stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ella Eronen
Ura > Tanssiopinnot

Leskeksi 24-vuotiaana jäänyt Eronen jatkoi opintojaan. Hän opiskeli modernia tanssia Helvi Salmisen johdolla ja teki myös koreografioita. Häntä innoitti erityisesti saksalainen koreografi Rudolf von Laban. Erosen tanssijan ura kuitenkin tyssäsi pian polvivammaan. Hän matkusti sisarensa Elvin ja tämän miehen luo Englantiin ja jäikin sinne kokonaiseksi vuodeksi. Sisar ja lanko asuivat alkuun Hullissa ja sittemmin Kentissä. Oleskelunsa aikana Eronen oppi puhumaan sujuvaa englantia ja hänen polvensa alkoi tervehtyä, vaikka se vaivasi häntä ajoittain myös myöhempinä vuosina.
Palattuaan Suomeen Eronen jatkoi Salmisen tanssikoulussa opettajana ja koreografina. Hänen luomansa Preludi h-molli oli lyyrinen tanssi, joka esitettiin osana Salmisen näytöstä Kansallisteatterissa. Siitä tuli suosittu numero, jota Eronen esitti myöhemminkin sekä ryhmässä että soolona. Hän oli mukana tanssinäytöksissä 1930-luvun puoliväliin asti ennen teatteriin siirtymistään. Eronen itse piti tanssiopintojaan merkittävinä: ”Tanssiopinnoillani on ollut hyvin suuri vaikutus kokonaisilmaisuuni. Minulla on tanssijattaren veri ja treenaus; sellainen ihminen on ilmaisullinen luonnostaan.”
Ura > ”Suomen ääni”

Talvisodan alkuvaiheessa Eronen lähetti lapsensa maaseudulle Kiukaisiin. Hän katsoi kuitenkin turvallisimmaksi viedä heidät Ruotsiin, ja kolmikko matkusti junalla Kiukaisista Haaparannan kautta Tukholmaan. Samassa junassa matkustivat elokuvaohjaajat Heikki Aho ja Björn Soldan, jotka pyysivät Erosta lausumaan J. L. Runebergin Maamme-runon elokuvansa taustaksi. Sotatalvena 1940 kaikkialla Ruotsissa järjestettiin hyväntekeväisyystilaisuuksia, joissa kerättiin rahaa Suomen hyväksi. Eronen osallistui Lundissa Suomi-iltaan, jossa hän antoi runonlausuntaesityksiä.
Tukholman stadionilla pelattiin 11. helmikuuta 1940 jääpallon hyväntekeväisyysottelu Ruotsi–Suomi, johon suomalaispelaajat kutsuttiin rintamalta. Kaupungissa oli tuona päivänä hyytävä pakkassää. Ennen ottelun alkua Eronen lausui Maamme-runon (”Vårt land”) mikrofoniin suomeksi ja ruotsiksi. Kun hän lopetti esityksensä suomeksi lausuttuun säkeeseen, täysi stadion oli aivan hiljaa. Eronen luuli, ettei kukaan ollut kuullut häntä, mutta yleisö olikin liikuttunut kyyneliin. Sen jälkeen hän sai raikuvat suosionosoitukset.
Esitys teki radion välittämänä syvän vaikutuksen niin ruotsalaisiin kuin sodan ahdingossa eläviin suomalaisiin. Tapauksen jälkimaine saavutti myyttiset mittasuhteet – lehtikirjoituksissa Ella Erosta luonnehdittiin Suomen koko hätääkärsivän kansan ääneksi. Hänelle alkoi tulvia esiintymiskutsuja ympäri Ruotsia, ja Eronen kiersikin ruokapalkalla yli kuudessakymmenessä tilaisuudessa ajamassa Suomen asiaa. Kansallisena symbolina Eronen sai entistäkin enemmän huomiota ja arvonantoa, mikä vaikutti hänen uransa nousuun. ”Se oli minun asepalvelukseni. Olinhan tavallaan samassa asemassa kuin taistelevat sotilaat ja kiertueet olivat minun tapani puolustaa maatani”, Eronen totesi.
Eronen jatkoi lausuntailtojen pitämistä Suomessa sodan aikana ja oli mukana myös kabareeiltamissa. Eronen käytti niin lausunnassa kuin parodianumeroissaankin tuttua ekspressiivistä ilmaisutyyliään: hurmioitunutta ja värikästä. Jatkosodan vuosina Eronen kuului lukuisten muiden näyttelijöiden tavoin viihdytysjoukkoihin. Syksyllä 1943 hän oli mukana Karhumäkeen ja Äänislinnaan ulottuneella kiertueella. Ohjelmassa oli isänmaallista runoutta, kuten Yrjö Jylhää ja Eino Leinoa.
Ura > Ero Kansallisteatterista ja uudet ohjaukset

Eronen joutui vuonna 1951 kriisiin Kansallisteatterin kanssa, kun hän ei palannut määräajassa sairauslomaltaan. Eronen oli palannut Yhdysvaltoihin loppuvuodesta 1950 saamaan hoitoa nivelsairauteensa ja osallistuakseen tyttärensä Leilan häihin. Hän tarvitsi kuitenkin rahaa kalliiseen lääkkeeseen, jota ei vielä tuolloin saanut Suomesta (kyseessä on ilmeisesti ollut kortisoni). Lehtitietojen mukaan Eronen oli esiintynyt amerikkalaisella näyttämöllä, mikä aiheutti pahennusta Kansallisteatterin johdossa. Erosen sopimus irtisanottiin, vaikka hän selitti kirjeessään teatterin johtajalle Arvi Kivimaalle antaneensa muutaman lausuntaillan saadakseen rahaa lääkehoitoa varten. Kyseinen kirje ei jostain syystä saapunut koskaan perille ja kun Eronen palasi viimein Suomeen helmikuussa, hän oli saanut johtokunnalta kirjeen jossa ilmoitettiin erottamisesta. Tapausta käsiteltiin välimiesoikeudessa, ja ratkaisuna Eronen irtisanottiin Kansallisteatterista mutta hänen ei tarvinnut maksaa koko vuoden palkkaa takaisin sakkoina.
Irtisanominen vei Erosen taloudelliseen ahdinkoon. Hänellä oli perhe elätettävänään, joten hän myi vähän aikaa Svenska Teaternin kulmalla vapputavaroita ja jatkoi lausuntailtojen pitämistä. Tilanne helpottui vuoden 1951 lopulla, kun Helsingin Kansanteatterin johtaja Verneri Veistäjä tarjosi Eroselle ohjattavaksi Eugene O’Neillin näytelmää Murheesta nousee Elektra. Tästä kasvoi yksi Erosen uran merkkipaaluja. Kyseessä oli myös hänen hyvän ystävänsä Aino-Inkeri Notkolan 25-vuotistaiteilijajuhla. Etelävaltiolaisen perheen rappiosta ja hävityksestä kertova monumentaalinen näytelmä oli vaikea toteutettava, ja siihen tartuttiin harvoin. Eronen suoriutui vaativasta dramatisoinnista ja ohjauksestaan arvioiden mukaan ”voitollisella uhkapelillä”. Hän oli lyhentänyt käsikirjoitusta melkoisesti onnistuen silti säilyttämään näytelmän kohtalonomaisen ja vaaraa väreilevän hengen. Kansanteatterissa Eronen myös näytteli toisen näytelmän suurista naisrooleista, äiti Christinen osan. Menestyksen seurauksena hänet kutsuttiin ohjaamaan näytelmä myös Tampereen Teatteriin. Tampereen kappaleessa Eronen näytteli tytär Laviniaa. Voitokas Lavinia esitettiin myös helsinkiläisyleisölle Kansanteatterin produktiossa.
Erosen ehdotuksesta Kansanteatteri otti ohjelmistoonsa Jan de Hartogin komedian Pylvässänky, jossa aviopari elää koko avioliittonsa läpi suuren pylvässängyn vierellä. Edvin Laine esitti aviomiehen osan ja Eronen vaimoa sekä teki myös näytelmän sovituksen. Hän säilytti kontrastin alun keveyden ja lopun surumielisen tunnelman välillä, ja karsi sen pois vasta kiertuesovitusta varten. Jo näytelmän ensi-ilta oli suuri voitto tekijöille: ”Kansa ulvoi, huusi ja tömisteli jalkojaan. Me tiesimme, että meillä oli menestys!”, Eronen muisteli. Häntä ei oltu aiemmin juuri nähty komediarooleissa, ja sanavalmiin ja pippurisen vaimon osa oli yllätys myös kriitikoille. Viisikymmentä kertaa esitetty näytelmä sekä seuraavan vuoden pitkä kiertue kohensivat Erosen taloutta huomattavasti. Pylvässänky otettiin myöhemmin myös Kansallisteatterin ohjelmistoon, kun sekä Eronen että Laine olivat kiinnitettyinä sinne.
Ura > Paluu Kansallisteatteriin 1955–1965

Eronen olisi päässyt takaisin Kansallisteatteriin jo vuonna 1954, mutta hän halusi jatkaa vielä vuoden vapaana näyttelijänä voidakseen tehdä Jeanne d’Arcin roolin Suomalaisessa Oopperassa. Samana vuonna Eronen vuokrasi Kansallisteatterin 25-vuotistaiteilijajuhlaansa varten. Näytelmänä oli Tennessee Williamsin Tatuoitu ruusu, jonka Edvin Laine ohjasi. Erosen taiteilijajuhla sai lehdistössä runsaasti huomiota ja kiitosta.
Eronen palasi Kansallisteatterin riveihin syksyllä 1955. Hänen ensimmäisiä töitään oli Halldór Laxnessin Hopeakuun ohjaaminen, mutta koki tuotannon epäonnistuneeksi. Paluunsa jälkeen Eronen sai päärooleja toisensa perään. Hän teki ikääntyneen ja yksinäisen diivan Ilona Silverin roolin Walentin Chorellin näytelmässä Madame sekä Kansallisteatterissa että radiossa ja myöhemmin myös televisiossa. Mukaan mahtui myös epäonnistuneita töitä, kuten Alexandre Dumasin Kamelianainen; näytelmän roolitus ei ollut kovin edullinen ja Erosta pidettiin Margueriten osaan aivan liian vanhana. 1950-luvulla Eronen esiintyi aiempaa useammin komediarooleissa, mutta arvostelijat pitivät esimerkiksi Reviisorin Anna Andrejevnan osaa hänen laadulleen vieraana. Erosen tragediennen leima oli hänen koko uransa ajan pysyvä huolimatta Pylvässängyn laajasta menestyksestä. Kesällä 1957 Eronen koki erään uransa kohokohdista vieraillessaan Kansallisteatterin mukana Kööpenhaminassa ja Wienissä näytelmällä Ifigeneia Auliissa. Hän sai Ifigeneiana ylenpalttisesti suitsutusta ulkomaiselta yleisöltä, mutta koki huomionosoitukset lähinnä vaivaannuttavina.
Eronen alkoi vuosikymmenen loppua kohti käyttää koruttomampaa ilmaisua näyttämötyössään. Ennakkona muutoksesta oli Jean Racinen Phaidran menestyksekäs nimirooli talvella 1959. Arvi Kivimaa ohjasi loppuvuodesta 1961 Aiskhyloksen näytelmän Agamemnon, jossa Eronen teki Klytaimnestran roolin. Tässäkin hänen tulkintansa oli vähäeleisempi ja pelkistetympi. Pia Hattaran mukaan Eronen oli näytellyt ”tavalla, joka ei unohdu koskaan. Kaikki epäoleellinen oli karsittu pois. Jäljellä oli vain kirkas ajatus ja ymmärrys.”
Vuonna 1964 Eronen vietti 35-vuotistaiteilijajuhlaansa. Kappaleena oli Friedrich Dürrenmattin Fyysikot, jossa Eronen näytteli hirviömäistä Mathildea. Muriel Sparkin komediassa Filosofiantohtorit hänen roolinsa oli tuikea ja totuuksia laukova kotiapulainen. Kyseessä oli Erosen inhokkirooli, sillä vastoin omia oppejaan hänen oli näytettävä siinä mahdollisimman arkiselta. Se jäi myös hänen viimeiseksi työkseen Kansallisteatterin kiinnitettynä näyttelijänä.
Ura > Eläkkeellä

Eronen joutui jäämään eläkkeelle Kansallisteatterista vuonna 1965. Eläköityminen ja siitä seurannut toimettomuus masensivat Erosta, sillä hän oli vuosikymmenien ajan omistautunut täysin työlleen eikä hänellä enää ollut mitään mihin ryhtyä. Eronen oli myös jäänyt muuttuvien aikojen jalkoihin: hän vierasti uuden näyttelijäsukupolven omaksumaa stanislavskilaista metodia ja myös 1960-luvulla tullutta suuntausta, brechtiläistä teatteria. Ensimmäisenä eläkevuotenaan Eronen jätti julkisuuden tyystin. Vuosina 1966 ja 1967 hän vieraili Kansallisteatterin pienellä näyttämöllä, ensin Strindbergin näytelmässä Velkojat ja sitten Edward Albeen näytelmässä Tasapainoilua. Eronen ei kuitenkaan enää tuntenut intoa työhön, mikä näkyi hänen suorituksistaan, jotka saivat parhaimmillaankin haaleat arvostelut.
Eronen ei seuraavien viiden vuoden aikana esiintynyt lainkaan julkisuudessa ja kieltäytyi haastatteluista. Hänen yksityiselämäänsä alettiin sen sijaan ruotia 1960-luvun loppupuolella useissa juorulehdissä. Varakas ja yksinäinen näyttelijätär veti puoleensa epämääräistä väkeä, ja hän etääntyi vähitellen vanhoista ystävistään. Eronen oli tunnettu auttamishalustaan ja majoitti usein asuntoonsa nuoria miespuolisia tuttaviaan, niin kutsuttuja ”taivaanrannanmaalareita”. Hän oli suostunut eläkkeelle jäätyään antamaan yhden haastattelun, joka lopulta päästi valloilleen monenlaiset huhut: lähes seitsenkymppisen Erosen väitettiin muun muassa juhlivan estottomasti paljon nuorempien miesten seurassa ja kihlautuneen 17-vuotiaan pojan kanssa. Räikeät ja vihjailevat jutut johtivat skandaaleihin ja Erosen huolella rakentaman imagon murentumiseen. Hän laittoi lopulta vireille useita oikeusjuttuja, muun muassa Monalisa-lehteä vastaan, ja useat niistä kääntyivät hänen voitokseen.
12. maaliskuuta 1973 Eronen teki paluun estradeille. 40-vuotistaiteilijajuhlansa merkeissä hän piti lausuntaillan Klassikoista tulenkantajiin, josta tuli niin suosittu, että hän lähti ohjelmallaan maanympärikiertueelle. Arvostelut olivat kaikkialla yhtä ylistäviä. Helsingin Sanomien Sole Uexküll puhui arviossaan yksinkertaisesti ”triumfista”. Eronen tunsi voittaneensa hiljaisten vuosien masennuksen ja saaneen tuoreen otteen työhönsä. Vuoden 1974 kassakappaleeksi muodostui Erosen ja Joel Rinteen yhteistyö André Roussinin komediassa Veturi, jossa Eronen näytteli Sonjan roolin. Erosen ja Rinteen yhteispeli ei sujunut ongelmitta, mutta näytelmästä tuli yhtä suosittu kuin Pylvässängystä 20 vuotta aiemmin.
Vuonna 1971 Eronen julkaisi Kirsti Jaantilan kirjoittamana muistelmateoksensa Loistava Ella. Joulukuussa 1977 Ella Eronen ja Emmi Jurkka saivat ensimmäiset myönnetyt Ida Aalberg -palkinnot. Samana vuonna Eronen palkittiin professorin arvonimellä. Pro Finlandia -mitalin hän oli saanut jo 1952.
Ura > Viimeiset roolit

Erosen uran loppuaikojen työt Kansallisteatterissa olivat äidin osa Lorcan draamassa Veren häät sekä Jean Giraudoux’n Hupsu kreivitär, jonka pääroolissa Eronen vietti 50-vuotistaiteilijajuhlaansa syksyllä 1981. Hänen terveytensä oli kuitenkin alkanut horjua, hänellä oli ruokahaluttomuutta ja mitä heikommaksi hän kävi, sitä tuskallisempaa kreivittären roolin esittämisestä tuli. Näytelmää oli esitetty koko vuoden ajan ja Eronen suhtautui siihen pakkomielteisesti, koska tajusi joutuvansa sen jälkeen lopettamaan työt Kansallisteatterissa kokonaan. Erosen viimeiseksi rooliksi jäi näyttelijä Sarah Bernhardtin osa Svenska Teaternissa keväällä 1984 esitetyssä näytelmässä Solen och jag. Hänen kuntonsa oli tuolloin jo niin heikko, että näytelmää voitiin esittää vain parikymmentä kertaa.
Ura > Lausujana

Lausunta oli merkittävä osa Erosen taiteilijauraa. Pitkien työttömyyskausiensa aikana hän tienasi elantonsa pitämällä lausuntailtoja. Eino Leino oli hänen suosikkirunoilijansa ja vuosikymmenten vieriessä hänen vakio-ohjelmistoaan olivat muun muassa Leinon Helkavirsiä ja Kuolemattomuuden toivo. Vuosien aikana myös Leinon vähemmän tunnettu teos Alla Kasvon Kaikkivallan tuli Eroselle läheiseksi. Niin ikään Runebergin Maamme-runo sekä Medeian monologi kuuluivat hänen bravuurinumeroihinsa.
Erosen lausuntaohjelmaan kuului usein myös esimerkiksi Katri Valan, Edith Södergranin ja Uuno Kailaan runoja. Lausuntakiertueellaan Ruotsissa 1940 hän lausui muun muassa Vänrikki Stoolin tarinoita sekä Bertel Gripenbergin Östanvindin jokaisessa tilaisuudessa. 1950-luvulla Eronen piti lausuntakiertueen Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa. Hänen lausuntansa, joka oli vielä sota-aikana ollut tyyliltään rajua ja värikkään ekspressiivistä, alkoi vähitellen pelkistyä ja muuttui kokonaisuudessaan eleettömäksi. Alun perin lausunta toimi Eroselle vain korvikkeena teatterityölle, mutta hän alkoi 1940-luvulla kokea sen jopa näyttelemistä innostavampana, koska ”olen voinut rakentaa ohjelmistoni siten, että olen esittänyt oman sanomani.”
Vuonna 1960 Eronen lausui Kansallisteatterissa itsenäisyyspäivän alla V. A. Koskenniemen runoja. Tällöin häntä arvosteltiin muun muassa ”väärästä paatoksesta” ja ”oman äänensä ihailemisesta”. Timo Tiusanen lyttäsi esityksen sekä Koskenniemen runot suorin sanoin, mikä sai Erosen järkyttyneenä luopumaan lausunnasta moneksi vuodeksi.
Ura > Elokuvat

Eronen esiintyi uransa aikana viidessä elokuvassa. Valkokankaalla hänen roolinsa oli joko vanhapiika tai verevä vamppi. Osittaisessa äänielokuvassa Jääkärin morsian vuonna 1931 Erosella oli kohtalokkaan naisen, Sonja Strandin osa. Ikäneitoja hän esitti vuonna 1933 elokuvissa Herrat täysihoidossa ja Pikku myyjätär. Ainoa varsinainen pääosa Erosella oli vuonna 1938 valmistuneessa Kalle Kaarnan ohjaamassa Elinan surmassa. Suuritöinen historiallinen spektaakkeli perustui Gustaf von Numersin samannimiseen näytelmään. Erosen roolisuoritus uhkaavana ja juonittelevana Kirsti Fleminginä sai ylistäviä arvioita. Elokuvataide ei kuitenkaan juuri kiinnostanut Erosta; hän oli ilmeisesti lähtenyt mukaan pelkästään siksi, ettei hänellä ollut tuolloin muutakaan työtä.
Edvin Laine yritti 1940-luvulla pitkään kosiskella Erosta elokuvakameroiden eteen. Eronen oli kieltäytynyt sanomalla: ”En minä sovi filmiin”. Hän pysyi kuitenkin avoimena ajatukselle, jos hänelle löytyisi hyvä rooli. Viimeisen filmiroolinsa Eronen teki kymmenen vuotta edellisen jälkeen Laineen ohjaamassa draamaelokuvassa Laitakaupungin laulu (1948). Hän esitti uhkean vamppimaista Juuditia, jonka omistamassa kapakassa rikolliset kohtaavat. Teosta pidettiin aikalaisarvioissa tavallista ohuempana tarinana Ansa & Tauno-elokuvien sarjassa.
Julkisuuskuva

Eronen tunnettiin ulkonäöstään ja imagostaan tarkkana näyttelijänä. Hänellä oli tapana retusoida omia valokuviaan raaputtamalla. Sotavuosina hän rakensi itestään tuotteen, femme fatalen joka oli yhtä aikaa salaperäinen ja naisellinen ja varjeli yksityiselämäänsä tarkoin. Tähtikuvansa rakentamisessa Eronen jäljitteli Greta Garboa, Theda Baraa ja Pola Negriä. Voimakas ehostus ja kohtalokkaan naisen olemus olivat kuitenkin ristiriidassa hänen mutkattoman ja suorasukaisen luonteensa kanssa. Eronen näki itsensä aina ”syrjittynä” näyttelijänä, mutta toisaalta ulkonäkökeskeisyys ja oikutteleva käytös toivat hänelle diivan maineen. Eronen ei itse kokenut sellainen olevansa; omasta mielestään hän oli luonteeltaan enemmänkin kiltti ja ujo.
Yksityiselämä

Eronen avioitui ensimmäisen kerran Svenska Teaternissa tapaamansa ruotsalaisen Per Eugen Anderssonin kanssa 1919. Erosen mukaan mies oli luonteeltaan väkivaltainen ja alkoholisti, ja liitto päättyi Anderssonin kuolemaan 1924. Toisen avioliittonsa Eronen solmi kuvanveistäjä Carl Wilhelmsin (alk. Svensson) kanssa ja heidän tyttärensä Leila syntyi 1928. Erilaiset luonteet koettelivat parin välejä, ja liiton päättyessä eroon vuonna 1935 Eronen ei saanut tyttärensä huoltajuutta. Tässä vaiheessa hän seurusteli jo kahdeksan vuotta nuoremman muotokuvamaalari Eino (Olavi) Tarkkosen kanssa. He avioituivat 1937, ja liitosta syntyi poika Kimmo Olavi seuraavana vuonna. Liitto oli myrskyisä ja ajautui vaikeuksiin jo sodan jälkeen, kun Tarkkonen joutui Finlandia Uutistoimiston toimittajana pakenemaan muutamaksi vuodeksi Ruotsiin. Pariskunta ajautui erilleen 1950-luvun kuluessa, mutta avioliitto päätettiin virallisesti vasta alkuvuodesta 1961.
Eronen piti lähes koko elämänsä tarkkaa huolta fyysisestä kunnostaan: hän noudatti tiukkaa ruokavaliota, voimisteli päivittäin ja hankki parvekkeelleen kuntopyörän. Kesäisin hän jopa käveli Helsingin ja Tampereen väliä. Eronen oli lähes pakkomielteinen ulkonäkönsä suhteen ja kävi 1940-luvun lopulta alkaen lukuisissa kauneusleikkauksissa. Jostain syystä Eronen kielsi, että hänen kasvojaan olisi leikelty.
Eronen asui pitkään Töölön Helmessä Runeberginkadulla ensin Wilhelmsin ja myöhemmin Tarkkosen kanssa. Koiton Näyttämön aikana 1930-luvulla, kun Eronen koki uransa ajautuneen jälleen umpikujaan, hän piti alakerran liiketilassa vähän aikaa Kultakuppi-nimistä kahvilaa. 1950-luvun alkupuolella, Pylvässängyn menestyskiertueen jälkeen Eronen muutti suureen asuntoon Kruununhakaan Ritarikadulle. Jäädessään eläkkeelle 1965 hän muutti Annankadun ja Uudenmaankadun kulmaan, jossa hän piti lyhytikäiseksi jäänyttä kuntokoulua. Sieltä Eronen muutti lehtikohujen keskellä vuonna 1973 Lauttasaareen, jossa hän asui viimeiseen elinvuoteensa asti. Hänen elämänpiirinsä supistui, ja hän vietti suurimman osan ajasta tekemällä kävelyitä meren rannalle ja katsomalla televisiota. Vuodesta 1946 Erosen taloudenhoitajana toimi 30 vuoden ajan kuolemaansa asti Karjalankannakselta evakkona tullut Leena Borodulin.
Eronen vietti viimeisen kesänsä Diakonissalaitoksella ja ystävystyi Yleisradion toimittaja Jarmo Heikkisen kanssa, kun tämä teki Erosesta televisiodokumentin Paljain jaloin: Ella Eronen. Kuvaukset saatiin valmiiksi Pasilassa 20. elokuuta 1987, vaikka tuolloin jo sairaalassa olleen Erosen kunto vaihteli paljon. Eronen halvaantui ja menetti puhekykynsä 13. syyskuuta 1987. Hän kuoli 87-vuotiaana 9. lokakuuta. Ella Eronen on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Filmografia

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1931 | Jääkärin morsian | Sonja Strand |
| 1933 | Pikku myyjätär | eräs ostaja |
| 1933 | Herrat täysihoidossa | Varpu Kyyhkynen |
| 1938 | Elinan surma | Kirsti Fleming |
| 1948 | Laitakaupungin laulu | Juudit, kapakan omistaja |
Kirjallisuutta

Jaantila, Kirsti: Loistava Ella.  WSOY, 1971.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mäkinen, Helka: / Eronen, Ella (1900–1987) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 4.3.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Lindfors, Jukka: Ella Eronen: Alla kasvon kaikkivallan Yle Elävä arkisto. 4.7.2008 (päivitetty 10.9.2014).
Eronen, Ella hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Hiiri, Miia: Legendaarinen diiva Ella Eronen oli tarkka ulkonäöstään: retusoi omat valokuvansa raaputtamalla – katso kuvat! Ilta-Sanomat. 4.6.2016.
Marjamäki, Tuomas: Ella Eronen: ”Minulla ei ole rauhaa” – Valkokankaan varjot 2/10 Apu. 24.9.2021.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Ella Eronen 1930-luvulla.
Ella Eronen Jeanne d’Arcina 1940-luvulla.
Ella Eronen ja Heikki Savolainen Kansallisteatterin Viettelyksen vaunussa 1950.
Ella Eronen vuonna 1971.
Loa Falkman

| Loa Falkman |
| --- | --- |
 Falkman vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1947 (ikä 77) Danderyd, Ruotsi
Ammatti:  laulaja, näyttelijä
Muusikko
Aktiivisena:  1973–
Tyylilajit:  ooppera
Aiheesta muualla
www.loafalkman.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Carl Johan Loa Falkman (s. 24. heinäkuuta 1947 Danderyd) on ruotsalainen oopperalaulaja ja näyttelijä. Hänen ensiesiintymisensä Tukholman oopperassa tapahtui vuonna 1973. Hän on urallaan esiintynyt myös ulkomailla. Vuonna 2003 Falkmanille myönnettiin hovilaulajan arvonimi. Hän on myös näytellyt televisiossa ja elokuvissa. Vuonna 1990 Falkman osallistui Melodifestivaleniin kappaleella "Symfonin", joka sijoittui viimeiseksi. Siitä tuli silti klassikko, ja Falkman on valittu Melodifestivalenin kunniagalleriaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Loa Falkman Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  Europeana
Internal Family Systems -malli

Internal Family systems (IFS) on integratiivinen psykoterapian suuntaus, jonka kehitti Richard C. Schwartz 1980-luvulla. IFS yhdistää systeemisteoreettisen ajattelun näkemykseen siitä, että mieli koostuu suhteellisen itsenäisistä alipersonaallisuuksista, joista jokaisella on omat näkökulmansa ja ominaisuutensa. IFS kuvailee perheteorian avulla, millaisiksi kokonaisuuksiksi nämä alipersoonallisuudet järjestäytyvät.
Osat

IFS:n mukaan tietoisuus koostuu tietoisuuden keskuksesta eli itseydestä ja kolmen tyyppisistä alipersoonallisuuksista eli osista: järjestäjistä, karkotetuista ja pelastajista. Jokaisella osalla on omat näkemyksensä, kiinnostuksen kohteensa, muistonsa ja tulokulmansa. IFS:n ydin on, että jokainen osa pyrkii ihmisen kannalta hyvään, vaikka sen toiminta tai vaikutukset näyttäisivät olevan haitallisia tai aiheuttavan toiminnan häiriöitä. Koskaan ei siis ole syytä taistella osaa vastaan, pakottaa sitä tai yrittää hankkiutua siitä eroon. IFS-menetelmä pyrkii edistämään sisäistä yhteyttä ja harmoniaa.
Roolit, joissa osat ovat, voivat olla äärimmäisiä tai hyvinvointia ja tasapainoa edistäviä. IFS keskittyy äärimmäisissä rooleissa oleviin osiin, koska ne tarvitsevat terapiaprosessin mahdollistamaa muutosta. IFS jakaa nämä osat kolmeen tyyppiin – järjestäjät, karkotetut ja pelastajat.
Karkoketut ovat osia, jotka kantavat yleensä lapsuudesta kumpuavaa kipua, häpeää, pelkoa tai muuta traumaa. Järjestäjät ja pelastajat yrittävät pitää nämä osat poissa osat tietoisuudesta, jotta voisivat estää niiden kipua pääsemästä pintaan.
Järjestäjät ovat osia, joilla on ennaltaehkäisevä suojaava rooli. Ne vastaavat siitä, miten yksilö on vuorovaikutuksessa ulkomaailman kanssa, jotta voisivat suojella häntä satutetuksi tulemiselta ja ehkäistä tuskallisia tai traumaattisia tunteita ja kokemuksia tulvimasta tietoisuuteen.
Pelastajat ovat osia, jotka aktivoituvat, kun karkotetut nousevat pintaan ja vaativat huomiota. Nämä osat pyrkivät harhauttamaan ihmisen huomion pois karkotettujen kokemasta kivusta impulsiivisella käyttäytymisellä, kuten ylensyönnin, päihteidenkäytön, väkivallan tai seksuaalisen käyttäytymisen avulla. Ne voivat kääntää huomion pois kivusta myös hienovaraisemmilla tavoilla, kuten ylityöskentelyllä tai ylilääkitsemisellä.