stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alavoinen
Maantiede ja asutus

Alavoisen kunnan pinta-ala on 721,52 neliökilometriä. Se rajoittuu luoteessa Aunuksen piirin Vitelen, koillisessa Koveran, idässä Tuuksen ja Aunuksen ja kaakossa Mäkriän kuntiin sekä etelässä Laatokan kautta Leningradin alueeseen. Pinta-alasta 69,8 % on vesialuetta, 24,0 % luonnonmaisemaa ja 5,4 % maatalousmaata.
Kunta sijaitsee Laatokan alankoon kuuluvalla Aunuksen tasangolla. Sen alueella virtaavat Laatokkaan laskevat Alavoisenjoki ja Tuuloksenjoki. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka ja sora. Luonnonsuojelualueita ovat Ondrusovan ja sianpuolukan kasvupaikan rauhoitusalueet sekä Alavoisenjoen varrella sijaitsevan suon muodostama luonnonmuistomerkki. Suunnitteilla on Tuuloksen rauhoitusalueen perustaminen.
Alavoisen taajama on Aunuksen piirin toiseksi suurin asutuskeskus. Sen lisäksi kuntaan kuuluu Alavoisen sovhoosin asutus sekä yhdeksän kylää: Aleksala, Gorka eli Alavoisenmäki (ven. Iljinskaja Gorka), Homala (Bolšakovo), Hörppälä (Gerpelja), Jeroila, Nurmoila, Sieksi (Sedoksa), Tuulos ja Uusi-Tuulos (Ustje Tuloksy). Nurmoilassa, Alavoisen sohvoosin asutuksessa ja Uudessa-Tuuloksessa on yli 300 asukasta ja Aleksalassa lähes 200. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 46 % on venäläisiä, 45 % karjalaisia, 2 % valkovenäläisiä ja 2 % ukrainalaisia.
Historia

Novgorodin arkkipiispalle kuulunut Pyhän Eliaan (Iljinskin, Alavoisen) pogosta mainitaan vuoden 1551/1552 verokirjassa. Se käsitti laajan alueen Säämäjärvellä, Tulemajärvellä ja Vieljärvellä sekä Tuuloksenjoen, Vitelenjoen, Alavoisenjoen alajuoksun ja Pisinjoen varrella.
1900-luvun alussa seudun kylät kuuluivat Riipuskalan volostin Alavoisen ja Juoksielan (ven. Juksila) kyläkuntiin. 1920-luvulla muodostettiin Aunuksen piirin Alavoisen kyläneuvosto, jonka keskuspaikkana toimi aluksi Kotsila (Kottšila) ja myöhemmin Leskelä (Sjamojevo). Vuonna 1927 perustettiin lähinnä vientitavaraa valmistanut Alavoisen saha ja vuonna 1932 karjanhoitoon keskittynyt Alavoisen sovhoosi. Seudun asukkaat olivat etupäässä karjalaisia, mutta sahalla asui myös paljon venäläisiä ja sovhoosin asutuksessa suomalaisia. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä.
Hoskila (ven. Goškila), Jaakkoila (Jakkoila), Juoksiela, Kotsila, Martoila, Rukoila (Rugoila), Sloboda, Töttöilä (Unoila) ja Vinokurovo yhdistettiin Alavoiseen vuonna 1957. Vuosina 1962–1991 Alavoisella oli kaupunkimaisen taajaman status.
Liikenne, talous ja palvelut

Alavoisen kautta kulkee Aunuksen ja Sortavalan välinen maantie A130 sekä Lotinapellon ja Jänisjärven välinen rautatie, jolla on samanniminen rautatieasema.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Kunnassa toimii maidon tuotantoon erikoistunut Alavoisen karjatila, joka on yksi Karjalan tasavallan suurimmista maatalousyrityksistä. Toimintansa lopettaneen sahan tilalle suunnitellaan uutta tuotantoa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, koulu, musiikkikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, posti sekä joukko kauppoja, joita on myös eräissä kylissä.
Nähtävyydet ja matkailu

Kunnan alueella on kolme arkeologista kohdetta: 1400–1700-luvuilta peräisin oleva Alavoisen pogosta Jeroilan kylässä, Laatokan rannalla toiminut Ondrusovan luostari sekä sen lähellä sijaitseva kivi. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluu 1800-luvun loppupuolella rakennettu Mihailovin talo Vekkoilassa.  Historialliset kohteet liittyvät toiseen maailmansotaan.
Alavoisessa toimii lomakylä Olonka.
Aiheesta muualla

Alavoisen kunnan sivusto (venäjäksi)
Alavoisen kunta Aunuksen piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Alavoinen Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Alavoisen karjatilan sivusto (venäjäksi)
| n k Aunuksen kansallisen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Aunus  Kotkatjärvi  Kotsila  Kovera  Kuittinen  Kuujärvi  Mäkriä  Tuuksi  Vitele
Albaanit

Albaanit ovat albanian kieltä puhuva kansa pääasiassa Balkanilla ja useissa muissa maissa Balkanin ulkopuolellakin. Balkanilla on kaksi itsenäistä albaanienemmistöistä valtiota, Albania ja Kosovo.
Asuinalue ja määrä

Albaanit muodostavat noin 85 % Albanian noin 2,8 miljoonasta asukkaasta ja noin 93 % Kosovon noin 1,8 miljoonasta asukkaasta. Suuria historiallisia albaanikeskittymiä on myös esimerkiksi Pohjois-Makedoniassa (noin 500 000). Albaanien diaspora käsittää myös albaanit esimerkiksi Kreikassa, Italiassa, Saksassa, Sveitsissä, Turkissa ja Yhdysvalloissa, sekä muista maista. Albanian kommunistihallinnon romahdettua noin 15,6 % kaikista albanialaisista muutti ulkomaille pääasiassa taloudellisten syiden takia. Muuttoliike on peräisin pääasiassa köyhältä maaseudulta ja se kohdistuu myös Albanian kaupunkeihin.
Erityisen suuria maahanmuuttajayhteisöjä on Kreikassa (noin 500 000) ja Italiassa (noin 200 000). Molemmissa maissa on myös historialliset albaanivähemmistöt. Italiassa vanha albaanivähemmistö muodostui maan eteläosiin ja Sisiliaan 1400–1600-luvuilla ja heidät tunnetaan nimellä arbëresh. Kreikassa maan eteläosissa asuvat arvaniitit puhuvat arvanitikan murretta ja heitä on arviolta 30 000–140 000. Cham-albaanit asuttivat osia Kreikan luoteisosissa, mutta heidät ajettiin kodeistaan toisen maailmansodan seurauksena.
Historia

Toisen maailmansodan lopusta lähtien arkeologista aineistoa on käytetty tukemaan teoriaa albanialaisten illyrialaisesta alkuperästä. Teoria on kuitenkin kiistanalainen. Klaudios Ptolemaios viittaa joka tapauksessa ensimmäisenä termiin albaani 100-luvulla, kun hän kertoo teksteissään illyrialaisesta albanoi-heimosta ja heidän Albanopolis-nimisestä kaupungistaan nykyisen Albanian alueella. Albanoi on johdettu latinan kielen valkoista tarkoittavasta sanasta albus, joka puolestaan on joidenkin teorioiden mukaan viitannut valkoisiin pukeutuviin tai läheisten vuorten lumipeitteeseen.
Nykyisen Albanian alue on ollut historiansa aikana useiden eri tahojen hallinnassa. Kreikkalaiset tulivat alueelle 600-luvulla eaa., roomalaiset 100-luvulla eaa. ja Bysantin valtakunta 300-luvulla jaa. Sittemmin aluetta hallitsivat tai sinne hyökkäsivät hunnit, itägootit, slaavit, normannit ja venetsialaiset. Vuosina 1334–1347 se kuului Stefan Dušanin Serbian valtakuntaan ja maan pohjoisosat 1300-luvun lopulta lähtien Venetsiaan. Osmanien valtakunta otti alueen haltuunsa venetsialaisten kanssa vuonna 1478 solmitun sopimuksen mukaan, joka päätti pitkän sodan ja myös albaanien sittemmän kansallissankari Skanderbegin johtaman albaanien vastarinnan.
Osmanit toivat mukanaan islamin uskon, johon osa albaaneista kääntyi. Jo tätä ennen albaanit olivat jakautuneet katolilaisiin pohjoisessa ja ortodokseihin etelässä. Islamin valtavirtaa edustaneen sunnalaisuuden lisäksi albaaneja kääntyi islamin bektashikoulukuntaan 1500-luvulta lähtien. Osmanien valtakunta alkoi heiketä ja 1800-luvulla ja albaanit alkoivat pelätä menettävänsä alueensa naapurikansojensa haltuun. 1800-luvulla alkoivatkin ensimmäiset suuremmat albaanien kapinat osmaneja vastaan. Yksi näistä oli niin sanottu Pizrenin liitto, joka kuitenkin kukistettiin muiden kapinoiden tavoin. 1800-lukua ja 1900-luvun alkua pidetään historiankirjoituksessa tärkeänä aikana albaanien kansallistunteen muodostumisen kannalta.
Albania itsenäistyi vuonna 1914 ja se tunnustettiin kansainvälisesti vuonna 1920. Pohjoisen heimopäällikkö Ahmed Zogusta tuli kuningas Zogu I vuonna 1928. Toisessa maailmansodassa maan miehitti Italia. Osa albaaneista teki yhteistyötä miehittäjien kanssa ja osa kävi sissisotaa näitä vastaan. Sodan jälkeen valtaan tulivat kommunistit Enver Hoxhan johdolla. Kommunistivaltaa kesti 1980-luvulle saakka, jolloin alettiin tehdä taloudellisia uudistuksia. 1990-luvun puolelle Albaniaan tuli suuri joukko albaaneja pakolaisina Kosovosta ja Makedoniasta.
Kulttuuri > Elinkeinot

Albaanien toimeentulo perustui historiallisesti pitkälti omavaraiseen maanviljelyyn sekä lampaiden, vuohien ja karjan paimentamiseen. Monet toimivat myös matkustavina käsityöläisinä jo osmanien aikana. Siirtolaistyöläisyys on edelleen tavallista. Tyypillisesti töihin ulkomaille lähtee perheen mies, joka lähettää osan tuloistaan kotiin. Naiset tekivät pitkään kotityöt miesten työskennellessä kodin ulkopuolella. Kommunistihallinnon ja teollistumisen myötä naisiakin on tullut miesten tavoin työelämään.
Kulttuuri > Uskonto

Suurin osa albaaneista on sunnalaisia muslimeja. Osa kuuluu myös historiallisesti merkittävään ja aikanaan 15–20 % käsittäneeseen suufilaiseen bektashikoulukuntaan. Katolilaiset muodostavat noin 8–10 % albaaneista ja he asuttavat pääasiassa Albanian pohjoisosia. Albanian eteläosien ortodoksit muodostavat puolestaan noin 15–25 % albaaneista. 1800-luvun kansallisen heräämisen tuloksena syntyi ajatus albanialaisuudesta uskontoa tärkeämpänä tekijänä. Albanian kommunistihallinto ajoi ateismia ja uskonnon harjoittaminen vapautui jälleen vasta sen romahdettua. Erilaiset taikauskot, kuten paha silmä, ylittävät eri uskontokuntien rajat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albaanit Wikimedia Commonsissa
Albaanien asuttamat alueet Albaniassa ja sen naapurimaissa.
Eduskuntavaalit 1954

Eduskuntavaalit 1954 järjestettiin 7.–8. maaliskuuta. Presidentti J. K. Paasikivi oli antanut 8. joulukuuta 1953 määräyksen eduskunnan hajottamisesta ja uusien vaalien pitämisestä, koska puolueiden väliset risti­riidat olivat johtaneet parlamen­taari­seen umpi­kujaan. Muussa tapauksessa vaalit olisi pidetty saman vuoden heinäkuun alussa. Paasikivi ei olisi halunnut hajottaa eduskuntaa, mutta SDP ja kokoomus painostivat häntä. Talvivaaleja pidettiin maalaisliitolle epäedullisina, koska sen kannatusalueella Pohjois-Suomessa sääolot olivat ongelmalliset. Maalaisliitto sai kuitenkin vaaleissa kaksi lisäpaikkaa. Urho Kekkosta äänesti yli 22 000 pohjoissuomalaista äänestäjää.
Keskustelijat avustajineen Yleisradion radiostudiossa käymässä vaalikeskustelua. Vasemmalta etualalta Väinö Leskinen ja Hannes Tiainen, Arvo Salminen ja Alpo Varjola, Nils Meinander ja Torsten G Aminoff, pöydän päässä keskustelun puheenjohtaja, ohjelmajohtaja Jussi Koskiluoma, oikealta taka-alalta Harras Kyttä ja Esa Kaitila, K Haapanen ja Hertta Kuusinen sekä Ahti Karjalainen ja Urho Kekkonen.
Vaaleja edelsi lyhyt mutta kiivas vaalikamppailu, joka käytiin avoimesti valtapoliittisin tunnuksin. SDP:n iskulauseina olivat puoluesihteeri Väinö Leskisen ideoimat "Maalaisliitto on murskattava" ja "Kekkonen Kampinkadulle"; jälkimmäinen viittasi nelinkertaisen pääministerin Urho Kekkosen silloiseen asuinpaikkaan, nykyiseen Urho Kekkosen katuun. Maalaisliitto puolestaan syytti SDP:ta maan talouden romuttamisesta, puhui kristillisten arvojen ja raittiuden puolesta ja julisti, että vaaleissa ratkeaa maaseutuväestön tulevaisuus, joka olisi kurja SDP:n voittaessa.
Vaalit olivat ennätyksellisen vilkkaat ja uurnilla kävi ensimmäisen kerran Suomen historiassa yli kaksi miljoonaa äänioikeutettua. Maalaisliitto oli rakentanut puoluesihteerinsä Arvo Korsimon johdolla Suomen joka kolkkaan ulottuneen piiriorganisaation, ns. tukimiesverkoston, joka tähtäsi pohjimmiltaan vuoden 1956 presidentinvaaliin. Puolue hyötyikin äänestysaktiivisuuden noususta eniten: se voitti yli 60 000 ääntä ja sai kaksi paikkaa lisää. Molemmat vasemmistopuolueet lisäsivät kannatustaan yli 40 000 äänellä, mutta vasemmisto kokonaisuudessaan sai vain yhden lisäpaikan, joka meni SDP:lle. Kokoomus menetti vajaat 10 000 ääntä, mutta vaalimatematiikka kohteli sitä äänestäjiäkin tylymmin, koska sen paikkaluku pieneni jopa neljällä. Vaalitulosta pidettiin elintärkeänä torjuntavoittona presidentinvaaliin valmistautuneelle Urho Kekkoselle.
Vaalien jälkeen muodostettiin Törngrenin hallitus, jota seurasivat vaalikauden aikana Kekkosen viides hallitus, Fagerholmin toinen hallitus, Sukselaisen ensimmäinen hallitus, von Fieandtin hallitus ja Kuuskosken hallitus. Kaksi viimeksi mainittua olivat niin kutsuttuja virkamieshallituksia.
Kansanedustajat

Eduskuntaan valittiin näissä vaaleissa uusina kansanedustajina mm. Anni Flinck, Olavi Lindblom ja Tyyne Paasivuori (SDP), Einari Jaakkola, Artturi Jämsén, Marja Lahti, Eemil Partanen, Toivo Saloranta ja Yrjö Sinkkonen (ML), Pentti Liedes, Pauli Puhakka, Irma Rosnell ja Leo Suonpää (SKDL), Saara Forsius ja Erkki Tuuli (Kok.), Sven Högström (RKP), sekä Armi Hosia (KP).
Eduskunnassa lähes yhtäjaksoisesti vuodesta 1917 istunut Maalaisliiton Juho Niukkanen kuoli vain pari kuukautta vaalien jälkeen. Niin ikään Maalaisliittoon kuulunut Antti Kukkonen teki näissä vaaleissa paluun eduskuntaan lähes kymmenen vuoden tauon jälkeen, samoin mm. SDP:n Olavi Kajala yhden kauden poissaolon jälkeen. Eduskunnan jättivät mm. SDP:n Väinö Tanner, Maalaisliiton Mikko Tarkkanen, Kokoomuksen Arvi Ahmavaara, Jussi Lappi-Seppälä ja Oskari Lehtonen, sekä RKP:n Ernst von Born ja Levi Jern. Eduskunnasta putosivat mm. SDP:n Valfrid Eskola ja Otto Toivonen, Maalaisliiton Taavi Vilhula, SKDL:n Arvo Riihimäki ja Atos Wirtanen, Kokoomuksen Reino Ala-Kulju, sekä RKP:n Ebba Östenson.
Vaalien jälkeen eduskunta päätti pidentää vaalikauden kolmivuotisesta nelivuotiseksi. Valitun eduskunnan vaalikausi päättyi eduskuntavaalien 1958 jälkeen ja on lähes neljällä vuodella ja neljällä kuukaudella eduskunnan pisin normaaliaikana.
Tulokset

Tuloksia verrataan vuoden 1951 eduskuntavaaleihin.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Äänestysaktiivisuus | 79,9 % | +5,3 |
| Puolue | Puolue | Edustajat | Edustajat | Äänet> Osuus | Äänet> Osuus | Äänet> Lukumäärä | Äänet> Lukumäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 54 | +1 | 26,25 % | −0,3 | 527 094 | +46 340 |
|   | Maalaisliitto | 53 | +2 | 24,10 % | +0,8 | 483 958 | +62 345 |
|   | Suomen Kansan Demokraattinen Liitto | 43 | -- | 21,57 % | −0,0 | 433 251 | +42 117 |
|   | Kansallinen Kokoomus | 24 | −4 | 12,80 % | −1,8 | 257 025 | −7 019 |
|  | Suomen Kansanpuolue | 13 | +3 | 7,88 % | +2,2 | 158 323 | +55 390 |
|   | Ruotsalainen kansanpuolue | 12 | −2 | 6,76 % | −0,4 | 135 768 | +5 244 |
|  | Vapaamielisten Liitto |  |  | 0,34 % | +0,1 | 6 810 | +1 874 |
|   | Åländsk Samling | 1 | -- | 0,23 % | −0,1 | 4 651 | −1 035 |
|  | Pienviljelijäin puolue |  |  | 0,05 % | −0,2 | 1 040 | −3 924 |
|  | Muut |  |  | 0,02 % | −0,0 | 337 | +32 |
|  | Yhteensä | 200 |  | 100 % |  | 2 008 257 | +195 440 |
| Lähde: Tilastokeskus 2004 | Lähde: Tilastokeskus 2004 | Lähde: Tilastokeskus 2004 | Lähde: Tilastokeskus 2004 | Lähde: Tilastokeskus 2004 | Lähde: Tilastokeskus 2004 | Lähde: Tilastokeskus 2004 |  |
HMS Ehrensköld

| HMS Ehrensköld |
| --- | --- |
 HMS Ehrensköld

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kockums Mekaniska Verkstad, Malmö
Kölinlasku:  1924
Laskettu vesille:  25. syyskuuta 1926
Palveluskäyttöön:  14. syyskuuta 1927
Poistui palveluskäytöstä:  poistettu palveluksesta 1. huhtikuuta 1963 romutettu 1973
Tekniset tiedot
Uppouma:  947 t (kuiva) 1000 t (kuormattu)
Pituus:  91,4 m
Leveys:  8,8 m
Syväys:  2,6 m
Koneteho:  34000 shp
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  119
Aseistus
Aseistus:  3 x 120 mm/L46 Boforsin M/24 -tykkiä 2 x 40 mm/L39 Vickers M/22 -ilmatorjuntatykkiä 6 x 530 mm M/25 -torpedoputkea 20 x miinaa 2 x Sjbk M/24 -syvyyspomminheitintä 2 x Sjbf M/24 -syvyyspommikiskoa
HMS Ehrensköld (runkonumerot 11, 1, 21 ja 71) oli Ruotsin laivaston Ehrensköld-luokan hävittäjä.
Palvelus

Toisen maailmansodan aikana alus valvoi Ruotsin puolueettomuutta. Sodan jälkeen alus muutettiin sukellusveneentorjuntatehtäviin, jolloin se aseistettiin neljällä 40 millimetrin ja yhdellä 20 millimetrin tykillä sekä sukellusveneentorjuntaheittimin.  Ainoastaan etukannen 120 millimetrin tykki säilytettiin. Torpedoputket poistettiin ja verkkorakenteinen masto asennettiin.
Alus poistettiin palveluksesta 1. huhtikuuta 1963, jonka jälkeen sitä käytettiin maalilaivana. Hylky romutettiin 1974.
Ulla Ehrensvärd

Ulla Ehrensvärd vuonna 2013.
Eva Maria Ulla Margareta Ehrensvärd (18. maaliskuuta 1927 – 17. huhtikuuta 2015) oli ruotsalainen kartografian asiantuntija. Hän toimi pitkään Ruotsin kuninkaallisen kirjaston karttaosaston johtajana ja viimeksi ennen eläkkeelle jäämistään Ruotsin Sota-arkiston johtajana. Hänellä oli professorin arvo.
Teokset

Ulla Ehrensvärd: Pohjolan kartan historia – myyteistä todellisuuteen, s. 52–76.  John Nurmisen Säätiö, 2006.  ISBN 952-9745-19-2
Mare Balticum – 2000 vuotta Itämeren historiaa, useita tekijöitä, John Nurmisen Säätiö, Otava, 1995
HMS Effingham

| HMS Effingham |
| --- | --- |
 HMS Effingham

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Portsmouthin telakka
Kölinlasku:  6. huhtikuuta 1917
Laskettu vesille:  8. kesäkuuta 1921
Palveluskäyttöön:  2. heinäkuuta 1925
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut karille ajossa 18. toukokuuta 1940 Bodossa, Norjassa
Tekniset tiedot
Uppouma:  9 750 t (standardi) 12 190 t (kuormattu)
Pituus:  184 m
Leveys:  18 m
Syväys:  6,25 m
Koneteho:  70 000 shp
Nopeus:  31 solmua
Miehistöä:  690 miestä rauhanaikana 800+ sota-aikana
Aseistus
Aseistus:  7 × 7,5" BL Mk VI -tykkiä yksiputkisina CP Mk V -asennuksina 3 × 4" (76 mm) QF Mk V -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina HA Mk III -asennuksina 4 × 3" QF 20 cwt Mk I -tykkiä yksiputkisina HA Mk II -asennuksina 2 × QF 2 naulan Mk II -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina HA Mk I -asennuksina 6 × 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Effingham oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1921 vesillelaskettu Hawkins-luokan raskas risteilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Portsmouthin telakalta ja sen köli laskettiin 6. huhtikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 8. kesäkuuta 1921 ja se otettiin palvelukseen 2. heinäkuuta 1925.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa Effingham sijoitettiin Itä-Intian osaston 4. risteilijäviirikön lippulaivaksi, kunnes Englantiin paluunsa jälkeen sijoitettiin reservin vara-amiraalin lippulaivaksi 20. syyskuuta 1932.
Alus oli modernisoitavana 1937-1938, jolloin kattiloiden lukumäärä vähennettiin kahdestatoista kymmeneen, mikä mahdollisti takimmaisen savupiipun poiston ja etummaisen laajentamisen. Aluksen aseistus vaihdettiin yhdeksään kuuden tuuman tykkiin, jotka sijoitettiin aluksen keskilinjalle. Aluksen etuosan kansirakenteita korotettiin ja porrastettiin tornien ylitapahtuvan tulitoiminnan mahdollistamiseksi. Alukselle lisättiin neljä neljän tuuman ilmatorjuntatykkiä sekä kolme nelipiippuista puolentuuman konekivääriä. Samoin aluksen torpedoputket poistettiin. Sille myös lisättiin lentokoneen käyttämiseen tarvittava välineistö kuten nosturi, mutta katapulttia ei asennettu suunnitelmista huolimatta, minkä seurauksena lentokonetta ei koskaan käytetty.
Palvelukseen palannut alus sijoitettiin Pohjois-Amerikan ja Länsi-Intian asemalle 12. risteilijäviirikköön. Toisen maailmansodan syttyessä aluksen tehtävänä oli partioda Pohjois-Atlantin saattuereiteillä.
Alus kuljetti kahden miljoonan punnan edestä valtion kultaa Halifaxiin Kanadaan mahdollistamaan taistelujen jatkaminen, mikäli Saksa kykenisi valtaamaan Englannin. Paluumatkallaan alus etsi saksalaisia saarronmurtajia ja purjehti siten Norjan taistelujen aikaan Norjan aluevesillä, jossa joutui Saksan laivaston sukellusveneen U-38:n hyökkäyksen kohteeksi. Alus selvisi hyökkäyksestä ilman vaurioita.
Alus osallistui Narvikin taisteluiden tukemiseen tulittamalla saksalaisten asemia ympäröivillä vuorilla ja toukokuussa alus määrättiin suojaamaan saattuetta Bodøhön.
Effingham ajoi 18. toukokuuta 23 solmun nopeudella ajaessaan karille Faskenin matalikolla. Kari on tunnettu ja karttoihin merkitty, mutta turman aiheuttajaksi todettiin navigaatiovirhe. Onnettomuudessa ei sattunut henkilövahinkoja, mutta alus katsottiin menetetyksi ja hävittäjä HMS Matabele tuhosi sen lopullisesti 21. toukokuuta torpedoilla ja tykkitulella.
Norjalainen yhtiö romutti hylyn vuonna 1945.
Egomania

Egomania on salanimi Ken Mikaelin (s. 1984) sarjakuva, josta on ilmestynyt Arktisen Banaanin kustantamana albumi Naurutalon vangit vuonna 2011.
Albumi

Ken Mikael: Naurutalon vangit.  (Egomania)  Helsinki:  Arktinen Banaani, 2011.  ISBN 978-952-270-016-2
Aiheesta muualla

Jukka Tilus: Mielisairaalafarssi. Kvaak.fi 26.8.2011.
Eion (Traakia)

| Eion> Ἠιών |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakia
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Eion (m.kreik. Ἠιών, Ēiōn) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa nykyisen Kreikan alueella. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Myöskään Eionin historiasta ei tiedetä paljoakaan. Se oli Mendestä käsin perustettu siirtokunta. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti, ja se saattoi olla Menden alaisuudessa.
Eionin jäsenyydestä Ateenan johtamassa Deloksen meriliitossa ei ole tietoa. Ainakaan sitä ei mainita liiton verotusluetteloissa. Se oli Ateenan vihollinen peloponnesolaissodassa ainakin vuonna 425 eaa., jolloin ateenalaiset saivat vallattua sen lyhyeksi ajaksi, mutta ei ole tietoa, oliko se ollut liiton jäsenenä aiemmin ja kapinoinut. Khalkidikelaiset ja bottiaialaiset saivat vallattua kaupungin takaisin. Thukydideen kuvauksen perusteella Eion on ollut ympäröity muurein.
Kaupunkia ei tule sekoittaa tunnetumpaan Eioniin Traakian rannikolla lähellä Amfipolista.
Ei alkua ei loppua

| Ei alkua ei loppua: Saamelaisten puheenvuoro |
| --- | --- |

Kirjailija:  Elina Helander ja Kaarina Kailo
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Like ja Suomen rauhanpuolustajat
Julkaistu:  1999
ISBN:  951-578-632-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ei alkua ei loppua: Saamelaisten puheenvuoro on vuonna 1999 julkaistu kirja, jonka ovat kustantaneet Like ja Suomen rauhanpuolustajat. Kirja koostuu keskusteluista, joita kirjan toimittaneet Elina Helander ja Kaarina Kailo ovat käyneet kulttuurihenkilöiden kanssa. Julkaisijoiden mukaan ”teoksen tarkoituksena on herättää keskustelua saamelaisten asemasta Suomessa ja ravistella alkuperäiskansan todellisuuden jäsentämistavan kautta eurooppakeskeistä tieteellistä ajattelua”.
Aiheesta muualla

Tere Vadén: Pohjoista nomadiepistemologiaa (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 3/2001.
Jorma Etto: Sumeansyvää tietoa. Kiiltomato.net 28.2.2000.
Eiresidai

| Eiresidai> Εἰρεσίδαι.Sijainti |
| --- | --- |
 Eiresidai
Koordinaatit:  37°59′52″N, 23°42′47″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  länteen Kolonóksesta, Ateena, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunginosa ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Akamantis
Trittys:  asty
Demonyymi:  Eiresidēs (Εἰρεσίδης)
Bulen jäseniä:  1
 :  2 (vsta 307 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eiresidai (m.kreik. Εἰρεσίδαι) eli Eresidai (Ἠρεσίδαι, Ēresidai) (lat. Eiresidae/Eresidae) oli antiikin aikainen Akamantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Eiresidai sijaitsi länteen tai lounaaseen Kefisian demoksesta lähellä Ifistiadain demosta. Se sijoitetaan jotakuinkin länteen nykyisestä Ateenan Kolonóksen kaupunginosasta.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli alun perin yksi edustaja Ateenan bulessa eli neuvostossa. Hellenistisellä kaudella fyleissä ja demoksissa tapahtuneiden muutosten seurauksena demoksella oli myöhemmin kaksi bule-edustajaa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Eiresidēs (Εἰρεσίδης).