stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henry J
Historia > Suunnittelu ja ensimmäinen mallivuosi

Vuonna 1950 Kaiser-yhtymä otti 44 miljoonan dollarin lainan Kaiserin uuden tuotteen valmistusta varten. Alun perin auton suunnittelija Howard ”Dutch” Darrin oli piirtänyt tulevan mallin paljon isommaksi, mutta Kaiserin johto vaati kompaktimpaa kokoa uudelle tuotteelle. Darrin taipui vaatimuksiin ja Amerikan tärkeimmäksi autoksi mainostettu uusi ”kansanauto” ilmestyi myyntiin vuoden 1951 alussa. Auto nimettiin Henry J:ksi yhtymän perustajan Henry J. Kaiserin mukaan. Valmistajan ennakko-odotukset olivat kovat, sillä Henry J tähtäsi pienemmän kokoluokan henkilöautojen markkinoille, jossa kilpailua ei juuri ollut.
»Henry J tulee olemaan kuin uuden aikakauden T-mallin Ford. Se on auto tavalliselle kadunmiehelle, joka on aina joutunut ostamaan autonsa käytettynä. Nyt hänellä on varaa ostaa autonsa uutena.»
Mainos viittasi Henry J:n edulliseen, vain 1 363 dollarin hintaan. Auto oli sisätiloiltaan hyvin askeettinen, ja sen kojetaulusta löytyi mittariston lisäksi vain virtalukko, valokytkin ja polttoaineenrikastin. Lisäksi ensimmäisen vuoden malleista puuttuivat hansikaslokero ja tavaratilan luukku. Vuoden 1951 alussa aukeava tavaratilan kansi lisättiin valinnaisvarusteeksi, mutta hansikaslokeroa ei katsottu tarpeelliseksi. Puutteellisesta varustetasostaan huolimatta ensimmäisen mallivuoden Henry J:t myivät kohtuullisen hyvin ja myyntitulos oli lähes 82 000 autoa.
Historia > Kysynnän väheneminen

Henry J:n valikoimat lisääntyivät 1952, ja sitä oli saatavana kahtena eri mallisarjana, joista Corsair oli 100 dollaria kalliimpi kuin Vagabond-malli. Kummankin perusmallit olivat 4-sylinterisiä, kun taas molempien De Luxe -varustukseen kuuluivat 6-sylinteriset Supersonic-moottorit. Moottorit tulivat autonvalmistaja Willysiltä, ja molempien moottorien polttoainetalous oli aikanaan erinomainen. Tästä parhaana todisteena oli autojen kulutuslukemia mittaavan kilpailun (Mobil Economy Run) ensimmäinen sija.
Kaiserin pettymykseksi Henry J:n kysyntä vuonna 1952 ei noussut edellisvuoden tasolle ja vain hieman yli 30 000 autoa myytiin. Samaan aikaan kun Henry J:n malliston myynti takelteli, sen ainoana kilpailijana pidetty saman kokoluokan Nash Rambler paransi myyntilukemiaan. Ramblerin takana oli pienten itsenäisten valmistajien paras myyntiverkosto ja Nashin maine kestävänä ja hyvintehtynä autona. Samaan pienempien autojen luokkaan esitelty uusin tulokas Willys Aero onnistui myös horjuttamaan Henry J:n asemaa oman luokkansa markkinajohtajana. Lisäksi monet ostajat pitivät Henry J:n lähtöhintaa liian korkeana, sillä ylemmän kokoluokan Chevrolet’n halvimman mallin sai lähes samaan hintaan.
Historia > Viimeiset vuodet

Vuoden 1953 Henry J -mallistoon tehtiin lukuisia pieniä teknisiä uudistuksia, mutta ulkoisesti auto pysyi lähes ennallaan. Uusien autojen ostajat eivät kuitenkaan vakuuttuneet Henry J:n erinomaisuudesta, ja auton kilpailukykyä huononsivat työn heikko laatu ja arvon nopea aleneminen. Henry J sai myös kritiikkiä kovasta jousituksestaan, epävakaasta ajettavuudestaan ja ahtaista takatiloistaan, jotka eivät soveltuneet aikuisille.
Vuoden 1954 mallivuosi jäi Henry J:n viimeiseksi. Mallit säilyivät muuttumattomina, ja Kaiserin johtajat hylkäsivät aiemmat suunnitelmansa lisätä auton korivalikoimia farmarilla, hardtopilla ja cabrioletilla. Yhtymä myönsi tehneensä virhearvioinnin autonostajien halukkuudesta ostaa halvempia autoja. Talouden nopea kasvu oli kohottanut merkittävästi elintasoa 1950-luvun alkuvuosina, ja amerikkalaiset olivat valmiit maksamaan autojensa ylellisyysvarusteluista ja tyylikkäästä muotoilusta. Tässä kilpailussa Henry J:llä ei ollut mahdollisuuksia pärjätä, sillä sen lähtökohtana ollut kuva ”vailla mukavuuksia olevasta perusautosta” ei istunut aikakauden amerikkalaiseen käytäntömalliin.
Huonosti varusteltu Willys Aero koki saman kohtalon vain vuotta myöhemmin. Sen sijaan Rambler nousi suureen menestykseen 1950-luvun lopulla ja seuraavan vuosikymmenen alkuvuosina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henry J Wikimedia Commonsissa
Bonn

| Bonn |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Bonn
 Koordinaatit: 50°44′N, 7°6′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Nordrhein-Westfalen
Hallintopiiri:  Köln
Piirikunta:  kaupunkipiiri
Hallinto:  
 – Pormestari:  Katja Dörner (Liittouma 90/Vihreät)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  141,1 km²
Väkiluku (31.12.2022):  336 465
 – Väestötiheys:  2 385 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 www.bonn.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bonn [bɔn] (Bundesstadt Bonn) on kaupunki Saksan Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, 20 kilometriä Kölnistä etelään Reinin varrella. Bonn oli Saksan liittotasavallan (Länsi-Saksa) pääkaupunki 1949–1990. Kaupungissa asui vuoden 2022 lopussa noin 336 465 asukasta.
Bonn muodostaa oman kaupunkipiirinsä (kreisfreie Stadt), eli se ei kuulu mihinkään Saksan piirikunnista.
Historia

Bonnin historia ulottuu jo roomalaisaikoihin. Vuonna 10 eaa. roomalaiset rakensivat sillan Reinin yli paikassa nimeltä Bonna. Teutoburgin taistelun jälkeen vuonna 9 jaa. tästä leiristä tuli 7 000 legioonalaisen linnoitus. Rooman häviön jälkeen linnoituksesta tuli kaupunki.
1000- ja 1200-luvulla kaupunkiin rakennettiin romaaninen katedraali. Vuonna 1597 kaupungista tuli Kölnin vaaliruhtinaskunnan pääkaupunki. Elektori ja Kölnin arkkipiispa Clemens August (hallitsi 1724–1761) rakennutti joukon barokkirakennuksia, jotka vieläkin hallitsevat kaupunkikuvaa. Toinen merkittävä hallitsija oli Max Franz (1784–1794), joka perusti yliopiston ja Bad Godesbergin kylpyläkaupunginosan. Hän oli myös kaupungissa 1770 syntyneen Ludwig van Beethovenin suojelija. Ruhtinas kustansi myös Beethovenin ensimmäisen matkan Wieniin.
Vuonna 1794 ranskalaiset valloittivat kaupungin ja siitä tuli osa Ranskan keisarikuntaa Napoleonin alaisuudessa. Vuonna 1815 Preussi valloitti Bonnin.
Toisen maailmansodan jälkeen Bonn oli brittijoukkojen miehitysvyöhykkeellä, ja 1949 se julistettiin Saksan liittotasavallan väliaikaiseksi pääkaupungiksi. Päätös tehtiin Kölnin läheltä kotoisin olevan Konrad Adenauerin myötävaikutuksella 29. marraskuuta 1949. Vaihtoehtona oli Frankfurt am Main.
Saksan yhdistyessä Berliinistä tuli 1990 jälleen Saksan pääkaupunki ja Saksan liittopäivät sekä liittopresidentti ja hallitus siirtyivät sinne 1999 peruskorjattuihin tiloihin. Osa ministeriöistä jäi liittokaupunki (saks. Bundesstadt) Bonniin. Siellä ovat edelleen myös muutamien maiden diplomaattiset edustustot.
Talous

Kaupungissa toimii edelleen sekä kansallisia että kansainvälisiä yrityksiä, tutkimuslaitoksia ja järjestöjä, esimerkiksi Reilun kaupan organisaatio Fairtrade Labelling Organizations International ja aurinkoenergiakonserni Solarworld. YK:n kestävän kehityksen ympärillä toimivista yksiköistä monet ovat sijoittuneet Bonniin. Tällaisia ovat esimerkiksi vesivuosikymmenen ohjelmatoimisto, WHO:n Euroopan aluetoimisto, ja YK:n ilmastonmuutossihteeristö.
Telekommunikaatioala on suuri työllistäjä. Haribo tekee makeisia ja Klais urkuja.
Liikenne

Bonniin tulee kolme moottoritietä (autobahnia) ja rautatie. Sillä on Kölnin kanssa yhteinen lentoasema, Kölnin–Bonnin lentoasema, joka sijaitsee 16 kilometriä Bonnista koilliseen. Vuonna 2007 lentoasemaa käytti 10,47 miljoonaa matkustajaa.
Koulutus

Bonnin yliopisto (Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität zu Bonn am Rhein) on 35 000 opiskelijallaan yksi Saksan suurimmista.
Nähtävyydet

Beethovenin syntymäkoti
Bonnin vanha raatihuone, rokokootyyliä vuodelta 1737
Kulttuuri

Bonnin Beethoven-orkesteri on perustettu vuonna 1907 nimellä Bonnin filharmonikot. Kaupungissa toimii vireä oopperatalo; kaudella 2008/2009 nähtiin kymmenen ensi-iltaa.
Urheilu

Bonnissa toimii menestyvä koripalloseura Telekom Baskets Bonn, joka pelaa koripallon Bundesliigassa. Seura on perustettu 1995. Pelipaikkana toimii Telekom Dome -areena, jossa on paikat 6 000 katsojalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bonn Wikimedia Commonsissa
Bonnin virallinen kotisivu (saksaksi)
Panoraamakuvia Bonnin nähtävyyksistä (saksaksi)
Nordrhein-Westfalenin kaupunkipiirit ja piirikunnat
| --- | --- |
Kaupungit:   Aachen  Bielefeld  Bochum  Bonn  Bottrop  Dortmund  Duisburg  Düsseldorf  Essen  Gelsenkirchen  Hagen  Hamm  Herne  Köln  Krefeld  Leverkusen  Mönchengladbach  Mülheim  Münster  Oberhausen  Remscheid  Solingen  Wuppertal 
Piirikunnat:   Aachenin kaupunkialue  Borken  Coesfeld  Düren  Ennepe-Ruhr-Kreis  Euskirchen  Gütersloh  Heinsberg  Hereford  Hochsauerland  Höxter  Kleve  Lippe  Märkischer Kreis  Mettmann  Minden-Lübbecke  Oberbergischer Kreis  Olpe  Paderborn  Recklinghausen  Rheinisch-Bergischer Kreis  Rhein-Erft-Kreis  Rhein-Kreis Neuss  Rhein-Sieg-Kreis  Siegen-Wittgenstein  Soest  Steinfurt  Unna  Viersen  Warendorf  Wesel 
Bonnin keskusta
Bonnin vanha raatihuone
Ronald Reaganin elämäkerta

Ronald Reagan Yhdysvaltain presidenttinä 1981.
Ronald Wilson Reagan (6. helmikuuta 1911 Tampico, Illinois, Yhdysvallat – 5. kesäkuuta 2004 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli Yhdysvaltain 40. presidentti (1981–1989) ja Kalifornian 33. kuvernööri. Reagan edusti republikaanisen puolueen konservatiivista laitaa.
Ennen poliittista uraansa Reagan näytteli yli 50 Hollywood-elokuvassa ja toimi Yhdysvaltain elokuvanäyttelijöiden liiton puheenjohtajana. Hän kannatti nuorena demokraattista puoluetta, mutta siirtyi vähitellen republikaaniksi. Reaganista tuli kansallisesti tunnettu poliittinen puhuja 1950-luvulla kun hän kiersi maata General Electricin edustajana. Hänet valittiin Kalifornian kuvernööriksi ensimmäisen kerran 1967. Reagan pyrki republikaanien presidenttiehdokkaaksi kolme kertaa, ja kolmannella kerralla 1980 hän voitti ehdokkuuden ja myös presidentinvaalin.
Presidenttinä Reagan leikkasi veroja ja kasvatti Yhdysvaltain puolustusmenoja. Hänen kaudellaan maa koki taloudellisen nousukauden, minkä ansiosta Reagan valittiin uudelleen presidentiksi 1984. Reagan vastusti ensimmäisellä kaudellaan voimakkaasti kommunismin leviämistä ja pyrki romahduttamaan Neuvostoliiton kiihdyttämällä kilpavarustelua. Toisella kaudellaan hän aloitti Neuvostoliiton johtajan Mihail Gorbatšovin kanssa lähentymisen. Tämä idän ja lännen lähentyminen johti kylmän sodan päättymiseen.
Reagan tunnettiin optimistisena ja isänmaallisena johtajana sekä innostavana puhujana, joka keskittyi itse suuriin linjoihin ja delegoi vastuuta ministereilleen ja avustajilleen. Hän on edelleen yksi maan suosituimmista toisen maailmansodan jälkeisistä presidenteistä.
Nuoruus

Jack, Neil, Ronald ja Nelle Reagan, 1915
Ronald Reagan, n. 1922
Ronald Reagan jalkapallovarusteissa, 1929
Ronald Wilson Reagan syntyi Tampicossa Illinoisissa 6. helmikuuta 1911 Jack Reaganin ja Nelle Wilson Reaganin toisena poikana. Ronaldin vanhemmat olivat irlantilaista ja skotlantilaista sukujuurta. Isä Jack oli kenkäkauppias. Äiti Nelle omistautui perheelleen mutta harrasti myös runonlausuntaa erilaisissa tilaisuuksissa ympäri maata. Reagan sai ristimänimensä Ronald Wilson isoenonsa mukaan. Reaganista käytettiin nuorena lempinimeä Dutch. Hänellä oli isoveli Neil.
Perhe muutti Illinoisin sisällä usein ja asettui lopulta Dixoniin 1920. Isä Jack oli alkoholisti, mikä haittasi perheen toimeentuloakin. Ronald kutsui lapsuuttaan idylliseksi ja onnelliseksi, vaikka perhe olikin köyhä.
Reagan valmistui high schoolista 1928. Hänen keskiarvonsa oli matala B. High school -aikanaan hän kiinnostui näyttelemisestä. Reagan kuului Disciples of Christ -kirkkoon, jonka optimistisen, ahkeruutta ja moraalia korostavan sekä edistysuskoisen aatemaailman hän toi myöhemmin poliittiseen ajatteluunsakin. Reagan menestyi koulussa hyvän muistinsa ansiosta, jota hänen ystävänsä ovat kuvanneet valokuvamuistiksi.
Reagan luki pääaineinaan sosiologiaa ja taloustieteitä Eureka Collegessa ja valmistui 1932. Hän toimi Eurekassa opiskelijayhdistyksen puheenjohtajana. Hän osallistui innokkaasti myös collegen jalkapallo- ja uimajoukkueiden toimintaan.
Reaganin isä oli puoluekannaltaan demokraatti, kuten Ronaldkin nuoruusvuosinaan. Ronaldista tuli demokraattipresidentti Franklin D. Rooseveltin New Deal -politiikan suuri kannattaja vuoden 1932 jälkeen. Hän ei osoittanut nuorena vielä kiinnostusta puoluepolitiikkaan, vaikka olikin mukana collegensa opiskelijapolitiikassa.
Ura ennen politiikkaa

Hengenpelastajana.
Radioselostajana 1934–37.
Ura ennen politiikkaa > Varhaiset työt

Reagan työskenteli kesät 1927–1932 hengenpelastajana uimarannalla Dixonin lähettyvillä. Hän pelasti lukuisia ihmisiä hukkumiselta ja sai rannalle kunnialaatan.
Reaganin haave näyttelijän urasta oli collegen jälkeen vielä epärealistinen, joten hän alkoi hakea työtä radiosta. Reaganista tuli menestyvä urheiluselostaja. Hänelle sähkötettiin studioon hyvin tiivistettyjä ottelutapahtumia, jotka hän selostaessaan elävöitti tarinankertojan lahjoillaan. Reagan selosti enimmäkseen baseballia. Hän työskenteli radiossa urheiluselostajana vuodet 1932–1937.
Ura ennen politiikkaa > Näyttelijöiden ammattiliitossa

Reagan toimi maan elokuvanäyttelijöiden liiton Screen Actors Guildin johtokunnassa vuodesta 1941 ja vuosina 1947–1952 ja 1959–1960 sen puheenjohtajana. Hän toimi myös Motion Pictures Industry Councilin puheenjohtajana 1949 alkaen. SAG:ssä Reagan keskittyi etenkin kommunistien vaikutusvallan kasvun torjumiseen. Reagan toimi myös liittovaltion keskusrikospoliisi FBI:n ilmiantajana ja paljasti Hollywoodissa toimineita kommunistien sympatisoijia. Reagan sanoi House Un-American Activities Committeen kuulusteluissa vastustavansa kommunistisen puolueen kieltämistä, mutta FBI:n ilmiantajana hän oli kuitenkin suositellut sitä.
Reagan oli 1959 vielä vajaan kauden SAG:n puheenjohtajana, mutta eronsa jälkeen jätti järjestön lopullisesti ja siirtyi politiikkaan. Kennedyn hallinto epäili 1962 Reaganin käyttäneen väärin vaikutusvaltaansa SAG:ssä auttaakseen musiikkiyhtiö MCA:ta kasvattamaan vaikutusvaltaansa elokuva-alalla, mutta tutkimukset keskeytettiin kun MCA teki myönnytyksiä oikeusministeriölle.
Ura ennen politiikkaa > General Electricilla

Vuosina 1954–1962 Reagan oli General Electricin palveluksessa sen puhemiehenä. Hän kiersi yhtiön tehtaita puhujana ja juonsi sen televisio-ohjelmaa General Electric Theatre. Reagan vieraili kahdeksan vuoden aikana 139:ssä GE:n tehtaassa ja puhui yhteensä 250 000 työntekijän edessä. Aloittaessaan puhekiertueensa hän oli New Dealia kannattanut demokraatti, mutta vuosien aikana hän kääntyi puhumaan veronalennuksien puolesta. Reagan sai GE:ltä vapauden päättää itse puheensa sisällöstä. Puhe oli puoluepoliittisesti sitoutumaton, joskin sen sisältö hioutui vuosien varrella koko ajan konservatiivisemmaksi. Reagan hyödynsi puheessa omia kokemuksiaan elokuva-alalla ja muokkasi puheensa sisältöä ja siinä käyttämiään esimerkkejä myös kuulijoiltaan saamansa palautteen pohjalta.
Poliittinen ura > Kääntyminen konservatiiviksi

Reagan oli nuorena liberaali demokraatti, mutta kääntyi vuosien varrella konservatiiviseksi republikaaniksi. Vuonna 1950 Reagan vaihtoi tukensa kesken senaatinvaalikampanjaa demokraattien ehdokkaasta republikaanien Richard Nixonin taakse. Reagan sanoi itse, että hänen kääntymisensä oikealle johtui kommunistien toiminnasta Hollywoodissa ja sen kohtaamasta hyväksynnästä. Myös Nancy Reaganin ja tämän isän oikeistokonservatiivinen toiminta saattoi vaikuttaa hänen mielipiteidensä muuttumiseen. Reagan vastusti korkeaa verotusta, ja menestyvänä elokuvanäyttelijänä hän joutuikin itse maksamaan tuloistaan jopa 90 % veroa.
Poliittinen ura > Kuvernöörinä

Reagan oli vielä pitkään demokraattien jäsen mutta tuki taas Richard Nixonia tämän presidenttikampanjassa 1960. Reagan siirtyi 1962 demokraateista republikaaniseen puolueeseen. Hän piti televisiopuheen presidenttiehdokas Barry Goldwaterin kampanjan puolesta 1964. Puhe teki Reaganista tunnetun yhdessä yössä, ja republikaanien konservatiivisiipi alkoi kaavailla hänestä uutta johtajaa itselleen. Reagan hyödynsi uutta kuuluisuuttaan jatkamalla puhumista aktiivisesti republikaanien tilaisuuksissa.
Reagania pyydettiin puolueen ehdokkaaksi Kalifornian kuvernöörinvaaliin. Hän voitti 1966 republikaanien ehdokkuuden ja myös kuvernöörinvaalin. Hänet valittiin uudelleen kuvernööriksi 1970.
Ensimmäisessä vaalikampanjassaan Reagan oli näyttäytynyt politikointiin tympääntyneenä kansanmiehenä, joka sitoutui hallinnon keventämiseen. Aluksi Reagan joutui kuitenkin paikkailemaan edeltäjältään perimäänsä osavaltion budjetin alijäämää veronkorotuksilla. Hänen aikanaan osavaltion kulutkin kasvoivat. Kuvernööriaikanaan Reagan teki budjettileikkauksia ja veronalennuksia. Hän karsi sosiaaliavustuksista nauttivien määrää mutta kasvatti samalla heidän saamiaan avustuksia. Aluksi Reagan alensi korkeakoulutuksen määrärahoja, mutta nosti ne myöhemmin aiempaa korkeammalle tasolle.
Reaganin politiikka ei ollut niin radikaalia kuin hän vaalikampanjassaan lupasi. Maltillisuus johtui osin siitä, että hän jätti paljon valtaa demokraattien johtamille osavaltionvirastoille. Toisen kuvernöörinvaalinsa Reagan voittikin selvästi ensimmäistä pienemmällä marginaalilla.
Reagan kertoi tehneensä ensimmäisenä kuvernöörinvuotenaan lukuisia virheitä kokemattomuuttaan. Hän muodostikin tuolloin johtamistyylin, jota hän noudatti myöhemmin myös presidenttinä. Hän kokosi hallintoonsa joukon osaavia ihmisiä ja delegoi heille poikkeuksellisen runsaasti valtaa ja vastuuta. Itse hän jättäytyi usein taka-alalle asioiden valmistelussa.
Poliittinen ura > Nousu presidentiksi

Reagan oli mukana 1968 presidentinvaalien esivaaleissa, mutta hävisi Richard Nixonille ja Nelson A. Rockefellerille. Hän kuitenkin lähentyi Nixonin kanssa, joka arvosti Reagania suuresti puhujana ja lähetti presidenttikaudellaan tämän usein ulkomaille tapaamaan valtionjohtajia ja keräämään poliittista kokemusta.
Reagan ei pyrkinyt enää kolmannelle kuvernöörikaudelleen, vaan alkoi käydä presidentinvaalikampanjaa 1976 vaaleihin. Hän hävisi niukasti republikaanien esivaalit Gerald Fordille.
Seuraavina vuosina Reagan keräsi varoja uuteen kampanjaan. Hän voittikin republikaanien esivaalit 1980 selkein luvuin. Vaalikampanjassaan Reagan korosti perinteisiä perhearvoja. Hän uskoi yksilöiden tasa-arvoiseen kohteluun ja vastusti siksi esimerkiksi etnisiä kiintiöitä. Reagan korosti Yhdysvaltain erityisasemaa ja uskoi Yhdysvaltain ongelmien ratkeavan vahvalla johtajuudella sekä hallinnon ja sääntelyn vähentämisellä. Hän sanoi maailmanrauhan voitavan saavuttaa vain riittävän sotilaallisen vahvuuden avulla. Reagan arvosteli voimakkaasti demokraattien hallintoa kielteisyydestä, heikkenevästä taloudesta ja voimattomasta ulkopolitiikasta. Demokraattipresidentti Jimmy Carterin johtajuutta yhdysvaltalaisten silmissä oli murentanut etenkin käynnissä ollut Iranin panttivankikriisi, ja Carterin suosio oli pohjalukemissa. Yhdysvaltain konservatiivinen oikeisto oli myös voimistunut huomattavasti 1970-luvun lopulla, ja maassa oli syntynyt vuodesta 1978 alkaen voimakasta poliittista liikehdintää verojen alentamisen puolesta. Reaganin kampanjan tunnuslauseena oli ”Let’s Make America Great Again” eli ”Tehdään Amerikasta suuri jälleen”.
Voitettuaan esivaalit Reagan pyysi entistä presidenttiä Gerald Fordia varapresidenttiehdokkaakseen, mutta tämä kieltäytyi. Reagan valitsi varapresidenttiehdokkaakseen sitten George H. W. Bushin.
Reagan teki presidentinvaalikampanjansa alussa joitain virheitä: hän kutsui Vietnamin sodan tarkoitusta jaloksi, ehdotti kreationismin opetusta koulussa evoluutioteorian rinnalla ja syytti puita ilmansaasteista. Reaganin kampanjaväki alkoikin rajoittaa ehdokkaansa esiintymisiä etenkin aamupäivisin.
Presidentinvaaleissa Reagan voitti istuvan presidentti Jimmy Carterin lopulta hyvin selkeästi äänin 50,7 % – 41,0 % ja valitsijamiehin 489–49. Reagan oli suosittu yli puoluerajojen, sillä hän vei vaaleissa 25 prosenttia demokraateiksi identifioituneidenkin äänistä.
Reaganin voittaessa republikaanit saivat samalla enemmistön senaattiin ensimmäistä kertaa 28 vuoteen. Demokraatit säilyttivät pienen enemmistön edustajainhuoneessa, mutta Reaganilla oli sielläkin käytännössä takanaan enemmistö konservatiivisten demokraattiedustajien ansiosta.
Poliittinen ura > Presidenttinä

Reagan oli Yhdysvaltain presidentti kahden kauden ajan 20. tammikuuta 1981 – 20. tammikuuta 1989. Astuessaan virkaan hän oli 69-vuotias. Vuoden 1984 vaaleissa Reagan valittiin uudelleen presidentiksi selvällä enemmistöllä. Hän sai äänistä 58,8 % ja valitsijamiehistä 525 demokraatti Walter Mondalen kolmeatoista vastaan. Toisen kautensa lopussa Reagan oli 77 vuoden ja 349 vuorokauden ikäisenä siihen asti vanhin Yhdysvaltain presidentti.
Reaganin presidenttikaudella Yhdysvallat koki taloudellisen nousukauden ja kylmä sota loppui. Yhdysvaltalaisten isänmaallisuus ja konservatiivisuus vahvistuivat. Reagan leikkasi veroja, kasvatti varustelumenoja ja purki sääntelyä. Lupauksistaan huolimatta hän ei kuitenkaan pienentänyt hallintoa.
Poliittinen ura > Presidenttinä > Murhayritys

Reagan joutui murhayrityksen kohteeksi Washingtonissa Hilton-hotellin edessä 30. maaliskuuta 1981 vain alle kolme kuukautta virkaanastumisensa jälkeen. Reaganin vasempaan keuhkoon tunkeutui luoti, joka poistettiin sairaalassa. Myös Valkoisen talon lehdistösihteeri James Brady haavoittui hyökkäyksessä. Ampuja John Hinckley Jr. kertoi halunneensa tehdä vaikutuksen ihailemaansa näyttelijä Jodie Fosteriin. Hinckleyä ei tuomittu, vaan hänet suljettiin sairaalaan. Reagan pääsi sairaalasta 11 päivän kuluttua. Vaikka häntä näytettiinkin esiintymässä julkisuudessa normaaliin tapaan, toipuminen vakavista vammoista kesti todellisuudessa useita kuukausia.
Poliittinen ura > Presidenttinä > Johtamistapa

Reagan jatkoi presidenttinä jo kuvernööriaikoinaan käyttämäänsä johtamistapaa. Hän delegoi ja jakoi vastuuta. Itse hän keskittyi selkeisiin periaatteellisiin kysymyksiin – täytäntöönpanon ja hallintorutiinit hän uskoi muille. Reagan toi Kaliforniasta Washingtoniin kansliapäällikökseen Edwin Meesen, jolle hän uskoi erittäin laajan toimivallan. Reagan sanoi järjestelystä kerran: ”Kahdeksan vuoden ajan antoi joku minulle illalla paperin, jossa tehtiin selväksi mitä minun tulisi seuraavana päivänä tehdä.”
Ensimmäisellä kaudella Reaganin tärkeimmät miehet Valkoisen talon henkilökunnassa olivat James Baker, Edwin Meese ja Michael K. Deaver, jotka saivat merkittävää apua myös Nancy Reaganilta. Kolmikko muokkasi kongressiedustajien mielipiteitä Reaganin lakialoitteille myönteisiksi. He myös huolehtivat presidentin julkisesta kuvasta esimerkiksi varmistamalla, ettei presidentti pääse puhumaan spontaanisti, mikä Reaganin kohdalla oli vaarallista.