stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Faarao
Faaraon tehtävät ja velvollisuudet

Faaraon velvollisuuksiin kuului olla hyvä ja oikeamielinen hallitsija. Hänen piti noudattaa egyptiläistä totuuden ja oikeamielisyyden prinsiippiä maatia, jonka luojajumala oli aikojen alussa luonut. Hänen odotettiin myös uudistavan monumentteja ottamalla ne omiin nimiinsä korvaamalla edeltäjänsä nimen omallaan ja joskus myös käyttämällä omiin rakennuksiinsa aikaisempien rakennusten kiviä.
Egyptiläiset uskoivat, että faarao oli jumalten ja ihmisten maailman välinen välittäjä. Kuoltuaan faaraosta tuli jumala, hän samastui Osirikseen, Horuksen isään ja kuolleiden jumalaan, ja faarao siirsi pyhän valtansa ja asemansa uudelle faaraolle, pojalleen. Faaraon jumalallinen asema kuvattiin allegorisesti: hänen uraeuksensa (käärme kruunussaan) sylki liekkejä vihollistensa päälle, hän pystyi tallomaan tuhansia vihollisiaan taistelukentällä ja hän oli kaikkivoipa, kaiken tietävä sekä luonnon ja hedelmällisyyden valtias.
Faaraon tehtäviin kuului myös useita symbolisia uskonnollisia riittejä, kuten kuninkaallinen uudestisyntymisjuhla, rituaalinen juoksumarssi sed, jossa faarao sai todistaa fyysisen kuntonsa; neljän vasikan ajo ja temppelin perustan laskemisen yhteydessä suoritettu nuoran ojentaminen.
Faaraon tehtävät ja velvollisuudet > Faarao ylipappina

Faaraon katsottiin olevan jokaisen Egyptissä palvotun jumalan ylipappi, joka johti kaikkea jumalien palvontaa ja joka toimi välittäjänä jumalten ja kansan välillä. Faarao ei kuitenkaan voinut toimittaa jokapäiväisiä rituaaleja jokaisessa tuhansista temppeleistä ja pyhäköistä. Siksi faarao nimitti edustajakseen pappeja toimittamaan rituaalit. Vierailuillaan faarao saattoi käydä paikallisessa temppelissä toimittamassa rituaalit.lähde?
Vallan periytyminen

Faaraon kuninkuus periytyi isältä pojalle, mutta myös muutama nainen nousi faaraoksi, kuten Hatšepsut ja Kleopatra. Kruununtavoittelijalla oli oltava kuninkaallinen isä ja äitinään "suuri kuninkaallinen puoliso", mutta sääntö ei ilmeisesti ollut ehdoton. Faaraot pyrkivät usein varmistamaan dynastiansa jatkuvuuden avioitumalla lähisukulaistensa, yleensä sisartensa tai tyttäriensä, kanssa. Jotkut faaraot nimittivät vanhoilla päivillään poikansa rinnakkain kanssaan hallitsevaksi hallintokumppaniksi, mikä varmisti kruunun jatkuvuuden ja ehkäisi myöhempiä valtataisteluita ja kaaosta.
Muinaisen Egyptin vallanperimyssäännöt tunnetaan kuitenkin vajavaisesti. Joskus on oletettu, että kruununperijän olisi pitänyt naida edeltäjänsä vanhin tytär, mutta tämä käsitys on hylätty virheellisenä, sillä kuninkuus ei periytynyt naisten kautta. Päävaimon eli kuningattaren valinta näyttää olleen vapaa. Usein kuningatar oli faaraon lähisukulainen, mutta hän saattoi olla myös sukuun kuulumaton. Uudessa valtakunnassa, josta on säilynyt runsaammin tietoa, jokaisella faaraolla oli päävaimo, jolla oli oma arvonimensä. Tämän lisäksi faaraolla oli jalkavaimoja.
Kuningattaren pojat näyttävät olleen ensisijaisia kruununperijöitä, mutta myös faaraon muista pojista saattoi tulla kuninkaita. Monissa tapauksissa seuraaja oli vanhin elossa oleva poika, ja tällainen perimysjärjestys vastaakin yleisemmin egyptiläisiä arvoja. Usein vallanperijä oli kuitenkin joku muu sukulainen tai henkilö, joka ei ollut lainkaan sukua faaraolle. Uuden valtakunnan teksteissä kuvataan jälkikäteen, miten faaraot nimitettiin perillisiksi joko edeltäjiensä toimesta tai jumalallisten oraakkelien avulla, ja tällainen malli saattoi olla käytössä silloin, kun selkeää seuraajaa ei ollut. Muinaisen Egyptin myöhäiskaudelta (664–332 eaa.), jolta säilyneet lähteet ovat moninaisempia ja mallit vähemmän jäykkiä, tunnetaan lukuisia vallankaappauksia ja perimysjärjestyksen keskeytyksiä. On todennäköistä, että vastaavia tapauksia on ollut myös varhaisempina ajanjaksoina.
Faaraon vallan symbolit

Faarao kantoi kahta kruunua, Ylä-Egyptin valkoista ja Ala-Egyptin punaista kruunua, jotka saatettiin joskus yhdistää kaksoiskruunuksi (sekhemtii). Hänellä oli myös sininen soturinkruunu khepresh, joka otettiin käyttöön Uuden valtakunnan aikana. Jotkut faaraot käyttivät lisäksi raidallista nemes-liinaa tai atef-kruunua. Faarao käytti kahta valtikkaa: kunniavaltikkaa ja ruoskaa. Joskus faarao piti otsallaan kotkan tai kobran päätä kuvaavaa koristetta. Myös faaraon valtaistuin kuvasi symbolisin tavoin hänen valtaansa.
Jumalainen hallitsija

Hallitsijan yhdistäminen jumaliin oli tärkeä osa egyptiläistä uskontoa. Jo ensimmäisiä faaraoita kutsutaan kirjoituksissa nimillä netjer (jumala) tai nefer netjer (hyvä jumala), jolla voidaan tarkoittaa myös pienempää jumalaa tai puolijumalaa. Joissain kirjoituksissa faaraoon viitataan myös sanoilla aa netjer (suuri jumala). Itse hallitsijan ei kuitenkaan varsinaisesti katsottu elinaikanaan olevan jumala, vaan ennemminkin faaraon virkaa pidettiin jumalaisena. Elävän faaraon katsottiin joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta olevan Horus-jumalan edustaja maan päällä. Kuolemansa jälkeen faarao yhtyi Osiris-jumalaan, ja hänen pojastaan tuli uusi Horus.
Vanhan valtakunnan alussa faaraota pidettiin vielä jumalana, maan päällä elävänä Horuksena, Isiksen ja Osiriksen poikana. Hänellä oli jumalallinen oikeus alistaa kaaosta edustavat muut kansat järjestykseen. Näkemys esitettiin usein erityisesti egyptiläisessä uskonnollisessa taiteessa. Neljännen dynastian aikana faaraota alettiin pitää auringonjumala Ran poikana. Uuden valtakunnan aikana faaraosta tuli hiukan inhimillisempi. Akhenaten kuitenkin nosti itsensä ja perheensä jumaliksi jo elinaikanaan.lähde?
Vaikka faaraoita pidettiin lähes jumalina, heidänkin valtansa saatettiin kyseenalaistaa. Jos faarao oli vielä liian nuori tai muuten kykenemätön hallitsemaan, hänen rinnalleen saatettiin nimittää sijaishallitsija. Keskushallinnon ollessa heikko saattoivat hovin jäsenet tai ylimykset myös yrittää syöstä faaraon vallasta.lähde?
Faaraon jumalallinen syntyperä

Koska faaraon katsottiin pitävän hallussaan jumalallista virkaa, kuninkaan syntyä varten tarvittiin erikseen myytti, joka vakuutti kuninkaan olevan jumalten lapsi. Yksi versio tästä myytistä on säilynyt kuningatar Hatšepsutin temppelin seinällä Deir el-Bahrissa.
Myytti alkaa kuvauksella, jossa Thot-jumala johdattaa jumalten kuninkaan Amon-jumalan kuningattaren luokse (tässä tapauksessa kuningatar Ahmose Nefertari). Seuraavassa kohtauksessa kuvataan Amonin ja Ahmose Nefertarin yhdyntää. Amon ja Ahmose Nefertari istuvat puettuina sängyllä, jota kannattelee kaksi jumalatarta. Jumala ja kuningatar istuvat jalat ristikkäin ja Amon pitää ankh-symbolia (elämä) kuningattaren nenän edessä.
Seuraavaksi Amon kertoo oinaspäiselle luojajumala Khnumille millainen lapsen tulee olla ja Khnum valmistaa lapsesta savimallin savenvalajan pyörällään. Tulevan hallitsijan hahmon vieressä oli toinen samanlainen hahmo, joka edusti hänen ka-henkeään. Heket-jumala on myös läsnä tässä luomistilaisuudessa.
Kuningattaren raskaus on lähes huomaamaton, kun Khnum ja Heket johdattavat hänet naarasleijonan makuusijalle synnyttämään. Kätilönä toimii tunnistamaton jumalatar, ja kuningattaren takana seisoo Meskhent-jumalatar. Synnytyksen jälkeen tuleva hallitsija esitellään jumalille.
Hautamonumentit

Vanhan valtakunnan ensimmäisten kahden dynastian aikaiset faaraot rakennuttivat aluksi haudoikseen matalia, penkkiä muistuttavia mastaboja. Päällekkäin asetelluista mastaboista muodostuivat porraspyramidit. Näistä ensimmäinen kivestä tehty ja siksi hyvin säilynyt oli kolmannen dynastian aikaisen faarao Djoserin porraspyramidi Sakkarassa. Neljännen dynastian faaraot rakennuttivat suuret Gizan pyramidit, joista suurin on alkujaan 146 metriä korkea Kheopsin pyramidi. Tämän jälkeen pyramidien arvostus alkoi vähetä, ja ne alettiin rakentaa aikaisempaa pienemmiksi ja rakennusmateriaaleina käytettiin huonommin säilyviä materiaaleja.
Uuden valtakunnan faaraot haudattiin Kuninkaiden laakson vaikeapääsyisiin ja pyramideja helpommin vartioitaviin kalliohautoihin. 21. dynastian aikaan kuninkaalliset muumiot kerättiin yhteen ja kätkettiin turvallisiin piilopaikkoihin. Niistä yksi oli vuonna 1898 löydetty Amenhotep II:n hauta, jossa oli yhteensä 16 kuninkaallista muumiota. Myös toinen samanlainen kätkö löydettiin 1800-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Faarao Wikimedia Commonsissa
Tutankhamonin kultainen kuolinnaamio
Dakar

| Dakar |
| --- | --- |

 vaakuna
 Dakar
 Koordinaatit: 14°41′N, 17°26′W 
Valtio:   Senegal
Alue:  Dakar
Departementti:  Dakar
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  547 km²
Väkiluku (2017)  (arvio):  3 529 300
 – Väestötiheys:  6 452,1 as./km²
 
 www.villededakar.org 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Place de l'Indépendance.
Dakaria 1930-luvulla.
Dakar on Senegalin pääkaupunki ja maan suurin kaupunki. Se sijaitsee Atlantin valtameren rannikolla ja on Afrikan läntisin kaupunki. Vuonna 2007 Dakarissa oli 2 243 000 asukasta. Dakar on Senegalin hallinnollinen keskus ja yksi Afrikan merkittävimpiä satamakaupunkeja.
Dakar oli vuosittain järjestettävän Dakar-aavikkorallin päätepiste vuoteen 2007 asti.
Maantiede

Dakar sijaitsee Kap Verden niemen länsikärjessä suurin piirtein Senegal- ja Gambiajokien puolivälissä, Sahelin alueella. Dakar on Afrikan mantereen läntisin kaupunki.
Maantiede > Ilmasto

Dakarissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan subtrooppinen aroilmasto. Vuoden ympäri on kuumaa, syksyllä on erittäin sateista ja muulloin erittäin kuivaa. Vuoden keskilämpötila on noin 25 °C ja keskimääräinen sademäärä 470 millimetriä. Lokakuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 28 °C. Viilein kuukausi on helmikuu, jolloin keskilämpötila on noin 22 °C. Sateisin kuukausi on elokuu, jolloin sataa keskimäärin noin 180 millimetriä. Maalis- ja huhtikuut puolestaan ovat kuivimmat kuukaudet. Silloin keskimääräinen sadanta on 0 millimetriä.
Talous

Dakar on yksi trooppisen Afrikan johtavista teollisuuden ja palveluiden keskuksista. Kaupungin tärkeimpiin teollisuuden aloihin kuuluvat maapähkinäöljyn valmistus, kalan säilöminen, kuorma-autojen kokoaminen ja öljynjalostus.
Liikenne

Dakaria palvelee noin 50 kilometrin päässä keskustasta sijaitseva Blaise Diagnen kansainvälinen lentoasema, joka valmistui vuonna 2017. Se korvasi kaupungin keskustan tuntumassa sijaitsevan Léopold Sédar Senghorin kansainvälisen lentoaseman. Kaupungista uudelle lentoasemalle on rakenteilla nykyaikainen paikallisjuna Train Express Régional. Dakar on Dakarin–Nigerin rautatien toinen päätepiste.
Väestö

Vuoden 2017 arvion mukaan Dakarissa asui yhteensä 3 529 300 henkilöä, ja viimeisimmässä väestönlaskennassa vuonna 2013 heitä oli 3 137 196.
Vuoden 1961 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukkaista yhdeksän kymmenesosaa kuului afrikkalaiseen väestönosaan. Noin puolet kaupungin asukkaista oli wolofeja ja pienempiä ryhmiä olivat tukulorit, lebout ja sererit. Vielä vuonna 1961 kaupungissa asui myös 9 900 ranskalaista, mutta heidän määränsä on sittemmin vähentynyt. Toinen merkittävä väestönosa ovat libanonilaiset ja syyrialaiset, jotka ovat vaikuttaneet etenkin kaupan alalla. Noin neljä viidesosaa Dakarin asukkaista harjoittaa islamia, ja vähemmistö kuuluu katolilaiseen kirkkoon ja eri protestanttisiin kirkkoihin. Muslimit kuuluvat Maliki-koulukuntaan, ja edelleen monet heistä kuuluvat uskonnollisiin veljeskuntiin, joita johtaa hengellinen päämies. Maalta Dakariin muuttaneet kuuluvat useisiin eri veljeskuntiin. Tuhannet dakarilaiset tekevät vuosittain pyhiinvaelluksen Dakarista muridismin pääkaupunki Toubaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valokuvia Dakarista (englanniksi)
| n k Afrikan pääkaupungit |
| --- | --- |
Pääkaupungit:  Abuja, Nigeria  Accra, Ghana  Addis Abeba, Etiopia  Alger, Algeria  Antananarivo, Madagaskar  Asmara, Eritrea  Bamako, Mali  Bangui, Keski-Afrikan tasavalta  Banjul, Gambia  Bissau, Guinea-Bissau  Brazzaville, Kongon tasavalta  Conakry, Guinea  Dakar, Senegal  Djibouti, Djibouti  Dodoma, Tansania  Freetown, Sierra Leone  Gaborone, Botswana  Gitega, Burundi  Harare, Zimbabwe  Jamestown, Saint Helena  Juba, Etelä-Sudan  Kairo, Egypti  Kampala, Uganda  Khartum, Sudan  Kigali, Ruanda  Kinshasa, Kongon demokraattinen tasavalta  Libreville, Gabon  Lilongwe, Malawi  Lobamba, Swazimaa  Lomé, Togo  Luanda, Angola  Lusaka, Sambia  Malabo, Päiväntasaajan Guinea  Mamoudzou, Mayotte  Maputo, Mosambik  Maseru, Lesotho  Mbabane, Swazimaa  Mogadishu, Somalia  Monrovia, Liberia  Moroni, Komorit  Nairobi, Kenia  N’Djamena, Tšad  Niamey, Niger  Nouakchott, Mauritania  Ouagadougou, Burkina Faso  Port Louis, Mauritius  Porto-Novo, Benin  Praia, Kap Verde  Pretoria, Etelä-Afrikka Bloemfontein  Kapkaupunki  Rabat, Marokko  Saint-Denis, Réunion  São Tomé, São Tomé ja Príncipe  Tripoli, Libya  Tunis, Tunisia  Victoria, Seychellit  Windhoek, Namibia  Yaoundé, Kamerun  Yamoussoukro, Norsunluurannikko 
Dakar kuvattuna kansainväliseltä avaruusasemalta 2011.
Matthews (yhtye)

Matthews oli suomalainen rock-yhtye, joka teki uransa Tampereella. Se toimi vaihtelevasti vuosina 1967–1974  ja sen vaiheet nivoutuvat yhteen Alwari Tuohitorvi -kokoonpanon kanssa. Matthews-yhtyeessä olleista muusikoista tunnetuimpia lienevät laulaja Rauli Koivisto, kitaristit Seppo Alajoki ja Matti Järvinen sekä rumpalit Kaj "Dry" Martin, Seppo Tammilehto ja Ippe Kätkä. Yhtye perustettiin alun perin Kangasalla, mutta siirtyi Tampereelle.
Yhtyeen vaiheita

Yhtyeen 1960-luvun kokoonpanoon kuuluivat laulaja Rauli ”Rale” Koivisto, kitaristi Seppo Alajoki, basisti Markku Lindfors ja Kaj ”Dry” Martin. Yhtye soitti lavoilla Cream-tyylistä musiikkia. Kokoonpano pääsi Tampereen Popteatterin Hair-musikaalin version säestysyhtyeeksi 1969. Rale Koivistolla oli siinä toinen pääosa. Vahvistukseksi tulivat urkuri Risto Hiltunen ja saksofonisti Risto Tanner. Levytetyssä versiossa soitti kuitenkin studiokokoonpano, jossa vain Hiltunen oli mukana, sillä Matthews ei päässyt sopimukseen Scandia-yhtiön kanssa.
Matthewsin nimellä tehtiin näin single "Angela" / "Kaiken teen", joka ei tyyliltään vastannut lavaesiintymisiä.
Alwari Tuohitorvi hajosi 1972 kolmen jäsenistä lähdettyä armeijaan. Sieltä palattuaan nämä kolme muusikkoa, Seppo Tammilehto, kosketinsoittaja Hannu Latva-Hakuni, basisti Olli Kivistö ja Rale Koivisto perustivat uuden Matthewsin, johon kitaristiksi ja musiikilliseksi johtajaksi tuli Matti Järvinen.
Yhtye teki kaksi singleä vuonna 1974, "Se on vanha knoppi"/"Pappa rock'n roll" ja "Se oli hän"/"Tulivuori", jotka eivät menestyneet. Yhtyeellä oli myös vähän esiintymisiä, ja Järvinen erosi yhtyeestä lähteäkseen opiskelemaan. Ennen tätä oli myös Koivisto jo eronnut, ja Järvisen tilalle tuli kitaristiksi Jussi Niemi Nokialta. Yhtye jatkoi nelimiehisenä ja muuttui kesällä 1975 Kummitus-yhtyeeksi. Yhtyeessä oli jonkin aikaa kosketinsoittajana Raimo Rantanen.
Matthewsin jälkeen

Latva-Hakuni, Kivistö ja Tammilehto muodostivat muutaman muun muusikon kanssa 1975 Kummituksen, joka teki singlen "Kalman Koura", jonka tuotti Pave Maijanen. Sitä seurasi albumi Kahdet kasvot, jonka tuottivat Kari Kantalainen ja Vesa Majanen. Levytykset jäivät vähälle huomiolle, ja yhtye hajosi lopullisesti 1976. Kivistö aloitti soolouran nimellä O.J. Kivi.
Kaj Martin oli Seitsemän seinähullua veljestä -yhtyeessä kunnes lopetti soittamisen hetkeksi. Hän palasi musiikkiin Juice Leskisen yhtyeessä. Hän on eläkkeellä.
Matti Järvinen teki oman sooloalbumin Matin levy 1976, mutta vetäytyi sitten aktiivisesta musiikkielämästä. Seppo Alajoki soitti Alwari Tuohitorven menestyneimmässä kokoonpanossa vuoteen 1979 saakka. Myöhemmin hän oli Topi Sorsakosken Kulkukoirat-yhtyeessä.
Seppo Tammilehto teki yhteistyötä Mika Sundqvistin kanssa ja on luonut menestyksellisen soolouran.
Markku Lindfors soitti muun muassa Ernos-yhtyeessä. Hän on sittemmin toiminut Vaasan kaupunginorkesterin kontrabassojen varaäänenjohtajana ja suorittanut kapellimestarin tutkinnon.
Ippe Kätkä on soittanut muun muassa The Islanders ja Royals-kokoonpanoissa sekä Pekka Pohjola Group- ja Krakatau-yhtyeissä.
"Angela"-kappale on julkaistu Finnlevyn Finnish Graffiti 2 -kokoelmalevyn LP- ja CD-versioilla.
Kokoonpanot > Ensimmäinen

Harri Helenius – laulu
Seppo Alajoki – kitara
Pertti Frilander – basso
Heikki Keltamäki – urut
Veli-Matti Tapio – rummut
Kokoonpanot > Toinen

Rauli Koivisto – laulu
Seppo Alajoki – kitara
Markku Lindfors – basso
Kaj Martin – rummut
Kokoonpanot > Kolmas

Rauli Koivisto – laulu
Esko Vesterinen – kitara
Jakke Leivo – basso
Raimo Rantanen – piano ja hanuri
Ippe Kätkä – rummut
Kokoonpanot > Neljäs

Rauli Koivisto – laulu
Matti Järvinen – kitara
Olli Kivistö – basso
Hannu Latva-Hakuni – urut
Seppo Tammilehto – rummut
Death of a Clown

| ”Death of a Clown” Dave Davies |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Something Else by The Kinks
 B-puoli: ”Love Me Till the Sun Shines”
 Äänitetty : kesäkuu 1967 Pye Studios, Lontoo
 Julkaistu:  7. heinäkuuta 1967    2. elokuuta 1967
 Formaatti: 7" single
 Tekijä(t): Dave Davies, Ray Davies
 Tuottaja(t): Shel Talmy
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 03.01
 Levy-yhtiö:  Pye Records    Reprise Records
Listasijoitukset
 : 3. (Record Retailer)
Dave Daviesin muut singlet
|   | ”Death of a Clown” 1967 | ”Susannah’s Still Alive” 1967 |
Death of a Clown on brittiläisen The Kinks -yhtyeen jäsenten Dave Daviesin ja Ray Daviesin kirjoittama musiikkikappale. Dave Davies julkaisi sen heinäkuussa 1967 ensimmäisenä soolosinglenään, jolloin se nousi Britannian Record Retailer -listan kolmanneksi. Lisäksi se julkaistiin The Kinksin samanvuotisella studioalbumilla Something Else by The Kinks.
Tuotanto

Musiikkinäyte
Alle 10%:n ääninäyte kappaleesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
The Kinks soittaa ”Death of a Clownin” taustat. Lisäksi kappaleessa vierailevat kosketinsoittaja Nicky Hopkins sekä Ray Daviesin vaimo Rasa Davies, joka laulaa taustalaulua.  Kappaleen monoversio kestää 3 minuuttia ja yhden sekunnin, ja stereoversio 3 minuuttia ja 12 sekuntia. Kappaleen intro keksittiin, kun Ray Davies soitti pianon jousia kuin harppua.
Vuonna 2011 Dave Davies kertoi Dave Davies: Kinkdom Come -dokumentissa, että laulu oli seurausta hänen tyytymättömyydestä omaan elämäänsä. Huolimatta siitä, että Daviesin elämään kuuluivat kuuluisuus, huumeet ja kauniit naiset, hän koki, että jotain puuttui. Tästä hän keksi kappaleen aiheeksi klovnin, joka saa ihmiset nauramaan, mutta on todellisuudessa itse surullinen.
Suomalainen lauluduo Pasi ja Pekka levytti kappaleesta vuonna 1972 Chrisse Johanssonin sanoittaman käännösversion ”Kuoleva klowni”.
Julkaisu ja vastaanotto

”Death of a Clown” -single julkaistiin Britanniassa 7. heinäkuuta ja Yhdysvalloissa 2. elokuuta 1967. Singlen B-puoli oli ”Love Me Till the Sun Shines”. Kappale nousi Britannian Record Retailer -listan kolmanneksi. Yhdysvalloissa se ei saavuttanut sijoitusta. Britannian lisäksi kappale nousi top 5:een Alankomaissa, Belgiassa ja Länsi-Saksassa.
Julkaisu ja vastaanotto > Listasijoitukset

| Valtio | Lista | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Alankomaat | Nederlandse Top 40 | 2. | 13 | 29.7.1967 |  |
|  Iso-Britannia | Record Retailer | 3. | 10 | 22.7.1967 |  |
|  Iso-Britannia | Melody Maker | 3. |  |  |  |
|  Länsi-Saksa |  | 3. | 14 | 9.9.1967 |  |
|  Iso-Britannia | New Musical Express | 4. |  |  |  |
|  Iso-Britannia | Disc | 4. |  |  |  |
|  Belgia |  | 5. |  | syyskuu 1967 |  |
|  Irlanti |  | 6. | 7 | 10.8.1967 |  |
|  Australia | ARIA Charts | 31. | 4 | 13.9.1967 |  |
Yves Montand

Yves Montand vuonna 1965.
Yves Montand (alk. Ivo Livi, 13. lokakuuta 1921 Monsummano Alto, Toscana, Italia – 9. marraskuuta 1991 Senlis, Ranska) oli italialais-ranskalainen näyttelijä ja laulaja.
Lapsuus ja nuoruus

Montandin lapsuutta leimasi elämä köyhässä maatyöläisperheessä Monsumano Alton kylässä Pohjois-Italiassa Toscanassa. Kun fasismi alkoi saada yhä laajempaa kannatusta 1920-luvun alun Italiassa, Montandin isä Giovanni Livi joutui poliittisista syistä muuttamaan perheineen kotikylästään ja emigroitumaan Ranskaan Marseilleen. Alun perin perheen oli tarkoitus muuttaa Yhdysvaltoihin, mutta hanke kariutui siirtolaislainsäädännön muutoksen takia. Montand itse on todennut, että he kuuluivat tuolloin työväenluokan alimpaan kastiin.
Montandin perhe eli Marseillessa hyvin vaatimattomissa oloissa, jopa sen ajan mittapuiden mukaan. Vuonna 1932 Montandin isä teki vararikon, ja jäljelle jäi suuret velat. Sen vuoksi Yves joutui jättämään koulunkäynnin jo 11-vuotiaana ja aloittamaan työt makaronia ja pastaa valmistavassa tehtaassa. Myöhemmin hän työskenteli siskonsa parturiliikkeessä kampaajana, metallitehtaassa sekä satamassa ruoka-annoksien myyjänä.
Ura

Toisen maailmansodan lopulla Montand muutti Pariisiin, jossa Édith Piaf "löysi" hänet vuonna 1944, ja hän sai osan Piafin show’sta tunnetussa Moulin Rougessa. Samalla hänestä tuli myös Piafin rakastaja. Piafin vaikutus oli merkittävä myös sikäli, että hänen neuvojensa pohjalta Montand muutti ohjelmistoaan. Suosion kasvuun vaikutti myös se, että yleisöä miellytti hänen vahva maskuliininen olemuksensa. 1940-luvun lopussa hän esiintyi myös joissakin elokuvissa ja radiossa.lähde?
1950-luku muodostui Montandille laulajana merkittäväksi vuosikymmeneksi, jolloin hänen suosionsa vakiintui myös kansainvälisesti. Tunnettu on konserttisarja, jonka hän piti vuosina 1958–1959 Pariisin Étoiles-teatterissa. Tunnetuimpiin hänen esittämiinsä kappaleisiin kuuluvat Kuolleet lehdet (Les Feuilles mortes), C'est si bon ja Barbara. Hän tuli tunnetuksi myös omasta yhden miehen show’staan (one-man-show).lähde?
Montandista tuli nopeasti myös kansainvälisesti tunnustettu näyttelijä, ja hän näytteli monissa elokuvissa päärooleissa. Ratkaiseva läpimurto tapahtui vuonna 1952, jolloin valmistui Henri Georges Clouzotin ohjaama trilleri Pelon palkka (Le salaire de la peur). Montandille oli näyttelijänä rooleissaan luonteenomaista huolellisuus ja perusteellisuus. Hän esimerkiksi opetteli ajamaan F1-autoa roolin sitä edellyttäessä (Grand Prix, 1966). Myöhemmin hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat olleet Costa-Gavrasin ohjaama poliittinen trilleri Z - hän elää (Z, 1968), Tunnustus (L'aveu, 1969) ja  Jean-Pierre Melvillen ohjaama Punainen ympyrä (Le Cercle rouge, 1970).lähde?
Montand avioitui vuonna 1951 ranskalaisen näyttelijän Simone Signoret'n kanssa, ja he näyttelivät useita kertoja samoissa elokuvissa. Avioliitto oli, kaikkien tietojen mukaan, erittäin harmoninen ja kesti Signoret'n kuolemaan asti vuonna 1985, vaikka Montandilla oli rakkaussuhteita muiden kanssa. Niistä tunnetuin oli suhde Marilyn Monroen kanssa. Montand näytteli yhdessä Marilynin viimeisistä elokuvista Lemmenloukku (Let's Make Love, 1960).lähde?
Uransa aikana Montand näytteli eurooppalaisten elokuvien lisäksi myös lukuisissa amerikkalaisissa elokuvissa sekä Broadwayn teattereissa. Hän voitti uransa aikana kaksi César-palkintoa, jotka ovat ranskalaisen elokuvan vastine Oscareille. Vuonna 1986 hän näytteli arvostelumenestyksessä Rakkauden lähde, jonka ansiosta hänen suosionsa nousi muun muassa Yhdysvalloissa.lähde?
Koko uransa ajan Montand oli aivan erityisessä suosiossa ranskalaisen vasemmiston parissa. Hän kuului yhdessä vaimonsa Simone Signoret'n kanssa pitkään Ranskan Kommunistiseen puolueeseen. Lisäksi hän kävi aktiivisesti yhteiskunnallista keskustelua ranskalaisen älymystön kanssa. Vuonna 1983 hän kuitenkin otti etäisyyttä vasemmistolaisuuteen. Syyksi hän ilmoitti sen, ettei voinut hyväksyä suvaitsemattomuutta ja ihmisten alistamista.
Montand ei pelkästään ottanut kantaa kokemiinsa yhteiskunnallisiin epäoikeudenmukaisuuksiin vaan pyrki rohkeasti omalla toiminnallaan poistamaan niitä, mikä aiheutti hänelle myös runsaasti ongelmia. Hän joutui useaan otteeseen ranskalaisten oikeistolehtien kritiikin kohteeksi mm. konsertoituaan Neuvostoliitossa, kun maailmanpoliittinen tilanne oli kireä.
Yksityiselämä

Montand sai ainoan lapsensa Valentinin toisen vaimonsa Carole Amielin kanssa vuonna 1988. Sen lisäksi eräs nainen väitti häntä lapsensa isäksi, mutta väite kumottiin Montandin kuoleman jälkeen DNA-testillä. Montand kuoli 70-vuotiaana sydänkohtaukseen.lähde?