stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristiina Halkola
Työura

Halkola aloitti uransa jo 1960-luvulla esiintymällä suosituissa elokuvissa  Käpy selän alla, Lapualaismorsian ja Mustaa valkoisella. Hän myös lauloi elokuvissaan, muun muassa kappaleen ”Laulu rakastamisen vaikeudesta” elokuvassa Käpy selän alla. Halkola on esiintynyt myös muun muassa televisiosarjoissa Hukkaputki ja Rauta-aika. Hän oli aktiivisesti mukana vasemmistolaisen poliittisen laululiikkeen toiminnassa. Love Records julkaisi hänen sooloalbuminsa Täytyy uskaltaa vuonna 1971. Albumista julkaistiin vuonna 1996 CD-uusintapainos, jossa on neljätoista lisäkappaletta. Halkolan esittämiä kappaleita ovat muun muassa Kaj Chydeniuksen säveltämät ”Laulu 20 perheestä” ja ”Jos rakastat”.
Halkola oli 1960-luvulla tunnettu suomalainen seksisymboli. Tämä johtui Käpy selän alla -elokuvasta ja osin siitä, että Jörn Donner sisällytti elokuvaansa Mustaa valkoisella paljastavan rakastelukohtauksen, jossa Halkolan tilalla oli sijaisnäyttelijä. Tämä tapahtui ilman lupaa ja juttu johti seitsemän vuotta kestäneeseen oikeudenkäyntiin, jonka Halkola voitti.
Poliittinen ura

Halkola liittyi Suomen kommunistiseen puolueeseen 1973. Puolueen hajottua oppositiota kannattanut Halkola valittiin vuonna 1986 Demokraattinen Vaihtoehto -puolueen puheenjohtajaksi, jossa tehtävässä hän toimi kolme vuotta. Hän oli samalla ensimmäinen naispuolinen puoluejohtaja Suomessa. Deva sai vuoden 1987 eduskuntavaaleissa neljä kansanedustajaa, mutta puheenjohtaja jäi valitsematta. Halkola oli pitkään Helsingin kaupunginvaltuutettu.
Yksityiselämä

Halkolan ensimmäinen aviomies oli näyttelijä Kari Franck, ja heillä on yhteinen lapsi Samuel. 1970-luvun alusta lähtien Halkola on ollut naimisissa näyttelijä Eero Melasniemen kanssa. Heillä on kolme lasta, joista Joel Melasniemi on muusikko ja Vilma Melasniemi näyttelijä. Halkolan ja Eero Melasniemen lapsenlapsista Elli Melasniemi ja Aamu Milonoff ovat myös näyttelijöitä. Halkola seurusteli teini-iässä koulun jazzkerhossa tapaamansa tulevan jazzmuusikko Eero Koivistoisen kanssa.
Diskografia

Täytyy uskaltaa (1971)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kristiina Halkola Elonetissä.
Kristiina Halkola Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ylioppilaslehden artikkeli
Kristiina Halkolan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kristiina Halkola YLEn Elävässä arkistossa.
Halkola, Kristiina hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Parhaan naispääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Ansa Ikonen (1944)  Lea Joutseno (1945)  Regina Linnanheimo (1946)  Emma Väänänen (1947)  Eeva-Kaarina Volanen (1948)  Eeva-Kaarina Volanen (1949)  Eeva-Kaarina Volanen (1950)  Emma Väänänen (1951)  Mirjami Kuosmanen (1952)  Rauni Luoma (1953)  Maija Karhi (1954)  Rakel Laakso (1955)  ei jaettu (1956)  Emma Väänänen (1957)  Emma Väänänen (1958)  Tea Ista (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Sinikka Hannula (1962)  Ruth Snellman (1963)  ei jaettu (1964)  ei jaettu (1965)  Riitta Elstelä (1966)  Elli Castrén (1967)  Kristiina Halkola (1968)  Liisamaija Laaksonen (1969)  Ritva Vepsä (1970)  Hillevi Lagerstam, Siiri Angerkoski (1971)  Eeva-Maija Haukinen, Eila Pehkonen (1972)  Tea Ista (1973)  Tuula Nyman, Anja Pohjola, Aino Lehtimäki (1974)  ei jaettu (1975)  Leena Uotila (1976)  Tuula Nyman (1977)  Irma Seikkula, Raili Veivo, Nanny Westerlund (1978)  Elina Salo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Rea Mauranen, Eeva Eloranta (1981)  ei jaettu (1982)  ei jaettu (1983)  Eeva Eloranta (1984)  Rauni Luoma (1985)  Soli Labbart (1986)  Pirjo Leppänen (1987)  Kaija Pakarinen (1988)  Liisamaija Laaksonen (1989)  Pirkko Hämäläinen (1990)  Kati Outinen(1991)  Irma Junnilainen (1992)  Merja Larivaara (1993)  Tiina Lymi (1994)  ei jaettu (1995)  Päivi Akonpelto (1996)  Kati Outinen (1997)  Leea Klemola (1998)  Elena Leeve (1999) 
2000–2019:  Eeva Litmanen (2000)  Outi Mäenpää (2001)  Irina Björklund (2002)  Kati Outinen (2003)  Sari Mällinen (2004)  Outi Mäenpää (2005)  Maria Lundqvist (2006)  Susanna Anteroinen (2007)  Outi Mäenpää (2008)  Elena Leeve (2009)  Minna Haapkylä (2010)  Katja Küttner (2011)  Elina Knihtilä (2012)  Laura Birn (2013)  Leea Klemola (2014)  Anu Sinisalo (2015)  Krista Kosonen (2016)  Linnea Skog (2017)  Krista Kosonen (2018)  Oona Airola (2019) 
2020–2039:  Mimosa Willamo (2020)  Alma Pöysti (2021)  Seidi Haarla (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef 
Elokuvaohjaaja Jörn Donner ja näyttelijä Kristiina Halkola Mustaa valkoisella -elokuvan lehdistötilaisuudessa Helsingissä lokakuussa 1967.
Jeff Halper

| Jeff Halper |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1946 Minnesota, Yhdysvallat
Ammatti:  Antropologi, aktivisti, luennoitsija
Muut tiedot
Koulutus: Antropologian tohtori, Wisconsinin yliopisto
Järjestö:  ICAHD
Jeff Halper (s. 1946 Minnesota, Yhdysvallat) on Yhdysvalloissa syntynyt antropologi, kirjailija, luennoitsija ja poliittinen aktivisti, joka on asunut Israelissa vuodesta 1973. Hän on yksi Israeli Committee Against House Demolitions (ICAHD)-järjestön perustajista ja sen nykyinen toiminnanjohtaja.
Halper on kirjoittanut useita kirjoja Israelin ja Palestiinan konfliktista. Hän kirjoittaa ja luennoi Israelin politiikasta keskittyen pääosin väkivallattomiin strategioihin Israelin ja Palestiinan välisen konfliktin ratkaisemiseksi. Hän tukee BDS-liikettä ja Israelin akateemista boikotointia. Hänen mukaansa Israel syyllistyy apartheidiin ja Palestiinan miehitettyjen alueiden ohjelmalliseen juutalaistamiseen.
Suomessa

Halper vieraili Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 2011. Hän piti silloin esitelmän Israelista ja Palestiinasta Helsingin ja Tampereen yliopistoilla järjestetyissä tilaisuuksissa.
Vuonna 2019 Halper vieraili Suomessa rauhanjärjestöjen seminaarissa keskustelemassa Israelin asekaupasta.
Kunniamaininnat ja palkinnot

Vuonna 2007 ICAHD sai Olive Branch -palkinnon Jewish Voice for Peace -järjestöltä.
Julkaistut teokset

War Against the People: Israel, the Palestinans and Global Pacification, Pluto Press, 2015, ISBN 978-0-7453-3430-1
Obstacles to Peace: A Reframing of the Israeli-Palestinian Conflict, ICAHD (Fourth Edition, 2009), ISBN 978-965-90626-1-4.
An Israeli in Palestine: Resisting Dispossession, Redeeming Israel, Pluto Press, 2008, ISBN 978-0-7453-2226-1
Between Redemption and Revival: The Jewish Yishuv in Jerusalem in the Nineteenth Century, Westview, 1991, ISBN 978-0-8133-7855-8
The Falashas: An Analysis of Their History, Religion and Transitional Society, University of Minnesota, 1966
Kalle Hamm
Julkaisut

Hamm on julkaissut myös useita kirjoja, jotka ovat kiinteä osa hänen taidettaan.
Hamm, Kalle & Kamanger, Dzamil 2013: Immigrant Garden. Omakustanne, Helsinki. ISBN 978-952-93-0707-4
Hamm, Kalle & Kamanger, Dzamil 2013: Paperittomien puutarha. Omakustanne, Helsinki. ISBN 978-952-93-2228-2
Hamm, Kalle & Kamanger, Dzamil 2017: Siirtolaispuutarha. Kasvio Saaren kartanon muinais- ja uustulokkaista. Saaren kartanon julkaisuja 4. ISBN 978-952-301-100-7
Hamm, Kalle 2018: Kirjeitä kaupungista. ARTag Gallery, Helsinki. ISBN 978-952-94-0026-3
Hamm, Kalle 2019: Rikas, rakas, köyhä, haram. Omakustanne, Helsinki. ISBN 978-952-69206-0-3
Hamm, Kalle 2023: Uusi Pangaia. Kasvimatkoja Seilin saarelle. CAA – Contemporary Art Archipelago, Helsinki. ISBN 978-952-94-6970-3
Aiheesta muualla

Taiteilijakaksikon verkkosivu
Kalle Hammin verkkosivut
Kalle Hammin ja Dzamil Kamangerin taideprojekti Afaryan (englanniksi)
Kalle Hamm, AV-arkki
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Latvia 
Henkilöt:  DDB
Cahokia

Cahokia
Muinainen kaupunki ja nykyinen Unescon maailmanperintökohde.
| --- | --- |
Sijainti:  Illinoisin alueella Yhdysvalloissa
Lähin kaupunki:  Collinsville, Illinois
Pinta-ala:  8,9 km²
Asukasluku:  20 000  (1100) 
| --- | --- |
Tyyppi:  Arkeologinen kohde, Illinoisin osavaltionpuisto, muinaiskaupunki 
Perustettu:  1050 
Luokitus:  National Historic Landmark Yhdysvalloissa (19. heinäkuuta 1964), National Register of Historic Places -luetteloitu kohde (d) (15. lokakuuta 1966) 
Hallinto:  Illinois National preservation Agency
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Cahokia oli muinainen intiaanien kaupunki nykyisen Saint Louisin kaupungin lähellä Illinoisin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Siellä oli temppelikumpuja, jotka muistuttavat Mesoamerikan pyramideja. Siksi uskotaan, että Cahokiaa hallitsi papistoon kytkeytynyt ylimystö, jonka ohjauksessa kummuilla uhrattiin ihmisiä. Cahokia oli myös oman aikakautensa suurimpia metropoleja, ja sen väkiluvun on arveltu olleen vuosina 1050–1150 vähintään 20 000, mahdollisesti jopa 50 000. Kaupungin väestön nopea kasvu kääntyi jyrkkään laskuun 1200-luvun aikana. Todennäköisiä syitä ovat olleet luonnonkatastrofit ja Cahokian metsät tuhonneen arkkitehtuurin lyhytnäköisyys.
Cahokian synty ja kukoistus

Cahokian muinaiskulttuurista ei ole olemassa kirjallisia tietoja, vaan tiedot perustuvat arkeologisiin tutkimuksiin ja niissä tehtyihin löytöihin. Cahokian nousu alkoi pari vuosisataa maissinviljelyn alkamisen jälkeen.
Cahokian ensimmäisen asutuksen uskotaan syntyneen vuoden 650 vaiheilla ja liittyvän myöhäiseen metsämaan perinteeseen. Kumpuja alettiin rakentaa mahdollisesti vuonna 1050, ja niitä rakentanut muinaiskansa tunnetaan historiassa kummunrakentajien nimellä. Yksinomaan Cahokian alueelle rakennettiin yli sata kumpua, jotka kohosivat tasaisesta maastosta monumentaalisina maamerkkeinä kunnioituksena maailmankaikkeutta kohtaan.
Mississippin kulttuuriin liittyvä Cahokia oli alueen tärkein uskonnollin keskus. Talot oli rakennettu riviin suuren torin ympärille, ja kaupungin laidoilla levisi laajoja peltoalueita ja kyliä. Cahokian ylhäisön ylelliset asunnot olivat kaupungin seremoniakeskusta ympäröivillä kukkuloilla ja työväestön vaatimattomat asunnot puolestaan kauempana keskustasta. Laitakaupunki oli joka suuntaan leviävä rakennusten, kumpujen ja pienten torien muodostama kokonaisuus. Cahokian länsirajalta erkani haja-asutus, joka kumpuineen ylsi nykyisen St. Louisin itäosiin.
Pitääkseen kaupungin nopeasti kasvavan väestön kurissa Cahokian eliitti kehitti luokkajaon, jossa ylimpään arvoasteikkoon kuuluvat ylimykset hallitsivat alempia luokkia, huolehtivat kaupungin hallinnosta, valvoivat viljelyksiä ja kokosivat työvoimaa rakennushankkeisiin. Cahokian kummunrakentajien pääarkkitehti halusi jättää tunnusomaisen merkkinsä jälkipolville ja rakennutti osan kummuista pyramidin tavoin muotoilluiksi neliöpohjaisiksi, monitasoisiksi rakennelmiksi. Malli on tuttu muinaisesta Egyptistä. Merkillepantavaa on myös, että monet Cahokian tunnusomaisista piirteistä muistuttavat Meksikon ja Keski-Amerikan vanhan sivilisaation kulttuuria.
Kaupankäynti ympäristön kansojen kanssa oli vilkasta. Isoiltajärviltä kuljetettiin paljon kuparia, joka oli tärkeä tuote. Kissankultana tunnettua muskoriittimineraalia tuotiin Appalakeilta, ja kaivauksissa löytynyt laavakivi on peräisin Kalliovuorilta asti. Monet tutkijat uskovat Kanadan Albertassa sijainneen biisonien teurastuspaikan Head-Smashed-In Buffalo Jumpin olleen eräänlainen liha- ja nahkatuotteiden kauppakeskus, joka oli yhteydessä Cahokian kauppaverkostoon. Pisimmän matkan päästä tulivat kuitenkin merisimpukat ja barrakudan leukaluut, jotka ovat peräisin Meksikonlahdelta. Tämä kertoo kauppaverkoston laajuudesta. Cahokiaan johtikin monia maa- ja vesireittejä. Rahaa tai siihen verrattavaa valuuttaa ei ollut käytössä, mutta lahjoja vaihdettiin puolin ja toisin. Se oli hyödyllinen tapa tukahduttaa jännitteitä ja ylläpitää heimojen välistä rauhaa. Cahokian sisällä anteliaisuus lisäsi arvovaltaa. Lahjalla saatettiin myös ostaa alamaisen uskollisuus.
Cahokia kasvoi nopeasti Mississippi-, Missouri- ja Illinoisjokien yhtymäkohdan hedelmällisen maaperän ansiosta. Maissinviljelyn uskotaan olleen kaupankäynnin ohella paikallisten asukkaiden pääelinkeino. Muita viljelytuotteita olivat tupakka, ohra, hirssi, kurpitsa, mustakoiso, pihatatar, auringonkukka ja pavut.
Kummut

Suurin Cahokian kummuista on Monks Mound, Munkkien kumpu, jonka pohja on 316 × 241 metriä. Kummun korkeus on 30,5 metriä, ja se on Pohjois-Amerikan suurin tunnettu esihistoriallinen keinotekoinen maakumpu. Munkkien kummun tilavuus on 731 000 kuutiometriä, ja sen rakentaminen vaati ehkä noin kolme miljoonaa miestyötuntia.
Kaivausten mukaan kummun huipulla oli aikoinaan puinen temppeli tai päällikön palatsi. Kummun eräällä sivulla oli näyttämöksi ja seremoniakeskukseksi laajennettu alataso, jolla papit hengellisissä menoissa raottivat katsojille uskonnollisten salaisuuksiensa verhoa. Kummun lähellä oli puupylväistä koottu kehä, jota kutsutaan nimellä "Woodhenge", koska pylväitten asettelu tuo mieleen muinaisenglantilaisen Stonehengen kiviympyrän. Kaupungin johtajat tai astrologit havainnollistivat väestölle paaluympyrän avulla, miten he saivat yhteyden aurinkoon tai johonkin suureen tuntemattomaan voimaan. Paalut osoittivat kalenterin tavoin auringonnousut kesä- ja talvipäivänseisauksien sekä kevät- ja syyspäiväntasauksien aikaan.
Munkkien kumpua ja Cahokian ydinkeskustaa ympäröi paaluvarustus, jonka rakentaminen on tapahtunut vähintään neljänä eri aikakautena. 3,6 kilometriä pitkään varustukseen kuului vartiotorneja, jotka on rakennettu kolmeen kertaan uudelleen. Rakennelma oli päällystetty savella tulipalon vaaran varalle. Kuuden metrin korkuinen paalutus on puolustustarkoituksen lisäksi todennäköisesti ollut eliitin ja tavallisen väestön välinen sosiaalinen sulkuportti.
Cahokiasta on löydetty yli 120 maakumpua, joiden päälle on muinoin rakennettu sekä temppeleitä että ylimystön asuntoja. Maakumpujen alta on kaivettu esiin myös hautoja, joukossa useiden kymmenien nuorten naisten joukkohauta. Lisäksi on löydetty selviä merkkejä keinotekoisista järvistä tai vesialtaista. Kumpujen kätköistä on paljastunut myös taide-esineitä, saviruukkuja, hiilipiirroksia ja "Lintumiehen muistolevy", josta on tullut eräs Munkkien kummun symboleista. Siitä, miksi muinaiset intiaanit kaiversivat kuvia pieniin litteisiin hiekkakiviin, on esitetty monia eri teorioita. Erään version mukaan laatassa oleva kuva olisi ollut kantajansa passi matkalla paikasta toiseen. Siitä oli luettavissa omistajan valta-asema ja arvo.
Uskonto

Cahokialaisten uskonnosta ei tiedetä paljon. Heidän on kuitenkin todettu palvoneen mesoamerikkalaisia jumalia, joista tärkein oli yltäkylläisen sadon tuoja aurinko. Uskontonsa oli täynnä symbolikaa. Se kuvastuu Cahokiasta ylös kaivetuissa taide-esineissä, joissa esiintyy auringonsäteiden ja lintujen lisäksi myyttisiä olentoja. Cahokialaisten maailmassa uskotaan olleen kaksi suurta vastakkaista voimaa: pimeys ja valo. Valon ylhäältä tuleva maailma oli luotettava ja tasaisen rauhallinen, alhaalta tulevan pimeyden voimien maailma taas epäluotettava ja sekasortoinen. Munkkien kumpu yhdisti nämä maailmat. Se muodosti kosmisen portaikon maanalaisen ja taivaallisen maailman välille ja yhdisti ne maanpäälliseen maailmaan. Cahokialaiset uskoivat kuoleman jälkeiseen elämään. Kunnioitetuimmat kaupungin asukkaat haudattiin hautakumpujen huipulle lahjojen ja arvotavaroiden kera.
Cahokialaiseen uskontoon kuuluivat ihmisuhrit. Asia paljastui, kun erään hallitsijan haudan alapuolelta löytyneet nuorten naisten luurangot tutkittiin. Oikeuslääketieteelliset tutkimukset osoittivat, ettei yksikään haudan 53 naisesta ollut synnyttänyt. Arkeologien mukaan naiset olivat neitsyitä, jotka oli uhrattu täydentämään kuolleen valtiaan tuonpuoleista elämää.
Vapaa-aika

Cahokian rikkaaseen kulttuuriin kuului erilaisia vapaa-ajan harrastuksia. Kaupunkilaisten huveihin kuului olennaisesti tanssia, musiikkia ja laulua. Esiin kaivettua suurta kenttää uskotaan hengellisten seremonioiden ja rituaalien ohella käytetyn myös joukkuepelien kenttänä. Myös taitoa vaativat pelit miellyttivät cahokialaisia. Suosituin ja arvostetuin urheilulaji oli chunkey. Siihen tarvittiin kiekkomainen kivi ja muutama keihäs tai seiväs. Avustajan vierittäessä kiveä pitkin kenttää kaksi kilpailijaa kerrallaan yritti heittää keihäänsä mahdollisimman lähelle sitä paikkaa, johon kivi pysähtyi. Chunkeyn pelaamisen on todettu kuuluneen varhaiseen Mississippin kulttuuriin, ja myöhempinä aikoina peli oli yleinen ajanviete useiden intiaanikansojen keskuudessa läntisiä tasankoja myöten. Siitä oli monia muunnelmia, ja se tunnettiin useilla nimillä.
Jesuiittojen tulo

Nimen Cahokia antoivat kaupungille illinois-intiaanit jälkikäteen, koska tyhjilleen jääneen alueen olivat asuttaneet heidän liittokuntaansa kuuluvat cahokiat. Nimi tarkoittaa villihanhia. Cahokian kaupungin alkuperäistä nimeä ei tiedetä sen enempää kuin sitäkään, keitä sen rakentaneet muinaiset kummunrakentajat olivat.
Ensimmäiset eurooppalaiset saapuivat Cahokiaan vuonna 1673. Ranskalaiset tutkimusmatkailijat Louis Jolliet ja Jacques Marquette laskivat Mississippijokea kohti etelää ja tulivat illinoisien hallitsemille alueille. Ensimmäiset muistiinpanot jokien varsille rakennetuista kummuista ovat tältä ajalta. Ranskalaisten kysyessä kumpujen alkuperästä illinoisit kertoivat, ettei niitä ollut rakentanut mikään heidän heimoistaan.
Kun ranskalaiset jesuiitat saivat myöhemmin jalansijaa illinoisien liittokuntaan kuuluneiden cahokioiden ja tamaroiden kylissä, he aloittivat käännytystyönsä näiden parissa. Seuraavan vuosisadan alkupuolella jesuiitat perustivat suurimman kummun läntiselle sivulle kappelin aikomuksenaan rakentaa paikalle suuri luostari. Paikka nimettiin munkkien kummuksi, ja sillä nimellä se tunnettiin myöhempinä aikoina. Itse luostarin rakentaminen jäi munkeilta haaveeksi, sillä ympäristön sodat ja taudit saivat heidät luopumaan hankkeesta.
1740-luvulla Cahokiasta tuli pohjoisen Mississippin jokilaakson ranskalaisten strateginen keskus kaupankäynnissä intiaanien kanssa. Uuden-Englannin joukot valtasivat vuonna 1763 Isojenjärvien ranskalaislinnakkeiden ohella myös Cahokian. Ranska onnistui saamaan Cahokian takaisin, mutta kaupankäynnin pääpaino siirtyi läheiseen St. Louisiin, jonne oli levinnyt Ranskan Louisianan alainen siirtokunta. Vuonna 1769 Cahokia nousi hetkeksi julkisuuteen, kun siellä surmattiin kapinanjohtajana kuuluisuutta saavuttanut ottawien päällikkö  Pontiac.
Yhdysvaltain armeija otti Cahokian vuonna 1778 haltuunsa ranskalaisilta ilman sotilaallista vastarintaa. Seuraavan vuosisadan alussa kuvernööri William Henry Harrison, josta myöhemmin tuli Yhdysvaltain presidentti, nimitti Cahokian käräjätalon luoteisterritorion oikeudelliseksi ja hallinnolliseksi keskukseksi. Cahokia luopui tästä asemasta vuonna 1814. Kolme vuotta myöhemmin alkanut Mississippin tulviminen ajoi Cahokian asukkaat etsimään turvakseen korkeampaa paikkaa. He perustivat St. Louisin itälaidalle Illinois Cityn. 58 vuotta myöhemmin kaupunki liitettiin St. Louisiin.
Cahokian arvoituksen selvittäjät

Muinaistutkijat jatkavat edelleen varhaista Cahokiaa koskevan epätietoisuuden selvittämistä ja yrittävät rakentaa ehyempää kuvaa kaupungista ja sen kohtalosta. He ovat käyneet läpi lukemattomia teorioita siitä, mitkä syyt autioittivat kaupungin ja keitä sen asukkaat olivat. Cahokiaan on yritetty liittää moniakin tunnettuja intiaanikansoja, kuten omahat, joiden perimätieto kertoo heidän asuneen lähellä St. Louisia sijainnutta korkeaa kukkulaa. Intiaanitutkijat ovat yhdistäneet aineellisen kulttuurin ja historiallisten seikkojen perusteella sille kulttuurialueelle, jossa Cahokia sijaitsi, myös osaget ja poncat. Lisäksi molempien kansojen uskonnossa oli maata ja taivasta edustavat vastakkaisryhmät kuten cahokialaisilla. Tutkijoitten harmiksi sen enempää omahilla, osageilla kuin poncillakaan ei ole tietämystä suuresta muinaisesta kaupungista. Tämä vaiteliaisuus on saanut jotkut arkeologit esittämään teorian, että intiaanit eivät halua puhua Cahokian tapahtumista.
Viimeinen yhdysside kummunrakentajiin ovat aurinkoa palvovat ala-Mississipin natchezit. Heidän kastijärjestelmää käyttävä yhteiskuntansa keskittyi suuren maakummun ympärille. Uusi-Ranska hajotti natchezit vuonna 1730, ja heidän alkuperäinen kulttuurinsa katosi ennen kuin sitä ehdittiin lähemmin tutkia. Tasankojen maanviljely- ja ratsastuskulttuuria edustavien Nebraskan pawneiden uskonnossa näkyi piirteitä cahokialaisuudesta. Tämä ilmeni nuorten tyttöjen uhraamisena. Mississipin alueen esihistoriallisiin heimoihin kuuluneet chickasawit, choctawit ja cherokeet eivät ole tunnustaneet olevansa muinaisten cahokialaisten jälkeläisiä. Heidänkin kulttuuristaan on kuitenkin löytynyt yhtäläisyyksiä ainakin kummunrakentajiin, minkä osoittavat espanjalaisen löytöretkeilijän Hernando de Soton muistiinpanot 1500-luvulta.
Yhdysvaltalainen lääkäri Benjamin Smith Barton kirjoitti vuonna 1787, että kummunrakentajat olisivat olleet uuteen maailmaan asettuneita viikinkejä. Väitettä tukivat tarinat viikingeistä, jotka olivat purjehtineet Pohjois-Amerikkaan noin vuonna 1000 ja perustaneet kaupungin nimeltä Vinland. Tämä paikka on myöhemmin löytynyt Kanadasta ja tunnetaan nykyään nimellä L’Anse aux Meadows. Smithsonian-instituutti käsitteli varhaisimmissa 1800-luvun julkaisuissaan paljon Cahokiaa ja kallistui Bartonin linjoille kummunrakentajien alkuperän suhteen. Kirjailija Josiah Priest paneutui aiheeseen vuonna 1838 ja esitti, että kumpujen rakentajat olivat egyptiläisiä, kiinalaisia ja norjalaisia. Cahokian autioitumista ja kummunrakentajien katoamista perusteltiin muun muassa arveluilla intiaanien järjestämistä hyökkäyksistä, jotka olivat tuhonneet muinaiset valkoiset siirtolaiset.
Useimmat myöhemmän ajan tutkijat uskovat, että niin cahokialaiset kuin muutkin kummunrakentajat hajaantuivat sadoiksi ryhmiksi ja vaelsivat eri suuntiin. Se, mitä he pakenivat, jää vaille lopullista vastausta.
Nykypäivän Cahokia

Cahokia Mounds kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon, johon se liitettiin vuonna 1983. Suojelukohteena on säilytetty kaikkiaan 68 kumpua. Matkailijat voivat kavuta munkkien kummun huipulle tai tutustua moniin muihin muinaisen kaupungin entisöityihin nähtävyyksiin. Tähän tarjoaa mahdollisuuden kymmenen kilometriä pitkä luontopolku, jonka varrella on myös luonnonvaraista metsää kasvustoineen ja vesistöineen sekä kaistale ruohoaavikkoa. Cahokian kumpujen keskelle rakennettu opetuskeskus sisältää luokkatilojen lisäksi museoesineiden gallerian, esityssalin, majoitustilat vieraille ja paljon muuta. Cahokian erikoistapahtumiin kuuluu tieteellisiä luentoja, lasten ja koululaisten päiviä, intiaanien sadonkorjuujuhlia ja päiväntasaukseen liittyvistä vuosittaisia seremonioita.
Kirjallisuutta

Timothy R. Pauketat, Diana DiPaolo Loren: North American Archaeology.  Blackwell Publishing Ltd, 2005, 2005.  ISBN 0-631-23184-6  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cahokia Wikimedia Commonsissa
Cahokian kumpujen kotisivu
Unescon maailmanperintökohteet Yhdysvalloissa
Cahokia
Carlsbad Caverns
Chacon kanjoni
Everglades
Grand Canyon
Great Smoky Mountains
Hawaii Volcanoes
Independence Hall
Kluane / Wrangell-St. Elias / Glacier Bay / Tatshenshini-Alsek (Kanadan kanssa)
La Fortaleza ja San Juan National Historic Site
Mammoth Cave
Mesa Verde
Monticello ja Virginian yliopisto
Olympic
Papahānaumokuākea
Pueblo de Taos
Redwood
Vapaudenpatsas
Waterton Glacier (Kanadan kanssa)
Yellowstone
Yosemite
Taiteilijan käsitys muinaisesta Cahokiasta.
Piirros Munkkien kummusta vuodelta 1907. Kumpu nimettiin 1700-luvulla ranskalaisten munkkien rakentaessa kappelin sen länsireunalle.
Puupylväistä uudelleen pystytetty Woodhedge.
Uudelleen rakennettu paaluvarustus.
Taiteilijan näkemys Chunkey-pelaajasta.
Dioraama Cahokiasta. Nuori nainen arkisissa askareissaan hienontamassa maissia.
Kuparista tehty taideteos muinaisesta Cahokiasta.