Panavision
Panavisionin historia > Panavision laajentaa kameroihin: PSR ja Panaflex

1960-luvun alussa Panavisionin johdossa koettiin muutoksia, kun useimmat yhtiön avainhenkilöistä – mukaan lukien John Richard Moore, toinen Panavisionin perustajista – lähtivät Panavisionilta. Useimmilla lähdön syy oli kiinnostuksen puute Panavisionin alaan, eikä asiaan liittynyt tiettävästi riitaantumisia; esimerkiksi Moore säilyi yhä Panavisionin osakkeenomistajana. Gottschalk jatkoi kuitenkin yhtiön johtamista.
Samoihin aikoihin Panavisionissa suunniteltiin yhteistä kamerahanketta elokuvakameravalmistaja Mitchell Camera Companyn kanssa. Panavision halusi suunnitella hiljaisen peilisulkimella varustetun kameran ja antaa Mitchellin sarjavalmistaa sitä. Mitchell ei kuitenkaan ollut kiinnostunut Panavisionin ehdotuksesta, joten hanke jouduttiin hylkäämään. Vuonna 1962 Panavision pääsi kuitenkin osittain toteuttamaan suunnitelmansa elokuvajätti MGM:n myytyä kameransa (jotka ironisesti olivat suurimmaksi osaksi Mitchellin kameroita) Panavisionille. Panavisionin saamat kamerat olivat tosin liian vanhanaikaisia, ja yhtiö alkoi kehittää niitä moderneimmiksi. Ensimmäinen Panavision-nimellä markkinoitu kamera oli vuonna 1967 julkaistu Panavision Silent Reflex (PSR), joka oli ensimmäinen hiljainen peilisulkimella varustettu 35-millimetrinen kamera. PSR oli kuitenkin niin painava (noin 64 kilogrammaa) että se soveltui lähinnä studiokuvaamiseen.
Seuraavana vuonna Panavision julkaisi 65-millimetrin filmiä käyttävän kameran, joka soveltui käsivarakuvaamiseen. Panavision toi kuitenkin tätä ennen markkinoille linssin, jolla 35-millimetrin filmille kuvattusta elokuvasta voidaan tehdä 70-millimetrin esityskopioita, joka oli tuolloin tärkein esitysformaatti 65-millimetrin elokuville. Kehitys lähes tappoi tarpeen kuvata 65-millimetrin filmille, joten uudeksi tavaksi tuli kuvata anamorfisesti 35-millimetrin filmille, ja tehdä siitä 70-millimetrin esityskopioita, mikäli niille oli edes tarvetta. Kardinaali (The Cardinal, 1963) oli ensimmäinen elokuva, joka käytti Panavisionin optiikkaa tähän tarkoitukseen, ja vuosina 1970–90 yhtään pitkää elokuvaa ei kuvattu 65-millimetrin formaatille, ja 1990-luvullakin vain muutama elokuva kuvattiin tälle laajemmalle filmille.
1960-luvun puolessa välissä Panavision vaihtoi toimintamuotonsa kamerakaluston vuokraajaksi, eikä yhtiö enää myynyt laitteitaan. Tällöin Panavision pystyi kehittämään laitteitaan jatkuvasti, usein myös asiakkaidensa toiveiden mukaan. Muutos kuitenkin vaati Panavisionilta lisää pääomaa, minkä johdosta yhtiö myytiin vuonna 1965 elokuvatuottaja Sy Weintraubin johtamalle Banner Productionsille, joskin Gottschalk pysyi yhä Panavisionin toimitusjohtajana. Panavision pystyi kuitenkin tämän jälkeen toimimaan maailmanlaajuisesti. Vuonna 1968 Banner Productions myi osuutensa Panavisionista Kinney National Servicelle, joka osti seuraavana vuonna elokuvastudio Warner Brothersin. Gottschalk pysyi yhä Panavisionin toimitusjohtajana. Emoyhtiö Warner antoi Panavisionille entistä enemmän rahallisia resursseja, ja yhtiö aloitti omien kameroiden kehittämisen jo olemassa olevien kameroiden kustomoinnin sijaan.
Ensimmäinen Panavisionin täysin itse kehittämä ja valmistama kamera oli Panaflex vuonna 1973. Panaflex oli PSR:n tavoin hiljainen, mutta samana vuonna julkaistun Arrin Arriflex 35BL:n tavoin myös kevyt ja käsivarakuvaamiseen soveltuva. Panaflexia pyydettiin lähes 130 elokuvaprojektin käyttöön, mutta Robert Gottschalk valitsi Steven Spielbergin ohjaaman ja Vilmos Zsigmondin kuvaaman Kovat ratsastajat (The Sugarland Express, 1973) ensimmäiseksi Panaflexillä kuvattavaksi elokuvaksi, johtuen sen vaativista kuvausolosuhteista, jossa kameran käyttökelpoisuus tulisi parhaiten ilmi: Spielbergin mukaan lähes 50 prosenttia elokuvasta tapahtui liikkuvien autojen sisällä, joten raskaiden studiokameroiden käyttö ei tullut kysymykseen.
1970-luvun mittaan Panavision uudisti Panaflex-kameramallistoaan kameroilla Panaflex X, Panaflex Lightweight (Steadicam-työhön), Panastar (hidastuksien kuvaamiseen), Panaflex Gold ja Panaflex G2. Panavision yritti myös ulottua videokameroiden markkinoille kamerallaan Panacam, mutta vetäytyi nopeasti hankkeesta ja keskittyi filmikameroiden kehittämiseen. Onnistuneempi hanke oli kameranvakautin Panaglide, jolla Panavision pyrki kilpailemaan Steadicamin kanssa. 1980-luvun alussa Panavision julkaisi myös 16-millimetrin filmiä käyttävän version Panaflex-kamerastaan nimellä Panaflex 16, mutta kamerasta ei tullut koskaan yhtä suosittua kuin esimerkiksi Arrin 16-millimetrin kameroista.