stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Chris Simon
Ura > Washington 1996–2002

Simon pelasi Washingtonissa yli kuusi kautta. Capitals-aikana Simon harjoitteli luistelua ja laukomista, ja hän pystyikin tappelemisen ja taklaamisen lisäksi tekemään myös tehokkaasti maaleja.
Kausina 1997–1998 ja 1998–1999 hän oli suurimman osan loukkaantuneena olkapäänsä takia. Vuonna 1997 Simonin ja Grierin välillä käytiin sanaharkka, jonka seurauksena Simon sai kolmen ottelun pelikiellon haukuttuaan Grieriä nekruksi.
Uransa parhaat tehopisteet Simon saavutti kaudella 1999–2000, 29 maalia ja 20 syöttöä. Hän oli tuolloin Washingtonin paras maalintekijä. Joukkue lähti pudotuspeleihin konferenssinsa toisena, mutta seitsemänneksi sijoittunut Pittsburgh pudotti Washington yllättäen ensimmäisellä kierroksella otteluvoitoin 4–1. Penguinsin puolustus oli tehokasta, mistä kertoo, että Simon oli joukkueensa paras maalintekijä kahdella maalillaan.
Seuraava kausi 2000–2001 alkoi Simonin palkkaneuvotteluilla. Washington pelasi kymmenisen ottelua, ennen kuin suostui Simonin 4,5 miljoonan dollarin palkkavaatimuksiin. Kausi oli kuitenkin hänen osaltaan vaisu, ja hän joutui olemaan jälleen useasti poissa olkapäävaivansa takia. Palattuaan Simon keskittyi enemmän kaukalossa häiriköintiin. Tuloksena kahden ottelun pelikielto väkivaltaisesta taklauksesta Anders Erikssonia kasvoihin ja toinen samanlainen poikittaisesta mailasta Peter Popovicin kaulaan. Runkosarjassa Simon teki 10 maalia ja 10 syöttöpistettä. Washington voitti runkosarjassa divisioonansa, mutta putosi jälleen pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Pittsburghia vastaan. Simon oli tehoton saavuttaen vain yhden syöttöpisteen.
Kauden 2001–2002 Simon pystyi pelaamaan kokonaan, ja hänen teki kaudella 14 maalia ja antoi 17 maalisyöttöä. Simon pelasi taas kovaa, mistä kertovat tuon kauden aikana hänelle tuomitut jäähyminuutit. Washington ei kuitenkaan selviytynyt pudotuspeleihin.
Kauden 2002–2003 alussa Washington myi Simonin ja Andrei Nikolishinin Chicago Blackhawksiin. Washington sai kaupassa Michael Nylanderin ja varausvuoron.
Ura > Chicago, New York Rangers, Calgary ja New York Islanders 2002–2008

Capitalsin jälkeen Simonin tehot pienenivät. Loukkaantumisista toivuttuaan hänen pelaamistaan leimasivat useat pelikiellot, joita hän sai pelatessaan lyhyitä, parin kauden mittaisia jaksoja eri joukkueissa. Molemmilla Islanders-kausillaan Simonin kausi loppui ennätyspitkiin loppukauden kestäneisiin pelikieltoihin.
Chicagossa Simon pelasi vain yhden kauden. Hän teki 12 maalia ja kuusi syöttöä, joka oli yhtä heikko suoritus, kuin loukkaantumisten vaivaamilla kausilla. Kauden jälkeen hän siirtyi vapaana agenttina New York Rangersiin. Rangers kuitenkin myi Simonin ja seitsemännen kierroksen varausvuoron jo samalla kaudella Calgary Flamesiin, josta Rangers sai Jamie McLennanin, Blair Bettsin ja Greg Mooren. Calgary sai Simonista tarvitsemaansa kokemusta ja voimaa pudotuspelejä varten, ja joukkue pääsikin Stanley Cupin loppuotteluihin, mutta hävisi ottelusarjan Tampa Bay Lightningille voitoin 4–3.
Simon pelasi kaudet 2003–2004 ja 2005–2006 kohtalaisella menestyksellä, mutta Calgary ei halunnut uusia hänen sopimustaan. Calgary-kausien välissä työsulkukaudella 2004–2005 Simon ei pelannut missään. Vuonna 2004 hän oli jälleen kahdesti pelikiellossa. Ensimmäinen kiellon syynä oli, kun hän taklasi poikittaisella mailalla Tampa Bayn Ruslan Fedotenkoa, jonka jälkeen Simon vielä hyppäsi Fedotenkon päälle ja löi häntä. Toisen Simon sai Sergei Zubovin kampittamisesta.
Simon teki kesällä 2006 New York Islandersin kanssa kahden vuoden mittaisen sopimuksen. Hänen uransa Islandersissa oli kovassa vastatuulessa monien rikkeiden takia. Kausi 2006–2007 eteni hyvin, kunnes New Yorkin paikallisottelussa maaliskuussa 2007 Simon löi Rangersin Ryan Hollwegia mailalla päähän Hollwegin selkään taklauksen jälkeen. Hollweg makasi pitkään jäässä, muttei saanut vakavia vammoja, koska Simonin maila osui ensin olkapäähän, joka heikensi iskua. Rangaistukseksi tapauksesta Simon sai 25 ottelun mittaisen pelikiellon ja joutui olemaan loppukauden sivussa. Pelikielto oli NHL:n historian pisin. Edellinen ennätys oli Marty McSorleyn 23 ottelua.
Kauden 2007–2008 alussa Simonilla oli vielä viiden ottelun verran Hollweg-tapauksen pelikieltoa jäljellä. Hän ehti pelata 26 ottelua, kunnes taas joulukuussa 2007 Simon sai uuden ennätyspitkän ottelurangaistuksen – 30 ottelua – tilanteesta, jossa hän kaatoi Pittsburgh Penguinsin Jarkko Ruudun jäähän, astui hänen jalkansa päälle ja potkaisi luistimella sääreen. Tapaus käynnisti keskustelun, mikä on NHL:ssä sallittua ja mikä rangaistavaa. Simon ei enää pelannut otteluakaan Islandersissa, vaan joukkue myi hänet Minnesota Wildiin Simonin vielä ollessa pelikiellossa. Islanders sai kaupassa Wildin kuudennen kierroksen varausvuoron vuoden 2008 varaustilaisuuteen.
Ura > Minnesotasta Venäjälle

Wildissä Simon sai rinnalleen kaksi muuta tappelijaa, Derek Boogaardin ja Todd Fedorukin. Simon pelasi pelikiellon loputtua kymmenen ottelua runkosarjassa ja kaksi pudotuspeleissä.
Simon siirtyi kesällä 2008 pois Pohjois-Amerikasta, kun hän teki sopimuksen Vitjaz Tšehovin joukkueen kanssa. Tšehov pelaa Venäjän KHL-liigassa. Simon toi mukanaan poliisikulttuurin KHL:ään, jossa aiemmin pelaajat keskittyivät taitokiekkoiluun ennemmin kuin vastustajan häirintään. Ensimmäisellä KHL-kaudellaan Simon oli joukkueensa toiseksi paras pisteidentekijä kahdeksalla maalilla ja 20 syötöllä sekä koko liigan jäähytilastojen ensimmäinen 263 jäähyminuutillaan. Tšehov ei selviytynyt pudotuspeleihin.
Kaudella 2009–2010 Simon pelasi vain 30 ottelua ollen heikosti pärjänneen Tšehovin kolmanneksi paras pistemies. Kauden aikana Simon pelasi KHL:n tähdistöottelussa, kuten myös Tšehovin ja Avangard Omskin välisessä ottelussa, joka jouduttiin keskeyttämään joukkotappelun vuoksi. Tšehov sijoittui liigassa toiseksi viimeiseksi.
Kausi 2010–2011 oli viimeinen Simonin sopimuskausi Tšehovin kanssa. Hän pelasi toistamiseen KHL:n tähdistöottelussa. Siirtorajan umpeutuessa Tšehov karsi pelaajakustannuksiaan myymällä muun muassa Simonin OHK Dynamoon. Kauden päätteeksi Dynamo karsi kokoonpanostaan ulkomaalaiset pelaajat.
Kaudella 2011–2012 Simon jatkoi uraansa Metallurg Novokuznetskin joukkueessa. Hän teki kauden aikana vain kolme maalia, mutta sai vuoden jatkosopimuksen. Kaudella 2012–2013 teki maalin ja kolme syöttöä 28 ottelussa. Kausi jäi Simonin viimeiseksi, ja hän päätti pelaajauransa keväällä 2013.
Francis Johnson

| Mitalit> Miesten koripallo.Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset  | Mitalit> Miesten koripallo.Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset  | Mitalit> Miesten koripallo.Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset  | Miesten koripallo> Maa:   Yhdysvallat. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Berliini 1936 |  |  |
Francis Lee Johnson (5. elokuuta 1910 Hartford, Kansas – 18. huhtikuuta 1997 Chesterfield, Missouri) oli yhdysvaltalainen koripalloilija ja olympiavoittaja.
Johnson kuului Yhdysvaltain olympiakultaa Berliinissä 1936 voittaneeseen joukkueeseen.
Fredrika Pietilä

Fredrika Pietilä (29. lokakuuta 1837 Oulu – 26. huhtikuuta 1888 Oulu) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.
Merimiesperheeseen syntynyt Pietilä työskenteli aluksi kauppa-alalla, mutta hän lähti 1864 opiskelemaan Jyväskylän seminaariin ja valmistui sieltä opettajaksi vuonna 1868. Pietilä oli opettajana Raahessa Lybeckerin koulussa noin kymmenen vuotta ja sen jälkeen vuodesta 1877 lähtien Oulun Kajaanintullin koulussa aina kuolemaansa saakka.
Pietilä julkaisi vuonna 1878 Kihlatut-nimisen relistisen kertomuksen, joka perustui ainakin osaksi hänen omiin elämänvaiheisiinsa. Lisäksi ainakin kaksi hänen runoaan julkaistiin sanomalehdessä.
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Fredrika Pietilän e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta
David R. Ellis

David Richard Ellis (8. syyskuuta 1952 Santa Monica, Kalifornia – 7. tammikuuta 2013 Johannesburg, Etelä-Afrikka) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja entinen sijaisnäyttelijä.
Hän harrasti nuorena lainelautailua ja alkoi esiintyä pikkurooleissa elokuvissa teini-ikäisenä. Surffausharrastuksensa ansiosta hän pääsi stunt-tehtäviin 1970-luvun puolivälistä asti. Ohjaajana hän aloitti elokuvalla Kotia kohti II – Seikkailu San Franciscossa vuonna 1996, mutta tuli laajemmin tunnetuksi vuonna 2006 ohjatessaan elokuvaa Snakes on a Plane. Tämän elokuvan suunnitteluun osallistui lukuisia sen tulevia faneja, jotka estivät elokuvan nimen vaihtamisen ja tekivät sille omia mainosjulisteitaan.
Filmografia

Kotia kohti II – Seikkailu San Franciscossa (Homeward Bound II: Lost in San Francisco) (1996)
Final Destination – viimeinen määränpää 2 (2003)
Cellular (2004)
Snakes on a Plane (2006)
Asylum (2008)
The Final Destination 3D (2009)
Shark Night (2011)
Aiheesta muualla

David R. Ellis Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Francis John Spence

Francis John Spence (3. kesäkuuta 1926 – 27. heinäkuuta 2011) oli kanadalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hän syntyi Perthissä ja sai pappisvihkimyksensä Kingstonin arkkihiippakunnassa Ontariossa 16. huhtikuuta 1950. Spence nimitettiin Kanadan armeijan vihkipiispaksi ja Novan titulaaripiispaksi 1. huhtikuuta 1967. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Maurice Roy, jota avustivat Joseph Anthony O'Sullivan ja Joseph Raymond Windle.
Vuonna 1970 Spencestä tuli Charlottetownin piispa Prinssi Edwardin saarella. Maaliskuussa 1982 hänet nimitettiin Kanadan armeijan piispaksi, jona hän toimi vuoteen 1987. Huhtikuussa 1982 hän sai lisäksi nimityksen Kingstonin arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 30. kesäkuuta. Hän jäi eläkkeelle 27. huhtikuuta 2002 ja kuoli heinäkuussa 2011.
Francis James Child

Francis James Child
Francis James Child (1. helmikuuta 1825 Boston, Massachusetts – 11. syyskuuta 1896 Boston, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen folkloristi ja Harvardin yliopiston ensimmäinen englannin kielen professori. Hän kokosi englantilaisia ja skotlantilaisia balladeja Child Ballads -nimellä tunnettuun kokoelmaan. Balladit julkaistiin viidessä osassa vuosina 1882–1898.
Child oli köyhän purjeentekijän poika, mutta hän pääsi julkisin varoin ylläpidettyyn bostonilaiseen kouluun ja sen jälkeen opettajansa suosituksesta Harvardiin, jossa hän oli luokkansa paras oppilas. Balladeja tutkiessaan hän kävi kirjeenvaihtoa tanskalaisen Svend Grundtvigin kanssa, jonka kokoelmasta Danmarks gamle Folkeviser hän sai esikuvan omalle työlleen.
Childin kokoelma sisältää 305 balladia, joiden päähenkilöitä ovat muun muassa Thomas Learmont, Robin Hood, Jane Seymour, Elflandin kuningatar sekä Rob Roy. Osa balladeista perustuu todellisiin historiallisiin tapahtumiin, kuten balladi numero 199: The Bonnie House o’ Airlie, joka kertoo Airlien linnan polttamisesta kesällä 1640.
D. W. Griffith

D. W. Griffith (1916)
The Adventures of Dollie (1908)
David Wark Griffith (22. tammikuuta 1875 La Grange, Kentucky – 23. heinäkuuta 1948 Hollywood, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Häntä pidetään yhtenä tärkeimmistä elokuvatekniikan pioneereista ja mykkäelokuvan ohjaajista, jonka ansioihin kuuluu muun muassa ensimmäinen Hollywoodissa kuvattu elokuva In Old California (1910).
Filmografia (ohjaajana, tärkeimmät pitkät elokuvat)

Kansakunnan synty (The Birth of a Nation, 1915)
Suvaitsemattomuus (Intolerance: Love's Struggle Through the Ages, 1916)
Hearts of the World (1918)
The Struggle (1931)
Katkenneita kukkasia (Broken Blossoms or The Yellow Man and the Girl, 1919)
True Heart Susie (1919)
Läpi myrskyn (Way Down East, 1920)
Orpolapset (Orphans of the Storm, 1921)
The White Rose (1923)
Taisteluun vapauden puolesta (America, 1924)
Isn't Life Wonderful (1924)
Sally of the Sawdust (1925)
That Royle Girl (1925)
Paholaisen surut (The Sorrows of Satan, 1926)
Drums of Love (1928)
The Battle of the Sexes (1928)
Lady of the Pavements (1929)
Abraham Lincoln (1930)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kirjallisuutta

Länsisalo, Heikki: ”D.W. Griffith – elokuvan radikaali uudistaja ja poliittinen arkkikonservatiivi”, Filmihullu 5/2005.
Aiheesta muualla

Mykkäelokuvasivusto.
Elokuvan Kansakunnan synty juliste.
Ferguson (traktori)

Ferguson-traktori
Ferguson on Harry Fergusonin perustama traktorimerkki Ferguson–Brown-yhteistyön päättymisen jälkeen. Yhtiö liittyi 1953 Massey–Harrikseen ja Harry Ferguson sai vastineeksi yhtiöstään 16 000 000 dollarin arvosta Massey–Harris–Fergusonin osakkeita. Vuonna 1958 yhtiöstä muodostettiin Massey Ferguson.
Franz Kline

Franz Kline (23. toukokuuta 1910 Wilkes-Barre, Pennsylvania – 13. toukokuuta 1962 New York City)  oli yhdysvaltalainen taidemaalari. Hänet liitetään 1940- ja 1950-luvun abstrakteiksi ekspressionisteiksi kutsuttuun taiteilijaryhmään, joka vaikutti New Yorkin ympäristössä. Klinen maalaukset on tehty toisistaan selvästi erottuvilla harmaalla, mustalla ja valkealla värillä voimakkain vedoin.
Aiheesta muualla

http://www.franzkline.org/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Klinen teoksia Googlen kuvahaulla
Eugène Chaboud

| Eugène Chaboud |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. huhtikuuta 1907  Lyonin 3. arrondissementti 
Kansalaisuus:   ranskalainen
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1950-1951
Talli(t):  Talbot-Lago
Kilpailuja:  3
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  1
Ensimmäinen kilpailu:  Belgian Grand Prix 1950
Viimeinen kilpailu:  Ranskan Grand Prix 1951
Marius Eugène Chaboud (12. huhtikuuta 1907 Lyon – 28. joulukuuta 1983 Montfermeil, Seine-Saint-Denis) oli ranskalainen F1-kuljettaja, joka osallistui kolmeen F1-osakilpailuun kausina 1950–1951. Hän oli viides Ranskan GP:ssä 1950 saavuttaen 1 MM-pisteen ja jakaen sijoituksensa Philippe Étancelinin kanssa kyseisessä kilpailussa.
Chaboud osallistui myös useisiin MM-sarjaan kuulumattomiin kilpailuihin. Hän voitti vuoden 1938 Le Mansin 24 tunnin kilpailun ja lopetti urheilu-uransa vuoden 1952 Le Mansin onnettomuuden jälkeen. Hän siirtyi ylläpitämään vuonna 1949 perustamaansa autoyritystä.
Tilastot ja saavutukset F1-sarjassa

(avain)
| Vuosi | Talli | Malli | Moottori | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950 | Ecurie Lutetia | Talbot-Lago T26C | Talbot Straight-6 | GBR | MON | 500 | SWI | BEL Kesk. |  |  |  | 20 | 1 |
| 1950 | Philippe Étancelin | Talbot-Lago T26C-DA | Talbot Straight-6 |  |  |  |  |  | FRA 5 * | ITA |  | 20 | 1 |
| 1951 | Eugène Chaboud | Talbot-Lago T26C-GS | Talbot Straight-6 | SWI | 500 | BEL | FRA 8 | GBR | GER | ITA | ESP | - | 0 |
Corto Maltesen seikkailut (näytelmä)

Corto Maltesen seikkailut -näytelmä perustui Hugo Prattin luomaan sarjakuvahahmoon, laivattomaan merikapteeniin ja seikkailijaan nimeltä Corto Maltese. Se sai ensi-iltansa Q-teatterin isolla näyttämöllä 17. helmikuuta 2011.
Näytelmä perustui pääasiassa Corto Maltese Samarkandissa -sarjakuva-albumiin, mutta Hugo Prattin perikunnalta saatiin suostumus muidenkin Corto Maltese -tarinoiden kohtausten sisällyttämiseen näytelmän käsikirjoitukseen.  Q-teatterille näytelmän ohjasi Fiikka Forsman.
Roolit

Tommi Korpela – Corto Maltese, Timur Ševket (Corto Maltesen "kaksoisolento")
Pirjo Lonka – Pandora, Lady Marianne, Šeitanin papitar, Kassandra
Kreeta Salminen – Venexiana Stevenson, armenialaistyttö, paholaisenpalvoja, dervissi
Jani Volanen – Rasputin
Taisto Oksanen – Paroni von Ungern, komissaari, Enver Pašša, Bahyar
Janne Hyytiäinen – Sotilas, Abbas, Sorretino
Roolit > muut

Ohjaaja – Fiikka Forsman
Dramaturgi – Seppo Parkkinen
Valosuunnittelu ja lavastus- Jukka Kyllönen
Sovitus – Fiikka Forsman ja Essi Hurme
Suomennos – Heikki Kaukoranta
Puvustus –  Reija Laine
Äänisuunittelu – Juha Tuisku
Maskeeraus –  Kaija Heijari
Aiheesta muualla

Q-teatteri houkuttelee uutta yleisöä sarjakuvasankari Corto Maltesen seikkailuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Corto Maltesen seikkailut näytelmän lukuharjoitus Q-teatterissa
Detroit Rock City

| Detroit Rock City |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Adam Rifkin
Käsikirjoittaja:  Carl V. Dupré
Tuottaja:  Kathleen Haase
Säveltäjä:  J. Peter Robinson
Kuvaaja:  John R. Leonetti
Leikkaaja:  Mark Goldblatt
Pääosat:   Edward Furlong  Giuseppe Andrews  James DeBello  Sam Huntington 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  New Line Cinema
Levittäjä:  New Line Cinema Netflix
Ensi-ilta:  1999
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  15 000 000 USD
Edeltäjä:  Kiss ja huvipuiston haamu (1978)
Seuraaja:  Kiss Loves You (2005)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Detroit Rock City on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, jonka on ohjannut Adam Rifkin. Elokuva käsittelee diskomusiikin ja rockin välistä jännitettä. Elokuva sijoittuu vuoteen 1978, jolloin Kiss oli Love Gun -kiertueellaan. Se on eräänlainen ”jatko-osa” vuoden 1978 elokuvalle Kiss ja huvipuiston haamu.
Juoni

Hawk, Lex, Trip ja Jam asuvat Clevelandissa, ja eletään vuotta 1978. Pojat aikovat mennä katsomaan suurimpia idoleitaan eli Kissiä Detroitiin, mutta Jamin äiti on hyvin uskonnollinen ja vihaa Kissin ”saatanallista” musiikkia, joten hän polttaa löytämänsä konserttiliput. Tämän jälkeen Jam lähetetään uuteen kurinalaiseen kouluun, josta pojat joutuvat pelastamaan ystävänsä syöttämälle koulun johtajalle huumesienillä terästettyä pizzaa. Heidän on myös hankittava jotenkin uudet liput. Matkalla Lexin äidin auto varastetaan, mutta Lex saa auton takaisin kouluttamalla pari kulkukoiraa. Trip miettii, tekisikö hän kaupparyöstön, mutta lopulta hän pelastaa kyseisen kaupan myyjän varkaalta. Palkkiorahat hän menettää kaupassa uhkailemalleen pikkupojalle, jolla on atleettinen isoveli. Hawk yrittää tienata rahaa lippuihin strippaamalla, mutta ei onnistu tavoitteessaan. Rahat hän saa myymällä itseään eräälle strippiklubin naisasiakkaista (Shannon Tweed, Gene Simmonsin vaimo). Jamin äiti, joka on ollut protestoimassa Kissiä keikkapaikan läheisyydessä, äkkää poikansa kaupungilta, ja vie hänet ripittäytymään läheiseen kirkkoon. Kaupungissa on myös Jamiin ihastunut tyttö Beth (Nimi kappaleesta ”Beth”), joka seuraa Jamia kirkkoon, kun pojan äiti on palannut kaupungille protestoimaan. Sillä välin Jam menettää poikuutensa ripittäytymiskopissa. Jam saa myös selvitettyä välit äitinsä kanssa. Lopulta kaikki pojat palaavat yhteen liputtomina, mutta keksivät keinon päästä konserttiin: pieksemällä toisensa ja uskottelemalla vartijoille, että heidän liput on varastettu. Verisinä ja mustelmilla he menevät konserttiareenalle, jossa Trip huijaa hänen lompakkonsa vieneen pikkupojan liput itselleen ja ystävilleen, jolloin pojat pääsevät konserttiin. Konsertin loputtua Jam saa Peter Crissin rumpukapulan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Edward Furlong   | … |   Hawk   |
|   Giuseppe Andrews   | … |   Lex   |
|   James DeBello   | … |   Trip   |
|   Sam Huntington   | … |   Jam   |
|   Melanie Lynskey   | … |   Beth   |
|   Lin Shaye   | … |   Mrs. Bruce   |
|   Natasha Lyonne   | … |   Christine   |
|   Miles Dougal   | … |   talonmies Elvis   |
|   Gene Simmons   | … |   Gene Simmons   |
|   Paul Stanley   | … |   Paul Stanley   |
|   Peter Criss   | … |   Peter Criss   |
|   Ace Frehley   | … |   Ace Frehley   |
Soundtrack

Elokuvasta tehtiin myös soundtrack-albumi. Kyseinen levy sisältää seuraavat kappaleet:
"The Boys Are Back in Town" – Everclear
"Shout It Out Loud" – Kiss
"Runnin' with the Devil" – Van Halen
"Cat Scratch Fever" – Pantera
"Iron Man" – Black Sabbath
"Highway to Hell" – AC/DC
"20th Century Boy" – Drain STH
"Detroit Rock City" – Kiss
"Jailbreak" – Thin Lizzy
"Surrender (Live)" – Cheap Trick
"Rebel Rebel" – David Bowie
"Strutter" – The Donnas
"School Days" – The Runaways
"Little Willy" – Sweet
"Nothing Can Keep Me From You" – Kiss
Detroit Stories

| Detroit Stories Alice Cooper |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 26. helmikuuta 2021
 Formaatti: CD, DVD
 Tuottaja(t): Bob Ezrin
 Levy-yhtiö: Ear Music
Listasijoitukset
  2.
Alice Cooperin muut julkaisut
| Paranormal 2017 | Detroit Stories 2021 | Road 2023 |
Singlet albumilta Detroit Stories
 ”Don't Give Up” Julkaistu: 15. toukokuuta 2020  ”Rock ‘n’ Roll” Julkaistu: 13. marraskuuta 2020  ”Our Love Will Change the World” Julkaistu: 11. joulukuuta 2020  ”Social Debris” Julkaistu: 11. joulukuuta 2020
Detroit Stories on Alice Cooperin albumi, joka julkaistiin 26. helmikuuta 2021.
Kappaleet

Rock ‘n’ Roll – 4.43 (The Velvet Underground cover)
Go Man Go (Album Version) – 2.40
Our Love Will Change The World – 3.39 (Outrageous Cherry cover)
Social Debris – 3.05
$1000 High Heel Shoes – 3.29
Hail Mary – 3.14
Detroit City 2021 (Album Version) – 3.19
Drunk And In Love – 3.51
Independence Dave – 2.56
I Hate You – 2.34
Wonderful World – 3.20
Sister Anne (Album Version) – 4.47 (MC5 cover)
Hanging On By A Thread (Don’t Give Up) – 3.36
Shut Up And Rock – 2.09
East Side Story (Album Version) – 2.52 (Bob Seger & The Last Heard cover)
Kokoonpano

Alice Cooper – laulu
Wayne Kramer – kitara
Paul Randolph – basso
Johnny Bananjek – rummut
Arvostelut

Inferno:
Imperiumi: 7-/10
Soundi:
Francis Doyle

| Francis Doyle |
| --- | --- |
 Francis Doyle
Henkilötiedot
Syntynyt: 1810
Kuollut: 1888 (77–78 vuotta)
Kansalaisuus:  Englanti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Francis Doyle (1810−1888) oli englantilainen runoilija. Hän oli 1867−1877 runousopin professorina Oxfordissa. Runoilijana hän on klassikko ja käyttää yksinkertaista ja selvää muotoa. Hänen pääteoksensa ovat Miscellaneous verses (1840), The two destinies (1844), Lectures of poetry (1869) ja Reminiscences and opinions (1886).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Francis Doyle Wikimedia Commonsissa
Ferganan alue (Venäjän keisarikunta)

Ferganan alue Venäjän keisarikunnassa vuonna 1914.
Ferganan alue vuonna 1913.
Ferganan alue (ven. Ферга́нская о́бласть, Ferganskaja oblast) oli hallintoalue Venäjän keisarikunnan Turkestanin kenraalikuvernementissa ja Neuvosto-Venäjään kuuluneessa Turkestanin autonomisessa neuvostotasavallassa. Sen hallinnollinen keskus oli vuosina 1876–1877 ja 1920–1924 Kokand ja vuosina 1877–1920 Novyi Margelan (Skobelev). Alueen pinta-ala oli yli 160 100 neliökilometriä ja asukasmäärä yli 1,5 miljoonaa henkeä vuonna 1897.
Alue muodostettiin venäläisten valtaamasta Kokandin kaanikunnasta vuonna 1876. Se jakautui Andižanin, Kokandin, Margelanin, Namanganin, Ošin ja Tšustin kihlakuntiin. Margelanin kihlakunnan keskuksena toimi vuoteen 1880 saakka Margelan ja sen jälkeen Novyi Margelan (Skobelev). Tšustin kihlakunta lakkautettiin vuonna 1887. Vuosina 1875 ja 1895–1896 suoritetun rajankäynnin jälkeen Ferganan alueeseen liitettiin myös Venäjälle kuulunut Pamirin alue.
Ferganan alueen asukkaista suurin osa oli uzbekkeja ja muita turkkilaisia kansoja ja pieni osa tadžikkeja. Heidän pääelinkeinonsa oli maanviljely ja Pamirilla karjanhoito.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Kokandissa perustettiin lyhytikäiseksi jäänyt Kokandin autonomia. Vuosina 1918–1924 Ferganan alue kuului Turkestanin autonomiseen neuvostotasavaltaan. Alueella sodittiin bolševikkeja vastaan, ja vuonna 1919 basmatšit valtasivat vähäksi aikaa Ošin kaupungin.
Vuonna 1924 suurin osa Ferganan alueesta liitettiin Uzbekistanin sosialistiseen neuvostotasavaltaan ja loput Karakirgiisien (kirgiisien) autonomiseen alueeseen. Ferganan alueen Pamirin piiristä muodostettiin Tadžikistanin autonomiseen neuvostotasavaltaan kuulunut Vuoristo-Badahšanin autonominen alue.
Vuonna 1925 perustettiin Uzbekistaniin kuulunut Ferganan alue, mutta se lakkautettiin jo seuraavana vuonna piirikuntajakoon siirryttäessä. Uusi Ferganan alue muodostettiin vuonna 1938.