stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stadin slangi

Helsinkiä 1890-luvulla.
Stadin slangi tai Helsingin slangi on Helsingissä 1890-luvulla syntynyt puhekieli. Se juontaa juurensa Helsingin keskikaupungilla puhutusta ruotsinkielisestä koulupoikien slangista. Helsingin 1800-luvun lopulla nopeasti kasvanut työväenluokka oli pääosin yksikielisesti joko suomen- tai ruotsinkielistä ja siksi sille kehittyi viestintävälineeksi yhteinen slangisanasto ja sekakieli. Suomenkielisen enemmistön kasvettua sotien jälkeen 1940-luvulla slangi lakkasi olemasta eri äidinkieltä puhuvien yhteinen viestintäväline ja se eriytyi selvemmin ruotsalaiseksi ja suomalaiseksi nuorisokieleksi, jotka molemmat alkoivat saada vaikutteita myös englannin kielestä.
Slangi leimaantui alusta alkaen vahvasti katupoikien ja syntyperäisten helsinkiläisten kieleksi. Kieltä halveksuttiin erityisesti siksi, että se yhdistettiin alaluokkaan ja kansallisuuden vähättelyyn.
Stadin slangilla on yhtäläisyyksiä niin sanottuihin pidgin- tai kreolikieliin, jotka syntyvät helpottamaan viestintää monikielisessä ympäristössä.
Historia

Helsingin slangin synnyn voi ajoittaa 1890-luvulle toisaalta kaupungin koulupoikien ja ylioppilaiden piiriin, toisaalta alempien yhteiskuntaluokkien nuorisojengeihin, niin sanottuihin sakeihin. Slangissa ruotsinkielisten koulupoikien slangisanasto kehittyi siten, että sanastoa voitiin käyttää niin suomen kuin ruotsin kielillä. Näiltä juurilta slangi kävi useita eri vaiheita ja levisi paljon suuremman ryhmän keskuuteen.
Slangin kultakausi oli 1900-luvun alkupuolella sodanjälkeiseen aikaan asti. Se säilyi lähes muuttumattomana 1940-luvulle saakka. 1950-luvulla se muuttui yhdysvaltalaisperäisen nuorisokulttuurin myötä ja hajosi viimeistään 1970-luvulla eri alakulttuureihin.
Sanasto ja puhetyyli

Vanhalle Helsingin slangille olivat luonteenomaisia ruotsinkielisten puhujien kieleen hyvin sopineet äänteet, jotka olivat suomenkielisille vieraita ei-suomalaisia äänteitä, konsonanttiyhdistelmiä tai vokaaliyhdistelmiä. Suomalaiset slanginpuhujat käyttivät suomalaistuneita muotoja ruotsin sanoista.
Vanhassa stadin slangissa noin 3/4 sanoista oli ruotsin kielestä, suomalaista alkuperää olevia viidennes ja viisi prosenttia (noin sata sanaa) on venäjästä. Muutamia sanoja on lainautunut muistakin kielistä kuten slaafaaminen ’nukkuminen’ saksasta ja "donna" 'nainen' italiasta. Uudempi slangi on lainannut sanastoaan pääasiassa englannin kielestä ja 2000-luvulla maahanmuuttajien myötä myös arabiasta ja somalista. Kieliopiltaan slangi on kuitenkin pääosin suomea.
Stadin slangin sanasto ja puhetyyli vaihtelivat jonkin verran eri kaupunginosien välillä. Vahvimmat erot olivat Pitkänsillan eteläpuolella Punavuoressa (Rööperissä), Kruununhaassa (Krunikassa) ja pohjoispuolella Sörnäisissä (Sörkassa), Kalliossa (Bergassa), sekä Vallilassa (Valkassa) puhutun slangin välillä.
Esimerkki slangista

Näyte 1930-luvun slangista emeritusprofessori Heikki Paunosen slangiarkistosta:
»Silloin kun faija tseenaas hyvin niin joskus otettiin viiden minuutin pysäkin pirssistä fiude ja tsörattiin hela jengi Seurikseen. Pari kolme tuntia rundattiin saarta, skruudattiin mutsin smörgarit ja Magin jätskit. Himaan mentiin sporalla. Dallattiin ensteks Sipoonkirkon skurupysäkille. Oli kliffaa jos sattu tuleen kesävaunu. Ei haitannu vaikka siinä snadisti bloosas.»
Tunnettuja stadin slangin taitajia

Eero Salola julkaisi jo 1920-luvulla slangijuttukirjan Ilman fritsaria. Uudelleen slangin toi kirjallisuuteen Pentti Saarikoski kääntämällä alkujaan englanniksi kirjoitetun romaanin Sieppari ruispellossa suomeksi osittain stadin slangia käyttäen.
Pentti Saarikosken sisarenpoika, kokki Sami Garam, on kääntänyt Stadin slangille useita teoksia, muun muassa Aku Ankka -sarjakuvakokoelman Rotsi on mut byysat puuttuu ja Kiven Seitsemän veljestä (Seittemän broidii). Muita tunnettuja slangin taitajia ovat muun muassa Arvo Turtiainen, Klaus Bremer, Tuomari Nurmio, Remu Aaltonen ja Jussi Raittinen. Tunnetuksi on tullut myös Georg Malmsten, erityisesti laulunsa Stadin kundi (1952) ansiosta. Useat räppärit käyttävät  myös varsinkin nykyslangia.
Kuuluisa Stadin slangilla kirjoitettu kappale on myös Tuomari Nurmion ”Tonnin stiflat”, joka on mukana myös Nurmion kokonaan slangiksi tehdyllä albumilla Dumari ja Spuget (2013).
»Monen vuoden jälkeen mä Hesarilla luudaan
ja dallaan sinne minne klabbit kuljettaa.
Snagarilla hodarin mä skruudaan,
ja rundaan kohti kulman kuppilaa.»
Kirjallisuutta > Kaunokirjallisuutta

Arvo Turtiainen: Minä paljasjalkainen, Tammi 1962
Edvard Janzon: Rundi stadis välil snadis (Gummerus, 1997) ISBN 951-20-5231-8
Edvard Janzon: Palsa kanis, litski kalis (Gummerus, 2002) ISBN 951-20-6092-2
Edvard Janzon: Villi Vallila (Kesuura, 2006) ISBN 951-812-112-5
Sami Garam: Sami Garam heittää kehiin Allu Stemun Seittemän broidii.  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28257-X
Kirjallisuutta > Sanakirjoja

Paunonen, Heikki & Paunonen, Marjatta: Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii: Stadin slangin suursanakirja.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-23239-4
Kaarina Karttunen: Nykyslangin sanakirja (WSOY, 1979) ISBN 951-0-09050-6
Juhani Mäkelä: Stadin snadi slangisanakirja  (WSOY, 2002, 1. painos 1997) ISBN 951-0-22477-4
Jukka Annala: Remusanakirja (Teos, 2008)
Ulla-Maija Forsberg: Stadin slangin etymologinen sanakirja (Gaudeamus, 2021) ISBN 952-345-102-2 (sisältyy myös verkkojulkaisuun Suomen etymologinen sanakirja)
Kirjallisuutta > Tutkimuskirjallisuutta

Petri Kallio: "How Uralic is Stadin Slangi?" Rogier Blokland & Cornelius Hasselblatt (toim.), Language and Identity in the Finno-Ugric World, s. 176-191. Studia Fenno-Ugrica Groningana 4. Maastricht 2007. ISBN 978-90-423-0315-7  (englanniksi)
Juusela, Kaisu & Nisula, Katariina: Helsinki kieliyhteisönä.  (Juhlajulkaisu Heikki Paunosen 60-vuotispäivän kunniaksi)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, suomen kielen ja kotimaisen kirjallisuuden laitos, 2006.  ISBN 952-10-3348-7
Vesa Jarva: Old Helsinki slang and language mixing. Journal of Language Contact, 2008, nro VARIA 1, s. 52-80.  Artikelin verkkoversio. Viitattu 24.9.2014. (englanniksi)
Kirjallisuutta > Sarjakuvia

Sami Garam: Aku Ankka – Rotsi on mut byysat puuttuu (2001)
Sami Garam: Snögeli ja seittemän snadii starbuu  (WSOY, 2001) ISBN 951-0-25703-6
Sami Garam: Jörde-Juge
Sami Garam: Kessen rehukotsa  (Egmont, 2005) ISBN 952-469-399-2
Kirjallisuutta > Uskonnollisia

Olli Seppälä (toim.): Stadilaisten katkismus (Kirjapaja, 2000) ISBN 951-625-676-7
Olli Seppälä (toim.): Luukkaan evankeliumi slangiks skrivattuna  (Kirjapaja, 2001) ISBN 951-625-740-2
Pentti Malaste: Uusi testamentti stadin slangilla (Gummerus, 2001) ISBN 951-20-5828-6
Kirjallisuutta > Muita

Erkki Johannes Kauhanen: Slangivisa (Tammi, 2002) ISBN 951-31-2533-5
Erkki Mattsson: Ei se skulaa joka skagaa (Edico Oy, 1999) ISBN 951-97542-1-0
Erkki Mattsson: Griinataa kimpassa (Edico Oy, 2001) ISBN 951-97542-2-9
Aiheesta muualla

Stadin Slangi ry.
Urbaani sanakirja.
Heikki Paunonen : Synonymia Helsingin slangissa. Virittäjä Vol 110 Nro 3/2006, s. 336
Aiheesta muualla > Artikkeleita

Erkki Lyytikäinen: Kiitos sanoista, rakkaat rajanaapurit. Helsingin Sanomat 23.6.2000.
| n k Suomen murteet |
| --- | --- |
Länsimurteet:  Lounaismurteet Nummi  Rauma  Somero  Etelä-Pohjanmaan murre  Keski- ja pohjoispohjalaiset murteet  Hämäläismurteet Tampere  Peräpohjalaiset murteet Tornio 
Itämurteet:  Savolaismurteet Kainuu  Keski-Suomi  Kaakkoismurteet 
Muut:  Amerikansuomi  Stadin slangi  Ruotsinsuomi 
Kielet tai murteet:  Meänkieli Jällivaara  Kveenin kieli
Nanny Still

Lasitaiteilija Nanny Still (1960)
Nanny Elisabet Still McKinney (31. heinäkuuta 1926 Helsinki – 7. toukokuuta 2009 Bryssel, Belgia) oli suomalainen lasitaiteilija. Suomen taideteollisuuden kulta-aikana 1950-luvulla Still kuului muotoilun suuriin nimiin.
Elämä

Still alkoi opiskella Taideteollisen keskuskoulun kuvaamataidon opettajan osastolla, mutta vaihtoi vuoden kuluttua osastoa ja valmistui metallitaiteen osastolta vuonna 1949. Samana vuonna hän voitti Riihimäen lasin pohjoismaisen muotoilukilpailun, jonka ansiosta hänet palkattiin töihin tehtaalle. Hänet tunnetaan parhaiten juuri näistä, Riihimäen lasille tekemistään töistä. Tehtaalla hän suunnitteli sekä taidelasi- että käyttölasiesineitä. Still työskenteli Riihimäen lasitehtaassa 1970-luvulle saakka, jolloin Riihimäen tuotanto siirtyi käsityövaltaisesta puhalluslasitekniikasta automatisoituun tuotantoon.
Still avioitui vuonna 1958 amerikkalaisen George McKinneyn kanssa, ja he muuttivat vuonna 1959 Brysseliin. Pariskunnalle syntyi kolme lasta, mutta lastenhoitaja mahdollisti Stillin työuran jatkumisen. Lastenhoitajan palkkaamisen hän oli asettanut miehelleen ehdoksi, että suostuu perustamaan perheen. Still jatkoikin Belgiassa asuessaan edelleen taiteellista uraansa suunnittelemalla esineitä Rosenthalin tehtaan lasinpuhaltamolle.
Monipuolisen uransa aikana Still suunnitteli lähes kaikkea koruista paistinpannuihin. Pariisissa vuonna 1956 järjestettyyn näyttelyyn suunniteltu, kristallista hiottu taidelasiteos Turmaliini kuuluu hänen luonteenomaisiin töihinsä. Tunnettuja hänen Riihimäen lasille muotoilemiaan lasisarjoja ovat Harlekiini, Flindari ja Grapponia. Rosenthalille 1990-luvulla suunnitelluista töistä voi mainita esimerkiksi Samoa-sarjan maljakot.
Still sai ansioistaan Pro Finlandia -mitalin vuonna 1972.
Kuvia

Harlekiini, 1958
Grapponia-maljakko
Lasitaiteilija Nanny Still (1974)
Nanny Still sekä Maggi ja Birger Kaipiainen itsenäisyys­päivänä 1960.
Kirjallisuutta

Nanny Still: Amos Adersson 10.2.–29.4.2001. Näyttelyjulkaisu.
Koivisto, Kaisa – Still, Nanny: Sana – Szó – Word. Vammala: Suomen lasimuseo, 1998.
Aiheesta muualla

Rosenthal.
Still, Nanny hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Magnitudi (seismologia)

Magnitudi on tapa mitata maanjäristyksen tai seismisen tapauksen suuruutta ja sen voimakkuutta itse maanjäristysaaltojen lähteessä. Magnitudilukemat ovat objektiivisia asteikoita, eli ne eivät riipu havaintopisteen sijainnista tai havaitsijasta.
Magnitudiasteikot perustuvat laitehavaintoihin ja seismogrammilla näkyviin maanjäristysaaltojen rekisteröinteihin. Magnitudia käytetään erityisesti maanjäristysten keskinäiseen vertailuun sekä tilastolliseen analyysiin, sillä magnitudilla on yhteys vapautuvan seismisen energian määrään. Energian ja magnitudin välistä kokeellista riippuvuutta, joka on logaritminen, sanotaan Gutenberg-Richterin laiksi.
Magnitudi-käsitteen loi 1935 yhdysvaltalainen Charles Richter seismologi Harry O. Woodin aloitteesta tutkiessaan Etelä-Kalifornian matalia alueellisia maanjäristyksiä. Saksalais–amerikkalainen seismologi Beno Gutenberg laajensi asteikkoa yhteistyössä Richterin kanssa kattamaan myös kaukana sattuneet tapaukset. Kaikki nykyaikaiset magnitudiasteikot kalibroidaan vastaamaan "Richterin–Gutenbergin magnitudia" lukemien keskivaiheilla.
Magnitudia ei saa sekoittaa intensiteettiin. Makroseisminen intensiteetti kuvaa maanjäristyksen vaikutusten voimakkuutta, ja se on yhteenveto tietyssä paikassa tehdyistä havainnoista maanjäristyksen vaikutuksista rakennettuun ympäristöön ja elollisiin olentoihin. Intensiteettiä kuvataan muun muassa Rossi–Forelin ja Mercallin asteikoilla.
Lukemien merkitys

Magnitudi on dimensioton suure eli sillä ei ole yksikköä. Sitä mitataan avoimilla asteikoilla, joilla ei teoriassa ole suurinta, eikä pienintä arvoa. Käytännössä mittaustarkkuus sekä Maapallon äärellinen koko asettavat seismisten tapausten minimi- ja maksimikoon.
Magnitudi ilmoitetaan yleensä yhden desimaalin tarkkuudella mahdollisine virherajoineen. Voimakkain koskaan mitattu maanjäristys oli vuoden 1960 Suuri Chilen maanjäristys, jonka magnitudi (Mw) oli 9,4–9,6. Pienimmät havaitut magnitudit ovat negatiivisia.
| Kuvaus | Magnitudi | Vaikutukset | Esiintyy vuosittain |
| --- | --- | --- | --- |
| Minimaalinen | Alle 2,0 | Ei havaita ilman mittalaitteita. |  |
| Erittäin vähäinen | 2,0–2,9 | Havaitaan tavallisesti vain mittalaitteiden avulla. | 1 300 000 |
| Vähäinen | 3,0–3,9 | Havaitaan heikosti sisällä, mutta vahingot harvinaisia. | 130 000 |
| Pienehkö | 4,0–4,9 | Ikkunat helisevät. Merkittävät vahingot ovat epätodennäköisiä. | 13 000 |
| Keskinkertainen | 5,0–5,9 | Huonosti suunnitellut rakennukset saattavat kärsiä merkittäviä vaurioita, astiat särkyvät. Korkeintaan pieniä vaurioita hyvin suunnitelluille rakennuksille. | 1 319 |
| Voimakas | 6,0–6,9 | Tuhoisa noin 150 kilometrin säteellä. | 134 |
| Erittäin voimakas | 7,0–7,9 | Voi aiheuttaa vakavia vaurioita laajoilla alueilla, muun muassa sillat sortuvat. | 17 |
| Valtava | 8,0–8,9 | Täydellinen tuho, vakavia vaurioita satojen kilometrien alueella. | 1 |
| Todella valtava | 9,0 tai suurempi | Täydellinen tuho, vakavia vaurioita tuhansien kilometrien alueella. | kerran 20 vuodessa |
Magnitudiasteikot

Magnitudiasteikkoja on useita, ja eri asteikoilla saadaan yleensä hieman toisistaan poikkeavia arvoja. Asteikot ovat tyypillisesti logaritmisia, jolloin yhden asteen nousu tarkoittaa lukeman kymmenkertaistumista seismogrammilla. Seismogrammilta mitattavia suureita ovat yleensä aika, suunta, amplitudi, taajuus, spektritaso ja kesto.
Käytetyimpiä asteikkoja ovat paikallisen magnitudin (ML) asteikot lähijäristyksille (ks. Richterin asteikko) sekä pinta-aaltomagnitudi (Ms) ja perusaaltomagnitudi (mb) kaukana sattuneille järistyksille. Isoimmille maanjäristyksille käytetään momenttimagnitudia (Mw), joka kuvaa siirroksen liu'un tekemän työn voimakkuutta.
Vuodesta 2005 lähtien International Association of Seismology and Physics of the Earth's Interior (IASPEI) on standardoinut tärkeimmät magnitudiasteikot, ML, Ms, mb, mB ja mbLg.
Leinonen

Leinonen on vanha itäsuomalainen sukunimi, mutta sen alkuosassa on germaanista nimiainesta. Leinonen on aiempina vuosisatoina ollut Savon yleisimpiä nimiä. Matti Kuusi on laskenut Leinosten olleen vuoden 1571 suurin savolaissuku. Sittemmin Leinosten suhteellinen osuus Savon asukkaista on vähentynyt, sillä heitä on siirtynyt muun muassa Keski-Suomeen ja Kainuuseen. Nykyään Leinonen on yleinen nimi varsinkin Kainuussa.
Tunnettuja nimen kantajia:
Alexander Leinonen (1846−1902), amerikansuomalainen sanomalehtimies ja kartanpiirtäjä
Anne Leinonen (s. 1973), kirjailija
Anton Leinonen (1893–1953), työmies ja punakaartilaispäällikkö
Antti Leinonen (s. 1951), luontokuvaaja ja -kirjailija
Antti Leinonen (s. 1967), virkamies, lainsäädäntöjohtaja ja osastopäällikkö
Armas Leinonen, (1900–1985), Liberaalisen kansanpuolueen kansanedustaja
Artturi Leinonen (1888–1963), kirjailija
Arvo Leinonen (1913–1977), painija
Elisa Leinonen (s. 1987), pika-aitajuoksija
Hannu Leinonen (s. 1952), päätoimittaja
Hannu Leinonen (s. 1962), diplomi-insinööri, Destia Oy:n toimitusjohtaja,
Jani Leinonen (s. 1978), kuvataiteilija
Jukka Leinonen (s. 1962), diplomi-insinööri ja toimitusjohtaja
Kaarlo Johannes Leinonen (1916–1986), (Hannes Leinonen), piispa
Kaarlo Leinonen (1914–1975), puolustusministeri ja puolustusvoimien komentaja
Kalle Leinonen (s. 1989), freestylehiihtäjä, Sanni Leinosen kaksosveli
Kari Leinonen, kielitieteilijä ja foneetikko
Kimmo Leinonen (s. 1949), jääkiekkovaikuttaja
Linda Leinonen (s. 1982), Laukaan kunnanjohtaja
Maaria Leinonen (1933–2013), runoilija
Marja-Leena Leinonen (1946–2019), slavisti, kielentutkija, professori
Marjo Leinonen (s. 1966), laulaja
Marko Leinonen (s. 1971), jääkiekkomaalivahti
Matti Leinonen (s. 1940), biologi ja tietokirjailija
Mikke Leinonen (s. 1992), yhdistetyn hiihtäjä
Mikko Leinonen (1874–1931), kansanedustaja, maanviljelijä, puutavaraliikemies
Mikko Leinonen (s. 1955), jääkiekkoilija
Minna Leinonen (s. 1977), säveltäjä
Minna Leinonen (s. 1981), urheiluampuja
Nina Leinonen, toimittaja ja tietokirjailija
Noora Leinonen (s. 2004), salibandyn pelaaja
Olga Leinonen (1877–1950), konekutoja, luennoitsija ja kansanedustaja (SDP)
Outi Leinonen (s. 1950), taiteilija ja muotoilija
Paavo Leinonen (1894–1964), taidemaalari
Riikka Leinonen,  yhteiskunta-alan ammattilainen ja vapaa kirjailija
Sami Leinonen (s. 1963), yhdistetyn hiihtäjä
Sanni Leinonen (s. 1989), alppihiihtäjä, Kalle Leinosen kaksossisar
Seppo Leinonen (s. 1957), kuvittaja ja pilapiirtäjä
Simo Leinonen, urheilutoimittaja ja -selostaja (Yle Urheilu)
Susanna Leinonen (s. 1972), tanssija
Tanja Leinonen (s. 1975), korkeushyppääjä
Teemu Leinonen, taiteen tohtori, Aalto-yliopiston professori ja Taideyliopiston vararehtori
Tero Leinonen, (s. 1975), jääkiekkomaalivahti
Tatu Leinonen (s. 1938), tekniikan tutkija, professori
Tommi Leinonen, (s. 1987), jääkiekkoilija
Toni Leinonen (s. 1991), jääkiekkoilija
Topias Leinonen (s. 2004), jääkiekkomaalivahti
Tuomas Leinonen (s. 1954), jääkiekkoilija
Ville Leinonen (s. 1975), muusikko
Ville Leinonen (s. 1977), neurokirurgi ja Itä-Suomen yliopiston professori.
Fiktiossa

Leinonen, räyhääjä ja uhkailija elokuvassa Koirankynnen leikkaaja
Paikannimenä

Leinonen, järvi Liperissä
Aiheesta muualla

Leinosen Sukuseura ry.
Makasiini (lehti)

| Makasiini |
| --- | --- |
 Makasiini-lehden logot vuodelta 1978 (Yhtyneet) ja 1985 (A-lehdet), molemmat suunnitellut Erkki Ruuhinen.
Aihealue:  sisustus ja asuminen
Kustantaja:  Yhtyneet Kuvalehdet Oy 1978–1984 A-lehdet 1984–1990
ISSN:  ISSN 0356-8202
Levikki:  yli 100 000
Perustettu:  1978
Lakkautettu:  1990
Päätoimittaja:  Sirkku Uusitalo 1978–1984
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  kerran kuukaudessa
Makasiini oli Yhtyneitten Kuvalehtien vuonna 1978 perustama sisustukseen ja asumiseen keskittynyt aikakauslehti. Sen päätoimittajana 1978–1984 oli Sirkku Uusitalo. Lehti siirtyi A-lehdille 1984 ja sulautettiin Avotakkaan 1990.
Makasiini syntyi vuonna 1978, kun Yhtyneitten Kuvalehtien kolmen lehden – Tee itse (ent. Omin Käsin), Kasari ja Pientalo Omakoti – toimitukset yhdistettiin tekemään uutta asumisen ja sisustamisen lehteä, joka olisi helpommin lähestyttävä kuin kilpaileva Avotakka. Päätoimittaja Sirkku Uusitalon johdolla lehti onnistuikin kasvattamaan levikkinsä yli 100 000 kappaleeseen.
Makasiinin toimitus työskenteli ensin muiden Yhtyneitten lehtien kanssa Hietalahdenrannassa, mutta muutti pian Muoti + Kauneus -lehden kanssa Kalevankadun päähän, sittemmin purettuun Valion vanhaan meijeriin. Kolmas osoite oli entisen kaapelitehtaan kortteli Pursimiehenkadun ja Merimiehenkadun välissä.
Makasiinin osti Yhtyneiltä Kuvalehdiltä vuonna 1984 kilpailija A-lehdet Oy. Yhtyneet sai A-lehdiltä vastikkeeksi lopetettavan Jaana-naistenlehden tilaajarekisterin. A-lehdet sulautti Makasiinin omaan sisustuslehteensä Avotakkaan 1990.
Maila (nimi)

| Maila |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  17. toukokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Maili
Vastineita eri kielissä:  Maj
Nimen alkuperä:  Maria
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maila on naisen etunimi. Nimi on yksi Maria-nimen monista muunnelmista, ja sen pohjalta on syntynyt myös harvinaisempi muunnos Maili.
Mailan ja Mailin nimipäivä on 17. toukokuuta. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Maila on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 5959 ja Maili 948 henkilölle. Molempien nimien kantajista suurin osa on syntynyt vuosien 1920 ja 1960 välisenä aikana.
Tunnettuja Maila-nimisiä

Maila Heikkilä, nuortenkirjailija
Maila Heinonen, keihään- ja kiekonheittäjä
Maila Karimaa (oik. Maili Ojanne), kirjailija
Maila Nurmi (alkujaan Syrjäniemi), Yhdysvalloissa televisiossa esiintynyt tanssija, näyttelijä, malli ja taiteilija
Maila Paloheimo, kirjailija
Maila Pylkkönen, runoilija
Maila Pöyliö, kansakoulunopettaja, runoilija ja lausuja
Maila Soikkeli (o.s. Nisula), telinevoimistelija ja koripalloilija
Maila Talvio (oik. Maila Mikkola), kirjailija.
Maila-Katriina Tuominen, Aamulehden ent. kulttuuritoimittaja ja kuvataidekriitikko
Tunnettuja Maili-nimisiä

Maili Autio, kanslisti, puoluesihteeri, kiinteistösijoittaja ja suurlahjoittaja
Maili Laitinen, kirjailija
Maili Pörhölä, puheviestinnän professori
Marvin Makinen

Marvin W. Makinen (s. 1939) on yhdysvaltalainen biokemisti, emeritusprofessori Chicagon yliopistosta. Hän on suomalaista sukujuurta. Hän oli 1961–1963 Neuvostoliitossa vankilassa vakoilusta.
Neljännen vuoden opiskelijana Makinen lähti 1961 Fulbright-stipendin saatuaan vaihto-opiskelijaksi Berliinin Freie Universitätiin. Hän puhui sujuvasti saksaa ja suomea ja opiskeli yksityisesti venäjää. Hän matkusti Helsingin kautta Berliiniin, jossa hän tapasi yhdysvaltalaisia tiedusteluvirkailijoita, jotka pyysivät häntä kuvaamaan kohteita matkallaan. Hän sanoo olleensa sinisilmäinen ja täysin tietämätön asioista ja otti pyynnön vastaan. Hän lähti Berliinistä vuokratulla Volkswagenilla Itä-Saksan ja Puolan kautta Moskovaan. Seuraavan kerran hänestä kuultiin, kun hän oli Moskovassa pidätettynä vakoilusta. Venäläisten viranomaisten mukaan hänet oli pidätetty Ukrainassa Kiovassa, jossa hän oli 27. heinäkuuta pysäköinyt ”epäilyttävään paikkaan” ja lähtenyt taksilla Kiovan lähistöllä olevaan sotilastukikohtaan, jossa hänet oli otettu kiinni, kun hän oli kuvaamassa. Kiovalaisessa sotilastuomioistuimessa hän sai kahdeksan vuoden tuomion. Time-lehden silloisen arvion mukaan hän oli Berliinin kriisin uhri. Hän päätyi Moskovan itäpuolelle Vladimirin vankilaan.
Vankilassa hän kuuli ensimmäisen kerran Raoul Wallenbergistä. Kahden vuoden vankilatuomion jälkeen Makinen siirrettiin pakkotyöleirille Mordvaan, jossa hän kuuli jälleen tarinan ruotsalaisesta vangista. Myöhemmin Makinen toimi Wallenbergin vapauttamisen hyväksi ja tutki yhdessä Ari Kaplanin kanssa Wallenbergin jälkiä Vladimirin vankilassa etsimällä siellä samoihin aikoihin olleita vankeja, joiden mukaan Wallenberg oli ollut siellä. Hänen nimeään ei kuitenkaan ole vankilan rekisterissä.
Vapauduttuaan 1963 vankien vaihdossa Makinen jatkoi uraansa Yhdysvalloissa ja tutki myöhäisvaiheen rintasyövän havaitsemista PET-kuvantamisella.
Gustaf Magnusson

| Gustaf Erik "Eka" Magnusson |
| --- | --- |
 Gustaf Erik Magnusson
Henkilötiedot
Ammatti:  Sotilas, pankinjohtaja
Vanhemmat:  Leopold Magnusson ja Maria Häll
Lapset:  Eriikka Magnusson
Sukulaiset:  Aarno Kahma (velipuoli), Nanna Häll (täti)
Muut tiedot
Koulutus: Kadettikoulu
Gustaf Erik ”Eka” Magnusson (8. joulukuuta 1902 Alatornio – 27. joulukuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri ja Mannerheim-ristin ritari. Hän toimi toisessa maailmansodassa Lentolaivue 24:n ja Lentorykmentti 3:n komentajana, lensi 158 sotalentoa ja ampui alas 5½ vastustajan lentokonetta. Magnussonista on käytetty lempinimeä Eka.