stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kehnämittari
Levinneisyys ja lentoaika

Kehnämittaria tavataan Euroopassa ja Venäjällä. Laji on levinnyt Espanjasta ja Irlannista Fennoskandiaan, Venäjälle ja Etelä-Eurooppaan asti. Suomessa lajia tavataan pääasiassa vain maan eteläosissa, Rauma-Imatra linajn eteläpuolella.
Lajin lentoaikaa Suomessa on kesäkuun loppu ja heinäkuun alkupuoli, Britanniassa kesä-heinäkuu.
Elinympäristö ja elintavat

Kehnämittarin elinaluetta ovat lämpimät, kanervaa kasvavat paikat. Tyypillisiä elinpaikkoja ovat rämeiden reunat, harjut ja erilaiset avoimet kentät, kuten hakkuuaukeat. Laji talvehtii melkein täysikasvuisena, ravintokasviin kiinnitetyssä verkossa sijaitsevassa kotelossa. Laji lentää iltahämärästä alkaen, mutta varsinkin kuivalla säällä kehnämittarit lähtevät häirittynä helposti lentoon myös päivällä.
Ravintokasvi

Kehnämittarin toukat käyttävät ainoastaan Suomessa ainoastaan kanervaa ravintonaan. Britanniassa laji syö myös muita kanervakasveja.
Kelkkalan seisake

Kelkkalan seisake (ratakm 112+865) oli rantaradan rautatieliikennepaikka Kelkkalan kylässä Tenholassa. Seisake avattiin vuonna 1961 ja osa junavuoroista pysähtyi siellä tarpeen vaatiessa. Seisake suljettiin vuonna 1977 Karjaa–Salo-välin paikallisliikenteen päättyessä. Rantaradan oikaisun myötä raiteet eivät kulje enää Kelkkalan läpi vaan kylän pohjoispuolelta metsän halki.
Ritva Kellokumpu

| Ritva Kellokumpu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Ritva Kellokumpu o.s. Penttilä
Syntynyt: 24. helmikuuta 1936 Kuopio
Kuollut: 17. marraskuuta 2023 (87 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  muotitaiteilija
Ritva Kellokumpu (o.s. Penttilä, 24. helmikuuta 1936 Kuopio – 17. marraskuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen muotitaiteilija. Hänet tunnetaan etenkin luomistaan Torstai-, Super A- ja Club A -hiihtovaatemerkeistä ja niitä valmistaneesta Torstai Oy:stä, joka toimi Kemijärvellä 1974–1990.
Ritva Penttilä valmistui vuonna 1960 Taideteollisen oppilaitoksen muotiosastolta. Hän sai paikan kotikaupunkinsa Kuopion suurelta vaatevalmistajalta Turolta. Hän muutti Kemijärvelle avioiduttuaan Jaakko Kellokummun kanssa. Sieltä käsin hän suunnitteli vaatteita muun muassa Suomen Trikoolle ja Skilalle ja toimi Me Naiset -lehden avustajana.
Ritva Kellokummun isä oli suomalaisen alppihiihdon pioneeri Erkki Penttilä, ja myös Kellokummut harrastivat laskettelua. Tästä syntyi idea omasta hiihtovaatemerkistä, jota he alkoivat suunnitella ja valmistaa vuonna 1974 kemijärveläisen ostoskeskuksen kellarista vuokratuissa tiloissa. Jaakko Kellokumpu ryhtyi uuden Torstai Oy:n toimitusjohtajaksi ja Ritva Kellokumpu saattoi keskittyä suunnitteluun. Apua työhön hän sai myös Annele Valkamalta ja omalta taideteollisessa vaatesuunnittelua opiskelleelta pojaltaan Martti Kellokummulta, josta tuli myös MM-tason freestylehiihtäjä.
Vuonna 1982 valmistuivat Seppo Huttu-Hiltusen, Juha Lätin ja Yrjö Wiherheimon suunnittelemat uudet tehdastilat noin 150 työntekijälle. 1980-luvulla lähes puolet Torstain tuotannosta vietiin ulkomaille, etenkin alppihiihtomaihin Norjaan, Sveitsiin, Ranskaan ja Kanadaan. Super A:n ja Club A:n lisäksi yrityksen tuotemerkkejä olivat Torstai, luonnonläheinen Franciscus ja eskimohenkinen Red Kayak.
Torstai Oy:n mentyä konkurssiin 1990 tuotemerkin osti L-Fashion Group. Torstain tehdastiloissa toimi matkapuhelinlaturien valmistaja Salcomp kunnes se siirsi tuotantonsa pois Suomesta 2003.
Ritva Kellokumpu sai Taideteollisuuden valtionpalkinnon vuonna 1986. Ornamo nimesi hänet Vuoden vaatetussuunnittelijaksi 1989. Torstai Oy sai Lapin Yrittäjien alueellisen yrittäjäpalkinnon 1985.
Aiheesta muualla

Ritva Kellokummun muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Keltalyhtytetra

| Kolmijuovatetra |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Ylälahko::  Ostariophysi
Lahko::  Tetrakalat Characiformes
Heimo::  Tetrat Characidae
Alaheimo::  Incertae sedis
Suku::  Hyphessobrycon
Laji::  luetkenii
Kaksiosainen nimi
 Hyphessobrycon heterorhabdus  (Boulenger, 1887) 
Katso myös
   Keltalyhtytetra Wikispeciesissä   Keltalyhtytetra Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Keltalyhtytetra eli harmaaevätetra (Hyphessobrycon luetkenii) on tetrojen (Characidae) heimoon kuuluva subtrooppisissa vesissä elävä kalalaji. Keltalyhtytetraa tavataan Etelä-Amerikassa Argentiinan, Brasilian, Paraguayn ja Uruguayn vesistöissä. Keltalyhtytetra on kooltaan melko pieni ja sen maksimipituus on 9,6 senttimetriä. Suurin tavattu paino on 12,4 grammaa. Kala on väritykseltään harmaa, ja sen kyljissä on kaksi mustaa pilkkua, toinen kiduksien takana ja toinen pyrstön tyvessä.
Pertti Kelkka

| Pertti Kelkka> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. tammikuuta 1939 Kotka
Kuollut: 5. tammikuuta 2007 (68 vuotta) Kokkola
Ammatti:  näyttelijä, dramaturgi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Pertti Tapani Kelkka (2. tammikuuta 1939 Kotka – 5. tammikuuta 2007 Kokkola) oli suomalainen näyttelijä ja dramaturgi. Hän työskenteli useissa teattereissa eri puolilla Suomea 1960-luvulta alkaen. Lisäksi hänellä oli sivurooleja televisiotuotannoissa.
Ura

Pertti Kelkan vanhemmat olivat Väinö ja Lempi Kelkka. Hän opiskeli Jyväskylän yliopistossa kieliä ja kirjallisuutta, ja suoritti opintoja Tampereen yliopiston draamastudiossa. Kelkka työskenteli kansakoulun opettajana vuosina 1962–1965 ja 1969–1971. Vuosina 1967–1968 hän toimi näyttelijänä Tampereen Työväen Teatterissa. Ura jatkui näyttelijänä Joensuun kaupunginteatterissa 1971–1972, Ryhmäteatterissa 1972–1973, Lahden kaupunginteatterissa 1973–1975, Kuopion kaupunginteatterissa 1975–1980 ja Ahaa Teatterissa 1980-luvun alussa. 1980-luvun jälkipuoliskolla Kelkka työskenteli Kokkolan kaupunginteatterissa.
Kelkka näytteli muun muassa Koskelan roolin Tuntemattomassa sotilaassa, Jussi Vatasen roolin komediassa Tulitikkuja lainaamassa ja Falstaffin roolin komediassa Windsorin iloiset rouvat. Kelkan dramatisointeja olivat muun muassa Pirttipohjalaisia (Rovaniemen Teatteri, 1974), Anne Frankin päiväkirja (Ahaa Teatteri, 1982) ja Mielipuolen päiväkirja (Kemin kaupunginteatteri, 2001).
Teatterityönsä ohella Kelkka näytteli muutamissa elokuva- ja televisiotuotannoissa. Maunu Kurkvaaran draamassa Punatukka (1969) Kelkka teki Amin osan ja Kari Franckin televisioelokuvassa Rautatie (1973) hän näytteli Onteria. 1960-luvun lopulla Kelkka teki sivuroolin televisiosarjassa 30-luvun mies.
Näyttelijäntyönsä lisäksi Kelkka käänsi tekstejä saksasta ja englannista suomeksi sekä kirjoitti kirjallisuus-, elokuva- ja teatteriarvosteluja eri lehtiin.
Kelkka oli aviossa kahdesti. Hänen toinen puolisonsa oli näyttelijä Saara Markkanen.
Aiheesta muualla

Näytelmät.fi: Pertti Kelkka
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Kelmentsi

| Kelmentsi (Кельменці) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Kelmentsi
 Koordinaatit: 48.4659°N, 26.8317°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Tšernivtsin alue
Piiri:  Dnistrovskin piiri
Maininta:  1559
Kaupunkityyppinen taajama:  1960
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  6,4 km²
Väkiluku (2021):  7 111
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kelmentsi (ukr. Кельменці) on kaupunkityyppinen taajama Tšernivtsin alueella Ukrainan länsiosassa, maanteitse 90 kilometriä aluekeskus Tšernivtsistä itään. Taajama on maaseutuvaltaisen Dnistrovskin piirin (154 440 as., 2021) hallinnollinen keskus, ennen heinäkuuta 2020 se oli suppeamman Kelmentsin piirin keskus. Taajaman asukasluvuksi arvioitiin 7 111 (2021).
Paikkakunta on mainittu historiallisissa dokumenteissa vuodelta 1559. kaupunkityyppisen taajaman aseman se sai vuonna 1960.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kelmentsi Wikimedia Commonsissa
Kelokääpä

| Kelokääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Rivikäävät Antrodia
Laji::  sinuosa
Kaksiosainen nimi
 Antrodia sinuosa  (Fr.: Fr.) P. Karst. (1881) 
Synonyymit
 Polyporus sinuosus 
Katso myös
   Kelokääpä Wikispeciesissä   Kelokääpä Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kelokääpä (Antrodia sinuosa) on koko Suomessa yleinen kääpälaji. Se on tehokas ruskolahottaja, joka voi elää niin vanhoissa kuin talousmetsissä ja voi vahingoittaa puurakennuksiakin. Isäntäpuita ovat mänty ja kuusi, harvemmin lehtipuut.
Kelokäävän itiöemä on yhden tai muutaman vuoden elävä ja tyypiltään resupinaattinen. Vanha itiöemä voi kasvattaa nykerömäisiä pseudopileuksia ja varsinkin pystypinnalla käävän pinta portaittainen. Tuoreena kääpä on karhean korkkimainen ja kuivuessaan se muuttuu kovaksi. Alkujaan väriltään valkoinen itiöemä muuttuu ikääntyessään kermanvalkean kautta harmahtavan pihkanruskeaksi. Kasvunsa lopettanut itiöemä on samean ruskea ja muistuttaa hiilikääpää. Pillit ovat aluksi nuorella kelokäävällä kulmikkaita, vanhetessaan ne muuttuvat epäsäännöllisen sokkeloisiksi ja hammassuisiksi. Pillejä mahtuu 1-3 millimetrille. Pohjamalto on hyvin ohut ja kokonaispaksuuskin 2-4 mm, nykeröissä paksuus voi olla yli 1 cm. Maultaan kelokääpä on mieto, mutta varsinkin kuivahtaneissa itiöemissä on lakritsin tai märän villan tuoksua. Tuoksu ja pillien muoto ovat hyviä tuntomerkkejä verrattaessa samantapaiseen rivikääpään.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kelokääpä (Antrodia sinuosa)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Amyloporia sinuosa:  Wikidata: Q104096365  CoL: D9BS  EoL: 36702931  Fungorum: 519381  GBIF: 7781734  MycoBank: 519381  NatureServe: 2.1058736  NZOR: 1d736615-6d0a-4c23-862f-537ce3bf53f0  Open Tree of Life: 4099095 
Polyporus sinuosus:  Wikidata: Q59420021  AusFungi: 60027828  CoL: 4LK9P  Fungorum: 192802  GBIF: 7180692  IRMNG: 11145884  MycoBank: 192802  NZOR: c0234f41-640e-4ae3-a599-e8ad26fde830
Keltainen jäänsärkijä

| ”Keltainen jäänsärkijä” Simo & Spede |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 B-puoli: ”Raikulipoika”
 Äänitetty : 8. syyskuuta 1966
 Julkaistu: 1966
 Formaatti: 7″-vinyyli
 Tekijä(t): Lennon-McCartney; suomalaiset sanat Juha Vainio, sovitus Jaakko Salo
 Tyylilaji: huumorimusiikki
 Kesto: 03.03
 Levy-yhtiö: Scandia
Listasijoitukset
 3. (marras–joulukuu 1966) Suomi
Keltainen jäänsärkijä on Juha Vainion sanoittama suomenkielinen versio The Beatlesin kappaleesta Yellow Submarine. Sen levyttivät Simo Salminen ja Spede Pasanen 8. syyskuuta 1966. ”Keltainen jäänsärkijä” menestyi Suomessa paremmin kuin alkuperäisversio, sillä se oli sekä marraskuun että joulukuun 1966 listalla sijalla kolme.
Kappaleen ensimmäiset sanat parodioivat J. L. Runebergin Sotilaspoika-runoa.  Sanat ”Lisää liksaa!” sekä viimeisen kertosäkeen aikana laulun päälle huudettu ”Värssy Wällärille pojat!” ovat viittaus jäänmurtajalakkojen johtamisesta tunnettuun Merimiesunionin puheenjohtaja Niilo Wälläriin.
Vuoden 1966 lopulla uuden jäänmurtajalakon uhatessa Matti Kuusla pyysi Wälläriä johtamaan Ylioppilaskunnan Laulajia kappaleen esityksen taltioinnissa Me krokotiilit -viihdeohjelmaa varten. Esityksessä Wälläri kysyy ”Saisinko minäkin laulun” viimeisen kertosäkeen aikana. Seuraavan jäänmurtajalakon aikana Simon ja Speden levyttämä kappale olikin Yleisradiossa soittokiellossa.
Kappale on julkaistu muun muassa kokoelma-albumilla 20 suosikkia – Rotestilaulu.
Aiheesta muualla

Juha Vainion diskografia: Levytetyt laulut: Keltainen Jäänsärkijä (1966) (Arkistoitu – Internet Archive)
Katana

Katana
Katana (jap. 刀, koko nimi jap. 日本刀, Nihon-tō, ”japanilainen miekka”) on japanilainen kahden käden lyömämiekka tai pitkämiekka, daitō (jap. 大刀), jota ryhdyttiin käyttämään tachin tilalla 1400-luvun jälkeen.
Katana on lievästi kaareva yksiteräinen miekka, jota kannetaan perinteisesti vyöhön pistettynä teränsuu ylöspäin, toisin kuin tachia kiinnikkeistä riiputtaen teränsuu alaspäin. Samurait käyttivät katanan rinnalla tyypillisesti myös lyhyempää miekkaa, wakizashia, tai tästä vielä lyhyempää versiota, tantōta. Näiden kahden aseen yhdistelmän daishōn (iso ja pieni) kantaminen oli lähes pelkästään samuraiden yksinoikeus (myös jotkut sumopainijat saivat kantaa daishōa). Siksi katanaa on myös usein kutsuttu nimellä ”samuraimiekka”.
Sanaa käytetään monesti myös virheellisesti kuvaamaan kaikkia japanilaisia miekkoja. Lisäksi eri miekkatyyppien nimitykset ovat vaihdelleet eri aikakausina.
Katana eri aikoina

Miekkojen taonta omaksuttiin Japaniin kiinalaisilta sepiltä 500-luvulta eaa. alkaen. Ensimmäiset japanilaiset miekat (ken) olivatkin kiinalaisten miekkojen tapaan suoria ja yksi- tai kaksiteräisiä. Legendan mukaan japanilaisen miekan kehitti seppä nimeltään Amakuni 700 jaa. Samalla hänen kerrotaan myös keksineen taitettavan raudan takomistyylin, josta japanilaiset sepät ovat kuuluisia.
Katanan rakenne on muokkautunut vuosien varrella, ja sen myöhemmät versiot eroavat huomattavasti ensimmäisistä malleista. Katana-tyypit nimetään niiden valmistusajan mukaan seuraavasti.
Katana eri aikoina > Kotō (ennen vuotta 1596)

Heian-kauden puolivälistä lähtien aina 1600-luvun vaihteeseen asti (vuoteen 1596) valmistettuja aseita kutsutaan nimellä kotō, ”vanhat miekat”.
Heian-kaudella (794–1185) katanan edeltäjä, tachi, kehittyi ottaen vaikutuksia Pohjois-Japanin ainujen käyttämistä warabite-tō (jap. 蕨手刀) -miekoista ja Aasian mantereelta saapuneista taontatekniikoista. Tachi muuttui yksiteräiseksi ja rakenteeltaan paremmin viiltämiseen sopivaksi.
Vuonna 1467 puhjennut sisällissota Ōninin sota Muromachi-kaudella (1336–1573) mullisti japanilaisen haarniskan, yoroin. Haarniskan tuoman suojan kasvaessa myös tachista kehittyi katana vastaamaan uusia vaatimuksia pintojen läpäisykyvyssä. Samurait taistelivat nyt entistä enemmän myös jalan hevosen sijaan, ja miekkaa alettiin kantaa vyöllä siten, että teränsuu oli ylöspäin. Tosin haarniskan kanssa kannettuna vallitsi myös tapa kantaa miekkaa ns. vanhalla tavalla, koska se soveltui paremmin katchu-bujutsuun.
Katana eri aikoina > Shintō (1596–1624)

Momoyama-kauden ja Edo-kauden vaihteen jälkeen valmistettuja katanoita kutsutaan nimellä shintō, ”uudet miekat”. Edo-kaudelle (1603–1867) asti katana oli viimeinen ase, jonka samurai otti käyttöön. Se vedettiin esiin vasta vihollisen päästyä etäisyydelle, jolla ensisijaiset aseet yumi eli japanilainen jousi, ja yari, keihäs, eivät olleet mahdollisia tilanpuutteen tai aseen kunnon vuoksi. Edo-kaudella tilanne kuitenkin muuttui Sekigaharan taistelun (~1600) jälkeen, jolloin ns. ”rauhallinen” Tokugawa-aikakauden katsotaan alkaneen ja suurten sotien päättyneen. Tällöin taistelut siirtyivät enemmän siviilipainotteisiksi, eikä suojia luonnollisestikaan taistelutilanteessa tullut vastaan. Näin katanasta tuli samurain pääasiallinen ase.
Seuraavien rauhallisten kahden vuosisadan aikana katanan asema japanilaisessa yhteiskunnassa muuttui. Varhaiset shintō-miekat, joita kutsuttiin myös nimellä keichō shintō, olivat hallitseva tyyli Momoyama-kaudelta 1600-luvun puoliväliin asti. Keicho shintō muistutti edelleen tachia, mutta oli sitä kuitenkin selvästi lyhyempi ja suorempi.
Myöhempien shintōiden (kanbun shintō) terä oli kevyempi ja ohuempi kuin kotō-terien. Myös katanan koristelusta tuli suosittua.
Katana eri aikoina > Shinshintō (1624–1876)

1700-luvun lopusta Meiji-restauraatioon 1868 hallinnut katanan tyyppi shinshintō, ”uusi uusi miekka”, muistutti aikaisempia kotō-miekkoja. Niiden rakenne oli kotōjen tapaan suurempi ja voimakkaampi kuin shintō-miekoilla. Shinshintōja pidetään pääsääntöisesti parempilaatuisina kuin shintō-aikakauden miekkoja, tosin ei yhtä laadukkaina kuin kotō-aikakauden valmisteet.
Miekkojen kantaminen ilman erityislupaa kiellettiin Japanissa Meiji-restauraation aikana, kun feodaalinen yhteiskuntajärjestelmä purettiin. Miekkojen takominen on kuitenkin säilynyt taiteenlajina.
Katana eri aikoina > Gendai

Vuoden 1877 jälkeen valmistettuja katanoita kutsutaan nimellä gendaitō (現代刀, ”nykyaikainen miekka”). Erityisesti vuosina 1877–1945 Japanin armeijan, varsinkin laivaston, upseerit velvoitettiin kantamaan miekkaa palveluksen aikana, mistä nimi guntō (軍刀, ”armeijamiekka”). Miekkojen suuren kysynnän takia perustettiin suuri takomo Sekiin. Suurin osa armeijalle valmistetuista miekoista on koneellisesti taottuja teriä, eivätkä miekkojen suojeluyhdistykset (NTHK tai NBTHK) myönnä niille sen vuoksi todistuksia, jotka todistavat ne aidoiksi. Näitä miekkoja kutsutaan mm. nimillä guntō, Murata-tō tai Shōwa-tō. On myös paljon tapauksia, joissa guntō-tyylisistä sovitteista (koshirae) löytyy sisältä vanha kotō-aikakauden perhekalleus. Tämä johtuu siitä, että näiden perhekalleuksien kantamista sodassa pidettiin suurena kunniana. Tämän vuoksi moni kallisarvoinen vanha miekka on lyhennetty, jotta se olisi helpompi kantaa mukana, ja siihen olisi mahdollista valmistaa guntō-tyyliset sovitteet.
Katana eri aikoina > Sotilasmiekat (Guntō, Murata-tō, Shōwa-tō)

Japanin armeijan sotilaat kantoivat katanaa vyöllä. Miekan tyyppi riippui aselajista sekä sotilasarvosta. Sotilasmiekat olivat pääsääntöisesti koneellisesti valmistettuja teriä. Upseerien miekoista osa oli myös käsin tehty, mutta niiden laatu oli huono. Joskus upseerit lyhensivät vanhan terän ja istuttivat sen sotilassovitteisiin.
Sotilasmiekkoja oli käytössä erilaisia malleja mm. ruostumattomasta teräksestä merivoimille tehty Kai-guntō ja länsimaisen sapelin mallinen kyū-guntō. Yleisin malli oli Shin-guntō, eli ”uusi sotilasmiekka”, jonka tunnistaa messinkisistä sovitteistaan ja yleensä alumiinisesta huotrasta. Näissä miekoissa oli todella paljon imitaatiokahvoja, jotka oli valmistettu metallista tai puusta ja maalattu muistuttamaan perinteistä katanan kahvaa (mm. type 95). Mallit 94 ja 98 oli varustettu perinteisellä kahvalla (tsuka).
Guntō-luokan miekoille ei myönnetä edes Hozon-papereita eli niitä ei myönnetä edes säilyttämisen arvoisiksi. Guntōt ovat pääsääntöisesti huonoimman laatuisia katanoita, mitä on valmistettu Japanissa.
Sotilasmiekkojen sovitteista pystyy kertomaan miekan tyylin: laivaston kai-guntōissa on pääsääntöisesti pyöreä musta tsuba ja messingin väriset sovitteet (mm. fuchi-kashira). Maavoimien miekoissa on pääsääntöisesti messingin värinen kukka-tyylinen tsuba ja punaruskeat sovitteet. Kyū-guntōn tunnistaa sen sapelimaisesta ulkomuodosta.
Sotilasmiekkojen huotrat olivat pääsääntöisesti terästä. Joissain malleissa oli alumiininen huotra. Upseerien miekoissa oli joskus puinen huotra. 98-tyyppisten miekkojen huotrissa on yleisesti myös ruskea nahkainen päällyste.
Sotilasmiekkojen kahvojen päissä näkyy ajoittain nauhakoristeita. Näiden koristeiden väristä voi päätellä miekkaa kantaneen upseerin arvon. Jalkaväen miekkojen nauhojen perusväri oli ruskea, jonka toinen puoli kertoi arvon: sininen merkitsi komppanian johtajaa (luutnantti–kapteeni), punainen merkitsi kenttäjohtoa (majuri–eversti) ja punainen kultaisilla brodeerauksilla merkitsi kenraalin miekkaa. Merivoimilla oli käytössä vain hailakan ruskea nauha. Nauhakoristeet oli helppo vaihtaa miekasta toiseen ylennyksen kohdatessa.
Sotilasmiekkoja valmistettiin hyviäkin yksilöitä, mutta suurin osa niistä on huonolaatuisia. Hyvät yksilöt ovat kaikki upseerimiekkoja. Nykyään guntō-miekkoja sovitetaan uusiin sovitteisiin, ja ne ovat halvan hintansa puolesta todella haluttuja iaidō-harjoittelijoiden keskuudessa ja leikkuumiekkoina. NTHK ja NBHTK ovat ilmaisseet, että jos haluaa harjoitella leikkaamista japanilaisella miekalla, se pitäisi tehdä guntōlla, jottei oikeita vanhoja teriä pilattaisi.
Aitoustodistus, origami

NTHK ja NBTHK myöntävät eriasteisia todistuksia japanilaisten miekkojen alkuperäisyydestä. NTHK-shinsakai (tuomaristo) kokoontuu Japanissa sekä ajoittain Yhdysvalloissa. NBTHK-shinsakai kokoontuu ainoastaan Japanissa. Näiden lisäksi on muutamia yksityisiä henkilöitä, jotka myöntävät todistuksia, mutta näiden painoarvo on markkinoilla huomattavasti pienempi kuin isompien organisaatioiden. NBTHK:n ja NTHK:n todistusten vertailu ei ole suoranaisesti mahdollista, koska organisaatiot korostavat eri kriteereitä. NBTHK korostaa miekan historiallista arvoa ja harvinaisuutta, kun taas NTHK arvostaa pääsääntöisesti miekan kuntoa.
Usein luullaan, ettei vanhoja japanilaisia miekkoja saa ostaa tai tuoda Japanin ulkopuolelle, mutta tämä ei ole totta. Vanhoja Nihon-tō-miekkoja keräillään ympäri maailmaa ja niiden liikkuvuus on hyvin suuri. Jopa 1300-luvun tachi-miekkoja myydään ja keräillään. Ainoastaan jūyōbijutsuhin-, jūyōbunkazai- tai kokuhō-luokiteltujen miekkojen (kts. kohta ”Japanin opetusministeriö”) vienti Japanin ulkopuolelle on kielletty. Nämä miekat ovat kansallisaarteita. Näitä miekkoja ei voi yksityinen henkilö omistaa, vaan viranomaiset lunastavat miekat säilytykseen. Näistä miekoista maksetaan yleensä ylihinta korvaamaan ”menetystä”.
NTHK ja NTBHK myöntävät myös samalla kaavalla todistuksia miekan erilaisille sovitteille (koshirae).
Aitoustodistus, origami > NTHK

Nihon tōken hozonkai (NTHK), ”Japanilaisten miekkojen suojeluyhdistys”, vaalii ja ylläpitää japanilaisen miekan kulttuuria. Se järjestää vuosittain tapahtumia lähinnä Japanissa ja Yhdysvalloissa. Näissä tapahtumissa yleensä kokoontuu NTHK-shinsakai, joka tutkii miekkoja ja myöntää todistuksen katsoessaan miekan olevan sen arvoinen.
Aitoustodistus, origami > NBTHK

Nippon bijutsutōken hozonkyōkai (NBTHK), ”Japanin taidemiekkojen suojeluyhdistys” säilyttää historiallisesti merkittävimpiä töitä. Järjestö myöntää todistuksia, joita pääsääntöisesti pidetään korkeammassa arvossa kuin NTHK:n vastaavia, koska NBTHK:n todistus todistaa miekalla olevan tietty historiallinen status. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että miekka on esim. kuulunut kuuluisille henkilöille, vaan että se edustaa hyvin esim. Yamato-tyylistä miekanvalmistusta. NBTHK ylläpitää myös miekkamuseota, jossa säilytetään merkittäviä historiallisia miekkoja.
NBTHK:lla on kaksi eri asteikkoa miekkojen arvosteluun, vanha ja uusi. Vanhat todistukset ovat ennen vuotta 1980 myönnettyjä. Nämä todistukset olivat paljon vaikeampia saada kuin nykypäivänä.
Kichō (valkoinen todistus) – ”arvokas työ”
Tokubetsukichō (vihreä todistus) – ”erityisen arvokas työ”
Kōshu tokubetsukichō (sininen todistus) – ”A-luokan erityisen arvokas työ”
Jūyōtōken – ”arvomiekka”
Tokubetsujūyō – ”erityinen arvomiekka”
Pelkästään vihreän todistuksen saaminen on todella harvinaista, ja tällaisten miekkojen hinnat ovat huomattavan korkeita riippuen valmistusajasta ja sepästä. Miekkojen sovitteet eivät yleensä vaikuta hintaan kovinkaan paljoa, elleivät sovitteet itse ole todella poikkeukselliset tai nimekkäät. Vanhat miekat myydään yleensä hyvin kiillotettuina puutupen ja -kahvan kanssa (shirasaya).
Hozon – ”Säilyttämisen arvoinen”
Tokubetsuhozon – ”Erityisesti säilyttämisen arvoinen”
Jūyōtōken – ”arvomiekka”
Tokubetsujūyō – ”erityinen arvomiekka”
Kaikkien todistusten, niin vanhojen kuin uusienkin, saaminen vaatii, että terä on todella hyvässä kunnossa ja asianmukaisesti kiillotettu. Ulkopuolisesti naarmuttomalta ja virheettömältä näyttävä terä saatetaan hylätä huonokuntoisena. Pelkästään jūyōtōken-todistuksen saaminen vaatii miekan virheetöntä työtä ja kuntoa, ja näitä näkee todella harvoin myynnissä. Tokubetsujūyō-miekkoja myydään vieläkin harvemmin.