stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sakari Smeds

| Sakari Smeds |
| --- | --- |
 Sakari Smeds toukokuussa 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. heinäkuuta 1964 (ikä 60) Savonlinna
Poliitikko
Puolue:  kristillisdemokraatit
Asema:  Kansanedustaja (1995−2003)
Kotipaikka:  Kouvola
Koulutus:  yhteiskuntatieteiden maisteri (1989) yrityspankkiiritutkinto (1994)
Puoliso:  Kirsi Eräpolku
Vanhemmat:  Pentti Smeds Sisko Huittinen
Sakari Smeds (s. 31. heinäkuuta 1964 Savonlinna) on suomalainen kristillisdemokraattinen poliitikko. Smeds on toiminut kansanedustajana vuosina 1995−2003.
Ura

Smeds on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri ja hän on suorittanut myös Kansallis-Osake-Pankin yrityspankkiiritutkinnon vuonna 1994. Vuonna 1989 hän toimi Kouvolan evankelis-luterilaisen seurakunnan vs. hallintosihteerinä, minkä jälkeen hän on työskennellyt rahoitusalalla. Vuosina 1989–1994 hän työskenteli Kansallis-Osake-Pankin palveluksessa yritystutkijana ja 1994–1995 apulaisjohtajana ja kansanedustajakausiensa jälkeen hän on työskennellyt Nordealla. Hänen virkanimikkeensä on luottojohtaja.
Ura > Kansanedustaja

Smeds on entinen Kymen vaalipiirin (vuoteen 1999 Kymen läänin vaalipiiri) kansanedustaja. Hän toimi eduskunnassa maaliskuusta 1995 maaliskuuhun 2003 ja kuului ensimmäisellä edustajakaudellaan (1995–1999) varsinaisena jäsenenä talousvaliokuntaan ja ympäristövaliokuntaan ja vuosina 1999–2003 valtiovarainvaliokuntaan. Hän oli myös eduskunnan kansliatoimikunnan jäsen vuodesta 1999 vuoteen 2002. Smeds sai eduskuntavaaleissa 1995 5 827 ääntä, eduskuntavaaleissa 1999 4 303 ääntä ja eduskuntavaaleissa 2003, joissa hän putosi eduskunnasta, 4 254 ääntä.
Ura > Kunnallispolitiikka

Smeds on toiminut vuodesta 2009 alkaen Kouvolan kaupunginvaltuuston jäsenenä, mutta ei asettunut enää ehdokkaaksi kuntavaaleissa 2021. Vuosina 1989–2008 hän oli Valkealan, joka liittyi Kouvolaan vuonna 2009, kunnanvaltuuston jäsen.
Yksityiselämä

Smeds on ollut naimisissa vuodesta 1993 ja hänellä on vaimonsa Kirsi Smedsin (o.s. Eräpolku) kanssa kaksi lasta: vuonna 1996 syntynyt poika ja vuonna 1998 syntynyt tytär.lähde?
FS Danton (1909)

| Danton |
| --- | --- |
 Danton

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest, Brest
Kölinlasku:  9. tammikuuta 1908
Laskettu vesille:  4. heinäkuuta 1909
Palveluskäyttöön:  24. heinäkuuta 1911
Loppuvaihe:  upotettu 19. maaliskuuta 1917
Tekniset tiedot
Uppouma:  18 318 t
Pituus:  145,00 m (vesiraja) 146,60 m (kokonaispituus)
Leveys:  25,80 m
Syväys:  8,44 m
Koneteho:  22 500 ihp
Nopeus:  19.25 solmua
Miehistöä:  40 upseeria ja 875 miehistönjäsentä (lippulaivana) 28 upseeria ja 824 miehistönjäsentä (muuten)
Aseistus
Aseistus:  4 × Canon de 305 mm Modèle 1906 kaksiputksina asennuksina 12 × Canon de 240 mm Modèle 1902 kaksiputkisina asennuksina 16 × Canon de 75 mm Modèle 1908 yksiputksina asennuksina 8 × Canon de 47 mm Modèle 1902 yksiputkisina asennuksina 2 &times 450 mm torpedoputkea, joihin 6 Mle 1909R -torpedoa
Danton oli Ranskan merivoimien Danton-luokan dreadnought ensimmäisessä maailmansodassa. Se oli Ranskan ensimmäinen turbiinimoottorein varustettu taistelulaiva. Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvene SM U-64 upotti Dantonin 19. maaliskuuta 1917.
Valmistus

Alus tilattiin Brestistä Arsenal de Brestiltä, missä köli laskettiin 9. tammikuuta 1908. Alus laskettiin vesille 4. heinäkuuta 1909 ja otettiin palvelukseen (ransk. Armement définitif) 24. heinäkuuta 1911.
Palvelus

Vara-amiraali de Marolles nosti 17. kesäkuuta 1911 lippunsa aluksella osallistuakseen Yhdistyneen kuningaskunnan Yrjö V kruunajaisten yhteydessä järjestettyyn laivastokatselmukseen Spitheadissä, mistä se palasi 30. kesäkuuta Brestiin. Vara-amiraali Boué de Lapeyrère nosti 5. elokuuta aluksella lippunsa. Alus lähti 10. elokuuta Condorcetin kanssa Brestistä. Taistelulaivat kohtasivat Croixissa panssariristeilijä Waldeck-Rousseaun. Ne saapuivat 15. elokuuta Touloniin, missä Boué de Lapeyrère siirsi lippunsa Voltairelle.
Hyèresissä aluksen yksi tykki räjähti vuonna 1913, mikä tappoi kolme ja haavoitti useita.
Ensimmäisessä maailmansodassa Danton oli  amiraali Chochepratin komentamassa Ranskan Välimeren laivastossa.
Alus lähti 17. maaliskuuta torpedovene Massuen saattamana Toulonista. Alus purjehti 19. maaliskuuta 1917 28 merimailia Sardinian San Pietrosta lounaaseen  14,5 solmun nopeudella zigzaggia, kun siihen osui kello 13:17 Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneen SM U-64 laukaisema torpedo. Pian ensimmäisen osuman jälkeen alukseen osui toinen torpedo, jonka aiheuttama vuoto täytti kattilahuoneet 1 ja 3 vedellä. Aluksen etuosa jäi ilman sähköä. Aluksen miehistö sai sen liikkeelle kohti Bizerteä. Kymmenen minuuttia myöhemmin kallistus lisääntyi, kun vesi täytti lisää aluksen tiloista. Alus oli vajonnut merkittävästi 20 minuuttia osumista. Kello 13.30 alukselta lähetettiin avunpyyntö kaikille aluksille. Kallistuman ollessa 25 astetta aluksen päällikkö Delage käski jättää laivan.  Alus kaatui kello 13.50 ja katosi kolme minuuttia myöhemmin pinnan alle.
Torpedovene 'Massue pelasti 15 minuutissa noin 470 upseeria ja merimiestä. Paikalle saapunut hätäkutsun vastaanottanut troolari Louise Marguerite pelasti lisäksi 322 miestä, jotka se laski seuraavana päivänä maihin Ajacciossa. Kello 17.00 paikalle saapunut troolari Chauveau pelasti ainoastaan 17 miestä merestä. Näistä kaksi kuoli saamiinsa vammoihin aluksella. Uponneella aluksella sai katosi tai surmansa 296 miestä.
Hylky

Joulukuussa 2007 tutkimusryhmä löysi aluksen hylyn, jonka varmistettiin helmikuussa 2009 olevan Danton.
Hylyn sijainti
John Major

| John Major |
| --- | --- |
 John Major vuonna 1995.
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri
 28.  marraskuuta 1990 – 2. toukokuuta 1997  
Monarkki:  Elisabet II
Varapääministeri:  Michael Heseltine
Edeltäjä:  Margaret Thatcher
Seuraaja:  Tony Blair
Valtiovarainministeri
 26. lokakuuta 1989 – 29. marraskuuta 1990  
Pääministeri:  Margaret Thatcher
Edeltäjä:  Nigel Lawson
Seuraaja:  Norman Lamont
Ulkoasiain- ja kansainyhteisön ministeri
 24. heinäkuuta 1989 – 26. lokakuuta 1989  
Pääministeri:  Margaret Thatcher
Edeltäjä:  Sir Geoffrey Howe
Seuraaja:  Douglas Hurd
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. maaliskuuta 1943 (ikä 81) Lontoo, Englanti
Ammatti:  pankkiiri
Arvonimi: sir
Puoliso:  Norma Major
Tiedot
Puolue:  konservatiivi
Uskonto:  anglikaani
Aiheesta muualla
www.johnmajorarchive.org.uk
John Major (s. 29. maaliskuuta 1943) on brittiläinen poliitikko, joka toimi Margaret Thatcherin hallituksissa ulkoministerinä ja valtiovarainministerinä ja myöhemmin konservatiivipuolueen johdossa ja pääministerinä 1990–1997. Hän poistui parlamentin alahuoneesta vuoden 2001 vaalien jälkeen.
Ura

Major on syntyisin Lontoon keskiluokkaisesta Carshaltonista, Suttonin kaupunginosasta, mutta kasvoi köyhemmässä Brixtonissa perheen jouduttua muuttamaan isän liiketoiminnan epäonnistuttua. Hän jätti koulut 16-vuotiaana ja meni töihin vakuutusyhtiöön 1959. Hänestä tuli viimein päällikkö Standard Chartered Bankissa, jonka hän jätti tultuaan valituksi parlamenttiin 1979. Poliittisen uransa hän oloitti Lambethin kunnanvaltuustossa 1968–1971. Hän nousi parlamenttiin konservatiivien edustajana Huntingdonista vuonna 1979 samoissa vaaleissa, joissa hänen edeltäjänsä Margaret Thatcher nousi valtaan.
Parlamentissa hänestä tuli sisäministeriön sosiaaliturvan alivaltiosihteeri 1985 ja ministeri 1986. Hallitukseen hän pääsi valtiovarainministeriön kansliapäällikkönä (Chief Secretary) 1987 ja valittiin ulkoministeriksi 1989. Tässä asemassa hän oli vain kolme kuukautta ennen nimitystään valtiovarainministeriksi Nigel Lawsonin erottua lokakuussa 1989. Hän esitteli vain yhden budjetin keväällä 1990.
Pääministerinä

Michael Heseltine haastoi Thatcherin kilpaan konservatiivipuolueen puheenjohtajuudesta marraskuussa 1990. Thatcher vetäytyi ehdokkuudesta toisella äänestyskierroksella, ja John Major ja Douglas Hurd liittyivät haasteeseen. Majorin kannatus oli riittävä, ja hänen kilpailijansa luovuttivat. Majorista tuli pääministeri 27. marraskuuta 1990.
Major oli pääministeri Persianlahden sodan aikana. Hänen ensimmäisinä vuosinaan maailmantalous ajautui matalasuhdanteeseen 1980-luvun pitkän nousun jälkeen. Uskoen häviävänsä Neil Kinnockin johtamalle Työväenpuolueelle Major vei kampanjan kaduille. Populistiseksikin luonnehdittu kampanja toi Majorille yllättäen toisen kauden pääministerinä.
Pieni enemmistö parlamentissa osoittautui pian riittämättömäksi. Britannia pakotettiin pois ERM:stä mustana keskiviikkona 16. syyskuuta 1992, vain viisi kuukautta vaalien jälkeen. Konservatiivipuolue menetti maineensa valtiontalouden vartijoina, ja puolue ajautui sisäisiin ristiriitoihin. Majorin arvovaltaa söivät puolueen ja hallituksen oikeistosiipi. Hänen eurooppapolitiikkansa kohtasi vastustusta, kun hallitus pyrki ratifioimaan Maastrichtin sopimuksen. Vaikka oppositiossa oleva Työväenpuolue tuki sopimusta, se pyrki heikentämään hallitusta. Toukokuussa 1992 parlamentissa oli 22 konservatiivipuolueen ”Maastricht-kapinallista”, kun hallituksen enemmistö oli vain 18 edustajaa.
Vuoden 1993 puoluekokouksessa Major aloitti ”Back to Basics” -kampanjan koskien taloutta, koulutusta ja järjestyksenpitoa. Monet, mukaan lukien useat ministerit, ymmärsivät sen moraalikampanjana. Tällaisena se epäonnistui täydellisesti, kun iltapäivälehdet ryhtyivät paljastamaan puolueen konservatiivipoliitikkojen epäilyttäviä toimia.
Vuonna 1995 Major erosi puolueen johdosta väsyneenä uhkailuihin puheenjohtajakamppailusta, jota ei koskaan tullut. Hän liittyi kuitenkin uudelleen mukaan ehdokkaaksi. Hänen haastajansa oli John Redwood, Walesin sisäministeri. Major voitti 218–89. Hänen uudelleenvalintansa ei palauttanut hänen arvovaltaansa. Joulukuuhun 1996 mennessä konservatiivit olivat menettäneet enemmistönsä alahuoneessa. Major selvisi kuitenkin loppuun asti, ja kutsui uudet vaalit maaliskuuksi 1997, kun parlamentin viisivuotiskausi alkoi olla lopuillaan.
Pääministerinkauden jälkeen

Harvat hämmästyivät, kun Major hävisi vaalit Tony Blairin Työväenpuolueelle, joskaan tappion suuruutta ei osattu ennustaa. Tämän jälkeen hän erosi puoluejohtajan asemasta. Major on pitänyt myöhemmin matalaa profiilia ja pysynyt poissa päivänpolitiikasta.
Walesin prinsessa Dianan kuoleman 1997 jälkeen Major nimitettiin prinssien William ja Harry erityishuoltajaksi, vastuunaan laki- ja hallintoasiat.
Major on ollut pääomasijoitusyhtiö Carlyle Groupin Euroopan neuvottelukunnassa vuodesta 1998 ja nimitettiin puheenjohtajaksi toukokuussa 2001. Hän luopui parlamenttipaikastaan vuoden 2001 vaaleissa, ja on kieltäytynyt päärinarvosta ja paikasta ylähuoneessa. Hänet lyötiin ritariksi 2005.
Hän on toiminut myös Surrey County Cricket Clubin puheenjohtajana ja valittiin 2005 Marylebone Cricket Clubin (MCC) komiteaan, joka on perinteisesti krikettilajia valvova ja säännöistä määräävä kerho.
Nemenčinė

| Nemenčinė |
| --- | --- |
 Nemenčinėn keskustaa.
 lippu:  vaakuna
 Sijainti kartalla.
Valtio:   Liettua
Lääni:  Vilna
kunnallispiiri:  Vilnan kunnallispiiri
Väkiluku (2010):  5 878
 
 www.vilniaus-r.lt 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nemenčinė on Liettuan kaakkoisosassa, Vilnan läänissä sijaitseva kaupunki. Se on osa Vilnan kunnallispiiriä. Vuonna 2010 kaupungin väkiluku oli 5 878 asukasta.
Nemenčinėn katolinen kirkko.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vilnan kunnallispiirin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (liettuaksi)
Liettuan kaupungit
Vilna | Kaunas | Klaipėda | Šiauliai | Panevėžys | Alytus | Marijampolė | Mažeikiai | Jonava | Utena | Kėdainiai | Telšiai | Visaginas | Tauragė | Ukmergė | Kretinga | Šilutė | Radviliškis | Palanga | Druskininkai | Gargždai | Rokiškis | Biržai | Elektrėnai | Kuršėnai | Garliava | Jurbarkas | Vilkaviškis | Raseiniai | Anykščiai | Lentvaris | Naujoji Akmenė | Grigiškės | Prienai | Joniškis | Kelmė | Varėna | Kaišiadorys | Pasvalys | Kupiškis | Zarasai | Skuodas | Kazlų Rūda | Širvintos | Molėtai | Šalčininkai | Šakiai | Švenčionėliai | Ignalina | Pabradė | Kybartai | Šilalė | Nemenčinė | Pakruojis | Švenčionys | Trakai | Vievis | Kalvarija | Lazdijai | Rietavas | Žiežmariai | Eišiškės | Ariogala | Neringa | Šeduva | Birštonas | Venta | Akmenė | Tytuvėnai | Rūdiškės | Vilkija | Pagėgiai | Viekšniai | Žagarė | Ežerėlis |Skaudvilė | Gelgaudiškis | Kudirkos Naumiestis | Simnas | Salantai | Linkuva | Veisiejai | Ramygala | Priekulė | Joniškėlis | Jieznas | Daugai | Obeliai | Varniai | Virbalis | Vabalninkas | Seda | Subačius | Baltoji Vokė | Dūkštas | Pandėlys | Dusetos | Užventis | Kavarskas | Smalininkai | Troškūnai | Panemunė
Jakob Arrhenius

| Jakob Arrhenius> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. lokakuuta 1642 Linköping
Kuollut: 13. huhtikuuta 1725 (82 vuotta) Hembringen kartano
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  professori, rehtori, virsirunoilija
Muut tiedot
Uskonto:  kristinusko
Jacob (Jakob) Arrhenius (31. lokakuuta 1642 Linköping – 13. huhtikuuta 1725, Hembringen kartano) oli ruotsalainen historian professori, Uppsalan yliopiston rehtori ja virsirunoilija.
Arrhenius oli linköpingiläisen kauppiaan poika, ja hän opiskeli Uppsalan yliopistossa. Hänestä tuli yliopiston sihteeri ja rahastonhoitaja 1679 sekä historian professori 1687. Hän erosi virastaan 1716. Työssään hän oli tunnollinen ja hoiti yliopiston taloutta hyvin. Hän hoiti kuntoon yliopiston arkiston ja talouden.
Arrhenius tunnetaan ennen muuta virsirunoilijana. Hän julkaisi vuosina 1689 ja 1691 kokoelmat  ”Psalmeprofwer”, ja  muutamia hänen virsiään otettiin vuoden 1696 virsikirjaan, ns. karoliiniseen virsikirjaan. Monet hänen kirjoittamansa virret ovat Psalmien kirjan psalmien parafraaseja, joiden hän on kertonut syntyneen sodan aikana, joka oli Ruotsin ja Tanskan välinen sota 1675–79. Virsirunoilijana hänen runoissaan on pietismin ja Kristus-mystiikan vaikutteita. Hän on myös kääntänyt saksalaisia virsiä, ja saksalainen pappi, pietismin edelläkävijä Johan Arndt on vaikuttanut hänen tuotantoonsa.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on kuusi Arrheniuksen kirjoittamaa virttä, tosin yhdessä hänen kääntämässään virressä kaksi säkeistöä, sekä viisi virttä, jotka hän on kääntänyt ruotsiksi. Ruotsin kirkon virsikirjassa on kolme hänen kirjoittamaansa ja kolme hänen kääntämäänsä virttä. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ruotsinkielisessä virsikirjassa on kaksi hänen kirjoittamaansa ja neljä hänen kääntämäänsä virttä.
Arrheniuksen kirjoittamat virret Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa:
273 Jeesus, parhain ystäväni (suom. virsikirjaan 1701)
281 Lienenkö outo ainoa maan päällä (säk. 1–6 saksalainen 1675, ruots. ja säk. 7–8 Jacob Arrhenius 1694, suom. virsikirjaan 1701, uud. komitea 1880, 1937, Anna-Maija Raittila 1984)
331 Ylistän Herran nimeä (suom. virsikirjaan 1701, uud. komitea 1984)
333 Kiitä Herraa, sieluni (suom. Bengt Jakob Ignatius 1824, uud. virsikirjaan 1886)
381 Herrassa on valo, autuus (suom. virsikirjaan 1701, uud. Elias Lönnrot 1872, Anna-Maija Raittila 1984)
383 Nyt ylös vuoriin tiellä (suom. virsikirjaan 1701, uud. komitea 1984)
Arrheniuksen kirjoittamat virret Ruotsin kirkon virsikirjassa
43 Jeesus, parhain ystäväni (Room. 8:31–39 pohjalta 1691, suom. vuoden 1701 virsikirjaan, uud. Niilo Rauhala 1984)
238 Nyt vuorten huippuun tiellä (Ps. 121 pohjalta 1694, suom. vuoden 1701 virsikirjaan, uud. Pekka Kivekäs 1984, 2001)
328 Kiitä Herraa, sieluni (Ps. 146 pohjalta 1694, suom. Bengt J. Ignatius 1824, uud. suom. Pekka Kivekäs 1998)
Gnjozdovo

Gnjozdovon hautakumpuja.
Dnepr Smolenskissa.
Viikinkien reitit.
Gnjozdovo (ven. Гнёздово) on arkeologinen kohde Venäjällä Smolenskin alueella lähellä Gnjozdovon kylää. Alueella on paljon slaavien ja varjagien muinaisia esineitä. Alue on luokiteltu muinaislinnaksi (Gorodištše) (ven. Городище).lähde?
Gnjozdovo oli 900-luvulla tärkeä kauppapaikka Viikinkien idäntien varrella. Gnjozdovo kukoisti vuosina 850–1000lähde?.
Alue

Gnjozdovon alue oli suuruudeltaan 17,5 hehtaaria. Sen suuruutta voi verrata muihin mahtaviin viikinkikaupunkeihin, kuten Hedebyhyn 24 hehtaaria, Birkaan 13 ha ja Dublinin 12 ha  Gnjozdovon alueelta on löydetty noin 4 000 hautapaikkaa. Niitä on jäljellä vielä noin 2 000. Ne ovat kahdeksassa eri hautakumpuryhmässä (kurgaaneissa). Näistä noin 1 300 on tutkittu vuodesta 1874 lähtien. Gnjozdovon asukkaiden kansallisuudesta on pitkään kiistelty. Varjagien hautoja on löydetty noin 40, mutta 19 hautaa 20:stä oli krivitšien ja balttien hautoja. Suurin osa arkeologisista löydöistä on taloustavaroita ja ruukkuja.lähde?
Historiallinen tausta

Tutkija Tatiana Jackson on tutkimuksissaan huomannut, että viikinkien saagoissa on paljon tietoja Väinäjoesta (muinaisskandinaaviksi Dyna), jopa enemmän kuin mistään muusta Itä-Euroopan joesta. Tämä osoittaa Väinäjoen reitin merkittävyyden viikingeille.lähde?
Gnjozdovo sijaitsee Väinä- ja Dneprjokien vedenjakajien kupeessa. Siinä Svinetsjoki ja muutamat muut pikkujoet laskevat vetensä Dnepriin. Alun perin asutus tuli Svinetsjoen Dneprin puoleisiin niemiin, jolloin vesi suojasi aluetta eri suunnilta.lähde?
Gnjozdovo kukoisti nimenomaan etelään Konstantinopoliin, länteen Väinäjoensekä pohjoiseen Ilmajärvelle menevien kauppareittien solmukohtana. Ilmajärveltä sinne pääsi Lovatjokea pitkin etelään maakannakselle, jonka luona laivat vaihdettiin tai vedettiin vetotaipaleita pitkin seuraavaan vesistöön. Tällä tavoin päästiin Väinäjoen kautta Dneprille. Dnepr tarjosi suoran, joskin myös pitkän ja vaarallisenkin yhteyden Mustallemerelle ja Bysanttiin. Gnjozdovosta pääsi myös Okajoen kautta Volgan vesistöön kohti Kaspianmerta. Gnjozdovo oli myös oiva suoja- ja lepopaikka lännestä (Väinäjoelta) ja pohjoisesta (Lovatjoelta) tuleville varjageille ennen vaarallista matkaa etelään.
Vuonna 882 Gnjozdovon valtasi Novgorodin ruhtinas Oleg Viisas ja liitti sen Kiovan Rusiin.lähde?
Gnjozdovo rupesi taantumaan 1000-luvun alussa yhdessä muiden Viikinkien idäntien kaupunkien kanssa. 1000-luvun loppuun mennessä Gnjozdovo oli kauppakaupunkina kokonaan korvannut viereinen Smolensk.lähde?
Gnjozdovo ja Smolensk

Tutkijat eivät ole vielä päässeet täysin yksimielisyyteen siitä, miten Gnjozdovo ja Smolensk (muinaisskandinaaviksi: Smaleskja) ovat suhteessa toisiinsa. Nestorin kronikassa Gnjozdovo mainittiin nimellä Velikograd (suuri kaupunki ja paljon asukkaita). Gnjozdovon alue on 5 kilometriä pitkä molemmin puolen Dneprjokea. Muinaisskandinaavisissa teksteissä se mainitaan nimellä Sýrnes.
Yhden teorian mukaan Gnjozdovo oli nykyisen Smolenskin edeltäjä. Smolenskista arkeologit ovat löytäneet ensimmäisiä jäänteitä 1000-luvun alusta. Heidän mukaansa Smolenskin vahvistuminen liittyy nimenomaan Gnjozdovo taantumiseen. Hallinnollinen keskus siirtyi Smolenskiin Kiovan Rusin siirtyessä kristinuskoon Vladimir Suuren aikana.
Toisen teorian mukaan Smolensk ja Gnjozdovo elivät rauhallisesti rinnakkain 900-luvulla Tämän teorian mukaan Gnjozdovo oli Kiovan varjagiruhtinaiden alaisuudessa pitämässä slaavilaisia krivitšejä loitolla. Niin kauan kuin varjagit hallitsivat siellä, niin tämä oli hyvin ymmärrettävissä. Viereinen Smolensk oli slaavilaisten krivitšien hallitsema, jossa heidän hallintonsa kokoontui. Vladimir Suuri perusti oman ruhtinaskunnana pojalleen ja antoi hänelle Smjadin linnan Smolenskin läheltä vuonna 1015
Samantyyppinen slaavien neuvoston ja varjagien sotaneuvoston kaksoishallinto oli myös muualla Rusien valtakunnassa: vertaa Novgorod ja Rurikinlinna, Tšernihiv ja Shestovitsa, Rostov ja Sarskoye Gorodištše, Jaroslavl ja Timeryovo. Myöhempinä vuosisatoina Rurikin ruhtinaat ottivat itselleen mieluummin linnoituksen kuin kaupungin: Vyšhorod mieluummin kuin Kiova, Smjadyn mieluummin kuin Smolensk, Kidekša mieluummin kuin Suzdal, Bogoljubovo mieluummin kuin Vladimir.lähde?
Nimistöä

Gnjozdovo-nimi on ilmeisesti tullut slaavilaisesta sanasta "gnezdo" (= pesä). Se mainitaan ensimmäisen kerran 1600-luvun asiakirjoissa. Historioitsijat kiistelevät siitä, mikä oli paikan alkuperäinen nimi.lähde? Nimi Gnezdovo voi tulla siitä, että Dneprin oikealla rannalla oli puoliympyrän muotoinen linnoitus, joka muodoltaan muistutti linnunpesää.. Jotkut sanovat Gnezdovon olevan Smolenskin edeltäjän. Heidän mukaansa Bysantin keisari Konstantinos VII viittasi Gnjozdovoon, kun hän mainitsi Smolenskin De Administrando Imperio -teoksessaan 950-luvulla. Nestorin kronikka mainitsee Smolenskin aiemmin, kun viikingit Askoldin ja Dirin johdolla hyökkäsivät Kiovaan vuonna 867. Silloin he eivät pystyneet valtaamaan Gnezdovoa, koska se oli hyvin linnoitettu ja hyvin runsasväkinen.
Vasmer ja muut etymologit sanovat nimen Smolensk tulevan Smolnjajoesta, joka viittaa mustaan multaan tai tervaan. Tatiana Jacksonin teorian mukaan Gnjozdovon alkuperäinen nimi Svinetšk (Свинеческъ) tulee Svinetsjoesta. Joen nimi näyttäisi viittaavan venäläiseen sanaan svinets (eli sika) ja koska Gnjozdovo sijaitsi niemellä, on Jackson yhdistänyt paikan muinaisislanninkieliseen paikannimeen Sýrnes ("sian niemeke" muinaisskandinaavilla), joka oli yksi seitsemästä tai kahdeksasta rikkaasta kaupungista Gardarikissa Heimslýsing ok helgifræði-nimellä ("Kuvaus maailmasta ja tietoa pyhistä", ei. suom.) tunnetun muinaisislanninkielisen tekstin mukaan. Kyseinen luonteeltaan teologis-maantieteellinen keskiaikainen teksti löytyy 1300-luvun alusta peräisin olevasta islantilaisesta Hauksbók-käsikirjoituksessa.
Arkeologisia löytöjä

Gnjozdovon alue löydettiin sattumalta vuonna 1867. Moskova-Varsova-rautatien maatöissä löydettiin hopeisia ja pronssisia koruja, jäänteitä rautamiekasta sekä arabien rahoja 900-luvulta. 7 rahakätköä Bysantin ja arabien kolikoita sekä bysanttilainen lautanen, jossa on myyttisen tarueläimen Simarglin kuva, todistavat kukoistavasta kaupankäynnistä Dneprin varrella. Metalliesineistä tärkeimpiä ovat kypärät, taistelukirveet, karolingien miekka sekä nuolet. Mielenkiintoisimpia löytöjä ovat kuparikädensijalla olevat partaveitset sekä sakset, jotka ovat kenties varhaisimmat koko Itä-Euroopassa. Kaikkein odottamattomin löytö oli Kertšin ruukku, jossa oli kirjoitusta muinaiskirkkoslaavin kielellä. Tutkijat huomasivat siinä kirjoituksen sinappi (gorušna) kyrillisin kirjaimin. Ruukussa oli säilytetty sinappia. Tästä tulkinnasta on myös muita mielipiteitä. Vanhimmat kolikot alueelta ovat vuodelta 295 islamilaisen kalenterin mukaan eli vuonna 906 t. 907 jaa.lähde?
Aiheesta muualla

Gnezdovo kartalla
Gnezdovo-sivusto(venäjäksi)
Gnezdovo-museosivusto(venäjäksi)
Varjagien pesä -sivu kaivauksista Gnezdovossa (venäjäksi)
Eduard Mühle: Gnezdovo. In: Reallexikon der Germanischen Altertumskunde, Bd. 12, de Gruyter, Berlin, New YOrk 1998, S. 250-254.
Rafael S. Minasyan: Ladoga und Gnesdowo. In: Die Wikinger. Edition Minerva, München 2008, S. 190-203.
Ensimmäinen joulu

"The first Nowell" John Stainerin nuottikirjassa: Carols, New and Old 1879
Ensimmäinen joulu (The First Noel) on perinteinen englantilainen joululaulu, joka on peräisin uuden ajan alkupuolelta, mutta voi olla vanhempikin. Laulun on suomeksi sanoittanut Sauvo Puhtila.