stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen kielioppi
Morfologia > Verbien taivutus > Modus

Finiittiverbien tapaluokkia eli moduksia on neljä: indikatiivi, imperatiivi, konditionaali ja potentiaali. Indikatiivi on niin sanottu perusmodus, joka esittää tapahtumisen sellaisenaan, eikä sillä ole tunnusta. Konditionaalin avulla ilmaistaan tapahtuman epävarmuutta tai ehdollisuutta, mutta myös kohteliaisuutta, ja sen tunnus on isi. Potentiaali esittää tapahtuman mahdollisena tai todennäköisenä. Potentiaalin tunnus on ne, mutta se assimiloituu usein vartalon loppukonsonantin kanssa ja muodostaa geminaatan, esimerkiksi nous+see, pur+ree. Imperatiivi ilmaisee käskyjä, kehotuksia tai toivomuksia. Sen muodostus eroaa muista moduksista, sillä imperatiivissa moduksen tunnus ja persoonapääte ovat usein sulautuneet yhteen. Yksikön 2. persoonassa imperatiivi laukaisee rajakahdennuksen, ja monikon 2. persoonassa imperatiivin tunnus on -kAA.
| --- | --- |
indikatiivi: kerro+n
konditionaali: kerto+isi+n
potentiaali: kerto+ne+n
imperatiivi: kerrox
imperatiivi: kerto+kaa

Imperatiivin persoonajärjestelmä on vajaa siinä mielessä, että yksikön 1. persoonassa imperatiivia ei käytetä ja monikon 1. persoonan muodot (kAA+mme, esim. lähtekäämme) ovat tyyliltään vanhahtavia ja niiden tilalla käytetään yleisesti passiivia: lähdetään. Kolmannen persoonan ja passiivin muodot (kerto+koon : kerto+koot : kerrotta+koon) eroavat muista imperatiivimuodoista sekä päätteensä että merkityksensä puolesta, ja niitä kutsutaankin jussiiveiksi.
Koska yhdessä verbin taivutusmuodossa voi olla vain joko tempuksen tai moduksen tunnus, imperfektiä ei käytetä kuin indikatiivissa, jossa ei ole moduksen tunnusta, esimerkiksi kerro+i+n. Muissa moduksissa mennyttä aikaa ilmaistaan vain perfektillä: olisi kertonut (konditionaali), lienee kertonut (potentiaali) ja olkoon kertonut (imperatiivi).
Morfologia > Verbien taivutus > Kielto

Suomessa kielto ilmaistaan verbillä ei, joka taipuu persoonamuodoissa: en, et, ei, emme, ette, eivät. Taipuva kieltoverbi on suhteellisen harvinainen, sillä vastaava rakenne tunnetaan noin 9 %:ssa maailman kielistä. Noin puolessa kielto ilmaistaan erillisellä partikkelilla, kuten ranskan ne tai ruotsin inte. Preesensissä kieltolauseet ovat liittomuotoja, joissa on ensin apuverbinä kieltoverbi ja sen jälkeen pääverbi kieltomuodossa, esimerkiksi en annax. Kieltomuoto on erilainen eri moduksissa ja aktiivissa ja passiivissa. Indikatiivissa, potentiaalissa ja imperatiivin yksikön toisessa persoonassa se aiheuttaa rajakahdennuksen.
| modus | yks>  2. p. | mon>  2. p. | passiivi |
| --- | --- | --- | --- |
| indikatiivi | et kerrox | ette kerrox | ei kerrotax |
| konditionaali | et kertoisi | ette kertoisi | ei kerrottaisi |
| potentiaali | et kertonex | ette kertonex | ei kerrottanex |
| imperatiivi | älä kerrox | älkää kertokox | älköön kerrottako(x) |
Morfologia > Verbien taivutus > Infiniittiset muodot

Verbien infiniittiset muodot eli nominaalimuodot jakaantuvat infinitiiveihin ja partisiippeihin. Niillä on eräitä nominien ominaisuuksia, esimerkiksi sijapäätteitä ja omistusliitteitä, eikä niitä ei voi taivuttaa tempuksen ja moduksen mukaan kuten finiittisiä verbejä. Toisaalta ne saavat verbeille tyypillisiä määritteitä ja osaa voidaan taivuttaa passiivissa.
Infinitiivit käyttäytyvät lauseessa substantiivien tapaan. Ne ovat vähemmän nominaalisia kuin partisiipit, sillä niillä on vajaa sijataivutus eikä niillä voi ilmaista monikkoa.
A-infinitiivi (1. infinitiivi): kerto+a. A-infinitiiviä käytetään sanakirjoissa verbin hakumuotona. Sillä on myös pidempi muoto, jossa on translatiivin pääte ja omistusliite: kerto+a+kse+ni.
E-infinitiivi (2. infinitiivi): kerto+e+ssa, kerto+e+ssa+ni, kerro+tta+e+ssa, kerto+e+n. E-infinitiivi voi taipua inessiivissä ja instruktiivissa. Inessiivissä se taipuu myös passiivissa ja siihen voidaan lisätä omistusliite.
MA-infinitiivi (3. infinitiivi) taipuu kuudessa sijamuodossa: inessiivissä kerto+ma+ssa, elatiivissa kerto+ma+sta, illatiivissa kerto+ma+an, adessiivissa kerto+ma+lla, abessiivissa kerto+ma+tta ja instruktiivissa kerto+ma+n.
Joissain kieliopeissa on erotettu myös 4. infinitiivi (esimerkiksi sitä ei käy epäileminen, yltyy yltymistään), ja 5. infinitiivi (olla putoamaisillaan).
Partisiipit käyttäytyvät lauseessa adjektiivien tapaan: ne voivat olla esimerkiksi substantiivien määritteitä. Niillä on täysi luku- ja sijataivutus kuten nomineilla.
VA-partisiippi (1. partisiippi): aktiivissa kerto+va, passiivissa kerrotta+va.
NUT-partisiippi (2. partisiippi): aktiivissa kerto+nut, passiivissa kerro+ttu.
agenttipartisiippi: kerto+ma. Agenttipartisiippi esiintyy lauseissa, joissa tekijä (agentti) on ilmaistu genetiivilla tai omistusliitteellä, esimerkiksi Liisan tekemä esitys, maksamani lasku.
kieltopartisiippi: kerto+maton.
Morfologia > Taivutustyypit

Suomen kielen nominit ja verbit voidaan jakaa taivutustyyppeihin sen perusteella, millaisia niiden vartalot ovat ja millaista morfofonologista vaihtelua vartaloissa ja suffikseissa on. Samaan taivutustyyppiin kuuluvat sanat taipuvat samalla tavalla. Taivutustyyppien määrä vaihtelee eri lähteissä: esimerkiksi Suomen perussanakirjassa on erotettu 49 nominien ja 27 verbien taivutustyyppiä. Toisaalta Verkkokielioppi yhdistää pelkästään vartaloiden perusteella nominit ja verbit kummatkin neljäksi perustyypiksi, joilla on lisäksi muutamia alaryhmiä. Leila Whiten kieliopissa on 6 vokaaliloppuista (esimerkkisanat katto, pankki, lehti, kieli, uusi ja huone) ja 11 konsonanttiloppuista nominien taivutustyyppiä (esimerkkisanat nainen, puhelin, työtön, rakas, kaunis, vastaus, totuus, väsynyt, olut, sävel ja tytär). Verbien taivutustyyppejä on kuusi (esimerkkisanat ottaa, juoda, suudella, tavata, tarvita ja kalveta). Suomi toisena ja vieraana kielenä -opetuksessa verbien taivutustyypeistä voidaan käyttää numeroita 1–6, mutta nomineista on yleensä käytössä vain esimerkkisanat.
Morfologia > Liitepartikkelit

Liitepartikkelit kiinnittyvät sanan loppuun, eli ne ovat suffikseja kuten taivutuspäätteetkin. Ne eivät kuitenkaan liity sanan vartaloon vaan sananmuotoon, joka esiintyy myös itsenäisenä. Esimerkiksi sanassa töissä+hän on itsenäinen sananmuoto töissä ja liitepartikkeli -hän. Suomessa on seuraavat liitepartikkelit:
-kin ja -kAAn ovat fokuspartikkeleita, eli niiden merkitys on ’myös’. -kin esiintyy myöntävissä ja -kAAn kielteisissä lauseissa. Esimerkiksi lapsikin ymmärtää, lapsikaan ei ymmärrä.
-kO on kysymyspartikkeli, joka esiintyy vaihtoehtokysymyksissä: Tuletko sinä mukaan? Sinäkö se olit?.
-hAn voi ensinnäkin ilmaista puhujille yhteistä, tavalla tai toisella tuttua tietoa (mehän tiedettiin kaikki se) tai hämmästystä (Mikkohan se siinä). Sitä voidaan käyttää myös tarkistuskysymyksissä, kehotuksissa ja pyynnöissä: Onhan täällä luento? Muistathan ostaa ja leimata lippusi.
-pA korostaa vastakohtaa tai odotuksenvastaista merkitystä. Esimerkiksi Et varmaan selviä siitä yksin. – Selviänpä! Se voi ilmaista myös samantekevyyttä (vastustipa hän tai ei) tai painottaa lauseen merkitystä (siinäpä se).
-s esiintyy usein yhdessä pA- tai kO-partikkelien kanssa, esimerkiksi enpäs, oletkos. Kysymyslauseissa se viittaa usein siihen, että asian oletetaan olevan yhteistä tietoa (oletkos huomannut, että…), ja se voi ilmaista myös väitettä tai retorista kysymystä: väliäkös sillä. Käskyn tai pyynnön yhteydessä se luo vetoavan sävyn: odotas nyt vähän, eipäs ruveta viisastelemaan.
-kA voi liittyä kieltoverbiin, jolloin se muodostaa konjunktion (eikä, ettekä, äläkä). Se esiintyy myös joka, kuka ja mikä-pronominien taivutusmuodoissa, joissa se on joskus yleiskielen normien mukainen (jonka, minkä, ketkä), joskus puhekielinen: johonka, minnekä, kenenkä. Näissä muodoissa -kA ei tuo varsinaista lisämerkitystä. Lisäksi kuka ja mikä-sanojen taivutusmuodoissa voi esiintyä -kAs: kenellekäs, mitenkäs, jolla on samantapainen sävy kuin liitepartikkelilla -s.
Syntaksi > Lausekkeet ja lauseenjäsenet

Lausekkeella tarkoitetaan yhden tai useamman sanan muodostamaa kokonaisuutta, joka on lauseen rakenneosa. Saman lausekkeen sanat liittyvät yhteen kiinteämmin kuin muut samaan lauseeseen kuuluvat sanat. Lausekkeessa on edussana, joka voi saada määritteekseen toisia sanoja. Lausekkeet nimetään tämän edussanan sanaluokan mukaan. Suomessa on seuraavanlaisia lausekkeita (edussana lihavoitu):
substantiivilauseke: tämä viimeinen kohta. Substantiivilausekkeessa määritteet taipuvat edussanan mukaan, esimerkiksi musta aukko : mustassa aukossa. Edussanana voi olla myös pronomini tai numeraali.
adjektiivilauseke: vähän outo
adpositiolauseke: ennen viimeistä kohtaa
adverbilauseke: erittäin usein
infinitiivilauseke: lähtemään kotiin
partisiippilauseke: vastausta odottava
Lausekkeet toimivat lauseenjäseninä eli niillä on lauseessa tietty tehtävä. Ainoastaan kieliopillisessa sijassa (nominatiivissa, genetiivissä, partitiivissa tai akkusatiivissa) olevat substantiivi- ja adjektiivilausekkeet voivat toimia subjektina, objektina tai predikatiivina. Kaikki muut lausekkeet ja kaikissa muissa sijamuodoissa olevat substantiivilausekkeet ovat adverbiaaleja. Lausekkeiden lisäksi suomessa on taipumattomia pikkusanoja, kuten partikkeleita (esimerkiksi niin ja kyllä), jotka sävyttävät koko lauseen merkitystä, ja konjunktioita (kuten että, jos), jotka liittävät lauseita toisiinsa.
Syntaksi > Peruslausetyypit

Lauseita voidaan jakaa peruslausetyyppeihin sen mukaan, mitä lauseenjäseniä niissä on verbin lisäksi. Osa niistä on kiteytynyt ilmaisemaan tiettyjä merkityksiä, kuten omistuslause. Peruslausetyyppien määrittely vaihtelee ja niitä voidaan luetella kuudesta yhteentoista. Erkki Savolainen luettelee Verkkokieliopissa kahdeksan peruslausetyyppiä:
Intransitiivilauseessa on subjekti, predikaatti ja mahdollisesti myös adverbiaali. Esimerkiksi Koira haukkuu, Lapset ovat puistossa, Setäni asuu maalla.
Transitiivilauseessa on subjekti, predikaatti ja objekti, eli verbi on transitiivinen. Esimerkiksi Isä pesee autoa. Objektin lisäksi transitiivilauseessa voi olla myös adverbiaali, kuten lauseessa Mies rakensi talon kalliolle.
Predikatiivilauseessa on subjekti, olla-verbi ja predikatiivi. Esimerkiksi Haanpää oli kirjailija, Kirjoittaminen on työlästä. Ekvatiivisissa lauseissa predikatiivi kertoo, mikä subjekti on (edellinen esimerkki), luonnehtivissa lauseissa taas, millainen subjekti on (jälkimmäinen esimerkki).
Eksistentiaalilauseessa on adverbiaali, predikaatti yksikön 3. persoonassa ja subjekti. Adverbiaali on yleensä paikanilmaus ja predikatiivi ilmaisee laajasti ymmärretynä olemassaoloa tai olotilan muutosta. Esimerkiksi Autotallissa oli vettä, Ovella seisoi kauppias, Ikkunassa on rullaverhot. Eksistentiaalilause esittelee tekstissä olevan uuden tarkoitteen (reeman), ja esimerkiksi englannissa sitä vastaa there is -rakenne.
Omistuslauseessa on omistajaa ilmaiseva adverbiaali, olla-verbi yksikön 3. persoonassa ja omistettavaa ilmaiseva subjekti. Koiralla on luu, Kaikilla ei ole televisiota. Suomessa omistus ilmaistaan siis peruslausetyypillä, eikä suomessa ole sellaista omistamista merkitsevää verbiä kuin latinan habere tai englannin have. Vaikka suomi eroaakin tässä suhteessa esimerkiksi ruotsista tai englannista, vastaava rakenne tunnetaan monissa maailman kielissä, kuten esimerkiksi venäjässä.
Tuloslauseessa on elatiivimuotoinen adverbiaali, predikaatti ja subjekti. Adverbiaali ilmaisee muutoksen kohdetta ja subjekti sen tuloksen. Esimerkiksi Pertistä tuli tohtori, Kahvista tuli liian väkevää.
Tilalauseessa ei ole subjektia, ja yksinkertaisimmillaan se voi muodostua pelkästä verbistä, kuten Sataa. Muita esimerkkejä ovat Täällä on kylmä, Nyt on yö. Tilalauseessa ovat mahdollisia vain muutamat verbit, kuten olla, sataa tai tuulee.
Kokijalauseessa ei myöskään ole subjektia. Siinä on kokijaa ilmaiseva lauseke, joka voi olla objekti tai adverbiaali, ja yksikön 3. persoonassa oleva verbi. Esimerkiksi Minua onnisti, Hänelle kävi ikävästi.
Syntaksi > Sanajärjestys

Suomen kielen sanajärjestys on melko vapaa siinä mielessä, että lauseen pääjäsenet (subjekti, verbi, objekti ja predikatiivi) voivat sijoittua eri järjestykseen ilman että lauseesta tulee kieliopin vastainen tai sen kuvaama asiantila muuttuu. Tämä johtuu siitä, että sanojen kieliopillinen tehtävä käy ilmi niiden taivutusmuodoista eikä sitä tarvitse ilmaista sanajärjestyksellä. Niinpä esimerkiksi kolmisanaisen lauseen Poika lyö palloa sanat voivat olla periaatteessa kuudessa eri järjestyksessä: Poika palloa lyö, Palloa lyö poika, Palloa poika lyö jne. Tässä suhteessa suomi eroaa esimerkiksi englannista, jossa sanajärjestyksen muutos aiheuttaa myös lauseen merkityksen muutoksen.
Tavallinen eli neutraali sanajärjestys on SVO, eli subjekti tulee ennen verbiä ja objekti sen jälkeen. Se on Euroopan kielissä vallitseva sanajärjestys. Myös predikatiivi tulee verbin jäljessä: Tämä laiskottelu on aika mukavaa. Omistuslauseessa neutraali sanajärjestys on omistaja + verbi + omistettava, esimerkiksi Meillä on lomaa. Jos lauseen pääjäsenet ovat jossain toisessa järjestyksessä, lause ei kuvaa pelkästään asiantilaa vaan se välittää muitakin merkityksiä. Esimerkiksi lause Löysin minä sieniä alkaa verbillä, mikä korostaa lauseen paikkansapitävyyttä. Puhutussa kielessä tätä ilmaistaan myös sanoja painottamalla. Vastaavasti subjekti Assi saa erityisen painon lauseissa Assi sen järjesti (eikä Ossi) ja Sen järjesti Assi (eikä kukaan muu).
Sanajärjestys ilmaisee myös lauseen informaatiorakennetta: vastaanottajalle tutuksi oletettu asia eli teema esitetään ensin, ja uusi asia eli reema vasta sitten. Yleensä lauseen subjekti on myös teema, jolloin sanajärjestys on neutraali. Jos teemana on jokin muu lauseenjäsen, se tulee ennen subjektia, esimerkiksi Elokuvan on ohjannut Woody Allen tai Pieniä nisäkkäitä ovat myös lepakot.
Uralilaisten kielten alkuperäinen sanajärjestys on ollut SOV, eli määritteet ovat tulleet ennen pääsanaa. Tämä periaate näkyy suomessa yhä siinä, että substantiivin määritteet tulevat pääsanan eteen (isän vanha palttoo) ja postpositiot ovat yleisempiä kuin prepositiot: esimerkiksi lausekkeessa kuusen alla pääsana on postpositio alla ja kuusen on sen genetiivimuotoinen määrite. Lausekkeiden sisäinen sanajärjestys on kiinteämpi eikä se vaihtele niin paljon kuin lauseissa. Toisaalta niissäkin tapauksissa, joissa sanajärjestys on yleensä kiinteä, se voi vaihtua mitallisissa runoissa ja lauluissa: esimerkiksi Maa kallis isien, Varrella virran, Villiä länttä enää ole ei.
Syntaksi > Lauseenvastikkeet

Lauseenvastikkeet ovat rakenteita, joissa on jokin verbin infiniitti- tai partisiippimuoto ja joiden voidaan ajatella vastaavaan sisällöltään kokonaista lausetta. Muodollisesti ne eivät kuitenkaan ole lauseita, koska niistä puuttuu predikaatti eli finiittinen verbimuoto. Eri kieliopeissa lauseenvastikkeita on esitetty parikymmentä. Ison suomen kieliopin mukaan keskeisiä lauseenvastikkeita on viisi:
| Nimi | Esimerkki | Vastaava lause |
| --- | --- | --- |
| Referatiivinen | Sanoin sinun lähtevän. | Sanoin, että sinä lähdet. |
| Referatiivinen | Aavistin hänen luopuneen. | Aavistin, että hän on luopunut. |
| Temporaalinen | Se tapahtui hänen tullessaan kotiin. | Se tapahtui, kun hän tuli kotiin. |
| Temporaalinen | Tein sen hänen tultuaan kotiin. | Tein sen, kun hän oli tullut kotiin. |
| Finaalinen | Lähdin maalle levätäkseni. | Lähdin maalle, jotta lepäisin. |
| Modaalinen | Tyttö nauroi kaikkien nähden. | Tyttö nauroi niin, että kaikki näkivät. |
| Modaalinen | Poistuin kenenkään huomaamatta. | Poistuin siten, että kukaan ei huomannut. |
| Statusrakenne | Poika hyppäsi veteen pää edellä. | Poika hyppäsi veteen siten, että pää oli edellä. |

Lauseenvastikkeet ovat uralilaisten kielten alkuperäinen piirre, mutta vastaavia rakenteita tunnetaan muissakin maailman kielissä.
Planckin epookki

Yleistä
Maailmankaikkeus
Kaikkeuden ikä
Kaikkeuden muoto
Kosmologian aikajana
Varhainen kaikkeus
Alkuräjähdys
Alkuräjähdyksen aikajana
Inflaatio
Ydinsynteesi
GWB
Neutriinotausta
Kosminen mikroaaltotausta
Laajeneva kaikkeus
Punasiirtymä
Hubblen laki
Kaikkeuden metrinen laajeneminen
Kaikkeuden kiihtyvä laajeneminen
Fridmanin yhtälöt
FLRW-metriikka
Rakenteen muodostuminen
Kaikkeuden muoto
Rakenteen muodostuminen
Galaksien muodostuminen
Galaksimuuri
Suuren mittakaavan rakenne
Kaikkeuden tulevaisuus
Lämpökuolema
Kaikkeuden lopullinen kohtalo
Osatekijät
Lambda-CDM-malli
Pimeä aine
Pimeä energia
Pimeä virtaus
Kosmologian kokeita
Havaitseva kosmologia
CoBE
BOOMERanG
Planck
WMAP
n
k
Planckin epookki on saksalaisen fyysikon Max Planckin mukaan nimetty ajanjakso maailmankaikkeuden historiassa, kun kaikkeus oli 10−43 s vanha. Planckin epookki on varhaisin hetki koko maailmankaikkeuden historiassa. Epookkia ei voida kuvailla nykytietämyksen mukaan yleisellä suhteellisuusteorialla, vaan sen kuvaamiseen tarvittaisiin kvanttigravitaatiomallia, jota ei ole vielä onnistuttu kehittämään. Luotettava tietämys epookista on siis erittäin vähäinen. Nykyfysiikan teoriat pätevät siitä alkaen, kun maailmankaikkeuden ikä oli noin yhden mikrosekunnin luokkaa.
Alkuräjähdyksen katsotaan alkaneen ajanhetkestä t=10−43 s (Planckin aika) eli ei ajanhetkestä t=0. Nykyisen tiedon mukaan Planckin epookin aikana kaikki perusvuorovaikutukset olivat "sulautuneita" yhteen eli olivat yksi voima. Planckin epookin lopussa gravitaatio irtaantui tasapainotilasta ja gravitonit eli gravitaation välittäjähiukkaset (ei löydetty) levittäytyivät koko maailmankaikkeuteen luoden painovoiman. Irtautumista kutsutaan spontaaniksi symmetriarikoksi.
Plaça d’Espanya

Plaça d’Espanya
Entinen härkätaisteluareena Plaza de toros de las Arenas toimii nykyään ostoskeskuksena.
Plaça d’Espanya on aukio Barcelonassa Espanjassa. Se rakennettiin vuoden 1929 maailmannäyttelyä varten. Nykyisin aukiolla on vilkas liikenneympyrä, jonka keskellä on Josep Maria Jujolin suunnittelema italialaistyylinen suihkukaivo. Aukion lähellä on kaksi messuhallia, joiden sisäänkäynnin luona on kaksi venetsialaistyylistä kellotornia. Aukion laidalla on entinen härkätaisteluareena Las Arenas, joka muutettiin ostoskeskukseksi. Espanyan metroasema sijaitsee aukion alla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Plaça d’Espanya Wikimedia Commonsissa
Plakída

| --- | --- |
Muut nimet:  Plakiá (Πλακιά)
Sijainti:  36°17′08″N, 26°44′41″E, Astypálaia Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Tría Nisiá, Dodekanesia
Pinta-ala:  0,519 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Plakída (kreik. Πλακίδα, myös Plakiá, Πλακιά) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja tarkemmin Tría Nisiá -saariin, ja sijaitsee Egeanmeren kaakkoisosassa. Saaren pinta-ala on 0,519 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Plakída kuuluu Astypálaian kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Plakída on Tría Nisián saarista suurin. Sen pohjoispuolella sijaitsee Mesonísi ja koillispuolella Stefánia.
Planckin pituus

Planckin pituus (merkitään  l_{\mathrm {P} }) on pituuden yksikkö, joka on noin 1,6 · 10−35 metriä ja on yksi Planckin yksiköistä. Planckin pituus voidaan laskea käyttämällä kolmea luonnonvakiota: valonnopeutta, Planckin vakiota ja gravitaatiovakiota. Planckin pituus on käytännössä lyhin matka jota voidaan käyttää fysiikan laskuissa (ottaen huomioon yleisen suhteellisuusteorian ja Heisenbergin epätarkkuusperiaatteen).
Planckin pituudesta lähtien gravitaatiovoima alkaa kvantittua. Kvantittumisen vaikutuksista ei ole pystytty muodostamaan toimivaa teoriaa.
Planckin pituus lasketaan:
missä
Kaksi viimeisintä desimaalia sulkujen sisällä on Planckin pituuden hajontaluku, joka kuvaa määrityksen virheen suuruutta.
Käännös suomeksi
Pitsihietakyyhky

| Pitsihietakyyhky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Hietakyyhkylinnut Pterocliformes
Heimo::  Hietakyyhkyt Pteroclidae
Suku::  Hietakyyhkyt Pterocles
Laji::  lichtensteinii
Kaksiosainen nimi
 Pterocles lichtensteinii  (Temminck, 1825) 
Katso myös
   Pitsihietakyyhky Wikispeciesissä   Pitsihietakyyhky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pitsihietakyyhky (Pterocles lichtensteinii) on hietakyyhkylaji.
Tuntomerkit

Pitsihietakyyhky on 22-25 senttimetriä pitkä. Sen koko ruumiissa on tiheässä mustia poikkiraitoja, jotka koiraalla ovat tummempia ja tiheämmässä kuin naaraalla. Koiraalla on otsassa musta ja valkea poikkivyö ja rinnassa ja siivillä ruosteenkellertävää väriä sekä oranssi nokka. Naaraalta koiraan pään ja rinnan kuvioinnit puuttuvat ja sen nokka on harmaa.
Levinneisyys

Pitsihietakyyhkyjä elää Pohjois-Afrikassa, Itä-Afrikan pohjoisosissa, Arabian niemimaalla sekä Iranissa ja Pakistanissa.
Elinympäristö

Pitsihietakyyhkyt pesivät karuissa ympäristöissä, joissa on joitakin yksittäisiä puita, mutta ei kuitenkaan puoliaavikolla. Ne käyvät iltaisin juomapaikoilla melko pienissä, alle 50 yksilön, parvissa.
Suomen kansallismaisemat

Suomen kansallismaisemat ovat Suomen kansallista identiteettiä kuvastavia maisemia, joihin tiivistyvät maan erityispiirteet. Suomen kansallismaisemia on valittu monissa lehtien lukijaäänestyksissä. Vuonna 1994 ympäristöministeriössä valittiin 27 erityisen merkittävää maisemakokonaisuutta kansallismaisemiksi. Valinta liittyi Suomen itsenäisyyden 75-vuotisjuhlavuoteen 1992.
Kansallismaisemia ei ole rajattu tarkasti, eikä niillä ole laillisesti sitovaa merkitystä viranomaisten päätöksenteon kannalta (esimerkiksi rakennuslupien myöntäminen). Kansallismaiseman status antaa kuitenkin kansalaisille vahvan perustan vastustaa näihin maisemiin kohdistuvia muutoshankkeita.
Suomen kansallismaisemat > Merellinen Helsinki

Carl Ludvig Engelin rakennukset ja J.A. Ehrenströmin asemakaava sekä meri-idylli kuten Suomenlinnan saaret sekä Kustaanmiekka luovat Helsingille ainutlaatuiset piirteet.
Suomen kansallismaisemat > Porvoonjokilaakso ja Vanha Porvoo

Vanha Porvoo on hyvin säilynyt historiallinen kaupunki. Porvoonjokilaaksossa virtaa joki, jonka ympärillä on viljelymaata sekä vanhaa asutusta.
Suomen kansallismaisemat > Tapiola

Tapiola on päässyt listalle, koska se on sodan  jälkeen uudella puutarhakaupunki-periaatteella rakennettu vireä kaupunginosa. Tapiolan ideoi käytännössä Väestöliiton toiminnanjohtaja Heikki von Hertzen. Tapiolan kansallismaiseman loivat Otto-Iivari Meurmanin Hagalund-suunnitelman (1945, 1952) pohjalla arkkitehdit Aarne Ervi, Markus Tavio, Viljo Revell ja Aulis Blomstedt. Tapiolan monumentaalikeskus (Ervi 1954) valmistui 1960-luvulla. Viereisessä kuvassa Ervin keskustorni (1961) ja Arto Sipisen kulttuurikeskus (1989). Muita arkkitehteja Tapiolassa ovat muun muassa Alvar Aalto, jonka työt kuitenkin sijaitsevat etupäässä Tapiolan naapurissa Otaniemessä sekä Suvikummun alueen suunnitelleet Raili ja Reima Pietilä. Tällä hetkellä Tapiolan kansallismaisemaa uhkaa metron mukanaan tuoma liikekeskuksen voimakas lisärakentaminen.
Suomen kansallismaisemat > Snappertunanjoki - Fagervik

Snappertunasta Fagervikiin on tasaista viljeltyä maata jonka keskellä mutkittelee rauhallinen Snappertunanjoki sekä Raaseporin ja Grabbackan keskiaikaiset linnoitukset ja Fagervikin ruukki.
Suomen kansallismaisemat > Pohjan ruukit

Pohjassa sijaitsevat 1600-luvulta peräisin olevat ruukit Billnäs, Fiskars ja Antskog sekä 1800-luvun Åminnefors. Ruukit ovat yksiä suomalaisen teollisuuden liikkeellepanijoita.
Suomen kansallismaisemat > Aurajokilaakso

Aurajoella sijaitsee Suomen ensimmäinen kaupunki Turku. Aurajoen ympärillä on vanhaa viljelysmaisemaa sekä kallionselänteitä.
Suomen kansallismaisemat > Saaristomeri

Saaristomeri muodostuu noin 40 000 saaresta, pienistä kallioluodoista suuriin, asuttuihin, mannerta muistuttaviin. Suurista avomerenomaisista merenselistä ja jokisuistoja muistuttavista saarilabyrinteista. Alueella sijaitsee Saaristomeren kansallispuisto.