stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arx (Rooma)
Rakennukset ja löydökset

Arxin alkuperäinen topografia on epävarma, sillä Santa Maria in Aracoeli -kirkon ja sen luostarin rakentaminen 800-luvulla muutti täysin kukkulan aiemmat olosuhteet. Kun Viktor Emanuel II:n monumentin perustuksia kaivettiin, löydettiin joitakin jälkiä kukkulan jyrkistä kallioseinämistä ja primitiivisen linnoituksen tuffikivestä tehdystä muurista. Samalla löytyi kolmesta kohdasta jäänteitä myöhemmästä Serviuksen muurista, joka kulki kukkulan pohjoiskulman ympäri. Kaksi näistä oli koillisessa ja yksi luoteispuolella juuri kukkulan huipun alapuolella. Arxin tukimuurit oli yhdistetty Serviuksen muuriin.
Arxilla oli antiikin aikana Juno Monetan temppeli, jossa sijaitsi Rooman tasavallan ensimmäinen rahapaja. Se sijaitsi Santa Maria in Aracoelin paikalla, ja rakennettiin Manlius Capitolinuksen talon paikalle vuonna 344 eaa. Temppeli yhdistetään suorakulmaisen podiumin jäännöksiin, jotka on löydetty Santa Maria in Aracoelin puutarhasta kirkon itäpuolelta.
Arxilla sijaitsi myös Concordian temppeli, joka valmistui vuonna 217 eaa., ja mahdollisesti myös Veioviksen temppeli ja Honoksen ja Virtuksen temppeli. Arxilla sijaitsi myös Dea Caelistiksen pyhäkkö. Huipun länsirinteessä saattoi sijaita Isis Capitolinan pyhäkkö, joka tunnetaan myös Isiksen ja Serapiksen pyhäkkönä. Sen lähellä oli Bellonalle omistettu pyhäkkö. Arxin itäsivulla sijaitsi Auguraculum, pyhitetty alue, jossa augurit tekivät havainnointinsa (katso alla). Se yhdistetään Santa Maria in Aracoelin puutarhasta löydettyihin suorakulmaisen tasanteen jäännöksiin.
Yksityiset talot ulottuivat jonkin matkaa alhaalta tasangolta ylös Arxin rinteitä pitkin, kuten myös Capitoliumin rinteitä pitkin, ja aina Asylumin painaumalle asti. Tämä käy ilmi esimerkiksi seinien ja kiveyksien jäännöksistä, joita on löydetty ympäristöstä.
Arxin koillisrinteessä sijaitsivat Lautumiat (Lautumiae) eli kivilouhokset, joita käytettiin myös vankilana. Carcerin ja Forumin puoleisessa rinteessä sijaitsi Tarpeian kallio, vaikka se onkin usein sijoitettu Capitoliumin eteläpäähän.
Ennustaminen

Arx oli paikka, jossa suoritettiin säännöllisesti auspiciat eli enteiden ottaminen. Muurien ulkopuolella haruspeksi kääntyi aina Arxia kohti, jos se oli näkyvissä. Auguraculum, josta enteitä otettiin, tarjosi laajan näkymän itään päin, eikä sitä saanut peittää.
Paulus Diaconuksen väite, jonka mukaan Auguraculum olisi ollut muinainen nimi itse Arxille, on todennäköisesti virheellinen. Keisari Augustus siirsi Auguraculumin Palatiumille, ja 300-luvulla kirjoitettu Notitia urbis Romae mainitsee sen Palatiumin alueen yhteydessä nimellä Auguratorium.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arx Wikimedia Commonsissa
Arx varhaisen Rooman kaupungin kartalla.
Arxin antiikin aikaisia jäänteitä myöhempien rakennusten keskellä.
Arxin antiikin aikaisia jäänteitä.
Hoppu

Hoppu voi tarkoittaa:
Esko Hoppu (1935–2016), oikeustieteilijä
Kaarle Wäinö Hoppu (1885–1968), toimittaja ja Helsingin kaupungin satamajohtaja
Kari Hoppu (s. 1963), juristi ja professori, Esko Hopun poika
Tuomas Hoppu (s. 1967), historiantutkija ja filosofian tohtori.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Hoppu”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Swazimaan Valioliiga

Swazimaan valioliiga (sponsorinimi MTN Premier League) on Swazimaan jalkapallon pääsarja. Swazimaan mestaruudesta pelattiin ensi kerran vuonna 1976. Kaudesta 1998/99 lähtien sarjakausi on alkanut syksyllä ja päättynyt keväällä, aikaisemmin oli päinvastoin. Sarjassa pelaa 12 joukkuetta, jotka pelaavat kauden aikana keskenään kaksinkertaisen sarjan.
Mestarit

1976: Mbabane Highlanders
1980: Mbabane Highlanders
1981: Peacemakers (Mhlume)
1982: Mbabane Highlanders
1983: Manzini Wanderers
1984: Mbabane Highlanders
1985: Manzini Wanderers
1986: Mbabane Highlanders
1987: Manzini Wanderers
1988: Mbabane Highlanders
1989: Denver Sundowns
1990: Denver Sundowns
1991: Mbabane Highlanders
1992: Mbabane Highlanders
1993: Mbabane Swallows
1994: Eleven Men in Flight
1995: Mbabane Highlanders
1996: Eleven Men in Flight
1997: Mbabane Highlanders
1998/99: Manzini Wanderers
1999/00: Mbabane Highlanders
2000/01: Mbabane Highlanders
2001/02: Manzini Wanderers
2002/03: Manzini Wanderers
2003/04: Mhlambanyatsi Rovers
2004/05: Mbabane Swallows
2005/06: Royal Leopards
2006/07: Royal Leopards
2007/08: Royal Leopards
Kimpisen urheilukeskus

| Kimpisen urheilukeskus |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Urheilukatu, 53100 Lappeenranta
Koordinaatit:  61°03′46″N, 28°11′55″E
Avattu:  1939
Remontoitu:  2006–2007
Omistaja:  Lappeenrannan kaupunki
Kenttä:  luonnonnurmi
Käyttäjät
 Amerikkalainen jalkapallo: Rajaritarit  Jalkapallo:  PEPO 
Katsojakapasiteetti
 4 900 istumapaikkaa 
Kentän mitat
 100 × 60 m 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Kimpisen urheilukeskus on Lappeenrannan Kimpisen kaupunginosassa sijaitseva kaupungin pääasiallinen jalkapallon ja yleisurheilun kilpailujen näyttämö. Se on lappeenrantalaisen amerikkalaisen jalkapallon joukkueen Rajaritareiden kotikenttä. Kenttää käyttää myös jalkapallojoukkue PEPO.
Urheilukeskuksen ominaisuudet

Kimpisen yleisurheilustadionilla on mondo-pinnoitteiset juoksuradat ja 100 × 60 metrin suuruinen nurmikenttä jalkapalloa ja heittolajeja varten. Stadionin valaisinpylväät valaisevat kenttää 500 luksin vahvuisesti.
Varsinaisen yleisurheilustadionin lisäksi urheilukeskukseen kuuluu myös toinen nurmijalkapallokenttä, 3 massa ulkotenniskenttää, 2 kestopäällyste ulkotenniskenttää, ulkokoripallokenttä, 3 ulkolentopallokenttää, sekä noin kilometrin mittainen valaistu lenkkipolku. Talvella Kimpisessä on kiekkokaukalo, kaksi luistelualuetta ja valaistu noin kilometrin mittainen latu.
Historiaa

Kimpisen urheilukenttä valmistui lähelle Saimaan rantaa kesällä 1939. Kesäisin siellä on järjestetty jalkapallo-otteluja ja yleisurheilukilpailuja ja talvella jääpallopelejä (vuoteen 1988 saakka). Kesällä 1975 juoksuradat ja suorituspaikat saivat ensimmäistä kertaa kestopäällysteen. Lemminkäisen uusi pinnan vuonna 1989 Novotan-polyuretaanipäällysteellä.
Peruskorjaus

Kimpisen peruskorjauksen ensimmäinen vaihe aloitettiin 2006. Vanhan pääkatsomon katos purettiin keväänä 2007, ja tilalle pääkatsomoon ja C-katsomoon rakennettiin kesällä 2007 yhtenäinen katos. Vuoden 1997 Kalevan kisoihin väliaikaiseksi rakennettu päätykatsomo purettiin, ja sen tilalle rakennettiin keväällä 2007 uusi rinnekatsomo. Lehdistökatsomon paikat sijoitettiin C-katsomoon katoksen alle. Kesänä 2007 uusittiin myös kentän valaisinpylväät ja niihin asennettiin 500 luxin valaistus, joka riittää jalkapallossa Ykkösen tasolle. Veikkausliigaan vaadittavaa 800 luksin valaistusta ei tässä vaiheessa asennettu. Peruskorjauksen kustannusarvio oli noin 1,5 miljoonaa euroa.
Aiheesta muualla

Kimpisen urheilukeskus (Arkistoitu – Internet Archive)
Itäslaavit

Valtiot, joissa slaavit ovat enemmistökansallisuutena. Itäslaavit vihreällä ja länsislaavit vaaleanvihreällä.
Itäslaavit (8/9)selvennä
Itäslaavit ovat joukko slaavilaisia kansoja, jotka puhuvat itäslaavilaisia kieliä ja joiden kulttuurit muistuttavat toisiaan. Itäslaaveja ovat ukrainalaiset, valkovenäläiset ja venäläiset sekä näiden yhteyteen kuuluvat etniset ryhmät, kuten ruteenit. Nykyiset itäslaavilaiset kansat ovat eriytyneet keskiaikaisen Kiovan valtakunnan väestöstä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itäslaavit Wikimedia Commonsissa
Lohikäärmeen tie

| Lohikäärmeen tie> 猛龍過江 |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Bruce Lee
Käsikirjoittaja:  Bruce Lee
Tuottaja:  Bruce Lee
Säveltäjä:  Joseph Koo
Pääosat:  Bruce Lee
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Hongkong
Tuotantoyhtiö:  Golden Harvest
Levittäjä:  Orange Sky Golden Harvest
Ensi-ilta:  30. joulukuuta 1972
Kesto:  99 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  16 641 dollaria
Tuotto:  85 000 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Concord Production Inc.
Lohikäärmeen tie (Way of the Dragon, kiin.: 猛龍過江) on vuonna 1972 ensi-iltansa saanut taisteluelokuva. Elokuvan ohjasi Bruce Lee ja hän näyttelee myös pääosaa.
Juoni

Elokuva kertoo Roomassa asuvasta Chenistä joka pitää pientä ravintolaa. Mafia kuitenkin uhkaa lopettaa Chenin toimeentulot ja toimettomana hän pyytää apua hongkongilaiselta sedältään ja niinpä hän lähettää Chenin avuksi Tang Lungin. Kukaan ei ota aluksi tosissaan heikon oloista Tangia, mutta seuraavalla vierailullaan mafian jäsenet kokevat elämänsä yllätyksen kun huomaavat Tangin taistelutaidot ja tämän tappavat potkut ja lyönnit. Mafiapomo pyytää paikalle karatemestari Coltin jonka uskotaan voittavan Tangin ottelussa kuolemaan saakka.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Bruce Lee  | … |  Tang Lung   |
|  Nora Miao  | … |  Chen Ching Hua   |
|  Chuck Norris  | … |  Colt   |
|  Robert Wall  | … |  Fred "Bob"   |
|  Hwang In-Shik  | … |  Japanilainen kamppailija   |
|  Wei Ping Ao  | … |  Ho   |
|  Wang Chung-hsin  | … |  Wang-setä   |
|  Tony Liu  | … |  Tony   |
|  Unicorn Chan  | … |  Jimmy   |
|  Tommy Chen  | … |  Tommy   |
|  Chin Ti  | … |  Ah Quen   |
|  Wu Ngan  | … |  Ah Chuan   |
|  Robert Chen  | … |  Robert   |
Palkinnot > Voitetut

Golden Horsen elokuvajuhlat
1973 Paras leikkaus: Yao Chung Chang
Aiheesta muualla

Leffatykin arvostelu
Peter Berthold

Peter Berthold vuonna 2017.
Peter Berthold (s. 19. huhtikuuta 1939 Zittau) on saksalainen lintutieteilijä.
Berthold väitteli filosofian tohtoriksi kottaraisesta Tübingenin yliopistosta 1964. Vuodesta 1972 alkaen hän toimi Konstanzin yliopiston lehtorina, kunnes 1981 nimitettiin oppilaitoksen biologian professoriksi. Vuonna 1992 hän toimi Helsingin yliopiston vierailevana professorina. Vuodesta 1991 alkaen hän on toiminut Max Planck -instituutin lintutieteen tutkimuksessa. Emeritusprofessori hän on ollut 31.12.2005 lähtien.
Berthold on ollut mukana Radolfzellin lintuaseman toiminnassa vuodesta 1955 lähtien, ensin amatöörihavainnoitsijana ja rengastajana, myöhemmin aseman johtajana. Saksan lintutieteelliseen yhdistykseen hän on kuulunut yli 40 vuotta. Hän tutkii ensisijaisesti lintujen muuttoa. Bertholdin julkaisuluettelossa on 414 nimikettä, joiden lisäksi hän on julkaissut 21 kirjaa. Hänet on palkittu lukuisilla kunnianosoituksilla.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1998.
Katonajärvi

| Katonajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta
Kunnat:  Rauma
Koordinaatit:  61°05′15″N, 21°52′41″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Lapinjoen vesistö (33)
Valuma-alue:  Lapinjoen yläosan alue (33.003)
Laskuoja:  kaivettu oja Lapinjokeen 
Järvinumero:  33.003.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  30,4 m 
Rantaviiva:  0,466 km 
Pinta-ala:  1,229 ha  
 fiKatonajärvi 
Katonajärvi on Satakunnassa Raumalla Lapissa sijaitseva järvi, joka kuuluu Lapinjoen vesistön Lapinjoen yläosan alueeseen.
Maantiede

Katonajärven pinta-ala on 1,2 hehtaaria ja sen pituus on 250 metriä ja leveys 100 metriä. Järven luusua sijaitsee järven pohjoisrannalla, josta saa alkunsa kilometrin pituinen oja, joka laskee Lapinjokeen.
Järven rantaviiva on 450 metriä pitkä ja ranta on pääosin avosuota. Järvelle pääsee Lapista etelään johtavalta tieltä noin 2,5 kilometriä etelään.
Luonto

Katonajärvessä viihtyy ainakin jokirapu.
Luonnonhistoriaa

Katonajärven allas muodosti joskus jääkauden jälkeen pienen lahden, jonka suu alkoi maankohoamisen vuoksi kuroutua umpeen litorinamerestä. Tämä aiheutti järven suolapitoisuuden alenemisen ja esimerkiksi levien lajisto vaihtui makeavetisille järville tyypilliseksi. Lajiston muuttumisen alkuhetki on ajoitettu pohjasedimenttien kairauksella noin 3080–2960 eaa. ja täysin makeavetiseksi järvi oli muuttunut kairauksien perusteella 2700–2600 eaa. Sitä välivaihetta, jolloin järvessä on laimeaa murtovettä, kutsutaan kluuvifladaksi. Järvialtaan kynnys, joka erotti lopulta järven merestä, sijaitsi 32,5 metriä nykyisen merenpinnan yläpuolella.
Historia

Katonajärven ympärillä oleva avosuon alue selittyy järven laskemisella. Vuonna 1805 lukkari G. Morgin haki lupaa järvenlaskuun ja sai sen vuonna 1807.
Suomalaisten muinaiset jumalat

Ilmarista kuvaava veistos Helsingin Vanhan ylioppilastalon pääovella.
Suomalaisten muinaiset jumalat ovat suomalaiseen ja karjalaiseen muinaisuskontoon kuuluvia jumaluuksia ja henkiolentoja.
Suomalaisten muinaiset jumalat vaihtelivat ajallisesti ja paikallisesti. Eri aikoina ja eri alueilla palveltiin eri jumaluuksia. Suomalaisessa muinaisuskossa jumalia tärkeämpiä oli tavallisille ihmisille monet suppeampien elämänpiirien hallitsijat, kuten esimerkiksi paikalliset metsän- ja vedenhaltijat. Kuitenkin esimerkiksi säiden haltijaksi mielletty Ukko tunnettiin luultavasti kaikkialla Suomessa ja Karjalassa, ja melko lailla vastaava hahmo tunnetaan niin skandinaaveilta, saamelaisilta kuin balteiltakin. Myös Ilmarista vastaava hahmo tunnetaan useilta suomensukuisilta kansoilta. Ennen kristinuskoa jumaluus ymmärrettiin kuitenkin eri tavoin kun nykyään. Tästä syystä niiden merkitystä suomalaisessa muinaisuskossa on paljolti ylikorostettu, sillä tarkastelun lähtökohtana on ollut jumalakeskeinen länsimais-kristillinen kulttuuri ja sen pohjalta kiinnostus on perinteisesti kohdistunut muinaissuomalaisten oletettuun polyteismiin ja epäjumaliin.
Muinaissuomalaisten ja karjalaisten palvomia olentoja olivat myös haltijat, joskaan kaikkia haltijoita ei palvottu. Haltijoista osa samaistetaan jumaliin, mutta osa haltijoista oli pahoja, heikkoja tai pienikokoisia. Joissain perinteissä myös vainajia palvottiin samaan tapaan kuin jumaluuksia ja haltijoita. Eri ympäristöjä ja elementtejä hallitsivat eri jumalat ja olennot. Esimerkiksi vedellä, metsällä, taivaalla ja maalla oli omat jumaluutensa ja haltijansa, joita palveli tai joiden elinpiirissä kuhisi lukuisien pienempien haltijaolentojen väkeä. Metsän kuningasta monet kutsuivat Tapioksi. Ilman ja ukkosen jumala oli monille Ukko.
Suomalaisten alkuperäisestä muinaisuskosta tiedetään vähän. Kristinuskon levittäytyessä lännestä (katoliset) ja idästä (ortodoksit) Suomeen, vanhat jumaluudet joutuivat ahtaalle ja vähitellen unohduksiin. Kirjoitettua suomen kieltä ei ollut eivätkä kirkon työntekijät tai harvat muut oppineet juuri vaivautuneet merkitsemään muistiin piirteitä kansan vanhasta uskosta. Joitakin jumalien nimityksiä siirtyi henkilönimiin, kuten esim. Väinö, Ilmari, Jouko, Ahti, Kalevi, Mielikki, Rauni, Tapio, Tellervo ja Ukko. Tutkimuksessa ovat erittäin tärkeitä vertailukohteita muut suomensukuiset kansat, joista jotkin ovat kyenneet säilyttämään suomalaisia paremmin ja pitempään vanhoja uskomuksia ja tapoja. Myös paikannimistöstä voidaan saada jotain tietoja.
Lähteet muinaisista jumalista

Kristinuskon leviäminen Suomeen pyyhki jäljet sitä edeltäneistä uskomuksista. Nykypäiviin säilyneet tiedot suomalaisten muinaisista jumalista perustuvat 1800-luvulla aktiivisesti kerättyyn kansanrunouteen ja kansanperinteeseen sekä muutamiin vanhempiin kirjallisiin mainintoihin. Tietoja muinaisuskosta on saatu myös käräjäpöytäkirjoista, joissa kuvattiin noituudesta syytettyjen rituaaleja. Näin on saatu tietoa esimerkiksi Ukko ylijumalan palvonnasta Ukon vakat-nimisessä juhlassa.
Tunnetuin lähde suomalaisten muinaisista jumalista on Mikael Agricolan käännöstyö Dauidin Psalttarin esipuheeseen liittämä "epäjumalien" luettelo vuodelta 1551. Luettelo koostuu 12 hämäläisestä eli länsisuomalaisesta ja 12 karjalaisesta eli itäsuomalaisesta jumalhahmosta. Akateemikko M. Haavio pyrki osoittamaan Karjalan jumalat -kirjassaan (1959), että jumalat joita uskonpuhdistaja nostaa esiin, eivät ole listassa sattumalta, vaan niitä yhdistää kansanomainen ajanlaskujärjestelmä eli toimeentulolle tärkeiden elinkeinojen maanviljelyn, karjanhoidon ja metsästyksen rytmi.
Agricola kuvaa Ukko ylijumalan kunniaksi pidettyjä Ukon vakka -riittejä eli rituaalista oluen juontia satoisuuden lisäämiseksi sekä tapaa viedä ruokauhreja haudoille, joissa "valitettiin, paruttiin ja itkettiin". Karjalaisten jumalten luetteloon sisältyvän Raunin "härskyminen" on tuottanut mytologian tutkijoille päänvaivaa 2000-luvulle asti. He ovat hakeneet selitystä esimerkiksi hieros gamos -perinteestä, jossa ihminen rituaalisesti yhtyy jumalalliseen. Tämän hypoteesin mukaan hieros gamos -traditio olisi sammunut uskonpuhdistuksen toteutuessa Pohjolassa. Samalla hävisi tietymättömiin suomalaisen talonpoikaiston tuntema käsitys pyhästä naiseudesta. Johonkin tällaiseen voi hyvinkin viitata Agricolan lause "...niin juopui piika että akka. Sitten paljon häpeää siellä tehtiin..."
Vertailukohtia voi hakea myös antiikin kreikkalaisten Dionysos-juhlista ja roomalaisten bakkanaaleista.
Agricolan luettelo ei ole ainoa laatuaan. Sigfridus Aronus Forsius kirjoitti 1500-luvun lopulla suomalaisista jumalista latinankielisen runon, joka kuitenkin katosi. Vuonna 1778 eräässä sanomalehdessä julkistettiin latinalainen runo, jonka uskotaan olevan aiemmin kadonnut Forsiuksen runo. Siinä esiintyvät pääosin samat jumalat kuin Agricolallakin. Forsiuksen arvellaan jäljitelleen Agricolaa, mutta Forsiuksen runossa on kuitenkin myös joitakin uskottavia tietoja, joita ei löydy Agricolan luettelosta.
Lähteet muinaisista jumalista > Mikael Agricolan epäjumalien luettelo vuodelta 1551

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  "Epejumalat monet tesse / muinen palveltin cauan ja lesse.   Neite cumarsit Hemelaiset / seke Miehet ette Naiset.   Tapio Metzest Pydhyxet soi / ja Achti wedhest Caloja toi.   Äinemöinen wirdhet tacoi / Rachkoi Cuun mustaxi jacoi.   Lieckiö Rohot jwret ja puudh / hallitzi ja sencaltaiset mwdh.   Ilmarinen Rauhan ja ilman tei / ja Matkamiehet edheswei.   Turisas annoi Woiton Sodhast / Cratti murhen piti Tavarast.   Tontu Honen menon hallitzi / quin Piru monda willitzi.   Capeet mös heilde Cuun söit / Calevanpojat Nijttut ja mwdh löit.    |  Waan Carjalaisten Nämet olit / Epejumalat cuin he rucolit.   Rongoteus Ruista annoi / Pellonpecko Ohran casvon soi.   Wirancannos Cauran caitzi / mutoin oltin Caurast paitzi.   Egres hernet Pawudh Naurit loi / Caalit Linat ja Hamput edestoi.   Köndös Huchtat ja Pellot teki / quin heiden Epeuskons näki.   Ja quin Kevekylvö kylvettin / silloin ukon Malja jootijn.   Sihen haetin ukon wacka / nin joopui Pica ette Acka.   Sijtte paljo Häpie sielle techtin / quin seke cwltin ette nechtin.   Quin Rauni Ukon Naini härsky / jalosti Ukoi pohjasti pärsky.   Se sis annoi Ilman ja Wdhen Tulon / käkri se liseis Carjan casvon.   Hiisi Metzeleist soi Woiton / Wedhen Eme wei calat vercon.   Nyrckes Oravat annoi Metzast / Hittavanin toi Jenexet Pensast.    |  Eikö se Cansa wimmattu ole / joca neite wsko ja rucole.   Sihen Piru ja Syndi weti heite / Ette he cumarsit ja wskoit neite.   Coolludhen hautijn Rooca wietin / joissa walitin parghutin ja idketin.   Menningeiset mös heiden Wffrins sait / coska Lesket hoolit ja nait.   Palveltin mös paljo muuta / Kivet Cannot Tädhet ja Cwuta."  |
Lähteet muinaisista jumalista > Mikael Agricolan epäjumalien luettelo vuodelta 1551 > Epäjumalien luettelo käännettynä nykysuomelle

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  "Epäjumalia monia tässä, / muinoin palveltiin kaukana ja läsnä.   Näitä kumarsivat hämäläiset  / sekä miehet että naiset.   Tapio metsästä pyydykset soi / ja Ahti vedestä kaloja toi.   Väinämöinen virret takoi, / Rahko kuun mustaksi jakoi.   Liekkiö ruohot, juuret ja puut / hallitsi ja senkaltaiset muut.   Ilmarinen rauhan ja ilman teki / ja matkamiehet edesvei.   Tursas antoi voiton sodasta, / Kratti huolen piti tavarasta.   Tonttu huoneen menon hallitsi, / kuin Piru monta villitsi.   Kapeet myös heiltä kuun söivät. / Kalevanpojat niityt ja muut löivät.    |  Vaan karjalaisten nämä olivat / epäjumalat, joita he rukoilivat.   Rongoteus ruista antoi, / Pellonpekko ohran kasvun soi.   Virankannos kauran kaitsi, / muutoin oltiin kaurasta paitsi.   Äkräs herneet, pavut, nauriit loi, / kaalit, liinat ja hamput edestoi.   Köntys huhdat ja pellot teki, / kuin heidän epäuskonsa näki.   Ja kun kevätkylvö kylvettiin, / silloin Ukon malja juotiin.   Siihen haettiin Ukon vakka, / niin juopui piika ja akka.   Sitten paljon häpeää siellä tehtiin, / kuin sekä kuultiin että nähtiin.   Kun Rauni Ukon nainen härskyi, / jalosti Ukko pohjasta pärskyi.   Se siis antoi ilman ja vedentulon. / kekri se lisäsi karjan kasvun.   Hiisi metsäläisistä soi voiton, / Veden emo vei kalat verkkoon.   Nyyrikki oravat antoi metsästä, / Hittavainen toi jänikset pensaasta.    |  Eikö se kansa vimmattu ole, / joka näitä uskoo ja rukoilee?   Siihen Piru ja synti veti heitä, / että he kumarsivat ja uskoivat näitä.   Kuolleiden hautoihin ruokaa vietiin, / joissa valitettiin, paruttiin ja itkettiin.   Menninkäiset myös heidän uhrinsa saivat, / koska lesket huolivat ja naivat.   Palveltiin myös paljon muuta, / kiviä, kantoja, tähtiä ja kuuta."  |
Tarusankarit jumalina

Kalevalaisen runouden sankarit Ilmarinen ja Väinämöinen ovat olleet ainakin joissain yhteyksissä jumalan asemassa. Väinämöistä tiedetään palvotun ja hänen opetuksiaan pidetyn pyhinä. Ilmarinen muistuttaa taivaanjumalaa muun muassa siten, että hän on takonut taivaankannen, ja ollut iskemässä ensimmäistä tulta. Ilmarisen nimi voi myös olla sukua etäsukukielisten Inmar-taivaanjumalalle.
Väinämöinen, Ilmarinen ja Joukahainen ovat syntyneet jo ennen maailmaa, ja osallistuivat sen luomiseen. Näitä on myös pidetty toistensa veljeksinä.
Vainajien palvonta

Esivanhempia on pidetty arvossa, ja ainakin toisinaan palvottu. Esivanhemmasta on saattanut tulla paikallinen haltija tai suojelushenki.
Esivanhempien palvottuja henkiä olivat esimerkiksi syntyiset ja luonnot.
Lähteitä

↑  Risto Pulkkinen - Suomalainen kansanusko (Suomalaisen kirjallisuuden seura 2012)
1 2  Veikko Anttonen: Agricolan suomalainen Olympos (Aurora 1/2007, s. 25)
↑  http://www.kolumbus.fi/juha.seppanen/opinnot/ue/ue5/ue5tekst.html (Arkistoitu – Internet Archive)
1 2  Iso Tietosanakirja, osa 6 (Kansallis-Kouko), 1933 Otava
↑  Minna Vuorinen (toim.): Vanha Vihtahousu (1986) SKS
↑  Maija Länsimäki: Viisi virkaa, kuusi nälkää Kielikello 3/1992
Christfrid Ganander: Mythologia Fennica
M. A. Castrén: Luentoja suomalaisesta mytologiasta. Toim. Joonas Ahola. SKS, 2016.
Jättiläiset. Toim. Marja Härkönen. Helsinki: SKS, 1981.
Metsänhaltiat. Toim. Pekka Virtanen. Helsinki: SKS, 1983.
Kuu paistaa kuollut ajaa: aaveterinoita. Toim. Eija Timonen. Helsinki: SKS, 1984.
Lintukotolaiset. Toim. Terttu Kaivola. Helsinki: SKS, 1985.
Vedenhaltiat. Toim. Eija Timonen. Helsinki: SKS, 1988.
Peikot. Toim. Marjut Kivelä. Helsinki: SKS, 1990.
Mauri Kunnas: Suomalainen tonttukirja, 1979
Väinämöisen laulu -patsas kuvattuna Monrepos'n puistossa Viipurissa.
Viral Vegans

Viral Vegans on vuonna 2022 perustettu suomalainen eläinoikeusjärjestö, joka työskentelee eläinten oikeuksien ja ympäristön puolesta ja on nostanut julkiseksi vuonna 2021.