Nikolai II
Keisari

Nikolai II ja keisarinna Aleksandra kruunattiin virallisesti 26. toukokuuta 1896 Moskovassa Uspenskin katedraalissa. Juhlallisuudet olivat valtavat, ja kautta Venäjän saapui ihmisiä seuraamaan uuden keisarin kruunaamista. Kruunajaisissa luutnantti Mannerheim oli yksi neljästä keisaria saattaneesta upseerista. Kruunajaispäivällisillä tarjoiltiin suomalaista taimenta. Nikolai II ilmoitti jo hallituskautensa aluksi, että hän tulisi käyttämään venäläisempänä pitämäänsä tšaarin eikä lännestä tuotua keisarin arvonimeä.
Nikolai II:n hallitusvuodet muodostuivat vaikeiksi alusta alkaen. Moskovassa 26. toukokuuta 1896 pidettyjen kruunajaisten kunniaksi järjestetyssä kansanjuhlassa Hodinkan kentällä tapahtui vakava onnettomuus, kun tuhatpäinen yleisö joutui paniikkiin ja talloi kuoliaaksi satoja juhlavieraita. Nikolai osallistui silti Aleksandran kanssa Ranskan lähettilään järjestämiin tanssiaisiin, ikään kuin mitään ei olisi tapahtunut, sillä Ranskan valtio oli nähnyt paljon vaivaa tanssiaisten järjestämiseen, ja keisariparin poisjääminen olisi ollut kiusallista.
Noustessaan keisariksi Nikolailla ei ollut juurikaan kokemusta hallitsemisesta ja hän luotti äitinsä leskikeisarinna Maria Fjodorovnan kokemukseen sekä diplomaattisiin kykyihin ensimmäiset 10 vuotta. Hänen puolisonsa oli myös vahvatahtoinen, minkä on arveltu johtaneen siihen, että Nikolai pyrki kompensoimaan oman vahvan tahtonsa puutetta hallitsemalla itsevaltaisesti. Nikolai suhtautui myös varauksella omiin ministereihinsä, muttei kuitenkaan itse kyennyt hallitsemaan.
Nikolai II:n hallinnon ensimmäiseen kymmeneen vuoteen osui Venäjän yhteiskunnallinen ja taloudellinen murros, siirtyminen agraariyhteiskunnasta teollistuneeseen, jonka siemenet oli jo kylvetty hänen isänsä hallituskaudella. Talouskasvu oli tarkastelujaksolla vuosina 1880–1910 keskimäärin yli yhdeksän prosenttia vuodessa. Lainsäädännön jälkeenjääneisyys, maanomistussuhteiden ratkaisemattomuus maaorjuuden lakkauttamisen jälkeen vuonna 1861 ja talouskasvun keskittyminen vauraille suurkaupunkialueille aiheuttivat ristiriitoja kasvavan työväenluokan keskuudessa, jota sosialistivallankumoukselliset ja kommunistit käyttivät kasvualustanaan.
Nikolai II:n hallinto joutui kriisiin Venäjän–Japanin sodan 1904–1905 tappion aiheuttamien levottomuuksien myötä. Suurena käännekohtana voidaan pitää verisunnuntain nimellä tunnettua välikohtausta 22. tammikuuta 1905, jossa satoja rauhallisia mielenosoittajia sai surmansa Talvipalatsin vartiosotilaiden luodeista. Liikehdintä johti lopulta vuoden 1905 vallankumoukseen. Kun näistä oli hädin tuskin toivuttu, Venäjää ja Nikolaita kohtasi uusi koettelemus, ensimmäinen maailmansota, jonka myllerryksissä vanha Eurooppa ja sen monarkiat tulivat tiensä päähän. Ulkopolitiikassa hänen naiivi ja kevytmielinen asenteensa kansainvälisiä velvoitteita kohtaan joskus aiheutti noloja tilanteita hänen ammattidiplomaateilleen. Esimerkiksi hän solmi liiton Saksan keisari Vilhelm II:n kanssa heidän tapaamisessaan Björkössä heinäkuussa 1905, vaikka Venäjä oli jo liittoutunut Ranskan, Saksan perinteisen vihollisen, kanssa.
Vuonna 1913 Nikolai vieraili Berliinissä, jossa keisari Vilhelm II:n ainoa tytär Viktoria Luise meni naimisiin. Häissä Nikolai tapasi viimeistä kertaa myös Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaan Yrjö V:n. Kaikki kolme hallitsijaa olivat serkkuja keskenään. Nikolai ja keisariperhe vietti useita kesiä Suomen saaristossa ja rannikolla. Keisarillinen perhe purjehti Suomeen keisarillisella Standard-huvijahdilla.
Nikolai oli keisarina heikko. Perheenisänä ja puolisona hän oli parempi kuin jättimäisen, levottoman valtakunnan hallitsijana. Hän oli kyvyiltään keskinkertainen ja luonteeltaan päättämätön, mutta samalla vaatimaton ja säästeliäs. Hän oli isänsä Aleksanteri III:n tavoin hyvin vanhoillinen ja pyrki venäläistämään kaikkea siihen asti länsimaistettua pitäen parempana käyttää arvonimeä tsaari, koska se oli hänen mielestään virallista keisari-nimitystä (imperator) venäläisempi. Nikolai salli puolisonsa ohjailla itseään hallitusasioissa, kuten henkilövalinnoissa. Sen vuoksi uudistukset kaatuivat usein yhteen ja samaan asiaan: mikä tahansa uudistus olisi ollut heidän lastensa etujen vastainen. Eritoten kruununperijä Aleksei oli tässä suhteessa tärkeä, eikä hänen tulevia etujaan saanut vaarantaa.
Nikolailla oli Rasputinin lisäksi myös muita vastuuttomia suosikkeja, usein kyseenalaisen aitouden miehiä, jotka antoivat hänelle vääristyneen kuvan venäläisestä elämästä, mutta joka oli hänelle lohduttavampi kuin virallisissa raporteissa kerrottu. Hän ei luottanut ministereihinsä pääasiassa siksi, että hän piti heitä älyllisesti itseään parempina ja pelkäsi näiden yrittävän anastaa hänen suvereenit oikeutensa. Hänen näkemyksensä roolistaan ​​autokraattina oli lapsellisen yksinkertainen: hän sai auktoriteettinsa Jumalalta, jolle hän yksin oli vastuussa, ja hänen pyhä velvollisuutensa oli säilyttää absoluuttinen valtansa koskemattomana. Häneltä puuttui kuitenkin tarvittava tahdonvoima sellaiselta, jolla oli niin korkea käsitys tehtävästään. Tehdessään velvollisuuttaan Nikolai joutui käymään jatkuvaa taistelua itseään vastaan, tukahduttaen luonnollisen päättämättömyytensä ja omaksuen itsevarman päättäväisyyden naamion. Hänen omistautumisensa itsevaltiuden dogmille oli riittämätön korvike rakentavalle politiikalle, joka yksinään olisi voinut pidentää keisarillista hallintoa.
Keisarinna Aleksandraa ohjaili eräässä vaiheessa Grigori Rasputin, jonka ansiosta keisarin lähipiiri täyttyi itsevaltiutta tukevilla mielistelijöillä. Nikolain elinpiiri erosi Aleksanterin palatsin ulkopuolisesta maailmasta, eikä hänellä ollut käsitystä Venäjän todellisesta ahdingosta. Keisari Nikolai pyrki politiikassaan jatkamaan isänsä Aleksanteri III:n linjoilla, mutta huomattavasti heikommalla menestyksellä.
Venäjä oli ensimmäisen maailmansodan lähestyessä yhä lähempänä suistumista vallankumoukseen työläisten vaatiessa lisää oikeuksia ylimystöltä. Keisari Nikolai oli kasvatettu uskomaan omaan asemaansa Jumalan valitsemana hallitsijana, ja siksi kansan vaatima kansanedustuslaitos tuntui hänestä Jumalan luottamuksen pettämiseltä.
Sisäpolitiikassa hän tukeutui pitkälti isänsä Aleksanteri III:n konservatismiin. Suomessa hänet opittiin tuntemaan venäläistämistoimenpiteistään (helmikuun manifesti), joka johti ensimmäiseen sortokauteen. Vuoden 1905 vallankumouksen seurauksena keisari Nikolain oli myönnyttävä uudistuksiin. Lokakuun manifestissa, jonka kirjoitti Nikolain kyvykäs pääministeri Sergei Witte, Venäjälle perustettiin kansanedustuslaitos eli duuma, ja kansalaisoikeuksia laajennettiin (sananvapaus, uskonnonvapaus, kokoontumisvapaus). Nikolaille jäi kuitenkin veto-oikeus duuman säätämiin lakeihin ja oikeus hajottaa parlamentti, jota oikeutta hän käyttikin kahdesti, 1906 ja 1907. Asteittain muutkin uudistukset peruttiin, ja Nikolai II:n hallinto luisui jälleen taantumuksen tielle. Witteä seuranneet pääministerit, joiden valintaan olivat vaikuttamassa keisarinna Aleksandra ja perheystävä munkki Grigori Rasputin, olivat joko kyvyttömiä (Goremykin) tai joustamattomia (Stolypin).
Nikolai II vieraili Helsingissä 10. maaliskuuta 1915.