Alkman
Runous

Alkmanin ja Terpandroksen runous edustaa kuorolyriikan huippukautta. Alkman tunsi kuitenkin myös fryygialaisen ja lyydialaisen musiikkityylin, sekä kehitti omia rytmejään, joista osa kantaa hänen nimeään. Kielenään Alkman käytti spartalaista doorilaista murretta, johon oli sekoitettu aiolialaista murretta. Hänen tunnetuimmissa runoissaan esiintyy paljon lakonialaisia ilmaisutapoja.
Myöhemmän antiikin aikana Alkmanin runot oli koottu kuudeksi kirjaksi, jotka sisälsivät noin 50–60 runoa. Ne olivat todennäköisesti kadonneet jo keskiajalle tultaessa, ja aina 1800-luvun puoliväliin asti hänen tuotannostaan tunnettiin vain joitakin lyhyitä katkelmia, jotka olivat säilyneet lainauksina muiden kirjailijoiden teoksissa. Sen jälkeen tehtyjen papyruslöytöjen ansiosta nykyään tunnetaan muun muassa 101 säettä eräästä Alkmanin kirjoittamasta parthenion-hymnistä eli neitokuorojen esittämästä kuorolaulusta.
Rakkausrunous
Suuri osa Alkmanin runoista oli rakkausaiheisia. Jotkut antiikin aikaiset kirjailijat pitivät häntä jopa rakkausrunouden keksijänä. Tällaisten runojen vuoksi hänestä käytettiin sellaisia epiteettejä kuin ”suloinen” (γλυκύς, glykys) ja ”miellyttävä” (χαριείς, kharieis).
Parthenion-hymnit
Parthenion-hymnit edustavat varhaisinta tunnettua kuorolyriikkaa. Ne saivat nimensä parthenion (παρθένιον, mon. παρθένια, parthenia) siitä, että niitä lauloivat neitojen kuorot. Aiheeltaan laulut olivat joskus rakkausaiheisia mutta yleensä ennen kaikkea uskonnollisia. Runojen joukossa oli monia häihin liittyneitä lauluja.
Seuraavassa esimerkkinä säilynyt katkelma eräästä Alkmanin neitokuorolaulusta Päivö ja Teivas Oksalan suomennoksena:
»οὐ γὰρ ἁ κ[α]λλίσφυρος
Ἁγησιχ[ό]ρ[α] πάρ’ αὐτεῖ,
Ἀγιδοῖ [δ’ ἴκτ]αρ μένει
θωστήρ[ιά τ’] ἅμ’ ἐπαινεῖ;  [...]

ἁ δὲ τᾶν Σηρην[ί]δων
ἀοιδοτέρα μ[ὲν οὐχί,
σιαὶ γάρ, ἀντ[ὶ δ’ ἕνδεκα
παίδων δεκ[ὰς ἅδ’ ἀείδ]ει·

φθέγγεται δ’ [ἄρ’] ὥ[τ’ ἐπὶ] Ξάνθω ῥοαῖσι κύκνος·
ἁ δ’ ἐπιμέρῳ ξανθᾷ κομίσκᾳ [...]»
»ū gar ha k[a]llisfyros
Hagēsikh[o]r[a] par’ autei,
Agidoi [d’ ikt]ar menei
thōstēr[ia t’] ham’ epainei;  [...]

ha de tān Sērēn[i]dōn
aoidotera m[en ūkhi,
siai gar, ant[i d’ hendeka
paidōn dek[as had’ aeid]ei·

fthengetai d’ [ar’] hō[t’ epi] Ksanthō rhoaisi kyknos·
ha d’ epimerō ksanthā komiskā [...]»
»Sorjanilkka neitonen
Hagesikhora jo viereen
Agidon jää seisomaan
näin kiittäen uhrijuhlaa. [...]

Äänet hän Seireenien,
jumalimpien kohta voittaa.
Neitojen kymmen laulelee
ykstoistikon kanssa kilpaa.

Neito laulaa lailla Ksanthos-virran joutsenen,
immen heljät kultasuortuvaiset liehuu [...]»
Muu runous
Alkmanin muuhun tuotantoon kuuluu hymnejä jumalille, paiaaneja, prosodiaa, lauluja uskonnollisiin juhliin sekä lyhyitä eettillisiä ja filosofisia kappaleita. Ei ole varmuutta siitä, kirjoittiko hän anapestisia sotalauluja tai marsseja, joista käytettiin nimitystä embatēria (ἐμβατήρια), mutta on epätodennäköistä, että hän olisi kokonaan sivuuttanut tämän Tyrtaioksen niin suosituksi tekemän lajityypin.
Runomitat
Alkman käytti hyvin monenlaisia runomittoja, muun muassa daktyyliä, anapestiä, trokeeta ja jambia, sekä säkeitä, jotka koostuivat useasta mitasta, kuten jambista ja anapestista. Osan niistä hän lainasi Arkhilokhokselta ja osan kehitti itse. Kreetalaista heksametriä kutsuttiin hänen nimellään, sillä hän oli sen keksijä. Alkaioksen runot muodostuivat yleensä säkeistöistä, joissa käytettiin joskus samaa mittaa kaikissa säkeissä, joskus eri mittoja.
Kuorolauluina runoissa oli todennäköisesti joskus antistroofinen eli vastasäkeistön muoto. Myös Hefaistion sanoo hänen kirjoittaneen neljäntoista säkeistön mittaisia lauluja, joissa mitta vaihtui seitsemännen säkeistön jälkeen. Hänen runojensa joukosta ei tunneta säkeistöjä ja vastasäkeistöjä seuranneita epodeja eli jälkilauluja.