Vennamolaisuus
Vennamolaisuuden synty

Vuosien 1962 ja 1964 vaalitappioiden jälkeen Veikko Vennamo totesi, ettei pienviljelijöiden tuki enää riittänyt hänen puolueelleen, vaan lisää kannattajia oli saatava muualta. Kun Maalaisliitto vuonna 1965 vaihtoi nimensä Keskustapuolueeksi, Vennamo vaihtoi seuraavana vuonna puolueensa nimen Suomen Maaseudun Puolueeksi. Vennamo itse palasi eduskuntaan vuoden 1966 vaaleissa puolueensa ainoana edustajana. SMP:n ensimmäisessä, kesän 1966 puoluekokouksessa hyväksytyssä julkilausumassa puolue asemoi itsensä ainoaksi ”vanhojen puolueiden” hylkäämän suomalaisen maaseudun puolustajaksi, kun Keskustapuolue pyrki omalla nimenvaihdoksellaan hankkimaan lisää kannatusta kaupungeista.
Käännekohdaksi muodostui vuoden 1968 presidentinvaali, josta alkoi SMP:n nousu yhden miehen eduskuntaryhmästä keskisuureksi puolueeksi. Vennamon vaalikampanjan tunnuslauseena oli ”unohdetun kansan puolesta”. Vennamo suuntasi puolueensa viestin ”unohdetulle kansalle”, johon saattoi kuulua jokainen, joka tunsi itsensä tavalla tai toisella kaltoinkohdelluksi.  Vaalissa Vennamo sai 33 valitsijamiestä, kun istuva presidentti Urho Kekkonen sai 201 ja Kokoomuksen ehdokas, Kansallis-Osake-Pankin pääjohtaja Matti Virkkunen 66 valitsijamiestä. Selvästä voitostaan huolimatta Kekkonen ei ilahtunut uudelleenvalinnastaan, vaan julisti Vennamon ”moraalittomaksi demagogiksi”. Omalta osaltaan Vennamon ja SMP:n menestystä siivitti uusi joukkoviestin televisio, joka yleistyi 1960-luvulla myös maaseudulla.
Sosiaalipsykologi Seppo Toiviainen on pitänyt ratkaisevana tekijänä vennamolaisuuden synnylle pitkän ajan kuluessa kasautunutta ja 1950-luvulla julkiseen keskusteluun tullutta maatalouden ja erityisesti maitotalouden ylituotanto-ongelmaa ja siitä seurannutta maataloustuotteiden hintojen laskua. Sanaan aikaan maatalouden koneistuminen vähensi työvoiman tarvetta: alkutuotannossa toimivan työvoiman määrä väheni 1960-luvun aikana 16 prosenttiyksikköä niin, että vuonna 1970 enää 20 prosenttia suomalaisista työskenteli maatalouselinkeinoissa. Käytännössä tämä merkitsi liki 600 000 työpaikan katoamista alkutuotannosta. Samassa ajassa teollisuustyöväen osuus työvoiman kokonaismäärästä nousi 22 prosentista 26 prosenttiin. Suomessa yhteiskunnan rakennemuutos tapahtui jälkijättöisesti verrattuna useimpiin muihin Euroopan maihin. Esimerkiksi Ruotsissa vastaava muutos oli koettu jo aiemmin, mutta lievempänä ja pitemmän ajan kuluessa.
1960-luvun aikana Suomi oli historiallisen rakennemuutoksen kourissa. Varsinkin Itä- ja Pohjois-Suomen syrjäseudut tyhjenivät eteläisen Suomen suurkaupunkien lähiöihin ja Ruotsiin suuntautuneen muuttoliikkeen vuoksi. Maatalouden ylituotanto-ongelmaa pyrittiin ratkaisemaan peltojen paketoinnilla ja lehmien teurastuspalkkioilla, minkä Veikko Vennamo nimesi ”talonpojan tappolinjaksi”. Samoihin vuosiin vennamolaisuuden synnyn ja nousun kanssa ajoittuivat protestilaulajana tunnetuksi tulleen Irwin Goodmanin ensimmäinen menestyskausi ja Urpo Lahtisen Lehtimiehet Oy:n julkaiseman Hymy-lehden suosion huippu. Goodmanin laulut ja Hymyn artikkelit käsittelivät ”Helsingin herrojen” väärinkäytöksiä ja erilaisia yhteiskunnallisia epäkohtia.
Erkki Kiviojan ja Jorma Cantellin mukaan SMP:n kannatuksen voimakas nousu ”unohdetun kansan” retoriikan ansiosta sisälsi myös puolueen myöhemmän hajoamisen siemenet. Puolueen toimintaan tuli mukaan monin eri tavoin yhteiskunnallisiin oloihin tyytymättömiä henkilöitä muidenkin puolueiden kuin Keskustapuolueen piiristä.