stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kazanin kaanikunnan valloitus 1552
Kazanin valloitus

Arvioidaan, että 1500-luvulla Kazanin asukasmäärää lienee ollut 50 000. Kazanin kaanikunnassa asui vähintään 500 000 turkinkielistä, mahdollisesti kaikkiaan jopa 1 miljoona.
Kesäkuussa 1552 Moskovasta lähti armeija, jossa oli 150 000 miestä ja 150 tykkiä. Tsaari johti joukkonsa Muromin ja Rjazanin kautta ja Suran ja Alatyrjin yli kohti Kazania. Osa joukoista tuli pitkin Okaa ja Volgaa. Kazanin piiritys kesti yli kuukauden, ja siihen osallistui myös tšuvasseja ja vuorimareja. 15. lokakuuta (vanhaa ajanlaskua 2.10.) 1552 venäläiset joukot rynnäköivät Kazaniin ja valloittivat sen.
Valloitettuaan Kazanin Iivana Julma hävitti kaupungin maan tasalle. Eivät edes hautausmaat säästyneet hävitykseltä. Kaupungin miespuolinen väestö tapettiin, ja suurin osa naisista annettiin sotilaille palkkioksi. Muut naiset lähettiin lapsineen luostareihin eri tahoille kastettaviksi kristinuskoon. Kazanin piirityksessä tapettiin myös n. 60 000 maria.
Venäläinen historioitsija Hudjakov kuvaa tapahtumaa näin: ”Kristuksen nimessä Kazania vastaan tehty ristiretki päättyi suunnattomaan ihmisteurastukseen. Paitsi viattomien ihmisten surmaa sekä veren ja kyynelten vuodatusta tuhottiin muutaman vuosisadan aikana koottu ja aikaansaatu rikkaus ja sivistys. Hyvin rakennettu suuri kaupunki poltettiin kolmessa päivässä, ja tulelta säästynyt osa hävitettiin muuten. Vaikka tuhoutuneiden kulttuuriarvojen määrää ei tiedetä, arvaamme sen olleen suuren.”
Kazan valloituksen jälkeen

Kazanin valtauksen jälkeen syksyllä 1552 tuhottiin kaikki kaupungit, ja niiden paikoille pystytettiin venäläisiä linnoituksia. Kaikki Kazanin ei-venäläiset karkotettiin, ja he saivat asettua asumaan ainoastaan kaupungin muurien ulkopuolelle Kabinin ja Volgan väliselle suoalueelle. Tultaessa 1600-luvun taitteeseen Kazanin 611 esikaupunkiperheestä 10 oli tataariperheitä (joista kaikki kuuluivat sotilassäätyyn).
Vuonna 1553 rakennettiin 60 km päähän Kazanista uusi linnoitus Mishe-Tamak. Venäläisten onnistui vallata se vasta vuonna 1557. Tämänkin jälkeen tataarit jatkoivat vastarintaa ja järjestivät kapinoita kaikkialla valloittajien käsiin joutuneilla seuduilla. 1500-luvun koko toinen puoli on täynnä vaihtelevalla menestyksellä käytyjä taisteluja. Kaikkialla tataarit löivät venäläisiä joukko-osastoja niin, että valloittajat eivät uskaltaneet Kazanin ulkopuolelle, ja estivät täten niiden tunkeutumisen maan sisempiin osiin.
Vuosina 1555–1565 vietiin Liivinmaan sotaan yli 30 000 sotilassäätyistä kazanilaista ja temnikovilaista. Monet heistä jäivät asumaan Liivinmaalle ja Puolan itäosiin ja sulautuivat aikaisemmin sinne tulleisiin Tohtamysin Kultaisen ordan tataareihin. Näin sai alkunsa ns. puolalainen eli liettualainen tataariryhmä.
Venäläiset valloittivat Astrahanin vuonna 1556, mikä merkitsi, että koko Volgajoen reitti aina Kaspianmereen asti oli Iivana IV:n ja Moskovan hallinnassa.
Kazanin alueen kolonialisointi ja feodaalinen sorto tuotti vastarintaa vielä pitkään. Esimerkiksi vuonna 1557 kukistettiin udmurttien ja marien Moskovan vastainen kapina. Vuonna 1571 Krimin tataarit kävivät ryöstelemässä jopa Moskovassa. Marit (niin vuori- kuin niittymarit) nousivat kapinaan vuosina 1571, 1572 ja 1580–1584. Tataarien, mordvalaisten, tšuvassien ja paikallisten venäläisten kapinaa käytiin 1606–1609, ja Kazanin alueen asukkaat nousivat kapinaan 1615 ja 1616. Myös Stenka Razinin ja Jemeljan Pugatšovin kapinaliikkeet voidaan katsoa kuuluvan alueen hallinnon vastaisiin kapinoihin.
Kazanin kaanikunnan tuhoaminen oli Iivana IV:n hallituskauden alun tärkein tapahtuma. Se merkitsi sitä, että mongolien alaisuudessa ollut ruhtinaskunta ei enää ollut alistunut. Se merkitsi myös ortodoksisuuden voittoa idän islamista. Venäjän kirkko palveli tätä politiikkaa ja perusteli Kazanin valloituksen tarpeellisuutta sillä, että Kazan oli itse asiassa ollut vanhastaan Rurikin suvun omistuksessa ja kuului näin ollen sen vallan perijälle, Moskovan ruhtinaille.
Moskovan päästessä mongolien imperiumin perilliseksi se omaksui samalla entisen miehittäjän valtapyyteet. Iivana IV:n uudet valloitusyritykset kilpistyivät kuitenkin lännen suunnalla, kun sota Liivinmaan omistuksesta epäonnistui. Puola, Ruotsi ja Tanskakin onnistuivat tunkemaan Venäjän pois Itämereltä.
Tataarien karkotukset

Uusi venäläisvalta Kazanin entisessä kaanikunnassa ulottui myös maaseudulle. Tataarilainen väestönosa karkotettiin asutuskeskuksista – varsinkin parhailta mailta ja suurten teiden ja jokien, Volgan ja Kaman varsilta. Nämä maat luovutettiin korvauksetta venäläisille sotilassäätyisille henkilöille ja feodaaleille, jotka olivat osallistuneet Kazanin seudun valloittamiseen.
Venäjän hallitsijat olivat jo 1400-luvulta lähtien luovuttaneet maata sotapalveluksen vastineeksi. Tämä palkitsemistapa oli sitonut vähitellen kaikki maankäyttäjät ruhtinaan auktoriteetin alle. Järjestelmä oli venäläisille edullinen: tsaari suurensi valtiotaan ja sotilassäätyiset saivat maatiloja, jotka puolestaan tuottivat lisää varallisuutta. Vuosina 1565–1568 laadittiin uudet maakirjat entisen Kazanin kaanikunnan alueella.
Huomattava osa Kazanin tataarien maista luovutettiin myös Kazanin arkkipiispalle ja venäläisille luostareille. Vuosina 1555–1570 luostarit väkipakolla kastoivat entisiä kazanilaisia. Kristinuskoon suostuneet saivat jäädä asuinsijoilleen, mutta kastamattomat karkotettiin pois asuinsijoiltaan.
Vuonna 1560 venäläiset olivat asuttaneet Kazanin takaisilla alueilla jo yli 90 tataarikylää (Bima, Bimer, Birjuli, Davletkildejevo, Derbyški, Elagino, Epantšino, Kabany, Kovali, jne.) sekä Volgan oikealla rannalla noin 50 tataarikylää (Davlezerovo, Egiderevo, Mamatkozino, Makulovo, Seitovo jne.).
Karkotettu tataarilainen väestö etsi pakopaikkaa ja uusia asuma-alueita suhteellisen rauhallisilta seuduilta pohjoisesta ja idästä. Vuosina 1552–1553 pakolaisvirrat kulkivat pohjoiseen Volgan ja Vjatkan väliselle asutulle alueelle, Vjatkan taakse Toimy- ja Ižjoen altaaseen, keskiselle ja yliselle Kamalle, Belajan alajuoksulle ja jopa Uralin taakse. Tavallisesti asetuttiin sellaisille seuduille, joilla jo asui turkinkielistä väestöä.
Tataarien muutettua uusille alueille oli viimeistään 1500-luvun jälkipuoliskolla syntyneet seuraavat väestöryhmät: paranginilaiset Marissa, malmyžilaiset Vjatkalla, elabugilaiset ja agryzilaiset Vjatkan ja Kaman välissä ja permiläiset (bartymilaiset) keskisellä Kamalla. Samoin alkoi muodostua teptjaarien ryhmä Belajan ala- ja keskijuoksulla. Sysäyksen tähän antoivat kazanilaiset muuttajat, jotka erityisissä asiakirjoissa (tetradja-djaftajareissa; siitä tulee vääristymä teptjar) mainituilla ehdoilla vuokrasivat baškirialaisilta heimoilta maata. Myös pieniä ryhmiä tataareja lähti Volgaa pitkin alaspäin. Osa meni Kaman ja Tšusovin kautta Uralin yli Siperian tataarien luo.
Lue myös

Venäjän–Krimin sota (1552–1576)
Aiheesta muualla

Sergei Nikolajevin näytelmä Akpars ( http://www.helsinki.fi/jarj/macastren/suomennettua/Sankarten_jalkeen.pdf )
Las Trece Rosas

Las Trece Rosasin muistolaatta
Las Trece Rosas (“Kolmetoista ruusua”) on nimitys, jota käytetään Madridissa 5. elokuuta 1939 ampumalla teloitetuista kolmestatoista 18–29-vuotiaasta naisesta. Surmat toteutti Francisco Francon hallinto pian Espanjan sisällissodan päättymisen jälkeen.
Historioitsija Paul Prestonin mukaan teloitusten perusteena oli keksitty salaliitto Francisco Francon murhaamiseksi. Naisia syyllistettiin myös komentaja Isaac Gabaldónin, tämän 16-vuotiaan tyttären ja tämän autonkuljettajan murhaamisesta räjähteellä 27. heinäkuuta 1939. Naiset olivat vangittuina jo murhan tekohetkellä. Useimmat heistä oli vangittu alun perin liittymisestä Juventudes Socialistas Unificadas -järjestöön, mutta osalla naisista oli vain yhteyksiä muihin henkilöihin, joilla oli oppositiokytkös. Naiset saivat kuolemantuomion 3. elokuuta 1939.
Las Trece Rosasin kanssa samana päivänä teloitettiin 43 Claveles -niminen miesten ryhmä. Tapahtumia on käsitelty kirjallisuudessa, teatterissa, elokuvassa ja musiikissa. Tarina tuli tunnetuksi Jesús Ferreron romaanista vuonna 2003. Aiheesta kirjoitti myös Carlos López Fonseca kirjan Trece rosas rojas, jonka pohjalta Emilio Martínez Lázaro ohjasi elokuvan Las 13 rosas. Las Trece Rosasin kunniaksi on perustettu Espanjaan muistomerkkejä, joista ainakin yksi on ollut toistuvasti äärioikeistolaisen ilkivallan kohteena. Pääministeri Pedro Sánchez kirjoitti vuonna 2020 Las Trece Rosasin nykyään symboloivan taistelua oikeuden ja vapauden puolesta.
Uhrit

Carmen Barrero Aguado
Martina Barroso García
Blanca Brissac Vázquez
Pilar Bueno Ibáñez
Julia Conesa Conesa
Adelina García Casillas
Elena Gil Olaya
Virtudes González García
Ana López Gallego
Joaquina López Laffite
Myös Juventudes Socialistas Unificadasiin kuulunut 18-vuotias Antonia Torre Yela oli määrä teloittaa samalla, mutta nimen virheellisen kirjoittamisen johdosta hänet teloitettiin vasta 19. helmikuuta 1940.
LGT

LGT:n pääkonttori, Vaduzissa, Liechtensteinissa.
LGT Group (myös: LGT-bank, ent. The Liechtenstein Global Trust) on yksityisomistuksessa oleva pankki ja rahalaitos, joka on suoraan Liechtensteinin ruhtinasperheen omistuksessa. Se on Euroopan suurin perheyrityksenä toimiva rahalaitos. Sen omistaa Liechtensteinin prinssin säätiö (Prince of Liechtenstein Foundation). Yrityksen toimitusjohtajana toimii prinssi Maximilian von und zu Liechtenstein ja hallituksen puheenjohtajana prinssi Philipp von und zu Lichtenstein. Vuoden 2013 tilinpäätöksen mukaan yrityksen varat olivat 110,7 miljardia Sveitsin frangia (n.109,48 miljardia euroa). Samana vuonna yritys oli Standard & Poor'sin luottoluokituksessa  kategoriassa A+.
LGT:n pääkonttori sijaitsee Liechtensteinin pääkaupungissa Vaduzissa. Yrityksessä työskentelee n. 1950 työntekijää ja sillä on konttoreita yli 20:ssa maassa levittäytyneenä Aasiaan, Eurooppaan, Lähi-itään, Pohjois-Amerikkaan ja Etelä-Amerikkaan.
LGT operoi eri sektoreilla, esim. LGT Private Banking palvelee yksityisasiakkaita omaisuusasioissa ja LGT Capital Partners hoitaa vaihtoehtoisia sijoitusrahastoja. LGT Capital Partnersilla on yli 40 miljardin dollarin sijoitukset sijoitusrahastoihin, hedge-rahastoihin sekä pääomasijoituksiin.
LGT ja Saksan suuri veronkiertoskandaali

Saksan salainen palvelu BND:n osti vuonna 2008 eräältä entiseltä LGT-pankin työntekijältä 4 miljoonalla eurolla tiedostoja, jotka paljastivat lukuisten rikkaiden saksalaisten veronkiertotoimintaa Luxemburgin veroparatiisissa.
Saksan veroviranomaiset tekivät saatujen tietojen perusteella lukuisia syytetoimia mm. LGT-pankkia kohtaan. BND:n saamien asiakirjojen mukaan monet saksalaiset yksityishenkilöt olivat piilottaneet varojaan Liechtensteinin veroparatiisiin rekisteröidyn LGT-pankin kautta.
LGT-pankki joutui maksamaan 46 miljoonan euron sakot, jonka lisäksi 45:lle pankin henkilökuntaan kuuluvalle työntekijälle lankesi 3,6 miljoonan euron sakot.
Skandaalia pidettiin Saksan historian suurimpana veronkiertoskandaalina.
Paljastetuissa asiakirjoissa on ollut myös suomalaisia asiakkaita.
Aiheesta muualla

Yle Uutiset: Tapaus Liechtenstein – päästettiinkö rikkaat veronkiertäjät liian helpolla?
Lauri Mäkelä

Lauri Mäkelä 1930-luvun alussa.
Jalmari Lauri Mäkelä (12. lokakuuta 1885 Urjala – 7. kesäkuuta 1947 Luopioinen) oli suomalainen kansanedustaja. Hän oli Kansallisen Kokoomuksen edustaja 1930–1933 Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä. Mäkelä oli maanviljelijä sekä puutavara- ja meijeriliikkeen harjoittaja. Hän toimi myös Koijärven ja Luopioisten kunnanvaltuutettuna. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Kustaa Mäkelä ja Ida Karoliina Mattila. Hän oli naimisissa vuodesta 1916 Lempi Vilhelmiina Kaislan kanssa.
Kruunutapakulo

| Kruunutapakulo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tapakulot Rhinocryptidae
Suku::  Tapakulot Scytalopus
Laji::  atratus
Kaksiosainen nimi
 Scytalopus atratus  Hellmayr, 1922 
Katso myös
   Kruunutapakulo Wikispeciesissä   Kruunutapakulo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kruunutapakulo (Scytalopus atratus) on eteläamerikkalainen pienikokoinen varpuslintu, joka kuvailtiin uudelleen vuonna 2005, kun ruskoperätapakulo splitattiin viideksi eri lajiksi.
Koko ja ulkonäkö

Kruunutapakulo painaa keskimäärin 25–26 g.
Esiintyminen

Kruunutapakulot elävät noin 190 000 neliökilometrin laajuisella alueella Boliviassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Perussa ja Venezuelassa.
Elinympäristö

Laji elää vuoristometsien alikasvoksessa.
Leonid Portenko

Leonid Aleksandrovitš Portenko (ven. Леони́д Алекса́ндрович Порте́нко) (11. lokakuuta 1896 Smela, Ukraina – 26. toukokuuta 1972 Leningrad, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen lintutieteilijä.
Portenko laati väitöskirjansa Neuvostoliiton tiedeakatemian eläintieteen instituutin lintutieteen osastossa 1926–1929. Tämän jälkeen hän työskenteli Arktisen tutkimuksen instituutissa kymmenisen vuotta ja palasi eläintieteen instituuttiin 1940, missä hän työskenteli kuolemaansa asti.
Portenko teki useita pitkiä tutkimusretkiä arktisille alueille, kuten Novaja Zemljalle, Wrangelinsaarelle, Taimyrin niemimaalle, Uralin pohjoisosiin, Anadyrin alueelle, Tšukotkaan, Kamtšatkalle ja Kuriileille.  Hän osallistui Neuvostoliiton lintuja käsittelevän neliosaisen määritysoppaan Ptitsy SSSR (1951–1954) kirjoittamiseen ja laati lintujen esiintymiskarttoja seitsenosaiseen neuvostoliittolais-itäsaksalaiseen teokseen Atlas der Verbreitung der paläarktischen Vögel.
Portenko nimesi japaninuunilinnun vuonna 1950.
Kuningaskalastajat

| Kuningaskalastajat |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Kuningaskalastajat  Alcedinidae  Rafinesque, 1815
Katso myös
   Kuningaskalastajat Wikispeciesissä   Kuningaskalastajat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuningaskalastajat (Alcedinidae) on säihkylintuihin kuuluva lintuheimo. Kuningaskalastajat elävät luonnonvaraisina Australaasiassa, Afrikassa ja Euroopassa. Ne ovat yleensä värikkäitä lintuja. Ne  syövät pääasiassa kaloja, mutta esimerkiksi naurajat syövät maaeläimiä. Kuningaskalastajilla on kokoonsa nähden huomattavan suuri nokka. Niiden pesässä on yleensä 5–10 munaa, mutta esimerkiksi naurajilla yleensä kolme.
Mustapääkalastaja
Vaihtoehtoisessa luokituksessa kuningaskalastajat katsotaan heimon sijasta alalahkoksi Alcedines, joka jakautuu kolmeen erilliseen heimoon, Alcedinidae, Halcyonidae ja Cerylidae. Kuningaskalastajia on 18 sukua ja 111 lajia.
Suvut ja lajit > Keisarikalastajat (Megaceryle)

Aasiankeisarikalastaja Megaceryle lugubris
Afrikankeisarikalastaja Megaceryle maxima
Isosepelkalastaja Megaceryle torquata
Sepelkalastaja Megaceryle alcyon
Suvut ja lajit > Kuningaskalastajat (Alcedo)

| --- | --- |
 Hohtosinikalastaja Alcedo quadribrachys  Isokuningaskalastaja Alcedo hercules  Jaavansinikalastaja Alcedo coerulescens  Koskikalastaja Alcedo semitorquata:  Kuningaskalastaja Alcedo atthis  Sinikorvakalastaja Alcedo meninting  Sinivyökalastaja Alcedo euryzona
Suvut ja lajit > Kääpiökalastajat (Ispidina)

Afrikanpikkukalastaja Ispidina picta
Kääpiökalastaja Ispidina lecontei
Suvut ja lajit > Malakiittikalastajat (Corythornis)

Malakiittikalastaja Corythornis cristatus
Madagaskarinkalastaja Corythornis vintsioides
Madagaskarinpikkukalastaja Corythornis madagascariensis
Valkovatsakalastaja Corythornis leucogaster
Suvut ja lajit > Metsäkalastajat (Halcyon)

| --- | --- |
 Afrikanmetsäkalastaja Halcyon senegalensis  Harmaapääkalastaja Halcyon leucocephala  Jaavankalastaja Halcyon cyanoventris  Kaakaokalastaja Halcyon badia  Mangrovekalastaja Halcyon senegaloides  Mustapääkalastaja Halcyon pileata:  Punakalastaja Halcyon coromanda  Savupääkalastaja Halcyon albiventris  Sinirintakalastaja Halcyon malimbica  Smyrnankalastaja Halcyon smyrnensis  Viirukalastaja Halcyon chelicuti
Suvut ja lajit > Naurajat (Dacelo)

Arunnauraja Dacelo tyro
Isonauraja Dacelo novaeguineae
Lapiokalastaja Dacelo rex
Sininauraja Dacelo leachii
Papuannauraja Dacelo gaudichaud
Suvut ja lajit > Paratiisikalastajat (Tanysiptera)

| --- | --- |
 Arunparatiisikalastaja Tanysiptera hydrocharis  Australianparatiisikalastaja Tanysiptera sylvia  Biakinparatiisikalastaja Tanysiptera riedelii  Kafiaunparatiisikalastaja Tanysiptera ellioti:  Molukkienparatiisikalastaja Tanysiptera galatea  Neitoparatiisikalastaja Tanysiptera nympha  Numforinparatiisikalastaja Tanysiptera carolinae  Ruskoparatiisikalastaja Tanysiptera danae
Suvut ja lajit > Pikkukalastajat (Ceyx)

| --- | --- |
 Australianpikkukalastaja Ceyx pusillus  Bismarckinkalastaja Ceyx websteri  Celebesinpikkukalastaja Ceyx fallax  Filippiinienpikkukalastaja Ceyx melanurus  Hopeakalastaja Ceyx argentatus:  Jokikalastaja Ceyx cyanopectus  Kolmivarvaskalastaja Ceyx erithaca  Melanesianpikkukalastaja Ceyx lepidus  Papuansinikalastaja Ceyx azureus
Suvut ja lajit > Pyhimyskalastajat (Todiramphus)

| --- | --- |
 Australianmetsäkalastaja Todiramphus macleayii  Boraborankalastaja Todiramphus tutus  Etelämolukkienkalastaja Todiramphus lazuli  Kastanjakalastaja Todiramphus farquhari  Marquesasinkalastaja Todiramphus godeffroyi  Mikronesiankalastaja Todiramphus cinnamominus  Negrosinkalastaja Todiramphus winchelli  Pohjoismolukkienkalastaja Todiramphus diops  Pyhimyskalastaja Todiramphus sanctus  Riukiunkalastaja Todiramphus miyakoensis  Ruosteperäkalastaja Todiramphus pyrrhopygius:  Salomoninsinikalastaja Todiramphus leucopygius  Surukalastaja Todiramphus funebris  Tahitinkalastaja Todiramphus veneratus  Talaudinkalastaja Todiramphus enigma  Teräskalastaja Todiramphus nigrocyaneus  Timorinkalastaja Todiramphus australasia  Tuamotunkalastaja Todiramphus gambieri  Turkoosikalastaja Todiramphus chloris  Valkopääkalastaja Todiramphus saurophagus  Valkoselkäkalastaja Todiramphus albonotatus
Suvut ja lajit > Sulttaanikalastajat (Pelargopsis)

Mustanokkakalastaja Pelargopsis melanorhyncha
Ruhtinaskalastaja Pelargopsis amauroptera
Sulttaanikalastaja Pelargopsis capensis
Suvut ja lajit > Täplämetsäkalastajat (Actenoides)

| --- | --- |
 Erakkokalastaja Actenoides monachus  Mindanaonkalastaja Actenoides hombroni  Prinssikalastaja Actenoides princeps:  Täplämetsäkalastaja Actenoides lindsayi  Viherlakkikalastaja Actenoides concretus  Viiksikalastaja Actenoides bougainvillei
Suvut ja lajit > Viherkalastajat (Chloroceryle)

Isoviherkalastaja Chloroceryle amazona
Pikkuviherkalastaja Chloroceryle aenea
Ruostekalastaja Chloroceryle inda
Viherkalastaja Chloroceryle americana
Suvut ja lajit > Vuorikalastajat (Syma)

Keltanokkakalastaja Syma torotoro
Vuorikalastaja Syma megarhyncha
Suvut ja lajit > Lajit, joilla on oma sukunsa

Celebesinsinikalastaja Cittura cyanotis
Kirjokalastaja Ceryle rudis
Koukkukalastaja Melidora macrorrhina
Loistokalastaja Caridonax fulgidus
Tiikerikalastaja Lacedo pulchella
Aiheesta muualla

Kuningaskalastaja videoita Internet Bird Collection
Las Tunas

| Las Tunas |
| --- | --- |
 Vaakuna
 Sijainti
Valtio:   Kuuba
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Las Tunas
Pinta-ala:  6 593 km²
Väkiluku (2012):  532 645
 – väestötiheys:  81 as./km²
Las Tunas on yksi Kuuban provinsseista. Sen pinta-ala on 6 593 neliökilometriä ja väkiluku 532 645 asukasta (2012).
Vaikka Las Tunasin maakunta liittyy historiallisesti Orienteen, sillä on monia yhteisiä omaisuuksia läntisen Camagüeyn provinssin kanssa. Sisämaan tasaisilla ruohokentillä on sokeritehtaita ja karjatiloja, kun taas pohjoisrannikon rannat pysyvät villeinä ja vähämatkailijaisina.
Kunnat

Amancio
Colombia
Jesús Menéndez
Jobabo
Las Tunas
Majibacoa
Manatí
Puerto Padre
Lacistema

| Lacistema |
| --- | --- |
 Lacistema pubescens
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Lacistemataceae
Suku::  Lacistema  Sw.
Katso myös
   Lacistema Wikispeciesissä   Lacistema Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lacistema on Lacistemataceae-heimoon kuuluva kasvisuku, johon kuuluu kymmenkunta lajia.
Brasiliassa Amazonian alueen alkuperäisasukkaat ovat käyttäneet Lacistema-suvun lajeja reumatismin, oksentelun, punataudin ja erilaisten särkyjen hoitoon sekä kuumeen alentamiseen.
Lajeja

Lacistema aggregatum
Lacistema grandifolium
Lacistema hasslerianum
Lacistema krukovii
Lacistema lucidum
Lacistema macbridei
Lacistema nena
Lacistema polystachyum
Lacistema pubescens
Lacistema robustum
Latvian europarlamenttivaalit 2014

Latvian europarlamenttivaalit 2014 järjestettiin 24. toukokuuta 2014, ja ne olivat osa vuoden 2014 europarlamenttivaaleja koko unionin alueella. Vaaleissa valittiin 8 europarlamentaarikkoa kaudeksi 2014–2019.
Kuusjärvi (Hämeenlinna)

| Kuusjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Hämeenlinna
Koordinaatit:  61°05′59″N, 25°10′09″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Teuronjoen valuma-alue (35.83)
Laskuoja:  oja Isojokeen 
Järvinumero:  35.836.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  146,9 m  
Rantaviiva:  0,631 km  
Pinta-ala:  2,436 ha  
 fiKuusjärvi 
Kuusjärvi  on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa Kostilan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,4 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee ojitetun suon sisällä. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä ja se on autio. Sen itäpuolelle sijaitsevalle mäelle tulee metsäautotie Elkkilän ja Ronnin yhdistävältä tieltä.
Vesistösuhteet

Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Teuronjoen valuma-alueeseen. Se jaetaan vielä Mustajoen valuma-alueeseen, johon järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 146,9 metriä mpy. Ympäröivän suon ojat on johdettu järveen. Järvestä lähtevä laskuoja on kaitettu pohjoissuuntaan, jossa se kääntyy maaston mukaan Isokorpeen, jossa se yhtyy Isojokeen. Isojoki yhtyy Elkkilässä Mustajokeen, joka laskee Pääjärveen.
Kuopion korttelimuseo

| Kuopion korttelimuseo |
| --- | --- |
 Kuopion korttelimuseon katuopaste.
Tyyppi:  kotimuseo
Sijainti:  Kirkkokatu 22, 70100 Kuopio
Perustettu:  1982
Kotisivut:  Kuopion korttelimuseo
Koordinaatit:  62.88878°N, 27.68521°E
 fiKuopion korttelimuseo 
   
Kuopion korttelimuseo on Kuopion keskusta-alueella, Väinölänniemen kaupunginosassa sijaitseva rakennus- ja kulttuurihistoriallinen museokokonaisuus. Kortteliin kuuluu 11 rakennusta, joista kolme on alkuperäisellä paikallaan. Rakennuksissa tuodaan esille erityisesti kuopiolaista asumista 1700-luvun lopulta 1930-luvulle. Mukana on myös suutarin, räätälin ja kutojan verstaat sekä apteekkimuseo. Kuopion korttelimuseo esittelee osaltaan Kuopion kulttuurihistoriallinen museon kokoelmia.
Museon perustamisesta päätettiin vuonna 1972, ja yleisölle se avattiin vuonna 1982. Museo tunnettiin vuoteen 1990 saakka nimellä Kuopion ulkomuseo. Vuonna 1987 alueelle siirrettiin vanha apteekkitalo, josta muodostettiin vuonna 1992 yleisölle avattu apteekkimuseo. Vuonna 1990 ulkomuseon kortteli uudelleennimettiin Kuopion korttelimuseoksi.
Puinen museokortteli kuuluu osana Kuopion Snellmanin puiston, tuomiokirkon ja puukorttelien nimellä tunnettuun valtakunnallisesti merkittävään rakennettuun kulttuuriympäristöön (RKY) ja sijaitsee myös Kuopion kansallisen kaupunkipuiston alueella.
Rakennukset

Korttelimuseon kokonaisuuteen kuuluu muun muassa... Minna Canthin salonki...