stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andižan

| Andižan Andijon |
| --- | --- |
 Moskeija Andižanissa
 Andižan
 Koordinaatit: 40°46′15″N, 72°20′1″E 
Valtio:  Uzbekistan
Alue:  Andižanin alue
Väkiluku (2014):  403 900
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Andižan tai Andijan (aiemmin myös Andijon tai Andidžon, uzb. Andijon, ven. Андижан) on Andižanin alueen pääkaupunki Uzbekistanin itäosassa Keski-Aasiassa Kirgisian rajan lähellä Ferganan laakson kaakkoisosassa. Kaupungista on matkaa maan pääkaupunkiin Taškentiin 250 km. Kaupungin asukasluku on noin 403 900 (2014).
Andižan on tärkeä teollisuuskaupunki, jossa on öljyntuotantoa ja -jalostusta sekä sähkötekniikan- ja elintarviketeollisuutta.[lähde? ]
Kaupungissa on vuonna 1989 avattu Baburin kirjallisuusmuseo, joka on nimetty Baburin mukaan. Babur syntyi kaupungissa 1483 ja perusti Mogulin valtakunnan Pohjois-Intiaan. Kaupungissa toimii myös kasvatustieteellinen ja lääketieteellinen oppilaitos.
Andižan on ollut olemassa ainakin 800-luvulta. Kaupungin kautta kulki tärkeä kauppareitti Länsi-Kiinaan. Andižan oli 1500-luvulla Ferganan laakson pääkaupunki, ja se kuului 1700- ja 1800-luvuilla Kokandin kaanikuntaan. Venäjän joukot valloittivat Andižanin 1876. Ferganan laakson viimeinen kapina Venäjän valtaa vastaan puhkesi Andižanissa 1898. Suurin osa vanhasta kaupungista tuhoutui maanjäristyksessä 1902, ja yli 4 000 ihmistä kuoli.  Se kuului Venäjän vallankumouksen jälkeen Neuvostoliittoon, ja 1924 siitä tuli osa Uzbekistanin neuvostotasavaltaa.
Vuonna 2005 kaupungissa puhkesi hallituksenvastaisia levottomuuksia. Ne kärjistyivät, kun aseistautuneet joukot vapauttivat 23 oikeudenkäyntiä odottanutta liikemiestä. Sotilaat ampuivat väkijoukkoihin. Mahdollisesti satoja kuoli ja satoja pakeni ulkomaille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andižan Wikimedia Commonsissa
Ammoniumsulfiitti

| Ammoniumsulfiitti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10196-04-0
PubChem CID:  25041 ja 16211200
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (NH4)2SO3
Moolimassa:  116,14 g/mol
Ulkomuoto:  valkoinen, kiteinen jauhe
Sulamispiste:  > 60-70 °C
Kiehumispiste:  150 °C (423,15 K)
Tiheys:  1,41 g/cm3 (20 °C:ssa)
Ammoniumsulfiitti on rikkihapokkeen ammoniumsuola. Sen kemiallinen kaava on (NH4)2SO3.
Valmistus

Ammoniumsulfiittia voidaan valmistaa antamalla ammoniakin reagoida rikkidioksidin kanssa vesiliuoksessa:
Vanhanaikaisissa kaasupesureissa, jotka käyttivät ammoniumhydroksidia rikkidioksidin poistamiseen savukaasuista, muodostui ammoniumsulfiittia, joka voitiin hapettaa ilman kanssa ammoniumsulfaatiksi.
Käyttö

Ammoniumsulfiitti on ammoniumtiosulfaatin raaka-aine.
Sitä käytetään myös kosmetiikassa hiusten suoristamiseen, koska ammoniumpohjaiset tuotteet ovat hellävaraisempia hiuksille kuin natriumhydroksidipohjaiset.
Ammoniumsulfiittia käytetään sokerikulöörin (E150d) valmistuksessa.
Aiheesta muualla

Ammonium sulfite on ChemSpider
Ammonium sulfite on CAS
Alex Garland

| Alex Garland |
| --- | --- |
 Alex Garland vuonna 2024.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Alexander Medawar Garland
Syntynyt: 1970 (ikä 53–54) Lontoo
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  kirjailija, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Alexander Medawar ”Alex” Garland (s. 1970 Lontoo) on brittiläinen kirjailija, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja.
Romaanit

Garlandin esikoisromaani The Beach ilmestyi vuonna 1996. Siitä tuli nopeasti kulttiklassikko, ja Danny Boyle ohjasi siitä vuonna 2000 samannimisen elokuvan, jonka pääroolin esittää Leonardo DiCaprio. Suomeksi romaani ilmestyi vuonna 1999 Annika Eräpuron kääntämänä nimellä Laguuni.
Garlandin toinen romaani The Tesseract ilmestyi vuonna 1998. Myös siitä tehtiin vuonna 2003 samanniminen elokuva, jonka pääosassa on Jonathan Rhys Meyers. Suomessa romaani ilmestyi vuonna 2000 nimellä Tesserakti.
Garlandin kolmas romaani The Coma ilmestyi vuonna 2004.
Garland kirjoittaa mielellään Filippiinien pääkaupungista Manilasta, jossa hän asui monta vuotta teini-ikäisenä.[lähde? ]
Elokuvakäsikirjoitukset ja -ohjaukset

Garland on käsikirjoittanut Danny Boylen ohjaamat elokuvat 28 päivää myöhemmin (2002) ja Sunshine (2007). Hän toimi elokuvan 28 viikkoa myöhemmin (2007) tuottajana.
Garland käsikirjoitti elokuvan Ole luonani aina (2010), joka perustuu Kazuo Ishiguron samannimiseen romaaniin. Hän käsikirjoitti myös Pete Travisin ohjaaman toimintaelokuvan Dredd (2011).
Ohjaajana Garland debytoi vuonna 2015 tieteiselokuvalla Ex Machina, joka perustuu hänen omaan käsikirjoitukseensa. Elokuva sai muun muassa parhaan elokuvan, ohjauksen sekä käsikirjoituksen British Independent Film Awards -palkinnot. Vuonna 2018 sai ensi-iltansa Garlandin toinen elokuva Hävitys, joka perustuu Jeff VanderMeerin romaaniin.
Suomennetut teokset

Laguuni.  (The Beach, 1996)  Suomentanut Annika Eräpuro. Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16123-7.
Tesserakti.  (The Tesseract, 1998)  Suomentanut Markku Päkkilä. Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16127-X.
Elokuvat

| Vuosi | Nimi | Ohjaajana | Kirjoittajana | Tuottajana |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 | 28 päivää myöhemmin | Ei | Kyllä | Ei |
| 2007 | Sunshine | Ei | Kyllä | Ei |
| 2007 | 28 viikkoa myöhemmin | Ei | Nimettömänä | Kyllä |
| 2010 | Ole luonani aina | Ei | Kyllä | Kyllä |
| 2012 | Dredd | Nimettömänä | Kyllä | Kyllä |
| 2014 | Ex Machina | Kyllä | Kyllä | Ei |
| 2014 | Big Game | Ei | Ei | Kyllä |
| 2018 | Hävitys | Kyllä | Kyllä | Ei |
| 2022 | Men | Kyllä | Kyllä | Ei |
| 2024 | Civil War | Kyllä | Kyllä | Ei |
Aiheesta muualla

Alex Garland Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Backpacker Blues: Spike Magazine Alex Garlandin haastattelu
Ounastunturi

Ounastunturi nähtynä Ounasjärven rannalta.
Ounastunturi (pohjoissaameksi Ovnnesduottar) on 50 kilometriä pitkän Pallas-Ounastuntureiden tunturiketjun pohjoisosa ja sijaitsee Muonion ja Enontekiön kunnissa. Alue on osa Pallas-Yllästunturin kansallispuistoa ja Natura 2000 -ohjelman parissa. Ounastunturin erottaa Pallastuntureista Hannukuru.
Ounastunturi on avaraa ja karua tunturiylänköä 400–500 metriä merenpinnan yläpuolella. Korkeimmat huiput yltävät yli 700 metrin, eteläinen Outtakka 725 metriä ja pohjoinen Pyhäkero 713 metriä. Pallastunturien pyöreälakinen Taivaskero on tunturiketjun korkein huippu, korkeudeltaan 807 metriä.
Maisemiltaan Ounastunturi muistuttaa Käsivarren pohjoisosien ja Norjan puolen rajaseudun paljaita tuntureita.
Ounastunturin lähin ja suurin vesistö on pohjoisluoteessa pitkä ja kapea Ounasjärvi, jonka pohjoisrannalla sijaitsee Enontekiön kuntakeskus Hetta.
Osnova (Pietari)

Osnova 4/1861.
Osnova (ukr. Основа) oli Pietarissa tammikuusta 1861 lokakuuhun 1862 ilmestynyt ukrainan- ja venäjänkielinen aikakauskirja. Siitä ilmestyi 22 numeroa. Lehden julkaisija oli Vasyl Bilozerskyi. Lehti vaikutti merkittävästi ukrainalaiseen kansalliseen tiedostamiseen ja 1860-luvun ukrainankieliseen kirjallisuuteen. Sen toimittajia olivat Bilozerskyi, hänen lankonsa Panteleimon Kuliš ja Mykola Kostomarov. Lisäksi Oleksandr Kistjakivskyi oli apulaispäätoimittaja ja sihteeri. Osnova yhdisti ukrainamielisiä kirjailijoita ja tutkijoita, joilla oli yhteisenä tavoitteena vahvistaa ukrainalaisten oikeutta kehittyä itsenäisenä kansana. Lehdessä julkaistiin ukrainaksi proosaa, runoja, kansanrunoja ja etnografisia tutkimuksia ja venäjäksi erilaisia artikkeleita ja uutisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Osnova (Pietari) Wikimedia Commonsissa
Paavo Karttunen

Paavo Heikki Karttunen (s. 27. helmikuuta 1951 Sotkamo) oli Kankaanpään kaupunginjohtaja vuosina 2003–2016.
Karttunen oli Puumalan kunnansihteeri vuosina 1978–1981, Vetelin kunnanjohtaja vuosina 1983–1984 ja Nivalan kunnan-/kaupunginjohtaja 1984–2003. Hän on puhunut Kankaanpään ja Lavian kuntaliitoksen puolesta.
Paavo Kasurinen

Paavo Kasurinen (4. elokuuta 1849 Kuopion maalaiskunta – 8. elokuuta 1925 Siilinjärvi)  oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Kasurisen vanhemmat olivat Paavo Matinpoika Kasurinen ja Anna Marketta Pekantytär Zachaus ja puoliso Eeva Sofia Väänänen. Kasurinen oli maanviljelijä ja kunnallismies ja talonpoikaissäädyssä Kuopion tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä  1899 ja 1900. Viimeksi mainituilla hän oli laki- ja talousvaliokunna varajäsen. Kasurinen teki valtiopäivillä muun muassa liikenneyhteyksiä ja kanavien rakentamista koskevia esityksiä.
Paavo Karjalainen

Paavo Armas Karjalainen (5. joulukuuta 1904 Valkeala – 1. marraskuuta 1978 Mikkeli) oli suomalainen poliitikko. Karjalainen toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1945–1951 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Karjalainen toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1950.
Karjalainen kävi kansakoulun. Hän toimi Hämeen Kansan kirjeenvaihtajana 1925–1935, Kullervo-lehden vakinaisena avustajana, Eteenpäin-lehden Kuusankosken toimistonhoitajana 1935–1936, Mikkelin läänin vaalipiirin sosialidemokraattien piirisihteerinä 1937–1945, Vapaus-lehden toimitussihteerinä Mikkelissä 1942–1944 ja 1955–1961, Mikkelin lääninhallituksen hintatarkastaja 1951–1952 sekä Vapaus-lehden toimittajana 1952–1955.
Karjalaisen vanhemmat olivat kapellimestari Anton Karjalainen ja Wilhelmina Pard.
Aletta Jacobs

| Aletta Henriëtte Jacobs |
| --- | --- |
 Max Büttinghausenin ottama muotokuva vuosisadan vaihteesta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. helmikuuta 1854 Sappemeer, Alankomaat
Kuollut: 10. elokuuta 1929 (75 vuotta) Baarn, Alankomaat
Kansalaisuus:  alankomaalainen
Ammatti:  lääkäri
Puoliso:  Carel Victor Gerritsen (1892–1905)
Lapset:  1 (kuoli imeväisenä)
Muut tiedot
Koulutus: Groningenin yliopisto
Aletta Henriëtte Jacobs (9. helmikuuta 1854 – 10. elokuuta 1929) oli alankomaalainen lääkäri ja naisasianainen. Hänestä tuli vuonna 1879 maansa ensimmäinen naislääkäri, ja vuonna 1882 hän perusti maailman ensimmäisen ehkäisyneuvolan. Vuosisadan vaihteessa hän kiinnostui politiikasta ja lopetti praktiikkansa voidakseen keskittyä naisten äänioikeuden ajamiseen. Työ kantoi hedelmää, ja Alankomaiden naiset saivat äänioikeuden 1919. Ensimmäisen maailmansodan aikana Jacobs vastusti sotaa ja yritti tuloksetta suostutella suurvaltojen johtajia neuvotteluratkaisuun.
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus

Jacobs syntyi Sappemeerin kylässä helmikuussa 1854. Hän oli kahdeksas vanhempiensa yhdestätoista lapsesta. Jacobsit olivat Alankomaihin hyvin sopeutuneita juutalaisia ja pitivät yhteyttä muihin tienoon juutalaisperheisiin.
Perheen isä Abraham oli maalaislääkäri, jonka potilaiden luona Aletta usein vieraili. Hän alkoi haaveilla lääkärinurasta jo lapsena, mutta naisten huonot koulutusmahdollisuudet tekivät haaveen toteuttamisesta vaikeaa. Perheen tuttavapiiriin kuului kaksi vaikutusvaltaista juutalaislääkäriä, jotka tukivat Jacobsia pyrkimyksissään. Heidän neuvostaan hän alkoi ensin opiskella farmasiaa. Johan Rudolph Thorbecken suosituskirjeen avulla Jacobs pääsi 1871 opiskelemaan lääketiedettä Groningenin yliopistoon, jonka rehtorina Samuel Siegmund Rosenstein toimi. Aletta Jacobs ja hänen siskonsa Charlotte olivat yliopiston ensimmäiset naisopiskelijat.
Elämäkerta > Lääkärinura

Jacobs valmistui 8. maaliskuuta 1879. Hän oli Alankomaiden ensimmäinen naispuolinen lääkäri. Valmistuttuaan hän matkusti Lontooseen, missä erikoistui edelleen ja tutustui paikallisiin vapaa-ajattelijoihin ja poliittisiin radikaaleihin ja suffragetteihin.
Lontoossa kohtaamiensa ajatusten innoittamana Jacobs erikoistui naisten seksuaaliterveyteen. Köyhät naiset pääsivät hänen vastaanotolleen ilmaiseksi kahtena aamuna viikossa, ja virkaveljiensä vastustuksesta huolimatta hän opasti potilaitaan pessaarin käytössä. Jacobs myös ajoi naisille parempia työoloja. Vuonna 1882 hän perusti maailman ensimmäisen ehkäisyneuvolan.
Elämäkerta > Poliittinen aktivoituminen

Vuonna 1899 Jacobs osallistui International Council of Womenin kokoukseen Lontoossa, missä hän tapasi kirjeystävänsä Susan B. Anthonyn. Kokemus teki Jacobsista uutteran naisasianaisen. Vuonna 1903 hän lopetti lääkärintyöt ja omistautui politiikalle: hänestä tuli Alankomaiden suffragettijärjestön puheenjohtaja ja hän osallistui aktiivisesti myös vuonna 1904 perustetun International Woman Suffrage Alliancen toimintaan. Vuonna 1908 hän emännöi IWSA:n Alankomaissa pidettyä kokousta.
Jacobs käänsi hollanniksi Charlotte Perkins Gilmanin Women and Economicsin ja Olive Schreinerin Woman and Labourin. Niiden vaikutuksesta feministinen yhteiskunta- ja talousteoria alkoivat saada jalansijaa Alankomaissa.
Vuonna 1906 Jacobs ja Carrie Chapman Catt matkustelivat Itävalta-Unkarissa. Vuosina 1911–1912 he tekivät puolivuotisen matkan, jonka aikana he kävivät muun muassa Etelä-Afrikassa, Lähi-idässä, Intiassa, Ceylonissa, Indonesiassa, Burmassa, Filippiineillä, Kiinassa ja Japanissa. Matkoillaan Jacobs ja Catt tutustuivat naisten asemaan eri maissa ja kannustivat paikallisia naisia taistelemaan oikeuksiensa puolesta. Palattuaan Jacobs kirjoitti aiheesta artikkelisarjan hollantilaiselle De Telegraaf -lehdelle.
Jacobs vastusti ensimmäistä maailmansotaa ja kehotti eri maissa asuvia tovereitaan tekemään kaikkensa, jotta tappaminen saataisiin loppumaan. Keväällä 1915 joukko naisasianaisia kokoontui Haagissa keskustelemaan asiasta. Mukana oli sekä puolueettomien että sotaa käyvien maiden edustajia. Kokouksen päätyttyä Jacobs matkusti muutaman toverinsa kanssa eri puolilla Eurooppaa kehottaen paikallisia päättäjiä neuvotteluratkaisuun. Syyskuussa Jacobs matkusti Yhdysvaltoihin, missä hän tuloksetta yritti suostutella Woodrow Wilsonia rauhanvälittäjäksi.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet ja kuolema

Sodan päätyttyä Jacobsin pitkäaikainen haave toteutui vihdoin: naiset saivat Alankomaissa äänioikeuden vuonna 1919. Samana vuonna Jacobs oli perustamassa naisten kansainvälistä rauhanjärjestöä.
1920-luvulla Jacobsin terveys heikkeni ja taloustilanne huononi, mutta hän pysyi edelleen aktiivisena naisliikkeen vaikuttajana. Jacobs kuoli Baarnissa elokuussa 1929.
Yksityiselämä

Jacobs avioitui vuonna 1892 Carel Victor Gerritsenin kanssa, jonka kanssa oli seurustellut jo vuosien ajan. Gerritsen oli viljakauppias ja poliittinen uudistaja, ja aikakaudelle epätyypillisesti parisuhde oli tasa-arvoinen. Pariskunta haaveili perheenlisäyksestä, mutta heidän ainoa lapsensa kuoli päivän ikäisenä. Miehensä kuoltua Jacobs kärsi masennuksesta ja jättäytyi joksikin aikaa pois naisliikkeen toiminnasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aletta Jacobs Wikimedia Commonsissa
Jacobs vuoden 1880 tienoilla.
Muotokuva vuodelta 1920.
Anton von Maron

Omakuva, musée Fesch, Ajaccio.
Anton von Maron (8. tammikuuta 1731 Wien – 3. maaliskuuta 1808 Rooma) oli itävaltalainen taidemaalari, joka oli erikoistunut ennen kaikkea muotokuviin.
Elämäkerta

Anton von Maron oli taidemaalari Johann Leopold Maronin (1696–1770) ja tämän vaimon Anna Catharinan poika. Hän opiskeli Wienin taideakatemiassa taidemaalausta vuosina 1741–1744. Tammikuussa 1755 hän lähti Roomaan, jossa hän oleskeli opettajansa Raphael Mengsin luona. Anton von Maron nai vuonna 1765 Mengsin sisaren Theresan, joka oli miniatyyrimaalari.
Maron nimitettiin Accademia di San Lucan jäseneksi vuonna 1756, ja hän erikoistui muotokuviin. Hän liikkui aristokraattisen asiakaskunnan ansiosta vaikutusvaltaisissa piireissä. Hän myös loi yhteyksiä wieniläisten ja Roomaan asettuneiden taiteilijoiden kesken. Maron nimitettiin vuonna 1772 neuvonantajaksi uudelleenjärjestettyyn Wienin kuvataideakatemiaan. Hänen vastuullaan oli apurahan saaneiden opiskelijoiden lähettäminen Roomaan opiskelemaan. Samana vuonna hänet aateloitiin paroniksi. Maron jätti jälkeensä joitain teoreettisia tutkielmia.
Teokset

Maron työskenteli yhdessä opettajansa ja tulevan lankonsa Mengsin kanssa Rooman Sant’Eusebion kirkon freskojen parissa vuosina 1757–1761, kuten myös Villa Albanin Parnasso-freskon kanssa. Mengsin lähdettyä Madridiin vuonna 1761 Maron erikoistui muotokuviin. Yksi hänen tunnetuimmista teoksistaan on Winckelmannin muotokuva. Winckelmann asettautui Maronin malliksi Rooman vierailunsa aikana. Tämä maalaus on nykyisin Weimarin kaupunkilinnan Goethe-salissa. Alkuperäinen kopio on myös Wörlitzissä. Vuonna 1770 hänestä tuli keisarihuoneen muotokuvamaalari. Vuonna 1773 valmistui Maronin tekemä keisarinna Maria Teresian puolisonsa suruajan aikainen muotokuva.
Uransa loppupuolella Maronin teoksista tuli epämuodikkaita Angelica Kauffmannin teosten tullessa muotiin. Maron lasketaan varhaiseksi uusklassiseksi taidemaalariksi.
Teoskuvia

Winckelmannin muotokuva, 1768, Weimarin kaupunkilinna.
Franciszek ja Kazimierz Rzewuski Colosseumin edessä, 1772, Varsovan Kuninkaanlinna.
Keisari Maria Teresian suruaikainen muotokuva, 1773, Wienin taidehistoriallinen museo.
Joosef II:n muotokuva, 1775, Wienin taidehistoriallinen museo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anton von Maron Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Anton von Maron
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:anton von Maron
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Aroldis Chapman

| Aroldis Chapman |
| --- | --- |
 Chapman vuonna 2011
Henkilötiedot
Koko nimi:  Albertín Aroldis Chapman de la Cruz
Syntynyt: 28. helmikuuta 1988 (ikä 36) Holguín, Kuuba
Kansalaisuus:   Kuuba  Yhdysvallat
Baseballpelaaja
Pelipaikka:  Syöttäjä
Pituus:  190 cm
Paino:  86 kg
Lyöntipuoli:  vasen
Heittokäsi:  vasen
Nyk. joukkue:  New York Yankees
Sarja:  Major League Baseball
Pelaajaura
Seurajoukkueet
 2010–2015  2016  2016  2017– :   Cincinnati Reds  New York Yankees  Chicago Cubs  New York Yankees 
Albertín Aroldis Chapman de la Cruz (s. 28. helmikuuta 1988 Holguín, Kuuba) on kuubalaissyntyinen yhdysvaltalainen baseballpelaaja, joka edustaa Major League Baseball (MLB) -sarjan New York Yankeesia. Hänen roolinsa on lopettava syöttäjä eli closer.
MLB-ura

Kuuban maajoukkueessa pelannut vasenkätinen Chapman loikkasi vuonna kesällä 2009 maajoukkueturnauksessa Rotterdamissa, Alankomaissa, ja muutti Andorraan saavuttaakseen vapaan agentin statuksen. Hän solmi tammikuussa 2010 Cincinnati Redsin kanssa kuusivuotisen sopimuksen, arvoltaan 30,25 miljoonaa dollaria. MLB-debyyttinsä Chapman teki elokuussa 2010.
Syyskuussa 2010 Chapman rikkoi kaikkien aikojen nopeimman syötön ennätyksen, kun hänen syötölleen mitattiin nopeudeksi 105,1 mailia tunnissa (169,1 km/t). Hänet tunnetaan yleisesti MLB:n kovimman heiton omaavana syöttäjänä.
Chapman kaupattiin kauden 2015 jälkeen Cincinnatista New York Yankeesiin.
Muuta

Chapman sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden huhtikuussa 2016.
Otto Dix

| Otto Dix |
| --- | --- |
 Otto Dix (oikealla).
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. joulukuuta 1891 Untermhaus (nyk. Gera)
Kuollut: 25. heinäkuuta 1969 (77 vuotta) Singen
Taiteilija
Taidesuuntaus:  ekspressionismi ja Uusasiallisuus
Aiheesta muualla
www.otto-dix.de
Otto Dix 1933.
Otto Dix (2. joulukuuta 1891 Untermhaus – 25. heinäkuuta 1969 Singen) oli saksalainen taidemaalari, joka on tunnettu varsinkin sodan kauhujen kuvaajana.
Dix lähti vapaaehtoisena rintamalle heti ensimmäisen maailmansodan alussa vuonna 1914. Sodan aikana hän teki yli 300 piirrosta rintamaolosuhteista. Ne olivat pohjana hänen 1920-luvulla tekemilleen maalauksille ja grafiikkatöille, jotka kuvasivat sodan kauhuja hätkähdyttävän groteskilla tavalla. Vuodesta 1927 Dix toimi opettajana Dresdenin taideakatemiassa, mutta hän menetti työnsä Adolf Hitlerin valtaannousun jälkeen vuonna 1933 uusien vallanpitäjien leimattua hänet ”rappiotaiteilijaksi”.
Sotaan liittyvien aiheiden lisäksi Dix kuvasi sodanjälkeisen Saksan sosiaalisia ongelmia: sotainvalideja, kerjäläisiä, rikollisia ja prostituoituja. Hän ei ollut poliittisesti aktiivinen, vaan piti itseään puolueettomana vallitsevien olosuhteiden kuvaajana. Tyylillisesti Dix aloitti ekspressionistina ja dadaistina, mutta kehittyi myöhemmin saksalaisen taidesuuntauksen uusasiallisuuden tyypilliseksi edustajaksi.[lähde? ]
Dixin järkyttävät sotakuvaukset olivat jyrkässä ristiriidassa Hitlerin militaristisen arvomaailman kanssa. Hitlerin valtaannousun jälkeen Dixin sallittiin maalata vain harmittomia maisemakuvia. Osa Dixin sodanvastaisista maalauksista määrättiin tuhottavaksi.[lähde? ]
Toisen maailmansodan jälkeen Dix sai tunnustusta sekä Länsi- että Itä-Saksassa.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Otto Dix -säätiö (englanniksi) (saksaksi)
Alcahest

| Alcahest |
| --- | --- |
Kehittäjä:  HAL Laboratory
Julkaisija:  Square
Tuottaja:  Satoru Iwata
Suunnittelija:  Atushi Kakuta Satoru Iwata
Säveltäjä:  Jun Ishikawa
Julkaistu:  Super Nintendo Entertainment SystemJP 17. joulukuuta 1993
Lajityyppi:  Toimintaroolipeli
Pelimuoto:  Yksinpeli
Alusta:  Super Nintendo Entertainment System
Jakelumuoto:  pelimoduuli
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK     : 
Alcahest (jap. アルカエスト, Arukaesuto) on HAL Laboratoryn kehittämä ja julkaisema roolipeli. Peli on julkaistu vuonna 1993 Super Nintendo Entertainment Systemille ainoastaan Japanin markkinoille.
Pelille on myös olemassa epävirallinen englanninkielinen fanikäännös.
Pelijärjestelmä

Alcahest on toimintaroolipeli, jossa käytetään ylhäältä alaspäin -näkökulmaa. Peli jakautuu kahdeksaan kenttään, joissa voi edistyä löytämällä esineitä, jotka auttavat päähenkilöä Alenia matkallaan, ja jokaisen kentän lopussa odottaa loppuvastus. Päihitettyään joitakin näistä, Alen saavuttaa erään elementaalisen Vartijan (joita on yhteensä neljä) kyvyt, ja Alenin seuraan liittyy matkan varrella myös viisi taistelutoveria.
Taistelussa, kuten useimmissa roolipeleissä, pelaajalla on elämäpisteitä, jotka laskevat vihollisten hyökätessä, manapisteitä, joita käytetään kutsumaan Vartijat, ja "erikoispisteitä", joilla taistelutoverit voivat käyttää erikoishyökkäyksiä. Jokaisen kentän lopussa Alenin elämänpisteet nousevat. Pelaaja saa hyökätä vihollisia kohti miekalla ja miekka voidaan ladata erikoishyökkäystä varten—hyökkäystyyppi riippuu tuolla hetkellä valitusta elementaalisesta Vartijasta. Pelissä ei ole akkuvarmennusta, ja sen takia pelaajalle annetaan salasana jokaisen kentän alussa.
Tarina

Tuhat vuotta sitten pahaenteinen tähti hohti taivaalla ja maailman reunalta nousi demonijumala Alcahest tuoden tuhoa ja aiheuttaen kuolemaa. Neljä maailmaa puolustavaa Vartijaa antoi yksittäiselle miekkailijalle voimansa ja demoni surmattiin. Tuhannen vuoden kuluttua taivaalla hohtaa taas uusi tähti, viitaten demonijumalan ylösnousemukseen.
Alcahestin tarina keskittyy Alen nimiseen nuoreen mieheen, joka on lähtenyt matkaan hakemaan tulen, veden, ilman ja maan neljä Vartijanterää (Guardian Blade) ja pysäyttämään pahaa voimaa.
Hahmot

Alenin seuraan liittyy viisi hahmoa pelin aikana. Pelissä on monta loppuvastusta ja neljä Vartijaa (The Four Guardians), jotka Alenin on löydettävä voittaakseen Alcahestin.
Hahmot > Päähenkilöt

Alen on pelin sankari. Hänet on valittu Alcahestin kukistajaksi ja hänen tehtävänään on maailman pelastaminen. Tuhotakseen tuon demonijumalan lopullisesti hänen täytyy ensin löytää maailman neljä Vartijaa, jollaisen löydyttyään Alen oppii aina uuden hyökkäyksen ja saa kyvyn kutsua heidät taisteluihin. Alen on pelin ainoa hahmo, joka voi varustaa itsensä eri haarniskatyypeillä.
Garstein on taikaopiston opiskelija, joka liittyy Alenin seuraan ensimmäisen kentän puolivälissä. Taisteluissa hän käyttää taikasalamaa, joka ohjaa itsensä vihollisten keskelle, ja pystyy pommittamaan koko ruudun, samalla vahingoittaen kaikkia vihollisia.
Elikshil on Panakeian kuningaskunnan prinsessa. Taisteluissa hän käyttää parannustaikaa ja ampuu tulipalloja. Alen tapaa hänet toisen kentän puolivälissä.
Sirius käyttää aseenaan rautanuijaa ja ampuu energiapalloja. Alen tapaa hänet kolmannessa kentässä.
Magna on kyborgi, joka on ollut lepotilassa tuhannen vuoden ajan. Alen tapaa hänet neljännen kentän lopussa ja hän pysyy joukon jäsenenä koko viidennen kentän ajan. Hänkin ampuu energiapalloja.
Nevis on muodonmuuttaja, joka voi muuttua taisteluissa lohikäärmeeksi ja ampua tulipalloja.