stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Giacomo Puccini
Puccinin rakastajattaret

Vaimonsa Elviran lisäksi Puccinilla oli lukuisia intiimejä rakkaussuhteita.
Ensimmäinen huomattava suhde oli Manon Lescautin esittäjään Cesira Ferraniin (o.s. Zannaio, 1863–1943), ja tätä seurasi Toscan ensiesittäjä Hariclea Darclée (o.s. Haricly Hartylary, 1860–1939).
Torinolaiseen opiskelijaan Corinnaan Puccini tutustui junassa vuonna 1900 matkalla Milanosta Torinoon. Suhde paljastui Elviralle, ja suhteen loputtua vuonna 1903 Puccinilla on vaikeuksia saada lähettämänsä rakkauskirjeet takaisin. Saksalaisen kirjailijan Helmut Krausserin mukaan Corinna oli Maria Anna Coriasco 1882–1961.
Lokakuussa 1904 Lontoossa Paolo Tosti esitteli Puccinille Sybil Seligmanin (o.s. Beddington, 1868–1936). Intiimin ja tulisen alun jälkeen suhde muuttui syväksi ystävyydeksi. Sybil auttoi ja tuki Puccinia koko tämän loppu-uran ajan. Seligmanien perhe vieraili Puccinien vieraana Abetonessa vuosina 1906 ja 1907.
Kesällä 1911 Viareggiossa Puccini tapasi müncheniläisen paronittaren Josephine von Stängelin (o.s. Bissing). Suhteen aikana Puccinilla oli työn alla La rondine. Pari kävi yhdessä Bayreuthin musiikkijuhlilla elokuussa 1912 katsomassa Parsifalin. Suhde päättyi 1917.
Puccini näki Hampurissa Rose Aderin (1890–1955) vuonna 1921 tulkitsevan Sisar Angelican roolin ja ihastui. Heidän kirjeenvaihtonsa on säilynyt, ja siellä on oletettavasti maininta Liùn roolista. Suhde päättyi syksyllä 1923.
Muita lyhytaikaisempia suhteita ovat olleet Emma Destinn (o.s. Ema Kitti, 1878–1930), Maria Jeritza (1887–1982) ja mahdollisesti myös Rosa Ponselle (1897–1981). Elokuussa 2007 selvisi, että Puccinilla olisi ollut intiimisuhde Doria Manfredin serkkuun Giulia Manfrediin ja Giulia olisi ollut Lännen tyttö -oopperan Minnien esikuva. Aiheesta on tehty elokuva Puccini e la fanciulla vuonna 2008.
Oopperat

| Oopperan nimi | Versio/näytökset | Ensi-ilta |
| --- | --- | --- |
| Le Villi | 1. versio / 1 näytös | 31.5.1884 Teatro dal Verme, Milano |
| Le Villi | 2. versio / 2 näytöstä | 26.12.1884 Teatro Regio, Torino |
| Edgar | 1. versio / 4 näytöstä | 21.4.1889 Teatro alla Scala, Milano |
| Edgar | 2. versio / 3 näytöstä | 28.1.1892 Teatro Comunale, Ferrara |
| Edgar | 3. versio / 3 näytöstä | 8.7.1905 Teatro de la Opera, Buenos Aires |
| Manon Lescaut | 1. versio | 1.2.1893 Teatro Regio, Torino |
| Manon Lescaut | 2. versio | 7.2.1894 Teatro alla Scala, Milano |
| La bohème |  | 1.2.1896 Teatro Regio, Torino |
| Tosca |  | 14.1.1900 Teatro Costanzi, Rooma |
| Madama Butterfly | 1. versio / 2 näytöstä (1.ja 2. näytös) | 17.2.1904 Teatro alla Scala, Milano |
| Madama Butterfly | 2. versio / 2 näytöstä (2. näytös jaettu kahteen kohtaukseen) | 28.5.1904 Teatro Grande, Brescia |
| Madama Butterfly | 3. versio / 2 näytöstä (2. näytös jaettu kahteen kohtaukseen) | 10.7.1905 Covent Garden, Lontoo |
| Madama Butterfly | 4. versio / 2 näytöstä (2. näytös jaettu kahteen kohtaukseen) | 28.12.1906 Opéra Comique, Pariisi |
| La fanciulla del West (Lännen tyttö) | 1. versio | 10.12.1910 Metropolitan Opera House, New York |
| La fanciulla del West (Lännen tyttö) | 2. versio (Italian ensi-esitys) | 12.6.1911 Teatro Costanzi, Rooma |
| La rondine (Pääskynen) | 1. versio | 27.3.1917 Théâtre du Casino, Monte Carlo |
| La rondine (Pääskynen) | 2. versio | xx.4.1920 Teatro Massimo, Palermo |
| La rondine (Pääskynen) | 2. versio (saksankielisenä) | 9.10.1920 Volksoper, Wien |
| Il Trittico, Il tabarro (Viitta) |  | 14.12.1918 Metropolitan Opera House, New York |
| Il Trittico, Suor Angelica (Sisar Angelica) |  | 14.12.1918 Metropolitan Opera House, New York |
| Il Trittico, Gianni Schicchi |  | 14.12.1918 Metropolitan Opera House, New York |
| Turandot |  | 25.4.1926 Teatro alla Scala, Milano |
Puccinin libretot ja libretistit

Kustantaja Giulio Ricordi nimesi nuorelle Giocomo Puccinille ensimmäisen libretistin Ferdinando Fontanan. Puccini ei saanut näistä libretoista irti kaikkea mitä tarvitsi ja libreton muuttaminen oli hankalaa. Tästä jäi Puccinille elinikäinen opetus. Kaikissa seuraavissa libretoissa hän itse oli voimakkaasti mukana ja vaikutti niihin mutta hänen oli myös vaikea löytää itselleen sopivaa librettoa.
Puccinin libretot ja libretistit > Libretot ja libretistit

Ferdinando Fontana 1850–1919 teki Le Villin ja Edgarin libretot. Le Villin libretto pohjautui Alphonse Karrin 1808–1890 tekstiin Les Wilis ja Edgar kirjailija Alfred de Mussetin näytelmään.
Manon Lescaut’n painetussa libretossa ei ollut kenenkään nimeä. Juoni perustuu Abbè Antoine-François Prèvost d'Exilen kirjaan.
Giuseppe Giacosa 1847–1906 (tekstitys) ja Luigi Illica 1857–1919 (juonen kehittely ja kohtaukset) tekivät yhdessä kolme menestysteosta. La bohèmen pohjana on Henri Mürgerin kirja, Tosca perustuu Victorien Sardoun ja Madama Butterfly David Belascon näytelmään.
Guelfo Civinini 1873–1954 ja Carlo Zangarini 1874–1943 tekivät La fanciulla del Westin David Belascon näytelmään. Muistelmissaan Civinini mainitsee Puccinin voimakkaan osallistumisen libreton tekoon.
Giuseppe Adami 1878–1946 kirjoitti Viitan (Il Tabarro) Didier Goldin näytelmän pohjalta
Giovacchino Forzano 1884–1970 loi Suor Angelican libreton todellisen tarinan pohjalta ja Gianni Schicchin aihe löytyi Dante Alighierin Jumalaisesta näytelmästä
Giuseppe Adami ja Renato Simoni 1875–1952 työstivät Turandotin Carlo Gozzin näytelmän pohjalta.
Puccinin libretot ja libretistit > Toteutumattomat libretot

Giacomo Puccinin ensimmäiset viisi librettoa löytyivät helposti. Loput libretot syntyivät monivaiheisesti. Tärkeimmät teokset ja aiheet, joita Puccini harkitsi:
1894 Giovanni Verga 1840–1922: La Lupa (Naarassusi)
1900 Émile Zola 1840–1902: La faute de l'abbé Mouret
1900 Fjodor Dostojevski 1821–1881: Записки из мертвого дома (Muistelmia kuolleesta talosta)
1900 Alphonso Daudet 1840–1897: Tartarin de Tarascon (Tarsaconin Tartarin)
1904 Victor Hugo 1802–1885: Notre-Dame de Paris (Notre Damen kellonsoittaja) ja Les misérables (Kurjat)
1905 Aiheeksi Marie Antoinette ja nimeksi L'Austriaca
1906 Gabriele D'Annunzio 1863–1938: La rosa di Cipro ja La Parisina
1906 Pierre Louÿs 1870–1925: La femme et le pantin (Nainen ja nukke), oopperanimi La Conchita. Peruutuksesta joutui Puccini maksamaan sakot.
1906 Kolme yksinäytöksistä oopperaa Maxim Gorkin 1868–1936 kertomuksiin ja laulajaksi Fjodor Šaljapin
1911 Ouida (eli Marie Louise de la Ramée) 1839–1908: Due Zoccoletti
1911 Gerhart Hauptmann 1862–1946 : Hanneles Himmelfarth (Hannele)
1912 Oscar Wilde 1854–1900: A Florentine Tragedy
1913 Gabriele D'Annunzio: La Crociata degli Innocenti trittico-tyyppisenä
Näiden lisäksi Mosco Carner kirjassaan Puccini listaa vielä 60 teosta ja aihetta, joita Puccinille tarjottiin oopperaksi.
Puccinin musiikkia elokuvissa

Sen lisäksi, että monet Puccinin oopperoista on taltioitu useammankin kerran, Puccinin musiikkia on käytetty paljon elokuvissa ja tv-sarjoissa. Oheista listaa täydellisempi ja tarkempi musiikkiesittely on alla olevassa Aiheesta muualla -osion linkissä.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1934 – One Night of Love (Laulava Venus)  1935 – Mimi  1936 – Ziegfeld, naisten kuningas  1937 – Zauber der Bohème (Boheme)  1937 – I'll Take Romance  1946 – Cuore Infranto  1946 – Avanti a lui tremava tutta Roma  1947 – The Story of Tosca (Tosca)  1953 – Suuri Puccini  1953 – Jumalten suosikkeja  1956 – Serenade (Serenadi)  1962 – Geishatyttö  1972 – Der Tod der Maria Malibran  1980 – Les Bons débarras (Tervemenoa)  1980 – Hopscotch (Ruutuhypyt)  1982 – Fitzcarraldo  1983 – Le Cercle des Passions  1984 – Kuoleman kentät  1984 – Tosca's Kiss  |  1985 – Hotelli Firenzessä  1985 – Poikien pesula  1985 – Escalier C  1985 – Big Trouble (John Cassavetes)  1986 – Aution saaren unelma  1987 – Aria  1987 – Kuuhullut  1987 – Vaarallinen suhde  1987 – Noidat  1986 – O Vestido Cor De Fogo  1989 – Il Maestro  1990 – Cadillac Man  1990 – Maailmanlopun Turo  1990 – Sydänystävät  1990 – Kaikki voittavat  1991 – Kiitos elämä  1992 – Peterin ystävät  1992 – Jennifer 8  1993 – Kodin henki  |  1993 – Hääjuhla  1994 – Taivaalliset olennot  1995 – Das Geschriebene Gesicht  1996 – Tilaa rakkaudelle  1996 – Love Etc.  1997 – Sotilas Jane  1997 – Speed 2 – vaara iskee vesillä  1998 – Elämän sylissä  1999 – Seitsemän seinähullua sankaria  2000 – No One Sleeps  2000 – Vaaran kahdet kasvot  2000 – Nostradamus  2000 – Mies joka itki  2002 – Parempi kuin Beckham  2002 – Peloista pahin  2005 – Parallel Voices  2006 – Triangle of Love  2007 – Mr. Bean lomailee  |
Puccini televisio- ja kokoillan elokuvissa

Suuri Puccini (1953), elokuva, ohjaus Carmine Gallone, nimiosassa Gabriele Ferzetti ja Elviran roolissa on Märta Torén. (Italia)
Puccini (1973), ohjaus Sandro Bolchi, nimiosassa Alberto Lionello, Elvirana Ilaria Occhini ja Doria Manfredina Nada Malanima. RAI mini TV sarja (Italia)
Puccini 1984 TV elokuva, ohjaus Tony Palmer, Puccinina Robert Stephens (Iso-Britannia)
Giacomo Puccini – Die dunkle Seite des Mondes (2008) Ohjaus Andreas Morell. Rooleissa: Puccini: Peter Hladik, Elvira Sabine Wegner, Maria Anna Coriasco Aylin Tezel, Sibyl Seligmann Jutta Fastian, Giulia Manfredi Maike von Bremen ja Rose Ader Aylin Esener. 3sat (Saksa)
Puccini e la fanciulla (2008), elokuva, ohjaus Paolo Benvenuti, Puccinia esittää Riccardo Moretti, Elviiraa Giovanna Daddi ja Doria Manfredia Tania Squillario. (Italia)
Puccini (2009), televisioelokuva, ohjaus Giorgio Capitani, nimiosassa on Alessio Boni Elviiraa Sophie Von Kessel, Doria Manfredia Pamela Saino ja Giulia Manfredia Federica Chezzi. RAI (Italia)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Giacomo Puccini International Music Score Library Project (englanniksi)
Villa Museo Puccini
Centro Studi di Giacomo Puccini
Puccinin musiikkia elokuvissa
Simonetta Puccini säätiö (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  3  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Puccinin synnyinkoti Luccassa.
Puccini vuonna 1908.
Puccini vuonna 1910.
Puccini ja Toscanini vuonna 1910.
Fontana ja Puccini noin vuonna 1885.
Pekka Puustinen (taloustieteilijä)

Pekka Puustinen (s. 1980 Kokemäki) on suomalainen taloustieteilijä ja  kauppatieteiden tohtori. Puustisen vuonna 2012 tarkastettu väitöskirja oli Suomen ensimmäinen vakuutustieteen alan väitöskirja.
Puustinen työskentelee varatoimitusjohtajana Pohjola Vakuutuksessa. Aiemmin hän työskenteli samassa konsernissa OP Ryhmän strategiajohtajana ja sitä ennen asiakkuuksista vastaavana johtajana Keskinäisessä työeläkevakuutusyhtiö Ilmarisessa. Hän oli työskennellyt yhtiössä aiemmin kehitysjohtajana ja digitalisaatiosta vastaavana johtajana. Ennen Ilmariseen siirtymistään Puustinen on työskennellyt muun muassa varainhoitoyhtiö Helsinki Capital Partnersissa, Tampereen yliopistossa ja vierailevana professorina St. Gallenin yliopistossa (HSG) Sveitsissä. Puustinen on Tampereen korkeakoulusäätiön hallituksen jäsen.
Akateemisella urallaan Puustinen erikoistui finanssiliiketoimintaa koskevaan tutkimukseen ja erityisesti digitalisaatioon sekä kuluttajan kokeman arvon mallintamiseen ja mittaamiseen vakuutus- ja finanssipalveluissa.
Puustinen on tullut tunnetuksi myös sijoituskäyttäytymistä käsittelevistä tutkimuksistaan, joissa hän on mitannut sijoittajien muitakin kuin taloudellisia pyrkimyksiä (mm. emotionaalisia, toiminnallisia ja symbolisia). Finland’s Sustainable Investment Forum palkitsi Puustisen vuonna 2012 sijoituskäyttäytymistä koskevasta tutkimuksesta. Kirjassaan Vaihdantavallankumous – Finanssipalvelun uusi logiikka (2013), Puustinen korostaa tuotteiden lisäksi mobiilipalvelun, asiakasarvon, big datan, asiakkaiden kokemusten, sosiaalisen median  ja arvolupauksen lunastamiseen tähtäävän strategian roolia finanssipalvelun kilpailutekijöinä .
Vuonna 2020 hän julkaisi yhdessä Hannu Saarijärven kanssa kirjoitetun kirjan Strategiana asiakaskokemus.
Julkaisuja

Towards a Consumer-Centric Definition of Value in the Non-Institutional Investment Context - Conceptualization and Measurement of Perceived Investment Value (Arkistoitu – Internet Archive). Acta Universitatis Tamperensis; 1726, Tampere University Press, Tampere 2012. ISBN 978-951-44-8792-7, ISSN 1455-1616
Vaihdantavallankumous – Finanssipalvelun uusi logiikka. Talentum 2013.
Puustinen P., Maas P., Karjaluoto H. (2013). Development and Validation of the Perceived Investment Value (PIV) Scale. Journal of Economic Psychology 36, 41-54.
Puustinen P., Kuusela H., Rintamäki T. (2012) Investment service providers gaining competitive advantage by focusing on consumers’ varying investment goals. Journal of Financial Services Marketing 17, 191–205.
Puustinen P, Salonen J, Ahonen A (2007) Ymmärrämmekö toisiamme – sähköiset vakuutuspalvelut lähemmäksi kuluttajaa. Teoksessa: Kuluttajat kehittäjinä. Miten asiakkaat vaikuttavat palvelumarkkinoilla? Kuluttajatutkimuskeskus. Helsinki.
Puustinen P., Korpinen V., Silvennoinen T. (2013). Mobiilivakuutuspalvelut – Logiikka ja Arvon Luominen. Finva.
Pwyll

Dyfedin ruhtinas Pwyll metsästää koiriensa kanssa.
Pwyll (kymriksi "ymmärrys" tai "käsitys") on alamaailman jumala, jota palvottiin muinaisessa Walesissa. Tarujen mukaan Pwyllin poika Pryderi toi siat alamaailmasta Walesiin.
Kelttiläisessä mytologiassa Pwyll oli Dyfedin kuningas. Dyfed oli kaunis maa, jossa oli maaginen, runsaudensarven kaltainen kattila. Pwyll ystävystyi Arawnin kanssa, joka oli Annwnin eli alamaailman kuningas. He vaihtoivat vuodeksi ja päiväksi hahmoa ja kuninkuuksia, ja näin Pwyll sai nimen Pwyll Pen Annwn, "Pwyll Annwnin johtaja". Pwyll päihitti kilpailijansa Gwawlin ja voitti jumalatar Rhiannonin rakkauden. Pwyll ja Rhiannon saivat pojan, Pryderin, jonka Gwawl sieppasi. Myöhemmin Pryderi palautettiin vanhemmilleen ja tämä seurasi isäänsä sekä Dyfedin että Annwnin hallitsijana.
Kuningas Arthuriin liittyvissä legendoissa Pwyllin kattila muuntui Graalin maljaksi ja Pwyll esiintyi Pelleksenä, Graalin vartijana.
Pwyllin tarina on julkaistu Jani Koskisen suomentamana teoksessa Pwyll, Dyfedin ruhtinas - kymriläinen kansantaru (2021, Books on Demand).
Kirjallisuutta

Rolleston, T. W.: Celtic Myths and Legends. Lontoo: Bracken Books London. ISBN 0-946495-84-X (s. 356-364)
Juho Putaansuu

Juho Erik Putaansuu (käytti Saksassa peitenimeä Åhman) (19. toukokuuta 1893 Tornio – 6. huhtikuuta 1918) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa sotilaana Saksan itärintamalla Missejoella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkojen kouluttajana ja komppanianvääpelinä.
Perhe ja koulutus

Putaansuun vanhemmat olivat suutari Juho Putaansuu ja Maria Constance Sahlgren. Hän kävi kansakoulun ja kolme luokkaa Tornion alkeiskoulua.
Jääkärikausi

Putaansuu työskenteli kirjaltajana ennen kuin liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille Putaansuu ilmoittautui 25. elokuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 alkaen pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa ensimmäisen maailmansodan taisteluihin Saksan itärintamalla Missejoella ja Riianlahdella. Hänet siirrettiin 22. joulukuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet palautettiin takaisin komppaniaansa 3. maaliskuuta 1917. Putaansuu kävi moottoriajoneuvokurssin Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Putaansuu astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918. Palvelusitoumuksensa allekirjoitettuaan hänet ylennettiin vänrikiksi. Hän saapui takaisin Suomeen jääkäreiden etujoukoissa Vaasaan 18. helmikuuta 1918. Vaasasta hänet komennettiin 20. helmikuuta 1918 alkaen Kuopioon, jossa hän koulutti värvättyjä joukkoja. Joukot koulutettuaan hänet määrättiin 27. helmikuuta 1918 alkaen näin syntyneessä Kuopion 4. vapaaehtoisessa komppaniassa komppanianpäälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Mouhussa ja Mäntyharjun rintamalla. Hän kaatui 6. huhtikuuta 1918 Mäntyharjun rintamalla maisteri B. Fabritiuksen johtamassa epäonnistuneessa hyökkäyksessä Turkinkylää vastaan, jossa vihollisen tulessa kaatui runsaasti joukkueen- ja ryhmänjohtajia. Hän oli kuollessaan naimaton, ja hänet haudattiin Tornion valkoisten sankarihautaan.
Kuva Libaussa jääkäreille järjestetyltä moottoriajoneuvokurssilta vuodelta 1917.selvennä
Pyhimyskehä

Yksityiskohta Cimabuen Pisan tuomiokirkossa olevasta apsismosaiikista Kristuksen Kruunaus Johanneksen ja Marian kanssa vuodelta 1301-1302.
Pyhimyskehä eli nimbus, glooria, gloria, gloriola tai aureola on sädekehä, joka kuvaa jumalallisten henkilöiden pyhyyttä. Yleisin pyhimyskehän muoto on päätä ympäröivä pyöreä kiekko. Soikeaa tai mantelinmuotoista kehää nimitetään mandorlaksi.
Kehän käyttö taiteessa juontuu luultavasti aiemmista aurinkouskonnoista, joissa palvottiin aurinkoon liittyviä henkilöitä.
Kehä voi myös viitata poikkeuksellisena pidetyn henkilön auraan, joka liittyi jo muinaisten egyptiläisten uskomuksiin.
Auringonjumala Heliosta esittäneellä Rhodoksen kolossilla sanotaan olleen liekkimäinen sädekehä ja soihtu kädessä. Maanjäristyksessä ennen ajanlaskun alkua tuhoutunut veistos on ollut yksi esikuva Vapaudenpatsaalle, jolla on vastaava sähekehä.
Pyhimyskehää on käytetty paljon kristillisessä uskonnollisessa taiteessa. Pyhimyskehät tunnettiin kuitenkin jo ennen vuotta 1000 eaa. intialaisessa, persialaisessa, kreikkalaisessa ja roomalaisessa taiteessa. Pyhimyskehä kuvataan joskus koko vartaloa ympäröivänä pyöreänä tai soikeana kehänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhimyskehä Wikimedia Commonsissa
VL Myrsky

| VL Myrsky |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjälentokone
Valmistaja:  Valtion lentokonetehdas
Suunnittelija:  Arvo Ylinen Martti Vainio Torsti Verkkola
Ensilento:  joulukuu 1941
Poistettu käytöstä:  1948
Tila:  ei käytössä
Pääkäyttäjät:  Suomen ilmavoimat
Valmistusmäärä:  51 
VL Myrsky oli Valtion lentokonetehtaan Suomen ilmavoimille jatkosodan aikana kehittämä hävittäjälentokone. Sen eri kehitysversiot saivat nimet Myrsky, Myrsky I, Myrsky II ja Myrsky III.
Käyttö

Myrsky pääsi rintamakäyttöön vasta jatkosodan loppuvaiheessa, jolloin se oli jo vanhentunut. Kun Suomi oli saanut käyttöönsä Saksasta Messerschmitt Bf 109 -hävittäjiä, jäi Myrsky tiedustelukäyttöön.
Myrskyn neljäs prototyyppi luovutettiin laivuekokeisiin joulukuussa 1943. Myrskyn ensimmäiseksi käyttäjäksi määrättiin Tiedustelulentolaivue 12. Ohjaajien tyyppikoulutus alkoi heinäkuun puolessa välissä ja koneiden luovutukset laivueelle elokuussa 1944. Ennen jatkosodan loppua Tiedustelulentolaivueet 12 ja 16 ehtivät vastaanottaa yhteensä 30 Myrskyä.
Jatkosodassa kaikkiaan 15 Myrskyä teki yhteensä 68 sotalentoa, joista toisessa käytiin ratkaisematon ilmataistelu Jak-7-hävittäjää vastaan. Kahdella muulla Myrskyllä vaurioitettiin ilmataistelussa kahta venäläistä hävittäjää, jotka molemmat tuhoutuivat laskussa. Kuusi Myrskyä teki pommituslennon 3. syyskuuta 1944 oletettua komentokeskusta vastaan.
Lapin sodassa kuusi Myrskyä teki 2.–23. marraskuuta 1944 yhteenä 13 sotalentoa, jotka olivat kaikki tiedustelutehtäviä.
Kaikkiaan Myrskyjä valmistui 51 kappaletta, ja niillä lennettiin hieman yli 3 000 tuntia. Hävittäjälaivueet 11 ja 13 varastoivat koneensa sodan jälkeen.
Myrskyä pidettiin miellyttävänä lentää ja sen rullaus- ja maakäsittelyominaisuudet olivat leveän laskutelineen ansiosta myös hyvät. Se oli nopea ja riittävän ketterä, että sillä saattoi taistella kaartotaistelua uusimpien venäläiskoneidenkin kanssa. Sen pahimmaksi viholliseksi osoittautui lopulta Suomen sää, kun Lapin sodassa ei ollut lentokonesuojia. Pakon sanelemat kompromissit koneen materiaalivalinnoissa kostautuivat erityisesti liiman heikkona laatuna. Liimauksista oli vaikea tehdä tasalaatuisia ja ne eivät kestäneet sateista syksyä, koneiden säilyttämistä ulkona tai varastoimista kylmissä tiloissa. Liitokset aukeilivat ja niitä jouduttiin vahvistamaan ruuveilla tai jopa nauloilla.
Vuosina 1943–1947 kymmenen Myrskyä tuhoutui onnettomuuksissa, joissa kuoli neljä lentäjää. Myrskyjen käyttö lopetettiin toukokuussa 1947 yhden koneen hajottua ilmassa. Viimeisen lentonsa Myrsky lensi helmikuussa 1948. Lentotunteja tuli yhteensä 3 051. Onnettomuuden jälkeen oli todettu ettei koneita kannata sisällyttää Pariisin rauhansopimuksessa määriteltyyn 60:n hävittäjän joukkoon, kun jo yksin Messerschmitt 109 -koneita oli Suomella satakunta, ja koneet romutettiin 1952–1953. 1949 alkaen käyttökelpoisia osia oli jo alettu purkaa Valmet Vihuria varten. Vain yksi kone jäi jäljelle Kauhavan kentälle, kunnes vuonna 1965 kentän johtaja päätti, että kenttä siivotaan.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&08.03500008,35 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.&&&&0011,00 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.&&&&003,00 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&018.&&&&0018,00 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02340.&&&&002 340 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&03213.&&&&003 213 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Pratt & Whitney R-1830-SC3G -14-sylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0794.&&&&00794 kW (&&&&&&&&&&&01065.&&&&001 065 hv)
Potkuri: kaksilapainen Hamilton Standard DWG No 35 B2-2
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0470.&&&&00470 km/h (pinnassa), 535 km/h 4 000 metrissä
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0650.&&&&00650 km (sisäisillä säiliöillä), 1010 km (lisäsäiliöllä)
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&09500.&&&&009 500 m
Nousuaika: 10 min 6 000 metriin
Aseistus
4 × 12,7 mm LKk/42-konekivääriä
2 × 100 kg pommia