Persianlahden sota
Kuwaitin miehitys > Reaktiot maailmalla

Arabiliitto kutsui Irakin tekemän Kuwaitin valtauksen takia arabimaat hätäkokoukseen. Myös YK:n turvallisuusneuvosto kokoontui poikkeuksellisesti. Irakia tukenut Neuvostoliittokin vaati Irakia vetäytymään pois Kuwaitista. Irakin ja Kuwaitin Yhdysvalloissa, Isossa-Britanniassa ja Ranskassa olleet rahavarat jäädytettiin. YK julisti viikon kuluttua Kuwaitin liittämisen Irakiin laittomaksi ja asetti samalla Irakille talouspakotteet. YK:ta kiinnosti myös Irakin ottamien länsimaisten panttivankien kohtalo. Yhdysvallat uhkaili Irakia voimankäytöllä, samoin Iso-Britannia. 14. lokakuuta Liittouma aloitti propagandakampanjan Irakia vastaan muun muassa syyttämällä Irakia sotarikoksista Kuwaitin valtauksen yhteydessä, joita ei kuitenkaan sodan jälkeen pystytty näyttämään toteen. YK:n turvallisuusneuvosto hyväksyi marraskuun lopussa 1990 voimankäytön päätöslauselmassaan 678, jos Irak ei poistuisi Kuwaitista 15. tammikuuta 1991 mennessä. Myös Suomi, joka oli tuolloin turvallisuusneuvoston jäsen, äänesti päätöslauselman hyväksymisen puolesta. Suomen kannan esitti YK-suurlähettiläs Marjatta Rasi presidentti Mauno Koiviston ja ulkoministeri Pertti Paasion valtuuttamana.
Syksyn 1990 aikana myös sodan vastustajat aktivoituivat. Krooninen amerikkalaisvastaisuus alkoi nostaa päätään Länsi-Euroopassa ja varsinkin Ranskassa. Kyseltiin, oliko Kuwait oikeastaan pelastamisen arvoinen valtio. Kriitikoiden mielestä se oli kuin suuri perheyhtiö, jonka varallisuutta emiiri ja hänen laaja sukunsa surutta tuhlasivat. Myös Yhdysvalloissa arvosteltiin presidentin politiikkaa ja pelättiin Kuwaitista koituvan Yhdysvalloille ”uusi Vietnam”. Yhdysvaltain puolustusvoimien komentaja kenraali Colin Powell – Vietnamin sodan veteraani – oli sitä mieltä, että sotaa ei pitäisi aloittaa ennen kuin olisi varmuus sen pikaisesta päättymisestä. Suomen äänestyskäyttäytyminen YK:n turvallisuusneuvostossa herätti kotimaassa jonkin verran keskustelua ja epäilyjä siitä, oliko Suomi luopumassa puolueettomuuspolitiikastaan. Suomen ratkaisua helpotti kuitenkin se, että suurvallat Yhdysvallat ja Neuvostoliitto olivat syntyneessä tilanteessa samalla puolella.
Persianlahden kriisi oli Yhdysvaltain presidentin George Bushin ja Neuvostoliiton presidentin Mihail Gorbatšovin keskustelujen pääaiheena heidän tavatessaan Helsingissä syyskuussa 1990. Helsinki valittiin kokouspaikaksi vain viikon varoitusajalla, ja tapaamista isännöi presidentti Mauno Koivisto. Bushin ja Gorbatšovin yksimielisessä julkilausumassa vaadittiin Irakin välitöntä vetäytymistä Kuwaitista ja Irakin ottamien ulkomaisten panttivankien vapauttamista sekä painotettiin kriisin ratkaisemista rauhanomaisin keinoin. Julkilausumassa ei suoraan otettu kantaa siihen, mitä tapahtuisi, jos Irakin vastaiset pakotteet eivät osoittautuisi riittäviksi, mutta George Bush ei sulkenut pois voimankäytön mahdollisuutta. Myös Mauno Koivisto oli Yleisradion TV-uutisten haastattelussa syyskuun alkupäivinä vaatinut ehdoitta Irakin vetäytymistä Kuwaitista ja ulkomaisten panttivankien vapauttamista, mitä pidettiin poikkeuksellisen jyrkkänä kannanottona tasavallan presidentiltä.
Suomessa hallitus alkoi 14. syyskuuta 1990 painattaa polttonesteiden säännöstelykuponkeja Kuwaitin kriisin mahdollisesti aiheuttaman polttoainepulan varalta. Lokakuun lopulla 1990 kansanedustajat Pekka Haavisto (Vihr.), Saara-Maria Paakkinen (sd.) ja Marjatta Stenius-Kaukonen (Vas.) sekä kuukautta myöhemmin kansanedustaja Paavo Väyrynen (Kesk.) ja pankinjohtaja Ulf Sundqvist (sd.) kävivät Irakissa neuvottelemassa suomalaisten panttivankien vapauttamisesta. Kaikki 14 suomalaista panttivankia pääsivät takaisin kotimaahan joulukuun loppuun mennessä.
Odotettaessa Saddam Husseinin reaktiota YK:n turvallisuusneuvoston uhkavaatimukseen monet asiantuntijat ennustivat sodasta pitkää ja tuskallista. Irakilla oli lähes miljoonan miehen armeija, ja sen sotilaat vannoivat televisiokameroiden edessä puolustautuvansa viimeiseen mieheen saakka vihollista vastaan. Turvallisuusneuvoston asettama takaraja Irakin vetäytymiselle Kuwaitista umpeutui 15. tammikuuta 1991 Saddamin osoittamatta pienimpiäkään merkkejä taipumisesta.