stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ähtärin historia
Itsenäisyyden alun kunnanhallinto

Suomen itsenäistyttyä lainlaatijat valmistelivat keskeisiä, perustavanlaatuisia lakeja vuosittain: torpparilaki, työaikalaki, verolaki, uusi asevelvollisuuslaki, alkoholin kieltävä laki. Kunnallisia edistysaskeleitakin otettiin: kunnansairaala perustettiin maailmanhistorian suurimman sikainfluenssaepidemian pelästyttämänä 1919, pitäjä sähköistettiin ja kansakouluverkko rakennettiin valmiiksi (17 koulupiiriä). Elävien kylien Ähtäri oli aidoimmillaan.
Kuntakokous korvattiin vuonna 1917 pakollisella, vaaleilla valittavalla kunnanvaltuustolla. Valmistelevana ja täytäntöön panevana elimenä oli kunnallislautakunta (myöh. kunnanhallitus). 1918 joulukuussa pidettiin ensimmäiset vaalit. Ähtärille tyypillinen, mutta Etelä-Pohjanmaalla hyvinkin poikkeuksellinen porvarillinen vaaliliitto voitti ja piti hallussaan valtuuston puheenjohtajan paikkaa aina vuoteen 1964. Ruukkipitäjän perinne näkyi SDP:n hyvänä vaalimenestyksenä. Se oli suurin puolue yhtäjaksoisesti toisen maailmansodan alkuun, ja vahvistui taas jälleenrakennuksen aikana.
Vuonna 1921 Ähtärin kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi valittiin Niini Hyrkki, ensimmäisenä kunnanvaltuuston naispuolisena puheenjohtajana Suomessa. Kaikki Hyrkin seuraajat olivat 2000-luvun vaihteeseen asti miehiä.
Ähtäriläiset sota-aikana

Syksyllä 1939 Suomessa varauduttiin mahdolliseen sotaan ylimääräisin kertausharjoituksin lokakuun alussa. Sotatila Neuvostoliiton kanssa julistettiin 30. marraskuuta.
Talvisodan joukko-osastot muodostettiin paikkakunnittain. Varsinaiseksi ähtäriläisosastoksi voi tämän mukaisesti nimetä II pataljoonan esikuntakomppanian Jalkaväkirykmentti 30:ssä (EK/II/JR30; myöh. EK/II/JR21) sekä kaksi konekiväärikomppaniaa samasta rykmentistä (2.KKK/II/JR30 ja 3.KKK/III/JR30). Joukko-osastot osallistuivat taisteluihin Karjalankannaksella, ennen muuta Taipaleenjoella. Siellä myös kaatui 70 sodan 103:sta ähtäriläisuhrista.
Jatkosodassa joukko-osastoja ei enää muodostettu kuntakohtaisesti. Muun muassa soinilaisten ns. Jylhän komppanian surkea kohtaloselvennä sai aikaan sen, että saman seudun miehet pyrittiin jakamaan rykmentin sisällä eri pataljooniin. Ähtäriläiset sijoittuivat jatkosodassa Jalkaväkirykmentti 16:een (JR 16), erityisesti III pataljoonaan, tykkipattereihin ja kranaatinheitinkomppanioihin. Uudelleensiirtojen jälkeen suuri osa JR 16:n ähtäriläisistä soti Jalkaväkirykmentti 58:ssa (JR 58), mutta myös monissa muissa osastoissa. Osa nuorimmista ikäluokista osallistui myös Lapin sotaan. Jatkosodassa kirjattiin 175 ähtäriläisuhria. Kannas oli tälläkin kertaa ähtäriläisille tuhoisin rintamalohko.
Sotatalous tuntui myös kotirintamalla. Elettiin säännöstelytaloudessa, ja työvoimasta oli kova pula. Sotavankeja sijoitettiin työvelvollisiksi maataloihin. Kriisiaika toi armeijan tehtäviä kaikille. Ilmavalvontaa tarvittiin paitsi siviilikohteiden myös kunnan alueella toimineen sotatarviketeollisuuden turvaksi (ampumatarvikevarikko, Fiskars, Ryöttö).
Sodan päättyessä Ähtärissä oleskeli tilapäisesti 2 000 evakkoa, mutta keväällä 1946 enää 949. Eniten oli vuoksenrantalaisia (805), joiden sijoitusalueeksi Ähtäri oli sodan aikana nimetty. Uudistiloja luotaessa sijoitusalueita vielä muutettiin, ja niinpä vuoden 1950 väestönlaskennassa 5,6 prosenttia ähtäriläisistä oli siirtoväkeä, tässä vaiheessa jo suurimpina ryhminä olivat jaakkimalaiset ja lumivaaralaiset, joiden sijoitusalueeksi Ähtäri nimettiin.
Palvelurakenteen monipuolistuminen

Koko itsenäisyyden ajan Ähtärissä on rakennettu voimakkaasti uusia palveluja, mutta erityisen vahva palvelurakenteen muutos vavisutti Ähtäriä sotien ja jälleenrakentamisen aikana. Näistä ensimmäinen oli Ampumatarvikevarikko 8:n perustaminen Inhaan. Toiminta aloitettiin jo talvisodan aikana. Sotien jälkeen varikkojärjestelmää muutettiin rauhanolojen tarpeita vastaavaksi, ja Inhan asevarikosta tuli keskusvarikko (sittemmin Asevarikko 7, Ähtärin Asevarikko ja edelleen Ähtärin Varikko). Nopea palaaminen rauhan ajan vahvuuteen aiheutti varikolla kiireitä. Enimmillään varikkoa rakentamassa, materiaalia luetteloimassa ja varastoimassa uurasti yli 400 henkilöä, mutta varikon normaalivahvuuskin on ollut 75–150 työntekijää.
Toinen sodanaikainen rupeama oli vanhainkodin rakentaminen välirauhan aikana Kaijanniemeen Ouluveden rannalle. Heti sodan päätyttyä alettiin suunnitella myös oman oppikoulun rakentamista. Yksityinen kannatusyhdistys perustettiin helmikuussa 1945, ja jo samana syksynä aloitettiin opinnot kahdella luokka-asteella. Oma koulurakennus valmistui 1950.
Seuraavana vuonna otettiin käyttöön uusi kunnantalo, ja voimakas rakenteiden kehittäminen jatkui 60-luvulla: vuonna 1962 aloitti toimintansa Ähtärin ammattikoulu, ja kun ammattikoulun uudisrakennus valmistui (1965), aloitettiin jo seuraavan suuren hankkeen, Ähtärin aluesairaalan, perustusten louhinta. Molemmissa hankkeissa kunnanjohtaja Väinö Jaakolan rauhallisen sitkeä työskentely koitui Ähtärin eduksi. Ammattikoululle ja aluesairaalalle olisi lähikunnissa ollut muitakin ottajia.
Jaakolan varsinainen kuningasajatus oli kuitenkin Ähtärin matkailun ideointi 1960-luvun lopussa. Tavoitteena oli pysäyttää väkiluvun lasku ja luoda Ähtäriin uusia työpaikkoja. Ensimmäisessä vaiheessa kuntaan haluttiin ravintola, sitten leirintäalue ja lopuksi hirvitarha – ajatus, joka laajeni sittemmin kokonaiseksi eläinpuistoksi ja lopulta matkailualueeksi. Ähtärin eläinpuisto aloitti toimintansa 17.6.1973. Matkailutoimi on laajentunut Hotelli Mesikämmenen, Mini-Suomen (Santerin Seikkailumaa) ja monien yksityisten matkailualanyrittäjien ansiosta niin, että ympärivuotisia työpaikkoja on syntynyt Ähtäriin lähes 200 (1999).
Samaan aikaan kunnassa tapahtui myös toisen aallon teollistuminen: 1900-luvun lopun suurimmat teolliset työnantajat loivat uusia työpaikkoja juuri 70-luvulla – samaan aikaan, kun hyvinvointisektori laajeni sairaalan, terveyskeskuksen, peruskoulun ja Ähtärissä myös matkailun alueilla.
Kunnalliselämä sotien jälkeen

SDP:n hyvä menestys jatkui kunnallispolitiikassa 1950-luvulle. Ei-sosialistisilla puolueilla on kuitenkin ollut enemmistö Ähtärin kunnanvaltuustossa kahta katkosta lukuun ottamatta. Vuonna 1945 SKDL nousi Paasikiven puheen saattelemana kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi, ja Ähtäri oli vuoteen 1948 vasemmistoenemmistöinen. Toisen kerran niukka sosialistienemmistö tuli vuoden 1964 vaaleissa yhdeksi kaudeksi.
Kunnanjohtaja valittiin ensimmäisen kerran vuonna 1961. Valituksi tuli Väinö Jaakola, joka viihtyi tehtävässä eläkkeelle saakka. 1983 Jaakolan seuraajaksi valittiin Hannu Marttala ja 1992 Lea Tolonen.
1960-luvun puoliväliä lukuun ottamatta puoluekentän virta on vienyt vasemmalta oikealle koko sotien jälkeisen ajan. Syynä on edellä kuvattu elinkeinorakenteen muutos. Vuodesta 1951 suurin yksittäinen puolue on ollut Maalaisliitto, nykyinen Keskustapuolue. Muutkin porvaripuolueet, kuten Kokoomus, ovat lisänneet kannatustaan 1970-luvulta alkaen, missä näkyy elinkeinoelämän monipuolistuminen ja palvelualojen vahvistuminen. Etelä-Pohjanmaasta poikkeava puoluekentän voimakas heterogeenisyys on jatkuvasti ollut Ähtärille tyypillistä. Yhdellä poliittisella ryhmällä ei koskaan ole ollut enemmistöä kunnallispolitiikassa. Pienetkin poliittiset liikkeet ovat menestyneet Ähtärissä. IKL, liberaaliset Edistyspuolue ja LKP, SMP, TPSL, Kristilliset,Vihreä liike sekä 2000-luvun uusi puolue Perussuomalaiset. kaikki ovat melko nopeasti vuorollaan saaneet edustajansa kunnanvaltuustoon.
1960-luvun alussa Ähtärille ennustettiin synkkää tulevaisuutta. Vuosituhannen vaihteessa muuttotappiokunnassa asuisi 6 000–6 500 asukasta. Ennuste ei ollut niin virheellinen, kuin miltä se kuulostaa. Ilman sairaalan, ammattikoulun ja matkailuyhtiön antamaa kasvusysäystä tappion profetia olisi toteutunut. Ähtäristä tuli kaupunki 1986. Vuosituhannen vaihteessa Ähtärissä asui 7 300 asukasta – se oli tuhat asukasta vähemmän kuin vuonna 1960, mutta jokseenkin yhtä paljon kuin 1980.
Kirjallisuutta

Viertola, Juhani: Ähtärin historia 1865–1918.  Ähtärin kaupunki, 1988.  ISBN 952-90032-9-3.
Viertola, Juhani: Ähtärin historia 1918–1980.  Ähtärin kaupunki, 1989.  ISBN 952-90033-0-7.
Vuonna 1918 Ähtärissä teloitettujen miesten muistokivi Inhassa: "Toverit, tähän päättyi matkanne v. 1918."
Jean-Paul Besset

| Jean-Paul Besset |
| --- | --- |
 Jean-Paul Besset vuonna 2009.
Euroopan parlamentin jäsen
 2009–2014  
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. elokuuta 1946 (ikä 78) Chamalières, Puy-de-Dôme, Ranska
Aiheesta muualla
europeecologie.eu
Jean-Paul Besset (s. 17. elokuuta 1946) on ranskalainen vihreä poliitikko. Hänet istui Euroopan parlamentissa 2009–2014.
Besset oli vuonna 2008 perustamassa Europe Écologie -koalitiota, ja hänet valittiin 2009 sen listoilta Euroopan parlamenttiin. Hän kuului siellä talous- ja raha-asioiden valiokuntaan ja Mashrek-maiden eli Levantin suhteiden valtuuskuntaan.
Besset jättäytyi 2010 kaikista Europe Écologie – Les Verts -puolueen kansallisista tehtävistä, koska piti liikkeen eri ajatuksien yhdistämistä vaikeana. Hän erosi puolueesta vuodne 2016 alussa.
Jade to the Max

| Jade to the Max Jade |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Oasis Recording Studios (Canoga Park, Kalifornia) The Post Complex (Los Angeles, Kalifornia)
 Julkaistu: 17. marraskuuta 1992
 Tuottaja(t): Vassal Benford Ron Spearman Alton ”Wokie” Stewart
 Tyylilaji: R&B, pop, new jack swing
 Kesto: 52.21
 Levy-yhtiö: Giant, Reprise
Listasijoitukset
  Billboard 200: 56.  Top Heatseekers: 10.   Top R&B/Hip-Hop Albums: 19.
Jaden muut julkaisut
|   | Jade to the Max 1992 | BET’s Listening Party 1993 |
Singlet albumilta Jade to the Max
 ”I Wanna Love You” Julkaistu: 1. syyskuuta 1992  ”Don’t Walk Away” Julkaistu: 23. marraskuuta 1992  ”One Woman” Julkaistu: 1993  ”Looking for Mr. Do Right” Julkaistu: 1993
Jade to the Max on yhdysvaltalaisen R&B-yhtyeen Jaden platinaa myynyt esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 1992. Albumilta julkaistiin singlet ”I Wanna Love You”, ”Don’t Walk Away”, ”One Woman” ja ”Looking for Mr. Do Right”.
Albumi sijoittui Billboard 200 -albumilistan 56. sijalle, Top R&B/Hip-Hop Albums -albumilistan 19. sijalle ja Top Heatseekers -albumilistan 10. sijalle.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Don’t Walk Away | 4.44 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | I Wanna Love You | 4.31 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | I Want ’Cha Baby | 4.30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | That Boy | 4.03 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Out with the Girls | 4.03 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Hold Me Close | 4.26 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | One Woman | 4.49 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Give Me What I’m Missing | 5.11 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Looking for Mr. Do Right | 6.17 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Don’t Ask My Neighbor | 4.17 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Blessed | 5.30 |  |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano > Jade

Joi Marshall – laulu
Tonya Kelly – laulu
Di Reed – laulu
Kokoonpano > Henkilöstö

Vassal Benford – koskettimet, multi-instrumentit
Emzie Parker, Jr. – kitarat
Gerald Albright – saksofoni
Lanar Brantley – bassokitara
Ronald Spearman – rumpujen ja koskettimien ohjelmointi
Victor Flores – äänisuunnittelija, miksaus
Conley Abrams – äänisuunnittelija, miksaus
Cassandra Mills – johtava tuottaja
Steve Hall – masterointi
Jean-Noël Diouf

Jean-Noël Diouf (s. 1. lokakuuta 1946) on senegalilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 3. huhtikuuta 1972 ja nimitettiin Tambacoundan hiippakunnan piispaksi 17. huhtikuuta 1989. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Hyacinthe Thiandoum, jota avustivat Théodore-Adrien Sarr ja Pierre Sagna.
Jean-Paul Driot

| Jean Antoine Paul Driot> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. lokakuuta 1950 Sainte-Sigolène
Kuollut: 3. elokuuta 2019 (68 vuotta) Pariisi
Kansalaisuus:   ranskalainen
Puoliso:  Geneviève
Lapset:  Olivier ja Grégory
Jean-Paul Driot (7. lokakuuta 1950 Sainte-Sigolène – 3. elokuuta 2019 Pariisi) oli ranskalainen moottoriurheiluvaikuttaja.
Driot oli ajannut kansallisella tasolla rallia ja rata-autoja 1970-luvulla. Vuonna 1987 Driot oli perustamassa Écurie GDBA Motorsports nimistä tallia yhdessä kolmen muun osakkaan kanssa. Tallin toiminta kuitenkin loppui vuonna 1989 yhden osakkaan kuoltua. Driot perusti DAMS-tallin yhdessä entisen Formula 1 -kuljettajan René Arnouxin kanssa vuonna 1990. Vuonna 2013 Driot oli perustamassa Formula E -talli e-damsia yhdessä toisen F1-kuljettajan, Alain Prostin, kanssa.
Driot kuoli elokuussa 2019 sairastettuaan pitkään leukemiaa.
Jori Grym

Jori Grym on käyttäytymisstrategi Verohallinnon Esikunta- ja oikeusyksikössä sekä käyttäytymistaloustieteen tutkija Hanken School of Economicsissa ja jäsen Behavioral Economics & Consumer Behavior -yksikössä Helsinki Graduate School of Economicsissa, joissa hän tutkii moraalista tuomitsemista ja eettistä päätöksentekoa. Tutkimustyön lisäksi hän opettaa kuluttaja- ja markkinointipsykologiaa. Koulutukseltaan Grym on kauppatieteen tohtori.
Hän esiintyy Ylen aamu-TV:n tiedeohjelmassa Jälkikaronkka.
3 Inches of Blood

| 3 Inches of Blood |
| --- | --- |

 3 Inches of Blood esiintymässä vuonna 2005.
Tiedot
Toiminnassa:  2000–
Tyylilaji:  heavy metal, power metal, thrash metal, speed metal
Kotipaikka:   Vancouver, Kanada
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Cam Pipes, laulu   Justin Hagberg, kitara, huutolaulu   Shane Clark, kitara   Byron Stroud, basso   Ash Pearson, rummut  
Levy-yhtiö:  Megarock Records, 2002–2004   Roadrunner Records, 2004–  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
3 Inches of Blood on kanadalainen heavy metal -yhtye, joka on perustettu Vancouverissa vuonna 2000. Yhtyeen musiikissa on power metalin lisäksi NWOBHM-, thrash metal- ja metalcorevaikutteita.
Diskografia > Studioalbumit

Battlecry Under a Wintersun (2002)
Advance and Vanquish (2004)
Fire Up the Blades (2007)
Here Waits Thy Doom (2009)
Long Live Heavy Metal (2012)
Diskografia > EP:t

Sect of the White Worm (2001)
Trial of Champions (2007)
Anthems for the Victorious (2011)
Diskografia > Singlet

Ride Darkhorse, Ride (2002)
Destroy the Orcs (2003)
Deadly Sinners (2004)
The Goatriders Horde (2007)
Trial of Champions (2007)
Battles and Brotherhood (2009)
Silent Killer (2010)
Metal Woman (2012)
Live at Mushroom: Vol. I (2013)
Live at Mushroom: Vol. II (2013)
Live at Mushroom: Vol. III (2013)
Kokoonpano

Cam Pipes – laulu, basso (2001–)
Justin Hagberg – kitara (2004–), huutolaulu (2008–)
Shane Clark – kitara (2004–)
Byron Stroud – basso (2012–)
Ash Pearson – rummut (2007–)
Kokoonpano > Entiset jäsenet

Aaron "Boon" Gustafson - basso (vain live/kiertue) (2011)
Steve Ericson - basso (vain live/kiertue) (2009–2011)
Nick Cates – bass (2006–2009)
Jamie Hooper – rosoinen laulu (1999–2008)
Alexei Rodriguez – rummut (2005–2007)
Brian Redman - basso (2004–2006); kuoli skootteritapaturmassa Tacomassa, Washingtonissa 27. syyskuuta 2009.
Matt Wood – rummut (2004–2005)
Geoff Trawick – rummut (1999–2004)
Rich Trawick – basso (1999–2004)
Bobby Froese – kitara (1999–2004)
Sunny Dhak - kitara (1999–2004)
Jay Watts - kitara (1999–2000)
Joey Mawson

Joey Mawson vuonna 2018.
Joseph ”Joey” Mawson (s. 27. maaliskuuta 1996 Sydney) on australialainen moottoriurheilija.
Ura

Mawson aloitti Karting-uransa 7-vuotiaana. Vuonna 2010 hän voitti Australian Junior National Light ja Junior Clubman -luokkien mestaruudet. Vuonna 2012 hän sijoittui Australian Rotax Nationals -luokassa toiseksi.
Vuonna 2014 Mawson aloitti kilpauransa Ranskan Formula 4 -sarjassa saavuttaen kolme voittoa, kolme paalupaikkaa ja kahdeksan palkintosijaa ollen sarjan loppupisteissä neljäs. Vuonna 2015 Mawson siirtyi Saksan ADAC Formula 4 -sarjaan. Hän saavutti kauden aikana viisi voittoa, yhden paalupaikan ja 11 palkintosijaa sijoittuen sarjassa kolmanneksi. Vuonna 2016 Mawson jatkoi ADAC F4 -sarjassa kilpailemista saavuttaen kymmenen voittoa, seitsemän paalupaikkaa ja 16 palkintosijaa onnistuen voittamaan sarjan mestaruuden.
GP3-tulokset

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.
| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | Arden International | ESPFEA 16 | ESPSPR 15 | FRAFEA 7 | FRASPR 3 | AUTFEA Kesk. | AUTSPR 10 | GBRFEA 9 | GBRSPR 13 | HUNFEA Kesk. | HUNSPR 18 | BELFEA 8 | BELSPR 17† | ITAFEA 12 | ITASPR 12 | RUSFEA 8 | RUSSPR 2 | ABUFEA 20 | ABUSPR 9 | 38 | 13. |
Jevgeni Dadonov

| Jevgeni Dadonov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1989 (ikä 35) Tšeljabinsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  84 kg
Seura
Seura:  Dallas Stars
Sarja:  NHL
Pelinumero:  63
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2006–
Aik. seurat:  Traktor Tšeljabinsk (RSL/KHL), Rochester Americans (AHL) Florida Panthers (NHL)   San Antonio Rampage (AHL)   Charlotte Checkers (AHL) Donbass Donetsk (KHL) SKA Pietari (KHL) Ottawa Senators (NHL) Vegas Golden Knights (NHL)  Montreal Canadiens (NHL)
NHL-varaus:  71. varaus, 2007 Florida Panthers
Jevgeni Anatoljevitš Dadonov (ven. Евгений Анатольевич Дадонов, s. 12. maaliskuuta 1989 Tšeljabinsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Dallas Starsia.
Ura

Tšeljabinskissa syntynyt Dadonov on Traktor Tšeljabinskin kasvatti. Hän pelasi seurassa kaudella 2005–2006 toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Vysšaja Ligassa yhden ottelun pudotuspeleissä. Joukkue nousi kaudeksi 2006–2007 Venäjän superliigaan, jossa Dadonov pelasi kaudella 24 ottelua. Florida Panthers varasi hänet kolmannella kierroksella 71. pelaajana vuoden 2007 NHL:n varaustilaisuudessa.
Kaudella 2007–2008 hänen vastuu kasvoi ja hän pelasi 43 ottelua tehoin 7+13=20. Kaudella 2008–2009 sarjan nimeksi muuttui KHL ja hän teki 40 ottelussa tehot 11+4=15. Syyskuussa 2009 Dadonov teki tulokassopimuksen Florida Panthersin kanssa. Hän aloitti kauden AHL:ssä farmiseura Rochester Americansissa, jossa hän teki 76 ottelussa tehot 17+23=40. Hän pelasi kaudella neljä peliä NHL:ssä. Ensimmäisen NHL-maalinsa Dadonov teki kaudella 2010–2011 joulukuussa 2010 Carolina Hurricanesia vastaan.
Panthersin organisaatiossa Dadonov pelasi tammikuulle 2012. Hän ehti tehdä Panthersissa alkukauden 2011–2012 aikana pisteet 2+1 pelaamissaan 15 NHL-ottelussa. Lisäksi Dadonov edusti 20 ottelun verran AHL:n San Antonio Rampagea. Tammikuussa hän oli osa neljän pelaajan kauppaa, jossa hänen lisäkseen Panthersista Hurricanesiin siirtyi A. J. Jenks. Panthers sai kaupassa Jonathan Matsumoton ja Mattias Lindströmin. Dadonov pelasi loppukauden Hurricanesin farmijoukkueessa Charlotte Checkersissa.
Kaudeksi 2012–2013 Dadonov siirtyi ukrainalaiseen KHL-seuraan Donbass Donetskiin, jossa pelasi kaksi kautta.
SKA Pietariin hän siirtyi kaudeksi 2014–2015 ja oli ensimmäisellä kaudellaan KHL:n pudotuspelien paras maalintekijä 15 osumalla. Kausi päättyi SKA:n Gagarin Cupin voittoon.
Kaudeksi 2017-18 Dadonov solmi kolmivuotisen ja 4 miljoonan dollarin vuosipalkan omaavan sopimuksen NHL-seura Florida Panthersin kanssa.
Lokakuussa 2020 Dadonov teki vapaana agenttina kolmivuotisen ja yhteensä 15 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen NHL-seura Ottawa Senatorsin kanssa.
Heinäkuussa 2021 Senators kauppasi Dadonovin Vegas Golden Knightsiin vaihdossa Nick Holdeniin ja kolmannen kierroksen varausvuoroon vuoden 2022 varaustilaisuudessa.
Maaliskuussa 2022 Golden Knights kauppasi Dadonovin ja toisen kierroksen varausvuoron vuodelle 2023 Anaheim Ducksiin vaihdossa John Mooreen ja Ryan Kesleriin.Kaksi päivää myöhemmin NHL ilmoitti mitätöivänsä pelaajakaupan, koska Dadonovin pelaajasopimuksessa oleva pykälä estää siirron tiettyihin seuroihin, joista yksi on Anaheim Ducks.
Kesäkuussa 2022 Dadonov siirtyi Canadiensiin vaihdossa jo uransa päättäneen Shea Weberin sopimukseen.
Helmikuussa 2023 Canadiens kauppasi Dadonovin Dallas Starsiin vaihdossa Denis Gurjanoviin.
Kesäkuussa 2023 Dadonov teki Starsin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä 4,5 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Venäjä> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Minsk 2014 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Tšekki 2015 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Venäjä 2016 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Saksa/Ranska 2017 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Slovakia 2019 | jääkiekko |  |
| Alle 20-v. MM-kilpailut  | Alle 20-v. MM-kilpailut  | Alle 20-v. MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Tšekki 2008 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Kanada 2009 | jääkiekko |  |
| Alle 18-v. MM-kilpailut  | Alle 18-v. MM-kilpailut  | Alle 18-v. MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Suomi 2007 | jääkiekko |  |
Dadonov on pelannut Venäjän maajoukkueessa neljät MM-kilpailut, joissa on saavuttanut maailmanmestaruuden 2014, hopeaa 2015 ja pronssia 2016 ja 2017. A-maajoukkueessa hän debytoi vuonna 2009 Euro Hockey Tour -turnauksessa. Juniorimaajoukkueista hänellä on alle 20-vuotiaiden MM-pronssia 2008 ja 2009, sekä alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruus 2007.
Jean-Paul Boëtius

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 22. maaliskuuta 1994 (ikä 30)
Syntymäpaikka: Rotterdam, Alankomaat
Pelipaikka: vasen laitalinkki
Pituus: 178 cm
Paino: 67 kg
Seura
Seura: Mainz
Pelinumero: 5
Junioriseurat
: HOV/DJSCR
2000–2012: Feyenoord
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2012–2015 | Feyenoord | 80 | (18) |
| 2015–2017 | Basel | 14 | (3) |
| 2017 | → Genk | 17 | (4) |
| 2017–2018 | Feyenoord | 29 | (6) |
| 2018– | Mainz | 58 | (8) |
| Yhteensä | Yhteensä | 198 | (39) |
Maajoukkue
| 2010–2011 | Alankomaat U17 | 7 | (1) |
| 2012 | Alankomaat U19 | 4 | (1) |
| 2013–2016 | Alankomaat U21 | 18 | (2) |
| 2014– | Alankomaat | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 7. heinäkuuta 2020.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 7. heinäkuuta 2020.
Jean-Paul Boëtius (s. 22. maaliskuuta 1994 Rotterdam) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa Mainzia. Pelipaikaltaan hän on vasen laitalinkki.
Boëtius liittyi Feyenoordiin vuonna 2000. Hän teki ensiesiintymisensä Eredivisiessä 28. lokakuuta 2012, kun Feyenoord pelasi kotonaan 2–2-tasapelin Ajaxia vastaan. Hän on sittemmin edustanut sveitsiläisseura Baselia, lainasopimuksella belgialaista Genkiä ja pelattuaan jälleen vuoden Feyenoordissa saksalaisseura Mainzia vuodesta 2018.
Boëtius on pelannut useissa Alankomaiden juniorimaajoukkueissa. Ainoan ottelunsa Alankomaiden A-maajoukkueessa hän on pelannut maaliskuussa 2014 Ranskaa vastaan.