stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peter Yarrow

Peter Yarrow vuonna 2008 Nimikirjoitus Peter Yarrow
Peter Yarrow (31. toukokuuta 1938 – 7. tammikuuta 2025) oli yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja tuottaja. Hän oli osa folktrio Peter, Paul and Marya ja oli mukana säveltämässä yhtyeen kappaletta ”Lohikäärme Puff” (engl. Puff, the Magic Dragon).
Yarrow’n vanhemmat olivat Ukrainan juutalaisia. Yarrow valmistui vuonna 1959 Cornellin yliopistosta Bachelor of Artsina pääaineenaan psykologia. Hän aloitti laulamisen Mary Traversin kanssa joulukuussa 1960, ja Peter, Paul and Mary syntyi pian tämän jälkeen.
Yarrow oli vuosikymmenten ajan poliittisesti aktiivinen. Hän meni lokakuussa 1969 naimisiin tukemansa presidenttiehdokkaan Eugene McCarthyn veljentyttären Mary Beth McCarthyn kanssa. Lokakuussa 1970 Yarrow sai tuomionselvennä elokuussa 1969 tapahtuneesta 14-vuotiaan tytön lähentelystä; tuomiosta koitui laulajalle haittaa hänen myöhemmällä urallaan, sillä muun muassa huhtikuulle 2007 kaavailtu esiintyminen Bexley High Schoolissa jouduttiin perumaan opiskelijoiden vanhempien vaatimuksista.
Myös Yarrow’n tytär Bethany on muusikko.
Sooloalbumit

1972 Peter US #163
1973 That's Enough For Me US #203
1975 Hard Times
1975 Love Songs
2010 The Peter Yarrow Sing-Along Special
Niilo Jantunen

Niilo "Niko" Jantunen (30. syyskuuta 1902 Pietari – 10. marraskuuta 1974) oli suomalainen jääpalloilija. Pelipaikaltaan hän oli vasen laitahyökkääjä.
Jantunen edusti Viipurin Susia ja voitti urallaan seitsemän Suomen-mestaruutta (1925, 1926, 1927, 1929, 1930, 1932 ja 1933). Viimeisen mestaruussarjakautensa hän edusti vuonna 1937. Hän edusti Suomea yhdessätoista maaottelussa tehden niissä kuusi maalia.
Aktiiviuransa jälkeen Jantunen toimi Susien taloudenhoitajana ja sihteerinä sekä 40- ja 50-luvuilla pitkäaikaisena hallituksen jäsenenä. Hän pelasi välirauhan aikaan talvella 1941 Lahden Luistelijoiden joukkueessa Maakuntasarjassa. Jantunen toimi myös erotuomarina sekä Viipurin Erotuomarikerhon puheenjohtajana.
Rinnakkaisliitäntä

25-nastainen rinnakkaisportti (DB-25) oli ennen USB:n yleistymistä yleisin kirjoittimen liitäntä henkilökohtaisissa tietokoneissa.
Centronics-kaapelin tulostimen puoleinen liitin.
Rinnakkaisliitäntä (myös: Centronics-portti, kirjoitinportti, LPT) on nykyään jo vanhentunut tietokoneiden oheislaiteliitäntä, joka on kehitetty tulostimille. Myöhemmin porttia käytettiin myös muille oheislaitteille kuten kuvanlukijoille tai Zip-asemille. Rinnakkaisporttia ja siihen liitettävää vastakappaletta, "dongelia", on käytetty myös teollisuusohjelmistojen ja suosittujen pelien fyysisessä kopiosuojauksessa. Rinnakkaisporttia hyödynnettiin myös digitaalisen äänen toistossa (Covox Speech Thing) ja tiedostonsiirtoon Laplink-ohjelman ja muiden vastaavien ja PLIP-protokollan avulla.
Rinnakkaisportin vaihtoehtoinen nimi Centronics-portti viittaa Centronics Data Computer Corporation -yhtiöön, joka otti liittimen ensimmäisenä käyttöön valmistamassaan matriisikirjoittimessa Model 101 vuonna 1970. Kytkennän kehittivät An Wang, Robert Howard ja Prentice Robinson Wang Laboratories -yhtiössä. Vuonna 1981 IBM valitsi liittimen henkilökohtaisen tietokoneensa tulostinportiksi. Dataproducts-yhtiö esitteli Centronics-liitännästä poikkeavan standardinsa DD-50 tai M-50 (Winchester-liitin), jonka tulostimen puoleisessa päässä oli 37-nastainen DC-37. Dataproductsin liitäntä oli yleinen suurtietokoneissa.
Alkuperäinen Centronics-standardin mukainen rinnakkaisliitäntä oli yksisuuntainen, mutta PS/2-tietokoneessa siirryttiin kaksisuuntaiseen tiedonsiirtoon, jota määrittelee IEEE 1284 -standardi. Alkuperäisen Centronics-standardin mukainen rinnakkaisportti kykeni siirtämään dataa 150 kilotavua sekunnissa, mutta uudemmat ECP- ja EPP-tiloja hyödyntävät portit pystyivät siirtämään dataa 400 kilotavusta kahteen megatavuun sekunnissa. Nykyään USB- tai FireWire-liitäntä on huomattavasti nopeampana ja monikäyttöisempänä korvannut rinnakkaisliitännän.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Centronics-liitin IBM PC/AT:ssa ja yhteensopivissa (Tomi Engdahl, 29.12.1992)[vanhentunut linkki]
Ford Telstar

Ford Telstar on Fordin vuosina 1982–1999 valmistama ylemmän keskiluokan automalli, joka perustui koko valmistushistoriansa ajan Mazda 626 -malliin. Tämä oli seurausta Fordin ostettua 25 prosentin osuuden Mazdasta vuonna 1979. Telstaria ei myyty lainkaan Euroopan tai Pohjois-Amerikan markkinoilla. Australiassa se korvasi Ford Cortinan. Telstarin seuraajaksi tuli Ford Mondeo.
Ford Telstar AR, AS (1982–1987)

| Ford Telstar AR, AS |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Australia  Japani  Uusi-Seelanti
Valmistaja:  Ford
Konserni:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1982–1987
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback
Luokka:  D-segmentti
Edeltäjä:  Ford Cortina
Seuraaja:  Ford Telstar (AT/AV)
Teknisesti samankaltaisia:  Mazda 626 (GC)
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Mazda GC
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,6–2,0 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Ensimmäisen sukupolven Telstar esiteltiin vuonna 1982 korvaamaan Ford Cortina. Väliaikaisesti Cortinan korvaajana oli toiminut pienempi Ford Meteor. Telstar oli saatavana neliovisena sedanina tai viisiovisena hatchbackina.
Vuoden 1985 pienen kasvojenkohotuksen yhteydessä koritunnukseksi vaihtui AS.
Ford Telstar AT, AV (1987–1992)

| Ford Telstar AT, AV |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani  Uusi-Seelanti
Valmistaja:  Ford
Konserni:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1987–1992
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  D-segmentti
Edeltäjä:  Ford Telstar (AR/AS)
Seuraaja:  Ford Telstar (AX/AY)
Teknisesti samankaltaisia:  Ford Probe I Mazda 626 (GD) Mazda MX-6 (GD)
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Mazda GD
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,6–2,2 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti 4-vaihteinen automaatti
Toisen sukupolven Telstar esiteltiin vuonna 1987. Uutena korimallina oli viisiovinen farmari.
Vuoden 1990 alussa Telstar sai uuden etusäleikön ja takavaloja uudistettiin. Uudistuksen yhteydessä koritunnukseksi vaihtui AV.
Ford Telstar AX, AY (1991–1997)

| Ford Telstar AX, AY |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Etelä-Afrikka  Japani  Taiwan  Uusi-Seelanti
Valmistaja:  Ford
Konserni:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1991–1997
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback
Luokka:  D-segmentti
Edeltäjä:  Ford Telstar (AT/AV)
Seuraaja:  Ford Telstar (GF)
Teknisesti samankaltaisia:  Ford Probe II Mazda 626 (GE) Mazda MX-6 (GE)
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Mazda GE
Moottori:  R4 V6
Iskutilavuus:  1,8–2,5 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti 4-vaihteinen automaatti
Kolmannen sukupolven Telstar esiteltiin vuoden 1991 lopussa. Siitä ei tullut lainkaan farmarimallia, vaan edellisen sukupolven farmari pysyi uuden mallin rinnalla aina vuoteen 1997 saakka.
Vuonna 1994 malli sai pienen kasvojenkohotuksen, jolloin koritunnukseksi vaihtui AY. Seuraavana vuonna Telstarin myynti loppui Australiassa korvaavan Ford Mondeon tultua siellä markkinoille.
Ford Telstar II (1994–1997)

| Ford Telstar II |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani
Valmistaja:  Ford
Konserni:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1994–1997
Korimalli:  4-ovinen sedan
Luokka:  D-segmentti
Seuraaja:  Ford Telstar (GF)
Teknisesti samankaltaisia:  Mazda Capella (CG)
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Mazda CG
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,8–2,0 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti 4-vaihteinen automaatti
Vain Japanissa myytiin kolmannen sukupolven Telstarin kanssa rinnakkain Telstar II -nimistä mallia, joka perustui Mazda Capellaan.
Ford Telstar GF (1997–1999)

| Ford Telstar GF |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani
Valmistaja:  Ford
Konserni:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1997–1999
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen farmari
Luokka:  D-segmentti
Edeltäjä:  Ford Telstar (AX/AY)
Seuraaja:  Ford Mondeo
Teknisesti samankaltaisia:  Mazda 626 (GF)
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Mazda GF
Moottori:  R4 V6
Iskutilavuus:  1,8–2,5 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti 4-vaihteinen automaatti
Viidennen sukupolven Telstar esiteltiin vuonna 1997. Sitä myytiin vain Japanissa, sillä Ford Mondeo oli tullut markkinoille useimmissa maissa, joissa Telstar oli kuulunut mallistoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ford Telstar Wikimedia Commonsissa
Sedan-korinen Ford Telstar.
Ensimmäisen sukupolven facelift-malli.
Viisiovinen Ford Telstar.
Toisen sukupolven facelift-malli.
Kolmannen sukupolven facelift-malli.
M200

| M200 |
| --- | --- |
 M200-juna Rautatientorin metroasemalla vuonna 2024.
Perustiedot
Tyyppi:  sähkömoottorijuna
Liikennöitsijä:  HKL-Metroliikenne
Valmistaja:  Bombardier Transportation, Alstom
Lukumäärä:  12
Valmistusvuodet:  2000–2001
Peruskorjattu:  2023–2024
Numerointi:  201–224
Istumapaikkoja:  124
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  100 km/h  (rakenteellinen)
Paino:  64,75 t
Pituus:  44 300 mm
Leveys:  3 200 mm
Korkeus:  3 700 mm
Pyörästö:  Bo′Bo′+Bo′Bo′
Pyörästön pituus:  2 200 + 15 700 mm
Suurin akselipaino:  13 t
Pyörän halkaisija:  850 mm
Moottori:  8 × Alstom Traxis IGBT
Moottorin teho:  920 kW
M200 on Helsingin metrossa liikennöivä sähkömoottorijuna, jossa on samankaltaisuuksia Berliinin S-Bahnin DBAG-Baureihe 481 -junamallin kanssa. Junasarjaa tilattiin vastaamaan Vuosaaren ratahaaran aiheuttamaan lisäkalustotarpeeseen, ja sitä valmistettiin 12 vaunua vuosina 2000–2001. Yhdessä vaunussa on 287 matkustajapaikkaa, joista 124 istumapaikkoja. Yhden vaunun pituus on noin 45 metriä ja se muodostuu kahdesta moduulista, jotka on liitetty toisiinsa haitaria muistuttavalla nivelellä. Yksi vaunu vastaa kooltaan yhtä M100-junan vaunuparia ja kahta M100-junan vaunua.
M200-junayksikkö heinäkuussa 2011.
Junasarja tilattiin saksalaiselta Deutsche Waggonbaulta (DWA) 200 miljoonan markan hintaan. Metrojunien lopulliseksi toimittajaksi tuli kuitenkin Bombardier Transportation, joka osti DWA:n vuonna 1998 tavoitteenaan kasvattaa markkinaosuuttaan Euroopan rautatieliikennekaupoissa. Junien sähkökäytöt toimitti ranskalainen Alstom Traxis.
Junayksiköt eli vaunut on numeroitu HKL-Metroliikenteen käytännön mukaan niin, että kaikilla junayksikön moduuleilla on oma numeronsa. Kullakin vaunulla on sen vuoksi kaksoisnumero, esimerkiksi 201–202.
Junayksiköitä voidaan kytkeä toisiinsa enintään kuusi, mutta alun perin Helsingin metron laituripituus rajoitti matkustajakäytössä olevien yhdistelmien pituuden kolmeen yksikköön. Junat lyhenivät M200-junien kohdalla kahteen vaunuun länsimetron liikennöinnin aloittamisen myötä, sillä uuden rataosuuden asemat ovat vanhempia lyhemmät. M200-yksiköt ovat teknisesti yhteensopimattomia vanhojen M100-junien kanssa, eikä niitä voida kytkeä samaan junaan. Junat kykenevät tosin hinaamaan toisiaan tietyin lisäjärjestelyin. M200-junasarja on tarkoitus poistaa käytöstä vuosien 2029–2032 välisenä aikana, jolloin käyttöön tulee uusi M400-junasarja ja osittainen ajoautomaatio. Käytännössä tämä tarkoittaa, että ohjaamossa on jatkossakin kuljettaja, joka huolehtii turvallisuudesta ja muun muassa ovien sulkemisesta, mutta junaa ajaa tietokone, jolloin vuoroväliä voidaan lyhentää.
Peruskorjaus

M200-junasarja peruskorjattiin vuosina 2023–2024 VR FleetCaren Ilmalan toimitiloissa. Peruskorjauksen tärkein tavoite oli, että junien käyttöikää saadaan jatkettua 2030-luvulle asti. VR FleetCare peruskorjasi myös Helsingin metron vanhemmat M100-metrojunat, ja M200-sarjan peruskorjaukset aloitettiin sen jälkeen, kun M100-junien uudistustyöt oli saatu valmiiksi.
M200-juniin tehtiin peruskorjauksessa monenlaisia muutoksia. Matkustamon kolikkokuvioinen lattia vaihdettiin, ja penkkejä sekä otetankoja kunnostettiin. Matkustajainformaatiojärjestelmä uusittiin, mikä tarkoitti muun muassa linjakilpien vaihtoa. Ajovalot sekä matkustamon ja ohjaamon valot vaihdettiin ledeiksi. Ilmanvaihtoa pyrittiin tehostamaan vaihtamalla suodattimet ja puhdistamalla junien ilmanvaihtokanavat perusteellisesti. Peruskorjauksen yhteydessä matkustamoon tuli myös pistorasioita. M200-junien peruskorjaus koostui kahdesta osasta: ensin tehtiin kaksi prototyyppiä, ja sen jälkeen käynnistyi kymmenen vaunuparin sarjatuotantovaihe. M200-metrojunien peruskorjaukset saatiin päätökseen maaliskuussa 2024.
M200-juna jarruttamassa Kulosaaren asemalle elokuussa 2020 ennen M200-junan peruskorjausta.
Peruskorjattu M200-juna Helsingin yliopiston asemalla vuonna 2023. Kuvassa näkyvät uudet linjakilvet ja ajovalot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta M200 Wikimedia Commonsissa
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
FireWire

| FireWire |
| --- | --- |

Tyyppi:  sarjaliikenne
Julkaisu:  1986
Kehittäjä:  Apple, Sony
Standardi:  IEEE 1394

6-pinninen FireWire-liitin (mahdollistaa virransyötön laitteelle)
4-pinninen FireWire-liitin
FireWire tai i.Link (IEEE-standardi numero 1394) on tietokoneen ulkoisten oheislaitteiden liitäntästandardi, joka mahdollistaa nopean tiedonsiirron. FireWire on Applen tavaramerkki ja i.Link Sonyn.
FireWire 400 (IEEE 1394) mahdollistaa tiedonsiirron maksimissaan 400 megabittiä sekunnissa. FireWire 800:n (IEEE 1394b) maksimitiedonsiirtonopeus on noin 800 megabittiä sekunnissa.
SBP-2 (Serial Bus Protocol 2) on protokolla, jonka avulla FireWire-laitteet osaavat kommunikoida keskenään; esimerkiksi tietokoneen videoeditointiohjelmalla voi ohjata digitaalivideokameraa.
Samaan FireWire-väylään voi liittää 63 laitetta samaan aikaan, jotka ovat vaihdettavissa käytön aikana (engl. hot swap). Kaapeli voi olla 4,5 metriä pitkä ja se voi siirtää virtaa 1,5 ampeeria (enintään 30 volttia).
Historia

Väylän kehittivät Apple, IBM ja Sony, jonka tavoitteena oli olla yhteinen sarjaliikenneväylä, joka korvaisi muun muassa SCSI:n.
Väylän pääarkkitehti oli Michael Johas Teener. Markkinoille oli tulossa kolme väylää (VME, NuBus 2 ja Futurebus), jolloin ehdotettiin yhteistyötä yhteiselle sarjaliikenneväylälle. David James Hewlett-Packardilta halusi kytkeä väylään myös hitaita laitteita kuten näppäimistöjä ja levykeasemia. Teener liittyi Applelle vuonna 1988, jolloin Apple halusi korvata Apple Desktop Bus (ADB) väylän uudella, joka välittäisi myös äänisignaalia. Väylä oli aluksi liian hidas (12 megabittiä sekunnissa), mutta Teener ja James kehittivät isokronisen siirtomenetelmän. Roger Van Brunt ja Florin Oprescu kehittivät fyysisen kerroksen (johdot ja sähköiset signaalit) ja välttivät optisen linkin käyttämisen parikaapelin käytöllä.
IBM liittyi tuolloin mukaan etsiessään korvaajaa SCSI:lle ja halusi nopeampaa väylää, jolloin mukaan otettiin STMicroelectronicsin kehittämä kellomekanismi. Liitin perustui Game Boyn käyttämään linkkikaapeliin. IEEE 1394 standardi ratifioitiin vuonna 1995. Sonyn Industrial Division näki väylässä potentiaalia digitaalisen videon tarpeisiin kehittäessään Digital Video -tekniikkaa ja kutsui mukaan Philipsin sekä Applen, jonka jälkeen väylä ilmestyi DV-kameroihin. Intel liittyi mukaan vuonna 1996 ja suunnitteli sen käyttöä tuotteissaan. Apple lisäsi tuen vuonna 1999, jota ennen tuki oli erillisellä PCI-kortilla. Applen talous oli heikossa tilassa ja FireWiren lisensointi muutettiin porttien määrän mukaiseksi, josta elektroniikkateollisuus raivostui ja Intel veti pois tukensa.
FireWire (IEEE 1394) oli nopeampi kuin USB USB:n ollessa uusi, mutta FireWire oli myös kalliimpi toteuttaa sekä nimen käyttö vaati lisenssimaksun maksamista Applelle. Tästä johtuen FireWiren standardi hajaantui ja eri ratkaisut tarvitsivat eri kaapeleita. Väylä tarvitsi myös ohjainpiirit sekä tietokoneeseen että oheislaitteisiin, joka nosti sen kustannuksia. Kun Apple lopetti sen käytön tuotteissaan vuonna 2008 tuki liitännälle loppui.
Versioita

IEEE 1394-1995 on hyväksytty vuonna 1995 ja julkaistu vuonna 1996
IEEE 1394a-2000 on julkaistu vuonna 2000
IEEE 1394b-2002 on julkaistu joulukuussa 2002
IEEE 1394c-2006 on vuonna 2008 julkaistu laajennus
IEEE 1394-2008 on vuonna 2008 julkaistu versio, joka on korvannut vuoden 1995 version
Kirjallisuutta

Lähteinen, Olavi; Pietikäinen, Ville; Kosonen, Harri: Uusi PC-tekniikan käsikirja, s. 290.  6. painos. Helsinki Media Erikoislehdet, 2000.  ISBN 951-832-051-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Firewire — Digivideo (Arkistoitu – Internet Archive)
Gadolinium

Gadolinium on lantanoideihin kuuluva pehmeä ja hopeanvalkoinen alkuaine, jonka CAS-numero on 7440-54-2. Sen kemiallinen merkki on Gd (lat. gadolinium) ja järjestysluku 64. Se on suhteellisen vakaa kuivassa huoneilmassa eikä se reagoi veden kanssa. Gadolinium muuttuu 17 celsiusasteessa ferromagneettiseksi ja alle yhden kelvinin lämpötilassa suprajohtavaksi. Vaikka se kuuluu harvinaisiin maametalleihin, sitä löytyy suhteellisen runsaasti maankuoresta, nelinkertaisesti verrattuna tinaan. Suurimmat gadoliniumkaivokset sijaitsevat Yhdysvalloissa, Kiinassa, Brasiliassa, Intiassa ja Sri Lankassa sekä Australiassa.
Aineella ei ole eliöiden kannalta merkitystä, mutta gadoliniumin suolojen on havaittu olevan hyödyksi lääketieteellisissä hoidoissa ja alkuaineeseen pohjautuvia yhdisteitä käytetään varjoaineena magneettikuvauksessa. Lisäksi sillä vahvistetaan CD-levyjen rakennetta ja käytetään television ruuduissa. Gadoliniumin tiheys on 7,9 g/cm³ ja sen sulamispiste on 1 585 K ja kiehumispiste on 3 523 K.
Historia

Alkuaineen historia alkaa vuodesta 1780, jolloin löydettiin musta mineraalinäyte Ytterbyn kivilouhimosta Tukholman läheltä. Suomalainen mineralogi ja kemisti Johan Gadolin sai vuonna 1792 tutkittavakseen näytteen, josta hän eristi yttriaksi kutsuttua yttriumin oksidia. Tuloksensa hän julkaisi vuonna 1794 ja Gadolinin tutkima mineraali nimettiin vuonna 1800 gadoliniitiksi.
Noin vuosisata myöhemmin (vuonna 1880) sveitsiläinen kemisti Jean Charles Galissard de Marignac havaitsi spektroskopiatutkimuksissaan todisteita uudesta aineesta, josta hän alkoi käyttää alustavasti nimeä Yα. Kuusi vuotta myöhemmin ranskalainen kemisti Paul-Emile Lecoq de Boisbaudran sai valmistettua näytteitä samasta aineesta, jota hän oli erottanut samarskiitti-mineraalista peräisin olleesta didymia-näytteestä. Marignacin kanssa käydyn kirjeenvaihdon tuloksena Boisbaudran esitti Ranskan tiedeakatemialle vuonna 1886 Yα:ksi nimetyn aineen uudelleennimeämistä gadoliniumiksi ja kemialliseksi lyhenteeksi Gd.
Täysin yksiselitteistä ei ole miten alkuaine on nimetty, sillä se voi olla nimetty joko suoraan tai epäsuoraan Johan Gadolinin mukaan. Epäsuorassa tapauksessa alkuaine olisi nimetty Gadolinin löytämän gadoliniitin mukaan. Useimmiten eponyyminä mainitaan Gadolin eikä gadoliniittia. Tässä tapauksessa gadolinium olisi ainoa luonnollinen alkuaine, joka on nimetty henkilön mukaan. Alkuaine samarium on nimetty samarskiittimineraalin mukaan, joka taas sai nimensä tuntemattoman venäläisen kaivosinsinööri Vasilij Evgrafovič Samarskij-Byhovecin (1803–1870) mukaan.
Isotoopit

Luonnossa esiintyvä gadolinium koostuu seitsemästä isotoopista, joista kuusi on pysyviä: 158Gd (osuus 24,84 %), 160Gd (21,86 %), 156Gd (20,47 %), 157Gd (15,65 %), 155Gd (14,8 %), 154Gd (2,18 %) ja yksi on radioaktiivinen 152Gd (0,20 %). Alkuaineella on yhteensä 32 tunnettua radioaktiivista isotooppia joiden massaluvut vaihtelevat välillä 133–169 ja joiden puoliintumisajat vaihtelevat 1,1 sekunnista (135Gd) 1,08×1014 vuoteen (152Gd).
Käyttö

Gadoliniumin isotoopilla 157Gd on erittäin suuri termisten neutronien sieppausala, 259 000 barnia, ja luonnossa esiintyvällä gadoliniumin isotooppien sekoituksella 49 000 barnia. Tästä syystä alkuaine soveltuu hyvin neutroniradiografian käyttöön. Toisaalta sillä on myös nopea palamisaika, rajoittaen sen käyttökelpoisuutta ydinreaktorin säätösauvojen materiaalina. Gadolinium tulee suprajohtavaksi alle 1 kelvinissä. Se on voimakkaasti paramagneettinen huoneenlämpötilassa, ja alle +16 °C:n lämpötilassa se tulee ferromagneettiseksi. Sitä korkeammissa lämpötiloissa rauta, koboltti ja nikkeli ovat ainoat alkuaineet, joilla on ferromagneettisia ominaisuuksia.
Sovelluksia

Gadoliniumia käytetään eräissä mikroaaltosovellutuksissa, gadoliniumyhdisteitä väritv-putkissa fosforiaineena ja kontrastiaineena lääketieteellisessä magneettiresonanssikuvauksessa (MRI). Sitä käytetään myös CD-levyjen ja tietokonemuistien valmistuksessa, ja CANDU-ydinreaktorien hätäsulkumittareina. Metallurgiassa jo 1 % gadoliniumia parantaa mm. raudan ja kromin työstettävyyttä ja kestokykyä korkeaa lämpötilaa ja hapettumista vastaan.lähde?
Gadoliumilla ilmenee magnetokalorinen ilmiö. Siinä magneettikenttään joutuessaan kappale lämpenee ja poistuessaan jäähtyy. Erityisesti ilmiö on huomattavasti voimakkaampi gadoliniumin Gd5(Si2Ge2) -seoksella kuin puhtaalla gadoliniumilla. Ilmiötä voidaan mahdollisesti hyödyntää kylmäkoneissa, siten että gadoliniumkappale jäähdytetään vaikkapa vesivirralla, kun se on magneettikentässä. Kun kappale poistetaan magneettikentästä, sen lämpötila laskee. Tällä viilenneellä kappaleella sitten jäähdytettäisiin varsinaista jäähdytyskohdetta jäähdyttävää virtausta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Periodictable: Technical data for Gadolinium (englanniksi)
Webmineral: Mineral Species containing Gadolinium (Gd) (englanniksi)
Mindat: The Mineralogy of Gadolinium (englanniksi)
Luettelo gadoliniumin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
The Royal Society of Chemistry (RSC): Gadolinium (englanniksi)
PeriodicTable: Gadolinium (Gd) (englanniksi)
PubChem: Gadolinium (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Gadolinium (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Gadolinium (englanniksi)
DrugBank: Gadolinium (englanniksi)
Gadoliniumia
Integrated Drive Electronics

IDE-liittimiä emolevyllä
IDE-liitin ja kaapeli
IDE (lyhenne sanoista Integrated Drive Electronics), AT-IDE tai ATA-väylä on kiintolevyjen ja optisten asemien liittämiseen tarkoitettu liitäntäväylä. Se on ollut 1990-luvulta 2000-luvun puoleen väliin asti yleisin tapa liittää kiintolevy tai optinen asema mikrotietokoneeseen. IDE määrittelee sähköisen liitynnän ja komentoprotokollat joilla tieto saadaan liikkumaan mikrossa IDE-laitteelle talteen tai palauttaa sieltä käyttöä varten.
IDE muualla kuin PC:ssä

IDE-väyläsovittimia johdoksineen on käytetty myös ei-PC-yhteensopivissa alustoissa, joiden laajennusväylä (ja muu arkkitehtuuri) voi olla hyvinkin erilainen kuin PC:n ISA tai PCI.
Muun muassa Apple Macintosheissa IDE on korvannut SCSI:n ainakin kuluttajaluokan laitteistoissa, jotka muutenkin pohjaavat tätä nykyä PC-laitteistoalustaan.
Esimerkiksi Commodore valmisti Amiga 500-tietokoneen vasempaan päätyyn liitettäviä kiintolevyohjaimia XTA:n pohjalta saatuaan vanhentunutta tekniikkaa haltuunsa halvalla. Suositummaksi laajennukseksi päätyi kuitenkin Great Valley Productsin SCSI-pohjainen laite, johon pystyi liittämään 4 MiB muistia 8-bittisinä SIMM-moduleina sekä ainakin 2 GB kokoisia kiintolevyjä. Commodoren laite tuki korkeintaan 1 MiB muistin lisäystä 4-bittisinä DIP-piireinä ja tyypillisin levykoko oli 20 MB. Näppäimistöön koteloidussa Amiga-mallistossa AT-IDE tuli markkinoille vasta A600- ja A1200-malleissa, joissa oli paikka 2,5 tuuman levylle. Monet käyttäjät poistivat kiinnikkeen ja asensivat vapautuneeseen tilaan 3,5 tuuman levyn adapterikaapelin avulla.
Kirjallisuutta

Lähteinen, Olavi; Pietikäinen, Ville; Kosonen, Harri: Uusi PC-tekniikan käsikirja, s. 341–376.  6. painos. Helsinki Media Erikoislehdet, 2000.  ISBN 951-832-051-9
Aiheesta muualla

T13-komitea vastaa ATA-liitynnän standardeista