stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uraanin esiintyminen
Uraani sivutuotteena

Suhteellisen köyhätkin uraaniesiintymät saattavat olla kannattavia monimetalliesiintyminä. Uraani on varsin tyypillinen sivutuote esimerkiksi kultakaivostoiminnassa. Kulta ja uraani hakeutuvat raskaina metalleina moniin samantyyppisiin mineraaleihin. Uraania myös käytetään hyväksi kullan etsinnässä sillä se on helpompi havaittava radioaktiivisuutensa johdosta. Hyvä esimerkki on Witwatersrandin kaivos Etelä-Afrikassa. Ensimmäisen 60 toimintavuotensa aikana kaivos tuotti lähinnä kultaa, mutta uraanin hinnan noustessa 50-luvulla sen vähäarvoisesta sivutuotteesta, uraanista, tulikin yllättäen haluttu kaivannainen. Myös maailman suurin tunnettu uraaniesiintymä Olympic Damissa Australiassa tuottaa pääasiassa kuparia (75 % tuloista), uraanin (20 %), kullan ja hopean (yhdessä 5 %) ollessa sivutuotteita. Suomessa selvitetään mahdollisuutta aloittaa uraanin talteenotto Talvivaaran nikkelikaivoksessa. Ilman talteenottoa uraani jää kaivosjätteisiin.
Fosfaattiesiintymät sisältävät usein huomattavia määriä uraania niiden geologisen historian vuoksi. Fosfaateilla on kysyntää pääasiassa lannoitteina, ja tähän asti niiden uraanisisältö on pääosin jäänyt hyödyntämättä. Uraanin hinnan noustessa sen erottaminen saattaa kuitenkin tulla kannattavaksi, mikä huomattavasti kasvattaisi taloudellisia uraaniesiintymiä entisestään. Esimerkiksi Yhdysvallat pystyisi nykyisellä fosfaattituotannollaan kattamaan koko ydinpolttoainetarpeensa jos erotteluun ryhdyttäisiin.
Uraani Suomessa

Suomen kallioperä yhdessä Ruotsin pääosan kanssa kuuluu Fennoskandian kilpialueeseen, jossa hyvin vanhaa peruskalliota on paljastunut laajalta alueelta. Erittäin vanhoihin kiviin tyypillisesti kertyy edellä selitetyn magmakiviprosessin kautta keskimääräistä korkeampia uraanipitoisuuksia. Suomen yleisimpiä kivilajeja ovat graniitit, jotka peittävät pääosan kallioperän pinta-alasta (n. 52,5 %). Niiden uraanipitoisuus on tavallisesti 3–10 wppm, mikä on varsin suuri verrattuna maankuoren keskiarvoon (4 wppm).
Koska Fennoskandian kilpi muistuttaa ominaisuuksiltaan monin tavoin maailman suurimpien uraanintuotantoalueiden geologiaa Kanadassa ja Australiassa, on Suomessa ja Ruotsissa ollut toiveita taloudellisesti merkittävien uraaniesiintymien löytämiseksi. Suomessa onkin toiminut uraanikaivokset Enon Paukkajanvaarassa sekä Askolassa, mutta toiminta ei edennyt koelouhintaa pidemmälle kun esiintymät todettiin liian köyhiksi. Uraaninetsinnät Enon ympäristössä kuitenkin jatkuvat kun Kauppa- ja teollisuusministeriö myönsi vuonna 2006 Arevalle valtauksia alueelta.
Tällä hetkellä Suomessa ei toimi uraanikaivoksia, eikä mikään kaivosyhtiö ole ilmoittanut haluavansa sellaista perustaa. Suomessa ei myöskään tunneta yhtään uraaniesiintymää, joka olisi tarpeeksi rikas kannattavan uraanikaivoksen perustamiseksi. Kiinnostus malminetsintään on kuitenkin herännyt uraanin kysynnän kasvaessa ja etsintöjä Fennoskandian kilven alueella onkin aloitettu niin Suomessa, Ruotsissa, Norjassa kuin Venäjälläkin. Toistaiseksi etsinnöissä ei ole Suomen alueelta löydetty edes kaupallista kannattavuutta lähestyviäkään uraaniesiintymiä. Louhintakelpoisen esiintymän löytymistä pidetään varsin epätodennäköisenä ja vaikka tarpeeksi rikas esiintymä löytyisikin, lisätutkimuksineen, lupakäsittelyineen, koelouhintoineen ja rakennustöineen aikaa tuotantoon voi kulua hyvinkin 20 vuotta.
Uraanin etsinnän käynnistyminen uudestaan on saanut julkisuudessa runsaasti huomiota, vaikka uraanin etsinnällä sinänsä lentokoneella, maastosta kerätyillä näytteillä ja kairauksilla ei ole oikeastaan mitään merkityksellisiä vaikutuksia luontoon tai ihmisiin. Jos merkittävä esiintymä löydettäisiin, olisi seuraavana vaiheena koelouhinta, jota siis Suomessa on jo harjoitettu kahdessa kohteessa 1950- ja 1960-luvuilla. Varsinaisen kaivostoiminnan aloittaminen edellyttäisi uraanin tapauksessa poikkeuksellisesti valtioneuvoston lupaa ydinenergialaista johtuen. Päätöstä varten kuultaisiin myös maanomistajia ja paikallisia asukkaita. Lupa on täysin harkinnanvarainen, valtioneuvostolla on lain nojalla vapaus myös evätä se.
K. A. Paloheimo

| K>  A. Paloheimo |
| --- | --- |
 K. A. Paloheimo
Henkilötiedot
Muut nimet:  Karl Alfred Paloheimo (vuoteen 1906 saakka Brander)
Syntynyt: 25. heinäkuuta 1862 Kangasala
Kuollut: 15. kesäkuuta 1949 (86 vuotta) Helsinki t. Järvenpää
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  finanssi- ja teollisuusmies
Arvonimi: vuorineuvos (1929), kauppatieteiden kunniatohtori (1946)
Karl Alfred Paloheimo (sukunimi vuoteen 1906 saakka Brander; 25. heinäkuuta 1862 Kangasala – 15. kesäkuuta 1949 Helsinki t. Järvenpää) oli suomalainen finanssi- ja teollisuusmies ja vuorineuvos.
Henkilöhistoria

Paloheimon vanhemmat olivat kirkkoherra Henrik Erland Brander ja Lovisa Wilhelmina Fredriksson. Hänen veljiään olivat H. G. ja Paavo Paloheimo. Hän valmistui ylioppilaaksi 1880, filosofian kandidaatiksi fysiikka pääaineena 1883 ja filosofian tohtoriksi (lisensiaatiksi) 1891.  Paloheimon puoliso oli Gerdrud Helena Hernberg (1863–1923). Paloheimot asuivat pitkään Kallio-Kuninkalan tilalla Järvenpäässä. Heillä oli viisi poikaa, joista kolme avioitui perheen naapuristossa sijaitsevien Tuusulanjärven taiteilijakotien tyttärien kanssa. Vanhin poika Arvi Paloheimo avioitui Jean Sibeliuksen tyttären Eva Sibeliuksen kanssa, Paavo Paloheimo taiteilija Pekka Halosen  tyttären Annikki (Anni) Halosen kanssa ja  Olli Paloheimo Eero Järnefeltin tyttären Leena Järnefeltin kanssa.Olli Paloheimo johti H. G. Paloheimo Oy:ta 40 vuotta 1926–1966. Nuorin poika Yrjö Paloheimo muutti Yhdysvaltoihin ja oli siellä Suomen kunniakonsuli ja Finlandia Foundation-säätiön presidentti.
Ammattiura

Paloheimo toimi Viipurin klassillisen lyseon matematiikan ja fysiikan lehtorina 1888–1891. Tämän jälkeen hän siirtyi 1892 vakuutusalalle vastaperustetun Palovakuutusosakeyhtiö Pohjolan toimitusjohtajaksi. Tätä tehtävää hän hoiti vuoteen 1932 saakka. Hän oli myös Tapaturmavakuutusosakeyhtiö Kullervon toimitusjohtaja 1896–1932 ja Jälleenvakuutusosakeyhtiö Osmon toimitusjohtaja 1899–1932. Hän toimi kaikkien näiden johtokuntien puheenjohtajana vuodesta 1932. Paloheimo oli mukana perustamassa useita eri teollisuusyrityksiä: 1898 Suomen Gummitehdas Oy, 1907 Kajaanin Puutavara Oy, 1910 Riihimäen Lasi Oy ja 1911 Rauma Wood Ltd. Oy, jälkimmäisissä kolmessa yhdessä veljiensä H. G. Paloheimon ja Paavo Paloheimon kanssa.  Hän oli myös yksi Suomen Liikemiesten Kauppaopiston ja Helsingin Kauppakorkeakoulun perustajista.
Kun Paloheimon veljet H. G. Paloheimo ja Paavo Paloheimo kuolivat 1919 ja 1921,  K. A. Paloheimo otti tehtäväkseen suvun raha-asioista vastaamisen.  Tätä varten perustettiin pankkiiriliike Paloheimo & Co Pankki Osakeyhtiö, myöhemmältä nimeltään Suomen Vientipankki Oy (Export Bank of Finland Ltd.). Tämän vientipankin tarkoituksena oli hankkia Englannista luottoja Paloheimon teollisuusyrityksille, jotka jo alun perin oli perustettu paljolti lainojen avulla. Suomen Vientipankin rahoitusongelmat johtivat kuitenkin siihen, että Kajaanin Puutavara Oy jouduttiin myymään 1922 Ab Uleå Oy:lle ja huonosti tuottava Rauma Wood Ltd. Oy siirtyi Suomen Pankin hallintaan, vaikka jäikin muodollisesti Paloheimojen omistukseen.  Erityisesti Kajaanin osakkeiden myynti ruotsinkieliselle yritykselle herätti paljon arvostelua Paloheimoa kohtaan.  Vientipankin talousvaikeudet jatkuivat kuitenkin edelleen ja lopulta se teki konkurssin 1931. Paloheimo oli ottanut Vientipankilta luottoja ja kun vararikon jälkeen lainat sanottiin irti hän menetti yritystoimintaan sijoittamansa omaisuuden pankin velkojille.  Paloheimo joutui myös luopumaan vakuutusyhtiö Pohjolan ja sen tytäryhtiöiden toimitusjohtajan tehtävistä 1932, mutta jäi edelleen yhtiöiden johtokuntien puheenjohtajaksi kuolemaansa saakka.
Paloheimolle myönnettiin vuorineuvoksen arvo 1929 ja kauppatieteiden kunniatohtorin arvo 1946. Harrastustoiminnan puolella Paloheimo oli mukana perustamassa 1934 Suomen Kennelliittoa ja oli sen edustajiston ensimmäinen puheenjohtaja.
Kirjallisuutta

Teemu Keskisarja: Afäärifennomaanit. Paloheimo-veljekset suurliikemiehinä ja yhteiskunnallisina vaikuttajina, 418 siv. WSOY 2006. ISBN 951-0-31842-6
Akseli Listo: Ansala. Näköispainos Liston kirjasta Ansalan Metsästyshoitoyhdistyksen ensimmäisestä vuosikymmennestä (1907–1917), 137 siv. Suomen Metsästysmuseon julkaisuja 2007. ISBN 978-952-9729-15-9, ISBN 952-9729-15-4
Aiheesta muualla

Erkki Tuomiojan arvostelu Teemu Keskisarjan kirjasta
Suomen Metsästysmuseon esittely Akseli Liston kirjasta Ansala (Arkistoitu versio)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
S/S Uurastaja

S/S Uurastaja on alun perin hankolaiseen Karl Boström-nimiseen huolintaliikkeeseen tilattu hinaaja ja satamajäänsärkijä, joka valmistui varkautelaiselta Paul Wahl & Co:n telakalta  elokuussa 1908.  Aluksen nimeksi tuli omistajan mukaan Karl Boström. Vuonna 1914 alus myytiin Viipuriin J.V Paulinille ja 1917 J.L. Grönroos OY:lle.
Kansalaissodan loppukahinoissa 29. huhtikuuta 1918 pakenevat punaiset kaappasivat hinaajan ja ajoivat kymmenen laivan saattueessa Revonsaaresta Pietariin. Perimätiedon mukaan Karl Boström upposi tai upotettiin Nevaan mutta nykytiedon valossa näyttää kuitenkin siltä että alus sai venäläisen uurastajaa tarkoittavan nimen ja työskenteli siellä kunnes Tarton rauhan jälkeen palautettiin Suomeen Tukkukauppa Hansa OY:lle. Nimi jäi muistoksi Neuvostoliiton vuosista, nyt suomennettuna Uurastajaksi.
Viipurin Sahalle siirtynyt Uurastaja myytiin 1930 Suolahden Tehtaille. Se höyrysi Saimaan kanavaa Varkauteen jossa siitä kevennettiin kattila ja kansirakenteet. Palapeli lastattiin junaan ja kuljetettiin Iisvedelle koottavaksi. Sieltä ajettiin sisävesiä Suolahteen. Parin kesän ajon jälkeen oli puinen kansi ravissut niin huonoon kuntoon että hyteissä nukkuvat vapaavuorolaiset valittivat päälleen satavan. Niinpä koko täkki ja kansirakennelmat uusittiin, nyt rautaisiksi. Keiteleellä Uurastajaa kehuttiin vesistön vahvimmaksi hinaajaksi.
Viimeisen työajonsa Uurastaja teki 1960. Laiva jäi makaamaan ja odottamaan "tulevia huonoja aikoja" eli hätävaraksi. 1960-luvun lopulla sitä alettiin kuitenkin romuttaa ja koneistoista tyhjennetty runko dieselöitiin yksityiskäyttöön.
Kun kaverukset Turunen ja Virtanen hankkivat hinaajan projektikseen 1970, sitä kuljetti Caterpillarin moottori, kaksi peräkkäin kytkettyä kuorma-auton vaihdelaatikkoa ja viimeisenä höyrylaivan puolitoistametrinen potkuri. Kaksi vuotta myöhemmin Uurastaja palautettiin höyrykäyttöiseksi asentamalla siihen romutetun Heikki-hinaajan höyrykattila ja –kone.
Virtanen (edellisen poika) ja Karmala ovat pikkuhiljaa jatkaneet Uurastajan kunnostusta ja höyrynneet sillä kesäisin Keiteleen ja Päijänteen vesillä. Polttoaineena on taas metriset koivuhalot ja kattilassa kiehuu järvivesi.
Nykyiset omistajat jatkavat kunnostusta ja ajelevat tulevina kesinä Päijänteellä ja Keiteleellä.
Tekniset tiedot

Aikaisemmat nimet: Karl Boström
Alustyyppi: Hinaaja
Rakennuspaikka: Paul Wahl & Co:n telakka, Warkaus
Rakennusvuosi: 1908
Rakennusaine: Teräs
Pituus: 19,96 m
Leveys: 4,78 m
Syväys: 1,80 m
Koneen tyyppi: Compound-höyrykone
Koneen teho: 94 ihv
Nopeus: 9,5 solmua
Kattila: 36 m²
Polttoaine: Puu
Omistajat: Mikko ja Kasperi Turma Jämsä (2012- )
Entiset omistajat: Karl Boström, Hanko (1908 - 1914), Tukkukauppa ja Laivaliike Hansa, Wiipuri (1925 - 1930), Wiipurin Saha Oy, Wiipuri (1925 - 1930), Suolahden Tehtaat, Suolahti (1930 - 1971), Kaisa  ja Pertti Virtanen sekä Markku Turunen, Tikkakoski (1972 - 2001) Pekka Virtanen ja Harri Karmala (2001-2012)
Kotisatama: Kotisatama Jämsä
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Hinaaja-aikana kapteeni toimi Kalle Eemil Liimatainen ja konemestarina Jaakko Bom.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
Palonen (Utajärvi)

| Palonen |
| --- | --- |
 Järvi Ahon rannasta koilliseen talvella.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Sanginkylä, Utajärvi
Koordinaatit:  64°53′05″N, 26°46′10″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Palosenoja
Järvinumero:  60.037.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  109 m
 fiPalonen 
Palonen eli Palosenjärvi on pienehkö järvi Utajärvellä. Järvi sijaitsee Sanginkylässä  seututien 836 vieressä,  seututien 837 risteyksestä hieman yli kilometri Ylikiiminkiin päin.
Järven laskujoki on pohjoiseen menevä puro Palosenoja, joka laskee Peuraojan kautta Kiiminginjokeen. Palosenojaan yhtyy järven lähellä Mustalammesta lähtevä Mustanoja. Järveen ei laske ojia tai jokea, vaan se saanee vetensä ympäröiviltä soilta.
Järvi ja ympäristö

Palonen on matala ja tummavetinen järvi, jossa kasvaa paikoin ulpukkaa. Kaloja ovat hauki, ahven, särki, lahna ja kiiski.  Järven rannalla on kaksi asuinpaikkaa, pohjoisen puolella Pesälä, joka mainitaan perustetun kruununmetsätorppana vuonna 1863 ja on yhä asuttu, sekä nyttemmin autio lounaisrannan Aho, vuonna 1880 alun perin tien toiselle puolelle mäkituvaksi rakennettu talo. Järven länsirannan lähettyvillä on nyttemmin myös pari kesämökkiä. Järven rannat ovat pääosin suota tai rämettä, joista laajin on itäpuolinen Aittosaarensuo, mutta lähelle etelärantaa ulottuu korkeahko Piltonkangas. Sen itäreunaa järvelle tulee Ollilan talon takaa seututieltä 837 polku.
Aiheesta muualla

Sanginjärven kylähistoria. Sanginjärven kyläseura ry. Sanginkylä 2000. Toim. Esko Vesala ja Matti Savolainen, 708 s. ISBN 952-91-2823-1
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas  Alakylä  Ala-Naama  Ala-Niska  Autio  Juorkuna  Järvikylä  Kangaskylä  Kernilä  Kivijärvi  Kormunkylä  Marttisjärvi  Murronkylä  Naamankylä  Niska  Ojakylä  Potku  Sanginkylä  Sipolankylä  Sapilasmaa  Sotka  Särkijärvi  Tervolankylä  Utanen  Ylisuvanto  Yli-Utos 
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi  Ahvenlampi (Sanginkylä)  Ahvenlampi (Juorkuna)  Hakojärvi  Iso Karvasjärvi  Iso Kivijärvi  Iso Olvasjärvi  Iso-Timonen  Juorkuna  Kaihlanen  Kirkaslampi  Kivi-Sorsua  Kivijärvi  Korpinen  Kärkkäänjärvi  Lauttalampi  Marttisjärvi  Matkalampi  Mustalampi  Nuanjärvi  Palonen  Penikkajärvi  Pieni Torvenjärvi  Pikku Karvasjärvi  Pikku Olvasjärvi  Pikku-Säynäjä  Pikku-Timonen  Pontema  Puutturinjärvi  Saari-Sorsua  Sanginjärvi  Siiralampi  Sotkajärvi  Särkijärvi  Säynäjä  Torvenjärvi  Vaaranlampi  Valkiaisjärvi  Vähä-Ruohonen 
Joet ja purot:  Kiiminkijoki  Kivijoki  Koivujoki  Korpisenoja  Naamanjoki  Nuanjoki  Oilinginoja  Oulujoki  Piltuanjoki  Piltunginjoki  Poikajoki  Potkunjoki  Sanginjoki  Särkijoki  Säynäjäjoki  Tilanjoki  Timo-oja  Utosjoki 
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto  Rokuan kansallispuisto 
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä  Ahmaskosken silta  Ala-Utoksen voimalaitos  Maijan kivi  Utajärven kirkko  Utajärven kivipuisto  Utasen voimalaitos 
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950)  Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958)  Roomari-patsas (1985)  Veteraanikivi (1991)  Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000)  Runonlaulajien muistomerkki (2003) 
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo  Ylisipolan kotiseutumuseo 
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema  Niskan seisake  Oulu–Kontiomäki-rata  Rokuan rautatie  Seututie 836  Seututie 837  Sotkan seisake  Utajärven rautatieasema  Valtatie 22  Yhdystie 8300 
Järvi Ahon rannasta koilliseen kesällä.
Hjalmar Palmu

Hjalmar Palmu (3. kesäkuuta 1891 Luumäki – 26. syyskuuta 1956) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueen johtajana Valkoisessa Armeijassa.
Perhe ja koulutus

Palmun vanhemmat olivat räätäli Matti Palmu ja Liisa Huomo. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Vappu Jantusen kanssa, joka kuoli vuonna 1935 ja avioitui toistamiseen vuonna 1939 Elina Edit Rautavan kanssa. Palmu kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Hän kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1926 ja Rannikkopuolustuksen miinakurssin vuonna 1929.
Jääkärikausi

Palmu työskenteli autonkuljettajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppaniaan 21. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 18. huhtikuuta 1916 alkaen pataljoonan täydennysjoukkoon. Täydennysjoukosta hänet siirrettiin 3. komppaniaan 30. heinäkuuta 1916 alkaen, josta hänet siirrettiin takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon 23. heinäkuuta 1917. Täydennysjoukosta hänet palautettiin takaisin pataljoonaan 17. elokuuta 1917 ja hänet sijoitettiin tällä kertaa 4. komppaniaan. Palmu osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella.
Suomen sisällissota

Palmu astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella sekä Viipurin ympäristössä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Palmu palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hänet siirrettiin 22. tammikuuta 1919 alkaen Terijoen rajavartiopataljoonaan. Armeijasta hän erosi 28. kesäkuuta 1919 ja siirtyi viljelemään omistamaansa tilaa. Tilanhoidon hän jätti 11. toukokuuta 1921, jolloin hän siirtyi vartijaksi Viipurin lääninvankilaan, jossa hän työskenteli 1. heinäkuuta 1924 saakka. Takaisin armeijaan Palmu palasi, kun hän kirjautui 20. tammikuuta 1925 oppilaaksi Rannikkotykistön kapitulanttikouluun. Opintojen päätyttyä hänet määrättiin 20. joulukuuta 1925 alkaen vääpeliksi Rannikkotykistörykmentti I:een, jossa hänet kiinnitettiin 31. tammikuuta 1921 alkaen nuoremmaksi upseeriksi rykmentin toimituskomppaniaan. Rannikkotykistöstä Palmu siirtyi Rannikkolaivaston palvelukseen erikoismestarin vakanssilla 1. lokakuuta 1932 alkaen ja määrättiin palvelukseen tykkivene Uusimaan tykkimestariksi. Tykkiveneeltä hänet siirrettiin 30. syyskuuta 1933 Rannikkotykistörykmentti 3:een ja edelleen 31. lokakuuta 1933 alkaen miinamestariksi Rannikkotykistörykmentti l:n toimituskomppaniaan. Armeijasta Palmu erosi sairauden vuoksi 30. kesäkuuta 1938.
Talvi ja jatkosota

Palmu osallistui talvisotaan komppaniaupseerina 2. Erillisessä Rannikkotykistöpatteriston miinakomppaniassa. Myöhemmin hänet siirrettiin talousupseeriksi Helsingin Laivasto-osastoon, jossa palvelikin sodan loppuun saakka. Hän jatkoi toimessa aluksi myös välirauhan aikana, josta hänet siirrettiin myöhemmin Uudenmaan Rannikkoprikaatiin talousvirkailijaksi. Jatkosodan puhjettua Palmu siirrettiin taloudenhoitajaksi Uudenmaan Rannikkoprikaatin Esikuntakomppaniaan, jossa tehtävässä hän oli koko sodan ajan. Sotien jälkeen Palmu jatkoi armeijan palveluksessa taloudenhoitajana Suomenlinnan Rannikkolinnakkeiston esikuntakomppaniassa vuoteen 1945 saakka, jolloin hän erosi armeijan palveluksesta. Eronsa jälkeen hän työskenteli työnjohtajana Suomenlinnan Komendanttitoimistossa vuoteen 1956 saakka ja oli samalla Asunto Oy Viertotie 32:n isännöitsijänä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 13. huhtikuuta 1918  Vääpeli 8. elokuuta 1918  Reservin vänrikki 21. joulukuuta 1926  Reservin luutnantti 30. elokuuta 1930  Kapteeni 1943 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1944)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Uusi Suomalainen Puolue

| Uusi Suomalainen Puolue – Suomalaisen Työn Puolue – Oikeisto-Työväen ja Talonpoikain Puolue |
| --- | --- |
Perustettu:  1932
Lakkautettu:  1945
Ideologia:  nationalismi
Poliittinen kirjo:  äärioikeisto
Äänenkannattaja:  Vapaa Suomi (1932–1933)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Uusi Suomalainen Puolue oli 1930- ja 1940-luvuilla toiminut suomalainen äärioikeistolainen puolue, jota johti insinööri Niilo Rauvala. Puolueen motto oli: ”Suomi suureksi ja rikkaaksi kansallisvaltioksi”. Vuosina 1933–1939 järjestö tunnettiin nimellä Suomalaisen Työn Puolue. Puolue lakkautettiin jatkosodan jälkeen voimaan tulleen välirauhansopimuksen 21. artiklan nojalla 18. tammikuuta 1945.
Puolue sai alkunsa, kun joukko Vapaaseen Työväenliittoon tyytymättömiä helsinkiläisiä irtautui järjestöstä ja päätti perustaa kilpailevan yhdistyksen. Lokakuussa 1931 järjestäytyi Helsingin Oikeisto-Työväenyhdistys, ja elokuussa 1932 samat henkilöt päättivät muodostaa Oikeisto-Työväen ja Talonpoikain Puolueen. Puoluetta johti Vapaan Työväenliiton entinen varapuheenjohtaja Niilo Rauvala. Ensimmäinen varapuheenjohtaja Yrjö Säde erosi järjestöstä jo marraskuussa 1932 ja siirtyi Suomen Kansan Järjestöön.
Rauvala toimi myös järjestön julkaiseman Vapaa Suomi -lehden päätoimittajana. Syyskuun 1932 alusta kesään 1933 ilmestyneessä lehdessä ajettiin muun muassa Suur-Suomi-aatetta ja protektionistista taloudenhoitoa. Lehti hyökkäsi etenkin Yrjö Ruudun Suomen Kansallissosialistista Liittoa vastaan syyttäen puoluetta ”kryptomarxilaisuudesta”. Puolueohjelman keskeisimmät kohdat liittyivät työolosuhteisiin. Puolue halusi myös esimerkiksi antaa yli 40-vuotiaille kaksi ääntä valtiollisissa vaaleissa.
Suomalaisen Työn Puolue osallistui eduskuntavaaleihin 1933 Uudenmaan, Turun läänin pohjoisessa ja Vaasan läänin itäisessä vaalipiirissä. Puolue sai 226 ääntä Uudellamaalla ja noin 40 Vaasan itäisessä. Turun pohjoisessa STP:n ja Kansanpuolueen vaaliliitto sai yhteensä 311 ääntä.
Puolueella oli sympatioita kansallissosialistien suuntaan. Rauvala teki yhteistyötä SKJ:n kanssa, mutta hänen puolueensa ei tunnustautunut aatteen kannattajaksi. Ennen eduskuntavaaleja 1933 STP ja SKJ tekivät sopimuksen (SKSL:ää vastaan suunnatusta ”kansantaloudellisesta”) vaaliliitosta, mutta SKJ vetäytyi hankkeesta kuukausi ennen vaaleja. Lisäksi puolue julkaisi puoluesihteeri Taavi Vanhasen käännöksen Siionin viisaiden pöytäkirjoista nimellä Kansojen ruoska.