stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdysvaltain kauppaministeriö

| Yhdysvaltain kauppaministeriö > U.S. Department of Commerce |
| --- | --- |

 Yhdysvaltain kauppaministeriön Herbert C. Hoover-rakennus.
Perustettu:  14. helmikuuta 1903
Toimivalta:  Yhdysvaltain liittovaltion hallinto
Päätoimi­paikka:  Herbert C. Hoover, Washington (DC), Yhdysvallat
Ministeri:  Gina Raimondo
Työntekijöitä:  41 000
Vuosibudjetti:  8,9 mrd. USD
Aiheesta muualla
Sivusto
Yhdysvaltain kauppaministeriö (engl. U.S. Department of Commerce, lyh. DOC) on Yhdysvaltain hallinnon talouskasvusta ja kauppamahdollisuuksista vastaava toimeenpano-osasto. DOC tekee yhteistyötä yritysten, yliopistojen, yhteisöjen ja kansakunnan työntekijöiden kanssa edistääkseen työpaikkojen luomista, talouskasvua, kestävää kehitystä ja amerikkalaisten elintason parantamista.
Kauppaministeriön johtajana toimii Yhdysvaltain kauppaministeri. Kauppaministeriön pääkonttori sijaitsee Herbert C. Hoover Buildingissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhdysvaltain kauppaministeriön kotisivut (englanniksi)
Amnesty International

| Amnesty International |
| --- | --- |
 Amnesty Internationalin tunnus
Tunnuslause:  It is better to light a candle than to curse the darkness. On parempi sytyttää kynttilä kuin kirota pimeyttä.
Perustettu:  1961
Perustaja:  Peter Benenson
Tyyppi:  yleishyödyllinen yhteisö
Toimiala:  ihmisoikeudet
Päämaja:  Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Jäsenet:  Yli 7 miljoonaa jäsentä tai tukijaa
Pääsihteeri:  Agnès Callamard
Tunnustukset:   Nobelin rauhanpalkinto (1977)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amnesty International (lyhenne AI, epävirallisesti Amnesty) on kansainvälinen järjestö, joka ilmoittaa päämääräkseen  edistää ihmisoikeuksien noudattamista koko maailmassa Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeusjulistuksen hengessä. Järjestö perustettiin vuonna 1961 lakimies Peter Benensonin aloitteesta. Amnesty International sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1977. Järjestön pääsihteerinä on toiminut vuodesta 2021 lähtien ranskalainen Agnès Callamard.
Amnesty Internationalin toiminnan kohteena ovat olleet erityisesti mielipidevangit, poliittiset vangit, kuolemanrangaistus, kidutus, poliittiset murhat, katoamiset ja mitkä tahansa muut hallitusten, organisaatioiden tai henkilöiden tekemät ihmisoikeusloukkaukset. Järjestö on kiinnittänyt huomiota myös naisten oikeuksiin.
Järjestön puolueettomuuden turvaamiseksi Amnesty International ei ota vastaan taloudellista tukea valtioilta, ja myös yritysrahoitukselle ollaan kriittisiä. Vastaavista syistä Amnestyn jäsenet eivät kampanjoi omassa maassaan tapahtuneiden yksittäisten ihmisoikeusloukkausten uhrien puolesta, joskin tätä sääntöä on lievennetty 2000-luvulla.
Amnestyn päätoimisto eli kansainvälinen sihteeristö sijaitsee Lontoossa. Vuonna 2018 järjestö ilmoitti toimintaansa osallistuvan tai tukevan yhteensä yli seitsemän miljoonaa ihmistä yli 150 maassa. Suomen osastolla on noin 42 000 jäsentä ja säännöllistä lahjoittajaa. Amnestyn suurimmat osastot ovat Yhdysvallat, Iso-Britannia ja Hollanti.
Historia

Amnesty Internationalin perusti heinäkuussa 1961 Lontoossa brittiläinen lakimies Peter Benenson. Hänen mukaansa taustalla oli tapaus, josta hän luki metromatkalla. Kaksi opiskelijaa oli Salazarin valtakaudella Portugalissa tuomittu seitsemän vuoden vankeuteen, kun he olivat nostaneet maljan "vapaudelle". The Observer -lehti julkaisi 28. toukokuuta 1961 Benensonin artikkelin The Forgotten Prisoners. Benenson pani tukijoidensa kanssa alulle kampanjan nimeltä "Appeal for Amnesty 1961", jonka tavoitteena oli puolustaa näitä ihmisiä, jotka Benenson nimesi "mielipidevangeiksi".
Heinäkuussa 1961 johtajisto päätti muodostaa pysyvän organisaation, jonka nimeksi tuli syyskuussa 1962 virallisesti Amnesty International.
Perustamisestaan lähtien Amnesty keskittyi kampanjoimaan erityisesti mielipidevankien vapauttamiseksi. Toiminnan perustana olivat maakohtaisten tutkijoiden tekemät selvitykset. Amnestyn Head of Research Office (HORO) eli tutkimustoimiston johto tarkasti kaikki tiedot ennen niiden käyttöä järjestön tiedotteissa. Puolueettomuutta pidettiin keskeisenä.
1970-luvulla Amnestyn näkyvimpiä johtajia olivat Sean MacBride ja Martin Ennals. Amnesty alkoi vaatia oikeudenmukaisia oikeudenkäyntejä ja vastustaa mielivaltaisen pitkiä pidätyksiä Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistuksen artiklan 9 mukaan, sekä vankien kidutusta ihmisoikeuksien julistuksen 24. vuosipäivänä 1972. Käyttöön otettiin myös ns. 'Urgent Action' eli pikavetoomus jäsenistön mobilisoimiseksi nopeisiin toimiin. Sitä käytettiin ensimmäisen kerran maaliskuussa 1973, kun Brasilia pidätti São Paulon yliopiston professori Luiz Basilio Rossin.
Historia > Amnesty Internationalin organisaatio- ja toimintatapamuutokset

Amnestyn luonne ja toiminta on muuttunut merkittävästi 1990- ja 2000-luvuilla. Pierre Sanén pääsihteerikaudella (1992–2001) tutkijoiden roolia vähennettiin ja jäsenaktiivisuus nähtiin tärkeämpänä. Head of Research Office lakkautettiin 1994 ja sen johtaja Malcolm Smart erosi Amnestysta.
Vuonna 2001 Amnestyn mandaatti korvattiin missiolla, johon sisällytettiin TSS-oikeuksien eli taloudellisten, sosiaalisten ja sivistyksellisten oikeuksien ajaminen. Amnestysta kirjan kirjoittaneen Stephen Hopgoodin mukaan kansainvälinen sihteeristö on vasemmistolainen ja hänen mukaansa myös suurimmassa maajärjestössä Yhdysvaltain Amnestyssa on paljon vasemmistolaisia, jotka ovat halunneet edistää myös poliittisia tavoitteita, mitä TSS-oikeuksien sisällyttäminen missioon edesauttaa. Toimintaa muutettiin projektikohtaisemmaksi esimerkkinä kampanja naisiin kohdistuvaa väkivaltaa vastaan.
Amnestylla ei perinteisesti ollut kantaa abortin laillisuuteen. Huhtikuussa 2007 Amnesty muutti osittain linjaansa ja alkoi vaatia abortin turvaamista naisille, jotka ovat joutuneet insestin tai raiskauksen uhriksi tai jos raskaus uhkaa vakavasti äidin terveyttä.
Historia > Pääsihteerit

Pääsihteeri (engl. Secretary General) on Amnestyn ylin johtaja. Pääsihteereistä neljä on ollut Britanniasta. Nykyinen pääsihteeri on ranskalainen Agnès Callamard, joka aloitti tehtävässä vuonna 2021.
| Pääsihteeri | Virassa | Kotimaa |
| --- | --- | --- |
| Peter BenensonPeter Benenson | 1961–1966 | Iso-Britannia |
| Eric BakerEric Baker | 1966–1968 | Iso-Britannia |
| Martin EnnalsMartin Ennals | 1968–1980 | Iso-Britannia |
| Thomas HammarbergThomas Hammarberg | 1980–1986 | Ruotsi |
| Avery BrundageIan Martin | 1986–1992 | Iso-Britannia |
| Pierre SanéPierre Sané | 1992–2001 | Senegal |
| Irene Zubaida KhanIrene Khan | 2001–2010 | Bangladesh |
| Salil Shetty Salil Shetty | 2010–2018 | Intia |
| Kumi Naidoo Kumi Naidoo | 2018–2020 | Etelä-Afrikka |
| Julie Verhaar Julie Verhaar | 2020–2021 (sijainen) | Sveitsi |
| Agnès Callamard Agnès Callamard | 2021– | Ranska |
Amnesty ja Suomi > Historia

Nuorisopoliitikko Per Stenbäckin englantilaiset ystävät Elisabeth ja Tom Gordon pitivät vuonna 1964 Helsingissä esitelmän Amnestysta. Suomen osasto perustettiin 1967 suomenruotsalaisten intellektuellien aloitteesta; puheenjohtajaksi valittiin Erik Stenius. Järjestön Suomen-osasto julkaisee Amnesty-lehteä.
Amnesty ja Suomi > Kannanottoja

Amnestyn väitteen mukaan nykyinen siviilipalveluksen pituus, jonka pituuden on tarkoitus tehdä varusmiespalveluksesta haluttavampi vaihtoehto, on rangaistuksenomainen. Tämän vuoksi Amnesty katsoo asevelvollisuuden suorittamisesta kieltäytyvät totaalikieltäytyjät mielipidevangeiksi. Vuotta 2006 koskevassa raportissaan Amnesty piti yhtätoista vankeuteen tuomittua totaalikieltäytyjää mielipidevankina. Amnesty kritisoi Suomea myös siitä, ettei naisiin kohdistuvaa väkivaltaa ole saatu loppumaan, pakolaishakemusten liian nopeasta käsittelystä ja salaisena pidettävien tietojen käytöstä maassaololupien torjumiseen.
Amnestyn Suomen osasto myöntää vuosittain kynttiläpalkinnon ihmisoikeuksien hyväksi tehdystä työstä.
Amnesty ja Suomi > Suomen Amnestyn kynttiläpalkinto

| Vuosi | Palkittu |
| --- | --- |
2017: Global Clinic
2016: Kyyjärven asukkaat
2015: Punaisen Ristin vapaaehtoiset
2014: Seta, Trasek, Heli Hämäläinen, Juudas Kannisto ja Luca Tainio
2013: PMMP-yhtye
2012: Kansallisteatterin Vastaanotto-projekti
2011: Professori Martin Scheinin
2010: Suomen PEN
2009: Kidutettujen kuntoutuskeskus
2008: Pakolaisneuvonta ry
2007: Keski-Suomen keskussairaalan Raisek-hoitoketju
2006: Ulkoministeriön asevalvonnan yksikkö
2005: Vaasan kaupunki työstään naisiin kohdistuvaa väkivaltaa vastaan
2004: Porvoon kaupungin perheasian neuvottelukeskuksen johtaja Helena Ewalds
2003: Elokuvaohjaaja Aki Kaurismäki
2002: Tasavallan presidentti Tarja Halonen
Kritiikki Amnestyä kohtaan

Brittiläisen The Economist-talouslehden kommentaattorin Edward Lucasin mukaan Amnesty näyttää muistuttavan "taas yhtä uutta vasemmistolaista painostusryhmää", kun se on syyttänyt Viroa venäläisvähemmistön huonosta kohtelusta.
Amnestyn julkilausuman, jossa Guantánamon vankileiriä kutsuttiin "Gulagiksi", on väitetty loukanneen todellisen Gulagin uhreja.
Israel-mielinen järjestö NGO Monitor taulukoi miten paljon Amnestyn vuosiraportti 2006 kritisoi kutakin maata Lähi-idän alueella. Järjestön mukaan Amnesty keskittyi suhteettoman paljon Israelin kritisoimiseen verrattuna sellaisiin alueen maihin kuin Saudi-Arabia, Sudan tai Syyria. Myös Harvardin yliopiston oikeustieteen professori Alan Dershowitz on katsonut Jerusalem Post -lehdessä Amnestyn olevan Israelin vastainen ja lisäksi vääristelevän kansainvälistä oikeutta Israelia koskevissa sotarikossyytöksissä. Vuonna 2022 Amnesty syytti Israelia apartheidista. Järjestön mukaan “palestiinalaisia kohdellaan vähempiarvoisena rodullisena ryhmänä".   Israel on torjunut syytökset.
Katolinen kirkko on arvostellut Amnestya sen uuden aborttilinjan vuoksi ja vaati vuonna 2007 katolilaisia lopettamaan järjestön tukemisen.
Ukrainan ja useiden läntisten tiedotusvälineiden mukaan Amnesty on venäjämielinen.
Vuonna 2019 julkaistun tutkimuksen mukaan Amnestyn kansainvälisen sihteeristön työkulttuuri on myrkyllinen. Syynä olivat johdon epäonnistumiset ja työntekijöiden suuri työmäärä ja nepotismi. Amnestyssä on laajaa luottamuspulaa,  kiusaamista, julkista nöyryyttämistä ja syrjintää. Johto kohtelee henkilökuntaa huonosti. Syrjintä ja epäreilu kohtelu voi kohdistua naisiin, eri rotuihin ja seksuaalivähemmistöihin. Raportin mukaan Amnesty on tehnyt hyvää työtä, mutta on ollut 1990-luvulta lähtien rankka paikka työskennellä.
Elokuussa 2022 julkaistu Amnestyn raportti syytti Ukrainan armeijaa joukkojen sijoittamisesta siviilialueille, mukaan lukien kouluihin, mikä vaarantaa siviilit. Ukraina ja useat läntiset tiedotusvälineet ovat syyttäneet Amnestyä venäjänmieliseksi, "Putinin propagandisteiksi" ja "hyödyllisiksi idiooteiksi". Amnestyn johtokunnan jäsen ja kansalaisaktivisti  Syksy Räsänen sanoi Itä-Ukrainassa käydyn 2014–2022 sisällissotaa. Ainakin Ulkopoliittisen instituutin johtajan Mika Aaltolan termin käyttö on Venäjän propagandan toistamista. Ukraina on poistanut Amnesty akkreditoinnin, eikä päästänyt järjestöä esim. tutkimaan väitettyjä Izjumin joukkohautoja.
Amnesty on oman sisäisen tutkintansa mukaan hutiloinut Ukrainaa koskevaa raporttia laatiessaan useilla tavoilla. The New York Timesin mukaan sisäisen tutkinnan loppuraportti oli jyrkempi ennen julkisuuteen annettua versiota, jota Amnesty oli taivutellut pehmentämään.
Tunnustukset

Geuzenpenning-mitali
Nobelin rauhanpalkinto
Äänilevyt

Amnestyn 50-vuotisjuhlien kunniaksi vuonna 2011 Suomessa julkaistiin Karri "Paleface" Miettisen johdolla juhlalevy Mitä vapaus on. Levyllä esiintyvät muun muassa Tuomari Nurmio, Emma Salokoski, Paula Vesala, Stam1na, Asa, Ville Malja, Ismo Alanko ja Joan Baez, joka esittää oman versionsa Finlandia-hymnistä.
Kirjallisuutta

Power, Jonathan: Vesi murtaa kiveä: Amnesty Internationalin tarina.  ((Like water on stone: The story of Amnesty International, 2001.) Suomentanut Hannu Tervaharju. Pystykorvakirja)  Helsinki:  Like: Rauhanpuolustajat, 2001.  ISBN 951-578-862-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amnesty International Wikimedia Commonsissa
Amnesty International
Amnesty Internationalin Suomen osasto
Amnesty Internationalin Suomen osaston verkkokauppa Amnesty Store
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Dunant, Passy 1902: Ducommun, Gobat 1903: Cremer 1904: Kansainvälisen oikeuden instituutti 1905: Suttner 1906: Roosevelt 1907: Moneta, Renault 1908: Arnoldson, Bajer 1909: Beernaert, Paul Balluet d’Estournelles de Constant 1910: Kansainvälinen Rauhantoimisto 1911: Asser, Fried 1912: Root 1913: La Fontaine 1917: Punainen Risti 1919: Wilson 1920: Bourgeois 1921: Branting, Lange 1922: Nansen 1925: Chamberlain, Dawes
1926–1950:  1926: Briand, Stresemann 1927: Buisson, Quidde 1929: Kellogg 1930: Söderblom 1931: Addams, Butler 1933: Angell 1934: Henderson 1935: Ossietzky 1936: Lamas 1937: Cecil 1938: Nansenin kansainvälinen pakolaistoimisto 1944: Punainen Risti 1945: Hull 1946: Balch, Mott 1947: Kveekarit 1949: Boyd Orr
1951–1975:  1950: Bunche 1951: Jouhaux 1952: Schweitzer 1953: Marshall 1954: Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö 1957: Pearson 1958: Pire 1959: Noel‑Baker 1960: Lutuli 1961: Hammarskjöld 1962: Pauling 1963: Punainen Risti 1964: King 1965: Unicef 1968: Cassin 1969: Kansainvälinen työjärjestö 1970: Borlaug 1971: Brandt 1973: Kissinger, Lê 1974: MacBride, Satō 1975: Saharov
1976–2000:  1976: B. Williams, Corrigan 1977: Amnesty International 1978: Sadat, Begin 1979: Äiti Teresa 1980: Esquivel  1981: YK:n pakolaisapujärjestö 1982: Myrdal, García Robles 1983: Wałęsa 1984: Tutu 1985: Lääkärit ydinsotaa vastaan 1986: Wiesel 1987: Arias 1988: YK:n Rauhanturvaajat 1989: Dalai Lama 1990: Gorbatšov 1991: Suu Kyi 1992: Menchú 1993: Mandela, de Klerk 1994: Arafat, Peres, Rabin 1995: Pugwash-liike, Rotblat 1996: Belo, Ramos Horta 1997: Kampanja maamiinojen kieltämiseksi (ICBL), J. Williams 1998: Hume, Trimble 1999: Lääkärit ilman rajoja 2000: Kim
2001–:  2001: YK, Annan 2002: Carter 2003: Ebadi 2004: Maathai 2005: IAEA, ElBaradei 2006: Yunus, Grameen Bank 2007: Gore, IPCC 2008: Ahtisaari 2009: Obama 2010: Liu 2011: Gbowee, Johnson Sirleaf, Karman 2012: EU 2013: Kemiallisten aseiden kieltojärjestö 2014: Satyarthi, Yousafzai 2015: Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti 2016: Juan Manuel Santos 2017: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons 2018: Murad, Mukwege 2019: Abiy 2020: Maailman ruokaohjelma 2021: Ressa, Muratov 2022: Bjaljatski, Memorial, Center for Civil Liberties 2023: Mohammadi 2024: Nihon Hidankyō
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef 
Amnesty Internationalin kansalliset osastot vuonna 2005.
Jeremy Sisto

| Jeremy Sisto |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Jeremy Merton Sisto
Syntynyt: 6. lokakuuta 1974 (ikä 50)  Grass Valley, Kalifornia
Näyttelijä
Aktiivisena:  1991–
Merkittävät roolit:  Elton (Clueless) Billy Chenowith (Mullan alla) Batman (Oikeuden Puolustajat: Uusi rintama)
Palkinnot
 D.I.F.F. Jury (2003) Special Jury (2003) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jeremy Merton Sisto (s. 6. lokakuuta 1974 Grass Valley, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on tehnyt useita elokuva- ja televisiorooleja. Parhaiten hänet tunnetaan roolistaan Billy Chenowithina HBO:n sarjassa Mullan alla. Hänen muistettavimpia elokuvaesiintymisiään ovat muun muassa Clueless, Suicide Kings – epätoivoinen salaliitto, Kolmetoista ja Raamattu: Jeesus. Hän on myös esiintynyt Twisted Sister -yhtyeen videossa "We're Not Gonna Take It".
Tausta

Sisto syntyi Kaliforniassa, mutta kasvoi Chicagossa Illinoissa. Hänen vanhempansa ovat muusikko Richard Sisto ja näyttelijä Reedy Gibbs. Hänen vanhempi sisarensa, Meadow (myös näyttelijä), sai hänet kiinnostumaan näyttelemisestä.lähde? Kouluttauduttuaan Francis W. Parker Schoolissa ja UCLA:ssa hän ryhtyi näyttelemään päätoimisesti.
Tuottajana

Näyttelemisen lisäksi Sisto toimii myös kameran takana. Vuonna 1998 hän tuotti elokuvan Taken yhdessä ystävänsä Ethan Embryn kanssa. Lisäksi hän on tuottanut elokuvat Three Women of Pain ja Paranoia 1.0. Huhtikuussa 2003 hän käynnisti oman tuotantoyhtiönsä Dima Entertainmentin.
Yksityiselämä

Sisto oli naimisissa näyttelijä Marisa Ryanin kanssa vuodet 1993–2002. Nykyään Sisto on naimisissa Addie Lanen kanssa. Heillä on yksi lapsi, kesäkuussa 2009 syntynyt tytär.
Valikoitu filmografia

Grand Canyon – elämää kaupungissa (1991)
Clueless (1995)
Myrskyn todistajat (1996)
Suicide Kings – epätoivoinen salaliitto (1997)
Trash (1999)
Raamattu: Jeesus (1999)
Angel Eyes (2001)
Mullan alla (televisiosarja, 2001)
Kolmetoista (2003)
Ihmisjahti (2003)
A Lot Like Love (2005)
Oikeuden Puolustajat: Uusi rintama (ääni, 2008)
Aiheesta muualla

Voice Chasers (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Peter Bratt

| Peter Bratt> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1944 (ikä 79–80)
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  toimittaja
Sukulaiset:  Ivan Bratt (isoisä)
Peter Bratt (s. 1944) on ruotsalainen toimittaja, joka tuli tunnetuksi IB-vakoilutapauksen paljastamisesta Jan Guilloun kanssa vuonna 1973, minkä seurauksena hänet tuomittiin vuoden vankeuteen vakoilusta. Neljä vuotta myöhemmin hän kirjoitti Dagens Nyheterissä, että poliisiylijohtaja Carl Persson oli pitänyt entistä oikeusministeriä Lennart Geijeriä turvallisuusuhkana, koska hänen epäiltiin ostavan maksullista seksiä. Väitettä ei kuitenkaan pystytty todistamaan, sillä tieto Perssonin väitetysti Olof Palmelle toimittamasta muistiosta oli peräisin Leif G. W. Perssonilta, joka tuolloin työskenteli kriminologina Ruotsin poliisihallituksessa. Lehti tuomittiin maksamaan vahingonkorvauksia Geijerille, joka antoi rahat tutkivan journalismin opetukseen. Brattin ura toimittajana kärsi suuresti skandaalista. Myöhemmin on selvinnyt, että tieto muistiosta piti paikkansa. Sen sijaan ei ole kyetty osoittamaan, että Geijer todella olisi ostanut seksiä.
Brattin isoisä oli Ivan Bratt, joka tunnetaan alkoholin ostoa rajoittaneesta Brattin järjestelmästä.
Pokutia

Kartta Pokutian historiallisesta alueesta.
Pokutian sijainti Ukrainan kartalla.
Pokutia on historiallis-maantieteellinen ylänköalue, jota rajaavat pohjoisesssa Dnestrjoki ja Poldian ylänkö, etelässä Prutjoki ja Alakarpatia, lännessä Stanyslavivin alanko ja idässä Kitsmanin alanko ja Sovytsiajoki. Pokutian alueen laajuus on idästä länteen enimmillään 100 kilometriä ja pohjoisesta etelään 25–40 kilometriä, ja sen pinta-ala on noin 3 000 neliökilometriä. Siellä on asukkaita noin 400 000. Alueen murteen puhujia on myös Alakarpatiassa. Nimitystä Pokutia on käytetty toisinaan Galitsian kaakkoiskulmasta, joka jää lounaassa olevan historiallisen Unkarin ja kaakossa olevan Moldavian väliin. Siihen on saatettu liittää myös Bukovina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pokutia Wikimedia Commonsissa
Lidköpingin kunta

| Lidköpingin kunta |
| --- | --- |
 vaakuna

Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Länsi-Götanmaan lääni
Maakunta:  Länsi-Götanmaa
Keskustaajama:  Lidköping
Kuntakoodi:  1494
Pinta-ala  ():  
 – Maa:  698,63 km²
Väkiluku (31.12.2021)  ():  40 460
 – Väestötiheys:  57,9 as./km²
 
 www.lidkoping.se 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lidköpingin kunnan alueella sijainneet pitäjät.
Torgbron Lidköpingissä.
Lidköpingin kunta (ruots. Lidköpings kommun) on Länsi-Götanmaan läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Länsi-Götanmaahan. Kunnan keskustaajama on Lidköping.
Kunnan maapinta-ala on 698,63 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 40 460 henkeä (31.12.2021).
Lidköpingin kunnan nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Läckön linna. Vänernin rannalla sijaitsee Lidköpingin satama.
Vuonna 2007 kunnassa oli 381,09 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 54,2 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Kuntajaon kehitys

Nykyinen kunta koostuu vanhasta Lidköpingin kaupungista ja 31 entisestä maalaiskunnasta. Vuoden 1952 kuntauudistuksessa muodostettiin seitsemän "suurkuntaa":
Järpås (Häggesled, Järpås ja Uvered)
Kållands-Råda (Kållands-Åsaka, Mellby ja Råda)
Norra Kålland (Gösslunda, Otterstad, Rackeby, Skalunda, Strö ja Sunnersberg)
Saleby (Härjevad, Trässberg ja Saleby)
Tun (Friel, Karaby ja Tun)
Vinninga (Hasslösa, Hovby, Lindärva, Norra Härene ja Sävare)
Örslösa (Gillstad, Lavad, Norra Kedum, Söne, Tranum, Tådene, Väla ja Örslösa)
Lidköpingin kaupunkiin uudistus ei vaikuttanut.
Kuntaliitokset Lidköpingin kuntablokissa suoritettiin jo vuonna 1969, jolloin edellä mainitut seitsemän maalaiskuntaa ja kaupunki yhdistettiin. Tuolloin lakkautettiin myös vuonna 1919 perustettu Järpåsin taajaväkinen yhdyskunta. Uusi kunta oli muodollisesti Lidköpingin kaupunki, kunnes se vuonna 1971 muutettiin Lidköpingin kunnaksi Ruotsin siirtyessä yhtenäiseen kuntamuotoon.
Väestönkehitys

| Lidköpingin kunnan väestönkehitys 1950–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1950 | 1950 |    | 32 545 | 32 545 |
| 1955 | 1955 |    | 32 936 | 32 936 |
| 1960 | 1960 |    | 32 745 | 32 745 |
| 1965 | 1965 |    | 33 475 | 33 475 |
| 1970 | 1970 |    | 34 916 | 34 916 |
| 1975 | 1975 |    | 34 625 | 34 625 |
| 1980 | 1980 |    | 35 061 | 35 061 |
| 1985 | 1985 |    | 35 212 | 35 212 |
| 1990 | 1990 |    | 35 801 | 35 801 |
| 1995 | 1995 |    | 36 769 | 36 769 |
| 2000 | 2000 |    | 36 802 | 36 802 |
| 2005 | 2005 |    | 37 380 | 37 380 |
| 2010 | 2010 |    | 38 048 | 38 048 |
| 2015 | 2015 |    | 39 009 | 39 009 |
| 2020 | 2020 |    | 40 328 | 40 328 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB).
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
| Tausta | Tarkempi jaottelu | Henkilöä (31> 12.2015) |  % |
| --- | --- | --- | --- |
| Ulkomaalaistaustaiset | Ulkomailla syntyneet | 3 472 | 8,9 |
| Ulkomaalaistaustaiset | Ruotsissa syntyneet, joiden molemmat vanhemmat syntyneet ulkomailla | 980 | 2,5 |
| Ruotsalaistaustaiset | Ruotsissa syntyneet, joiden vanhemmista toinen syntynyt Ruotsissa ja toinen ulkomailla | 1 877 | 4,8 |
| Ruotsalaistaustaiset | Ruotsissa syntyneet, joiden molemmat vanhemmat syntyneet Ruotsissa | 32 680 | 83,8 |
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 217 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,6 prosenttia kunnan väestöstä.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 3,7 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 267 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,8 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 190 089 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 104 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
0–17-vuotiaat: 19,9 %
18–64-vuotiaat: 59,4 %
65 vuotta täyttäneet: 20,7 %