stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valtatie 5
Tien linjaus

Tien alkupää Lusista Mikkeliin on pääosin uudelleenrakennettu 1990- ja 2000-luvuilla suoraksi ja hyväkuntoiseksi valtatieksi. Mikkelistä Juvalle tie on hyväkuntoista nelikaistaista tietä, mutta Juvan sekä Joroisten välillä tie on profiililtaan vanhentunut eikä vastaa nykyajan vaatimuksia. Joroisten ja Varkauden välillä tie on parannettu valtatietä vastaavaksi tieksi, ja Varkauden kohdalla on noin yhdeksän kilometrin nelikaistainen osuus. Myös Varkauden ja Leppävirran välinen osuus on hyväkuntoinen tie, jolla on säännöllisesti ohituskaistoja, mutta osuus Leppävirralta Kuopion Humaljoelle on auttamattomasti ajastaan jäljessä. Tien laatu huomioon ottaen liikennemäärät ovat suuret varsinkin raskaan liikenteen osalta, mutta tie on silti lähinnä kapeutensa ja mutkaisuutensa osalta kantatiestön tasolla. Tällä välillä kunnollisia ohituspaikkoja ei ole juuri lainkaan ja risteykset ovat erittäin vaarallisia.
Humalajoelta alkaa moottoritieosuus, joka jatkuu Siilinjärvelle saakka, ja liikenne tällä osuudella on pääosin sujuvaa. Siilinjärven ja Iisalmen välinen osuus on tavanomaista suomalaista valtatietä, jonka laatu vaihtelee. Joitakin tärkeimpiä liittymiä on rakennettu eritasoliittymiksi. Iisalmen kohdalla tiellä on lyhyt nelikaistainen osuus.
Valtatie 5 on kokonaisuudessaan valaistu Joroisten (Rantasalmentien, seututie 464 eritasoliittymän) ja Iisalmen (Ryhälänmäki) välisellä osuudella (179 km).
Iisalmen jälkeen tien liikennemäärät laskevat merkittävästi, eikä tällä osuudella ole merkittäviä sujuvuus- tai turvallisuusongelmia. Kemijärven ja Sodankylän välillä tien laatu ei tosin ole aivan samalla tasolla kuin etelämpänä, koska tie on muutettu aikoinaan valtatieksi numerokyltit vaihtamalla, itse tietä teknisesti ei ole muutettu.
Tie kulkee seuraavien maakuntien kautta: Päijät-Häme–Etelä-Savo–Pohjois-Savo–Kainuu–Pohjois-Pohjanmaa–Lappi.
Tie kulkee seuraavien kuntien kautta: (Heinola)–(Mäntyharju) – (Hirvensalmi)–Mikkeli–Juva–Joroinen–Varkaus–Leppävirta–Kuopio–Siilinjärvi–Lapinlahti–Iisalmi–(Sonkajärvi)–Kajaani–(Paltamo)–Ristijärvi–Hyrynsalmi–Suomussalmi–(Taivalkoski)–Kuusamo–(Posio)–(Salla)–Kemijärvi–Pelkosenniemi–Sodankylä. Suluissa olevien kuntien osalta tie ei kulje keskustaajaman kautta.
Historiaa > Mikkelin seutu

Valtatie 5 ohittaa Mikkelin kaupungin osittain kaksi- ja osittain nelikaistaisena. Liikennevirasto toteutti tien rakentamista nelikaistaiseksi Pitkäjärven ja Aseman eritasoliittymien välillä noin neljän kilometrin matkalla vuosina 2014–2017. Samalla eritasoliittymiä parannettiin. Hankkeen kustannusarvio on 17,5 miljoonaa euroa. Hankkeen tiesuunnitelma hyväksyttiin vuoden 2010 loppuun mennessä. Tiehanke on valmistunut vuoden 2017 aikana.
Liikennevirasto toteuttaa vuoden 2017 lopusta alkaen tien parantamista Mikkelin pohjoispuolella Tuppuralan ja Nuutilanmäen välisellä noin 22 kilometrin osuudella. Suunnitelman mukaan valtatie 5 rakennetaan nelikaistaiseksi eritasoliittymin varustetuksi tieksi uuteen paikkaan nykyisen tien luoteispuolelle välillä Mikkeli–Nuutilanmäki. Suunnitelmiin kuuluu myös nykyisten ohituskaistojen varustaminen keskikaiteella välillä Nuutilanmäki–Hatsola. Parannustyö alkoi vuoden 2017 loppupuolella puuston kaadolla ja valmistui alkuvuodesta 2021.
Tiehankkeita > Leppävirta–Kuopio

Leppävirran ja Kuopion välinen osuus on tasoltaan viitostien heikoimpia. Väylävirasto suunnitteleekin osuuden parantamista kahdessa osassa. Leppävirran keskustan ja Palokankaan välinen 14,8 kilometrin pituiselle tieosuudelle on tarkoitus rakentaa neljä ohituskaistaa ja keskikaide koko matkalla sekä korvata tasoliittymät eritasoliittymillä. Uusittu tie sijaitsisi seututeiden 533 ja 531 liittymien välillä pääosin nykyisellä paikallaan, joskin joiltain osin tien linjausta muutettaisiin.
Palokankaan ja Humaljoen väliselle noin 18 kilometrin osuudelle rakennetaan keskikaiteellinen moottoritie nykyisen tien jäädessä rinnakkaistieksi. Molempien osuuksien tiesuunnitelmat ovat valmistuneet vuonna 2012 ja niitä ajantasaistetaan tällä hetkellä. Koko hankkeen kustannusarvio on noin 120 miljoonaa euroa.
Tiehankkeita > Siilinjärvi–Pöljä

Siilinjärven ja Pöljän väliselle 13 kilometrin osuudelle valmistui yleissuunnitelma keväällä 2010. Tie suunnitellaan rakennettavaksi moottoritieksi osittain uuteen paikkaan nykyisen moottoritien päättymiskohdasta seututien 576 liittymään saakka. Seututien 576 pohjoispuolella tie rakennettaisiin osittain uuteen paikkaan 7,5 metriä leveäksi sekaliikennetieksi, jolla on yksi keskikaiteellinen ohituskaista. Osana hanketta myös seututielle 576 on tarkoitus rakentaa uusi linjaus. Hankkeen alustava kustannusarvio on 33,5 miljoonaa euroa.
Tiehankkeita > Muut hankkeet

Osana koko päätieverkkoa koskevia kehittämissuunnitelmia Liikenneviraston tavoitteena on, että vuonna 2025 valtatie 5 olisi nelikaistainen Mikkelin, Varkauden, Kuopion ja Iisalmen seuduilla. Lusin ja Mikkelin välinen osuus olisi jatkuvaa ohituskaistatietä sekä Mikkelin ja Iisalmen välillä nelikaistaisten osuuksien väliin jäävät osuudet kaksikaistaista tietä, jolla on säännöllisesti ohituskaistoja. Suunnitelmat ovat alustavia, ja niiden toteuttaminen edellyttäisi tieinvestointeihin vuosittain käytettävien määrärahojen kaksinkertaistamista nykyisestä.
Valtatie 5 pop-kulttuurissa

Hanne esitti Fredin säveltämän kappaleen Kundi viitostieltä (san. Vexi Salmi).
Elektronisen musiikin yhtye Aavikko levytti vuonna 2000 kappaleen Viitostie.
Viitostie on myös rockabilly-yhtye Johnny and the dodgersin kappale vuodelta 2010.
Esa Pakarisen  vuonna 1974 levyttämä kappale Rock on tullut jäädäkseen (Rock'n roll is here to stay) alkaa "Viitostietä pohjoiseen soittajat sen toi".
Arma 3 -videopeliin tehty Vt5-kartta kuvaa tien kuvitteellista, yksikaistaista osuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valtatie 5 Wikimedia Commonsissa
Liittymät Lusista Sodankylään
Suunnitellut liittymät osuudella Koskenmylly–Koirakivi
Suunnitellut liittymät osuudella Hurus–Mikkeli
Suunnitellut liittymät osuudella Varkaus–Humalajoki
Suunnitellut liittymät osuudella Siilinjärvi–Pöljä
Suunnitellut liittymät osuudella Taipale–Soinlahti
Välimatkataulukko
Taulukon välimatkat ovat suuntaa antavia.
| (km) | Helsinki |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lahti (Joutjärvi) | 104 | Lahti (Joutjärvi) |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Heinola (Lusi) | 148 | 44 | Heinola (Lusi) |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Mikkeli | 231 | 127 | 83 | Mikkeli |  |  |  |  |  |  |  |
| Varkaus | 318 | 214 | 170 | 87 | Varkaus |  |  |  |  |  |  |
| Kuopio | 386 | 282 | 238 | 155 | 68 | Kuopio |  |  |  |  |  |
| Iisalmi (vt 27) | 479 | 375 | 331 | 248 | 161 | 93 | Iisalmi (vt 27) |  |  |  |  |
| Kajaani | 565 | 461 | 417 | 334 | 247 | 179 | 86 | Kajaani |  |  |  |
| Kuusamo | 813 | 709 | 665 | 582 | 495 | 427 | 334 | 248 | Kuusamo |  |  |
| Kemijärvi | 945 | 841 | 797 | 714 | 627 | 559 | 466 | 380 | 132 | Kemijärvi |  |
| Sodankylä | 1 053 | 949 | 905 | 822 | 735 | 667 | 574 | 488 | 240 | 108 | Sodankylä |
Valtatiet 1–29
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Eurooppatiet Suomessa
|   |   |   |   |    |   |
Aimo Hallberg

Aimo Theodor Albinius Hallberg (1. maaliskuuta 1865 Pielisjärvi – 21. tammikuuta 1937) oli kotkalainen pankinjohtaja. Ensimmäisen sortokauden aikana Hallberg toimi vastarintajärjestö Kagaalin Kotkan asiamiehenä. Valtiopäivillä 1905–1906 hänet valittiin porvarissäädyssä valtiovarainvaliokunnan jäseneksi.
Aimo Hallbergin vanhemmat olivat tehtaanhoitaja Carl Johan Hallberg ja Amanda Theresia Björklund ja puoliso vuodesta 1897 Evy Wilhelmina Margareta Calonius (k. 1937). Hallberg kävi Haminan kadettikoulun 1887, harjoitti kieliopintoja Pariisissa ja toimi  Uudenmaan  l. tarkk'ampujapataljoonan upseerina 1887–1888. Hän siirtyi sitten pankkiuralle ja oli Suomen Yhdyspankin pääkonttorin virkailijana 1888–1890 ja pankin Hämeenlinnan konttorin apulaisjohtajana 1890–1895, Haminan konttorin apulaisjohtajana 1895–1896 ja Kotkan konttorin johtajana 1896–1919. PYP:n Kotkan konttorin johtaja hän oli 1919–1937 ja Kotkan anniskelu Oy:n toimitusjohtaja 1911–1917. Hallberg oli Kotkan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja 1910–1912 ja 1914–1915. Hän edusti myös kotikaupunkiaan Kotkaa porvarissäädyssä viimeisillä säätyvaltiopäivillä 1905–1906 ja oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa.
Hallberg oli aktiivinen toimija Suomen itsenäistymisvaiheessa. Hänestä tuli Sotilaskomitean jäsen vuonna 1916. Sotilaskomitean jäsenenä hänet valittiin syyskuussa 1917 komiteaan, joka käsitteli suojeluskuntien perustamiskysymystä. Käytännössä kyse oli asevelvollisuuslain valmistelukomiteasta. Hallberg toimi sisällissodassa 1918 Mannerheimin esikunnassa lyhytaikaisesti pääintendenttinä ja sen jälkeen everstiluutnanttina ylipäällikön erikoistehtävissä.
Sodan jälkeen Hallberg oli 1919 Kymenlaakson suojeluskuntapiirin ensimmäisenä piiripäällikkönä ja kuului senjälkeen piiriesikuntaan vuoteen 1929 saakka, jolloin hänet kutsuttiin piirin kunniapäälliköksi. Hallberg oli myös alusta lähtien mukana Vapaussodan Rintamamiesten Liiton toiminnassa, kuului liiton hallitukseen ja toimi Valkoisen kenraalin sotavanhusten kotirahaston hallituksen puheenjohtajana.
Teokset

Valkoisen Suomen yhteisrintamaa rakentamaan!! - Vanha isänmaanpuolustaja, Kotka : Suomen suojelusliitto, 1923.
Sirpa Ylönen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten ammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten ammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten ammunta.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Caracas 1982 | 50 m pienoiskivääri, makuu |  |
|  Kultaa | Suhl 1986 | 10 m ilmakivääri, joukkue |  |
Sirpa Liisa Hannele Ylönen (myöh. Vesanen, 15. kesäkuuta 1957 Mikkeli – 26. tammikuuta 2025) oli suomalainen kivääriampuja ja maailmanmestari.
Ylönen voitti MM-kilpailuista henkilökohtaista kultaa 50 m pienoiskiväärin makuusta Caracasesta 1982 ja joukkuekultaa 10 m ilmakivääristä Suhlista 1986. Olympialaisissa hän edusti Suomea Los Angelesissa 1984 ja Soulissa 1988. Parhaimmillaan Ylönen oli olympialaisissa kahdeksas 10 m ilmakiväärissä Los Angelesissa 1984.
Hannu Saloniemi

Hannu Sakari Saloniemi (11. lokakuuta 1944 Nummi – 25. syyskuuta 2022 Helsinki) oli Helsingin yliopiston kotieläinhygienian professori, joka oli luomassa suomalaista tuotantoeläinten terveystarkkailu- ja sairaustilastointijärjestelmää 1980-luvulla ja oli keskeinen eläinten hyvinvoinnin edistäjä 1980–2012.lähde?
Hannu Saloniemi valmistui eläinlääketieteen lisensiaatiksi 1970 ja eläinlääketieteen tohtoriksi 1980 Eläinlääketieteellisessä korkeakoulussa Helsingissä ja sai eurooppalaisen erikoiseläinlääkäritutkinnon Dipl. European College of Veterinary Public Health 2005. Hänet nimitettiin professoriksi 1987. Helsingin yliopiston eläinlääketieteellisen tiedekunnan dekaanina Saloniemi toimi 1997–2006. Saloniemi oli 2003 perustetun Helsingin yliopistokollegion ensimmäinen puheenjohtaja, toimi akateemisena asiantuntijana yliopistouudistushankkeessa 2008–2009 ja oli Helsingin yliopiston taloutta pohtineen reformiryhmän jäsen 2011–2012. Saloniemi toimi eläinlääketieteellisen tiedekunnan promoottorina tohtoripromootiossa 2008. Suomalaisen tiedeakatemian jäsen hän oli vuodesta 2004 lähtien.lähde?
Saloniemi oli aktiivinen tutkimustiedon soveltaja ja ansanomaistaja mm. lehmien ja sikojen terveyteen sekä maitohygieniaan liittyen. Hän oli Maitohygienialiitto ry:n puheenjohtaja 1994–2009 ja Walter Ehrström-säätiön  puheenjohtaja 2004–2011, 2012–. International Society for Animal Hygiene -järjestön presidenttinä hän toimi 1994–1997.Eläinten hyvinvoinnin kehittäjänä hän on ollut perustamassa Helsingin yliopiston Eläinten hyvinvoinnin tutkimuskeskusta ja maa- ja metsätalousministeriön Eläinten hyvinvointikeskusta. Saloniemi oli useiden maa- ja metsätalousministeriön asettamien eläinten sairauksien ehkäisyä ja eläinten hyvinvointia käsitelleiden työryhmien puheenjohtaja tai jäsen. Hän toimi valtioneuvoston asettaman Tuotantoeläinten hyvinvoinnin neuvottelukunnan puheenjohtajana 2009–2012.lähde?
Tunnustuksia

Reserviupseeriliiton kunniakilpi 1964
Pro Animalia 1997 ja 2003
Inernational Society for Animal Hygiene, kunniajäsen 2006
Viron Maatalousyliopisto, kunniatohtori 2007
Kultainen Walter Ehrström-mitali 2008
Suomen Eläinlääkäriliitto, kunniajäsen 2009
Latvian maatalousyliopisto, kunniatohtori 2013
Kirjallisuutta

Touko Perko: Kohti EU:n parasta maitoa. Maitohygienialiiton historia. Helsinki: Maitohygienialiitto 2011 ISBN 978-952-92-9767-2
Touko Perko: Perintönä maitohygienia. Walter Ehrströmin säätiö 1958–2008. Helsinki: Walter Ehrströmin säätiö 2008 ISBN 978-952-92-3537-7
Erkki Salonen

Aukusti Tuhka, Erkki Salonen ja L. A. Puntila Tuhkan ateljeessa vuonna 1959.
Erkki Aarre Kalevi Salonen (16. huhtikuuta 1920 Helsinki – 15. marraskuuta 2001 Espoo) oli suomalainen professori ja monipuolinen kulttuurivaikuttaja 1900-luvun loppupuolella.
Salonen toimi Ylioppilaslehden päätoimittajana vuosina 1947–1949. Hän oli perustamassa Mitä missä milloin -vuosikirjaa ja toimi sen ensimmäisenä päätoimittajana vuosina 1949–1956. Sen jälkeen hän oli Suomen kulttuurirahaston yliasiamiehenä vuosina 1957–1980. Salonen väitteli Helsingin yliopistossa valtiotieteen tohtoriksi vuonna 1970 kulttuurisosiologian alalta ja toimi 1970–1980-luvulla alan dosenttina Jyväskylän yliopistossa. Hän sai kunniaprofessorin arvon vuonna 1980.
Päätoimiensa ohella Salonen oli mukana monissa kulttuurihankkeissa, esimerkiksi Suomalaisuuden Liiton puheenjohtajana, teatteri- ja museojärjestöissä sekä nuorisoseuraliikkeessä. Hän pyrki Suomen kulttuurihallinnon tehostamiseen. Toinen suuri tavoite oli maakuntien kulttuurielämän voimistaminen ja sen Helsinki-keskeisyyden vähentäminen. Seikko Eskola kirjoittaa Kanava-lehdessä, että Salonen oli taitava puhuja, puheenjohtaja ja erimielisyyksien sovittelija. Hänen elämänkäsitykseensä vaikutti suuresti rintamakokemus pohjoissavolaisen komppanian päällikkönä talvisodassa, jossa hän oppi arvostamaan tavallisten maalaismiesten vastuuntuntoisuutta.
Salonen toimi nuoruudessaan myös pilapiirtäjänä ja kuvittajana. Hän teki kansikuvan ja kuvituksen muun muassa Aaro Hongan suosittuun poikakirjaan Juanikkaat virtaheposet (1940).
Teoksia

Suomalaisen kulttuurin säätelyn järjestelmä: sosiologinen tutkimus (väitöskirja). Helsinki: Helsingin yliopisto, 1970.
Henkistä ja taloudellista viljelyä: Jenny ja Antti Wihurin rahasto 1942–1992. Helsinki: Otava, 1992. ISBN 951-1-12461-7.
Kirjallisuutta

Kulha, Keijo K.: Kulttuurin etulinjassa: Erkki Salonen 1920–2001.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2010.  ISBN 978-952-222-194-0
Numminen, Jaakko: ”Salonen, Erkki (1920–2001)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 641–643.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  / Teoksen verkkoversio.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Kalevi Aho

| Kalevi Aho |
| --- | --- |
 Kalevi Aho vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. maaliskuuta 1949 (ikä 75) Forssa
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  säveltäjä
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera ja sinfonia 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kalevi Ensio Aho (s. 9. maaliskuuta 1949 Forssa) on suomalainen säveltäjä. Aho on kansainvälisesti tunnettu merkittävänä sinfonikkona ja konserttosäveltäjänä. Sävellystyönsä ohella hän on osallistunut Suomessa käytävään yhteiskunnalliseen keskusteluun.
Elämä

Aho opiskeli aluksi luonnontieteitä mutta päätti 1960-luvun loppupuolella keskittyä musiikkiin. Aho opiskeli Sibelius-Akatemiassa Einojuhani Rautavaaran johdolla vuosina 1969–1971 ja jatkoi opintojaan Länsi-Berliinissä Boris Blacherin johdolla vuosina 1971–1972.
Vuonna 1974 Aho toimi Sibelius-Akatemian määräaikaisena lehtorina ja vuosina 1974–1988 Helsingin yliopiston musiikkitieteen lehtorina. Hän oli Sibelius-Akatemian määräaikainen sävellyksen professori vuosina 1988–1993. Aho nousi julkisuuteen varhaisemmin kuin monet muut ikäpolvensa säveltäjät. Hänellä oli jo 24-vuotiaana peräti neljä sinfoniaa teosluettelossaan. Hän sai 1970-luvulla suosiota uusklassistisilla sävellyksillään, mutta hieman myöhemmin hän muutti tyyliään modernismiin ja postmodernismiin.
2000-luvulla Ahon musiikki alkoi saada jalansijaa myös kansainvälisesti, mistä kertovat muun muassa useat tilausteokset ulkomaisilta solisteilta ja orkestereilta. Tähän kehitykseen on vaikuttanut voimakkaasti Ahon asema Sinfonia Lahden nimikkosäveltäjänä 1990-luvulta asti (kunniasäveltäjä vuodesta 2011), ja tästä seuranneet lukuisat sinfonioiden ja konserttojen levytykset BIS-levy-yhtiölle.
Sharon Bezaly tilasi Aholta huilukonserton vuonna 2002. Vuonna 2004 kantaesitettiin Ahon konsertto kahdelle sellolle Manchesterin sellofestivaalien tilauksesta. Martin Fröstin kantaesitti Lontoossa vuonna 2006 klarinettikonserton. Valtaisan menestyksen sai alun perin Colin Currielle sävelletty lyömäsoitinkonsertto Sieidi (2010), josta on sittemmin tullut eniten esitetty suomalainen soitinkonsertto Sibeliuksen viulukonserton jälkeen.
Aho on saanut työstään useita koti- ja ulkomaisia tunnustuksia, muun muassa Léonie Sonningin sävellyspalkinnon vuonna 1974, Henrik Steffens -palkinnon vuonna 1990 ja berliiniläisen Stiftung Kulturfondsin työskentelyapurahan vuonna 1998. Pro Finlandia -mitalin Aho sai vuonna 1999. Aho on toiminut useissa luottamustehtävissä, kuten Suomen Säveltäjät ry:n johtokunnan jäsenenä (1975–1979, 1983–1989 ja 1997–2005), Suomen Kulttuurirahaston hallituksen jäsenenä (1996–2005) ja Suomen Sinfoniaorkesterit ry:n puheenjohtajana (2000–2018).
Teokset ja tyyli

Ahon tärkeimpiä teoksia lienevät hänen kahdeksantoista sinfoniaansa, joista ensimmäinen valmistui vuonna 1969. Aho on mielellään puhunut teostensa yhteydessä ”psykologisesta kehityskaaresta”, mikä sivuaa yhtä postmodernin musiikin keskeistä piirrettä, kerronnallisuutta. Postmodernismiin Ahon kytkevät myös erilaiset tyylisitaatit: esimerkiksi seitsemännessä sinfoniassa eli Hyönteissinfoniassa kuullaan muistumia muun muassa marssista, valssista ja jopa tangosta ja foxtrotista.
Ahon musiikille on tyypillistä laajakaarinen ja lineaarinen polyfoninen sävellystekniikka. Ahon myöhemmässä tuotannossa on näkynyt lisäksi vaikutteita Euroopan ulkopuolisten klassisten musiikkikulttuurien musiikista. Esimerkiksi 14. sinfoniassa (Rituaaleja) lähes solistisessa asemassa ovat etniset lyömäsoittimet darbuka ja djembe. Oboekonsertossa hän on käyttänyt erästä arabialaista, mikrointervalleja sisältävää sävelasteikkoa ja teoksen toinen osa perustuu arabialaiseen rytmiin. Orkesteriteoksen Minea muoto muistuttaa puolestaan intialaisten raagojen muotoa. Itämaiseen musiikkiin assosioituvat monimutkaiset toistuvat rytmikuviot vallitsevat myös 15. sinfonian toista ja neljättä osaa. 18. sinfoniassa (2023) tietyt kohdat lähestyvät puolestaan minimalismia.
Toinen innoituksen lähde on ollut muinaispohjoismainen šamanismi, joka on innoittanut muun muassa lyömäsoitinkonserttoa Sieidi.
Aho tunnetaan orkestroinnin taitajana, ja hän on tehnyt useita sovituksia muiden säveltäjien teoksista (muun muassa Modest Musorgskin Kuoleman lauluja ja tansseja Martti Talvelalle).
Muuta

Sävellystyön ohella Aho on tehnyt kolumneja useisiin lehtiin ja julkaissut muun muassa esseekokoelmat Taiteilijan tehtävät postmodernissa yhteiskunnassa (1992) sekä Taide ja todellisuus (1997). Yhteiskunnallisten tekstien lisäksi hän on julkaissut säveltäjä Uuno Klamin elämäkerran yhdessä Marjo Valkosen kanssa sekä useita musiikkitieteellisiä kirjoja ja artikkeleita.
Keskeiset teokset > Oopperat

Avain (1978–1979; libretto Juha Mannerkorpi; ke. Helsinki 4. syyskuuta 1979; saksankielinen ke. Hampuri 4. marraskuuta 1981)
Hyönteiselämää (1985–1987; libretto säveltäjä, Josef ja Karel Čapekin näytelmän Ze života hmyzu (1921) pohjalta; ke. Helsinki 27. syyskuuta 1996)
Salaisuuksien kirja (1998; päätösosa Rechbergerin–Kortekankaan–Ahon trilogiasta Aika ja uni; libretto P. Rintala ja säveltäjä; ke. Savonlinna 17. heinäkuuta 2000)
Ennen kuin me kaikki olemme hukkuneet (1995–1999; libretto säveltäjä J. Mannerkorven kuunnelman pohjalta; ke. Helsinki 8. helmikuuta 2001; saksankielinen ke. Lyypekki 8. helmikuuta 2002)
Frida y Diego (2012–2013; espanjankielinen libretto Maritza Nuñez; ke. Helsinki 17. lokakuuta 2014; Moskova Pokrovskin kamariooppera 18. marraskuuta 2017)
Keskeiset teokset > Orkesteriteokset > Sinfoniat

Sinfonia nro 1 (1969)
Sinfonia nro 2 (1970/1995)
Sinfonia nro 3 Sinfonia concertante viululle ja orkesterille (1971/1973)
Sinfonia nro 4 (1972–1973)
Sinfonia nro 5 (1975–1976)
Sinfonia nro 6 (1979–1980)
Sinfonia nro 7 Hyönteissinfonia (1988)
Sinfonia nro 8, uruille ja orkesterille (1993)
Sinfonia nro 9 Sinfonia concertante nro 2 pasuunalle ja orkesterille (1993–1994)
Sinfonia nro 10 (1996)
Sinfonia nro 11, 6 lyömäsoittajalle ja orkesterille (1997–1998)
Sinfonia nro 12 Luosto suurelle sinfoniaorkesterille, kamariorkesterille, 11 tunturimuusikolle ja 2 laulusolistille (2002–2003)
Sinfonia nro 13 Sinfonisia luonnekuvia (2003)
Sinfonia nro 14 Rituaaleja darabukalle, djembelle, gongeille, tam-tamille ja kamariorkesterille (2007)
Sinfonia nro 15 (2009–2010)
Sinfonia nro 16, 60 jouselle, 4 lyömäsoittajalle ja mezzosopraanolle (2013–2014, teksti Gertrud Kolmarin Die Fahrende)
Sinfonia nro 17 Sinfonisia freskoja (2017). Teoksen kolme osaa voidaan esittää myös erillisinä sinfonisina runoina: I. Syvyydestä; II. Scherzo macabre; III. Kaukaisia lauluja
Sinfonia nro 18 (2023)
Keskeiset teokset > Orkesteriteokset > Kamarisinfoniat

Kamarisinfonia nro 1, 20 jouselle (1976)
Kamarisinfonia nro 2, 20 jouselle (1991–1992)
Kamarisinfonia nro 3, alttosaksofonille ja 20 jouselle (1995–1996)
Keskeiset teokset > Orkesteriteokset > Muut

Hiljaisuus (1982)
Pergamon 4 resitoijalle, 4 orkesteriryhmälle ja uruille (1990)
Syvien vesien juhla (1995)
Tristia puhallinorkesterille (1999)
Sinfoniset tanssit (Hommage á Uuno Klami) (2001)
Nyt ylös sieluni. Koraalisovitus orkesterille (2001)
Päiwä nyt ehtii ehtoollen. Koraalisovitus orkesterille (2002)
Louhi. Runoelma nuoriso-orkesterille (2003)
Lamu.  Tilamusiikkia 10 trumpetille, 4 käyrätorvelle, 2 baritonitorvelle ja 2 tuuballe (2008)
Minea. Concertante Music for Orchestra (2008)
Historiallisia kuvia kamariyhtyeille ja kamariorkesterille (2009)
Gejia. Chinese Images for Orchestra (2012)
Maailman kaunein sointu nuoriso-orkesterille (2016)
Kirje tuolle puolen jousiorkesterille (2018)
Keskeiset teokset > Konsertot > Jousisoittimille

Viulukonsertto nro 1 (1981)
Sellokonsertto nro 1 (1983–1984)
Kontrabassokonsertto (2005)
Alttoviulukonsertto (alttoviululle ja kamariorkesterille) (2006)
Sellokonsertto nro 2 (2013)
Viulukonsertto nro 2 (2015)
Konsertto erhulle ja kamariorkesterille (2024)
Loihtu - rituaalikonsertto viululle ja gagakuorkestterille (2024)
Keskeiset teokset > Konsertot > Puupuhaltimille

Huilukonsertto (2002)
Fagottikonsertto (2004)
Kontrafagottikonsertto (2004–2005)
Klarinettikonsertto (2005)
Oboekonsertto (2007)
Sopraanosaksofonikonsertto (sopraanosaksofonille ja kamariorkesterille) (2014–2015)
Tenorisaksofonikonsertto (2015)
Bassoklarinettikonsertto (2018)
Nokkahuilukonsertto (2020)
Alttohuilukonsertto (alttohuilulle, bassohuilulle ja jousille) (2020–2021)
Piccoloklarinettikonsertto Simplicius Simplicissimus (2021)
Keskeiset teokset > Konsertot > Vaskipuhaltimille

Tuubakonsertto (2000–2001)
Pasuunakonsertto (2010)
Trumpettikonsertto (trumpetille ja puhallinorkesterille) (2011)
Käyrätorvikonsertto (käyrätorvelle ja kamariorkesterille) (2011)
Baritonitorvikonsertto (2022)