stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bodenin kokous

Bodenin kokous oli 15. maaliskuuta 1904 Pohjois-Ruotsissa sijaitsevassa Bodenin kaupungissa pidetty kokous, jonka järjestivät Suomesta karkotetut aktivistit. Ensimmäisen sortokauden venäläistämistoimia vastustaneet aktivistit keskustelivat Suomen poliittisesta tilanteesta ja pohtivat toimintatapojaan. Lopputuloksena päätettiin organisoida Suomeen laaja kansanliike maan oikeuksien puolustamiseksi ja samalla lopettaa suomalaisen puolueen harjoittama myöntyväisyyspolitiikka. Ensimmäinen Ruotsissa järjestetty aktivistien kokous, eli niin sanotut Tukholman valtiopäivät, oli pidetty syyskuussa 1903.
Osallistujat

Bodenin kokouksen koollekutsujana oli kagaalissa toiminut pohjoissuomalainen herännäisjohtaja Mauno Rosendal, joka oli paennut Ruotsiin heinäkuussa 1903. Hänen mielestään perustuslaillisia pidettiin Suomessa ”herraskaisina ja helsinkiläisinä”, jonka vuoksi Rosendal halusi lähentyä nuorsuomalaia ja työväenliikettä järjestämällä vastarintaa propagoivan kokouksen myös ”kansanmiehille”. Kulkuyhteyksien vuoksi paikaksi valikoitui kaukana pohjoisessa Norrbottenin läänissä sijaitseva Boden, jonka palokunnantalon Vihtori Niemi varasi kokouksen käyttöön. Heidän lisäkseen kokoukseen osallistui seitsemän Ruotsiin karkotettua ja 14 Suomesta saapunutta aktivistia. Ruotsissa asuneet olivat puoluetaustaltaan perustuslaillisia, kun taas Suomesta saapuneet edustivat metsänhoitaja T. A. Heikeliä lukuun ottamatta nuorsuomalaisia maanviljelijöitä tai sosialidemokraattista työväenliikettä.
Ruotsissa karkotettuina olleista aktivisteista kokoukseen osallistuivat Rosendalin ohella ainakin Lennart Gripenberg, Viktor Magnus von Born, Gösta von Troil ja Jonas Castrén. Väinö Malmivaara ja Väinö Kokko matkustelivat edellisen talven aikana eri puolilla Suomea tapaamassa kokoukseen kutsuttuja henkilöitä. Malmivaara kierteli Itä-Suomessa ja Kokko Länsi-Suomessa sekä Pohjanmaalla. Oulussa hän tapasi  T. A. Heikelin, joka puolestaan kävi Nivalassa keskustelemassa Kyösti Kallion kanssa. Maanviljelijöistä paikalle saapui Kallion lisäksi muun muassa kainuulainen itsenäisyysmies Juho Heikkinen. Sosialidemokraateista kokoukseen puolestaan osallistuivat tamperelaisen Kansan Lehden päätoimittaja Yrjö Mäkelin sekä Oulun työväenyhdistyksen johtohahmoihin kuuluneet räätäli Jaakko Kemppainen ja muurari Aappo Määttä. Kokouksen sihteeriksi Suomesta saapui Mauno Rosendalin poika Lauri Rosendal.
Kokous

Kokouksen avasi Mauno Rosendalin alustus hallituspuolueena toimineiden vanhasuomalaisten politiikasta. Jonas Castrén puolestaan esitelmöi Venäjän teollistumisesta ja sen työväestöstä sekä kuukautta aikaisemmin syttyneestä Venäjän–Japanin sodasta. Tämän jälkeen keskusteltiin kokouksen pääaiheesta eli joukkomielenosoituksista. Castrén ehdotti suuria kansankokouksia, jotka pidettäisiin samana ajankohtana eri kaupungeissa. Kyösti Kallio puolestaan ehdotti ensin senaatille tehtävää valitusta, jonka Castrén kuitenkin tyrmäsi. Myös Lennart Gripenberg oli mielenosoitusten kannalla.
Kokouksessa nousi esille myös asevelvollisuuskysymys. Kutsuntoja organisoiviin santarmeihin kohdistuvan vastarinnan lisäksi ehdotettiin, että myös vanhempien oli estettävä lapsiaan menemästä kutsuntoihin. Lisäksi päätettiin painaa kaikille kutsuntaikäisille tarkoitettu propagandalehtinen. T. A. Heikel esitti, että kansalaisten pitäisi ottaa laki omiin käsiinsä ja hyökätä laittomuukisa toimeenpanevia virkamiehiä vastaan. Enemmistä osallistujista suhtautui Heikelin ajatukseen myönteisesti, vaikka se herätti myös vastustusta. Suurten kansankokousten ajankohdaksi valittiin Yrjö Mäkelinin ehdotuksesta 5. kesäkuuta 1904, eli kesäkuun ensimmäinen sunnuntai, jolloin työläiset olivat perinteisesti osoittaneet mieltään ennen vapun vakiintumista mielenosoituspäiväksi. Kotimaasta saapuneiden osallistujien tehtäväksi tuli mielenosoitusten orgaisoiminen.
Merkitys

Bodenissa tehdyn päätöksen mukaan useilla paikkakunnilla järjestettiin 5. kesäkuuta 1904 suuria joukkokokouksia, joissa muun muassa luettiin erilaisia julkilausumia. Esimerkiksi Helsingissä pidetty kokous keräsi paikalle vajaat 10 000 henkeä. Yksitoista päivää kokouksen jälkeen Eugen Schauman ampui kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin. ”Kävelyretkiksi” kutsuttuja mielenosoituksia järjestettiin Helsingin lisäksi myös ainakin Porissa, jossa osallistuijia oli lehtitietojen mukaan noin 3 000, Messukylässä, Mikkelissä, Porvoossa, Viipurissa, Valkeakoskella, Forssassa, Kuopiossa, Kristiinankaupungissa, ja Kaskisissa. Osallistujista suurin osa oli kuitenkin työväestöä ja mielenosoitukset olivatkin pitkälti perinteisiä työväenliikkeen joukkokokouksia. Tämän vuoksi porvarilliset aktivistit eivät olleet tyytyväisiä tapahtumien organisointiin. Jonas Castrén kirjoitti kesäkuussa Rosendalille uusien mielenosoitusten järjestämisestä, koska piti edellisiä heikkoina. Joukkokokouksia ei myöskään pystytty järjestämään kaikilla paikkakunnilla. Esimerkiksi Oulun mielenosoitusta organisoinut Jaakko Kemppainen ei saanut siihen lupaa kuvernööri Otto Savanderilta tai poliisimestari Michael Demidoffilta. Tampereella mielenosoituskulkue pääsi marssimaan Pyynikinharjulle, mutta siellä ei kuvernöörin määräyksen mukaan saanut pitää puheita. Myöskään Turussa ei lupaa myönnetty.
Suurin merkitys kokouksella oli lopulta suomalaiselle työväenliikkeelle. Yrjö Mäkelin tutustui Bodenissa perustuslaillisiin ja taipui kannattamaan valtiopäivämiesvaaleihin osallistumista yhteisellä listalla heidän kanssaan. Saman kannan ottivat myös kokoukseen osallistuneet oululaiset sosialidemokraatit sekä Ruotsista vaikutteita saaneet Turun työväenyhdistyksen jäsenet. Kahden suurimman kaupungin, Helsingin ja Viipurin sosialidemokraatit sen sijaan vastustivat porvariston kanssa tehtävää yhteistyötä. Mäkelinin johtama Kansan Lehti kävi asiasta kiivasta väittelyä erityisesti helsinkiläisen Työmiehen kanssa. Kiista niin sanotusta menettelytapakysymyksestä huipentui vuonna 1906 Oulun puoluekokouksessa, jossa SDP luopui aseellisen vallankumouksen tavoittelusta ja siirtyi parlamentaristiselle linjalle.
Brady Skeens

| Brady Skeens> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Brady Skeens
Syntynyt: 8. elokuuta 1995 (ikä 29) Lenexa, Kansas, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Pelipaikka:  Sentteri / Iso laitahyökkääjä
Pituus:  201 cm
Paino:  98 kg
Nyk. joukkue:  Tampereen Pyrintö
Sarja:  Korisliiga
NBA-varaus:  ei varattu 2018
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
2014–2018:  Washburn University
Seurajoukkueet
2019–2020 2020– 2020:  Sudbury Five Tampereen Pyrintö → Pyrintö Akatemia A
Brady Skeens (s. 8. elokuuta 1995 Lenexa, Kansas) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan sentteri tai iso laitahyökkääjä. Hän on pelannut ammattilaisurallaan Kanadassa ja Suomessa.
Urheilu-ura

Skeens pelasi yliopistokoripalloa NCAA II:ssa Washburnin joukkueessa vuosina 2014–2018. Hän kirjautti Washburn-vuosinaan yhteensä 170 heitontorjuntaa murskaten edellisen ennätyksen, joka oli tasan sata. Hänet valittiin kolmesti sarjansa parhaaksi puolustuspelaajaksi.
Yliopistovuosiensa päätyttyä Skeens siirtyi ammatilaiseksi. Hän pelasi ensimmäisen ammattilaiskautensa kanadalaisessa Sudbury Fivessa 9,8 pisteen, 9,3 levypallon ja 1,9 heitontorjunnan keskiarvoilla pelitilanneheittojen tarkkuuden oltua korkea 71,7 prosenttia. Five sijoittui neljänneksi koronapandemian keskeytettyä kauden. Skeens valittiin kauden päätteeksi sarjan parhaiden puolustajien ja tulokkaiden joukkueisiin.
Elokuussa 2020 Skeens siirtyi Suomen pääsarjassa pelanneeseen Tampereen Pyrintöön. Hän pelasi koronaviruksen aiheuttaman tauon aikana myös yhden ottelun Pyrinnön akatemiajoukkueessa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla ottaen 18 levypalloa.
Aiheesta muualla

Brady Skeens Basketball Player Profile eurobasket.com (englanniksi)
Profiili RealGM (englanniksi)
Tampereen Pyrintö – Korisliiga 2021–2022
5 Pihlajamäki |
7 Leppänen |
9 L. Kilpinen |
10 Heinonen |
12 Gonzalvez |
14 Lehtonen |
16 Peltokangas |
Valmentaja Sopanen
Ulvonkylä

| Ulvonkylä |
| --- | --- |
 Ulvonkylä
 Koordinaatit: 62°41.792′N, 024°27.892′E 
Valtio:  Suomi
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Kunta:  Soini
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ulvonkylä on kylä Länsi-Suomen läänissä, Etelä-Pohjanmaalla, Soinin kunnan eteläosassa, lähellä Ähtärin ja Pylkönmäen rajaa.
Maantiede > Etäisyydet naapuripaikkakuntiin

| --- | --- |
 Soini 26 km  Ähtäri 30 km  Jyväskylä 98 km:  Seinäjoki 98 km  Tampere 182 km  Helsinki 362 km
Ulvonkylän halki kulkee yhdystie 7140 (Multiantie) Multian pohjoisosasta sijaitsevasta Saarisen tienhaarasta Soinin kirkonkylään. Lähin rautatieasema sijaitsee 22 kilometrin päässä Ähtärin Myllymäellä. Toisinaan Ulvonkylä lasketaan kuuluvaksi kahden kilometrin päässä sijaitsevaan Vehunkylään.
Maantiede > Luonnonolot

Ulvonkylän alueen kallioperä koostuu dioriitista, joka on peräisin prekambriselta kaudelta. Maaperä Ulvonkylällä on lähinnä pohjamoreenia, jossa on myös turvekerrostumia. Ulvotuisen ympäristössä sijaitsee lisäksi drumliineja. Viimeisin jääkausi on muokannut alueen maaperäkerrostumia.
Kylä sijaitsee keskiboreaalisella metsäkasvillisuusvyöhykkeellä. Alueen lukuisat suot ovat viettokeitaita, mutta kylän pohjoispuolella on jo Pohjanmaan aapasoita.
Ulvonkylä kuuluu Kokemäenjoen vesistön pohjoisimpaan alueeseen ja sen vedet virtaavat Selkämereen. Ulvonkylän itäpuolella on seudun suurin järvi, Ulvotuinen ja länsipuolella puolestaan pienikokoinen, jo miltei umpeen soistunut Kaijanlampi. Ulvotuiseen virtaa kaakossa sijaitsevasta Mäntyslammesta Myllypuro, ja Ulvotuisesta virtaa kylän luoteispuolelle Maintaiseen Alajoki. Kylän pohjoisosassa sijaitsee Ulvonmäki, jolla on korkeutta 223 metriä merenpinnasta.
Vuotuinen sademäärä on Ulvonkylällä noin 550 millimetriä ja sadepäiviä kertyy vuodessa hieman yli 180.
Historiaa > Asutuksen alku ja Ulvonkylän nimi

Ulvonkylän asutushistoria alkaa 1830-luvulla. Läheisen Vehunkylän ensimmäinen talo oli Paavola, joka perustettiin jo vuonna 1570. Isojako alkoi Vehunperällä Leppäkankaan talossa pidetyssä kokouksessa vuonna 1837, mutta kylän maat oli arvioitu jo vuonna 1833, jolloin Paavolan talosta erotettiin alustavasti Ulvon torppa, nykyisen Ulvonkylän ensimmäinen kiinteästi asuttu paikka.
Historiaa > Nykyinen asutus

Nykyisin Ulvonkylällä on kaikkiaan 15 taloa, joista eteläisimmät ovat talvisin autioina. Talot ovat: Rantala, Maasola, Sinisalo, Kotiranta, Hakala, Penttilä, Uusi Hakala, Toivola, Etelämäki, Varjola, kaksi Rannilan taloa, Ulvo, Kaukola ja Jokela (kursivoiduissa taloissa on vain kesäasutusta). Lisäksi Ulvotuisen itä- ja pohjoisrannalle on rakennettu muutamia kesämökkejä.
Ulvonkylän väkiluku on muun maaseudun tapaan laskenut voimakkaasti 1950-luvulta lähtien. Enimmillään asukkaita on ollut 1940-luvulla, jolloin kylässä asui noin 60 henkeä. Nykyisin ympärivuotisia asukkaita on vajaat parikymmentä.
Muuttoliike on vienyt Soinissakin väkeä Ulvonkylän kaltaisilta sivukyliltä kirkonkyliin. Kun vielä vuonna 1960 Soinin kirkonkylän ulkopuolisella haja-asutusalueella asui 84,2 prosenttia koko kunnan asukkaista, oli samainen luku laskenut vuoteen 2000 mennessä jo 56,4 prosenttiin. Haja-asutusalueen väkimäärä onkin Soinissa 40 vuoden kuluessa pudonnut alle puoleen aiemmasta väkiluvusta.
Palvelut

Ulvonkylällä on Multiantien varrella kaksi linja-autopysäkkiä, mutta bussivuorot ovat harvassa: Ulvonkylän halki liikennöi linja-auto kesäisin Soinista Vehunkylän kautta Ähtäriin ja takaisin kerran päivässä.
Ulvonkylällä on aikoinaan toiminut kaksikin kyläkauppaa ja Rannilan juustola – myymäläauto ei kulje kylässä enää. Vuoteen 1974 sijaitsi Etelämäen talossa pieni sivukirjasto, kunnes sen korvasivat Soinin kunnankirjaston kirjastoauton palvelut vuosina 1975–2005. Rannilassa toimii yhä pieni fysiatrinen hoitola.
Kylän pohjoispuolella sijaitsee vanha mylly, joka on 1990-luvun lopulla kunnostettu nähtävyydeksi. Myllyn kautta Ulvotuisesta virtaavassa Alajoessa on myös mahdollisuus maksulliseen kalastukseen. Myllyn pohjois- ja luoteispuolella on vanhoja juoksuhautoja, jotka venäläiset kaivoivat autonomian loppupuolella pelätessään keisarillisen Saksan hyökkäävän Suomeen.
Sähköt Ulvonkylälle saatiin vuonna 1955, jolloin kylällä vietettiin valojuhlaa. Laajakaistayhteys kylälle avattiin heinäkuussa 2007.
Ulvonkylälle perustettiin postipysäkki 15. joulukuuta 1958. Kaukolan kyläkaupan yhteydessä toiminut postipysäkki lakkautettiin 1. syyskuuta 1981. Ulvonkylän postinumero oli aikoinaan 63960, mutta nyt kylässä käytetään osoitetta 63950 Vehunkylä. Lähin varsinainen postitoimipaikka sijaitsee tällä hetkellämilloin? Myllymäellä.
Tiedotusvälineet

Ulvonkylälle leviäviä paikallislehtiä ovat muun muassa Järviseutu ja Ähtärinjärven Uutisnuotta. Ilmaislehdistä kylälle jaetaan muun muassa Ykköset!-lehteä. Ulvonkylälle jaettiin 2000-luvun alussa myös muutaman vuoden ajan julkaistua ilmaislehti Soinilaista, mutta sen ilmestyminen on jo päättynyt.
Politiikkaa

Ulvonkylä sijaitsee alueella, joka on varsin vahvaa Suomen Keskustan, perussuomalaisten ja kristillisdemokraattien kannatusaluetta. Kylä kuului Vehun äänestysalueeseen vuodesta 1947 vuoteen 1989 saakka, jolloin muodostettiin Kivijärven-Vehun-Parviaisen äänestysalue. Tällä äänestysalueella asuu kaikkiaan 191 henkeä, joista äänioikeutettuja on 160. Äänestysalueen asukkaat äänestävät Parviaisen entisellä koululla.
Bill Mumy

| Bill Mumy |
| --- | --- |
 Bill Mumy vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. helmikuuta 1954 (ikä 70) San Gabriel, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Eileen Joy Davis
Näyttelijä
Aktiivisena:  1959–
Merkittävät roolit:  Matkalla avaruuteen Juurettomat Papillon Babylon 5
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Charles William ”Bill” Mumy (s. 1. helmikuuta 1954 San Gabriel, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Mumy esiintyi muun muassa televisiosarjoissa Matkalla avaruuteen ja Babylon 5 sekä elokuvassa Rascal – pesukarhu. Hän on vieraillut myös televisiosarjassa Me hirviöt.
Bill Mumyn tytär on näyttelijä Liliana Mumy.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bill Mumy Wikimedia Commonsissa
Bill Mumy Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Bill Mumy Elonetissä.
Tuulten poika

Tuulten poika on ruotsalaisen kirjailijan Henning Mankellin vuonna 2000 julkaistu kirja. Se sijoittuu 1800-luvun loppupuolelle Ruotsiin ja Afrikkaan. Kirjan päähenkilö on hyönteistutkija, joka tutkimusmatkallaan Afrikkaan adoptoi nuoren afrikkalaispojan ja vie hänet mukanaan Ruotsiin.
Mankell sai aiheen kirjaansa tositapahtumista: hän löysi skoonelaiselta hautausmaalta haudan, johon oli hautakiven mukaan haudattu 12-vuotiaana kuollut Kalaharin autiomaasta tuotu poikalapsi.[lähde? ]
Tuulomantorttu

Tuulomantorttu, joskus myös Tuulemaan torttu, on mokkapaloja muistuttava leivonnainen, jossa on vehnäjauhopohja. Päällä on suklaa- tai kinuskikuorrute ja mahdollisesti kookoshiutaleita tai nonparelleja.
Tuuloman torttu on mokkapalojen vaaleampi muunnelma, jonka pohjassa ei käytetä kaakaojauhetta, jota taas mokkapalojen pohjaan sisältyy. Mokkapalat lienevät peräisin ruotsalaisen ICA-kauppaketjun koekeittiöstä ja niiden alkuperäislähde on ICA:n kirja Sju sorters kakor, jonka ensimmäinen painos julkaistiin 1945. Tätä kautta tulevat mokkapalojen nimijohdannaiset ’Ruotsin parhaat neliöt’ ja ’Ruotsin hyvät’. Mokkapaloja on kutsuttu myös mokkaneliöiksi, suklaaneliöiksi, mokkaruuduiksi, masaliisoiksi ja rakkaudenpaloiksi.
Monet suomalaiset ruoka-alan ammattilaiset tekivät mokkapaloista oman muunnelmansa. Eräs sellainen on Tuuloman torttu, jonka äidiksi mainitaan porilainen edesmennyt kotitalousopettaja, kotitalousneuvos Ritva Tuulos (1924-2020). Hän huomasi ICA:n ohjeen 1950-luvulla ja kehitti siitä oman versionsa, jonka nimesi Tuuloksen kakuksi. Siinä sokerikakkupohja leikattiin kolmeen osaan, jotka kostutettiin kahvilla. Osien väleihin levitettiin aprikoosihilloa ja koko leipomus päällystettiin mokkakuorrutuksella. Hanna Hietikon mukaan Tuuloman tortun eli vaaleiden mokkapalojen nimi on peräisin Ritva Tuulokselta, joka kehitti tortun valmistusohjeen. Tuuloman torttua on kutsuttu myös nimillä Tuuleman torttu ja Tuulaman torttu. Tuuloman tortun ohje sisältyi 1970-luvulla koulujen kotitalouden oppikirjoihin. Sitä miten Tuuloksen kakusta muuntui nimitys Tuuloman torttu, voi vain arvailla.
Uskontotieteen oppihistoria Suomessa

Suomalainen uskontotiede tieteenalana on kehittynyt ja vakiinnuttanut muotonsa useiden tieteellisten ja kulttuuristen virtausten myötä. Uskontotieteessä on yhdistynyt sen muotoutumisen varrella niin primitiivisiä yhteisöjä tutkiva sosiologia, antropologia, psykologia kuin myös kansalliset tieteet kuten fennistiikka eli suomen kielen tutkimus, kansanperinteen tutkimus eli folkloristiikka sekä kansatiede eli etnologia. Koska ensimmäinen varsinainen uskontotieteen professuuri on perustettu vasta vuonna 1960, monet sitä varhaisemmat uskonnontutkijat tunnetaan jonkin toisen oppialan edustajina.
Mikael Agricola suomalaisen uskonnonhistorian isänä

Uskontotieteilijä Uno Harva on nimennyt Mikael Agricolan suomalaisen uskonnonhistorian isäksi. Agricola julkaisi Psalmien suomennoksen esipuheessa vuonna 1551 kuuluisan luettelonsa hämäläisten ja karjalaisten palvomista ”epäjumalista”. Agricola halusi kitkeä maan povessa itäneet ja katolilaisuuden katveessa kasvaneet pakanalliset käsitykset ja rituaalikäytänteet. Psalttarin esipuhe oli ensimmäinen historiallinen dokumentti myöhäiskeskiajan kansanomaisesta suullisesta kansanperinteestä ja siinä vallinneesta uskontoelämästä. Jumalluettelo on paitsi keskiajan eurooppalaisen kirjallisuuden ilmaisu myös Agricolan runollisuutta osoittava luomus. Harvan todisteiden valossa Agricola laati jumalluettelon ensimmäistä käskyä kommentoivaksi katekismustekstiksi Lutherin periaatteita noudattaen.
Turun akatemian perustamisesta lähtien suomen kielen ja kansanperinteen tutkijat ovat selvittäneet Agricolan luetteloon kätkeytyvää mytologiaa. Akateeminen mytologiantutkimus käynnistyi Henrik Gabriel Porthanin (1739–1804) johdolla. Agricolan kirjoittama esipuhe tarjosi ensimmäisen arvokkaan aineiston, jonka myöhemmin ottivat tutkittavakseen niin Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, vertaileva kansanrunoudentutkimus kuin uskontotiedekin.
Mytologian tutkimus kansallisen identiteetin rakentajana

Varsinainen etnomytologinen kiinnostus heräsi 1760-luvulla, kun valistusajan yhteiskunnalliset ja tieteelliset ajatukset rantautuivat Suomeen. Henrik Gabriel Porthanista tuli humanistisen tutkimuksen tienraivaaja, vaikkakin esimerkiksi loitsuja Porthan tarkasteli ”harhateille eksyneen mielikuvituksen, typerän taikauskon ja noituuden tuotteina”. Porthanin aikalaista Christfried Gananderia (1741–1790) voidaan pitää hyvällä syyllä vertailevan tutkimuksen metodisena uranuurtajana. Mythologia Fennica (1789) on sanakirjamuotoon kirjoitettu esitys suomalaisesta ja saamelaisesta uskontoperinteestä. Aikansa tavan mukaisesti Ganander etsi suomalaisille jumalille ja haltioille läheisiä yhtymä- ja vertailukohtia Kreikan ja Rooman klassisista mytologioista sekä skandinaavisesta perinteestä.
Historianfilosofinen tiedonintressi syntyi romantikkona ja nationalistina pidetyn Johann Gottfried von Herderin ajatusten vastaanoton myötä. Katseet suunnattiin menneisyyteen sekä ihmisen sisimpään. Herder korosti, että ihmismieli havaitsee maailman intuitiivisesti, ja että historia on ihmismielen itseilmaisun tutkailua. Romantikkojen keskuudessa kansanperinne, erityisesti kansankertomukset, eivät olleet kiinnostavia tutkimuskohteina sinänsä, vaan niillä oli välinearvoa hahmotettaessa ja luotaessa kuvaa kansakunnan henkisestä olemuksesta, sellaisena kuin sen ajateltiin olleen turmeltumattomana alkuperäisessä muodossaan.
Romanttisen kansankiinnostuksen herääminen Suomessa sai aikaan joukon merkittäviä reaktioita. Elias Lönnrot, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Kalevala, Runeberg ja Snellman muodostuivat kansallisiksi ikoneiksi sekä kansanelämän että kirjallisuuden tutkimuksen kivijaloiksi. Tieteellinen yhteisö sai toteutettavakseen tutkimusohjelman, jossa yhdistyivät Suomen historian, kielen, kirjallisuuden sekä kulttuurin tutkimus. Kansanperinteen ja mytologian tutkimus valjastettiin siis pitkälti oman kansallisidentiteetin rakentamiselle. Matthias Alexander Castrén oli se henkilö, joka loi akateemiset kehykset uskonnontutkimukselle.
Etnografinen uskontotiede

Etnografisen tiedonintressin alullepanija oli M. A. Castrén (1813–1852). Castrénista alkaen kansanuskoa koskevaa tietoa ryhtyi tuottamaan tutkimusyhteisö, joka itse määritti tutkimuskysymyksensä sekä käyttämänsä metodit. Castrén oli kielitieteilijä, mutta hän artikuloi selvemmin kuin kukaan aiemmin kriteerit etnografiselle tutkimukselle. Castrén loi näin käsitteellisen rakenteen uskontoa ja mytologiaa koskevalle tiedonhankinnalle. Castrénille etnografia oli ennen kaikkea vertaileva tiede, joka käsittelee kansojen uskontoa, yhteiskuntaoloja, tapoja ja käytänteitä, elintapoja ja asumuksia. Uskonnontutkimuksen päätehtäväksi tuli Castrénin tutkimusohjelmassa edesauttaa osaltaan sukulaisuushypoteesin todentamista. Uskonnollisten käsitysten ja riittien tarkastelu rinnakkain kieliaineiston kanssa oli Castrénin mukaan ainoa keino osoittaa eri kansojen väliset historiallis-geneettiset yhteydet sekä paljastaa samaan kieliryhmään kuuluvia kansoja yhdistävät ja erottavat kulttuuripiirteet.
Castrénin metodologinen periaate oli, että päästäkseen perille esi-isien alkuperäisestä elämästä, jota runot hahmottavat, täytyy uskomuksia verrata sellaisinaan toisten sukukansojen uskomuksiin, jotka ovat säilyttäneet alkuperäisen luonteensa. Castrén lähti omakohtaiselle kenttätyömatkalle ja vuosina 1841–1844 hän matkasi Inariin ja sieltä Vienan lahdelle yhdessä Elias Lönnrotin kanssa. Castrén jatkoi yksin matkaansa Ob-joelle, Jamalin niemimaalle, ja vuosina 1845–1849 aina Baikal-järven itäpuolelle saakka. Suomalaisessa tieteellisessä käytänteessä tapahtui näin muutos, jossa kulttuuriantropologia ja suullisen kansanperinteen tutkimus syrjäyttivät mülleriläisen mytologiantutkimuksen.
Myös Julius ja Kaarle Krohnin maantieteellis-historialliseen metodiin perustuvassa teoksessa Suomen Suvun Pakanallinen Jumalanpalvelus (1894) keskeinen ajatus oli, että Suomen vanha uskonto on ymmärrettävissä itäisten sukukansojen ja saamelaisten keskuudessa yhä havainnoitavissa olevien käsitysten ja käytänteiden kautta. Kaarle Krohn irtaantui myöhemmin vertailevasta suomalais-ugrilaisesta tutkimusotteesta ja kohdisti huomionsa loitsuihin, joiden hän katsoi syntyneen Suomessa kristillisellä ajalla. Krohnin näkemys oli, että eeppisten runojen ja loitsujen avulla ei voida pureutua esihistoriallisen ajan uskonnonperinteisiin, sillä ne esittävät etupäässä pakanuuden ja katolilaisuuden yhdistymistä keskiaikaisissa kansankäsityksissä.
2000-luvun haasteet

Suomessa uskontotiede keskittyi pitkään selkeästi kansanuskon tutkimiseen, mutta uudella vuosituhannella uskontotiede on kasvanut entistä monimuotoisemmaksi ja vastannut ajan tuomiin uusiin haasteisiin. Suomalainen uskontotiede on merkittävästi laajentunut niin tutkimusaiheiden kuin teoreettis-metodologisten lähestymistapojenkin osalta. Suomalaiseen ja vertailevaan suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvien kansojen kansanuskoon painottuneet tutkimusteemat ovat jääneet vähemmälle huomiolle ja tilalle ovat nousseet moderniin yhteiskuntaan kiinnittyneet tutkimusteemat. Muutokset näkyvät uskontotieteen tutkijakoulutuksessa ja uusien väitöskirja-aiheiden valikoitumisessa.