Paavali I
Elämäkerta > Salaliiton uhri

Paavali pelkäsi lähes koko ikänsä salamurhaa, mikä näkyi myös hänen käytöksessään. Kun hänen vaimonsa Maria Fjodorovna keskusteli erään aatelismiehen kanssa, sanoi Paavali vaimolleen, että on turha kuvitella, että hän on kuin Pietari III. Vanhimpia poikiaan Aleksandria ja Konstantinia hän kuormitti niin monilla tehtävillä, että he olivat tuskin koskaan kotonaan. Tarkoituksena oli, että väsyneet suuriruhtinaat eivät jaksa ajatella vallankaappausta. Aleksandrin valvojaksi Paavali asetti uskollisen miehensä, pelottavana pidetyn paroni Aleksei Araktšejevin, joka oli ajatusmaailmaltaan mahdollisimman kaukana tuolloin vielä liberaalista Aleksanterista. Kaikkien yllätykseksi miehet ystävystyivät.
Aatelisto vihasi Paavalia paitsi heidän oikeuksiensa rajoittamisen ja heille langetettujen ruumiillisten rangaistusten, mutta myös hänen naurettavan pedanttien hoviseremonioidensa vuoksi. Niiden aikana piti vallita täydellinen hiljaisuus. Kun keisarin edessä polvistuttiin, piti kuulua ääni, joka osoitti että polvi todella kopsahti lattiaan ja suun piti todella suudella Paavalin kämmentä. Virheistä rangaistiin todella ankarasti. Hoviväki pelkäsi, että pienenkin virheen johdosta heidät herätetään keskellä yötä, viedään vaunuihin ja kuljetetaan kohti Siperiaa. Tällainen ilmapiiri oli osaltaan luomassa henkeä salaliitolle.
Epäluuloinen ja pelokas Paavali ryhtyi rakennuttamaan itselleen syntymäpalatsinsa keisarinna Elisabetin kesäpalatsin paikalle turvallisempaa palatsia, Mikaelinlinnaa. Kun Pavlovskin palatsissa annettiin aiheeton palohälytys, otti Paavali miekkansa esiin ja oli valmis puolustamaan itseään. Rauhoituttuaan hän määräsi kaksi sotilasta ruoskituttaviksi silmiensä alla syyttäen heitä pelottelusta. Poikaansa Aleksanteriin hän suhtautui tästä lähtien entistäkin ynseämmin. Vuoden 1800 alkupuolella mitään salaliittoa ei vielä ollut. Paavalilla oli ympärillään luottomiehiä, kuten vakoilupäällikkö Rostoptšin ja Hatsinan palatsin tilusten hoitaja Oboljaninov. Yksi kerrallaan Paavali kuitenkin erotti ja loukkasi luottomiehiään ja nimitti heidän tilalleen miehiä, jotka kantoivat hänelle kaunaa. Salaliitto alkoi vähitellen muotoutua, kun Pietarin kaupungin kenraalikuvernööriksi nimitettiin Peter Ludwig von der Pahlen.
Paavalin salamurhaan oli sekaantunut myös hänen poikansa, tuleva Aleksanteri I. Von der Pahlen antoi Aleksanterille epämääräisiä lupauksia Paavalin hengen säilyttämisestä; hänet siirrettäisiin loppuelämäkseen maaseutupalatsiin ja Aleksanteri toimisi sijaishallitsijana. Von der Pahlen myös kertoili epämääräisen laveasti, että jos Paavalia ei syrjäytetä, Pietarissa alkaa viattomien ihmisten surmaaminen ja joukkokarkotukset. Aikaisemmin oli kreivi Sergei Panin väläytellyt samankaltaisesta suunnitelmasta.
Heti vuoden 1801 ensimmäisinä viikkoina Paavali määräsi karkotettavaksi Siperiaan 16 upseeria. Von der Pahlen ryhtyi suunnittelemaan monimutkaista juonta, jonka tavoitteena oli Paavalin syrjäyttäminen. Hän tarvitsi puolelleen Paavalin luottomiehen, Ivan Kutaisovin eli Figaron. Se onnistui monimutkaisen avioliittojärjestelyn kautta, jolloin Figaron tytär pääsi naimisiin ylhäisaatelisen kanssa. Sitten von der Pahlen ilmoitti Paavalille, että hänen poikansa, Aleksanteri ja Konstantin ovat salaliitossa isäänsä vastaan. Paavali ryhtyi miettimään pojilleen rangaistusta ja von der Pahlen varoitti Aleksanteria. Aleksanteri kertoi häntä uhkaavasta aiheettomasta rangaistuksesta, ja häntä kannattaneet 200 upseeria liittyivät salaliittoon.
Helmikuun 1. päivänä 1801 Paavali muutti perheineen vastavalmistuneeseen ja turvallisena pitämäänsä Mikaelinlinnaan. Turvallisuus oli kuitenkin kiinni vartijoista, ja von der Pahlen oli päässyt turvallisuusvastaavaksi. Hän tiesi linnan päivittäiset salasanat sekä kulkureitit, ja valtaosa Paavalin adjutanteista oli saatu mukaan salaliittoon. Hän sai myös ulkoasianministerin ja postilaitoksen virat itselleen. Postilaitoksen johtajana hänellä oli valta avata kirjeitä.
Aina varuillaan oleva Paavali oli todennäköisesti saanut selville tulevan vallankaappauksen. Hän puhui itse tekevänsä kaappauksen, jolla tekisi lopun suuraateliston vallasta, ja kutsui luottomiehensä Araktšejevin takaisin palvelukseensa. Tämä sai salaliittolaiset kiirehtimään. Aleksanteri ehdotti, että kaappaus tehtäisiin päivänä, jolloin hänen rykmenttinsä olisi Mikaelinlinnan vahtivuorossa.
Von der Pahlenin piti punoa vielä pari pientä juonta, ja ansa oli valmis laukeamaan. Hän väitti, että Aleksanterin ja Konstantinin lisäksi Paavalin puoliso Maria Fjodorovna olisi juonessa mukana, ja tämän asuinhuoneisto piti lukita. Lisäksi hän väitti, että Aleksanterin rykmentin lisäksi Mikaelinlinnaa vahtiva hevosrykmentti olikin täynnä keisarin henkeä kärkkyviä jakobiineja. Paavali uskoi von der Pahlenin väitteet. Salaliittolaiset, noin kuusikymmentä miestä, juhlivat Talvipalatsissa. Mukana oli Paavalin henkilökohtaisesti pahoinpitelemiä aatelisia, nuoria perustuslaillisia ja pelkkiä tappelunhaluisia kovanaamoja. Osa joi itsensä kovaan humalaan. Varhain aamuyöllä 23. maaliskuuta [J: 12. maaliskuuta] 1801 joukko ryntäsi Mikaelinlinnaan. He pääsivät nopeasti keisarin makuuhuoneen ovelle, ja heidän huutonsa herätti Paavalin, joka yritti paeta vaimonsa huoneistoon. Ovi oli kuitenkin salaliittoepäilyjen vuoksi lukittu. Paavalille huudettiin, että Aleksanteri on nyt keisari Aleksanteri I ja Paavali on nyt pidätetty. Paavali yritti paeta, mikä oli merkki luultavasti ennakolta sovitulle tapporyhmälle. Paavali menetti henkensä äärimmäisen julman pahoinpitelyn seurauksena, tallottuna ja kuristettuna.
Aleksanteri istui julmien tapahtumien aikana Mikaelinlinnan alakerrassa, ja kreivi Zubov tuli niiden päätyttyä toteamaan lakonisesti Aleksanterille, että ”Kaikki on ohi”. Aleksanteri ei ensiksi ymmärtänyt, mistä on kyse, mutta kun häntä puhuteltiin arvonimellä ”teidän majesteettinne”, hän ymmärsi. Aleksanteri lyyhistyi surusta ja epätoivosta ja itki, että nyt kaikki pitävät häntä isänsä murhaajana. Von der Pahlen käski häntä tylysti lopettamaan lapsellisuuksista jankuttamisen. Aleksanteri puhui lopun ikäänsä, että luuli tulevansa isänsä sijaishallitsijaksi.
Aleksanteri otti nyt kaartin komentoonsa, mutta edessä oli vielä vaikein, eli kertominen asiasta omalle äidille. Maria Fjodorovnalle yritettiin selittää, että kyseessä on ollut sairaskohtaus, mutta hän ei uskonut, eikä häntä päästetty katsomaan miehensä ruumista. Aleksanterin oli vaikeata kertoa asiasta myös omalle puolisolleen, ja syyllisyydentunteet isän kohtalosta seurasivat häntä läpi loppuelämän. Hän myös syytti salaliittolaisia huijaamisesta ja hänen nuoruutensa ja kokemattomuutensa hyväksikäytöstä.
Tavallinen kansa ei voinut hyväksyä pyhänä pitämänsä keisarin murhaamista. He lähettivät leskikeisarinnalle ikoneja ja sitaatin Raamatusta, jossa kysytään, kuinka hyvin käykään kuninkaanmurhaajalle. Von der Pahlen vaati ikonit hävitettäviksi, mutta Aleksanteri karkotti hänet Baltiaan. Vähin erin myös muut salaliittolaiset karkotettiin Pietarista. Yhtäkään murhaajista ei kuitenkaan asetettu syytteeseen. Keisarinvallan loppuun asti Paavalin kuolinpäivänä koko hallitsijaperhe kokoontui Paavalin muistojumalanpalvelukseen.