stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Álex Palou
GP3-tulokset

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.
| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | Campos Racing | ESPFEA 12 | ESPSPR 20 | AUTFEA 14 | AUTSPR Kesk. | GBRFEA Kesk. | GBRSPR 13 | HUNFEA 19 | HUNSPR 18 | BELFEA 7 | BELSPR 5 | ITAFEA 7 | ITASPR 10 | RUSFEA 4 | RUSSPR 9 | BHRFEA Kesk. | BHRSPR 10 | ABUFEA 8 | ABUSPR 1 | 51 | 10. |
| 2016 | Campos Racing | ESPFEA 19 | ESPSPR 14 | AUTFEA 16 | AUTSPR 11 | GBRFEA 10 | GBRSPR 2 | HUNFEA 11 | HUNSPR 14 | GERFEA 16 | GERSPR 19† | BELFEA 13 | BELSPR 11 | ITAFEA 11 | ITASPR 7 | MALFEA 14 | MALSPR 19 | ABUFEA 10 | ABUSPR 5 | 22 | 15. |
Dimitsána

| Dimitsána Δημητσάνα |
| --- | --- |
 Dimitsánan kylä.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Dimitsána
 Koordinaatit: 37°35′44″N, 22°02′21″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Peloponnesos
Alueyksikkö:  Arkadia
Kunta:  Gortynía
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kylä
 – Kallikrates-koodi:  400301
Korkeus:  1 000 m
Väkiluku (2011):  763
 – Kylä­yhdys­kunta:  447
 – Kylä:  342
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  220 07
Suuntanumero(t):  27950
Rekisterikilpi:  TP
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dimitsána (kreik. Δημητσάνα) on Kreikan kylä sekä samanniminen Gortynían kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Δημητσάνας, Dimotikí Enótita Dimitsánas) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Arkadian alueyksikössä Peloponnesoksen alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 763 ja varsinaisen Dimitsánan kylän väkiluku 342 (vuonna 2011). Dimitsána on Gortynían kunnan kuntakeskus.
Dimitsánan vanhoja rakennuksia.
Dimitsána sijaitsee noin 1 000 metrin korkeudessa vuorenrinteellä Peloponnesoksen niemimaan keskiosissa, noin 31 kilometriä Trípolista luoteeseen ja noin 53 kilometriä Pýrgoksesta itään. Antiikin aikana samalla paikalla sijaitsi Teuthiin kaupunki. Nykyinen kylä oli 1800-luvulla Kreikan itsenäisyysliikkeen keskuksia. Nykyisin se on Kreikassa suosittu talvilomakohde. Kylän rakennuskanta koostuu pitkälti vanhoista perinteisistä kivirakennuksista.
Dimitsána oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Gortynían kunnaksi yhdessä Iraían, Kleítoraksen, Kontovázainan, Lagkádian, Trikólonoin, Trópaian ja Vytínan kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Dimitsánan kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Dimitsána | Dimitsána | 342 |
| Dimitsána | Karkaloú | 76 |
| Dimitsána | Filósofoksen luostari (Moní Aimyalón í Filosófou) | 7 |
| Dimitsána | Palaiochóri | 22 |
| Melissopétra | Melissopétra | 29 |
| Panagía | Panagía | 39 |
| Rádos | Rádos | 47 |
| Rizospiliá | Káto Rizospiliá | 18 |
| Rizospiliá | Rizospiliá | 33 |
| Zátouna | Márkos | 19 |
| Zátouna | Vlóngos | 7 |
| Zátouna | Zátouna | 45 |
| Zigovísti | Zigovísti | 79 |
Yhteensä: 763
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dimitsána Wikimedia Commonsissa
Idman (yritys)

Idman Oy oli suomalainen valaistukseen ja valaisimiin erikoistunut yritys, joka fuusioitui vuonna 2006 Philipsin Suomessa toimivaan tytäryhtiöön Philips Oy ja toimii nyt sen Luminaires-yksikkönä. Idman on yhä käytössä valaisinten tuotemerkkinä sekä Philipsillä että kiitotievalaisinten osalta ruotsalaisella Safe Groupilla.
Idman Oy:n perusti Karl Hjalmar Idman Poriin vuonna 1897 myymään lamppuja, lasitavaraa ja posliinia. 1920-luvulla yritys muutti Porista Helsinkiin ja aloitti vuonna 1928 tuotantotoiminnan yhtiönimellä Lampputehdas Oy. Vuonna 1937 ostettiin Neon-Teho-niminen yritys, joka fuusioitiin Idmaniin 1944. 1950-luvun taitteessa Idman työllisti noin 250 ihmistä Helsingissä, Mäkelänkatu 62:ssa Vallilassa ja Meritullinkatu 1:ssä Kruununhaassa.
Vuonna 1953 Idmaniin fuusioitui Paavo Tynellin perustama Taito Oy.lähde?
Tynellin lisäksi Idmanille suunnittelivat valaisimia muiden muassa Tapio Wirkkala, Maria Lindeman ja Mauri Almari.lähde?
Nykyisin Idmanin toiminta jatkuu Philipsin omistuksessa suuryhtiön valaistustekniikan keskuksena Pohjoismaissa.lähde? Idmanin Mäntsälässä sijainneen tehtaan Philips lopetti vuonna 2009. Se työllisti lopetusvaiheessa 170 ihmistä ja oli Mäntsälän suurin yksityinen työnantaja.
Idman Oy:n entinen lentokenttävalaisimiin erikoistunut osasto Vantaalla toimii nykyään osana ruotsalaista ADB Safegate Groupia. Idman-valaisimia on käytössä noin 400 lentokentällä ympäri maailmaa.
Historiaa > Hjalmar Idmanin aika

Helsinkiläissyntyinen 25-vuotias Hjalmar Idman (1872–1924) asui Porissa ja avasi asuntonaan toimineeseen puutaloon vuonna 1897 liikkeen, jossa alkoi myydä öljylamppuja sekä muuta lasi- ja posliinitavaraa, joidenkin lähteiden mukaan myös Saksasta tuotuja ravintolatarvikkeita. Pian hän halusi laajentaa vähittäiskaupasta tukkukauppaan ja myi vuonna 1919 myymälänsä Porissa ja muutti takaisin Helsinkiin.
Vuonna 1920 Hjalmar Idman perusti Oy E. Ahlström & Co Ab:n (nyk. E. Ahlström) yhdessä Einar Ahlströmin kanssa, jolla oli ennestään suuri lasi- ja posliinimyymälä Helsingin Roobertinkadulla. Samana vuonna Idman rekisteröi kuitenkin myös toisen yrityksen nimelle Hjalmar Idman Oy. Senkin 66 osakkaaseen kuuluivat Idmanin lisäksi Einar Ahlström ja Jalmari Ahlström. He avasivat liikkeen Aleksanterinkadun ja Mikonkadun kulmaan sekä pian myös Kuopioon ja Tampereelle, joissa toiminta jatkui kuitenkin vain 1920-luvun alkupuolen ajan. Idmanin nimeä kantava yritys myi pääasiassa kristallilasia, Ahlstömin taas puristelasia.
Hjalmar Idman kuoli 1924, mutta yrityksen toimintaa jatkoi hänen puolisonsa Astrid Idman, joka kuitenkin myi yrityksen omistuksen Einar Ahlströmille. Tämä muutti yrityksen nimen muotoon Idman Oy  vuonna 1928.
Historiaa > Ahlströmin omistuksessa

Idman Oy aloitti Saksasta tuotujen sähkötarvikkeiden myynnin 1930-luvun alkupuolella, samalla kun luopui ravintolatarvikkeista (jotka taas ovat yhä toimivan E. Ahlström Oy:n päätoimiala). Vuosikymmenen lopulla Idman alkoi myydä itse valmistamiaan hehkulamppuja ja koristevalaisimia ja tytäryritys Neonteho valomainoksia, joita piirtämään palkattiin sittemmin Idmanin valaisinsuunnittelijana tunnettu Mauri Almari. Jalmari Ahlströmin kuoltua 1944 Neonteho fuusioitiin Idman Oy:öön.
Sotien jälkeen Idman Oy hankki Holmanin pariskunnan perustaman varjostintehtaan ja puutyöpajan Helsingin Kruununhaan Meritullinaukiolta. Sodanjälkeisen materiaalipulan aikana siellä tehtiin lampunvarjostimia muun muassa vanhoista laskuvarjoista. Idmanille työskenteli jonkin aikaa lasisuunnittelijana tunnettu Gunnel Nyman, joka piirsi Idmanille huonekaluja ja varjostimia, samaan aikaan kun suunnitteli valaisimia Idmanin kilpailijalle Ornolle. Idmanin huonekalukauppa kävi huonosti, ja puutyöosaston päätuotteita olivat loisteputkivalaisinten kotelot. Osaston toiminta loppui pian.
Historiaa > 1950-luvulta 1970-luvulle

Vuonna 1953 Idman Oy osti enemmistöosuuden Paavo Tynellin Taito Oy:stä ja yhtiöiden valaisinverstaat yhdistettiin Tynellin tahdon vastaisesti. Hän ja useimmat muut Taidon ammattilaiset jäivät kuitenkin tekemään Idmanille, Tynell freelancerinä oman muotoilutoimistonsa kautta. Idmanin Suomen markkinoihin keskittyvä strategia aiheutti 1960-luvun alussa Taito-verstaan sulkemisen ja Idmanin tuotannon muuttamisen Helsingistä uusiin sarjavalmistukseen sopiviin tiloihin Mikkeliin.
Idmanin lentokenttävalaistusliiketoiminta sai alkunsa korkeiden savupiippujen varoituslampuista 1950-luvun alussa. Silloinen toimitusjohtaja Pentti Väisänen oli entinen sotilaslentäjä, ja Idman panosti ilmailuvalaistukseen uuden halogeenilampputekniikan avulla. Tuolloin kiitotien pintaan upotettavia valaisimia tehtiin vain Yhdysvalloissa, ja erään amerikkalaisvalmistajan kanssa tehdyllä yhteistyöllä Idmanista tuli niiden ensimmäinen valmistaja Euroopassa.
1960-luvun alkupuolen Idman Oy oli myös sähkötukku, kunnes taas keskityttiin vain valaistukseen. Kotivalaisimista yhtiön strategia kääntyi yhä enemmän ammattivalaistuksen, kuten katuvalojen suuntaan.
Historiaa > Omistajina Nokia, sitten AEG ja nykyisin Philips

Nokia osti Idman Oyn keväällä 1981 ja toi yhtiölle parempia tuotekehitysresursseja. Vuonna 1986 Nokia osti  myös SLO-Metalli Oy:n Mäntsälästä, joka muun sähkötarviketuotannon ohella oli perehtynyt muovisten valaisimien tekoon ostamalla 1983 loviisalaisen Sanka Oy:n. SLO-Metallin alkujuuret olivat Lennart Aralan (ent. Achander) Helsinkiin vuonna 1939 perustamassa valaisintehdas Metallivalmisteessa, joka muutti 1963 Mäntsälään ja siirtyi SLO:n omistukseen 1968.
Nokia myi Idman Oy:n 1993 saksalaisjätti AEG:lle. Jo seuraavana vuonna AEG luopui valaistusliiketoiminnasta ja sen mukana Idmanin omistajaksi tuli toinen elektroniikkajätti, hollantilainen Philips. Vuonna 2007 Philips yhdisti kaikki toimintonsa Suomessa Idman Oy:öön ja myi seuraavana vuonna lentokenttävalaistustoiminnan ruotsalaiselle Safe Groupille, jonka omistama Idman Airfield Lighting Oy toimii yhä Helsinki-Vantaan lentoaseman lähellä. Mäntsälän tehdas suljettiin 2009.
Aiheesta muualla

Idmanin vanha 113-sivuinen tuoteluettelo (Arkistoitu – Internet Archive)
Pörssitiedon esitys Idman Oy:n historiasta
Afrikanmustavaris

| Afrikanmustavaris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Varikset Corvus
Laji::  capensis
Kaksiosainen nimi
 Corvus capensis  Lichtenstein, 1823 
 Afrikanmustavariksen esiintymisalue.
Katso myös
   Afrikanmustavaris Wikispeciesissä   Afrikanmustavaris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Afrikanmustavaris (Corvus capensis) on varisten heimoon kuuluva afrikkalainen varpuslintu. Alalaji kordofanensis asuttaa Afrikan itäosaa Sudanin kaakkoisosista ja Eritrean pohjoisosista etelään aina Pohjois-Tansaniaan saakka. Nimialalaji capensis elää Angolan keskiosista, Länsi-Sambiasta ja Zimbabwesta Etelä-Afrikkaan, Swazimaahan ja Lesothoon, mahdollisesti myös Lounais-Mosambikissa.  Martin Lichtenstein kuvaili lajin holotyypin Hyväntoivonniemeltä  vuonna 1823.
Leino (etunimi)

Leino on suomalainen miehen etunimi. Vuoden 2019 loppuun mennessä se on annettu 407 henkilölle.
Tunnettuja nimenkantajia

Leino Hassinen (1924–2015), pappi, kirjailija ja Inkerin evankelisluterilaisen kirkon piispa
Leino Molander (1884–1957), toimitusjohtaja ja Dayton Vaaka Oy:n perustaja
Leino Pentzin (1881–1951), toimittaja, kansanopiston ja kauppakoulun johtaja ja kansakouluntarkastaja.
Van Allenin vyöhyke

Van Allenin vyöhykkeet
Van Allenin vyöhykkeet ovat Maan ympärillä olevia toroideja vyöhykkeitä, joissa on Maan magneettikentän vangitsemia suurienergisiä sähköisiä hiukkasia, elektroneja ja protoneja, eli plasmaa. Van Allenin vyöhykkeiden hiukkaset häiritsevät avaruuslaitteiden elektroniikkaa, esimerkiksi keinotekoisia satelliitteja. Kun Van Allenin vyöhykkeet ylilatautuvat Auringon purkausten takia, niiden hiukkasia sinkoaa maan ilmakehään aiheuttaen revontulia. Nimensä ne saivat yhdysvaltalaisen avaruustutkijan James Van Allenin mukaan.
Hiukkastiheys Van Allenin vyöhykkeillä.
Van Allenin vyöhykkeitä on kaksi. Ne kiertävät maata ja ulottuvat 65 asteen päähän päiväntasaajasta; napa-alueilla on reikä. Sisempi vyö on noin 1 000 – 6 000 kilometrin korkeudessa maanpinnasta ja koostuu lähinnä positiivisesti varatuista protoneista. Sen protonien energia on yli 100 megaelektronivolttia. Tämän sisemmän vyön alueella Maan magneettikenttä on huomattavasti voimakkaampi kuin ulomman.
Ulompi Van Allenin vyö on 10 000 – 65 000 kilometrin korkeudessa, voimakkaimmillaan 14 500 – 19 000 kilometrissä, ja koostuu lähinnä negatiivisesti varatuista elektroneista. Ulompi vyöhyke heikkenee nopeasti etäisyyden kasvaessa siten, että elektronin liike-energia E > 40 keV pienenee 100 kilometrin säteellä tuhatkertaisesti. Muutos johtuu aurinkotuulesta. Elektronien seassa on ioneja: protoneja, alfahiukkasia (heliumytimiä) ja happi-ioneja. Ionit tulevat luultavasti monista eri lähteistä Van Allenin vyöhön.
Van Allenin vyöhykkeiden olemassaolo oli ennustettu jo ennen satelliittien aikaa. Ne löydettiin yhdysvaltalaisten satelliittien Explorer 1:n 31. tammikuuta 1958 ja Explorer 3:n tekemistä mittauksista, joita tutki professori James Van Allen. Explorer 4 ja Pioneer 3 kartoittivat säteilyvyöhykkeiden muodon.
Maan ilmakehän takia Van Allenin vyöhykkeet ovat aina vähintään 200 kilometrin korkeudessa. Kolmen millimetrin paksuisella alumiinilla suojattu satelliitti vastaanottaa tällä alueella 2 500 rem (25 Sv) säteilyannoksen vuodessa. Kuulennolla tullut säteilymäärä oli pieni, koska nopeasti liikkunut kuualus ei ehtinyt vastaanottaa kyllin paljon säteilyä, ja aluksen kuori suojasi säteilyltä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
An explanation of the belts
Virsitaulu

Virsitaulu Zoetermeerissa, Alankomaissa
Virsitaulu on kirkon seinälle kiinnitetty taulu, johon ennen jumalanpalveluksen alkua merkitään niiden virsien numerot, jotka jumalanpalveluksen tai kirkollisen toimituksen aikana lauletaan.
Taulun ansiosta kirkossakävijät voivat laittaa virsikirjan väliin kirjanmerkin paikoilleen etukäteen ja näin nopeuttaa laulun aloittamista. Virsinumerot voivat myös olla painettuina papereille, jotka annetaan kirkossakävijöille ennen jumalanpalveluksen alkamista. Yleensä virsitaululle on merkitty kaikki jumalanpalveluksessa laulettavat virret säkeistöineen. Nykyään on kirkkoihin alkanut ilmestyä elektronisia virsitauluja, joihin heijastetaan kulloinkin vuorossa olevan virren numero, tai eri puolilla kirkkoa olevia näyttöjä, joille voidaan heijastaa luettelona kaikki virsien numerot.
Historia

Virsitaulut tulivat käyttöön 1500-luvulla. Alun perin tavallinen käytäntö oli kirjoittaa virren alkusäkeet taululle, mutta 1700-luvun alussa virsikirjan virsien numeroiden kirjoittamisesta tuli yleisempää. Suomessa kirkkoihin tulivat ensimmäiset virsitaulut 1600-luvun lopulla tai 1700-luvun alussa. Vuoden 1701 virsikirjassa, ns. Vanhassa virsikirjassa, virret oli numeroitu ja sen seurauksena numerotaulut yleistyivät kirkoissa.
Ruotsi-Suomessa virsitaulu saatettiin varustaa lampeteilla, jotta virsien numerot olisi helpompaa nähdä. Virsitaulujen kehyksiä saatettiin koristella samalla urkujen julkisivun tapaisesti ja tauluja saattoivat kehystää trumpetit, harput tai huilut, soittimet jotka esiintyvät Raamatussa. Uusklassismin aikaan kirkkoihin voitiin hankkia kaksi virsitaulua symmetrian vaatimuksen mukaisesti.
Joissakin kirkoissa Ruotsissa ja Suomessa oli ns. lukkarinpenkki kirkon kuorissa tai kuoriaidan reunassa. Se oli koroke, jolla lukkari, veisuunjohtaja istui. Lukkarinpenkissä oli yleensä virsitaulu, jossa oli tilaa yhden virren numerolle, jonka lukkari laittoi näkyville taululle virren alkaessa.
Kuvia virsitauluista

Abcoude
Kööpenhamina
East Kirkby
Szopienice
Tuupovaaran kirkon virsitaulu
Elektroninen virsitaulu saksalaisessa kirkossa
Käännös suomeksi
Kreikan–Turkin sota (1919–1922)

Kreikan–Turkin sota 1919–1922 käytiin Kreikan ja Turkin kansallisen liikkeen välillä ensimmäisen maailman­sodan jälkeen, toukokuusta 1919 lokakuuhun 1922, kun Osmanien valta­kunnan alueita suunniteltiin jaettavaksi maailman­sodan voittaja­valtioiden kesken. Turkissa sota tunnetaan Turkin itsenäisyys­sodan länsirintamana (turk. Batı Cephesi, osmaniksi Garb Cebhesi گرب جابهاسی‎), Kreikassa sen sijaan Vähän-Aasian sotaretkenä (kreik. Μικρασιατική Εκστρατεία) tai Vähän-Aasian katastrofina (kreik. Μικρασιατική Καταστροφή).
Välittömät syyt ja seuraukset

Kreikka aloitti sotaretkensä ennen kaikkea sen vuoksi, koska liittoutuneet, ennen kaikkea Ison-Britannian pääministeri David Lloyd George olivat luvanneet Kreikalle alue­laajennuksia ensimmäisessä maailman­sodassa hävinneen Osmanien valta­kunnan kustannuksella. Vihollisuudet alkoivat, kun Kreikan sotajoukot nousivat maihin Smyrnassa (nykyisessä Izmirissä) 15. toukokuuta 1919. Ne etenivät sisämaahan ja ottivat hallintaansa Anatolian länsi- ja lounaisosat, muun muassa Manisan, Balıkesirin, Aydınin, Kütahyan, Bursan ja Eskişehirin kaupungit. Turkin kansallinen liike sai kreikkalaisten etenemisen pysäytetyksi Sakaryan taistelussa vuonna 1921. Kreikan rintaman luhisti Turkin vastahyökkäys elokuussa 1922, ja sota käytännössä päättyi, kun turkkilaiset saivat vallatuksi takaisin Smyrnan, jossa samalla syttyi suuri tulipalo.
Sodan jälkeen Kreikan hallituksen oli myönnyttävä Turkin kansallisen liikkeen vaatimuksiin ja palautettava sotaa edeltäneet rajat, toisin sanoen palautettava Itä-Traakia ja Länsi-Anatolia Turkille. Liittoutuneet hylkäsivät Sèvresin rauhansopimuksen ja alkoivat neuvotella Turkin kansallisen liikkeen kanssa Lausannessa uudesta rauhansopimuksesta. Lausannen rauhansopimus tunnusti Turkin tasavallan itsenäisyyden, ja sen alueisiin kuuluivat Vähä-Aasia, Istanbul (Konstantinopoli) ja Itä-Traakia. Kreikan ja Turkin hallitukset sopivat suuren väestönvaihdon toimeenpanemisesta.
Tausta > Kreikkalainen nationalismi

Yhtenä aiheena sodan aloittamiseen oli yritys toteuttaa Megali idea, joka oli kauan ollut kreikkalaisen nationalistien keskeisenä tavoitteena. Megali idea oli irredentistinen pyrkimys muodostaa suur-Kreikka, joka ulottuisi Egeanmeren kummallekin puolelle ja joka käsittäisi nekin kreikkalaisten asuttamat alueet, jotka olivat jääneet alun perin varsin suppean Kreikan kuningas­kunnan ulkopuolelle. Siitä saakka kun Kreikka oli itsenäistynyt osmanien valtakunnasta vuonna 1830, Megali idealla oli suuri merkitys Kreikan politiikassa. Kreikkalaiset poliitikot olivat pitäneet monia puheita ”Kreikan kuningas­kunnan laajenemisen historiallisesta välttä­mättö­myydestä”. Esimerkiksi kreikkalainen poliitikko Iohannis Kolettis ilmaisi ajatuksen Kreikan kansalliskokouksessa vuonna 1844 seuraavasti: ”Hellenismillä on kaksi suurta keskusta. Ateena on kuningaskunnan pääkaupunki. Konstantinopoli on suuri pääkaupunki, Kaupunki, kaikkien kreikkalaisten unelma ja toivo.”
Megali idea ei ollut pelkästään 1800-luvun nationalismin tuote. Tietyssä mielessä sillä oli syvät juuret monien kreikkalaisten uskonnollisessa tietoisuudessa. Tavoitteena oli palauttaa Konstantinopoli kristityille ja herättää henkiin kristitty Itä-Rooman (Bysantin) valtakunta, joka oli tuhoutunut vuonna 1453. Siitä lähtien Hagia Sofian ja kaupungin palauttaminen kristityille oli sukupolvesta toiseen ollut jatkuvasti Kreikan ortodoksi­kristittyjen hartaana toiveena. Paitsi Konstantinopolia, Megali idea koski monia muitakin kreikkalaisten vanhastaan asumia alueita kuten Kreetaa, Thessaliaa, Epeirosta, Makedoniaa, Traakiaa, Egeanmeren saaria, Kyprosta, Vähän-Aasian länsirannikkoja ja Pontosta Mustanmeren rannalta. Monet näistä alueista liitettiinkin Kreikkaan vuosien 1912–1913 Balkanin sotien tuloksena tai jo aikaisemmin, ei kuitenkaan Vähän-Aasian alueita, jotka olivat kautta aikojen olleet oleellinen osa kreikkalaista maailmaa ja joissa kreikkalainen kulttuuri oli vallitsevana. Kreikkalaiset olivatkin asuneet siellä jo tuhansia vuosia, kun taas turkkilaiset olivat saapuneet alueelle vasta 1100-luvulta lähtien, heistä ensimmäisinä seldžukit.
Tausta > Kreikan kansallinen skisma

Kreikan kansallinen skisma oli ennen ensimmäistä maailmansotaa muodostunut kreikkalaisen politiikan ja yhteiskunnan jyrkkä jakautuminen kahteen leiriin, joista toista johti Eleftherios Venizelos, toista kuningas Konstantin I. Kiistat kärjistyivät, kun oli päätettävä siitä, kummalle puolelle Kreikka asettuisi maailmansodassa.
Yhdistynyt kuningaskunta oli toivonut, että strategiset harkinnat saisivat Konstantinin liittymään sotaan liittoutuneiden puolelle, mutta kuningas kannattajineen piti tiukasti kiinni puolueetto­muudesta varsinkin niin kauan kuin sodan lopputulosta oli vaikea ennakoida. Lisäksi perhesiteen ja tunnesyyt tekivät Konstantinille vaikeaksi päättää, kumpaa puolta hänen olisi sodassa tuettava. Vaikeuksia lisäsi vielä, kun Turkki ja Bulgaria, jotka molemmat olivat Kreikalle vihamielisiä ja hautoivat kostoa, liittyivät keskusvaltoihin. Kuningatar Sofian mukaan Konstantinilla oli edelleen mielessään unelma ”marssia Hagia Sofian suureen kaupunkiin (Konstantinopoliin) Kreikan armeijan johtajana”, ja ilmeisesti kuningas oli valmis liittymään sotaan osmaneja vastaan. Tähän hän oli kuitenkin valmis vain sillä edellytyksellä, että Konstantinopolin valtaus olisi mahdollista ilman liian suuria riskejä.
Vaikka Konstantin päätti pysyä puolueettomana, pääministeri Venizelos oli jo sodan alkuvaiheessa päätynyt siihen tulokseen, että Kreikan etuja palvelisi paremmin liittyminen Ententeen ja liittoutuneiden kanssa käytävät diplomaattiset neuvottelut, joilla valmistettaisiin tietä mahdollista voittoa seuraaville neuvotteluille. Venizeloksen ja kuninkaan väliset erimielisyydet saivat heidät keskenään katkeraan henkilö­kohtaiseen riitaan, joka levisi heidän kannattajilleen ja laajemmalle kreikkalaiseen yhteis­kuntaan. Kreikka jakautui kahteen jyrkästi vastakkaiseen poliittiseen leiriin, ja lopulta Venizelos muodosti oman hallituksensa Pohjois-Kreikkaan ja pakotti lopulta liittoutuneiden tuella kuninkaan eroamaan. Toukokuussa 1917, Konstantinin lähdettyä maanpakoon, Venizelos palasi Ateenaan ja liittyi Ententeen. Vaikka Kreikan sotajoukotkin olivat jakautuneet monarkian kannattajiin ja ”venizelismin” tukijoihin, ne ryhtyivät osallistumaan sotatoimiin Bulgariaa vastaan maiden välisellä rajalla.
Sotaan liittyminen ja sitä edeltävät tapahtumat jättivät jälkeensä syvän poliittisen ja yhteis­kunnallisen kahtiajaon sodan­jälkeiseen Kreikkaan. Maan huomattavimmat poliittiset ryhmittymät, venizelistiset liberaalit ja rojalistit, jotka jo ennen sotaa olivat olleet pahoin riidoissa keskenään, alkoivat yhä enemmän vihata toisiaan. Molemmat puolueet pitivät toistensa ensimmäisen maailmansodan aikaisia toimia poliittisesti tuomittavina ja maanpetoksellisina. Tämä vihamielisyys levisi laajalle kreikkalaiseen yhteiskuntaan, mikä ratkaisevasti vaikutti Vähän-Aasian sotaretken epäonnistumiseen ja moniin yhteiskunnallisiin levottomuuksiin maailmansotien välisenä aikana.
Kreikkalaisten eteneminen

Kreikan–Turkin sota voidaan jakaa kolmeen vaiheeseen. Ensimmäisessä vaiheessa, joka kesti toukokuusta 1919 lokakuuhun 1920, kreikkalaiset nousivat maihin Vähässä-Aasiassa ja ottivat haltuunsa koko Egeanmeren rannikon. Toiselle vaiheelle, joka kesti lokakuussa 1920 elokuuhun 1921, olivat ominaisia kreikkalaisten hyökkäystoimet yhä pidemmälle sisämaahan. Kolmas ja viimeinen vaihe kesti elokuuhun 1922, jolloin strateginen aloite oli siirtynyt turkkilaisille, jotka suorittivat menestyksellisen vastahyökkäyksen.