stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Polyvinyylipyrrolidoni
Ominaisuudet

Polyvinyylipyrrolidoni on termoplastinen polymeeri. Sen molekyylimassa on tavanomaisesti 2 500–2 200 000 g/mol. Polymeerin sulamispiste on 100–140 °C. Monet polyvinyylipyrrolidonin ominaisuudet riippuvat sen molekyylimassasta ja polymeerin absorboiman kosteuden määrästä. Esimerkiksi lasisiirtymälämpötila on 100–180 °C ja on sitä korkeampi mitä suurempi molekyylimassa on. Absorboitunut kosteus alentaa lasisiirtymälämpötilaa. Aine liukenee veteen, alkoholeihin ja kloorattuihin hiilivetyihin, mutta ei esimerkiksi ketoneihin tai estereihin. Yhdisteen pyrrolidonirengas hydrolysoituu väkevien happojen vaikutuksesta. Polyvinyylipyrrolidoni muodostaa komplekseja jodin ja useiden orgaanisten yhdisteiden kanssa.
Valmistus ja käyttö

Polyvinyylipyrrolidonia valmistetaan radikaalipolymeroinnilla N-vinyylipyrrolidonista vesiliuoksessa. Valmistettaessa molekyylimassaltaan pieniä polymeerejä käytetään radikaali-initiaattorina vetyperoksidin ja ammoniakin seosta, ja suurempien polymeerien valmistuksessa käytetään orgaanisia peroksideja tai atsoyhdisteitä.
Polyvinyylipyrrolidonia käytetään muun muassa lääkeaine- ja kosmetiikkavalmisteiden stabilisoijana, tekstiilien värjäytymistä auttavana aineena, painomusteiden valmistamiseen, liimojen valmistamiseen, pesuaineissa ja elintarvikkeiden lisäaineena E-koodilla E1201. Polyvinyylipyrrolidonin ja jodin kompleksia käytetään desinfiointiin. Yhdistettä on käytetty myös veriplasmankorvikkeena.
Ponta da Oliveira

Ponta da Oliveira sijaitsee Madeiran saaren eteläosassa. Madeiran saari jaettiin 1400-luvulla João Gonçalves Zarcon ja Tristão Vaz Teixeiran hallintoalueisiin. Rajalinja kulki Ponta do Tristãosta Ponta da Oliveiraan.
Polyvinyylifluoridi

Polyvinyylifluoridin rakenne
Polyvinyylifluoridi eli PVF on polyolefiineihin kuuluva polymeeri. Sen valmistuksessa käytettävä monomeeri on vinyylifluoridi. Polyvinyylifluoridilla on useita käyttökohteita.
Ominaisuudet

Polyvinyylifluoridi on rakenteeltaan polyvinyylikloridia muistuttava. Polyvinyylifluoridin tavanomainen molekyylimassa on 143 000–165 000 g/mol. Sen sulamispiste on 178–210 °C. Valmistuslämpötila vaikuttaa sulamispisteeseen. Sulana polymeerillä on taipumus hajota ja vapauttaa vetyfluoridia. Polyvinyylifluoridille tapahtuu kaksi lasisiirtymää, joista ensimmäinen tapahtuu -20 – -15 °C:n lämpötilassa ja toinen 40–50 °C:n lämpötilassa. Polymeeri on termoplastista. Yhdisteen tiheys on 1,38–1,72 g/cm3. Kiteisyysaste on 20–60 %. Polymeeri on veteen liukenematon ja liukenee ainoastaan kuumiin poolisiin oraanisiin liuottimiin esimerkiksi asetoniin ja muihin ketoneihin, dimetyyliformamidiin ja dimetyylisulfoksidiin. Polyvinyylifluoridi kestää hyvin useiden kemikaalien, sään ja UV-säteilyn vaikutuksia. Kaasut diffundoituvat polyvinyylifluoridin läpi vain vähäisessä määrin.
Valmistus ja käyttö

Polyvinyylifluoridia valmistetaan radikaalipolymeroinnilla vinyylifluoridista 50–150 °C:n lämpötilassa. Radikaali-initiaattoreina reaktiossa käytetään peroksideja tai atsoyhdisteitä. Varhaisimmissa tuotantoprosessissa liuottimena käytettiin tolueenia, mutta nykyaiset prosessit tapahtuvat suspensiona vedessä. Katalyyttinä voidaan käyttää tetrabutoksiboraania, jolloin polymerointi tapahtuu alemmassa lämpötilassa.
Polyvinyylifluoridia käytetään erityisesti kalvoina, mutta siitä valmistetaan lisäksi kuituja ja kappaletavaroita. Sopiva käyttölämpötila on -180–150 °C. Koska polymeeri vapauttaa vetyfluoridia sulana, käytetään tuotteiden valmistuksessa erityisiä liuotinmenetelmiä. Esimerkiksi kalvoja valmistetaan ekstruusiolla ja liuotin haihdutetaan pois. Polyvinyylifluoridia käytetään esimerkiksi metallien, paperin, puun ja muiden polymeerinen pinnoittamiseen suojaavalla kerroksella. Käyttöä näillä on muun muassa autoissa, lentokoneiden sisätiloissa ja putkissa. Polyvinyylifluoridikalvoja käytetään myös aurinkokennoissa, koska se ei absorboi sähkömagneettista säteilyä.
Poliorokote

Suun kautta annettava poliorokote
Injektiorokote
Poliorokote on polion torjumiseen tarkoitettu rokote. Poliorokotetta on käytössä kahta eri tyyppiä, heikennettyjä eläviä viruksia sisältävää suun kautta otettavaa Sabin-rokotetta ja inaktivoituja viruksia sisältävää, pistoksena annettavaa Salk-rokotetta. Suomessa käytetään nykyisin pelkästään pistoksena annettavaa rokotetta, mutta monissa maissa lapselle annetaan ensin pistoksena Salk-rokote ja tehosteena Sabin-rokote. Sabin-rokotteen saaneella on noin yhden miljoonasosan riski sairastua polioon.
Suomessa poliorokote on ollut osa kansallista rokoteohjelmaa vuodesta 1957, ja se annetaan yleensä osana monilta taudelta suojaavaa rokotussarjaa. Yksittäistä poliorokotetta annetaan esimerkiksi tehosterokotteena henkilöille, jotka matkustavat maahan, jossa esiintyy poliota.
Maailman terveysjärjestön vuonna 1988 alkaneen polionhävitysohjelman  ansiosta villi poliovirus on hävinnyt jo melkein koko maailmasta. WHO ylläpitää listaa maista, joihin matkustaville suositellaan poliorokotusta, jos maassa on tarkoitus oleskella yli neljä viikkoa ja edellisestä rokotuksesta on yli vuosi.
Salk-rokote

Pistoksena annettavan poliorokotteen kehitti Jonas Salk vuonna 1955. Se sisältää inaktivoituja polioviruksia ja annetaan pistoksena lihakseen. Rokotteen kliininen teho on erinomainen, mutta suojan saavuttaminen vaatii 3–4 rokoteannosta. Suomen rokoteohjelmassa nämä annetaan lapselle viitosrokotteen osana 3, 5 ja 12 kuukauden iässä. Myöhempiä tehosteita ei normaalisti tarvita. Rokotteen kliininen teho kahden rokotuskerran jälkeen on 95 % ja suoja kestää useita vuosia.
Jo muutama vuosi Salkin rokotteen käyttöönoton jälkeen polion ilmaantuvuus Yhdysvalloissa putosi 18 tapauksesta 100 000 asukasta kohti alle kahteen.
Salkin rokote antaa ainoastaan vasta-ainevälitteisen immuniteetin, eikä estä viruksen kantajuutta, jos rokotettu joskus polioviruksen suolistoonsa saa. Itse rokotteesta ei kuitenkaan ole mahdollista saada tartuntaa.
Salkin rokotteen antamiseen ei liity vasta-aiheita. Rokote voidaan antaa myös raskaana oleville ja immuunipuutteisille. Se on myös erittäin hyvin siedetty. Pistoksen jälkeisiä paikallisoireita on Suomessa raportoitu 4 %:lla lapsista, yleisoireita kuten levottomuutta, kuumetta tai ripulia hieman enemmän.
Sabin-rokote

Sabin-rokotteen kehitti Albert Sabin. Se rekisteröitiin käyttöön Yhdysvalloissa vuonna 1963, mutta rokote oli ollut käytössä jo aiemmin Neuvostoliitossa, missä sen tehokkuuteen ja turvallisuuteen liittyvä kenttätutkimus pääasiallisesti tehtiinkin. Sabinin rokote muodostuu elävistä polioviruksista, joiden taudinaiheuttamiskykyä on kemiallisesti heikennetty ja rokoteaine nautitaan suun kautta. Sabinin rokote käynnistää vasta-ainetuotannon suolen limakalvolla samaan tapaan kuin luonnollinen polioinfektio. Tuntemattomista syistä Sabinin rokotteen kliininen teho ei ole aivan yhtä hyvä kuin Salkin rokotteella, mutta jos ensimmäisen annoksen antaminen onnistuu, syntyvä immuniteetti lienee elinikäinen.
Sabinin eläviä viruksia sisältävän rokotteen ongelmana on, ettei sitä voida käyttää immuunipuutteisille henkilöille. Lisäksi rokotteeseen liittyy pieni, mutta olemassaoleva riski oireisen polioinfektion saamisesta. Sairastumisriskiksi on arvioitu 0,8–2 tapausta miljoonaa rokotettua kohti. Rokotettu myös erittää poliovirusta ulosteisiinsa jonkin aikaa ja jos rokotuskattavuus on matala, on vaarana syntyä rokoteperäinen epidemia, jollaisia onkin puhjennut paikoitellen muun muassa Filippiineillä ja Madagaskarilla. Tartuntariskin vuoksi immuunipuutteiset henkilöt eivät saisi olla tekemisissä Sabin-rokotetun henkilön kanssa noin kuukauteen.
Vuonna 2020 rokoteperäisiä tyypin 2 polioviruksen aiheuttamia sairastumisia raportoitiin yhteensä 959 tapausta 27 eri maassa.
Juuri tartuntariskin vuoksi Sabin-rokotteen käytöstä on pitkälti luovuttu niissä maissa, joilla on varaa maksaa selvästi kalliimmasta Salk-rokotteesta. Yhdysvalloissa tavattiin vuosittain vajaat kymmenen rokoteperäistä poliotapausta, kunnes Sabin-rokotteen käytöstä luovuttiin vuonna 1997.
Polion hävittämisessä maailmasta Sabin-rokotteella on kuitenkin ensisijainen rooli. Sen merkittävä etu on hinta, sillä vuonna 2020 yksi rokoteannos maksoi valmistajasta riippuen vain 0,12–0,98 Yhdysvaltain dollaria. Myös rokotteen antaminen on helppoa eikä tehosteita välttämättä tarvita.
Suomen vuoden 1985 rokotukset

Syksyllä 1984 Suomessa esiintyi poliotapauksia. Lääkintöhallitus käynnisti tammikuussa 1985 valtakunnallisen poliorokotusohjelman koko väestön rokottamiseksi poliota vastaan Polio-Sabin-rokotteella polioepidemian pysäyttämiseksi. Rokotekampanja toteutettiin sokeripalan avulla annetulla elävää virusta sisältävällä rokotteella 10. helmikuuta – 15. maaliskuuta 1985 välisenä aikana ja sen sai noin 95 prosenttia suomalaisista. Tällöin annettiin ensin perusimmuunius Salk-rokotteella. Kansalaisten keskuudessa oli tällöin jonkin verran epätietoisuutta, voiko sokeripalarokotteesta (Sabin-rokote) tauti levitä perheenjäseniin, jotka eivät ole saaneet Salk-rokotusta. Sabin-rokotusta seuraa nimittäin oireeton virusinfektio, joka voi levitä ympäristöön. Rokotteen haittoja todettiin Suomessakin sokeripalapoliokampanjan seurauksena ja rokotteen aiheuttamasta haitasta maksettiin korvauksia korkeimman oikeuden ennakkopäätökseen johtaneessa oikeusjutussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Poliorokote Wikimedia Commonsissa
Pohjolan Työ

| Pohjolan Työ |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Kustannus Oy Pohjolan Työ, Pohjois-Suomen Sanomalehti Oy
ISSN:  ISSN 0782-5390
Levikki:  enimmillään 8 500 (1978)
Perustettu:  1937
Lakkautettu:  2011
Sitoutuneisuus:  SDP
Kotikunta:  Oulu
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  2-6 kertaa/vko
Kieli:  suomi
Pohjolan Työ oli Oulussa vuosina 1937–2011 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen sanomalehti. Sen levikkialueena oli Pohjois-Pohjanmaa, Kainuu ja Lappi.
Perustaminen ja alkuvaiheet

Lehden perustamisen taustalla olivat Pohjois-Suomen sosiaalidemokraattien ja kansanrintamataktiikkaan siirtyneiden kommunistien yhteistyöpyrkimykset. Vasemmistoradikaalia Pohjan Voimaa painanut Työväen Kirjateollisuuden kirjapaino oli suljettu kommunistien toiminnan kieltämisen yhteydessä vuonna 1930. Sosiaalidemokraattien Pohjolan Työmies oli tehnyt vararikon vuonna 1933, minkä jälkeen vaatimatonta lehteä julkaistiin päätoimittaja Arvi Turkan nimissä. Neuvottelujen tuloksena syntyi uusi työväenlehti Pohjolan Työ, jonka kustannusyhtiö vuokrasi Kirjateollisuuden kirjapainon. Kustannus Oy Pohjolan Työn osakkaina oli myös kommunisteja, mutta yhtiön johto ja lehden toimitus olivat sosiaalidemokraattien käsissä. Suurimmat osakkaat olivat sosiaalidemokraattinen puolue sekä Oulun ja Kemin työväenyhdistykset.
Vuoden 1938 alusta säännöllisesti ilmestynyt Pohjolan Työ julisti tavoitteekseen työväen järjestäytymisen taisteluun taloudellisten ja valtiollisten oikeuksiensa sekä kansanvallan puolesta. Kuudesti viikossa ilmestynyt, yleensä neli- tai kuusisivuinen lehti toimitettiin ja painettiin Kirjateollisuuden tiloissa Oulun Pakkahuoneenkadulla. Se saavutti nopeasti noin 5 000 kappaleen levikin ja menestyi taloudellisesti varsin tyydyttävästi. Riittämättömistä toimitusresursseistaan huolimatta Pohjolan Työ pyrki sotavuosinakin olemaan täyden palvelun sanomalehti, joka tarjosi lukijoilleen monipuolisen annoksen ulkomaan- ja kotimaanuutisia, tietoa poliittisesta ja ammatillisesta työväenliikkeestä sekä kulttuuria, urheilua ja viihdettä. Se suhtautui sotaan realistisesti ja vierasti yhteistyötä Natsi-Saksan kanssa.
Taantuminen järjestölehdeksi

Sotien jälkeen Pohjois-Suomen kansandemokraatit perustivat oman Kansan Tahto -lehden. Pohjolan Työ luovutti vuokraamansa kirjapainon vuonna 1946 Työväen Kirjateollisuudelle, jonka määräysvalta jaettiin tasan kansandemokraattien ja sosiaalidemokraattien kesken. Kannatustaan menettäneen SDP:n lehden levikki laski ja se ajautui vakaviin talousvaikeuksiin. Pohjolan Työ joutui supistamaan toimintaansa ja vuonna 1953 sen ilmestymistiheyttä harvennettiin kolmeen kertaan viikossa. Kansandemokraattien käsiin joutuneen Kirjateollisuuden tilalle hankittiin T-lehdistö Oy:n avulla entisen Laatokka-lehden kirjapaino, jonka omistajaksi perustettiin PT-paino Oy. Uudet toimitilat saatiin työväenyhdistyksen omistamalta Teatteritalon tontilta. Lehden ensimmäiset numerot omassa kirjapainossa painettiin maaliskuussa 1954.
Säästötoimien seurauksena Pohjolan Työ muuttui täyden palvelun uutislehdestä sosiaalidemokraattiseksi järjestölehdeksi, jonka kehittämiseen ei ollut varoja eikä riittävästi tarmoa. Sen sisältöä leimasi taistelu kommunisteja ja sittemmin skogilaisia, maalaisliittoa ja Kekkosta vastaan. SDP:n 1950-luvun puoluehajaannuksesta lehti selvisi melko vähin vaurioin. Oulun kovassa lehtikilpailussa se jäi kuitenkin selvästi Kalevan, Kansan Tahdon ja Liiton varjoon.
Uuteen nousuun

1950-luvun lopussa ja 1960-luvulla Pohjolan Työ kamppaili olemassaolostaan ja pääsi SDP:n kannatuksen lisääntymisen myötä vähitellen uuteen nousuun. Sen kirjapainoyhtiö PT-paino hankki vuonna 1969 uuden rotaatiokoneen ja rakensi uuden toimitalon Karjasillan Ahjotielle. SDP:n uudistumisen sekä valtion ja ammattiyhdistysliikkeen tuen ansiosta voitiin ryhtyä kehittämään myös lehden sisältöä. 1970-luvun puolivälistä lähtien Pohjolan Työn muuttui ay- ja palkansaajalehden suuntaan ja sen toimittajakunta, sivumäärä, levikki ja liikevaihto kasvoivat. Levikki oli enimmillään noin 8 500 kappaletta vuonna 1978. Oulun toimituksen lisäksi lehdellä oli aluetoimittajat Kemissä, Kajaanissa, Raahessa ja Rovaniemellä. Vanhentuneesta painokoneesta luovuttiin vuonna 1976, jolloin lehden painatus siirrettiin Kalevan kirjapainoon. Samalla siirryttiin valoladontaan ja tabloid-kokoon. Tietokonepohjainen tekstinvalmistus otettiin käyttöön vuonna 1985.
Vuonna 1979 hyväksytyn toiminta-ajatuksen mukaan Pohjolan Työstä pyrittiin kehittämään Pohjois-Suomen sosiaalidemokraattinen maakuntalehti, joka olisi aikaisempaa vähemmän riippuvainen puoluejärjestöistä. Osakepääoman korotuksen yhteydessä Työväenlehdistön kannatusyhdistyksen osuus kasvoi 84 prosenttiin ja Oulun työväenyhdistyksen osuus supistui viiteen prosenttiin. Yhteiskunnan tuki muodosti vuonna 1984 neljänneksen kustannusyhtiön liikevaihdosta. Yhtiön tuotoista lähes kaksi kolmannesta tuli ilmoituksista ja alle viidennes tilauksista. Menoista yli kolmannes kului painatukseen, lähes 15 % jakeluun ja yli 38 % toimituksen kuluihin.
Loppuvaiheet

Pohjolan Työn taloudellinen tilanne pysyi tilaajamäärän laskusta huolimatta kohtalaisena aina 1980-luvun loppuun saakka. 1990-luvun alun lama johti ilmoitustulojen laskuun ja velkaantumiseen, joista selvittiin säästötoimien ja velkajärjestelyn avulla vasta 2000-luvun alkuun mennessä. SDP:n puoluehallituksen päätettyä maakuntalehtien viestintätuen leikkaamisesta lehti supisti ilmestymistään kahteen kertaan viikossa vuoden 2010 alusta lähtien. Toimintansa turvaamiseksi yhtiö vähensi henkilökuntaa ja ryhtyi julkaisemaan Oulun Sanomat -kaupunkilehteä. Kesäkuussa 2011 puoluehallitus päätti pohjoissuomalaisten vetoomuksista huolimatta puolueen viestintätuen lakkauttamisesta, jolloin myös Pohjolan Työn julkaiseminen päätettiin lopettaa.
Pohjolan Työ alkoi ilmestyä uudelleen verkkomedian muodossa vuonna 2014.
Päätoimittajat

Arvi Turkka 1937
Kusti Kaukovaara 1938–1942
Arvi Turkka 1942
Onni Haini 1942–1946
Martti Tyrkkö 1946–1947
Väinö Huuska 1947–1950
Taisto Honkanen 1951–1958
Toivo Nykänen 1958–1963
Aarne Keskitalo 1964–1966
Arto Paasilinna 1966–1968
Kaarlo Haapanen 1968–1972
Pentti Portaankorva 1972–1974
Aimo Massinen 1974–1977
Timo Paakki 1977
Asko Seppänen 1977–1980
Olavi Määttä 1981–1986
Antti Vuorenrinne  ja Risto Kenttä 1986–1989
Anna-Riitta Kainulainen viimeinen päätoimittaja.
Aiheesta muualla

Kustannusosakeyhtiö Pohjolan Työ Yhtiön historiaa Pörssitiedossa
Muuta Ouluun liittyvää
Margaríti (saari)

| --- | --- |
Muut nimet:  Margaríti (Μαργαρίτι), Margaríta (Μαργαρίτα)
Sijainti:  38°33′36″N, 26°07′02″E, Chíos Chíos, Pohjois-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoisen Egean saaret
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,173 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Margaríti (kreik. Μαργαρίτη tai Μαργαρίτι) eli Margaríta (Μαργαρίτα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisen Egean saariin ja sijaitsee Chíoksen saaren koillisrannikolla Mármaron kylän edustalla. Saaren pinta-ala on 0,173 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Margaríti kuuluu Chíoksen kuntaan, Chíoksen alueyksikköön ja Pohjois-Egean saarten alueeseen.
Pomfretit

| Pomfretit |
| --- | --- |
 Pomfretti (Brama brama)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Pomfretit  Bramidae  Bonaparte, 1831
Suvut
 Brama  Eumegistus  Pteraclis  Pterycombus  Taractes  Taractichthys  Xenobrama 
Katso myös
   Pomfretit Wikispeciesissä   Pomfretit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pomfretit eli vanhemmalta nimeltään merilahnat (Bramidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan lauhkeista ja lämpimistä valtameristä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat heimoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu mioseeni- ja oligoseenikausille, tällainen on muun muassa Romaniasta löydetty Paucaichthys. Pomfrettien heimo jaetaan kahteen alaheimoon Braminae, johon kuuluu 5 sukua, ja Pteraclinae, johon kuuluu kaksi sukua. Lajeja heimossa on lähteestä riippuen 18–22. Pomfretit ovat keskikokoisia tai suuria lajeja. Suurimmista lajeista sirppipomfretti (Taractichthys longipinnis) voi kasvaa noin 85 cm pitkäksi ja pomfretti (Brama brama) voi saavuttaa jopa metrin pituuden. Ruumiinrekentaaltaan kalat ovat soikeanmallisia, ruumis on hyvin korkea ja usein litteähkö. Silmät ja suu ovat melko kookkaat. Selkä- ja peräevät ovat pitkät ja Braminaea-alaheimon lajeilla suomuiset. Pteracliane-alaheimon evät ovat usein korkeat. Pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Pomfretit ovat väritykseltään mustia tai hopeanharmaita ja suomut ovat kookkaat.
Levinneisyys ja elintavat

Pomfrettilajit ovat mereisiä ja niitä tavataan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenemeren alueilta. Useimmat lajit elävät melko lähellä merenpintaa. Pomfrettien ravintoa ovat pienet kalat, mustekalat ja muut nilviäiset ja pienet äyriäiset. Monet pomfrettilajeista ovat hyviä ruokakaloja ja tärkeitä kalastuksen kohteita.
Pohjoisterritorio

| Pohjoisterritorio Northern Territory |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Sijainti
Valtio:  Australia
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Darwin
 – pääministeri:  Adam Giles (CLP)
 – hallintovirkamies:  John Hardy
Edustus:  Australian parlamentti
 – edustajainhuone:  2 paikkaa
 – senaatti:  2 paikkaa
Pinta-ala:  1 420 970 km² (3.)
 – maa:  1 349 129 km²
 – sisävesi:  71 839 km² (5,1 %)
Väkiluku (2018):  247 300 (8.)
 – väestötiheys:  0,17 as./km²
BKT (2010–11):  $16 281 000 000
 – asukasta kohti:  $70 961
Symbolit:  
 – lempinimi:  The Top End
 – korkein kohta:  Mount Zeil (1 531 m)
Lyhenteet:  
 – postitunnus:  NT
 – ISO 3166:  AU-NT
 
Northern Territory Government
Pohjoisterritorio (engl. Northern Territory) on Australian pohjoisosassa sijaitseva territorio. Sen pinta-ala on 1 420 968 km² ja väkiluku vuoden 2018 arvion mukaan 247 300 asukasta. Pohjoisterritorion pääkaupunki on Darwin, jonka etäisyys Australian pääkaupungista Canberrasta on 3 144 kilometriä. Muita merkittäviä kaupunkeja Darwinin lisäksi ovat Alice Springs (noin 1 500 kilometriä etelään Darwinista) ja Katherine.
Pohjoisterritorion lipussa on okrankeltaista ja mustaa kuvaamassa autiomaata ja aboriginaalien perintöä.
Maantiede > Pinnanmuodot

Pohjoisterritorio rajautuu pohjoisessa Timorin- ja Arafuranmereen sekä idässä Carpentarianlahteen. Rannikkoseutu on tasaista, ja rannikolla on monia saaria. Niistä suurimmat ovat Melvillensaari, Bathurstinsaari ja Groote Eylandt.
Rannikkotasangon ja Arnheminmaan eteläpuolella maasto alkaa hiljalleen kohota laajaksi ylätasangoksi, joka jatkuu myös naapuriosavaltioiden puolelle. Territorion eteläosissa kohoaa MacDonnellvuoristo, jossa on muun muassa alueen korkein vuori, 1 511 metrin korkuinen Mount Zeil. Alice Springsin kaupungin lounaispuolella on monia suuria kivimuodostelmia, kuten Kata Tjuta ja Uluru. Territorion kaakkoisosa kuuluu Simpsonin aavikkoon, ja sen pohjoispuolella on ruohoinen ylänköalue Barkly Tableland.
Pohjoisterritorion jokia:
Alligator River
Daly River
Finke River
McArthur River
Roper River
Todd River
Victoria River, joka virtaa 560 kilometriä ennen kuin laskee Joseph Bonaparten salmeen Timorinmeressä
Maantiede > Kansallispuistot

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Arnheminmaa (alkuperäisasukkaiden reservaatti)  Arltunga Historical Reserve  Barranyi Nth. Island National Park  Berry Springs Nature Park  Butterfly Gorge Nature Park  Cape Hotham Conservation Reserve  Casuarina Coastal Reserve  Connells Lagoon Conservation Park  Cutta Cutta Caves Nature Park  Daly River Nature Park  Devil's Marbles Conservation Reserve  Djukbinj National Park  Douglas Hot Springs Nature Park  East Point Reserve  Elsey National Park  |  Finke Gorge National Park  Fish River Forestry Reserve  Fogg Dam Conservation Reserve  Garig Gunak Barlun kansallispuisto  Gregory National Park  Howard Springs Nature Park Conservation Reserve  Kakadu National Park  Keep River National Park  Watarrka National Park (sisältää Kings Canyonin)  Leaning Tree Lagoon Nature Park  Litchfield National Park  Manton Dam Park  Marrakai Conservation Reserve  Mary River  Mataranka Thermal Springs  |  Nitmiluk National Park Katherine Gorge  Palm Valley  Robin Falls  Ruby Gap Nature Park  Simpsons Gap National Park  Tanami Desert  Olgavuoret  Umbrawarra Gorge Nature Park  Uluru-Kata Tjutan kansallispuisto  Watarrka National Park  West MacDonnell National Park  |
Historia

Kolme neljästä ensimmäisestä yrityksestä asuttaa Pohjois-Australian rannikko epäonnistui alueen karuuden tähden. Alue oli vuodesta 1825 vuoteen 1863 osa Uutta Etelä-Walesia ja vuodesta 1863 vuoteen 1911 osa Etelä-Australiaa. 1. tammikuuta 1911 Pohjoisterritorio erotettiin Etelä-Australiasta ja siirrettiin liittovaltion hallintaan. Pohjoisterritorio jaettiin vuonna 1927 kahtia Pohjois-Australiaksi ja Keski-Australiaksi.
Pohjoisterritorio perustettiin uudelleen vuonna 1931. Vuonna 1947 territorio sai oman hallinnon, josta kehittyi oma vaaleilla valittu parlamentti vuonna 1974.
Territorion alueella järjestettiin vuonna 1998 kansanäänestys Pohjoisterritorion muuttamisesta osavaltioksi. Aloite kaatui, kun 51,9 % äänestäneistä vastusti tätä.
Hallinto

Pohjoisterritorio on hallinnollisesti Australian territorio, mikä tarkoittaa että sillä on pienempi hallinto ja itsemääräämisoikeus kuin osavaltioilla. Pohjoisterritoriota kuitenkin käsitellään kokonsa vuoksi usein kuten osavaltiota, ja sillä on poikkeuksellisesti oma parlamentti ja lainsäädäntö. Kuningattaren seremoniallista valtaa pitää Australian kenraalikuvernöörin nimittämä hallintovirkamies (engl. Administrator). Pohjoisterritorion päämies on hallituksen pääministeri (engl. Chief minister). Territorioilla on kaksi edustajaa Australian parlamentin ylä- ja alahuoneissa.
Pohjoisterritoriolla on oma yksikamarinen parlamentti. Sen 25 jäsentä valitaan vaaleilla suunnilleen neljän vuoden välein. Vaalit voittaneen puolueen puheenjohtajasta tulee Pohjoisterritorion pääministeri ja hän valitsee hallinnon ministerit. Kruunun edustajalla eli hallintovirkamiehellä on toimeenpanovalta. Hän vahvistaa territorion lait ja allekirjoittaa viralliset asiakirjat. Lisäksi hän edustaa territoriota.
Tuomiovalta on jaettu tuomioistuimille, joita on kaksi: Maistratti (engl. Magistrates' Court) ja Korkein oikeus (engl. Supreme Court). Maistraatin alaisuudessa on useita paikallisia alioikeuksia, joissa käsitellään pienempiä rikkomuksia.
Paikallishallinnosta vastaavat paikallishallintoalueet, joita on 16. Alueet vastaavat kuntia, ja niiden vastuulla on kunnallistekniikka sekä julkiset palvelut kuten puistot, kirjastot ja hautausmaat. Pohjoisterritoriossa on myös viisi kunnallishallinnotonta aluetta.