stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muinaissukset
Luettelo muinaissuksista > Pronssikausi

Pattijoelta löytyi 1934 lylymäntyisen suksen kärkiosa, joka oli kuulunut tasapälkäiselle sukselle . Tasapälkäinen suksi on ruotsalainen A-tyyppi. Eino Nikkilä mainitsee iäksi 3700 vuotta   ja Matti Huurre 1900–1600 eaa., joka on varmastikin sama epävarma siitepölyajoitus.
Lomsjökullenin suksi Ruotsin Vilhemiinasta on kohopälkäinen ja tasapohjainen,ja sen pituus on 160,5 senttimetriä. Siteenreikä on paljaana ja alapinnassa on pieni ura. Silti sen tyypiksi on määritetty C1, jolloin se olisi botninen suksi. Näin varhaista botnista suksea on verrattu arktisiin suksiin, joita valmistettiin ennen. Siitepölyajoitus antoi noin 1500–1200 eaa.
Trehöringsjön suksi, joka löytyi 1956 Ångermanlandista Ruotsista, on C1-tyypin suksi eli kohopälkäinen, jossa tasainen pohja. Sen radiohiiliajoitus on 2870 ± 70 BP eli kalibroituna 1068 ± 107 eaa. Suksen erikoisuus on kivikirveen jättämät työstöjäljet. Tapaus muistuttaa Viitasaaren tapausta (0 jaa.), jossa ajoitus on tuhat vuotta nuorempi.
Liperin suksi, joka löytyi 1897, on ensimmäinen löydetty muinaissuksi, joka on tuotu tieteen silmien alle. Suksi on kohopälkäinen, tasapohjainen, ja sen kanta on pyöreä. Sen pituus on 165 senttimetriä ja suurin leveys 19,2 senttimetriä. Ruotsalaiselta tyypiltään se on C1a . Suksi on ajoitettu 2370 ± 140 BP eli 450 eaa., jolloin se olisi tehty varhaisen rautakauden alussa . Uudempi ajoitus antaa kuitenkin pronssikautisen ajoituksen eli 700 eaa.
Ärnäsin ja Södervikin ruotsalaisilla suksilla on pienapohjat, joten ne voivat olla C4-tyyppiä, ja ne ajoitettiin siitepölyajoituksella pronssikaudelle.
Lapualta  Toijanniemen kylästä löytyi 1949 suksen kärki suopellosta 20 cm syvyydestä. Pelto oli kydöttäessä laskenut miespolven aikana toista metriä, jolloin suksi tuli pellon pintaan. Suksen palanen oli 79 cm pitkä, 12 cm leveä ja 0,9-1,6 cm paksu. Alkuperäinen leveys voitiin päätellä olleen 16 cm. Keula kohosi 8,5 cm ja kärjen nipukka oli 8,5 cm pitkä. Suksi saattoi olla nahkavuorattu, mutta nahasta ei ollut jäänteitä. E. Hyyppä otti löytöpaikasta maanäytteen ja totesi suksen maanneen merenpohjaliejun päällä. Maankohoaminen antoi iäksi (30,8 metriä merenpinnan yläpuolella) 3100 vuotta eli pronssikauden suksi ajoitettiin 900 eaa. Suksi oli vuonna 1949 löydettäessä vanhimpia kärkinipukallisia suksia. Suksen luettelonumero Kansallismuseossa on KM 12058.
Ruotsissa on myös vanhoja kärkinipukallisia suksia. Burträskissa suksi on 2900 vuotta vanha eli se ajoitettiin 900 eaa., Vest-Agderissa suksi ajoitettiin 500 eaa. ja Överlännasin suksi ajoitettiin noin 0 jaa.
Lapualta Ylistaroon vievän tien läheltä löydettiin vain suksien kärjet, koska auran puukko leikkasi suksen poikki. Ne ovat pronssiaikaisia.
Ajoittamattomat tai tuhoutuneet sukset

Koska kaikkia suksia ei ole ajoitettu, ei niitä luetella edellä olevassa ajoitettujen suksien listalla. Niillä voi kuitenkin olla tunnistettavat piirteet, joilla ne voidaan kytkeä ajoitettuihin suksiin.
Ajoittamattomat tai tuhoutuneet sukset > Karvanahkaiset sukset

Nordlannin Èsesta Norjasta on löytynyt suksi, jonka reunoja kiertää reikärivi. Tällainen suksi on yleensä pohjustettu karvanahalla ompelemalla se reunojen reikiin kiinni. Vastaavanlaiset ovat myös Mänttän ja Staraja Ladogan sukset.
Pudasjärveltä löytyi päältä koristeltu ja kapeaolaaksinen suksipari, jotka ovat eripituiset. Liukusuksen eli lylyn pituus on 286 cm ja potkusuksen eli kalhun pituus on 212 cm. Kalhun pohjassa on vielä karvanahka kiinni. Suksi on luetteloitu Museoviraston kokoelmissa numerolla KM7564.
Petäjäveden Kuivasmäen Kurkisuosta löysi nuorimies V. M. Klinga vuonna 1933 mäntypuisen suksen noin 105 cm syvyydestä ojankaivun yhteydessä. Suksen päällyspinta oli tasainen ja päläs, joka 35 cm pitkä ja alle 7 cm leveä, oli siististi tehty. Mäystimelle oli koverrettu 5,7 cm leveä kolo. Suksen pituus oli 183 cm, leveys alle 14 cm ja se oli 3 cm paksu. Sekä kärki että perä olivat suipot. Suksen pohja oli tasainen ja olaaton, mutta yllättävän vähän kulunut. Koska suksen yläpinta oli ruskea ja alapinta taas musta, epäili Itkonen sen olleen liimatulla nahkapohjalla varustettu kalhu eli lyhyempi potkusuksi. Nahan ompeluun ei suksen reunoihin ollut porattu reikiä.
Ajoittamattomat tai tuhoutuneet sukset > Pienapohjaiset sukset

Ottervattnetin suksi Ångermanlandista säilytetään Bjurholmsin kotiseututalossa. Suksessa on olemattomat pienat (tyyppi C4) ja pohjan keskikohta on pyöreä. Nämä piirteet voivat johtua vääntymisestä. Suksen pituus on 150 senttimetriä.
Limingasta on löytynyt kaksi suksea, joissa on uurreviivaparit koristeena, toisella sekä yläpuolella että pohjan puolella. Pohjassa oli lisäksi pienat.
Nilsiän suksessa on pohjassa pienat.
Kangasalan pienapohjaisessa suksessa on reunoissa uurreviivaparit.
Alavudelta löysi työporukka vuonna 1948 Keski-Sulkavan laskuojaa kaivaessaan 180 cm syvyydestä pahasti hajonneen suksen (tyyppiä C4), joka oli 131 cm pitkä, 14,4–14,7 cm leveä ja 1,2 cm paksu. Suksen kärki oli hävinnyt ja kannasta puuttui noin puolet. Suksi hajosi nostettaessa useaan osaan ja pälkään edestä puuttui palanen. Päläs oli 7,7 cm leveä ja hyvin lyhyt. Mäystimen kolo oli ehjä. Suksen päällyspinta oli tasainen ja pohjassa erottui pienat eli suksi oli leveäolkainen, mutta olas oli pohjastaan kuperapintainen. Pienat ja olaan (myös nimeä kuurna käytetään) pohja oli runsaasti kulunut sen jälkeen, kun nahkapohja oli kulunut irti. Koristelut näkyivät selvästi. Suksea kiersi kolmen viivan raidat, jotka yhtyivät kärjessä, missä näkyi myös viivoja yhdistävät poikkiviivat. Suksi on luetteloitu numerolla KM 12114.
Säräisniemen pienapohjaisessa suksessa ovat molemmat päät suipot. Tämä suksi löytyi ennen vuotta 1949 ja T. I. Itkonen piti tätä samantyyppisenä suksena kuin Alavuden sukseä KM 12114.
Ruotsista Taalainmaalta on löydetty kaksi pienapohjaista suksea, joissa on Alavuden suksen (KM 12114) tapaisia koristeita. Toinen suksista löytyi Morasta ja sen turveanalyysi ajoitti 2000 vuotta vanhaksi.
Ajoittamattomat tai tuhoutuneet sukset > Sukset, jossa on erikoinen piirre

Sievin kourupälkäinen suksi on Suomen löytöaineistossa harvinainen.
Flakamyrenin suksi Lyckelsesta, jonka päläs on hakattu irti. Todennäköisesti suohon työnnetty suksi on tärvelty, jotta sitä ei voisi käyttää enää hiihtämiseen.
Sydenista Överluleåsta Ruotsista löydettiin sukset, johon oli porattu reiät kärkeen. Näitä reikiä käytettiin ilmeisesti suksen köyttämiseen, kun suksia vedettiin perässä.
Västanträskista Burträskin kunnasta löytyneestä suksessa havaittiin pyöreäksi kaiverrettu reikä, jonka takana oli rivissä kolme reiän alkua.
Raftsjöhöjdenin suksi Jämtlantista on lyhyehkö suksi, jonka tyyppi on C3. Siinä on kaksoisolaas, joka on leveydeltään kaksi kolmasosan suksen leveydestä. Suksen pituus on 131 cm. Suksen päläs on ilmeisesti tärvelty suohon panon yhteydessä.
Keuruulta Jukojärveltä löytyi vuonna 1933 ojankaivussa Kaalisuosta mäntypuinen suksi noin 40 cm syvyydestä. Sekä kärki että kanta olivat tuhoutuneet, joten pituudeksi jäi 172 cm. Suksi oli 11 cm leveä ja 3,3 cm paksu, vaikka se oli haljennut koko pituudeltaan, ja se oli voimakkaasti harjava ja harjojen sivut koverat. Pohjaan on voitu nyt veistää 5 cm leveä ja 1 cm syvä kourumainen olas. Päläs oli hieman lyhyt (30 cm pitkä ja 9,2 cm leveä), mutta mäystimen reikä peräti 11,5 cm leveä. Suksessa oli käytetty samanaikaisesti kahta rinnakkaista sidehihnaa. Pälkään sivuilta jatkuivat niin sanotut palteet kummallakin sivulla kärkeen ja kantaan saakka. Koristelussa oli käytetty 2-4 viivan ryhmiä nauhoina, jotka vietiin koko suksen päästä päähän. Suksen museonumero on KM 7802.
Kajaanin Paltamosta oli vuonna 1936 löydetty Raappananmäestä pieni kuusipuinen suksen kärkipala, joka oli 35 cm pitkä. Suksen tyyppiä on ollut vaikeaa päättää, mutta suksen pinta oli koristeltu 10 rinnakkaisella viivalla Kinnulan suksen tapaan (KM7763). Suksi oli esillä Kajaanin museossa (nro 359, vuoden 1936 lähde).
Ajoittamattomat tai tuhoutuneet sukset > Lähteissä mainittuja määrittelemättömiä suksia

Suksilöytöjä Norrbottenissa, jotka on julkaistu kirjassa Finds of Skis from prehistoric time in Swedish bogs and marshes, (1950, Tukholma) . Siinä on mainittu 8 ennen vuotta 1950 tehtyä suksilöytöä, joita ei muualla vielä ole mainittu. Niitä ovat: Järvträskin suksi  Arvidsjaurista, Kåtaseletin suksi Jörnin kunnassa, Högbackenin suksi Piteåssa, Slagnäsin suksi Arjeplogissa, Rättselin suksi Arvidsjaurissa, Fäbodtjälenin suksi Brutträskissä, Ajaurin suksi Lyckelsessä  ja Bodanin suksi Norsjössä .
Suksilöytöjä Ruotissa, jotka on mainittu På skidor vuosikirjan kirjoituksessa Manker, E. Den bottniska skidtypen I nya skidfynd, (1957) . Niitä on 3 kappaletta: Järvträskin suksi Arvidsjaurissa, Stormyranin suksi , Serrejauren botninen suksi Arvidsjaurissa  (tyyppi C1).
Venäläisten arkeologien tuore puuesinelöytö Vologdasta käsittää muun muassa noin 1,5 m kohopälkäisen suksen 1600-luvulta . Toinen maininta on Novgorodista sen vanhimmasta kerroksesta tehty suksilöytö vuonna 1953. Suksen pituus oli 192 cm ja leveys 8 cm ja kärjet vain hieman kaarellaan ylöspäin. Suksi oli päkään kohdalta 3 cm korkea ja mäystimelle oli porattu vaakasuora 0,5 cm leveä reikä .
Suksilöytöjä Suomesta on mainittu muun muassa Ylitornion suksi (KM7357) Kaarlelan eli Kokkolan suksi (KM7468, noin 1200-luku) ja Hirvensalmen suksi (KM5549), jotka ovat olleet voimakkaasti harjavia ja harjan sivuilta koverat (aivan kuten Keuruun Jukojärven suksikin).
Saarijärven Kalmarista Laaksolan Isopellosta löytyi suksi (KM28113).
Ajoittamattomat tai tuhoutuneet sukset > Tuhoutuneet tai hävinneet sukset

Vuonna 1942 T. I. Itkonen kirjoitti, että siihen mennessä hän tiesi 30 suksen joutuneen hukkaan, ja niistä 6 olivat olleet pareja. Seuraavassa on kuitenkin muutama lähteissä mainittu tapaus.
Vimpelin Ähtävänjoen suusta löytyi 1900 suksi, jossa oli muun muassa lehtiornamenttia. Sen pituus oli 190 cm, mutta suksi on nyttemmin hävinnyt.
Kemistä löydetty kourupälkäinen suksi on tuhoutunut.
Kemistä löydettiin vuonna 1908 suojankaivun yhteydessä lahonnut suksi, joka poltettiin muiden puunkappaleiden kanssa.
Ähtäristä löydetty kourupälkäinen suksi on myös tuhoutunut.
Ikaalisista Miettisen kylästä löytyi vuonna 1939 noin metrin syvyydestä suomudasta mäntypuinen suksi. Se oli karkeatekoinen ja olaaton, melko leveä. Jalansijan reunat olivat koholla, joten se oli mahdollisesti kourupäällinen. Suksi on sittemmin hävinnyt.
Ikaalisista Tervaniemen kylästä löytyi 1920-luvulla suksipari, jotka olivat kooltaan 250 cm pitkät ja 15 cm leveät. Sukset olivat lahonneet, mutta jalansijat erottuivat vielä. Sukset ovat hävinneet.
Parkanosta Linnankylästä löytyi vuonna 1930 talon läheltä savesta hyvin tehty suksi, joka hävisi myöhemmin.
Muuruvedeltä Vuotjärven kylästä löytyi vuonna 1885 2 metrin syvyydestä suomudan ja sinisen saven rajalta suksi, jonka pituus oli 150 cm ja leveys 15 cm. Suksen kärki oli terävä ja päläs oli päältä kovera ja kavennettu. Mäystimen kolo oli kaiverrettu päläksen läpi. Suksi on hävinnyt.
Kärkölästä Hongiston kylästä löytyi 1930-luvulla noin 50 metriä Kangasjärven rannasta suksi noin 50 cm syvyydestä. Suksi on hukkunut.
Haapavedellä tavattiin ojankaivussa noin vuonna 1928 osittain lahonnut suksi, josta oli terva-aineet uuttuneet pois. Suksesta ei kukaan välittänyt ja se heitettiin pois.
Lappajärvellä Kärnän salmen kohdalla löytyi 1910-luvulla yksi suksi metrin syvyydeltä multakuopasta, mutta se oli vuonna 1938 hukkunut.
Pihtiputaalla Ahon talon suosta löydetyt sukset olivat vuonna 1938 hukkuneet.
Kiteen Puhokselta löydettiin noin 35 cm syvyydestä 215 cm pitkät haapasukset, jossa oli aaltoviivaiset reunakoristeet. Ojankaivaja hajotti sukset.
Alavudelta Sampsalammen kylästä löytyi 1920-luvun alussa savenajossa 1 metrin syvyydestä alle kaksimetrinen suksi, joka oli hyvin leveä. Pohjassa ei ollut olasta. Suksi hävisi työmaan touhuissa.
Alavudelta samalta Sulkavanjärvien kuivaustyömaalta (suksi KM 12114) 20 metriä alempana löytyi samana vuonna 1948 toinenkin suksi, joka jätettiin sinne talven yli. Kun sitä myöhemmin haettiin, ole se kadonnut.
Mellilän turvepehkutehtaalla löydettiin kesäkuun lopussa 1900 kahden metrin syvyydestä leikkauksin koristeltu suksi, joka oli noin 180 cm pitkä ja 14 cm leveä. Suksi toimitettiin Åbo Tidningin toimitukseen Turkuun ja sen myöhemmästä kohtalosta ei ole tietoa.
Aiheesta muualla

Valokuva Vis I- asuinpaikan hirvenpäisestä suksenkärjestä[vanhentunut linkki] museon vitriinissä.
Don's maps: Hirvenpäinen suksenperä piirroksina.
Olaus Magnuksen kirjoittamassa Pohjoisten kansojen historiassa on hiihtäviä saamelaisia esittäviä kuvia, jotka piirrettiin 1500-luvun Italiassa
Study Abroad

Study Abroad oli tanskalaislähtöinen englanninkielinen riippumaton opiskelijalehti, joka ilmestyi Islannissa, Norjassa, Tanskassa, Ruotsissa ja Suomessa.
Pohjoismaisissa oppilaitoksissa ilmaiseksi jaeltu lehti keskittyi ulkomaanopiskeluun ja opiskelijavaihtoon.
Aiheesta muualla

Lehden kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Valenssi (kemia)

Valenssi eli atomiarvo on alkuaineen atomin muodostamien kemiallisten sidosten lukumäärä. Termiä ei enää juuri käytetä, vaan sen tilalle on tullut samantapainen mutta monipuolisempi hapetusluvun käsite. Valenssi on tavallisesti yhtä suuri kuin hapetusluvun itseisarvo. Valenssi ja hapetusluku voivat joissakin yhteyksissä tarkoittaa samaa, jolloin valenssi voi olla myös negatiivinen.
Esimerkkejä

Vetyatomi muodostaa yhdisteissään yhden sidoksen, joten sen valenssi on 1 (tai roomalaisin numeroin I). Tällaista alkuainetta sanotaan yhdenarvoiseksi. Happi on useimmiten kahdenarvoinen alkuaine kuten vesimolekyylissä (H2O). Typen tyypillinen valenssi on 3. Typpi voi muodostaa esimerkiksi kolme yksinkertaista kovalenttista sidosta kuten ammoniakissa (NH3) tai yhden kolmoissidoksen kuten typpimolekyylissä (N2). Hiilen valenssi on yleensä 4. Nämä valenssit ovat yhtä suuria kuin atomin valenssikuoren eli uloimman elektronikuoren täyttämiseen tarvittavien elektronien lukumäärä. Jaksollisen järjestelmän ensimmäisen ryhmän alkuaineiden eli alkalimetallien valenssi on 1. Toisessa ryhmässä eli maa-alkalimetalleissa valenssi on 2. Halogeenien valenssi on orgaanisissa yhdisteissä yleensä 1, mutta epäorgaanisissa yhdisteissä valenssit vaihtelevat.
Historia

Valenssin käsite otettiin käyttöön 1860-luvulla. Tarkoituksena oli yleistää yhdisteiden kaavoista sääntöjä, joiden mukaan alkuaineet sitoutuvat. Monet kemistit ajattelivat aluksi, että valenssi on alkuaineen pysyvä ominaisuus, kuten atomipaino. Ajatus sopi orgaaniseen kemiaan, mutta epäorgaanisessa kemiassa se tuotti ongelmia.
Yksikäsitteisen valenssin aikaansaamiseksi yhdisteille keksittiin monenlaisia rakenteita: Friedrich August Kekulé (1829–1896) kirjoitti rikkihapolle rakennekaavan H–O–O–S–O–O–H, joka antoi rikille halutun valenssin 2. Todellisuudessa kaikki happiatomit ovat sitoutuneet rikin kanssa. T. E. Thorpe ehdotti, että VOCl2 esiintyisi kaksoismolekyylinä muodossa (VOCl2)2, jotta sille voitaisiin piirtää valenssia 3 vastaava rakenne. Kun fosforin havaittiin olevan klooriyhdisteissä kolmenarvoinen (PCl3) tai viidenarvoinen (PCl5), Kekulé esitti, että fosforipentakloridi olisi fosforitrikloridin ja kloorimolekyylin heikko yhdiste (PCl3·Cl2). Ajatus sai tukea siitä, että höyrystynyt fosforipentakloridi hajosi näiksi yhdisteiksi. Toisaalta Thorpe valmisti fosforipentafluoridia (PF5) vuonna 1876, mutta se ei hajonnutkaan fosforitrifluoridiksi ja fluorimolekyyliksi. Kekulé jäi lopulta lähes yksinään kannattamaan muuttumatonta valenssia. Valenssin moniarvoisuus oli yleisesti hyväksytty kemiassa 1800-luvun loppuun mennessä.
IUPAC:n määritelmä

Kemian järjestö IUPAC:n vuonna 1994 julkaisemassa määritelmässä valenssi on atomin muodostamien sidosten suurin mahdollinen määrä. Alkuaineella on tällöin yksikäsitteinen valenssi, mutta tämä luku ei läheskään aina kuvaa kattavasti alkuaineelle ominaista sitoutumista.
Aiheesta muualla

IUPAC:n määritelmä valenssista[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Kulttuurikerros

Kulttuurikerros on tietylle paikalle muodostunut, erilaisista rakenteista, esineistä ja maakerrostumista kasautunut kerros. Kerroksen on aiheuttanut ihmisen toiminta. Kulttuurikerroksen kaivaminen ja dokumentointi on keskeisin osa kaupungeissa ja asuinpaikoilla tehtäviä arkeologisia kaivauksia.
Paristo
Historiaa > Voltan patsas

Alessandro Volta kehitti vuonna 1775 teorian staattista sähköä varastoivasta laitteesta, mistä ovat syntyneet nykyiset kondensaattorit lähde? ja vuonna 1799 hän kehitti sinkki- ja hopealevyistä muodostuvan ensimmäisen sähköparin, Voltan patsaan, minkä hän julkisti vuonna 1800.
Historiaa > Daniellin pari

Daniellin pari eli Daniellin elementti on 1820-luvulla kehitetty, pääasiassa tutkimustarkoituksiin käytetty sähköpari, jossa on kuparinen katodi kuparisulfaattiliuoksessa ja sinkkinen anodi sinkkisulfaattiliuoksessa.lähde?
Nykyajan paristotyyppejä

Sinkki-hiili-paristo on perinteinen halpa kuivaparistotyyppi.
Nykyajan paristotyyppejä > Alkaliparisto

Alkaliparistot ovat paristoja, jotka kehittävät energiaa sinkin ja mangaanidioksidin (MnO2) välisissä reaktioissa.lähde?
Nykyajan paristotyyppejä > Litiumparistot

Litiumparistoja on monilla hieman erilaisilla kemiallisilla koostumuksilla. Monien litiumparistojen napajännite on noin 3 volttia. Litiumparistoja valmistetaan paljon nappimallisina ja niiden itsepurkautuminen on vähäistä, joten ne sopivat hyvin esim. kellojen, laskimien, kameroiden tai varmennusmuistien paristoiksi.lähde?
Paristokokoja > Sauvaparistot

Tavallisimpia paristoja ovat pyöreät, sormiparistoiksikin kutsutut sauvaparistot, joita käytetään mm. pöytäkelloissa, radionauhureissa, taskulampuissa sekä kannettavissa cd-soittimissa. Niiden nimellisjännite on 1,5 volttia, ja niiden jännite voi olla 0,9 voltista 1,6 volttiin.
Suurimmat  pyöreät (lieriömäiset) paristot ovat ANSI-tyyppiä D (IEC: LR20). Keskikokoiset C (IEC: LR14), ja pienet ns sauvaparistot ovat tyyppiä AA (IEC: LR6). Kameran paristoksi kutsuttu AAA-paristo (IEC: LR03) on tätäkin pienempi, ja myös lyhyempi - sen pituus vastaa kahden rinnakkain asetetun 20 sentin kolikon leveyttä ilman anodin kohoutumaa.
| Sauvaparistot> IEC | Sauvaparistot> ANSI | Sauvaparistot> puhekieli | Sauvaparistot> halk. x kork. | Sauvaparistot>  | Sauvaparistot>  | Sauvaparistot>  | Sauvaparistot>  | Sauvaparistot>  | Sauvaparistot>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| LR03 | AAA | pieni sormiparisto, kameran sormiparisto | 10.5 × 44.5 mm |  |  |  |  |  |  |
| LR6 | AA | sormiparisto | 14,5 × 50,5 mm |  |  |  |  |  |  |
| LR14 | C | keskikokoinen sauvaparisto | 25,5 × 50,0 mm |  |  |  |  |  |  |
| LR20 | D | suuri sauvaparisto | 34,2 × 61,5 mm |  |  |  |  |  |  |
| LR1 | N | pieni, lyhyt sauvaparisto | 11,8 × 28,1 mm |  |  |  |  |  |  |
Paristokokoja > Nappiparisto

Nappiparistoksi (engl. button cell, saks. Knopzelle) kutsutaan pieniä pyöreitä vaatteiden nappien näköisiä ja kokoisia paristoja. Nappiparistoja käytetään pienikokoisissa ja vähän virtaa käyttävissä kannettavissa laitteissa kuten rannekelloissa, taskulaskimissa, polkupyörien elektronisissa nopeusmittareissa, sähköisissä sanakirjoissa ja muun muassa soivissa onnittelukorteissa. Litiumnappiparistoja käytetään myös monien sähkölaitteiden kellopiirin tai SRAM-asetusmuistin varmistusparistona.
Tyypillisiä nappiparistoja ovat R43 ja R44.
| Nappiparistot> IEC | Nappiparistot> AG | Nappiparistot> #A | Nappiparistot> LR | Nappiparistot> A | Nappiparistot> # | Nappiparistot>  | Nappiparistot>  | Nappiparistot>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| LR621 | AG1 | 364A | LR60 |  | 164 |  |  |  |
| LR736 | AG3 | 392A | LR41 |  | 192 |  |  |  |
| LR626 | AG4 | 377A | LR66 |  | 177 |  |  |  |
| LR754 | AG5 | 393A |  |  |  |  |  |  |
| LR1130 | AG10 | 389A | LR54 |  | 189 |  |  |  |
| LR1142 | AG12 | 386A | LR43 |  | 186 |  |  |  |
| LR1154 | AG13 | 357A | LR44 | A76 | 157 |  |  |  |
Lähteet: mm. http://hycell.de/akkus-batterien/knopf-spezialzellen
Paristokokoja > Litteä paristo

Litteää 4,5 voltin paristoa on käytetty mm. taskulamppujen paristona. Sen sisällä on kolme sarjaan kytkettyä 1,5 voltin paria. Litteässä 4,5 voltin paristossa katodikieli (-) on pidempi kuin anodikieli (+).
Koska nykyään lampuissa 4,5 voltin paristo kielekkeineen on harvinainen, on myyntiin tullut akkupaketteja, jonne voi laittaa muovisen kuoren sisälle kolme 1,5 voltin AA-paristoa, jotka yhdessä sarjaan kytkettynä tuottavat halutun 4,5 V. Litteä paristo on ollut yleinen 1940-luvulta Wehrmachtin kenttätaskulampusta alkaen, mutta myös niin ikään metallikuorisena lamppuna vielä 1970-luvulla. Lampun saattoi ripustaa nahkaisesta kielekkeestä, jossa oli napinläpi rintataskuun, jolloin lamppua ei tarvinnut enää pidellä käsin kuljettaessa. Lampussa oli punainen ja vihreä muovi värittämään valokeilan merkinantoa varten ja valokatkaisin lampussa oli paineltava valolla annettavaa sähkötystä varten. Ruotsin puolustusvoimilla oli 4,5 V:n lamppu muovista toteutettuna vielä 1990-luvulla.
Paristokokoja > Kuuden voltin paristo

Suurissa taskulampuissa on käytetty kuuden voltin paristoa, joka on voitu korvata kehikolla, johon on kytkettävissä neljä D-kokoista 1,5 voltin paristoa. Kuuden voltin paristossa anodi ja katodi näkyvät pariston pinnasta kohoavina kapeina spiraaleina, jotka eivät muodoltaan eroa toisistaan. Kuuden voltin paristoa tai neljän 1,5 V:n paristoa sarjaan kytkevää kehikkoa on käytetty suuritehoisissa sangallisissa muovivalaisimissa. Kehikossa voi käyttää myös D-koon vaihdettavia 1,2 V:n akkuja 1,5 V:n paristojen sijaan.
Paristokokoja > Neppariparisto

Nepparipariston nimellisjännite on yhdeksän volttia. Sen katodissa on neljä pystysuuntaista uraa, minkä avulla se joustaa ja tiivistyy laitteen vastakappaleeseen.
Pariston anodi on uraton ja sileä. Neppariparistoja on käytetty aikaisemmin mm. pienissä radioissa ja LCD-näyttöisissä taskulaskimissa 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa. Monissa myöhemmissä taskulaskimissa 1980-luvulle tultaessa sarjaan kytketyt R6-sauvaparistot korvasivat neppariparistoja. 80-luvulla neppariparistoja käytettiin yleisesti TV:n kaukosäätimissä. Kun laskinten näytöt muuttuivat runsaasti virtaa kuluttavista LED-näytöistä LCD-näyttöihin, voitiin sauvaparistot korvata korvakuulokkeen paristoilla tai tätä litteämmillä nappiparistoilla, koska tarvittava varauksen ei tarvinnut olla enää neppari- tai sauvapariston suuruinen ja koska vähävarauksinenkin paristo kykeni tarjoamaan laskimelle toiminta-aikaa runsaasti. Lopuksi laskimet varustettiin aurinkokennoilla, mikä pidensi laskimen toiminta-aikaa entisestään.
Tyypillisin 2000-luvulla neppariparistoja käyttävä laite on asunnoissa vaadittava palovaroitin sekä yleismittari. Tarjolla on olemassa myös nepparipariston kokoisia akkuja. Nepparipariston virtajohto on kohtalaisen harvinainen, mutta sellaisen voi tehdä purkamalla käytetyn nepparipariston ja ottamalla sen liittimen käyttöön johdottamista varten.
| Neppariparistot> IEC | Neppariparistot> ANSI | Neppariparistot> huomautus | Neppariparistot> tyyppejä Suomessa | Neppariparistot>  | Neppariparistot>  | Neppariparistot>  | Neppariparistot>  | Neppariparistot>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 6LR61 | 1604A | alkaliparisto |  |  |  |  |  |  |
| 6LP3146 |  | alkaliparisto |  |  |  |  |  |  |
| 6KR61 | 11604 | nikkeli-kadmium -paristo |  |  |  |  |  |  |
| 6HR61 | 7.2H5 | nikkeli-metalli -paristo |  |  |  |  |  |  |
| 6F22 | 1604D  | ruskokiviparisto zinc carbon (sinkki-hiili -paristo, sinkki-kloridi -paristo) | Airam Heavy duty, Biltema Art. 37-265, Eveready Silver ,  GP Green Cell Extra Heavy Duty (GP 1604G-0),  Varta Superlife |  |  |  |  |  |
Vähän virtaa vaativissa laitteissa käytetään ruskohiiliparistoja, koska tässä ratkaisussa ei ole kadmiumin tai elohopean kaltaisia raskasmetalleja. Sähköinen pari perustuu sinkkiin ja mangaanidioksidiin.