Talvipalatsi
1800-luku > Aleksanteri I:n ja Nikolai I:n aika 1801–1855 > Keisariperheen yksityiset tilat

Talvipalatsin yksityishuoneistot sijaitsevat palatsin länsisiivessä. Keisariperheen jäsenten yksityishuoneisiin pääsi tavallisesti Saltikov-sisäänkäynnin kautta, joka oli varattu vain keisarin, keisarinnan sekä suuriruhtinaiden ja suuriruhtinattarien käyttöön. Toinen sisäänkäynti oli erillisen kuutiomaisen kuistin kautta, joka oli Nevan puoleisen julkisivun länsipäässä. Pohjakerroksesta sinne pääsee Lokakuun portaikosta, joka tunnettiin aiemmin nimellä "Hänen majesteettinsa oma sisäänkäynti" (pohjakartan 36). Tämä kaksinkertainen keisarillinen portaikko oli toissijainen sisäänkäynti yksityisasuntoihin, ja se tarjosi kätevämmän reitin palatsin pohjakerrokseen ja yksityissisäänkäyntiin kuin muodollisempi ja seremoniallisempi julkinen reitti edustushuoneistojen läpi. Vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen aikana tämä oli sisäänkäynti, jonka kautta vallankumoukselliset pääsivät palatsiin pidättääkseen väliaikaisen hallituksen pienessä Valkoisessa ruokasalissa. Siitä lähtien se on tunnettu Lokakuun portaikkona, ja siinä on tapahtumasta muistolaatta. Koostaan ​​ja loistokkuudestaan ​​huolimatta Lokakuun portaikko oli toissijainen portaikko, ja Jordan portaikko oli tärkein.
Palatsin muodollisimmista huoneista yksityisiin asuntoihin päästään rotundan (pohjakartan 26) eli pyöreän aulan kautta, joka toimi keisarin vastaanotto- ja odotushuoneena. Toinen sisäänkäynti on Malakiittisalista, joka toimi sekä yksityisenä että juhlasalina ja oli usein kokoontumispaikka keisarillisten kulkueiden alkaessa viereisestä Arabialaisesta salista, joka johti tärkeimpiin edustusasuntoihin – erityisesti keisarisuvun häiden yhteydessä. Keisarinna puki muodollisesti Romanov-suvun morsiamet hääasuun Malakiittisalissa.
Keisarinna Maria Fjodorovna rakennutti pääpihan keskelle vuonna 1885 puutarhan (kartta 32), joka oli aiemmin ollut mukulakivialue, josta puuttui kasvillisuus. Hoviarkkitehti Nikolai Gornostajev suunnitteli puutarhan, jota ympäröi graniittisokkeli ja keskellä suihkulähde. Pihalle istutettiin puita ja palatsin seinävierille laitettiin kalkkikivilaatoitus.
Vuoteen 1917 asti tämä yksityissiipi oli kuin oma erillinen talo palatsissa; keisariperhe käytti sitä aina Talvipalatsissa asuessaan. Vuonna 1837 tapahtuneen suuren tulipalon jälkeen, jolloin valtaosa palatsista tuhoutui, yksityisasunnot rakennettiin uudelleen eri kertaustyylisiksi niitten asukkaiden, Nikolai I:n lähisukulaisten, maun mukaisiksi. Seuraavien kolmen keisarin aikana tehtiin paljon sisustus- ja muutostöitä, mutta pohjakaava pysyi ennallaan.
Nikolai I:n ja keisarinna Aleksandra Fjodorovnan asunnot olivat palatsin luoteiskulmassa, sviitissä, jossa hallitsija on perinteisesti asunut Katariina Suuren ajoista lähtien. Aleksanteri III perheineen ei asunut Talvipalatsissa vaan turvallisemmissa Anitškovin ja Hatsinan palatsissa. Katariina Suurella oli ollut täällä valtaistuinsalinsa, ennen kuin arkkitehti Giacomo Quarenghi sai päätökseen suuremman Yrjönsalin rakentamisen itäsiipeen vuonna 1787. Palatsin sisustus muuttui Francesco Bartolomeo Rastrellin 1780-luvulla suunnittelemasta koristeellisesta rokokoosta yksinkertaisemmaksi uusklassiseksi sisustukseksi, joka vallitsee edelleen edustushuoneissa. 

Vuoden 1837 tulipalon jälkeen keisari Nikolai I oli vastuussa palatsin nopeasta jälleenrakentamisesta. Hän vaati, että julkisivu pysyy ennallaan, mutta salli suuria osia sisätiloista suunniteltaviksi uudelleen erilaisiin tyyleihin ja niiden käyttäjien maun mukaisiksi, mikä johti siihen että palatsin kuvattiin "1800-luvun palatsiksi, joka on saanut inspiraationsa 1700-luvun rokokootyylistä."
Palatsin uudelleenrakentamiseen palkattiin useita merkittäviä arkkitehteja: Vasili Stasov, jonka tehtävänä oli rakennuttaa edustushuoneet uudelleen identtisiksi tai samankaltaisiin tyyleihin kuin ennen ja Aleksandr Brjullov, jonka suunnittelutyö liittyi yksityisasuntoihin.
Palatsin jälleenrakentamiseen osallistuneet arkkitehdit pystyivät hyödyntämään rakennustekniikkaa, joita Rastrellin ja Quarenghin alkuperäisissä suunnitelmissa 1700-luvulla ei vielä ollut. Tulipalon jälkeen havaittiin, että suuri määrä puurakenteita katoissa ja niiden väliset liian ahtaat tuuletusaukot olivat olleet yksi syistä, miksi tuli oli levinnyt niin dramaattisesti. Jotta tämä ei toistuisi, kattorakenteissa käytettiin laajamittaisesti terästä barokin aikaisten tilojen kattojen valtavien jännevälien tukemiseen ilman tukipilareita.
Arkkitehti Andrei Stackenschneider palkattiin 1850-luvulla toteuttamaan monia projekteja palatsissa mm. Paviljonkisalin suunnittelu vuonna 1858 Pienessä Eremitaašissa ja edustushuoneitten suunnittelu vuonna 1860 Suuressa Eremitaašissa. Talvipalatsi sähköistettiin vuonna 1885. Ensimmäinen tila, jossa sähkövaloa kokeiltiin Aleksanteri III:n käskystä oli Yrjönsali.