeisimmät löydöt ovat lähes sadan vuoden takaa. Se on vähentynyt välillä myös Ruotsissa, mutta taas vuoden 2000 jälkeen runsastunut esimerkiksi Tukholman alueella. Herhiläinen on yleistynyt Virossa, jossa etelä- ja länsisaaristossa esiintyy erityisen yleisenä V. c. germana.
Levinneisyys > Herhiläinen Suomessa

Suomessa herhiläinen oli yleisimmillään 1930–1940-luvuilla Etelä- ja Länsi-Suomessa Vaasaan asti ja Itä-Suomessa Kuopioon. Vuosien 1936–1943 poikkeuksellisen lämpimien kesien aikana tehtiin suurin osa herhiläislöydöistä. Vuoden 1944 jälkeen ei herhiläisiä tavattu Suomessa muutamia harhailijoita lukuun ottamatta. 1960-luvun kylminä kesinä herhiläiset hävisivät, koska ne eivät ehtineet munia uusia kuningattaria. 1990-luvulla alkoi tulla uusia havaintoja: Läntisen Suomenlahden saaristo (Örö, Russarö), Tvärminne, koko Suomenlahden pituudelta (Virolahti, Pyhtää, Kirkkonummi, Hanko, Föglö), muutamia yksilöitä myös sisämaasta (Imatra, Rantasalmi).
Levinneisyyteen vaikuttaa mahdollisesti tärkeimmän pesäpuun, tammen, levinneisyyden pohjoisraja, mutta ei esimerkiksi Suomessa. Lisääntyy vain lämpiminä kesinä (heinäkuun isotermi >16 °C. ). Varsinkin pohjoisessa herhiläisten pesimiselle ja kehittymiselle riittävän lämmin kesäaika on tärkeää.
Vuosien 2000–2003 välillä tehtiin 45 kunnan alueella sanomalehtikysely. Itä-Suomesta Oravaniemestä havaittiin onnistunut pesintä vuonna 2000. Sen jälkeen pesintöjä on havaittu muun muassa Espoossa ja etenkin Kaakkois-Suomessa lukuisasti. Lämpimät kesät ovat kiihdyttäneet herhiläisten leviämistä Suomessa. Yksittäisiä havaintoja pesistä on viime vuosina tehty muun muassa Saimaan rannalla ja Hämeenlinnan seudulla. Herhiläisten uskotaan levittäytyvän lähivuosina pohjoiseen ainakin Pirkanmaalle asti.
Vuonna 2013 herhiläisen on todettu levinneen Suomessa Pohjois-Savoon ja Pohjois-Karjalaan.
Uhanalaisuus

Vuonna 2019 herhiläinen arvioitiin elinvoimaiseksi lajiksi Suomessa ja sen kanta vakiintuneeksi. Koska herhiläinen pesii myös asuinrakennuksissa, ei kelopuiden vähentyminen muodosta ylivoimaista estettä herhiläisen runsastumiselle.
Kirjallisuutta

Foster, K. R., Ratnieks, F. L. W. & Raybould, A. F., 2000. Do hornets have zombie workers? Molecular Ecology 9:735–742.
Kullberg, J., 1995: Herhiläisvaellus lounaissaaristossa loppukesällä 1992. Sahlbergia 2:112.
Pekkarinen, A., 1989: The hornet (Vespa crabro L.) in Finland and its changing northern limit in northwestern Europe. Entomologisk Tidskrift 110:161–164.
Piirainen, T., 2006: Herhiläisen pesintäyritys Muuramessa. Diamina 15:9.
Saarinen, K., Jantunen, J. & Pekkarinen, A., 2002: Herhiläinen levinnyt Kaakkois-Suomeen vuosina 2000–2001 (Hymenoptera, Vespidae). Sahlbergia 7(1):1–5.
Söderman, G. & Vikberg, V., 2002. Suomen myrkkypistiäisten luettelo ja levinneisyys. – Sahlbergia 7:41–66.
Teräs, I., Jantunen, J., Pekkarinen, A., Saarinen, K. & Sorjonen, J., 2003. Herhiläisen uusi tuleminen. Luonnon Tutkija 107(5):168–176.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Herhiläinen (Vespa crabro)
Ötökkätieto: Herhiläinen (Vespa crabro)
Hornets: Gentle Giants
UniProt, Taxonomy: Vespa crabro (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Vespa crabro, the European hornet (englanniksi)
Herhiläinen