stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Panzerkampfwagen VII Löwe

| Panzerkampfwagen VII Löwe |
| --- | --- |
 Havainnekuva Löwestä (Schwerer).
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Saksa
Tekniset tiedot
Tyyppi:  superraskas panssarivaunu
Pääase:  8,8 cm KwK 43 10,5 cm L/70
Muu aseistus:  1 konekivääri
Miehistö:  5 (komentaja, ajaja, ampuja, lataaja, radisti)
Panzerkampfwagen VII Löwe (suom. leijona) oli Natsi-Saksan suunniteltu superraskas panssarivaunu, jonka oli tarkoitus korvata Tiger-vaunu. Kruppin helmikuussa 1942 aloitettu projekti ei koskaan edennyt suunnitteluvaihetta pidemmälle, ja se hylättiin toukokuussa 1942. Vaunu päätettiin korvata Porschen Maus-vaunulla, mutta sitäkään ei lopulta valmistettu kuin kaksi prototyyppiä.
Superraskaiden vaunujen kehitysohjelma alkoi jo varhain vuonna 1941 vastauksena Neuvostoliiton suunnitelmille (KV-sarja). Marraskuussa 1941 määriteltiin, että uudessa vaunussa olisi 140 millimetrin etupanssari, 100 millimetrin sivupanssari ja sen massa olisi 90 tonnia. Voimanlähteenä olisi torpedoveneen Daimler-Benzin 1000 hevosvoiman moottori. Krupp määrättiin laatimaan suunnitelma vaunusta alkuvuodesta 1942. Suunnitelma perustui Kruppin aiempaan VK7001 (Tiger-Maus) -suunnitelmaan, joka kilpaili Porschen ensimmäisten Maus-suunnitelmien kanssa.
VK7201-suunnitelmaan kuului kaksi eri versiota, joita kutsuttiin epävirallisesti nimillä Leichter Löwe (kevyt leijona) and Schwerer Löwe (raskas leijona). Kaikkiaan vaunusta on kuusi eri suunnitelmaa:
Leichter Löwe: paino 76 tonnia, etupanssari 100 millimetriä, 10,5 senttimetrin L/70-tykki, vaunun torni on sijoitettu takaosaan, huippunopeus 27 km/h. Maaliskuussa Adolf Hitler määräsi keskittymään raskaamman vaunun kehitykseen.
Schwerer Löwe: paino 90 tonnia, etupanssari 120 millimetriä, 10,5 senttimetrin L/70-tykki, torni on sijoitettu vaunun keskelle, huippunopeus 23 km/h. Hitler määräsi etupanssarointia lisättäväksi 140 millimetriin ja aseeksi 150 millimetrin L/40-tykin.
Schwerer Löwe hylättiin Mausin eduksi.
Suunnitelma elvytettiin vielä Tiger II:n suunnittelun aikaan eversti Fichtnerin ehdotuksesta. Tässä suunnitelmassa aseeksi olisi tullut 8,8 senttimetrin KwK L/71.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panzerkampfwagen VII Löwe Wikimedia Commonsissa
Saksan asevoimien panssariajoneuvot toisessa maailmansodassa
| --- | --- |
Panssarivaunut: Panzer I • Panzer II • Panzer III • Panzer IV • Panther • Tiger • Tiger II • Panzer 35(t) • Panzer 38(t)
Telatykistö: Wespe • Hummel • Grille • Panzerwerfer • sIG 33 • Wurfrahmen 40
Rynnäkkötykit: StuG III • StuG IV • StuIG 33 • StuH 42 • Brummbär • Sturmtiger
Panssarintorjuntavaunut: Panzerjäger I • Marder I • Marder II • Marder III • Hetzer • Jagdpanzer IV • Jagdpanther • Nashorn • Jagdtiger • Elefant
Puolitelavaunut: SdKfz 2 • SdKfz 4 • SdKfz 6 • SdKfz 7 • SdKfz 10 • SdKfz 11 • SdKfz 250 • SdKfz 251 • SdKfz 252 • SdKfz 253 • SdKfz 254
Panssariautot: SdKfz 221/22/23 • SdKfz 234 • ADGZ
Ilmatorjuntavaunut: Flakpanzer IV: Möbelwagen, Wirbelwind, Ostwind, Kugelblitz • Flakpanzer 38(t)
Prototyypit: Maus • E-sarja • Panther II • Waffenträger • Neubaufahrzeug • Sturer Emil
Suunnitelmat: Panzer VII Löwe • Panzer IX • Panzer X • Ratte • Monster
Love Fieldin lentoasema

Love Field on Dallasin keskustasta 10 kilometrin päässä sijaitseva lentoasema. Lentoasemaan kuuluu kaksi kiitotietä, 2 363 metriä pitkä 13L/31R ja 2 682 metriä pitkä 13R/31L. Kenttää käyttävät muun muassa Southwest Airlines ja Virgin America. Vuonna 2016 kentän läpi kulki yhteensä yli 15 miljoonaa matkustajaa.
Love Fieldin lentoasema on nimetty yhdysvaltalaisen upseerin Moss Lee Loven mukaan, joka kuoli harjoituslennolla syyskuussa 1913.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Love Fieldin lentoasema (Form 5010 PDF) (englanniksi)
Michael Huffington

| Michael Huffington |
| --- | --- |

Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Kalifornian 22. vaalipiiristä
 3. tammikuuta 1993 – 3. tammikuuta 1995  
Edeltäjä:  Bob Lagomarsino
Seuraaja:  Andrea Seastrand
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. syyskuuta 1947 (ikä 77) Dallas, Texas, Yhdysvallat
Puoliso:  Arianna Stassinopoúlou (vih. 1986; ero 1997)
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Tutkinnot:  Stanfordin yliopisto Harvardin yliopisto
Uskonto:  ortodoksinen kristitty
Roy Michael Huffington, Jr. (s. 3. syyskuuta 1947 Dallas, Texas, Yhdysvallat)  on yhdysvaltalainen HLBT-oikeuksien aktivisti ja republikaanisen puolueen poliitikko. Hän edusti Kalifornian 22. vaalipiiriä Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1993–1995. Hän erosi edustajainhuoneesta pyrkiessään epäonnistuneesti Kalifornian senaattoriksi marraskuun 1994 vaaleissa.
Huffington on avoimesti biseksuaali ja kuuluu ortodoksiseen kirkkoon. Hän oli naimisissa The Huffington Post -uutissivuston perustaneen toimittajan Arianna Huffingtonin kanssa vuosina 1986–1997. Pariskunta sai kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael Huffington Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  US Congress 
Muut:  SNAC
Halifax Mooseheads

| Halifax Mooseheads |
| --- | --- |

Perustettu:  1994
Kaupunki:   Halifax, Nova Scotia
Kotiareena:  Scotiabank Centre
– kapasiteetti:  10 595
Sarjataso:  QMJHL
Divisioona:  Rannikko
Värit:                     
Toimitusjohtaja:   Cam Russell
Päävalmentaja:   Sylvain Favreau
Mestaruudet:  Memorial Cup (2013)   QMJHL (2013)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Halifax Mooseheads on kanadalainen juniorijääkiekkojoukkue, joka pelaa Ligue de hockey junior majeur du Québecissa eli QMJHL:ssa. Joukkueen kotipaikka on Halifaxin kaupunki, joka sijaitsee Nova Scotian provinssissa.
Vuonna 1994 perustettu Mooseheads oli LHJMQ:n ensimmäinen Quebecin provinssin ulkopuolelta tullut seura.
Joukkue

| Maalivahti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 39 |  | Nick Cirka | L | 2008 | Westmount, Québec, Kanada |
|   |  | Jacob Steinman | L | 2004 | Toronto, Ontario, Kanada |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 5 |  | Brady Schultz | L | 2004 | Munroe, Connecticut, Yhdysvallat |
| 26 |  | Owen Phillips | R | 2006 | Hammonds Plains, Nova Scotia, Kanada |
| 51 |  | Eddy Doyle | L | 2007 | Tignish, Prinssi Edwardin saari, Kanada |
| 56 |  | Lincoln Waugh | L | 2006 | Summerside, Prinssi Edwardin saari, Kanada |
| 72 |  | Mathieu Taillefer | R | 2006 | Richelieu, Québec, Kanada |
|   |  | Justin Chiras | R | 2007 | Bedford, New Hampshire, Yhdysvallat |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 21 |  | Braeden MacPhee | R | KH | 2004 | Moncton, New Brunswick, Kanada |
| 48 |  | Liam Welsh | L | OLH | 2005 | Halifax, Nova Scotia, Kanada |
| 61 |  | Jake Todd | L | KH | 2005 | Beaver Bank, Nova Scotia, Kanada |
|   |  | Callum Aucoin | L | VLH | 2006 | Hammonds Plains, Nova Scotia, Kanada |
|   |  | Will Bent | R | OLH | 2008 | Dover, Massachusetts, Yhdysvallat |
|   |  | Shawn Carrier | L | VLH / KH | 2007 | Trois-Rivières, Québec, Kanada |
|   |  | Quinn Kennedy | L | KH | 2006 | Upper Tantallon, Nova Scotia, Kanada |
|   |  | Liam Kilfoil | L | KH | 2007 | Quispamsis, New Brunswick, Kanada |
|   |  | Luke McPhee | L | VLH | 2005 | Halifax, Nova Scotia, Kanada |
Lähde: EliteProspects
Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Sylvain Favreau
Apuvalmentaja: Liam Heelis
Apuvalmentaja: Brad MacKenzie
Maalivahtivalmentaja: Chuck Grant
Fysiikkavalmentaja: Chris Pierce
Huoltopäällikkö: Benji Newson
Toimitusjohtaja: Cam Russell
Apulaistoimitusjohtaja: Allie MacDonald
Kykyjenetsinnänjohtaja: Robert LeBlanc
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Halifax Mooseheadsin verkkosivut (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Länsi-Telus | Itä-Telus | Rannikko-Telus |
| Blainville-Boisbriand Armada | Baie-Comeau Drakkar | Acadie–Bathurst Titan |
| Drummondville Voltigeurs | Chicoutimi Saguenéens | Cape Breton Screaming Eagles |
| Gatineau Olympiques | Quebec Remparts | Charlottetown Islanders |
| Rouyn-Noranda Huskies | Rimouski Océanic | Halifax Mooseheads |
| Sherbrooke Phoenix | Shawinigan Cataractes | Moncton Wildcats |
| Rouyn-Noranda Huskies | Victoriaville Tigres | Saint John Sea Dogs |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Professorin kuutio

Virallinen Professorin kuutio (vasemmalla), V-kuutio 5 (keskellä) ja Eastsheen 5×5×5 (oikealla)
Professorin kuutio on mekaaninen pulmapeli, 5×5×5 -versio Rubikin kuutiosta. Sillä on yhteisiä ominaisuuksia sekä alkuperäisen 3×3×3 Rubikin kuution että 4×4×4 Rubikin koston kanssa, ja niiden ratkaisujen tietämisestä voi olla apua ratkaistaessa 5×5×5 kuutiota.
Ennätykset

Yksittäinen ratkaisu: 32,88s (Max Park)
Viiden keskiarvo: 36,46s (Max Park)
Käännös suomeksi
Kambodžan–Vietnamin sota

Kambodžan–Vietnamin sota käytiin vuosina 1978–1989. Se alkoi, kun Vietnam hyökkäsi Kambodžaan. Vietnam valtasi Kambodžan nopeasti, syrjäytti punakhmerien johtaman Demokraattisen Kamputsean ja perusti maahan Kamputsean kansantasavallan. Miehitys jatkui vuoteen 1989, jolloin Vietnam vetäytyi Kambodžasta. Sota jatkui tämän jälkeen sisällissotana punakhmerien ja vietnamilaismielisen Kamputsean kansantasavallan välillä. Rauhaan päästiin vuonna 1991.
Tausta

Kambodžan ja Vietnamin välit alkoivat huonontua 1975, kun Pol Potin johtamat punaiset khmerit nousivat valtaan. Punakhmerit eivät luottaneet Vietnamiin, mikä kärjisti maiden suhteita. Vuoden 1975 puolivälissä alkoivat rajakahakat. Kesäkuussa 1977 Vietnam ehdotti neuvotteluita rajariitojen ratkaisemiseksi, mutta Kambodža ei tähän suostunut. Joulukuussa Kambodža syytti Vietnamia aggressioista ja vaati vietnamilaisjoukkojen vetäytymistä. Vuoden 1978 alussa Kambodža katkaisi diplomaattisuhteensa Vietnamiin.
Punakhmerit sortivat jatkuvasti vietnamilaisperäisiä kansalaisia ja heitä sympatisoineita ihmisiä. Joukkosurmien määrä kasvoi toukokuussa 1978 yritetyn vallankaappauksen jälkeen. Vuoden 1978 aikana Vietnamissa päätettiin aloittaa sotilaalliset toimet Kambodžaa vastaan, ja maassa perustettiin joulukuussa Kamputsean kansallinen vapautusrintama.
Sota ja sen jälkeen

Vietnam hyökkäsi Kambodžaan 22. joulukuuta tavoitteena maan hallinnon Demokraattisen Kamputsean kukistaminen. Vietnamilaisten joukkoihin kuului 120 000 miestä, ja niitä tuki vahva tykistö. 17 päivää kestäneen salamasodan jälkeen Vietnam valtasi Phnom Penhin 7. tammikuuta 1979. Demokraattisen Kamputsean armeija pakeni Thaimaan rajan suuntaan, ja Vietnam perusti maahan Kamputsean kansantasavallan, jonka johtoon tuli Heng Samrin.
Vaikka Vietnam oli vapauttanut Kambodžan punakhmerien tyranniasta, suurin osa valtioista vastusti Vietnamin asettamaa nukkehallintoa, ja Pol Potin johtama Demokraattinen Kamputsea oli maan virallinen edustaja YK:ssa. Vietnamilla oli Kambodžassa noin 180 000 miehen joukot, ja vuoteen 1985 mennessä punaiset khmerit oli ajettu Thaimaan puolelle. Sieltä käsin he tekivät sissihyökkäyksiä ja asensivat maaseudulla tuhansia miinoja.
Vuonna 1986 Vietnam alkoi vetää joukkojaan pois ja samalla vahvistaa Kamputsean kansantasavallan omaa armeijaa. Syyskuussa 1989, 11 vuotta kestäneen miehityksen jälkeen, viimeiset vietnamilaisjoukot jättivät Kambodžan. Sota jatkui kuitenkin vielä tämän jälkeen sisällissotana punakhmerien ja vietnamilaismielisen hallituksen välillä. Lopulliseen rauhansopimukseen päästiin vuonna 1991. Lokakuussa 1991 YK:lle annettiin tehtäväksi valvoa rauhansopimuksen täytäntöönpanoa ja valmistaa maa vapaisiin vaaleihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kambodžan–Vietnamin sota Wikimedia Commonsissa
Maamiinoja sotamuseossa Kambodžassa.
Kestikievari

Ruotsalaisissa kartoissa käytetty kestikievarin merkki.
Kestikievari (ruots. gästgiveri) oli maaseudulla talo, jossa hevosilla matkustavat saattoivat yöpyä ja josta saattoi saada hollikyydin seuraavaan kievariin. Majataloista tuli kestikievareita osana kruunun vuonna 1734 perustamaa hollikyyditysjärjestelmää. Majatalojen kestitysvaatimukset poistuivat 1930-luvulla, jonka jälkeen majataloja alettiin yleisesti kutsua matkustajakodeiksi.
Ensimmäiset kestikievarit

Ensimmäinen kestikievarijärjestys annettiin 1649. Sen mukaiset kestikievarit perustettiin Suomeen 1600-luvun puolivälissä. Vastaavaa toimintaa oli ollut jo aiemminkin: Hämeen härkätiellä sijainneet Killala ja Krouvi tunnetaan 1300-luvulta. Lisäksi pappilat olivat majoittaneet säätyläisiä.
Ensimmäisiä kestikievareita ylläpitivät pappilat, myöhemmin niistä vastasivat vauraat talonpojat, jotka saattoivat toimia myös nimismiehinä. Kestikievarin isäntä ja hänen valitsemansa neljä renkiä oli vapautettu sotaväkipalveluksesta. Kestikievareissa pidettiin jatkuvaa tulta hellassa, jotta nälkäisille kievariin saapuneille matkustajille saataisiin mahdollisimman nopeasti syötävää. Kestikievareissa oli tarjolla alkoholijuomia, ja niitä valmistettiin myös itse (kotipoltto).
Kestikievarin pito oli kallista, ja se vaati talollisilta suuren työpanoksen. Kievareita koskivat useat säädökset mm. majoituksen, tarjottavan ruoan sekä juoman tason suhteen.
Hollikyyditysjärjestelmä

Majataloja on Suomessa ollut jo 1500-luvulta alkaen. Monista majataloista tuli kestikievareita, kun kruunun perustama hollikyyditysjärjestelmä 1734 yhdisti valtakunnan "kuninkaan teillä". Kestikievareiden tehtäväksi oli määrätty majoituksen ja ylläpidon lisäksi postin ja asiakkaiden kyydittäminen seuraavaan majataloon. Kun hevoset eivät riittäneet, maatilat velvoitettiin toimittamaan miehiä ja hevosia kievareihin. Sen ajan lain mukaan kaikki ne vieraat, jotka pystyivät maksamaan yöpymisestään, oli pakko ottaa vastaan. Kestikievareita tuli olla tienvarsilla kahden peninkulman (noin 20 kilometrin) välein, ja ne muodostivat verkoston. Talvisin kestikievarien käyttämät tiet merkittiin havuilla.
Kestikievarit 1900-luvulla

Kievari- ja kyytilaitos oli vilkkaimmillaan 1800-luvun alkupuolella, jolloin kievareita on ollut noin tuhatkunta.
Tie- ja vesirakennusten ylihallitus rakensi 1910-luvun alkuvuosina maantien Sodankylästä Ivaloon ja pystytti samalla reitin varrelle hirsirakenteisia kestikievareita eli majataloja talousrakennuksineen. Vuonna 1916 alettiin tehdä maantietä Ivalosta Petsamoon, ja reitin varrelle rakennettiin seuraavana vuonna 1917 kymmenen majataloa talousrakennuksineen. Valtion rakentamat majatalot suunnitteli arkkitehti Thure Hellström.
Kun valtio lopetti majataloilta kestitysvaatimukset 1930-luvun alussa, luovuttiin Suomessa yleisesti majatalo-nimikkeestä ja tilalle tulivat matkustajakodit. Kestikievareita vastaavat nykyaikana lähinnä huoltoasemien kahviot ja motellit. Ulkomailla kestikievareita vastasivat ennen majatalot. Nykyään niitä vastaavat hostellit ja pensionaatit.
Kestikievareita oli Lapissa 1950-luvulle. Hetan Majatalo Enontekiöllä sai heti sotien jälkeen Suomen viimeiset kestikievarioikeudet, ja ne olivat voimassa vuoteen 1955 saakka.
Kievarimuseot

Kestikievarimuseoita on Kallenautio Pirkanmaan Juupajoella ja Anjala Seuran ylläpitämä Ranta-Pukin kievarimuseo Anjalankoskella . Kestikievarikulttuuriin voi nykyisin eläytyä majoittumalla vielä maaseudulla tavattavissa majataloissa ja matkustajakodeissa.
Kievarimuseot > Kestikievarin rakennus

Kestikievarin kyyditysten taksataulukkojen tuli olla näkyvillä kestikievarin seinällä. Kestikievareissa piti olla päiväkirjat, johon vieraileva matkustaja pystyi kirjaamaan kestikievarin puutteita. Kestikievarirakennus suositeltiin maalattavaksi punaisella värillä. Kestikievarissa tuli olla tallirakennus matkustajien hevosia varten. Kyyditys varahevosilla oli kalliimpaa kuin ajoon varatuilla hevosilla.
Kievarimuseot > Hollimiehet

Hollimiehet olivat ajureita, joiden tuli olla heti valmiita lähtemään kyyditsemään vieraita uuteen paikkaan eli antamaan hollikyytiä. Hollimiesten vaihtovuorot olivat kaksi kertaa viikossa. Jos kestikievarin kaikki hollimiehet olivat ajossa, kestikievarin isännän tuli kuljettaa vieraat heidän haluamaansa paikkaan (seuraavaan kestikievariin).
Aiheesta muualla

Kestikievari – paikka lähdön ja perillepääsyn välillä (Arkistoitu – Internet Archive) Rakennusperinto.fi.
Kievarimuseo, Kouvola (Arkistoitu – Internet Archive)
Museomajatalo, Kouvola
1700-luvulta peräisin oleva Trömperin kestikievari
Irving Mills

Irving Mills (16. tammikuuta 1894 – 21. huhtikuuta 1985) oli yhdysvaltalainen musiikkituottaja, manageri ja sanoittaja. Hän toimi myös joskus salanimellä Joe Primrose.
Mills syntyi New Yorkissa venäjänjuutalaiseen perheeseen, joka oli muuttanut Odessasta. Hän työskenteli Philadelphiassa musiikin kustantaja Leo Feistin yhtiössä, kunnes vuonna 1919 perusti veljensä Jackin kanssa oman yrityksensä, Mills Musicin. Vuoteen 1965 mennessä yhtiöstä oli tullut maailman suurin itsenäinen musiikinjulkaisija. Mills Musicin tukemia artisteja olivat muun muassa Cab Calloway, Benny Carter, Fletcher Henderson, Jimmie Lunceford ja Don Redman.  Vuosina 1926–1939 Mills toimi Duke Ellingtonin managerina ja hankki tälle muun muassa läpimurtoon johtaneen paikan New Yorkin Cotton Clubin vakio-orkesterina.
Sanoituksia

Manageriuransa ohella Mills myös sanoitti musiikkia. Hänet merkittiin sanoittajaksi (tai toisinaan säveltäjäksi) noin viiteenkymmeneen Ellingtonin julkaisemaan kappaleeseen. Monet Ellingtonin yhtyeen muusikot ovat kyseenalaistaneet sen, missä määrin Mills oikeasti osallistui osan kappaleista tekemiseen, mutta Ellington puolusti Millsin näkökantaa, että tämä ansaitsi tunnustuksen, jos ei muusta, niin ainakin tuotantoprosessin aikana tarjoamistaan parannusehdotuksista ja orkesterin jatkuvasta mainostamisesta. Mills sanoitti muun muassa seuraavat kappaleet:
”When My Sugar Walks down the Street” (1924)
”Minnie, the Moocher” (1931)
”Mood Indigo” (1931)
”It Don’t Mean a Thing (If It Ain’t Got That Swing)” (1932)
”Sophisticated Lady” (1933)
”Moonglow”(1934)
”Solitude” (1935)
”In a Sentimental Mood” (1935)
”Caravan” (1936)
Yön timantit

| Yön timantit> Démanty noci |
| --- | --- |
 Yön timantit -elokuvajuliste
Ohjaaja:  Jan Němec
Käsikirjoittaja:  Ladislav Fuks(romaani) Ladislav Fuks Juraj Herz
Tuottaja:  Jan Procházka
Säveltäjä:  Vlastimil Hála Jan Rychlík
Kuvaaja:  Jaroslav Kučera Miroslav Ondříček
Leikkaaja:  Miroslav Hájek
Tuotantosuunnittelija:  Oldřich Bosák
Lavastaja:  Oldřich Bosák
Pääosat:  Ladislav Jánsky Antonín Kumbera Ilse Bischofová
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Tšekkoslovakia
Tuotantoyhtiö:  Ceskoslovenský Filmexport
Ensi-ilta:   25. syyskuuta  1964
Kesto:  67 minuuttia
Alkuperäiskieli:  tšekki
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Tšekin elokuva-arkisto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yön timantit (tšek. Démanty noci) on tšekkiläisen Jan Němecin ohjaama vuonna 1964 ilmestynyt esikoiselokuva. Sitä pidetään yhtenä tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon keskeisistä elokuvista. Arnošt Lustigin omaelämäkerrallisesta romaanista Pimeydellä ei ole varjoa (tšek. Tma nemá stín) sovitettu elokuva kertoo kahdesta nuorukaisesta, jotka pakenevat keskitysleirille matkaavasta kuljetusjunasta.
Tuotanto

Yön timantit on kuvattu pääosin käsivarakameralla. Poikien iho, hiki ja lika nähdään erikoislähikuvissa. Elokuvassa on hyvin vähän dialogia, ensimmäisen 15 minuutin aikana ei lainkaan. Suoraviivaisen kerronnan katkaisevat takaumat, muistot, ennusteet ja unet. Välillä Němec näyttää useita mahdollisia vaihtoehtoja samasta tilanteesta osoittamatta mikä niistä todella tapahtui.
Elokuva perustuu käsikirjoittaja Arnošt Lustigin omiin kokemuksiin. Hän pakeni keskitysleirijunasta kuten elokuvan pojat, saatiin kiinni pakomatkan aikana kolme kertaa ja tuomittiin jokaisella kerralla kuolemaan.
Jan Němec oli jopa kokeellisen tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon tekijöiden joukossa yksi kokeellisimmista ohjaajista. Hänen elokuvansa käsittelevät ympäröivän todellisuuden sijasta ihmisen sisäistä kokemusta, muistia ja näiden häilyvyyttä. Němec on itse kertonut, että Yön timantteihin vaikuttivat William Faulknerin kerronnan monikerroksisuus, Alain Resnaisin muistia käsittelevät elokuvat, Robert Bresson ja Salvador Dali, jonka Andalusialaiseen koiraan (1928) Yön timanteissa viitataan suoraan.
Juoni

Kaksi poikaa pakenee junasta. Heillä on päällään takit, joihin on maalattu suuret valkeat kirjaimet ”KL”, mikä tarkoittaa, että heitä on oltu viemässä keskitysleirille. Pojat harhailevat metsässä. Näemme poikien pakomatkan ja toisen pojan muistoja ja hallusinaatioita. Pojat löytävät maatalon, jossa on nainen. Nuorempi poika menee sisään. Näemme miten hän sekä tappaa että raiskaa naisen ja lopulta miten poika saa naiselta palan leipää ja menee ulos. Pojat jatkavat pakomatkaansa.
Vanhojen saksaa puhuvien miesten ryhmä lähtee metsästämään poikia ja saa heidät lopulta kiinni. Miehet juhlivat poikien kiinni saamista syömällä ja juomalla. Paikalle tulee miesryhmän johtaja, joka määrää pojat ammuttavaksi. Heidät joko ammutaan tai ei ammuta, molemmat mahdolliset loput näytetään.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ladislav Jánsky  | … |  1. poika  |
|  Antonín Kumbera  | … |  2. poika  |
|  Irma Bischofova  | … |  nainen  |
Vastaanotto

Yön timantit on yksi tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon keskeisistä elokuvista. Vaikka sitä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista tšekkiläisistä elokuvista, Němec tai Yön timantit eivät ole kansainvälisesti yhtä tunnettuja kuin esimerkiksi Věra Chytilová tai Milos Forman.
Kuinkas sitten kävikään? (animaatio)

| Kuinkas sitten kävikään?> Hur gick det sen? |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jaromir Wesely
Käsikirjoittaja:  Tove Jansson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Tuotantoyhtiö:  SFI Svenska Filminstitutet
Ensi-ilta:  1993
Kesto:  11 min
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
SFDb
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuinkas sitten kävikään? (ruots. Hur gick det sen?) on Tove Janssonin kirjoittamaan samannimiseen kuvakirjaan perustuva ruotsalainen lyhytanimaatio, joka on valmistunut vuonna 1993. Sen animoi Jaromir Wesely, joka oli aiemmin tehnyt animaatiosovituksen myös Janssonin toisesta kuvakirjasta Kuka lohduttaisi Nyytiä?. Molemmat lyhytanimaatiot seuraavat alkuteoksia uskollisesti kuva kuvalta.
Kuinkas sitten kävikään? -animaation ruotsinkielisessä alkuperäisversiossa Tove Jansson itse toimii kertojana. Suomenkielisessä jälkiäänityksessä kertojana toimii näyttelijä Elina Salo. Suomenkielinen kerronta noudattaa muutoin Hannes Korpi-Anttilan kirjansuomennosta, mutta ”Hommuli” on muutettu Hemuliksi ja ”Vilivinkka” Vilijonkaksi vastaamaan myöhempien muumiteosten suomennoksia. Toisin kuin Kuka lohduttaisi Nyytiä?, tämä animaatiosovitus ei sisällä laulua, mutta taustalla soi Erna Tauron säveltämä pianomusiikki.
Rosa ’St. Nicholas’

| Rosa ’St>  Nicholas’ |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Rosoideae
Suku::  Ruusut Rosa
Lajikeryhmä::  Rosa Damascena
Lajike::  Rosa ’St. Nicholas’
Katso myös
   Rosa ’St. Nicholas’ Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rosa ’St. Nicholas’ on Rosa Damascena-ryhmään eli kesädamaskonruusuihin kuuluva ruusulajike, jolle on  tunnusomaista puolikerrannaiset, vaalean ruusunpunaiset, kulhomaiset kukat. Kukat ovat 6-8 kukan tertuissa.