stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uudenmaan rakuunarykmentti
Sisällissodan jälkeen

Uudenmaan Rakuunarykmentti (URR) oli sijoitettuna vuosina 1918-1921 Helsinkiin. Rykmentti sai pysyvät tilat Kampin kasarmeista.
Suomen sotaväki päätettiin perustaa kaaderijärjestelmälle eli päällystö oli vakinaisesti palkattu, mutta miehistö asevelvollisia. Alun peräinen divisioonien yhteyteen perustetut ratsuväkirykmentit purettiin ja tilalle perustettiin Lappeenrantaan sijoitettu ratsuväkiprikaati ja sen alaisuuteen sijoitettiin URR ja HRR. Näissä rykmenteissä oli vaihteleva määrä ratsastavia eskadroonia, yksi konekiväärieskadroona ja yksi kantaeskadroona. Viimeksi mainittuun kuului kantahenkilöstöön kuuluvia ratsuttajia, lääkintäupseereita, kengittäjiä jne. Eskadroonan tehtävänä oli mm. ratsujen kouluttaminen. Ratsuväkiprikaatin alaisuuteen kuului soittokunta, joka muodostettiin eri rykmenttien soittokunnista ja se käsitti yhden musiikkiupseerin, 20 aliupseeria, 12 miestä ja 9 soitto-oppilasta. Prikaatin alaisuuteen perustettiin myös aliupseerikoulu.
Joukkoja saapui eri järjestyksessä vuoden 1921 alusta lähtien Lappeenrantaan, ja muutto saatiin päätökseen saman vuoden syksyn kuluessa. Ratsuväkiprikaati majoittui Suomen Rakuunarykmentin 30 vuotta vanhoihin kasarmirakennuksiin. Maneesit olivat jo kunnoltaan heikot, ja ne korvattiin vuonna 1935 uudella aikanaan pohjoismaiden suurimmalla maneesilla. Oma rakennusryhmänsä oli varuskunnan sairaala.
Sisällissodan jälkeen > Komentajat vuosina 1918-1941

Majuri Gaston Ahrenberg  1918
Everstiluutnantti Oskar Wilkman 1918-1928
Eversti Harry Alfthan 1928-1941
Talvisota

Talvisodan alussa joulukuussa 1939 rykmentti oli osa suojajoukkoja ja kuului Uudenkirkon ryhmään ja otti osaa Karjalan kannaksen suojajoukkotaisteluihin, komentajanaan Harry Alfthan.
Helmikuun alussa 1940 ratsurykmentit jalkautettiin ja muutettiin taisteluosastoiksi Lappeenrannassa. Hiihtoratsuväkirykmentit siirrettiin rautateitse Laatokan Karjalaan, jossa ne osallistuivat voitokkaisiin mottitaisteluihin. Maaliskuun alussa Ratsuväkiprikaati siirrettiin Viipurinlahdelle, jossa se oli sodan loppuun saakka.
Jatkosota

Jatkosodassa rykmentti kuului Ratsuväkiprikaatiin, komentajanaan Hans von Essen.
Sodanjälkeinen aika - toiminta Lappeenrannassa

Eversti von Essen siirtyi syksyllä 1944 sotilasasiamieheksi Tukholmaan. Hänen seuraajakseen tuli Jatkosodan loppuvaiheen aikaisen Jalkaväkirykmentti 7:n komentaja eversti Adolf Ehrnrooth, joka oli tehtävässä kevääseen 1947, jolloin Uudenmaan rakuunarykmentti luopui hevosistaan.  Jalkauttaminen tapahtui seremoniallisesti, josta kuvaus :
»Uudenmaan rakuunarykmentti (URR) järjestäytyi ratsain kasarmialueen keskuskentälle. URR ilmoitettiin komentajalle, ja rykmentin lippu tuotiin paikalle laukkaavan lippuvartion saattamana. Eversti Ehrnrooth astui ratsailta ja laski sinikeltaisin lipuin koristellun seppeleen sodanaikaisen Ratsuväkiprikaaatin muistomerkille.

Tämän jälkeen Ehrnrooth lähti rykmentin kärjessä jättämään jäähyväiset Lappeenrannalle. Rykmentti kiersi kaupungin keskustan, sadat ihmiset olivat seuraamassa läksiäisparaatia. Eräs vanha pariskunta heitti tulppanikimpun Ehrnroothin hevosen jalkoihin.»
Uudenmaan rakuunarykmentti muuttui vuonna 1951 Jääkäripataljoona 6:ksi, mutta perinnenimi säilytettiin vuoteen 1957 asti. Tällöin nimi muutettiin puolustusvoimien muiden järjestelyjen yhteydessä Uudenmaan rakuunapataljoonaksi.
Sodanjälkeinen aika - toiminta Lappeenrannassa > Komentajat vuosina 1944-1989

eversti Adolf Ehrnrooth 1944-1947
everstiluutanatti Alfons Sundblad 1947-1955
everstiluutnantti Kalle Virtanen 1955-1956
everstiluutnantti Väinö Hahtela 1956-1958
everstiluutnantti Yrjö Keinonen 1958-1960
everstiluutnantti Oiva Luomala 1960-1965
everstiluutnantti Lars Heinrichs 1965-1966
everstiluutnantti Leo Saressalo 1966-1968
everstiluutnantti Martti Suhonen 1968-1969
everstiluutnantti Juhani Ruutu 1969-1971
everstiluutnantti Jukka Suviniemi 1971-1974
everstiluutnantti Ilkka Halonen 1974-1977
everstiluutnantti Antero Karvinen 1977-1980
everstiluutnantti Matti Kopra 1980-1984
everstiluutnantti Seppo Ahtikoski 1984-1986
everstiluutnantti Heikki Kausto 1986-1989
Eskadroona rakuunoita Jyväskylässä harjoitusaikana
Uudenmaan rakuunoita Seinäjoella
4. eskadroona ennen rintamallelähtöä
Uudenmaan rakuunarykmentin jalkautus, viimeiset hetket kotivaruskunnan harjoituskentällä ratsain 1. maaliskuuta 1947.
Shiva

| Shiva |
| --- | --- |

Ominaisuudet
Tuntomerkit:  Kolmisilmäinen ja nelikätinen ihmismäinen hahmo, jolla on sinertävä iho
Esiintyminen:  Etelä-Aasia, erityisesti Intia
Kansanperinne
Kansanperinteen alkuperä:  Hindulainen tarusto
Suhteet
Vanhemmat:  Brahma
Puoliso(t):  Parvati
Infobox OKNimi-testi OK: 
Meditoivaa Shivaa esittävä patsas
Shiva-patsas meditaatioasennossa Rishikeshissä, Intiassa
Shiva (usein Šiva, devanagari: शिव, IAST: Śiva) on hindulaisuuden jumaluuden kolmiopin luova ja tuhoava jumala (Brahma on luojajumala, Vishnu ylläpitävä). Shivaa palvoo hindulaisuuden shaivistinen suuntaus.
Shivaa kuvataan monissa hahmoissa, mutta usein häntä palvotaan abstraktissa muodossa: palvonnan kohteena on linga, kivipaaden esittämä fallossymboli, joka seisoo yonin, feminiinisen periaatteen (eli voiman), päällä.
Shivan tunnusmerkit

Shivan tärkein tunnusesine on kolmikärki, joka edustaa kolmea olemisen tasoa ja kolminaisuusjumalia Brahmaa, Vishnua sekä Rudraa (joka usein hieman harhaanjohtavasti samaistetaan myös suoraan Shivaan). Shivalla on myös usein askeettinuttura ja sininen kaula, ja hänen seurassaan on härkä. Shiva pitelee usein kapeaa rumpua, joka edustaa rytmin ja tanssin lisäksi maailman luomista ja on taiteellisuuden vertauskuva. Shiva kuvataan usein tanssivana, ja häntä pidetäänkin kosmisen tanssin tai joogan herrana. Yksi Shivan muodoista on jumala, joka on puoliksi mies ja puoliksi nainen.
Shiva on kaikkien (jumal)ilmentymien taustalla – puhdas tietoisuus, joka suuntautuu joko "ulospäin" tai "sisäänpäin". Tästä syystä hänet kuvataan "kolmas silmä" puoliksi suljettuna, sillä kun hän avaa sen, maailmankaikkeus tuhoutuu. Tarinan mukaan Shivan puoliso Parvati hiipi salaa Shivan selän taakse ja laittoi kätensä tämän silmien eteen. Maan päälle levisi pimeys kun jumala oli sulkenut silmänsä. Siksi Shivan otsasta leimahti liekki, jonka takaa paljastui kolmas silmä. Se toi valon takaisin maan päälle.
Shivan puoliso

Shivan puoliso ja hänen feminiininen energiansa on Parvati, jonka pahaa vastaan sotiva muoto on nimeltään Durga. Durgan suusta syntynyt raivoisa ilmenemismuoto on Kali, joka edustaa kaikkeuden voimaa vapautettuna täydessä voimassaan valmiina tappamaan kaiken tietämättömyyden. Shivan ja Parvatin poika on tunnettu elefantinpäinen Ganesha.
Shivan inkarnaatiot

Sanotaanlähde? että Shiva ei inkarnoidu avataaraksi, koska hän on kaiken tuolla puolen. Sen sijaan hänen feminiininen puolensa tai periaatteensa inkarnoituu esimerkiksi Devin muodossa. Vishnun inkarnaatio Rama puolestaan palvoi Shivaa.
Shiva on sekä luoja, ylläpitäjä että tuhoaja. Shaivismin mukaan kaikki hindujen jumalat ja jumalattaret ovat osa Shivaa. Shivalla on viisi roolia:
luoja
säilyttäjä
pahan tuhoaja
syntien karkottaja
siunaaja
Näistä siunaajan rooli katsotaan merkityksellisimmäksi.
Chola dynastian aikainen patsas tanssivasta Shivasta Nataraja-asennossa.
Uusluterilaisuus

Uusluterilaisuus on aluksi Saksassa 1800-luvulla kehittynyt luterilainen reformivirtaus, joka korostaa tunnustuskirjojen, dogman, kirkon ja viran merkitystä. Uusluterilaisuus syntyi vastareaktioksi valistuksen rationalismille, 1800-luvun liberalismille ja unionismille, ja se on ollut yhteydessä herätysliikkeisiin. Uusluterilaisuutta ovat edustaneet muun muassa Wilhelm Löhe ja C. F. W. Walther sekä Suomessa Fredrik Gabriel Hedberg. Uusluterilaisuuteen laajemmassa merkityksessä luetaan kuuluvaksi myös Erlangenin koulukunta.
Kirjallisuus

Sihvonen, Matti: Kirkon uudistuksen suuntaviivoja 1800-luvun uusluterilaisuudessa. Ego sum qui sum: Jouko Martikaisen juhlakirja. Studier i systematisk teologi vid Åbo Akademi nr 29. Åbo 2006: Åbo Akademi. 431 s. toim. Tuomas Martikainen. s. 107-113. ISBN 952-12-1678-6
Joseph (intiaanipäällikkö)

Joseph
Joseph (3. maaliskuuta 1840 – 21. syyskuuta 1904) oli nez percé -intiaanien kuuluisin päällikkö. Hän oli syntynyt Wallovalaaksossa nykyisen Oregonin alueella ja hänen omakielinen nimensä oli Hip-mah-too-yah-lat-kekt (Ukkonen vierii alas vuorille).  Yhdysvaltain maananastuksiin liittyneet vaatimukset saivat Josephin johtamat nez percét nousemaan vastarintaan. He eivät halunneet luopua kotiseudustaan Wallowasta, ja kesällä 1877 nuorten soturien vimma johti heidät vakaviin erimielisyyksiin Yhdysvaltoja vastaan.
Kesäkuun puolestavälistä eteenpäin noin 750 Josephin johtamaa nez percéä pakeni lähes neljän kuukauden ajan vaikeakulkuisissa maastoissa kohti Kanadan rajaa takaa-ajajinaan yli 1 000 amerikkalaista sotilasta. Suurin osa intiaanien joukosta käsitti naisia ja lapsia.  Vuoden lopulla Joseph antautui palaamatta milloinkaan Wallowaan. Hän kuoli vuonna 1904 Washingtonissa Collovan reservaatiossa. Lääkärin mukaan kuolinsyy oli murtunut sydän.
Vuodet ennen sotaa

Protestanttinen lähetystyö, joka oli aloitettu nez percéin keskuudessa vuonna 1836 oli ehtinyt tuottaa merkittäviä tuloksia, ja oli myös suurin syy siihen, että noin puolet heistä myöntyi valkoisten sanelemiin ehtoihin. Kristinuskoa tunnustavan päällikkö Lawyerin vaikutuksesta monet Washingtonin ja sen lähialueiden intiaanit taipuivat luovuttamaan maansa Yhdysvaltain hallitukselle. Toinen puoli, joka edusti Dreamers-uskontoa, ei halunnut luopua asuinalueistaan. Tämä vanhoihin perinteisiin nojaava ja hyvien aikojen palaamista ennustava liike sai taakseen vaikutusvaltaiset päälliköt kuten Joseph ja  White Bird. He kieltäytyivät allekirjoittamasta Lapwain maidenluovutus-sopimusta kutsuen sitä "Varkaiden sopimukseksi".  Joseph pyysi presidentti Ulysses Grantilta lupaa saada asua Wallowa-laaksossa isiensä mailla, mutta presidentin myötämielisen suhtautuminen murtui siirtolaisten lisääntyvän painostuksen alla. Kun sotaiset yhteenotot alkoivat kesällä 1877, oli Joseph hyvin murtunut. Monien rauhaarakastavien intiaanijohtajien tavoin hän oli joutunut valkoisten painostuksen ja oman kansansa raivoksi riistätyneen epätoivon väliin.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Olisin valmis antamaan oman  elämäni saadakseni tekemättömiksi soturieni  suorittamat valkoisten miesten tapot.  Häpeän sotureitani ja häpeän valkoisia miehiä. Olisin voinut viedä kansani  biisonimaille ilman taisteluita. | ” |
– Joseph, tajuttuaan, että mahdollisuus rauhaan oli mennyt.
Nez percé-sodan jälkeen

Antauduttuaan ryhmineen lokakuun alussa 1877 Josephille luvattiin, että he voivat palata Wallowaan alkuperäisille mailleen. Tämä lupaus ei toteutunut. Ensimmäisen talven Joseph ryhmineen vietti Montanassa, jossa he olivat luopuneet taisteluista. Vaikka Joseph sai luvan matkustaa Washingtoniin tapaamaan presidentti Rutherford B. Hayesia ja puhumaan kansansa puolesta, ei tapaamisella ollut nez percéin kannalta toivottua merkitystä. Heidät siirrettiin Wallowalaakson sijasta vuonna 1878 lotjilla Missouri-jokea pitkin Kansasiin ja sieltä Oklahomaan uuteen reservaattiin. Vuoristoilmassa elämänsä viettäneet nez percét eivät olleet tottuneet etelän kuiviin ja lämpimiin sääolosuhteisiin, vaan monet heistä kuolivat malariaan ja muihin tauteihin. Vuonna 1885 intiaaniasiain komissio salli "hyvien" nez percéin, jotka eivät olleet sotineet, palata Lapwain-reservaattiin, joka oli heille varattu jo ennen sotaa. Sen sijaan Joseph ja hänen "pahat kapinoitsijansa" siirrettiin Washingtonin osavaltioon Colvillen reservaattiin, jossa Joseph kuoli elämänhalunsa kadottaneena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joseph Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Josephin perhe 1880-luvun alussa.
Uzda

| Uzda (Узда) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Uzda
 Koordinaatit: 53°27′39″N, 27°13′13″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Minskin alue
Korkeus:  noin 160–185 m
Väkiluku (10/2009):  9 684
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 www.uzda.minsk-region.by/en/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Uzda (valkoven. Узда, ven. Узда) on pieni kaupunki ja hallinnollinen piiri (ven. Узденский район, Uzdenski raion) Valko-Venäjän Minskin alueella.
Uzdan kaupunki sijaitsee linnuntietä 54 kilometriä pääkaupunki Minskistä etelälounaaseen. Kantatie P68 vie Uzdasta luoteeseen moottoritielle M1 (E 30) ja itään Minskistä Slutskiin johtavalle P23-kantatielle. Itämereen laskeva Niemen-joki saa alkunsa Uzdan kaupungin itäpuolelta.
Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Uzdan kaupungissa asui 9 684 ja koko Uzdenskin piirissä 23 657 ihmistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uzda Wikimedia Commonsissa
Tiivis kaupunkikuvaus (bycity.org) (englanniksi)
Kaupungin keskustan kartta (bycity.org) (venäjäksi)
Узденский район - Tietoa piiristä taajamineen (venäjäksi) (dorogiby.info)
Maakunnan viralliset Uzdan piirin sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (minsk-region.gov.by) (venäjäksi)
WikiMapia karttalinkki kaupungista ympäristöineen, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa 1:100 000 ja 1:200 000 alueesta (venäjäksi)
Uusi Aura

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Uusi Aura oli Turussa vuosina 1880–1964 ilmestynyt sanomalehti. Vuoteen 1896 saakka sen nimenä oli Aura.
Suomenmielinen Aura perustettiin kielipoliittisesti värittömän Sanomia Turusta -lehden kilpailijaksi. Omistuspohjaa laajennettaessa sen nimi muutettiin Uudeksi Auraksi. Suomalaisen puolueen hajaannuttua lehdestä tuli vanhasuomalainen. Sen suuruudenaikaa oli entisen puoluesihteerin K. N. Rantakarin päätoimittajakausi vuosina 1911–1916, jolloin lehteä uudistettiin sekä journalistisesti että poliittisesti. Vuonna 1918 Uudesta Aurasta tuli kokoomuspuolueen äänenkannattaja.
Uusi Aura oli 1910-luvulla levikiltään Turun Sanomia suurempi, mutta jäi seuraavalla vuosikymmenellä siitä selvästi jälkeen. Se menetti lukijoita myös maalaisliiton Turunmaalle ja IKL:n Varsinais-Suomelle. Sisällöltään Uusi Aura oli vielä 1950-luvulle saakka Turun Sanomien veroinen sanomalehti, mutta ilmoitustulojen vähentyessä ja levikin laskiessa sen taloudellinen tilanne muuttui pian kestämättömäksi. Lehtiyhtiö teki konkurssin keväällä 1964, mutta sen vuonna 1962 eriytetty kirjapainoyhtiö jatkoi toimintaansa nimellä Auraprint Oy.
Lehti ilmestyi vuonna 1881 kerran viikossa, vuonna 1882 kahdesti, vuosina 1883–1886 kolmesti, vuosina 1887–1915 kuudesti, vuosina 1915–1964 seitsemästi ja loppuvaiheessa kuudesti viikossa. Vuosina 1882–1892 sen rinnalla ilmestyi kaksipäiväinen ja vuosina 1893–1896 kolmipäiväinen maaseutupainos. Vuosina 1887–1890 julkaistiin liitteenä Uudenkaupungin Uutisia. Levikki ylitti vuonna 1890 neljän, vuonna 1897 viiden ja vuonna 1901 kymmenen tuhannen rajan ja oli suurimmillaan 22 200 kappaletta vuonna 1916. 1920-luvulla tapahtuneen pudotuksen jälkeen levikki kohosi vuonna 1930 jälleen yli kymmenen tuhannen ja oli 1940-luvun puolivälissä yli 15 000, mutta alkoi sen jälkeen tasaisesti laskea ja oli vuonna 1962 enää 7 800 kappaletta.
Päätoimittajat

Oskar Fredrik Borg (1880–1881, 1884–1885 ja 1887)
Kosti Vehanen (1882–1884 ja 1886–1887)
Hugo Hertzberg (1888–1889)
K. E. Sonck (1889–1890)
Niilo Liakka (1890–1891)
F. H. B. Lagus (1891–1894)
Rufus Saikku (1894–1895 ja 1897–1899)
Erland Hytönen (1897 ja 1905–1911)
Juho Heikki Kala (1899–1904)
Kaarle Nestori Rantakari (1911–1916)
Yrjö Koskelainen (1916–1918)
Juho Päiwiö (1918–1922)
Kaarlo August Vanamo (1922)
J. R. Torppa (1923–1927)
Eino Tikkanen (1927–1937)
Ilmari Merenlinna (1937–1952 ja 1954)
Akseli Routavaara (1952–1954)
Matti Autio (1954–1956)
Sakari Talvitie (1956–1963)
Jorma Porko (1963–1964).
Aiheesta muualla

Aura digitoituna kansalliskirjastossa
Uusi Aura digitoituna kansalliskirjastossa
Sormunen, Tapio: Lehtipainosta lomaketehtaaksi. Auraprint Oy 1886–1976. Turku 1976. ISBN 951-99092-9-X.
Auraprint Oy 125 vuotta. Tarinoita ihmisistä painosalissa 1886–2011. Auraprint 2011. ISBN 978-952-92-9644-6.
Pörssitieto: Aura-lehden Osakeyhtiö 1883–1896.
Uusi Jerusalem

1300-luvun seinävaate, jossa Johannes näkee Jumalan laskevan Uuden Jerusalemin.
Uusi Jerusalem on kristinuskon mukaan kaupunki, joka lasketaan taivaasta Jumalan asuinsijaksi ihmisten keskelle uuteen maailmankaikkeuteen (uudet taivaat ja uusi maa). Uusi Jerusalem lasketaan vasta aivan aikojen lopussa viimeisen tuomion jälkeen. Se on paikka, jossa Kristuksen seuraajat viettävät ikuisuutensa, ja Jumalan lupausten lopullinen täyttymys.
Johanneksen ilmestyksessä on laaja kuvaus Uudesta Jerusalemista 21. luvussa. Raamatussa viitataan Uuteen Jerusalemiin myös Jesajan kirjassa ja Galatalais- sekä Heprealaiskirjeessä.
»Minä näin uuden taivaan ja uuden maan. Ensimmäinen taivas ja ensimmäinen maa olivat kadonneet, eikä merta ollut enää. Näin, kuinka pyhä kaupunki, uusi Jerusalem, laskeutui taivaasta Jumalan luota juhla-asuisena, niin kuin morsian, joka on kaunistettu sulhasta varten. Ja minä kuulin valtaistuimen luota voimakkaan äänen, joka sanoi: "Katso, Jumalan asuinsija ihmisten keskellä! Hän asuu heidän luonaan, ja heistä tulee hänen kansansa. Jumala itse on heidän luonaan, ja hän pyyhkii heidän silmistään joka ainoan kyyneleen. Kuolemaa ei enää ole, ei murhetta, valitusta eikä vaivaa, sillä kaikki entinen on kadonnut."» 
(Ilmestyskirja 21:1-4)
Kirjallisuutta

Bernet, Claus: Das Neue Jerusalem in Skandinavien, Norderstedt 2015, ISBN 978-3-7347-5492-0.
Sartola, Pekka: Millennium -Tuhat rauhan vuotta. Ajanteos 2007. ISBN 9789529959709
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uusi Jerusalem Wikimedia Commonsissa
Eeva-Leena Vaahtio

Eeva-Leena Vaahtio (5. tammikuuta 1944 Luvia – 15. toukokuuta 2020) oli suomalainen kirjailija. Koulutukseltaan hän oli yhteiskuntatieteiden tohtori.
Teokset

"Tän ikänen ihminen" – ikä työttömyyden syynä: puhediskurssianalyysi keski-ikäisten naisten työttömyydestä (Jyväskylän yliopisto 1998, pro gradu -työ)
Paras, sopivin ja ihanneiässä – keskustelua rekrytoinnista ja ikäsyrjinnästä pienestä maaseutukaupungista poimittujen esimerkkien valossa (Jyväskylän yliopisto 1999, lisensiaatintyö)
Rekrytointi, ikä ja ageismi (Jyväskylän yliopisto/Työministeriö 2002, ISBN 951-735-727-3, väitöskirja)
Rekrytointi menestystekijänä (Edita 2005, ISBN 951-37-4298-9)
Avaa ikälukot – vapaudu johtamaan (Edita 2006, ISBN 978-951-37-4493-9)
Pestaa paras – rekrytoinnin opas esimiehelle (Edita 2007, ISBN 978-951-37-4864-7)
Pärjää palaverissa (Edita 2008, ISBN 978-951-37-5180-7)
Tsemppiä, viisikymppiset! (Tammi 2010, ISBN 978-951-31-5405-9)
Enemmän irti elämästä – sisäinen puhe voimavaraksi (Tammi 2011, ISBN 978-951-31-6123-1)
UPM Kymi

Ilmakuva UPM Kymin integraatista heinäkuussa 2018.
UPM Kymi on Kouvolan Kuusankoskella Pohjois-Kymenlaaksossa sijaitseva tehdasintegraatti. Kymijoen rannalla olevalla Kuusanniemen tehdasalueella toimivat UPM Kymin paperitehdas ja sellutehdas. Tehtaiden päätuotteet ovat päällystämätön ja päällystetty hienopaperi sekä valkaistu koivu- ja havusellu. Sellutehdas on myös merkittävä bioenergian tuottaja ja Kymin sähköomavaraisuus on 85 prosenttia. Lisäksi sellun tuotannossa syntyy mäntyöljyä ja tärpättiä, jotka hyödynnetään biotalouden tuotteisiin. Kymin paperitehtaalla valmistetaan paperia kahdella paperikoneella sekä yhdellä päällystyskoneella. Jälkikäsittelyyn ja jalostukseen kuuluvat toimistopapereiden ja isojen graafisten arkkien leikkauslinjat. Hienopaperin valmistuksessa käytetään sataprosenttista kemiallista sellua. Tehtaiden puuraaka-aineina käytetään koivua, mäntyä ja kuusta. Kymin integraatin alueella työskentelee yhteensä noin 750 henkilöä paperi- ja sellutehtaan sekä konsernihallinnon palveluksessa. Tehdasalueella toimivat myös Kymin Voima Oy:n biovoimalaitos ja kalsiumkarbonaattia valmistava Schaefer Kalk Finland Oy:n tuotantolaitos. Nämä tuotantoyksiköt vaikuttavat osaltaan integraatin kiertotalouteen.
UPM:llä on ollut merkittävä vaikutus paikallisen yhteisön syntyyn ja kehitykseen Kouvolassa koko historiansa ajan. Tänä päivänä UPM on alueella merkittävä työllistäjä ja veronmaksaja. Kymin paperin- ja selluntuotannon historia ulottuu 1800-luvulle: ensimmäiset paperitehtaat perustettiin vuonna 1872 Kymintehtaan alueelle ja Kuusaansaareen. Sulfiittisellun tuotanto käynnistyi 1886 Kuusaansaaressa. Kuusanniemessä sulfaattisellun tuotanto aloitettiin 1964 ja ensimmäinen paperikone (PK7) käynnistettiin vuonna 1970. Nykyisin Kymin paperitehdas kuuluu UPM:n paperiliiketoimintaan ja on yksi UPM Communication Papers Oy:n tehtaista. Kymin sellutehdas kuuluu yhtiön selluliiketoimintaan (UPM Biorefining).
Kymin ja konsernin historia > 1872–1916

Kreivi Carl Robert Mannerheim perusti Kuusankoski Aktiebolagin (perustava kokous 15.1.1872). Forssalaisen teollisuusmiehen Axel Wilhelm Wahrenin johdolla sovittiin Kymiyhtiön perustamisesta sekä puuhiomon ja paperitehtaan rakentamisesta Kuusankosken äärelle (29.2.1872). Toiminta Kuusankoskella alkoi heti, vaikka viralliset perustamisasiakirjat allekirjoitettiinkin vasta vuotta myöhemmin. Perustettu yhtiö sai nimekseen Kymmene Aktiebolag. Vuonna 1873 Kuusankoski Aktiebolagin paperikone (2.7.1873) ja hiomo käynnistyivät. Kymmene Ab:n puuhiomo ja ensimmäinen paperikone käynnistyivät 1874. Sulfiittiselluloosatehdas käynnistyi syyskuussa 1886 Kuusaansaaressa ja Kymintehtaalla maaliskuussa v. 1887.
Hugo Simberg suunnitteli aarnikotkan Kymmene Ab:n liikemerkiksi 1899. Nykyisin se on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti käytössä ollut liikemerkki.
Vuonna 1904 Kymmene Aktiebolag osti sekä Kuusankoski Osakeyhtiön että Tampereen Kattohuopatehdas Osakeyhtiön omistaman Voikkaan tehtaan. Kaupalla syntyi yksi maailman suurimmista metsäteollisuusyrityksistä.
Yhtiön poika- ja tyttöammattikoulu aloitti toimintansa 1914.
Vuonna 1915 Kymmene Ab osti Juantehdas Osakeyhtiön sen hioketuotannon ja metsäomistuksien vuoksi. Kymmene Ab osti Hallan sahan Kotkasta 1916.
Kymin ja konsernin historia > 1922–1957

Vuonna 1922 metsävarojen lisäämiseksi ostettiin Kissakoski Osakeyhtiö ja Verlan puuhiomo ja pahvitehdas.
Vuonna 1930 kansainvälistyminen alkoi Blackburnista Englannista ostetun Star Paper Mills Limitedin myötä. Seuraavana vuonna yhtiön omistukseen siirtyi Yorkshire Paper Mills. Näillä kaupoilla pyrittiin varmistamaan paperimyynti tullien kiristyessä. Kymiyhtiön päällystetyn paperin valmistamisen historia alkoi Star Paperin tehtaalla 1930-luvun lopulla.
Vuonna 1933 Kymmene Ab hankkii osake-enemmistön valimo- ja rautateollisuutta harjoittavasta Högforsin Tehdas Osakeyhtiöstä muun muassa puuhuollon varmistamiseen. Myös Kymiyhtiön pääkonttori valmistui (myöhemmin Griffin House) samana vuonna. Suunnittelijana oli Bertel Liljequist.
Kymiyhtiön ammattikoulun suunnittelu ja rakentaminen tapahtui vaiheittain ja se valmistui vuonna 1933.
Vuonna 1935 toispuoleisesti kiillotettua paperia valmistava paperikone PK1 rakennettiin Kuusaansaareen. Vuonna 1936 yhtiön nimeksi tuli Kymin Osakeyhtiö - Kymmene Aktiebolag. PK2 valmistui Kuusaansaareen 1936. Vuonna 1945 sodan jälkeisen rauhanteon yhteydessä Kymin Osakeyhtiön vuonna 1935 ostaman Läskelä Oy:n kaksi paperitehdasta ja paljon metsäomaisuutta jäi rajan taakse. Paperin päällystämistä kokeiltiin Kymin pienimmällä koneella PK 5:llä vuonna 1957.