stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kymenlaakson maakunta
Kristinusko > Luterilaisuus

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat Kymenlaaksossa kuuluvat Mikkelin hiippakuntaan ja sen Kymenlaakson rovastikuntaan. Vuoden 2022 lopulla 67,8% Kymenlaakson väestöstä kuului Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon.
Kymenlaakson rovastikunta jakautuu seurakuntiin ja seurakuntayhtymiin seuraavasti:
| Seurakunta tai seurakuntayhtymä | Mahdolliset kappeliseurakunnat, seurakuntayhtymän jäsenseurakunnat, kirkkopiirit tai alueseurakunnat | Toimialue | Jäsenmäärä (2022) | %-osuus alueen väestöstä (2022) | Perustettu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Haminan seurakunta | Miehikkälän kappeliseurakunta, Virolahden kappeliseurakunta | Hamina, Miehikkälä, Virolahti | 17 633 | 72,5 % | 2011 |
| Kotka-Kymin seurakunta |  | Kotka | 31 069 | 61,4 % | 2017 |
| Kouvolan seurakuntayhtymä | Anjalankosken seurakunta, Elimäen seurakunta, Jaalan kappeliseurakunta, Kouvolan seurakunta, Kuusankosken seurakunta, Valkealan seurakunta | Kouvola | 55 924 | 70,4 % | 2009 |
| Pyhtään seurakunta |  | Pyhtää | 3 513 | 68,7 % | 1380 |
Kymenlaakso on evankelioivan herätyskristillisyyden vahvaa tukialuetta. Tuntuvimman kannatuksen liike saa Kouvolassa ja sen kannatus on voimakasta Kymijokivarressa. Kansanlähetyksellä on kannattajaryhmiä myös muualla Saimaan ympäristössä ja maaseudulla. Vanhoista herätysliikkeistä evankelisuus on vaikuttanut seudulla. Liikkeellä on niin ikään kannatusta Kymenjokilaaksossa ja Haminan ympäristössä.
Evankelisuuden kattojärjestö Suomen luterilainen evankeliumiyhdistys omistaa Kymenlaaksossa ainakin Kotkan Luther-salin sekä Kouvolan Hietoinrannan leirikeskuksen. Näistä Kotkassa sillä on säännöllistä jumalanpalvelustoimintaa. Lisäksi järjestö on mukana Kouvolan Kohtaamispaikan toiminnassa ja jumalanpalvelusten järjestämisessä yhdessä Kansanlähetyksen ja Suomen Raamattuopiston kanssa.
Suomen evankelisluterilaisella lähetyshiippakunnalla on Kymenlaaksossa kaksi seurakuntaa, Kouvolan Pauluksen seurakunta ja Kotkan Siilas-seurakunta.
Äkillisen rakennemuutoksen alueet

Kymenlaaksossa äkillisen rakennemuutoksen alue on Kouvolan seutukunta, joka sai jatkoaselvennä vuodeksi 2009.
Maisemia Kymenlaaksosta

Vaalimaan raja-asema.
Yleisnäkymä Kotkansaaresta.
Haminan raatihuone.
Kaunissaari, Pyhtää.
Repoveden kansallispuisto, Kouvola.
Tykkimäen huvipuisto, Kouvola.
Langinkosken keisarillinen kalastusmaja, Kotka.
Kuusankosken vanha kaupungintalo, Kouvola.
Elimäen maaseutua.
Henkilöitä Kymenlaaksosta

Raino Westerholm
Hugo Simberg
Leo Mechelin
Juha Vainio
Uuno Klami
Veikko Lavi
Maija-Liisa Peuhu
Reijo Taipale
Sami Hyypiä
Mika Saukkonen
Satu Silvo
Tapani Kansa
Pelle Miljoona
Kirjallisuutta

Kaukiainen, Yrjö: Kymenlaakson historia I: Jokilaakso ja rajamaa esihistoriasta 1810-luvulle.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.  ISBN 978-952-222-353-1
Kaukiainen, Yrjö: Kymenlaakson historia II: Rajamaasta maakunnaksi 1810-luvulta 2000-luvulle.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.  ISBN 978-952-222-354-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kymenlaakso.fi, Kymenlaakson liitto
Finnica Kymenlaakso, oppaana Kymenlaaksoon ja sen menneisyyteen, luontoon ja kulttuurielämään toimiva sivusto
Kymipedia (Arkistoitu – Internet Archive), verkossa toimiva tietosanakirja, joka edistää kymenlaaksolaisen kotiseutuidentiteetin vahvistumista paikallisen historian ja kulttuurin tutkimisen avulla
Kymenlaakson Viron yhteystoimisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaakkois-Suomen ELY-keskus
| n k Kymenlaakson maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Hamina  Kotka  Kouvola  Miehikkälä  Pyhtää  Virolahti 
Entiset kunnat:  Anjala  Anjalankoski  Elimäki  Haapasaari  Jaala  Karhula  Kuusankoski  Kymi  Sippola  Valkeala  Vehkalahti 
| n k Suomen maakunnat |
| --- | --- |
Nykyiset maakunnat:  Ahvenanmaa  Etelä-Karjala  Etelä-Pohjanmaa  Etelä-Savo  Kainuu  Kanta-Häme  Keski-Pohjanmaa  Keski-Suomi  Kymenlaakso  Lappi  Pirkanmaa  Pohjanmaa  Pohjois-Karjala  Pohjois-Pohjanmaa  Pohjois-Savo  Päijät-Häme  Satakunta  Uusimaa  Varsinais-Suomi 
Entinen maakunta:  Itä-Uusimaa 
Verlan puuhiomo ja paperitehdas Kouvolassa entisten Jaalan ja Valkealan kuntien alueella on Unescon maailmanperintökohde.
Kymin kihlakunnan sinetti vuodelta 1642
Kyminlaakson Osuusliike 1930-luvulta.
Nykyisen Kymenlaakson alueen kunnat 1960-luvulla.
Utin lentoasema.
Kimolan kanava.
Veturi, Kaakkois-Suomen suurin kauppakeskus Kouvolassa.
Mikkelin hiippakunnan kartta, Kymenlaakson rovastikunta vihreällä.
Haminan Pyhien apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko.
Kotkan vapaakirkko.
Puerto Pinasco

| Puerto Pinasco |
| --- | --- |
 Puerto Pinasco
 Koordinaatit: 22°38′54″S, 57°50′29″W 
Valtio:  Paraguay
Departementti:  Presidente Hayes
Väkiluku (2022):  9 241
Puerto Pinasco on kaupunki Paraguayn Presidente Hayesin departementissa Paraguayjoen varrella. Se oli aikanaan merkittävä tanniinisatama, mutta siihen liittyvä teollisuus taantui 1960-luvulla. Vuonna 2022 kaupungin asukasluku oli 9 241.
Maantiede

Puerto Pinasco sijaitsee Paraguayn Presidente Hayesin departementissa Paraguayjoen varrella noin 527 kilometriä maan pääkaupunki Asunciónista pohjoiseen. Seutu on Gran Chacon laajempaa maantieteellistä aluetta.
Historia

Puerto Pinasco sai alkunsa vuonna 1907, kun paikalle rakennettiin ratapölkkyjä quebrachopuusta valmsitava saha. Sahan omisti argentiinalaisen Santiago Pinascon yhtiö Compañía Rosarina de Campos y Bosque. Paikka myytiin myöhemmin newyorkillaiselle Paraguay Company-yhtiölle, joka perusti sinne vuonna 1910 tanniinitehtaan. Tehdas myytiin vuonna 1917 International Products Corporation-yhtiölle. Tämän jälkeen paikalta rakennettiin kapearaiteinen rautatie kohti länttä, jonka kautta paikalle kuljetettiin quebrachopuuta tehtaan raaka-aineeksi.
1920- ja 1930-luvuilla tanniinin kysyntä kasvoi huomattavasti ja Puerto Pinascosta tuli Paraguayn johtava tanniinisatama. Tanniiniteollisuuden kasvaessa kasvoi myös työväenliike, joka vaati esimerkiksi ammattiliittojen tunnustamista ja 8 tunnin työpäiviä. 15. heinäkuuta 1927 tanniinityöläisten lakon aikana syttyneessä mellakassa kuoli kahdeksan työntekijää paikalle tuotujen sotilaiden avattua tulen. Tanniinin kysyntä laski buumin jälkeen ja tehdas lopetti toimintansa vuonna 1968. Tehtaan sulkemisen jälkeen kaupunki näivettyi. Sen asukasluku romahti noin 14 000:sta 1920-luvulla lukemaan 519 vuonna 1982. Myöhemmin asukasluku on kuitenkin kääntynyt taas nousuun.
Väestö

asukasluku oli Paraguayn vuoden 2022 väestönlaskennan mukaan 9 241.
lähteet

1 2 3  R. Andrew Nickson: Historical dictionary of Paraguay, s. 487.  3. painos. Rowman & Littlefield, 2015.  ISBN 978-0-8108-7964-5  (englanniksi)
↑  Cuadro 1.16 Departamento Presidente Hayes. Población por sexo y edad mediana, según distrito, 2022. (xlsx) Instituto Nacional de Estadística. Viitattu 1.3.2025. (espanjaksi)
Subotica

| Subotica Суботица |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Subotican sijainti Serbiassa
 Koordinaatit: 46°5′54″N, 19°40′12″E 
Valtio:  Serbia
Maakunta:  Vojvodina
Piirikunta:  Pohjois-Bačka
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Jenő Maglai
Väkiluku (2011):  141 554
 
 www.subotica.rs 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Subotica (kyr. Суботица, unk. Szabadka) on kaupunki ja kunta pohjoisessa Serbiassa, Vojvodinan autonomisen maakunnan alueella. Se sijaitsee noin kymmenen kilometrin päässä Unkarin rajalta. Se on 141 554 asukkaallaan (2011) Vojvodinan toiseksi suurin kaupunki Novi Sadin jälkeen.
Subotica on myös Pohjois-Bačkan alueen pääkaupunki ja hallinnollinen keskus.
Ensimmäinen säilynyt kirjallinen maininta Suboticasta on vuodelta 1391 unkarilaisella nimellä Zabadka. Nykyistä nimeä käytettiin ensimmäistä kertaa 1653, ja se tulee serbian ja kroatian kielten lauantaita merkitsevästä subota-sanasta. Kaupunki on historiansa aikana tunnettu lukuisilla muillakin nimillä.
Ottomaanit hallitsivat Suboticaa vuosien 1542 ja 1686 välisenä aikana. Kaupunkia palvelee Subotican lentoasema.
Kunta

Subotican kunta koostuu Subotican kaupungin lisäksi Palićin kaupungista ja seitsemästätoista kylästä, jotka ovat:
Bajmok
Bački Vinogradi
Bačko Dušanovo
Bikovo
Čantavir
Donji Tavankut
Đurđin
Gornji Tavankut
Hajdukovo
Kelebija
Ljutovo
Mala Bosna
Mišićevo
Novi Žednik
Stari Žednik
Šupljak
Višnjevac
Väestöjakauma

Subotican kunnan suurimmat etniset ryhmät ovat:lähde?
Unkarilaiset (38,47 % väestöstä)
Serbit (24,14 %)
Kroaatit (11,24 %)
Bunjevcit (10,95 %)
Jugoslaavit (5,76 %)
Montenegrolaiset (1,25 %)
Kaupungin suurimmat etniset ryhmät ovat:lähde?
Unkarilaiset (34,99 %)
Serbit (26,25 %)
Bunjevcit (10,87 %)
Kroaatit (10,43 %)
Jugoslaavit (6,79 %)
Montenegrolaiset (1,60 %)
Romanit (1,17 %)
Subotican kunnan puhutuimmat kielet ovat serbia (46,60 %), unkari (38,82 %) ja kroatia (5,93 %). Väestöstä 63,02 % on katolisia, 25,96 % ortodokseja ja 1,88 % protestantteja.lähde?
Serbian kieli on kaikkein palkattu kieli jokapäiväisessä elämässä. Unkarin kieltä käyttävät myös lähes kolmasosa väestöstä päivittäisissä keskusteluissaan. Molempia kieliä käytetään myös laajalti kaupallisissa ja virallisissa merkinnöissä
Ystävyyskaupungit

Budapest (Unkari)
Dunajská Streda (Slovakia)
München (Saksa)
Namur (Belgia)
Odorheiu Secuiesc (Romania)
Olomouc (Tšekki)
Osijek (Kroatia)
Szeged (Unkari)
Tilburg (Alankomaat)
Wolverhampton (Yhdistynyt kuningaskunta)
Zirc (Unkari)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Subotica Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (serbiaksi), (unkariksi), (kroatiaksi), (englanniksi)
Map of Subotica
Subotican kaupungintalo.
Subotican kaupunginkirjasto vuodelta 1897.
Kansallisteatteri ennen jälleenrakentamista.
Adolf Eichmann

| Adolf Eichmann |
| --- | --- |
 Adolf Eichmann vuonna 1942
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1906  Solingen, Preussi, Saksa
Kuollut: 31. toukokuuta 1962 (56 vuotta)  Ramla, Israel
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:   Obersturmbannführer
 Nimikirjoitus
Otto Adolf Eichmann (19. maaliskuuta 1906 Solingen, Saksa – 31. toukokuuta 1962 Ramla, Israel) oli SS-everstiluutnantti, Obersturmbannführer natsi-Saksassa.
Eichmannia pidetään holokaustin (”lopullinen ratkaisu”, saks. Endlösung) toteutuksen organisoijana. Hän järjesti keskitysleireille lähetettävien ihmisten tunnistamisen ja kuljetukset. Eichmann toimi päätöksentekijänä ja toteuttajana Saksan juutalaiskysymyksissä, häntä on pidetty kulissien takana toimivana pääpyövelinä, ja hänet tuomittiin sen vuoksi kuolemaan. Max Jakobson kiteyttää näkemyksensä muotoon, että Eichmann oli ”kansanmurhan kansliapäällikkö”.
Nuoruusvuodet

Eichmann syntyi ja kasvoi Solingenissa Saksassa. Hänen isänsä Adolf Karl Eichmann oli liikemies ja kirjanpitäjänä paikallisessa voimalaitoksessa, ja perhe muutti isän työn mukana vuonna 1913 Linziin Itävalta-Unkariin, jossa perheen äiti, Maria o.s. Schefferling, kuoli. Eichmannin isä palveli ensimmäisessä maailmansodassa Itävalta-Unkarin armeijassa. Lapsena Eichmann oli melko tummahipiäinen, ja siksi muut lapset nimittivät häntä usein juutalaisen näköiseksi. Hänen isänsä siirtyi öljyalalle Standard Oilin tytäryhtiön Vacuum Oil Companyn palvelukseen, jossa myös Adolf Eichmann työskenteli nuorena.
Nousu valtaan natsi-Saksassa

Eichmann liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen huhtikuussa 1932. Hän tutustui muun muassa Ernst Kaltenbrunneriin, jonka isällä oli ollut yhteisiä liiketoimia Eichmannin isän kanssa. Vuonna 1934 Eichmann palveli SS-alikersanttina Dachaun keskitysleirillä, jossa hän kiinnitti Reinhard Heydrichin huomion. Sen jälkeen hän liittyi turvallisuuspalveluun, Sicherheitsdienstiin, jonka Berliinin toimistoon hän pääsi töihin. SD:n ”juutalaisosaston” päälliköstä Edler von Mildensteinista tuli Eichmannin oppi-isä, joka innosti häntä perehtymään sionismiin ja juutalaisuuden historiaan.
Syyskuussa 1937 Eichmann lähti yhdessä esimiehensä Herbert Hagenin kanssa Palestiinaan tutkimaan mahdollisuuksia juutalaisten siirtämiseksi Saksasta Palestiinaan. He matkustivat Haifaan, kävivät Karmel-vuorella ja kohtasivat saksalaisen tohtori Reichartin, jolta saivat perusteellisen selvityksen Palestiinan tilanteesta. Sen jälkeen he tapasivat Feivel Polkesin, jonka kanssa he tutustuivat erääseen kibbutsiin. Seuraavana päivänä brittiläiset vangitsivat heidät ja karkottivat maasta. He palasivat Saksaan Kairon kautta. Siellä he tapasivat Haganan jäseniä, mutta keskustelujen sisällöstä kiistellään. Kairossa he tapasivat Palestiinan arabijohtajia, kuten Jerusalemin muftin Amin al-Husseinin. Jälkeenpäin he kirjoittivat raportin, jossa he esittivät siirtosuunnitelmien hylkäämistä. Eichmannin ja Hagenin mielestä juutalaisten siirtäminen ei ollut taloudellisesti järkevää eikä sopinut Saksan politiikkaan, joka ei kannattanut juutalaisvaltion syntymistä Lähi-itään.lähde?
Matkan jälkeen Eichmann siirrettiin SD:n Wienin toimistoon, jolloin hänen vastuulleen tulivat Itävallan juutalaiset. Maaliskuussa 1938 Itävalta liitettiin Saksaan, jolloin pelko levisi itävallanjuutalaisten keskuuteen. Eichmann kehitti erityisen ”koontilinjan”, jonka avulla maasta poistuvilta juutalaisilta vietiin omaisuus, käteisvarat ja oikeudet. Muutamassa kuukaudessa Eichmannin toimisto oli siirtänyt 150 000 juutalaista, ja hänet siirrettiin järjestämään samankaltaista toimintaa Prahaan.
Toiminta toisen maailmansodan aikana

Lokakuussa 1939 Eichmannista tuli Valtakunnan pääturvallisuusviraston RSHA:n Amt IV B 4:n päällikkö. Amt IV B 4 (alun perin IV D 4) oli Gestapon alajaosto, jonka vastuulla olivat juutalaisiin liittyvät asiat. ﻿Yksi Eichmannin ajatuksista oli Euroopan neljän miljoonan juutalaisen siirtäminen Madagaskarille, mutta se osoittautui liian utopistiseksi. Sodan aikana Eichmann sai SS-Obersturmbannführerin arvon.
Eichmann osallistui vuonna 1942 Wannseen konferenssiin, jossa päätettiin ”juutalaiskysymyksen lopullisesta ratkaisusta”. Lopullinen ratkaisu tarkoitti juutalaisten joukkotuhoa pakkosiirtojen sijaan. Sodan loppuvaiheessa Eichmann asui Budapestissa ja organisoi Saksan miehittämän Unkarin juutalaisten tuhoamista. Suuren osan heistä likvidoivat unkarilaisen Nuoliristi-järjestön jäsenet, osa määrättiin raskaille kuolemanmarsseille kohti länttä.lähde?
Sodanjälkeinen piileskelyn aika

Toisen maailmansodan jälkeen yhdysvaltalaisjoukot ottivat Eichmannin kiinni. Oltuaan vankina lähes puoli vuotta hän onnistui kuitenkin toukokuussa 1945 pakenemaan vankileiriltä, koska häntä ei kyetty tunnistamaan. Hän matkusti kohti Bad Ischliä, mutta joutui matkalla yhdysvaltalaisten sotilaiden pidättämäksi heinäkuun lopussa tai elokuun alussa 1945. Valenimellä Otto Eckmann esiintynyttä Eichmannia pidettiin vankeudessa Oberdachstettenissä, josta hän karkasi vankitovereidensa avulla 1946 ja saapui maaliskuun alkupäivinä 1946 Celleen, jossa hän oli metsätyössä neljä vuotta. Eichmann lähti Saksasta vuoden 1950 alussa ja meni Italiaan, jossa muuan fransiskaanimunkki järjesti hänelle Ricardo Klementin nimelle kirjoitetun passin ja Argentiinan viisumin. Heinäkuun puolivälissä 1950 Eichmann matkusti Argentiinaan Buenos Airesiin. Hänen vaimonsa ja heidän kolme lastaan muuttivat Argentiinaan 1953. Paikallisessa saksalaisyhteisössä karkurin henkilöllisyys oli melko laajalti tiedossa.
Saksan liittotasavallan tiedustelupalvelu sai asiasta vihiä, mutta maan hallitus empi Eichmannin paljastamista, sillä se pelkäsi Eichmannin kertovan korkeiden virkamiesten ja poliitikkojen entisistä natsiyhteyksistä. Saksa kertoi kuitenkin tietonsa vuonna 1958 Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:lle, mutta CIA ei reagoinut asiaan, eikä kumpikaan maa ilmoittanut asiasta Eichmannia etsiville israelilaisille.
Sieppaus

Vuonna 1957 Hessenin osavaltion pääsyyttäjä Fritz Bauer sai vihjeen Eichmannin olinpaikasta Argentiinassa asuvalta saksanjuutalaiselta juristilta, Lother Hermannilta. Hermannin tytär Silvia tapaili tuohon aikaan Eichmannin poikaa Nickiä. Bauer kertoi asiasta Israelin salaiselle palvelulle Mossadille. Mossad tutki asiaa Argentiinassa, mutta totesi talon, jossa Eichmannin perheineen asui, olevan liian vaatimaton entiselle natsijohtajalle.
Fritz Bauer raivostui Mossadin saamattomuudesta ja alkoi tutkia asiaa perin pohjin. Vuonna 1959 Bauer sai selville, että Eichmann käyttää salanimeä Ricardo Klement, jolloin Mossad ryhtyi toimiin Eichmannin kiinniottamiseksi.
Mossadin joukot kaappasivat Eichmannin Peter Malkinin johdolla Argentiinassa 11. toukokuuta 1960 maan lakien vastaisesti, ilman argentiinalaisten viranomaisten lupaa. Eichmann lennätettiin 21. toukokuuta 1960 salaa El Alin Bristol Britannia 4X-AGE -lentokoneella Israeliin. Argentiina katsoi tapauksen suvereniteettinsa loukkaamiseksi, kutsui Israelin-suurlähettiläänsä kotiin ja vaati YK:n turvallisuusneuvostoa koolle. Turvallisuusneuvosto päätti äänin 8–6, että Israelin oli ”sopivalla tavalla” hyvitettävä Argentiinalle sen kärsimä suvereniteetin loukkaus.
Oikeudenkäynti ja kuolemantuomio

Eichmannin oikeudenkäynti israelilaisessa tuomioistuimessa Jerusalemissa alkoi 11. huhtikuuta 1961. Häntä vastaan luettiin 15 rikossyytettä, muun muassa syytteet rikoksista ihmiskuntaa vastaan, rikoksista juutalaisia vastaan ja osallistumisesta laittomaan organisaatioon. Oikeudenkäynti sai paljon kansainvälistä huomiota ja kiistelyä osakseen. Israelin hallitus salli kansainvälisen median, kuten radio- ja televisioyhtiöiden, lähetykset oikeudenkäynnistä rajoituksetta. Oikeudenkäynnissä todistajat, joista monet olivat holokaustista selvinneitä, kertoivat Eichmannin toiminnasta ja hänen osuudestaan uhrien lähettämisessä keskitysleireille. Koko oikeudenkäynnin ajan Eichmann pysyi väitteessään, että hän totteli vain käskyjä ja koetti täyttää velvollisuutensa.lähde?
Max Jakobsonin luonnehdinnan mukaan oikeudenkäynti Eichmannia vastaan oli tarkoitettu historian oppitunniksi sotien jälkeen syntyneille israelilaisille, joille holokausti oli etäinen tapahtuma. Jakobsonin mukaan monille oli järkytys todeta, ettei Eichmann ollutkaan mikään perverssi sadisti, vaan väritön virkamies, joka oli vain tunnollisesti suorittanut esimiehiltään saamansa tehtävän.
Eichmann todettiin syylliseksi kaikkiin syytteisiin ja tuomittiin kuolemaan 15. joulukuuta 1961.
Teloitusta edeltävänä päivänäselvennä (29. huhtikuuta 1962) Eichmannin vaimo Vera vieraili miehensä sellissä 90 minuutin ajan lehdistöltä ja yleisöltä salassa, Israelin viranomaisten tieten.
Eichmann esitti myös suomalaisissa lehdissä julkaistun toivomuksen, että hänen ruumiinsa vietäisiin teloituksen jälkeen Linziin ja tuhkattaisiin siellä tehdyn virallisen ruumiinavauksen jälkeen. Eichmann hirtettiin muutama minuutti ennen keskiyötä 31. toukokuuta 1962 Ramlan vankilassa.
Teloituksen jälkeen hänen ruumiinsa tuhkattiin sitä varten tehdyssä krematoriouunissa. Saman päivän aamuna 1. kesäkuuta 1962 tuhkat levitettiin Israelin laivaston alukselta Välimereen kansainväliselle merialueelle.
Eichmann mediassa > Tietokirjallisuus

Eichmannista on julkaistu lukuisia teoksia. Eichmannin kaappauksesta Israeliin Mossadin silloinen päällikkö Isser Harel kirjoitti teoksen Kaappaus Garibaldin kadulla (WSOY, 1976). Joitakin vuosia myöhemmin yhdysvaltalainen sotakirjeenvaihtaja Quentin Reynolds sekä israelilaiset toimittajat Ephraim Katz ja Zwy Aldouby kirjoittivat samasta aiheesta kirjan Kuoleman asiamies: Adolf Eichmannin tarina (Karisto, 1961). Molemmat kirjat päättyvät Eichmannin syytteeseen asettamiseen.
Hannah Arendtin teos Eichmann Jerusalemissa. Raportti pahuuden arkipäiväisyydestä ilmestyi 1963, ja sen alanimeke on muodostunut käsitteeksi.
Eichmann mediassa > Elokuva

Aiheesta on valmistunut vuonna 2007 Robert Youngin ohjaama elokuva Eichmann – kuoleman allekirjoittaja jossa Eichmannia näyttelee Thomas Kretschmann.
Wannseen konferenssia kuvaavassa televisioelokuvassa Lopullinen ratkaisu (2001) Eichmannia esittää Stanley Tucci. Televisiosarjassa Polttouhrit Eichmannia esittää näyttelijä Tom Bell.
Televisioelokuva Adolf Eichmannin oikeudenkäynti (The Eichmann Show) käsittelee myös aihetta.
Lars Kraumerin elokuvassa Valtio vastaan Fritz Bauer (2015) kuvataan syyttäjä Fritz Bauerin tutkimuksia Eichmannin löytämiseksi.
Vuoden 2018 Netflix-elokuvassa Operation Finale Eichmannia näyttelee Ben Kingsley ja Peter Malkinia Oscar Isaac.
Kirjallisuutta

Hannah Arendt: Eichmann Jerusalemissa. Raportti pahuuden arkipäiväisyydestä (Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil, 1963), suom. Jouni Tilli ja Antero Holmila, Docendo, 2016 ISBN 978-952-291-259-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Adolf Eichmann Wikimedia Commonsissa
David Cesarani: Adolf Eichmann, The Mind of a War Criminal
| n k Holokausti |
| --- | --- |
Taustoja:  antijudaismi  antisemitismi  eugeniikka  juutalaiset  kansallissosialismi  keskitysleiri  propaganda  rasismi  selkäänpuukotusteoria  Siionin viisaiden pöytäkirjat 
Natsien juutalaisvainot:  ali-ihminen  der ewige Jude  Einsatzgruppen  ghetot: Krakova, Łódź, Varsova  joukkomurhat: Babyn Jar, Biķernieki, Jedwabne, Liepāja, Paneriai, Rumbula, Odessa  keltainen daavidintähti  Kristalliyö  Madagaskar-suunnitelma  Nürnbergin lait 
Keskitysleirit:  Auschwitz  Bergen-Belsen  Buchenwald  Kaiserwald  Majdanek  Mauthausen  Muselmann  Ravensbrück  Sachsenhausen  Stutthof  Theresienstadt  Luettelo natsien keskitysleireistä  Kapo  leirien naisvartijat  vankitunnukset 
Holokausti:  Wannseen konferenssi  Lopullinen ratkaisu  Operaatio Reinhard  Aktion T4  Arbeit macht frei  tuhoamisleiri  kaasukammio  Zyklon B  Sonderkommando  Birkenau  Bełżec  Chełmno  Sobibór  Treblinka  kuolemanmarssit  Suomen juutalaisluovutukset 
Muut uhrit:  homoseksuaalit  Jehovan todistajat  kommunistit  romanit  slaavit  toisinajattelijat 
Vastarinta:  gheton kansannousu  Varsovan geton kansannousu  ŻOB  ŻZW  heinäkuun 20. päivän salaliitto 
Uhreja ja auttajia:  Corrie ten Boom  Adam Czerniaków  Anne Frank  Miep Gies  Petr Ginz  Albert Göring  Janusz Korczak  Giorgio Perlasca  David Rapoport  Oskar Schindler  Edith Stein 
Vastuulliset:  Viktors Arājs  Karl Brandt  Adolf Eichmann  Odilo Globocnik  Reinhard Heydrich  Heinrich Himmler  Adolf Hitler  Rudolf Höss  Friedrich Jeckeln  Josef Mengele  Julius Streicher  Gestapo  Natsi-Saksa  SS 
Holokaustin jälkeen:  Beriha  Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnit  holokaustin kiistäminen  holokaustin muistaminen  Nürnbergin oikeudenkäynnit  Nürnbergin säännöstö  Simon Wiesenthal -keskus  Vanhurskaat kansakuntien joukossa 
Muistomerkkejä:  Yad Vashem  Euroopan murhattujen juutalaisten muistomerkki  Mémorial des Martyrs de la Déportation  Apua anovat kädet 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Eichmannin Punaisen Ristin passi, jota hän käytti siirtyessään vuonna 1950 Argentiinaan.
Eichmann oikeudenkäynnissä Jerusalemissa.
Adolf Eichmann oikeudenkäynnissä Israelissa.