stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Telkkä
Elintavat > Kilpailu pesäkoloista

Telkkänaaraat ovat kotipaikkauskollisia, ja ne palaavat samalle pesäpöntölle vuodesta toiseen, mikäli se säilyy pesintään kelvollisena. Koirastelkät eivät ole kotipaikkauskollisia, vaan ne vaeltavat tapaamiensa naaraiden perässä. Alku- ja keskikesällä esiintyy kahden, kolmen tai useamman naarastelkän parvia. Nämä ovat nuoria telkkänaaraita, jotka eivät vielä pesi, vaan ne etsivät pesäkoloja tuleviksi pesäpaikoiksi. Naarastelkkä valitsee ensimmäisen pesintänsä pesäkolon reilun vuoden ikäisenä, mutta munii siihen vasta seuraavana tai sitä seuraavana kesänä. Nuoret telkkänaaraat suhtautuvat toisiinsa sopuisasti, mutta käytös muuttuu seuraavana kesänä, jolloin ne joutuvat puolustamaan pesäkoloaan.
Kilpailu pesäpaikoista on kovaa varsinkin suosituimpien sulapaikkojen äärellä, sillä samasta pesäpaikasta ovat kiinnostuneita muiden telkkien lisäksi muut lajit. Merkittävin samoista pesäkoloista kilpailija on isokoskelo, sillä se esiintyy lähes kaikkialla missä telkkäkin. Yleensä kookkaampi isokoskelo päihittää telkän kilpailussa pesäkolosta. Tällöin isokoskelonaaras saattaa ryhtyä hautomaan omien muniensa lisäksi telkän munia. Mikäli munia on alettu hautoa samanaikaisesti, telkän munat kuoriutuvat aiemmin ja isokoskelonaaras saattaa lähteä pesästä telkänpoikasten kanssa, jolloin isokoskelon omat munat jäävät kylmettymään pesään. Mikäli telkänpoikasia kuoriutuu vain yksi tai kaksi, isokoskelonaaras ei ole yhtä altis seuraamaan niitä pois pesäkolosta, vaan telkänpoikaset saavat lähteä pesästä ja selviytyä omillaan. Telkän pesintä katsotaan kuitenkin onnistuneeksi, mikäli yksikin poikanen selviytyy. Telkän ja isokoskelon yhteispesistä on jo varhain omillaan toimeen tulevilla telkänpoikasella paremmat mahdollisuudet selviytyä. Loispesinnästä ei telkän kohdalla voida puhua, sillä telkkä vain häviää kilpailun pesäkolosta isommalle linnulle, tai lajitoverilleen.
Samoista kolopaikoista telkän kanssa kilpailevat isokoskelon lisäksi muut kolopesijät, kuten uivelo, naakka, lehtopöllö ja uuttukyyhky. Isokoskelon lisäksi muidenkin kolopesijöiden on havaittu munineen telkän kanssa samaan pesäkoloon. Pohjois-Amerikassa telkän tiedetään munineen samaan pesään isokoskelon, harjakoskelon, pikkutelkän, amerikantelkän ja morsiosorsan kanssa. Merkittävä kilpailija on myös orava, sillä se kykenee estämään telkän pesinnän kantamalla risuja pesäkoloon.
Elintavat > Ravinto

Telkkä on kokosukeltaja, ja se hakee ravintonsa pohjasta sukeltamalla. Sen ravinto vaihtelee vuodenajan mukaan. Telkkä syö pääasiassa toukkia ja vesihyönteisiä pohjoisilla pesimäalueillaan. Talvehtimisalueilla pääravintoa ovat kalat, äyriäiset ja nilviäiset, erityisesti kotilot. Myös kasvien juuret, mukulat ja siemenet kelpaavat ravinnoksi. Alueellisia eroja esiintyy, ja toisinaan kala voi olla merkittävässä roolissa telkän ravintona. Brittiläisessä Kolumbiassa lohi ja niiden munat ovat tärkeässä asemassa.
Telkät saalistavat yleensä alle neljän metrin syvyisessä vedessä. Ne näyttävät suosivan ruokailua avoimessa vedessä, vaikka ne voivat etsiä ravintoa myös vesikasvuston seassa. Telkkä sukeltaa saaliin kiinni ja sukellukset voivat olla 10–55 sekuntia pitkiä.
Uhat > Luonnolliset saalistajat

Kokosukeltajana telkkä on pedoille vaikea saalis. Pesimäaikana aikuiset telkät joutuvat harvoin petojen saaliiksi, mutta pesäkolossaan hautova naaras saattaa joutua näädän, minkin tai kärpän yllättämäksi. Telkän poikasten tyypillisiä saalistajia ovat minkki ja lokit. Suurimman uhan telkänpoikasille muodostaa hauki. Vesistöstä toiseen siirryttäessä telkänpoikaset ovat alttiina mille tahansa petolinnulle tai maapedolle. Myös vahvanokkainen isokoskelo saattaa tappaa telkkänaaraan, mikäli tämä erehtyy kurkistamaan pesäkoloon isokoskelonaaraan ollessa hautomassa.
Uhat > Ihmisen muodostamat uhat

Telkkä on yksi Suomen yleisimmistä riistalinnuista. Telkkä on Suomen kolmanneksi yleisin vesilintusaalis sinisorsan ja tavin jälkeen. Telkkäsaalis koostuu lähes kokonaan nuorista saman kesän poikasista. Metsästysajan alkaessa vanhat linnut ovat jo siirtyneet kohti talvehtimisalueitaan. Metsästyksen vaikutusta lajin maailmanlaajuiseen kantaan ei tunneta. Ihmisen telkälle muodostamista uhista merkittävin on sen elinympäristöjen tuhoutuminen. Telkkiä myös menehtyy kalaverkkoihin ja poikasten kohtaloksi voivat koitua katiskat.
Ihminen ja telkkä

Ihminen on jo pitkään valmistanut telkkää varten keinotekoisia pesäkoloja. Alkujaan keinotekoisia pesiä hakattiin ydinlahoon puuhun. Tästä seuraava vaihe oli tehdä pesäpönttö kovertamalla valmiiksi lahonnut puu ontoksi, ja tekemällä tähän katto, pohja ja lentoaukko. On arvioitu, että ensimmäisiä keinopesiä rakennettiin jo tuhansia vuosia sitten. Niiden tarkoitus ei suinkaan ollut helpottaa kolopesijöiden pesäpaikkapulaa, vaan keinokoloja, uuttuja, tehtiin munasaaliin toivossa. Telkän, isokoskelon ja uivelon munat olivat arvokasta ravintoa ankaran talven jälkeen. Munitus perustui siihen että telkkä munii uuden munan varastetun munan tilalle. Parhaimmillaan yhdestä uutusta saattoi saada parikymmentä munaa. Suomessa munitus kiellettiin vuonna 1868, mutta siitä huolimatta munitusta jatkettiin Lapissa ja saaristossa vielä pitkälle 1900-luvulla.
Luonnonsuojeluaatteen yleistyessä 1900-luvulla telkänpönttöjen rakennusta on jatkettu harrastus- ja luonnonsuojelumielessä. Luontaisesti telkkä pesii palokärjen hakkaamaan pesäonteloon, ja paras pönttö syntyy kovertamalla pöllin pätkä ontoksi. Telkälle sopivan lentoaukon halkaisijan tulee olla vähintään 10 senttiä. Pönttö tulee ripustaa puuhun siten, että telkällä on esteetön lentoreitti pesään. Olennaista on myös, että pohjalle laitetaan pehmikkeeksi lahopuuta, sahanpurua tai turvetta.
Telkkää on toiselta nimeltään kutsuttu myös sotkaksi. Suomen kansalliseepos Kalevala kuvaa ensimmäisessä runossaan, kuinka maailma syntyi sotkan munista. Kalevalan sotka ei kuitenkaan välttämättä ollut telkkä, sillä eepoksen lintu pesi maan kamaralle. Ihmisen ja telkän rinnakkaiselo on kuitenkin jo kestänyt jo vähintään 5000 vuotta, jolloin ihminen keksi ripustaa telkille uuttuja, jolloin munien keruu tehostui.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Telkkä Wikimedia Commonsissa
Telkkä Lintukuva-verkkopalvelussa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q29865  Wikispecies: Bucephala clangula  ABA: comgol  ADW: Bucephala_clangula  ARKive: bucephala-clangula  Avibase: 68EA281AF74846D2  BioLib: 8488  BirdLife: 22680455  BOLD: 10078  BOW: comgol  BTO: bob2180  CoL: NM25  CMS: bucephala-clangula  eBird: comgol  EoL: 45510601  EPPO: BUCPCL  EUNIS: 923  EURING: 2180  Fauna Europaea: 96544  Fauna Europaea (new): eb12bb88-5908-4714-bd4a-e24a719547d4  GBIF: 2498326  GNAB: common-goldeneye  IBC: common-goldeneye-bucephala-clangula  iNaturalist: 6990  IRMNG: 11008974  ITIS: 175141  IUCN: 22680455  NatureServe: 2.101051  NBN: NBNSYS0000000191  NCBI: 107022  Neotropical: comgol  Observation.org: 80  OBIS: 159197  ODNR: common-goldeneye  Open Tree of Life: 166683  Paleobiology Database: 83459  Paleobiology Database: 83459  SeaLifeBase: 73599  TSA: 2896  WoRMS: 159197  Xeno-canto: Bucephala-clangula  Laji.fi: MX.26435 
Telkkäkoiraan näkyvin tuntomerkki on nokan tyven valkoinen laikku.
Naarastelkän pää on ruskea ja se on yleisväriltään harmaanruskea.
Untuvikot ovat mustavalkoisia.
Pesästä poistunut emo peittää munat haudontatauon ajaksi untuvilla.
Telkkäpoikue.
Nižni Novgorodin lentoasema

Nižni Novgorodin lentoasema (Strigino) tai Nižni Novgorodin kansainvälinen lentoasema (ven. Международный аэропорт Нижний Новгород (Стригино),  Meždunarodnyi aeroport Nižni Novgorod, IATA: GOJ, ICAO: UWGG) on venäläisen miljoonakaupunki Nižni Novgorodin kansainvälinen lentoasema. Se sijaitsee 18 kilometriä Nižni Novgorodin keskustasta lounaaseen.
Lentoasemalla on kaksi matkustajaliikenteelle tarkoitettua kiitotietä. Kiitoteistä pidempi, 18R/36L, on varustettu kategorian I:n mukaisella ILS-mittarilähestymisjärjestelmällä. Sen vieressä on samansuuntainen mutta hieman lyhyempi asfalttipäällysteinen CAT I -luokan kiitotie. Näiden lisäksi kentän eteläpäässä on pari lyhyttä, helikopterien ja pienkoneiden käytössä olevaa kiitotietä
Historiaa ja modernisointia

Ensimmäinen reittilento Nižni Novgorodista noin 400 kilometriä lännempänä sijaitsevaan Moskovaan tehtiin 15. heinäkuuta vuonna 1923. Tuolloinen lentoasema sijaitsi kuitenkin eri paikalla (Fedjakovo) kuin nykyinen Nižni Novgorodin lentoasema (Strigino). Nykyiselle paikalleen lentokenttätoiminnat siirrettiin 1940.
Toinen kiitotie rakennettiin Moskovan olympialaisten alla vuosina 1976–1980. Vuonna 1979 lentokentän navigointilaitteisto päivitettiin kansainvälisemmälle tasolle; kenttä sai ICAO:n kategorian I mukaisen varustuksen. Neuvostoliiton hajottua, lentokenttä sai kansainvälisen lentoaseman luokituksen 1993.
Lentokenttää pyritään laajentamaan ja uudistamaan useampivaiheisen modernisointihankkeen avulla vuosina 2011–2021. Pian uudistushankkeen alun jälkeen kenttä kertoi jo liikennemäärien voimakkaasta kasvusta. Vuonna 2012 lentoaseman matkustajamäärä nousi yli 60% ja oli 747 165.
Rautatiet suosittu kilpailija

Vaikka lentoliikenteen suosio on noussut huomattavasti äskettäin, monen euroopanpuoleisen venäläiskaupungin tapaan Nižni Novgorodin lentoaseman matkustajamäärät eivät ole vielä valtavan suuret. Rautatieliikenne vie suuren osan matkustajavirrasta. Esimerkiksi Nižni Novgorodin Moskovan asemalta käy vilkas junaliikenne moneen suuntaan. Keskeistä Nižni Novgorod–Vladimir–Moskova -reittiä liikennöidään myös suurnopeusjuna Sapsanilla alle neljään tuntiin Moskovan Kurskin asemalle; rataverkon uusimistöiden avulla matka-aikaa pyritään lyhentämään tunnilla lähivuosina.
Lentoasema ulkoapäin nähtynä.
Yönäkymä lentokentällä olevasta lentokoneesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nižni Novgorodin lentoasema Wikimedia Commonsissa
Nižni Novgorodin lentoaseman sivusto (englanniksi) (venäjäksi) (www.airportnn.ru)
SS America

| SS American Star |
| --- | --- |
 Aluksen hylky Fuerteventuran rannikolla heinäkuussa 2004.
Tyyppi:  risteilyalus
Lippuvaltio:  Kreikka
Kotipaikka:  Pireus
Aiemmat nimet:  1940–1944 USS West Point 1944–1964 America 1964–1993 Australis 1993 American Star
Aiemmat omistajat:  1940–1964 United States Lines
Rakennustelakka:  Newport News Shipbuilding & Drydock, USA
Kölinlasku:  22. elokuuta 1938
Vesillelasku:  31. elokuuta 1939
Status:  haaksirikkoutui Kanariansaarilla, hylky osittain hävitetty räjäyttämällä
Tekniset tiedot
Pituus:  220,4 m
Leveys:  28,4 m
Uppouma:  26 454 t
Koneisto:  2 kpl Parsonsin höyryturbiinia
Koneteho:  27 510 kW
Nopeus:  40,7 km/h
Nopeus:  22 kn
Hyttejä:  1 202
Miehistö:  643
S/S American Star (entinen S/S America) oli matkustajakäyttöön rakennettu, vuonna 1940 United States Lines -yhtiölle valmistunut höyryturbiinilaiva. Laivan suunnitteli arkkitehti William Francis Gibbs, ja sen alkuperäisen America-nimen jälkeen laivalla oli 54 toimintavuotensa aikana useita nimiä: USS West Point, Australis, Italis, Noga, Alferdoss ja American Star. Eleanor Roosevelt kastoi laivan Newport Newsissä Americaksi muutamaa päivää ennen toisen maailmansodan syttymistä. Sodan aikana alus toimi joukkojenkuljetusaluksena, minkä jälkeen se kulki vuosikausia reittiliikenteessä New Yorkin ja saksalaisen Bremerhavenin välillä. Alus pystyi kuljettamaan 543 matkustajaa ensimmäisessä luokassa, 418 matkustajaa toisessa luokassa ja 241 kolmannessa luokassa, ja sillä oli 643 hengen miehistö.
Vuonna 1964 laiva myytiin D & A Chandrikselle Pireukseen Kreikkaan, ja laiva sai uuden nimen Australis. Uuden omistajan myötä aluksella tehtiin halparisteilyjä Euroopan ja Australian välillä. Vuonna 1974 Australis törmäsi yhteen HMAS Melbournen kanssa, mutta onnettomuudesta ei aiheutunut suuria vahinkoja.
Vuosina 1979–1993 laiva oli ankkuroituna Eleusiksen lahdella Pireuksen ulkopuolella toimettomana. Joulukuussa 1993 laiva lähti usean omistajan- ja nimenvaihdoksen jälkeen American Star -nimisenä viimeiselle matkalleen. Avomerihinaajan oli määrä viedä alus Thaimaahan, missä se olisi muutettu uivaksi hotelliksi. Tammikuussa 1994 aluksen taival päättyi kuitenkin ennenaikaisesti, kun Kanariansaariin kuuluvan Fuerteventuran edustalla puhaltaneet kovat tuulet painoivat aluksen saaren rantaa kohden, jolloin se juuttui hiekkasärkälle ja katkesi pian kahtia. Haaksirikon jälkeen alus joutui rosvouksen kohteeksi, jolloin sieltä vietiin kaikki irtonainen pois.
Aluksen jäljellä ollut osa katosi vedenpinnan alle talvena 2008–2009.
Aiheesta muualla

Andreas Jacobsen: Kuningatar kuolee hitaasti Helsingin Sanomat.  10.9.2005.
Arnold Kludas: Great Passenger Ships of the World -sarja
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Niasiini

Nikotiinihappo
Nikotiiniamidi
Niasiinilla eli B3-vitamiinilla tarkoitetaan sekä nikotiiniamidia että nikotiinihappoa. Nämä ovat vastaavasti pyridiinin meta-substituoitu karboksyylihappo ja amidi. Molemmat toimivat monissa eliöissä vitamiineina.
Joskus niasiiniksi luetaan myös NADH, NADPH ja muita B3-vitamiinitoimintoisia pyridiinien nukleotidejä. Tässä artikkelissa niasiini tarkoittaa pääsääntöisesti kaikkia aineita, jotka ovat B3-vitamiinitoimintoisia ainakin ihmisillä.
Ihmisten ja muiden eliöiden tulee saada ravinnosta riittävästi niasiinia tai niasiinin esiasteena toimivaa tryptofaania. Ihmisen elimistö pystyy hyödyntämään eläinkunnan tuotteiden sisältämää nikotiiniamidia huomattavasti paremmin kuin kasvikunnan tuotteiden sisältämää nikotiinihappoa. Nikotiinihapon ylin turvallinen saantimäärä on lisäksi nikotiiniamidin vastaavaa pienempi.
Niasiinia tarvitaan esimerkiksi hormonien tuotantoon, keskushermoston toimintaan sekä verenkierron ja energiantuotannon ylläpitoon. Niasiinipuutos aiheuttaa ihmisillä pellagra-puutostaudin, joka voi johtaa jopa kuolemaan.
Niasiinin biologiset reaktiot

Niasiini muuntuu eliöissä NADH:ksi ja NADPH:ksi, jotka ovat kiinni tietyissä entsyymeissä niiden suorittamien reaktioiden osalta pakollisina "apumolekyyleinä" eli koentsyymeinä. Kuitenkin poly(ADP-riboosi)polymeraasi- ja ADP-ribosyylisyklaasi -entsyymien kohdalla NADH ei ole koentsyymi vaan näissä entsyymeissä reagoiva aine eli substraatti. NADH- ja NADPH-riippuvaiset entsyymit suorittavat yli 200:aa eri reaktiotyyppiä. Koentsyymeinä pelkistyneet NADH ja NADPH tai näiden hapettuneet muodot NAD+ ja NADP+ muuntuvat toisikseen entsyymien hapetus-pelkistysreaktioissa. Reaktioissa pelkistyneeltä koentsyymiltä siirtyy hydridi (H–) entsyymissä reagoivalle aineelle ja samalla reagoivaan aineeseen liittyy liuoksesta protoni (H+). Edeltävä reaktiosarja voi tapahtua myös päinvastoin. NAD+ on NADH:ta yleisempi muoto eläinsoluissa. NAD+ on koentsyyminä tietyissä molekyylejä hajottavissa eli katabolisissa reaktioissa, joissa se muuntuu NADH:ksi. Reaktiot ovat osa reaktioreittejä, joissa muun muassa hiilihydraatteja, aminohappoja ja rasvahappoja hajotetaan pienemmiksi aineiksi, jolloin muodostuu energiaa eli ATP:tä. NADPH on NADP+:tä yleisempi muoto eläinsoluissa. NADPH on koentsyyminä tietyissä anabolisissa reaktioissa, joissa pienemmistä molekyyleistä tuotetaan suurempia. Reaktiot ovat osa esimerkiksi kolesterolin, rasvahappojen ja deoksiribonukleotidien tuottoa.
Suositukset ja saanti

Niasiinin tarve riippuu muun muassa ihmisen iästä, sukupuolesta sekä fyysisen rasituksen määrästä. 20–39-vuotiaat raskasta työtä tekevät miehet tarvitsevat 23 milligrammaa niasiinia vuorokaudessa, kun taas kevyttä työtä tekeville 60-vuotiaille naisille riittää 9,6 milligrammaa.
Suomen valtion ravitsemusneuvottelukunnan mukaan 6–65-vuotiaan tulisi saada niasiinia 13,4 milligrammaa niasiiniekvivalenttia (NE) vuorokaudessa, jos hänen energiatarpeensa on 2 000 kilokaloria vuorokaudessa. Suosituksessa ei ole huomoitu sitä, että kasviperäinen niasiin imeytyy eläinperäistä heikommin, sillä niasiiniekvivalentilla tarkoitetaan ruoan sisältämän nikotiiniamidin ja nikotiinihapon yhteismäärää.
Niasiinin vaihtoehtona voidaan nauttia sen esiasteena toimivaa tryptofaania, jota tarvitaan keskimäärin 60 milligrammaa yhden niasiinimilligramman syntetisoimiseen. Tryptofaani muunnetaan niasiiniekvivalentiksi jakamalla se luvulla 60.
| Lapset | Lapset | Miehet | Miehet | Naiset | Naiset | Raskaana olevat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ikä | mg | Ikä | mg | Ikä | mg | 17 mg |
| < 6 kk | – (a) | 10–13 v | 15 | 10–13 v | 14 | 17 mg |
| 6–11 kk | 5 | 14–17 v | 19 | 14–17 v | 16 | 17 mg |
| 12–23 kk | 7 | 18–30 v | 19 | 18–30 v | 15 | Imettävät |
| 2–5 v | 9 | 31–60 v | 18 | 31–60 v | 14 | 20 mg |
| 6–9 v | 12 | 61–74 v | 16 | 61–74 v | 13 | 20 mg |
|  |  | ≥ 75 v | 15 | ≥ 75 v | 13 | 20 mg |
(a): Äidinmaito tai äidinmaidonkorvike tyydyttää alle 6 kk ikäisten ravinnetarpeet
Keskimääräinen niasiinin tarve tyydyttää ravinnetarpeen puolella väestöstä, mutta sitä hieman alhaisempi saanti ei silti välttämättä johda oireilevaan puutostilaan. Vuonna 2017 havaittiin, että 18–74-vuotiaat suomalaismiehet saivat niasiinia keskimäärin 39 milligrammaa vuorokaudessa ja 4,2 mg per ruuasta ravintoenergiana saatu megajoule (mg/MJ). Naisilla nämä arvot olivat 29 mg/vrk ja 4,1 mg/MJ. Kaikki tutkittavat saivat saantisuositusten mukaisen määrän niasiinia. Vuonna 2013 julkaistussa ravitsemustieteen pro gradu opinnäytetyössä havaittiin kuitenkin, että kaikki tutkittavat 30–35-vuotiaat Helsingin seudulla asuvat saivat suositusta vähemmän niasiinia.
Niasiiniekvivalentti

Niasiinisuositukset ja ruokien niasiinipitoisuudet ilmoitetaan usein niasiiniekvivalentteina (NE), sillä ihmisillä ravintoproteiineista saadusta tryptofaanista noin 1/60-osa muuntuu kehossa NADH:ksi ja NADPH:ksi. NE on siksi summa ruuan niasiinin massasta ja 1/60-osa ruuan tryptofaanin massasta. Massat ovat usein milligrammoina (mg). Ihmisille NE on siis
Suhde ei käytännössä ole vakio – jos tryptofaanisaanti on suuri ja niasiinisaanti pieni, on vitamiinin saanti usein pienempi. Jos niasiinin saanti on suuri ja tryptofaanin saanti pieni, on vitamiinin saanti usein suurempi. Myös muut ravinteet kuten aminohapot ja rasvahapot vaikuttavat imeytyvyyteen. Sairaudet voivat myös vaikuttaa. Lisäksi ihmisten tryptofaanimetabolian teho vaihtelee henkilöstä toiseen geneettisten erojen vuoksi.
Muilla eläimillä niasiini:tryptofaani-suhde voi olla eri kuin 1:60. Esimerkiksi kananpojilla suhde on noin 1:45, rotilla 1:50 ja ankoilla 1:175.
Liikasaanti

Suuret annokset niasiinia saattavat nostaa verensokeria sekä aiheuttaa maksatulehduksen, rytmihäiriöitä, kihtiä ja ihon punoitusta. Kasvikunnasta saatava nikotiinihappo on eläinperäistä nikotiiniamidia myrkyllisempää ja saattaa alentaa veren kolesterolin vaarallisen alhaiseksi, os yliannostelu jatkuu pitkään. Eläinkunnasta saatavaa nikotiiniamidia voi nauttia tutkimusten mukaan noin 3 000 mg/vrk ilman merkittäviä haittavaikutuksia, mutta yli 9 000 mg/vrk annokset saattavat aiheuttaa jo maksan toimintahäiriöitä.
Dyslipidemian hoito nikotiinihapolla

Suuret nikotiinihappoannokset alentavat veren kohonneita LDL-kolesterolipitoisuuksia, minkä vuoksi nikotiinihappoa käytetään joissain maissa dyslipidemian korjaamiseen. Kyseisen hoidon tarkoituksena on ehkäistä valtimoahtaumatautia eli ateroskleroosia. Nikotiinihappo pienentää veren VLDL- ja LDL-kolesterolipitoisuuksia ja suurentaa veren HDL-kolesterolipitoisuuksia. Suuret kerta-annokset nopeasti vapautuvaa nikotiinihappoa aiheuttavat yläruumiin hetkellistä punastumista ja muita sivuvaikutuksia. Pitkässä käytössä saattaa ilmetä maksan laajentumista (hepatomegaliaa) ja muita maksaongelmia. Suuret kerta-annokset voivat myös aiheuttaa akuuttia maksan vajaatoimintaa.
Dyslipidemian hoito nikotiinihapolla > Saannin ylärajat

Suomen valtion ravitsemusneuvottelukunta on esittänyt 10 milligrammaa nikotiinihappoa per vuorokausi (mg/vrk) olevan turvallinen ravintolisistä saatu enimmäismäärä aikuisille. Yläraja nikotiiniamidille on 900 mg/vrk. EFSA:n määrittämät turvalliset rajat ovat taulukossa alla.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ikä | 1–3 v | 4–6 v | 7–10 v | 11–14 v | 15–17 v | yli 18 v |
| Nikotiinihappo | 2 | 3 | 4 | 6 | 8 | 10 |
| Nikotiiniamidi | 150 | 220 | 350 | 500 | 700 | 900 |
Puutos

Niasiinin tai tryptofaanin liian vähäinen saanti ruuasta aiheuttaa pellagra-nimistä puutostautia, joka johtaa jatkuessaan kuolemaan. Ensioireina on symmetristä hilseilevää ja karheaa ihottumaa sekä ihon tummentumista (hyperpigmentaatio). Ihottuma esiintyy auringonvalolle alttiilla alueilla kuten kämmenselissä, ja se voi olla kivuliasta ja muistuttaa auringon polttamaa. Lisäksi voi esiintyä ripulia. Pellagran keskushermostoperäisiä oireita ovat uupumus, psyykkinen tai emotionaalinen levottomuus, ahdistuneisuus, ärtyisyys ja masennus. Myöhemmin seuraa psykoottisia oireita, apatiaa, keskittymiskyvyttömyyttä ja muistihäiriöitä. Muita mahdollisia oireita ovat vapina, kävelyhäiriöt, ekstrapyramidaalinen jäykkyys, virtsa- ja ulosteinkontinenssi ja epileptiset kohtaukset. lopulta potilas kuolee.
Interventiotutkimuksissa on havaittu, että pellagraa esiintyi, kun niasiinin saanti oli 8,8 milligrammaa päivässä. Pellagraa esiintyy etenkin kehitysmaissa, jossa se johtuu usein siitä, että vähälihainen ja -maitoinen ruokavalio perustuu maissiin tai valkoiseen riisiin. Satatuhatta yhdysvaltalaista kuoli pellagraan 1900-luvun alussa, koska heidän ruokavaliossaan oli liian vähän lihaa ja maitoa.
Kemia > Nikotiiniamidiribosidi

Nikotiiniamidiribosidi (NR, CAS-numero 1341-23-7) on nikotiiniamidi, jonka pyridiinitypessä on kiinni riboosi. Se on rakenteeltaan sama kuin nikotiiniamidimononukleotidi (NMN), mutta fosforyloimaton. NR on niasiinivitamiini, sillä se muuntuu nikotiiniamidiribosidikinaasi 1:llä (NRK1, EC-numero 2.7.1.22) nikotiiniamidimononukleotidiksi. Tämä muuntuu NMN-adenyylitransferaasi 1:llä (NMAT1, EC 2.7.7.1) NAD+:ksi. NR:ää on luontaisesti esimerkiksi maidossa. NR ei aiheuta punastumista esimerkiksi 2 000 mg/vrk annoksin, eivätkä tämän kokoluokan annokset tiettävästi ole vaarallisia.
Kemia > Inositoliheksanikotinaatti

Inositoliheksanikotinaatti (CAS 6556-11-2) eli inositolinikotinaatti on inositoli, jonka hydroksyyliryhmiin on esteröity nikotiinihappoa. Aine on niasiinivitamiini, sillä sen esterisidokset voivat hydrolysoitua ruuansulatuselimistössä vapauttaen nikotiinihappoa, joka imeytyy sitten normaalisti. Hydrolyysin teho vaihtelee suuresti ja vapautuvan nikotiinihapon hyötyosuus on keskimäärin noin 70 %. Hydrolyysi on hidasta: veren nikotiinihappopitoisuudet ovat veressä suurimmat 6–10 tunnin kuluttua aineen syönnistä. Vapaata nikotiinihappoa syötäessä veripitoisuus on suurin 0,5–1 tunnin kuluttua aineen syönnistä. Inositolinikotinaatti ei suurin annoksin hitaan vapautumisensa takia aiheuta muun muassa punastumista toisin kuin vapaa nikotiinihappo vastaavan kokolouokan annoksin.