stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Provence-Alpit-Riviera
Kulttuuri > Kirjallisuus

Varhaisen pohjan kirjallisuudelle muodostivat trubaduuriballadit, sekä Noel-nimellä tunnetut uskonnolliset runot. Tunnetuimpia varhaisia kirjailijoita oli esimerkiksi Nostradamus, joka julkaisi ennustuksia. 1700-luvulla vaikuttivat Tobias Smollettselvennä ja markiisi de Sade. Provencelaisen kirjallisuuden nousukautena pidetään 1800-lukua. Tuolloin esimerkiksi Frédéric Mistral alkoi julkaista kirjallisuutta myös provensaaliksi. Mistral sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1904. Muita tunnettuja 1800-luvun ja 1900-luvun alun kirjailijoita olivat Alphonse Daudet ja René Char. Myöhemmin tunnetuksi tulleita kirjailijoita ovat muun muassa Sébastien Japsirot, Marcel Pagnol ja Jean-Marie Gustave Le Clézio.
Kulttuuri > Kieli

Provence-Alpit-Rivierassa puhutaan ranskan kielen lisäksi paikallista kieltä, eli provensaalia, joka luokitellaan oksitaanin murteeksi. Kielessä on vähemmän germaanisten kielten vaikutusta kuin standardiranskassa ja se on lähellä espanjaa ja katalaania. Aktiivisia käyttäjiä kielellä on arviolta alle 100 000. Noin 45 000 henkilöä käyttää kieltä lastensa kanssa. Muita suuria, mutta vierasperäisiä kieliä Provence-Alpit-Rivierassa ovat englanti, italia ja arabia.
Kulttuuri > Urheilu

Provence-Alpit-Rivieran jalkapallojoukkueista AC Arles, OGC Nice ja Olympique de Marseille pelaavat Ranskan pääsarjassa Ligue 1:ssä. Lisäksi RC Toulon pelaa Ranskan Top 14 Rugby union -sarjassa. Pyöräilykisa Tour de France kulkee alueen läpi kesäkuussa. Provence-Alpit-Rivierassa harjoitetaan myös härkätaistelua. Paikallinen nimi lajille on cource à la cocarde ja tapahtuma alkaa härkien ajamisella areenalle kaupungin katuja pitkin. Itse härkätaistelussa matadori yrittää napata härän sarveen kiinnitetyn punaisen rusetin. Härkätaistelu päättyy ottelusta riippuen härän tappamiseen tai verettömästi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Provence-Alpit-Riviera Wikimedia Commonsissa
Provence-Alpit-Rivieran kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi) (englanniksi)
| n k  Ranskan aluehallinto |
| --- | --- |
Alueet Ranskassa:  Auvergne-Rhône-Alpes  Burgundi-Franche-Comté  Bretagne  Centre-Val de Loire  Grand Est  Hauts-de-France  Île-de-France  Korsika  Normandia  Oksitania  Pays de la Loire  Provence-Alpit-Riviera  Uusi-Akvitania 
Merentakaisetalueet:  Guadeloupe  Martinique  Mayotte  Ranskan Guayana  Réunion 
Kelttiläinen dolmeni Draguignanissa.
Rooman valtakauden aikainen areena Arlesissa.
Ranskan kartta vuonna 1461.
Provence-Alpit-Rivieran kartta.
Junia rautatiesillalla La Redonnessa.
Frédéric Mistral.
Provensaalilla kirjoitettu tienviitta.
Allan

| Allan |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  7. huhtikuuta
– ruotsinkielinen:  7. huhtikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Allani, Allu
Vastineita eri kielissä:  Alan, Alain, Allen
Nimen alkuperä:  kelttiläinen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Allan on miehen etunimi.
Allan on kelttiläis-englantilainen nimi, joka on mahdollisesti peräisin Ranskan Bretagnesta. Nimi on merkitykseltään epäselvä, mutta mahdollisesti sen alkuperäinen nimimuoto on ollut Alun ('sopusointu', 'harmonia'). Yhtenä vaihtoehtona alkuperälle on esitetty iranilaisperäinen paimentolaisheimo alaanit.
Allanin nimipäivä on 7. huhtikuuta. Suomen almanakassa Allan on ollut ensimmäisen kerran 1908–1928 ja uudelleen vuodesta 1950.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Allan-nimen saanut 19 267 henkilöä ja alle 21 naista.
Allan Cup on Kanadan miesten jääkiekon amatöörimestaruuden saavuttaneelle joukkueelle myönnettävä palkinto.
Kuvitteellisia Allan-nimisiä

Allan a Dale, metsäsissi Robin Hood -tarinoissa
Allan Kurma, hahmo Pertti Jarlan Fingerpori-sarjakuvissa
Allan Quatermain, Henry Rider Haggardin romaanihenkilö
Allan, hahmo Hergén Tintti-sarjakuvissa
Slovenian kansallis- ja yliopistokirjasto

| Slovenian kansallis- ja yliopistokirjasto> Narodna in univerzitetna knjižnica |
| --- | --- |
 Ljubljanan kaupunkia; kuvan yläosassa näkyvä suuri, vihreäkattoinen rakennus on Slovenian kansallis- ja yliopistokirjasto (Jože Plečnik, 1941).
Osoite:  Turjaška street 1, 1000 Ljubljana, Slovenia
Sijainti:  Ljubljana, Slovenia
Valmistumisvuosi:  1941
Suunnittelija:  Jože Plečnik
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Slovenian kansallis- ja yliopistokirjasto (sloveeniksi Narodna in univerzitetna knjižnica, NUK, engl. National and University Library of Slovenia) on Slovenian pääkaupungissa Ljubljanassa toimiva maansa kansalliskirjasto ja yliopistollinen kirjasto.
Kirjaston alkuna pidetään Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinnan Maria Teresian vuonna 1774 antamalla määräyksellä perustettua Ljubljanan lyseon kirjastoa. Sen kirjakokoelman perustan muodosti noin 637 aiemmin hajotetun Ljublijanan jesuiittaoppilaitoksen tulipalosta säästynyttä teosta. Kirjasto sai vapaakappaleoikeuden provinssissaan 1807. Vuonna 1919 kirjasto sai Slovenian keskuskirjaston aseman nimellä Valtion referenssikirjasto. Tämä merkitsi vapaakappaleoikeuden laajentumista koko Slovenian alueelle. Vuonna 1921 kirjastosta tuli valtionkirjasto ja yksi koko aiemman Jugoslavian alueen vapaakappalekirjastoista. Yliopistokirjaston aseman se sai 1938. Arkkitehti Jože Plečnikin vuosina 1930–1931 suunnittelema, aluksi Belgradissa vastustusta herättänyt monumentaalinen yliopistokirjastorakennus valmistui 1941, ja kirjastotoiminnot muuttivat sinne. Vuonna 1945 yliopistokirjasto tunnustettiin Slovenian kansalliskirjastoksi, ja se nimettiin Slovenian kansallis- ja yliopistokirjastoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slovenian kansallis- ja yliopistokirjasto Wikimedia Commonsissa
IFLA World Report - Slovenia (The International Federation of Library Associations and Institutions) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ifla-world-report.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  ISIL SI-50001 
Muut:  IdRef
Iikka ja Vili

| Ilkka ja Vili |
| --- | --- |
Kirjailija:  Väinö Riikkilä
Kieli:  suomi
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1959
Ulkoasu:  kovakantinen
ISBN:  ei käytössä 1959
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Iikka ja Vili on Pertsa ja Kilu -kirjoihin läheisesti liittyvä kirja. Kirja kertoo Iikka Kukkosesta, tämän pikkuveljestä Väinöstä, sekä heidän naapuristaan, Vili Pekkasesta. Kirjan on kirjoittanut Väinö Riikkilä vuonna 1959, noin kymmenen vuotta sen jälkeen, kun kirjailijan ura alkoi Viimeiset kaanit -kirjalla.
Zygóksen luostari

| Zygóksen luostari Μονή Ζυγού |
| --- | --- |
 Zygóksen luostarin raunioita.
Sijainti:  Ouranoúpoli, Aristotélis, Chalkidikí, Kreikka
Koordinaatit:  40°18′57″N, 24°0′9″E
Kirkkokunta:  ortodoksinen kirkko
Tyyppi:  raunioluostari
Perustettu:  900-luku
Tyylisuunta:  bysanttilainen
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Zygóksen luostari (kreik. Μονή Ζυγού; myös Zygoun luostari) oli ortodoksinen luostari Áthoksen niemellä Kreikassa lähellä Ouranoúpolin kylää. Se oli omistettu profeetta Elialle. Luostari on nykyisin raunioitunut eikä siellä ole asukkaita.
Historia

Zygóksen luostari kuuluu historialtaan athoslaisiin luostareihin, mutta on kuitenkin nykyisen Athoksen itsehallinnollisen luostaritasavallan rajojen ulkopuolella. Luostari oli yksi Athoksen varhaisimpia. Sen paikalla on ollut rakennuksia jo antiikin ajalla noin 400 eaa.–500 jaa. Varhaisin maininta nimestä Zygós on vuodelta 942, vaikkakaan ei ole tietoa, viittasiko se vielä tuolloin luostariin. Zygóksen luostari on ollut olemassa viimeistään vuonna 991.
Luostari kukoisti 1000-luvulla ja oli tuolloin Athoksen merkittävimpiä. Luostari autioitui hieman ennen vuotta 1198 ja sen alue ja omaisuus luovutettiin keisari Aleksios III Angeloksen kultaisella bullalla Chilandárin luostarille. Noin 1206–1211 frankit käyttivät paikkaa linnoituksenaan. Siksi paikka tunnetaan myös nimellä Fragkókastro (Φραγκόκαστρο, ”Frankkien linna”). Tämän jälkeen luostari raunioitui vuosisatojen kuluessa.
Alueella on suoritettu kaivauksia vuodesta 1984. Kaivaukset ovat olleet arvokkaat, koska niiden avulla on ollut mahdollista tutkia keskiaikaista athoslaista luostaria, jonka päällä ei ole myöhempiä rakennusvaiheita.
Rakennukset

Luostarin rauniopaikka sijaitsee noin kaksi kilometriä kaakkoon Ouranoúpolista lähellä Áthoksen niemen länsirannikkoa. Athoksen itsehallintoalueen suljetulle rajalle on paikalta vain noin 40 metriä. Paikalla on muun muassa linnoitusmuurien, tornien sekä luostarin pääkirkon (katholikon) raunioita. Linnoituksen pinta-ala on ollut noin 0,55 hehtaaria (5,5 stremmaa). Torneja on ollut 11. Pääkirkosta on säilynyt seinää noin neljän metrin korkeudelta sekä muun muassa seinämaalausten ja mosaiikkien osia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zygóksen luostari Wikimedia Commonsissa
Luostarin raunioita.
Luostarin pääkirkon raunioita.
Pierfranco Vianelli

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pierfranco Vianelli |  Pierfranco Vianelli |  Pierfranco Vianelli |  |
Maa:   Italia
Miesten pyöräily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | México 1968 | maantieajo |  |
|  Pronssia | México 1968 | 100 km joukkueajo |  |
Pierfranco Vianelli (s. 20. lokakuuta 1946) on italialainen maantiepyöräilijä ja olympiavoittaja. Hän voitti maantieajon olympiakultaa vuoden 1968 kesäolympialaisissa Méxicossa. Samoissa kisoissa hän saavutti 100 kilometrin joukkueajossa pronssia.
Käännös suomeksi
Slovenian moottoritieverkko

Nykyinen moottoritieverkko  Rakenteilla oleva moottoritieverkko  Suunnitteilla oleva moottoritieverkko
Slovenian moottoritieverkon muodostavat moottoritiet (Avtocesta) ja moottoriliikennetiet (Hitra cesta). Joulukuussa 2012 maassa oli yli 500 kilometriä moottoritietä ja vajaa sata kilometriä moottoriliikennetietä. Moottoritieverkko on rakennettu vaiheittain 1990- ja 2000-luvuilla eikä kerralla ole avattu yleensä pitkiä osuuksia. Se on kuitenkin suurimmilta osin valmis; moottoriteitä on rakentamatta enää 60 kilometriä ja moottoriliikennetietä noin 300 kilometriä, josta yli puolet (yli 150 km) on Itävallasta A9-tieltä Slovenian kautta Kroatiaan A1-tielle ulottuvaa pitkää uutta moottoriliikennetieyhteyttä.
Suunniteltu moottoritieverkko

Moottoritiet (Avtocesta)
| Tienumero | Alkupiste | Loppupiste | Suunniteltu pituus | Avattu |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Šentilj  | Dekani, IC Srmin | 244,2 km | 244,2 km |
|   | Karavanke  | Obrežje  | 189,9 km | 189,9 km |
|   | Divača, IC Gabrk | Fernetiči  | 12,2 km | 12,2 km |
|   | Maribor, IC Slivnica | Gruškovje  | 33,7 km | 33,7 km |
|   | Maribor, IC Dragučova | Pince  | 85,8 km | 85,8 km |
| Yhteensä |  |  | 565,8 km | 565,8 km |
Moottoriliikennetiet (Hitra cesta)
| Tienumero | Alkupiste | Loppupiste | Suunniteltu pituus | Avattu | Suunnitteilla |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Maribor, IC Pesnica | Maribor, IC Slivnica | 9,9 km | 9,9 km | 0,0 km |
|  | Ljubljana, IC Zadobrova | Ljubljana, IC Koseze | 10,2 km | 10,2 km | 0,0 km |
|  | Razdrto, IC Nanos | Vrtojba  | 42,5 km | 42,5 km | 0,0 km |
|   | Škofije  | Dragonja  | 23,5 km | 8,9 km | 14,6 km |
|  | Koper, IC Škocjan | Lucija, IC Portorož | 13,6 km | 5,2 km | 8,4 km |
|  | Lendava, IC Dolga vas | Dolga vas  | 2,8 km | 2,8 km | 0,0 km |
| Yhteensä |  |  | 102,5 km | 79,5 km | 23,0 km |
Vibrex-paalu

Vibrex-paalu on paalutyyppi, joka siirtää paalukuormat maakerroksiin paalun kärjen ja vaipan avulla. Se on maata syrjäyttävä paalu, joka valmistetaan junttaamalla alapäästään teräslevyllä vesitiiviiksi suljettu teräksinen työputki haluttuun tasoon järkäleellä. Tämän jälkeen työputken sisään asennetaan raudoitus ja se valetaan täyteen betonia. Lopuksi työputkin nostetaan ylös tärytystä apuna käyttäen. Vibrex-paalun koko on tavallisesti 500–700mm.
Macrostomata

Eteläafrikanpyton (Python natalensis) syömässä puna-antilooppia
Macrostomata (kreik. makros ’suuri’ + stoma ’suu’) on aiemmin käytössä ollut käärmeiden ryhmä. Se sisälsi suurikitaiset käärmeet, joiden kallon ja leukojen rakenne mahdollistaa käärmeen päätä huomattavasti suurempien saaliiden nielemisen. Lähes kaikki nykyiset käärmeet ovat Macrostomata-tyyppiä, ja kyky niellä suuria saaliita on se ominaisuus, joka selvimmin erottaa käärmeet muista eläimistä.
Fylogenia

2000-luvun geenitutkimukset ovat osoittaneet, että Macrostomata on epäluonnollinen ryhmä. Yksi mahdollisuus on se, että Macrostomata on polyfyleettinen ryhmä, joka sisältää käärmeitä, jotka ovat toisistaan riippumatta kehittyneet suurikitaisiksi. Vuonna 2017 julkaistu tutkimus tukee kuitenkin sitä, että Macrostomata on parafyleettinen ryhmä, joka sisältää suurikitaisen kantamuodon, mutta sulkee pois tämän jälkeläiset, jotka ovat myöhemmin kehittyneet jälleen pienikitaisiksi esimerkiksi erikoistuttuaan kaivamiseen.
Macrostomata-tyypin käärmeitä ovat kaikki esitarhakäärmeet (Tropidophiidae) ja uuskäärmeet (Caenophidia) sekä suurin osa vanhakäärmeistä (Henophidia). Sukupuuttoon kuolleita Macrostomata-käärmeitä ovat esimerkiksi Simoliophiidae-heimon kaksijalkaiset merikäärmeet. Pienikitaiset käärmeet, jotka ovat luultavasti kehittyneet suurikitaisista käärmeistä, kuuluvat ainakin ryhmiin Aniliidae ja Uropeltoidea. On mahdollista, että myös esisokkokäärmeillä (Anomalepididae) on ollut suurikitainen kantamuoto.
Alla on yksinkertaistettu käärmeiden evoluutiopuu, jossa Macrostomata-käärmeet on merkitty keltaisella taustalla. (Tieteellisten nimien lähteet: )
Jalkapallon Pohjoismaiden-mestaruusturnaus

Jalkapallon Pohjoismaiden-mestaruuskilpailut oli Pohjoismaiden välinen jalkapallokilpailu, jota pelattiin 1924–1983 ja 2000–2001.
Historia

Turnaus sai alkunsa 1919, kun Ruotsin, Tanskan ja Norjan välinen sopimus kahden vuosittaisen maaottelun pelaamisesta päättyi. Tilalle ideoitiin Pohjoismaiden mestaruusturnaus, mutta se toteutui vasta neljä vuotta myöhemmin, kun Tanskan jalkapalloliitto täytti 35 vuotta ja juhlavuotensa kunniaksi otti organisoitavakseen ensimmäisen turnauksen. Ensimmäisen turnaus pelattiin vuosina 1924–1928 ja mestariksi selvisi Tanska.
Suomi liittyi mukaan Ruotsin alulle laittamasta toisesta turnauksesta alkaen. Turnaus kesti yleensä neljä vuotta, mutta toisen maailmansodan keskeyttämä turnaus kesti 11 vuotta. Tanskan ja Norjan voittamien ensimmäisten mestaruuksien jälkeen Ruotsi hallitsi PM-kisoja ja voitti kaikki mestaruudet 1933–1977 välisenä aikana. PM-kisat olivat 1950- ja 1960-luvulla suosittuja ja maajoukkueille tärkeitä EM- ja MM-karsintoihin valmistavia otteluita. 1970-luvun alkuun mennessä niiden merkitys alkoi vähenemään ja 1980-luvun alussa kansainvälisten otteluiden kasvava määrä hankaloitti otteluiden järjestämistä. Lopulta vuonna 1983 turnaus päätettiin lopettaa. PM-kisat herätettiin hetkeksi henkiin 2000–2001, jolloin mukana oli lisäksi Islanti ja Färsaaret.
Naisten turnaus pelattiin ensimmäisen kerran 1974 ja se muodostui tärkeäksi osaksi naisten maajoukkuetoimintaa, sillä muita kansainvälisiä otteluita ei juurikaan pelattu. Aluksi mukana oli Ruotsi, Tanska ja Suomi. Norja liittyi mukaan 1978. Syksyllä 1982 alkaneet Euroopan-mestaruuskisojen karsinnat lisäsivät naisten maaotteluita ja turnauksen pelaaminen päätettiin lopettaa.
Tulokset > Miehet

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Palkinto |  | Voittaja | 2. sija | 3. sija | 4. sija |
| 1924–1928 | Jubilæumspokal |  |  Tanska |  Ruotsi |  Norja | — |
| 1929–1932 | Guldkrus |  |  Norja |  Ruotsi |  Tanska |  Suomi |
| 1933–1936 | Nordiske Pokal |  |  Ruotsi |  Tanska |  Norja |  Suomi |
| 1937–1947 | Suomen Karhut |  |  Ruotsi |  Tanska |  Norja |  Suomi |
| 1948–1951 | DBU's Vase |  |  Ruotsi |  Tanska |  Norja |  Suomi |
| 1952–1955 | SvFF:s pokal |  |  Ruotsi |  Norja |  Tanska |  Suomi |
| 1956–1959 | Eventyr og Lek |  |  Ruotsi |  Norja |  Tanska |  Suomi |
| 1960–1963 | SPL's Pokal |  |  Ruotsi |  Tanska |  Norja |  Suomi |
| 1964–1967 | Fodboldspillere |  |  Ruotsi |  Tanska |  Suomi |  Norja |
| 1968–1971 | SvFF:s pokal |  |  Ruotsi |  Tanska |  Norja |  Suomi |
| 1972–1977 | — |  |  Ruotsi |  Tanska |  Norja |  Suomi |
| 1978–1980 | — |  |  Tanska |  Ruotsi |  Norja |  Suomi |
| 1981–1983 | — |  |  Tanska |  Ruotsi |  Norja |  Suomi |
| 2000–2001 | — |  |  Suomi |  Islanti |  Tanska |  Norja |
Tulokset > Naiset

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  | Voittaja | 2. sija | 3. sija | 4. sija |
| 1974 |  |  Tanska |  Ruotsi |  Suomi | — |
| 1975 |  |  Tanska |  Ruotsi |  Suomi | — |
| 1976 |  |  Tanska |  Ruotsi |  Suomi | — |
| 1977 |  |  Ruotsi |  Tanska |  Suomi | — |
| 1978 |  |  Ruotsi |  Tanska |  Suomi |  Norja |
| 1979 |  |  Ruotsi |  Tanska |  Suomi |  Norja |
| 1980 |  |  Ruotsi |  Tanska |  Norja |  Suomi |
| 1981 |  |  Ruotsi |  Suomi |  Tanska |  Norja |
| 1982 |  |  Tanska |  Norja |  Ruotsi |  Suomi |
Wiborg (sanomalehti)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Wiborg oli Viipurissa vuosina 1855–1861 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Johannes Alfthanin ja Carl Immanuel Qvistin perustama Wiborg oli Suomen lehdistöhistorian merkittävimpiä sanomalehtiä. Sen linjana oli eurooppalaiseen liberalismiin perustunut yhteiskuntakriittisyys ja uskonnollinen vapaamielisyys. Erityistä huomiota lehti kiinnitti koulukysymyksiin ja maan teollistumiseen. Uskonnollisissa kysymyksissä se kiisteli varsinkin Borgå Tidningenin ja kansallisuusasioissa fennomaanien kanssa.
Ulkoasultaan Wiborg oli moderni ja kooltaan muita sanomalehtiä suurempi. Vuonna 1855 se alkoi julkaista varsinaisia pääkirjoituksia ensimmäisenä lehtenä Suomessa. Alfthanin ja Qvistin luovuttua Wiborgista vuoden 1859 lopussa se taantui tavanomaiseksi maaseutulehdeksi.
Koko maahan levinnyt lehti ilmestyi aluksi kahdesti, vuosina 1859–1860 kolmesti ja vuonna 1861 jälleen kahdesti viikossa. Sen levikki oli suurimmillaan 1500 kappaletta vuonna 1857. Päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät Alfthanin ja Qvistin jälkeen Abraham Nylander (1860) ja Carl Emil Granqvist (1860–1861).
Aiheesta muualla

Wiborg Historiallisessa sanomalehtikirjastossa
Vesijärvi (Pirkanmaa)

| Vesijärvi |
| --- | --- |
 Näkymä Vesijärven ylle Haralanharjun näkötornista nähtynä.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kangasala, Orivesi
Koordinaatit:  61°30′07″N, 24°06′16″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Vesijärven valuma-alue (35.73)
Laskujoki:  Vääksynjoki 
Järvinumero:  35.731.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  86,9 m  
Rantaviiva:  171,452 km  
Pinta-ala:  39,477 km²  
Tilavuus:  0,23828322 km³  
Keskisyvyys:  6,03 m  
Suurin syvyys:  39 m  
Valuma-alue:  223 km²  
Keskivirtaama:  2,2 m³/s (MQ) 
Saaria:  232 
 fiVesijärvi 
Vesijärvi  on Pirkanmaalla Kangasalla ja Orivedellä sijaitseva järvi.
Säännöstely

Järven vedenpinnan korkeus on 86,9 metriä mpy. Järvi on säännöstelty siten, että vedenpinnan korkeudeksi on määrätty raja-arvot 86,38 metriä ja 87,28 metriä mpy. Säännöstely hoidetaan Vääksyn kartanon voimalaitospadolla, vaikka itse voimalaa ei enää käytetä. Voimalaitospato muodostaa kaloille vaellusesteen. Järven ylivedenkorkeus on 87,23 metriä mpy. (N60) ja sen alivedenkorkeus on 86,50 metriä mpy. (N60).
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35). Järvi kuuluu Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Vesijärven valuma-alueen (35.73) Vesijärven lähialueeseen (35.731). Valuma-alueen koko on 223 km² ja veden laskennallinen viipymä järvessä on 9,2 vuotta.
Järvi saa vetensä pääasiassa omalta lähialueeltaan ja kolmen ojan valuma-alueelta. Yksi niistä on Kutemajärven valuma-alue (35.734), joka laskee Kutemajärvestä (59 ha) laskuojaansa myöten Jokijärvien ja Myllyjärven kautta Vanhakylänlahteen. Toinen on Säynäjärven–Myllyojan valuma-alue (35.733), jonka laskuoja Myllyoja laskee Säynäjärvestä (38 ha) Palosaaren edustalle Haapastenlahteen. Kolmas on Havisenjärven–Myllyojan valuma-alue (35.732), jonka laskuoja Myllyoja laskee Havisevanjärvestä (37 ha) Havisevanlahden pohjoisrantaan. Vesijärven lähialueen ojat ovat lyhyitä ja valuma-alueiltaan pieniä. Lähialueella sijaitsee 18 yli hehtaarin suuruista järveä tai lampea. Niistä huomattavimmat ovat esimerkiksi pieni Ukki (6 ha), joka sijaitsee Kirkkoharjun päässä, Likolammi (6 ha), joka muodostaa Pikonlinnassa järvenrantaan laguunin, Halimajärvi (9 ha), jonka oja laskee Lintulahteen, Mustijärvi (6 ha), joka laskee Suinulassa Havisevanlahteen, Heramaanjärvi (21 ha) ja Palojärvi (4 ha), joiden yhteinen laskuoja laskee Hepolahteen, Haukijärvi (6 ha), joka laskee Siitamanlahteen ja lopuksi Pahujärvet (15 ha), jotka ovat järvenlaskussa eriytyneet kahdeksi järvialtaaksi ja laskevat Taipaleenlahteen.
Vesijärvi laskee lounaispäästään noin kahden kilometrin pituista Vääksynjokea pitkin Längelmäveden Villikanselkään.
Luontoarvoja ja virkistytoimintaa

Vesijärven vesi on pohjoisosissa sameampaa kuin etelässä selkäpuolella humuksen takia.lähde? Järven kalakantoja on tutkittu parempaan vedenlaatuun tähtäävien projektien yhteydessä. Järvessä tiedetään elävän ainakin hauki, taimen, made, muikku, lahna, ahven, siika, pasuri, kiiski, kuore, sorva, kuha, salakka, särki, ankerias ja järvilohi. Siiasta ovat päätyneet saaliiksi ainakin planktonsiika, järvisiika ja harvoin myös peledsiikaa. Järveen istutetaan toistaiseksi säännöllisesti kuhaa, siikaa ja taimenta.
Kangasalan keskustaajama sijaitsee järven lounaispäässä ja järven länsirannalla on Haralanharjun tunnettu näköalapaikka. Kangasalan keskustan lähellä on Vesaniemen uimaranta, jossa on myös avantouintipaikka talvisin. Vääksynjoen luusuan lounaispuolella sijaitsee Kangasalan kunnan Valkamarannan uimaranta.
Historiaa > Suur-Längelmävesi

Muun muassa Vesijärvi, Längelmävesi ja Pälkänevesi ovat aiemmin kuuluneet samaan järvialtaaseen, jota kutsutaan monesti nimellä Suur-Längelmävedeksi. Sen vedenpinta oli nykyistä useita metrejä korkeammalla. Vesijärven ja Längelmäveden järvialtaita yhdisti toisiinsa Vääksynjoen laaksossa ollut Sarsansalmi. Längelmäveden ja Pälkäneveden järvialtaita yhdisti Iharinsalmi. Suur-Längelmävesi laski Sarsansalmesta alkaneen Sarsanvirran kautta Roineeseen. Tilanne muuttui dramaattisesti vuonna 1604, kun Suur-Längelmävedelle avautui uusi lasku-uoma Pälkäneveden ja Mallasveden välille. Sitä kutsutaan Kostianvirraksi ja se on Pälkäneveden nykyinen laskujoki. Kun Kostianvirta oli asettunut uomansa nykysyvyyteen, olivat Vesijärven, Längelmäveen ja Pälkäneveden vedenpinnat laskeneet useita metrejä ja sen seurauksena Sarsansalmi ja Iharinsalmi olivat maatuneet. Sarsansalmessa sijainnut Sarsanvirta kuivui myös ja Sarsansalmen paikalle kehittyi Vääksynjoki, josta Vesijärvi laski Längelmäveteen. Iharinsalmi kuivui Iharinkoskeksi, jonka kautta Längelmävesi laski Pälkäneveteen ja siitä edelleen Mallasveteen. Vesijärven reitti Vanajaveteen kulki siis Mallasveden kautta.
Historiaa > Kaivannon kanava

Vuonna 1830 käyttöön otetun Kaivannon kanavan sulkulaitteet rikkoutuivat kanavan porttien avauduttua. Voimalla syöksynyt vesi kulutti kanavalaitteiden perusteet ja hajotti kaikki rakennelmat. Virran voima kulutti myös kanavaa leveämmäksi kuin se oli suunniteltu, joten nykyään se on melko leveä. Tapahtumassa Längelmäveden pinta laski toista metriä, mikä johti Iharinkosken kuivumiseen. Vesijärvi laski tämän jälkeen Längelmäveden kautta Roineeseen. Roineen reitti Vanajaveteen kulkee kuitenkin Mallasveden länsiosan kautta.
Järvenlasku

Suomessa on aikoinaan perustettu 1 500 järvenlaskuyhtiötä ja järviä on laskettu yli 2 000. Järvet ovat olleet yleensä pieniä, mutta laskettu on myös muutama suurikin järvi, kuten Vesijärvikin.