stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Myllypuro
Kulkuyhteydet

Myllypuron keskuksessa, alueen itäosassa toimii vuonna 1986 valmistunut ja vuosina 2014–2016 peruskorjattu metroasema. Metrolla pääsee Helsingin keskustaan 17 minuutissa. Lisäksi metroaseman ympäristössä ja keskuksen itäpuolella Kehä I:llä liikennöi useita bussilinjoja.
Autolla Myllypuroon pääsee Kehä I:ltä Myllypuron tai Kivikon liittymästä.
92 Itäkeskus (M) – Myllypuro (M) – Alakiventie
92N Rautatientori – Myllypuro (M) – Kivikko – Kontula
506 Myllypuro (M) – Viikki – Kumpula – Pasila – Ruskeasuo
805 Itäkeskus (M) – Mellunmäki (M) – Myllypuro (lähibussi)
812 Mellunmäki – Herttoniemi (M) (lähibussi)
Seuraavat linjat kulkevat Myllypuron itärajaa pitkin Kehä I:llä, mutta eivät käy Myllypuron metroasemalla:
54 Itäkeskus (M) – Pitäjänmäki
94 Itäkeskus (M) – Porttitie – Kontula (M) – Kontulankaari
94N Rautatientori – Roihuvuori – Kontulankaari
554 Itäkeskus (M) – Malmi – Tapaninkylä
561 Itäkeskus (M) – Malmi – Aviapolis – Lentoasema
Syksyllä 2023 liikennöinnin Myllypuron kautta aloitti Raide-Jokeri eli pikaraitiotie 15, jonka pysäkki sijaitsee Myllärintien ja Viilarintien risteyksessä.
Kuvia

Myllypuron metroaseman eteläinen sisäänkäynti (2022).
Myllypuron uudempi ostoskeskus vuodelta 2012.
Myllypurontietä lokakuussa 2005.
Myllypurontietä läntisessä Myllypurossa.
Kerrostalo Myllymatkantiellä.
Myllypuron vesitorni.
Kirjallisuutta

Valkonen, Anne: Myllypuro: Kartanon takamaista monikulttuuriseksi kaupunginosaksi.  Helsinki:  Myllypuro-seura ry, 2005.  ISBN 952918753X
Mäntsälänjoki

| Mäntsälänjoki |
| --- | --- |
 Mäntsälänjoki kuvattuna Mäntsälän keskustassa kirkkosillalta lounaaseen kesäkuussa 2003.
Laskupaikka:  Mustijoki
Maat:  Suomi
Mäntsälänjoki on Sulkavanjärvestä alkava joki, joka laskee Mustijokeen. Mäntsälänjoen alkupäästä on merelle 70 km. Joki virtaa kapeana ja rauhallisena Mäntsälän kirkonkylän halki. Joen varrella on Mäntsälän jätevedenpuhdistamo sekä vanha kesäteatteri, joka sittemmin on purettu. Joen vartta on kunnostettu runsaasti virkistyskäyttöön kirkonkylän alueella viime vuosina.
Klaus Mäkelä

| Klaus Mäkelä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. syyskuuta 1939 Helsinki
Kuollut: 17. joulukuuta 2013 (74 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomi
Ammatti:  sosiologi
Klaus Väinö Mäkelä (21. syyskuuta 1939 Helsinki – 17. joulukuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen sosiologi ja alkoholitutkija.
Ura

Mäkelä kirjoitti ylioppilaaksi 1957 Helsingin Normaalilyseosta ja suoritti valtiotieteen kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa 1963. Hän toimi dosenttina vuodesta 1972 ja valmistui valtiotieteen tohtoriksi 1975 Helsingin yliopistosta. Jo 1960-luvun alkupuolella hän oli toiminyt Jyväskylän yliopiston assistenttina.
Mäkelä oli päätoimittajana useissa yhteiskuntapolitiikan ja sosiologian lehdissä. Niitä olivat Alkoholipolitiikka 1972–1974, Oikeus 1975–1976, Sosiologia 1982–1984, Acta Sociologica 1998–2000.
Mäkelä oli 1970-luvulla Juha Partasen ja Kettil Bruunin kanssa nostamassa suomalaista alkoholitutkimusta maailmankartalle. He loivat alalle uuden lähestymistavan tarkastellessaan alkoholikysymystä osana yhteiskunnan kokonaisuutta, eikä pelkkänä yksilön riskikäyttäytymisenä. Hän johti vuosikymmenten ajan (1972–2000) Alkoholipoliittista tutkimuslaitosta ja sen jälkeen Alkoholitutkimussäätiötä, oli asiantuntijana ja neuvonantajana Suomen alkoholipoliittisissa linjauksissa. Hän oli sukupuolten tasa-arvoa edistävän Yhdistys 9:n ja syrjäytyneitä puolustavan Marraskuun liikkeen perustajajäsen. Mäkelä oli 1970-luvulta alkaen komiteajäsenenä luomassa Suomen lainsäädännön pohjaa rikos- ja perheoikeuden sekä valtiosäännön osalta.
Tuotanto

Mäkelä, Valtio, väkijuomat ja kulttuuri: Kirjoituksia Suomesta ja sosiologiasta 1999
Bruun et al., Alcohol control policies in public health perspective 1975
Mäkelä et al., Alcohol, society, and the state 1: A comparative study of alcohol control 1981
Edwards et al., Alcohol policy and the public good 1994
Mäkelä et al., Alcoholics Anonymous as a mutual-help movement: A study in eight societies 1996
Room et al., Alcohol in developing societies: A public health approach 2002
Ilmaiseksi 1973
Tieteen vapaus ja tutkimuksen etiikka 1987
Kvalitatiivisen aineiston analyysi ja tulkinta 1990
Stakes ja valtiollisen tiedontuotannon muutokset. Yhteiskuntapolitiikka 65 (2000): 3.
Sosiaalitutkimuksen eettinen säätely. Yhteiskuntapolitiikka 70 (2005): 4.
Päihdeäitien hoito ja valvonta. Yhteiskuntapolitiikka 74 (2009): 2.
Raskaana olevien naisten päihdeehtoinen pakkohoito ja sen kriteerit. Yhteiskuntapolitiikka 75 (2010): 4.
Tieteellisiä luottamustehtäviä > Puheenjohtaja

Kriminologisen tutkimuslaitoksen hallitus 1972–1974
Oikeus- ja yhteiskuntatieteellinen yhdistys 1977–1979
Kettil Bruun Society for Social and Epidemiological Studies on Alcohol 1989–1991
Tieteellisiä luottamustehtäviä > Jäsen

Naisen asemaa tutkiva komitea 1966–1970
Aborttilakikomitea 1967–1968
Kriminaalihuoltokomitea 1970–1972
Avioliittolakikomitea 1970–1976
Valtiosääntökomitea ja II valtiosääntökomitea 1971–1975
Rikosoikeuskomitea 1972–1977
Alkoholikomitea 1976–1978
Vuoden 1987 alkoholilakikomitea 1987–1989
Kunnianosoituksia

Jellinek Memorial Award 1984
Professorin arvo 2000.
Matti K. Mäkinen

Matti Kalervo Mäkinen (28. huhtikuuta 1932 Helsinki – 19. toukokuuta 2017 Espoo) oli suomalainen arkkitehti. Hän oli vuodesta 1979 Oulun yliopiston arkkitehtuurin professori sekä vuosina 1985–1994 Rakennushallituksen pääjohtaja. Hän on suunnitellut lähinnä teollisuusrakennuksia, ja merkittävimpiä niistä ovat Kuivamaito Oy:lle rakennettu tuotantolaitos Lapinlahdelle (1971), Valion pääkonttori Helsingin Pitäjänmäelle (1972–1978, yhdessä Kaarina Löfströmin kanssa), Valion Jyväskylän meijeri (1976–1979 sekä Valion Seinäjoen voitehdas (1977–1979).
Mäkinen valmistui arkkitehdiksi 1958 ja tekniikan lisensiaatiksi 1972 Teknillisestä korkeakoulusta. Hän työskenteli eri arkkitehtuuritoimistojen arkkitehtina vuoteen 1962, Valion rakennusjaoston päällikkö hän oli 1962–1977, teknisen osaston pääarkkitehti ja apulaisosastopäällikkö vuodesta 1970, oma arkkitehtitoimisto vuodesta 1960. Internationales Institut für Industrieplanungin (Wien) Suomen edustaja vuodesta 1972, Helsingin kaupungin julkisivutoimikunnan johtaja 1974–1977, Arkkitehti-lehden toimitusneuvoston puheenjohtaja 1969–1971, Suomen arkkitehtiliiton kilpailutoimikunnan jäsen 1970, Suomen rakennustaiteen museon hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1975. Hän sai palkintoja arkkitehtuurikilpailuissa 1960-luvulla.
Julkaisut

Sininen paperi. 1985–1988, Rakennus-Suomi/US-Mediat, 1988 ISBN 951-9434-70-4.
Kirjeitä kiven taskusta : kolme kaupunkia, Matti K. Mäkinen, Kaarin Taipale. Rakennuskirja, 1990 – (Rakennustieto). – (Rakennustieto oy:n Arkki-sarja; 1). ISBN 951-682-203-7
Sininen paperi. 2, 1988–1991, Rakennustieto, 1991 ISBN 951-682-222-3.
Oikos-documents, toim. Matti K. Mäkinen, Päivi Jukola. Finnish Building Centre, 1994 ISBN 951-682-319-X.
Sininen paperi. 3, 1991–1994, Rakennustieto, 1994 ISBN 951-682-332-7.
Paratiisin arkkitehti, Rakennustieto, 1998 – (Rakennustieto oy:n Arkki-sarja; 8). ISBN 951-682-482-X.
Tulevaisuuden asu : Suomen asuntomessut, toim. Matti K. Mäkinen. Osuuskunta Suomen asuntomessut : 1999 ISBN 951-664-031-1.
Arkkitehtuuri : arkkitehtuurin taivasmatka, Rakennustieto, 2001 – (Arkki; 19). ISBN 951-682-627-X.
MissiO, Rakennustieto, 2002 ISBN 951-682-682-2.
The unmade bed of architecture, exchanges between Matti K. Mäkinen and Malcolm Quantrill ; drawings by Marco Frascari ; photographs: Matti K. Mäkinen ... et al.. Rakennustieto, 2004 ISBN 951-682-761-6.
Arkkitehtuurin jatulintarhat. Avain, 2006 – (Avain arkkitehtuuriin). ISBN 952-5524-31-0
Myrkky

Pääkallo ja ristiluut symboloivat myrkyllisyyttä.
Myrkky on aine, jolle altistuminen haittaa eliön elintoimintoja tai tappaa eliön. Periaatteessa mikä tahansa kemiallinen aine voi olla myrkky. Tämän toi ensimmäisenä esille Paracelsus todeten, että ”Ei ole myrkytöntä ainetta. Vain annos ratkaisee, että aine ei ole myrkky.” Jopa vesi on todella suurena määränä myrkky. Liiallinen veden juonti voi aiheuttaa vesimyrkytyksen, joka on aiheuttanut kuolemantapauksiakin.
Myrkyn määritelmällinen ominaisuus on myrkyllisyys, kyky aiheuttaa haittaa eliölle. Eliöillä on vaihteleva kyky sietää kemiallisia aineita, ja tähän vaikuttaa pääasiassa eliön massa (annos/painokilo), mutta jotkin eliöt ovat sopeutuneet sietämään sellaisia kemiallisia aineita, jotka ovat yleisesti eliöille myrkyllisiä.
Myrkkyjä ja myrkyllisyyttä tutkii toksikologia, joka on oppi vieraiden aineiden haitallisesta vaikutuksesta eliöihin. Toksikologia hyödyntää myrkkyihin liittyvässä tutkimuksessa monia muita tieteenaloja, joissa myrkky on käsitteenä oleellinen. Näitä tieteenaloja ovat esimerkiksi patologia, farmakologia, fysiologia, biokemia, genetiikka, molekyylibiologia, analyyttinen kemia, ekologia ja biologian eri alat. Myrkkyjä voidaankin tutkia monista näkökulmista. Esimerkiksi biotieteiden piirissä tutkitaan erityisesti toksiineja, jotka ovat eliöiden tuottamia myrkyllisiä aineita.
Myrkkyjen luokittelu- ja ryhmittelyperusteita

Myrkyille ei ole olemassa yhtenäistä kaikenkattavaa luokittelutapaa, vaan ryhmittely- ja luokitustapa riippuu asiayhteydestä. Kreikkalainen lääkäri Dioskorides jakoi 1. vuosisadalla myrkyt kasvi-, eläin- ja mineraalimyrkkyihin niiden alkuperän mukaan. Myrkyt voidaan hallinnollisen toksikologian periaattein luokitella niiden vaarallisuuden mukaan.Kemikaalilainsäädäntö antaa perusteet kemikaalien myrkyllisyyden luokitteluun.
Tässä artikkelissa ryhmitellään myrkkyjä muilla kuin myrkyllisyysperusteilla. Myrkkyjä on käsitelty kahtena pääluokkana; luonnossa esiintyvinä myrkkyinä sekä myrkyllisinä kemikaaleina, jotka on valmistettu keinotekoisesti. Koska myrkkyjen luokittelu- ja ryhmittelyperusteet ovat tilannekohtaisia ja usein käytännönläheisiä, samaa myrkkyä voidaan luonnehtia monella tavalla asiayhteydestä riippuen.
Toksikologiassa tutkitaan aineita systemaattisen toksisuuden tutkimuksen avulla, jolloin selvitetään kaiken muun ohella myrkyn vaikutusmekanismia ja mahdollista kohde-elintä tai -systeemiä. Vaikutusmekanismin perusteella aine voidaan luokitella muun muassa karsinogeeniksi (syövän aiheuttaja), teratogeeniksi (epämuodostumien aiheuttaja) tai mutageeniksi (perimän vaurioittaja). Myrkyt luokitellaan usein myös sen mukaan, mitä kohde-elintä tai elimistön järjestelmää ne haittaavat. Tällä tavoin voidaan erotella toisistaan esimerkiksi hermomyrkyt, solumyrkyt, munuaismyrkyt ja maksamyrkyt.
Luonnossa esiintyvät myrkyt voidaan jakaa eliöiden tuottamiin myrkkyihin ja elottoman luonnon myrkkyihin. Näissä yhteyksissä käytetään ryhmittelyperusteena kemiallista rakennetta. Eliöiden myrkyt ovat peräisin eläimistä, kasveista, sienistä ja mikrobeista ja niitä kutsutaan  toksiineiksi. Usein eliöiden tuottamat myrkyt ovat orgaanisia ja ryhmitellään tuottajansa mukaan, esimerkkeinä käärmeenmyrkyt ja bakteeritoksiinit. Elottoman luonnon tuottamia myrkkyjä ovat esimerkiksi alkuaineiden radioaktiiviset isotoopit, raskasmetallit ja myrkylliset kaasut. Nämä myrkyt ovat enimmäkseen epäorgaanisia.
Myrkyllisiä kemikaaleja on ryhmitelty niiden käyttötarkoituksen perusteella, esimerkkeinä lääkkeet, torjunta-aineet ja kemialliset aseet. Kemikaaleja ryhmitellään tyypillisesti myös sen mukaan, millaisia ongelmia ne ovat aiheuttaneet. Tästä ovat esimerkkinä vaikkapa ympäristömyrkyt, ruokamyrkytyksiä aiheuttavat myrkyt ja työympäristöjen myrkyt.
Luonnosta peräisin olevat myrkyt > Eläinperäiset myrkyt

Eläinperäisiä toksiineja tuottavia eläimiä tunnetaan paljon. Esimerkiksi myrkyllisiä käärmelajeja tunnetaan noin 300 kappaletta. Eläinten tuottamat toksiinit ovat pääasiassa proteiineja ja peptidejä ja niiden toimintamekanismit kohde-eliössä ovat erittäin vaihtelevia. Näiden toksiinien tutkiminen on ollut aktiivista jo pitkään niiden farmakologisten ominaisuuksien ja niiden tarjoamien sovellusmahdollisuuksien vuoksi.
Myrkkyä tuottavia eläimiä voivat olla muun muassa käärmeet, skorpionit, meduusat, pistiäiset, kartiokotilot, merivuokot, liskot, juoksujalkaiset sekä vesinokkaeläimet. Näille eläimille on yhteistä se, että ne ruiskuttavat myrkkynsä kohteeseen. Kyseinen ominaisuus puuttuu myrkkyä tuottavilta sammakoilta, punkeilta, madoilta ja nisäkkäiltä.
Eläinperäisten toksiinien tutkimus on tuonut paljon tietoa ihmiseen liittyvästä fysiologiasta ja farmakologiasta. Tutkimus on auttanut myös löytämään hoitokeinoja myrkytystapauksiin. Eläimien aiheuttamia myrkytystapauksia voidaan hoitaa vastamyrkyillä, joita on saatavilla esimerkiksi käärmeiden, skorpionien, hämähäkkien, punkkien ja meduusojen aiheuttamiin myrkytyksiin.
Eläinperäisiin proteiinitoksiineihin liittyen on käynnistetty Tox-Prot-hanke, jonka tehtävänä on systematisoida ja helpottaa toksiineihin liittyvän tiedon saatavuutta.
Luonnosta peräisin olevat myrkyt > Kasviperäiset myrkyt

Kasvikunnasta tunnetaan lukuisia myrkyllisiä kasveja, joista osa on tappavia. Kasvimyrkyt ovat kasvien sekundaarimetabolisia tuotteita. Kasvimyrkyiksi luokitelluilla aineilla on tärkeitä tehtäviä elävässä kasvissa. Ne voivat toimia esimerkiksi vapaiden radikaalien poistajina, pölyttäjien houkuttimina, kasveja syövien eläimien karkottajina tai tuhohyönteisten torjujina.
Eräs tapa luokitella kasvimyrkyt perustuu niiden kemialliseen rakenteeseen. Tällöin kasvimyrkkyihin kuuluisi aineita seuraavista yhdisteryhmistä: glykosidit, flavonoidit ja proantosyaanit, tanniinit, terpeenit, resiinit, lignaanit, alkaloidit, furokumariinit sekä proteiinit ja peptidit.
Toinen tapa luokitella kasviperäiset myrkyt on jakaa ne ryhmiin niiden aiheuttamien haittojen perusteella. Kasvimyrkyt voidaan luokitella haittavaikutusten perusteella seuraavasti: ihoon, ruoansulatusjärjestelmään sekä sydän- ja verisuonijärjestelmään vaikuttavat myrkyt, hermomyrkyt, maksamyrkyt ja lisääntymistä häiritsevät myrkyt.
Luonnosta peräisin olevat myrkyt > Sienimyrkyt

Sienet voivat tuottaa toksiineja, sienimyrkkyjä. Toksikologiassa sienimyrkyt luokitellaan niiden vaikutuksen mukaan solumyrkyiksi, hermomyrkyiksi, alkoholin kanssa vaikuttaviksi myrkyiksi, ruoansulatuskanavaan vaikuttaviksi myrkyiksi sekä tuntemattomiksi myrkyiksi.
Ihmiselle myrkyllisiä sienilajeja tunnetaan noin 100 kpl, joista 15-20 lajia on nautittuna tappavia. Syömäkelpoisten ja myrkyllisten sienten välillä ei ole selvää rajaa. Yli 95 % myrkytystapauksista johtuu sienen väärintunnistamisesta, loput myrkytystapaukset liittyvät myrkkysienten päihdekäyttöön.
Myrkkysienten haitallisuus voi vaihdella maantieteellisen sijainnin, kasvuolosuhteiden, myrkkymäärän ja sienen geeniperimän mukaan. Sienimyrkkyjen poistaminen ei välttämättä onnistu keittämällä, paistamalla tai muulla ruoanlaittomenetelmällä. Myrkytystapauksen vakavuusaste riippuu paljon myös yksilön henkilökohtaisista ominaisuuksista.
Luonnosta peräisin olevat myrkyt > Mikrobimyrkyt

Mikrobitoksiineja tuottavat tyypillisesti esimerkiksi bakteerit, mikrosienet (erityisesti homesienet) ja levät.
Levä- ja syanobakteerimyrkyt. Myrkyllisiä leviä esiintyy ympäri maailman sekä merissä että makeassa vedessä. Levämyrkyt voivat olla haitallisia tai tappavia kaloille, äyriäisille, ihmisille, karjalle ja villieläimille. Usein leväkukinnot erottuvat värillisinä, esimerkiksi punaisina tai vihreinä. Vaikka leväkukintoja on historiallisessa mielessä pidetty luonnollisena ilmiönä, on kiinnitetty huomio myrkyllisten kukintojen runsaaseen määrään viime vuosina. Syyksi on arveltu vesistöjen fosfori- ja typpikuormaa.
Useat levät voivat aiheuttaa ihmisille toksisia reaktioita, kuten ihoreaktioita, silmien ärsytystä ja hengityshäiriöitä. Varsinainen myrkytystila edellyttää kuitenkin myrkyn joutumista elimistöön veden tai hengitysilman mukana. Myrkyllisiä lajeja tunnetaan panssarilevistä, punalevistä, piilevistä, tarttumalevistä mutta varsinkin sinilevistä.
Mykotoksiinit ovat myrkyllisten homesienten sekundaarisia aineenvaihduntatuotteita, jotka voivat aiheuttaa haittaa tai kuoleman ihmisessä tai eläimessä. Mykotoksiinien farmakologisten ominaisuuksien takia joitakin mykotoksiineja käytetään antibiootteina, kasvunedistäjinä sekä lääkkeinä.
Homesienten aiheuttamaa myrkytystä kutsutaan mykotoksikoosiksi. Mykotoksikoosin oireet riippuvat toksiinityypistä sekä muista, yksilökohtaisista ominaisuuksista. Mykotoksikoosi voi altistaa mikrobitaudeille ja mykotoksiinit voivat toimia elimistössä yhteisvaikutuksessa muiden toksiinien kanssa. Mykotoksikoositapausten määrää maailmalla ei tiedetä, joskin tapausten lukumäärän uskotaan olevan pienempi kuin esimerkiksi bakteeri- ja virusinfektioiden määrän. Mykotoksikoosit ovat yleisempiä matalan elintason maissa. Mykotoksikoosi ei ole tartuntatauti.
Bakteerimyrkyt. Monet bakteeritoksiinit ovat proteiineja, joiden vastaava geeni sijaitsee kromosomissa, plasmidissa tai faagissa. Toksiinit vapautuvat tavallisesti lyysauksen yhteydessä, mutta joissakin tapauksissa myrkky sijaitsee ulomman solukalvon rakkuloissa. Eräs tärkeä ei-proteiinimyrkky on endotoksiini, lipopolysakkaridi, joka on gramnegatiivisten bakteerien soluseinän rakenneosa.
Vaikka monien bakteerien toksiset vaikutukset ihmiseen tunnetaan, on vain vähän bakteeritoksiineja identifioitu ja selvitetty niiden molekyylitason toiminta.
Luonnosta peräisin olevat myrkyt > Myrkylliset alkuaineet

Useat alkuaineet ovat käytännössä ympäristömyrkkyjä ja myös haitallisia ihmiselle. Esimerkiksi raskasmetalleilla ja radioaktiivisilla alkuaineilla voi olla suuria vaikutuksia ihmisen ja eliöiden terveyteen. Myrkyllisille alkuaineille voi altistua muun muassa nautitun ruoan ja veden kautta tai työympäristön vuoksi. Myrkyllisiksi alkuaineiksi luokitellaan esimerkiksi arseeni, kadmium, lyijy ja elohopea. Myös näiden alkuaineiden yhdisteet ovat myrkyllisiä.
Muutamat alkuaineet kuten alkalimetalleista natrium ja kalium sekä halogeeneista fluori ja kloori, ovat vapaina alkuaineina esiintyessään suuren reaktiivisuutensa vuoksi vaarallisia myrkkyjä, samoin kuin myös fosfori esiintyessään valkoisena fosforina, mutta monet näiden alkuaineiden yhdisteet ovat elämälle välttämättömiä.
Myrkylliset kemikaalit ja niiden käyttö

Kemikaaleilla tarkoitetaan tässä yhteydessä kemiallisia aineita, jotka eivät ole peräisin luonnosta, vaan ihmisen keinotekoisesti tuottamia tai eristämiä kemiallisia aineita tai niiden seoksia. Tällaiset myrkyt voivat olla orgaanisia tai epäorgaanisia ja esiintyä erilaisissa fysikaalisissa olomuodoissa.
Torjunta-aineet ovat aineita tai aineiden seoksia ja ne voivat olla fysikaalisia, kemiallisia tai biologisia myrkkyjä. Torjunta-aineiden tarkoitus on tappaa tuholaisia, kuten tuhohyönteisiä, rikkaruohoja tai rottia. Tällöin tavoitteena on, että aine olisi kohdelajille tappavan myrkyllinen, mutta ihmiselle ja eläimille mahdollisimman vaaraton.
Lääkkeet. Valikoivaa myrkyllisyyttä käytetään hyväksi erityisesti lääketieteessä, kun antibioottien avulla tapetaan sairauksia aiheuttavia bakteereja. Monet lääkeaineet ovat liian suurina annoksina myrkyllisiä, mutta terapeuttisina annoksina terveyttä edistäviä. Esimerkiksi digitalis häiritsee sydänlihassolujen natrium-kaliumpumpun toimintaa, mutta sopivana määränä tämä tehostaa lihaksen toimintaa ja on siis hyödyksi sydämen vajaatoiminnassa. Myös esimerkiksi yleinen kuume- ja kipulääke parasetamoli on maksalle myrkyllinen lääkeaine, jos sen turvallinen annos ylitetään.
Teollisuuskemikaalit. Hyvinkin myrkyllisiä aineita käytetään moniin tarkoituksiin muiden ominaisuuksiensa kuin myrkyllisyytensä vuoksi. Laajassa teollisessa käytössä ovat esimerkiksi vetyfluoridi, joka on tappavan myrkyllistä ihon kautta, ammoniakki, joka on myrkyllinen kaasu, ja fosgeeni, jota on käytetty kemiallisessa sodankäynnissä. Näiden käytölle on kuitenkin hyvät syynsä: esimerkiksi vetyfluoridi syövyttää piitä, ammoniakista tehdään lannoitteita, fosgeeni muodostaa polykarbonaattimuoveja. Monet kemian teollisuuden synteesien välituotteet saattavat olla hyvin reaktiivisia ja myrkyllisiä. Esimerkiksi altistuminen orgaanisille liuottimille ja niiden höyryille on melko tavallista. Erityisesti altistumista työpaikoilla (tehtaat ym.) tutkitaan työtoksikologian piirissä.
Tappamistarkoitus. Myrkkyjä on kautta aikojen käytetty myös tappamistarkoituksiin. Niillä on tehty myrkytysmurhia ja niitä on käytetty myös kuolemantuomioiden täytäntöönpanossa. Myös sotilaallisiin tarkoituksiin on varsinkin ensimmäisessä maailmansodassa käytetty myrkyllisiä taistelukaasuja. Nykyisin niiden käyttö katsotaan sotarikokseksi.
Intarsia

A. C. Boullen loistokkuutta
Intarsiakuvio
Intarsia määritellään useimmiten huonekalujen, sisustuspintojen ja taulujen upotuskoristeluksi varsinkin silloin, kun kuviointiin on käytetty erilaisista jalopuulajeista tehtyjä upotuskuvioita. Koristekuviot sahataan lehtisahalla tai leikataan irti esimerkiksi ohuesta viilusta ja liimataan intarsiatyön alustaan. Tällöin työstä yleensä käytetään nimitystä marketeria (marquetry). Alun perin lattiapinnoilla, mutta sittemmin esimerkiksi pelilaudoilla toteutetusta geometrisia kuvioita suosivan intarsian yhteydessä puhutaan parketeriasta (parquetry), myös nimitystä frisage käytetään. Koristelu voidaan tehdä myös norsunluulla ja helmiäisellä (certosina-tyyli) sekä arvokkailla kivillä tai metalleilla. Tämän hienostuneen ja arvokkaan intarsiatyypin nimityksenä käytetään sanaa "boulle-tekniikka" kuningas Ludvig XIV:n ranskalaisen hovihuonekalusepän André Charles Boullen mukaan. Hyvin hienotekoista ja pienikokoista esimerkiksi puutikuilla toteutettua intarsiamuotoa edustaa englantilainen Tunbridge ware. Tunbridge on suosittua myös muun muassa Japanissa ja Lähi-idässä, joissa materiaaleina voi käyttää jopa esimerkiksi muovia.
Intarsian määrittelyä kirjallisuudessa

Intarsiaa ja sen alamuotoja puunkoristelussa on perusteellisesti käsitellyt muun muassa brittiläinen koristepuuseppä David Hawkins teoksessaan The Techiques of Wood Surface Decoration vuodelta 1986. Intarsian määrittelyssä on puuseppämestari Juha Nuutin mukaan hieman eroja suomalaisen ja ulkomaisen määrittelyn mukaan. Näin ollen Suomessa puuntyöstöön liittyvällä intarsialla tarkoitetaan ensi sijassa viilu-upotusta, marketeria taas viittaa muiden materiaalien käyttöön puun koristelussa.
Puukalusteintarsian rokokoon ja uusklassisen ajan eurooppalaisia mestareita olivat André-Charles Boullen ohella ranskalainen Jean-Henri Riesener ja saksalainen David Röntgen. Heistä käytetään toisinaan myös nimitystä ebenistit.
Intarsia tekstiilityössä

Intarsian määrittelyistä puuttuvat usein tekstiilimateriaalit, joissa upotustekniikkaa on käytetty aivan samoin kuin kovissakin materiaaleissa. Tekstiileissä esiintyvästä työtavasta käytetään usein nimitystä mosaiikkitekniikka. Intarsia ja upotustekniikka ovat kuitenkin kuvaavampia käsitteitä puhuttaessa työtavasta, jossa kuviot lomitetaan tarkasti toistensa sisään.
Intarsia tekstiilityössä > Aikojen takaa

Uralvuoriston takana Siperian alueella intarsiaa on perinteisesti tehty sarkaan ja taljaan. Intarsiakuvio on piirretty hiilellä kahden eri värisen taljan karvattomalle puolelle ja leikattu irti puukolla. Kuviot on aikoinaan ilmeisesti yhdistetty toisiinsa poronsuonesta valmistetulla langalla aivipistoin. Intarsiatekniikka mahdollisti koristeellisten sarkatekstiilien valmistamisen vähistä materiaaleista, kun kahdesta sarkapalasta saatiin aina kaksi kuviollista ja vastakkaisen väristä kappaletta.
Intarsia tekstiilityössä > Nyttemmin

Nykyään intarsiatekniikka sopii hyvin esimerkiksi huovutetuille materiaaleille, villa- sekä villasekoitekankaille, joissa villan osuus on suurempi kuin tekokuitujen. Intarsiaa voi tehdä käsin yhdistäen kuviot aivi- tai vuoropistoin, mutta myös koneella ommellen. Jos kuviot yhdistetään koneella, tarvitaan taustalle tukea, joka voi olla liimaton tukikangas tai aivan ohueksi levyksi prässätty puuvillavanu (tekokuituvanu ei käy). Vanu antaa ryhtiä tekstiilille, oli kyseessä sitten seinävaate, tyyny tai asuste.