stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Meksikon Grand Prix
Voittajat

Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan.
| Kausi | Kuljettaja | Valmistaja | Rata | Raportti |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1962 |  Trevor Taylor  Jim Clark | Lotus-Climax | Magdalena Mixhuca | Raportti |
| 1963 |  Jim Clark | Lotus-Climax | Magdalena Mixhuca | Raportti |
| 1964 |  Dan Gurney | Brabham-Climax | Magdalena Mixhuca | Raportti |
| 1965 |  Richie Ginther | Honda | Magdalena Mixhuca | Raportti |
| 1966 |  John Surtees | Cooper-Maserati | Magdalena Mixhuca | Raportti |
| 1967 |  Jim Clark | Lotus-Ford | Magdalena Mixhuca | Raportti |
| 1968 |  Graham Hill | Lotus-Ford | Magdalena Mixhuca | Raportti |
| 1969 |  Denny Hulme | McLaren-Ford | Magdalena Mixhuca | Raportti |
| 1970 |  Jacky Ickx | Ferrari | Magdalena Mixhuca | Raportti |
| 1986 |  Gerhard Berger | Benetton-BMW | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 1987 |  Nigel Mansell | Williams-Honda | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 1988 |  Alain Prost | McLaren-Honda | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 1989 |  Ayrton Senna | McLaren-Honda | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 1990 |  Alain Prost | Ferrari | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 1991 |  Riccardo Patrese | Williams-Renault | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 1992 |  Nigel Mansell | Williams-Renault | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 2015 |  Nico Rosberg | Mercedes | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 2016 |  Lewis Hamilton | Mercedes | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 2017 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-TAG Heuer | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 2018 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-TAG Heuer | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 2019 |  Lewis Hamilton | Mercedes | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 2021 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-Honda | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 2022 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-RBPT | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 2023 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-Honda RBPT | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
| 2024 |  Carlos Sainz | Ferrari | Autódromo Hermanos Rodríguez | Raportti |
Severi Kähkönen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 10. maaliskuuta 2000 (ikä 24)
Syntymäpaikka: Kokkola, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 187 cm
Paino: 83 kg
Seura
Seura: FF Jaro
Pelinumero: 16
Junioriseurat
0000–2014: KPV
2015–2017: FF Jaro
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2017–2020 | FF Jaro | 44 | (13) |
| 2017–2020 | → JBK (laina) | 11 | (3) |
| 2021– | AC Oulu | 10 | (0) |
| 2021 | → OLS (laina) | 2 | (2) |
| 2021– | → KPV (laina) | 11 | (3) |
| 2022- | FF Jaro | 58 | (20) |
| 2023 | → JBK (laina) | 1 | (0) |
Maajoukkue
| 2015 | Suomi U15 | 4 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 28. lokakuuta 2024.
Severi Kähkönen (s. 10. maaliskuuta 2000, Kokkola) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa hyökkääjänä Ykkösen KPV:ssa. Kähkönen on pelannut Veikkausliigassa AC Oulu riveissä kymmenen ottelua.
Seurajoukkueet

Severi Kähkösen pelaajaura aikuisten tasolla alkoi kaudella 2017 FF Jaron Kakkosessa pelanneessa reservijoukkue JBK:ssa. FF Jaron edustusjoukkueessa hän debytoi kaudella 2018. Kähkönen pelasi kauden aikana seitsemän Ykkösen ottelua. Avauskokoonpanon pelaajaksi Kähkönen nousi Jarossa kaudella 2019. Kähkönen pelasi kausien 2019–2020 aikana yhteensä 37 Ykkösen ottelua, joista 34 avauskokoonpanossa. Maaleja kahden kauden aikana syntyi yhteensä 13. Jaro oli kaudella 2019 ja kaudella 2020 Ykkösessä kolmas. Kähkönen siirtyi kaudeksi 2021 Veikkausliigassa pelaavaan AC Ouluun. Kähkönen debytoi Veikkausliigassa 9. toukokuuta 2021 ottelussa IFK Mariehamn–AC Oulu. Kähkönen pelasi alkukauden 2021 aikana kymmenen liigaottelua, kunnes siirtyi loppukaudeksi lainalle KPV:n riveihin Ykköseen. Kaudeksi 2022 Kähkönen siirtyi Jaron riveihin ollen nostamassa seuraa kaudella 2024 Veikkausliigaan.
Maajoukkue

Severi Kähkönen debytoi ikäluokkansa (2000) maajoukkueessa 15-vuotiaana 14. huhtikuuta 2015 Senecissä pelatussa ottelussa Slovakia–Suomi. Hän pelasi oman ikäluokkansa maajoukkueessa neljä ottelua.
Aiheesta muualla

Severi Kähkönen Palloliiton sivuilla
Severi Kähkönen Veikkausliigan sivuilla
Severi Kähkönen Soccerwayn sivuilla
Mäntän kuvataideviikot

| Mäntän kuvataideviikot |
| --- | --- |
 Pekilo kesän 2018 näyttelyn aikaan.
Tyyppi:  Nykytaiteen näyttely
Alkaa:  kesäkuun puolessa välissä
Loppuu:  elokuun 31.
Tapahtumapaikka:  Pekilo, Tehtaankatu 21, 35800 Mänttä
Paikkakunta:  Mänttä
Koordinaatit:  62°01′39.8″N, 24°38′17.1″E
Ensimmäisen kerran:  1993
Kävijöitä:  yli 17 000 (2019)
Järjestäjä:  Mäntän kuvataiteen ystävät ry
Mäntän kuvataideviikot 2018. Etualalla Mikko Paakkosen ja Aleksi Liimataisen teos Suomi Finland 5926.
Vieraita Mäntän kuvataideviikoilla 2009.
Mäntän kuvataideviikot on kesänäyttely, joka esittelee tuoretta suomalaista kuvataidetta. Näyttely on järjestetty vuodesta 1993 alkaen joka toinen vuosi ja vuodesta 1999 alkaen joka kesä Mäntässä.
Kuvataideviikkojen yleisöennätys on vuodelta 2019, yli 17 000 näyttelykävijää. Vuonna 2017 Mäntän kuvataideviikoille myönnettiin Suomi-palkinto suomalaisen nykytaiteen puolesta tehdystä työstä.
Näyttelypaikat

Mäntän kuvataideviikkojen päänäyttelypaikka on Pekilo Mäntän keskustassa. Entinen tehdaskiinteistö ostettiin vuonna 2001 näyttelyhalliksi. Rakennuksessa valmistettiin 1990-luvun alkuun asti pekiloa eläinrehuksi. Arkkitehti Kalle Vartalan suunnittelema rakennus on muokattu arkkitehti Anneli Vehkaniemen suunnitelmien mukaan näyttely- ja tapahtumatilaksi. Rakennuksessa on neljä kerrosta.
Ennen Pekilon hankintaa Kuvataideviikkojen näyttely oli esillä eri tiloissa ympäri Mäntän kaupunkia, esimerkiksi tyhjillään olleessa kerrostalossa sekä entisessä pirtutehtaassa. Vuoden 2014 näyttelyn suurin teos, Kaarina Kaikkosen installaatio Totuuden henki oli esillä Mäntän kirkon julkisivussa. Teoksia on ollut esillä myös Pekilon ulkotiloissa, puistoissa, Taavetinsaaressa sekä Taidekeskus Honkahovissa.
Kuraattorit

Näyttelyn taiteilijat kutsuu ja valitsee vuosittain vaihtuva kuraattori. Kuraattorilla on yksinvalta taiteilijavalinnoissa. Kuraattorin valitsee näyttelyn järjestävä yhdistys.
| --- | --- |
 1993 Juha Sääski  1995 Ilkka-Juhani Takalo-Eskola  1997 Hannu Castrén  1999 Antero Toikka  2000 Teemu Mäki  2001 Marja Kolu  2002 Kaisu Koivisto  2003 Kimmo Schroderus  2004 Kari Kenetti  2005 Juhani Tuominen  2006 Helena Sederholm  2007 Jani Leinonen  2008 Veli Granö  2009 Tuula Karjalainen  2010 Annu Vertanen  2011 Otso Kantokorpi :  2012 Ilona Valkonen  2013 Jyrki Siukonen  2014 Minna Joenniemi  2015 Kalle Hamm ja Dzamil Kamanger  2016 Anssi Kasitonni  2017 Pirjetta Brander  2018 Veikko Halmetoja  2019 Marja Helander  2020–2021 Anna Ruth  2022 Markus Kåhre  2023 Minna Suoniemi ja Petri Ala-Maunus  2024 Heli Ryhänen  2025 Krister Gråhn
Hallinto ja talous

Mäntän kuvataideviikot järjestää rekisteröity yhdistys Mäntän kuvataiteen ystävät ry, joka on perustettu vain tätä tarkoitusta varten. Yhdistyksen varsinaiset jäsenet kutsutaan yhdistykseen, mutta kannatusjäseneksi voi liittyä kuka vain. Tapahtuman toiminnanjohtaja on vuoden 2024 alusta ollut Sampsa Virkajärvi.
Kuvataideviikot saa opetus- ja kulttuuriministeriöltä valtakunnallisesti merkittäville kulttuuritapahtumille myönnettävää avustusta. Se on Finland Festivals -ketjun jäsen ja kuuluu Tampereen alueen kulttuurifestivaalien yhteisöön Pirfestiin. Noin 30 prosenttia taloudesta katetaan lipputuloilla.
Aiheesta muualla

Kuvataideviikot Näyttelyn kotisivut. Mäntän kuvataiteen ystävät ry.
Mäntän kuvataideviikot (Arkistoitu – Internet Archive) Finland Festivals.
Kaulushaikara

| Kaulushaikara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Haikarat Ardeidae
Suku::  Kaulushaikarat Botaurus
Laji::  stellaris
Kaksiosainen nimi
 Botaurus stellaris  (Linnaeus, 1758) 
Alalajit
 B. s. capensis  B. s. stellaris 
Katso myös
   Kaulushaikara Wikispeciesissä   Kaulushaikara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Botaurus stellaris
Kaulushaikara (Botaurus stellaris) on harmaahaikaran ohella ainoa Suomessa vakituisesti pesivä haikara. Se piileksii ruovikossa, mutta soidinaikana sen pulloon puhaltamista muistuttava huuto kuuluu kauas. Vuonna 2005 kaulushaikara oli BirdLife Suomen vuoden laji, jonka pesimäkannan suuruus pyrittiin selvittämään lintuharrastajien ja yleisön avulla.
Koko ja ulkonäkö

Pituus on 70–80 cm ja siipien kärkiväli 1–1,3 metriä.
Vanhin suomalainen rengastettu kaulushaikara on ollut vähintään 4 vuotta 9 kuukautta 18 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 11 vuotta 4 kuukautta, rengastettu Hollannissa.
Tuntomerkit

Suuri, lennossa pöllömäiseltä vaikuttava haikara. Höyhenys kellan-ruskeankirjava, siipisulat tummaraitaiset. Hyvin piilotteleva ja jäykistyy pystyasentoon seipään näköiseksi suoja-asennossa. Lennossa näkyy pitkä nokka, kyyry kaula ja suuret kuuppamaiset leveät siivet. Jalat sojottavat lennossa pyrstön takana. Lentää nopein siiveniskuin, keveämmin kuin harmaahaikara. Lentotyyli ja silhuetti erona sorsiin hämärässä; tämä pätee muihinkin haikaroihin. Pesintäaikana kaulushaikaran ääni on sumutorvimainen puhallus. Pesii Etelä-Suomen ruovikkoa kasvavilla järvillä ja merenlahdilla.
Levinneisyys

Kaulushaikara pesii Euroopan ja Aasian lauhkeilla alueilla. Pohjoisimmat yksilöt muuttavat vesien jäätyessä etelämmäksi.
Vuosina 2013–2018 Euroopan pesimäkannaksi arvioitiin 73 700 – 103 000 paria, joista yli 60 prosenttia Venäjällä. Suomessa kaulushaikara pesii euraasialaisen levinneisyysalueensa pohjoisrajoilla. Vuosina 2013–2018 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin 1 200 – 1 400 paria. Suomessa laji on melko uusi tulokas, ja ensimmäiset kaulushaikaran pesinnät todettiin Suomessa vasta 1800-luvun loppupuolella. Kanta on kasvanut tasaisesti 1980-luvun lopulta lähtien, ja eniten lintuja tavataan nykyään Pohjois-Savossa, Päijät-Hämeessä, Kymenlaaksossa ja Pohjois-Karjalassa.
Elinympäristö

Kosteikot, jossa on järviruokokasvustoa. Sekä merenlahdissa että järvillä.
Lisääntyminen

Ainakin kaulushaikarakoiraat ovat paikkauskollisia ja palaavat samoille pesimäpaikoille. Nuoret kaulushaikarat pyrkivät levittäytymään kauemmaksi synnyinruovikoista. Kaulushaikara on moninaarainen eli polygyninen – yhdellä koiraalla voi olla 1–5 naarasta. Pesinnästä huolehtivat yleensä naaraat yksinään (pesän rakentaminen, hautominen, poikasten ruokinta), mutta yksiavioisten koiraiden arvellaan auttavan ainoata naarastaan haudonnassa ja poikasten ruokinnassa (Cramp ym. 1998)lähde tarkemmin?.
Pesä sijaitsee tiheässä ja märässä ruovikossa. Pesyeessä on keskimäärin 5–6 munaa, muninta alkaa huhti-toukokuun vaihteessa. Poikaspesiä on havaittu kesäkuusta alkaen. Haudonta kestää 25–26 vrk. Poikaset voivat kiivetä pesästä jo 10 vuorokauden ikäisinä, yleensä viimeistään 15–20 vuorokauden ikäisinä. Poikaset saavuttavat lentokyvyn 50–55 vuorokaudessa ja itsenäistyvät sen jälkeen nopeasti (Cramp ym. 1998; von Haartman ym. 1963)lähde tarkemmin?.
Ravinto

Kaulushaikara syö sammakoita ja kaloja.
Nimi

Botaurus on keskiajan latinaa ja tarkoittaa kaulushaikaraa. Stellaris on latinaa ja tarkoittaa "tähtimäinen".  K.E. Kivirikon mukaan linnulla oli 1900-luvun alussa ainakin seuraavia kansanomaisia nimiä: pirunlintu, vurruttaja, päristäjähaikara ja uuhka
Aiheesta muualla

Kaulushaikara Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Kaulushaikara (Botaurus stellaris)
ITIS: Botaurus stellaris (englanniksi)
Lucas Biglia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Lucas Rodrigo Biglia
Syntymäaika: 30. tammikuuta 1986 (ikä 38)
Syntymäpaikka: Mercedes,  Argentiina
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 178 cm
Seura
Seura:  İstanbul Başakşehir
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2003–2005 2005–2006 2006–2013 2013–2017 2017– | Argentinos Juniors Independiente Anderlecht Lazio Milan | 17 (1) 49 (0) 219 (12) 109 (13) 52 (2) |
Maajoukkue
| 2011–2018 |  Argentiina | 59 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 23. kesäkuuta 2020.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 17. tammikuuta 2019.
Lucas Rodrigo Biglia (s. 30. tammikuuta 1986 Mercedes, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän edustaa turkkilaista İstanbul Başakşehiriä ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Biglia aloitti pelaajauransa Argentinos Juniorsista vuonna 2003, jossa hän pelasi seuraavat kaksi kautta. Kaudeksi 2006–2007 hän siirtyi belgialaisseura Anderlechtiin. Pelattuaan siellä seitsemän kautta Biglia siirtyi vuonna 2013 italialaiseen Lazioon noin 8,5 miljoonan euron siirtosummalla solmien viiden vuoden sopimuksen. Vuonna 2017 hän siirtyi AC Milaniin.
Maajoukkueura

Biglia pelasi Argentiinan nuorisomaajoukkueissa. Hän voitti nuorten maailmanmestaruuden 2005.
Biglia kuului Argentiinan hopeajoukkueeseen Brasilian MM-kilpailuissa 2014. Loppuottelussa Saksaa vastaan hän pelasi täydet 120 minuuttia. Hyvien otteidensa kautta hänestä tuli tärkeä osa Argentiinan keskikenttää turnauksen kuluessa.
Biglia lopetti Venäjän MM-kilpailujen 2018 jälkeen maajoukkueuransa. Hän pelasi 59 maaottelua ja teki niissä yhden maalin vuosina 2011–2018.
Moskovan konservatorio

Moskovan konservatorio
Moskovan konservatorio (ven. Московская государственная консерватория имени П. И. Чайковского, Moskovskaja gosudarstvennaja konservatorija imeni P. I. Tšaikovskogo) on Venäjän tärkeimpiä musiikkioppilaitoksia. Konservatorion perusti vuonna 1866 Nikolai Rubinštein, vuonna 1862 Pietarin konservatorion perustaneen Anton Rubinšteinin veli, ja ruhtinas Nikolai Petrovitš Trubetskoi. Pjotr Tšaikovski toimi konservatoriossa musiikin teorian opettajana yli kaksikymmentä vuotta, ja vuodesta 1940 konservatorio on ollut nimetty hänen mukaansa.
Konservatoriosta valmistuneita

Aram Hatšaturjan (säveltäjä)
Sergei Rahmaninov (säveltäjä)
Mstislav Rostropovitš (sellisti ja kapellimestari)
Gennadi Roždestvenski (kapellimestari)
Alfred Schnittke (säveltäjä)
Aleksandr Skrjabin (säveltäjä)
Aleksei Šmitov (urkuri ja säveltäjä)
Suofrankoliini

| Suofrankoliini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Suku::  Aasianfrankoliinit Francolinus
Laji::  gularis
Kaksiosainen nimi
 Francolinus gularis  (Temminck, 1815) 
Alalajit
 F. g. gularis  F. g. ridibundus 
Katso myös
   Suofrankoliini Wikispeciesissä   Suofrankoliini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKVirheellinen IUCN-arvo: 
Suofrankoliini (Francolinus gularis) on aasialainen aitokanojen heimoon kuuluva kanalintu.
Koko ja ulkonäkö

Suofrankoliini voi kasvaa 37 senttimetrin mittaiseksi. Lajin tuntomerkkejä on kirkkaan ruskeanpunainen rinta. Selkäpuolella on hienompia höyheniä ja vatsassa tuuheampia, vaaleita höyheniä. Levinneisyysalueellaan laji voidaan sekoittaa lähinnä mustafrankoliiniin tai harmaafrankoliiniin.
Levinneisyys

Suofrankoliinia esiintyy Pohjois-Intiassa Uttar Pradeshin, Biharin, Länsi-Bengalin, Sikkimin, Assamin ja Arunachal Pradeshin osavaltioissa sekä Nepalin eteläosissa. Bangladeshin puolelta ei lajin esiintymisestä ole tuoreita havaintoja, vaikka aikoinaan se oli maassa yleinen.
Gangesin ja Brahmaputran jokialueilla kotoperäistä lintua on arvioitu olevan vielä 7 500–20 000 täysikasvuista yksilöä, mutta määrä on vähentymässä ja laji onkin luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Elinympäristö

Suofrankoliini elää pitkässä ja kosteassa ruohikossa etenkin alankomailla alle 250 metrin korkeudella merenpinnasta. Lajia tavataan jonkin verran myös sokeriruoko- ja riisipelloilla, joissa kuitenkin on mukana myös luonnonkasvillisuutta.
VTB Arena

| VTB Arena |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Moskova, Venäjä
Koordinaatit:  55°47′29″N, 37°33′35″E
Avattu:  tammikuu 2019
Käyttäjät
 Dinamo Moskova (2019-) FK Dynamo Moskova (2019-) 
Katsojakapasiteetti
 11 000 (jääkiekko) 26 319 (jalkapallo) 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
VTB Arena (ven. ВТБ Арена) on vuonna 2018 valmistunut monitoimiareena, joka sijaitsee Moskovassa Venäjällä. Arenaan kuuluu sisähalli, joka on suunniteltu jääkiekolle sekä muille tapahtumille. Areenan kuuluu myös ulkostadion, jossa pelataan jalkapalloa. Areenan pääkäyttäjänä toimii KHL-joukkue Dinamo Moskova sekä Venäjän jalkapalloliigan Dynamo Moskova.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:VTB Arena
Jussi Rantamäki

Jussi Rantamäki (s. 1980 Kokkola) on suomalainen elokuvatuottaja.
Rantamäki suoritti kulttuurituotannon kandidaatintutkinnon vuonna 2004. Opintojensa aikana ja niiden jälkeen hän työskenteli apulaisohjaajana ja kuvauspaikkajärjestäjänä.
Vuonna 2008 Rantamäki siirtyi tuottajaksi Elokuvayhtiö Aamuun. Rantamäki on käyny kansainvälisen EAVE-tuottajakoulutuksen.
Rantamäen tuotannot ovat päässeet isojen kansainvälisten elokuvafestivaalien ohjelmistoihin sekä kilpasarjoihin. Esikoistuotannoista Hannaleena Haurun Älä kuiskaa ystävän suuhun sai ensiesityksen Berlinalessa 2009. Juho Kuosmasen Taulukauppiaat esitettiin Cannesin Cinéfondation-sarjassa vuonna 2010.
Juho Kuosmasen Hymyilevä mies voitti Cannesin Un Certain Regard -sarjan 2016 ja Hytti nro 6 voitti festivaalin Grand Prix -palkinnon 2021. 2022 Rantamäen yhdessä Emilia Haukan kanssa tuottama ja Mikko Myllylahden ohjaama Metsurin tarina voitti Cannesin elokuvajuhlien Kriitikoiden viikon niin kutsutun levityspalkinnon (Prix Fondation Gan à la Diffusion).
Rantamäen tuottama Hymyilevä mies voitti 2017 parhaan elokuvan Jussi-palkinnon ja palkittiin sen lisäksi seitsemällä muulla Jussi-palkinnolla. Hytti nro 6 sai parhaan elokuvan Jussi-palkinnon 2022. Rantamäen ja Emilia Haukan tuottama ja Elina Talvensaaren ohjaama Neiti Aika sai parhaan dokumenttielokuvan Jussin 2021.
Jussi-gaalassa 2024 Rantamäen ja Emilia Haukan tuottamat Tia Kouvon Mummola sai parhaan elokuvan Jussin ja Elina Talvensaaren ohjaama lyhytelokuva How to Please voitti parhaan lyhytelokuvan Jussin.
Rantamäki on palkittu kaksi kertaa vuoden elokuvatuottaja -palkinnolla.
Valikoitu filmografia

Älä kuiskaa ystävän suuhun (2009)
Taulukauppiaat (2010)
Kaikella rakkaudella (2013)
Hymyilevä mies (2016)
Lauri Mäntyvaaran tuuheet ripset (2017)
Neiti Aika (2019)
Fucking with Nobody (2020)
Ensilumi (2020)
Hytti nro 6 (2021)
Metsurin tarina (2022)
Mummola (2023)
Palkinnot ja tunnustukset

Saarijärven elokuvaviikon Matti Pellonpää -palkinto 2016.
Elokuvataiteen valtionpalkinto marraskuussa 2016 yhdessä Juho Kuosmasen ja J-P Passin kanssa elokuvasta Hymyilevä mies.
Jussi-palkinto 2017 parhaan elokuvan (Hymyilevä mies) tuottamisesta.
Vuoden elokuvatuottaja 2017.
Jussi-palkinto 2022 parhaan elokuvan (Hytti nro 6) tuottamisesta yhdessä Emilia Haukan kanssa.
Vuoden elokuvatuottaja 2022 - yhdessä Emilia Haukan kanssa.
Jussi-palkinto 2024 parhaan elokuvan (Mummola) tuottamisesta yhdessä Emilia Haukan kanssa.
Aiheesta muualla

Jussi Rantamäki Elonetissä.
Jussi Rantamäki Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Stephen Graham

| Stephen Graham |
| --- | --- |
 Graham (oikealla) Thomas Turgoosen kanssa elokuvan This Is England ensi-illassa vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. elokuuta 1973 (ikä 51) Liverpool, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Hannah Walters
Näyttelijä
Aktiivisena:  1990–
Merkittävät roolit:  Al Capone (Boardwalk Empire)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Stephen Graham (s. 3. elokuuta 1973 Liverpool, Englanti) on brittiläinen näyttelijä, joka on esiintynyt esimerkiksi elokuvissa Snatch – hävyttömät (2000), This Is England (2006) ja Public Enemies (2009) ja Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä (2011). Graham on esiintynyt myös useissa  televisiosarjoissa, ja hänen tunnetuin televisioroolinsa on Al Capone sarjassa Boardwalk Empire vuosina 2010–2014.
Filmografia > Elokuva

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Downtime | Downtime | Jacko |
| 2000 | Snatch – hävyttömät | Snatch | Tommy |
| 2001 | Blow Dry - Kierot kutriniekat  | Blow Dry | Valokuvaaja |
| 2001 | The Last Minute | The Last Minute | DJ Banana |
| 2002 | Gangs of New York | Gangs of New York | Shang |
| 2002 | Revengers Tragedy | Revengers Tragedy | 2nd Officer |
| 2003 | American Cousins | American Cousins | Henry |
| 2004 | The I Inside - totuuden rajamailla | The I Inside | Travis |
| 2005 | Pit Fighter | Pit Fighter | Harry |
| 2005 | Goal! | Goal! | Des |
| 2006 | This Is England | This Is England | Andrew "Combo" Gascoigne |
| 2007 | The Good Night | The Good Night | Victor |
| 2008 | Filth and Wisdom | Filth and Wisdom | Harry Beecham |
| 2008 | Mustesydän | Inkheart | Fulvio |
| 2008 | The Crew | The Crew | Franner |
| 2009 | Public Enemies | Public Enemies | Baby Face Nelson |
| 2009 | The Damned United | The Damned United | Billy Bremner |
| 2009 | Awaydays | Awaydays | Godden |
| 2009 | Doghouse | Doghouse | Vince |
| 2010 | London Boulevard | London Boulevard | Danny |
| 2011 | Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä | Pirates of the Caribbean: On Stranger Tides | Scrum |
| 2011 | Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja | Tinker Tailor Soldier Spy | Jerry Westerby |
| 2011 | Musta noita | Season of the Witch | Hagamar |
| 2011 | Texas Killing Fields | Texas Killing Fields | Rhino |
| 2012 | Blood | Blood | Chrissie Fairburn |
| 2012 | Best Laid Plans | Best Laid Plans | Danny |
| 2017 | Pirates of the Caribbean: Salazar’s Revenge | Pirates of the Caribbean: Dead Men Tell No Tales | Scrum |
| 2021 | Venom: Let There Be Carnage | Venom: Let There Be Carnage | Patrick Mulligan |
| 2021 | Boiling Point | Boiling Point | keittiömestari Jones |
| 2022 | Matilda: Musikaali | Mathilda the Musical | herra Wormwood |
| 2024 | Venom: The Last Dance | Venom: The Last Dance | Patrick Mulligan |