Katariinan palatsi
Rakennusvaiheet

Ensimmäinen rakennusvaihe vuosina 1717/1718–1723/1724 käsitti pienen hollantilaistyylisen kivipalatsin Katariina I:n kesäkäyttöön. Arkkitehtina oli saksalainen Johann Friedrich Braunstein ja rakentamista valvoi rakennusmestari Johann Ferster. Kaksikerroksisessa rakennuksessa oli kuusitoista huonetta kussakin kerroksessa, edustushuoneet oli viimeistelty kiillotetulla alabasterilla ja ylemmän kerroksen huoneissa oli gobeliini-kuvakudokset. Kartanon kaakkoisosaan kuului hollantilaisen maisema-arkkitehti Jan Roosenin suunnittelema puutarha, jossa oli terasseja, kiviportaat, muotopuutarha, köynnöskaaria ja -portteja, lampia sekä eläintarha, joka sijaitsi palatsia vastapäätä.
Rakennusta muuteltiin ja laajennettin sen jälkeen pariin otteeseen. Vuonna 1733 keisarinna Anna laajennutti palatsia arkkitehti Mihail Zemtsovin ja arkkitehti Andrei Kvasovin suunnitelmien mukaisesti. Keisarinna Elisabet palkkasi arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrellin uudistamaan vuonna 1728 perimänsä ja metsästyslinnana käyttämänsä rakennuksen ulkoasun ylellisemmäksi. Monivaiheisten uudistusten toteuttaminen, jossa useita rakennusvaiheita purettiin ja rakennettiin uudelleen vuosina 1752–1756 maksoivat 1,6 miljoonaa ruplaa, josta osan keisarinna maksoi omista rahoistaan. Samanaikaisesti hän rakennutti arkkitehti Rastrellin johdolla myös Talvipalatsia, joka tuli maksamaan 2,5 miljoonaa ruplaa, johon kerättiin varoja verottamalla.
Elisabetin ajalta ovat peräisin muun muassa palatsin Edustusportaikko, Kultainen vastaanottosali ja Meripihkahuone. Palatsin valkoista, taivaansinistä ja kultaa yhdistelevä julkisivu on 306 metrin pituinen. Palatsia ympäröivät koristeelliset, hollantilaistyyliset puistopuutarhat, ja rakennuksen lukuisat salit on sisustettu taideaartein. Takorautaisissa, lukkoseppämestari Kordonin, arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrellin suunnitelmien mukaan valmistamissa aidoissa ja porteissa on pronssikoristeet.
Elisabetin hallituskaudella arkkitehti Mihail Zemtsov suunnitteli uuden palatsin ja työt aloitettiin vuonna 1744. Vuonna 1745 edesmenneen Zemtsovin työtä jatkoi hänen oppilaansa, nuori arkkitehtioppilas Andrei Vasiljevitš Kvasov (1720–1777 jälkeen), joka laajensi palatsin Ludvig XV:n tyyliseksi 300 metrin pituiseksi. Hän toimi ensin arkkitehti Giuseppe Trezzinin valvonnassa ja sitten yhteistyössä arkkitehti Savva Tševakinskin kanssa, josta tuli pääarkkitehti vuonna 1748, koska valtiovarainkansleri Ivan Tšernov piti Kvasovia liian kokemattoma. Tähän laajennukseen sisältyivät keskirakennus, kaksi siipirakennusta, kappeli ja kasvihuonesali, jotka kaikki yhdistettiin neljällä pylväskäytävällä ja avoimella, kukkaistutuksia sisältävällä kuistilla. Keisarinna Elisabet näet rakasti sekä uskontoa että puutarhanhoitoa. Vuonna 1751 arkkitehti Bartolomeo Rastrelli aloitti keisarinnan määräyksestä suuren jälleenrakennustyön yhdistämällä useita rakennuksia, mikä toi palatsin julkisivuun valkoiset pylväät, taivaansiniset seinät, kullatut stukkokoristeet, kullatun kattobalusterikaiteen, sekä kullatut kappelin kattokupolit ja karyatidi-veistokset, jotka vaativat 14 vuoden aikana yhteensä lähes 100 kiloa (6 puutaa, 17 naulaa, ja 2 grammaa) kultaa. Hänen avustajinaan olivat arkkitehti Savva Tševakinski ja nuori arkkitehtiopilas Vasili Nejolov (1722–1782).
Francesco Bartolomeo Rastrellin suunnittelemat sisätilat perustuivat barokkityyliin. Kuvanveistäjä Johann Franz Dunker, kultausmestari Leprince ja venetsialainen sisustusmaalari Giuseppe Valeriani (1708–1762) olivat eräitä arvostetuista sisustustaiteilijoista, jotka tunnetaan nimeltä. Kiinalainen huone, jossa oli posliini- ja mustat coromandel-lakatut paneelit; Kuvahuone, Kultainen sali ja Meripihkahuone, jossa oli arkkitehti Andreas Schlüterin suunnittelemat meripihkapaneelit sekä viisi etuhuonetta eli eteistä yhdistyivät Kultaiseen saliin, joka on kooltaan 860 m². Rakentaminen päättyi vuonna 1756, jolloin palatsissa oli 40 edustusasuntoa sekä yli 100 yksityis- ja taloushuonetta. 1770-luvulla rakennettiin uusi englantilainen maisemapuutarha ja vanhaa 1720-luvun hollantilaista puutarhaa parannettiin syventämällä Suurta lampea, joka oli yhdistetty 6 km päässä oleviin lähteisiin ja rakennettiin Kelkkamäki sekä Eremitaaši-, Grotto-, Saari- ja Mon Bijou (metsästysmaja, 1759) -paviljongit.