Öljykausi
Historia

Maaöljyn jalostamiseen ja poraamiseen tarkoitettu teknologia alkoi kehittyä 1800-luvun puolivälissä. Karl Benz keksi bensiinikäyttöisen polttomoottorin vuonna 1879 ja valmisti ensimmäisen kaupallisen auton vuonna 1885. Öljykauden katsotaan kuitenkin varsinaisesti alkaneen vasta laajamittaisen öljyntuotannon käynnistymisestä Yhdysvalloissa vuonna 1901. Öljyn merkitystä kasvatti aluksi erityisesti autoteollisuuden kehitys, jonka edelläkävijänä toimi vuonna 1903 Detroitiin perustettu Ford Motor Company. Öljyllä oli ratkaiseva merkitys myös 1930-luvun laman jälkeisen Yhdysvalloissa toteutetun New Deal-politiikan onnistumiselle sekä toiseen maailmansotaan liittyvän sotatarviketeollisuuden taloutta ja työllisyyttä kasvattaneelle vaikutukselle.
Maaöljyn varsinainen kultakausi koitti kuitenkin vasta toisen maailmansodan jälkeen. Seuranneilla vuosikymmenillä löydettiin joka vuosi valtavia öljylähteitä ja tuotanto kasvoi rajoituksetta eksponentiaalista käyrää noudattaen. Länsimaiden ja Neuvostoliiton taloudet kasvoivat jättiharppauksin, sosiaalisia järjestelmiä uudistettiin horjumattomassa kasvu-uskossa ja mikään ei näyttänyt mahdottomalta – pääsihän ihminen kuuhun asti. Kultakausi kuitenkin päättyi vuonna 1970, jolloin Yhdysvaltain öljyntuotanto saavutti huippunsa ja uusien öljylähteiden löytämisen tahti hidastui. Seurannutta 1970-lukua leimasivat öljyntuotannon kasvun hidastuminen, öljykriisit, osittainen paluu kivihiileen energianlähteenä sekä Yhdysvallojen epäonnistunut yritys kasvattaa maan energiaomavaraisuutta biopolttoaineilla. Talousjärjestelmiä liberalisoitiin ja Yhdysvaltojen valtiontalous aloitti velkaantumisensa.
Ronald Reaganin hallitus palautti länsimaiden uskon öljyn tulevaisuuteen 1980-luvulla samaan aikaan, jolloin Neuvostoliiton tuotanto alkoi hidastumaan. Neuvostoliiton tuotanto saavutti huippunsa vuonna 1987 ja maa hajosi vuonna 1991. Länsimaissa sen sijaan liberaali kauppapolitiikka sekä Yhdysvaltojen sotilaallis-taloudellinen hegemonia mahdollisti halvan öljyn hankkimisen loputtomasti kasvavaa velkaa vastaan tuottajamaista kuluttajamaihin, jolloin 1990-lukua leimasi alentuneiden kuljetuskustannusten myötä teollisuustuotannon siirtäminen halvemman työvoiman maihin. Öljyntuotannon kasvu kuitenkin pysähtyi ja öljyn hinta lähti kasvuun vuonna 2005, jolloin koko maailma todennäköisesti saavutti M. King Hubbertin vuonna 1956 ennustaman öljyhuipun.
Kun öljyntuotanto lähti voimakkaaseen kasvuun 1900-luvun alussa, ensimmäiset hyödynnetyt öljyesiintymät olivat niitä, jotka olivat helpoimmin löydettävissä ja hyödynnettävissä. Öljyntuotannon hyötysuhde oli erittäin korkea, ja vielä 1940-luvulla Yhdysvalloissa kyettiin tuottamaan sata barrelia öljyä jokaista öljyntuotannossa kulutettua barrelia kohden. Tämä suhde on kuitenkin ajan myötä heikentynyt, koska helpoimpien lähteiden ehtyessä on jouduttu siirtymään yhä hankalammin hyödynnettävissä oleviin esiintymiin. Yhdysvaltojen öljyntuotanto tuotti vuonna 2011 enää 15 barrelia öljyä jokaista tuotannossa kulutettua barrelia kohden. Joseph Tainterin mukaan öljyntuotanto oli kaikkialla maailmassa muuttumassa kalliimmaksi ja riskialttiimmaksi. Öljyä on lähdetty etsimään yhä "syvemmistä, pimeämmistä, kylmemmistä, kaukaisemmista ja vaarallisemmista paikoista". Samalla tuotannon edellyttämä teknologia on muuttunut yhä kompleksisemmaksi ja vaativammaksi. Tässä mielessä hän pitää vuoden 2010 Meksikonlahden öljyonnettomuutta kehityksen odotettavissa olleena tuloksena.