stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
MEGA-Marx
Aiheesta muualla

Pekka Wahlstedt: Mega-Marx nostaa esiin uusia näkökulmia. Kansan uutiset 1.2.2011.
Reijo Valta: Vallan ja vallankumouksen ohjenuora. Pois työpöydältä 12.5.2011.
Paul Mehlitz

| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Berliini 1936 |  |  |
Paul Mehlitz (25. joulukuuta 1906 – 7. joulukuuta 1982) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Mehlitz pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1927–1937 yhteensä 26 ottelua. Hän kuului Saksan olympiahopeaa saavuttaneeseen joukkueeseen Berliinissä 1936, missä hän pelasi kaksi ottelua ja teki yhden maalin. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Martti Meinilä

Martti Henrikki Meinilä (10. marraskuuta 1927 Salla – 2005) oli suomalainen ampumahiihtäjä.
Meinilä voitti kansainvälisen sotilasurheiluliiton (CISM) mestaruuden partiohiihdossa vuonna 1954. Toisissa ampumahiihdon MM-kilpailuissa Courmayeurissa 1959 hän sijoittui 20 kilometrillä neljänneksi. Squaw Valleyn 1960 olympialaisissa hän oli 20 kilometrillä toiseksi parhaana suomalaisena kahdeksas.
Martti Meinilä edusti seuratasolla Kemijärven Hiihtäjiä, Sallan Karhuja ja Ounasvaaran Hiihtoseuraa. Hän saavutti SM-kilpailuissa hopeaa 20 kilometrillä vuosina 1959 ja 1960.
Meidias (savenvalaja)

| Meidias> Μειδίας |
| --- | --- |
 Meidiaan signeeraama ja Meidias-maalarin maalaama kalpis, n. 420–400 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 400-luku eaa.
Kuollut: 400/300-luku eaa.
Ammatti:  savenvalaja
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 420–400 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka
Meidias (m.kreik. Μειδίας) oli antiikin kreikkalainen savenvalaja, joka teki attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa klassisella kaudella noin vuosina 420–400 eaa.
Meidias tunnetaan ennen kaikkea hänen signeeraamastaan kalpiksesta, joka on nykyisin British Museumissa. Meidiaan vaaseja, kyseinen kalpis mukaan lukien, maalasi muun muassa hänestä nimensä saanut Meidias-maalari. Joskus heidät on nähty samana henkilönä.
Megasthenes

Megasthenes (m.kreik. Μεγασθένης, Megasthenēs) oli antiikin kreikkalainen, jonka Seleukos I lähetti intialaisen Chandragupta Mauryan luokse joskus vuoden 305 eaa. jälkeen. Myöhemmin eläneet historioitsijat ja maantieteilijät käyttivät Megasthenestä lähteenään Intian maantieteestä, politiikasta ja yhteiskunnasta.
Lähde

Grainger, John D.: A Seleukid Prosopography and Gazetteer, s. 103.  BRILL, 1997.  ISBN 9789004107991  (englanniksi)
Megaralaisten aarrekammio (Olympia)

| Megaralaisten aarrekammio> Θησαυρὸς τῶν Μεγαριτῶν (Aarrekammio XI) |
| --- | --- |
 Megaralaisten aarrekammion rauniot.
Sijainti:  Olympian arkeologinen alue, Archaía Olympía, Elis, Länsi-Kreikka, Kreikka
Koordinaatit:  37°38′21″N, 21°37′54″E
Rakennustyyppi:  aarrekammio
Valmistumisvuosi:  m. 525 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Olympian arkeologinen alue 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Megaralaisten aarrekammio (m.kreik. Θησαυρὸς τῶν Μεγαριτῶν, Thēsauros tōn Megaritōn), tutkimuksessa myös Aarrekammio XI, oli antiikin aikainen aarrekammio Olympiassa Kreikassa. Sen rakennutti Megaran kaupunki. Aarrekammion rauniot sijaitsevat Archaía Olympían kunnassa Olympian arkeologisella alueella, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Megaralaisten aarrekammion gigantomakhiaa esittäneen päätykolmion veistoksista säilyneet osat. Olympian arkeologinen museo.
Megaralaisten aarrekammio rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 525 eaa., tosin eräässä ehdotuksessa se olisi rakennettu jo noin vuonna 570 eaa., ja sen veistoskoristeltu olisi lisätty myöhemmin noin vuonna 510 eaa. Se oli yksi Olympian lukuisista aarrekammioista, jotka oli rakennettu riviin pyhäkköalueen pohjoislaidalle Kronios-vuoren etelärinteeseen, Nymfaionin ja Stadionin välille. Megaralaisten aarrekammio oli näistä yhdestoista lännestä ja toinen idästä päin laskettuna. Sen länsipuolella sijaitsi Metapontionlaisten aarrekammio ja itäpuolella Gelalaisten aarrekammio.
Aarrekammio oli pienen anta-temppelin näköinen rakennus, jonka pronaoksessa anta-seinien välissä oli kaksi pylvästä (distylos in antis), ja joka edusti doorilaista tyyliä. Rakennuksen cellan leveys oli 6,2 metriä ja pituus 13,2 metriä. Julkisivu oli etelään päin. Aarrekammion päätykolmion veistoskoristelu esitti gigantomakhiaa. Veistoksista säilyneet osat ovat Olympian arkeologisessa museossa.
Megaralaiset pystyttivät myös toisen Megaralaisten aarrekammiona tunnetun rakennuksen Delfoihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Megaralaisten aarrekammio Wikimedia Commonsissa
HMS Meeanee (1848)

| HMS Meeanee |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bombayn telakka
Kölinlasku:  huhtikuu 1842
Laskettu vesille:  11. marraskuuta 1848
Palveluskäyttöön:  18. marraskuuta 1862
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 1906
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 591 14/94 bm
Pituus:  57,96 m (tykkikansi) 47,07 m (köli)
Leveys:  17,35 m
Syväys:  7,11 m
Miehistöä:  750
Aseistus
Aseistus:  78 tykkiä
HMS Meanee oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1848 vesillelaskettu Vanguard-luokan 80-tykkinen toisen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 12. maaliskuuta 1839 Itä-Intian komppanian Bombayn telakalta nimellä HMS Madras ja sen köli laskettiin huhtikuussa 1842. Alus laskettiin vesille 11. marraskuuta 1848 ja se valmistui 4. huhtikuuta 1849. Aluksen valmistuskustannukset olivat 87 878 puntaa. Kommodori Edward Augustus Inglefield siirsi aluksen Brittein saarille ja se saapui 1. elokuuta Chathamiin, missä se makasi ankkurissa reserviin sijoitettuna.
Palvelus

Alukselle päätettiin asentaa John Penn & Sonsin valmistama höyrykone, joka tuotti 1 456 hevosvoimaa mahdollistaen 9,701 solmun nopeuden. Muutostyö tilattiin 20. elokuuta 1856 Chathamin telakalta. Tilaus siirrettiin 26. marraskuuta Sheernessiin, missä työt aloitettiin 6. joulukuuta.  Alus valmistui 31. lokakuuta 1857, ja varustaminen saatiin päätökseen syyskuussa 1858. Muutostyöt maksoivat 20 119 puntaa.
Alus otettiin palvelukseen 18. marraskuuta 1862 Välimeren laivastoon päällikkönään George Wodehouse. Se poistettiin palveluksesta 1. maaliskuuta 1866 Sheernessissä. Alus lainattiin sotaministeriölle 5. maaliskuuta 1867 sairaalalaivaksi Hongkongiin. Alus otettiin palvelukseen hinattaessa Hongkongiin 30. maaliskuuta - 28. lokakuuta 1868. Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1906.
Megorskoje

Megorskoje (myös Megrskoje, ven. Мегорское, Мегрское озеро) on Ääniseen kaivannon kautta yhteydessä oleva järvi Vologdan alueen Vytegran piirissä Venäjällä. Sen pinta-ala on 49,7 neliökilometriä ja suurin syvyys kolme metriä. Megorskojen osia ovat Kobylje-, Tšagozero- ja Kedrinskojejärvet.
Megorskojeen laskee Vodlitsa (Normeksa) -joki. Pohjoisosan Kobyljejärven kautta kulkee Äänisen kanava. Pohja on mudan peittämä, rannat soistuneita tai paikoin hiekkadyyneistä muodostuneita. Järvellä harjoitetaan kalastusta.
Aiheesta muualla

Megorskoje Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Meduusakalat

| Meduusakalat |
| --- | --- |
 Japaninmeduusakala (Hyperoglyphe japonica)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Voikalamaiset Stromateoidei
Heimo::  Meduusakalat  Centrolophidae  Bonaparte, 1846
Suvut
 Centrolophus  Hyperoglyphe  Icichthys  Psenopsis  Schedophilus  Seriolella  Tubbia 
Katso myös
   Meduusakalat Wikispeciesissä   Meduusakalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Meduusakalat (Centrolophidae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä lämpimistä ja lauhkeista vesistä.
Lajit ja anatomia

Meduusakalojen heimoon kuuluu 7 sukua ja noin 27 lajia. Lajeja ovat muun muassa mustameduusakala (Centrolophus niger) ja pohjanmeduusakala (Hyperoglyphe perciformis). Suurimmat lajit voivat saavuttaa 137 cm:n pituuden, mutta yleensä ne jäävät noin 50–120 cm:n mittaisiksi. Kalojen ruumiinmuoto on pitkulainen tai ovaalinmuotoinen ja pää sekä kuono ovat pyöreähköt. Meduusakaloilla on yksi pitkä selkäevä ja myös peräevä on pitkä. Pyrstöevä on hieman haarautunut. Suu on suuri ja ulottuu silmien taakse. Meduusakalojen suomut ovat pienikokoiset ja puuttuvat usein päästä. Väriltään meduusakalalajit ovat tyypillisesti yksivärisen harmaita, ruskeita tai vihertäviä.
Levinneisyys ja elintavat

Meduusakalalajeja tavataan lauhkeista ja trooppisista vesistä Atlantin sekä Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä lukuun ottamatta niiden keskiosia. Ne elävät usein syvissä vesissä lähellä mannerjalustoja ja saaria. Erityisesti nuoret kalat liikkuvat meduusojen ja kelluvien esineiden läheisyydessä lähempänä pintaa. Meduusakalojen ravintoa ovat meduusat, salpat, pienet kalat sekä äyriäiset. Meduusakaloja saadaan toisinaan saaliiksi siimoilla ja ne ovat maultaan hyviä ruokakaloja.
Puikkoseppä

| Puikkoseppä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Elateriformia
Yläheimo::  Seppämäiset Elateroidea
Heimo::  Sepät Elateridae
Alaheimo::  Dendrometrinae
Suku::  Athous
Laji::  subfuscus
Kaksiosainen nimi
 Athous subfuscus  (O.F. Müller, 1764) 
Katso myös
   Puikkoseppä Wikispeciesissä   Puikkoseppä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puikkoseppä (Athous subfuscus) on seppien heimoon kuuluva musta-ruskea kovakuoriaislaji. Se on heimonsa yleisimpiä ja runsaimpia edustajia Suomessa.
Koko ja ulkonäkö

Puikkoseppä on 8–10 mm:n pituinen, melko hoikka kovakuoriainen ilman erityisen silmiinpistäviä tuntomerkkejä. Etuselkä on mustanruskea, leveyttään pitempi ja sivuilta heikosti pyöristynyt. Etuselän takanurkissa ei ole pitkittäisharjannetta ja siinä on pieniä pisteitä harvakseltaan. Peitinsiivet ovat tummanruskeat ja pitkittäisuurteiset. Joskus hyvin harvoin kuoriainen voi olla kauttaaltaan lähes musta. Raajojen nilkan neljäs jaoke on kynsijaoketta paksumpi eikä kolmas jaoke ole laajentunut. Tuntosarvet ulottuvat selvästi etuselän takanurkkia pitemmälle.
Levinneisyys

Puikkosepän levinneisyys yltää Portugalista Manner-Euroopan poikki Siperian länsiosiin ja Iraniin. Britteinsaarilla lajista on vain muutama havainto. Pohjois-Amerikassa se on tulokaslaji. Suomessa sitä tavataan koko maassa.
Elinympäristö ja elintavat

Puikkosepän ominta elinympäristöä ovat kangasmetsät, mutta se elää kaikenlaisissa metsäympäristöissä hakkuuaukioita ja tunturikoivikoita myöten. Se on harvoja heimonsa edustajia, joka viihtyy ja on yleinen myös vanhoissa, hämärissä kuusikoissa. Aikuiset kuoriaset viihtyvät kasvillisuuden seassa, pensaissa sekä varvikossa ja ikkunapyydyksillä etsittynä laji on usein runsas. Puikkoseppä on Suomessa luultavasti yleisin kangasmetsien maaperässä toukkana elävä seppä ja toukkia tavataan usein noin 40 yksilöä neliömetrillä. Aikuiset kuoriaiset ovat liikkeellä toukokuusta heinäkuulle, huipun sijoittuessa kesäkuuhun.
Toukat elävät maaperässä ja Keski-Euroopassa tehtyjen tutkimusten mukaan ne lienevät pääasiassa petoja. Toukista mitattuihin typen isotooppisuhteisiin perustuva tutkimus ei kuitenkaan sulje pois sienirihmaston mahdollisuutta ravinnonlähteenä. Toukkavaihe kestää useita vuosia ja aikuinen kovakuoriainen kuoriutuu noin kuukauden kestävän kotelovaiheen päätteeksi loppukesällä. Se kuitenkin talvehtii ensin ja lähtee liikkeelle vasta seuraavana keväänä.
Puikkoseppä saalistaa ainakin seuraavia lajeja: Elatobium abietinum, kuusenneulaspistiäinen (Pristiphora abietina) ja kuusisoukkokääriäinen (Epinotia tedella).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Puikkoseppä (Athous subfuscus)
Hyönteiset.com: Raimo Peltonen: Kuva, Athous subfuscus
UniProt: Taxonomy -  Athous subfuscus (englanniksi)
Kaefer der Welt - Beetles of the World (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Athous subfuscus (englanniksi)
Insectoid.info: Athous subfuscus (englanniksi)
Insektenbox (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2771495  Wikispecies: Athous subfuscus  BioLib: 9259  BOLD: 309338  EPPO: ATHOSU  Fauna Europaea: 235674  Fauna Europaea (new): 65b9c3e0-3c52-4b26-bed7-023ec392b1f9  GBIF: 4428521  iNaturalist: 494566  IRMNG: 11592736  NBN: NBNSYS0000010953  NCBI: 341292  Observation.org: 19266  Open Tree of Life: 814091  Laji.fi: MX.192928
Meksikon vaakuna

Meksikon vaakuna
Meksikon vaakuna on Meksikon tunnus lipun ja kansallislaulun ohella. Vaakuna vakiintui nykyiseen muotoonsa vuonna 1968, kun maassa järjestettiin olympialaiset. Vaakuna on myös Meksikon lipun keskellä.
Vaakunassa on nokassaan ja oikeassa jalassaan käärmettä pitävä maakotka, joka seisoo opuntiakaktuksella. Kaktuksen alla on saarta ja vettä esittävät kuviot. Kuva viittaa tarinaan Tenochtitlánin eli nykyisen Méxicon kaupungin perustamisesta. Asteekkien piti löytää järvi, jossa on saari, jossa kasvaa kaktus, jolle suussaan käärmettä pitävä kotka laskeutuisi oikean kaupungin paikan merkiksi. Vaakunassa on lisäksi tammen ja laakeripuun lehviä sidottuina yhteen nauhalla, jossa on Meksikon lipun värit.
Mehikääpä

| Mehikääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Silmälläpidettävä
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Meruliaceae
Suku::  Pappia
Laji::  fissilis
Kaksiosainen nimi
 Pappia fissilis  (Berk. & M.A. Curtis) Zmitr. 2018 
Synonyymit
 Aurantiporus fissilis  Spongipellis fissilis 
Katso myös
   Mehikääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mehikääpä (Pappia fissilis, syn. Aurantiporus fissilis) on Suomessa hyvin harvinainen ja eteläinen kääpälaji, joka suosii kulttuuriympäristöä. Sen isäntäpuita ovat jalavat, haapa, koivut ja muut lehtipuut, ainakin muista Pohjoismaissa ja Virossa sitä on tavattu myös maatiaisomena- ja -päärynäpuilta. Mehikäävän löytää yleensä vielä elävän mutta ontoksi lahonneen puun onkalosta, jossa se jatkaa kasvuaan myös puun kaaduttua. Mehikäävän tekemä valkolaho on vetistä.
Hieman kuivahtanut itiöemä muuttuu yläpinnaltaan likaisen ruskeaksi.
Mehikäävän lohkopinta.
Mehikäävän kulmikkaita pillejä.
Käävän yksivuotinen itiöemä on pileaattinen tai puoliresupinaattinen. Lakki on kiilamainen ja paksu. Tuore vetisen pehmeä itiöemä on väriltään valkoinen tai kermankellertävä ja yläpinnassa voi olla karvoja. Kuivuessaan itiöemä rasvoittuu, kovettuu, kutistuu ja yläpinta muuttuu likaisen ruskeaksi. Vanhan itiöemän yläpinta on harmaa päällä kasvavien homeiden vuoksi. Kulmikkaita pillejä mahtuu 1-3 millimetrille. Lohkopinnassa näkyvät 1-3 cm paksu malto ja 1-2 cm pitkät pillit. Nuorella itiöemällä pillit ja malto ovat valkoiset, vanhemmiten maltoon ja pillien tyveen tulee liilanpunertavaa sävyä. Kuivana pillit ovat likaisen ruskeat ja maltoa tummemmat. Mehikäävässä on kuivana härskiintyneen rasvan tuoksu.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Mehikääpä (Aurantiporus fissilis)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1614391  CoL: JTBB  EoL: 243491  EPPO: AURPFI  Fungorum: 473356  GBIF: 2548955  iNaturalist: 120513  IRMNG: 10982775  MycoBank: 473356  NatureServe: 2.1073182  NBN: NHMSYS0001475379  NZOR: e76f2ee1-9381-4aa8-ac57-7ae76301bf4f  Open Tree of Life: 893999  Laji.fi: MX.206186
Martti Mela

Martti Juhani Mela (22. kesäkuuta 1933 Viipuri – 20. marraskuuta 2005 Oulu) oli Oulun yliopiston biofysiikan professori.
Melan vanhemmat olivat Martti Mauritz Mela ja Matilda Kurki. Hän tuli ylioppilaaksi Turun yhteiskoulusta 1953 ja valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1958, tekniikan lisensiaatiksi 1963 ja tekniikan tohtoriksi 1969. Siemens-Sähkö Oy:n myynti-insinöörinä Mela toimi 1959, Vuoksenniskan  osastoinsinöörinä 1959–1961, Teknillisen korkeakoulun vanhempana assistenttina 1961–1962 ja Turun yliopiston huoltoinsinöörinä 1962–1964. Mela oli valtion teknistieteellisen toimikunnan tutkimusassistentti ja nuorempi tutkija 1967–1971, Kuopion yliopiston fysiikan apulaisprofessori 1975 ja Oulun yliopiston biofysiikan professori 1975–1998. Hän oli vierailevana tutkijana Pennsylvanian yliopistossa Yhdysvalloissa 1964–1966, Medikor Worksilla Budapestissä 1969–1971 ja Hampurin yliopistossa 1971–1973. Mela toimi useissa alansa järjestöissä, samoin kuin esimerkiksi Tietomaa Oy:n johtokunnassa 1985–1993.
Melan biofysiikan professuuri oli ensimmäinen Suomessa. Hänen tutkimuskohteitaan olivat muun muassa hyönteisten aistinelimet ja biologisten prosessien systeemiteoria. Mela oli myös Maanpuolustuksen tieteellisen neuvottelukunnan MATINE:n jäsen. Hän osallistui raamatunlähetystyöhön Gideons International -järjestössä.
Sotilasarvoltaan  Mela oli reservin yliluutnantti (1993), hänen ensimmäinen puolisonsa 1960–1969 oli  Leena Ankio ja toinen vuodesta 1978 Sirkka Vallittu.
Melainai

| Melainai> Μέλαιναι |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Oinói (?), Mándra-Eidyllía, Länsi-Attika, Attika
Historia
Tyyppi:  linnoitus
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Attika/Boiotia
Kaupunki:  Ateena
Infobox OKNimi-testi OK: 
Melainai (m.kreik. Μέλαιναι, lat. Melaenae) tai Kelainai (Μέλαιναι, lat. Celaenae) oli antiikin aikainen linnoitus Attikan ja Boiotian rajalla Kreikassa. Sen sijaintia ei tunneta, mutta sen on ehdotettu sijainneen Panaktonin ja Oinoen lähellä.
Kreikkalaisessa mytologiassa Melainai oli paikka, jossa Melanthos ja Ksanthos taistelivat, ja se liittyi näin Apaturia-juhlan syntyyn. Melainaita ei luettu ainakaan Attikan alkuperäisten, Kleistheneen uudistuksen mukaisten demosten joukkoon. Stefanos Byzantionlainen esittää sen Antiokhis-fyleen kuuluneeksi demokseksi, mutta tätä pidetään virheenä. Sen sijaan Melainai kuului oletettavasti Oinoen demoksen alaisuuteen.
Erään vanhan teorian mukaan linnoitus olisi sijainnut nykyisen Pyhittäjä Meletioksen luostarin paikalla Oinóin ja Pánakton välillä, sillä paikan lähteiden antama vehreys vastaa linnoituksen epiteettiä Statiuksella, viridesque Melaenae (”vihreä/kukoistava Melainai”).
Andrew Meikle

Andrew Meikle, A. Reddock, noin vuonna 1790-1800
Andrew Meikle (1719 East Linton, Itä-Lothian – 27. marraskuuta 1811) oli brittiläinen koneinsinööri, joka on saanut kunnian puimakoneen keksimisestä. Puimakonetta käytetään viljan jyvien irrottamiseen akanoista ja kasvin muista osista. Tätä keksintöä pidetään yhtenä avainkeksintönä Englannin maatalouden vallankumouksessa 1700-luvulla. Keksintö tehtiin vuonna 1786, vaikka joidenkin mukaan Meikle vain paransi aikaisempaa konetta.
Meikle oli mekaanisesti lahjakasta sukua: hänen isänsä tunnettiin seulomakoneen keksijänä. Aikaisemmin (noin 1772) Andrew Meikle oli keksinyt tuulimyllyn jousitetut lapapurjeet, jotka korvasivat aikaisemman yksinkertaisen lapapurjeen. Tässä jousitettujen lapapurjeiden ratkaisussa purjeita tuulivoimalla säätävä suljinmekanismi oli ohjaustangolla kytketty jousiin. Myrskyssä jousitetut lapapurjeet antavat periksi ja estävät tuulimyllyn vahingoittumisen.
Meikle oli töissä myllynhoitajana Houstonin myllyllä Itä-Lintonissa, Itä-Lothianin hallintoalueella. Tilan omisti Rennien perhe, ja perheen poika John Rennie vanhempi oli usein auttamassa Meiklen verstaalla. Sittemmin monien siltojen ja kanavien rakentajana tunnetun John Rennien mukaan Meikle oli merkittävä innostaja hänen omassa uranvalinnassaan.
Aiheesta muualla

Gazetteer for Scotland sivu Andrew Meiklestä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Pukapuka

Pukapuka
| --- | --- |
Sijainti:  Tyynimeri Cookinsaaret, Uusi-Seelanti
Saariryhmä:  Pohjoiset Cookinsaaret
Vesialue:  Tyynimeri 
Korkein kohta:  11  m 
Pinta-ala:  1,3 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  425 (2016)
Kieli:  pukapuka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pukapuka on atolli Tyynellämerellä. Se kuuluu Cookinsaariin ja on sen asutetuista atolleista sijainniltaan syrjäisimpiä. Pinta-alaa saarella on 1,3 km² ja asukkaita oli 425 vuoden 2016 väestönlaskennassa..
Historia

Pukapukan saaren ovat asuttaneet noin 2 000 vuotta sitten Samoalta ja Tongalta tulleet merenkävijät. Perimätiedon mukaan asukkaat tulivat joko länteen suuntautuneiden matkojen aikana, tai toisten tietojen mukaan saarella oli jo asukkaita sen kohotessa vedestä. Perimätiedossa tunnetaan myös tarina noin 400 vuotta sitten saarelle iskeytyneestä hyökyaallosta, joka jätti henkiin vain 15 miestä ja kaksi naista. Ensimmäinen eurooppalainen saarella oli espanjalainen Álvaro de Mendaña de Neira, joka tuli Perusta vuonna 1595 ja nimesi saaren San Bernandoksi. Seuraavat eurooppalaiset olivat brittejä, ja he kävivät saaren lähettyvillä 150 vuotta espanjalaisten jälkeen. Nousuveden takia he eivät kuitenkaan nousseet maihin saarelle. Pukapukan syrjäisen sijainnin vuoksi kristinusko saapui paikalle myöhemmin kuin muille Cookinsaarille. Ensimmäiset lähetyssaarnaajat tulivat vuonna 1857, mutta saarten asukkaiden käännyttäminen tapahtui nopeasti. Heidän jälkeensä tulivat orjakauppiaat, jotka veivät noin 150 saaren silloisista 450 asukkaasta orjuuteen Peruun. Vuonna 1924 saarelle asettui kirjailija Robert Dean Frisbie, jonka maantieteellisiin kuvauksiin saaren nykyisetkin kartat perustuvat. Pukapukan syrjäisyys väheni lentokentän rakentamisen myötä vuonna 1994 ja puhelimien tulon myötä vuonna 1999. Vuonna 2005 sykloni teki pahaa tuhoa saarella, ja vain 10 taloa säilyi ehjänä. Tuhoutuneisiin rakennuksiin kuuluivat saaren koulu ja osa sairaalaa. Myös saaren taroviljelmät tuhoutuivat.
Maantiede

Pukapuka koostuu kolmesta suuremmasta luodosta ja muutamasta pienemmästä. Pohjoisinta Wale-nimistä luotoa kutsutaan myös pelkästään Pukapukaksi. Luodolla sijaitsee saaren ainoa rantautumispaikka. Walella on kolme kylää; Ngake, Roto ja Yato. Eteläisin luoto on nimeltään Motu Ko ja sillä sijaitsee saaren pieni lentokenttä. Motu Kosta ja Walesta nähtynä keskellä sijaitsee Motu Kotowan luoto. Siitä länteen sijaitsee pieni Tokan hiekkasärkkä.
Kulttuuri

Kulttuuriltaan Pukapuka on lähempänä Samoaa kuin muita Cookinsaaria. Samoalaiset tavat, kuten esimerkiksi kriketin kilikiti-nimellä tunnettu muoto ovat saarella yleisiä.  Saarella puhuttu pukapukan kieli on läheistä sukua samoalle. Eristäytyneisyyden vuoksi perinteet ovat säilyneet monia muita paikkoja paremmin. Paikallisia tapoja voidaan pitää erityisen liberaaleina esimerkiksi ihmissuhteiden taholla. Saaren asukkaat elävät kalastuksella ja maanviljelyllä. Tärkeimpiä viljeltäviä kasveja ovat taro, kookospähkinä, banaani ja papaija. Suurin osa sadosta käytetään saarella, mutta osa viedään esimerkiksi Rarotongaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pukapuka Wikimedia Commonsissa
Cookinsaaret
Aitutaki
Atiu
Mangaia
Manihiki
Manuae
Mauke
Mitiaro
Nassau
Palmerston
Pukapuka
Rakahanga
Rarotonga
Suwarrow
Takutea
Tongareva
Pukapukan kartta.
Progressiivinen metalli

| Progressiivinen metalli |
| --- | --- |
Alkuperä:  progressiivinen rock, heavy metal, psykedeelinen rock, fuusiojazz
Alkuperämaa:   Yhdysvallat    Yhdistynyt kuningaskunta    Kanada    Australia
Kehittymisen ajankohta:  1980-luvun puoliväli
Tyypillisiä soittimia:  sähkökitara, bassokitara, rummut, koskettimet, laulu
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  tekninen death metal
Progressiivinen metalli on progressiivisen rockin raskaampi muoto. Se eroaa muusta metallimusiikista monimutkaisten rumpukomppien ja tahtilajien osalta. Tyypillistä "progemetallille" on myös futuristinen soundimaailma lukuisine kitaraefekteineen ja kosketinsoitinsaundeineen. Laulu on vahvasti eläytyvää ja voi hetkessä vaihdella herkästä tulkinnasta matalaan örinään. Lisäksi kappalerakenteet eivät ole tyypillisen suoraviivaisia vaan "kehittyviä".