stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dieselveturi
Teknisiä tietoja

Dieselvetureiden koko ja teho vaihtelee suuresti. Pienimpien, ns. pienvetureiden paino saattaa olla alle 20 tonnia ja teho luokkaa 100–200 hv. Keskikokoisten, yleensä neliakselisten ja keskiohjaamollisten, usein hyvin monikäyttöisten vetureiden paino on usein noin 60–75 tonnia ja teho 800–2 000 hv. Näitä vetureita käytetään usein 2 tai 3 veturia yhteenliitettynä ns. monikäytössä. Varsinaisten, neli- tai kuusiakselisten linjadieselvetureiden paino vaihtelee suunnilleen 70 tonnista 130 tonniin (Yhdysvalloissa ja Venäjällä jopa 180 tonniin) ja teho on yleensä yli 1 800–2 000 hv tehokkaimpien vetureiden yltäessä aina 4 000:een, jotkut jopa 6 000 hv:aan pääkoneteholla mitattuna. Euroopassa suuria linjadieselvetureita ajetaan monikäytössä vain harvoin, mutta Yhdysvalloissa on tavallinen käytäntö kytkeä useita, jopa lähemmäs kymmenen suurta linjadieselveturia monikäyttöön.
Dieselveturin teho ilmoitetaan yleensä pääkoneen tehona todellisen, junan vetoon käytettävän tehon ollessa huomattavasti alempi apulaitteiden tehon ja voimansiirtolaitteiston aiheuttaman tehohäviöiden vähentäessä käytettävissä olevaa todellista nettotehoa. Niinpä esimerkiksi 3 000 hv:n dieselveturin teho vetolaitteesta mitattuna on suunnilleen luokkaa 2 100–2 400 hv voimansiirtoratkaisusta riippuen.
Karkeana nyrkkisääntönä voidaan sanoa, että suurimpien dieselvetureiden teho vetolaitteesta mitattuna on samaa luokkaa kuin pienimpien sähkövetureiden, ts. veturin koon kasvaessa sähkövetureiden tehot alkavat siitä, mihin dieselvetureiden tehot loppuvat. Dieselveturit ovat yleensä monimutkaisempia ja huomattavasti painavampia kuin vastaavan tehoiset sähköveturit ja samoin niiden huollon tarve sekä myös vikaantumisherkkyys on korkeampi.
Uusien dieselvetureiden suunnittelussa on huomioitava muun muassa elinikäiset eli LCC-kustannukset, mahdollisimman pitkät huoltovälit sekä kiristyvät pakokaasupäästönormit yhdessä optimaalisen polttoaineenkulutuksen kanssa. Tavoitteena on pitää rakenne mahdollisimman ongelmattomana ja yksinkertaisena sekä kustannuksiltaan edullisena, ja siksi veturi pyritään mahdollisimman usein suunnittelemaan neliakseliseksi. Vain niissä tapauksissa, joissa tavoitellaan mahdollisimman suurta yksikkötehoa tai vetovoimaa, käytetään kuusiakselista rakennetta.
Käyttö

Euroopassa uusien raskaiden linjadieselveturien tilaukset ovat käyneet hyvin vähäisiksi.  Tähän on vaikuttanut kaikkien tärkeimpien päärataosuuksien sähköistäminen ja sähkövetureissa tapahtunut kehitys. Aikaisemmin eurooppalaisessa tavaraliikenteessä varsin yleinen käytäntö vetää tavarajunia dieselvedolla, vaikka suurin osa rataosuudesta on sähköistetty, on johtunut siitä, että maiden rajoja ylittävässä liikenteessä sähköveturia on usein ollut pakko vaihtaa rajalla sähköistysjärjestelmän vaihtuessa. Lisäksi lastaus- ja purkupäässä on ollut yleisesti pieniä sähköistämättömiä osuuksia ja ratapihoja, vaikka pääradat olisivat sähköistettyjä. Molemmat edellä mainitut syyt tekivät koko matkan kestävästä dieselvedosta käytännöllisemmän vaihtoehdon. Uusimmat sähköveturit voidaan varustaa ilman kovin suuria lisäkustannuksia monivirtajärjestelmillä ja pienehköllä ns. "last mile" dieselgeneraattorilla, jolloin yhden sähköveturin käyttö koko matkan ajan on tullut mahdolliseksi. Koska veturit ovat yleisesti pitkäikäisiä, olemassa oleva dieselkalusto näyttää riittävän hyvin rautatieoperaattoreille sähköistämättömien rataosien vähäisempiin tarpeisiin. Myös varsinaisia sähkökäyttö-dieselkäyttö hybridivetureita on tullut markkinoille (Stadler Eurodual, josta on sekä neli- että kuusiakseliset versiot sekä viimeisimpänä Siemens Vectron Dual Mode, josta DB Cargo on tehnyt 400 kappaleen kehystilaussopimuksen). Näissä dieselgeneraattorin teho riittää normaaleihin ajonopeuksiin sähköistämättömillä osuuksilla ja pelkkää sähkökäyttöä käytetään sähköistetyillä osuuksilla. Tällainen hybridiveturi on kuitenkin kalliimpi ja painavampi kuin nykyaikainen dieselveturi tai sähköveturi.
Yhdysvalloissa ja muuallakin Pohjois- ja Etelä-Amerikassa ratojen sähköistys on vähäistä, joten raskaita linjadieselvetureita sekä käytetään että tilataan edelleen.
Esimerkkejä dieselveturimalleista

Hr11
Dv11
Dv12
Dr12
Dr13
Dr14
Dv15
Dr16
Dr18
Dr19
T44
Tve1
Tve3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Deeverin matkassa. Kustantaja Laaksonen, 2015. ISBN 978-952-5805-78-9.
Auvinen, Jari, Ahtiainen Jukka: VR Suomi – Dieselien aikaan (2. painos).  Kustantaja Laaksonen, 2008.  ISBN 978-952-5805-03-1
Ylen Elävä Arkisto: Dieselveturit olivat puuttuva linkki sähkö- ja höyryvetureiden välillä
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Druidi

Näkemys druidista vuodelta 1854.
Alexandre Cabanel, , 1868.
Druidit olivat pappisluokan jäseniä, joita roomalaisten tekstien perusteella esiintyi Britteinsaarilla ja Galliassa kelttiläisten väestöjen keskuudessa noin 2 000 vuotta sitten. Druidien uskomuksista, rituaaleista, pukeutumisesta ja muusta on vain vähän tietoa.
Sana ”druidi” lienee alun perin lausuttu dru-vid tai dru-vind (’tietäjä’ tai ’tammen tuntija’). Druidit valittiin ylimystön joukosta, ja kokelaitten oli opeteltava ulkoa suuret määrät runoja, lakeja ja loitsuja. Druidien päätehtävänä oli uskonnollisten menojen johtaminen, mutta he vastasivat usein myös oikeudenkäytöstä ja toimivat parantajina. He tulkitsivat lisäksi unia ja taivaankappaleiden liikkeitä. Druidien tärkeimmät uskonkappaleet olivat sielun kuolemattomuus ja jälleensyntyminen.
Historiaa

Tunnetuimpia antiikin lähteistä on kreikkalainen oppinut, kelttien keskuudessa matkustanut Poseidonios (n. 135 – 51 eaa.), jonka jo kadonneita kirjoituksia myöhemmät kirjoittajat lainasivat paljon. Heihin kuuluivat kreikkalainen Strabon, Diodoros Sisilialainen ja merkittävimpänä Julius Caesar (102 – 44 eaa.), joka kuvaili teoksessaan Gallian sota laajasti druideja. Myöhemmin roomalainen historioitsija Plinius vanhempi (23–79 jaa.) keskittyi erityisesti druideihin teoksissaan, jotka perustuivat osin ensi käden tietoon.
Galliassa yksi druidi valittiin päädruidiksi, ja hän toimi virassa kuolemaansa asti. Päädruidin kuoltua valittiin uusi. Kerran vuodessa druidit kokoontuivat karnuuttien alueella olevaan pyhään paikkaan, ja siellä druidien tuomioistuin käsitteli kaikki sille tuodut riita-asiat. Myös irlantilaiset tarut kertovat päädruidin eli arkkidruidin valinnasta.
Ylhäisen syntyperänsä ja oppineisuutensa vuoksi druidien asema kelttiyhteisöissä oli korkea. He eivät maksaneet veroa ja heidät oli vapautettu sotapalveluksesta. Heidän asemaansa korosti salaperäisyys, sillä druidit eivät kirjoittaneet mitään oppejaan muistiin. Kaikki tieto välitettiin uusille druidisukupolville suullisesti. Druidikokelaitten opinnot saattoivat kestää jopa kaksikymmentä vuotta.
Caesarin mukaan druidit tutkivat sekä luontoa että tuonpuoleista. Druidit opettivat, että sielu koki kuoleman jälkeen jälleensyntymän ja sielunvaelluksen. Tällä saatettiin pyrkiä vähentämään kuolemanpelkoa ja valaa rohkeutta sotureihin taistelussa.
Antiikin lähteiden mukaan druidit uhrasivat joissakin tapauksissa myös ihmisiä. Yleensä uhrattavat olivat jostain rikoksesta tuomittuja. Uhrirituaaleissa käytettiin oksista punottuja koreja, joihin uhrattavat suljettiin, ja sen jälkeen korit poltettiin. Ihmisuhreja käytettiin myös ennustamiseen. Uhrit surmattiin puukottamalla, ja sen jälkeen heidän kuolonkouristuksiaan ja veren valumajälkiä tulkittiin ennusmerkkeinä.
Roomalaiset pitivät druideja Rooman valtaa vastustaneen liikehdinnän johtajina, minkä vuoksi druidit joutuivat roomalaisten erityisen vainon kohteiksi. Druidit nujerrettiin Galliassa keisari Tiberiuksen aikana, Britanniassa luultavasti vähän myöhemmin. Irlannissa druidien perinteet säilyivät pidempään, mutta he menettivät asemansa pappeina kristinuskon tultua saarelle.
Nykyaikainen druidismi

Druidit alkoivat kiehtoa 1600- ja 1700-lukujen brittiläisiä historiantutkijoita, jotka virheellisesti kuvittelivat Stonehengen kaltaisten esihistoriallisten megaliittien olleen druidien pyhättöjä. 1700-luvulla alkoi Isossa-Britanniassa myös muodostua uusi druidiliike, joka katsoi elvyttävänsä muinaisten druidien uskonnon. Nykyaikainen druidismi syntyi 1960-luvulla, ja sillä on kannattajia Ison-Britannian lisäksi myös Yhdysvalloissa, Ranskassa ja Keski-Euroopassa.
Druidit populaarikulttuurissa

Viihteen tunnetuimmat druidihahmot ovat epäilemättä Asterix seikkailee -sarjakuvan Akvavitix ja kuningas Arthurin kasvattaja Merlin. Akvavitixin edustama mielikuva druideista valkoiseen kaapuun pukeutuneina, valkopartaisina vanhuksina on 1800-luvun romantiikan tuotetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Druidi Wikimedia Commonsissa
Sjöblom, Tom: Druidit – tietäjiä, pappeja vai samaaneja. Uskonnontutkija 2/2007.
Druideja Stonehengessa.
Dúnedain

Dúnedain (yksikössä dúnadan) on fiktiivinen ihmisrotu J. R. R. Tolkienin luomassa Keski-Maassa.
He polveutuvat Númenorilaisista, jotka jäivät henkiin saarivaltakuntansa kaatumisesta ja jotka muuttivat Eriadoriin Keski-Maahan. Heitä johti Elendil ja hänen poikansa Isildur ja Anárion. Heitä kutsutaan myös Lännen miehiksi ja he asuttautuivat lähinnä Arnoriin ja Gondoriin.
Ominaisuudet

Dúnedain olivat ylivoimaisia muihin ihmisiin nähden sekä henkisesti että fyysisesti, vaikka he myös kykenivät pahaan korruptoituneina. He olivat pitkiä, tummatukkaisia ja harmaasilmäisiä. He elivät pidempään kuin muut ihmiset (jotkin jopa yli 200-vuotiaiksi) ja kykenivät säilymään hyvässä fyysisessä kunnossa lähes elämänsä loppuun asti. Yksi syy miksi Dúnedainin lukumäärä laski jatkuvasti, oli heidän taipumuksensa hankkia vain vähän tai vain yksi lapsi. Aragorn tuli yhden lapsen sukulinjasta.
Tunnettuja dúnadan-henkilöitä

Anárion
Ar-Adunâkhor
Ar-Pharazôn
Aragorn
Cirion
Elendil
Elros Tar-Minyatur
Lothíriel
Túrin II
Tar-Minastir
Eddingtonin luku

Astrofysiikassa Eddingtonin luku, (NEdd), oli teoria protonien tarkasta lukumäärästä havainnoitavassa maailmankaikkeudessa. Luvun esitti 1938 englantilainen astrofyysikko Arthur Eddington.
1930-luvun lopulla hienorakennevakion arvoksi arvioitiin kokeiden perusteella noin 1/136. Eddington väitti, että hienorakennevakio olisi tasan 1/136 esteettisistä ja numerologisista syistä. Hänen "todisteensa" oli että NEdd = 136×2256, joka on noin 1.57×1079. Tarner-luennoilla Trinity Collegessa 1938 Eddington sanoi:
»I believe there are 15 747 724 136 275 002 577 605 653 961 181 555 468 044 717 914 527 116 709 366 231 425 076 185 631 031 296 protons in the universe and the same number of electrons.»
Tämä suuri luku nimettiin "Eddingtonin luvuksi". Hieman tämän jälkeen parantuneiden mittausjärjestelyiden ansiosta todettiin hienorakennevakion arvon olevan lähempänä lukua 1/137. Tämän jälkeen Eddington muutti "todistustaan" siten, että Eddingtonin luku olisi tasan 1/137.
Vuoden 2008 arvio hienorakennevakiosta on:
Kirjallisuus

John D. Barrow, 2002. The Constants of Nature; From Alpha to Omega - The Numbers that Encode the Deepest Secrets of the Universe. Pantheon Books. ISBN 0-375-42221-8.
-------- & Frank J. Tipler: The Anthropic Cosmological Principle.  London:  Oxford University Press, 1986.
Dingle, H.: The Sources of Eddington's Philosophy.  London:  Cambridge University Press, 1954.
Arthur Eddington: The Nature of the Physical World.  London:  Cambridge University Press, 1928.
--------: New Pathways in Science.  London:  Cambridge University Press, 1935.
--------: The Philosophy of Physical Science.  London:  Cambridge University Press, 1939.
--------: Fundamental Theory.  London:  Cambridge University Press, 1946.
Kilmister, C.W. & Tupper, B.O.J.: Eddington's Statistical Theory.  London:  Oxford University Press, 1962.
Mohr, P.J. & Taylor, B.N.: CODATA recommended values of the fundamental phh. Reviews of Modern Physics, 2005, 77. vsk, s. 1–107.  doi:10.1103/RevModPhys.77.1  Bibcode:2005RvMP...77....1M
Slater, N.B.: Development and Meaning in Eddington's Fundamental Theory.  London:  Cambridge University Press, 1957.
Whittaker, E.T.: Eddington's Principle in the Philosophy of Science.  London:  Cambridge University Press, 1951.
--------: From Euclid to Eddington.  New York:  Dover, 1958.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Eddington_number
Käännös suomeksi
Dioksiinit

2,3,7,8-TCDD:n kemiallinen rakenne.
PCDF:n yleinen rakenne.
PCB:n yleinen rakenne.
Dioksiinit on epätäsmällinen yleisnimi ryhmälle kloorattuja aineita, jotka ovat hyvin kestäviä ja pysyviä orgaanisia yhdisteitä, ja kuuluvat niin kutsuttuihin POP-yhdisteisiin. Ne kertyvät ravintoketjussa ja muutamat niistä ovat erittäin myrkyllisiä. Dioksiineihin luetaan yleensä
polyklooratut dibentso-p-dioksiinit (PCDD-yhdisteet)
polyklooratut dibentsofuraanit (PCDF-yhdisteet)
eräitä ns. dioksiininkaltaisia polykloorattuja bifenyylejä (DL-PCB-yhdisteet).
Kemiallisesti oikea dioksiini on 1,4-dioksiini eli p-dioksiini. Se on yksinkertainen orgaaninen helposti syttyvä neste, jolla ei ole polykloorattujen dibentsodioksiinien ominaisuuksia eikä toksisuutta. Se muodostaa PCDD-yhdisteiden keskimmäisen renkaan.
Dioksiinien myrkyllisiä vaikutuksia välittää aryylihiilivetyreseptori (AH-reseptori, AHR), joka on myös moniin keskeisiin fysiologisiin toimintoihin vaikuttava solunsisäinen reseptori.
Dioksiinien rakenne

Polyklooratut dibentso-p-dioksiinit ovat kolmirenkaisia tasomaisia yhdisteitä, joissa kaksi bentseenirengasta on liittynyt kahdella happisillalla toisiinsa. Niissä on 1–8 klooriatomia, ja niitä on 75 klooriatomien suhteen toisistaan poikkeavaa kongeneeria (johdosta).
Polyklooratuissa dibentsofuraaneissa happisiltoja on vain yksi, toinen renkaiden välinen sidos on suoraan hiilestä hiileen. Niitä on 135 kongeneeria.
PCDD/PCDF-aineita on siis yhteensä 210 kongeneeria, joista 17 on myrkyllistä. Myrkyllisyys edellyttää kloorautumista asemiin 2,3,7 ja 8; klooreja voi olla enemmän, mutta voimakkuus pääsääntöisesti pienenee jokaisesta lisäkloorista. Kloorit asemissa 2,3,7 ja 8 myös estävät entsyymejä pilkkomasta PCDD/F-aineita; jos jokin näistä puuttuu, aine metaboloituu suhteellisen nopeasti. Tyyppiaine TCDD eli 2,3,7,8-tetraklooridibentso-p-dioksiini on yksi voimakkaimmista synteettisistä myrkyistä.
PCB-yhdisteitä on yhteensä 209, mutta niistä on dioksiininkaltaisia vain 12, neljä ei-orto -yhdistettä, joissa ei ole yhtään klooria orto-asemassa kahta bentseenirengasta yhdistävään hiili-hiili-sidokseen nähden (kaavassa kohdissa 2, 2', 6 tai 6'), sekä kahdeksan ns. mono-orto-yhdistettä. Dioksiininkaltaisten vaikutusten edellytyksenä on tasomainen rakenne, ja orto-kloorit estävät PCB-molekyyliä asettumasta tasomaiseen muotoon eli konformaatioon.
Erirakenteiset dioksiinit vaikuttavat kvalitatiivisesti samalla tavalla, mutta niiden välillä on 30 000-kertaisia voimakkuuseroja. Niiden vertaamiseksi on kehitetty ns. TEF-tekijä (Toxic Equivalency Factor), jonka avulla voidaan laskea seoksessa olevien aineiden yhteisvaikutus. Siinä eri aineet muutetaan laskennalliseksi TCDD:ksi ja voidaan laskea yhteen vähän samaan tapaan, kuin olut, viini ja koskenkorva voidaan laskea yhteen absoluuttisena alkoholina.
Dioksiinien muodostuminen

PCDD- ja PCDF-aineita ei tuoteta tarkoituksellisesti, vaan niitä syntyy epätäydellisen palamisen ja kloorausprosessien sivutuotteina. Merkittävimmät dioksiinien päästölähteet ovat Suomessa kaatopaikkapalot, metalliteollisuus ja puun pienpoltto.
Dioksiineja muodostuu myös esimerkiksi sellun ja paperin tuotannossa, jäteöljyn hävittämisessä ja jätteenpoltossa. Euroopan unionin jätteenpolttodirektiivi on niin tiukka, että sitä noudatettaessa dioksiineja on vähemmän savukaasuissa kuin polttoaineessa.
Saastuneissa maissa vanhoilla saha-alueilla Suomessa on runsaasti dioksiineja. Ne ovat peräisin sinistymisen estoon käytetyistä fungisideista kloorifenoleista, joissa niitä oli epäpuhtautena.
PCB-yhdisteitä on käytetty kestävinä öljyinä moniin eri tarkoituksiin. Ne ovat seoksia, ja niissä on pieniä määriä myös dioksiininkaltaisia PCB-yhdisteitä ja mm. dibentsofuraaneja. Vaikka niitä ei enää käytetä, niitä on tuotteissa (esim. muoveissa) ja ympäristössä edelleen merkittäviä määriä.
Dioksiinien vaiheet ympäristössä ja elimistössä

Dioksiinit ovat kestäviä ympäristössä ja elimistössä – niiden puoliintumisaika ihmisen elimistössä vaihtelee vuodesta yli kymmeneen vuoteen. Ne ovat rasvaliukoisia, joten ne rikastuvat ravintoketjussa. Tästä syystä dioksiinit häiritsevät ravintoketjun huipulla olevien eläinten  kuten hylkeiden ja kotkien lisääntymistä. Toisaalta dioksiinit ovat niin huonosti vesiliukoisia ja takertuvat maa-ainekseen, että ne eivät juuri liiku saastuneista maista eivätkä joudu pohjaveteen. Ihmiselle tärkeimmät lähteet ovat Keski-Euroopassa liha ja maito, koska dioksiinit ovat levinneet laitumille savukaasuista. Suomessa suurin lähde on Itämeren kala, jossa on verrattain suuria pitoisuuksia, kun taas liha- ja maitotuotteet ovat hyvin puhtaita.
Hidas eliminoituminen ihmiselimistöstä ja pitkä puoliintumisaika tarkoittavat sitä, että vakiosaanti esim. ruoasta lisää elimistössä olevaa määrää hitaasti mutta jatkuvasti koko elämän ajan. Siksi 60-vuotiailla on elimistössään 5–10 kertaa enemmän dioksiineja kuin 20-vuotiailla. Toisaalta se tarkoittaa sitä, että ratkaisevaa on vain pitkä altistus, eikä suhteellisen suurikaan lyhytaikainen altistus esim. tapahtuneiden rehun saastumisepisodien aikana juurikaan muuta elimistön dioksiinimäärää. Siksi ei ole katsottu aiheelliseksi esim. rajoittaa kalan syöntiä erikseen raskauden aikana, vaan samat ohjeet pätevät kuin siihenkin asti.
Itämeren lohi sisältää EU:n raja-arvot ylittävän määrän dioksiinia. Suomella ja Ruotsilla on poikkeuslupa myydä arvot ylittävän määrän dioksiinia ylittävää kalaa.
Itämeren lohta ja taimenta tai isoa, yli 17 cm:n pituista silakkaa suositellaan syömään korkeintaan 1–2 kertaa kuussa.
Dioksiinien pitoisuudet ympäristössä ja ravinnossa ovat pienentyneet kontrollitoimien johdosta radikaalisesti. Niiden pitoisuudet olivat suurimmillaan ilmeisesti 1970-luvulla, ja siitä alkaen mm. äidinmaidon dioksiinipitoisuudet ovat vähentyneet suunnilleen kymmenesosaan.
Dioksiinien vaikutusmekanismi

Dioksiinien vaikutukset perustuvat ns. AH-reseptoriin eli "dioksiinireseptoriin". Tämä on soluissa oleva transkriptiofaktori, joka säätelee monien geenien ilmentymistä. AH-reseptoria stimuloivat myös monet muut vierasaineet, ja yksi sen keskeisistä tehtävistä onkin vierasaineiden metabolian kiihdyttäminen myrkyllisten aineiden poistamiseksi. Tämä tapahtuu indusoimalla useiden CYP-entsyymien ilmentymistä, esim. CYP1A1:n. Siten kohtuullinen AH-reseptorin stimuloituminen lienee hyödyllinen eikä haitallinen ilmiö ja sen tavoitteena on suojata elimistöä myrkkyvaikutuksilta. Voimakkaasta pitkäaikaisesta stimulaatiosta aiheutuu haittoja ja myrkkyvaikutuksia. AH-reseptori osallistuu monien elimistön osien kehitykseen ja mm. immuunimekanismien syntyyn ja säätelyyn.
TEF ja TEQ

Dioksiinit, furaanit ja dioksiininkaltaiset PCB-yhdisteet vaikuttavat kaikki AH-reseptorin kautta, mutta niiden voimakkuus on hyvin erilainen. Kun niille annetaan voimakkuuden mukainen TEF-arvo, jokaisen kongeneerin määrä voidaan ilmaista ikään kuin se olisi TCDD:tä. Aineen määrä (usein pikogrammoissa tai nanogrammoissa) kerrotaan sen TEF-arvolla, jolloin saadaan laskennallinen määrä kongeneerin TCDD-ekvivalenttia. Kun seoksen kaikkien kongeneerien ekvivalenttiset määrät lasketaan yhteen, saadaan TEQ-arvo, joka osoittaa seoksen määrän laskennallisena TCDD-määränä (TCDD Equivalence). Käytössä olevat TEF-arvot on laadittu Maailman terveysjärjestön asiantuntijaryhmässä vuonna 2005.
| --- | --- |
Kongeneeri: TEF-arvo
Dibentso-p-dioksiini: 
2,3,7,8-TCDD: 1
1,2,3,7,8-penta-CDD: 1
1,2,3,4,7,8-heksa-CDD: 0,1
1,2,3,6,7,8-heksa-CDD: 0,1
1,2,3,7,8,9-heksa-CDD: 0,1
1,2,3,4,6,7,8-hepta-CDD: 0,01
Okta-CDD: 0,0003
Dibentsofuraani: 
2,3,7,8-tetra-CDF: 0,1
1,2,3,7,8-penta-CDF: 0,03
2,3,4,7,8-penta-CDF: 0,3
1,2,3,4,7,8-heksa-CDF: 0,1
1,2,3,6,7,8-heksa-CDF: 0,1
1,2,3,7,8,9-heksa-CDF: 0,1
2,3,4,6,7,8-heksa-CDF: 0,1
1,2,3,4,6,7,8-hepta-CDF: 0,01
1,2,3,4,7,8,9-hepta-CDF: 0,01
Okta-CDF: 0,0003
Non-orto-PCB: 
3,3',4,4'-tetra-CB (77): 0,0001
3,4,4',5-tetra-CB (81): 0,0003
3,3',4,4',5-penta-CB (126): 0,1
3,3',4,4',5,5'-heksa-CB (169): 0,03
Mono-orto-PCB: 
2,3,3',4,4'-penta-CB (105): 0,00003
2,3,4,4',5-penta-CB (114): 0,00003
2,3',4,4',5-penta-CB (118): 0,00003
2',3,4,4',5-penta-CB (123): 0,00003
2,3,3',4,4',5-heksa-CB (156): 0,00003
2,3,3',4,4',5-heksa-CB (157): 0,00003
2,3',4,4',5,5'-heksa-CB (167): 0,00003
2,3,3',4,4',5,5'-hepta-CB (189): 0,00003
Aiheesta muualla

THL – Dioksiinit ja PCB-yhdisteet (Arkistoitu – Internet Archive)
Terveyden ja hyvinvoinnin laitos (THL): Jouko Tuomisto, Terttu Vartiainen ja Jouni T. Tuomisto: Dioksiinit ja PCB-yhdisteet: synopsis
Where do the dioxins come from? (Dioksiinien lähteet)
Are the dioxins the most dangerous chemicals in our environment (Dioksiinien myrkyllisyys)
Synopsis on dioxins and PCBs (engl.)[vanhentunut linkki]
Laaja katsaus dioksiineista (engl.)
Dioksiinien väheneminen äidinmaidossa Suomessa ja Ruotsissa
Tom Dooley

| Dooley, Tom |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1845 Wilkesin piirikunta, Pohjois-Carolina
Kuollut: 1. toukokuuta 1868 (22 vuotta) Iredellin piirikunta, Tennessee
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  maanviljelijä
Vanhemmat:  Dula, Thomas P. ja Keaton, Mary 
Siviilisääty:  Naimaton
Tom Dooley (alun perin Thomas C. Dula) (22. kesäkuuta 1845 – 1. toukokuuta 1868) oli Yhdysvaltain sisällissodassa palvellut entinen etelävaltioiden sotilas, joka pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan morsiamensa Laura Fosterin murhasta. Tapauksen oikeudenkäynti ja sitä seurannut hirttotuomio saivat kansallista julkisuutta, ja Tom Dooleyn lyhyestä elämästä muotoutui Pohjois-Carolinassa kansantarina. Vuonna 1958 Yhdysvaltalainen lauluyhtye Kingston Trio levytti balladin ”Tom Dooley” ja teki nimen tunnetuksi eri puolilla maailmaa.
Nuoruus

Dooleyn lapsuudesta ja nuoruudesta Pohjois-Carolinan Elkvillessä ja sitä ympäröivässä Happy Valleyssa ei tiedetä kovin paljon. Hänet on kuvattu huolettomaksi nuorukaiseksi, joka nautti tyttöjen suosiosta ja rakasti musiikkia. Erityisen ihastuneita Dooleyhin olivat serkukset Laura ja Ann Foster, joita New York Tribune kuvaili hyvin kauniiksi ja oikullisiksi. Kummankin tytön myöhempi elämä kietoutui tiiviisti Tomin ympärille.
Sisällissotaan joutuminen vei Dooleyn 18-vuotiaana kolmeksi vuodeksi rintamalle, jossa hän palveli Etelävaltioiden joukoissa Pohjoisvaltioita vastaan. Dooley kävi läpi monet yhteenotot sotakentillä ja viihdytti joukkoja taistelujen välillä laulamalla ja soittamalla kitaraa. Hän toimi loppuajan rykmenttinsä rumpalina. Keväällä 1865 Dooley joutui sotavangiksi Marylandiin. Seuraavien kuukausien aikana etelävaltiot antautuivat, ja Dooley vapautettiin. Hän aloitti pitkän marssin Elkvilleen leskeksi jääneen äitinsä luo.
Lauran murha > Katoaminen

Kylän poikien innokkaan ihailun kohteina olleet Laura ja Ann olivat jo ehtineet unohtaa Dooleyn, mutta tämän saapuminen rintamalta herätti tyttöjen muistot. Ann oli avioitunut paikallisen farmarin James Meltonin kanssa, mutta Laura oli edelleen vapaa. Dooley aloitti seurustelun hänen kanssaan alkuvuonna 1866. Myös Ann Meltonin rakkaus Tomiin syttyi uudelleen. Serkusten kiinnostuksen keskipisteeksi joutunut Dooley päätti paeta kylästä Lauran kanssa.
Nuoret panivat suunnitelman täytäntöön toukokuun lopulla 1866. Keskellä yötä Laura keräsi tärkeimmät vaatteensa mukaansa ja ratsasti hevosella kohtauspaikkaan, jossa Tom odotti häntä. Tämän jälkeen Laura katosi. Tytön suku suoritti laajoja etsintöjä ilman tulosta. Kyläläiset uskoivat Lauran ratsastaneen tiehensä Dooleyn kanssa. Lauran hevonen palasi takaisin nälkiintyneenä ja valjaansa rikkoneena. Kavioiden jäljet möyhityssä mullassa johtivat etsijät paikalle, jossa ratsu oli ollut sidottuna puuhun. Laurasta ei näkynyt jälkiä, mutta osa etsijöistä uskoi, että tyttö oli surmattu ja siirretty toisaalle.