stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Albrekt Fredrik

| Albrekt Fredrik |
| --- | --- |
 
Preussin herttua
Valtakausi:  20. maaliskuuta 1568 – 28. elokuuta 1618
Edeltäjä:  Albrekt Brandenburgilainen
Seuraaja:  Juhana Sigismund
Sijaishallitsija:  Brandenburg-Ansbachin rajakreivi Georg I Friedrich (1578–1603), Brandenburgin vaaliruhtinas Joachim Friedrich (1605-1611) ja Juhana Sigismund (1611-1618)

Syntynyt:  7. toukokuuta 1553 Königsberg, Preussin herttuakunta
Kuollut:  28. elokuuta 1618 (65 vuotta) Fischhausen
Puoliso:  Marie Eleonore
Lapset:  Anna  Marie  Albrekt Fredrik  Sofia Eleonoora Vilhelm Fredrik Magdalene Sibylla
Suku:  Hohenzollern
Isä:  Albrekt Brandenburgilainen
Äiti:  Anna Maria
Uskonto:  luterilaisuus
Albrekt Fredrik (saks. Albrecht Friedrich, puol. Albrecht Fryderyk); (7. toukokuuta 1553 Königsberg, Preussin herttuakunta – 28. elokuuta 1618 Fischhausen nyk. Primorsk Kaliningradin alue) oli Preussin herttua vuodesta 1568 lähtien aina kuolemaansa saakka.
Suku

Hän oli herttua Albrekt Brandenburgilaisen ja Anna Maria von Braunschweig-Calenberg-Göttingenin poika. Hän oli toinen ja samalla viimeinen Hohenzollernin suvun ansbachilaiseen haaraan kuulunut Preussin herttua.
Preussin herttua

Albrekt Fredrikin aikana Preussin herttuakunta oli Puolan alainen läänitysvaltio. Kun hän isänsä kuoltua sai herttuakunnan perinnöksi, hänen oli sen vuoksi vannottava Lublinissa 19. kesäkuuta 1569 uskollisuudenvala Puolan kuningas Sigismund II Augustille. Valaa kuvaili sittemmin puolalainen kronikoitsija Jan Kochanowski teoksessaan Proporzec.
Puolassa vuonna 1573 pidetyissä vaaleissa Alberkt Fredrikiä kannatti Puolan senaatti, mutta häntä vastusti Puolan vaikutusvaltainen, myöhemmin Puolan hetmaniksi tullut Jan Zamoyski, joka pelkäsi protestanttien pääsevän määräävään asemaan Puolan parlamentissa. Albrekt Fredrik kieltäytyi ensin tunnustamasta Stefan Batoryn valintaa kuninkaaksi ja kannatti Saksan keisari Maksimilian II:n ehdokkuutta myös Puolan kuninkaaksi. Toruńin sejmissä lokakuussa 1576 hän kuitenkin ilmaisi tukensa uudelle hallitsijalle.
Koska Albrekt Fredrik oli Puolan kuningas Kasimir IV Jagiellonin tyttären­pojan­poika ja koska hän osasi sujuvasti myös puolaa, häntä pidettiin jonkin aikaa vahvana ehdokkaana Puolan seuraavaksi kuninkaaksi. Puolan kuninkuus ei enää tuohon aikaan ollut perinnöllinen, vaan kuningas valittiin vaaleilla. Albrekt Fredikiä kannattivat varsinkin Puolan luterilaiset.
Vuodesta 1572 lähtien Albrekt Fredrikillä alkoi ilmetä merkkejä mielen­vikaisuudesta, eikä hän enää kyennyt hoitamaan hallitsijan tehtäviä. Vuoden 1578 alussa hallitusvallan otti sijais­hallitsijana käsiinsä serkku, Brandenburg-Ansbachin rajakreivi Georg I Friedrich (1539–1603). Georg Friedrich kuoli vuonna 1603, ja vuonna 1605 Puolan kuningas Sigismund III Vaasa nimitti Preussin sijaishallitsijaksi Brandenburgin vaaliruhtinas Joakim Fredrikin ja vuonna 1611 tämän pojan, Juhana Sigismundin.
Juhana Sigismund oli myös Albrekt Fredrikin vävy. Koska Albrekt Fredrikillä ei ollut elossa olevaa miespuolista jälkeläistä, hänen kuoltuaan herttuakunnan sai vanhimman tyttären ja ainoan perijän Annan aviopuoliso Juhana Sigismund, joka oli myös Brandenburgin vaaliruhtinas. Täten Brandenburg ja Preussi muodostivat personaaliunionin, Brandenburg-Preussin, josta myöhemmin sai alkunsa Preussin kuningaskunta.
Avioliitto

Albrekt Fredrik avioitui vuonna 1573 herttuatar Marie Eleonore von Jülich-Kleve-Bergin (1550–1608) kanssa, joka oli Jülich-Kleve-Bergin herttua Wilhelmin ja Itävallan arkkiherttuatar Marian (1531–1581) tytär. Maria oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Ferdinand I:n sekä Böömin ja Unkarin prinsessa Anna Jagellonican (1503–1547) tytär.
Lapset

Albrekt Fredrikille ja herttuatar Marialle syntyi seitsemän lasta:
Anna, Preussin prinsessa (3. heinäkuuta 1576 – 30. elokuuta 1625), Preussin herttuatar omalla oikeudellaan, avioitui Juhana Sigismundin, Brandenburgin vaaliruhtinaan kanssa, heille syntyi kahdeksan lasta, joista yksi oli Brandenburgin vaaliruhtinas Georg Wilhelm ja toinen Ruotsin kuningatar Maria Eleonoora
Maria, Brandenburg-Bayreuthin rajakreivitär (23. tammikuuta 1597 – 21. helmikuuta 1649), avioitui Christianin, Brandenburg-Bayreuthin rajakreivin kanssa
Albrekt Friedrich, Preussin prinssi (1. heinäkuuta 1580 – 8. lokakuuta 1580), kuoli kolmikuisena
Sophia, Preussin prinsessa (31. maaliskuuta 1582 – 4. joulukuuta 1610), avioitui Wilhem Kettlerin, Kuurinmaan herttuan kanssa
Eleanore, Preussin prinsessa (22. elokuuta 1583 – 31. maaliskuuta/9. huhtikuuta 1607), avioitui Joachim Friedrichin, Brandenburgin vaaliruhtinaan kanssa
Wilhelm Friedrich, Preussin prinssi (23. kesäkuuta 1585 – 18. tammikuuta 1586), kuoli puolivuotiaana
Magdalene Sibylle, Preussin prinsessa (31. joulukuuta 1586 – 22. helmikuuta 1659), avioitui Johann Georgen, Saksin vaaliruhtinaan kanssa
Roland Brückner

Roland Brückner (1978)
Roland Brückner (s. 14. joulukuuta 1955 Köthen, Saksan demokraattinen tasavalta) on kilpauransa päättänyt itäsaksalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja. Yksittäisistä telineistä parhaiten hän menestyi permannolla.
Brückner saavutti joukkuekilpailussa Montréalin kesäolympialaisissa 1976 pronssia. Hän oli itäsaksalaisista neljänneksi paras eikä siten päässyt mukaan henkilökohtaiseen moniotteluun. Permannolla hän sijoittui neljänneksi pistein 19,275. Moskovan kesäolympialaisissa 1980 Brückner voitti permannolla kultaa 19,750 pisteellä. Hän saavutti hopeaa joukkuekilpailussa sekä pronssia hypyssä (19,775) ja nojapuilla (19,650). Hevosella (19,725) ja renkailla (19,575) hän sijoittui neljänneksi. Moniottelussa hän oli parhaana itäsaksalaisena viides 117,300 pisteellä.
Brückner voitti permannolla maailmanmestaruuden Fort Worthissa 1979. Hän jakoi mestaruuden isäntämaan Kurt Thomasin kanssa. Rooman EM-kilpailuissa 1981 Brückner voitti permannolla Euroopan-mestaruuden tasapistein Neuvostoliiton Juri Koroljevin kanssa.
Herbimysiinit

Herbimysiini A:n rakenne
Herbimysiinit ovat ansamysiineihin kuuluvia orgaanisia yhdisteitä. Niitä tuottavat Streptomyces-suvun bakteerit ja niillä ja niiden puolisynteettisillä johdannaisilla on muun muassa herbisidisiä ja syöpäkasvainten kasvua estäviä vaikutuksia.
Rakenne ja ominaisuudet

Herbimysiinejä tunnetaan kuusi ja ne ovat herbimysiinit A, B, C, D, E ja F. Näistä ensimmäisenä eristettiin herbimysiini A vuonna 1979 eräästä Streptomyces hygroscopicus-kannasta. Myöhemmin samasta kannasta eristettiin herbimysiini B ja C ja herbimysiinit D, E ja F eristettiin vuonna 2013. Herbimysiinien A, B ja C rakenne koostuu aromaattisesta p-kinonista ja makrosyklisestä tyydyttymättömästä alifaattisesta renkaasta. Herbimysiinien D, E ja F rakenne poikkeaa niistä hieman. Herbimysiini D:n aromaattiseen renkaaseen on fuusioitunut rikkiä sisältävä heterosyklinen tiatsinorengas, herbimysiini E:n aromaattinen rengas on o-kinonijohdannainen ja herbimysiini F:n aromaattinen rengas on fuusioitunut alifaattiseen eetterirenkaaseen.
Herbimysiineillä on herbisidisiä, antiviraalisia ja syöpäkasvainten kasvua estäviä vaikutuksia. Vaikutus perustuu siihen, että ne sitoutuvat lämpösokkiproteiineihin kuuluvaan HSP90:n ja estävät sen toiminnan. Voimakkaimmat antiviraaliset ja kasvaimia hillitsevät vaikutukset ovat herbimysiini A:lla ja sen amino- tai halogeenijohdannaisilla tai tyydyttyneillä johdannaisilla. Herbimysiineillä D, E ja F nämä ominaisuudet ovat heikommat, mutta niillä voi olla käyttöä HSP90:n toimintaan liittyvien hermostoa rappeuttavien sairauksien hoidossa.
| Nimi | Kemiallinen kaava | CAS-numero |
| --- | --- | --- |
| Herbimysiini A | C30H42N2O9 | 70563-58-5 |
| Herbimysiini B | C28H38N2O8 | 76207-83-5 |
| Herbimysiini C | C29H40N2O9 | 91700-92-4 |
| Herbimysiini D | C32H45N3O9S | - |
| Herbimysiini E | C30H42N2O10 | - |
| Herbimysiini F | C28H40N2O9 | - |
Brändön vaakuna

Brändön vaakuna
Brändön vaakuna on Brändön kunnan tunnus. Vaakunan aiheen lokki, aaltokoro ja kala viittaavat saaristokunnan sijaintiin ja kalastukseen, yhteen sen pääelinkeinoista.
Vaakunan selitys kuuluu ”aaltokoroisen kilven punaisessa yläkentässä lentävä hopeinen lokki, hopeisessa alakentässä kala.” Vaakunan on suunnitellut Matts Dreijer, ja Finströmin kunnanvaltuusto hyväksyi vaakunan kokouksessaan 5. huhtikuuta 1952. Ahvenanmaan maakuntahallitus vahvisti vaakunan käyttöön 9. huhtikuuta 1952.
Herillos

Herillos (m.kreik. Ἥριλλος, 200-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Karthagosta.
Herillos oli Zenonin oppilas. Samoin kuin Aristonin, myös hänen ajattelunsa kehittyi myöhemmin muusta stoalaisuudesta poikkeavaan suuntaan. Aristonin tavoin myös hän keskittyi lähinnä etiikkaan, ja painotti hyveen ja paheen väliin jäävien asioiden yhdentekevyyttä. Hän ei kuitenkaan hylännyt täysin logiikkaa ja muita filosofian aloja.
Diogenes Laertios sanoo, ettei hän kirjoittanut kovin paljoa, mutta hänen teoksensa ovat täynnä voimaa. Hän hyökkäsi teoksissaan erityisesti opettajaansa Zenonia vastaan.
Aiheesta muualla

Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit :
Herilloksen elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Herilloksen elämäkerta (kreikaksi)
Antiikin filosofia  Stoalainen koulukunta
| --- | --- |
Varhaisstoa:  Zenon Kitionilainen · Dionysios · Ariston Khioslainen · Persaios · Kleanthes · Khrysippos · Herillos · Sfairos · Zenon Tarsoslainen · Diogenes Babylonialainen · Krates Malloslainen · Antipatros Tarsoslainen · Apollodoros
Keskistoa:  Panaitios · Dardanos · Mnesarkhos · Hekaton · Polemon Ilionlainen · Poseidonios · Iason Nysalainen · Diodotos · Antipatros Tyroslainen, vanhempi · Antipatros Tyroslainen, nuorempi · Geminos · Athenodoros Kananalainen
Myöhäisstoa:  Attalus · Seneca · Eufrates · Epiktetos · Lucius Annaeus Cornutus · Musonius Rufus · Athenodoros Kordylion · Junius Rusticus · Hierokles · Sekstos Khaironeialainen · Marcus Aurelius
Olga Bryzgina

| Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto. Olympialaiset  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto. Olympialaiset  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto. Olympialaiset  | Naisten yleisurheilu> Maa:   Neuvostoliitto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Soul 1988 | 400 metriä |  |
|  Kultaa | Soul 1988 | 4×400 metriä |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Rooma 1987 | 400 metriä |  |
|  Kultaa | Tokio 1991 | 4×400 metriä |  |
|  Hopeaa | Rooma 1987 | 4×400 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Stuttgart 1986 | 400 metriä |  |
Maa:   IVY
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | 4×400 metriä |  |
|  Hopeaa | Barcelona 1992 | 400 metriä |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Genova 1992 | 400 metriä |  |
Olga Bryzgina (o.s. Vladikina, s. 30. kesäkuuta 1963 Krasnokamsk, Permin alue) on neuvostoliittolainen pikajuoksija ja olympiavoittaja. Hänen päämatkansa oli 400 metrin juoksu.
Olga Bryzgina, silloiselta nimeltään Vladikina, juoksi 400 metrillä jo vuonna 1984 huippuajan 48,98 s ja paransi seuraavana vuonna Canberran maailmancupissa ennätyksekseen 48,27 s, jolla hän on vielä vuoden 2008 lopussa kaikkien aikojen maailmantilaston neljännellä sijalla. Hän saavutti 400 metrin juoksussa hopeaa Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986. Hän osallistui myös 4 × 400 metrin viestijuoksuun, jossa Neuvostoliiton joukkue hylättiin. Vuoden 1986 loppupuolella hän avioitui pikajuoksija Viktor Bryzginin kanssa.
Rooman MM-kilpailuissa 1987 Olga Bryzgina voitti kultaa 400 metrillä ja hopeaa viestissä. Soulin 1988 olympialaisissa hän voitti kultaa 400 metrillä ajalla 48,65 s ja viestissä maailmanennätysajalla 3.15,18. Tokion MM-kilpailuissa 1991 hän voitti kultaa viestissä mutta jäi henkilökohtaisella matkalla neljänneksi. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän saavutti vielä hopeaa 400 metrillä ajalla 49,05 s ja kultaa 4 × 400 metrillä ajalla 3.20,20.
Bubit

Bubien etninen lippu.
Bubit ovat bantukieltä puhuva kansa Päiväntasaajan Guineassa. He ovat Biokon saaren kantaväestöä. Bubeja arvioidaan olevan noin 25 000 henkeä.
Bubit ovat muuttaneet Biokolle ilmeisesti nykyisen Kamerunin alueelta useita vuosisatoja sitten. 1800-luvun tautiepidemiat vähensivät heidän lukumääränsä huomattavasti. Bubit vastustivat espanjalaisten siirtomaaisäntien määräämää pakkotyötä ja nousivat kapinaan vuonna 1907. Espanjalaiset toivat plantaaseilleen työntekijöitä Afrikan mantereelta, minkä seurauksena bubit muodostavat enää alle 10 prosenttia Biokon väestöstä (toisen tiedon mukaan noin 15 %). Francisco Macías Ngueman hirmuhallinnon aikana bubit joutuivat vainon kohteeksi. He kapinoivat jälleen vuonna 1998.
Kansan perinteisiä elinkeinoja ovat trooppiseen kaskiviljelyn perustuva maatalous, öljypalmun hedelmien keräily, metsästys ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat jamssi, banaani, hirssi, riisi, kahvi ja kaakao. Käsitöistä kehittynein on puunleikkaus.
Bubit asuvat nelikulmaisista puisista majoista koostuvissa tiiviissä kylissä. Perinteinen vaatetus on vaihtunut eurooppalaiseen. Ruokavalio koostuu etupäässä kasvisruoista.
Yhteiskuntajärjestyksen perustana ovat suurperheet, matrilineaariset suvut, kyläyhteisöt ja salaseurat. Bubit jakautuvat useisiin paikallisryhmiin. Valtaosa kansasta on katolisia ja loput protestantteja tai perinteisten uskomusten harjoittajia.
Glenn Buchanan

| Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Australia> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Los Angeles 1984 | 100 metrin perhosuinti |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1984 | 4 × 100 m sekauintiviesti |  |
Glenn Buchanan (19. marraskuuta 1962 Townsville, Queensland) on australialainen perhosuimari, jonka huippuvuodet osuivat 1980-luvulle. Hän saavutti uransa aikana kaksi pronssista olympiamitalia, molemmat vuoden 1984 kesäolympialaisista Los Angelesista. Henkilökohtaisen pronssin hän sai 100 metrin perhosuinnissa ja hän kuului myös 4 × 100 m sekauinnin viestijoukkueeseen, jossa hän kanssaan pronssille uivat Mark Kerry, Peter Evans ja Mark Stockwell.
Buba

| Buba |
| --- | --- |
 Pyhän ristin kirkko Bubassa.
 Quinaran osa-alueet.
 Buba
 Koordinaatit: 11°35′42″N, 14°59′29″W 
Valtio:  Guinea-Bissau
Alue:  Quinaran alue
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  osa-alue
Väkiluku (2009):  7 571 (kaupunki) 17 123 (osa-alue)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Buba on kaupunki sekä osa-alue eli sektori Guinea-Bissaussa. Se sijaitsee Bubajoen latvalla 220 kilometriä Bissausta maanteitse kaakkoon. Kaupunki on Quinaran alueen hallinnollinen keskus. Kaupungissa on 7 571 ja osa-alueella 17 123 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta). Osa-alueen pinta-ala on 744,2 neliökilometriä.
Kaupunki lienee saanut nimensä biafadojen Buguba tai Biguba -nimisestä kuningaskunnasta. Alkuperäinen Buguba sijaitsi alempana lähellä Jassonca ja Uaja -jokien suuta. 1500-luvun lopulta lähtien se oli lançadojen harjoittaman orjakaupan keskus. Sataman muita vientitavaroita olivat kulta, vaha, norsunluu ja kolapähkinät.
Orjakaupan lakattua 1800-luvun puolivälissä kaupankäynti siirtyi Bubaan. Tärkeimmäksi vientitavaraksi muodostuivat maapähkinät. Vuosisadan lopulla maapähkinän plantaasiviljelyä ja Futa Djallonin kanssa käytyä karavaanikauppaa häiritsivät fulbejen Forrean alueella käymät sodat. Niiden aikana fulbet tuhosivat Buban ja Geban portugalilaiset varuskunnat ja lähes kaikki maapähkinäviljelmät hylättiin. Rauhan palattua 1900-luvun alussa Buba oli menettänyt asemansa maatalouden ja kaupan keskuksena.
Kaupungin tulevaisuudennäkymät liittyvät Gabún alueen Boén seudulta löydettyihin suuriin bauksiittiesiintymiin. Guinea-Bissaun hallitus sopi niiden hyödyntämisestä Angola Bauxiten kanssa vuonna 2008. Suunnitelmaan kuuluu uuden syväsataman sekä rauta- ja maanteiden rakentaminen Bubaan. Vuoden 2012 vallankaappauksen seurauksena hankkeen toteuttaminen pysähtyi.
Bucellarius

Bucellarius (monikko bucellarii, sananmukaisesti keksinsyöjät, kreik. Βουκελλάριοι, Boukellarioi) olivat myöhäisen Rooman ja varhaisen Bysantin valtakunnan sotilaita, jotka kuuluivat komentajansa omaan talouteen. Komentaja, joka oli yleensä rikas virkamies tai sotapäällikkö, maksoi itse heidän palkkansa ja ylläpiti heitä, ja heitä pidettiin usein yksityisinä henkivartijoina. Nimi bucellarius tuli armeijan näkkileivästä tai keksistä (bucellatum) ja se korosti komentajan velvollisuutta pitää miehensä asianmukaisesti ruokittuina. Näissä joukoissa oli yleensä sekä roomalaisia että ulkomaalaisia sotilaita. Bucellariukset olivat 500-luvulla usein keskeisessä asemassa sotaretkien aikana ja miehet, jotka palvelivat näissä joukoissa nousivat usein korkeisiin asemiin. Nämä sotilaat olivat 500-luvulla raskasta ratsuväkeä: ratsastaja, mutta luultavasti ei hevonen, oli varustettu haarniskalla, ja aseinaan heillä oli komponenttirakenteiset jouset, ja pistokeihäs tai kahden käden peitsi. Bucellarius-joukot olivat käytössä 300-luvun lopulta 500-luvulle asti.
Bucellariukset muodostivat sotapäällikön henkilökohtaisten joukkojen eli comitatuksen ytimen. Comitatus oli sotapäälliköiden henkilökohtainen armeija ja niitä käyttivät keisari Justinianus I ja hänen sotapäällikkönsä Belisarius ja Narses. Käytantö oli alun perin lainattu germaanien kuninkailta 200-luvulla. Comitatus koostui valiosotilaista, joiden värväysaika oli pitkäaikainen, ja he muodostivat armeijoiden ytimen. Comitatus ja bucellariukset olivat uskollisia vain sotapäällikölle, joka oli värvännyt heidät, eikä keisarille tai keisarikunnalle.
Bysantin valtakunnan Vähässä-Aasiassa sijainnut ja 700-luvulla perustettu thema Boukellarion sai nimensä bucellariusten mukaan.
Henki ja kirjain

| Henki ja kirjain> De spiritu et littera.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Augustinus
Kieli:  latina
Genre:  teologia
Julkaistu:  412
Suomennos
Suomentaja:  Jukka Thurén
Kustantaja:  SLEY-kirjat
Julkaistu:  1982
Ulkoasu:  nidottu
ISBN:  978-952-230-193-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Henki ja kirjain (lat. De spiritu et littera, "Hengestä ja kirjaimesta") on kirkkoisä Augustinuksen kirjoittama kristillinen teologinen teos, joka käsittelee pelastusoppia. Augustinus esittelee siinä näkemyksensä laista, armosta ja vanhurskauttamisesta. Teoksella on ollut suuri merkitys uskonpuhdistuksen teologiassa, ja se on vaikuttanut muun muassa Martti Lutheriin ja Jean Calviniin.
Historia

Augustinus kirjoitti teoksen vuonna 412. Hän osoitti sen ystävälleen tribuuni Marcellinus Karthagolaiselle. Tämä oli lukenut kaksi Augustinuksen kirjaa, joista toinen käsitteli lapsikastetta (De baptismo parvulorum) ja toinen ihmisen vanhurskautta (De perfectione iustitiae hominis). Hän oli kuitenkin halunnut tietää enemmän siitä Augustinuksen ristiriitaiselta kuulostavasta väitteestä, että ihminen voi olla Jumalan avulla täydellisen synnitön ja vanhurskas, vaikka kukaan ei olekaan ollut eläessään näin vanhurskas, eikä tule olemaankaan.
Augustinus kirjoitti teoksen Henki ja kirjain vastaukseksi Marcellinuksen kysymyksiin. Samalla teos on suunnattu pelagiolaisuutta vastaan. Pelagiolaisuudessa armon merkitys oli hyvin vähäinen, koska ihmisellä katsottiin olevan luonnollinen kyky elää synnittömästi ja ansaita vanhurskaus oman kilvoituksen kautta. Augustinus sanoo itse käyneensä teoksessa "kaikella Jumalan antamalla kiivaudella niiden kimppuun, jotka vastustavat sitä Jumalan armoa, joka vanhurskauttaa jumalattoman".
Ajatuksiinsa Augustinus sai paljon vaikutteita apostoli Paavalilta. Henki ja kirjain vaikutti suuresti Martti Lutheriin ja uskonpuhdistuksen teologiaan. Luther sanoi itse löytäneensä teoksesta vahvistuksen omalle julistukselleen, jonka mukaan ihminen vanhurskautuu Jumalalta lahjaksi saadun armon kautta. Teos vaikutti paljon myös muun muassa Jean Calviniin.
Sisältö

Augustinuksen teos koostuu 36 luvusta. Sisältö on jaettu myös toisella tavalla yhteensä 66 numeroituun tekstinosaan, niin että lyhyimmät luvut sisältävät yhden osan, pidemmät useita.
Augustinus katsoo, että ihmiselle on vaarallista kieltää armon välttämättömyys pelastukselle. Armo on ihmiselle annettu Pyhän Hengen lahja, kun taas laki ilman eläväksi tekevää Henkeä on tappava kirjain. Teoksen nimi on peräisin tästä ajatuksesta. Augustinus tukee näkemyksiään Paavalin kirjeillä: laki suorastaan suurentaa synnin tuomalla sen esille.
Tämän jälkeen Augustinus käsittelee pelagiolaisten käsitystä vanhurskauttamisesta sekä sitä, mitä Vanhan testamentin (Mooseksen) laki ja profeettojen kirjat todistavat Jumalan vanhurskaudesta; mitä varten laki on annettu ihmisille; ja mitä Raamattu tarkoittaa "Jumalan vanhurskaudella". Laista Augustinus siirtyy armoon sekä vanhan ja uuden liiton väliseen eroon lain ja armon suhteen. Augustinuksen mukaan Jumalan ja ihmisten välille tarvittiin uusi liitto, koska vanhan liiton laki ei pystynyt parantamaan ihmisiä; siksi tarvittiin uusi Henki, joka parantaa uuden ihmisen vanhan ihmisen syyllisyydestä.
Augustinus katsoo, että Jumalan kuva ei ole kokonaan hävinnyt ihmisestä. Armon tehtävänä on uudistaa tämä ihmisen luonnossa oleva kuva. Augustinus lainaa Paavalia esittäessään, että vaikka uskovat kokevatkin muutoksen jo eläessään, he tulevat täydellistymään vasta Kristuksen palatessa. Jumala itsessään on oleva palkkio, päämäärä ja täydellinen autuus.
Lopuksi Augustinus korostaa, että vanhurskaus on Jumalan antama lahja. Armo ei kuitenkaan tee ihmisen vapaata tahtoa tyhjäksi, vaan vahvistaa sen; aivan samoin kuin armo ei tee lakia tyhjäksi vaan vahvistaa sen. Lain voi täyttää vain ihmisen vapaan tahdon tekemän ratkaisun kautta. Laki kuitenkin herättää synnintunnon. Tämän taas parantaa armo. Näin armo tekee terveeksi ihmisen vapaan tahdon, joka valitsee vanhurskauden rakastamisen ilman pakkoa. Myös usko on ihmisen omassa vallassa, niin että jokainen voi uskoa vapaasta tahdostaan.
Kirjallisuutta > Suomennos

Augustinus: Henki ja kirjain.  ((De spiritu et littera liber unus, 412–13.) Latinasta suomentanut Jukka Thurén. 2. painos (1. painos: SLEY-kirjat, 1982). Kristikunnan klassikkoja 2. Arkki-kirja)  Helsinki:  Aurinko, 2011.  ISBN 978-952-230-193-2
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

St Augustine: De Spiritu Et Littera.  (Käännös William Bright)  Kessinger Publishing, 2010.  ISBN 1167451511
Migne, J.-P. (toim.): Patrologia Latina.  (Osa 44, 199)  Paris:  Migne, 1878-1890.  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Augustinus: De spiritu et littera. S. Aurelii Augustini Opera Omnia. (latinaksi)
Augustinus: De spiritu et littera. Internet Archive. (latinaksi)
Augustine: On the Spirit and the Letter. New Advent. (englanniksi)
Buckley-luokka

| Buckley-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1740 t
Pituus:  93,3 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,1 m
Syväys:  3,4 m
Nopeus:  24 solmua
Aseistus
Meritorjunta:  3 x 3"/L50 Mk XXII -tykkiä 3 x torpedoputkea 1 x Hedgehog Mk10 -sukellusveneentorjuntaheitin 8 x syvyyspomminheitintä ja 2 kiskoa
Ilmatorjunta:  4 x 1,1" -ilmatorjuntatykkiä 9 x Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä
Buckley-luokka eli TE-luokka (engl. Turbo Electric drive) oli toisessa maailmansodassa palvellut Yhdysvaltain laivaston saattuehävittäjäluokka. Aluksia tilattiin 154, mutta niistä valmistui ainoastaan 102. Alukset tunnetaan myös nimellä pitkä runkoinen saattuehävittäjä. Ne palvelivat saattueidensuojaus sekä sukellusveneidentorjuntatehtävissä.
Luokan aluksissa oli General Motorsin valmistama höyrytoiminen turbo-sähköinen voimansiirto. Alusten elementit koottiin ympäri Yhdysvaltoja ja ne ainoastaan kasattiin hitsaamalla kokoamistelakoilla.
Luokan nimikkoalus USS Buckley laskettiin vesille 9. tammikuuta 1943. Luokan aluksista luovutettiin kaikkiaan 46 Kuninkaalliselle laivastolle, jossa ne muodostivat fregateiksi luokiteltuina Captain-luokan, loppujen palvellessa Yhdysvaltain laivastossa. Yhdysvaltain laivasto muutti kuusi alusta nopeiksi kuljetusaluksiksi (APD) jo valmistuksen aikana ja lisäksi 37 muutettiin myöhemmin.
Toisen maailmansodan päätyttyä jäljelle jääneet luokan alukset luovutettiin Taiwanille, Etelä-Korealle, Chilelle, Meksikolle sekä muille halukkaille. Loput alukset siirrettiin reserviin, kunnes ne romutettiin.