stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nuortenelokuva
Nuortenelokuva Yhdysvalloissa > 1970-luku

1970-luvulle tultaessa 75 prosenttia Yhdysvaltojen elokuvateattereiden kävijöistä oli 12–29-vuotiaita. 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa ”uuden Hollywoodin” nuoret ohjaajat tekivät joitakin arvostettuja nuorison tai nuorten aikuisten kuvauksia. Näihin lukeutuvat Peter Bogdanovichin 1950-luvun alkuun sijoittuva Viimeinen elokuva (1971) ja Bob Rafelsonin Rajut kuviot (1970). Varsinaisten nuortenelokuvien teko oli Yhdysvalloissa vähäistä, kunnes George Lucas toi teattereihin 1950-luvun rock’n’roll-nostalgian varaan rakennetun elokuvan Svengijengi ’62 (American Graffiti, 1973). Nostalgisen trendin muita nuortenelokuvia olivat Grease (1978) ja Paluu tulevaisuuteen -trilogia 1980-luvun loppupuolella. Toisaalta Stanley Kubrickin tulevaisuuteen sijoittuvasta dystopiakomediasta Kellopeliappelsiini (A Clockwork Orange, 1974) muodostui yksi vuosikymmenen kulttielokuvista nuorten keskuudessa.
1970-luvun loppupuolen suuria nuorten suosikkielokuvia olivat diskokulttuurista kertova Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa (1977) sekä tieteisseikkailujen trendin aloittanut Tähtien sota (1977). Arvostetuimpien yhdysvaltalaisten nuortenelokuvien joukkoon ovat nousseet myös Peter Yatesin vuoden 1979 draamakomedia Fillarijengi ja roisi bailauskomedia Delta-jengi (1978).
Nuortenelokuva Yhdysvalloissa > 1980-luku

1980-luvulla Hollywood alkoi panostaa entistä enemmän nuortenelokuviin muun muassa siksi, että uusia monen salin multiplex-teattereita alettiin perustaa nuorten suosimiin ostoskeskuksiin. Pontimena oli myös 1970-luvun lopun pienen budjetin kauhuelokuvan Halloween – naamioiden yö ja seksikomedian Delta-jengi loistava kaupallinen menestys. Vuonna 1983 Francis Ford Coppola toi ensi-iltaan S. E. Hintonin kirjojen pohjalta ohjaamaansa arvostetut nuorisodraamat Outsiders – kolmen jengi ja Taistelukala. Suosittuja nuortendraamoja olivat myös Sininen laguuni (1980) ja Karate Kid (1984) jatko-osineen, John Hughesin Breakfast Club (1985), Joel Schumacherin Treffit Elmossa ja Peter Weirin Kuolleiden runoilijoiden seura (1989). Tanssi- ja musiikkiaiheiset romanttiset melodraamat Fame (1980), Flashdance (1983), Footloose (1984) ja Dirty Dancing – kuuma tanssi (1987) vetosivat nuoriin naisiin. 1980-luvun tunnetuimpia nuorisokomedioita ovat Kuumat kinkut (1982), Synttärit (1984), Riiviöt (1984), Arkajalat (1985), Pretty in Pink – vaaleanpunainen unelma (1986), Vaihdetaan vapaalle, Ferris (1986) ja Menestyksen avain (1987). Vuosikymmenen nuorten- ja perhe-elokuvien menestyneimmäksi tekijäksi Hollywoodissa nousi ohjaaja John Hughes, joka jatkoi elokuvien käsikirjoittajana ja tuottajana myös läpi 1990- ja 2000-luvun.
Nuortenelokuva Yhdysvalloissa > 1990-luku

1980-luvun nuorisoelokuvat nostivat Hollywoodin tähtikaartiin joukon uusia nuoria näyttelijöitä, joita kutsutaan yhteisnimellä ”brat pack”: Emilio Estevez, Anthony Michael Hall, Rob Lowe, Andrew McCarthy, Demi Moore, Judd Nelson, Molly Ringwald ja Ally Sheedy. Heidän vartuttuaan ja edettyään aikuiselokuvien rooleihin Hollywood tuotti 1990-luvun alkupuolella edellistä vuosikymmentä vähemmän. Vuosikymmenen puolivälissä uutta teiniyleisöä alettiin kuitenkin saada takaisin elokuvateattereihin paitsi Titanicin (1997) kaltaisella jättituotannolla, myös pienen budjetin elokuvilla kuten Kauhun oppitunnit (1998), Pakko olla in (1999), Varsity Blues – pelin säännöt (1999) ja Sinussa on se jokin (1999), jonka tuotanto maksoi 10 miljoonaa dollaria ja markkinointi 15 miljoonaa, ja joka toi lipputuloina 54 miljoonaa dollaria. Vulgaarikomedioiden aallon aloittanut American Pie (1999) tuotti vielä paremmin: 11 miljoonan tuotantokustannuksilla 288 miljoonan tulot.
1990-luvun ilmiö amerikkalaisessa nuortenelokuvassa oli myös yhä suorasukaisempi seksuaalisuuden käsittely, jonka aloitti 19-vuotiaan Harmony Korinen käsikirjoittama ja 52-vuotiaan Larry Clarkin ohjaama pseudodokumentaarinen Kids – tämän päivän lapsia (1996). Elokuva kuitenkin kiellettiin Yhdysvalloissa alle 17-vuotiailta. Transsukupuolisuus oli aiheena vuoden 1999 elouvassa Boys Don’t Cry (1999). Samankaltaista nuorten elämän käsittelyä tarjosi myös kansainväliseen suosioon noussut ruotsalainen teinityttökuvaus Fucking Åmål (1998).
Nuortenelokuva Suomessa

Ensimmäisenä suomalaisena nuorisoelokuvana pidetään Mika Waltarin romaanin pohjalta tehtyä vuoden 1937 elokuvaa Kuriton sukupolvi, josta Matti Kassila ohjasi uudelleenfilmatisoinnin vuonna 1957. Seuraava suomalainen nuorisoelokuva oli Åke Lindmanin Jengi (1963). Mikko Niskasen realistinen Käpy selän alla (1966) nousi kotimaiseksi klassikoksi tuoreudellaan. 1960- ja 1970-luvun vaihteessa tehtiin useita nuorison kapinallisuutta kuvaavia elokuvia kuten Rottasota (Maunu Kurkvaara, 1968), Kesäkapina (Jaakko Pakkasvirta, 1970) ja Pilvilinna (Sakari Rimminen, 1970).
Vuoden 1980 parhaaksi ja myös katsotuimmaksi elokuvaksi nousi Tapio Suomisen Täältä tullaan, elämä!, jota on myöhemminkin kuvattu ensimmäiseksi aidolla tavalla kaupunkilaisnuorten arkea kuvaavaksi suomalaiselokuvaksi. Vakavia nuorisokuvauksia olivat myös Tapio Suomisen Syöksykierre (1981) sekä Mikko Niskasen Ajolähtö (1982) ja Mona ja palavan rakkauden aika (1983). Janne Kuusi ohjasi Harri Sirolan esikoisromaanista Abiturientti elokuvan Apinan vuosi (1983). Juuri muita nuorisotarinoita ei Suomessa 1980-luvulla tehty, ja nuorten eniten suosimia kotimaisia elokuvia olivatkin vuosittaiset Uuno Turhapurot ja muut Spede-elokuvat.
1900-luvun loppua kohti kasvatuksellinen ja valistuksellinen näkökulma suomalaisissa nuortenelokuvissa heikkeni, mutta vielä vuoden 1996 runsaasta kiroilustaan tunnetuksi tullut Sairaan kaunis maailma pohjautui varoittavan esimerkin antamiseen. 1990-luvun muita suomalaisia nuortenelokuvia olivat Hannu Tuomaisen Matokuningas (1993), Kaija Juurikkalan Rosa Was Here (1994), Raimo O. Niemen Tomas (1996), Heikki Kujanpään Jäänmurtaja (1997) ja Pekka Mandartin Going to Kansas City (1998).
Vuosituhannen vaihteessa suomalaisiin nuortenelokuviin alkoi tulla komediallista nuorisokulttuurin kuvausta; ensimmäisiä tämän tyylilajin elokuvia oli Perttu Lepän elokuvassa Pitkä kuuma kesä (1999). Muita suomalaisia nuorisoelokuvia 2000-luvun ensimmäiseltä vuosikymmeneltä ovat Simo Halisen Cyclomania (2001), Arto Lehkamon Young Love (2001), Hannu Tuomaisen Menolippu Mombasaan (2002), JP Siilin Hymypoika (2003) ja Ganes (2007), Dome Karukosken Tyttö sinä olet tähti (2005) ja Pekka Lehdon Game Over (2005).
Nuortenelokuva muissa Pohjoismaissa > Ruotsi

British Film Instituten listalle ”50 elokuvaa jotka kannattaisi nähdä ennen kuin täyttää 14” pääsi Pohjoismaista kaksi elokuvaa, molemmat ruotsalaisia: Elämäni koirana (1985) ja Fucking Åmål (1998).
Muita ruotsalaisia nuortenelokuvia ovat Roy Anderssonin esikoispitkä Eräs rakkaustarina (1970), Kay Pollakin Lasten saari (1980), Staffan Hildebrandtin G som i gemenskap (1983), Daniel Fridellin ja Peter Cartiersin Selviytyjät (1993), Christina Olofsonin Totuus vai tehtävä (1997) ja Hannah med H (2003), Joel Bergvallin ja Simon Sandquistin Näkymätön (2002), Lena Koppelin Bombay Dreams (2004), Sara Kadeforsin Miss Sweden (2003), Teresa Fabikin Hip hei hutsu! (2004), Anders Grönroosin Sinä ja minä ikuisesti (2011) sekä Lukas Moodyssonin Lilja 4-ever (2002) ja Me ollaan parhaita! (2013).
Nuortenelokuva muissa Pohjoismaissa > Tanska

Tanskassa 25 prosenttia valtion elokuvatuotantotuesta alettiin vuodesta 1982 lähtien suunnata nuoren yleisön elokuvien tuotantoon, ja monet tanskalaiset elokuvaohjaajat tulivat uransa alussa tunnetuiksi juuri lasten- ja nuortenelokuvistaan. Monet niistä perustuvat Bjarne Reuterin lastenkirjoihin ja käsikirjoituksiin. 1980-luvulla syntyivät muun muassa nuorisoelokuvat Tiedon puu (Nils Malmros, 1981) sekä Zappa (Bille August, 1983) ja sen jatko-osa Usko, toivo ja rakkaus (Bille August, 1984).
Kirjallisuutta

Considine, David (1985): The Cinema of Adolescence. Jefferson, N.C.: MacFarland.
Doherty, Thomas (1988): Teenagers and Teenpics. The Juvenilization of American Movies in The 1950s. London: Unwin Hyman.
Pantti, Mervi: ”Hallittu kurittomuus – nuorison nousu ja sukupolvikonflikti suomalaisessa elokuvassa 1960-luvulla”, Varjojen valtakunta : elokuvahistorian uusi lukukirja.  (Turun yliopiston täydennyskoulutuskeskuksen julkaisuja. A, 0788-7906 ; 9)  Turku:  Turun yliopisto, 1997.  ISBN 951-29-1038-1.
Shary, Timothy (2002): Generation Multiplex. The Image of Youth in Contemporary American Cinema. Austin: University of Texas Press.
Tirronen, Antero & Tirronen, Sari: Kapinalliset : nuorisoelokuvat 1947–1963.  Ajaton, 2013.  ISBN 978-952-67977-0-0.
Aiheesta muualla

Lättähatut ja piukkapöksyt valkokankaalla, Minna Santakarin ja Riikka Pennasen essee 1950-luvun elokuvien puvustuksesta KAVIn sivustolla
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Jugendfilm
Nuorisoidoli Elvis Presley näytteli 33 elokuvassa 1950- ja 1960-luvulla.
Käännös suomeksi
Luettelo vuonna 1798 kuolleista henkilöistä

Tämä on luettelo vuonna 1798 kuolleista tunnetuista henkilöistä. Henkilöt on lueteltu kuolinpäivän mukaisesti, samana päivänä kuolleet sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Jos henkilöstä ei ole kirjoitettu artikkelia, luettelossa mainitaan lähde.
Tammikuu

11. tammikuuta − Erekle II, Georgian kuningas (Kakhet 1744−1762, Kartli-Kakhet 1762−1798) (s. 1720 tai 1721)
20. tammikuuta − Christian Cannabich, saksalainen säveltäjä ja muusikko (s. 1731)
20. tammikuuta − Maria Kristina Kiellström, ruotsalainen silkkitehtaan työläinen ja Carl Michael Bellmanin laulujen Ulla Winbladin esikuva (s. 1744)
Helmikuu

12. helmikuuta − Stanislaus II Poniatowski, Puolan viimeinen kuningas 1764−1795 (s. 1732)
25. helmikuuta − Louis-Jules Mancini-Mazarini, ranskalainen herttua, suurlähettiläs, valtioministeri, runoilija, näytelmäkirjailija ja Ranskan akatemian jäsen (s. 1716)
Maaliskuu

14. maaliskuuta − Johan Henrik Lindqvist, suomalainen Turun Akatemian matematiikan professori, matemaatikko ja tähtitieteilijä (s. 1743)
Huhtikuu

1. huhtikuuta − Ulrika Fredrika Bremer, suomalainen laivanvarustaja, tukkukauppias ja teollisuuden monialayrittäjä (s. 1746)
26. huhtikuuta − Johan Georg Lillienberg, ruotsalainen kreivi, vuorikollegion presidentti, valtiopäivämies, Turun ja Porin läänin maaherra 1749−1757 ja Uppsalan läänin maaherra 1757−1762 (s. 1713)
29. huhtikuuta − Simon Silvén, suomalainen rakennusmestari, maanviljelijä ja kirkonrakentaja (s. 1747)
Toukokuu

10. tai 12. toukokuuta − George Vancouver, brittiläinen Kuninkaallisen laivaston upseeri ja tutkimusmatkailija (s. 1757)
14. toukokuuta − Robert Montgomery, ruotsalainen Suomessa vaikuttanut eversti ja yksi Anjalan liittokirjan allekirjoittajista (s. 1737)
25. toukokuuta − Asmus Jakob Carstens, tanskalais-saksalainen taidemaalari ja piirtäjä (s. 1754)
Kesäkuu

4. kesäkuuta − Giacomo Casanova, venetsialainen seikkailija ja kirjailija (s. 1725)
4. kesäkuuta − Edward Fitzgerald, irlantilainen lordi, vallankumouksellinen ja kapinajohtaja (s. 1763)
17. kesäkuuta − Henrik Achrenius, suomalainen runoilija ja Kalajoen nimismies (s. 1730)
24. kesäkuuta − Maria Kristiina, Itävallan arkkiherttuatar ja Teschenin herttuatar (s. 1742)
24. kesäkuuta − Rígas Velestinlís, kreikkalainen poliitikko ja runoilija (s. 1757)
25. kesäkuuta ja 18. heinäkuuta välillä − John Fitch, yhdysvaltalainen kelloseppä, messinkiseppä ja keksijä (s. 1743)
Heinäkuu

6. heinäkuuta tai 15. elokuuta − Adrien Duport, ranskalainen juristi ja poliitikko (s. 1759)
15. heinäkuuta − Gaetano Pugnani, italialainen viulisti ja säveltäjä (s. 1731)
30. heinäkuuta − Jaakko Wallenberg, suomalainen lasimestari ja herätysliikkeen johtaja (s. 1756)
Elokuu

10. elokuuta − Joakim von Glan, suomalainen asessori, hovioikeudenneuvos ja Turun ja Porin läänin vt. maaherra 1789−1790 (s. 1720)
15. elokuuta − Edward Waring, englantilainen matemaatikko ja Royal Societyn jäsen (s. 1734)
21. elokuuta − James Wilson, skotlantilais-yhdysvaltalainen oikeusoppinut, yksi Yhdysvaltain perustajaisistä ja Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomari 1789−1798 (s. 1742)
Marraskuu

19. marraskuuta − Wolfe Tone, irlantilainen vallankumouksellinen ja kapinajohtaja (s. 1763)
Joulukuu

4. joulukuuta − Luigi Galvani, italialainen lääketieteilijä ja fyysikko (s. 1737)
9. joulukuuta − Johann Reinhold Forster, saksalainen ornitologi, kasvitieteilijä ja professori (s. 1729)
16. joulukuuta − Thomas Pennant, walesilainen ornitologi ja antikvaari (s. 1726)
Néa Anchíaloksen lentoasema

Néa Anchíaloksen lentoasema (kreik. Κρατικός Αερολιμένας Νέας Αγχιάλου, Kratikós Aeroliménas Néas Anchiálou, IATA: VOL, ICAO: LGBL, YPA: ΚΑΝΑ) on kansallinen lentoasema Néa Anchíaloksen kaupungin lähellä Thessaliassa Kreikassa.
Lentoasema palvelee erityisesti Vóloksen kaupunkia ja sen ympäristöä, mukaan lukien Lamía, Lárisa, Fársala, Tríkala ja Kardítsa. Kenttä on myös Kreikan ilmavoimien käytössä.
Lentoasema sijaitsee Almyróksen kaupungin lähellä noin 30 kilometriä lounaaseen Vóloksesta ja noin seitsemän kilometriä lounaaseen Néa Anchíaloksesta. Lentokentän itä-länsisuuntaisen kiitotien pituus on 2 759 metriä ja leveys 45 metriä, ja se on rakennettu noin 25 metrin korkeudelle merenpinnasta laskettuna.
Aiheesta muualla

Κρατικός Αερολιμένας Νέας Αγχιάλου - Volos/Thessaly Airport. Lentoaseman verkkosivut. (kreikaksi) (englanniksi)
Kreikan lentoasemat ja lentokentät
| --- | --- |
Kansainväliset lentoasemat:  Alexandroúpolin kansainvälinen lentoasema · Ateenan kansainvälinen lentoasema · Chanián kansainvälinen lentoasema · Iraklionin kansainvälinen lentoasema · Kalamátan kansainvälinen lentoasema · Kaválan kansainvälinen lentoasema · Kefalonián kansainvälinen lentoasema · Korfun kansainvälinen lentoasema · Kosin kansainvälinen lentoasema · Límnoksen kansainvälinen lentoasema · Mytilínin kansainvälinen lentoasema · Ródoksen kansainvälinen lentoasema · Sámoksen kansainvälinen lentoasema · Thessalonikin kansainvälinen lentoasema · Zákynthoksen kansainvälinen lentoasema
Kansalliset lentoasemat:  Áktion lentoasema · Áraxoksen lentoasema · Astypálaian lentoasema · Chíoksen lentoasema · Ikarían lentoasema · Ioánninan lentoasema · Kálymnoksen lentoasema · Kárpathoksen lentoasema · Kastorián lentoasema · Kozánin lentoasema · Kytheran lentoasema · Mégaran lentoasema · Míloksen lentoasema · Mýkonoksen lentoasema · Náxoksen lentoasema · Néa Anchíaloksen lentoasema · Pároksen lentoasema · Santorínin lentoasema · Skiáthoksen lentoasema · Skýroksen lentoasema · Sýroksen lentoasema
Kunnalliset lentoasemat:  Kásoksen lentoasema · Kastelórizon lentoasema · Léroksen lentoasema · Siteían lentoasema
Entiset lentoasemat ja lentokentät:  Agrínion lentoasema · Andravídan lentoasema · Ellinikón kansainvälinen lentoasema · Epitálion lentoasema · Kastéllin lentoasema · Portochélin lentokenttä · Spártin lentoasema · Tríodoksen lentokenttä
Sotilas- lentokentät:  Agrínion sotilaslentokenttä · Alexándreian sotilaslentokenttä · Amygdaleónaksen sotilaslentokenttä · Andravídan sotilaslentokenttä · Dekéleian sotilaslentokenttä · Elefsínan sotilaslentokenttä · Lamían sotilaslentokenttä · Lárisan sotilaslentokenttä · Marathónaksen sotilaslentokenttä · Maritsán sotilaslentokenttä · Sédeksen sotilaslentokenttä · Stefanovíkeion sotilaslentokenttä · Tanágran sotilaslentokenttä · Trípolin sotilaslentokenttä · Tympákin sotilaslentokenttä
Paimentolaiset

Paimentolaisia Tiibetissä Namtsojärven lähellä. Keskellä oleva asumus on nimeltään jurtta.
Paimentolaiset eli pastoraaliset nomadit ovat liikkuvaa elämää viettäviä, karjaa kasvattavia ihmisiä. Paimentolaiset hyödyntävät elantonsa hankkimisessa vaikkapa lampaita, vuohia, nautoja, jakkihärkiä, laamoja tai kameleita.
Paimentolaisia ovat muun muassa Arabian ja Pohjois-Afrikan beduiinit, Intian dhangarit ja Afrikan fulanit ja maasait. Paimentolaiset vaeltavat yleensä alueelta toiselle, koska karja tarvitsee uusia laitumia, sillä paimentolaiset eivät viljele laitumia. Paimentolaisuus on tavallista puolikuivilla alueilla, joilla karja syö helposti kaiken syötäväksi kelpaavan. Vuoristoalueilla paimentolaiset pysyvät melko paikallaan ja siirtävät karjaa vaikkapa ylärinteiltä alarinteille vuodenaikojen mukaan.
Paimentolaisiin luetaan myös pohjoisten alueiden porotaloutta harjoittavat kansat, kuten saamelaiset, nenetsit ja tšuktšit.
Puolipaimentolainen viettää osan vuodesta kiinteästi asuen, maata viljellen.
Marc-André Dalbavie

Marc-André Dalbavie (s. 10. helmikuuta 1961 Neuilly-sur-Seine) on ranskalainen säveltäjä. Hän on erikoistunut spektrimusiikkiin.
Dalbavie opiskeli Pariisin konservatoriossa Marius Constantin ja Pierre Boulez'n johdolla. Hän oli vuosina 1985–1990 IRCAM:n musiikintutkimusyksikön aktiivinen jäsen. Hän saavutti kansainvälistä mainetta ensimmäisellä IRCAM:ssa tekemällään teoksella (Diadèmes). Dalbavie asui vuosina 1992–1993 Berliinissä Deutscher Akademischer Austauschdienstin kutsumana. Hän sai vuonna 1994 Ernst von Siemens -musiikkipalkinnon sekä Rome Prizen, ja hänellä oli vuosina 1995–1996 residenssi Rooman Villa Medicissä. Dalbavie oli Clevelandin orkesterin residenssisäveltäjä vuosina 1998–2000 ja Pariisin orkesterin residenssisäveltäjä vuosina 2001–2005. Hänet palkattiin orkestroinnin opettajaksi Pariisin konservatorioon vuonna 1997.
Dalbavie on säveltänyt tilaustöitä maailman johtaville orkestereille ja musiikki-instituutioille. Jotkin hänen teoksistaan ovat olleet tilasidonnaisia; orkesterille ja kuorolle sävelletty teos Mobiles (2001) on luotu varta vasten Cité de la Musiquen auditoriota varten. Rocks Under the Water (2002) puolestaan sävellettiin Frank Gehryn suunnittelemaa Peter B. Lewis Buildingia (Cleveland) varten. Kontratenorille ja orkesterille tehdyn Sonnets de Louise Labbé -teoksen (2008) jälkeen Dalbavie sävelsi ensimmäisen oopperansa, Gesualdon. Se kantaesitettiin Zürichissä vuonna 2010. Toinen ooppera, Charlotte Salomon, sävellettiin vuoden 2014 Salzburgin musiikkijuhlia varten.
Dalbavie sai sävellyspalkinnon Salzburgin pääsiäisfestivaalilla ja voitti vuonna 2010 Grand prix Sacemin sinfonisesta musiikista. Vuonna 2018 hän sai Chamber Music Society of Lincoln Centerin Stoeger-palkinnon. Dalbaviesta tehtiin vuonna 2004 Ordre des Arts et Lettres'n Chevalier.
Paimensaari

Paimensaari on saari Kuolimojärvessä Savitaipaleella ja 2000-luvun alussa rakennettu Savitaipaleen kirkonkylän osa. Saari oli ennen luonnontilainen, pinnanmuodostukseltaan ja kasvillisuudeltaan kaunis alue. Se on noin kaksi kilometriä pitkä ja keskimäärin puoli kilometriä leveä, ja tie sinne kaartaa Savitaipaleen vanhan hautausmaan ja Hakamäen luonnonsuojelualueen taitse. Matkaa Savitaipaleen kirkolta on kilometrin verran.
Saaressa oli ennestään 7–8 kesäasumusta ja pari venäläisten ennen ensimmäistä maailmansotaa rakentamaa huvilaa. Vuosisadan alkupuolella saaressa paimennettiin pappilan karjaa, mistä saari sai nimensäkin. Sotien muistona siellä on vielä nähtävissä juoksuhaudanpohjia. Toisen maailmansodan aikana kaukopartiomiehillä oli siellä sijaitsevassa kanttorilassa rintamantakainen tukipiste.
Vuodesta 1935 Paimensaaressa alkoi viettää kesiään viipurilaissyntyinen taidemaalari Väinö Rautio, joka rakensi sinne vuonna 1948 ateljeen, missä vuodesta 1970 järjesti kesänäyttelyitä poikansa taiteilija Matti J. Raution kanssa. Väinö Raution kuoltua näyttelyperinnettä jatkoi viimeksi mainittu puolisonsa taidegraafikko Eeva Jokipellon kanssa kaikkiaan 36 vuoden ajan. Näyttelyissä vieraili kymmeniä taiteilijoita eri puolilta Suomea ja ulkomailtakin.
Aiheesta muualla

Art Paimensaari
Néa Artáki

| Néa Artáki Νέα Αρτάκη |
| --- | --- |
 Néa Artákin kaupunki ja satama ilmasta.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Néa Artáki
 Koordinaatit: 38°31′04″N, 23°38′06″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Thessalia jaKeski-Kreikka
Alue:  Keski-Kreikka
Alueyksikkö:  Euboia
Kunta:  Chalkída
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  290105
Väkiluku (2011):  9 489
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  346 00
Suuntanumero(t):  22210
Rekisterikilpi:  ChA
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Néa Artáki (kreik. Νέα Αρτάκη) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Chalkídan kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Νέας Αρτάκης, Dimotikí Enótita Néas Artákis) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Euboian alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 9 489 (vuonna 2011).
Néa Artákin kaupunkia.
Néa Artákin rantaa.
Néa Artákin kaupunki sijaitsee Euboian saaren länsirannikolla Pohjoisen Euboianlahden rannalla noin kymmenen kilometriä pohjoiseen Chalkídan kaupungista. Kaupungin nimi ”Uusi Artáki” viittaa Vähän-Aasian Artákiin (turkiksi Erdek), josta muutti alueelle evakkoja Kreikan ja Turkin väestönvaihdoissa. Néa Artákin kunnallisyksikkö käsittää Chalkídan kunnan pohjoisosan.
Néa Artáki oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Chalkídan kuntaan yhdessä Anthidónan, Avlídan ja Lilántian kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Néa Artáki Wikimedia Commonsissa
Opiskelijajärjestö

Opiskelijajärjestöt ovat opiskelijoiden vapaaehtoistoimintaan perustuvia yhdistyksiä tai lain määrittämiä julkisyhteisöjä. Ne kokoavat opiskelijoita yhteen ja pyrkivät edistämään opiskelijoiden asemaa pitämällä yhteyttä oppilaitoksien hallintoon ja ympäröivään yhteiskuntaan.
Valtakunnalliset opiskelijajärjestöt Suomessa > Korkeakouluopiskelijat

Jokaisessa yliopistossa toimii lakisääteinen ylioppilaskunta. Ylioppilaskunnan jäsenyys on pakollinen kaikille yliopistossa opiskeleville perustutkinto-opiskelijoille.
Jokaisessa ammattikorkeakoulussa toimii lakisääteinen opiskelijakunta. Ammattikorkeakouluissa opiskelijakunnan jäsenyys ei ole pakollinen. Ammattikorkeakoulujen opiskelijakuntien kattojärjestö on Suomen opiskelijakuntien liitto - SAMOK ry.
Ylioppilaskuntien yhteisjärjestö on Suomen ylioppilaskuntien liitto (SYL) ry. SYL toimii opiskelijoiden edunvalvontatahona erityisesti opiskelijoita koskevaa lainsäädäntöä kehitettäessä. Ylioppilasliikkeen luomien perinteiden vuoksi erityinen lainsäädännöllinen asema on ylioppilaskuntien lisäksi Helsingin yliopiston viidellätoista ja Teknillisen korkeakoulun yhdellä osakunnalla.
Jokaisella ylioppilaskunnalla on lakisääteisten toimintojen lisäksi omia erityispiirteitään, koska ylioppilaskuntienkin toiminta perustuu lakisääteisyydestä huolimatta enimmäkseen opiskelijoiden itsensä pyörittämään vapaaehtoiseen toimintaan. Osalla ylioppilaskunnista korostuu opiskelijoiden palvelemisen ohella itsenäinen kansalaisjärjestöluonne. Tämä näkyy esimerkiksi yleisempinäkin yhteiskunnallisina kannanottoina. Opiskelijakunnilla toiminta rajoittuu pääosin lakisääteisiin tehtäviin, opiskelijatapahtumiin ja pienimuotoiseen liiketoimintaan – erot esimerkiksi politisoitumisessa näkyvät siinä, ettei opiskelijakuntien vaaleissa ole ollut puolueiden asettamia ehdokkaita.
Opiskelijoiden liikuntaliitto (OLL) on valtakunnallinen opiskelija- ja korkeakoululiikunnan yhteistyöorganisaatio. OLL on Suomen suurin opiskelijajärjestö (yli 200 000 jäsentä, mukaan luettuna SAMOK ja SYL) ja myös yksi suurimmista suomalaisista liikuntajärjestöistä.
Valtakunnalliset opiskelijajärjestöt Suomessa > Toisen asteen opiskelijat

Lukiolaiset voivat liittyä Suomen Lukiolaisten Liittoon sekä lukiolaiset, että ammattiin opiskelevat voivat liittyä Finlands Svenska Skolungdomsförbund FSS:ään. Pelkästään ammattiin opiskelevien kattojärjestöjä ovat Suomen Ammattiin Opiskelevien Liitto – SAKKI ja Suomen Opiskelija-Allianssi - OSKU ry.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Opiskelijajärjestö Wikimedia Commonsissa