Sergei Okulov
Routavuosien koettelemuksia > Kielikysymys ja kirkosta eroaminen

Elokuun 8. ja 9. päivänä 1905 pidetyssä kokouksessa käsiteltiin kirkkolaulun elvyttämistä seurakunnissa, jumalanpalveluskirjallisuuden suomentamista sekä hengellisen konsistorin ehdotusta siirtää kiertokoulunopettajien valmistus laitos Sortavalasta Viipuriin – minkä kokous torjui. Suomenkieliset julkaisut katsottiin tärkeiksi.
Sergij siis pyrki hiippakunnassaan kohentamaan jumalanpalveluselämää; mitä hänen poliittisiin näkemyksiinsä tulee, niitä voidaan arvioida hänen kenraalikuvernööri Gerardille tammikuussa 1906 lähettämänsä kirjeen perusteella; piispa tuo selkeästi julki, että yrityskin pitää tiukasti kiinni venäläisestä suunnasta olisi ortodoksisuuden etua vastaan toimimista. Piispaa hävetti erityisesti se, että suomea tai ruotsia paremmin kuin venäjää ymmärtävät olivat hänen hiippakunnassaan paarioita: hänen mukaansa oli pahasta, että kyseisiltä ihmisiltä puuttui tärkein kyky, kyky ymmärtää oikeauskoista jumalanpalvelusta omalla kielellään, ja pari kertaa vuodessa Viipurissa pidetty suomenkielinen palvelus oli pelkkä kitsas almu. Piispan mukaan tällainen johti vieraantumiseen ja siihen että liian moni siirtyi luterilaisuuteen.
Tosin piispa lisäsi lopuksi:
»Tietysti olisi sangen toivottavaa, että kaikki täkäläiset kreikkalaiskatoliset 
olisivat venäjänkielisiä, sillä se helpottaisi suuresti työtämme. Parempaa muuria suomalaista luterilaisuutta vastaan ei meidän kreikkalaiskatoliselle laumallemme täällä voitaisi keksiä. Mutta koska laumani ei ole yksinomaan venäläinen, olen velvollinen varjelemaan sekä venäläisiä että suomalaisia. Molemmista minun on vastattava samalla tavoin»
Tämä kertoo sen, että venäläisyydestään huolimatta arkkipiispa koki olevansa ennen muuta kaikkien laumaansa kuuluvien esipaimen - kielestä riippumatta - joskin syntyperänsä johdosta hän suosi ehkä hiukan enemmän venäläisyyttä; mitään venäläistäjää hänestä ei kuitenkaan saa.
Aluksi Sergij asettui tukemaan suomenkielistä palveluskäytäntöä, mikä teki hänestä hyvin suositun.
Salmissa törmättiin kuitenkin odottamattomaan seinään: kuntalaiset pitivätkin suomen kielen käyttöä jumalanpalveluksessa rienauksena. Okulovin johdolla tehdyt parannusyritykset tuntuivat pitkät ajat menevän kuuroille korville: todellisina uskovaisina itseään pitävien ihmisten yleinen käsitys oli se, että kirkkoslaavi oli pyhää, suomen kieli rienausta. Käsityksessä olikin todellinen poisjuuriminen – aivan kuten oli ollut 1500-luvun Suomessa Agricolan aikana, kun latina korvattiin ruotsin tai suomen kielillä; eritoten suomen kieltä pidettiin raakana ja sopimattomana pyhään käyttöön.
Kummassakin tapauksessa täysin yhdentekevää tuntui monille olevan se ettei palveluksesta ymmärretty mitään -
»Jumala ymmärtää - ihminen ei!»
- ja piispan sekä papiston mielestä tällainen käsitys oli enemmän pakanuuteen takautuvaa taikauskoa eikä todellista uskovaisuutta, erityisesti siksi että kirkkoslaavin kieli, jolla ei ollut tarvetta muuntua ja kehittyä kuten arkivenäjänkielellä, oli niin etääntynyt siitä, että jopa syntyperäisille venäläisille oli työlästä ymmärtää slaavinkieltä.
Olennainen ero 1500-lukuun nähden oli se, että tällä kertaa paitsi hengellinen myös maallinen esivalta pitivät asiaa todella tärkeänä ja oikaisemisen arvoisena.
Kärsivällisyydellä päästiin kompromissiin; kolme suomenkielistä palvelusta vuoden 1906 alusta ja sen jälkeen slaavinkielinen joka neljäs sunnuntai – mutta käytännössä tilanne menikin suurimmassa osassa Karjalaa siihen, että miltei yksinomaan suomen kieltä käytettiin. Slaavin kieli alkoi hiljalleen hiipua.