stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Islam-seurakunta
Suuntaus ja toiminta

Suomen Islam-seurakunnan vuoden 2023 yhdyskuntajärjestys toteaa muun muassa seuraavat asiat:
Seurakunnan varsinaisiksi jäseniksi hyväksytään kahdeksantoista vuotta täyttänyt henkilö, joka on ollut joko seurakunnan alaikäisenä jäsenenä tai joka on ollut kolme vuotta koejäsenenä ja jonka seurakunta katsoo seurakunnan hallituksen islaminuskon perusteiden ja tataarinkielen perusteiden tuntemisesta suorittaman kuulustelun jälkeen omaksuneen seurakunnan tunnustuksen ja joka lupaa noudattaa seurakuntajärjestystä.
Seurakunnan varsinaisten jäsenten lapset ovat seurakunnan jäseniä kunnes täyttävät kahdeksantoista vuotta ja seurakunta heidät seurakunnan hallituksen islaminuskon perusteiden ja tataarinkielen perusteiden tuntemisesta toimittaman kuulustelun jälkeen varsinaisiksi jäsenikseen hyväksyy.
Seurakunnan hallituksen muodostavat seurakunnan imaami, sen puheenjohtaja ja viisi varsinaista jäsentä.
Vaikka seurakunnan jäseneksi pääsee vain tataarit tai heidän puolisonsa kolmen vuoden koeajan jälkeen, käy seurakunnan tiloissa rukoilemassa muitakin muslimeja. Suomen Islam-seurakunnan edustamaa islamia on kuvailtu "liberaaliksi islamiksi", mutta ainakaan hallituksen entinen puheenjohtaja Atik Ali ei ilmaise asiaa samoin. Hänen mukaansa on olemassa vain yksi islam, ja myös he edustavat sitä. Jotkut jäsenet ovat aktiivisempia kuin toiset.
Puheenjohtajat

Gölten Bedretdin (2018–)
Atik Ali (2012–2018)
Okan Daher (1988–2012)
Abdullah Ali (1982–1988)
Osman Ali (1961–1982)
Zuhur Tahir (1929–1961)
Ismail Arifulla  (1928–1929)
Kemal Baibulat  (1926–1928)
Weli-Ahmed Hakim (1925–1926)
Imaamit

Seurakunnan ensimmäisenä ja pitkäaikaisena imaamina toimi Weli-Ahmed Hakim (vuoteen 1962). Hänen jälkeensä tuli kolme imaamia, jotka olivat kaikki syntyneet Turkissa, mutta omasivat alkujaan tataarijuuret.
Ahmet Naim Atasever, Hakimin seuraaja, oli syntynyt Kütahyan maakunnassa. Hänen perheensä oli lähtöisin silloisesta Kazanin kuvernementista. 1980-luvun alussa hänet korvasi Eskişehirin maakunnassa syntynyt krimintataari Abdurrahman Kaya. Tämän jälkeen imaamina toimi Enver Yıldırım, joka oli syntynyt Konyan maakunnassa. Hänen sukunsa oli Omskin siperiantataareja.
Vuodesta 2004 imaamina on toiminut filosofian tohtori Ramil Belyaev, joka saapui Suomeen Moskovasta ja on syntyjään Nižni Novgorodin alueelta.
Helsingin islamilainen hautausmaa Hietaniemessä.
Almtuna IS

| Almtuna IS |
| --- | --- |

Perustettu:  1932
Kaupunki:   Uppsala
Kotiareena:  Gränbyhallen
– kapasiteetti:  2 562
Sarjataso:  HockeyAllsvenskan
Värit:           
Toimitusjohtaja:   Nicklas Danielsson
Puheenjohtaja:   Tobias Pehrsson
Päävalmentaja:   Daniel Karlunden
Kapteeni:   Marcus Karlström
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Almtunan pelaajia alkulämmittelyssä
Almtuna IS pelaa kotiottelunsa Gränbyn jäähallissa
Almtuna IS on ruotsalainen jääkiekkoseura Uppsalasta. Joukkue pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa. Joukkueen fanijärjestön nimi on Red Lions. Joukkue pelaa kotiottelunsa Gränbyn jäähallissa.
Joukkue kaudella 2024–2025

| Maalivahdit> Numero | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Sopimus | Maalivahdit> Syntymäpaikka | Maalivahdit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 31 |  | Oskar Blomgren | L | Laina | Hovås, Ruotsi |  |
| 45 |  | Edvin Olofsson | L | 2025 |  |  |
| Puolustajat> Numero | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Sopimus | Puolustajat> Syntymäpaikka | Puolustajat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 3 |  | Léon Lerebäck | R | 2025 | Göteborg, Ruotsi |  |
| 4 |  | Victor Aronsson (A) | L | 2025 | Uppsala, Ruotsi |  |
| 5 |  | Jonatan Lundgren | L | 2025 |  |  |
| 6 |  | Ludvig Georgsson | L | 2026 |  |  |
| 7 |  | Felix Öhrqvist | L | Laina | Tukholma, Ruotsi |  |
| 8 |  | Kalle Eriksson | L | 2026 | Leksand, Ruotsi |  |
| 15 |  | Martin Brovall | L | 2025 | Åkersberga, Ruotsi |  |
| Hyökkääjät> Numero | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Pelipaikka | Hyökkääjät> Sopimus | Hyökkääjät> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 9 |  | Jacob Grönhagen | L | KH | 2025 | Gustavsberg, Ruotsi |
| 10 |  | Oliver Kandergård | R | OLH | 2025 | Arvika, Ruotsi |
| 12 |  | Linus Lindblom | L | LH | Laina |  |
| 13 |  | Fredrik Schlyter | L | H | 2025 |  |
| 14 |  | Mikkel Øby-Olsen | R | H | 2025 | Fredrikstad, Norja |
| 17 |  | Oscar Pentler | L | KH | 2026 | Uppsala, Ruotsi |
| 18 |  | Jesper Valente | R | VLH | Juniori |  |
| 20 |  | Joel Thulin | R | H | 2025 |  |
| 21 |  | William Eriksson (A) | R | H | 2025 |  |
| 23 |  | Kalle Forslund | L | KH | Juniori | Tukholma, Ruotsi |
| 24 |  | Knut Köhler | L | KH / VLH | 2025 |  |
| 36 |  | Dennis Värmhed | L | KH | Laina | Tukholma, Ruotsi |
| 40 |  | Lucas Stockselius | L | OLH / KH | Laina | Norrtälje, Ruotsi |
| 66 |  | Anton Klint | L | KH | 2025 |  |
| 67 |  | Oskar Ståhl | L | OLH | Laina | Sollentuna, Ruotsi |
| 71 |  | Adam Bäckstrand | L | KH / OLH | 2025 | Växjö, Ruotsi |
| 96 |  | William Proos | L | VLH | 2025 | Leksand, Ruotsi |
Joukkue kaudella 2024–2025 > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Daniel Karlunden
Apuvalmentaja: Marcus Ragnarsson
Maalivahtivalmentaja: Fredrik Lassi
Huoltopäällikkö: Roland Söderqvist
Huoltopäällikkö: Tommi Söderqvist
Puheenjohtaja: Tobias Pehrsson
Toimitusjohtaja: Nicklas Danielsson
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
HockeyAllsvenskan
AIK IF
Almtuna IS
BIK Karlskoga
Djurgårdens IF Hockey
IK Oskarshamn
IF Björklöven
Kalmar HC
Mora IK
Nybro Vikings IF
Södertälje SK
Tingsryds AIF
Vimmerby HC
Västerås IK
Östersunds IK
Suomalaisen divisioonan määrävahvuus

Divisioonan määrävahvuus vuonna 1941 muotoutui parantuneen materiaalitilanteen, ei niinkään talvisodassa saatujen kokemuksien mukaiseksi. Sodan aikana divisioonan kokoonpanoon tehtiin useita muutoksia, jotka osin jopa merkittävästi heikensivät divisioonan taistelukykyä.
Artikkelissa esitellään suomalaisen divisioonan kokoonpano vuosina 1941 ja 1944.
Vuoden 1941 divisioonan määrävahvuudet > Kalusto

Henkilöstöä: 16 348
Kenttätykkejä: 48 (76–152 mm)
Panssarintorjuntatykkejä: 24 (37–45 mm)
Panssarintorjuntakiväärejä: 102 (8–20 mm)
Ilmatorjuntatykkejä: 6 (20 mm)
Kranaatinheittimiä: 45
81 mm: 27
120 mm: 18
Konekiväärejä: 126 (7,62 mm)
Pikakiväärejä: 432 (7,62 mm)
Konepistooleja: 1 511 (9,00 mm)
Kiväärejä: noin 12 700 (7,62 mm)
Hevosia: 2 088
Moottoriajoneuvoja: 470
Puhelimia: 584
Radioita: 147
Divisioonien varustamista edesauttoi talvisodassa saatu huomattava sotasaalis ja kotimaisen tuotannon kasvu välirauhan aikana ja etenkin ulkomailta tehdyt aseostot.
Vuoden 1941 divisioonan määrävahvuudet > Perustaminen

Jatkosotaa varten divisioonien muodostamisesta vastasi sotilasläänin esikunta. Kuhunkin sotilaslääniin kuului yleensä kaksi (muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta) suojeluskuntapiiriä, jotka taas vastasivat divisioonaan kuuluvien reserviläisrykmenttien perustamisesta.
Jatkosodan alussa divisioonat muodostettiin siten, että vahvuuteen kuului yksi varusmiehistä koottu jalkaväkirykmentti (jotka olivat pääosin sijoitettu valtakunnan itärajalle) ja kaksi reserviläisistä muodostettua jalkaväkirykmenttiä. Lounais-Suomen, Satakunnan ja Vaasan sotilasläänit saivat kuitenkin tehtäväkseen perustaa kokonaisen divisioonan reserviläisistä, koska niille ei enää "riittänyt" varusmiehistä muodostettua rykmenttiä.
Vuoden 1941 divisioonan määrävahvuudet > Kokoonpano > Taistelujoukot

3 Jalkaväkirykmenttiä, joiden määrävahvuudet sisälsivät v. 1941 mm.
3 Pataljoonaa
Kranaatinheitinkomppania
(Panssarintorjunta)Tykkikomppania
Rykmentin kolonna
Kevyt Osasto
Kenttätykistörykmentti
Raskas patteristo (10:ssä Divisioonassa)
(Panssarintorjunta)Tykkikomppania
Vuoden 1941 divisioonan määrävahvuudet > Kokoonpano > Aselajijoukot

Pioneeripataljoona
Viestipataljoona
Ilmatorjuntakonekiväärikomppania
Vuoden 1941 divisioonan määrävahvuudet > Kokoonpano > Huoltomuodostelmat

Kaasusuojelukomppania
Sotapoliisijoukkue
Pioneerikolonna
Autokomppania
Ampumatarvikevarastokomppania
Talouskomppania
Autokorjaamo
Polttoaineosasto
Kuormaston korjausryhmä
Lääkintäkomppania
Kenttäsairaala
Eläinlääkintäkomppania
Kenttäpostikonttori
Vuoden 1944 divisioonan määrävahvuudet

Vuoden 1944 määrävahvuudet poikkesivat vuoden 1941 määrävahvuuksista lähinnä taistelujoukkojen osalta. Poikkeavuuden taustalla oli asemasodan aikana tehdyt muutokset divisioonan organisaatiossa ja laajat vanhempien ikäluokkien kotiutukset.
Jo kesällä 1941 alettiin Päämajassa suunnitella vanhempien ikäluokkien kotiuttamista. Suomalaisen sodanjohdon usko saksalaisten menestykseen johti arvioon, että uusien rintamalinjojen puolustamiseen ei tarvittaisi kuin prikaatikokoonpanoon muutettuja joukko-osastoja. Suunnitelmien mukaan jokainen divisioona (= 9 pataljoonaa) kotiuttaisi varusmiespalvelustaan suorittamassa olleita lukuun ottamatta jalkaväkiyksikkönsä ja tilalle muodostettaisiin nelipataljoonainen suojajoukkoprikaati.
Laajojen kotiutusten taustalla oli myös kotiseudun merkittävä työvoimapula ja runsaslukuisen kenttäarmeijan huoltamisen aiheuttamat vaikeudet. Kotiuttamissuunnitelmia aloitettiin toteuttaa muun muassa siirtämällä vanhempia ikäluokkia omiin yksiköihinsä, joita oli tarkoitus kotiuttaa kokonaisina pataljoonina (joiden uudelleenperustamisvalmiutta oli tarkoitus ylläpitää).
Saksalaisten kärsimät takaiskut itärintamalla ja toisaalta myös venäläisten laajat vastahyökkäykset esimerkiksi Aunuksen kannaksella keväällä 1942 johtivat päätelmään, että kotiutuksia ei voidakaan toteuttaa suunnitellussa laajuudessaan.
Näistä syistä määrävahvuisen divisioonan kokoonpano muodostui vuoden 1944 kevättalven aikana seuraavanlaiseksi:
Vuoden 1944 divisioonan määrävahvuudet > Taistelujoukot

Jalkaväkirykmentti
Jalkaväkirykmentti
Erillinen pataljoona
Kenttätykistörykmentti
Raskas patteristo
2 (Erillistä) Tykkikomppaniaa
(Erillinen) Kranaatinheitinkomppania
Divisioonien jalkaväkipataljoonien määrä laski siis 9:stä 7:ään. Lisäksi voidaan todeta usean divisioonan perustaneen lakkautetun kevyen osaston tilalle jääkärikomppanian (joka ei siis kuulunut viralliseen määrävahvuuteen).
Vuoden 1944 divisioonan määrävahvuudet > Aselajijoukot

Ilmatorjuntakonekiväärikomppanian lakkauttamisen jälkeen divisioonaan jäi aselajijoukoista vain
Pioneeripataljoona
Viestipataljoona
Vuoden 1944 divisioonan määrävahvuudet > Huoltomuodostelmat

Divisioonan huoltomuodostelmissa ei tapahtunut merkittäviä muutoksia.
Maria Matinmikko

Maria Matinmikko (s. 18. elokuuta 1983 Oulu) on suomalainen runoilija ja prosaisti. Hän saanut palkintoja ja ollut palkintoehdokkaana useita kertoja.
Matinmikon esikoisrunokokoelma Valkoinen ilmestyi maaliskuussa 2012 ntamon kustantamana. Matinmikko sai teoksesta Yleisradion Tanssiva karhu -runopalkinnon. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun palkinto myönnettiin esikoisteokselle. Valkoinen oli ehdolla myös Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnon saajaksi. Väritrilogian toisen osan, Musta, julkaisi Mahdollisen Kirjallisuuden Seura marraskuussa 2013 ja kolmannen, Värit, Siltala vuonna 2017. Matinmikko sai siitä Kalevi Jäntin palkinnon ja runousyhdistys Nihil Interitin palkinnon.
Matinmikon runoromaani Kolkka oli vuonna 2019 Runeberg-palkinnon ehdokkaana.
Matinmikon viides kokoelma, tekstiä ja kuvaa yhdistävä Valohämy ilmestyi 2023. Teoksesta julkaistiin myös Jari Kohon säveltämä ja Matinmikon lukema elektroninen äänitaideteos. Helsingin Sanomien kritiikissä kirjan ja äänitaideteoksen kokonaisuutta kiitettiin lukutapojen uudistamisesta. Vuonna 2024 teos palkittiin vuoden parhaana taidekirjana Iittalan Valtakunnallisilla Taidekirjapäivillä.
Matinmikko asuu Turussa. Hän on valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan estetiikka. Hän on opiskellut myös teoreettista filosofiaa, taidehistoriaa, uskontotiedettä ja kirjallisuutta. Kirjoittamista Matinmikko on opiskellut muun muassa Oriveden Opiston sanataiteen ohjelmassa ja Oulu-opistossa. Hän on Kirjailijaliiton jäsen ja on ollut Nuoren Voiman Liiton hallituksessa.
Teokset

Valkoinen.  [Helsinki]:  ntamo, 2012.  ISBN 978-952-215-175-9
Musta.  Vantaa:  Mahdollisen Kirjallisuuden Seura, 2013.  ISBN 978-952-93-2818-5
Värit.  Helsinki:  Siltala, 2017.  ISBN 978-952-234-427-4
Lähes tunnistamaton mahdollisuus menettää. Markku Eskelinen ja Maria Matinmikko. Post-Oulipo ry ja Mahdollisen Kirjallisuuden Seura, 2018. ISBN 978-952-94-1104-7
Kolkka: Runoromaani. Helsinki: Siltala, 2019. ISBN 978-952-234-564-6
Valohämy: taide, maisema ja maailmanloppu.  Helsinki:  Siltala, 2023.  ISBN 978-952-388-195-2
Aiheesta muualla

Matinmikon kotisivu
Nortela, Mikko: Kolme väriä: Musta Kiiltomato.net. 3.2.2014.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
William March

| William March |
| --- | --- |
 William March vuonna 1918.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. syyskuuta 1893 Mobile, Alabama, Yhdysvallat
Kuollut: 15. toukokuuta 1954 (60 vuotta) New Orleans, Louisiana, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
William March, oik. William Ekward Campbell, (18. syyskuuta 1893 Mobile, Alabama – 15. toukokuuta 1954 New Orleans, Louisiana) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka kirjoitti psykologista kaunokirjallisuutta. Hän kirjoitti kuusi romaania ja neljä novellikokoelmaa ja sai kriitikoilta kiitosta, mutta lukijoiden suosio jäi vähäiseksi. Hän oli merijalkaväen sotilas ja sai useita kunniamerkkejä.
March vietti lapsuutensa Alabamassa, ja perheensä köyhyyden vuoksi hän sai high schoolin suoritetuksi loppuun vasta 20-vuotiaana. Myöhemmin hän opiskeli oikeustiedettä, mutta varojen puutteessa opinnot jäivät kesken. Työskennellessään vuonna 1917 Manhattanilla lakitoimistossa hän meni vapaaehtoisena merijalkaväkeen ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Hän sai ansioistaan kunniamerkkejä. Sodan päätyttyä hän palasi lakitoimistoon mutta päätyi myöhemmin menestyksekkääseen yritystoimintaan. Hän ryhtyi myös kirjoittamaan ja aloitti novelleista. Vuonna 1933 häneltä ilmestyi romaani Komppania K, joka perustui hänen omiin sotakokemuksiinsa. Kirjallista menestystä hän ei kuitenkaan onnistunut saamaan. Viimeinen romaani Pimeät leikit (The Bad Seed) ilmestyi 1954, Marchin kuolinvuonna. Siitä tuli myyntimenestys, mutta hän ei itse ehtinyt nähdä, kuinka hänen tarinansa siirtyi ensin näyttämölle ja sitten elokuvaksi.
Nuoruus

William March, alkuperäiseltä nimeltään William Edward Campbell, syntyi Floridassa, missä hänen isänsä työskenteli metsäteollisuuden palveluksessa arvioimassa kaatokelpoisia metsiä. Hän oli vanhin yhdestätoista lapsesta, joista kaksi kuoli lapsena, ja asui lapsuutensa Mobilessa ja sen lähistöllä Alabamassa. Perheen isä oli tuurijuoppo, joka luki mielellään ruokapöydässä ääneen runoja, etenkin Edgar Allan Poeta. Äiti, Susan March, oli luultavasti saanut paremman koulutuksen, ja hän opetti lapset lukemaan ja kirjoittamaan. Perheensä näkemyksen mukaan hän avioitui omaansa alempaan yhteiskuntaluokkaan. Kumpikaan heistä ei nähtävästi tukenut nuoren Marchin kirjallisia ponnistuksia. March kertoi myöhemmin, että oli kirjoittanut 12 vuoden ikään mennessä 10 000 riviä runoja mutta oli polttanut käsikirjoituksen. Suuressa sisarusparvessa Marchilla ei ollut etuoikeuksia. Hänen ollessaan 14-vuotias perhe muutti Lockhartiin Alabamaan, jolloin hän joutui keskeyttämään koulunkäynnin. Lockhartista tuli myöhemmin kuvitteellinen Hodgetown, Pearl County vuonna 1936 ilmestyneeseen romaaniin The Tallons). Hän kävi kuitenkin satunnaisesti koulua siihen aikaan sahateollisuuskaupungeissa yleisessä yksiluokkaisessa koulussa. Hän sai työpaikan metsäyhtiön toimistossa .
Kahden vuoden kuluttua March palasi Mobileen ja sai töitä paikallisesta lakitoimistosta. Vuonna 1913 hänellä oli jo niin paljon rahaa, että hän saattoi käydä high schoolin loppuun Valparaison yliopiston kurssilla Indianassa, ja sen ansiosta hän saattoi kirjautua Alabaman yliopistoon oikeustieteen opiskelijaksi. Hän viihtyi opiskelun parissa, mutta hän ei saanut riittävästi ohjausta suorittaakseen loppututkinnon. Syksyllä 1916 hän muutti New Yorkiin, jossa hän asui pienessä täysihoitolassa Brooklynissa ja työskenteli manhattanilaisen lakitoimiston Nevins, Brett and Kellogin virkailijana ja kävi teatterissa.
Ensimmäinen maailmansota

March ilmoittautui asepalvelukseen 5. kesäkuuta 1917, runsas kuukausi sen jälkeen, kun Yhdysvallat oli liittynyt ensimmäiseen maailmansotaan. Hän astui vapaaehtoisena Yhdysvaltojen merijalkaväkeen 25. heinäkuuta, ja kun koulutus merijalkaväen koulutuskeskuksessa Parris Islandilla oli suoritettu, hän lähti helmikuussa 1918 Ranskaan. Maailmansodan kahden muun tulevan kirjallisen hahmon, John W. Thomasonin (Fix Bayonets) ja Laurence Stallingsin (What Price Glory?), kanssa March astui Philadelphiassa USS Von Steubeniin. March saapui Ranskaan maaliskuussa 1918 ja palveli siirtoarmeijan kersanttina.
Marchin komppania osallistui kaikkiin merkittäviin taisteluihin, joissa Yhdysvaltojen joukot olivat mukana, ja koki suuria tappiota. March osallistui ensimmäisen kerran taisteluun vanhalla Verdunin taistelukentällä lähellä Les Epargesia ja pian sen jälkeen Belleaun metsässä, missä hän haavoittui päähän ja olkapäähän. Hän palasi rintamalle niin, että ehti Soissonsin taisteluun ja St. Mihielin taisteluun. March ylennettiin kahdesti, ja hän sai kersantin arvon, kun hänet määrättiin Ranskan joukkoihin ”statistisiin tehtäviin”.
3. lokakuuta alkaneessa hyökkäyksessä Mont Blancilla March ”poistui suojasta pelastaakseen haavoittuneita”, ja seuraavana päivänä, ”vastahyökkäyksen aikana, kun vihollinen oli edennyt 300 metrin päähän ensimmäisestä sidontapaikasta, hän meni kahakkaan mukaan, ja vaikka hän oli haavoittunut, hän kieltäytyi evakuoinnista ennen kuin saksalaiset olisi torjuttu”. Toiminnan ansiosta Marchille myönnettiin Ranskan Croix de Guerre palmunlehvin ja Yhdysvaltojen Distinguished Service Cross urhoollisuudesta. Hänen kaunokirjalliseen tekstiinsä päätyi muuan erikoinen sattumus hänen sotakokemuksistaan: vaikka hän ilmeisesti ei koskaan joutunut kaasuhyökkäyksen kohteeksi niin pahasti, että olisi joutunut sairaalaan, sodasta palattuaan hän kertoi joutuneensa ja kertoi myös, että hänellä olisi vain vähän elinaikaa. Komppania K:ssa muutama henkilöhahmo kuolee sinappikaasuhyökkäyksen jälkeen. Marchin elämäkerran kirjoittaja Roy Simmonds osoittaa tästä vaiheesta ”kaksi William Marchin maailmaa” (joka on myös elämäkerran nimi), kuten hän sanoo: Marchilla todellisuus tuntuu sekoittuvan kuvitteellisiin muistoihin koko hänen elämänsä ajan, niin että hän kertoo tosiasioiksi olettamiaan tapahtumia, jotka eivät välttämättä ole totta. Eräässä Marchin useasti kertomassa tapauksessa hän hyppäsi pommin aiheuttamaan kuoppaan suojaan ja joutui siellä kasvokkain saksalaisen sotilaan kanssa, jonka hän saman tien iski kuoliaaksi. Tarina päätyi teokseen Komppania K.
Vanhuus

Harcourt julkaisi vuonna 1945 March-kokoelman Trial Balance: The Collected Short Stories of William March, ja The Kenyon Review'iin kirjoittamassaan artikkelissa Marjorie Farber sanoo, että novelleissa on valtavasti "hienoja ajatuksia... kirjoitettuna taitavasti pieniksi anekdoottimaisiksi satiireiksi". March, hän kirjoittaa, on "ajatusten, nimien ja sutkausten kirjoittaja, huumorikirjailija ykköslaatua, jolla on kenties samanlainen suhde fiktioon kuin Stevensillä runouteen. Mutta silti on hämmästyttävää, miten paljon erilaista hiljaista epätoivoa ja äänetöntä kurjuutta ja hienostunutta komiikkaa hän onnistuu sisällyttämään kirjaan. Sivuutetaan puutteet. Kaikkien ansioiden luettelemiseen ei tila oikein riitä." Huolimatta tästä kiittävästä kritiikistä March sai vuonna 1947 sodan aiheuttamien vuosikausien masennuksen ja jatkuvien kirjoitusblokkien jälkeen hermoromahduksen. Hän palasi vähäksi aikaa Mobileen toipumaan ja kävi useita kertoja New Yorkissa hoitamassa asioitaan. Eräällä sellaisella käynnillä vuonna 1949 March osui newyorkilaisen taidekappiaan Klaus Perlsin galleriaan, mikä osoittautui käännekohdaksi hänen elämässään. Luovien ihmisten kanssa työskentelemään tottunut Perls kohteli Marchia tavalla, jota hän ei ollut kokenut Lontoon aikaisen terapiansa jälkeen. Perlsin ansiosta March pystyi puhumaan avoimesti luovasta prosessistaan, ja hän käytti Perlsia ajatustensa välikappaleena. Perls esitteli Marchin muille taiteilijoille. Pablo Picasson ja varsinkin Chaïm Soutinen teoksissa March löysi sukulaisuutta ja kosketuspintaa, sillä sekä Marchilla että Soutinella oli molemmilla vainoharhaisia ja skitsofreenisia taipumuksia. March vastasi Perlsin ystävyyteen hankkimalla jatkuvasti Soutinen, Picasson, Georges Rouaultin ja Joseph Glascon teoksia. Ystävyys jatkui Marchin vieraillessa säännöllisesti New Yorkissa vuosina 1949–1953, kunnes terveyden heikkeneminen esti häntä matkustamasta.
March poistu Mobilesta pysyvästi 1950 ja osti talon New Orleansin ranskalaiskorttelista Dumaine Streetiltä. Siellä hän kirjoitti kaksi viimeistä romaaniaan October Islandin ja Pimeät leikit. Jälkimmäistä March piti vaatimattomana aikaansaannoksena, mutta se sai hänen romaaneistaan eniten kiitosta ja menestystä, ja sitä myytiin vuodessa miljoona kappaletta,. Sen muokkasi menestyksekkääksi Broadway-näytelmäksi Pulitzer-palkittu näytelmäkirjailija Maxwell Anderson ja elokuvaksi Vaarallista kylvöä ohjaaja Mervyn LeRoy.
Kuolema

March sai 25. maaliskuuta 1954 vähäisen sydänkohtauksen ja oli toipumassa, kun Pimeät leikit ilmestyi 8. huhtikuuta, ja hän ehti lukea kirjasta julkaistuja myönteisiä arvioita. Hän pääsi sairaalasta 24. huhtikuuta, mutta jo kolmen viikon kuluttua 15. toukokuuta 1954 hän kuoli nukkuessaan yöllä saamaansa toiseen, ankarampaan sydänkohtaukseen. Hän oli kuollessaan 60-vuotias.
Marchin kirjoituskoneesta löytyi seuraavana aamuna alla olevat tekstit. Sen otsikko on "Poor Pilgrim, Poor Stranger", ja luultavasti hän kirjoitti sen päästyään sairaalasta. (Simmonds otaksuu, että se olisi ollut tekeillä olevasta kirjasta).
»Jokaisen elämässä tulee aika, jolloin tajuamme, että kuolema odottaa meitä samalla tavalla kuin se odottaa muita, että lopussa emme saa etusijaa emmekä vapautusta. Juuri silloin, sillä järkyttävällä hetkellä, tiedämme että elämä on seikkailu jolla on päätös, ei pelkkiä ikuisesti jatkuvia valoisia päiviä. Joskus tieto tulee niin, että siihen liittyy kieltäminen ja äkillinen kapina sitä kohtaan, että meitä odottaa sellainen vääryys. Joskus pelko, joka kuivaa suun ja sulkee silmät hetkeksi, joskus nöyristelevää masennusta, alistumista, joka on pelottavampaa kuin pelko. Tieto, että oma loppuni on lähellä, tuli kivun kera ja sitten hämmästyksen, tavanomaisen sydänkohtauksen, josta, niin minulle sanottiin, olen toipunut erinomaisesti.»
Teokset

Marchin romaanit ovat psykologisia henkilötutkielmia, jotka kietoutuvat hänen omaan kärsimykseensä – ja taustalla on niin lapsuuden traumoja kuin sotakokemuksiakin – johon liittyy konflikteja, joita aiheuttavat yhteiskuntaluokkaan, perheeseen, seksuaalisuuteen ja rotuun liittyvät kysymykset. Marchin henkilöhahmot ovat ilman omaa syytään sattuman uhreja. Hän kirjoittaa, että vapauden voi saavuttaa vain olemalla uskollinen omalle luonnolleen ja ihmisyydelle.
Marchin koko tuotantoa kommentoidessaan brittiläis-amerikkalainen toimittaja ja radioesiintyjä Alistair Cooke kirjoittaa, että March oli "aikansa kaunokirjallisista kirjailijoista kaikkein aliarvostetuin", ja hän luonnehtii kirjailijan ainutlaatuista tyyliä "klassisen moderniksi" ja toteaa, että March oli "aikamme tunnistamaton nero". Cooke puolusti antologiaa A William March Omnibus, joka ilmestyi kaksi vuotta Marchin kuoleman jälkeen.