stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uncas
Uncasin perintö

Uncasilla oli kaksi poikaa, Attawanhood (Joshua), joka oli syntynyt vuonna 1641 ja isoisänsä mukaan ristitty Owaneco (Ben). Kummatkin pojista osallistuivat sotapäällikön ominaisuudessa kuningas Philipin sotaan.   Ben Uncasit, jotka perivät aina isänsä nimen, jatkoivat ylimpinä kansan hallitsijoina aina vuoteen 1769, jolloin viimeinen Ben Uncas kuoli. Mohegaanien suurten päällikköjen aika oli ohi. Heidän maistaan ja oikeuksistaan pyrki huolehtimaan englantilainen Masonin suku päämiehensä John Masonin johdolla, mutta siirtokunnan puristus teki yrityksestä hyödyttömän. Maansa menettäneet mohegaanit hajaantuivat 1770-luvulla osan seuratessa intiaanipastori Samsom Occomia New Yorkiin perustettuun "Veljesten kaupunkiin", Brothertoniin, jonne kaikki kristinuskoon käännytetyt intiaanit olivat tervetulleita. Mohegaanien päämiehenä oli 1930-luvulla kahden vuoden ajan Uncasin suvun jälkipolvia edustanut Julian Harris, intiaaninimeltään PeeGee Uncas.
Myös kirjallisuudessa Uncasin nimeä on käytetty. Yhdysvaltalaisen James Fenimore Cooperin teos Viimeinen mohikaani (engl. Last of The Mohicans) esittelee yhtenä päähenkilöistään mohikaanisoturi Uncasin, jonka esikuvana on käytetty alkuperäistä Uncasia nimeä myöten. Kirjan tapahtumat sijoittuvat brittiläisten ja ranskalaisten 1700-luvun puolivälin siirtolaissotiin ja teos on jälkeenpäin saanut kritiikkiä kahden eri intiaanikansan mohikaanien ja mohegaanien sekoittamisesta toisiinsa.
Uncas ja Miantonomo
Uncasin monumentti Connecticutin Norwichissa.
Roman von Ungern-Sternberg

Roman von Ungern-Sternberg yllään improvisoitu univormu, joka koostuu Venäjän keisarillisen armeijan tunnuksilla koristellusta mongolialaisesta perinneasusta. Kuva noin vuodelta 1919.
Roman Fjodorovitš Ungern von Sternberg (ven. Рома́н Фёдорович У́нгерн фон Ште́рнберг, alk.  Nikolai Robert Max Baron von Ungern-Sternberg; 22. tammikuuta 1886 Graz, Itävallan keisarikunta – 15. syyskuuta 1921 Novonikolajevsk, Venäjä) oli sukutaustaltaan baltiansaksalainen kenraaliluutnantti ja paroni, joka taisteli Venäjän sisällissodan aikana bolševikkeja vastaan ja oli myöhemmin Mongoliaa hetken aikaa hallinnut itsenäinen sotaherra.
Ungern-Sternbergin suku

Ungern-Sternberg syntyi Itävallan Grazissa, mutta hänen juurensa olivat Venäjän keisarikuntaan kuuluneen Viron Hiidenmaalla. Hän kuului Viron baltiansaksalaiseen aatelistoon. Hänen esi-isänsä Ungern-suvun puolelta olivat Viroon 1200-luvulla tulleita saksalaisritareita, Sternberg-suku taas oli Suomessakin vaikuttanut ruotsalainen aatelissuku. Ungern-Sternbergien kartano Hiidenmaalla on nykyisin turistinähtävyys. Suomessa suvusta muistuttaa Ungern-Sternbergin bastioni, joka kuuluu Loviisan 1700-luvulla rakennettuihin linnoituslaitteisiin. Tunnettuja sukuun kuuluvia suomalaisia ovat muun muassa arkkitehti Erich von Ungern-Sternberg (1910–1989) ja Metsäteollisuus ry:n entinen kauppapoliittinen johtaja Claes von Ungern-Sternberg.
Roman von Ungern-Sternbergin elämä > Ensimmäinen maailmansota

Roman von Ungern-Sternberg valmistui Pavlovskin sotilasakatemiasta ja taisteli ensimmäisessä maailmansodassa. Ennen sitä hän oli palvellut Siperiassa ja tutustunut sikäläisiin paimentolaisväestöihin, kuten burjaatteihin ja mongoleihin. Ensimmäisessä maailmansodassa Ungern-Sternbergiä pidettiin erittäin urheana, mutta tasapainottomana upseerina. Kenraali Wrangel mainitsi muistelmissaan, että häntä arvelutti ylentää Ungernia. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen väliaikainen hallitus lähetti Ungernin Venäjän kaukoitään Grigori Semjonovin kanssa johtamaan alueen sotilaallista haltuunottoa.
Roman von Ungern-Sternbergin elämä > Venäjän sisällissota

Bolševikkien kaapattua vallan lokakuun vallankumouksessa Semjonov ja hänen apurinsa Ungern-Sternberg asettuivat heitä vastaan. Seuraavina kuukausina Ungern-Sternberg hankki itselleen lisänimen Verinen paroni paikallisen väestön ja alaistensa erittäin julman kohtelun vuoksi. Hänet tunnettiin myös nimillä Hullu paroni ja Brutaali Buddha johtuen hänen erittäin omituisesta käytöksestään ja kiinnostuksestaan itämaisia oppeja kohtaan, jotka hän käsitti hyvin omintakeisesti. Semjonov ja Ungern-Sternberg eivät antibolševismistaan huolimatta olleet osa Venäjän valkoista vastarintaliikettä, vaan kieltäytyvät tunnustamasta valkoisten johtajaa amiraali Aleksandr Koltšakia. Sen sijaan heitä tukivat japanilaiset rahallisesti ja aseellisesti. Japanin tavoitteena oli muodostaa Venäjän Kaukoitään sen hallitsema nukkevaltio. Valkoisille johtajille tämä oli suuri uhka. Ungern-Sternbergin sekalainen armeija koostui venäläisistä, kasakoista ja burjaattialkuasukkaista. Ungern-Sternbergin joukko ryösteli edullisesta asemastaan käsin sekä punaisten että valkoistenkin junakuljetuksia. Semjonovin ja Ungern-Sternbergin ryöstöiskut Vladivostokista Siperian rautatietä kulkeneisiin tarvikejuniin haittasivat pahoin amiraali Koltšakin operaatioita Uralilla.
Vuonna 1920 Ungern-Sternberg erosi Semjonovista ja ryhtyi itsenäiseksi sotaherraksi. Hän uskoi monarkian olevan ainoa yhteiskuntajärjestelmä, joka kykenisi pelastamaan läntisen maailman korruptiolta ja itsetuholta. Hän haaveili myös Qing-dynastian palauttamisesta Kiinan valtaistuimelle ja kaukoidän kansojen yhdistymisestä sen alle. Fanaattisena juutalaisvihaajana hän oli julkaissut vuonna 1918 manifestin, jonka mukaan kaikki Venäjän juutalaiset ja komissaarit tulee tuhota. Hän toivoi myös syrjäytetyn Nikolai II:n nuoremman veljen Mikael II:n nousua Venäjän valtaistuimelle. Ungern-Sternbergin miehet teurastivat juutalaisia aina heitä tavatessaan, usein hyvin barbaarisella tavalla kuten nylkemällä heitä elävältä. Koska ensimmäinen maailmansota oli hajottanut Venäjän juutalaisille määrätyn asuma-alueen, monet heistä olivat paenneet kaukoitään.
Roman von Ungern-Sternbergin elämä > Mongolian sotaherra

Vuoden 1919 jälkeen Mongolia oli Kiinan tasavallan joukkojen miehittämä. Vuoden 1920 loppupuolella tai vuoden 1921 alkupuolella Ungern-Stenbergin joukot saapuivat Mongoliaan kiinalaisten syrjäyttämän kuninkaallisen ja uskonnollisen johtajan Bogd Khanin kutsumina ”vapauttajina”. Tammikuussa 1921 Ungern-Sternberg pyrki useaan otteeseen valloittamaan pääkaupungin Urgan (nyk. Ulan Bator), mutta hänet torjuttiin ja hän kärsi raskaita tappioita. Ungern-Sternberg määräsi sytytettäväksi suuren määrän nuotioita kaupunkia ympäröille kukkuloille, antaen ymmärtää että sitä piiritti suuri armeija. Helmikuussa 1921 hän ajoi kiinalaiset kaupungista ilman taisteluja.lähde? Paroni nostatti Bogdo-kaanin takaisin valtaan mutta piti tätä kontrollissaan.
13. maaliskuuta Mongolia julistautui itsenäiseksi monarkiaksi, jonka diktaattoriksi tuli Ungern-Sternberg, ja hengelliseksi johtajaksi Bogdo-kaani. Ungern-Sternbergin ajatusmaailma oli kummallinen sekoitus venäläistä nationalismia ja itämaisia uskomuksia, kuten buddhalaisuutta. Hän uskoi olevansa Tsingis-kaanin reinkarnaatio, mistä johtuen hänestä on käytetty nimitystä Ungern-kaani. Hänen lyhyt hallituskautensa Mongoliassa oli ryöstelyn ja väestöön kohdistuneen terrorin leimaama. Toisaalta hänen kannattajansa väittivät hänen tehneen merkittäviä uudistuksia, kuten kehittäneen katujen puhtaanapitoa ja viemäriverkostoa, ja edistäneen hengellistä elämää ja uskonnollista suvaitsevaisuutta muita paitsi juutalaisia kohtaan.
Tiibetin 13. Dalai Lama tuki Ungern-Sternbergiä ja lähetti tämän avuksi oman henkivartijansa ja satoja sotilaita.
Puna-armeijan avustuksella Sühbaatar löi Ungern-Sternbergin joukot Mongoliassa. Toukokuussa Ungern-Sternberg yritti Neuvosto-Venäjän alueisiin kuuluneiden alueiden valtausta Troitskosavskin lähellä. Touko- ja kesäkuun alkumenestysten jälkeen puna-armeijan vastahyökkäys heinä- ja elokuussa tuhosi Ungern-Sternbergin armeijan. Omat sotilaat luovuttivat hänet bolševikeille 21. elokuuta 1921. Nopean sotilastuomioistuinkäsittelyn jälkeen Ungern-Sternberg teloitettiin ampumalla Novosibirskissa 15. syyskuuta.
Muinaisten pyhien miesten reinkarnaationa pidetty Bogdo-kaani oli niin arvostettu Mongoliassa, että Ungern-Sternbergin syrjäyttämisen jälkeen hän sai jäädä rajoitettuun valtaan muutamaksi vuodeksi kuolemaansa asti. Maata hallitsivat kuitenkin tosiasiallisesti kommunistit. Bogdo-kaanin kuoltua 1924 Mongolia muutettiin virallisesti kommunistiseksi kansantasavallaksi, ja maan johto ilmoitti, ettei uusia reinkarnaatioita enää tulisi.
Ungern-Sternberg fiktiossa

Roman von Ungern-Sternberg on ikuistettu Hugo Prattin Corto Maltese -sarjakuvaromaaniin Corto Maltese Siperiassa, jossa hän esiintyy merkittävänä sivuhahmona.
Neuvostoliittolais-mongolialainen elokuva Paroni Ungernin loppu (1968) kertoo Ungern-Sternbergistä.
Kirjallisuutta

Sebag Montefiore, Simon: Ihmishirviöt : maailmanhistorian julmimmat ihmiset (2010) ISBN 978-951-20-8073-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roman von Ungern-Sternberg Wikimedia Commonsissa
Mies, joka luuli olevansa uudesti syntynyt Dshingis-kaani, Seura, 28.10.1936, nro 44, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Ungern-Sternberg lapsena kasakan asussa.
Bogdo-kaani.
Tommi Uschanov

| Tommi Uschanov |
| --- | --- |
 Tommi Uschanov vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1975 (ikä 49) Kontiolahti
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  tietokirjailija, suomentaja
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti, suomi
Palkinnot
 J. A. Hollon palkinto (2022) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tommi Petteri Uschanov (s. 27. maaliskuuta 1975 Kontiolahti) on suomalainen tietokirjailija ja kääntäjä.
Uschanov valmistui ylioppilaaksi vuonna 1994 Joensuun normaalikoulun lukiosta ja on opiskellut teoreettista filosofiaa Helsingin yliopistossa. Vuodesta 2002 Uschanov on ollut freelance-kääntäjä ja kustannustoimittaja.
Vuonna 2008 Uschanov julkaisi Teos-kustantamon Teesi-pamflettisarjassa teoksen Mikä vasemmistoa vaivaa? Vuonna 2010 ilmestyi Teoksen kustantamana Suuri kaalihuijaus ja vuonna 2012 Miksi Suomi on Suomi. Vuodesta 2013 Uschanov on ollut Helsingin Sanomien kolumnisti. Lokakuussa 2015 ilmestyi hänen kulttuuripessimismin historiaa käsittelevä teoksensa Hätä on tarpeen. Teos oli ehdolla Vuoden tiedekirja -palkinnon 2015 saajaksi.
Syksyllä 2012 Uschanov piti Tampereen yliopiston Urpo Harva -luennon aiheesta ”Salainen ja julkinen Suomi”. Long Play -verkkojulkaisussa ovat ilmestyneet Uschanovin artikkelit Tämä on Amerikka (2013), Minä ja Juhana Vartiainen (2015), Vangin dilemma (2015) sekä Pelottelusurma (2018).
Uschanovin käännöstöihin kuuluvat muun muassa Guy Debordin teos Spektaakkelin yhteiskunta (2005), Wolfram Eilenbergerin Taikurien aika: Filosofian suuri vuosikymmen 1919–1929 (2019) ja Benjamin Carter Hettin Demokratian kuolema: Kuinka Hitler nousi valtaan (2019). Vuonna 2022 Uschanoville myönnettiin J. A. Hollon palkinto Wolfram Eilenbergerin teoksen Vapauden tuli suomennoksesta.
Teokset

Wittgenstein in Finland: A bibliography 1928–2002.  (23°45)  Tampere:  Finnish Society for European Philosophy, 2003.  ISBN 951-96984-8-5  (englanniksi)
Mikä vasemmistoa vaivaa?  (Teesi)  Helsinki:  Teos, 2008.  ISBN 978-951-851-166-6
Suuri kaalihuijaus: Kirjoituksia yhteiskunnallisesta tietämättömyydestä.  Helsinki:  Teos, 2010.  ISBN 978-951-851-315-8
Miksi Suomi on Suomi.  Helsinki:  Teos, 2012.  ISBN 978-951-851-426-1
Hätä on tarpeen: Kulttuuripessimismin nousu 1965–2015.  Helsinki:  Teos, 2015.  ISBN 978-951-851-522-0
Sininen tango: Esseitä populaarikulttuurista ja historiasta Helsinki: Teos, 2017. ISBN 978-951-851-723-1
Uschanov, Tommi & Vartiainen, Juhana: Keskusteluja taloudesta. WSOY, 2017. ISBN 978-951-0-42183-3
Kuinka musiikkia käytetään. Helsinki: Teos, 2020. ISBN 978-951-851-975-4
Onko Brexit totuus Suomesta? Teos, 2022. ISBN 9789523633070
Aiheesta muualla

Tommi Uschanovin kolumnit Helsingin Sanomissa.
Tommi Uschanov keskustelee suomalaisuudesta Tampereen yliopiston nettitelevisiossa 4.2.2014.
Rossi, Venla: Mitä Uschanov tarkoittaa? Image.fi. 29.3.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  ORCID
Urheiluelokuva

Urheiluelokuva on elokuva, jonka tapahtumat sijoittuvat jonkin kilpaurheilulajin maailmaan. Se voi olla dokumenttielokuva, tositapahtumiin kuten tietyn urheilijan tai joukkueen menestystarinaan perustuva näytelmäelokuva tai täysin sepitteellinen tarina. Useimmiten urheiluelokuvat perustuvat todellisiin urheilusuorituksiin ja hyödyntävät niiden ympärille jo valmiiksi syntynyttä sankarimyyttiä.
Näytellyt urheiluelokuvat ovat yleensä varsin tapahtumarikkaita seikkailuelokuvia, mutta sävyltään ne voivat olla yhtä hyvin vakavaa draamaa kuin komediaakin. Urheiluelokuvassa voivat yhdistyä myös muut elokuvan lajityypit, kuten urheilijan pidempään uraan keskittyvä elämäkertaelokuva tai juniorivuosien urheiluharrastuksesta kertova lasten- tai nuortenelokuva.
Urheiluelokuvan tunnusmerkkejä ovat myös nämä:
päähenkilönä on usein menestyvä urheilija, joka koettelee itseään lajille ominaisilla tavoilla. Myös joukkuelajeista kertovissa urheiluelokuvissa näkökulma painottuu usein dramaturgisista syistä yhteen tai muutamaan yksilöön pikemminkin kuin koko joukkueeseen.
urheiluelokuvan aihepiiriksi valitaan yleensä jokin suosittu ja yhteiskunnallisesti merkittävä laji. Yhdysvaltalaisissa urheiluelokuvissa suosituimpia aiheita ovat olleet nyrkkeily (esim. Million Dollar Baby, 2004), koripallo (Mustat donkkaa tykimmin, 1992) ja baseball (Unelmien kenttä, 1989), suomalaisissa taas muun muassa mäkihyppy (Matti, 2006) ja jääkiekko (95, 2017). Harvinaisemmistakin lajeista on tehty elokuvia, kuten jamaikalaisesta kelkkailujoukkueesta kertova komedia Kelkkajengi (1992). Myös tietokilpailuaiheinen Slummien miljonääri (2008) on tarinaltaan eräänlainen urheiluelokuva. Kilpailijoiden sijasta urheiluelokuva voi kertoa lajin taustahahmoista, kuten urheiluagentista elokuvassa Jerry Maguire (1996).
urheiluelokuvan päähenkilön antagonisti eli päävastustaja on yleensä pahin kilpailija tai turnausvastustaja, mutta antagonistin olemus jää tarinan kehittelyssä usein taustalle kun keskitytään päähenkilön sisäiseen kamppailuun huipulle pääsemiseksi.
päähenkilön lähimmät ihmiset ja muut tukijat ovat urheiluelokuvassa tärkeitä päähenkilön tunteiden peilaajina; tärkein sivuhahmo on yleensä mentorin kaltainen hahmo kuten isä tai valmentaja.
tarina rakentuu useimmiten tapahtumista kohti tärkeää ja suurta kilpailua, johon tarina lopulta huipentuu.
Parhaiksi arvioituja urheiluelokuvia

Lähteet:
| --- | --- |
 Bang the Drum Slowly – hiljennä-hidasta (USA 1973)  Dogtown and Z-Boys (USA 2001, dokumentti)  Fillarijengi (USA 1979)  Unelmana koripallo (USA 1994, dokumentti)  Jerry Maguire – elämä on peliä (USA 1996)  Kehäkuninkaat (USA 1996, dokumentti)  Keltanokka (USA 1925, Harold Lloyd)  Kuin raivo härkä (USA 1980)  Lagaan – olipa kerran Intiassa (Intia 2001)  Luunmurskaajat (USA 1975)  Lämäri (USA 1977) :  Million Dollar Baby (USA 2004)  Olympia (Saksa 1938, dokumentti)  Omaa luokkaansa (USA 1992)  Rocky (USA 1976)  Rush (USA 2013)  Shaolin Soccer (Hongkong 2001)  Suurkaupungin hait (USA 1961)  Tulivaunut (Britannia 1981)  Vamppi ja veteraani (USA 1988)  Viimeinen heitto (USA 1986)
Suomalaisia urheiluelokuvia

| --- | --- |
 95 (2017)  Avoveteen (1939)  Cyclomania (2001)  FC Venus (2005) :  Isänmaallinen mies (2013)  Kentän laidalla (tv-minisarja, 2021)  Matti (2006)  Selänne (2013)
Kirjallisuutta

Urheiluelokuvien teemanumero, Filmihullu 6/1996
Herranen, Timo & Holmalahti, Timo & Sirén, Jukka: ”Urheilun suurvalta valkokankaalla”. Teoksessa Katainen, Elina (toim.): Kotomaan koko kuva : kirjoituksia elokuvasta ja 1930-luvun sosiaalihistoriasta, s. 75–98. Helsinki : Suomen Historiallinen Seura, Helsingin yliopiston talous- ja sosiaalihistorian laitos, 1993. Kirja digitoituna Internet Archivessa.
Sedergren, Jari: ”Suomalaisen urheiluelokuvan vuosikymmenet”, Liikunta ja tiede 55 (2018) : 1, s. 52–55.
Stranius, Pentti: ”Lenin valkokangas : kun urheiluelokuvasta tuli taidetta”, Kulttuurivihkot 37(2009) : 1, s. 30–33.
Uusitalo, Kari: ”Paikoillanne – valmiit – käy : katsaus suomalaisiin urheiluelokuviin”, Lähikuva 1993 : 3–4, s. 41–44.
Vares, Vesa: ”Kansallisia tunteita, poliittisia viestejä : urheiluelokuvan ideologisia aspekteja”, Lastuja s. 85–116, Suomen urheiluhistoriallinen seura 2017, ISBN 978-952-67440-5-6.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urheiluelokuva Wikimedia Commonsissa
| n k Urheilu |
| --- | --- |
Muodot:  Ammattiurheilu  Yksilöurheilu Kestävyys  Joukkueurheilu  Naisten urheilu  Puoliammattilasurheilu  Sotilasurheilu  Vammaisurheilu  Veteraaniurheilu  Harrasteurheilu  Kokemusurheilu  e-Urheilu 
Tiede:  Liikunta Kuntoilu  Harjoittelu Lihasvoimaharjoittelu  Lääketiede Doping  Psykologia  Urheiluvammat  Pedagogiikka Koululiikunta  Fyysinen aktiivisuus  Ravitsemus Juomat  Ravinteet 
Liiketoiminta:  Urheiluagentti Pelaaja-agentti  Johtaminen  Journalismi  Markkinointi  Seura  Sponsorointi  Taloustiede  Oikeus  Pelaajakauppa 
Kulttuuri:  Derby-ottelu  Elokuva  Fani  Maskotti  Urheiluhenki  Vedonlyönti 
Muuta:  Kansallisurheilu  Urheilulajit
Harri Konttinen

| Harri Konttinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. joulukuuta 1955 Leppävirta
Kuollut: 7. helmikuuta 2025 (69 vuotta) Suonenjoki
Kansalaisuus:   Suomi
Raviohjastaja
Kotirata:   Kuopio
Lisenssi:  Ajolupa C, valmentajalisenssi A
Starttien määrä:  10 979
Voittoja:  1109
1000. voitto:  2010
Tilastot päivitetty:  3.3.2024
Harri Konttinen (6. joulukuuta 1955 Leppävirta – 7. helmikuuta 2025 Suonenjoki) oli suomalainen ravivalmentaja ja -ohjastaja.
Kuninkuusraveihin Konttinen osallistui ensimmäisen kerran Oulussa 1994 ja oli Vilmavalla kuningatarkilpailun neljäs. 2000-luvun alussa Konttinen kilpaili kuningatarkisassa Savon Susannalla useana vuonna ja oli parhaimmillan neljäs. Konttisen valmentama ja ohjastama Huiman Pyste oli kuninkuuskilpailussa parhaimmillaan toinen Kouvolassa 2007 ja se voitti pitkän matkan osalähdön Lappeenrannassa 2009. Suonenjoella sijaitsevan tallin toiminnasta vastaa nykyisin Harri Konttisen tytär Minna Konttinen. Tuhannennen voittonsa Harri Konttinen ohjasti Bones Baron R:llä 3. lokakuuta 2010 Mikkelissä.
Konttinen kuoli äkilliseen sairaskohtaukseen kotonaan Suonenjoella helmikuussa 2025.
Terttu Utriainen

Terttu Kyllikki Utriainen (s. 1946 Helsinki) on suomalainen oikeustieteilijä, joka toimi Lapin yliopiston rikosoikeuden professorina vuosina 1982–2014. Hänen tutkimusalaansa ovat olleet muun muassa syyllisyys sekä seksi-, huume-, liikenne- ja konkurssirikokset. Hän toimi oikeustieteiden tiedekunnan dekaanina 1996–2000.
Utriainen väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1984 aiheenaan syyllisyys muuttuvana käsitteenä.
Terttu Utriaisen vanhemmat olivat Kaarlo ja Elsa Utriainen.
Teokset

Syyllisyys muuttuvana käsitteenä (väitöskirja), 1984
Rikosoikeudellisen vastuun alkujuurilla, 1985
Huumausainerikokset (toim. Utriainen – Hakonen), 1985
Alkoholirikokset (toim. Utriainen – Hepola), 1985
Liikennerikokset (toim. Utriainen – Isoluoma), 1986
Konkurssirikokset (toim. Utriainen – Vento), 1987
Juridica Lapponica 1–6 (toim.) 1986–1989
Matkailun juridiikkaa (toim. Eilavaara – Utriainen), 1988
Rikosten rangaistukset ja muut seuraamukset, 1989, 1992
Raiskaus rikosoikeudellisena ongelmana, 2010, 2013
Criminal Law in the International Encyclopedia of Laws, Finland, 2015
Utva 60

Utva 60 oli jugoslavialainen koulukone, jonka ensilento tehtiin 22. huhtikuuta 1959.
Vuonna 1959  UTVA-tehdas suunnitteli ja rakensi Utva 56-lentokoneen. Kone sai tunnuksen Utva 60, kun siihen oli asennettu suurempi moottori.
Utva 60 oli kokometallinen lentokone. Sitä käytettiin sotilas- ja siviilikoulukoneena ja lannoituslentokoneena, jonka tunnus oli Utva 65. Utva 66 korvasi Utva 60:n. Jugoslavian ilmavoimilla oli 35 konetta vuoteen 1982 asti. Kambodžaan toimitettiin neljä konetta.
Tekniset tiedot (UTVA-60-AT1)

1 ohjaaja, 3 matkustajaa
pituus 8,2 m
kärkiväli 11,4 m
korkeus 2.7 m
siipipinta-ala 18,1 m2
sivusuhde 7,2
siipiprofiili NACA 4412 (modifioitu)
tyhjäpaino 952 kg
lentopaino 1448 kg
MTOW 1620 kg
voimalaite Lycoming O-480, 270 hv
potkuri kaksilapainen Hartzell HC-A2X20-1B/10133-3, metallinen, vakionopeus
suurin lentonopeus 252 km/h
matkalentonopeus 230 km/h
suurin syöksynopeus 300 km/h
lentomatka 780 km
lakikorkeus 5200 m
nousunopeus 1260 jalkaa minuutissa
Käännös suomeksi
Utran lasitehdas

Utran lasitehdas toimi vuosina 1874–1906 tuolloin Kontiolahden kuntaan kuuluneessa Utrassa, joka on nykyään Joensuun kaupunginosa Pielisjoen varrella. Lasitehtaan perusti liikemies Antti Juhana Mustonen, ja hän poltti tehtallaan omistamiensa sahojen jätepuuta.
Tehdas oli aluksi pullolasin valmistaja ja sen vientituotteet oli tarkoitettu Venäjälle. Se sai raaka-ainekseen tarvitsemansa hiekan Mustosen kauppa-alusten pohjalastina Hollannista ja Belgiasta, josta tulivat myös lasinpuhaltajat. 
Vuodesta 1882 lasitehtaan ja sahojen omistaja tuli englantilainen Egerton Hubbard & Co -niminen yhtiö. 1880-luvun lopussa vuosituotanto oli noin 1,9 miljoonaa pulloa ja työntekijöitä noin 80. Utran lasitehdas ei pysynyt kovassa kilpailussa mukana ja pullojen valmistus lopetettiin kokonaan vuonna 1889.
Vuonna 1893 tehtaan vuokrasi saksalaissyntyinen Henrik Veltheim, joka ryhtyi valmistamaan ikkunalasia. Tässä vaiheessa lasimestarit ja lasinpuhaltajat olivat ruotsalaisia. Lasi valmistettiin aluksi Pataluodon hiekasta ja lasin värisävy oli hieman sinertävä. Belgiasta tuodun hiekan myötä lasin laatu oli moitteetonta. Ikkunalasin tuotanto käsitti noin 3 000 laatikkoa vuodessa. Vuoden 1894 paloi ikkunalasimakasiini Rantakylän Savikylässä perustuksiaan myöten ja Veltheim luopui sen jälkeen yritystoiminnastaan.
Vuonna 1896 tehtaan vuokrasi Rokkala Glasindustri Aktiebolaget, ja se uudistettiin ja laajennettiin huomattavasti. Yhtiö saikin tuotannon kannattavaksi.
Utran lasitehdas tuhoutui täydellisesti tulipalossa 16. kesäkuuta 1906. Tehdasta ei kannattanut enää rakentaa uudelleen, vaikka voimassa ollut vuokrasopimus sitä edellyttikin.
Lasitehtaan lasijäämiä paljastuu edelleen Utran rannoilta ja talojen pihoilta. Utran katuja on nimetty lasitehtaan mukaan (Lasinpuhaltajantie, Lasimestarinkatu, Upokaskuja, Kristallikuja).
Aiheesta muualla

Annala, Vilho: Suomen lasiteollisuus vuodesta 1681 nykyaikaan. II osa. Kehitys vuoden 1809 jälkeen. Ensimmäinen nide, s. 337–345.  Helsinki:  Suomen lasiteollisuusliitto, 1948.
Kortelainen Terttu, 1967. Utra. Viime vuosisadan teollisuuskeskus. Pro gradu-työ, Jyväskylän yliopisto.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Utran lasitehdas (Q11899740)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: yritys
valtio: Suomi
Canopus (ydinkoe)

Canopus (ransk. Opération Canopus) oli Ranskan 24. elokuuta 1968 suorittama ydinkoe Fangataufassa Ranskan Polynesiassa Tyynellämerellä.
Ydinkokeessa Ranska räjäytti viidentenä maana vetypommin. Kokeen voimakkuus oli 2,6 megatonnia. Ydinlataus räjäytettiin noin 600 metrin korkeudessa olleesta vetyilmapallosta.
Kuva Ranskan hallinnoimasta Polynesiasta, Tyynenmeren alueella.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Ursa

| Tähtitieteellinen yhdistys Ursa ry |
| --- | --- |

Perustettu:  1921
Tyyppi:  rekisteröity yhdistys
Päämaja:  Helsinki
Toiminta-alue:  tähtitieteen harrastus
Jäsenet:  18 218 (2016)
Aiheesta muualla
Ursan kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ursan tähtitorni Helsingin Kaivopuistossa on valmistunut vuonna 1926.
Tähtitieteellinen yhdistys Ursa ry eli lyhyesti Ursa on suomalainen tähtitieteellinen yhdistys. Ursan perustamiskokous oli 2. marraskuuta 1921. Yhdistyksen kotipaikka on Helsinki. Ursassa oli vuoden 2016 lopussa 18 218 jäsentä. Ursan tarkoituksena on tarjota jäsenilleen ja yleisölle selkeä ja nykyaikainen käsitys maailmankaikkeudesta, toimia tähtitieteen ja lähialojen harrastuksen edistämiseksi sekä edistää alansa kouluopetusta ja aikuiskasvatusta.