stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Työoikeus
Työoikeuden historia

Työoikeuden historia on sidoksissa eri aikakausina käytössä olleisiin työvoiman käytön muotoihin. Modernin työoikeuden kehitys liittyy kiinteästi yhteiskuntien teollistumiseen ja palkkatyön yleistymiseen 1800-luvun lopulta alkaen, ja siinä on kyse nimenomaisesti teolliseen yhteiskuntaan liittyvästä oikeudellista sääntelyä. Työoikeus on suhteellisen uusi oikeudenala, joka eriytyi omaksi oikeudenalakseen länsimaisissa oikeusjärjestyksissä teollisen vallankumouksen jälkeen.
Työoikeuden historia > Työoikeuden historia Suomessa

Suomen työoikeuden esikuvat on saatu sekä Keski-Euroopasta, kuten Saksasta ja Itävallasta, että muista Pohjoismaista, etenkin Ruotsista ja jossain määrin myös Tanskasta. Saksalainen työoikeus vaikutti Suomen oikeusjärjestykseen etenkin 1900-luvun alkupuolella, kun taas pohjoismainen vaikutus voimistui toisen maailmansodan jälkeen. Myös Kansainvälisen työjärjestön, jonka jäsen Suomi on ollut vuodesta 1920 alkaen, johdolla tapahtunut työoikeuden yhdenmukaistaminen on vaikuttanut Suomen työoikeuden kehitykseen.
Suomessa säädettiin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa työsuojelulainsäädäntöä muun muassa työturvallisuudesta ja työajasta. Vuonna 1922 säädettiin ensimmäinen työsopimuslaki alun perin vuonna 1908 laaditun ehdotuksen pohjalta, ja vuonna 1924 säädettiin työehtosopimuslaki saksalaisen lakiehdotuksen pohjalta. Toisen maailmansodan jälkeen syntyi työmarkkinajärjestöjen välisiin neuvotteluihin perustuva työehtosopimusjärjestelmä, josta muodostui keskeinen työoikeudellisen sääntelyn lähde. 1960-luvun lopulla tästä kehittyi keskitetty tulopoliittinen sopiminen, mutta 2000-luvulta alkaen keskitetystä sopimisesta on pitkälti luovuttu ja paikallinen sopiminen on lisääntynyt. Suomen liityttyä Euroopan unioniin vuonna 1995 myös EU-oikeudella on ollut huomattava vaikutus työoikeuteen.
Suomessa varhainen 1900-luvun alkupuolen työoikeudellinen tutkimus oli sosiaali- ja oikeuspoliittista tutkimusta, jossa ei käsitelty voimassa olevan oikeuden tulkintaa vaan työoikeuden kehittämistä. Näihin varhaisiin sosiaalipoliittisin työoikeuden tutkijoihin kuuluivat esimerkiksi Leo Ehrnrooth, Einar Böök, Wilhelm Chydenius ja Heikki Renvall. Toisen maailmansodan jälkeen työoikeus vakiintui suomalaisessa oikeustieteellisessä tutkimuksessa omaksi oikeudenalaksi, joka perustui Arvo Sipilän, joka nimitettiin vuonna 1952 Suomen ensimmäiseksi työoikeuden professoriksi, ja Jorma Vuorion kehittämään perussuhdeteoriaan. Myöhempiin työoikeuden tutkijoihin kuuluvat esimerkiksi Antti Suviranta, Kaarlo Sarkko, Pirkko K. Koskinen, Kari-Pekka Tiitinen, Martti Kairinen, Niklas Bruun, Jorma Saloheimo, Seppo Koskinen ja Ulla Liukkunen.
Työoikeuden systematiikka ja keskeiset periaatteet

Työoikeus jaetaan individuaaliseen työoikeuteen eli työsopimusoikeuteen ja kollektiiviseen työoikeuteen eli työehtosopimusoikeuteen. Individuaalinen työoikeus koskee työnantajan ja työntekijän välisiä asioita, kuten työsopimuksen solmimista, työsuhteen osapuolten oikeuksia ja velvollisuuksia sekä työsuhteen päättymistä, kun taas kollektiivinen työoikeus koskee työmarkkinajärjestöjen välisiä asioita, kuten työehtosopimusten solmimista ja työtaistelutoimia. Niklas Bruun on esittänyt, että kahden edellä mainitun osa-alueen lisäksi nykyisessä työoikeudessa voidaan hahmottaa kaksi muuta ulottuvuutta, jotka koskevat ihmisoikeuksia työelämässä ja oikeutta päästä työmarkkinoille. Työoikeuteen liittyy läheisesti myös sosiaaliturvaoikeus, jonka ytimen muodostaa työntekijän sosiaaliturva.
Individuaalisessa työoikeudessa vallitsee työntekijän suojeluperiaate, jonka mukaan tulee työsuhteen heikompana osapuolena olevaa työntekijää tulee suojella. Suojeluperiaate luonnehtii yleisesti länsimaista työoikeutta ja on Kansainvälisen työjärjestön toiminnan kulmakiviä. Sen sijaan kollektiivisessa työoikeudessa noudatetaan neutraliteettiperiaatetta, jonka mukaan työmarkkinaosapuolia pidetään tasavahvoina ja valtion tulee kohdella niitä puolueettomasti, ja kolmikantaperiaattetta, jonka mukaan työmarkkinaosapuolilla tulee olla mahdollisuus osallistua työlainsäädännön valmisteluun. Kolmikantaperiaatetta noudatetaan myös Kansainvälisen työjärjestön ja Euroopan unionin piirissä.
Työoikeus Suomessa > Työoikeudellinen sääntely

Työoikeudellinen sääntely on monitasoista ja koostuu useista eri säännöstyskeinoista. Työoikeuden oikeuslähteisiin kuuluvat lainsäädäntö, työehtosopimukset, työsopimukset, yrityskohtaiset työsäännöt eli ryhmänormit, vakiintunut tapa sekä työnantajan käskyt.
Individuaalisen työoikeuden yleislakina toimii työsopimuslaki (55/2001), jota vastaavat virkamiesoikeudessa valtion virkamieslaki (750/1994) ja laki kunnallisesta viranhaltijasta (304/2003). Individuaalisen työoikeuden erityislakeihin kuuluvat työaikalaki (872/2019), vuosilomalaki (162/2005), työterveyshuoltolaki (1383/2001) ja työturvallisuuslaki (738/2002). Kollektiivisen työoikeuden lakeja ovat esimerkiksi työehtosopimuslaki (436/1946), työriitalaki (420/1962) ja yhteistoimintalaki (1333/2021). Myös useilla perustuslaissa määriteltyillä perusoikeuksilla on merkitystä työsuhteessa. Työoikeudellinen lainsäädäntö on osittain pakollista, jolloin siitä ei voida poiketa sopimuksella, ja osittain tahdonvaltaista eli dispositiivista, jolloin siitä voidaan poiketa työehto- tai työsopimuksella. Lisäksi on myös semidispositiivista eli osittain tahdonvaltaista lainsäädäntöä, josta voidaan poiketa vain työehtosopimuksella.
Työoikeus Suomessa > Työsuhde

Työsopimus voidaan tehdä suullisesti, kirjallisesti tai sähköisesti. Alle 18-vuotiaan oikeudesta tehdä työsopimus sekä nuoren työntekijän huoltajan oikeudesta purkaa alaikäisen tekemä työsopimus säädetään nuorista työntekijöistä annetussa laissa. Vajaavaltaiseksi julistettu tai henkilö, jonka toimintakelpoisuutta on holhoustoimesta annetun lain nojalla rajoitettu, voi tehdä ja päättää itse työsopimuksensa. Työsopimus on kestoltaan joko toistaiseksi voimassa  tai määräaikainen. Oletuksena työsopimus on voimassa toistaiseksi, jollei sitä ole perustellusta syystä tehty määräaikaiseksi. Tällaisia syitä ovat esimerkiksi työn luonne, harjoittelu tai sijaisuus. Työsuhteeseen voi sisältyä maksimissaan 4 kuukauden koeaika (korkeintaan 6 kuukautta, jos työhön liittyy yhtäjaksoinen koulutus), jolloin työsopimus voidaan molemmin puolin purkaa, mutta ei epäasiallisin perustein. Määräaikaista työsuhdetta ei kumpikaan osapuoli voi yksipuolisesti irtisanoa, mutta yli viideksi vuodeksi tehty määräaikainen työsuhde muuttuu toistaiseksi voimassa olevaksi kestettyään viisi vuotta.
Työoikeus Suomessa > Työsuhde > Oikeudet ja velvollisuudet

Työsuhdetta on kuvattu oikeuskirjallisuudessa kestovelkasuhteeksi. Sekä työntekijällä että työnantajalla on lain nojalla useita oikeuksia ja velvollisuuksia työsuhteeseen liittyen. Sopimusosapuolina heitä koskevat yleiset sopimusoikeudelliset velvoitteet sekä työoikeuteen liittyvät erityisvelvoitteet. Työsopimusta tehtäessä työnantajalla on tiedonantovelvollisuus työntekijälle, jos siinä sovelletaan jotain työehtosopimusta. Työnantajan päävelvoite on vastikkeen ja sivuetujen maksaminen tehdystä työstä ja työntekijällä on henkilökohtainen työntekovelvoite työnantajan lukuun ja hyväksi. Työntekijän tärkein oikeus on saada tehdystä työstä vastike eli palkka. Työnantajalla on huolenpitovastuu, joka kohdistuu erityisesti työturvallisuuden varmistamiseen; toisaalta hänellä on myös edellä mainittu direktio-oikeus tämän velvollisuuden toteuttamiseksi. Työntekijällä on kuuliaisuusvelvoite noudattaa määräyksiä ja uskollisuus- eli lojaliteettivelvoite olla ottamatta samalla toista työtä, joka on työnantajalle haitaksi.
Työoikeus Suomessa > Työsuhde > Työsuhteen päättäminen

Työsuhde voidaan päättää:
Lomauttamalla, jolloin työnteko ja palkan maksaminen keskeytetään toistaiseksi tai määräajaksi lakkauttamatta kuitenkaan työsuhdetta. Lomautus voi tapahtua myös osittaisena vähentämällä työaikoja. Lomautuksen aloittaminen tulee toteuttaa yhteistoiminnasta yrityksissä annetun lain (334/2007) eli ns. yt-lain puitteissa.
Irtisanomalla, jonka voi tehdä sekä työnantaja että työntekijä koska vain. Se on tavallisin työsuhteen lopettamiskeino, joka sisältää työsopimuslain mukaan määräytyvän irtisanomisajan. Irtisanominen tulee tehdä tarkasti lain puitteissa. Työnantajalla tulee irtisanoakseen olla kollektiivinen irtisanomisperuste (taloudellinen tai tuotannollinen) tai henkilökohtainen irtisanomisperuste (asiallinen ja painava syy). Työntekijä saa individuaalisuojaa työnantajaa vastaan - vain lainsäädännöstä johtuvien olennaisten työsuhdetta koskevien velvoitteiden rikkominen ja laiminlyönti tai työntekoedellytysten olennainen muuttuminen, jolloin työntekijä ei enää kykene selviytymään työtehtävistään, oikeuttaa työntekijän henkilöön liittyvään irtisanomisperusteeseen. Väliaikainen vamma tai sairaus, osallistuminen lailliseen työtaistelutoimenpiteeseen tai poliittiset, uskonnolliset ym. mielipiteet eivät ole asiallisia ja painavia irtisanomisperusteita. Työnantajan on toimitettava irtisanominen kohtuullisessa ajassa saatuaan tiedon irtosanomisen perusteesta. Sekä irtisanomismenettelyssä että purkumenettelyssä on työntekijällä oikeus tulla kuulluksi ja sanoa oma mielipiteensä asiasta sekä hänelle on toimitettava henkilökohtaisesti työsopimuksen päättämisilmoitus.
Purkamalla, jolloin siihen täytyy olla erittäin painava syy. Tällaisia syitä ovat esimerkiksi toistuneet törkeät teot ja laiminlyönnit, epäasiallinen käytös sekä rikokset (myös vapaa-ajalla). Työsopimusta on oikeus pitää purkaantuneena, jos työntekijä on poissa 7 päivää ilman, että hän ilmoittaa pätevää syytä siihen työnantajalle (sama toimii myös toisin päin). Purkuperusteesta on ilmoitettava 14 päivän kuluessa siitä, kun sopijapuoli sai tiedon purkamisperusteen täyttymisestä, muuten purkamisoikeus raukeaa. Työsuhde päättyy välittömästi purkuilmoitukseen, jolla on mahdollistettu epätoivotun työsuhteen pikainen lopettaminen ilman irtisanomisaikoja.
Perusteettomasta työsopimuksen päättämisestä työnantajan on maksettava työntekijälle korvausta 3-24 kuukauden palkkaa vastaava määrä sekä selvitettävä työsuhteen jatkamisen edellytykset.
Kirjallisuutta

Tiitinen, Kari Pekka – Kröger, Tarja: Työsopimusoikeus.  (6. painos)  Helsinki:  Talentum, 2012.  ISBN 978-952-14-1676-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Laki kunnallisesta viranhaltijasta 11.4.2003/304
Työaikalaki 9.8.1996/605 (Arkistoitu – Internet Archive)
Työsopimuslaki 26.1.2001/55 (Arkistoitu – Internet Archive)
Valtion virkamieslaki 19.8.1994/750
Vuosilomalaki 18.3.2005/162
Yhdenvertaisuuslaki 20.1.2004/21
Laki yhteistoiminnasta yrityksissä 30.3.2007/334
Laki yhteistoiminnasta suomalaisissa ja yhteisönlaajuisissa yritysryhmissä 30.3.2007/335
Työturvallisuuslaki 23.8.2002/738 (Arkistoitu – Internet Archive)
Työterveyshuoltolaki 21.12.2001/1383
Jean de Lattre de Tassigny

| Jean de Lattre de Tassigny |
| --- | --- |
 Jean de Lattre de Tassigny vuonna 1946
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. lokakuuta 1889  Mouilleron-en-Pareds, Ranska
Kuollut: 11. tammikuuta 1952 (62 vuotta)  Neuilly-sur-Seine, Ranska
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Ranska  Vichyn Ranska  Vapaa Ranska
Palvelusvuodet:  1911–1952
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Rifin sota  Toinen maailmansota  Indokiinan sota
Sotilasarvo:  Général d’Armée
Kunniamerkit:  Sotilasmitali (1920) Kunnialegioonan suurristi (1945) Ranskan marsalkka (1952)
Ylennykset:  aliluutnantti 1910 luutnantti 1912 kapteeni 1916 kommendantti 1926 everstiluutnantti 1932 eversti 1935 prikaatinkenraali 1939 divisioonankenraali 1941 kenraaliluutnantti 1942 kenraali 1943
Joukko-osasto:  151. jalkaväkirykmentti 14. jalkaväkidivisioona 13. divisioona 16. divisioona Ranskan 1. armeija
Jean de Lattre de Tassigny (2. helmikuuta 1889 Mouilleron-en-Pareds – 11. tammikuuta 1952 Neuilly-sur-Seine) oli kenraali Ranskan armeijassa.
Elämä > Varhaiset vuodet sekä ensimmäinen maailmansota

Sotilaskoulutuksensa de Lattre sai maineikkaassa École spéciale militaire de Saint-Cyr -sotakorkeakoulussa vuosina 1908–1911 ja palveli sen jälkeen 12. rakuunarykmentissä, osallistuen sotilasarvoltaan aluksi vänrikkinä myös ensimmäiseen maailmansotaan. Haavoituttuaan ensin syksyllä 1914 ja tultuaan samassa yhteydessä nimetyksi Kunnialegioonan ritariksi de Lattre osallistui kapteeniksi ylennettynä Verdunin taisteluun ja myös epäonniseen Nivellen offensiiviin 93. jalkaväkirykmentin mukana. Haavoituttuaan uudelleen muun muassa sinappikaasusta de Lattre siirtyi esikuntaupseeriksi ja palveli sodan loppuun Ranskassa taistelleiden Yhdysvaltain joukko-osastojen yhteysupseerina.
Amerikkalaisten lähdettyä de Lattre sai komennuksen Ranskan Marokkoon jossa hän osallistui Rifin sotaan itsenäisyyttä tavoittelevia berberejä vastaan vuosina 1921–1926 yleten pataljoonankomentajaksi. Seuranneina rauhan vuosina de Lattre jatkoi esikuntapalveluksessa ja yleni vuoteen 1939 mennessä edelleen prikaatinkenraaliksi asti, ollen tuolloin Ranskan nuorin kenraali.
Elämä > Toinen maailmansota

Toisessa maailmansodassa de Lattre palveli aluksi 5. armeijan esikunnassa ja otti vuoden 1940 alusta komentoonsa 14. jalkaväkidivisioonan jota johti kesäkuussa koittaneeseen aselepoon asti.
Aselevon jälkeen de Lattre siirtyi kollaborationistisen Vichyn Ranskan palvelukseen ylipäällikkö Weygandille ja marsalkka Pétainille uskollisena. De Lattre pyrki myös sotaministeriksi François Darlanin hallitukseen, muttei tullut valituksi. Palveltuaan lyhyen aikaa Tunisiassa de Lattre sai komentoonsa 16. divisioonan Montpellierissa alkuvuodesta 1942. Liittoutuneiden tehdessä maihinnousun Pohjois-Afrikkaan marraskuussa 1942 saksalaiset reagoivat miehittämällä Vichyn Ranskan hallussa olevat alueet. De Lattren asetuttua vastustamaan saksalaismiehitystä hänet pidätettiin ja toimitettiin ranskalaiseen sotilasvankilaan Lyonin, jossa hänet tuomittiin sotilaskarkuruudesta 10 vuoden vankeusrangaistukseen menettämättä kuitenkaan sotilasarvoaan tai kunniamerkkejään.
Saatuaan siirron toiseen vankilaan Riomiin de Lattren onnistui paeta syyskuussa 1943 ja hankkiutua Lontoon kautta Algeriaan, jossa hän liittyi kenraali de Gaullen johtamiin vapaan Ranskan joukkoihin. De Gaulle palkitsi de Lattren ylentämällä tämän täydeksi viiden tähden kenraaliksi, de Lattre nimitettiin myös uudelleen muodostettavan Ranskan 1. armeijan komentajaksi. De Lattren johdolla tuossa vaiheessa vielä "B-armeijana" tunnetun 1. armeijan joukot nousivat maihin yhdessä amerikkalaisten kanssa Etelä-Ranskassa Provencen alueella elokuussa 1944, vapauttaen ennen kuun loppua Toulonin ja Marseillen kaupungit. Saksalaiset eivät tehneet vastarintaa kuin paikoitellen, ja ensimmäiset suuremmat taistelut käytiin vasta marras-joulukuussa Saksaan sodan aikana liitettyjen Elsassin ja Lothringenin alueella. Tammikuussa 1945 de Lattren komentama 1. armeija osallistui saksalaisten viimeisen suurhyökkäyksen torjuntaan. Voitokkaan torjuntataistelun myötä de Lattre palkittiin Kunnialegioonan suurristillä, Ranskan korkeimmalla kunniamerkillä.
Keväällä 1. armeija ylitti Rein-joen ja eteni Tonavalle sekä aina Tiroliin asti ennen natsi-Saksan antautumista toukokuussa 1945. De Lattren joukot syyllistyivät offensiivin aikana myös sotarikoksiin siviiliväestöä vastaan muun muassa Freudenstadtin valtauksen yhteydessä. Saksan antautumisen kenraali de Lattre otti vastaan 8. toukokuuta Berliinissä Ranskan edustajana.
Elämä > Indokiina ja viimeiset vuodet

Loppuvuodesta 1945 de Lattre nimitettiin Ranskan armeijan ylitarkastajaksi sekä pääesikunnan päälliköksi, mutta vapautettiin päällikön tehtävästä jo maaliskuussa 1947. De Lattre oli alunperin kieltäytynyt ottamasta vastaan pelkkää ylitarkastajan tehtävää, katsoen sen olevan arvolleen sopimattoman alhainen. Korvaukseksi de Lattre nimitettiin Länsi-Euroopan unionin maavoimien komentajaksi, tullen tehtävässä huonosti toimeen ylipäällikkö Bernard Montgomeryn kanssa.
Samaan aikaan Ranska kävi Indokiinassa huonosti sujuvaa siirtomaasotaa Vietnamin itsenäiseksi julistanutta Việt Minh -sissiliikettä vastaan, niinpä de Lattre nimitettiin Ranskan kaukoidän joukkojen komentajaksi joulukuussa 1950. De Lattren onnistui nopeasti kääntää sodan suunta ja ajaa menestyksekäs vietnamilaiskenraali Võ Nguyên Giáp ahtaalle osin armottominkin menetelmin, de Lattren komennossa ranskalaiset alkoivat muun muassa pommittaa sissejä ja samalla vietnamilaisia siviilejä laajamittaisesti napalmilla. De Lattre matkusti myös henkilökohtaisesti Washingtoniin taivutellakseen Yhdysvallat lisäämään tukeaan kommunismin vastaisen taistelun nimissä, mikä toteutuikin vaikkakin amerikkalaista materiaaliapua vaikeutti samaan aikaan käynnissä ollut Korean sota.
Marraskuussa 1951 de Lattre matkusti Pariisiin raportoidakseen sodan kulusta, mutta joutui sairaalahoitoon edenneen syövän takia ja menehtyi sairaalassa tammikuussa 1952. Terveydentilan nopeaan romahdukseen vaikutti osaltaan myös de Lattren luutnanttina palvelleen pojan Bernardin kaatuminen taistelussa isänsä alaisuudessa Indokiinassa toukokuussa 1951. De Lattre haudattiin poikansa viereen Mouilleron-en-Paredsin hautausmaalle Pariisin Notre-Damen katedraalissa sekä Invalidikirkossa järjestettyjen valtiollisten hautajaisten jälkeen. Kuolemansa jälkeen de Lattre palkittiin postuumisti Ranskan marsalkan arvonimellä, ensimmäisenä toisessa maailmansodassa palvelleena kenraalina. Maréchal de Lattre de Tassignyn mukaan on nimetty suuri joukko julkisia kohteita Ranskassa, muun muassa Pariisin metron Porte Dauphinen asema on omistettu kenraalin muistolle.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Lappeenrannan taistelun muistomerkki

Lappeenrannan taistelun muistomerkki Linnoituksen etelärinteellä Lappeenrannassa
Lappeenrannan taistelun muistomerkki on pystytetty Lappeenrannan taistelun 23.8.1742 muistoksi Linnoituksen eteläiselle rinteelle, Kristiinankadun varteen Lappeenrantaan. Se oli alun perin ruotsalainen peninkulmapylväs 1740-luvulta. Siihen on rakennettu kivinen muurattu jalusta vuonna 1818, katos vuonna 1924 sekä laajempi kivijalusta ja muistolaatat vuonna 1949.
Muistolaatassa on teksti:
"ELOKUUN 23. PÄIVÄNÄ 1741 TAISTELI SUOMEA PUOLUSTAVA ARMEIJA NÄILLÄ KENTILLÄ YLIVOIMAISTA VIHOLLISTA VASTAAN 'PIKKU VIHAN' HUOMATTAVIMMAN TAISTELUN. SIIHEN OTTIVAT SUOMALAISISTA JOUKOISTA OSAA HÄMEEN JA SAVON RYKMENTIT SEKÄ KARJALAN RAKUUNAT, RUOTSALAISISTA LÄNSIPOHJAN, SÖDERMANLANDIN JA TAALAINMAAN RYKMENTIT SEKÄ N.S. VILLEBRANDIN VÄRVÄTTY PATALJOONA.
TAISTELUA SEURASI LAPPEENRANNAN KAUPUNGIN RYÖSTÄMINEN JA POLTTAMINEN.
ESI-ISIEN HENGET HAASTAVAT MEILLE VUOSISATAIN TAKAA: 'VARJELKAA VALPPAASTI MENNEIDEN POLVIEN HIELLÄ JA VERELLÄ KOSTUTETTUA MAATANNE."
Muistonmerkin takalaatoissa on tekstit:
"TÄLLE PAIKALLE 'LAPPEEN NURMEEN' ELOKUUN 23 P:NÄ 1741 'VUOTI HURMEEN' MAJURI JUHANA HENRIK FIEANDT. KAARLELAINEN SOTURI. KAJAANIN LINNAN PUOLUSTAJA. VON FIEANDT-SUVUN KANTAISÄ."
"VIRSTANTOLPPA ON VUODELTA 1741. KIVIMUURAUS SEN YMPÄRILLÄ VUODELTA 1818. SUOJAKATOS VUODELTA 1924 JA JALUSTA VUODELTA 1949."
Aiheesta muualla

Lappeenrannanjulkiset veistokset ja muistomerkit, Lappeenrannan taistelun muistomerkki; Lappeenranta.fi
Espoonlahden uimahalli

Espoonlahden uimahalli on rakennettu rinteeseen Espoonlahden urheilupuistoon.
Espoonlahden uimahalli sisältä.
Espoonlahden uimahalli on Espoon Espoonlahdessa sijaitseva vuonna 1983 valmistunut uimahalli. Vuonna 2022 uimahallissa kävi yli 230 000 kävijää, mikä tekee siitä Espoon kolmanneksi suosituimman uimahallin Leppävaaran uimahallin ja ja Matinkylän uimahallin jälkeen. Vielä 2010-luvulla hallissa kävi vuosittain n. 350 000 vuosittaista kävijää, mutta Matinkylän hallin avautuminen on vähentänyt määriä merkittävästi.
Uimahalli

Osmo Siparin suunnitteleman Espoonlahden uimahallin pääallas on 50 metriä pitkä ja 8-ratainen. Pääallas täyttää kansainväliset pitkän radan vaatimukset. Se voidaan katkaista 25 metrin altaaksi ja 24 metrin altaaksi. Pääaltaan lisäksi uimahallissa on lastenallas sekä 400-paikkainen katsomo. Vesien puhdistuksessa käytetään otsonointia.
Uimahallissa kilpauinti- ja kurssitoimintaa harjoittaa Cetus. Espoonlahden uimahallissa järjestetään vuosittain lukuisia Cetuksen isännöimiä uintikilpailuja sekä vesipallo-otteluita.
Uimahallin lisäksi rakennuksessa toimii muun muassa kuntosali, hieroja, parturi ja kahvila.
Laajennus- ja peruskorjaushanke

Espoonlahden uimahalli on yhä lähes alkuperäisessä kunnossaan. Hallia oli tarkoitus alun perin peruskorjata ja laajentaa 2020-luvulla, mutta vuonna 2023 keskustelu kääntyi hallin purkamisen ja uuden rakentamisen kannalle.
Aiheesta muualla

Espoonlahden uimahalli (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Espoon urheilu |
| --- | --- |
Urheilupaikat:  Espoon Bembölen FK-rata  Espoo Metro Areena  Espoonlahden uimahalli  Espoonlahden urheilupuisto  Esport  Keski-Espoon uimahalli  Kilon talli  Leppävaaran uimahalli  Leppävaaran Urheiluhalli  Leppävaaran urheilupuisto  Matinkylän jäähalli  Matinkylän uimahalli  Matinkylän urheilupuisto  Olarin uimahalli  Otahalli  Peikin Ratsastuskoulu  Solvallan urheiluopisto  Tapiolan jalkapallostadion  Tapiolan ratsastuskoulu  Tapiolan uimahalli  Tapiolan urheiluhalli  Tapiolan urheilupuisto  Tapiolan urheilupuiston jalkapallostadion  Westendin tennishalli 
Urheiluseurat:  Canoa  Cetus  Esbo Bollklubb  Esbo Idrottsförening  Esbo Skytteförening  FC Espoo  FC Honka  Espoo Basket Team  Espoo Expos  Espoo Rugby Club  Espoon Akilles  Espoon Hiihtoseura  Espoon Jääklubi  Espoon Jäätaiturit  Espoon Kiekkoseura  Espoon Palloseura Jalkapallo  Jääkiekko  Espoon Pesis  Espoon Suunta  Espoon Taitoluisteluklubi Revolutions  Espoon Tapiot  Espoon Telinetaiturit  Espoon Tikka  Esport Oilers  Etelä-Espoon Pallo  Fjällskidarklubben-37  Gammelgårds Ungdoms & Allmogeförening  Golden Futsal Team  HC KJH  HooGee  Idrottsklubben-32  IK Örnen  Jäähonka  FC Kasiysi  Kauklahden Pyrintö  Kiekko-Espoo  Kilo Idrottsförening  Laaksolahden Jalkapalloseura  FC Laatupallo Espoo  Leppävaaran budoseura  Leppävaaran Pallo  Leppävaaran Pyrintö  Leppävaaran Sisu  Länsiväylän Dynamo  Olarin Tarmo -77  Olarin Voimistelijat  Peräkylän Ponnistus  Pohjois-Espoon Ponsi  Polin Pallo  SexyPöxyt  Smash-Tennis  Tapiolan Honka  Tapiolan Voimistelijat  Viherlaakson Veikot  Westend Indians 
Urheilutapahtumat:  Juoksu Länsiväyläjuoksu  Viestijuoksun SM 2008  Jääkiekko U-18 MM 2024  Naisten MM 1999  Naisten MM 2019  Jääpallo MM 1975  Maalipallo MM 2014  Ravi Finlandia-ajo  Erkon Pokaali  Kuninkuusravit 2017  Suuri Suomalainen Derby  Ringette MM 2000  Taitoluistelu EM 2023  Uinti Sprinttiuinnin EM 1992  Pitkän radan SM 2006  Pitkän radan SM 2007  Pitkän radan SM 2008  Yleisurheilu Kalevan kisat 2009  Kalevan kisat 2025  Vammaisyleisurheilun EM 2005  U-23 EM 2023  Sisäratojen SM 1970  Sisäratojen SM 1979 
Muuta:  Pääkaupunkiseudun paras urheilija
Times Higher Education

Logo
Times Higher Education (THE), aikaisemmin The Times Higher Education Supplement (THES), on lontoolainen julkaisu, joka kertoo korkeakoulutukseen liittyvistä aiheista. Julkaisun on vuodesta 2019 lähtien omistanut sijoitusalalla toimiva Inflexion Private Equity Partners LLP.
THE tunnetaan todennäköisesti parhaiten vuodesta 2004 lähtien julkaistusta yliopistorankinglistasta. Nyttemmin listaus on toteutettu yhteistyössä Scopus-julkaisutietokannastaan tunnetun Elsevier -kustantamon kanssa (2014-). Parhaiten sijoittuvat yliopistot ovat yleensä yhdysvaltalaisia tai brittiläisiä.
Aiheesta muualla

Times Higher Education World University Rankings 2012-2013 (englanniksi) (timeshighereducation.co.uk)
World University Rankings 2007 (englanniksi)
TIMES Higher Education  – official website (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)