stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edward Bernays
Eräitä merkittäviä asiakkaita ja kampanjoita > Dixie Cup pahvimukit

1930-luvulla Bernays palkattiin lisäämään Dixie Cup -pahvimukien myyntiä.
Bernays hyödynsi markkinoinnissa tautien pelkoa. Hän perusti komitean "Committee for the Study and Promotion of the Sanitary Dispensing of Food and Drink". Pitkän ja monimutkaisen nimensä vuoksi se kuulosti hallituksen komitealta. Komitea totesi raportissaan, että lasien jakaminen oli epähygieenistä.
Sitten Bernays käynnisti mainoskampanjan, jossa korostettiin kertakäyttömukien hygieenisyyttä. "Yksikään huuli ei ole koskaan koskettanut Dixie-mukin reunaa ennen kuin se osuu sinun huuliisi".
Eräitä merkittäviä asiakkaita ja kampanjoita > Tupakka

1920-luvun lopulla naiset eivät juuri polttaneet tupakkaa, ainakaan julkisesti.
American Tobacco Companyn johtaja George Washington Hill palkkasi Bernaysin markkinoimaan tupakkaa naisille.
Hill valitti, että yhtiö menettää puolet markkinoista, koska naisten tupakointi on miesten mielestä tabu.
Eräitä merkittäviä asiakkaita ja kampanjoita > Tupakka > Tupakka laihdutuskeinona

Aluksi Bernays pyrki lisäämään naisten halua tupakoida esittämällä sen laihdutuskeinona.
Ajatuksena oli, että on parempi polttaa tupakka kuin syödä makeisia tai jälkiruokia.
Tätä sanomaa levitämään palkattiin hoikkia julkkiksia.
Eräitä merkittäviä asiakkaita ja kampanjoita > Tupakka > Vapauden soihdut

Bernays palkkasi nuoria naisia polttamaan tupakkaa julkisesti vuoden 1929 pääsiäismarssilla New Yorkissa. Bernaysin sihteeri Bertha Hunt esiintyi naisasianaisena tällä Torches of Freedom -marssilla. Seuraavan päivän New York Times kertoi etusivullaan naisten polttavan tupakkaa naisten vapautumisen merkkinä otsikolla Group of Girls Puff at Cigarettes as a Gesture of “Freedom”. Sama tarina julkaistiin kymmenissä muissa amerikkalaisissa lehdissä. Kampanjan todelliset alullepanijat jäivät täysin pimentoon. Vaikka tämä yksittäinen tapaus ei ollutkaan käänteentekevä naisten tupakanpolton kannalta, muutkin tupakkayhtiöt alkoivat kohdistaa markkinointiaan naisille.
Eräitä merkittäviä asiakkaita ja kampanjoita > Tupakka > Green Ball

Vuonna 1934 Beernaysia pyydettiin selvittämään, miksi naiset karsastavat Lucky Strike savukkeita.
Osoittautui, että se johtui savukeaskin punaisesta ja tummanvihreästä väristä, jotka eivät sopineet yhteen muotivaatteiden kanssa. Naiset eivät tuohon aikaan juuri käyttäneet vihreitä vaatteita
Kun Bernays ehdotti askin värien muuttamista neutraalimmaksi, Hill kieltäytyi, koska askin markkinointiin oli käytetty jo niin paljon rahaa.
Niinpä Bernays päätti muuttaa muotia. Hän lanseerasi kampanjan, jossa vihreästä pyrittiin tekemään muotiväri.
Keskeinen osa tätä kampanjaa oli Waldorf-Astoria Hotellissa järjestetyt Green Ball -tanssiaiset. Tanssiaisia markkinoitiin hyväntekeväisyystilaisuutena, ja siihen osallistuvia seurapiirinaisia oli ohjeistettu pukeutumaan vihreisiin asuihin. Ja luonnollisesti myös lehdistö oli kutsuttu paikalle. Näin Lucky Strike askista tuli muodikas osa naisten asusteita.
Eräitä merkittäviä asiakkaita ja kampanjoita > United Fruit ja Guatemala > Banaanit terveysruokana

United Fruit Company, nykyiseltä nimeltään Chiquita, palkkasi Edvard Bernaysin vuonna 1941 edesauttamaan banaanien myyntiä.
Ensimmäisissä kampanjoissa Bernays pyrki yhdistämään banaanin hyvään terveyteen. Lääkäri nimeltä Sidney Haas oli 1924 osoittanut, että banaanien syömien voi auttaa potilaita, joilla on ruuansulatusongelmia. Bernays painatti tästä kirjasen, jota jaettiin lehdistölle, ruokakirjailijoille, kirjastoille jne.
Bernays pyrki myös luomaan United Fruitista positiivisen mielikuvan. Tätä varten hän perusti  uutistoimisto Middle America Information Bureaun. Se jakoi Keski-Amerikkaa koskevia lehdistötiedotteita, jotka olivat myönteisiä United Fruitsille.
Eräitä merkittäviä asiakkaita ja kampanjoita > United Fruit ja Guatemala > Guatemalan vallankaappaus

United Fruit Companylle tuli ongelmia, kun Jacobo Árbenz valittiin Guatemalan presidentiksi marraskuussa 1950. United Fruit omisti Guatemalassa suuren osan viljelysmaista, ja sillä oli rautatie-, satama- ja laivaimperiumi. Diktaattori Jorge Ubicon kanssa vuonna 1936 allekirjoitetussa erityissopimuksessa oli sovittu, että amerikkalaisyhtiöt oli vapautettu kaikista valtion veroista, ja että työntekijöille on maksettava palkkaa vain 50 senttiä viikossa.
Presidentti Árbenz sen sijaan lupasi guatemalalaisille "vapautta, ihmisarvoa ja terveyttä". Tärkeänä osana tätä tavoitetta oli maatalousuudistus. Maaliskuussa 1953 Árbenz pakkolunasti 84 000 hehtaaria United Fruitin maita ja jakoi ne köyhille. Tarkoitus oli pakkolunastaa vielä 71 000 hehtaaria lisää, mutta sitä hän ei ehtinyt toteuttaa.
United Fruit Company pelkäsi menettävänsä valtavat voittonsa Guatemalasta. Niinpä Bernays aloitti kampanjan presidentti Árbenzin kaatamiseksi.
Kommunismin pelko oli kasvanut Yhdysvalloissa 1950-luvun alussa, joten Bernays päätti luoda Árbenzista kuvan kommunistina, jolla oli läheiset suhteet Moskovaan. Todellisuudessa tällaisia yhteyksiä ei ollut.
Bernays syötti lehdistölle tarinoita mm. siitä, että Neuvostoliitto on perustamassa etuvartioasemaa Guatemalaan. Tammikuussa 1952 hän vei ryhmän toimittajia kiertomatkalle Guatemalaan, jossa hän maalasi kuvaa siitä, että Guatemalassa oltiin alettu inhota Yhdysvaltoja. Sen lisäksi, että Bernays pyrki vaikuttamaan yleiseen mielipiteeseen ja päättäjiin lehdistön kautta, hän oli myös suoraan yhteydessä poliitikkoihin.
Elokuussa 1953 viestintästrategia tuotti tulosta. Presidentti Dwight D. Eisenhower antoi CIA:lle luvan perustaa sotilasleirejä Nicaraguaan ja Hondurasiin. Tukikohdissa CIA koulutti salaa maanpaossa olevia guatemalalaisia ja antoi heille aseita vallankaappaukseen upseeri Carlos Castillo Armasin johdolla.
Kapinalliset ylittivät rajan kesäkuun 18. päivänä 1954 CIA:n lentäjien tukemana. He pommittivat kohteita presidentinpalatsin lähistöllä. Yhdysvaltalaiset radioasemat välittivät propagandauutisia, joiden mukaan maata vastaan oli hyökännyt valtava armeija, joka tähtäsi Árbenzin kukistamiseen. Harhautus onnistui ja yhdeksän päivää myöhemmin presidentti Árbenz pakeni Meksikoon.
Uudeksi presidentiksi nostettiin Carlos Castillo Armas, jonka hallinto alkoi purkaa Árbenzin uudistuksia.
Yhdysvalloissa vallankaappaus esitettiin voittona kommunismista. Helmikuussa 1955 varapresidentti Richard Nixon vieraili Guatemalan vastikään nimitetyn presidentti Armasin luona ja totesi: "Tämä on ensimmäinen kerta maailmanhistoriassa, kun kansa on poistanut kommunistisen hallinnon vallasta, ja siitä onnittelemme teitä ja Guatemalan kansaa."
Teokset

The Broadway Anthology (1917, co-author)
Crystallizing Public Opinion (New York: Boni and Liveright, 1923)  OCLC 215243834
A Public Relations Counsel (1927)
An Outline of Careers: A Practical Guide to Achievement by Thirty-Eight Eminent Americans (1927)
Verdict of Public Opinion on Propaganda (1927)
Propaganda (New York: Horace Liveright. 1928) ISBN 978-0-8046-1511-2
This Business of Propaganda (1928)
Universities—Pathfinders in Public Opinion (1937)
Careers for Men: A Practical Guide to Opportunity in Business, Written by Thirty-Eight Successful Americans (1939)
Speak Up for Democracy: What You Can Do—A Practical Plan of Action for Every American Citizen (New York: The Viking Press, 1940)
Future of Private Enterprise in the Post-War World (1942)
Democratic Leadership in Total War (1943)
Psychological Blueprint for the Peace—Canada, U.S.A. (1944)
Public Relations (1945)
Your Place at the Peace Table.  What You Can Do to Win a Lasting United Nations Peace (New York: The Gerent Press, 1945)
What the British Think of Us: A Study of British Hostility to America and Americans and Its Motivation, with Recommendations for Improving Anglo-American Relations (1950, co-author with his wife Doris Fleischman)
The Engineering of Consent (Norman: University of Oklahoma Press, 1955)(contributor) OCLC 550584
Your Future in Public Relations (1961)
Biography of an Idea: Memoirs of Public Relations Counsel (1965)
Case for Reappraisal of U.S. Overseas Information Policies and Programs (Special Study) (1970), by Edward L. Bernays and Burnet Hershey (editors)
Uuno Koura

Uuno Eetu Koura (6. maaliskuuta 1888 Oulunsalo – 15. syyskuuta 1939 Oulu) oli suomalainen jääkärikapteeni.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Antti Koura ja Greeta Pelttari.
Opinnot

Koura kirjoitti ylioppilaaksi Oulun klassillisesta lyseosta vuonna 1909 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisentiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1909–1915.
Jääkärikausi

Koura liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 7. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon.. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Koura saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi Kenttälennätinpataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin huhtikuun alussa vuonna 1918 joukkueenjohtajaksi 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Säiniöllä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 6. Jääkärirykmentissä. Siirrettiin 13. heinäkuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Pioneerikoulutuspataljoonan 2:seen ja 1. tammikuuta 1919 3. komppaniaan. Määrättiin Pioneeripataljoonan jakautuessa joukkueenjohtajaksi Pioneeripataljoona n:o I:n 2. komppaniaan, 1. elokuuta 1919 pataljoonan rahastonhoitajaksi, 8. tammikuuta 1920 majoitusmestariksi, 8. toukokuuta 1920 talouspäälliköksi ja 1. tammikuuta 1921 3. komppanian päälliköksi.
Koura erosi armeijasta 30. kesäkuuta 1922 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. elokuuta 1922 ja hänet sijoitettiin sotilasohjaajaksi Mikkelin suojeluskuntapiiriin, missä hän palveli 1. maaliskuuta 1923 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi opettajaksi Haapaveden yhteiskouluun vuonna 1926. Vuoden opettajana vietettyään hän siirtyi ensin Ranualle ja myöhemmin Simoon virkaatekeväksi nimismieheksi. Vuonna 1929 hän muutti Utajärvelle ja työskenteli siellä kunnankirjurina, josta hän siirtyi vuonna 1930 kanslistiksi Oulun kihlakunnan kruununvoudin ja henkikirjoittajan konttoreihin, joissa hän työskenteli vuoteen 1937 saakka. Koura kuoli Oulussa syyskuussa 1939 51-vuotiaana. Hänet haudattiin Oulunsaloon.
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Krakovan getto

Sisäänkäynti Krakovan ghettoon.
Krakovan ghetto oli yksi viidestä suuresta juutalaisten ghetosta toisen maailmansodan aikana. Gheton perustivat natsit Krakovan kaupunkiin 3. maaliskuuta 1941.
Gheton synty

Ennen sotaa Krakovassa asui yksi Puolan suurimmista juutalaisvähemmistöistä, joka käsitti 60 000–80 000 henkeä. Valtaosa varsinkin konservatiivisista juutalalaisista asui Kazimierzin kaupunginosan vanhoissa juutalaiskortteleissa, mutta suuri osa niin sanotuista assimiloituneista juutalaisista asui muiden puolalaisten seassa eri puolilla kaupunkia. Vainot alkoivat heti saksalaisten vallattua kaupungin syyskuussa 1939. Juutalaiset pakotettiin osallistumaan työpalveluun, ja marraskuussa kaikkien yli 12-vuotiaiden juutalaisten tuli käyttää Daavidintähdellä varustettua käsivarsinauhaa. Synagogat suljettiin ja niiden arvoesineet takavarikoitiin.
Toukokuussa 1940 saksalainen miehityshallinto päätti suurista juutalaiskuljetuksista pois kaupungista. Vain noin 15 000 työläistä perheineen sai jäädä kaupunkiin, muut uudelleenasutettiin kaupunkia ympäröiville alueille ja muualle Puolaan. Ghetto perustettiin virallisesti 3. maaliskuuta 1941 Podgórzen kaupunginosaan Veikselin etelärannalle, ei siis Kazimierzin juutalaiskorttelien alueelle. 15 000 juutalaista ahdettiin 320 asuinrakennukseen, joissa oli yhteensä 3 167 huonetta. Huono-onnisimmat joutuivat oleilemaan kaduilla. Nälkä oli gheton asukkaille yksi pahimmista ongelmista.
Tyhjennys

Ghetto eristettiin muureilla ympäröivästä kaupungista. Kaikki ikkunat ja ovet, jotka antoivat kaupungin niin sanotulle arjalaiselle puolelle, suljettiin. Ghettoon johti vain neljä vartioitua sisäänkäyntiä. Kuten Varsovan ghetossa, myös Krakovassa juutalainen vastarintaliike Żydowska Organizacja Bojowa (ŻOB) järjesti vastarintaa, jota tuki puolalainen Armia Krajowa. Krakovassa mihinkään suureen kansannousuun ei kuitenkaan ryhdytty.
Järjestelmälliset kuljetukset ghetosta alkoivat 30. toukokuuta 1942. Asukkaat kuljetettiin ympäröiville keskitys- ja tuhoamisleireille, pääasiassa Bełżeciin ja läheiselle Płaszówin keskitysleirille. Työleirille kuljetetuista osa pääsi Oskar Schindlerin tunnetulle emalitehtaalle: Schindler suojeli juutalaisia työntekijöitään ja pelasti näin yli tuhannen ihmisen hengen. Virallisesti juutalaisille ilmoitettiin, että heidät kuljetettaisiin Ukrainaan uudelleenasutettaviksi. Satoja ihmisiä surmattiin myös itse ghetossa.
Vuoden 1943 maaliskuussa ghetto tyhjennettiin viimeisistäkin 10 000 juutalaisesta. 8 000 työhön kykenevää kuljetettiin Płaszówiin, loput ammuttiin ghettoon. Jäljelle jääneet kuljetettiin Auschwitziin. Gheton tyhjennyksen jälkeen kaikki juutalaisten jälkeensä jättämä omaisuus kerättiin talteen. Viimeiseksi Płaszówiin lähetettiin juutalaisten neuvosto ja ghettopoliisiin kuuluneet.
Kirjallisuutta

Graf, Malvina: The Kraków Ghetto and the Plaszów Camp Remembered. Tallahassee: The Florida State University Press, 1989. ISBN 0-8130-0905-7.
Polanski, Roman: Roman. New York: William Morrow and Company, 1984. ISBN 0-688-02621-4.
Katz, Alfred: Poland’s Ghettos at War. New York: Twayne Publishers, 1970. ISBN 0-8290-0195-6.
Kärkkäinen, Tapani: Sankarimatkailijan Krakova. Like, 2011. ISBN 978-952-01-0697-3.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Krakovan getto Wikimedia Commonsissa
Virtual Jewish World: Kraków, Poland (englanniksi)
Krakovan gheton historiaa (englanniksi)
Plaszówin työleiristä (englanniksi)
| n k Holokausti |
| --- | --- |
Taustoja:  antijudaismi  antisemitismi  eugeniikka  juutalaiset  kansallissosialismi  keskitysleiri  propaganda  rasismi  selkäänpuukotusteoria  Siionin viisaiden pöytäkirjat 
Natsien juutalaisvainot:  ali-ihminen  der ewige Jude  Einsatzgruppen  ghetot: Krakova, Łódź, Varsova  joukkomurhat: Babyn Jar, Biķernieki, Jedwabne, Liepāja, Paneriai, Rumbula, Odessa  keltainen daavidintähti  Kristalliyö  Madagaskar-suunnitelma  Nürnbergin lait 
Keskitysleirit:  Auschwitz  Bergen-Belsen  Buchenwald  Kaiserwald  Majdanek  Mauthausen  Muselmann  Ravensbrück  Sachsenhausen  Stutthof  Theresienstadt  Luettelo natsien keskitysleireistä  Kapo  leirien naisvartijat  vankitunnukset 
Holokausti:  Wannseen konferenssi  Lopullinen ratkaisu  Operaatio Reinhard  Aktion T4  Arbeit macht frei  tuhoamisleiri  kaasukammio  Zyklon B  Sonderkommando  Birkenau  Bełżec  Chełmno  Sobibór  Treblinka  kuolemanmarssit  Suomen juutalaisluovutukset 
Muut uhrit:  homoseksuaalit  Jehovan todistajat  kommunistit  romanit  slaavit  toisinajattelijat 
Vastarinta:  gheton kansannousu  Varsovan geton kansannousu  ŻOB  ŻZW  heinäkuun 20. päivän salaliitto 
Uhreja ja auttajia:  Corrie ten Boom  Adam Czerniaków  Anne Frank  Miep Gies  Petr Ginz  Albert Göring  Janusz Korczak  Giorgio Perlasca  David Rapoport  Oskar Schindler  Edith Stein 
Vastuulliset:  Viktors Arājs  Karl Brandt  Adolf Eichmann  Odilo Globocnik  Reinhard Heydrich  Heinrich Himmler  Adolf Hitler  Rudolf Höss  Friedrich Jeckeln  Josef Mengele  Julius Streicher  Gestapo  Natsi-Saksa  SS 
Holokaustin jälkeen:  Beriha  Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnit  holokaustin kiistäminen  holokaustin muistaminen  Nürnbergin oikeudenkäynnit  Nürnbergin säännöstö  Simon Wiesenthal -keskus  Vanhurskaat kansakuntien joukossa 
Muistomerkkejä:  Yad Vashem  Euroopan murhattujen juutalaisten muistomerkki  Mémorial des Martyrs de la Déportation  Apua anovat kädet 
Juutalaisten kuljetus lähdössä Krakovan ghetosta maaliskuussa 1943.
Joseph Martin Kraus

Joseph Martin Kraus
Joseph Martin Kraus (20. kesäkuuta 1756 Mittenburg Saksa – 15. joulukuuta 1792 Tukholma) oli saksalainen säveltäjä ja orkesterinjohtaja, joka teki elämäntyönsä lähinnä Kustaa III:n hovissa Tukholmassa.
Elämäkerta

Joseph Martin Kraus jäi kuuluisan  aikalaisensa Wolfgang Amadeus Mozartin varjoon. Musiikillisen uransa hän aloitti  kuoropoikana ('sängerknabe') Mannheimin hovikirkon poikakuorossa vuonna 1773. Hän jatkoi musiikkiopintojaan Mainzin yliopistossa Johann Christian Kittelin johdolla, joka puolestaan oli ollut Johann Sebastian Bachin oppilas.
Vuonna 1778 Kraus tuli Ruotsiin kuningas Kustaa III:n kutsumana, sillä kuningas halusi tehdä Ruotsista ja varsinkin valtakunnan pääkaupungista Tukholmasta kansainvälisesti arvostetun kulttuurikeskuksen. Vuonna 1781 Kraus julkaisi sinfoniansa c-molli ja oopperansa Proserpina, jotka molemmat saivat yleisöltä hyvän vastaanoton. Kustaa III lähetti hänet ympäri Eurooppaa matkalle, jonka tarkoituksena oli uusien musiikkivirtausten havainnointi ja tutkiminen. Matkan aikana hän vieraili Berliinissä, Dresdenissä, Münchenissä, Leipzigissa ja Wienissä, kohdaten aikakauden vertauskuvat Joseph Haydnin (1732–1809) ja Christoph Willibald Gluckin (1714–1787), jota hän suuresti ihaili.
Vuonna 1783 Kraus kiersi Italiaa, vieraillen Venetsiassa, Firenzessä, Roomassa, Napolissa ja Bolognassa. Bolognassa hän tapasi Giovanni Battista Martinin, joka oli aikakauden tunnetuin italialainen muusikko ja jonka oppilaana Mozartkin oli. Vuosina 1784–1786 hän asui Pariisissa, jossa julkaisi sinfonian d-molli. Julkaisu tapahtui Haydnin nimissä, sillä niin oli tuolloin tapana tehdä, kun tekijänä oli vähemmän tunnettu säveltäjä.
Joseph Martin Kraus kuoli pian Symphonie funèbre -teoksen valmistuttua. Vain kahdeksan kuukautta oli kulunut hänen suojelijansa Kustaa III:n kuolemasta salamurhan uhrina. Krausin kuolinsyy oli tuberkuloosi.
Kirjallisuutta

Varsinkin saksaksi on ilmestynyt runsaasti säveltäjää käsittelevää kirjallisuutta.
Karl Friedrich Schreiber: Biographie über den Odenwälder Komponisten Joseph Martin Kraus, Buchen 1928 (uusi painos 2006)
Irmgard Leux-Henschen: Joseph Martin Kraus in seinen Briefen, Tukholma 1978
Friedrich W. Riedel (toim: Joseph Martin Kraus in seiner Zeit. Referate des 2. Internationalen Kraus-Symposions in Buchen 1980, München - Salzburg 1982 (ISBN 3-87397-504-1)
Friedrich W. Riedel (ed): Joseph Martin Kraus und Italien. Beiträge zur Rezeption italienischer Kultur, Kunst und Musik im späten 18. Jahrhundert, München - Salzburg 1987 (ISBN 3-87397-507-6)
Friedrich W. Riedel, Joseph Martin Kraus. Ein schwedischer Hofkapellmeister aus Miltenberg, in: 750 Jahre Stadt Miltenberg 1237 - 1987. Beiträge zur Geschichte, Wirtschaft und Kultur einer fränkischen Stadt, Miltenberg 1987
Friedrich W. Riedel (toim) Geistliches Leben und geistliche Musik im fränkischen Raum am Ende des Alten Reiches. Untersuchungen zur Kirchenmusik von Joseph Martin Kraus und ihrem geistlich-musikalischen Umfeld, München - Salzburg 1990 (ISBN 3-87397-509-2)
Friedrich W. Riedel: Das Himmlische lebt in seinen Tönen. Joseph Martin Kraus, ein Meister der Klassik, Mannheim 1992 (ISBN 3-920671-04-X)
Helmut Brosch: Joseph Martin Kraus-Gedenkstätte. Ein Führer durch die musikgeschichtlichen Sammlungen des Bezirksmuseums Buchen, Buchen 2003 (ISBN 3-923699-23-9)
Aiheesta muualla

Internationale Joseph-Martin-Kraus-Gesellschaft (saksaksi)
Lyhyt elämäkerta ja musiikkiteoksia (Arkistoitu – Internet Archive) on sivut eClassical.com (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Kristityn vaellus

| Kristityn vaellus> The Pilgrim’s Progress |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  John Bunyan
Kieli:  englanti
Genre:  uskonnollinen allegoria
Julkaistu:  1678
Suomennos
Suomentaja:  Jakob Johan Malmberg
Julkaistu:  1809 (1. osa) ja 1834 (2. osa)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kristityn vaellus (The Pilgrim’s Progress from This World to That Which Is to Come) on John Bunyanin kirjoittama allegorinen kristillinen romaani. Se on julkaistu vuonna 1678. Kirja on merkittävässä asemassa kalvinistisessa hengellisyydessä.
Bunyan kirjoitti kirjan ensimmäisen osan ollessaan vangittuna vuonna 1675. Häntä syytettiin tuolloin luvattomasta saarnaamisesta. Laki määräsi kaiken uskonnon harjoittamisen tapahtuvaksi Englannin anglikaanisen kirkon sisällä. Laajennettu painos, johon oli lisätty osia Bunyanin vapautumisen jälkeen, ilmestyi vuonna 1679. Kirjan toinen osa, Kristityn lesken ja lasten vaellus, ilmestyi vuonna 1684.
Teos on yksi kirjallisuuden suurimmista klassikoista. Se on käännetty englannista yli sadalle kielelle. Teos on todennäköisesti luetuin ja käännetyin alun perin englanniksi kirjoitettu kirja.
Teoksen on ensimmäisen kerran suomentanut Jakob Johan Malmberg. Ensimmäinen painos ilmestyi 1809, ja sen jälkeen julkaistiin useita painoksia, viimeinen 1879, joissa on tehty kielellisiä korjauksia.
Suomennoksia

Bunyan, John: Kristityn vaellus.  ((The Pilgrim’s Progress, 1678.) Suomentanut Oili Aho. Runot suomentanut Anna-Maija Raittila. Johdannon kirjoittanut Tauno Väinölä. Hengen tie 12)  Helsinki:  Kirjaneliö, 1986.  ISBN 951-600-697-3
Bunyan, John: Kristityn vaellus.  ((The Pilgrim’s Progress, 1678.) Uuden laitoksen toimittaneet Judith E. Markham (teksti) ja Warren E. Wiersbe (viitteet). Suomentanut Oili Aho. Runot suomentanut Anna-Maija Raittila)  Hämeenlinna:  Päivä, 2002.  ISBN 951-622-946-8
Bunyan, John: Kristityn vaellus. (Pilgrim's Progress, 1681.) Alkuperäistekstin lopullisesta versiosta suomentanut Sirkka Perälä. Books on Demand, 2018. ISBN 978-952-339-988-4.
Bunyan, John: Kristityn vaellus. (Pilgrim's Progress, 1681.) Alkuperäistekstin lopullisesta versiosta suomentanut Sirkka Perälä. Uudistettu, viitteet ja lainaukset Raamattu Kansalle ry:n Raamatusta. Armo kustannus 2020. ISBN 978-951-986-916-2. Myös e-kirjoina.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti ladattavia John Bunyanin e-kirjoja Projekti Lönnrotissa sekä Project Gutenbergissa.
Bunyan, John: Kristityn vaellus. Wikisource (Suomi, HTML.)
Bunyan, John: Kristityn vaellus. (Suomi, HTML.)
Bunyan, John: Kristityn vaellus. (Suomi, tulostuskelpoinen PDF.)
Bunyan, John: Kristityn vaellus. (Suomi, MP3-äänikirja (festival-puhesynteesi).)
Bunyan, John: The Pilgrim’s Progress. (englanniksi)
Bunyan, John: The Pilgrim’s Progress. Christian Classics Ethereal Library. (englanniksi)
Kristityn vaellus.[vanhentunut linkki] Jyväskylän yliopisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat
Krasnodarin kansainvälinen lentoasema

Krasnodarin kansainvälinen lentoasema eli Paškovskin lentoasema  (ven. Международный аэропорт Краснодар, аэропорт Пашковский,  Meždunarodnyi aeroport Krasnodar, aeroport Paškovski, IATA: KRR, ICAO: URKK) on kansainvälinen lentoasema Krasnodarissa Venäjän eteläosissa Krasnodarin aluepiirissä. Lentokenttä sijaitsee 12 kilometrin päässä Krasnodarin keskustasta itään.