stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Simone de Beauvoir
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Debra Bergoffen, Simone de Beauvoir, Stanford Encyclopedia of Philosophy
Shannon Mussett: Simone de Beauvoir The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Tommi Wallenius: Simone de Beauvoir 100 vuotta (Arkistoitu – Internet Archive) Filosofia.fi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Sartre ja Beauvoir Balzacin muistomerkillä Pariisissa.
Simone de Beauvoir, Jean-Paul Sartre ja Che Guevara Kuubassa vuonna 1960.
Simone de Beauvoirin ja Jean-Paul Sartren hauta, Cimetière du Montparnasse, Pariisi.
Paul Coffey

| Paul Coffey |
| --- | --- |
 Coffey vuonna 2007
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. kesäkuuta 1961 (ikä 63) Weston, Ontario, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  91 kg
Pelinumero:  77
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1980–2000
Seurat:  Edmonton Oilers Pittsburgh Penguins Los Angeles Kings Detroit Red Wings Hartford Whalers Philadelphia Flyers Chicago Blackhawks Carolina Hurricanes Boston Bruins
NHL-varaus:  6. varaus, 1980 Edmonton Oilers
Hockey Hall of Fame
 2004 
Aiheesta muualla
paulcoffey.ca
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | Edmonton Oilers | 1984  |
|  | Edmonton Oilers | 1985  |
|  | Edmonton Oilers | 1987  |
|  | Pittsburgh Penguins | 1991  |
Paul Douglas Coffey (s. 1. kesäkuuta 1961 Weston, Ontario, Kanada) on uransa lopettanut NHL-liigassa pelannut jääkiekkoilija. Lopettaessaan uransa vuonna 2000 hän oli tehnyt 396 maalia ja antanut 1 135 maaliin johtanutta syöttöä, jolla hän on Ray Bourquen  jälkeen kaikkien aikojen toiseksi tehokkain NHL-puolustaja. Coffey on Bobby Orrin ja Harry Cameronin sekä aktiivipelaajista Cale Makarin lisäksi ainoa jääkiekkopuolustaja NHL:ssä, jonka ottelukohtaisten tehopisteiden keskiarvo ylittää yhden tehopisteen per ottelu koko uran ajalta.
Edmonton Oilers varasi Coffeyn NHL:ään vuonna 1980. Coffey pelasi uransa seitsemän ensimmäistä kautta Oilersissa, jolloin hän voitti kolme Stanley Cupia. Vuonna 1987 Coffey siirtyi Pittsburgh Penguinsiin, jossa hän voitti jälleen Stanley Cupin vuonna 1991. Coffey lopetti uransa vuonna 2000. Hän voitti kolmesti NHL:n parhaan puolustajan palkinnon, Norris Trophyn.
Coffey pitää hallussaan puolustajien yhden kauden maaliennätystä. Hän teki kaudella 1985–1986 Edmonton Oilersissa pelatessaan 48 maalia. Hän on yksi niistä kuudesta NHL-puolustajasta, jotka ovat yltäneet 100 tehopisteeseen yhden kauden aikana. Coffey pystyi tähän saavutukseen viidesti, Bobby Orr kuudesti, muut kerran.
Palkintoja ja kunnianosoituksia

OHA:n kakkostähdistössä 1979–1980
Nimetty NHL:n all stars -otteluun vuosina 1982, 1983, 1984, 1985, 1986, 1988, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1996 ja 1997
NHL:n kakkostähdistössä vuosina 1982, 1983, 1984, 1990
Kanada-cupin tähdistössä 1984
James Norris Memorial Trophy -palkinto vuosina 1985, 1986, 1995
NHL:n ykköstähdistössä vuosina 1985, 1986, 1989, 1995
1998 sijalla 28 The Hockey News -lehden 100 suurimman pelaajan listalla
Vuonna 2004 Coffey valittiin Hockey Hall of Fameen.
Vuonna 2005 Edmonton Oilers jäädytti Coffeyn pelinumeron 7.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paul Coffey The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Paul Coffey Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Rod Langway Ray Bourque | Norris Trophyn voittaja 1985, 1986 1995 | Seuraaja: Ray Bourque Chris Chelios |
Suomen muinaiskaupungit

Hämeenlinnan Varikkoniemestä löytyneen ristiretkiaikaisen kaksihuoneisen hirsirakennuksen pienoismalli.
Suomen muinaiskaupungit ovat rautakauden ja varhaiskeskiajan kauppapaikkoja, muinaiskaupunkeja, joiden olemassaoloa koskevia teorioita on esitelty lähinnä perimätiedon ja paikannimistön perusteella.
Perimätieto kertoo rautakauden lopun ja varhaiskeskiajan suomalaisista kauppapaikoista tai muinaiskaupungeista. Näitä ovat esimerkiksi Halikon Rikala, Kokemäen Teljä, Raumaa edeltänyt Unio, sekä mahdollisesti Turkua edeltänyt Koroinen. Näitä kauppapaikkoja ei ole kuitenkaan pystytty toistaiseksi todistamaan arkeologisesti. Kuitenkin muun muassa Unto Salo on arvellut, että Suomeen perustettiin jo 1000-luvulla kaupungeiksi nimitettyjä kauppapaikkoja. Muinaiskaupungit olivat arvailujen mukaan kaupunkien esiasteita, joissa kauppiailla saattoi olla kiinteitäkin asuntoja ja varastorakennuksia. Kaupunki-sana on skandinaavista alkuperää. Varmuudella on voitu paikallistaa yksi viikinkiaikainen kauppapaikka Hiittisten saarella. Paikalta on löydetty kaupankäyntiin liittyvää esineistöä, kuten punnuksia ja rahoja sekä uhripaikka, keskiaikainen kappeli ja hautausmaa.
Rikalan Linnamäki, jolla on sijainnut rautakautinen muinaislinna.
Koroisista on tehty runsaasti löytöjä, mutta ne voivat viitata myös alueen tunnettuun kirkolliseen historiaan. Kaakkois-Suomessa sijaitsevia Vehkalahtea ja Virolahtea kutsutaan varhaisissa 1300-luvun lähteissä kaupunkiin viittaavalla latinankielisellä termillä civitas, mutta näiden tapauksessa kyseessä on ollut mahdollisesti lähinnä kauppapaikka. Rikalaa kutsuttiin vielä 1800-luvun lopussa kansan kielessä kaupungiksi tai Rikalan kaalikaupungiksi. Sieltä on löytynyt Rikalan muinaislinnan lisäksi myös rikas ristiretkiaikainen ruumiskalmisto.
Hämeenlinnan Varikonniemessä on ollut rautakautinen asuinalue. Tutkijat eivät kuitenkaan ole yksimielisiä siitä, edustiko se kaupunkimaista asutusta. Alueelta on tutkimusten perusteella kuitenkin löydetty tiheästi asuttu kauppapaikka ja käsityöläiskeskus, joka on ympäröity todennäköisimmin kiviperustusteisella puuvarustuksella. Pohjoisosassa, varsinaisen asuinpaikan ulkopuolella on satamaksi tulkittu, padolla tai laiturilla suojattu, rantautumispaikka.
1200-luvulla saksalainen käsitys kaupungeista kaupunkioikeuksineen levisi Suomeen. Ensimmäisenä virallisena kaupunkina pidetään Turkua. Uusien kaupunkien perustamisen myötä oletetut muinaiskaupungit ehkä kuihtuivat vähitellen saavuttamatta virallisen kaupungin asemaa. Toisaalta asutus on Suomessa säilynyt samoilla alueilla monissa paikoissa kuitenkin vuosisadasta toiseen. Esimerkiksi Turkua ei perustettu asumattomalle maalle, vaan paikalla on sijainnut luultavasti talonpoikaiskylä.
Väitettyjä muinaiskaupunkeja

Hahlo (Kokemäki)
Hiittinen
Kurkela (Nousiainen)
Kalanti
Koroinen (Turku)
Kyrksundet (Hiittinen)
Laatokanlinna (venäläinen)
Ragvalda (Ulvila)
Ravattulan Ristinmäki (Varsinais-Suomi, Kaarina)
Rikala (Varsinais-Suomi, Halikko)
Räisälä
Sauvala (Varsinais-Suomi, Lieto)
Teljä (Kokemäki)
Vanajan kaupunki (Hämeenlinna)
Bruno Sarlin

| Bruno Sarlin |
| --- | --- |
 Kansallisen Edistyspuolueen eduskuntaryhmä 1933, Bruno Sarlin toinen oikealta.
Suomen sosiaaliministeri
 Kivimäen hallitus 31.12.1935–7.10.1936  
Edeltäjä:  Eemil Hynninen
Seuraaja:  Toivo Janhonen
Kansanedustaja
 1.4.1919–8.10.1920 21.10.1930–31.8.1936 6.4.1945–21.7.1948  
Ryhmä/puolue:  Kansallinen Edistyspuolue
Vaalipiiri:  Vaasan läänin itäinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. marraskuuta 1878 Viitasaari
Kuollut: 6. tammikuuta 1951 (72 vuotta) Helsinki
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Edistyspuolue
Bruno Gustaf Willehad Sarlin (8. marraskuuta 1878 Viitasaari – 6. tammikuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen maaherra ja Helsingin kaupungin huoltotoimen toimitusjohtaja. Sarlin oli myös Edistyspuolueen kansanedustaja ja ministeri.
Elämä

Sarlinin vanhemmat olivat kanttori Konstantin Ferdinand Sarlin ja Margaretha Charlotta Granberg. Päästyään ylioppilaaksi 1899 Sarlin toimi asianajajana 1904–1906, kaakkoispiirin vaivaishoidonneuvojana 1906–1918 ja kolmannen piirin köyhäinhoidontarkastajana 1918–1920. Hän oli Köyhäinhoitolehden päätoimittaja 1913–1918 ja Fattigvårdsbladetin päätoimittaja 1913–1914. Sarlin oli Kuopion kaupungin vt. poliisimestarina 1917, Pohjois-Savon ja Kajaanin sotilaspiirin piiriesikunnan kansliapäällikkönä ja Kuopion kaupungin komendanttina 1918 sekä sotaorpojen huollon ohjaaja sosiaalihallituksessa 1918.
Sarlin luopui kansanedustajan paikastaan tultuaan valituksi Vaasan läänin maaherraksi vuonna 1920. Hän oli maaherrana vuoteen 1930 ja toimi tämän jälkeen Suomi-yhtiön tarkastajana 1930–1931 ja Helsingin kaupungin huoltotoimen toimitusjohtajana 1931–1945. Sarlin oli myös Huoltaja-lehden toimittajana 1918–1922 ja 1932–1937 sekä lehden päätoimittajana 1937–1951. Lisäksi Sarlin toimi Yhteiskunnallisen korkeakoulun opettajana 1937–1942.
Edistyspuolueen kansanedustajana Sarlin edusti Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä 1919–1920 sekä Vaasan läänin itäistä vaalipiiriä vuosina 1930–1935 ja 1945–1948. Hän oli sosiaaliministerinä Kivimäen hallituksessa 1935–1936.
Presidentin valitsijamiehenä Sarlin toimi vuosien 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän oli mukana Kuopion kaupunginvaltuuston jäsenenä ja rahatoimikamarin puheenjohtajana.
Perhe

Bruno Sarlin oli naimisissa vuodesta 1906 Signe Dagmar Johanna Hallbergin kanssa. Heidän poikansa oli toimitusjohtaja, pääkonsuli Juhani Saraste.
IF Brommapojkarna

Idrottsföreningen Brommapojkarna, yleisemmin Brommapojkarna tai lyhennettynä BP, on vuonna 1942 perustettu jalkapalloseura Tukholman Brommasta. Seuraan kuuluu yli 3 000 pelaajaa ja 242 joukkuetta, ja se onkin harrastaja- ja joukkuemäärältään Euroopan suurin jalkapalloseura. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2025 maan korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa, ja naisten edustusjoukkue korkeimmalla sarjatasolla Damallsvenskanissa. Seuralla on toimintaa myös salibandyssä.
Aiheesta muualla

Virallinen sivu
| n k Allsvenskan |
| --- | --- |
 Hallitseva mestari: Malmö FF
Joukkueet (2025):  AIK  BK Häcken  Degerfors IF  Djurgården  GAIS  Halmstads BK  Hammarby  IF Brommapojkarna  IF Elfsborg  IFK Göteborg  IFK Norrköping  IFK Värnamo  IK Sirius  Malmö FF  Mjällby AIF  Östers IF
Naisen päivä

| Naisen päivä> Day of the Woman   I Spit on Your Grave |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Meir Zarchi
Käsikirjoittaja:  Meir Zarchi
Tuottaja:  Meir Zarchi   Joseph Zbeda
Säveltäjä:  Giacomo Puccini
Kuvaaja:  Nouri Haviv
Leikkaaja:  Meir Zarchi
Pääosat:  Camille Keaton   Eron Tabor   Richard Pace
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Cinemagic Pictures
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  23. toukokuuta 1978 (Cannes)   22. marraskuuta 1978 (Yhdysvallat)
Kesto:  102 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Savage Vengeance
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Naisen päivä (myös nimellä Koston enkeli, engl. Day of the Woman, uudelleenjulkaistuna I Spit on Your Grave) on vuonna 1978 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva, jonka ohjasi ja käsikirjoitti Meir Zarchi. Suomalaisissa videovuokraamoissa se oli nimellä Koston enkeli. Se kuuluu ns. raiskaus ja kosto -elokuviin, joiden keskeisenä juonena oli raiskaus ja sen jälkeinen kosto ja joiden esikuvana on Wes Cravenin ohjaama Viimeinen talo vasemmalla (1972). Naisen päivä oli raiskaus ja kosto -elokuvien pahamaineisin teos. Siinä kuvattu raiskauskohtaus kestää yli 40 minuuttia.
Naisen päivä sai ilmestyttyään murska-arviot kriitikoilta. Esimerkiksi Gene Siskel ja Roger Ebert varoittivat elokuvan inspiroivan naisiin kohdistuvaan väkivaltaan. Ohjaaja Zarchi on puolustanut elokuvaansa sillä, että hän sai inspiraationsa elokuvan tekemiseen jouduttuaan todistamaan raiskaustapausta ja yhteiskunnallisten laitosten välinpitämättömyyttä asialle. Jotkut kriitikot ovatkin yrittäneet nähdä Naisen päivässä feminististä sanomaa.
Naisen päivän videojulkaisu nousi 1980-luvulla Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuokrauslistojen kärkipaikoille. Se oli suositumpi kuin monet suurten elokuvayhtiöiden tuotteet. Osaltaan juuri Naisen päivän suosion jälkeen videosensuuri levisi nopeasti 1980-luvulla.
Elokuva filmatisoitiin uudelleen vuonna 2010, ja uusintafilmatisointi sai kaksi jatko-osaa. Alkuperäisen elokuvan jatko-osa julkaistiin vuonna 2019.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Camille Keaton  | … |  Jennifer   |
|  Eron Tabor  | … |  Johnny   |
|  Richard Pace  | … |  Matthew   |
|  Anthony Nichols  | … |  Stanley   |
|  Gunter Kleemann  | … |  Andy   |
|  Alexis Magnotti  | … |  huoltoaseman pitäjän vaimo   |
|  Tammy Zarchi  | … |  lapsi   |
|  Terry Zarchi  | … |  lapsi   |
|  Traci Ferrante  | … |  tarjoilija   |
|  William Tasgal  | … |  kantaja   |
|  Isaac Agami  | … |  teurastaja   |
|  Ronit Haviv  | … |  tyttö kaupassa  |
Kohtelu Suomessa

Valtion elokuvatarkastamo asetti elokuvalle ennakkotarkastuksessa 8.1.1980 ikärajan KK (Kokonaan kielletty), joten elokuvan esittäminen ja levittäminen Suomessa oli lainvastaista.
Kristillinen oikeisto

Kristillinen oikeisto on Yhdysvalloissa Ronald Reaganin aikana vahvistunut poliittinen suuntaus, joka yleensä tukee Yhdysvaltain republikaanista puoluetta. Se pyrkii moraalin palauttamiseen kristillis-siveellisten arvojen puolustamiseksi. Liikkeiden näkyvimpiä hahmoja ovat protestanttiset televisiopastorit, jotka saavat runsaasti huomiota hyvien katsojalukujen ansioista.
Kristillinen oikeisto koostuu uusevankelisista, separatistisista fundamentalisteista, katolisista konservatiiveista sekä mormoneista.
Yhdysvalloissa ja muissa englanninkielisissä maissa suuntausta kutsutaan yleisesti kristilliseksi oikeistoksi (Christian Right). Joskus käsitteitä kristillinen oikeisto ja uskonnollinen oikeisto käytetään synonyymeina. Myös monissa muissa maissa on uskontoon vetoavia oikeistoja, kuten Intiassa.
Kristillinen oikeisto puhuu perheen merkityksestä. Se tukee yhteiskunnan kapitalistista luonnetta. Kristillinen oikeisto myös tukee yhteiskunnan kapitalistista luonnetta siirtämällä monet kiistat arvokysymyksiksi, siinä missä vasemmisto näkee ongelmia eriarvoisuudessa ja riistossa.
Historia

Kristillisen oikeiston opin juuret ovat puritanismissa, 1800-luvun evankelisessa konsensuksessa ja 1900-luvun fundamentalistisessa liikkeessä. Fundamentalistinen liike on muokannut poliittisen toiminnan muotoja ja teemoja. Kristillinen oikeisto syntyi välittömästi 1960- ja 1970-lukujen poliittisen, kulttuurillisen ja moraalisen murroksen seurauksena. Tuolloin amerikkalaisessa arvomaailmassa olivat vaikutusvaltansa huipulla juuri ne evankeliset, jotka unelmoivat maailman käännyttämisestä omana elinaikanaan.
Kristillisen oikeiston rationaalinen sanoma vetosi amerikkalaisiin ja Yhdysvaltalainen poliittinen kenttä erkaantui New Deal-ohjelmasta lähtien vallinneesta keskustavasemmistolaisesta konsensuksesta. Kristillinen oikeisto osallistui toimintansa ensi vuosikymmeninä yhteiskunnallisen keskustelun suunnan määrittämiseen. Järjestäytyesssään fundamentalis-evankelisesta liikkeestä tuli uusoikeiston suurin ja merkittävin osa.
Historia > 1964–1980

Kristillisestä oikeistosta tuli järjestäytyessään uusoikeiston suurin ja poliittisesti aktiivisin valtakeskittymä. Kaikkien kirkkokuntien konservatiivset seurakuntalaiset alkoivat spontaanisti perustaa toisistaan irrallisia paikallistason pienryhmiä, jotka kävivät aggressiiviseen taistoon ajan henkeä ja sen levittäjiä vastaan. Ensimmäisessä vaiheessaan kristillinen vastarinta keskittyi vastustamaan feminismiä, aborttia ja vapaata seksiä, puolustamaan kristillistä itseilmaisua ja kasvatusta sekä vahvistamaan antikommunismia. Valtakunnallisesti toiminta organisoitui myöhemmin.
Kristillinen uusoikeisto toimi erityisesti aborttia, seksivalistusta ja aborttia vastaan. Lisäksi useat evankeliset järjestöt kampanjoivat elokuvien ja televisio-ohjelmien sisällön puhdistamiseksi. Monet järjestöt arvostelivat homoseksuaalisuutta sekä puolustivat kristillisiä kouluja, collegeita ja yliopistoja.
Christian Legal Defence and Education Fund, National Christian Action Coalition ja Citizens for Excellence in Education tavoittelivat lakeja, jotka olisivat poistaneet liittovaltion byrokraateilta oikeuden puuttua kristillisten opinahjojen verovapauteen ja opetuksen sisältöön. Coalition for the First Amendment ja Coalition for Religious Freedom kampanjoivat koulujen aamunavausten ja vapaaehtoisten rukoushetkien palauttamiseksi. Home School Legal Defence Association taisteli kristillisen kotiopetusliikkeen puolesta. Traditional Values Coalition, American Family Association ja Morality in Media organisoivat boikotteja televisio- ja elokuvayhtiöitä vastaan, jotka tuottivat homoseksuaalisuutta, vapaata sekiä ja muuta moraalittomuutta mainostavaa ohjelmistoa.
Evankeliset ja separatistit toimivat jaktuvasti myös kommunismia vastaan. Tätä jatkoivat Carl McIntire, Fred Schwarz, Billy James Hargis, Eagle Forum sekä monet evankeliset naisjärjestöt. Liikehdintään osallistuivat myös monet epäpoliittiset separatistipastorit.
Historia > 1964–1980 > Moraalinen enemmistö ja liittyminen republikaanisen puolueen yhteyteen

1970-luvun lopulla evankelisen liikkeen johtajat kokosivat oma-aloitteisesti poliittista voimaa. Vuoden 1975 jälkeen perustettiin evankelisia ja  uusoikeistoa yhdistävät Christian Freedom Foundation ja Intercessors for America, helluntailaisia rekrytoiva Christian Voice, yhteistyöverkostoja eri kirkkokuntien välille luova Religious Roundtable ja lopulta merkittävin eli Moraalinen enemmistö.
Moraalisen enemmistön juuret olivat fundamentalistilikkeessä ja Jerry Falwellin päätös siirtyä päivänpolitiikkaan ilmensi fundamentalismin uutta poliittisuutta. Moraalisessa enemmistössä oli suuri määrä Eteläisen baptistikonvention pappeja, jotka olivat pitäytyneet aikaisemmin tiukasti erossa politiikasta. Eteläisen baptistikonvention uusi johto piti tuolloin välttämätöntä hakea muutosta maan tilanteeseen.
Demokraattipuolue ei ollut kiinnostunut toiminnasta fundamentalistipastoreiden suuntaan eikä eteläiseen baptistikonventioon kuulunut presidentti Jimmy Carter hyväksynyt kristillisen oikeiston perusajatuksia. Moraalinen enemmistö etsi poliittista tukea republikaanisesta puolueesta. Jerry Falwell ja Tim LaHaye pitivät tätä suorastaan välttämätöntä, sillä he olivat vakuuttuneita siitä, että Carter edusti epä- ja antikristillistä politikkaa. Vuoden 1980 presidentinvaaleihin Moraalinen enemmistö organisoitui republikaanisena järjestönä.
Politiikka

Kristillisen oikeiston poliittiset teemat muodostuivat fundamentalistisen liikkeen toimesta ja järjestöllinen pohja oli maailmansotien välisessä oikeistossa, separatismissa ja näistä irroittautuneessa uusevankelisuudessa.
Politiikka > Rationaalinen ohjelma

Kristillinen oikeisto poikkesi maailman vanhasta oikeistosta hyläten militantin tyylin ja omaksuen maltillisen, rationaalisesti perustellun ohjelman.
M – kaupunki etsii murhaajaa

| M – kaupunki etsii murhaajaa> M – Eine Stadt sucht einen Mörder |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Fritz Lang
Käsikirjoittaja:  Thea von Harbou Fritz Lang 
Perustuu:  Egon Jacobsonin artikkeliin
Tuottaja:  Seymour Nebenzal
Säveltäjä:  Edvard Grieg
Kuvaaja:  Fritz Arno Wagner
Leikkaaja:  Paul Falkenberg
Pääosat:  Peter Lorre Inge Landgut Ellen Widmann Otto Wernicke Theodor Loos Theo Lingen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Saksa
Tuotantoyhtiö:  Nero-Film AG
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1931
Kesto:  117 minuuttia
Alkuperäiskieli:  saksa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
M – kaupunki etsii murhaajaa tai Kaupunki etsii murhaajaa (saks. M – Eine Stadt sucht einen Mörder) on Fritz Langin ohjaama ja Thea von Harboun kanssa käsikirjoittama saksalainen klassikkoelokuva vuodelta 1931. Tätä uransa ensimmäistä äänielokuvaa Lang itse piti uransa parhaana. M – kaupunki etsii murhaajaa oli myös näyttelijä Peter Lorren läpimurtoelokuva.
Elokuva perustuu osittain Fritz Langin lukemaan artikkeliin düsseldorfilaisesta sarjamurhaajasta Peter Kürtenista. Osa tapahtumista on muutettu ja henkilöllisyyksiä vaihdettu, mutta osa taas on kuvattu kuten todellisuudessa tapahtui.
Elokuva oli ensimmäisiä, joka käytti musiikillista johtoaihetta (Leitmotif) tehokeinona. Elokuvassa Peter Lorren esittämä hahmo viheltelee toistuvasti Edvard Griegin säveltämää Vuorenkuninkaan luolassa -teemaa näytelmästä Peer Gynt.
Joseph Losey teki elokuvasta uudelleenfilmatisoinnin Yhdysvalloissa 1951.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja M oli mukana  heistä kolmentoista listalla. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 16. parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi.
Vuonna 2016 belgialaisen psykiatrin Samuel Leistedtin tutkimusryhmä kartoitti elokuvia sen perusteella, missä on onnistunein psykopaattisen hahmon kuvaus. Kolme onnistuneinta olivat: Anton Chigurh elokuvassa Menetetty maa, Hans Beckert elokuvassa M – kaupunki etsii murhaajaa ja Henry elokuvassa Henry Lee Lucas – sarjamurhaaja.
Juoni

Tyttölapsia sieppaava sarjamurhaaja vainoaa saksalaista suurkaupunkia. Yleisen hysterian kiihdyttämä poliisi etsii murhaajaa täysin voimin, mutta tuloksetta. Etsintä ja poliisin tehostunut valppaus häiritsee kaupungin alamaailman toimintaa, joten rikollispäällikkö Schränkerin aloitteesta alamaailman johtajat päättävät etsiä murhaajan itse saadakseen jatkaa rauhassa omia liiketoimiaan. Rikolliset värväävät kaikki kaupungin kerjäläiset raportoimaan lasten seurassa liikkuvista tuntemattomista aikuisista. Sokea ilmapallojen myyjä tunnistaa murhaajan tämän vihellyksestä ja rikollisorganisaation hälyttämät miehet alkavat jahdata M-kirjaimella merkitsemäänsä miestä. Samaan aikaan komisario Lohmann on järjestelmällisellä tutkinnallaan saanut selville, että murhaaja on todennäköisesti mielisairaalasta vapautettu Hans Beckert -niminen mies, jonka asunnon ikkunalauta sopii murhaajan lehdelle lähettämän kirjeen kirjoitusalustaksi.
Schränkerin miehet saartavat murhaaja-Beckertin illalla tyhjään toimistorakennukseen, tunkeutuvat sisään ja löytävät hänet lopulta piileskelemästä ullakolta. Murtohälyttimen paikalle houkuttelema poliisi saa kiinni yhden pikkurikollisen, joka kuulusteluissa paljastaa Lohmannille lapsenmurhaajan olevan nyt rikollisten käsissä.  Schränkerin johtama miehistä ja naisista koostuva väkijoukko järjestää Beckertille hylätyssä varastorakennuksessa ”oikeudenkäynnin” ja tuomitsee hänet kuolemaan, vaikka Beckert vakuuttaa tehneensä murhat oman mielisairautensa pakottamana eikä vapaasta tahdostaan. Beckertille on järjestetty jopa puolustus, joka vetoaa siihen että sairas ihminen on syyntakeeton eikä häntä voi tuomita vaan hänet pitää lähettää hoitoon, mutta väkijoukko vain nauraa. Paikalle ilmestyvä poliisi pelastaa viime hetkellä Beckertin lynkkaukselta. Virallisesta oikeudenkäynnistä nähdään vain tuomarien saapuminen ja viimeisen uhrin äidin kehotus kaikille vanhemmille pitää parempaa huolta lapsistaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Lorre  | … |  Hans Beckert, sarjamurhaaja "M"   |
|  Otto Wernicke  | … |  tutkinnanjohtaja komisario Karl Lohmann   |
|  Gustaf Gründgens  | … |  rikollisjärjestön johtaja Schränker   |
|  Theo Lingen  | … |  rikollinen (Bauernfänger)   |
|  Theodor Loos  | … |  komisario Groeber   |
Kohtelu Suomessa

Valtion filmitarkastamo sensuroi elokuvan helmikuussa 1933 kokonaan kielletyksi, eikä sitä siten Suomessa voinut laillisesti esittää. Myöhemmin tehty valitus Valtion elokuvalautakuntaan muutti elokuvan sallituksi, mutta siihen vaadittiin noin 10 minuuttia leikkauksia. Täysmittaisen elokuvan esittäminen oli sallittua vasta vuonna 1967.