stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
T. T. Oksala
Elämä ja ura

Nuorena lukiolaisena Timo Oksala soitti kitaraa paikallisissa yhtyeissä. Joutsenolainen T-Team voitti Koulun suurjuhlien bändisarjan vuonna 1975 ja samana vuonna Oksala osallistui rock-yhtyeitten SM-kisojen loppukilpailuun lappeenrantalaisen Canto-yhtyeen kitaristina. Oksalan ura ammattimuusikkona käynnistyi vuonna 1978, kun hänen Canto-yhtyeen kanssa äänittämänsä nauha päätyi Harri Saksalan kuultavaksi. Nauhan kuultuaan Saksala sopi Oksalan kanssa tämän debyyttialbumin julkaisusta. Radio Storm ilmestyi vuonna 1978 Saksalan levymerkin Lobo Recordsin julkaisemana. Saksalan tuottamalla albumilla soittavat T. T. Oksalan (kitara, koskettimet, laulu) lisäksi Jukka Gustavson (urut), Pave Maijanen (basso) ja Upi Sorvali (rummut). Albumista ilmestyi cd-uusintapainos vuonna 2013.
Elokuussa 1979 Oksalan yhtye T. T. Oksala & Storm Band esiintyi Ruisrock-festivaalissa kokoonpanolla T. T. Oksala (kitara, koskettimet, laulu), Esa Kotilainen (koskettimet), Jakke Leivo (basso) ja Upi Sorvali (rummut). Syksyllä 1979 Oksala liittyi Piirpaukkeeseen ja kesällä 1981 Timo Kojon yhtyeeseen. Alkuvuodesta 1982 lähtien Oksala soitti Pekka Pohjola Groupissa ja oli mukana Hectorin Eurooppa-orkesterissa. Tämän jälkeen hän siirtyi pääasiassa tuottajaksi ja äänittäjäksi, mutta soitti toisinaan levyillä sessiomuusikkona.
T. T. Oksala tuotti lukuisia suomalaisia rock-yhtyeitä. 1980-luvulla häntä käyttivät muun muassa Boycott, Keba, Liikkuvat Lapset, Pate Mustajärvi, Smack, SIG, Sielun Veljet, Peer Günt, Zero Nine ja Yö. Vuosikymmenen loppuun mennessä suomalaisissa musiikkipiireissä alettiin puhua ”T. T. Oksala -soundista”. Vuonna 1985 hän sai tuottaja-Emman.
1990- ja 2000-luvuilla hänen tuottamiaan yhtyeitä olivat muun muassa Negative, Ultra Bra, HIM, Lordi, Stratovarius, Suburban Tribe, Carmen Gray, Leningrad Cowboys, Fintelligens ja Nerdee
T. T. Oksala kuoli pitkäaikaiseen sairauteen 13. joulukuuta 2010.
Oksalan veli oli toimittaja Pekka Oksala.
Albumit

Radio Storm (1978) LOBO 001
Waves
Late
Stohom
Opening
The City is Burning
Blue Wood
Smoke
Take Controll
Shore Stories (1988) Lighthouse LHLP 109
Shamrock Shore
Hymn for Tomorrow
Carnival
Rivers
The Last Fight
Sahara Bound
Mind Games
Haunting Me
Shamrock Reprise
This Rhythm (1992) Amulet WISHCD 38
I Can Get No Sleep
I Could Be Rich
The Only One
Radio World
Innocent Eyes
Strange Times
Angie
This Rhythm
The Dance
Throw Me a Line
Like a Sister
John O'Dream
Outro
EP:t

Border - EP (1983) Q KUUM 1001
Border
Peaceful Border
My Border
Future Border
Aiheesta muualla

Radio Storm -levyn esittely Rocket Recordsin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Finnvox-studiot: TT Oksala In Memoriam
Rytmi-lehti: TT Oksalan asenne oli Rock (Arkistoitu – Internet Archive)
T. T. Oksala Meteli.netissä
T. T. Oksalan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
T. T. Oksalan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
T. T. Oksalan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
T. T. Oksalan sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto: T. T. Oksala esittelee kitarasyntesoijan
Sveitsin Grand Prix 1982

|  Sveitsin Grand Prix 1982  |
| --- | --- |
 14. osakilpailu 16 osakilpailusta kaudella 1982. 
Päivämäärä:  29. elokuuta 1982
Sijainti:  Dijon, Ranska
Ratatyyppi:  Moottorirata
Radan pituus:  3,8 km
Kilpailun pituus:  80 kierrosta, 304 km
Sää:  Aurinkoinen
Paalupaikka
Kuljettaja:   Alain Prost   (Renault)
Paaluaika:  1.01,380
Palkintokoroke
Voittaja:   Keke Rosberg   (Williams-Ford)
Toinen:   Alain Prost   (Renault)
Kolmas:   Niki Lauda   (McLaren-Ford)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Alain Prost   (Renault)
Kierrosaika:  1.07,477
Sveitsin Grand Prix 1982 oli kauden kolmanneksi viimeinen kilpailu. Se järjestettiin 29. elokuuta Dijonin radalla Ranskassa, koska Sveitsissä oli kielletty autokilpailut Le Mansin 24 tunnin ajoissa sattuneen suuronnettomuuden takia. Kilpailun voitti suomalainen Keke Rosberg Williams-Fordilla. Voitto oli suomalaisten historian ensimmäinen voitto F1:n MM-sarjassa. Rosberg nousi voittonsa myötä MM-sarjan johtoon ohi Didier Pironin.
Aika-ajot

Renaultit olivat jälleen kerran ylitse muiden aika-ajoissa. Alain Prost ja René Arnoux nappasivat sijat 1. ja 2. Muut kuljettajat 10 nopeimman joukossa olivat Riccardo Patrese (Brabham-BMW), Niki Lauda (McLaren-Ford), Andrea de Cesaris (Alfa Romeo), Nelson Piquet (Brabham-BMW), Derek Daly (Williams-Ford), Rosberg, Bruno Giacomelli (Alfa Romeo) ja ainoata Ferraria ajanut Patrick Tambay. Ferrarilta puuttui edelleen toinen kuljettaja Saksan GP:n harjoituksissa tapahtuneen Pironin onnettomuuden jälkeen. Tambayn niska oli huonossa kunnossa, joten hän jätti kilpailun väliin.
Kilpailu

Kaikki odottivat onnistuisiko viimeinkin Brabhamin varikkostrategia kilpailuun, mutta Renaultit karkasivat heti muilta, kärjessä Prost. Patrese, Lauda ja Piquet seurasivat perässä. Piquet ohitti pian kaksi edellään ollutta kuljettajaa ja nousi kolmanneksi, Rosberg seurasi perässä. Kierroksella 11. Piquet ohitti Arnoux'n ja nousi toiseksi, Prost jatkoi kilpailun johdossa. Piquet'n piti tulla kierroksella 40. tankkaukseen, jolloin hän putosi viidenneksi. Rosberg nousi toiseksi kun edellään ajaneella Arnoux'lla oli autossaan polttoaineensyöttöongelmia. Rosberg sai lopulta Prostin kiinni ja ohitti tämän.
Ranskalaiset järjestäjät olisivat kuitenkin halunneet ranskalaisen Prostin voittavan kilpailun ranskalaisella Renault'lla, minkä takia he olivat aikeissa lopettaa kilpailun pari kierrosta normaalia aiemmin, kun he näkivät, että Rosberg siirtyisi johtoon. Nämä aikeet saatiin kuitenkin estettyä, kun Williamsin työntekijä havaitsi heidän aikeensa ja huomautti virheestä, mutta tästä huolimatta kilpailua jatkettiin yhden ylimääräisen kierroksen verran. Palkintokorokkeelle Rosbergia seurasivat Prost ja Lauda. Muut pistesijat veivät Piquet, Patrese ja Elio de Angelis (Lotus).
Tulokset

| Sij>  | N:o | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/Keskeytys | Aika-ajo | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | 6 |  Keke Rosberg | Williams-Ford | 80 | 1:32'41.087 | 8 | 9 |
| 2. | 15 |  Alain Prost | Renault | 80 | + 4.442 | 1 | 6 |
| 3. | 8 |  Niki Lauda | McLaren-Ford | 80 | + 1'00.343 | 4 | 4 |
| 4. | 1 |  Nelson Piquet | Brabham-BMW | 79 | + 1 kierros | 6 | 3 |
| 5. | 2 |  Riccardo Patrese | Brabham-BMW | 79 | + 1 kierros | 3 | 2 |
| 6. | 11 |  Elio de Angelis | Lotus-Ford | 79 | + 1 kierros | 15 | 1 |
| 7. | 3 |  Michele Alboreto | Tyrrell-Ford | 79 | + 1 kierros | 12 |   |
| 8. | 12 |  Nigel Mansell | Lotus-Ford | 79 | + 1 kierros | 26 |   |
| 9. | 5 |  Derek Daly | Williams-Ford | 79 | + 1 kierros | 7 |   |
| 10. | 22 |  Andrea de Cesaris | Alfa Romeo | 78 | + 2 kierrosta | 5 |   |
| 11. | 4 |  Brian Henton | Tyrrell-Ford | 78 | + 2 kierrosta | 18 |   |
| 12. | 23 |  Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | 78 | + 2 kierrosta | 9 |   |
| 13. | 7 |  John Watson | McLaren-Ford | 77 | + 3 kierrosta | 11 |   |
| 14. | 10 |  Eliseo Salazar | ATS-Ford | 76 | + 4 kierrota | 25 |   |
| 15. | 29 |  Marc Surer | Arrows-Ford | 76 | + 4 kierrosta | 14 |   |
| 16. | 16 |  René Arnoux | Renault | 75 | Polttoaineen syöttö | 2 |   |
| Kesk. | 25 |  Eddie Cheever | Ligier-Matra | 70 | Ohjautuvuus | 16 |   |
| Kesk. | 9 |  Manfred Winkelhock | ATS-Ford | 55 | Pohja | 20 |   |
| Kesk. | 31 |  Jean-Pierre Jarier | Osella-Ford | 44 | Moottori | 17 |   |
| Kesk. | 26 |  Jacques Laffite | Ligier-Matra | 33 | Ohjautuvuus | 13 |   |
| Kesk. | 36 |  Teo Fabi | Toleman-Hart | 31 | Moottori | 23 |   |
| Kesk. | 18 |  Raul Boesel | March-Ford | 31 | Vesivuoto | 24 |   |
| Kesk. | 17 |  Rupert Keegan | March-Ford | 25 | Ulosajo | 22 |   |
| Kesk. | 35 |  Derek Warwick | Toleman-Hart | 24 | Moottori | 21 |   |
| Kesk. | 14 |  Roberto Guerrero | Ensign-Ford | 4 | Moottori | 19 |   |
| DNS | 27 |  Patrick Tambay | Ferrari | 0 | Loukkaantuminen | 10 |   |
| DNQ | 20 |  Chico Serra | Fittipaldi-Ford |   |   |   |   |
| DNQ | 33 |  Tommy Byrne | Theodore-Ford |   |   |   |   |
| DNQ | 30 |  Mauro Baldi | Arrows-Ford |   |   |   |   |
Muuta

Nopein kierros: Alain Prost (Renault) 1.07,477
Johtokierrokset: Rene Arnoux (1), Alain Prost (2-78), Keke Rosberg (79-80)
Rosbergin ensimmäinen GP-voitto
Marc Surer 50. kilpailu
Termessos

Termessoksen teatteri
Termessos on rauniokaupunki Antalyan maakunnassa Turkissa. Kaupunki sijaitsee yli kilometrin korkeudella vuoristossa, missä sitä on ollut hyvä puolustaa. Aleksanteri Suuri yritti valloittaa kaupungin sotajoukkoineen, mutta epäonnistui. Kaupungissa on jäljellä muun muassa suuren teatterin rauniot.
Luonto

Samalla paikalla sijaitsee myös Termessoksen kansallispuisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Termessos Wikimedia Commonsissa
Teatro dal Verme

Teatro dal Verme on 14. syyskuuta 1872 avattu teatteri Milanossa. Se on keskittynyt lähinnä oopperan esittämiseen, mutta siellä esitetään myös näytelmiä.
Muun muassa eräät Ruggero Leoncavallon ja Giacomo Puccinin oopperat saivat kantaesityksensä Teatro dal Vermessä. Teatteri uudistettiin täysin 1990- ja 2000-lukujen vaihteessa.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (italiaksi), (englanniksi)
TTC (ranskalainen yhtye)

TTC
TTC on ranskalainen hip hop/electronica musiikkia esittävä yhtye, jonka kokoonpanoon kuuluu neljä MC:tä: Tido Berman, Teki Latex, Cuizinier sekä Orgasmic.
Diskografia > Studioalbumit

Ceci N'est Pas Un Disque (2002)
Batards Sensibles (2004)
3615 TTC (2006)
Diskografia > EP:t

Elementaire (2001)
Danser (2002)
Trop Singe (2003)
Girlfriend (2006)
Diskografia > Singlet

"Game Over 99" b/w "Trop Frias" (1999)
"Leguman" b/w "Subway" (2000)
"De Pauvres Riches" (2003)
"Dans Le Club" (2004)
"Telephone" b/w "Paris, Paris" (2006)
"Travailler" (2007)
Teatteri-ilmaisun ohjaaja

Teatteri-ilmaisun ohjaaja (AMK)  on kulttuurialan ammattikorkeakoulututkinnon tutkintonimike. Teatteri-ilmaisun ohjaajan koulutus on laajuudeltaan 240 opintopistettä. Tutkinto suoritetaan esittävän taiteen koulutusohjelmassa, ja opinnot kestävät 4 vuotta.
Suomessa teatteri-ilmaisun ohjaajan koulutusta järjestetään kahdessa oppilaitoksessa: Turun ammattikorkeakoulussa sekä ruotsinkielisessä Yrkeshögskolan Noviassa Pietarsaaressa. Aiemmin teatteri-ilmaisun ohjaajaksi pystyi opiskelemaan myös Centria-ammattikorkeakoulussa Kokkolassa sekä Metropolia Ammattikorkeakoulussa Helsingissä.
Teatteri-ilmaisun ohjaaja työskentelee yleensä alan opetus- ja suunnittelutehtävissä taiteen perusopetuksessa ja harrastajakentällä. Hän voi myös työskennellä esiintyjänä tai ohjaajana teatterissa. Teatteri-ilmaisun ohjaaja voi toimia myös sosiaali- ja terveydenhuoltoalalla.
Aiheesta muualla

Esittävän taiteen koulutusohjelma (Opintoluotsi)
Tepphaugdaltinden

Tepphaugdaltinden
| --- | --- |
Tyyppi:  mäki 
Sijainti:  Tromssan lääni,  Norja
Vuoristo:  Skandit
Korkeus merenpinnasta:  1 251 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Tepphaugdaltinden on Skandeihin kuuluva vuorenhuippu Tromssan kunnassa Pohjois-Norjassa. Se sijaitsee Tepphaugdalenin eteläpuolella. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 1 251 metriä.
Taikinajärvi (Padasjoki)

| Taikinajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Padasjoki
Koordinaatit:  61°19′15″N, 25°08′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kukkian reitin valuma-alue (35.78)
Laskujoki:  oja Makeintaustanjärveen 
Järvinumero:  35.786.1.036
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  143,4 m  
Rantaviiva:  0,804 km  
Pinta-ala:  2,83 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiTaikinajärvi 
Taikinajärvi  on Päijät-Hämeessä Padasjoella  sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,8 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Heinäjoen valuma-alueeseen (35.786) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 143,4 metriä mpy.
Teija Lehtimäki

Teija Lehtimäki
Teija Lehtimäki (o.s. Kuntola; s. 6. heinäkuuta 1981) on suomalainen ampumahiihtäjä. Hän on edustanut Suomea maajoukkuetasolla niin maailmancupissa, IBU-Cupissa (josta myös saavuttanut osakilpailuvoittoja) sekä maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 2008 ja 2009. Ampumahiihdossa hänen seuransa on Ahveniston Ampumahiihtäjät (AAH) ja maastohiihdossa Hämeenlinnan Hiihtoseura. Lehtimäellä on useita mitaleita SM-hiihdoista Hämeenlinnan Hiihtoseuran viestijoukkueen osana.
The Third Wave

The Third Wave (suom. kolmas aalto) oli vuonna 1967 yhdysvaltalaisessa koulussa toteutettu yhteiskunnallinen kokeilu. Sen tarkoituksena oli osoittaa nuorille, että natsi-Saksassa ihmisissä vaikuttanut ylemmyydentunne voi muodostua missä tahansa demokraattisessa valtiossa. Kokeilun organisoijana toimi Kalifornian Palo Altossa sijaitsevan Cubberley High Schoolin historian opettaja Ron Jones. Hän ei ollut kyennyt tavanomaisilla opetusmenetelmillä selittämään oppilailleen miten länsimaalaisessa demokratiassa eläneet saksalaiset, joista valtaosa oli kristinuskoisia, mm. hylkäsivät demokratian ja toteuttivat juutalaisten kansanmurhan.
Kokeen valmistelu

Jones aloitti kokeilun perustamalla liikkeen "The Third Wave". Oppilailleen hän vakuutti, että liikkeen tehtävänä on eliminoida demokratia. Demokratian yksilökeskeisen näkemyksen Jones selitti heikkoudeksi; liikkeen motoksi valittiin "Voimaa kurista, voimaa yhteisöstä, voimaa toiminnasta, voimaa ylpeydestä".
Kokeilua ei dokumentoitu kattavasti. Yksi lähde kokeilun ajalta on koulun uutislehti, joka mainitsi "Kolmannen aallon" muutamassa numerossaan. Yksityiskohtaisempi selitys kokeilulle löytyy Jonesin kuusi vuotta tapahtumien jälkeen kirjoittamasta esseestä. Muita myöhempiä artikkeleita on myös olemassa.
Tapahtumien kulku

Jonesin muistiinpanojen mukaan kokeilu aloitettiin maanantaina 3. huhtikuuta 1967. Se alkoi luokassa muuttamalla istumajärjestystä, painostamalla oppilaita, kunnes he kykenivät tulemaan luokkaan ja ottamaan oikean istuma-asennon 30 sekunnissa täysin hiljaisesti. Tämän jälkeen Jones rakensi itsestään autoritäärisen hahmon tiukentamalla kuria ja tehostamalla opiskelua. Jones päätti kokeilun ensimmäisen päivän esittämällä muutaman uuden säännön: oppilaiden tuli jatkossa olla istumassa paikallaan ennen kellonsoittoa, esittäessään kysymyksen tai vastatessaan oppilaan tuli nousta seisomaan ja kysymys tai vastaus sai olla maksimissaan kolmen sanan mittainen. Oppilaiden tuli myös puhutella opettajaansa Mr. Jonesiksi.
Toisena päivänä Jones sai oppilaansa omaksumaan tiukan kurin ja yhteisöllisyyden tunteen. Tässä vaiheessa Jones antoi liikkeelleen nimeksi "The Third Wave". Jones sai idean nimeen yleisestä uskomuksesta, että valtamerien aaltosarjoissa joka kolmas aalto on viimeinen ja voimakkain. Jones kehitti oppilailleen samankaltaisen tervehdyksen kuin natsien käyttämä ja käski oppilaitaan tervehtiä toisiaan niin myös luokan ulkopuolella. Jonesin muistiinpanojen mukaan kaikki oppilaat noudattivat tätä käskyä.
Kokeilu alkoi elää omaa elämäänsä, kun mukaan tuli oppilaita muiltakin luokilta. Kolmantena päivänä jäsenten määrä kasvoi 30 oppilaasta 43 oppilaaseen. Jokainen jäsen sai jäsenkortin ja oman tehtävän, kuten lipun suunnittelu tai kulunvalvonta, Jones myös neuvoi kuinka uusia jäseniä kuuluu värvätä. Päivän lopussa liikkeen jäsenmäärä oli kasvanut 300 osallistujaan. Jonesin yllätti, että osa oppilaista alkoi raportoida hänelle jäsenistä, jotka eivät olleet noudattaneet liikkeen sääntöjä.
Neljäntenä päivänä Jones päätti lopettaa kokeilun, koska se alkoi karata käsistä. Oppilaat olivat alkaneet käyttää yhä enemmän aikaa hankkeeseen, lisäksi jäsenten kuri ja lojaalisuus hankkeelle vain tiivistyivät.
Jones ilmoitti jäsenille, että The Third Wave on vain osa kansallista projektia ja että liikkeen presidenttiehdokas julistaisi sen olemassa olon seuraavana päivänä. Jones käski kaikki jäsenet katsomaan julistusta, mutta julistuksen sijaan oppilaat näkivät vain tyhjän televisioruudun. Muutaman minuutin kuluttua Jones selitti kaikille, että he olivat olleet osana kokeilua, jossa oppilaat olivat vapaaehtoisesti omaksuneet ylemmyydentunteen, jollainen myös saksalaisille oli natsi-Saksan aikaan. Tämän jälkeen Jones näytti oppilailleen elokuvan natsi-Saksasta ja julisti kokeilun päättyneeksi.
Tapauksesta on tehty kaksi elokuvaa. Yhdysvalloissa on tehty televisioelokuva The Wave (1981), jonka ohjasi Alexander Grasshoff. Saksassa valmistui 2008 Dennis Ganselin ohjaama palkittu elokuva Die Welle (2008).
Käännös suomeksi
Sylvester James

| Sylvester James> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. syyskuuta 1947 Los Angeles, Yhdysvallat
Kuollut: 16. joulukuuta 1988 (41 vuotta) San Francisco, Yhdysvallat
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Sylvester
Tyylilajit:  R&B, soul, disco
Levy-yhtiöt:  Blue Thumb Records (käännä suomeksi) ja Fantasy Records 
Aiheesta muualla
www.sylstar.net
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Sylvester James (6. syyskuuta 1947 Los Angeles, Kalifornia – 16. joulukuuta 1988 San Francisco, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen disko-, soul- ja R&B-artisti.
Sylvesterin ura alkoi hänen muutettuaan Los Angelesista San Franciscoon ja liityttyään The Cockettes -musikaaliryhmään. Ryhmästä tuli nopeasti erittäin suosittu, etenkin paikallisissa homopiireissä. Sylvester jätti ryhmän vuonna 1973 saatuaan levytyssopimuksen laulajana The Hot Bandissä. Yhtye levytti kaksi albumia: Scratch My Flower ja Bazaar ja olivat mukana kahdella kappaleella kokoomalevyllä Lights Out In San Francisco.
Sooloartistiksi Sylvester siirtyi 1978 tavattuaan tuottaja-säveltäjä Harvey Fuquan. Ensimmäinen albumi Sylvester oli pienoinen menestys molemmin puolin Atlanttia, mutta vasta seuraava levy Step II toi hänelle supertähden statuksen.  Todellinen hitti oli ”You Make Me Feel (Mighty Real)”, joka oli alun perin sävelletty gospeliksi. Tässä vaiheessa Sylvesterin taustalaulajiksi oli palkattu Izora Rhodes ja Martha Wash, jotka esiintyivät nimellä Two Tons of Fun ja tunnetaan nykyään paremmin alkuperäisenä The Weather Girls -duona.
Taiteellisten erimielisyyksien vuoksi Sylvester lähti Fuquan tallista ja liittyi säveltäjä/tuottaja Patrick Cowleyn levymerkille ja levytti ehkä suurimman kansainvälisen hittinsä ”Do Ya Wanna Funk”. Yhteistyö ei kuitenkaan kestänyt kovin kauan Cowleyn kuoleman johdosta.
Seuraavat albumit Sylvester teki yhteistyössä parivaljakon Ken Kessie & Morey Goldstein kanssa, mutta syntyneet albumit (M-1015, Call Me) eivät saavuttaneet huippusuosiota, vaikkakin tanssilattialla soivat hitit ”Sex”, ”Take Me To Heaven” ja ”Band of Gold”. Sylvesterin viimeiseksi albumiksi jäi Warner Bros yhtiölle 1986 tehty Mutual Attraction. Kesken jäänyt, kolme uutta kappaletta sisältänyt Immortal, julkaistiin Sylvesterin kuoleman jälkeen.
Lopetettuaan esiintymiset Sylvester jatkoi kuolemaansa saakka työtä AIDS-tiedottamisen parissa.
Albumit > Sylvester & The Hot Band

Lights Out San Francisco (1972, Blue Thumb) (kokoelma-LP sisältää 2 kappaletta Sylvester & Hot Band:iltä)
Scratch My Flower (a.k.a. Sylvester & The Hot Band) (1973, Blue Thumb)
Bazaar (1973, Blue Thumb)
Albumit > Sylvester

Sylvester (1977, Fantasy)
Step II (1978, Fantasy)
Stars (1979, Fantasy)
Living Proof (1979, Fantasy)
Sell My Soul (1980, Fantasy-Honey)
Too Hot To Sleep (1981, Fantasy-Honey)
All I Need (1982, Megatone) uudelleenjulkaisu nimellä "Do Ya Wanna Funk" (1992, Unidisc)
Call Me (1983, Megatone)
M-1015 (1984, Megatone) uudelleenjulkaisu nimellä "Rock The Box" (1992, Unidisc)
Mutual Attraction (1986, Warner Bros)
Immortal (1989, Megatone)
Sylvester vierailevana artistina

Aretha Franklin: Who's Zoomin' Who -albumi ml. hitti ”Freeway of Love”, taustalaulu
Two Tons O'Fun: ”Taking Away Your Space”, sanoitus/sävellys
Patrick Cowley: ”Menergy”, laulu
Patrick Cowley: ”Do Ya Wanna Funk”, maxi-single, laulu
Herbie Hancock: ”Magic Number”, laulu
Earlene Bentley: ”Stargazing”, taustalaulu
Elokuva The Rose: ”The Fire Down Below” (duetto Bette Midlerin kanssa)
Aiheesta muualla

Sylvester (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Thrill of It All

| The Thrill of It All Sam Smith |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 3. marraskuuta 2017
 Formaatti: LP, digitaalinen, CD
 Tuottaja(t): James Murphy
 Tyylilaji: pop, rnb
 Kesto: 35.38
 Levy-yhtiö: Capitol
Listasijoitukset
  Suomi 10. 
Sam Smithin muut julkaisut
| In The Lonely Hour 2014 | The Thrill of It All 2017 |   |
Singlet albumilta The Thrill of It All
 ”Too Good at Goodbyes” Julkaistu: 8. syyskuuta 2017  ”One Last Song” Julkaistu: 3. marraskuuta 2017  ”Pray” Julkaistu: 29. maaliskuuta 2018  ”Baby, You Make Me Crazy” Julkaistu: 29. kesäkuuta 2018
The Thrill of It All on englantilaisen poplaulaja Sam Smithin toinen studioalbumi, jonka julkaisi Capitol Records 3. marraskuuta 2017. Albumi oli listamenestys monessa maassa ja Sam Smith lähtee vuoden 2018 kesällä kiertueelle Yhdysvaltohin.
Sam Smithin mukaan albumissa vain neljä kappaletta kertoo hänestä ja loput muista ihmisistä tai hänen mielipiteistään. Albumi oli listamenestys monissa maissa ja ensimmäinen hänen albuminsa, joka päätyi ensimmäiseksi Billboard 200 - albumilistalla.
Kappaleet

Too Good at Goodbyes – 3.21
Say It First – 4.07
One Last Song – 3.12
Midnight Train – 3.27
Burning – 3.23
Him – 3.10
Baby, You Make Me Crazy – 3.27
No Peace – 4.43 (feat. Yebba)
Palace – 3.07
Pray – 3.41
Arvostelut

Metacritic: 72/100
NME:
Pitchfork: 5.8/10
Rolling Stone:
The Needle Drop: 4/10
Teija Stark

Teija Stark (6. helmikuuta 1968 Raahe – 16. joulukuuta 1992) oli suomalainen aitajuoksija. Hän edusti vuodesta 1980 lähtien Ruukin Kisaa ja hänen valmentajanaan toimi Taisto Kallio. Kalevan kisoista Stark saavutti 100 metrin aitajuoksun hopeaa 1988 ja pronssia vuonna 1992. Lisäksi hän saavutti sisäratojen SM-kisoista 60 metrin aitajuoksussa kultaa vuonna 1988 sekä pronssia vuonna 1992.
Teatro alla Scala

Teatro alla Scalan julkisivua. Kuva vuodelta 2010.
Oopperatalon sali.
Teatro alla Scala Piazza della Scalan laidalla 1960-luvun postikortissa.
Il Teatro alla Scala (usein La Scala) on kuuluisa oopperatalo Milanossa, Italiassa. Nykyisellä paikallaan La Scala on järjestyksessä toinen teatteri. Ensimmäinen muinainen Teatteri Ducale tuhoutui tulipalossa karnevaaligaalan jälkeen 1776.
Uusi teatteri rakennettiin Santa Maria alla Scalan kirkon paikalle, josta myös nykyinen teatteri sai nimensä. Teatteri valmistui 3. elokuuta 1778 nimellä Nuovo Regio Ducal Teatro alla Scala. Avajaisia juhlisti Salierin L’Europa riconosciuta.
La Scalan näyttämöä valaisivat alun perin 84 öljylamppua, minkä lisäksi teatterin muissa tiloissa oli tuhat lamppua. Tulipalon vaaran vähentämiseksi joihinkin huoneisiin oli varastoitu satoja vesisankoja. Aikanaan öljylamput korvattiin kaasulampuilla, jotka vaihtuivat sähkövaloihin vuonna 1883.
Nykyinen julkisivu on peräisin vuoden 1907 korjauksesta. Toisen maailmansodan aikana La Scala kärsi vaurioita lentopommeista. Sodan jälkeen La Scala korjattiin ja avattiin uudelleen 11. toukokuuta 1946 kapellimestari Arturo Toscaninin johdolla.
La Scalassa on pidetty monen oopperan ensiesitys. Oopperalla oli erikoinen suhde Giuseppe Verdiin. Usean vuoden ajan Verdi ei sallinut töidensä esitystä teatterissa, koska orkesteri oli muuttanut joltakin osin hänen musiikkiaan.
La Scalassa on myös museo, Museo teatrale alla Scala, jonne on pääsy teatterin aulasta. Museossa on nähtävillä kokoelma maalauksia, piirroksia, patsaita, pukuja ja muuta materiaalia oopperaan liittyen.
La Scalan esityskausi alkaa perinteisesti 7. joulukuuta pyhän Ambrosiuksen päivänä. Ambrosius on Milanon suojeluspyhimys. Jokainen esitys päättyy ennen keskiyötä, minkä vuoksi pitkät oopperaesitykset alkavat tavanomaista aikaisemmin. Pääsylipun haltijaa ei päästetä sisälle esityksen aloittamisen jälkeen.
La Scalan perinteisiin kuuluu esittää Beethovenin hautajaismarssi tyhjälle salille oopperan johtajan kuoleman jälkeen. Perinne alkoi 1957.