stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuulen laakson Nausicaä
Kirjallisuutta

Miyazaki, Hayao: The art of Nausicaä of the Valley of the wind: Watercolor impressions.  ((Kaze no Tani no Naushika suisai gashuu, 1996.) Translated by Andrew Cunningham. Studio Ghibli library)  San Francisco:  Viz Media, 2007.  ISBN 1-4215-1499-0  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Esa Linna: Tuulen laakson Nausicaä. Elitisti.net 27.1.2005.
Marko Ahonen: Tuulen laakson Nausicaä[vanhentunut linkki]. Keskisuomalainen 25.9.2008.
Päivi Valotie: Synkeä tieteisfantasia uskoo parempaan uuteen alkuun[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 26.9.2008.
Minna Karila: Tuulen laakson Nausicaä. MTV 25.9.2008.
Tuupovaaran reunamuodostuma

Tuupovaaran reunamuodostuma on viime jääkauden loppuvaiheessa nuoremmalla Dryas-kaudella noin 12 000 vuotta sitten syntynyt reunamuodostuma, joka sijaitsee Värtsilässä, Tohmajärvellä ja Tuupovaarassa Pohjois-Karjalassa. Se on noin 50 kilometriä pitkä, suunnilleen pohjois-etelä-suuntainen ja melkein Ensimmäisen Salpausselän ikäinen. Se kerrostui Järvi-Suomen virtauskielekkeen eteen. Tuupovaaran reunamuodostumaa on tutkittu toistaiseksi vain vähän eikä kirjallisuutta ole siitä julkaistu paljon. Tuupovaaran reunamuodostuma on Toisen Salpausselän kanssa rinnakkainen muodostuma, joka sijaitsee siitä 12–22 kilometrin etäisyydellä.
Muodostumisteoria

Tuupovaaran reunamuodostuman muodostumisteoria on samantapainen kuin Ensimmäisellä Salpausselällä. Jotkin tapahtumat ovat kuitenkin erilaisia ja niitä esitellään alla.
Muodostumisteoria > Ilmaston kylmeneminen

Ilmaston kylmeneminen aiheutti jäätiköllä tilanteen, jossa sen reuna pysähtyi muodostamaan Ensimmäistä Salpausselkää 200 vuodeksi. Kun jäätikön virtauskielekkeet olivat Salpausselän eteläosissa jo vetäytymässä, alkoi Tuupovaaran muodostuman kehittyminen noin 12 000 vuotta sitten. Muodostuman ajoitus on epävarma, mutta sen katsotaan muodostuneen hieman Ensimmäisen Salpausselän jälkeen ja selvästi Toista Salpausselkää ennen.
Muodostumisteoria > Muodostuminen

Tuupovaaran reunamuodostuma syntyi osittain Baltian jääjärveen tai Loitimon jääjärveen. Nämä osat ovat pääosin jäätikköjokien tuomaa lajittunutta maa-ainesta. Pieni osa reunamuodostumasta kerääntyi kuivalle maalle ja se on pääosin reunamoreenia. Reunamoreenit ovat jääneet selvästi pienemmiksi kuin muodostuman lajittuneet osuudet. Reunamuodostuma syntyi Järvi-Suomen virtauskielekkeen eteen sen lyhytaikaisen etenemisen seurauksena . Reunamuodostuma alkaa etelässä Värtsilän Pykälävaarasta, jatkuu pohjoisessa Tohmavaaran Kankaankylän ja Pekkulan kautta Loitimojärven itäpuolelta Tuupovaaran kirkonkylän lähelle . Tämän jälkeen reunamuodostuma jatkuu pohjoisessa ja koillisessa Ilomantsin Herajärven kautta ja Perttivaaralta Haapovaaran lähelle. Toista Salpausselkää se on lähempänä pohjoisosissa ja etäämpänä sen eteläosissa.
Mannerjäätikkö virtasi reunamuodostuman syntyessä lännestä itään päin. Dryas-kauden kylmyysjaksolla jäätikön reunan liike työnsi reunaa yhtä paljon eteenpäin kuin sulaminen siirsi reunaa taaksepäin. Jäätikön reuna sijaitsi eteläosissa Baltian jääjärvessä ja kun jäätikköjokien eteen syntyneet hiekasta muodostuneet deltat täyttyivät, alkoi sen päälle muodostua reunatasanne deltasanduunina 110–115 metrin korkeuteen mpy. Tämä vastaa Baltian jääjärven vedenpinnan korkeutta tällä seudulla. Loitimojärven nykyisen lasku-uoman Jänisjoen laakso sijaitsi tuolloin jäätikön alla. Tähän muodostui pieni Loitimon jääjärvi, jonka vedenpinta kohosi 130 metrin korkeuteen. Myös pohjoisessa sijaitsi pieni Herajärven jääjärvi.
Tuupovaaran maaperäkartan seliteosassa (karttalehti 4241 11) ilmoitetaan Tuupovaaran paikallisen reunamuodostuman korkeudeksi 5–15 metriä.
Merkittäviä kohteita

Tuupovaaran reunamuodostuman rakenteet ovat heikommin näkyvissä kuin muiden muodostumien, sillä ne ovat kooltaan pienempiä. Seuraavia kohteita on ilmoitettu kuuluvaksi Tuupovaaran reunamuodostumaan:
Herajärven reunamoreeni
Koljolan reunamoreeni
Kuljunniemen reunamuodostuma
Pekkulan reunatasanne
Kankaankylän selänne
Pykälävaara
Aiheesta muualla

Herajärvi, kylä Joensuun Tuupovaarassa
Pirinen, Mika: Herajärven metsän Natura 2000-alueen FI07000103 (SCI) hoito- ja käyttösuunnitelma, 2006
Antikainen, Merja & Breilin, Olli & Lyytikäinen, Ari: Pohjavesien suojelun ja kiviaineshuollon yhteensovittaminen – Loppuraportti Ilomantsin seudulta, 2001
Tyttö tuulesta, poika pimeästä

| Tyttö tuulesta, poika pimeästä |
| --- | --- |
Kirjailija:  Sinikka Laine
Kieli:  suomi
Genre:  nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1986
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  166
ISBN:  951-0-13861-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tyttö tuulesta, poika pimeästä on Sinikka Laineen nuortenkirja vuodelta 1986. Romaani ilmestyi WSOY:n kustantamana ja oli ilmestyessään Laineen kolmas romaani.
Kirja kertoo lukiolaisen Annan ja työttömän Mikan seurustelusta ja heidän rikkinäisistä perhesuhteistaan. Siitä huolimatta, että Annan ja Mikan suhteeseen liittyykin monenlaisia ongelmia he ovat erittäin rakastuneita toisiinsa. Laineen luomaa enkelimäistä Annan henkilöhahmoa on pidetty hyvänä esimerkkinä 1990-luvun tyttökulttuuritutkimuksen esittelemästä uudesta tytöstä, jonka toimintaa ohjaa altruistinen individualismi.
Tyttö tuulesta, poika pimeästä sai Valtion kirjallisuuspalkinnon vuonna 1986.
Kirjallisuus

Laine, Sinikka: Tyttö tuulesta, poika pimeästä.  (1987)  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-13861-4
Tymidiini

| Tymidiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-[(2R,4S,5R)-4-hydroksi-5-(hydroksimetyyli)oksolan-2-yyli]-5-metyylipyrimidiini-2,4-dioni
CAS-numero:  50-89-5
PubChem CID:  5789
SMILES:  CC1=CN(C(=O)NC1=O)C2CC(C(O2)CO)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H14N2O5
Moolimassa:  242,232 g/mol
Sulamispiste:  185 °C
Liukoisuus veteen:  43,87 g/l (20 °C)
Tymidiini eli deoksitymidiini (C10H14N2O5) on tymiinin ja deoksiriboosin muodostama nukleosidi. Se on osa DNA:n rakennetta. Yhdistettä käytetään valmistettaessa eräitä viruslääkkeitä.
Ominaisuudet ja biosynteesi

Huoneenlämpötilassa tymidiini on valkoisia neulamaisia kiteitä. Kuumennettaessa yhdiste hajoaa helposti tymiiniksi, joka sublimoituu. Tymidiini liukenee hyvin veteen ja kuumaan etanoliin, kuumaan etyyliasetaattiin, pyridiiniin, jääetikkaan ja hieman kuumaan kloroformiin. Tymidiini on optisesti aktiivinen ja sen ominaiskiertokyky on +30,6 °.
Tymidiiniä muodostuu eliöissä lähinnä sen fosfaattijohdannaisina ja vapaan tymidiinin määrä soluissa on pieni. Tymidiinin fosfaattijohdannaisia muodostuu joko tymidiinistä tymidiinikinaasin katalysoimana tai uridiinidifosfaatista.
Valmistus ja käyttö

Aikaisemmin tymidiiniä valmistettiin lohen tai sillin spermasta saadusta DNA-hydrolysaatista, mutta ongelmana on lähtöaineen vaihteleva saatavuus, vaikea puhdistusprosessi ja jätettä syntyy runsaasti. Yhdisteen tuottamiseksi on kehitetty sekä kemiallisia, että mikrobiologisia menetelmiä, mutta ongelmana on melko heikko saanto ja kemiallinen prosessi on monimutkainen ja kallis. Tämän takia on pyritty kehittämään tehokkaampia mikrobiologisia menetelmiä tymidiinin valmistamiseksi suuressa mittakaavassa.
Tymidiiniä käytetään valmistettaessa eräitä HIV:n hoidossa käytettäviä viruslääkkeitä kuten stavudiinia ja tsidovudiinia. 11C-isotoopilla leimattua tymidiiniä voidaan käyttää merkkiaineena tehtäessä syöpätutkimuksia positroniemissiotomografian avulla.
Aiheesta muualla

DrugBank: Deoxythymidine (englanniksi)
Human Metabolome Database: Thymidine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Thymidine (englanniksi)
ChemBlink: Thymidine (englanniksi)
Nukleiinihapot ja niiden rakenneosat
Tuscia et Umbria

| Tuscia et Umbria Provincia Tuscia et Umbria> Rooman provinssi |
| --- | --- |

Valtio:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Italia, Illyricum et Africa Italia et Africa
Diokeesi:  Italia Italia suburbicaria
Nykyinen valtio/alue:  Italia (Toscana ja Umbria)
Perustettu:  n. 293
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Volsinii
Tuscia et Umbria (lat. Provincia Tuscia et Umbria) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti suunnilleen nykyisen Italian Toscanan ja Umbrian alueet.
Maantiede

Tuscia et Umbrian provinssi käsitti Tyrrhenanmeren ja Apenniinien välisen alueen Tiber-joen luoteispuolella. Siihen kuuluivat Umbrian ja Etrurian eli Tuscian maakunnat. Tuscia et Umbrian luoteispuolella sijaitsi Alpes Cottiaen provinssi, pohjoispuolella Aemilia et Liguria (myöhemmin pelkkä Aemilia), koillispuolella Flaminia et Picenum (myöhemmin Flaminia et Picenum annonarium), itäpuolella myöhemmässä vaiheessa Flaminia et Picenumista erotetut Picenum suburbicarium ja Valeria, ja kaakkoispuolella Campania. Tuscia et Umbrian provinssin hallinnollinen keskus oli Volsinii.
Maantiede > Kaupunkeja

Tuscia et Umbrian kaupunkeja olivat muun muassa:
Maantiede > Kaupunkeja > Etruriassa

Alsium
Arretium
Blera
Caere
Capena
Castrum novum
Centumcellae
Clusium
Cortona
Cosa eli Cosae
Faesulae
Falerii
Ferentium
Feronia eli Lucus Feroniae
Fescennium
Flavinium
Florentia
Forum Aurelii
Forum Cassii
Forum Clodii
Fregenae
Graviscae
Herbanum
Horta
Luca
Luna
Massa eli Massa Veternensis
Maternum
Nepet
Perusia
Pisae
Pistoria
Polimartium
Populonia
Portus Telamonis
Pyrgi
Rusellae
Sabate
Salpinum
Saturnia
Saena eli Saena Julia
Statonia
Suana
Sudertum
Sutrium
Tarquinii
Tuscana eli Tuscania
Urbs Vetus
Veji
Vetulonia
Volaterrae
Volsinii
Vulci
Maantiede > Kaupunkeja > Umbriassa

Acerrae Vatriae
Aesis
Ameria
Arna
Asisium
Attidium
Cales
Camerinum
Carsulae
Fanum Fortunae
Forum Flaminii
Forum Julii
Forum Sempronii
Fulginium
Helvillum
Hispellum
Iguvium
Interamna Nahars
Matilica
Mevania
Mevaniola
Narnia eli Nequinum
Nuceria
Ocriculum
Ostra
Pisaurum
Pitulum
Plestia
Prolaqueum
Sarsina
Sena Gallica
Sentinum
Sestinum
Spoletium
Suasa
Tadinae eli Tadinum
Tifernum Mataurense
Tifernum Tiberinum
Treba
Tuder
Tuficum
Urbinum Hortense
Urbinum Mataurense
Vesionica
Juhani Tyynelä

| Juhani Tyynelä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1933 Hyrynsalmi
Kuollut: 9. kesäkuuta 2001 (68 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1958–?
Jaakko Juhani Tyynelä (29. huhtikuuta 1933 Hyrynsalmi – 9. kesäkuuta 2001) oli suomalainen näyttelijä ja näyttämöpäällikkö.
Ura

Tyynelän vanhemmat olivat työnjohtaja Hannes Tyynelä ja Katri Tyynelä. Hän työskenteli iltanäyttelijänä Rovaniemen Teatterissa 1958–1961 ja näyttelijänä Oulun Teatterissa 1961–1965. Ura jatkui Turun Kaupunginteatterin näyttelijänä 1965–1974 ja samaisen teatterin näyttämöpäällikkönä vuodesta 1974.
Työläisnainen (Yhdysvallat)

Työläisnainen oli Yhdysvalloissa vuosina 1930–1936 ilmestynyt kommunistinen naisten viikkolehti.
Toverittaren jatkajaksi perustettua Työläisnaista julkaistiin aluksi Työmiehen yhteydessä Wisconsinin Superiorissa. Vuonna 1931 se siirrettiin New Yorkin Brooklyniin. Alaotsikolla Amerikan suomalaisten työläis- ja farmarinaisten viikkolehti ilmestynyt 12-sivuinen julkaisu sisälsi uutisia sekä artikkeleita naisten elämästä ja asemasta. Siinä oli myös mainoksia ja jonkin verran englanninkielistä aineistoa.
Työläisnaisen toimittajana työskenteli sen koko ilmestymisajan Evi Suvanto. Lehden levikki oli enimmillään 14 000 kappaletta vuonna 1932. Helmikuussa 1936 sen tilalle perustettiin laajempaa yleisöä tavoitellut Naisten Viiri.
Turun vankila

Turun keskusvankilaan eli Kakolaan kuuluneet rakennukset vuonna 2005. Etualan päärakennus eli eteläsiipi on rakennettu 1845–1853. Sen takana olevat siivenmuotoiset rakennukset ovat "pohjoissiipi" eli yöselli- ja päiväselliosastot (1879). Yöselleistä käytiin päivällä töissä työpajoilla. Oikealla idässä on "boksiosasto"  (1894). Vasemmalla on vuonna 1911 valmistunut länsisiipi. Muissa osissa on työpajoja ja keittiö. Etualalla on varastorakennus, oikealla näkyy vankilanjohtajan asunto "samppanjalinna" ja ylhäällä vasemmalla häämöttää vankimielisairaalan ("Annes") graniittinen linna (1908). Kuvan ulkopuolelle jää oikean yläkulman suunnassa Turun lääninvankila (1889).
Turun vankila (ent. Lounais-Suomen vankila) perustettiin 1. kesäkuuta 2003 yhdistämällä entinen Turun Keskusvankila eli Kakola ja Turun Lääninvankila. Se kuuluu Länsi-Suomen aluevankilan alaisuuteen. Syyskuussa 2007 vankila muutti Turun Saramäkeen. Tätä ennen vankila toimi historiallisella Kakolanmäellä lähellä Turun keskustaa.
Turun vankilan ja Riihimäen vankilan turvaluokitukset ovat Suomessa A+ ja niissä ovat kaikkein vaarallisimmat vangit.
Vanhat vankilat Kakolanmäellä

Suomen suuriruhtinas Nikolai I vahvisti vuonna 1839 komitean ehdotuksen, jonka mukaan Suomeen perustettaisiin neljä työ- ja ojennuslaitosta, joista yksi tulisi Turkuun. Rikosten tärkeimmät rangaistusmuodot olivat 1800-luvulla sakko, kuolemantuomio ja ruumiinrangaistukset. Työ- ja ojennuslaitoksiin sijoitettiin irtolaisia, jotka eivät olleet kenenkään palveluksessa, sillä vuoteen 1865 asti Suomessa oli voimassa palveluspakko. Rakennuksen sijaintia pohdittiin vuosia, kunnes päädyttiin Kakolanmäkeen. Nimensä se oli saanut mäen juurelle 1784 perustetusta lääninsairaalasta, jossa hoidettiin myös mielisairaita. Rakennuksen tuli komiteapäätöksen mukaisesti sijaita keskeisellä paikalla, ja sen tuli olla komea ja kivestä rakennettu. Hippokrateelta peräisin olevan miasmateorian mukaan taudit levisivät ilman mukana, joten hoitolaitokset pyrittiin rakentamaan kukkuloille puhtaaseen ilmaan.
Ernst Lohrmannin suunnittelemaa etelään Aurajoelle antavaa graniittista päärakennusta tehtiin vankityövoimalla kahdeksan vuotta (1845–1853). Kivet louhittiin Kakolanmäen graniitista, joka sai geologiseksi nimekseen kakoliitti. Vuonna 1853 puhjenneen Krimin sodan takia rakennus kuitenkin toimi aluksi venäläisen sotaväen kasarmina vuodet 1853–1859. Sen jälkeen linna muokattiin alkuperäisen työlaitoksen sijaan rangaistusvankilaksi. Vuoden 1866 alussa siellä oli noin 300 vankia, jotka asuivat 18 tai 37 hengen yhteishuoneissa.
Ylikansoitettuun vankilaan rakennettiin uudet sellisiivet, jotka valmistuivat 1879. Niissä seurattiin jossain määrin filosofi Jeremy Benthamin ajatuksia panoptikonista, jossa vankeja oli helppo tarkkailla. Niissä noudatettiin myös Ruotsissa käyttöön otettua, Amerikan kveekareiden kehittämää sellijärjestelmää, missä vangit eristettiin omiin koppeihinsa, missä heillä oli aikaa tehdä katumusta. Toinen siivistä oli auburnilaisen mallin mukainen päiväselliosasto, jossa vanki vietti kaiken aikansa. Toinen siipi oli Philadelphian mallin mukainen  yöselliosasto, mistä vangit kävivät päivisin töissä. Sen esikuvana oli mm. New Yorkin Sing Sing. Ilmakuvassa nämä siivet näkyvät V:n muotoisena kuviona päärakennuksen takana. Rakenteen esikuvana oli Philadelphian Eastern State Penitentiaryn säteettäinen rakenne. Sellit olivat pieniä, mutta puhtaan ilman varmistamiseksi korkeita.
Itäsellisiipi eli boksiosasto valmistui 1893–1894. Sen rautalevystä tehdyt pienet sellit eli katiskat olivat kooltaan vain 2 x 1,2 metriä ja käytössä 1930-luvulle asti. Vanhan Keskusvankilan tiloissa vain noin puolessa selleistä oli sisävessa, muut olivat paljusellejä. Lääninvankilan selleissä ei missään ollut wc:tä.
Pohjoisselliin sijoitettiin mm. elinkautisvankeja. Itäselliin sijoitettiin muun muassa pelkääjiä eli vankeja, joilla oli esimerkiksi ilmiantajina tai jostain valonarasta asiasta liikaa tietävinä hyvä syy pelätä henkensä puolesta. Kakolaan sijoitettiin rikoksen uusijoita pääasiassa Varsinais-Suomen ja Uudenmaan alueilta.
Vankilan alueella oli useita työpajoja (esim. puu-, metallityö ja mm. kirjapaino), joissa useimmat vangit kävivät arkipäivinä töissä kello 7–16 työmestarin johdolla.
Vanhat vankilat Kakolanmäellä > Lääninvankila ja vankimielisairaala

Vuonna 1871 toimintansa aloitti kahdeksan lääninvankilaa, joista yksi sijoitettiin Turkuun. Lääninvankilan rakennus valmistui vuonna 1889 Kakolanmäelle. Punatiilisessä rakennuksessa oli myös kirkko ja hallintotiloja.
Vuonna 1898 vankeinhoitokomitea ehdotti erillisen lisäosan rakentamista Kakolaan "kriminaalihouruja" varten. Vuonna 1908 valmistui viimeisenä uudisrakennuksena graniittinen Vankimielisairaala eli "Annes" Kakolanmäelle. Nimi tuli rakennuspiirustuksissa olleesta merkinnästä annex  (lat. annexus = liitetty, yhdistetty, kiinnitetty).
Vanhat vankilat Kakolanmäellä > Nykytila

Suojeltuja vankilarakennuksia on uudistettu kaupalliseen, asumis- ja toimistokäyttöön ja alueelle on rakennettu myös uusia asuintaloja. Kesällä 2008 Kakola avautui ensimmäistä kertaa suurelle yleisölle, kun Kakolassa aloitettiin opastetut yleisökierrokset.
Uusi vankila Saramäessä

Turun uusi vankila avattiin syyskuussa 2007 Saramäkeen noin 8 kilometrin päähän Turun keskustasta. Vankila oli jo valmistuttuaan suhteessa liian pieni kasvavaan vankimäärään. Uusi vankila edustaa nykyaikaista turvatasoa, ja siellä on noin 255 vankipaikkaa.
Vankilan alueella toimii myös Psykiatrinen vankisairaala ja Länsi-Suomen aluevankilan hallinnollisista yksiköistä täytäntöönpano- ja sijoittajayksiköt.
Vankilassa on oma oikeussali, jota käytetään, jos esimerkiksi turvallisuussyiden takia on parempi olla kuljettamatta vankia muualle oikeudenkäyntiä varten. Turun iskusta 2017 tuomitun Abderrahman Bouananen oikeudenkäynti tapahtui Turun vankilan oikeussalissa.
Muuta

Kakola oli myös Yle TV2:n samannimisen ohjelman kuvauspaikkana, jossa joukko nuorisorikollisia passitettiin vankilaan ennalta ehkäisevässä mielessä.
Kakola toimi myös Hella W -elokuvan kuvauspaikkana kohtauksessa, jossa Hella Wuolijoki pääsee vankilasta.
Turun kaupunginteatterin päänäyttämöllä Mikko Koukin ohjaama 17.2.2012 ensi-illassa oleva Kakola – Turkulainen rockmusikaali avaa Kakolan vankien sielunelämää. Pääosassa nähdään Veeti Kallio, Reeta Vestman ja joukko turkulaisia näyttelijöitä sekä Reija Wäreen ohjastama tanssiryhmä. Elokuva Vares – Sukkanauhakäärme on osittain kuvattu vankilan alueella.
28. maaliskuuta 2010 Kakolanmäellä sijaitseva noin 3 000 neliön kokoinen varastorakennus syttyi tuleen ja paloi kokonaan maan tasalle. Varastorakennus on ollut Kakolanmäellä sijainneen vanhan vankilan varastona.
Turun keskusvankilan nimi vuosina 1894–1925 oli Turun kuritushuone. Vuonna 1922 siellä tapahtui poliittisten vankien nälkälakko, josta Toivo Hj. Långström teki eduskunnassa välikysymyksen.
Kirjallisuutta

Lahtinen, Rauno – Salminen, Anu: Kakola: Vankilan tarina.  Turku:  Sammakko, 2014.  ISBN 978-952-483-288-5
Onnela, Tapio: Kakola 1853-1879. Rangaistusjärjestelmän muutokset ja Turun Rangaistusvankilan arkkitehtuuri..  Turku:  Turun maakuntamuseo. Raportteja N:O 14, 1992.  ISBN 951-9125-86-8
Onnela, Tapio: Kakolassa. Teoksessa: Vuokko Aromaa (toim.) Lääkäri, lukkari, talonpoika, duunari – Lukuja suomalaisten historiaan.  Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-12858-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun vankila Wikimedia Commonsissa
Ernst Lohrmannin suunnittelema Kakolan vanha osa edustaa pyörökaarityyliä.
Vuonna 1911 valmistunut Kakolan läntinen siipi näkyy kauas merelle. Kuva on otettu joen toiselta puolelta Korppolaismäeltä.
Ristinmuotoinen Turun lääninvankila valmistui 1889. Kakolan vieressä sijaitseva lääninvankila muutettiin hotelliksi, kun vankilatoiminta oli siirretty Saramäkeen  (kuva vuodelta 2005).
Työläisnuoriso

Työläisnuoriso oli Tampereella ja Helsingissä vuosina 1910–1952 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen nuortenlehti.
Vuonna 1906 perustetun Suomen Sosialidemokraattisen Nuorisoliiton äänenkannattajana ilmestyi vuodesta 1907 lähtien Mauno Puputin toimittama aikakauslehti Tuohus. Vuonna 1910 päätettiin perustaa sanomalehtimäinen Työläisnuoriso-lehti, joka ilmestyi kerran viikossa seuraavan vuoden alusta lähtien. Työläisnuoriso lakkautettiin joulukuussa 1914, mutta se herätettiin henkiin Nuoriso-nimisenä maaliskuussa 1915. Vuonna 1917 lehti otti jälleen entisen nimensä.
Työläisnuoriso lakkasi sisällissodan aikana, mutta alkoi ilmestyä uudelleen vuoden 1919 alussa. Sosialidemokraattinen Nuorisoliitto siirtyi työväenliikkeen hajaantuessa kommunistien linjoille. Työläisnuoriso säilyi kuitenkin sosiaalidemokraattien perustaman Suomen Sosialidemokraattisen Työläisnuorisoliiton äänenkannattajana, ja se siirrettiin Tampereelta Helsinkiin Kustannus Oy Kansanvallan julkaistavaksi. Lehden toimittajina työskentelivät eri aikoina Väinö Vankkoja, Pekka Lönngren, Toivo Louhi, Lauri Letonmäki, Toivo S. Järvinen, Pekka Häkli, Vihtori Huhta, Kalle Kukkonen, Rafael Paasio, Sulo Manninen ja Mauno Pelkonen.
Sosialidemokraattinen Työläisnuorisoliitto nimettiin vuonna 1950 Suomen Sosialidemokraattiseksi Nuorisoliitoksi. Sen äänenkannattaja muutettiin vuonna 1952 Vihuri-nimiseksi aikakauslehdeksi. Sosialidemokraattisesta Nuorisoliitosta tuli 1950-luvun puoluehajaannuksessa Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattisen Liiton nuorisojärjestö, joka sai vuonna 1971 nimen Suomen Sosialistinen Nuorisoliitto. Vihuri ilmestyi sen äänenkannattajana vuoteen 1977 saakka.
Tyrnävän kirkko

| Tyrnävän kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Kirkkotie 2, Tyrnävä
Koordinaatit:  64°45′49″N, 025°39′16″E
Seurakunta:  Tyrnävän seurakunta
Rakentamisvuosi:  1881
Suunnittelija:  F. W. Lüchow
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  750
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Avoinna yleisölle :  Kesäaikana ma, ke, pe, su klo 12–16
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tyrnävän kirkko on Tyrnävän seurakunnan kirkko, joka sijaitsee Tyrnävän kirkonkylässä. Puisen uusgotiikkaa edustavan kirkon on suunnitellut Oulun lääninarkkitehti F. W. Lüchow. Muodoltaan se on päätytornillinen pitkäkirkko, jonka torni on länsipäädyssä. Istumapaikkoja sillä on 750 ja pinta-alaa 300 neliömetriä. Kirkon rakennustyöt aloitettiin 1873 ja kirkkoherra Samuel Strömmer vihki kirkon käyttöön 2. lokakuuta 1881.
Tyrnävän seurakunta sai Limingan seurakunnan kappelin oikeudet vuonna 1655. Itsenäiseksi seurakunnaksi Tyrnävä pääsi vuonna 1889. Seurakunnalle kuuluu myös Temmeksen kirkko.
Alttaritaulun "Paimenten kumarrus" on maalannut taidemaalari T.G. Tuhkanen vuonna 1907. Kaksi kelloa ovat vuosilta 1727 ja 1908.
Aiemmat kirkot

Tyrnävän ensimmäinen kirkko lienee rakennettu maaherra Erik Soopiin toimikaudella vuosina 1644–1648. Kun tyrnäväläiset saivat kappeliseurakunnan oikeudet alettiin varsin pian rakentaa uutta kirkkoa vanhan paikalle. Vuonna 1670 valmistunut länsitornillinen tukipilarikirkko on ollut hyvin samantyylinen kuin samoihin aikoihin rakennettu naapuripitäjän Kempeleen kirkko. Rakentajina lienevät olleet Kempeleen kirkon rakentaja Matti Härmä sekä Pietari ja Matti Suorsa. Myös kirkon kellotapuli on valmistunut samaan aikaan. Tämä kellotapuli myytiin huutokaupalla vuonna 1769. Sen tilalle oli kiiminkiläinen Heikki Väänänen rakentanut uuden tapulin jo 1762.
Vanha kirkko paloi tuhopoltossa 24. marraskuuta 1865.