stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punkit
Taksonomia ja evoluutio

Punkkeja tunnetaan tieteellisesti noin 54 000 lajia, ja joka vuosi satoja uusia kuvataan ensimmäistä kertaa. Punkkien taksonomiasta ei ole punkkitutkijoiden keskuudessa yksimielisyyttä, ja varsinkin lahkotasoa suppeampien ryhmien esittäminen ei ole järkevää, sillä tieto saattaa vanhentua hyvinkin nopeasti.
Punkit jaetaan tavallisesti kahteen alalahkoon, aitopunkkeihin (Acariformes) ja loispunkkeihin (Parasitiformes). Joskus myös lukkipunkit (Opilioacariformes) erotetaan omaksi alalahkokseen.
Monet punkeista ovat loisia, yleensä ulkoloisia. Muut kuin varsinaiset loispunkit ovat yleensä petoja, mutta on myös paljon lahottajapunkkeja. Edellä mainitussa loispunkkien ylälahkoon kuuluvassa suuressa petopunkkien lahkossa on todellisten petojen ohella myös loisina eläviä lajeja.
Punkit Suomessa

Suomesta on tavattu noin 1 500 eri punkkilajia, mutta tietoa ryhmästä on hyvin vähän ja todellinen lajimäärä on varmasti paljon suurempi. Kattavampaa tietoa suomalaisesta lajistosta on vain sammalpunkeista (Oribatida), petopunkeista (Mesostigmata) ja puutiaisista (Ixodida). Vuoteen 2010 mennessä sammalpunkkeja on Suomesta tavattu 328 lajia, petopunkkeja 394 lajia ja puutiaisia 10 lajia. Erilaisista vesipunkeista on lisäksi luettelo, jossa oli vuonna 2009 lueteltu 139 lajia. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 punkit jätettiin pääsääntöisesti arvioimatta ja osa yleisimmistä lajeista todettiin elinvoimaisiksi, mutta sammalpunkkeihin lukeutuva Austrotritia finlandica saattaa olla silmälläpidettävä laji (NT).
Suomessa tunnetuimmat punkit lienevät ihmisestäkin verta imevä puutiainen ja mikroskooppinen pölypunkki. Useimmille on tuttu myös pieni, punainen samettipunkki sekä sisätilojen kasveihin seittejä tekevä vihannespunkki. Kasvihuoneviljelijät käyttävät niin Suomessa kuin muualla yleisesti petopunkkeja tuholaisten, esimerkiksi juuri vihannespunkin torjuntaan.
Vaatteisiin pesiytyneet punkit kuolevat riittävän kuumassa vesipesussa.
Aiheesta muualla

Acarologia-tiedelehti (englanniksi)
Arno Forsius: Punkeista ja lääketieteestä (Arkistoitu – Internet Archive)
Dermaklinikka.fi- tietoa punkeista (Arkistoitu – Internet Archive)
Hyonteismaailma.fi - Puutiainen eli punkki (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q19137  Wikispecies: Acari  ADW: Acari  AFD: Acari  BioLib: 16798  BugGuide: 91197  EoL: 2586535  Fauna Europaea: 10616  iNaturalist: 52788  ITIS: 733321  NCBI: 6933  Open Tree of Life: 150772  Paleobiology Database: 155665  PPE: acari  WoRMS: 292684
Kauno Kleemola

| Kauno Kleemola |
| --- | --- |

Eduskunnan puhemies
 24.2.1962–12.3.1965  
Edeltäjä:  Karl-August Fagerholm (VI)
Seuraaja:  Karl-August Fagerholm (V)
Suomen puolustusministeri
 Kekkosen IV hallitus 9.7.1953–16.11.1953  
Edeltäjä:  Emil Skog
Seuraaja:  Päiviö Hetemäki
Suomen pääministerin sijainen
 Sukselaisen II hallitus 3.7.1961–14.7.1961  
Edeltäjä:  Eemil Luukka
Seuraaja:  Eemil Luukka
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. heinäkuuta 1906 Kälviä
Kuollut: 12. maaliskuuta 1965 (58 vuotta) Kannus
Tiedot
Puolue:  Maalaisliitto
Kauno Antero Kleemola (aik. Klemola, 5. heinäkuuta 1906 Kälviä – 12. maaliskuuta 1965 Kannus) oli suomalainen maanviljelijä ja maalaisliittolainen poliitikko Kälviältä. Hän oli eduskunnan puhemies 1962–1965 ja ministeri Kekkosen hallituksissa.
Elämä

Kauno Kleemola valmistui 1927 ylioppilaaksi, 1932 agronomiksi ja 1932 maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi. Hän toimi myös Kannuksen maamieskoulun johtajana vuosina 1943–1965. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1962.
Kleemola toimi kansanedustajana 1939–1945 ja 1948–1965. Joulukuussa 1958 presidentti Urho Kekkonen nimitti Kleemolan muodostamaan hallituksen, mutta tämä epäonnistui. Sen jälkeen presidentti Kekkonen nimitti Sukselaisen I hallituksen.
Sodan jälkeisessä Suomessa Kleemola oli myös keskeinen urheiluvaikuttaja. Hän toimi Valtion Urheilulautakunnan puheenjohtajana vuosina 1951–1965. Vuosina 1951–1960 Kleemola toimi SVUL:n puheenjohtajana. Tähän ajankohtaan liittyvät urheilupoliittiset vastakkainasettelut SVUL:n sisällä, jossa Kleemola kuului presidentti Kekkosen tukemaan ryhmään, jossa vastapuolen keskeisiä toimijoita olivat sosiaalineuvos Akseli Kaskela ja pääkonsuli Arvo Himberg.
Mieto

Mietaan kapteenin talo vuonna 1939
Mieto (myös Mietaa ja Mietaankylä) on kylä Kurikan kaupungissa Etelä-Pohjanmaalla. Noin 900 asukkaan Mietaankylä sijaitsee kuusi kilometriä Kurikan keskustasta etelään. Kylän läpi virtaa Kauhajoki kohti Kurikan keskustaa. Mietaankylän alapuolella joki yhtyy Jalasjokeen ja muuttuu Kyrönjoeksi.
Kylässä on oma alakoulu, ja Kurikan kirjastoauto käy siellä viikoittain. Mietaan Nuorisoseura on ollut vuosikymmeniä tunnettu tanssipaikka, ja nuorisoseurantalolla on nykyisin monenlaista liikuntatoimintaa. Tripuusensillan pielessä joessa on uimaranta.
Kurikan seurakunnalla on Miedossa seurakuntakoti.
Mieto tunnetaan entisen kilpahiihtäjän ja kansanedustajan Juha Miedon kotikylänä.
Ammoulianí

Ammoulianín saari sekä Drénian saaret satelliittikuvassa.
| --- | --- |
Sijainti:  40°19′39″N, 23°54′44″E, Aristotélis Chalkidikí, Keski-Makedonia Kreikka
Vesialue:  Singitikóslahti
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
| --- | --- |
Asukasluku:  529
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ammoulianí (kreik. Αμμουλιανή) on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Singitikóslahdessa Chalkidikín niemimaan rannikolla, Athoksen niemimaan itärannikon edustalla. Saaren asukasluku on 529 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Ammoulianí kuuluu Aristotéliin kuntaan, Chalkidikín alueyksikköön ja Keski-Makedonian alueeseen.
Ensimmäiset asukkaat tulivat saarelle vuonna 1925. Tuolloin saarelle muutti väestöä erityisesti Marmaranmeren saarilta osana Kreikan ja Turkin väestönvaihtoa. Nykyisin saari on suosittu turistikohde ja siellä on monia hiekkarantoja. Ammoulianín kylä sijaitsee saaren pohjoisrannikolla. Saari on Kreikan pohjoisimpia asuttuja saaria. Ammoulianín kaakkoispuolella sijaitsevat Drénian saaret.
Ammoulianín saarta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ammoulianí Wikimedia Commonsissa
Aalto (fysiikka)

Yksinkertainen harmoninen aaltoliike.
Aalto on etenevä dynaaminen häiriö, joka aiheuttaa muutoksen yhdessä tai useammassa suureessa niiden tasapainoaseman suhteen. Aallot voivat olla jaksollisia, jolloin suureet värähtelevät tasapainoarvon ympärillä määrätyllä taajuudella.
Aalto voi olla mekaaninen, kuten ääni- tai vesi-aalto, jossa energia siirtyy aineen, esimerkiksi ilman tai veden, kautta. Väliaineen läpi kulkiessaan mekaaniset aallot voivat siirtää energiaa paikasta toiseen ilman, että yksikään väliaineen hiukkasista siirtyy pysyvästi alkuperäiseltä paikaltaan. Sen sijaan väliaineen hiukkaset värähtelevät kiinteän pisteen ympärillä.
Sähkömagneettiset aallot, kuten valo tai radioaallot, siirtävät energiaa sähkömagneettisen kentän välityksellä. Sähkömagneettiset aallot eivät tarvitse väliainetta, vaan ne etenevät myös tyhjiössä.
Jos koko aaltomuoto liikkuu yhteen suuntaan, puhutaan etenevästä aallosta. Sitä vastoin kaksi päällekkäistä, eri suuntiin etenevää periodista aaltoa muodostaa seisovan aallon. Seisovassa aallossa värähtelyamplitudi on tietyissä kohdissa nolla, jolloin aallon voimakkuus voi näyttää pienentyvän tai jopa katoavan. Etenevä aalto kuljettaa energiaa, kun taas seisova aalto ei.
Aaltojen dynamiikkaa voidaan kuvata aaltoyhtälöllä. Aaltoyhtälöstä voidaan johtaa yhteys aallonpituuden, aallon etenemisnopeuden sekä aaltoliikkeen värähtelytaajuuden välille. Aallonpituus on kahden peräkkäisen aallonhuipun välinen etäisyys, ja taajuus on aaltojen määrä tietyssä ajassa. Aallonpituus ja taajuus ovat kääntäen verrannollisia: suurempi taajuus tarkoittaa pienempää aallonpituutta ja päinvastoin. Kahden aallon kohdatessa toisensa aallot voivat joko vahvistaa toisiaan (konstruktiivinen interferenssi) tai heikentää toisiaan (destruktiivinen interferenssi).
Aallon väliaine

Väliaine, joka kuljettaa aaltoa luokitellaan yhden tai useamman seuraavan ominaisuuden perusteella:
Lineaarinen väliaine, jos tietyssä pisteessä erillisten aaltojen amplitudit voidaan laskea yhteen ja tuloksena on todellisen aallon amplitudi.
Rajoittamaton väliaine, jos alue on ääretön, muuten rajoitettu.
Uniforminen väliaine, jos fysikaaliset ominaisuudet ovat muuttumattomat avaruuden eri paikoissa.
Isotrooppinen väliaine, jos fysikaaliset ominaisuudet ovat samat eri suunnissa.
Esimerkkejä aalloista

Vedessä etenevät aallot (katso myös surffaus ja tsunami). Tämä on yksi esimerkki pinta-aallosta.
Näkyvä valo, radioaallot, röntgensäteily, jne. muodostavat sähkömagneettisen säteilyn. Tässä tapauksessa eteneminen on mahdollista ilman ainetta, tyhjiössä. Nämä sähkömagneettiset aallot etenevät noin 300 000 km/s (tyhjiössä). Väliaineessa nopeus on  v={\frac {c}{n}}, jossa c on valonnopeus tyhjiössä ja n väliaineen taitekerroin.
Ääni - mekaaninen aalto, joka etenee ilmassa, nesteessä ja kiinteissä aineissa, on tietyn taajuista ja havaitaan esimerkiksi korvalla tai yleisemmin anturilla. Samanlaisia ovat maanjäristyksien yhteydessä syntyvät seismiset eli maanjäristysaallot. Ääniaallon nopeus kiinteässä aineessa on yksinkertaisessa tapauksessa
Gravitaatioaallot, ovat itse avaruuden aaltoilua gravitaatiokentässä. Ne ennustettiin yleisessä suhteellisuusteoriassa ja havaittiin suorilla mittauksilla vuonna 2016. Ne ovat epälineaarisiaselvennä.
Karakteristiset ominaisuudet

Kaikille aalloille yhteisiä piirteitä tietyissä tilanteissa ovat muun muassa seuraavat:
Heijastuminen – aallon suunnanmuutos sen osuessa heijastavaan pintaan
Taittuminen – aallon suunnanmuutos väliaineiden rajapinnassa
Diffraktio – aallon levittäytyminen, esimerkiksi kun se kulkee ohuesta raosta
Interferenssi – kahden yhdistyvän aallon summaus
Sironta – aallon hajoaminen törmäyksessä
Suoraviivainen eteneminen – aaltojen eteneminen suoraa viivaa pitkin
Poikittainen ja pitkittäinen aaltoliike

Poikittaisessa aaltoliikkeessä värähtely tapahtuu kohtisuoraan aallon etenemissuuntaa vastaan. Esimerkkejä ovat sähkömagneettiset aallot, kuten valo ja erilaiset radioaallot.
Pitkittäisessä aaltoliikkeessä värähtely tapahtuu aallon etenemissuunnassa. Esimerkkejä ovat ääniaallot kaasussa ja nesteessä, esimerkiksi värähtelevän kitaran kielen ilmaan aiheuttamat ääniaallot. Myös kiinteässä aineessa esiintyy pitkittäisiä ääniaaltoja, mutta yleensä kiinteän aineen ääniaallot ovat pitkittäisen ja poikittaisen aallon yhdistelmiä.
Aallot veden pinnalla ovat myös yhdistelmä pitkittäis- ja poikittaisaallosta. Siksi veden pinnan aaltoliikkeessä yksittäiset vesimolekyylit liikkuvat elliptisiä ratoja.
Poikittainen ja pitkittäinen aaltoliike > Polarisaatio

Poikittainen aaltoliike voi olla polarisoitunutta. Polarisoitumattomat aallot voivat värähdellä mihin suuntaan tahansa tasossa, joka on kohtisuoraan etenemissuuntaa vastaan, kun taas polarisoitu aalto värähtelee vain yhteen suuntaan kohtisuoraan etenemissuuntaa vastaan.
Aallon fysikaalinen kuvaus

Aaltojen ominaisuuksia voidaan kuvata käyttämällä muutamia yleisiä suureita, joita ovat esimerkiksi taajuus, aaltovektori, aallonpituus, amplitudi ja jaksonaika. Aallon matemaattiseen kuvaukseen käytetään osittaisdifferentiaaliyhtälöitä, aaltoyhtälöitä.
Aallon amplitudi on aallonkorkeuden maksimiarvo väliaineessa yhden jakson aikana. Se mitataan aallon tyypistä riippuvissa yksiköissä. Esimerkiksi värähtelevässä kielessä amplitudi mitataan matkana (metreissä), ääniaalloilla paineena (pascaleina) ja sähkömagneettisilla aalloilla sähkökentän amplitudina (volttia/metri). Amplitudi voi olla vakio (jolloin aalto on jatkuva aalto) tai saattaa vaihdella ajasta tai paikasta riippuen. Amplitudin muutoksen muotoa kutsutaan usein aallon verhokäyräksi (envelope).lähde?
Periodi eli jaksonaika (T) on aika, joka kuluu yhdessä aallon värähdyksessä. Taajuus (f) puolestaan kertoo kuinka monta värähdystä tapahtuu aikayksikössä ja sen yksikkö on hertsi. Näitä yhdistää:
Kun aaltoja esitetään matemaattisesti, käytetään usein kulmataajuutta (ω, radiaania/sekunti). Se liittyy taajuuteen f kaavalla:
Aallon fysikaalinen kuvaus > Aaltojen liike

Aaltoja, jotka pysyvät paikallaan kutsutaan seisoviksi aalloiksi – näitä ovat esimerkiksi värähtelyt viulun kielessä. Vastaavasti aaltoja, jotka etenevät kutsutaan liikkuviksi aalloiksi. Niiden poikkeama tasapainoasemasta muuttuu sekä ajan t että paikan z suhteen. Tämä voidaan esittää matemaattisesti:
missä A(z, t) on aallon amplitudi, k aaltoluku ja φ vaihe. Aallon nopeus v saadaan aaltoliikkeen perusyhtälöksi kutsutusta yhtälöstä:
missä  {\displaystyle \scriptstyle \lambda } on aallonpituus.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Forsell, Petri: Universumissa kaikki aaltoilee. Tiede 11/2012.
Hyvät, pahat ja rumat (televisio-ohjelma)

| Hyvät, pahat ja rumat |
| --- | --- |
Tyyli:  talk show
Kestoaika:  90 minuuttia
Pääosissa:  Jari Sarasvuo (juontaja) (1992–1995) Simo Rantalainen (juontaja) (1992–1996) Asta Leppä (juontaja)(1992) Ina Nykopp (juontaja) (1993)  Pauli Aalto-Setälä (juontaja) (1995–1997) Neil Hardwick (juontaja) (1997)
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  Kolmoskanava (1992) MTV3 (1993–1997)
Esitetty:  1992 – 1997
Tuotantokausia:  10
Jaksoja:  167
Tuotanto
Tuottaja(t):  Juha Tynkkynen ja Saku Tuominen
Ohjaaja(t):  Taneli Haro (1992),Teija Paajamaa (1993-97)
Tuotantoyhtiö(t):  T&T Broadcasters oy
Palkinnot
Voitetut:  Venla-palkinto 1994
Aiheesta muualla
IMDb 
Hyvät, pahat ja rumat oli suomalainen T&T Broadcasters oy:n tuottama  talk show -ohjelma, jota esitettiin 1992–1997. Ensimmäisenä esitysvuonna sitä esitettiin lauantai-iltapäivisin. Seuraavana vuonna Kolmoskanavan lopetettua toimintansa, ohjelma siirtyi MTV3-kanavan ohjelmistoon torstain myöhäisiltaan klo 22.30. Ohjelma tunnettiin yleisesti myös lyhenteellä "HPR".
Hyvät, pahat ja rumat lähetettiin vajaan 1,5 tunnin pituisena suorana lähetyksenä ns. open end -periaatteella, jolloin ohjelman kesto hiukan vaihteli. Ohjelmassa oli muutoin pelkästään puhetta, mutta jokaisen ohjelman päätti kotimainen tai ulkomainen musiikkiesiintyjä. Käsitellyt aiheet liittyivät viikon ajankohtaisiin aiheisiin, mutta usein myös kulttuuriin, lääketieteeseen tai ns. human interest -aiheisiin.
Katsojat saivat lähettää palautetta ohjelmaan faksilla, ja lähetettyjä viestejä luettiin ohjelman "maailman suosituimmassa postiosuudessa". Ohjelmaa tehtiin yhteensä 167 jaksoa. Ohjelma palkittiin vuoden 1994 parhaan viihdeohjelman Venla-palkinnolla.
Juontajat

Ohjelman ensimmäisen kauden  juontajina keväällä 1992 toimivat Simo Rantalainen,  Jari Sarasvuo ja  Asta Leppä. Ohjelman siirryttyä MTV3-kanavalle tammikuussa 1993 juontajina aloittivat  Rantalainen, Sarasvuo ja Ina Nykopp. Nykopp jäi varsin pian pois ja juontajiksi vakiintuivat seuraaviksi 5 tuotantokaudeksi Rantalainen ja Sarasvuo.  Sarasvuo oli toiminut muun muassa opiskelijalehti Contactorin päätoimittajana sekä Radio Cityn uutispäällikkönä. Simo  Rantalainen puolestaan toimi urheilutoimittajana MTV:n uutisissa ja oli erikoistunut muun muassa nyrkkeilyyn.  Toimittajat täydensivät toisiaan ja heidän  välilleen syntyi myös jännitteitä. Juontajat laittoivat itsensä likoon ohjelman kuluessa tavalla,  jota ei suomalaisessa tv:ssä aiemmin  oltu juurikaan nähty.  Ohjelmasarjan 4 . tuotantokausi huipentui juontajien väliseen nyrkkeilyotteluun 12. toukokuussa 1994 esitetyssä ohjelmassa. Ottelussa nyrkkeilyä harrastanut Rantalainen oli ylivoimainen. Ottelun erotuomarina toimi Vesa-Matti Loiri.
Syyskaudella 1995 Sarasvuon tilalle Rantalaisen juontajapariksi tuli MTV:n uutisten ulkomaantoimittaja Pauli Aalto-Setälä ja viimeiseksi tuotantokaudeksi tammikuussa 1997 Rantalaisen tilalle tuli ohjaaja ja käsikirjoittaja Neil Hardwick.
Kohut

Ohjelma nousi usein iltapäivälehtien lööppeihin ohjelmassa sattuneiden tapausten vuoksi. Ohjelmassa mm. haastateltiin 1994 presidenttiehdokkaita Elisabeth Rehniä ja Martti Ahtisaarta, sekä myöhemmin presidentti Ahtisaarta varsin suorasukaisesti. Erääseen ohjelmaan Sarasvuo ja Rantalainen olivat hankkineet rauhoittavia lääkkeitä, jotta juontajakaksikko pääsisi kokeilemaan lääkkeiden ja alkoholin yhteisvaikutusta suorassa lähetyksessä.
Juontajat nousivat usein lööppeihin provosoivan käytöksensä ja ohjelmassa esittämiensä räväköiden näkemysten takia. Viimeisellä kaudella MTV3 joutui oikeuden päätöksellä maksamaan suuria vahingonkorvauksia Neil Hardwickin ex-valtakunnansovittelija Jorma Reinistä esittämien näkemysten vuoksi. Joulukuussa 1996 Rantalainen sai potkut ohjelmasta pahoinpideltyään Ilta-Sanomien toimittajan ohjelman tuotantotiimin matkalla Lontoossa. Toimittaja oli juhlimassa HPR-tiimin ja Nina Guzeninan kanssa Neneh Cherryn keikalla. Rantalaisen ja toimittajan välille tuli riitaa, ja Rantalainen löi toimittajaa. Toimittajalta murtui leukaluu kahdesta kohdasta.
Ohjelman vieraat

Ohjelmassa esiintyneet haastateltavat olivat eri aloilta. 90-luvun laman avainpoliitikot, mm. pääministerit Esko Aho ja Paavo Lipponen sekä 
presidentti Martti Ahtisaari ja ministeri Iiro Viinanen, vierailivat ohjelmassa. Urheilulegendoista mm. Matti Nykänen, Siiri Rantanen, Mölli Keinonen, Tommi Mäkinen, Jari Kurri ja Saku Koivu. Julkisuuden henkilöiden joukosta ohjelmassa haastateltavina olivat muun muassa Arja Koriseva, Vesa-Matti Loiri, Esko Salminen, Jouko Turkka, M. A. Numminen, Pedro Hietanen, Ruben Stiller, Mattiesko Hytönen, Timo T. A. Mikkonen, Andy McCoy. Totutusta poikkeavia vieraita talkshow-tyylisessä ohjelmassa edustivat muun muassa skinit, Helvetin Enkelit, pornotähdet ja eri alakulttuurien edustajat.
Ohjelman jokainen jakso päättyi musiikkivieraaseen. Studiossa kävi 160 esiintyjää, suomalaisia ja ulkomaalaisia bändejä ja laulajia. Suomalaista bändeistä mm. Rasmus ja Apocalyptica tekivät ensimmäiset tv-esiintymisensä ohjelmassa, samoin taidemusiikin puolelta mm. Lumen Valo -lauluyhtye. Ulkomaisia esiintyjiä olivat mm. Kris Kristofersson, Suzanne Vega, Eva Dahlgren.
Jalkaväenkenraali Adolf Ehrnrooth Simo Rantalaisen haastateltavana 14. huhtikuuta 1994 lähetetyssä ohjelmassa. Juontaja Rantalainen oli pukeutunut haastattelua varten mustaan pukuun.
Erich Segal

Erich Wolf Segal (16. kesäkuuta 1937 New York, Yhdysvallat – 17. tammikuuta 2010 Lontoo, Iso-Britannia) oli yhdysvaltalainen klassisen kirjallisuuden professori, kirjailija ja käsikirjoittaja, joka tuli tunnetuksi filmatisoidusta bestseller-romaanistaan Love Story (Rakkaustarina). Kirja ilmestyi suomeksi Tammen kustantamana vuonna 1971. Sen on suomentanut Anna-Liisa Suurpää.
Tausta

Erich Wolf Segal syntyi Brooklynissa rabbin poikana. Hän vietti suuren osan lapsuudestaan isovanhempiensa luona. Hän oli usein yksinäinen ja asiaa lievittääkseen hän kuvitteli seurakseen ihmisiä, joille piti teatteriesityksiä.
Segal opiskeli klassista kirjallisuutta Harvardin yliopistossa. Hänen erikoisalaansa oli antiikin komedia. Hänen vuonna 1968 valmistunut väitöskirjansa käsitteli näytelmäkirjailija Plautuksen roomalaista komediaa. Hän myös käänsi useita Plautuksen komedioita englanniksi.
Ura ja elämä

Aluksi Segal opetti Harvardissa, josta hän siirtyi myöhemmin Yaleen. Jo Harvardin aikoinaan hän oli tavannut säveltäjä Joe Raposon, jonka kanssa hän työskenteli revyiden parissa. Musiikkikomedia Sing, Muse! esitettiin Broadwaylla 1961–1962. Sen johdosta Richard Rodgers pyysi Segalin mukaan toiseen musikaaliprojektiin, joka ei kuitenkaan yltänyt näyttämölle. Hän jatkoi sanoitusten kirjoittamista, muun muassa näyttämötuotantoon Odyssey, jonka pääosassa Washingtonissa oli Yul Brynner. Segal oli mukana yhtenä käsikirjoittajista Beatlesin Keltainen sukellusvene -animaatiossa, joka teki hänestä Yalessa jo pienimuotoisen kuuluisuuden ennen Love Story -bestselleriä.
Segal kirjoitti Love Storyn hyvin nopeasti. Hänen tuttavansa Ali MacGraw pyysi kirjaa filmattavaksi ja elokuva oli tuotannossa samaan aikaan, kun kirja julkaistiin. Tarinan menestys yllätti kaikki, jotka olivat pitäneet nyyhkyelokuvia vanhanaikaisina. Vaikka kirja sai suuren yleisön suosion, useimmat kriitikot suhtautuivat teokseen nuivasti. Segal oli Rakkaustarina-käsikirjoituksestaan Oscar-ehdokkaana ja jatkoi käsikirjoittamista muun muassa elokuvaan R.P.M. (1970), jonka pääosissa olivat Anthony Quinn ja Ann-Margret, sekä Michael Winnerin elokuvaan The Games samana vuonna.
Akateemisessa maailmassa Segal sai kokea epäluuloa, halveksuntaa ja jopa vihamielisyyttä menestyksensä kääntöpuolena. Hän lakkasi toimimasta populaarikulttuurin parissa moniksi vuosiksi. Segal otti vapaata Yalesta vuonna 1971, opettaen sittemmin kirjallisuutta Münchenissä, Princetonissa ja Dartmouth Collegessa. Yleisön ja kustantajien vaatimuksesta Segal kirjoitti niin ikään filmatisoidun jatko-osan Rakkaustarinalle nimellä Oliver's Story (1977), minkä jälkeen hän alkoi kirjoittaa kaunokirjallisuutta ja käsikirjoituksia uudelleen. Myöhempiin töihin kuuluvat muun muassa elokuva A Change of Seasons (1980) Shirley MacLainen ja Anthony Hopkinsin tähdittämänä sekä omasta romaanista sovellettu Man, Woman and Child (1983), pääosassa Martin Sheen. Muita romaaneja olivat The Class (1985), Doctors (1988) ja Prizes (1995). Hän jatkoi kirjoittamista erityisesti, koska hänellä todettiin Parkinsonin tauti 25 vuotta ennen hänen kuolemaansa. Kirjailijauransa ohella hän jatkoi akateemista uraansa siirtyen Oxfordin yliopiston Wolfson Collegeen uransa loppuajaksi.
Segalin ja hänen Karen-vaimonsa, joka oli hänen entinen kustannustoimittajansa, avioliitto kesti 35 vuotta, mistä pariskunnalla on myös kaksi tytärtä. Segal kuoli sydänkohtaukseen kotonaan Lontoossa.
Antti Vahteri

| Antti Vahteri> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. joulukuuta 1889 Loimaa
Kuollut: 13. heinäkuuta 1954 (64 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja
Muut tiedot
Järjestö:  SDP
Antti Vahteri (2. joulukuuta 1889 Loimaa – 13. heinäkuuta 1954) oli suomalainen toimittaja, joka työskenteli 1920-luvulta lähtien Suomen Sosialidemokraatissa. Hän kuului niin sanottuihin vasemmistososialidemokraatteihin.
Vahteri tuli ylioppilaaksi 1911. Hän kävi Norden-yhdistyksen sanomalehtimieskursseilla Oslossa ja teki opintomatkan Keski-Euroopan maihin sanomalehtimiesstipendillä. Sanomalehtimiestoimintansa hän aloitti aikakauslehti Sanassa 1913-1914. Vahteri työskenteli vuodesta 1917 lähtien ulkomaanosaston toimittajana Työmiehessä, kunnes lehti lakkautettiin Suomen sisällissodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1918. Tämän jälkeen hän oli pitkään Työmiehen seuraajaksi perustetun Suomen Sosialidemokraatin toimituksessa ulkomaanosaston toimittajana vuodesta 1922 lähtien. Myöhemmin jatkosodan aikana Vahteri työskenteli myös lehden pääkirjoitustoimittajana yhdessä Eero A. Wuoren, Yrjö Kallisen ja Yrjö Ruudun kanssa. Vuonna 1945 Vahteri aloitti Suomen Tietotoimiston apulaisjohtajana. Tehtävä perustettiin Yleisradion uuden pääjohtajan Hella Wuolijoen vaatimuksesta valvomaan STT:n radiouutisten toimittamista. Vahteri ei kuitenkaan suuremmin puuttunut uutistoimituksen työskentelyyn.
Vahteri suomensi myös ulkomaisten sosialidemokraattien kuten Karl Rennerin ja Karl Kautskyn teoksia.
Teokset

Työväen kansainvälinen sosialistinen järjestö : lyhyt katsaus sen kehitysvaiheisiin.  Helsinki:  Kansanvalta, 1927.  Teoksen verkkoversio.
Palliatiivinen hoito

Palliatiivista hoitoa
Oireita lievittävä eli palliatiivinen hoito on parantumattomasti sairaan potilaan ja hänen läheistensä aktiivista ja kokonaisvaltaista hoitoa, jossa oireita ja kärsimystä lievitetään lääkkeiden ja henkisen tuen avulla. Parantumattomasti sairas saattaa tarvita oireita lievittävää hoitoa kuukausien tai vuosien ajan. Palliatiivisen hoidon päämääränä on kuolevan ja hänen läheistensä mahdollisimman hyvä elämänlaatu. Saattohoito on osa palliatiivista hoitoa. Hoidon katsotaan nykykäsityksen mukaan jatkuvan potilaan kuoleman jälkeen omaisten surutyön tukemisella.
Palliatiivisen hoidon määritelmään liittyy englannin kielen sana palliate. Kyseinen sana tarkoittaa suomennettuna lähinnä helpottamista, lievittämistä ja tuskan vähentämistä.