stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hislavišti

| Hislavišti Хисла́вичи |
| --- | --- |
 Smolenskin alueen sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Hislavišti
 Koordinaatit: 54.1859°N, 32.1587°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Smolenskin alue
Piiri:  Hislavištin piiri
Väkiluku (2010)  ():  2 288
Postinumero:  216620
Suuntanumero(t):  +7 48140
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hislavišti (ven. Хисла́вичи) on pieni kaupunkityyppinen taajama ja Hislavištin piirin keskus Venäjällä Smolenskin alueen länsilaidalla. Taajama sijaitsee Dneprin sivuhaara Sožin yläjuoksun länsirannalla ja Smolenskin eteläpuolella; maanteitse alueen pääkaupunkiin on 78 kilometriä. Valko-Venäjän rajalle on 26 kilometriä. Lähin rautatieasema on 35 kilometrin päässä koillisessa.
Vuonna 2010 taajamassa asui 2 288 ja koko piirissäkin vain 4 972 henkeä.
Taajamassa ja sen lähiseudulla oli neuvostoaikana pellavan, juuston, alkoholin ja tiilien tuotantoa.
Aiheesta muualla

Piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admin-smolensk.ru)
Paikkakunnan ortodoksisen kirkon sivu (venäjäksi) (orthodoxy.ru)
Krasnyi (Smolenskin alue)

| Krasnyi Кра́сный |
| --- | --- |
 Smolenskin alueen sijainti Venäjällä, alla taajaman sijainti alueella
 Krasnyi
 Koordinaatit: 54.565°N, 31.434°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Smolenskin alue
Piiri:  Krasnyin piiri
Maninta kirjallisissa lähteissä:  1150
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1965
Väkiluku (2010)  ():  4 349
Postinumero:  216100 
Suuntanumero(t):  +7 48145 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Krasnyi (ven. Кра́сный) on kaupunkityyppinen taajama ja Krasnyin piirin keskus Venäjällä Smolenskin alueella. Se
sijaitsee 67 kilometriä Smolenskista lounaaseen, alle 25 kilometrin päässä Valko-Venäjän rajasta. Lähin rautatieasema on 20 kilometrin etäisyydellä pohjoisessa sijaitseva Gusino.
Vuonna 2010 taajamassa asui 4 349 ja koko piirissä 12 895 henkeä.
Paikkakunta on mainittu kirjallisissa lähteissä vuonna 1150. Vuonna 1965 sille myönnettiin kaupunkimaisen taajaman asema. Krasnyi tarkoittaa venäjän kielellä punaista. Taajamassa oli neuvostoaikana elinterviketuotantoa, esimerkiksi juustola ja hedelmien kuivausta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admin-smolensk.ru)
Dominik Paris

| Dominik Paris |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. huhtikuuta 1989 (ikä 35)
Kansalaisuus:   Italia
Uran tiedot
Laji:  alppihiihto
Maailmancup
Kaudet:  2012-
Voitot:  24
Palkintokorokkeella:  50
 Tietolaatikko päivitetty 9. maaliskuuta 2025 
Aiheesta muualla
www.dominikparis.com
| Mitalit> Maa:   Italia.Miesten alppihiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten alppihiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten alppihiihto.MM-kilpailut  | Maa:   Italia> Miesten alppihiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Åre 2019 | supersuurpujottelu |  |
|  Hopeaa | Schladming 2013 | syöksylasku |  |
Dominik Paris (s. 14. huhtikuuta 1989 Meran, Italia) on italialainen supersuurpujotteluun ja syöksylaskuun erikoistunut alppihiihtäjä. Hän on supersuurpujottelun maailmanmestari ja supersuurpujottelun maailmancupin voittaja.
Arvokilpailut

Paris voitti junioreiden MM-kilpailuissa 2009 hopeaa syöksylaskussa ja alppiyhdistetyssä sekä pronssia supersuurpujottelussa. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän oli superalppiyhdistetyssä kolmastoista. Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2011 hän oli syöksylaskussa 20:s. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän saavutti syöksylaskussa hopeaa ja oli superalppiyhdistetyssä yhdeksäs. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui syöksylaskussa 11:nneksi, supersuurpujottelussa 16:nneksi ja superalppiyhdistetyssä 18:nneksi. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän oli alppiyhdistetyssä kymmenes ja supersuurpujottelussa neljästoista. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui alppiyhdistetyssä neljänneksi, supersuurpujottelussa yhdeksänneksi ja syöksylaskussa 13:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli syöksylaskussa neljäs ja supersuurpujottelussa seitsemäs. Paris voitti supersuurpujottelun maailmanmestaruuden vuoden 2019 MM-kilpailuissa. Syöksylaskussa hän sijoittui kuudenneksi ja alppiyhdistetyssä yhdeksänneksi. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli supersuurpujottelussa ja syöksylaskussa neljäs. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui syöksylaskussa kuudenneksi ja supersuurpujottelussa 21:nneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän oli syöksylaskussa kahdeksas. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 Paris sijoittui syöksylaskussa neljänneksi ja supersuurpujottelussa seitsemänneksi.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Wienin kongressi

Wienin kongressin osallistujat

  1.  lordi Wellington

  2.  Joaquim Lobo da Silveira

  3.  António de Saldanha da Gama

  4.  Carl Löwenhielm

  5.  Jean de Noailles

  6.  Klemens von Metternich

  7.  André Marie Jean Jacques Dupin

  8.  Karl Robert Nesselrode

  9.  Pedro de Sousa Holstein

10.  lordi Castlereagh

11.  Emmerich Joseph de Dalberg

12.  Johann von Wessenberg-Ampringen

13.  Andrei Ražumovški

14.  Charles Stewart

15.  Pedro Gómez Labrador

16.  Richard Trench

17. Kirjuri

18.  Friedrich von Gentz (ministeri)

19.  Wilhelm von Humboldt

20.  William Cathcart

21.  Karl August von Hardenberg

22.  Charles Maurice de Talleyrand-Périgord

23.  Gustav Ernst von Stackelberg
Wienin kongressi eli Tanssiva kongressi oli vuosina 1814–1815 Itävallan Wienissä järjestetty konferenssi, jonka tarkoituksena oli Euroopan rajojen uudelleenjärjestely tasapainoisiin suuriin ja pieniin valtioihin Napoleonin sotien jäljiltä. Siitä sovittiin Pariisin rauhassa toukokuun 30. päivänä vuonna 1814.
Wienin kongressia kutsutaan myös ”tanssivaksi kongressiksi” päivittäin keisarin palatsissa 40 pöydässä tarjottujen päivällisten sekä keskeytymättömänä sarjana järjestettyjen juhlien, vastaanottojen, tanssiaisten, konserttien, teatterinäytösten sekä metsästys- ja rekiretkien eikä vähiten hitaasti edenneiden neuvottelujen vuoksi. Aikalaissanonnan mukaan kongressi kyllä ”tanssi, muttei eteenpäin”.
Kongressin puheenjohtajana toimi Itävallan ulkoministeri Klemens Wenzel von Metternich. Muita kongressin merkittäviä osanottajia olivat Britannian ulkoministeri lordi Castlereagh, Ranskan ulkoministeri Charles Maurice de Talleyrand, Venäjän ulkoministeri Karl Robert von Nesselrode ja Preussin kansleri Karl August von Hardenberg.
Wienin kongressin synty

Euroopan hallitsijat alkoivat pohtia Euroopan tulevaisuutta sen jälkeen kun Napoléon Bonaparte karkotettiin Elbaan. Itävallan keisari Frans I kutsui Euroopan hallitsijat keskustelemaan tilanteesta.
Neuvottelut

Neuvottelut alkoivat Ranskassa helmikuussa vuonna 1814 ja jatkuivat Lontoossa kesäkuussa. Wieniin neuvottelut siirtyivät vuoden 1814 syyskuussa. Vuoden 1815 heinäkuusta marraskuuhun neuvoteltiin uudelleen Pariisissa.
Wienin kongressin tavoitteet

Kongressin mielestä Ranskan vallankumous sekä Napoléon Bonaparten valloitukset olivat laittomia ja se pyrki palauttamaan Euroopan ennen vuotta 1789 valinneisiin oloihin. Lisäksi Ranskan ympärille oli tehtävä turvavyöhyke.
Wienin kongressin tavoitteet > Kolme periaatetta

Laillisuusperiaate
Tasapainoperiaate
Turvallisuusperiaate
Wienin kongressin saavutukset

Wienin kongressin tärkein saavutus oli tasapainoperiaatteen hyväksyminen. Wienin kongressiin osallistuneet voittajavaltioiden hallitsijat sitoutuivat voimatasapainon säilyttämiseen ja turvallisuuden ylläpitämiseen Euroopassa. Yhteistoiminnan kiinteyttämiseksi he sopivat järjestävänsä säännöllisiä konferensseja. Alueluovutuksista sopiminen oli keino voimatasapainon säilyttämiseksi ja vihamielisyyksien välttämiseksi. Suuren haasteen voimatasapainon säilymiselle muodostivat poliittisten järjestelmien väliset erot. Britanniassa ja Ranskassa vahvistui liberaali yhteiskuntajärjestys, kun taas Venäjä, Itävalta ja Preussi olivat huolissaan konservatiivisten monarkioidensa säilymisestä. Myös häviäjävaltio Ranska sidottiin  uuteen turvallisuusjärjestykseen. Britannialla oli tärkeä rooli uuden järjestyksen rakentamisessa.
Kongressi vahvisti Napoleonin perustaman Varsovan herttuakunnan jo tapahtuneen jaon Venäjän, Itävallan ja Preussin kesken. Kysymys Varsovan herttuakunnan kohtalosta oli ollut Wienin kongressin polttavimpia kysymyksiä, koska tsaari Aleksanteri I oli vaatinut sitä korvauksena Venäjän sotilaallisesta panoksesta Napoleonin kukistamisessa kokonaan Puolan kuningaskuntaan liitettäväksi. Preussin kuningas Fredrik Wilhelm III taas ei halunnut antaa Preussille aiemmin kuulunutta aluetta Venäjälle ilman uusia alueita Saksista. Kiista saatiin ratkaistua molempia monarkkeja tyydyttäneellä kompromissilla vuoden 1815 tammikuussa.
Korvauksena Venäjälle luovuttamastaan Suomesta Ruotsi sai aikaisemmin Tanskalle kuuluneen Norjan. Ranska sai pitää osan vallankumoussotien valloituksista, muun muassa Savoijin ja Avignonin. Ranskaa ympäröiviä valtioita pyrittiin vahvistamaan, joten suurvallaksi noussut Preussi sai lisää alueita Saksan länsiosista ja Hollantiin liitettiin nykyisen Belgian alue. Itävalta sai lisäalueita Pohjois-Italiasta ja osa Ranskan siirtomaista annettiin Isolle-Britannialle.
Wienin kongressin saavutukset > Pyhä Allianssi

Yksi kongressin tärkeimmistä saavutuksista oli Itävallan, Preussin ja Venäjän solmima Pyhä allianssi, jota ehdotti Aleksanteri I syyskuussa 1815. Näiden maiden hallitsijat sitoutuivat vastustamaan kaikkia valtiollisia uudistuksia. Melkein kaikki Wienin kongressiin osallistuneet valtiot allekirjoittivat Pyhän Allianssin.
Wienin kongressin sortuminen

Wienin kongressin järjestelmä kuitenkin alkoi sortua 1800-luvun aikana. Muutoksia aiheuttivat muun muassa uudet aatteet nationalismi ja liberalismi; erityiseksi uhaksi nousivat Espanjan ja Italian kapinalliset sekä saksalaiset opiskelijat, jotka kannattivat maansa yhdistämistä yhtenäiseksi valtioksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wienin kongressi Wikimedia Commonsissa
Aulis J. Alanen : Tanssiva kansainliitto, Suomen Kuvalehti, 12.03.1938, nro 10, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Euroopan kartta, Wienin kongressin jälkeen, 1815.
  Preussi
  Itävallan keisarikunta
  Ranska
  Sardinian kuningaskunta
  Venäjä
  Saksan valtiot
                     Saksan liiton rajat
WWE United States Championship

Nykyinen mestari LA Knight
WWE United States Championship (suom. WWE:n Yhdysvaltain mestaruus) on ammattipainin mestaruustitteli, joka on toiminnassa World Wrestling Entertainmentissa. Alun perin mestaruus on toiminut National Wrestling Alliancessa ja World Championship Wrestlingissä. Mestaruus on tällä hetkellä arvoltaan toiseksi korkein Smackdown:ssa ja neljänneksi korkein WWE:ssä. Nykyinen mestari on LA Knight, joka voitti mestaruuden toista kertaa SmackDownissa Shinsuke Nakamuralta.
Historiaa

WWE United States Championship tunnettiin aluksi NWA United States Heavyweight Championship nimellä ja siitä tuli alueellinen mestaruus, jota puolustettiin, mestaruudenkehittäjä promootiossa Mid-Atlantic Championship Wrestlingissä. Ensimmäiseksi mestariksi ilmoitettiin Harley Race 1. tammikuuta, 1975. Titteli korvasi nopeassa ajassa NWA Mid-Atlantic Heavyweight Mestaruuden korkeimpana mestaruutena promootiossa. Vuonna 1986 U.S. Mestaruudesta tuli promootion sekundaarinen mestaruus. Kun Ted Turner osti yhtiön ja uudestaan nimesi sen World Championship Wrestling:ksi marraskuussa 1988, titteli jatkoi sekundaarisena. Kun WCW irtautui NWA:sta, yhtiö vaihtoi tittelin nimeksi World Championship Wrestling (WCW) United States Heavyweight Championship tammikuussa 1991.
Maaliskuussa 2001 World Wrestling Federation osti World Championship Wrestlingin. Pian tämän jälkeen WCW/ECW liitot hajosivat "Invasion"in ollessa käynnissä. Tämän jälkeen titteli tiedettiin WCW United States Championship nimellä. Survivor Series 2001:ssä mestaruus yhdistyi WWE Intercontinental Championshipin kanssa, kun sen aikainen U.S. mestari Edge voitti Intercontinental mestarin Testin. Tämän seurauksena United States Mestaruudesta tuli toimeton.
Heinäkuussa 2003 SmackDown!:in General Manager Stephanie McMahon otti tittelin takaisin käyttöön nimellä WWE United States Championship ja siitä tuli aluksi SmackDown-brändin sekundaarinen mestaruus. Vuosien aikana mestaruus on vaihdellut useasti Raw- ja Smackdown-brändien välillä. USC-mestaruudella on ollut kaiken kaikkiaan 101 eri mestaria ja Ric Flair on voittanut mestaruuden kuusi kertaa. Pisin hallintakausi on ollut Lex Lugerilla, joka kesti 523 päivää. Lugerin lisäksi vain Rick Rude on onnistunut pitämään mestaruutta hallussaan yli vuoden ajan.
Nimet

| Nimi | Vuodet |
| --- | --- |
NWA United States Heavyweight Championship (Mid-Atlantic versio): Tammikuu, 1975–tammikuu, 1981
NWA United States Heavyweight Championship (Undisputed): Tammikuu, 1981–1991
WCW United States Heavyweight Championship: 1991–2001
WCW United States Championship: 2001-2003
WWE United States Championship: 2003 – nykyinen
Lista yhteenlasketuista mestaruuskausista > Tilastoja

| Saavutus | Mestari (ennätys) |
| --- | --- |
Eniten voittanut: Ric Flair (6 kertaa)
Pisin mestaruuskausi: Lex Luger (523 päivää)
Lyhin mestaruuskausi: Stone Cold Steve Austin (5 minuuttia)
Vanhin mestari: Terry Funk (56 vuotta, 85 päivää)
Nuorin mestari: David Flair (20 vuotta, 121 päivää)
Raskain mestari: The Big Show (230 kg)
Kevyin mestari: Kalisto (77 kg)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta WWE United States Championship Wikimedia Commonsissa
Dean Ambrose on pisimpään yhtäjaksoisesti (351 päivää) mestaruutta hallinnut painija
Daniel Bryan U.S. mestarina.
Lex Luger pisimpään hallinnut mestari
Asko Jussila

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 26. tammikuuta 1963 (ikä 62)
Syntymäpaikka: Hämeenlinna, Suomi
Pelipaikka: puolustaja keskikenttäpelaaja
Pituus: 183 cm
Junioriseurat
: VaKP
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1980–1993 | VaKP | 136 | (24) |
| 1989 | → Dynamo (laina) | 3 | (0) |
| 1993–1994 | IitPa | 9 | (11) |
| 1995–1996 | VaKP | 17 | (8) |
| 1997–1998 | PS-44 |  |  |
| 1999 | Sopu |  |  |
| Yhteensä | Yhteensä | 165 | (43) |
Valmennusura
1993: VaKP (apuv.)
1997–2001: PS-44
2003–2004: Haka (A-jun.)
2005: PS-44 (apuv.)
2006–2014: Haka (apuv.)
2010: Haka (A-jun.)
2011: Haka (B-jun.)
2016: Haka (A-jun.)
2016: Haka (apuv.)
2018–2019: Haka (apuv.)
2020–2022: Haka (B-jun.)
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Asko Jussila (s. 26. tammikuuta 1963 Hämeenlinna) on suomalainen jalkapallovalmentaja. Jussila on tehnyt valmennusuransa valkeakoskelaisissa seuroissa, ja on toiminut useassa roolissa Valkeakosken Hakan edustusjoukkueessa ja junioreissa. Valmennustehtävien lisäksi Jussila on toiminut Hakassa myös urheilujohtajana, joukkueenjohtajana, ja huoltajana.
Jussila toimi Valkeakosken Hakan apuvalmentajana vuosina 2006–2014. Elokuussa 2012 hänet nimitettiin joukkueen tilapäiseksi päävalmentajaksi paikalta erotetun Sami Ristilän tilalle ja juhannuksena 2013 hänet valittiin samaan tehtävään Harri Kampmanin korvaajaksi.
Omalla pelaajaurallaan Jussila edusti Valkeakosken Koskenpoikia I ja II divisioonissa. Hän on toiminut myös seuran valmennuksessa sekä joukkueenjohtajana.
Musan kenttä

| Musan kenttä> Musan Wembley, Meidän Wembley |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Tommilantie 18-20, 28610 Pori
Koordinaatit:  61.480442°N, 21.745741°E
Avattu:  1960
Remontoitu:  1977
Omistaja:  Porin kaupunki
Kenttä:  nurmikenttä
Katsojakapasiteetti
 noin 700, joista noin 500 istumapaikkoja 
Kentän mitat
 97 × 120 m 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Musan kenttä on Porissa Musan kaupunginosassa sijaitseva jalkapallokenttä. Se toimii Musan Salaman joukkueiden kotikenttänä. Kentällä pelaavat ottelunsa muun muassa Kakkosessa pelaava miesten edustusjoukkue ja Naisten Kakkosessa pelaava naisten joukkue. Musan kenttä on saanut lempinimekseen "Wembley" lontoolaisen esikuvansa mukaan.
Musan kenttä on valmistunut 1960, samana vuonna kuin Musan Salama on perustettu. Sen tekivät talkootyönä seuran aktiivit. Kenttä jäädytettiin talvisin aina 1970-luvuun alkuun asti, jolloin myös jääkiekko oli seuran ohjelmassa. Vuonna 1977 tehtiin suuri remontti, ja kenttä laajennettiin nykyisiin mittoihinsa. Remontin yhteydessä valmistuivat myös pukuhuoneet sekä kentän ja kadun välissä oleva korkea aita.
Stadionin yleisöennätys, 2 136 katsojaa, tehtiin 13.10.2018, kun MuSa voitti nousukarsintaottelun Kokkolan GBK:ta vastaan ja nousi Ykköseen. Aiempi ennätys 2 049 oli peräisin 8. kesäkuuta 2018 pelatusta paikallisottelusta MuSa – FC Jazz.
Musan kentällä on pukuhuoneiden lisäksi kahvikioski sekä keskiolutoikeuksin varustettu terassi. Puurakenteisessa katsomossa on istumapaikkoja noin 500 hengelle.
Anssi & The Golden Tears -yhtye teki 2009 Musan kentälle ja MuSalle kappaleen "Meidän Wembleyllä". Kappale on soinut MuSan edustusjoukkueen peleissä.
Berliinin kongressi

Anton von Wernerin maalaus Berliinin kongressi (1881): Lopullinen kokous valtakunnankansliassa 13. heinäkuuta 1878, valtakunnankansleri Otto von Bismarck Gyula Andrássyn ja Pjotr Šuvalovin välissä, vasemmalla Alajos Károlyi, Aleksandr Gortšakov (istumassa) ja Benjamin Disraeli.
Berliinin kongressi 13. kesäkuuta – 13. heinäkuuta 1878 oli Euroopan suurvaltojen huippukokous, joka päätti Balkanin kansojen ja valtioiden kohtalosta Venäjän keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan välisen sodan (1877–1878) jälkeen. Kongressia johti Saksan keisarikunnan kansleri Otto von Bismarck ja myös Ison-Britannian pääministerillä Benjamin Disraelilla oli siellä keskeinen rooli.
Berliinin kongressia, missä hyväksyttiin periaate kansallisvaltioiden perustamisesta Balkanille Osmanien valtakunnasta erotetuille alueille, on sanottu vaikuttavimmaksi Wienin kongressin jälkeen pidetyksi diplomaattien kokoukseksi.
Neuvottelut

Huippukokouksen alkuasetelma oli Saksan ja Ison-Britannian kannalta sellainen, että Osmanien valtakunta oli Euroopan valtatasapainon vuoksi pelastettava pakottamalla Venäjä perääntymään vaatimuksistaan, Venäjän ja Ison-Britannian tilapäinen ristiriita oli ratkaistava sekä Venäjän ja Itävalta-Unkarin väliset eturistiriidat saatava sovitelluiksi. Venäjää edustanut iäkäs ulkoministeri Aleksandr Gortšakov, joka aiemmin oli tukenut Bismarckin Itävalta-Unkarin vastaista politiikkaa, kohtasi neuvotteluissa tiukempaa vastarintaa, kuin oli odottanut. Kriittisessä vaiheessa Disraeli, joka halusi estää sen mahdollisuuden, että Venäjän sotalaivat voisivat Konstantinopolista käsin katkaista Ison-Britannian meritien Intiaan, esitti uhkavaatimuksen Venäjälle ja ilmoitti voivansa lähteä kongressista välittömästi, jos hänen vaatimuksiaan ei huomioitaisi. Uhkavaatimuksen jälkeen Disraeli ja Bismarck keskustelivat kahdenkeskisellä päivällisellä muutaman tunnin ajan, jolloin Bismarck vakuuttui siitä, että Disraeli oli tosissaan. Myöhemmin samana iltana Disraelille ilmoitettiin, että Venäjä oli antanut periksi.
Berliinin sopimus

Venäjä ja ottomaanit olivat jo solmineet maaliskuussa 1878 San Stefanon rauhansopimuksen, joka liitti Venäjään itäosan Armeniaa ja loi suur-Bulgarian, johon kuului 3/5 Balkanista. Kongressi vahvisti useita San Stefanossa tehdyistä päätöksistä, mutta muutti silti merkittävällä tavalla Venäjän etujen mukaiseksi laadittua San Stefanon rauhansopimusta. Romania, Serbia ja Montenegro saivat pitää niille myönnetyn itsenäisyyden. Vastoin Venäjän tahtoa Suur-Bulgariaa ei kuitenkaan perustettu, vaan Bulgariasta tuli itsenäinen ruhtinaskunta, joka menetti osmaneille Makedonian ja Itä-Rumelian. Itä-Rumelia, joka muodostui Bulgarian eteläosasta ja Balkanin vuoristosta, sai osittaisen autonomian, ja osmanien piti nimittää sille kristitty hallitsija. Venäjä sai Ardahanin, Batumin, Bessarabian ja osia Armeniasta (Kars). Britannia sai Kyproksen. Bosnia ja Hertsegovina siirtyivät Itävalta-Unkarin hallintaan 30 vuodeksi. Lisäksi Itävalta-Unkari sai oikeuden miehittää turkkilaisen alueen Novi Pazarista, Kreikan hyväksi tuli rajalinjan muutos Thessaliassa, Kreetalle luvattiin oma hallitus ja Osmanien valtakunta velvoitettiin huolehtimaan uskonnollisten vähemmistöryhmiensä oikeuksista.
Jäsenet

Kongressin varsinaiset osallistujamaat olivat Brittiläinen imperiumi, Itävalta-Unkari, Ranska, Saksa, Italia, Venäjä  ja Osmanien valtakunta. Kreikan, Romanian, Serbian ja Montenegron lähettiläät saivat osallistua omien maidensa asioiden käsittelyyn, mutta eivät olleet kongressin täysivaltaisia jäseniä.
Britannia
Benjamin Disraeli, pääministeri
Robert Gascoyne-Cecil, ulkoministeri
Arthur Balfour
Odo Russell
Venäjä
ruhtinas Gortšakov
kreivi Šuvalov
paroni d'Oubril,
Saksa
Otto von Bismarck
Hohenlohe-Schillingsfürstin ruhtinas
Bernhard Ernst von Bülow
Itävalta-Unkari
Kreivi Andrássy,
Kreivi Károlyi
Paroni Haymerle,
Ranska
William Henry Waddington
kreivi Saint-Vallier
Desprey
Italia
Lodovico, Cotnin kreivi
De Launayn kreivi
Ottomaanit
Alexander Karatheodori Pasha
Mehemet Ali Pasha
Sadoullah Bey
Mkrtitš Khrimian (armenialaisten edustajana)
Merkitys

Berliinin kongressin tuloksista hyötyi eniten Iso-Britannia, joka oli yhdessä Itävalta-Unkarin kanssa vaatinut San Stefanon rauhansopimuksen korjaamista ja lähettänyt laivasto-osaston kohti Istanbulia. Iso-Britannia ja Itävalta-Unkari pelkäsivät Venäjän vaikutusvallan kasvavan Balkanilla Suur-Bulgarian perustamisen myötä liian suureksi, koska Suur-Bulgaria olisi voinut joutua Venäjän hallintaan. Venäjän hallitus ei halunnut joutua uudelleen sotaan, koska sen armeija oli heikentynyt. Venäjä myöntyi Berliinissä Ison-Britannian ja Itävalta-Unkarin vaatimuksiin ja hyväksyi Berliinin sopimuksen, joka oli sen kannalta kompromissi. Bulgarian kannalta Berliinin sopimus oli merkkipaalu, joka määritti sen tulevaa kehitystä. Osmanien valtakuntaa sopimus heikensi odotetusti. Venäjä menetti lähes kaikki ne edut, jotka se oli hankkinut Osmanien valtakunnalta Balkanilla. Itävalta-Unkari sai Bosnian ja Hertsegovinan hallinnan myötä jalansijan Balkanilla, mikä lisäsi sen ja Venäjän kesken Balkanilla tulevaisuudessa syntyvän konfliktin riskiä. Suurvaltojen keskinäisissä suhteissa Berliinin sopimus tarkoitti kolmen keisarin, eli Vilhelm I:n, Aleksanteri II:n ja Frans Joosef I:n, välisen liiton purkautumista. Aleksanteri II oli raivoissaan siitä tavasta, jolla Bismarck oli johtanut kongressia, ja Saksan ja Venäjän suhde meni särölle.
Berliinin kongressin tulokset ruokkivat serbialaisten, kreikkalaisten ja bulgarialaisten nationalistien toiveita siitä, että uudet aluelaajennukset Makedoniassa ja Traakiassa olisivat mahdollisia Osmanien valtakunnan kustannuksella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Berliinin kongressi Wikimedia Commonsissa
| n k Ensimmäiseen maailmansotaan johtaneet tapahtumat (1870–1914) |
| --- | --- |
 Tapahtumia 
1870-luku:  Saksan–Ranskan sota (1870–1871)  Venäjän–Turkin sota (1877–1878)  Berliinin kongressi (1878)  Bosnian kapina (1878)  Kaksiliitto (1879) 
1880-luku:  Kolmiliitto (1882)  Ranskan ja Venäjän liitto (1894)  Englantilais-saksalainen laivaston varustelukilpailu (1898–1912) 
1910-luku:  Entente cordiale (1904)  Venäjän–Japanin sota (1904–1905)  Ensimmäinen Marokon kriisi (1905–1906)  Sikasota (1906–1908)  Englantilais-venäläinen sopimus (1907)  Bosnian kriisi (1908–1909)  Toinen Marokon kriisi (1911)  Italian–Turkin sota (1911–1912)  Balkanin sodat (1912–1913)  Sarajevon laukaukset (1914)  Heinäkuun kriisi (1914) 
Valtiorajat Balkanilla kongressin päätösten jälkeen