stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rose-Aimée Bacoul

| Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Ateena 1982 | 100 metriä |  |
|  Pronssia | Ateena 1982 | 4×100 metriä |  |
Rose-Aimée Bacoul (s. 9. tammikuuta 1952 François, Martinique) on entinen ranskalainen pikajuoksija.
Bacoul saavutti Ateenan EM-kilpailuissa 1982 kaksi pronssimitalia: 100 metrin juoksussa ajalla 11,29 s ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa ajalla 42,69 s. Helsingin MM-kilpailuissa 1983 hän karsiutui 100 metrin välierissä ajalla 11,59 s ja sijoittui 4 × 100 metrin viestissä seitsemänneksi ajalla 43,40 s. Los Angelesin 1984 olympialaisissa hän karsiutui 100 metrin välierissä ajalla 11,58 s sekä sijoittui 200 metrillä seitsemänneksi ajalla 22,78 s ja viestissä neljänneksi ajalla 43,15 s.
Bacoul voitti Ranskan mestaruuden sekä 100:lla että 200 metrillä vuosina 1981–1983. Hän juoksi 200 metrillä Ranskan ennätyksen 22,59 s vuonna 1983 sekä 22,57 ja 22,53 s vuonna 1984, jälkimmäiset Los Angelesin olympialaisten alku- ja välierissä.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metriä: 11,16 (1983)
200 metriä: 22,53 (1984)
400 metriä: 56,00 (1978)
Ernest Wanko

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Bern 1954 | pituushyppy |  |
Ernest Wanko Fotseu (4. huhtikuuta 1934 Nkongsamba, Kamerun – 17. maaliskuuta 2015) oli ranskalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli pituushyppy.
Wanko saavutti pituushypyssä pronssia Bernin EM-kilpailuissa 1954. Hänen tuloksensa oli 741 cm. Kilpailun voittaneelle unkarilaiselle Ödön Földessylle hän hävisi kymmenen senttimetriä. Hän osallistui Bernissä myös 4 × 100 metrin viestijuoksuun, jossa Ranskan joukkue karsiutui alkuerissä. Vuonna 1954 hän voitti ainoan Ranskan mestaruutensa pituushypyssä.
Wanko toimi Kamerunin olympiakomitean puheenjohtajana vuosina 1963–1972.
Henkilökohtaiset ennätykset

200 metrin juoksu: 21,9 s (1953)
Pituushyppy: 741 cm (1954)
Étienne Bally

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Étienne Bally vuonna 1947. |  Étienne Bally vuonna 1947. |  Étienne Bally vuonna 1947. |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Bryssel 1950 | 100 metriä |  |
|  Hopeaa | Bryssel 1950 | 200 metriä |  |
|  Hopeaa | Bryssel 1950 | 4×100 metriä |  |
Étienne Bally (17. huhtikuuta 1923 Vénissieux, Rhône, Ranska – 10. tammikuuta 2018) oli ranskalainen pikajuoksija. Hän saavutti kolme mitalia Brysselin EM-kilpailuissa 1950.
Bally sijoittui Oslon EM-kilpailuissa 1946 neljänneksi 100 metrin juoksussa ajalla 10,8 s. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän voitti kultaa 100 metrillä ajalla 10,7 s sekä saavutti hopeaa 200 metrillä ajalla 21,8 s ja 4 × 100 metrin viestissä ajalla 41,8 s. Helsingin 1952 olympialaisissa hän sijoittui viestissä viidenneksi ajalla 40,9 s; alkuerissä Ranskan joukkue juoksi maansa ennätyksen 40,8 s. Helsingissä hän osallistui myös 100:n ja 200 metrin juoksuun sekä Lontoon 1948 olympialaisissa 200 metrin juoksuun mutta ei selviytynyt välieriin.
Bally voitti Ranskan mestaruuden 100 metrin juoksussa vuosina 1947 ja 1950 sekä 200 metrin juoksussa vuosina 1946, 1947, 1950 ja 1952. Heinäkuussa 1947 hän juoksi samana päivänä Ranskan ennätyksen sekä 100 metrillä (10,5 s) että 200 metrillä (21,6 s). Lokakuussa 1949 hän paransi 200 metrillä Ranskan ennätyksen aikaan 21,3 s.
Seuratasolla Bally edusti FC Lyonia. Hän oli pituudeltaan 170-senttinen ja painoi kilpavuosinaan 62 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metriä: 10,5 s (1947)
200 metriä: 21,3 s (1949)
400 metriä: 47,7 s (1950)
Aldo Canti

Aldo Canti (s. 9. maaliskuuta 1961 Montmorency, Val-d'Oise) on entinen ranskalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli 400 metrin juoksu.
Canti kilpaili ensimmäisen kerran arvokilpailuissa Ateenan EM-kilpailuissa 1982 ja sijoittui 4 × 400 metrin viestijuoksussa seitsemänneksi ajalla 3.04,73. Helsingin MM-kilpailuissa 1983 hän karsiutui 400 metrin juoksun alkuerissä ajalla 47,50 ja viestijuoksun välierissä ajalla 3.05,09. Los Angelesin 1984 olympialaisissa hän karsiutui 400 metrin välierissä ajalla 45,49 ja viestijuoksun alkuerissä ajalla 3.08,33. Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 hän sijoittui 400 metrillä seitsemänneksi ajalla 45,93 (välierissä aika 45,62) ja viestissä kahdeksanneksi ajalla 3.10,17. Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän osallistui vain 4 × 400 metrin viestijuoksuun, jossa Ranskan joukkue karsiutui välierissä ajalla 3.03,41.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Canti karsiutui 200 metrin juoksun välierissä Budapestissa 1983 sekä 400 metrin juoksun välierissä Liévinissä 1987 ja alkuerissä Haagissa 1989.
Canti juoksi 400 metrillä kolmasti Ranskan ennätyksen. Elokuussa 1983 hän juoksi Zürichissä ajan 45,35 s ja alitti laskennallisesti Jean-Claude Nalletin 13 vuotta vanhan käsiajanoton Ranskan ennätyksen 45,1 s. Kolmisen viikkoa myöhemmin Canti paransi Casablancassa ennätyksen aikaan 45,29 s. Elokuussa 1984 hän juoksi Zürichissä ajan 45,09 s, joka säilyi Ranskan ennätyksenä vuoteen 1991.
Canti voitti Ranskan mestaruuden ulkoradoilla 400 metrillä vuosina 1983 ja 1985 sekä sisäradoilla 200 metrillä vuonna 1983 ja 400 metrillä vuonna 1989.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metriä: 10,42 s (1987)
200 metriä: 20,69 s (1984)
300 metriä: 32,38 s (1985)
400 metriä: 45,09 s (1984)
400 metrin aidat: 51,79 s (1987)
Stigand

Stigand kuvattuna Bayeux’n seinävaateessa.
Stigand (kuoli 1072) oli anglosaksinen kirkonmies, joka toimi kuninkaan neuvonantajana ja henkilökohtaisena pappina. Useat paavit julistivat hänet pannaan, koska hän toimi samanaikaisesti sekä Winchesterin piispana että Canterburyn arkkipiispana. Hänet syrjäytettiin vuonna 1070, jolloin Vilhelm Valloittaja takavarikoi hänen maansa ja henkilökohtaisen omaisuutensa.
Elämä > Varhaiset vaiheet

Stigandin syntymävuotta ei tiedetä. Hän syntyi East Angliassa, mahdollisesti Norwichissa, ilmeisen varakkaaseen perheeseen. Hänen sisarensa, jonka nimeä ei tunneta, omisti maata Norwicissa.
Stigand mainitaan historiankirjoissa ensimmäisen kerran Knuut Suuren pappina ja myöhemmin neuvonantajana.
Elämä > Elmhamin ja Winchesterin piispasta Canterburyn arkkipiispaksi

Edvard Tunnustajan kruunajaisten jälkeen 3. huhtikuuta 1043 Stigand nimitettiin Elmhamin piispaksi mahdollisesti Emma Normandialaisen neuvosta. Edvard kuitenkin erotti hänet hänet samana vuonna ja takavarikoi hänen omaisuutensa. Seuraavana vuonna Stigand sai palata piispaksi.
Vuonna 1047 hänet siirrettiin Winchesterin piispaksi, mutta hän jatkoi Elmhamissa vuoteen 1052. Maan ollessa sisällissodan kynnyksellä 1051 Stigand teki ehdotuksen Godwin-jaarlin lähtemisestä maanpakoon. Tämä myös toteutui. kun jaarli seuraavana vuonna palasi ja ajoi normandialaisen kuninkaan suosikin Robert Jumiègaslaisen pois maasta, nimitettiin Stigand vapautuvan arkkipiispan istuimen haltijaksi.Godwin edesauttoi näin Stigandin uraa, mutta pitkällä tähtäimellä nimitys oli tuhoisa anglosaksien Englannille: Paavi Leo IX ei hyväksynyt valintaa, mikä aiheutti poliittisia jännitteitä ja lopulta johti paavin tukemaan Englannin valtausta suunnittelevaa Vilhelm Valloittajaa. Lisäksi piispalla oli vaimo, josta hän ei aikonut erota. Stigand hän oli aikansa suurimpia pluralisteja, joka oli pitänyt kirkkonsa erossa Vatikaanin vallasta ja normannit legitimoivat alusta alkaen valloituksensa kirkollisella kehitystehtävällä ja Englannin kirkon palauttamisella paavin valtaan.
Kuolema

Kapinoiden puhjettua vuonna 1067 kuningas Vilhelm otti sovittelevamman linjan kirkkoa kohtaan. Hän antoi Stigandille paikan hovissaan, mutta kapinoiden vaaran väistyttyä hän ei enää tarvinnut tätä. Winchesterissä pääsiäisenä 1070 pidetyssä kokouksessa piispat tapasivat paavi Aleksanteri II:n edustajia. Stigand erotettiin piispanvirasta 11. huhtikuuta 1070 ja vangittiin. Vangitsemiselle annettiin kolme syytä: hän oli toiminut samanaikaisesti sekä Winchesterin piispana että Canterburyn arkkipiispana, hän jatkoi arkkipiispana Robert Jumiègeslaisen lähdettyä maanpakoon ja käytti tämän palliumia, minkä lisäksi hän sai oman palliuminsa vastapaavi Benedictus X:ltä.
Stigand kuoli vuonna 1072 vankeudessa ja hänet haudattiin Westminsterin vanhaan kirkkoon.
Käännös suomeksi
Anthony Burgess

| Anthony Burgess |
| --- | --- |
 Burgess esiintymässä After Dark -ohjelmassa vuonna 1988.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. helmikuuta 1917 Manchester
Kuollut: 22. marraskuuta 1993 (76 vuotta) Lontoo
Kirjailija
Aikakausi:  1956–1993
Esikoisteos:  Time for a Tiger (1956)
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
John Anthony Burgess Wilson, kirjailijanimi Joseph Kell (25. helmikuuta 1917 Manchester – 22. marraskuuta 1993 Lontoo) oli englantilainen kirjailija, kriitikko, säveltäjä, esseisti ja toimittaja. Hän kirjoitti urallaan yli 50 teosta. Burgessin kuuluisin teos on vuonna 1962 ilmestynyt romaani Kellopeliappelsiini (A Clockwork Orange), joka tunnetaan myös Stanley Kubrickin ohjaamana vuoden 1971 samannimisenä elokuvana.
Burgess opiskeli englanninkielistä kirjallisuutta ja fonetiikkaa. Hän työskenteli Birminghamin yliopistossa 1946–1950, Britannian opetusministeriössä 1948–1950 ja englanninopettajana Banburyn oppikoulussa 1950–1954. Burgess asui elämänsä aikana useissa paikoissa Britannian, Yhdysvaltojen, Kaakkois-Aasian ja Välimeren alueella.
Kolme Burgessin romaania on suomennettu: Peli kahdelle pelaajalle (1971), Pipopää potilas (1973) ja Kellopeliappelsiini (1991). Hän kirjoitti nimellä Joseph Kell teokset One Hand Clapping (1961) ja Inside Mr. Enderby (1963).
Elämäkerta > Asepalvelus

Burgess vietti kuusi viikkoa vuonna 1940 Britannian armeijan värvättynä Eskbankissa (nykyisessä Dalkeithissa) ennen kuin hänestä tuli kuninkaallisen armeijan lääketieteellisen joukon 3. luokan sairaanhoitaja. Auktoriteettiongelmaisena hän oli epäsuosittu upseeriston silmissä, sillä hän oli osallisena monenlaisissa käytännönpiloissa, kuten korpraalin lippaan pudottamisessa ja käytävän lattian liian liukkaaksi kiillottamisessa. Vuonna 1941 hän päätyi jopa sotilaspoliisin takaa-ajamaksi, kun hän oli lähtenyt luvatta Morpethin sotilastukikohdasta päästäkseen tulevan morsiamensa Lynnen kanssa viettämään aikaa. Seuraavana vuonna hän pyysi tulla siirretyksi armeijan opetusjoukkoon ja huolimatta hänen syvästä inhostaan auktoriteetteja kohtaan, hänet ylennettiin kersantiksi.
Asemapaikallaan Gibraltarilla (josta hän myöhemmin kirjoitti A Vision of Battlements -kirjassaan) hän työskenteli puheen ja draaman koulutusopiston luennoitsijana ja opetti Ann McGlinnin rinnalla saksaa, ranskaa ja espanjaa. McGlinnan kommunistisella ideologialla olisi suuri vaikutus hänen myöhempään romaaniinsa Kellopeliappelsiini. Burgessilla oli keskeinen rooli "The British Way and Purpose" -ohjelmassa, jonka tarkoituksena oli esitellä joukkojen jäseniä sodanjälkeisten vuosien rauhanaikaiseen sosialismiin Britanniassa. Hän toimi opettajana opetusministeriön joukkojen koulutuksen keskusneuvostossa. Burgessin erinomainen kielitaito noteerattiin jopa armeijan tiedustelupalvelussa, ja hän osallistui Gibraltarilta sodan aikana turvapaikan saaneiden hollantilaisten ja vapaaranskalaisten selvityksiin. Naapuripuolella, Francon Espanjassa sijainneessa La Línea de la Concepciónissa hänet pidätettiin kenraali Francon loukkaamisesta, mutta hänet lopulta vapautettiin pian tapahtuman jälkeen. Gibraltarilla työskentelyn aikoihin Burgess, joka odotti tuoreen vaimonsa Lynne kanssa yhteistä lasta, sai kuulla kauhistuttavia uutisia: hänen raskaana oleva vaimonsa oli joutunut neljän amerikkalaisen sotilaskarkurin pahoinpitelemäksi ja raiskaamaksi, minkä uskotaan johtaneen keskenmenoon. Tapahtuneesta huolimatta Burgessilta evättiin lupa tavata häntä.
Elämäkerta > Opettajan ammatissa

Burgess jätti armeijan vuonna 1946 kersanttimajurin arvolla. Seuraavat neljä vuotta hän toimi puheen ja draaman luennoitsijana Mid-West School of Educationissa lähellä Wolverhamptonia ja Bamber Bridge Emergency Teacher Training Collegessa lähellä Prestonia. Burgess opetti Birminghamin yliopiston ulkopuolisella laitoksella vuosina 1946–1950.
Vuoden 1950 lopulla hän aloitti työskentelyn lukion opettajana Banbury Grammar Schoolissa (nykyisin Wykham Park Academy), joka opettaa englanninkielistä kirjallisuutta. Opetustehtäviensä lisäksi hän ohjasi liikuntatunteja ja johti koulun draamayhdistystä. Hän järjesti vapaa-ajallaan useita amatööriteatteritapahtumia. Näihin osallistui paikallisia ihmisiä ja opiskelijoita, ja näytelmän aiheina oli yleensä T. S. Eliotin Sweeney Agonistesin tuotantoja. Hänen entisten oppilaidensa ja kollegoidensa raportit osoittavat, että hän välitti syvästi opettamisesta.
Lynnen isän antaman taloudellisen tuen avulla pariskunta pystyi maksamaan käteistä heidän kotinaan toimineesta mökistä Adderburyn kylässä, lähellä Banburya. Burgess antoi mökille nimen "Little Gidding" Eliotin Neljää kvartettoa mukaillen. Burgess kirjoitti useita artikkeleita paikalliseen sanomalehteen, Banbury Guardianiin.
Elämäkerta > Opettajan ammatissa > Malaija

Vuonna 1954 Burgess liittyi brittiläiseen siirtomaapalvelukseen opettajana ja koulutuspäällikkönä Malaijassa, alun perin sijoittuen Perakin kuninkaalliseen pääkaupunkiin Kuala Kangsariin. Täällä hän opetti Malay Collegessa (nykyään Malay College Kuala Kangsar – MCKK), mallina Englannin Public school -koulut. Opetustehtäviensä lisäksi hän oli isännöitsijä, joka vastasi preppauskoulun opiskelijoista, jotka asuivat viktoriaanisessa kartanossa, joka tunnettiin "kuninkaan paviljonkina". Hänen siellä kirjoittamansa musiikki on saanut vaikutteita maasta, erityisesti Sinfoni Melayu orkesterille ja puhallinorkesterille, joka sisälsi Merdekan ("itsenäisyyden") huudot yleisöltä.
Burgess ja hänen vaimonsa olivat asuneet meluisassa asunnossa, jossa yksityisyys oli minimaalista, ja tämä aiheutti kaunaa. Malaijikoulun rehtorin kanssa käydyn kiistan jälkeen Burgess lähetettiin uudelleen Malaijilaisten opettajien Kelantanin Kota Bharussa sijaitsevaan koulutusopistoon. Burgess opiskeli sujuvasti malaijin kieltä sekä suullisesti että kirjallisesti ja suoriutui Britannian siirtomaaviraston asettamissa kielikokeissa, mistä hänet palkittiin palkankorotuksella.
Malaijassa asuessa Burgess omisti osan vapaa-ajastaan luovalle kirjoittamiselle "eräänlaisena herrasmiesharrastuksena", ja julkaisi ensimmäiset romaaninsa: Time for a Tiger, The Enemy in the Blanket ja Beds in the East. Nämä kolme teosta tunnetaan "Malaijalaisena trilogiana" (The Malayan Trilogy), ja ne julkaistiin myöhemmin yhtenä osana nimellä The Long Day Wanes.
Elämäkerta > Opettajan ammatissa > Brunei

Pidettyään vuonna 1958 lyhyen loman jälkeen Isossa-Britanniassa Burgess otti toisen idän viran, tällä kertaa Sultan Omar Ali Saifuddin Collegessa Bandar Seri Begawanissa, Bruneissa. Brunei oli ollut brittiläinen protektoraatti vuodesta 1888, ja sen oli määrä saavuttaa itsenäisyys vasta vuonna 1984. Sultanaatissa Burgess luonnosteli romaanin, jonka otsikkona oli Devil of a State, kun se julkaistiin vuonna 1961, ja vaikka se käsitteli Bruneita, kunnianloukkaussyistä johtuen kirjan tapahtumat oli siirrettävä Sansibarin kaltaiselle kuvitteelliselle Itä-Afrikan alueelle nimeltä Dunia. Burgess kirjoitti vuoden 1987 Little Wilson and Big God -omaelämäkerrassaan seuraavasti:
»Tämä romaani oli, tai on, Bruneista, joka nimettiin uudelleen "Narakaksi", mikä malaiji-sanskritiksi tarkoittaa "helvettiä". Tarvittiin jonkun verran ideointia saada aikaiseksi suuri joukko uskomattomia hahmoja ja joukko toisiinsa punottuja juonia. Vaikka teos valmistui vuonna 1958, se julkaistiin vasta vuonna 1961, mutta se tuli kirjaseuran valitsemaksi. Heinemann, minun kustantajani, oli epävarma sen julkaisemisesta, sillä se saattoi olla silkkaa herjausta. Minun piti vaihtaa Bruneista itäafrikkalaiseen maahan. Heinemann oli tietenkin oikeassa ollessaan varovainen; The Enemy in the Blanket ilmestyi alkuvuodesta 1958 ja se oli jo heti herjaamiseen provosoiva.»
Näihin aikoihin Burgessin terveys romahti keskellä Brunein luokkahuonetta opettaessaan historiaa, ja hänellä diagnosoitiin leikkauskelvoton aivokasvain. Burgessille annettiin vain vuosi elinaikaa, mikä sai hänet kirjoittamaan useita romaaneja saadakseen rahaa leskensä elättämiseen. Hän antoi kuitenkin eri kertomuksen Jeremy Isaacsille Face to Face -haastattelussa BBC:n The Late Show -ohjelmassa (esitetty 21. maaliskuuta 1989). Hän sanoi:
»Katselin nyt taaksepäin ja näin, että minut oltiin ajamassa pois siirtomaapalvelusta. Luulen, että ehkä poliittisista syistä, jotka naamioituivat kliinisiksi syiksi.»
Hän viittasi tähän Don Swaimin haastattelussa selittäen, että hänen vaimonsa Lynne oli sanonut jotain "rivoa" Edinburghin herttualle virallisen vierailun aikana, ja siirtomaaviranomaiset kääntyivät siksi häntä vastaan. Hän kertoi Swaimille, että hän oli jo ansainnut heidän tyytymättömyytensä kirjoittamalla artikkeleita sanomalehteen vallankumouksellisen oppositiopuolueen Parti Rakyat Brunein tukemiseksi ja ystävyydestään sen johtajan tohtori A. M. Azaharin kanssa. Burgessin elämäkerran kirjoittajat pitävät tapahtuman syynä kirjailijan patologinen valehtelun. Geoffrey Grigson kirjoittaa:
»Hän kuitenkin kärsi pitkäaikaisen runsaan juomisen (ja siihen liittyvän huonon ravitsemuksen), usein ahdistavan Kaakkois-Aasian ilmaston, kroonisen ummetuksen, ylityön ja ammatillisen pettymyksen vaikutuksista. Kuten hän sanoi, Brunein sulttaanit ja eliitti "eivät halunneet tulla opetetuiksi", koska vapaasti virtaava öljyn runsaus takasi heidän tulonsa ja etuoikeutetun asemansa. Hän saattoi myös haluta tekosyyn luopua opettamisesta ja ryhtyä kokopäivätoimiin kirjailijana, jonka oli aloittanut myöhään.»
Elämäkerta > Kotiutuminen Englantiin ja aktiivinen ura

Burgess kotiutettiin vuonna 1959 ja siten vapautettiin asemastaan ​​Bruneissa. Hän vietti jonkin aikaa lontoolaisen sairaalan neurologisella osastolla, jossa hänelle tehtiin aivotutkimukset aiemmin todetun kasvaimen takia, mutta tutkimuksissa ei löydetty mitään merkkejä sairaudesta. Burgessin irtisanouduttuaan työstään hänen vaimonsa Lynne Burgess oli perinyt rahaa omalta isältään, ja kun heidän kuuden vuoden aikana idässä kertyneet säästöt otettiin huomioon, Burgess päätti ryhtyä kokopäiväiseksi kirjailijaksi. Pariskunta asui ensin asunnossa Hovessa lähellä Brightonia. Myöhemmin he muuttivat Etchinghamissa sijaitsevaan paritaloon nimeltä "Applegarth", noin neljän mailin päähän Batemanista, jossa kuuluisa kirjailija Rudyard Kipling oli asunut Burwashissa, ja yhden mailin päässä Malcolm Muggeridgen Robertsbridgen kodista. Kun Burgessin appi kuoli, pariskunta käytti perintöään leiriytyäkseen rivitaloon Chiswickiin. Tämä tarjosi kätevän pääsyn BBC:n televisiokeskukseen, jossa Burgessista tuli myöhemmin tuttu vieras. Näinä vuosina Burgessista tuli myös kirjailija William S. Burroughsin säännöllinen juomakumppani, ja heidän yhteisiä tapaamisia pidettiin niin Lontoossa kuin myös Tangerissa.
Liana Macellari, Burgessia kaksitoista vuotta nuorempi italialainen kääntäjä, tutustui Burgessin kirjoittamiin romaaneihin Inside Mr. Enderby ja Kellopeliappelsiini kirjoittaessaan englanninkielistä kaunokirjallisuutta. He tapasivat ensimmäisen kerran vuonna 1963 lounaalla Chiswickissä ja aloittivat suhteen. Vuonna 1964 Liana synnytti Burgessin pojan Paolo Andrean. Suhde pidettiin piilossa Burgessin tuolloin alkoholisoidulta Lynne-vaimolta, jota hän kieltäytyi jättämästä, koska hän pelkäsi loukkaavansa siten serkkuaan, Leedsin roomalaiskatolista piispaa George Dwyeriä.
Lynne Burgess kuoli maksakirroosiin 20. maaliskuuta 1968. Kuusi kuukautta myöhemmin, syyskuussa 1968, Burgess meni naimisiin Lianan kanssa tunnustaen tämän myötä aviottomassa suhteessa syntyneen nelivuotiaan poikansa omakseen, vaikka isäksi mainittiin syntymätodistuksessa Roy Halliday, Lianan entinen kumppani. Paolo Andrea (tunnetaan myös nimellä Andrew Burgess Wilson) kuoli Lontoossa vuonna 2002 37-vuotiaana, kun taas tämän äiti Liana kuoli vuonna 2007.
Elämäkerta > Kotiutuminen Englantiin ja aktiivinen ura > Kellopeliappelsiini

Burgessin kirjallisen uran kenties tunnetuin teos, dystooppiseen Englantiin sijoittuva romaani Kellopeliappelsiini, julkaistiin vuonna 1962. Hän kirjoitti vuoden 1990 omaelämäkerrassaan You've Had Your Time, että käytyään Leningradissa opiskelemassa venäjää hän sai inspiraationsa venäläispohjaisesta slangista Nadsat, jonka hän kehitti Kellopeliappelsiinia varten, hänen huomauttaen:
»Tulen vastustamaan kaikkien kustantajien vaatimuksiin rajoittaa sitä, mitä sanasto edellyttää.»
Suurimman inspiraationsa teos oli tosin saanut alun perin tapauksesta toisen maailmansodan aikana, jossa Yhdysvaltain armeijan sotilaskarkurit pahoinpitelivät ja raiskasivat hänen vaimonsa Lynnen ja aiheuttivat keskenmenon. Kirja oli kirjoitettu eräänlaisena vapaan tahdon ja moraalin tutkimuksena, jossa nuori antisankari Alex, joka vangittaan lyhyeksi jääneen väkivallan ja sekasorron uran jälkeen, käy läpi vastenmielisyyden terapian hillitäkseen väkivaltaisia ​​taipumuksiaan, mikä johtaa lopulta siihen, että hänestä tulee puolustuskyvytön muita ihmisiä vastaan ​​ja hän ei pysty nauttimaan lempimusiikistaan, joka väkivallan lisäksi oli ollut hänelle kovaa nautintoa. Tietokirjassa Flame into Being (1985) Burgess kuvaili Kellopeliappelsiini -kirjaa "jeu d'espritiksi (“ajatusleikki”), jonka hän kirjoitti kolmessa viikossa, ja joka tuli tunnetuksi lähdemateriaalina elokuvalle, joka näytti ylistävän seksiä ja väkivaltaa," viitaten Stanley Kubrickin vuonna 1971 ohjaamaan samannimiseen elokuvasovitukseen. Hän lisäsi:
»Elokuva aiheutti kirjan lukijoiden käsityksen ymmärtää väärin, mistä tarinassa oli lopulta kyse, ja tämä väärinkäsitys vainoaa minua aina kuolemaan asti.»
Ennen kirjan ensijulkaisua viimeinen luku leikattiin pois kirjan amerikkalaisesta painoksesta, johon myös Kubrickin elokuva pohjautui, kun taas Burgessin virallinen versio sisälsi 21 lukua, mikä lukumäärällisesti vastaa täysi-ikäisyyttä. "21 on ihmisen kypsyyden symboli tai oli ennen, koska 21-vuotiaana sai äänestää ja ottaa aikuisen vastuun", Burgess kirjoitti esipuheessaan vuoden 1986 painokseen. Burgess tarvitsi teosta kirjoittaessa rahaa ja ajatteli, että julkaisija oli "hyväntekeväisyydessään hyväksyessään teoksen sellaisenaan", joten Burgess hyväksyi sopimuksen ja salli Kellopeliappelsiinin julkaistavaksi Yhdysvalloissa kahdeskymmenesensimmäistä lukua jättämättä pois. Vuonna 2021 Kansainvälinen Anthony Burgess -säätiö sai ensiesityksensä verkkosivulla, ja se luetteloi erilaisia ​​Kellopeliappelsiini -näytelmäversioita eri puolilta maailmaa.
Elämäkerta > Kuolema

»Tulen kuolemaan jossain Välimeren maissa, ja Nice-Matin -lehdessä tulee seisomaan epätarkka muistokirjoitus: "surematon, pian unohdettu."»
Väitteestään huolimatta Burgess kuoli synnyinmaassaan; asuttuaan useita vuosia Etelä-Euroopassa hän palasi Twickenhamiin, Lontoon ulompaan esikaupunkiin, jossa sijainneessa talossa hän odotti kuolemaa. Burgess kuoli 22. marraskuuta 1993 keuhkosyöpään St John & St Elizabethin sairaalassa Lontoossa. Hänen tuhkansa haudattiin Monacon hautausmaalle.lähde?
Burgessin marmorisen muistokiven muistokirjoituksessa lukee "Abba Abba", joka tarkoittaa "Isä, isä" arameaksi, arabiaksi, hepreaksi ja muilla seemiläisillä kielillä, joiden Kristuksen sanotaan lausuvan tuskissaan Getsemanessa (Mark. 14:36), rukoillen Jumalaa säästämään hänet. Se on myös Burgessin vuoden 1977 romaanin Abba Abban nimi, teoksen liittyen John Keatsin kuolemaan. Muistopuheenvuorot hänen muistotilaisuudessaan St Paul'sissa Covent Gardenissa Lontoossa vuonna 1994 pitivät toimittaja Auberon Waugh ja kirjailija William Boyd. Timesin muistokirjoitus julisti kirjailijan "suureksi moralistiksi". Hänen kiinteistönsä arvo oli US $ 3 miljoonaa, ja se sisälsi laajan eurooppalaisen kiinteistöportfolion taloja ja asuntoja.