stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ahvenanmaalaiset
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ahvenanmaalaiset Wikimedia Commonsissa
| n k Suomen väestöryhmät |
| --- | --- |
Suomalaisten heimot:  hämäläiset  karjalaiset  lappalaiset  pohjalaiset  savolaiset  varsinaissuomalaiset  inkeriläiset 
Perinteiset kulttuuriset vähemmistöt:  juutalaiset  karjalaiset  romanit  saamelaiset  suomenruotsalaiset (ahvenanmaalaiset)  tataarit  vanhavenäläiset 
Muita etnisiä ryhmiä:  afrosuomalaiset  englantilaiset  intialaiset  irakilaiset  italialaiset  kiinalaiset  kosovolaiset  kurdit  latvialaiset  persialaiset  romanialaiset  saksalaiset  somalit  sveitsiläiset  thaimaalaiset  turkkilaiset  ukrainalaiset  unkarilaiset  venäläiset  vietnamilaiset  virolaiset 
Katso myös:  maahanmuuttajat Suomessa 
Häät Jomalassa
Eino O. Ahonen

| Eino Ahonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Eino Olli Ahonen
Syntynyt: 29. tammikuuta 1914 Nilsiä
Kuollut: 13. marraskuuta 1977 (63 vuotta) Kotka
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  saarnaaja, kirjailija
Uskonnollinen kanta:  helluntaiherätys
Toimittaja
Maa:  Suomi
Media:  lehdistö
Lehti:   Ristin Voitto (1971–1977)  Kultalyhde (1962–1977) 
Eino Olli Ahonen (29. tammikuuta 1914 Nilsiä – 13. marraskuuta 1977 Kotka)  oli suomalainen helluntailainen saarnaaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria

Eino Ahonen syntyi Nilsiässä 29. tammikuuta 1914 Olli ja Hilda Ahoselle. Isä toivoi vanhimmasta pojastaan pappia, ja antoi sen vuoksi Einolle hyvän mahdollisuuden koulunkäyntiin.
Eino Ahonen oppi lukemaan jo 5-vuotiaana. Silloin Ahonen luki ahkerasti Raamattua ja kävi myös ahkerasti pyhäkoulussa. Äiti opetti hänelle hengellisiä lauluja ja virsiä. Oppikouluun päästyään Ahonen menetti kiinnostuksensa hengellisiä asioita kohtaan.
Useita Eino Ahosen omaisia oli kuollut, ja hänen äitinsä kuolema sai hänet miettimään iäisyysasioita ja omaa kohtaloaan. Vuonna 1928, Eino Ahosen ollessa 14-vuotias, hänen siskonsa pyysi häntä mukaan Kuopion Elim-seurakunnan herätyskokoukseen VPK:n talolle. Siellä Eino Ahonen kuunteli hengellisiä lauluja ja voimakkaita todistuspuheita, jotka tekivät häneen voimakkaan vaikutuksen. Puhujana tuossa tilaisuudessa oli 24-vuotias William Uotinen. Siellä Ahonen koki uskoontulemisen. Sen jälkeen hän teki parannuksen synneistään. Kahden kuukauden päästä Eino Ahonen täyttyi Pyhällä Hengellä. Kesäkuussa 1929 hän meni kasteelle helluntaiseurakunnassa, tehden sen vastoin isänsä tahtoa, minkä vuoksi hän joutui jättämään kotinsa.
Seurakunnan tehtävissä

Uskoontulonsa jälkeen Eino Ahonen oli mukana pyhäkoulutyössä saarnaaja Vilho Soinisen ja myöhemmin myös Lauri Heimosen kanssa. Hän lauloi kuorossa, todisti kokouksissa uskostaan ja rukoili pelastusta etsivien puolesta. Työkseen Ahonen toimi myyjänä lihakaupassa. Maaliskuussa 1934 Eino Ahonen tahtoi mukaan evankeliumin julistustyöhön;  hän tapasi samana päivänä Vilho Soinisen ja Niilo Heimosen, jotka kannustivat  Ahosta lähtemään evankelistaksi.
Vuonna 1934 Ahonen kierteli saarnaaja Niilo Heimosen kanssa Savossa pitäen hengellisiä tilaisuuksia, joissa he yhdessä soittivat kitaraa ja julistivat evankeliumia. Tämän jälkeen hän toimi lyhyitä aikoja Kuopion ja Hämeenlinnan helluntaiseurakunnan palveluksessa vuonna 1935. Samana vuonna Eino Ahonen siirtyi Kotkaan Vilho Soinisen sijaiseksi Siion-seurakunnan kutsumana.
Eino Ahonen vihittiin avioliittoon seurakunnan rukoushuoneessa 16. heinäkuuta 1938 Toini Aliisa Rissasen kanssa.
Toukokuussa 1939 Ahonen joutui keuhkosairauden vuoksi Tarinaharjun parantolaan puolen vuoden ajaksi. Hän ja kaikki muut potilaat evakuoitiin ja kotiutettiin talvisodan puhjettua, koska sairaala muutettiin sotilassairaalaksi. Ahonen toimi jatkosodan aikana ilmasuojelumiehenä.
Ahonen oli Kotkan Eelim-seurakunnan saarnaajana 28 vuotta vuosina 1935–1954 ja 1962–1971.
Hän osallistui 16.–18. kesäkuuta 1943 Jyväskylän Siion-temppelissä pidettyyn Helluntaiherätyksen veljeskokoukseen. Kokouksessa perustettiin evankelioimislähetyskassa, keskusteltiin kirjallisuuden ja lehtien kustannustoiminnasta, sekä ulkolähetystoiminnasta.
Ahonen toimi Paimion raamattuopiston johtokunnan puheenjohtajana 19.8.1952 pidetystä ensimmäisestä kokouksesta lähtien.
Ahonen oli Kouvolan Helluntaiseurakunnan saarnajana usean vuoden ajan 1955 tammikuun alusta alkaen. Hän matkusti useita kertoja viikossa junalla Kotkasta Kouvolaan kokouksia pitämään.
Seurakunnan tehtävissä > Lähetystyössä

Ahonen matkusti Amerikkaan vuonna 1956, ja piti aluksi kokouksia siirtolaisten "haaleissa" kirkoissa ja metsäkämpissä Kanadan suurten järvien suomalaisalueilla ja siirtyi sitten länsirannikolle.
Ahonen lähti 9. heinäkuuta 1960 pitkälle lähetysmatkalle, jonka ensimmäinen määränpää oli Amerikka. Siellä hän piti useita kokouksia ja poikkesi myös Los Angelesiin, jossa kävi Azusa-kadulla. Sitten Ahonen matkusti Havaijille ja Fidži-saarten kautta Australiaan, sieltä edelleen Singaporeen ja Bangkokiin. Thaimaassa Ahonen tutustui Helluntaiherätyksen lähetystyöhön, ja opetti paikallisessa raamattukoulussa viiden viikon ajan.
Sitten Ahonen matkusti Hongkongin kautta Taiwanille. Albert Wirkkala ja Ahonen tutustuivat kaikkiin suomalaisten lähetysalueisiin. Sen jälkeen Eino Ahonen kävi Japanissa, Burmassa ja Intiassa. Intian-matkastaan Ahonen kertoo kirjoittamassaan kirjassa Ja Ganges soitteli univirttä. Intiasta he matkustivat Libanonin ja Israelin kautta takaisin Suomeen. Israeliin he tutustuivat Maire ja Kaarlo Syvännön seurassa.
Seurakunnan tehtävissä > Toimittajana

Eino Ahonen toimi Kultalyhde-nimisen joululehden päätoimittajana 1962–1977.
1970-luvulla Eino Ahonen kärsi sydänsairaudesta, minkä vuoksi hän luopui Kotkan helluntaiseurakunnan pastorin työstä. Vuosina 1971–1977 Eino Ahonen toimi helluntaiherätyksen Ristin Voitto -viikkolehden päätoimittajana.
Eino Ahonen menehtyi sydänkohtaukseen kotonaan Kotkassa 13. marraskuuta 1977.
Kirjallisuutta

Ihmeellinen vyö (1944, 2 p. 1965)
Herdegossen som blev konung (1945)
Onnea etsimässä (1945)
Gjetergutten som ble konge (1946)
Gennesaretin ihme (1954)
Onnea etsimässä (1957)
Ketunraudat sekä muita opettavia kertomuksia  (1961)
- ja Ganges soitteli univirttä ... (1962)
Matti maailmalla  (1962)
Martin i vida världen (1964)
Armahtajan edessä (1965)
Arvaamatonta Afrikkaa
Paimenpojasta kuninkaaksi
Satamiljoonaa markkaa
Kaste uudessa testamentissa
Saamelainen ilmastoneuvosto

Saamelaisen ilmastoneuvoston logo
Saamelainen ilmastoneuvosto (pohjoissaameksi Sámi dálkkádatráđđi, inarinsaameksi Sämmilâš šoŋŋâdâhrääđi, koltansaameksi Sääʹm äimmõs-suåvtõs) on Suomen valtioneuvoston 24. elokuuta 2023 asettama, ilmastolakiin (423/2022) perustuva riippumaton asiantuntijaelin, jonka tarkoituksena on tuoda saamelaisten tietopohja ja näkökulmat osaksi Suomen ilmastopolitiikan valmistelua.
Saamelainen ilmastoneuvosto koostuu 6 tutkijajäsenestä ja 6 saamelaisen perinteisen tiedon haltijasta. Puheenjohtaja on tutkijatohtori Klemetti Näkkäläjärvi Oulun yliopistosta. Ilmastoneuvoston tehtävänä on tuottaa tietoa ilmastonmuutoksesta saamelaiskulttuurin näkökulmasta viranomaisille ja saamelaisyhteisölle päätöksentekoa varten sekä lisätä tietoisuutta ilmastonmuutoksen vaikutuksista saamelaiskulttuurille. Saamelainen ilmastoneuvosto edistää tieteen ja saamelaiseen perinteisen tiedon välistä vuorovaikutusta. Ilmastoneuvoston toiminta ja julkaisut perustuvat tutkittuun tietoon ja saamelaiseen perinteiseen tietoon. Neuvoston toimikausi on 4 vuotta ja toimintaa rahoittaa ympäristöministeriö. Saamelaisen ilmastoneuvoston sihteeristö sijaitsee Oulun yliopistossa.
Jäsenet

puheenjohtaja Klemetti Näkkäläjärvi, Oulun yliopisto
varapuheenjohtaja Petra B. Magga-Vars, saamelaisen perinteisen tiedon haltija
Hilppa Gregow, Ilmatieteen laitos
Esko Aikio, saamelaisen perinteisen tiedon haltija
Kati Kulovesi, Suomen ilmastopaneeli (4. heinäkuuta 2024 asti Markku Ollikainen)
Antti-Oula Juuso, saamelaisen perinteisen tiedon haltija
Rauna Kuokkanen, Lapin yliopisto
Jarno Mäki, saamelaisen perinteisen tiedon haltija (4. heinäkuuta 2024 asti Raija Lehtola)
Päivi Meriläinen, Terveyden ja hyvinvoinnin laitos
Tuomas Semenoff, saamelaisen perinteisen tiedon haltija
Henni Ylänne, Itä-Suomen yliopisto
Jussa Seurujärvi, saamelaisen perinteisen tiedon haltija
Gallona

Gallona (lyhennettynä gal) on brittiläisen järjestelmän tilavuusmitta, jota nykyisinkin käytetään yleisesti muun muassa öljyn ja polttoaineen mittayksikkönä Yhdysvalloissa. Eri maissa gallonan tilavuus on aikojen kuluessa vaihdellut.
Yhdysvaltalainen bensagallona jossa merkinnät "U.S. Gallon", brittiläinen gallona, ja litroina
1 nestegallona (USA) = 3,785 411 784 litraa
1 gallona (Iso-Britannia) = 4,54609 litraa
1 kuiva gallona (USA) = 4,404 883 770 86 litraa
Kuiva gallona tarkoitti alun perin lieriötä, jonka korkeus oli 6 ja halkaisija 7 tuumaa,lähde? mutta kuningatar Annan valtakaudella, vuodesta 1206lähde? laskentatavaksi otettiin 11 × 7 × 3 tuumaa.  Tämä vastaa Yhdysvalloissa nykyisin käytössä olevaa nestegallonaa, jonka mukaan gallona on 231 kuutiotuumaa. Kuivien aineiden gallona taas on 1⁄8 bushelia, ja 1 bushel on määritelmän mukaan 2 150,42 kuutiotuumaa.
Brittiläinen gallona sen sijaan vastaa nykyisin 10 vesipaunan tilavuutta.
Koska nykyisin on määritelty, että yksi jaardi on tarkalleen 0,9144 metriä ja yksi tuuma 1⁄36 jaardia, ovat myös yllä ilmoitetut yhdysvaltalaisen gallonan (sekä kuivien aineiden että nesteiden) suuruudet litroina tarkkoja.
Sana gallona tarkoittaa arkikielessä myös noin neljän litran nestesäiliötä.
Juha Ahvio

Juha Ahvio (s. 1968) on konservatiivista kristillisyyttä edustavan Patmos Lähetyssäätiön tutkimusjohtaja ja poliittis-uskonnollisista aiheista kirjoittava kirjailija. Hän on myös oikeistokonservatiivisen Oikean Median blogisti. Ahvio on koulutukseltaan teologian tohtori (2005) ja hän on myös Helsingin yliopiston dogmatiikan dosentti.
Näkemyksiä

Ahviota on luonnehdittu arvokonservatiiviksi. Hän on kertonut, ettei hänen mielestään ihmisen toiminnalla ole osaa ilmastonmuutoksessa. Ahvio on kirjoittanut useita maahanmuuttoa, vasemmistolaisuutta, vihreää aatetta, tasa-arvoista avioliittolakia ja vihapuhekäsitettä voimakkaasti kritisoivia kirjoja. Hän on myös 1990-luvulta asti julkaissut muita poliittisia ja uskonnollisia aiheita käsitteleviä äänitteitä. Ahvio on myös kritisoinut suomalaista hyvinvointiyhteiskuntaa väittämällä, että "Hyvinvointivaltioyhteiskunta passivoi ja luo riippuvuutta. Pohjoismainen hyvinvointiyhteiskunta on myös käytännössä tuhonnut perinteisen perheen ja paikalliset yhteisöt yhteiskunnan perusyksikköinä.".
Arvioita

Politiikan tutkija Jiri Nieminen on analysoinut Ahvion kirjoituksia ja esittää Ahvion edustavan mielipiteiltään Yhdysvaltain kristillistä oikeistoa sekä arvostelee Ahviota myös salaliittoteorioiden levittämisestä. Professori Risto Saarisen mukaan "Ahvio yhdistää siekailematta perussuomalaisen etnosentristisen kansallismielisyyden ja konservatiivisen kristillisyyden".
Teokset

Nykyisen amerikkalaisen tunnustuksellisen reformoidun uskon puolustuksen (apologetiikan) teologinen tieto-oppi. Väitöskirja. Helsingin yliopisto, 2005
Kristuksen kuninkuus ja uuden maailman eetos: reformoidun teologian historia Amerikassa 1600-luvulta nykypäivään. Luther-Agricola-seura, 2006 (Helsingin yliopiston systemaattisen teologian laitoksen julkaisuja, ISSN 0359-3649, 20.). ISBN 951-9047-96-4. ISBN 978-951-9047-96-6
Modernin evankelikaalisen teologian epistemologia, teoksessa Reformoitu Raamattu: Näkökulmia evankelikalismin teologiaan, toim. Timo Eskola. Suomen teologinen instituutti, 2007. ISBN 978-952-9857-19-7
Heidelbergin katekismus: Historiallinen ja teologinen johdanto reformoituun uskonoppiin sekä katekismuksen tekstin käännös. Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 2009 (Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja, ISSN 0356-9349, 262.) ISBN 978-952-9791-76-7
Minne menet, Suomi?. Kuva ja sana, 2011. ISBN 978-951-585-247-2
Minne menet, Suomen Siion?. Kuva ja Sana, 2012. ISBN 978-951-585-264-9
Sukupuolineutraali avioliitto - miksi ei?: seksuaalinen tasa-arvo, sukupuolineutraali avioliitto ja Raamattu. Kuva ja Sana, 2012. ISBN 978-951-585-261-8
Miten tähän on tultu?: seksuaalivallankumouksen kulttuurimarxilaiset juuret. Kuva ja Sana, 2013. ISBN 978-951-585-278-6
Avioliitto ja perhe: Jumalan paras ihmiselle. Kuva ja sana, 2013. ISBN 978-951-585-283-0
Venäjän karhu heräsi: herääkö Suomi? Kuva ja Sana, 2014. ISBN 978-951-585-295-3
Johdatus Raamatun syntyhistoriaan. Osa 1. Kuva ja Sana 2015. ISBN 978-951-585-313-4
Johdatus Raamatun syntyhistoriaan. Osa 2. Kuva ja Sana 2018. ISBN 978-951-585-345-5
Eurooppa ja Suomi islamisoituvat. Kuva ja Sana, 2015. ISBN 978-951-585-302-8
Avoimet rajat ja maahanmuutto: Euroopan ja Suomen itsemurha?. Kuva ja Sana, 2016. ISBN 978-951-585-319-6
Koraanin Allah vai Raamatun Jumala?, Juha Ahvio ja Timo Keskitalo. Kuva ja Sana, 2016. ISBN 978-951-585-324-0
Vaarallinen vihreä valhe. Kuva ja Sana, 2017. ISBN 978-951-585-333-2
Sananvapaus uhattuna Suomessa: vihapuhe, ihmisoikeudet ja media. Kuva ja Sana 2018. ISBN 978-951-585-351-6
Kristittynä Suomessa: miten olla, elää ja toimia?. Kuva ja Sana 2019. ISBN 978-951-585-355-4
Koronavirus, globalismi ja pedon merkki. Kuva ja Sana 2020. ISBN 978-951-585-358-5
Black Lives Matter, Vale valkoisesta Jeesuksesta ja Elokapina. Kuva ja Sana 2020. ISBN 978-951-585-360-8
Johdatus kristilliseen dogmatiikkaan. Kuva ja Sana 2022. ISBN 978-951-585-363-9
François Tombalbaye

| François Tombalbaye |
| --- | --- |
 1959
Tšadin valtionpäämies
 1960–1975  
Seuraaja:  Félix Malloum
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1918
Kuollut: 13. huhtikuuta 1975
Tiedot
Etnisyys:  sara
 Nimikirjoitus
François (Ngarta) Tombalbaye (15. kesäkuuta 1918 − 13. huhtikuuta 1975) oli Tšadin ensimmäinen presidentti. Hän johti maan itsenäisyyteen 11. elokuuta 1960, ja hänet surmattiin vallankaappauksessa 13. huhtikuuta 1975.
Elämä ja ura > Varhaiset vuodet

Tombalbaye syntyi Ranskan Tšadin eteläosassa Bessadan kylässä lähellä Koumaran kaupunkia. Hän oli etniseltä taustaltaan sara. Hänen isänsä oli varakas kauppias, joten perhe pystyi maksamaan Tombalbayeen koulutuksen. Hän kävi ensin paikallista protestanttisten lähetyssaarnaajien ylläpitämää koulua ja jatkoi sitten opintoja Brazzavillessa, silloisen Ranskan Keski-Afrikan pääkaupungissa. Tombalbayeesta tuli opettaja, joka opetti protestanttisten lähetyssaarnaajien kouluissa Sarhissa, N’Djamenassa, Koumrassa ja Kyabéssa.
Vuonna 1946 Tšadista oli tullut Ranskan alusmaa ja tšadilaisista Ranskan kansalaisia. Maalla oli oma paikallinen parlamentti, jonka valta oli rajattua. Paikallisia alettiin kouluttaa hallintotehtäviin vasta 1955. Maata hallitseva puolue oli Union Démocratique Tchadienne (UDT), jota hallitsivat eurooppalaiset ja Ranskan intressit. Sitä vastustamaan perustettiin Parti Progressiste Tchadien (PPT), jonka paikallisen alajaoston Tombalbaye perusti vuonna 1946 Sarhissa. Ranskalainen hallinto erotti Tombalbayeen opettajan työstä poliittisen aktivismin vuoksi vuonna 1949 ja hän hankki elantonsa tiilikauppiaana.
Elämä ja ura > Nousu valtaan ja Tšadin itsenäistyminen

Tombalbaye jatkoi poliittista toimintaansa ja johti PPT:n sanomalehteä AEF Nouvellea, jonka ranskalainen hallinto kielsi. Vuonna 1952 hänet valittiin paikallishallintoon ja 1957 Ranskan Keski-Afrikan parlamenttiin. Vuonna 1957 PPT-puolueen perustaja Gabriel Lisette menetti valtansa ja Tombalbaye miehitti puolueen johtovirat omilla tukijoillaan Sarhin alueelta.
Tšad julistautui autonomiseksi 1957 Ranskan kolmannen tasavallan kriisin myötä. Vuonna 1959 maassa oli neljä hallitusta, joista viimeisen pääministeriksi tuli Tombalbaye. Hänen valtaannousuaan on nimitetty ”sähkösanomakaappaukseksi”. Entinen pääministeri Gabriel Lisette oli vierailulla Israelissa, kun Tombalbaye lähetti hänelle sähkösanoman, jossa Lisetteä kiellettiin palaamasta Tšadiin. Yritykset yhdistää Tšad kolmen muun entisen siirtomaan kanssa epäonnistuivat ja maa itsenäistyi 11. elokuuta 1960. Syntyneeseen uuteen valtioon jäi Ranskan hallinnon jäljiltä syviä jakolinjoja. Kolonialistinen hallinto ei ollut pyrkinyt luomaan yhtenäistä tšadilaista identiteettiä. Sen hallinto oli ollut tärkein maata koossapitävä voima.
Elämä ja ura > Kohti yksinvaltiutta

Itsenäistynyttä Tšadia johti Tombalbaye, joka osoitti taipumuksensa itsevaltiuteen. Vuonna 1962 maassa otettiin käyttöön yksipuoluejärjestelmä huolimatta maan pohjoisosan edustajien vastalauseista. Pohjoisen poliitikkoja pidätettiin, etenkin syyskuun 1963 Fort-Lamyn ja Salamatin mellakoiden jälkeen. Tombalbaye hajotti kansalliskokouksen. Kesäkuussa 1964 koottu uusi parlamentti antoi Tombalbayelle oikeuden nimittää kaikki hallitsevan puolueen PPT:n eli käytännössä Tšadin johtajat. Tombalbaye perusti erikoistuomioistuimen, joka antoi hänen poliittisille vastustajilleen vankilatuomioita. Maata hallitsivat käytännössä Tombalbayeen nimittämät sarat.
Ranskalaisia viranomaisia korvattiin valtionhallinnossa ja ranskalaisten joukkojen tilalle perustettiin Tšadin kansallinen armeija. Vuonna 1964 määrättiin ylimääräinen vero ”kansallisen lainan” varjolla. Eräillä paikoilla veroa kerättiin kolme kertaa määrätty summa. Pohjoisessa kasvoi epäluulo uutta hallintoa kohtaan. Suurin osa koulutetusta ja ranskaa puhuvasta väestöstä ja siten uudesta eliitistä tuli maan eteläosasta. Uusi hallinto oli ranskalaisiin verrattuna kokematonta ja korruptio näytti hallitsemattomalta.
Elämä ja ura > Ensimmäiset kapinaliikkeet

Ensimmäinen merkittävä kapina syttyi 1965 pääasiassa paikallishallinnon kelvottomuuden vuoksi. Maan keskiosan mustat muslimit nousivat veronkeräykseen lähetettyjä virkamiehiä ja sotilaita vastaan. Hallituksen joukot tulittivat mellakoitsijoita Mangalinessa.Vuonna 1966 perustettiin organisoitunut vastarintajärjestö Front  Nationale de Liberation du Tchad (FROLINAT). Sen pääsihteeri Ibrahima Abatcha muutti Pohjois-Koreassa koulutettuine joukkoineen talonpoikaiskapinan vallankumousliikkeeksi. FROLINATin johtajia koulutettiin myös Libyassa. Abatcha kuitenkin kuoli taistelussa hallituksen joukkojen kanssa ja liike hajosi.
Tombalbayen uudistustoimet pysähtyivät äkillisesti elokuussa 1971, kun hän väitti kukistaneensa Libyan Gaddafin tukeman kapinan. Hän katkaisi suhteet Libyaan ja antoi Gaddafin vastustajien perustaa leirinsä Tšadiin. Vastineeksi Gaddafi tunnusti Tombalbayea vastaan taistelleen FROLINATin ja antoi sille julkisesti luvan perustaa tukikohtansa Libyaan. Kesäkuussa 1972 Tšadin viranomaiset vangitsivat Libyassa koulutetun sabotööriryhmän, joka salakuljetti räjähteitä ja aseita Tšadin pääkaupunkiin. Seurauksena Tombalbaye pidätti noin tuhat epäiltyä ”valtion vihollista”. Parantaakseen suhteita arabimaihin Tombalbaye katkaisi syyskuussa 1972 suhteet Israeliin. Hän solmi samana vuonna liittosopimuksen Libyan kanssa ja sai lainaa arabimailta. Tšad erosi myös ranskankielisten maiden OCAMM-järjestöstä.
Elämä ja ura > Afrikkalaistamiskampanja

1970-luvun alussa Tombalbaye seurasi Mobutu Sese Sekon esimerkkiä ja aloitti ”authenticité”-kampanja, jolla Tšad pyrittiin afrikkalaistamaan. Maan pääkaupunki Fort-Lamy nimettiin uudelleen N'Djamenaksi, Fort-Archambault Sarhiksi ja Tombalbaye itse otti etunimen Ngarta. Myös virkamiehet määrättiin käyttämään alkuperäisnimiä. Tombalbaye hylkäsi kristinuskon. Ranskalaisia lähetyssaarnaajia karkotettiin maasta ja Tšadin kristinuskon johtohahmoja vangittiin ja teloitettiin.
Tombalbayen afrikkalaistamispolitiikkaan kuuluivat myös sara-kansan yondo-riitit, jotka määrättiin pakollisiksi kaikille 16–60-vuotialle saroille ja ei-muslimeille, jotka pyrkivät valtion virkoihin. Niihin kuului viikkojen selviytyminen luonnon armoilla erämaassa ja kivulias fyysinen ja henkinen kidutus. Vastustajat pitivät riittejä ei-kristillisinä, eivätkä ne olleet edes koko sara-kansalle tuttuja, vaan olivat lähtöisin vain yhdeltä sarojen aliheimolta. Etenkin kaupunkilaiset ja nuoret vastustivat riittejä.
Elämä ja ura > Vastarinta Tombalbayeaa kohtaan vahvistuu

Tombalbayen vastustus kasvoi pitkin 1970-lukua, eikä se rajoittunut pelkästään kapinallisryhmiin. 1970-luvulla Tšadissa oli vakavia kuivuusjaksoja ja nälänhätää. Tombalbayen hallinto ei auttanut tšadilaisia. Kun hallitusta vastaan taistelleet sissijoukot etenivät maan sisäosiin Tombalbaye haki syyllisiä omasta johdostaan ja teloitti useita PPT-puolueen ja armeijan johtajia. Ranskalaiset neuvonantajat huomasivat jo 1970-luvun alussa armeijan piirissä vastarintaa. Heidän neuvojensa mukaan armeijan komentaja otettiin mukaan puoluejohtoon. Tombalbaye pidätti kesäkuussa 1973 armeijan komentajan Félix Malloumin koska luultavasti epäili tämän pitävän yhteyttä kapinallisjohtaja Hissène Habréen. Saman kohtalon kokivat PPT:n naisten siiven puheenjohtaja ja useat etelän poliitikot. Heitä syytettiin eläinten uhraamisesta. Tombalbaye hajotti PPT-puolueen ja korvasi sen uudella MNRCS-puolueella. Epäluulo armeijaan näkyi eri tavoilla, kuten joidenkin yksikköjen suosimisena. Tombalbaye palkkasi marokkolaisia henkilökohtaiseen vartiostoonsa. Vaikka armeija olikin isompi kuin gendarmerie, kansalliskaarti ja paimentolaiskaarti (Garde Nationale et Nomade) kasvoivat sitä suuremmaksi.
Elämä ja ura > Kuolema

Maaliskuussa 1975 Tombalbaye määräsi lisää pidätyksiä asevoimissa. Armeija oli kuitenkin saanut tarpeekseen. 13. huhtikuuta 1975 kenraali Félix Malloumin johtamat kapinalliset surmasivat Tombalbayen ja hautasivat tämän salassa.
François Tombalbaye ja Israelin pääministeri Levi Eshkol Israelissa 30. syyskuuta 1965.
Ahvenjärvi (Ylitornio, Törmäsjärvi)

| Ahvenjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Ylitornio
Koordinaatit:  66°21′42″N, 24°15′40″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Ahvenjoki 
Järvinumero:  67.999.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  110,5 m  
Rantaviiva:  6,10026 km  
Pinta-ala:  1,76164 km²   
Tilavuus:  0,00065480779 km³ 
Keskisyvyys:  0,37 m  
Suurin syvyys:  0,89 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiAhvenjärvi 
Ahvenjärvi  on Lapissa Ylitorniolla Törmäsjärven kylän lähellä sijaitseva järvi. Se on valtakunnallisesti arvokas lintujärvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 176 hehtaaria eli 1,8 neliökilometriä, se on 1,7 kilometriä pitkä ja 1,6 kilometriä leveä. Se sijaitsee Ahvenrovan eteläpuolella, eikä sillä ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 654 800 kuutiometriä;  keskisyvyys on 0,4 metriä ja suurin syvyys 0,9 metriä. Rantaviivan pituus on 6,1 kilometriä, rannat ovat pääosin soistunutta ruohikkoa. Pohjoisrannan ohi kulkee seututie 930.
Luontoarvoja

Järvi sisältyy Natura 2000-ohjelmaan kuuluvaan Ahvenjärvi-Lehdonjärvi- luonnonsuojelualueeseen (FI1302108). Suojelualueen pinta-ala on 280 hehtaaria, johon sisältyy myös viereinen Lehdonjärvi. Ahvenjärven mataluuteen on vaikuttanut menneisyydessä suoritettu järvenlasku. Pääosan suojelualueesta muodostaa itse järvien vesialueet, mutta suojeltuja ovat myös järvien rantametsät. Järvet ovat valtakunnallisesti arvokkaita lintujärviä ja suojelupäätös on tehty luonnonsuojelulain puitteissa vuonna 1998. Järvet ovat matalia humusjärviä, joita ympäröivät mäntymetsät ja rämeet sekä pensaikko- ja saraniittyvyöhykkeet. Järvikorte on silmiinpistävä valtalaji. Ahvenjärven rannat ovat sarakkoista luhtaa, jonka leveys on muutamasta kymmenenstä metristä pariin sataan metriin. Sarat ovat avoimia ja pensaattomia. Järven vesikasvillisuus on runsasta, mutta lajistoltaan yksipuolista. Järven vesi sisältää runsaasti humusta ja rautaa, minkä vuoksi vedenväri on ruskeaa. Humuksesta huolimatta vesi on kirkasta.
Järvien yhteinen linnusto on melko monipuolinen ja sen lajistoon kuuluu sekä eteläisiä että pohjoisia lajeja. Maininnan arvoisia ovat ja korkeintaan viitenä parina pesivät laulujoutsen, jouhisorsa, uivelo, vesipääsky, mustakurkku-uikku, ruskosuohaukka, sinisuohaukka, nuolihaukka, pikkulokki, naurulokki, kalatiira, kuikka, sekä liro. Suurempia jopa 50 pesintäparin lintuyhdyskuntia voivat muodostaa tavi, haapana, tukkasotka ja telkkä. Lintuja voi seurata pohjoisrannalle tien läheisyyteen rakennetusta lintutornista.