stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muhammedin historiallisuus
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Israelilainen kritiikki

Israelilainen arkeologi Yehuda Nevo (1932–1992) on perustellut arkeologisten tutkimustensa avulla näkemystä, että Lähi-idän arabivalloitus ei ollut ulkopuolelta tullut invaasio, vaan kyseessä oli alueella jo asuneiden arabiheimojen valtaannousu sekä taistelut etupäässä toisiaan vastaan. Nevo ei pidä Muhammedia historiallisena henkilönä. Nevo on tutkinut Lähi-idän autiomaista löytyneitä piirtokirjoituksia ja havainnut, että niihin ilmestyy islamilaista sanastoa vasta 700-luvun lopulta alkaen. Vaikka islamia edeltävää "muhammadismia" esiintyy virallisissa piirtokirjoituksissa jo vuosina 690–723 sitä ei kuitenkaan esiinny vielä yksityisissä teksteissä, kuten hautakirjoituksissa ennen 700-luvun loppua.
Professori Suliman Bashear (1947–1991) katsoi, että Muhammed ei perustanut islamia, vaan se oli kehittynyt juutalaisuuden ja kristinuskon pohjalta.
Jerusalemin heprealaisen yliopiston professori Guy Stroumsa (1948–) osoitti, että islam sai oppinsa viimeisestä profeetasta manikealaisuudesta. 200-luvulla elänyt Mani piti itseään Aadamista alkaneen vanhatestamentillisten profeettojen sarjan jatkajana. Manikealaiset käyttivät hänestä kunnianimeä ”profeettojen sinetti”. Sillä ei kuitenkaan tarkoitettu, että Mani olisi ollut viimeinen profeetta, vaan sitä, että hän vahvisti eli sinetöi oikeaksi aikaisempien profeettojen sanoman. Islamilaisissa lähteissä kielikuva tulkittiin niin, että Mani olisi pitänyt itseään lopullisen tiedon ilmoittajana. Tämä Maniin liitetty väärinkäsitys siirrettiin koskemaan myös Muhammedia.
Muhammedin historiallisuutta koskevan keskustelun alueet

Muhammedin historiallisuutta koskevan kritiikin ydinasioina on tuotu esiin useita seikkoja. Niihin kuuluvat Muhammedia koskevien aikalaislähteiden puute ja varhaisten muhammed-merkintöjen tulkinta, Koraania koskevan tutkimuksen tulokset, jotka liittyvät kirjan sisältöön ja kieleen, Mekan kaupunkia koskevien historiallisten tietojen puuttuminen lähteistä, Muhammedin elämäkerran analyysi, mikä joidenkin mielestä viittaa kaunokirjalliseen sepittämiseen sekä islamin saamat vaikutteet zarathustralaisuudesta ja buddhalaisuudesta, mikä sopii huonosti teoriaan Muhammedista islamin perustajana. Parhaina todisteina Muhammedin historiallisuudesta Patricia Crone on pitänyt muutamaa kristillistä kirjallista lähdettä 600-luvulta. Useimmat islamin tutkijat ovat kuitenkin vedonneet siihen, että islamilaisella hadith-perinteellä täytyy olla luotettava ydin, joka täytyy vain kaivaa esille.
Muhammedista kertovat todisteet

Ibn al-Rawandi toteaa, että Muhammedia koskeva materiaali arabihistorioitsijoiden kirjoissa on "hirmuista mittasuhteiltaan ja uskomatonta yksityiskohtaisuudessaan". Hän kuitenkin toteaa, että aineistolähteet ovat järjestään myöhäisiä ja tendenssimäisiä.  Muhammedin historiallisuuden tueksi on silti löydetty muutamia 600-luvun lähteitä.
Muhammedista kertovat todisteet > 600-luvun kirjalliset lähteet

Profeetta Muhammed (tai joku hänen tapaisensa) esiintyy muutamassa Lähi-idän kristillisten oppineiden nimiin pannussa tekstilähteessä 600-luvulta. Robert G. Hoyland esittelee nämä viittaukset teoksessaan Seeing Islam as others saw it. Kaikkein vakuuttavimmaksi todisteeksi on tavallisesti esitetty käsikirjoitus nimeltä "Doctrina Jacobi". Islamilaisia lähteitä ei 600-luvulta ole peräisin. Joitakin 600-luvun Koraanin lehtiä on löydetty, mutta niissä ei mainita Muhammedia.
Muhammedista kertovat todisteet > 600-luvun kirjalliset lähteet > Doctrina Jacobi

Doctrina Jacobi on joskus vuoden 634 jälkeen Afrikassa juutalaisia vastaan tehty kiistakirjoitus. Siitä löytyvät seuraavat sanat:
”Väärä profeetta on ilmestynyt saraseenien pariin… Sanotaan, että profeetta on ilmestynyt ja tulee saraseenien joukossa ja julistaa voidellun saapumista, joka on tuleva. Kysyin… asiaa vanhalta mieheltä, joka oli perehtynyt kirjoituksiin… hän vastasi äänekkäästi ähkäisten: ”Hän on huijari. Tulevatko profeetat muka miekoin ja sotavaunuin? Tein tiedusteluja, ja ne jotka olivat tavanneet hänet sanoivat: ”Tuossa niin sanotussa profeetassa ei ole mitään totuutta, vain verenvuodatusta; sillä hän sanoo itsellään olevan paratiisin avaimet, mikä on uskomatonta.”
Käsikirjoitus kuvaa melskeisiä aikoja, jotka seurasivat sassanidivaltakunnan romahdusta 630-luvulla. Tunnettu islamin tutkija Patricia Crone on katsonut, että ”tämä lähde antaa melko kumoamattoman näytön siitä, että hän [Muhammed] on historiallinen hahmo”.  Professori Sean Anthony toteaa, että huolimatta saraseeniprofeetan nimettömyydestä, hänen "identiteettinsä on välittömästi selvä islamologille - - Hänen täytyy olla Muhammed".  Israelilaiset tutkijat Nevo ja Koren huomauttavat myös, että profeetan nimeä ei sanota. Häntä koskevat muut tiedot viittaavat kuitenkin siihen, ettei hän voi olla Muhammed. Profeetta julistaa voidellun saapumista, mikä kuuluu kristilliseen ja juutalaiseen Messias-myyttiin, mutta ei islamiin. Lisäksi profeetalla on Paratiisin avaimet. Tämäkin on kristillinen kielikuva, joka liittyy apostoli Pietarin Jeesukselta saamiin valtuuksiin. Paratiisin avaimet ilmestyvät islamiin vasta 800-luvulla. Profeetta on siten kristitty eikä muslimi. Teksti ei liioin puhu muslimeista vaan "saraseeneista", mikä on etninen eikä uskonnollinen käsite. Robert M. Kerr kirjoittaa, että kreikkalais-roomalaisissa lähteissä saraseeneilla aluksi tarkoitettiin Arabia Petraean asukkaita, kun taas Mekka ja Medina kuuluivat eteläisempään Arabia Desertaan, joiden asukkaat olivat "arabeja". Vasta ristiretkien aikaan nimitys "saraseeni" yleistyi tarkoittamaan kaikkia muslimeja. Viittaus profeettaan "saraseenien joukosta" ei tämän perusteella sovi Muhammediin.
Muhammedista kertovat todisteet > 600-luvun kirjalliset lähteet > Herakleioksen historia

Varhaisin tekstidokumentti, jossa nimi Muhammed esiintyy, on armenialainen Herakleioksen historia, joka kertoo tapahtumista vuoteen 661 asti. Siksi on päätelty, että se on kirjoitettu pian tuon vuoden jälkeen. Kirjoittajana on pidetty armenialaista piispaa nimeltä Sebeos, mutta tätä ei pidetä varmana tietona. Kirjoittaja kuvailee, miten keisari Herakleios voittaa juutalaiset, ja henkiin jääneet pakenevat ismaeliittien eli Abrahamin uskoon kääntyneiden arabien luokse. Heidän joukossaan on Mahmet-niminen kauppias. Tämä julistaa, että juutalaisilla ja arabeilla on yhteinen esi-isä, Abraham, jonka uskoa heidän kaikkien tulisi tunnustaa. Hän kehottaa sekä juutalaisia että ismaeliitteja palaamaan asuinsijoilleen, jotka Jumala on luvannut Abrahamille ja hänen lapsilleen. Voitto olisi varma, koska kukaan ei voi vastustaa niitä, joilla on Jumala puolellaan. Näin sitten tapahtuukin. Ismaeliitit lähtevät sotaan järjestäytyneenä 12 heimonsa mukaisesti 12 000 miehen sotaväeksi, johon myös juutalaiset liittyvät.
Jako kahteentoista heimoon muistuttaa juutalaisten alkuperäistä heimojakoa Kaanaan maata vallattaessa. Mahmet antaa käskyjä, jotka vastaavat Koraanin opetuksia: ei saanut syödä itsestään kuolleita eläimiä, juoda viiniä, valehdella eikä harjoittaa haureutta. Samat käskyt löytyvät juutalaisten Toorasta viinikieltoa lukuun ottamatta. Koraanissa viini sekä sallitaan (16:67, 47:15, 83:25) että kielletään (5:90, 2:219).
Historiikissa mainitaan nimeltä Mahmet-niminen ”ismaeliitti”, joka oli ammatiltaan kauppias, aivan kuten Muhammed. Jos teksti on aito, se olisi varhaisin kirjallinen maininta Muhammedista. Muhammed ei tekstissä kuitenkaan esiinny islamin profeettana, vaan julistaa juutalaiset ja arabit yhdistävää Abrahamin uskoa. Hän johtaa arabien ja juutalaisten yhdistettyä armeijaa Pyhän maan valtaamiseksi takaisin Bysantilta.
Patricia Crone pitää tekstiä todisteena profeetta Muhammedin historiallisuudesta. Yehuda Nevon mielestä teksti on myöhemmin tehty lisäys Sebeoksen kirjaan.  Ensinnäkään sen kuvaamia tapahtumia ei tunneta muualta. Toiseksi tekstin oletettu kirjoittaja Sebeos ei muissa yhteyksissä osoita tuntevansa Muhammedia. Sebeos nimittäin selostaa Muawijan vuonna 651 lähettämää kirjettä Bysantin keisarille. Muawija kehottaa keisaria kääntymään oikeaan uskoon seuraavin sanoin: ”Kiellä tämä Jeesus ja käänny palvelemani suuren Jumalan, isämme Abrahamin Jumalan puoleen”. Kirjeestä puuttuu viittaus Muhammediin, mikä Nevon mukaan todistaa, että tämä oli Sebeokselle tuntematon.
Sebeoksen teksti näyttää jonkinlaiselta muunnelmalta Toorassa kerrotusta Kaanaan valloituksesta. Erikoista siinä on arabien ja juutalaisten yhteistyö. Sebeoksen Muhammed-tarinalle löytyy varhainen esikuva 400-luvun Sozomenoksen kronikasta, jossa samaan tapaan tähdennetään arabien ja juutalaisten yhteistä uskoa.
Muhammedista kertovat todisteet > 600-luvun kirjalliset lähteet > Tuomas Presbyteeri

Robert Hoylandin mukaan varhaisin ei-islamilainen lähde, jossa Muhammed mainitaan nimeltä, on Tuomas Presbyteerin nimiin pantu teksti. Teksti on säilynyt 700-luvulta peräisin olevana syyrialaisena käsikirjoituksena, mutta se on kirjoitettu noin vuonna 640. Tekstikohta kuuluu seuraavasti:
"Vuonna 945, perjantaina 4 helmikuuta (634) yhdeksännellä tunnilla käytiin taistelu roomalaisten ja Muhammedin [MHMT] arabien välillä Palestiinassa 12 mailia Gazasta itään. Roomalaiset pakenivat jättäen jälkeensä patriisi bryrdn [Vardan?], jonka arabit tappoivat. Noin 4000 köyhää palestiinalaista tapettiin, kristittyjä, juutalaisia ja samarialaisia. Arabit hävittivät koko tienoon."
Hoyland uskoo, että teksti on aito, koska se antaa tarkan päiväyksen taistelulle. Fred Donner on katsonut tekstin osoittavan, että joku Muhammed-niminen henkilö on todella ollut olemassa ja johtanut jotakin liikettä. K-H. Ohlig näkee tekstin ajoituksessa ongelmia. Tuomas Presbyteeri kertoo, että arabit valloittivat Persian vuonna 636, mikä on liian varhainen ajankohta. Tekstissä mainittu kirkkojen ja luostareiden hävittäminen jo tuohon aikaan ei liioin ole saanut arkeologista vahvistusta. Ohlig uskoo, että kyseessä on 700-luvulla tehty lisäys, jossa myöhemmän ajan uskomuksia on projisioitu menneisyyteen.
Muhammedista kertovat todisteet > 600-luvun arkeologiset lähteet > Kolikot

Volker Popp on tulkinnut islamin historiaa arkeologisten lähteiden, kuten kolikoiden avulla. Popp katsoo, että umaijadikalifaatin uskontona oli kolikoiden nojalla arabikristillisyys, joka ensin esiintyi Johannes Kastajan palvontana Damaskoksessa ja myöhemmin al-Malikin tuomana Jeesus- (muhammad)-kulttina.  Sana muhammad (muodossa MHMT) esiintyy ensimmäisen kerran Iranin alueella lyödyissä arabialaisissa rahoissa  muodossa muhammad rasul Allah.   Muhammed ei siten tee ensiesiintymistään Arabian niemimaalta vaan kolikkotekstinä Iranista. Hoylandin, Johnsin sekä Cronen ja Hindsin mukaan ensimmäiset muhammad-tekstin sisältäneet kolikot ovat seuraavia:
arabialais-sassanidinen kuvernööri al-Malik ibn Abd Allahin kolikko tekstinä bism Allah Muhammad rasul Allah  vuodelta 66 AH/685–686 jaa. sekä toinen samanlainen vuodelta  67 AH/686–687 jaa.
arabialais-sassanidinen Basran kuvernöörin Khalid ibn Abd Allahin kolikko vuodelta 690–691 tekstinä bism Allah Muhammad rasul Allah.
Sana siirtyy idästä länteen ja vuonna 691 tulee kirjatuksi lauseena Muhammad rasul Allah Kalliomoskeijan seinään Jerusalemissa. Muhammed-tekstin myötä ristin käyttö loppuu valtiollisissa julistuksissa.
Muhammedista kertovat todisteet > 600-luvun arkeologiset lähteet > Kalliomoskeijan friisiteksti 691

Jerusalemin Kalliomoskeijan friisiteksti on kaikkein tärkein arkeologinen arabialaislähde islamin kehityksen varhaisvaiheista 600-luvulla. Vuonna 685 valtaan noussut kalifi Abd al-Malik antoi kirjoittaa kristologisen uskontunnuksensa rakennuttamansa temppelin sisällä olevan kahdeksankulmaisen arkadin mosaiikkifriisiin. Kalifi esittää tekstissä valtionuskontonsa ytimen. Teksti jakautuu kahteen osaan, joista toinen on arkadin sisäpuolella ja toinen ulkoseinällä. Ulkoseinän teksti toistaa sisäkehän asioita. Teksti koostuu melkein kokonaan lauseista, jotka löytyvät Koraanista, usein pienin muunnelmin. Mukana on myös katkelma Herran siunauksesta sekä Daavidin rukouksesta Vanhassa testamentissa. Pari tekstikohtaa on Marian suurasta, joka Birminghamin tekstilöydön perusteella oli olemassa jo 600-luvun alussa. Kalliomoskeijan mosaiikkifriisissä esiintyy myös aivan uusi ilmaisu: muhammad rasul Allah. Lause esiintyy kerran sisäkehässä ja viidesti ulkokehässä. Sana Jeesus esiintyy sisätekstissä kolme kertaa ja Muhammed kerran. Pääpaino on siten Jeesuksessa, josta teksti varsinaisesti kertoo.
Christoph Luxenberg katsoo, että sana muhammad ei friisitekstissä vielä ole profeetan erisnimi, vaan arabiankielisen ylistää-verbin gerundiivimuoto ”ylistetty”. Gerundiivitulkinnan mukaisesti sanan Muhammed sisältävä virke tulisi lukea: ”Ylistetty (on) Jumalan palvelija, hänen lähettiläänsä”. Myös ilmaisulla muhammad (ylistetty) tarkoitettaisiin Jeesusta ja se olisi hänelle annettu kunnianimi. Näin vältetään tekstin siirtyminen kahden eri henkilön välillä, ja teksti puhuisi koko ajan vain yhdestä. Sekä Jeesus että muhammad ovat tekstissä myös "Jumalan palvelijoita" ja "lähettiläitä" eli molemmat kuvaillaan identtisesti, mikä Luxenbergin mukaan  tukee tulkintaa. Kunnianimi muhammad olisi siten tullut täydentämään kalifi Muawijan aiemmin käyttöön ottamaa nimitystä Abd Allah eli Jumalan palvelija. Se muuttui myöhemmin muotoon Abdullah ja alettiin ymmärtää kunnianimen sijaan "Muhammedin" isän nimeksi ja sai muodon ibn Addullah (=Abdullahin poika). Arabiassa isännimi seuraa henkilönimeä, mikä olisi tehnyt  tämän muutoksen mahdolliseksi.
Hämmennystä on aiheuttanut myös ulomman friisitekstinpäättyminen toivotukseen, että Jumala hyväksyisi muhammadin esirukoukset Tuomiopäivänä. Esirukoukset eivät  kuuluu islamiin, kun taas kristinusko tuntee esirukoukset.
Luxenbergin mukaan arabiprofeetta Muhammed olisi siten syntynyt Jeesukselle annetun uuden kunnianimen personifikaationa, kun taas vanha kunnianimi olisi muuntunut Muhammedin isäksi. Tällä tavoin arabiuskonto olisi viimein saanut oman profeettansa, joka siltä oli puuttunut. Juutalaisuudellahan oli Mooses, zarathustralaisuudella Zarathustra ja kristinuskolla Jeesus.
Muhammedista kertovat todisteet > Koraani todisteena

Muuan mahdollinen Muhammedista todistava lähde voisi olla Koraani, jota yleisesti pidetään 600-luvun alun lähteenä. Islaminuskon mukaan Koraani todistaakin Muhammedin historiallisuudesta ja kertoo paljon hänen elämästään. Todistelu liikkuu kuitenkin loogisesti kehässä, sillä Muhammedin elämäkerrat ja hadith-kirjallisuus on osittain kirjoitettu selityksinä Koraanin eri kohtiin.  Koraani kertoo Muhammedin ilmestyksistä ja hänen elämästään vain, jos ensin uskomme, että asia on niin.
Koraanin vanhin tunnettu käsikirjoitus on kaksi pergamenttisivua käsittävä niin sanottu Birminghamin käsikirjoitus. Sen ikää tutkittiin vuonna 2015 radiohiilimenetelmällä. Tutkimus osoitti, että pergamenttipohja oli peräisin ajalta 569–645. Käsikirjoitusta on siksi pidetty todisteena siitä, että Koraani on peräisin Muhammedin elinajalta. John Wansbrough on todistellut, että nykyisen muotoinen Koraani kanonisoitiin vasta 800-luvulle tultaessa. Perusteena oli muun muassa se, että Koraania ei missään lähteessä lainata ennen Ibn Ishaqin Muhammed-elämäkertaa. Birminghamin käsikirjoitus osoittaa, että Koraanin jotkut osat ovat 600-luvun alusta, mutta näiden osien sisältö on kristillistä eikä islamilaista.
Karl-Heinz Ohlig on arvellut, että Koraanin tekstit olisivat peräisin pääosin Iranin Khorasanista ja Mervistä eli Keski-Aasiasta.
Muhammedista kertovat todisteet > Koraani todisteena > Koraanin kieli ja kirjoitusjärjestelmä

Alphonse Mingana (k. 1937) ja Christoph Luxenberg katsovat osoittaneensa, että Koraani on osittain kirjoitettu syyro-arameaksi (Jeesuksen äidinkielellä) eikä arabiaksi. Minganan mukaan jopa sana Koraani on arameaa ja tarkoittaa syyrialais-kristillisessä kirkossa käytettyä "lukemistoa". Koraanissa myös käytettiin kirjaimistoa, joka ei noudattanut Arabian niemimaalla käytettyä järjestelmää, vaan syyrialaista. Koraanin kieli ja kirjaimisto viittaisi siten siihen, että tekstien alkuperä ei olisi Arabian niemimaalla, missä Muhammedin katsotaan vaikuttaneen.  Robert M. Kerr on tutkinut Koraanin kirjaimistoa ja arvelee, että käytetyn merkistön perusteella Koraani liittyy "keskiaramealaiseen"  kirjoituskulttuuriin sassanidien Persiassa  ja siellä hatralaiseen perinteeseen, joka vaikutti Mervissä. Koraanin vanhimmat tekstit olisivat siten syntyneet kaukana Arabian niemimaasta.
Gerd-Rüdiger Puin on tutkinut Koraanin Sana'an käsikirjoituksia. Hän on arvioinut, että Koraani on syntynyt satojen vuosien aikana, osittain ehkä jo 500-luvulla ennen Muhammedin ilmoitettua elinaikaa. Hänen mukaansa noin viidesosa Koraanista on käsittämätöntä millä tahansa kielellä, ja käännösvaikeudet johtuvat tästä, eivät arabian kielen erityispiirteistä.
Jean-Jacques Walther on analysoinut Koraanin tyyliä matemaattisen kooditeorian avulla ja väittää, että sen perusteella Koraanin kirjoittajia olisi ollut vähintään 30 ja enintään 100.
Muhammedista kertovat todisteet > Koraani todisteena > Arabian niemimaan kuvaukset

Koraani ei paria mahdollista poikkeusta lukuun ottamatta mainitse Arabian niemimaahan liittyviä paikannimiä. Nämä sisällölliset piirteet eivät sovi teoriaan, että Koraani olisi peräisin Arabian niemimaalta. Sana "Mekka" esiintyy Koraanissa vain kerran, voiton suurassa 48, eikä tämäkään (bi-batni makkala) varmuudella tarkoita juuri Mekan kaupunkia. Medinan asukkaat mainitaan yhden kerran, mikä tapahtuu suurassa 9 (”Ei ole soveliasta Medinan asukkaille…  jäädä pois Jumalan lähettilään retkeltä”). Kaaban temppeliä ei mainita. "Badr" mainitaan suurassa 3 (”Jumala auttoi teitä Badrissa”), mutta Christoph Luxenberg arvelee, ettei kyse ole paikannimestä, vaan sanasta bi-’idr, joka tarkoittaa ”taivaallisella avulla”.
Koraanista puuttuvat Arabiaan liittyvä sanasto ja paikannimet. Luonto- ja yhteiskuntakuvauksetkaan eivät sovi autiomaahan. Kameleista puhutaan lähinnä silloin, kuin aiheena ovat Raamatun kertomukset. Sen sijaan puhutaan viljasta, oliiveista, viinirypäleistä, jokien käytöstä liikenteessä, laivoista ja kalastuksesta merellä. Nämä kuvaukset sopivat Iraniin tai Mesopotamiaan (nykyinen Irak), eivät kuivalle hiekka-aavikolle. Myös kaupallinen sanasto on runsasta. Sekään ei sovi yleiskuvaan, sillä Patricia Cronen mukaan Mekka-nimistä kauppapaikkaa tai pyhiinvaelluskohdetta ei 600-luvun Arabiassa ollut olemassa.
Muhammedista kertovat todisteet > Koraani todisteena > Muhammed Koraanissa

Islamilaisen tulkinnan mukaan Muhammed liittyy tavalla tai toisella Koraanin jokaiseen suuraan ja kertoo paljon profeetasta. Todellisuudessa sana Muhammed esiintyy Koraanissa vain neljä kertaa, joista vain yksi kiistattomasti liittyy arabiprofeetta Muhammediin. Koraanin joitakin suuria on löytynyt 600-luvun alkuun sijoitetuista käsikirjoituksista, mutta näissä teksteissä Muhammedia ei mainita. Muhammedin puuttuminen Koraanista näyttäisi osoittavan, että sen tekstejä kirjoittanut uskonnollinen liike ei vielä tuntenut häntä.
Ajallisesti Koraanin myöhäisimpiin kuuluvassa suurassa 33 puhutaan profeetasta, jolle Jumala myöntää sellaisia seksuaalisia erioikeuksia, jotka ovat vieraita kristinuskolle. Profeetta ihastuu ottopoikansa Zaidin vaimoon. Hän saa Jumalalta luvan mennä naimisiin tämän kanssa, kun nuorelle parille ensin järjestetään avioero. Hän saa myös naida haluamansa määrän uskovia naisia ja ottaa orjattaria mistä ryhmästä tahansa. Jotkut suuran ilmaisut viittaavat siihen, että puhutaan jo kuolleesta henkilöstä. Jakeessa 40 esitetään profeetta Muhammediin liitettyjä ominaisuuksia. Siinä todetaan: ”Muhammed ei ole kenenkään miehenne isä, vaan Jumalan lähettiläs ja profeettojen sinetti.” Islamiin kuuluu ajatus, että Muhammed on viimeinen profeetta, mihin viitataan käsitteellä ”profeettojen sinetti”. Lainatussa virkkeessä asiaa vielä vahvistaa maininta siitä, ettei profeetta ole ”kenenkään miehenne isä”. Jos profeetalla olisi poika, hänenkin kuuluisi olla profeetta. Koska sellaista ei ole, Muhammed on viimeinen. Suuran 33 sisältö on ei-kristillinen, joten siinä mainittu ”Muhammed” ei voi enää olla Jeesus. Suura 33 onkin ainoa, jossa varmuudella puhutaan profeetta Muhammedista.
Ohlig on analysoinut myös paria muuta Koraanin kohtia. jotka mahdollisesti viittaisivat Muhammediin, mutta päätyy siihen, että niissä on joko kyse Mooseksesta tai sitten toistaiseksi nimettömäksi jääneestä arabiprofeetasta. Koraanissa tosin puhutaan "Jumalan lähettiläästä" yli 300 kertaa, mutta tällöin ei ole selvää ketä tarkoitetaan, sillä lähettiläitä olivat kaikki ne profeetat, joilla oli "kirja", ja tällaisia olivat myös Mooses (136 mainintaa) ja Jeesus (23 mainintaa).
Muhammedista kertovat todisteet > Koraani todisteena > Koraanin tarinat

Vuonna saksalainen 1970 Günter Lüling julkaisi väitöskirjan Kritisch-exegetische Untersuchung des Qur'antextes ja vuonna 1973 teoksen Ûber den Ur-Quran, joka käännettiin myös englanniksi. Kirjat saivat liikkeelle uudenlaisen tavan tutkia Koraania historiallis-kriittisesti. Lüling tuli siihen tulokseen, että jopa kolmasosa Koraanin suurista olisi alun perin kristillisiä hymnejä. Hän tulkitsi asian niin, että Muhammed oli saanut Mekassa vahvoja kristillisiä vaikutteita. Esimerkkinä kristillisestä suurasta on Al-Alaq (suura 96). Myöhemmin Koraanin kristillissävyisiä tekstejä on revisionistisen tutkimuksen piirissä alettu pitää todisteena siitä, että Koraanin monet suurat ovat alkuaan syntyneet itäisen kristillisen kirkon lukemistoiksi. Mohammed Lamsiah on esittänyt Norsun suuralle vaihtoehtoisen tulkinnan, joka perustuu Sebeoksen Herakleioksen historiaan. Tulkinta irrottaa suuran islamilaisesta viitekehyksestä.  Markus Groß on todistellut, että uskottomien suura (109) on buddhalainen mieteruno, joka Koraanissa on osittain käännetty väärin.