stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James Clavell
Aasia-saaga

Julkaistuaan Kuningasrotan vuonna 1962 Clavell palasi romaanien pariin teoksella Tai-Pan vuonna 1966. Tai-Pan sijoittuu Hongkongin perustamisaikoihin 1840-luvulle. Sama romaanin kaava toistuu Clavellin myöhemmissä romaaneissa, jotka sisältävät paljon hahmoja ja jännittävästi toisiinsa kietoutuvia juonia. Yhden romaanin hahmot ja suvut esiintyvät usein toisissa romaaneissa, joskin aikaeroa saattaa olla jopa 400 vuotta. Monet romaanit seuraavat Struanien kauppayhtiön historiaa; se perustuu oikeaan yritykseen Jardine Mathesoniin.
Nämä toisiinsa liittyvät romaanit tunnettiin virallisesti Aasia-saagana. Kirjoja yhteen sitova juoni on läntisen ja aasialaisen sivilisaation kohtaaminen löytöretkien aikana ja nykyaikaan asti.
Clavellia pidetään yhtenä ensimmäisistä länsimaalaisista kirjailijoista, jotka kuvasivat aasialaisia sellaisina, jollaisina nämä näkevät itsensä sen sijaan, että heitä tarkasteltaisiin länsimaalaisten näkökulmasta. Clavellia pidetään usein monikulttuurisuuden esikuvana. Hän oli kulttuurirelativisti ja ihaili aasialaista kulttuuria sen omien saavutusten pohjalta, ei länsimaalaisten linssien läpi tarkasteltuna. Clavell viittasi usein siihen, että lännellä on paljon opittavaa idästä.
Clavellin päähenkilöt ovat usein länsimaalaisia (enimmäkseen skotlantilaisia), jotka ovat saapuneet Aasiaan kaupallisissa asioissa. Clavell uskoi kansakuntien välisen vapaan kaupan hyötyihin ja näki vapaan kaupan tehokkaana ja rakentavana keinona lähentää eri kulttuureja sitomalla niiden intressit yhteen. Voidaan sanoa, että Clavellin romaanien todelliset päähenkilöt eivät ole henkilöhahmoja vaan aika ja paikka; henkilöhahmot ovat kangas, jolle Clavell kuvaa kulttuurin.
Clavellin tuotanto > Suomennetut romaanit

”Aasia-saagaan” kuuluvat romaanit Gai-jin, Kuningasrotta, Noble House, Pyörretuuli, Shōgun ja Tai-Pan.
Gai-Jin (Otava 1993) (Gai-Jin)
Kuningasrotta (Gummerus 1965) (King Rat)
Noble House (Otava 1985) (Noble House)
Pomp-O-moto (Otava 1986) (Thrump-O-moto)
Pyörretuuli (Otava, 1987) (Whirlwind)
Shōgun (Otava 1982) (Shōgun)
Tai-Pan (Otava 1983) (Tai-Pan)
Clavellin tuotanto > Elokuvakäsikirjoitukset

The Fly (1958)
Watusi (1959)
Five Gates to Hell (1959) (myös ohjannut)
Walk Like a Dragon (1960) (myös ohjannut)
The Great Escape (1963)
633 Squadron (1964)
The Satan Bug (1965)
To Sir, With Love (1966)
The Sweet and the Bitter (1967) (myös ohjannut)
Wheres Jack (1968)
The Last Valley (1970) (myös ohjannut)
Shogun - minitelevisiosarja (1980)
Shogun - elokuva (1981)
Noble House - minitelevisiosarja (1988)
Aiheesta muualla

New publication with private photos of the shooting & documents of 2nd unit cameraman Walter Riml
Photos of the filming The Great Escape, Steve McQueen on the set  (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
King (kappale)

| ”King” Years & Years |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Communion
 Äänitetty : 2014
 Julkaistu: 10. helmikuuta 2015
 Formaatti: digitaalinen lataus
 Tuottaja(t): Andy Smith, Years & Years
 Tyylilaji: dance-pop, synthpop, house
 Kesto: 03.35
 Levy-yhtiö: Polydor Records, Interscope Records
Years & Yearsin muut singlet
| ”Desire” 2014 | ”King” 2015 | ”Shine” 2015 |
King on brittiläisen synthpop-yhtyeen Years & Yearsin musiikkikappale. Sen julkaisivat Polydor Records ja Interscope Records yhtyeen Communion-debyyttistudioalbumin neljäntenä singlenä 10. helmikuuta 2015. Kappaleen ovat sanoittaneet Michael Thomas Goldsworthy, Mark Ralph, Andrew Smith, Oliver Alexander Thornton sekä Resul Emre Turkmen ja sen tuottivat Andy Smith sekä Years & Years. Kappaleen musiikkivideon ohjasi Nadia sekä koreografioi Ryan Heffington ja se julkaistiin 19. tammikuuta 2015.
"King" oli kaupallisesti kansainvälinen menestys, sen päästyä singlelistan kärkeen Britanniassa ja Skotlannissa sekä kymmenen parhaan joukkoon Alankomaissa, Australiassa, Irlannissa, Itävallassa, Saksassa, Sloveniassa, Sveitsissä ja Tanskassa. Lisäksi se on myynyt Italiassa sekä Ruotsissa kaksinkertaista ja Puolassa kolminkertaista platinaa.
Käännös suomeksi
Jeff Kinney

Jeff Kinney
Jeff Kinney (s. 19. helmikuuta 1971) on yhdysvaltalainen sarjakuvantekijä, joka on luonut Neropatin päiväkirja -nimisen kirjasarjan.
Kinney syntyi ja kasvoi Fort Washingtonissa Marylandissa. Hän pääsi Marylandin yliopiston College Parkiin 1990-luvulla.
Collegessa hän teki sanomalehtisarjakuvaa Igdoof, joka ilmestyi kampuksen sanomalehdessä The Diamondback. Kinney valmistui collegesta vuonna 1993. Hän suunnitteli uraa sanomalehtisarjakuvien parissa, mutta teki töitä sanomalehtien taittamisen, ohjelmistokehityksen ja web-suunnittelun parissa. Hän jatkoi kuitenkin samalla sarjakuvien tekemistä ja niistä materiaaleista syntyi myöhemmin Neropatin päiväkirja.
Kinney on naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa.
Iivana Kalita

Iivana I Kalita
Iivana I Kalita (ven. Ива́н I Дани́лович Калита́, Ivan I Danilovitš Kalita; 1. lokakuuta 1284 tai 1288 tai 1304 Moskovan suuriruhtinaskunta – 31. maaliskuuta 1340 tai 1341, Moskovan ruhtinaskunta) oli Moskovan ruhtinas vuonna 1322 ja suuriruhtinas vuosina 1325–1340, Novgorodin suuriruhtinas vuodesta 1329 ja Vladimirin suuriruhtinas vuodesta 1328 alkaen. Kutsumanimensä Kalita (kukkaro, rahasäkki) hän sai tehtyään Moskovasta rikkaan toimimalla mongolien pääveronkerääjänä. Toisen version mukaan hän oli ahkera antamaan almuja, mistä tulee nimitys ”rahasäkki”.
Ruhtinas ja suuriruhtinas

Nuoruudessaan ruhtinas Ivan Danilovitš osallistui veljensä suuriruhtinas Juri Danilovitšin ja Tverin suuriruhtinaskunnan väliseen taisteluun Venäjän hallinnasta. Veljensä kuoleman jälkeen hän peri Moskovan ruhtinaskunnan, joka sisälsi tuolloin Moskva-joen valuma-alueen sekä Kolomnan ja Možaiskin. Iivana Kalita käytti hyväkseen Tverin Kultaisen ordan vastaista kapinaa vuonna 1327; kaani Uzbeg siirsi hänelle valtuudet, jotka oli aiemmin annettu Tverin suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitšille, joka pakeni Novgorodiin, Pihkovaan ja Liettuaan.
Seuraavina vuosina Ivan Danilovitš pystyi vahvistamaan valtaansa merkittävästi kaanin tuella. Kaani Uzbeg jakoi vuonna 1328 Vladimirin suuriruhtinaskunnan kahteen osaan, joista toisen (Novgorod ja Kostroma) sai Ivan Danilovitš ja toisen (Vladimir ja Kostroman Nižni Novgorodin Volgan alueen) Suzdalin ruhtinas Vladimir Aleksandr Vasiljevitš, alueet yhdistettiin uudelleen vuonna 1331 jälkimmäisen ruhtinaan kuoltua. Joidenkin lähteiden mukaan Iivana Kalita sai mahdollisuuden kerätä veroja ordalle muissa Venäjän ruhtinaskunnissa ja käytti tätä hyväkseen laajentaakseen vaikutusvaltaansa ja täyttääkseen omaa aarrekammiotaan.
Samaa tarkoitusta varten hän solmi valtaverkostoja luovia avioliittoja sekä osti aktiivisesti volosteja ja kyliä kuten Uglitš, Belozersk ja Galitš. Vuonna 1339 Iivana Kalitan päävihollinen, ordaa vastaan kapinoinut Tverin suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitšin poikansa Fjodorin kanssa teloitettiin kaanin käskystä Kultaisen ordan pääkaupungissa Saraissa. Iivana Kalitan hallituskausi oli Moskovan merkittävän vahvistumisen aikaa, jolloin sen suuriruhtinaat hallitsivat myös Vladimirin suuriruhtinaskuntaa ja käyttivät arvonimeä "Koko Venäjän ruhtinas".
Kronikoitsijat yhdistävät 40-vuotisen rauhanomaisen aikakauden alkamisen Iivana Kalitan hallituskauteen, jolloin Kultainen orda ei hyökännyt Pereslavl-Zalesskin ruhtinaskuntaan. Samaan aikaan oli venäläisten ja tataarien sotaretkiä Pihkovaa ja Smolenskia vastaan sekä Iivana Kalitan sodat Novgorodin kanssa, jotka eivät johtaneet hänen elinaikanaan tulokseen. Iivana Kalitan onnistui solmimaan liiton kirkon korkeimman auktoriteetin kanssa. Metropoliitta Pietari teki Moskovasta asuinpaikkansa vuonna 1322/1326 ja kaupunkiin alkoi nousta useita kivikirkkoja.
Suku ja perhe

Ivan Danilovitšin vanhemmat olivat Moskovan ensimmäinen ruhtinas Daniel Aleksandrovitš ja ruhtinatar Agrippina Lvovna, jonka vanhemmat olivat Galitsian ja Volynian ruhtinas Lev Danilovitš ja Unkarin prinsessa Konstanza, kuningas Béla IV:n ja Maria Laskaris, Bysantin keisarin Theodoros I Laskariksen tytär. Ivanin tarkkaa syntymävuotta ei tiedetä. Hänellä oli ainakin viisi sisarusta.
Ivan Danilovitšin ensimmäinen vaimo, jonka hän nai ennen vuotta 1317, oli suuriruhtinatar Jelena (Olena) Aleksandrovna (k. 1331), todennäköisesti Smolenskin ruhtinaan Aleksandr Glebovitšin tytär. Hän teki ennen kuolemaansa luostarilupauksen ja otti nimen nunna Solomonides.
Heille syntyivät lapset:
Semjon Ivanovitš Ylpeä (1316/1318–1353), Moskovan ja Vladimirin suuriruhtinas 1340-1353, Novgorodin suuriruhtinas 1346-1353, kuoli ruttoon
Daniel Ivanovitš (1319/1320-1328), kuoli lapsena
Fefinia Ivanovna, kuoli sylilapsena
Maria Ivanovna (k. 1365), nai vuonna 1328 Rostov-Borisoglebskin ruhtinaan Konstantin Vasiljevitšin
Iivana II Ivanovitš Krasni eli Kaunis (1326–1359)
Andrei Ivanovitš (1327–1353), Serpuhovin ja Novgorodin suuriruhtinas, kuoli ruttoon kuusi viikkoa veljensä Semjonin jälkeen
Jevdokija Ivanovna (1314–1342), nai Jaroslavlin ruhtinaan Vasili Mihailovitšin. He olivat Šahovskoin ruhtinaiden esi-isiä, mahdollisesti vanhin jäljellä oleva Rurikin-dynastian haara
Feodosia Ivanovna (k. 1389), nai Belozerskin ruhtinas Fjodor Romanovitšin
Iivana toinen vaimo vuodesta 1332 oli Uljana (k. noin 1360/1365-1372), jonka sukutausta on tuntematon. Liitosta syntyi yksi lapsi, tytär Maria.
Suuriruhtinaana

Ivan Danilovitš peri Moskovan suuriruhtinaskunnan veljeltään suuriruhtinas Juri Danilovitšilta tämän kuoltua vuonna 1325. Venäjän ortodoksisen kirkon metropoliitan istuin siirrettiin hänen hallituskaudellaan Moskovaan, kun kirkon pää ja suuren arvovallan omaava metropoliitta Pietari muutti Vladimirista vuonna 1326.
Tverin suuriruhtinaskunnan siirryttyä Liettuan puolelle Kultaisen ordan kaani Uzbeg piti Iivanaa luotetuimpana vasallinaan. Hän keräsi Venäjältä veroja kaanille ja käytti niitä alueiden hallintaoikeuksien ostamiseen ja lainaamalla muille ruhtinaille, jotka joutuivat velkakierteeseen. Lopulta velkataakkoja ei pystytty hoitamaan ja alueet liitettiin Moskovan vaikutuspiiriin. Kaanin luvalla hän nujersi Tverin ja sai häneltä suuriruhtinaan arvon vuonna 1328. Näin Moskova kohosi Venäjän rikkaimmaksi ja johtavaksi ruhtinaskunnaksi.
Hän ei kuitenkaan koskaan saanut täysin hallintaansa himoitsemiaan Tverin, Suzdalin ja Rjazanin ruhtinaskuntia. Vladimirin suuriruhtinaskunnan hän sai vasta vuonna 1331, kun Tverin suuriruhtinas Aleksandr kuoli. Tästä huolimatta hänen välinsä Uzbeg kaaniin pysyivät hyvinä.
Keisarillisen ajan johtavan historioitsija Vasili Kljutševskin (1841–1911) mukaan Moskovan nousuun Iivana I Kalitan johdolla vaikuttivat kolme tekijää: Ensiksi Moskovan ruhtinaskunta sijaitsi muiden Venäjän ruhtinaskuntien keskellä suojassa idästä ja lännestä tulevilta hyökkäyksiltä. Naapureihinsa Rjazanin ruhtinaskuntaan ja Tverin suuriruhtinaskuntaan verrattuna Moskova tuhottiin harvemmin. Alueen suhteellinen turvallisuus johti Moskovan nousun toiseen tekijään: jatkuviin ryöstelyihin kyllästyneet työtätekevät ja veronmaksajat muuttivat sankoin joukoin Moskovaan muualta Venäjältä. Kolmas tekijä oli kauppareitti Novgorodista Volgalle.
Muutama viikko ennen kuolemaansa suuriruhtinas Iivana teki luostarilupauksen ja otti nimen munkki Ananias. Iivana Kalita haudattiin ensimmäisenä hallitsijana itse perustamaansa Arkkienkelin katedraalin Kremliin 1. huhtikuuta 1340 tai vuonna 1341.
Perintö

Iivana Kalita jätti jälkeensä kirjoitetun testamentin, jossa hän jakoi valtakuntansa ja irtaimen omaisuutensa kolmen poikansa ja vaimonsa kesken.
Hänen aikana Moskova kasvoi aktiivisesti, ja hänen linnoitetusta asunpaikastaan ​​Borovitski-kukkulalla tuli kaupungin ydinosa eli kreml. Kremlissä aloitettiin joko puu- tai valkokivirakennusten pystyttäminen. Kirkkoja rakennettiin useita: vuosina 1326-1327 Uspenskin katedraali; vuonna 1329 'Pyhän Johanneksen Tikkaat' kirkko (ven. Иоанна Лествичника, Ioanna Lestvitšnika), jonka viereen myöhemmin rakennettiin Iivana Suuren kellotorni; vuonna 1330 Vapahtajan katedraali 'metsässä' (ven. Собо́р Спа́са Преображе́ния на Бору́, Sobór Spása Preobrazhéniya na Ború, purettu vuonna 1933) ja vuonna 1333 Arkkienkelin katedraali.
Vuosina 1339-1340 Iivana Kalita rakennutti Borovitski-kukkulalle uuden ja suuremman, jykevistä tammihirsistä tehdyn paaluvarustuksen. Vuonna 2007 tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa niiden läpimitaksi todettiin yli metri.
Vas. Iivana I Kalita ja hänen seuraajansa, poika Semjon Ivanovitš Ylpeä. Seinäfresko Arkkienkelin katedraalissa, tuntematon ikonimaalari 1652-1666
Moskovan suuriruhtinaskunnan laajentuminen vuosina 1300-1462
Iivana Kalitan aikainen Moskovan Kreml, Apollinari Vasnetsov 1921
Minna Arve

| Minna Arve |
| --- | --- |
 Arve vuonna 2015
Turun pormestari
 23. elokuuta 2021 –  
Edeltäjä:  luottamustehtävä luotu
Turun kaupunginjohtaja
 13. marraskuuta 2017 – 23. elokuuta 2021  
Edeltäjä:  Aleksi Randell
Seuraaja:  virka lopetettu
Henkilötiedot
Syntynyt: 1974 (ikä 50–51) Turku
Tiedot
Puolue:  kokoomus
Koulutus:  sairaanhoitaja 1996
Tutkinnot:  Turun kauppakorkeakoulu
Minna Marjukka Arve (s. 1974 Turku) on suomalainen kokoomuksen poliitikko ja Turun pormestari.
Ura

Arvella on sairaanhoitajan tutkinto vuodelta 1996. Ennen poliittista uraansa hän toimi sairaanhoitajana Turun yliopistollisessa keskussairaalassa vuosina 1997–2004.
Arve on ollut kokoomuksen jäsen vuodesta 1994. Hän on toiminut kokoomuksen puoluehallituksen varapuheenjohtajana ja europarlamentaarikko Ilkka Suomisen avustajana Brysselissä. Turun kaupunginvaltuustoon hänet valittiin ensimmäisen kerran vuoden 2004 vaaleissa.
Arve valmistui kauppatieteiden maisteriksi Turun kauppakorkeakoulusta vuonna 2004. Hän työskenteli markkinointipäällikkönä turkulaisessa HyTest-bioteknologiayrityksessä vuosina 2006–2010.
Arve toimi Turun kaupunginhallituksen puheenjohtajana vuosina 2010–2014, minkä jälkeen hän toimi kokoomuksen puoluesihteerinä lokakuusta 2014 helmikuuhun 2016. Tämän jälkeen hän oli vuoden Turun kauppakamarin toimitusjohtajana. Hänet valittiin lokakuussa 2017 Turun kaupunginjohtajaksi yhden äänen erolla Jarkko Virtaseen. Turun siirryttyä kesällä 2021 pormestarimalliin Arve valittiin Turun pormestariksi.
Arve toimi Kevan hallituksen puheenjohtajana vuosina 2018–2021. Hän on myös Euroopan edustaja maailmanlaajuisen ICLEI-Local Governments for sustainability -verkoston hallituksessa. Lisäksi hänet valittiin koko ICLEI-Local Governments for Sustainability -verkoston varapuheenjohtajaksi huhtikuussa 2021.
Yleisradion maaliskuussa 2018 julkistaman selvityksen mukaan Arven saama runsaan 15 300 euron kuukausipalkka oli Suomen korkein kuntajohtajan palkka. Edellisvuoden lopussa eläkkeelle jääneellä Vantaan kaupunginjohtaja Kari Nenosella oli eläkkeelle jäädessään tätä korkeampi palkka (yli 16 300 euroa/kk).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Minna Arve Wikimedia Commonsissa
Minna Arven verkkosivut
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: luottamustehtävä luotu | Turun pormestari 2021– | Seuraaja:   |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksi Randell | Turun kaupunginjohtaja 2017–2021 | Seuraaja: virka lopetettu |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Taru Tujunen | Kansallisen Kokoomuksen puoluesihteeri 10/2014–2/2016 | Seuraaja: Janne Pesonen |
Suomi–Venäjä-Seura

| Suomi–Venäjä-Seura |
| --- | --- |
 Seuran vanha tunnus
Perustettu:  1944
Tyyppi:  ystävyysseura
Jäsenet:  5 220 (v. 2023)
Puheenjohtaja:  Diana Seppä
Toiminnanjohtaja:  Riku Savonen
Jäsenlehti:  Venäjän Aika (aik. Kontakt)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomi–Venäjä-Seura (SVS, ruots. Samfundet Finland-Ryssland ry) on Suomen ja Venäjän välinen ystävyysseura. Suomi–Venäjä-seuraa voidaan pitää 15. lokakuuta 1944 perustetun Suomi-Neuvostoliitto-Seuran työn jatkajana. Se oli puolestaan talvi- ja jatkosodan välissä vuosina 1940–1941 toimineen Suomen–Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran työn jatkaja.
Seuran toimisto on Helsingissä, ja sillä on ollut viisi piirijärjestöä. 31. joulukuuta 2023 seurassa oli jäsentilaston mukaan 5 000 jäsentä, samoin vuoden 2024 lokakuussa. Vuoden 2022 lopussa seurassa oli 7 500 henkilöjäsentä, joista vuoden 2022 jäsenmaksun suorittaneita oli 5 220. Uusia jäseniä seuraan liittyi tuon vuoden aikana 225 henkilöä ja seurasta erosi 1 469 jäsentä. Samana vuonna Venäjä hyökkäsi Ukrainaan. Paikallisosastoja oli seuran jäsenrekisterissä vuoden 2023 alkaessa 144.
Enimmillään seuran edeltäjään, Suomi-Neuvostoliitto-Seuraan, on kuulunut jopa 200 000 henkilöä. Suomi–Venäjä-seura on yksi näkyvimmistä kylmän sodan aikaisten idänsuhteiden perinnön ilmentymistä. Seuraa on pidetty osittaisena Suomen ulkopolitiikan jatkeena aina Krimin miehitykseen vuonna 2014 saakka.
Seuran jäsenlehtenä toimi aiemmin 16-sivuinen Kontakt, joka ilmestyi myös neljä kertaa vuodessa. Nykyisin jäsenet saavat jäsenetuna neljä kertaa vuodessa ilmestyvän 52-sivuisen Venäjän Aika -aikakauslehden.
Historia

Suomi–Venäjä-seura perustettiin 15. lokakuuta 1944 nimellä Suomi–Neuvostoliitto-Seura (SNS). Nykyinen Seura on Suomi-Neuvostoliitto-Seuran työn jatkaja. Suomi-Neuvostoliitto-Seuran jäsenmäärä oli enimmillään liki 200 000. Politiikka oli merkittävä osa seuraa, jossa johtopaikoista kisasivat kommunistit, sosiaalidemokraatit ja keskustalaiset. Kisailu puolueiden välillä rauhoittui vasta kun SDP, SKP ja keskusta tekivät vuonna 1975 niin sanotun ystävyyssopimuksen ja jakoivat seuran johtopaikat. Puheenjohtajaksi tuli keskustalainen, valtuuston johtoon sosiaalidemokraatti ja pääsihteeriksi kommunisti. Ensimmäiset seuran johtajat olivat kaikki äärivasemmistoa. Neuvostoliiton romahdettua seuran nimeksi tuli Suomen ja Venäjän kansojen ystävyysseura, ja vuonna 1995 se vaihtoi nimensä nykyiseen.
Historia > 2010-luvulla

Seura ylläpiti Lenin-museota Tampereella vuoden 2013 loppuun asti. Vuoden 2014 alusta museo siirtyi Työväenmuseo Werstaan alaisuuteen.
Vuoden 2014 Ukrainan kriisin aikaan seurasta erosi vain muutama jäsen, kun tilanne Krimillä kiristyi. Marraskuun lopussa 2014 seura myös vastusti Venäjälle asetettuja pakotteita. Venäjän-tuntija Jukka Mallisen mukaan näin autettiin Venäjän aggressiota. Maaliskuussa 2019 Venäjän ulkoministeriön ja Venäjän Helsingin-suurlähetystön aloitteesta perustettu Venäjänkielisten maanmiesjärjestöjen koordinaationeuvosto KSORS järjesti Helsingissä Venäjän tiede- ja kulttuurikeskuksessa konferenssin venäjänkielisen diasporan ajankohtaisista kysymyksistä ja niiden ratkaisukeinoista. KSORS ei ole kansalaisjärjestö, vaan Venäjän valtion organisoimaa toimintaa, jonka presidentti Vladimir Putin käynnisti vuonna 2001. KSORS:n tarkoituksena on sitoa maailman venäjänkieliset historialliseen kotimaahansa ja suojella venäjänkielisten oikeuksia kaikkialla maailmassa.
Samalla keskuksessa juhlittiin Venäjän Krimillä järjestämän kansanäänestyksen 5-vuotispäivää, pidettiin Krim-aiheinen näyttely ja esitettiin Krimin venäläistä historiaa korostava elokuva. Kulttuurikeskuksen tiedotteen mukaan konferenssissa tervehdyssanat esitti eläkkeellä oleva Suomi–Venäjä-seuran pitkäaikainen hankepäällikkö ja yhdistyksen Ruoholahden-osaston puheenjohtajana toiminut Markku Kärkkäinen. KSORS-järjestön Suomen-puheenjohtaja, liikemies Kyösti Kozlov on puolustanut Venäjän Krimillä 2014 järjestämää kansanäänestystä ja väittänyt suomalaisten viranomaisten piinaavan suomenvenäläisiä. Kärkkäisen mukaan tapahtumassa ei ollut mitään Krimiin viittaavaa, mutta Seura julkaisi hänestä kuvan, jossa hän katselee tapahtumassa kuvia Krimin sillasta. Seuran pääsihteerin Nina Sinkon mukaan seura ei valvo yksittäisten jäsentensä ja itsenäisten alaosastojensa tekemisiä.
Konferenssissa oli mukana myös Venäjä-mielinen RuFi-yhdistys, joka on järjestänyt Suomessa keväisin Kuolemattomien marsseja eli voitonpäivän mielenilmaisuja sekä Krimin valtausta puolustavia tilaisuuksia.
Historia > 2020-luvulla

Venäjän ulkoministeriö ilmoitti lopettavansa yhteistyön seuran kanssa kesäkuussa 2022. Syynä oli se, että seura oli tuominnut helmikuussa Venäjän aloittaman sodan Ukrainassa ja muun muassa sanonut sen olevan "täysin kansainvälisen oikeuden vastainen". Venäjän ulkoministeriö piti toimia russofobisena. Suomi–Venäjä-Seuran kilpailijaksi perustettiin Naapuriseura joka ei ole tuominnut Ukrainan sotaa. Kun Venäjä lähetti pakolaisia Suomen itärajalle loppuvuonna 2023, Suomi–Venäjä-Seura piti hyvänä asiana, että rajan sulkemista vastaan osoitettiin mieltä.
Vuonna 2021 seura sai tukea opetus- ja kulttuuriministeriöltä 878 500 euroa. Vuonna 2022 seura sai Suomen valtiolta valtionapua 825 900 euroa. Vuonna 2023 tuki oli 486 000 euroa. Lokakuusssa 2023 opetus- ja kulttuuriministeriö ilmoitti lopettavansa seuran valtionavun kokonaan, sillä tiede- ja kulttuuriministeri Sari Multala totesi, ettei ole perusteltua jatkaa ystävyysseuratoimintaa julmaa hyökkäyssotaa käyvän valtion kanssa. Vuonna 2023 ministeriön rahoituksen osuus oli seuran toiminnanjohtaja Riku Savosen mukaan noin 60–70 prosenttia Suomi–Venäjä-seuran budjetista. Aiempien leikkausten seurauksena työntekijämäärä on pudonnut vuodeksi 2023 yli kymmenestä neljään. Loputkin seuran työntekijät irtisanottiin marraskuussa 2023. Lisäksi yhdistys kertoi luopuvansa toimistotilastaan.
Kallio–Vallilan Venäjä-seura juhli 80-vuotisjuhlia loppuvuonna 2024. Juhlissa oli puhumassa muun muassa entinen Suomen Moskovan-suurlähettiläs Heikki Talvitie, ja juhliin osallistui Kansan ääni -lehden mukaan myös Venäjän suurlähettiläs Pavel Kuznetsov. Hän kiitteli osastoa ”sympatiasta Venäjää kohtaan”.
Historia > Jäsenmäärä ja paikallisosastot

Vuonna 2008 seuralla oli 282 paikallisosastoa. Vuoden 2016 lopussa osastoja oli 207. Vuoden 2020 alussa osastoja oli 169.
Vuosien 2011 ja 2012 lopussa seuran jäseniä oli yli 12 000. Vuonna 2014 sen 12 500:n jäsenen keski-ikä oli noin 60 vuotta. Vuoden 2016 lopussa jäseniä oli 11 200. Seuran jäsenmäärä oli vuonna 2021 noin 9 200 henkeä.
Syyskuun 2022 alussa seuran jäsenmäärän ilmoitettiin pudonneen yli tuhannella henkilöllä.
Historia > Johtajisto

Järjestön puheenjohtajana toimi kesäkuusta 2014 marraskuuhun 2015 asti Paula Lehtomäki. Suomen PEN -sananvapausjärjestön entinen puheenjohtaja Jukka Mallinen kirjoitti Heikki Talvitien ja Lehtomäen palauttaneen seuran Kremlin käsikassaraksi.
Järjestön valtuuston puheenjohtajana toiminut Heikki Talvitie erosi tehtävästään helmikuussa 2016. Talvitie kuului Pietari-säätiön hallitukseen, jonka jäseniltä Patentti- ja rekisterihallitus vaatii yhteensä yli 10 miljoonan euron vahingonkorvauksia vahingoista, joita on aiheutunut lainvastaisista päätöksistä ja laiminlyönneistä Pietarin Suomi-taloon liittyen. Myöhemmin Helsingin käräjäoikeus hylkäsi PRH:n kanteen vanhentuneena.
Katri Kulmuni toimi yhdistyksen puheenjohtajana marraskuusta 2015 alkaen ja luopui puheenjohtajuudesta kesäkuussa 2019 tultuaan nimitetyksi elinkeinoministeriksi. Kulmunin jälkeen puheenjohtajana toimi seuran ensimmäinen varapuheenjohtaja Pertti Lintunen. Syyskuussa 2020 Lintusen seuraajaksi valittiin Petri Honkonen. Kesäkuussa 2022 puheenjohtajaksi vaihtui Diana Seppä.
Toiminta

Vuonna 2022 seuran valtionavusta pääosa meni palkka- ja toimitilakustannuksiin. Seuran päätila on Helsingissä. Seuralla on toimitilat myös Oulussa, Turussa ja Kuopiossa. Järjestö toimii Suomen Pietarin instituutin hallinnollisena taustaorganisaationa. Seura tukee venäjän kielen opiskelua sekä opettajia Suomessa. Seura on Suomen punaisen ristin yhteistyökumppani.