stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punalevät
Lisääntyminen

Punalevien elinkierto on yleensä haplodiplontti eli spoorinen, mutta myös niin kutsuttu somaattinen elinkierto tunnetaan. Haplodiplontissa elinkierrossa on erotettavissa diploidi sporofyyttivaihe, joka tuottaa sukusoluja eli gameetteja ja haploidi gametofyyttivaihe, joka tuottaa itiöitä. Somaattisessa elinkierrossa puolestaan erillisiä sukusolupesäkkeitä ei muodostu, vaan meioosi tapahtuu suoraan leväyksilön kasvullisessa solussa. Punalevien haplodiplontissa elinkierrossa on edelleen kolme selkeää alatyyppiä: Polysiphonia-tyyppi, Palmaria-tyyppi ja Porphyra-tyyppi.
Polysiphonia-tyypin elinkierrossa haploidit kasvulliset gametofyyttiyksilöt ovat joko koiras- tai naaraspuolisia. Koiraspuolisissa yksilöissä syntyy siittiösoluja eli spermatideja, jotka liikkuvat veden mukana ja hedelmöittävät naaraspuolisten yksilöiden karpogonio-nimisessä pesäkkeessä olevat munasolut. Karpogoniosta muodostuu tällöin erityinen diploidi karposporofyytti, joka tuottaa diploideja karpospori-nimisiä itiöitä. Näistä puolestaan kasvaa diploideja tetrasporofyyttejä, jotka ovat ulkomuodoltaan samanlaisia kuin gametofyyttiyksilöt. Tetrasporofyyteissä tapahtuu meiooseja, joiden tuloksena syntyy haploideja tetraspooreja. Tetraspooreista puolestaan kasvaa uusia gametofyyttejä.
Palmaria-tyyppinen elinkierto poikkeaa edellisestä sikäli, että siinä sporofyyttiyksilö ja koiraspuolinen gametofyyttiyksilö ovat ulkoasultaan samanlaisia. Diploidi sporofyytti tuottaa suoraan haploideja tetraspooreja, joista itää joko koirasgametofyyttejä tai kääpiökokoisia naarasgametofyyttejä. Koirasgametofyytti tuottaa sukusoluja, jotka hedelmöittävät haploidin naarasgametofyytin, josta alkaa kasvaa uusi diploidi sporofyyttiyksilö.
Porphyra-tyyppisessä elinkierrossa leväyksilöt ovat yksikotisia, eli niissä on sekä muna- että siittiöpesäkkeitä. Haploidi kasvullinen leväyksilö tuottaa spermatideja, jotka hedelmöittävät karpogonioissa olevat munasolut. Tällöin muodostuu diploideja karposporeja, joista kasvaa diploidia concochelis-rihmastoa. Tämän rihmaston soluissa tapahtuu meiooseja, joiden tuloksena syntyy haploideja konkosporeja. Konkosporeista puolestaan kasvaa uusia leväyksilöitä.
Monet punalevät voivat lisääntyä myös suvuttomasti tuottamalla niin kutsuttuja mono-, bi- ja paraspooreja.
Aiheesta muualla

UniProt: Taxonomy - Rhodophyta (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Red algae, Rhodophyta (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q103169  Wikispecies: Rhodophyta  AlgaeBase: 97240  BOLD: 48327  CoL: RH2  EoL: 2540515  EPPO: 1RHDP  GBIF: 106  iNaturalist: 57774  ITIS: 660046  NCBI: 2763  NZOR: 38cbf85b-c36c-418c-a0fe-2f3bccbe7561  Open Tree of Life: 878953  Paleobiology Database: 54808  Tropicos: 100364594  WoRMS: 852 
Chondrus crispus.
Villakot

| Villakot |
| --- | --- |
 Kevätvillakko (Senecio vernalis)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Asteroideae
Tribus::  Senecioneae
Suku::  Villakot Senecio  L.
Tyyppilaji
 peltovillakko (Senecio vulgaris L.) 
Katso myös
   Villakot Wikispeciesissä   Villakot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villakot eli kantavillakot (Senecio) on kasvisuku asterikasvien heimossa. Suvussa on yli 1460 lajia. Villakoilla on kosmopoliittinen levinneisyys. Villakot sisältävät pyrrolitsidiinialkaloideja, jotka vaikuttavat pääasiassa maksaan aiheuttaen kroonisesti etenevää maksakirroosia. Villakkoja on käytetty värjäyksessä.
Villakot ovat yksi-, kaksi- tai monivuotisia. Monilla lajeilla lehdet sijaitsevat kierteisesti ja kukintona on keltakukkainen huiskilomainen mykeröstö. Suomessa on tavattu 13 kantavillakkolajia. Vain kalliovillakko on alkuperäislaji, peltovillakko on muinaistulokas ja loput lajit uustulokkaita.
Villakkojen luokittelu

Villakoihin kuuluu noin 1460 lajia, joten se on runsaslajisimpia asterikasvien sukuja ja kaikkein suurin, jos apomiktisia pikkulajeja sisältäviä voikukkia ja keltanoita ei huomioida. Villakoiden ja lähisukuisten kasvien sukurajojen määrittäminen on vaihdellut ja vaihtelee edelleen. Suvusta on aiemmin erotettu mehilehtiset ja puumaiset lajit ja muun muassa suvut mehivillakot (Kleinia) ja sineraariat (Pericallis). Myös vielä 2000-luvun alussa villakoihin luokitelluista kasveista on erotettu edelleen lajeja eri sukuihin. Suomenkielisessä nimistössä Senecio-sukuun kuuluvia lajeja on siirretty sukuihin: Bethencourtia, Curio, peijavillakot (Jacobaea) ja Roldana. Peijavillakoihin kuuluvat uusimman taksonomian mukaan Suomessa luonnonvaraisista villakoista ojavillakko, hamppuvillakko, liuskavillakko ja jaakonvillakko sekä koristekasvina viljelty hopeavillakko.
Villakkojen luokittelu > Villakkolajeja

Suomessa luonnonvaraisena esiintyvät lajit:
dorianvillakko (Senecio doria) (satunnainen viljelykarkulainen)
idänvillakko (Senecio dubitabilis)
lännenvillakko (Senecio eremophilus)
ranskanvillakko (Senecio gallicus)
buurivillakko (Senecio inaequidens)
kakkaravillakko (Senecio leucanthemifolius )
kevätkakkaravillakko (S. leucanthemifolius subsp. vernalis), aiemmin kevätvillakko (S. vernalis)
korvavillakko eli sinivillakko (Senecio lividus)
lehtovillakko (Senecio nemorensis) (mahdollisesti Suomessa)
harsuvillakko (Senecio ovatus)
puistovillakko eli jokivillakko (Senecio sarracenicus, syn. S. fluviatilis) (vakiintunut viljelykarkulainen)
rikkavillakko (Senecio squalidus)
kalliovillakko (Senecio sylvaticus)
tahmavillakko (Senecio viscosus)
peltovillakko (Senecio vulgaris )
sädepeltovillakko (var. hibernicus)
kehräpeltovillakko (var. vulgaris)
Muita lajeja:
kolkkavillakko (Senecio angulatus)
viittavillakko (Senecio crassissimus)
purppuravillakko (Senecio elegans)
sutivillakko (Senecio flavus)
hiekkavillakko (Senecio glaucus)
sepovillakko (Senecio macrophyllus)
kesävillakko (Senecio polyodon)
liaanivillakko (Senecio syringifolius)
kapinvillakko (Senecio tamoides)
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Villakot (kantavillakot) – Senecio
United States Department of Agriculture (USDA): Senecio (englanniksi)
ITIS: Senecio (englanniksi)
Funet: Villakot (Senecio)
Coloria.net, Värjäys: Senecio Villakot
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q209596  Wikispecies: Senecio  APDB: 194827  APNI: 83727  CoL: 7FJL  eFloraSA: Senecio  EoL: 37748  EPPO: 1SENG  FloraBase: 22279  FNA: 130085  FoAO2: Senecio  FoC: 130085  GBIF: 3106738  GRIN: 11063  iNaturalist: 53207  IPNI: 325904-2  IRMNG: 1065949  ITIS: 36084  NBN: NHMSYS0000463420  NCBI: 18794  NZOR: 47c3c4d5-d40d-4e4e-8bae-294fee3720f2  Open Tree of Life: 723076  Paleobiology Database: 323539  Paleobiology Database: 323539  Panarctic Flora: 8629  PLANTS: SENEC  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:325904-2  Tropicos: 40035317  VASCAN: 1676  VicFlora: 897069c0-6dad-4133-a557-e0ef3494dea7  WFO: wfo-4000035060  WoRMS: 382425
Punakylkilurikki

| Punakylkilurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Melanesianlurikit Charmosyna
Laji::  placentis
Kaksiosainen nimi
 Charmosyna placentis  (Temminck, 1834) 
Katso myös
   Punakylkilurikki Wikispeciesissä   Punakylkilurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punakylkilurikki (Charmosyna placentis) on Papua-Uudessa-Guineassa elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Punakylkilurikin pituus on noin 17 cm ja paino 38–48 g. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihreä. Poski, pyrstön alapeitinhöyhenet ja rinnan sivulla oleva laikku ovat punaiset, pitkähkön pyrstön sulkien kärjet keltaiset ja siipien alapinnalla on keltainen raita. Korvan peitinhöyhenet ovat säihkyvän siniset. Nokka on punainen, iiris oranssi ja koivet punaiset. Naaraalla punaiset osat ovat vihreitä ja korvan peitinhöyhenet ovat säihkyvän kellanvihreät. Nuori yksilö muistuttaa puvultaan enemmän naarasta ja sen iiris on keltainen tai ruskea. Lento on nopeaa ja suoraviivaista.
Esiintyminen

Punakylkilurikki elää Papua-Uudessa-Guineassa, lukuun ottamatta saaren keskiosan vuoristoa, sekä ympäröivillä saarilla. Lajin elinympäristön ala on 50 000–100 000 neliökilometriä. Populaation koko on arviolta yli 500 000 yksilöä. Lajista tunnetaan viisi alalajia. Punakylkilurikki on lemmikkinä harvinainen.
Elinympäristö

Punakylkilurikit esiintyvät alavien maiden metsissä ja savanneilla sekä puutarhoissa ja kookospalmuistutuksilla. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pareittain tai pieninä noin kymmenen yksilön parvina.
Lisääntyminen

Pesinnästä tunnetaan havaintoja lähinnä vain vankeudessa elävistä linnuista. Pesä voi olla puunkolossa, vanhassa variksenpesässä tai pari voi kovertaa kolon vanhaan termiittikekoon. Munia on yleensä kaksi, kooltaan 19 × 17,3 mm. Haudonta kestää noin 23 päivää ja pesäpoikasaika on noin seitsemän viikkoa.
Ravinto

Punakylkilurikit syövät siitepölyä, kukkia, mettä, pehmeitä hedelmiä ja siemeniä. Persoja ne ovat erään korallipuun (Erythtina indica) kukinnoille.
Punaniskaluri

| Punaniskaluri |
| --- | --- |
 Vankeudessa eläviä punaniskalureja
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Papukaijat Psittacidae
Suku::  Sateenkaarilurit Trichoglossus
Laji::  rubritorquis
Kaksiosainen nimi
 Trichoglossus rubritorquis  (Vigors & Horsfield, 1827) 
Katso myös
   Punaniskaluri Wikispeciesissä   Punaniskaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaniskaluri (Trichoglossus rubritorquis) on sateenkaarilurien sukuun kuuluva papukaijalaji. Monet lähteet pitävät punaniskaluria sateenkaarilurin alalajina, mutta BirdLife Suomen maailman lintujen luettelossa se on oma lajinsa.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 26 cm. Aikuisen linnun pää on violetinsininen, kurkku musta, rinta, kupeet, niskavyö ja siipien alapeitinhöyhenet punaiset tai oranssit, vatsa ja siipisulat mustahkot, pyrstön alapeitinhöyhenet ja reidet keltaiset tummin juovin ja siipisulkien tyviosat keltaiset. Nokka on punainen, iiris punainen ja koivet harmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Esiintyminen

Punaniskaluri esiintyy Pohjois-Australiassa lännen Kimberleystä idän Carpentarianlahteen Queenslandissa ulottuvalla alueella.
Elinympäristö

Punaniskalurit elävät metsänreunoissa ja metsissä.
Lisääntyminen

Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Ravinto

Punaniskalurit liikkuvat yleensä parvissa ja ruokailevat enimmäkseen puiden latvuksissa. Ne syövät pääasiassa siitepölyä, mettä, kukkia, siemeniä ja hedelmiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja siitepölyn nuolemista varten.
Aili Virkkunen

Aili Virkkunen (1. kesäkuuta 1909 – 12. syyskuuta 1998 Vaala) oli suomalainen filosofian maisteri ja opettajaseminaarin lehtori. Virkkunen toimi äidinkielen ja kirjallisuuden lehtorina Kajaanin ja Heinolan opettajaseminaareissa. Hän oli Aitoon kotitalouskeskikoulun rehtorina 1940–1941.  Hänen mukaansa on nimetty apurahoja myöntävä Aili Virkkusen säätiö.
Aili Virkkunen ja Tahvo Liljeblad keräsivät Karjalan kielen sanakirjaa varten aineistoa itäkarjalaisesta Tunkuan murteesta, josta molemmat kirjoittivat myös laudatur-tutkielmansa. Virkkunen suoritti keräystyönsä kesinä 1930 ja 1931, työn tuloksena oli noin tuhat sanalippua.
Kirjallisuutta

Eeva Virkkunen : Otermalta opintielle : Aili Virkkusen elämäkerta. Aili Virkkusen säätiö, Vaala 2010 ISBN 9789529277759
Propaganda-Aseveljet

| Propaganda-Aseveljet ry |
| --- | --- |
Perustettu:  1940
Toimiala:  Henkinen sodankäynti
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenlehti:  Hopeatorvet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Päämajan propagandatoimiston päällikkö
 ja Propaganda-Aseveljet Ry:n kantava voima majuri R. W. (Reino Wilhelm) Palmroth eli Palle (1906–1992).
Propaganda-Aseveljet ry oli suomalainen erityisesti jatkosodan aikana aktiivisesti toiminut järjestö, joka perustettiin kesällä 1940 henkisen sodankäynnin tueksi. Sen perustivat lauluntekijä Reino Palmroth  eli Palle ja Aunuksen Radion päällikkönä ja reportterina toiminut Pekka Tiilikainen tarkoituksenaan järjestää viihdettä koko kansalle järjestämällä asemiesiltoja ympäri maan. Järjestön kantavana voimana toimi Palmroth.
Viihdettä, propagandaa ja sensuuria > Henkisen maanpuolustuksen liitto

Palmroth ja Tiilikainen perustivat järjestönsä kesällä 1940 Esplanadin penkillä. Esikuvanana toimivat saksalaiset Militärische Radio Abendit. Palmrothin mukaan hän toi idean asemiesiltojen järjestämisestä Berliinin matkaltaan kevättalvella 1941 ja he aloittivat propagandistinen viihdetoiminnan Kappelissa keväällä 1941.
Jari Sedergrenin mukaan Propaganda-Aseveljet oli mainostoimistojen ja lehdistön perustama ”henkisen maanpuolustuksen liitto” ja hän on esittänyt, että se vastasi ratkaisevalla tavalla talvisodan tiedotustoiminnasta. Sedergrenin mukaan järjestö omisti puolivirallisena propagandaelimenä toimivan Finlandia Uutistoimiston, ja vaikka elokuvien sensuuria organisoi Erillinen sensuurivirasto Helsingissä, käytännössä Finlandia Uutistoimisto vastasi useimmista kielloista. Se vastusti päämajan kehotuksesta pasifistisia ja mielialaa heikentäviä tendenssejä.
Pekka Jalkasen mukaan järjestö oli epävirallinen yhdysside armeijan ja siviilien välillä ja sen tehtävänä oli vaikuttaa sekä rintamamiesten että siviilien mielialoihin viihteen keinoin ja hankkia varoja rintamamiesten vapaa-ajan toimintaan.
Talvisodan jälkeen vuonna 1940 Propaganda-Aseveljet perusti yhdessä Valtion tiedoituslaitoksen kanssa Puolustusvoimain viihdytystoimiston, joka järjesti virkistysohjelmaa sotasairaaloissa ja joukkojen keskuudessa. Rintamille ja sotasairaaloihin suunnattu viihdytystoiminta käynnistyi 27. kesäkuuta 1941 Propaganda-Aseveljien johtohenkilöiden aloitteesta.
Viihdettä, propagandaa ja sensuuria > Asemiesillat

Asemiesiltainstituutio perustettiin vuonna 1941. Jatkosodan aikana järjestö järjesti Helsingin Messuhallissa yli sata asemiesiltaa, jotka radioitiin suorina lähetyksinä. Ensimmäinen asemiesilta järjestettiin Kappelissa vuonna 1941. Tämän jälkeen yleisin järjestämispaikka oli Messuhalli, mutta tilaisuuksia järjestettiin myös ympäri maata. Messuhalli oli jokaisessa asemiesillassa täynnä yleisöä. Esityksiä oli tuhansia, joista sata on radioitu. Asemiesillat olivat aikansa suosituimpia radio-ohjelmia. Messuhallista lähetetyn radio-ohjelman tyypillinen kesto oli puolitoista tuntia. Tunnukseksi iltamille muodostui, että fanfaarit puhallettiin itsensä Marskin lahjoittamilla hopeatorvilla. Aloituskappaleena oli aina Artturi Ropen säveltämä fanfaarimarssi Sotamarsalkan hopeatorvet.
Ajan merkittävimmät taiteilijat esiintyivät Propaganda-Aseveljien ja viihdytysjoukkojen tilaisuuksissa, ja niissä nähtiin niin orkestereita, voimistelijoita, taikureita, lausujia, humoristeja, laulajia kuin näyttelijöitäkin. Tunnettuja asemiesiltojen vakiohahmoja olivat Aku Korhosen esittämä Lapatossu ja Einari Ketolan esittämä Korpraali Möttönen. Suosituimpiin esiintyjiin kuului Henry Theel. Theelin uran huippuja oli Messuhallissa vuonna 1941 järjestetty asemiesilta, jossa hänet taputettiin valtaisien suosionosoitusten saattelemana lavalle kerta toisensa jälkeen. Ulkomaisista tähdistä konserttikiertueilla vierailivat Ilse Werner ja Lizzi Waldmüller. Sotilaskuorojen harjoittajana ja rintamakiertueilla esiintyvänä viihdetaiteilijana kunnostautui Aapo Similä.
Monipuoliseen ohjelmaan kuuluivat myös kenraalien puheet, Mannerheim-ristin ritarien haastattelut, asemieskuorojen ja korsuyhtyeiden esitykset sekä haitaripartiot. Ajatuksena oli, että tilaisuuksissa olisi "kaikkea kaikille".
Marsalkka Mannerheimin täyttäessä 75 vuotta järjestettiin Messuhallissa asemiesiltojen juhlaesitys, jonka juonsi vakiojuontaja Palmrothin sijaan poikkeuksellisesti Veikko Itkonen Palmrothin ollessa estynyt. Tavallista juhlavamman tilaisuuden toteuttamiseen osallistui kaikkiaan 700 ohjelmansuorittajaa. Ohjelma radioitiin koko Saksan kulttuuripiirin vaikutukseen kuuluneeseen Eurooppaan aina Unkaria ja Italiaa myöten.
Asemiesillat korostivat omalta suurelta osaltaan radion merkitystä viihteen välittäjänä ja muun muassa niiden ansiosta radiolupien määrä Suomessa nousi vuoden 1939 hieman yli 300 000:sta vuoden 1945 yli puoleen miljoonaan.
Viihdettä, propagandaa ja sensuuria > Muu propagandistinen toiminta

15. lokakuuta 1942 Valtion tiedoituslaitoksen kuvatoimiston tehtävät siirtyivät Propaganda-Aseveljien perustamalle Finlandia-Kuvalle, ja helmikuusta 1943 alkaen Finlandia-Kuva ryhtyi valmistamaan uutta Finlandia-Katsaus–sarjaa.
Propaganda-Aseveljet julkaisi muun muassa propagandalevyjä, nuotteja ja virkistysohjelmistoa, ja se myönsi vuosittain palkinnon parhaasta propagandateoksesta. Se julkaisi myös omaa Hopeatorvet-lehteään. Pallen nopeasti tekemät sotakupletit jäivät ohimeneväksi ilmiöksi, ja niitä syntyi lähinnä välirauhan ja jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana. Kulttuurihistoriallisesti arvokkaiden levyjen uustuotantoon keskittynyt Artie Music julkaisi sota-ajan tunnetuimmista propagandalauluista vuonna 2002 kokoelma-albumin Molotovin koktaili - Sota-ajan propagandaa levyillä 1940-1942.
Muun toimintansa ohella Propaganda-Aseveljet järjesti myös Tipaton tammikuu -kampanjan, ja sen seurauksena joulukuussa 1942 eduskunnan puhemies Väinö Hakkila julisti vapaaehtoisen kampanjan raittiin tammikuun viettämiseksi.
Suomi-Filmi valmisti asemiesiltamista myös oman filmin Välähdyksiä Propaganda-aseveljien toivekonsertista vuonna 1941.
Sotien jälkeen Propaganda-Aseveljien julkaisema Aseveikko-laulukirja joutui kiellettyjen kirjojen listalle, ja sitä poistettiin kirjastoista. Asemiesiltojen perinteitä ovat sotien jälkeen pitäneet yllä sotaveteraanit ja lotat.
Tilaisuuksissa esiintyneitä

| Esiintyjä | Elinvuodet | Ammatti | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- |
| Einari Ketola | 1904–1980 | Näyttelijä | Vakiokalustoa Korpraali Möttösen roolissa. |
| Aku Korhonen | 1892–1960 | Näyttelijä | Vakiokalustoa Lapatossun roolissa. |
| Reino Palmroth = Reino Hirviseppä = Palle | 1906–1992 | Kamarineuvos, majuri, kirjailija, sanoittaja ja radiotoimittaja. | Järjestön kantava voima ja juontaja. |
| Aapo Similä | 1891–1972 | Laulaja, säveltäjä, muusikko ja kirjailija | Harjoitti sotilaskuoroja ja esiintyi viihdytyskiertueilla. |
| Henry Theel | 1917–1989 | Laulaja | Asemiesiltaesitykset nostivat Theelin levyttäjäksi ja hän oli iltamien suosituimpia esiintyjiä. |
| Anna Mutanen | 1914–2003 | Oopperalaulaja |  |
| Rallipartio | 1941–1944 | Lauluyhtye | Eturintaman miehistä koottu yhtye. |
| Tupa-Uuno | 1902–1983 | Kuplettilaulaja |  |
| Georg Malmsten | 1902–1981 | Laulaja, muusikko, säveltäjä |  |
| Vili Vesterinen | 1907–1961 | Harmonikansoittaja, säveltäjä |  |
| Tauno Palo | 1908–1982 | Näyttelijä, laulaja |  |
| Harmony Sisters | 1934–1956 | Lauluyhtye |  |
| Nils-Eric Fougstedt | 1910–1961 | Säveltäjä, kapellimestari |  |
| Ossi Elstelä | 1902–1969 | Näyttelijä, ohjaaja |  |
| Kirsti Hurme | 1916–1988 | Näyttelijä |  |
| Toivo Alajärvi | 1906–1981 | Puuhamies, kuuluttaja, humoristi |  |
| Lea Piltti | 1904–1982 | Oopperalaulaja, laulupedagogi |  |
| Olavi Virta | 1915–1972 | Laulaja |  |
| Leo Lähteenmäki | 1907–1982 | Näyttelijä |  |
| Kalle Ruusunen | 1912–1999 | Oopperalaulaja |  |
| Lulu Paasipuro | 1906–1969 | Näyttelijä |  |
| Mary Hannikainen | 1901–1974 | Laulaja, näyttelijä |  |
| Dallapé | 1925 alkaen | Tanssiorkesteri |  |
| Tuire Orri | 1918–2007 | Näyttelijä, laulaja | Sotilaiden suosiossa ollut asemiesiltojen alkuperäisjäsen. Oli mukana viihdytyskiertueilla. |
| Lasse Pihlajamaa | 1916–2007 | Harmonikkataiteilija, säveltäjä, pedagogi, musiikkineuvos, soitinrakentaja |  |
| Pauli Granfelt | 1921–2005 | Multi-instrumentalisti, yksi Suomen kaikkien aikojen käytetyimmistä sessiomuusikoista. |  |
| Ossi Runne | s. 1927 | Trumpetisti, kapellimestari, orkesterinjohtaja, säveltäjä, sovittaja, levytuottaja |  |
| Solmu Mäkelä | 1922–2018 | Taikuri |  |
| Veikko Itkonen | 1919–1990 | Elokuvatuottaja ja -ohjaaja | Juonsi asemiesillan juhla-esityksen ylipäällikkö, Suomen marsalkaksi ylennetyn Gustaf Mannerheimin täyttäessä 75 vuotta 1942. |
| de: Lizzi Waldmüller | 1904–1945 | Laulaja, näyttelijä | Esiintyi Kino Palatsissa, Messuhallissa ja Rovaniemellä 1943. |
| de: Ilse Werner | 1921–2005 | Laulaja, näyttelijä | Esiintyi Konservatoriossa, Messuhallissa ja teatteri Rexissä 1941. |
Kuvagalleria

Vakiokalustoon kuulunut Aku Korhonen Lapatossuna rintamakorsussa Kiestingissä vuonna 1941.
Myös vakiokalustoon kuulunut Einari Ketola korpraali Möttösenä säestäjänään Vili Vesterinen.
Asemiesiltojen esiintyjiin kuulunut Harmony Sisters.
Aseveli-iltojen esiintyjiin kuulunut Tauno Palo vuonna 1942.
Asemiesilloissa esiintynyt Olavi Virta.
Asemiesilloissa esiintynyt oopperalaulaja Lea Piltti.
Asemiesilloissa esiintynyt harmonikkataiteilija Lasse Pihlajamaa.
Aseveli-illoissa esiintynyt harmonikkataiteilija Viljo "Vili" Vesterinen.
Asemiesilloissa esiintynyt trumpetisti, kapellimestari, orkesterinjohtaja, säveltäjä, sovittaja ja levytuottaja Ossi Runne.
Elokuvatuottaja ja -ohjaaja Veikko Itkonen, joka juonsi asemiesiltojen juhlaesityksen marsalkka Mannerheimin täyttäessä 75 vuotta.
Propaganda-Aseveljien iltamissa vuonna 1943 esiintynyt itävaltalainen laulaja ja näyttelijä Lizzi Waldmüller.
Asemiesilloissa esiintynyt säveltäjä ja kapellimestari Nils-Eric Fougstedt.
Julkaisuja > Laulukirjat

| Tekijä | Teos | Huomautuksia | Sivumäärä | Julkaisija ja julkaisupaikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| (Koonnut R. H. so. Reino Hirviseppä) | Aseveikko – Lauluja asemies- ja aseveli-iltoihin |  | 125 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1941 |
| (Koonnut Paavo Päiviö et al.) | Aseveikko II – Lauluja asemies- ja aseveli-iltoihin |  | 142 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1942 |
|  | Aseveikko III – Lauluja asemies- ja aseveli-iltoihin |  | 143 sivua | Propaganda-aseveljet r.y. | 1944 |
|  | Laulu-veikko – 2-äänisiä lauluja asemiehiä varten |  | 31 sivua |  |  |
|  | Laulu-veikko 2 – 2-äänisiä lauluja asemiehiä varten |  | 31 sivua |  |  |
|  | 60 yhteislaulua = 60 allsånger | Samat laulut suomeksi ja ruotsiksi = Samma sånger på finska och svenska | 110 sivua | Propaganda-aseveljet, Helsinki | 1943 |