stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sebastian Kurz
ÖVP:n johdossa ja liittokanslerina

ÖVP:n johtoon Kurz valittiin virallisesti heinäkuussa 2017. Ulkoministerinä hän oli vetänyt erityisesti vuoden 2015 pakolaiskriisin aikana tiukkaa maahanmuuttolinjaa, mikä oli kasvattanut hänen suosiotaan. ÖVP:n johtajana Kurz ajoi läpi muutokset, joilla hän sai puoluejohtajana enemmän valtaa muun muassa virkanimityksiin ja poliittisiin linjavetoihin. Kurzin johdolla ÖVP:n linja muuttui oikeistolaisemmaksi, ja puolue omaksui esimerkiksi maahanmuuttoon liittyviä teemoja, joita siihen asti oli pitänyt esillä ennen kaikkea oikeistopopulistinen Itävallan vapauspuolue (FPÖ). Kurz uudisti puolueensa imagoa nimeämällä sen ”uudeksi kansanpuolueeksi” (saks. Die neue Volkspartei) ja vaihtamalla puolueen tunnusvärin mustasta turkoosiksi.
Kurz johdatti ÖVP:n vaalivoittoon vuoden 2017 parlamenttivaaleissa. ÖVP ja FPÖ muodostivat joulukuussa 2017 koalitiohallituksen, jonka johtoon Kurz nousi. Hän tuli Itävallan liittokansleriksi 31-vuotiaana eli oli virkaan noustessaan EU:n nuorin pääministeri.
Kurzin I hallitus erosi 28. toukokuuta 2019 saatuaan parlamentilta epäluottamuslauseen. Syynä oli skandaali, jonka laukaisi julkisuuteen tuotu, vuonna 2017 kuvattu ns. Ibiza-video: siinä pienemmän hallituspuolueen FPÖ:n johtaja, varaliittokansleri Heinz-Christian Strache tovereineen istui iltaa venäläisen oligarkin sukulaistyttönä esiintyneen naisen luona Ibizalla ja kertoi olevansa valmis poliittisella vaikutusvallallaan edistämään tämän liiketoimia Itävallassa, rahallista ja poliittista tukea vastaan. Syyskuussa samana vuonna pidettyihin ennenaikaisiin vaaleihin asti maata johti Brigitte Bierleinin virkamieshallitus, ja vaaleissa Kurz vei puolueensa entistä suurempaan vaalivoittoon.
Vaalien jälkeisissä hallitusneuvotteluissa kansanpuolue pääsi lopulta tammikuussa 2020 sopuun toisen vaalivoittajan, vihreiden kanssa hallituksen muodostamisesta. Vihreät nousivat näin ensimmäistä kertaa Itävallan hallitukseen. Kurz katsoi kansanpuolueen ja vihreiden onnistuneen ”yhdistämään parhaat puolet molemmista maailmoista”. Kun Kurz aloitti toisen hallituksensa johdossa 7. tammikuuta 2020, hänestä tuli maailman nuorin istuva pääministeri: hän on kuukausi ennen Kurzin toisen kanslerikauden alkua Suomen pääministerinä aloittanutta Sanna Marinia vuoden nuorempi.
Korruptioskandaali ja ero politiikasta

Toukokuussa 2021 valtion korruptionvalvontaelin alkoi tutkia Kurzin toimintaa. Hänen väitettiin puhuneen muunneltua totuutta parlamentin ns. Ibiza-tutkintalautakunnalle ja järjestäneen hämärin perustein  luottomiehensä Thomas Schmidin valtion holding-yhtiö ÖBAGin johtajaksi. Laajenevaan korruptiosyytevyyhteen kietoutui useita Kurzin lähipiirin henkilöitä, joita syytettiin paitsi lahjusten ottamisesta myös galluptutkimusten ja uutisoinnin manipuloimisesta Kurzin eduksi. 9. lokakuuta 2021 liittokansleri Kurz ilmoitti eroavansa, ja hänen seuraajakseen nimitettiin siihenastinen ulkoministeri Alexander Schallenberg. Joulukuussa 2021 Kurz erosi myös ÖVP:n johtajan tehtävästä ja jätti politiikan.
Tutkintalautakunnalle valehtelemista koskeva syytös päätyi oikeuskäsittelyyn lokakuussa 2023, ja helmikuussa 2024 Kurz tuomittiin kahdeksan kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. Kurz itse kiistää syytteet, tuomiosta on valitettu, ja tammikuussa 2025 Itävallan mediassa kerrottiin käsittelyn olevan yhä kesken.
Politiikan jätettyään Kurz on toiminut liike-elämässä yrittäjänä, konsulttina ja sijoittajana. Hänellä on ollut yhteistyötä mm. amerikkalaisen, Donald Trumpin tukijana tunnetun sijoittajan Peter Thielin kanssa.
Yksityiselämä

Kurz on pitänyt yksityiselämänsä erossa poliittisesta ja julkisesta toiminnastaan. Hänen elämäntoverinsa Susanne Thier, jonka kanssa hän on ollut yhdessä kouluajoista saakka, on vain aniharvoin esiintynyt julkisuudessa. Pariskunnalla on marraskuussa 2021 syntynyt poika Konstantin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sebastian Kurz Wikimedia Commonsissa
Virallinen sivusto (saksaksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Reinhold Mitterlehner | Itävallan kansanpuolueen johtaja 2017–2021 | Seuraaja: Karl Nehammer |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Frank-Walter Steinmeier | ETYJin puheenjohtaja 2017 | Seuraaja: Karin Kneissl |
Itävallan toisen tasavallan liittokanslerit (1945–)
Karl Renner (1945) | Leopold Figl (1945–1953) | Julius Raab (1953–1961) | Alfons Gorbach (1961–1964) | Josef Klaus (1964–1970) | Bruno Kreisky (1970–1983) | Fred Sinowatz (1983–1986) | Franz Vranitzky (1986–1997) | Viktor Klima (1997–2000) | Wolfgang Schüssel (2000–2007) | Alfred Gusenbauer (2007–2008) | Werner Faymann (2008–2016) | Christian Kern (2016–2017) | Sebastian Kurz (2017–2019) | Brigitte Bierlein (2019–2020) | Sebastian Kurz (2020–2021) | Alexander Schallenberg (2021) | Karl Nehammer (2021–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  DDB  Yle 
Muut:  IdRef
Eeddspeaks

| Edvard Sandholm |
| --- | --- |
 Eetu Sandholm Tampereella 2013.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Eetu Sandholm
Syntynyt: 24. marraskuuta 1991 (ikä 33) Tampere
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tubettaja
Muut tiedot
Lempinimet:  Eeddspeaks, Eetu, Ettu, Edi
Järjestö:  Splay Suomi Pienempikuinkolme ry
Aiheesta muualla
Kotisivu
Edvard Eerikki ”Eetu” Sandholm (ent. Pesonen, s. 24. marraskuuta 1991 Tampere) on suomalainen videobloggaaja ja tubettaja.
Sandholmin Youtube-kanavalla Eeddspeaks on lokakuussa 2024 yli 340 000 tilaajaa. Hänellä on myös pelikanava nimeltään Eeddplays, jolla tilaajia on yli 230 000, ja lisäksi koosteet livelähetysten kohokohdista kokoava Ettun extrat -kanava, jolla tilaajia on yli 30 000.
Sandholm opiskeli Vaskivuoren lukiossa medialinjalla. Hän aloitti vloggaamisen YouTubessa 4. helmikuuta 2012, ja hänen ensimmäisen vloginsa nimi oli ”täst tää nyt sitte lähtee, tai jotain”. Eeddspeaks voitti kaksi Tube Awards -palkintoa, jotka jaettiin Tubecon-tapahtumassa Hartwall Arenalla elokuussa 2014. Hän voitti sekä Vuoden action- että Vuoden pelaaja -palkinnot, joista jälkimmäisen hän voitti pelikanavallaan Eeddplays.
Eetu Sandholm juonsi vuonna 2014 Suomen ensimmäistä YouTubeen tehtyä ohjelmasarjaa, Tapaa X:ää (jakson nimenä esimerkiksi ”Tapaa Mariieveronica!”). Splay Suomen tuottamaa sarjaa julkaistiin torstaisin kello 17 Splay Suomi -YouTube-kanavalla, ja sitä tehtiin muutaman kuukauden ajan. Tapaa X -ohjelmassa näytettiin YouTube-tähtien elämää, arkea ja kotipaikkakuntia.
Eetu Sandholm aloitti vuonna 2017 oman Eeddcast-podcastinsa, jossa hän keskustelee ajankohtaisista asioista tubettajien kanssa ja vuodesta 2019 lähtien myös itsenäisesti. Sen lisäksi hän on vuodesta 2019 tuottanut Suplaan Mysteeritarinat-podcastia. Eeddcastin jaksoja on katsottu parhaimmillaan viikossa 100 000 kertaa. Sandholm julkaisi vuoden 2021 joulukuussa kirjan nimeltä Mysteeritarinoiden parhaat.
Aiheesta muualla

Eeddspeaksin Youtube-kanava
Korhonen, Iida: Eeddspeaksin Eetu ei tekisi videoblogia rahasta: Silloin videoiden tyyli muuttuisi YleX. 14.10.2013.
Idolikortit: Eeddspeaks (Tallenne Internet Archiven tietokannassa 5.5.2016) Nuortennetti. 2013. Mannerheimin Lastensuojeluliitto. Arkistoitu 5.5.2016. Viitattu 16.8.2018.
Suuri journalistipalkinto

Suuri journalistipalkinto on Päätoimittajien yhdistyksen vuosittain myöntämä palkinto, jolla tuetaan ja edistetään laadukasta journalismia. Suomessa palkintoa on myönnetty vuodesta 2001. Vuoteen 2019 asti palkinnon myönsi viestintäkonserni Bonnier. Palkintoa jaetaan myös Ruotsissa, Baltian maissa ja Venäjällä.
Suomessa on vuosittain palkittu vuoden journalisti, vuoden juttu, vuoden journalistinen teko (vuoteen 2007 vuoden journalistinen uudistus) ja vuoden journalistinen pomo. Vuosina 2011–2014 valittiin myös yleisön suosikki ja vuosina 2014–2018 vuoden kirja. Vuoden 2019 palkittuihin vuoden kirja -palkinnon tilalle tuli vuoden journalistinen pomo -palkinto.
Kunkin kategorian voittaja saa 10 000 euron rahapalkinnon.
Palkitut > 2001

Vuoden journalisti: Kaius Niemi, Helsingin Sanomat
Vuoden juttu: Patricia Bruun, ”Utsikt mot en madrass”, Åbo Underrättelser (17.1.2001)
Vuoden journalistinen uudistus: kuuden pakolaistaustaisen toimittajan televisiotyön kurssi, Yleisradion Basaari-ohjelman toimitus (työryhmä Kristiina Tuura, Umayya Abu-Hanna ja Seppo Seppälä)
Palkitut > 2002

Vuoden journalisti: Kirjeenvaihtaja Martti Hosia, Yleisradio
Vuoden juttu: Anssi Miettinen ja Tuomo Pietiläinen, ”Sonera etsi vuotajia puhelutietojen avulla”, Helsingin Sanomat (11.10.2002)
Vuoden journalistinen uudistus: Iisalmen Sanomien lehtiuudistus, toimitussihteeri Leena Kosonen ja graafinen sivunvalmistaja Marja Vornanen
Palkitut > 2003

Vuoden journalisti: Pekka Ervasti, Ilta-Sanomat
Vuoden juttu: Pekka Mykkänen, SARS-uutisointi, Helsingin Sanomat
Vuoden journalistinen uudistus: Aamuposti, uusi seitsenpäiväinen sanomalehti Riihimäen ja Hyvinkään alueella, päätoimittaja Joonas Romppanen
Palkitut > 2004

Vuoden journalisti: ulkomaankirjeenvaihtaja Kari Lumikero, MTV3
Vuoden juttu: Marjut Lindberg, ”547 hoitajaa”, Helsingin Sanomat (12.12.2004)
Vuoden journalistinen uudistus: Kauppalehti Presso, toimituspäällikkö Juha Ruonala ja työryhmä.
Palkitut > 2005

Vuoden journalisti: päätoimittaja Pekka Seppänen, Talouselämä
Vuoden juttu: Ilkka Malmberg, ”Perhetyttö” (henkilökuva Mervi Nykäsestä), Helsingin Sanomien Kuukausiliite
Vuoden journalistinen uudistus: Yle TV1 / Yle Teema: Uutismixi, tuottaja Hannele Muuronen.
Palkitut > 2006

Vuoden journalisti: Kati Juurus, Yle / MOT
Vuoden juttu: Matti Kuusela ja Raine Lehtoranta ”Bakusta Pekingiin”, Aamulehti (joulukuu 2006)
Vuoden journalistinen uudistus: Hufvudstadsbladetin viikkoliite Volt, päätoimittaja Barbro Teir
Palkitut > 2007

Vuoden journalisti: Susanna Reinboth, Nelosen uutiset
Vuoden juttu: Waltteri Seretin, Saku-Pekka Sundelin, Jari Alenius ja Arja Paananen, ”Uutiskuva venäläisen retkikunnan sukelluksesta olikin Titanic-elokuvasta”, Ilta-Sanomat
Vuoden journalistinen uudistus: Maaseudun Tulevaisuuden kuukausiliite Kantri, Mia Palokallio ja Piia Ouri
Palkitut > 2008

Vuoden journalistit: Katri Makkonen, Ylen Kiinan kirjeenvaihtaja ja Petri Saraste, MTV3:n Kiinan kirjeenvaihtaja
Vuoden juttu: Minna Lindgren, ”Isän kuolema”, Helsingin Sanomien Kuukausiliite
Vuoden journalistinen teko: MTV3:n 45 minuuttia -ohjelman Wincapita-uutisointi, toimittajat Salla Vuorikoski ja Jussi Eronen
Palkitut > 2009

Vuoden journalisti: Kristiina Tolvanen, Aamulehti
Vuoden juttu: Leena Sharma, Kaisa Rautaheimo ja Riikka Haahti, ”Minun kouluni on nyt heidän”, Suomen Kuvalehti
Vuoden journalistinen teko: Yle Radio 1:n ohjelma Aristoteleen kantapää, tekijät Pasi Heikura, Pertti Ylikojola, Anu Heikkinen, Kaisa Pulakka
Palkitut > 2010

Vuoden journalisti: Jarmo Luuppala, Iltalehti
Vuoden juttu: Tiina Merikanto, Alzheimerin tautia käsittelevä ”Pitkät jäähyväiset” Yleisradion Ajankohtaisessa kakkosessa
Vuoden journalistinen teko: Ylen Ajankohtaisen kakkosen ”Homoilta”, tekijät Salla Paajanen, Jyrki Richt, Reeta Kivihalme ja Taina Kanerva
Palkitut > 2011

Vuoden journalisti: Anu Nousiainen, Helsingin Sanomien Kuukausiliite
Vuoden juttu: Arja Paananen, valelääkäripaljastukset Ilta-Sanomissa
Vuoden journalistinen teko: Susanna Kemppainen ja Markku Mantila, vanhoillislestadiolaisten piirissä paljastuneet lasten hyväksikäyttötapaukset, Kaleva,
Yleisön suosikki: Ami Assulin, ”Kouluampujaksi leimattu”, Yle TV2:n Silminnäkijä-ohjelman juttu koulukiusatusta Samuli Saarisesta
Palkitut > 2012

Vuoden journalisti: Pekka Holopainen, Ilta-Sanomat
Vuoden juttu: Hanna Nikkanen ja Anu Silfverberg, Enkeli-Elisaa käsitellyt ”Uskomaton murhenäytelmä”, Helsingin Sanomien Kuukausiliite
Vuoden journalistinen teko: Juha Kauppinen, Talvivaaran kaivoksen ympäristövaikutuksia käsittelevät jutut, Suomen Luonto
Yleisön suosikki: Pekka Juntti, Jussi Leinonen ja Sammeli Harve, ”Oman onnensa nojassa”, Lapin Kansa ja Pohjolan Sanomat
Palkitut > 2013

Vuoden journalisti: Saska Saarikoski, Helsingin Sanomat
Vuoden juttu: Timo Haapala, Ulkoministeriön tietomurto, MTV Uutiset
Vuoden journalistinen teko: Me tiedämme missä asut -projekti, Yle, Hannele Valkeeniemi, Aki Kekäläinen, Jarkko Ryynänen
Yleisön suosikki: 11-Kollektiivi ja Kaskas Media: Kriisi? Crisis? -verkkosivusto
Palkitut > 2014

Vuoden journalisti: Minna Knus-Galán, Yle/MOT
Vuoden juttu: Jari Lindholm, ”Sairaala”, ”Minulla ei ole ebolaa – pelkkä ajatuskin on naurettava”, Suomen Kuvalehti
Vuoden journalistinen teko: Mikko Salo ja työryhmä Tuomas Muraja, Taru Taipale, Jukka Rautanen ja Jussi Salmio, Faktabaari
Vuoden kirja: Tommi Kinnunen, Neljäntienristeys
Palkitut > 2015

Vuoden journalisti: Tom Kankkonen, Yle Uutiset
Vuoden juttu: Jessikka Aro, ”Venäjän trollit Suomessa”, Yle Kioski
Vuoden journalistinen teko: Anne Leppäjärvi, Haaga-Helia ammattikorkeakoulu Oy, toimittajakoulutus
Vuoden kirja: Kimmo Oksanen, Kasvonsa menettänyt mies
Palkitut > 2016

Vuoden journalisti: Laura Saarikoski, Helsingin Sanomat
Vuoden juttu: Rebekka Härkönen, ”Rajua kaltoinkohtelua Kupittaalla”, Turun Sanomat
Vuoden journalistinen teko: Jani Halme, Kotimaan katsaus
Vuoden kirja: Katarina Baer, He olivat natseja
Palkitut > 2017

Vuoden journalisti: Olli Seuri, Yle.
Vuoden juttu: Jutut seksuaalisesta ahdistelusta kouluissa. Suomen Tietotoimiston ja Turun Sanomien työryhmät.
Vuoden journalistinen teko: Musta laatikko, Helsingin Sanomat. Työryhmä.
Vuoden kirja: Minna Passi ja Susanna Reinboth: Keisari Aarnio: Huumepoliisi Jari Aarnion uskomaton tarina.
Palkitut > 2018

Vuoden journalisti: Vappu Kaarenoja, Suomen Kuvalehti.
Vuoden juttu: VW-konsernin autojen turvavyöongelmat. Velimatti Honkanen, Jari Kujala, Aimo Niemi ja Tekniikan Maailman autotoimitus.
Vuoden journalistinen teko: Land of Free Press -kampanja. Alo Valtere, Veera Siivonen ja Kaius Niemi, Helsingin Sanomat.
Vuoden kirja: Minna Rytisalo: Rouva C.
Palkitut > 2019

Vuoden journalisti: Antti Kuronen, Yle
Vuoden juttu: ”Veijo Baltzarin kultti.” Paavo Teittinen ja Katri Kallionpää, Helsingin Sanomat (24.11.2019)
Vuoden journalistinen teko: vastalaake.fi-sivusto
Vuoden journalistinen pomo: Riina Nevalainen, uutispäällikkö, Aamulehti
Palkitut > 2020

Vuoden journalisti: Anna-Lena Laurén, Hufvudstadsbladet
Vuoden juttu: Henrik Kärkkäinen, Ilta-Sanomat: psykoterapiakeskus Vastaamoon kohdistunut tietomurto
Vuoden journalistinen teko: Terhi Pirilä-Porvali, Ilmajoki-lehti
Vuoden journalistinen pomo: Aino Heikkonen, päivätuottaja, Etelä-Saimaa
Palkitut > 2021

Vuoden journalisti: Paavo Teittinen, Helsingin Sanomat
Vuoden juttu: "Oletko sinä Perttu Nousiainen?"  Marko Junkkari, Tommi Nieminen ja Sami Kero, Helsingin Sanomat
Vuoden journalistinen teko: Yleisradion Politiikka-Suomi-televisiosarja. Jussi Jormanainen, Pekka Laine, Olli Laine ja JP Pulkkinen.
Vuoden pomo: Maria Vesterinen, Turun Sanomat.
Palkitut > 2022

Vuoden journalisti: Ville Ranta, Iltalehti.
Vuoden juttu: ”työtaistelu”, Katja Kuokkanen, Helsingin Sanomat.
Vuoden journalistinen teko: Raportointi Venäjän hyökkäyksestä Ukrainaan.
Vuoden alueellinen vaikuttaja: Risto Pyykkö, Lapin Kansa. Porotalous ja petovahinkokorvaukset.
Vuoden pomo: Eeva Sederholm, A-lehdet.
Palkitut > 2023

Vuoden journalisti: Arja Paananen, Ilta-Sanomat
Vuoden juttu: Niina Lavia, Lapin Kansa: juttusarja matkailualan kausityöntekijöiden kohtelusta Lapissa
Vuoden alueellinen juttu: Joonas Immonen, Maaseudun Tulevaisuus: Useat kunnat vuotavat haavoittuvuutensa valmiussuunnitelmissaan kenelle tahansa
Vuoden uudistaja: Johannes Kantelinen ja Petteri Ryynänen: MTV:n studioiden ja visuaalisen ilmeen uudistaminen
Palkitut > 2024

Vuoden journalisti: Iida Tikka, Yle
Vuoden juttu: Joonas Immonen, Ilta-Sanomat: En ole mikään rasisti, mutta
Vuoden alueellinen juttu: Keskipohjanmaa-lehden työryhmän jutut Keski-Pohjanmaan hyvinvointialueen kriisistä
Vuoden uudistaja: Suomen Tietotoimiston ja Bauer Median tekoälyuutiset
Émilien Jacquelin

| Émilien Jacquelin |
| --- | --- |
 Jacquelin Oberhofin maailmancupissa vuonna 2020
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1995 (ikä 29) Grenoble, Ranska
Uran tiedot
Seura:  CSN Villard de Lans
Laji:  ampumahiihto
Maailmancup
Kaudet:  2017–
Voitot:  5 (+ 10 viestiä)
Palkintokorokkeella:  29 (+ 27 viestiä)
 Tietolaatikko päivitetty 6.3.2025 
| Mitalit> Maa:  Ranska.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Ranska.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Ranska.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Maa:  Ranska> Miesten ampumahiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Peking 2022 | viesti |  |
|  Hopeaa | Peking 2022 | sekaviesti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Anterselva 2020 | takaa-ajo |  |
|  Kultaa | Anterselva 2020 | viesti |  |
|  Kultaa | Pokljuka 2021 | takaa-ajo |  |
|  Kultaa | Oberhof 2023 | viesti |  |
|  Kultaa | Lenzerheide 2025 | sekaviesti |  |
|  Pronssia | Anterselva 2020 | yhteislähtö |  |
|  Pronssia | Anterselva 2020 | sekapariviesti |  |
|  Pronssia | Pokljuka 2021 | pikakilpailu |  |
|  Pronssia | Oberhof 2023 | sekaviesti |  |
|  Pronssia | Nove Mesto 2024 | viesti |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Val Ridanna 2018 | pariviesti |  |
| NMM-kilpailut  | NMM-kilpailut  | NMM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Presque Isle 2014 | normaalimatka |  |
|  Pronssia | Raubitš 2015 | viesti |  |
| NEM-kilpailut  | NEM-kilpailut  | NEM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Pokljuka 2016 | takaa-ajo |  |
Émilien Jacquelin (s. 11. heinäkuuta 1995 Grenoble) on ranskalainen ampumahiihtäjä. Hän on viisinkertainen maailmanmestari ja kaksinkertainen olympiamitalisti. Hän edustaa seuratasolla CSN Villard de Lansia.
Maanpuolustuskurssi

Maanpuolustuskurssi on Suomen puolustusvoimien toteuttama koulutus, jonka avulla halutaan muun muassa antaa johtavassa asemassa oleville sotilas- ja siviilihenkilöille kokonaisnäkemys ulko-, turvallisuus- ja puolustuspolitiikasta. Tarkoitus on, että myös kriisitilanteiden aikana eri organisaatioiden johto säilyy niiden henkilöiden käsissä, joilla se on normaalioloissa.
Maanpuolustuskorkeakouluun hallinnollisesti kuuluva Maanpuolustuskurssit vastaa kurssien toimeenpanosta ja järjestelystä sekä kurssien toiminnan suunnittelusta ja ohjauksesta.
Historia

Puolustusneuvosto hyväksyi vuonna 1960 esityksen yhteisten koulutustilaisuuksien järjestämisestä siviili- ja sotilashenkilöille. Koulutustilaisuuksien (maanpuolustuskurssit) ylin valvonta kuului puolustusneuvostolle ja niiden toimeenpanovastuu puolustusvoimain komentajalle.
1960-luvun lopulla kurssien osallistujien puoluetausta kiintiöitiin vastaamaan eduskunnan voimasuhteita. 1970-luvulla suurimman osallistujaryhmän, lähes kolmanneksen kurssilaisista, muodostivat talouselämän ylin ja keskijohto. Poliitikoilla ja hallinnon edustajilla oli kummallakin noin 15 prosentin edustus, tiedeyhteisöillä 12 prosenttia ja Puolustusvoimilla kuusi prosenttia. Historioitsija Jukka Tarkan mukaan maanpuolustuskurssit levittivät tehokkaasti sitä sanomaa, että Suomen puolustuksesta huolehtiminen ei ollut ristiriidassa hyvien ulkosuhteiden kanssa, ja kohottivat puolustusvoimien arvostusta myös äärivasemmistossa.
60. maanpuolustuskurssin edustajia oli 3. lokakuuta 1978 palaamassa tutustumismatkalta Kuopiosta ja Siilinjärveltä, kun heitä kuljettanut DC-3-lentokone putosi Juurusveteen heti lentoonlähdön jälkeen. Turmassa kuolivat kaikki koneessa olleet 15 henkilöä. Kurssin emäntä Tarja Halonen oli jäänyt lennolta pois lääketieteellisistä syistä.
Valtakunnallisia maanpuolustuskursseja on järjestetty yli 200 kertaa ja niillä on koulutettu yli 8 000 henkilöä. Marraskuussa 2024 järjestettiin 250. valtakunnallinen maanpuolustuskurssi Karjalan prikaatissa.
Tavoitteet

Valtakunnallisen maanpuolustuskurssin tavoitteena on:
Antaa johtavassa asemassa oleville siviili- ja sotilashenkilöille kokonaisnäkemys Suomen ulko-, turvallisuus- ja puolustuspolitiikasta sekä kokonaismaanpuolustuksen ja muun yhteiskunnan eri alojen järjestelyistä, valmiudesta ja kehittämisestä normaalioloissa, häiriötilanteissa ja poikkeusoloissa
Perehdyttää osanottajat kokonaismaanpuolustuksen eri alojen tehtäviin ja niiden toteuttamismahdollisuuksiin sekä keskinäisiin vaikutussuhteisiin normaalioloissa, häiriötilanteissa ja poikkeusoloissa
Edistää maanpuolustuksen ja häiriötilanteissa sekä poikkeusoloissa koko yhteiskunnan eri alojen keskeisissä tehtävissä toimivien tai näihin suunniteltujen henkilöiden ja heidän edustamiensa yhteisöjen keskinäistä yhteistoimintaa.
Valinnat ja kurssin toteutus

Valtakunnalliselle kurssille valitaan kerrallaan noin 50 henkilöä, joista kolmannes edustaa elinkeinoelämää ja loput poliittisia päättäjiä, hallintoa, tiedotusvälineitä, tiedettä ja kulttuuria sekä Puolustusvoimia ja Rajavartiolaitosta.
Maanpuolustuskurssien käytössä on Helsingin Maneesikadulla sijaitseva Uudenmaan kasarmiin kuulunut entinen maneesi. Maanpuolustuskursseja johtaa Maanpuolustuskorkeakoulun organisaatioon kuuluva upseeri, apunaan upseeristoon kuuluva apulaisjohtaja ja aliupseeristoon kuuluva esikuntamestari.
Valtakunnalliset kurssit valitsevat keskuudestaan oltermannin, emännän ja isännän.
Kurssin käyneille järjestetään säännöllisesti jatkokursseja ja täydennyskursseja. Lisäksi järjestetään maanpuolustuksen erikoiskursseja, joissa käsitellään ajankohtaisia, valtakunnallisesti merkittäviä teemoja.
Kurssin suorittaneiden yhteydenpito

Kurssin käyneiden yhdyssiteenä toimii valtakunnallinen Maanpuolustuskurssiyhdistys ry.
Johtajat

Maanpuolustuskurssien johtajana ovat toimineet seuraavat upseerit:
kommodori (2020) Kaarle Wikström 1. elokuuta 2021 alkaen
eversti (2016) Sami Nurmi 1. elokuuta 2019 – 31. heinäkuuta 2021
eversti (2016) Jukka Jokinen 1. elokuuta 2018 – 31. heinäkuuta 2019
eversti (2013) Mika Kalliomaa 1. helmikuuta 2016 – 30. kesäkuuta 2018
prikaatikenraali (2015) Heikki Välivehmas 1. elokuuta 2013 – 31. tammikuuta 2016
eversti (2007) Kim Mattsson 1. tammikuuta 2011 – 31. heinäkuuta 2013
eversti (2006) Kim Jäämeri 1. heinäkuuta 2007 – 31. joulukuuta 2010
kommodori (2003) Timo Junttila 1. lokakuuta 2004 – 30. kesäkuuta 2007
eversti (2000) Arto Räty 1. tammikuuta 2003 – 30. syyskuuta 2004
eversti (1997) Ilkka Aspara 1. huhtikuuta 2000 – 31. joulukuuta 2002
eversti (1996) Kari Siiki 1996–2000
eversti (1994) Kari Rimpi 1994–1996
kommodori (1991) Esko Illi 1991–1994
eversti (1988) Jussi Hautamäki 1990–1991
kommodori (1986) Sakari Visa 1986–1989
eversti (1978) Seppo Räisänen 1982–1986
eversti (1982) Hannu Särkiö 1980–1982
eversti (1973) Risto Setälä 1977–1980
kommodori (1973) Jan Klenberg 1974–1977
eversti (1968) Jaakko Valtanen 1970–1974
eversti (1966) Vilho Tervasmäki 1967–1969
eversti (1962) Olavi Lehti 1965–1968
eversti (1962) Niilo Riuttala 1961–1965
Kirjallisuutta

Laura Kolbe: Yhteistä turvallisuutta rakentamassa. Maanpuolustuskurssiopetuksen ja -yhdistyksen vaiheita 1961–2011. Helsinki 2011.