stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karin Krog
Elämä ja ura > 1960-luku

Ensimmäisessä Molde Jazz -festivaalissa (1961) Krog lauloi Kjell Karlsenin kvartetin kanssa. Vuodesta 1962 hän toimi omissa kokoonpanoissaan. Samanaikaisesti hän lauloi Frode Thingnæsinin kvintetissä ja Egil Kapstadin triossa. Hän opiskeli Anne Brownin johdolla vuosina 1962–1969. LP-debyyttinsä Krog teki vuonna 1963 levyllä Metropol Jazz, ja vuonna 1964 hän teki ensimmäisenä norjalaisena jazzmuusikkona oman LP:nsä (By Myself). Samana vuonna hän vieraili Gyllene Cirkeln -jazzklubilla Tukholmassa ja osallistui Jazz à Juan -festivaaliin Ranskassa sekä Kongsbergin jazzfestivaaliin.
Krog sai vuonna 1965 Buddyprisenin. Hän toimi silloisen Norsk jazzforumin ensimmäisenä johtajana vuosina 1965–1966. Hän jatkoi työtään omissa kvarteteissaan ja kvinteteissään. Hän lauloi myös Egil Kapstadin yhtyeissä, levytti rhythm and blues -yhtye Public Enemiesin kanssa ja julkaisi toisen LP-levynsä vuonna 1966 Jan Garbarekin ja muiden kanssa. Krog alkoi myös tehdä laajemmin kansainvälisiä esiintymisiä. Häntä kuultiin esimerkiksi Puolassa ja Tšekkoslovakiassa vuonna 1966 sekä Saksassa ja Belgiassa vuonna 1967. Yhdysvalloissa hän levytti vuonna 1967 Don Ellisin big bandin kanssa ja konsertoi Clare Fischerin kanssa. Samana vuonna hän pääsi Down Beat -lehden kriitikoiden "laajempaa tunnustusta ansaitsevien artistien" listan kärkeen. Montreux'n jazzfestivaalissa Krog esiintyi oman kvintettinsä kanssa vuonna 1968. Hän myös jatkoi Norjassa omien LP-levyjen äänittämistä.
Elämä ja ura > 1970- ja 1980-luvut

Vuonna 1970 Krog sai Valtion matka- ja opintostipendin, mikä oli silloin hyvin poikkeuksellista norjalaiselle jazzmuusikolle. Samoihin aikoihin Krog sai monia kiinnityksiä eurooppalaisille free jazz -festivaaleille ja saavutti suosiota Japanissa, jossa albumi Some Other Spring (Dexter Gordonin kanssa, 1970) valittiin vuoden levyksi. Krog teki levytyksissä yhteistyötä Arild Andersenin, Bjarne Neremin, Egil Kapstadin, Jon Christensenin, Palle Mikkelborgin orkesterin (1974) ja Steve Kuhnin (1974) kanssa.
Krog vietti kausia Yhdysvalloissa vuosina 1970 ja 1971 ja sai Valtion työstipendin vuosiksi 1971–1974. Hän konsertoi Richard Rodney Bennettin kanssa vuonna 1973 ja sai vuonna 1974 Spellemannprisenin. Vuonna 1975 Euroopan jazzliitto valitsi hänet vuoden naisvokalistiksi. Vuodesta 1976 Krog toimi usein pienissä kokoonpanoissa, etenkin duona John Surmanin kanssa. Pienissä kokoonpanoissa hän työskenteli myös muiden muassa Bengt Hallbergin (kaksi duolevyä; 1977, 1982), Red Mitchellin (1977) ja Nils Lindbergin (1980) kanssa. Hän teki yhteistyötä Mitchellin kanssa myös triona, johon heidän lisäkseen kuului Warne Marsh (I Remember You, 1980). Krogin, Surmanin ja Hallbergin muodostama trio esiintyi laajalti festivaaleilla 1980-luvun puolessavälissä.
Laajemmissa kokoonpanoissa Krog teki monia albumeita omissa nimissään. Näihin kuuluivat Hi-Fly (muiden muassa Archie Sheppin kanssa, 1976; vuoden levy Japanissa) ja As You Are (ruotsalaisten ja tanskalaisten muusikoiden kanssa, 1976). Vuonna 1989 Krogilta ilmestyi Kenny Drewin trion kanssa tehty levy Something Borrowed, Something New. Krog sai vuonna 1983 Gammleng-palkinnon ja perusti vuonna 1987 Meantime Records -yhtiön. Kansainvälisiä esiintymisiä hän teki esimerkiksi Australiassa (1985), Japanissa (1988) ja Unkarissa (1989).
Elämä ja ura > 1990-luku

Vuonna 1994 Krog julkaisi ensimmäisenä norjalaisartistina levyn Verve-levymerkillä. Kyse oli hänen kokoelmastaan Jubilee. Hän teki yhteistyötä duona Dave Frishbergin kanssa vuosina 1994 ja 1997. John Surmanin kanssa yhteistyötä tehdessään hän oli edelleen kehittänyt elektronisten tekniikoiden käyttöä, mikä käy ilmi useilta levyiltä. Niistä Bluesand (1999) toi Krogille uuden Spellemannprisenin. Kansainvälisiä esiintymisiä Krog teki esimerkiksi Venäjällä (1990), Indonesiassa (1992), Bulgariassa (1994) ja Kiinassa (1995).
Krog työskenteli myös jazzgenren ulkopuolella muun muassa tekemällä levyn Margrethe Munthen lauluista (Det var en gang..., 1994) ja toisen isoisoisänsä Anders Heyerdahlin musiikista (Huskonsert i Aurskog, 1995).
Elämä ja ura > Myöhemmät vaiheet

Krog piti kirkkokonsertteja Leipzigin Thomaskirchessä (2000) sekä Berliinissä ja muissa kaupungeissa (2001). Vuonna 2005 hänestä tehtiin Pyhän Olavin ritarikunnan ensimmäisen luokan ritari. Vuonna 2012 hän sai Spellemannprisen-jaossa tuomariston kunniapalkinnon ja vuonna 2013 John Surmanin kanssa neljännen Spellemannpriseninsä jazzkategoriassa.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi), (norjaksi)
Harkovan piiri

| Harkovan piiri Харківський район, Харьковский район |
| --- | --- |
 Harkovan piiri (rajoin 7/2020-) Harkovan alueen kartalla.
 Lippu:  Vaakuna
Valtio:   Ukraina
Alue:  Harkovan alue
Perustettu:  7.3.1923
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Harkova (1 421 125 as., 2022)
Pinta-ala  ():  3 222,5 km²
Väkiluku (2022 (arvio)):  1 729 049
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
 
khrda.gov.ua
Harkovan piiri (ukr. Харківський район, H’arkivskyi raion; ven. Харьковский район, Harkovski raion) on aluehallinnollinen piiri Ukrainan Harkovan alueella. Piiri rajoittuu idässä Tšuhujivin piiriin, etelässä Krasnohradin piiriin, lännessä Bohoduh’ivin piiriin ja pohjoisessa Venäjään. Piirin hallintokeskuksena toimii Harkovan suurkaupunki (1 421 125 as., 2022).
Harkovan piirin oli paljon nykyistä pienempi ennen heinäkuun 2020 aluehallinnon uudistusta.
Harkovan piirin osat aluehallinnon 3. tasolla (hromadat) ja piirin paikkakuntia (ukrainaksi).
Harkovan piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuun 2020 aluehallinnon uudistuksessa Ukraina supisti Harkovan alueen piirien lukumäärän seitsemään. Tällöin Harkovan piirin pinta-alaa kasvatettiin 3 222,5 neliökilometriin (oli 7/2020 asti 1 364,31 km²). Heinäkuuhun 2020 aluehallinnollisen uudistuksen myötä esimerkiksi miljoonakaupunki Harkova liitettiin osaksi laajentunutta Harkovan piiriä.
Harkovan piirin väkiluvuksi arvioitiin 1 729 049 (1.1.2022; oli vain 179 858 as./ 1.1.2017). Heistä kaupunkilaisiksi luokiteltiin &&&&&&&&&&&&&094.050000094,5 prosenttia (1 633 279 as.), eli viiden kaupungin (Derhatši 17 139 as., Harkova 1 421 125 as., Ljubotyn 20 001 as., Merefa 21 202 as. ja Pivdenne 7 394 as.) ja 23 tuolloisen kaupunkityyppisen taajaman väestö. Taajamat olivat: Babaji (6 487 as.), Bezljudivka (9 135 as.), Berezivka (1 559 as.), Birky (521 as.), Budy (5 829 as.), H’oroše (3 984 as.), Kozatša Lopan (4 935 as.), Korotytš (4 953 as.), Kulynytši (2 972  as.), Mala Danylivka (8 085 as.), Mantšenky (665 as.), Nova Vodolaha (10 455 as.), Peresitšne (6 922 as.), Pisotšyn (23 509 as.), Pokotylivka (9 121 as.), Prudjanka (1 749 as.), Rohan (3 262 as.), Slatyne (5 998 as.), Solonytsivka (13 254 as.), Utkivka (1 145 as.), Vasyštševe (5 641 as.), Vysokyi (9 630 as.), Vilšany (6 682 as.). Sittemmin - tammikuussa 2024 - Ukrainan parlamentti poisti kaupunkityyppisen taajaman luokituksen neuvostoaikaiseen terminologiaan kuuluvana. Muutoksessa kaupunkityyppisistä taajamista tuli väkiluvun, taajamarakenteen ja harkinnan mukaan joko kaupunkeja (ukr. місто, misto; tämä edellytti aseman hakemista ja parlamentin päätöstä), taajamia (ukr. селище, selyštše) tai kyliä (ukr. село, selo).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harkovan piiri Wikimedia Commonsissa
Kalli

Kalli on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
David Kalli (1845–1913), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Eeva Kalli (s. 1981), Keskustan kansanedustaja, Timo Kallin tytär
Heikki Kalli (s. 1938), diplomi-insinööri, tekniikantutkija ja professori
Pekka Kalli (s. 1954), filosofi, opettaja, valokuvaaja ja kirjallisuusbloggaaja
Timo Kalli (s. 1947), maanviljelijä, Keskustan ent. kansanedustaja ja valtiopäiväneuvos.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Kaitajärvi (Virrat, Keihäs)

| Kaitajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Virrat
Koordinaatit:  62°05′01″N, 23°44′46″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Tarjanneveden alue (35.41)
Laskuoja:  Ruuhioja Ruuhijärveen 
Järvinumero:  35.414.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  105,6 m  
Rantaviiva:  1,441 km  
Pinta-ala:  4,387 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKaitajärvi 
Kaitajärvi  on Pirkanmaalla Virroilla Keihään kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,4 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Pirttijärven valuma-alueeseen (35.414) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 105,6 metriä mpy.
Karoliina Friberg

Karoliina Friberg (s. 3. helmikuuta 1994) on suomalainen lentopalloilija. Hän edustaa LP Kangasalaa ja on pelipaikaltaan keskitorjuja.
Friberg on Vammalan Lentopallon kasvatti. Hän pelasi Hämeenlinnan Pallokerhossa kausina 2013–2017 ja voitti Suomen-mestaruuden vuonna 2016. Kausina 2017–2019 hän pelasi liigassa Nurmon Jymyn joukkueessa. Kauden 2019–2020 hän edusti Hämeenlinnan Lentopallokerhoa. Kaudeksi 2020–2021 hän siirtyi LP Kangasalaan.
Haarala

Haarala on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Anna-Maria Haarala (1910–1982), opettaja ja kirjailija
Hannu Haarala (s. 1981), jalkapalloilija
Juuso Haarala (s. 1996), maastohiihtäjä
Olavi Haarala (1925–1978), taidemaalari
Santeri Haarala (s. 1999), jalkapalloilija
Santeri Haarala (s. 2000), jääkiekkoilija
Seija Haarala (s. 1938), näyttelijä
Soili Nystén-Haarala (s. 1958), kauppaoikeuden professori
Viljami Haarala (s. 2002), jääkiekkoilija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
John Keats

| John Keats |
| --- | --- |
 Charles Brown, John Keatsin muotokuva, 1819.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. lokakuuta 1795 Lontoo, Englanti
Kuollut: 23. helmikuuta 1821 (25 vuotta) Rooma, Kirkkovaltio
Kansalaisuus:  brittiläinen
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Aikakausi:  1816–1819
Kirjallinen suuntaus: romantiikka
Esikoisteos:  On First Looking into Chapman’s Homer (1816)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
John Keats William Hiltonin maalaamana
John Keats [kiːts] (31. lokakuuta 1795 Lontoo, Englanti – 23. helmikuuta 1821 Rooma, Kirkkovaltio) oli romantiikan viimeisiä suuria runoilijoita. Lordi Byronin ja Shelleyn ohella hän oli keskeisiä hahmoja suuntauksen toisessa sukupolvessa, vaikka hän julkaisi tuotantonsa neljän vuoden kuluessa. Keatsin lyhyen elämän aikana kriitikot eivät arvostaneet hänen tuotantoaan, mutta kuoleman jälkeen hänen vaikutuksensa sellaisiin runoilijoihin kuin Alfred Tennyson ja Wilfred Owen on ollut huomattava. Keatsin runoja luonnehtivat aistilliset kuvat, etenkin oodeja, jotka ovat englantilaisen kirjallisuuden suosituimpia runoja. Hänen kirjeensä ovat englantilaisten runoilijoiden kuuluisimpia kirjeitä.
Elämäkerta > Nuoruus

John Keatsin vanhemmat olivat Thomas ja Frances Jennings Keats. Hän oli vanhin heidän neljästä aikuisikään ehtineestä lapsestaan, muut kolme olivat George (1797–1841), Thomas (1799–1818) ja Frances Mary ”Fanny” (1803–1889). Yksi poika kuoli pienenä. John syntyi Keski-Lontoossa, mutta tarkasta paikasta ei ole tietoa. Keatsin syntyessä hänen isänsä työskenteli tarjoilijana Hoop and Swan -pubissa, jota Thomas myöhemmin hoiti ja jossa kasvava perhe myöhemmin asui muutamia vuosia. Nykyisin pubin nimi on Keats at the Globe, ja se sijaitsee aivan lähellä nykyistä Moorgaten asemaa.
Keats kastettiin St Botolph-without-Bishopsgaten kirkossa, ja pikkupoikana hän aloitti koulunkäynnin paikallisessa dame schoolissa. Varojen puutteen vuoksi hän ei voinut mennä Etoniin eikä Harrowiin, ja kesällä 1803 hän meni isovanhempiensa kotia lähellä olevaan sisäoppilaitokseen Clark Schooliin Enfieldiin. Koulun rehtori John Clarke oli myöhemmin Keatsin merkittävä vaikutteiden antaja, opastaja ja ystävä ja tutustutti Keatsin renessanssikirjallisuuteen, muun muassa Torquato Tassoon, Edmund Spenseriin ja George Chapmanin käännöksiin. Huhtikuussa 1804, yhdeksän kuukautta sen jälkeen kun Keats oli aloittanut koulun, hänen isänsä kuoli kallonmurtumaan, joka oli tullut tämän pudottua hevosen selästä matkalla takaisin kotiin käytyään katsomassa poikaansa koulussa. Thomas kuoli jättämättä testamenttia. Frances avioitui kahden kuukauden kuluttua, mutta hylkäsi pian uuden miehensä ja muutti neljän lapsensa kanssa lasten isoäidin Alice Jenningsin luokse Edmontonin kylään. Maaliskuussa 1810, jolloin Keats oli 14, hänen äitinsä kuoli, ja lapset jäivät isoäidin hoiviin. Jennings nimitti kaksi holhoojaa huolehtimaan lapsista. Keats siirtyi samana syksynä Clarken koulusta harjoittelijaksi lääkäri ja apteekkari Thomas Hammondin luokse. Keatsin hyvä ystävä Charles Cowden Clarke kuvasi tätä aikaa sanoin: Keatsin ”raskaan elämän rauhallisimmaksi ajaksi”. Hän majoittui Hammondin luokse ja nukkui lääkärinvastaanoton ullakolla.
Elämäkerta > Well Walk

Huonon terveyden ja Lontoossa viihtymättömyyden vuoksi Keats muutti huhtikuussa 1817 veljiensä kanssa asumaan Well Walk 1:een. John ja George hoitivat yhdessä veljeään Tomia, joka sairasti tuberkuloosia. Hampsteadin talo oli lähellä Huntia ja muita tämän piiriin kuuluvia, samoin vanhempaa runoilijaa Coleridgea, joka asui Highgatessa.
Kesäkuussa 1818 Keats lähti ystävänsä Charles Armitage Brownin kanssa kiertämään kävellen Skotlantia, Irlantia ja Järviseutua. George ja hänen vaimonsa Georgina olivat mukana Lancasteriin saakka, ja sieltä he lähtivät Liverpooliin, josta pariskunta muutti Amerikkaan. (He asuivat Ohiossa ja Louisvillessa vuoteen 1841, jolloin Georgen sijoitukset tuottivat pettymyksen. Veljiensä tavoin hän kuoli rahattomana ja tuberkuloosin vaivaamana. Tautiin saatiin tehokas lääke vasta 1921.)
Kun Keats oli heinäkuussa kävelyretkellä Mullin saarella, hän kylmettyi pahasti. Elokuussa Brown kirjoittaa, että hänen ystäväsä oli ”niin heikko ja kuumeinen, ettei jaksanut jatkaa matkaa". Palattuaan etelään Keats jatkoi veljensä Tomin hoitamista ja altistui näin itse herkästi tarttuvalle taudille. Andrew Motion väittää: "Juuri Mullissa Keatsin lyhyt elämä kääntyi kohti loppuaan ja hänen hidas kuolemansa alkoi", mutta elämäkerturit ovat erimielisiä siitä, milloin tuberkuloosin ensi merkit ilmaantuivat. "Keuhkotauti" tunnistettiin erilliseksi taudiksi vasta 1820, ja tautiin liittyi ikävä leima, joka usein yhdistettiin heikkouteen, tukahdutettuun seksuaaliseen intohimoon ja masturbointiin. Kirjeissään Keats "ei suostunut antamaan sille nimeä". Tom Keats kuoli 1. joulukuuta 1818.
Elämäkerta > Kirjeet

Keats ja hänen ystävänsä kirjoittivat ahkerasti kirjeitä. Tuolloin Keats kirjoitti säännöllisesti hyvin tarkkoja kuvauksia veljelleen Georgelle Amerikkaan. Gitting toteaa: "Keatsin kirjeet Georgelle ovat nyt hänen elämänsä todellinen päiväkirja, yhteenveto [...] syvällisestä filosofiasta, paljastus ja ensimmäinen vedos runoista [...] ja sisältävät Keatsin hienoimpia tekstejä ja ajatuksia". Keats kysyy kirjeissään yhä uudestaan, mitä tarkoittaa runoilijana oleminen. Strachanin mukaan "Keatsin hauskat ja valaisevat kirjeet ovat hyvin arvokkaita englanninkielisen kirjallisuuden kirjeenvaihdon historiassa".
Elämäkerran ristiriitaisuuksia

Kukaan Keatsin läheisesti tuntenut ei ole kirjoittanut hänestä kokonaista elämäkertaa. Kohta sen jälkeen kun Keats kuoli 1821, hänen oma kustantajansa Taylor and Hessey ilmoitti julkaisevansa hyvin pian John Keatsin muistelmat ja jälkeen jääneet runot mutta ystävät kieltäytyivät yhteistyöstä, joten asia jäi toteutumatta. Oli olemassa "erilaisia ja vaihtelevan tasoisia elämäkerrallisia muistiinpanoja” runoilijasta, josta oli taidepiireissä tullut merkittävä hahmo – taiteilija- ja kirjailijaystävien muistiinpanoja ja kirjeitä. Ne antavat kuitenkin usein ristiriitaisen ja hyvin vinoutuneen kuvan tapahtumista ja olivat hyvin kiisteltyjä. Keatsin kuoleman jälkeen kommentteja tämän elämästä esittivät ystävät Brown, Severn, Dilke, Shelley ja Hunt, holhooja Richard Abbey, kustantaja Taylor, Fanny Brawne ja monet muut. Gittings sanoo, että nämä tuoreeltaan esitetyt kirjoitukset ”ovat värittäneet kaikkia myöhemmpiä elämäkertoja, ja ne ovat sekoittuneet Keats-legendaan, jota tähän päivään asti on ollut hyvin vaikea muuttaa”. Pitkän jahkailun jälkeen vuonna 1848 ilmestyi Richard Monckton Milnesin virallinen elämäkerta. Merkittäviä elämäkertoja Keatsistä ovat sen jälkeen kirjoittaneet Sidney Colvin, Robert Gittings, Walter Jackson Bate ja Andrew Motion.
Runot

Kun Keats kuoli 25-vuotiaana, hän oli vakavissaan kirjoittanut runoja kuusi vuotta, vuodesta 1814 kesään 1820, ja julkaissut vain neljä. Hänen ensimmäinen runonsa sonetti ”O Solitude” ilmestyi Examinerissa toukokuussa 1816, ja kokoelma Lamia, Isabella, The Eve of St Agnes and other poems ilmestyi heinäkuussa 1820, ennen kuin hän lähti lopullisesti Roomaan. Keatsin tuotannon huomattavia puolia on tämän runollisen oppiajan ja kypsyyden tiivistyminen niin lyhyeen ajanjaksoon.
On sanottu, että Keatsin kolmen runokokoelman yhteismyynti oli hänen elinaikanaan vain 200 kappaletta. Motion sanoo kuitenkin: ”Kun hän kuoli surullisessa 25 vuoden iässä, hänen ihailijansa ylistivät häntä, että hän ajatteli ”on his pulses” – siitä että hän loi tyylin, joka oli kuormattu aistivaikutelmilla, loistokas vaikutukseltaan, kuvasi aistillisen elävästi todellisuutta enemmän kuin kukaan ennen häntä.” Omien sanojensa mukaan Keats pyrki ”täyttämään jokaisen särön” jalometallilla. Hänen kykynsä tunnustivat hänen vaikutusvaltaiset ystävänsä, kuten romantiikan kolmannen polven runoilijat Shelley, Hunt ja hiukan vähemmässä määrin Byron, vaikka hän saikin tylyjä arvosteluja kriitikoilta ja kustantajilta. Kolmenkymmenen vuoden kuluttua tilanne oli toinen. Milnesin elämäkerran ilmestyttyä Tennysonin puolustaessa Keatsin mainetta tämän tuotanto on hiljalleen asettunut englantilaisen kirjallisuuden vakiintuneeseen kaanoniin.
On kuitenkin huomattava, että vaikka Keatsin tuotanto oli lyhyessä ajassa hyvin runsas ja hän on nyt tutkituimpia ja ihaillumpia brittiläisiä runoilijoita, Strachanin sanoin ”runoilijan maine perustuu jokseenkin suppeaan tuotantoon, erityisesti oodeihin”,. Algernon Charles Swinburne kirjoitti 1882 Encyclopedia Britannicassa, että ”Oodi satakielelle on kaikkien aikojen suurimpia mestariteoksia”. Harvardin Helen Vendler sanoo, että ”oodit ovat teoksia, joissa englannin kieli saa mahtavimman ruumiillistumansa”. Bate sanoi runosta ”Syksylle”: ”Jokainen sukupolvi on pitänyt sitä yhtenä hienoimmista englanniksi kirjoitetuista runoista”. M. R. Ridley sanoi oodista, että se "on virheettömimpiä englanniksi kirjoitettuja runoja".
Keatsin runoja on ilmestynyt suomeksi Jaakko Tuomikosken suomentamassa kokoelmassa Runoelmia sekä Aale Tynnin suomentamina kokoelmassa Tuhat laulujen vuotta. Leevi Lehdon suomentamana on Tuli & Savu -runouslehdessä ilmestynyt vuonna 2017 La belle dame sans merci, Oodi kreikkalaisella uurnalla ja Säkeistöjä.
Jane Campion on käsikirjoittanut ja ohjannut Keatsin elämän kolmea viimeistä vuotta käsittelevän elokuvan Yön kirkas tähti (2009).
Teokset

On First Looking into Chapman’s Homer (1816)
Sleep and Poetry (1816)
Endymion. A Poetic Romance (1817)
When I have fears that I may cease to be (1818)
Hyperion (1818)
The Eve of St. Agnes (1819)
Bright star, would I were stedfast as thou art (1819)
La Belle Dame sans Merci. A Ballad(1819)
Ode to Psyche (1819)
Ode to a Nightingale (1819)
Ode on a Grecian Urn (1819)
Ode on Melancholy (1819)
Ode on Indolence (1819)
Lamia (1819)
To Autumn (1819)
The Fall of Hyperion. A Dream (1819)
Suomennokset

Keats, John: Yön kirkas tähti. 99 viimeistä kirjettä.  (Suomentanut Kaisa Sivenius)  Helsinki:  Teos, 2010.  ISBN 978-951-851-286-1.
Keats, John: Runoelmia.  (Suomentanut Jaakko Tuomikoski)  Porvoo:  WSOY, 1917.
Railo, Eino (toim.): Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 3. Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja.  (sisältää useita runoja)  Suomentanut Jaakko Tuomikoski.Määritä julkaisija!
Tynni, Aale (toim.): Tuhat laulujen vuotta. Valikoima länsimaista lyriikkaa.  (Toimittanut ja suomentanut Aale Tynni. 3. painos (1. painos 1957). Täydennetty laitos vuoden 1974 uusitusta ja täydennetystä laitoksesta. – Alkutekstein varustettu laitos)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29121-8.
”Siis rakastat”. Suomentanut Alice Martin. Kokoelmassa Maailman runosydän.  (Koonneet Hannu Tarmio ja Janne Tarmio)  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22134-1.
Kirjallisuutta

Bari, Shahidha K.: Keats and Philosophy. The Life of Sensations.  New York:  Routledge, 2012.  ISBN 978-0-415-88863-9.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta John Keats on Wikiaineistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Keats Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta John Keats Wikisitaateissa
John Keatsin (1795-1821) runoja ja kirjeitä, Leevi Lehdon Keats-suomennoksia. Internet Archive
John Keatsin teoksia Gutenberg-projektissa
Keatsin suomennetun tuotannon bibliografia Lahden kaupunginkirjaston runotietokannassa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John Keats
Keatsin runoelman Endymion aiheena on paimen Endymion, jota Kuun jumalatar Selene kreikkalaisen mytologian mukaan rakastaa. Veistos: Triscorni (1757–1833).
George Framptonin muotokuva Keatsista.
Wentworth Place (vas.), nykyisin Keats House -museo, Hampstead.
John William Waterhouse: Runosta ”La Belle Dame Sans Merci", 1893.
Keatsin talo Roomassa, nykyisin Keats-Shelley Memorial House.
Keatsin hauta Roomassa.
Kuolinnaamio ja sen vieressä elinaikana otettu naamio Roomassa.
Reliefi Roomassa lähellä Keatsin hautaa.
Keatsin kasvoista elinaikana otettu naamio, National Portrait Gallery, Lontoo.
Keatsin hauta Roomassa (vasemmalla).
Käännös suomeksi
Kallhäll

Ilmakuva Kallhällista vuodelta 2007.
Kallhäll on kaupunginosa ja entinen taajama Järfällan kunnassa Tukholman lähistöllä. Vuonna 2006 Kallhällin asukasluku oli 12 821.
Kallhäll kasvoi 1900-luvun alkupuolella pieneksi teollisuusyhteisöksi muun muassa koneteollisuudessa toimivan Bolindersin ympärille. Nykyään alueella sijaitsee yrityspuisto, jossa on lukuisia pienyrityksiä.
Kallhällissa sijaitsee yksi Tukholman paikallisjunan asemista.
Kallhäll on myös entinen taajama, joka on jo kauan sitten kasvanut yhteen muun Tukholman taajaman kanssa.
Väestönkehitys

| Kallhällin taajaman väestönkehitys 1960–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1960 | 1960 |    | 5 215 | 5 215 |
| 1965 | 1965 |    | 10 186 | 10 186 |
| 1970 | 1970 |    | 10 215 | 10 215 |
| 1975 | 1975 |    |  |  |
| 1980 | 1980 |    |  |  |
| 1990 | 1990 |    |  |  |
| 1995 | 1995 |    |  |  |
| 2000 | 2000 |    |  |  |
| 2005 | 2005 |    |  |  |
| 2010 | 2010 |    |  |  |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB). Kallhäll kasvoi yhteen Tukholman taajaman kanssa vuonna 1975.
Kallen mätitahna

Ruotsalainen voileipä Kallen mätitahnan kera.
Kallen mätitahna on  Aktiebolaget Bröderna Amelnin eli Abban vuodesta 1954 valmistama ruotsalainen kalanmätivalmiste. Tehdas sijaitsee Kungshamnin kylässä Göteborgin pohjoispuolella.
Reseptin omistaa nykyään norjalainen elintarvikekonserni Orkla, jonka omistukseen valmistaja Abba Seafood siirtyi vuoden 2014 alusta.
Salaisena pidetyn reseptin osti aikoinaan kulkukauppiaalta yrityksen silloinen tehtaanjohtaja Gunnar Stensby.
Aluksi Kallen mätitahnaa myytiin ilman nimeä. Erityisesti lapset pitivät mätitahnasta ja siksi tuotepakettiin ehdotettiin pojan kuvaa ja nimeksi jotain suosittua pojan nimeä. Nimeksi tuli vuonna 1954 Kalles kaviar, sillä Kalle oli 1950-luvulla suosittu nimi Ruotsissa. Pakkauksen kuvan mallina on ollut Abban silloisen toimitusjohtajan Christian Amelnin 7-vuotias poika Carl Ameln.
Aiheesta muualla

Kalles.se