Skitsofrenia
Ennuste ja kuolleisuus

Vuonna 2015 julkaistun suomalaistutkimuksen mukaan 13,5 prosenttia sairastuneista suomalaisista toipuu, jos toipuminen määritellään niin, että henkilöllä on vähintään kahden vuoden ajan hyvä toimintakyky ja korkeintaan vähäisiä oireita. Hyvän toimintakyvyn mittarina pidetään esimerkiksi sitä, että potilas on työelämässä. Lääkkeiden ja muun hoidon kehityksestä huolimatta skitsofreniasta toipuminen ei ole yleisempää kuin vuosikymmeniä sitten, vaan yhä harvempi osoittaa toipumisen merkkejä. Tähän arvellaan liittyvän työelämän kiristyneitä vaatimuksia.
Lääkeyhtiö Lundbeck Ab:n mukaan vain noin 3 % toipuu täydellisesti ja kokonaisvaltainen toimintakyky säilyy 15−22 % sairastuneista. Iän myötä oireet usein helpottuvat ja joskus henkilö parantuu skitsofreniasta.
Tehokkaiksi mainostetut uuden sukupolven antipsykootit eivät ole lisänneet skitsofreniasta toipuneiden määrää, mutta Torniossa vuosikymmeniä käytössä olleen avoimen dialogin hoitomallin avulla 76 prosenttia potilaista saatiin toipumaan niin hyvin, ettei psykoosi uusinut kahden vuoden seurantajakson aikana, kun se oli uusinut 71 prosentilla tavanomaisesti hoidetuista  potilaista.
WHO:n kansainvälisten tutkimusten mukaan maiden välillä on ollut yllättäviä eroja skitsofrenian ennusteessa. Esimerkiksi vuonna 1969 julkaistun tutkimuksen mukaan eläminen kehitysmaassa maassa paransi huomattavasti skitsofrenian ennustetta. Tutkijat epäilivät tämän johtuvan siitä, että potilaiden lääkehoitomyöntyvyys kehitysmaissa oli suurempaa kuin vauraammissa länsimaissa. Vuonna 1992 julkaistussa toisessa WHO:n tutkimuksessa tutkittiinkin lääkehoitomyöntyvyyden yhteyttä skitsofrenian ennusteeseen. Kyseisen tutkimuksen mukaan köyhissä maissa skitsofreniapotilaista vain 16 % söi lääkitystä sairauteensa, kun taas länsimaissa 61 %. Lääkityksellä ei hypoteesin vastaisesti ollut odotettua yhteyttä skitsofrenian ennusteeseen, vaan ennuste oli heikoin niissä maissa, joissa lääkehoito oli yleisintä (Venäjä) ja paras niissä maissa, joissa lääkehoito oli harvinaisinta (Nigeria). Tässäkin tutkimuksessa eläminen kehitysmaassa oli vahvasti yhteydessä hyvään ennusteeseen: keskimäärin noin 60 % skitsofreenikoista toipui, kun taas vauraissa maissa lähes 60 % tuli kroonisesti sairaita. Myös vuonna 1997 tehty tutkimus toisti kahden edellisen tutkimuksen tulokset.
Skitsofreniaan liittyy suuri itsemurhavaara. Joka toinen skitsofreenikko yrittää itsemurhaa ja noin 5 % tekee itsemurhan. Itsemurhien määrä on skitosfreenikoiden keskuudessa tutkimusten mukaan kohonnut antipsykoottisen hoidon yleistyessä niin Suomessa kuin muissakin maissa. Jotkut tutkijat epäilevät yleistymisen johtuvan laitoshoidon vähenemisestä.
Suomalaisten skitsofreniapotilaiden keskimääräinen elinajanodote on alle 65 vuotta, kun se on muulla väestöllä lähes 82 vuotta. Ylikuolleisuutta on Suomessa etenkin nuoremmissa ikäryhmissä. Skitsofreniaa sairastavilla miehillä on ruotsalaisessa Lundin yliopistossa tehdyn tutkimuksen mukaan 15 vuotta lyhyempi elinaika kuin skitsofreniaa sairastamattomilla miehillä. Saman tutkimuksen mukaan skitsofreniaa sairastavien naisten elinaika on 12 vuotta lyhyempi kuin skitsofreniaa sairastamattomilla naisilla. Eron elinajoissa selittävät sydän- ja verisuonitaudit sekä syövät, mitä skitsofreenikoilla on enemmän kuin muulla väestöllä sekä se, että skitsofreniaa sairastavat saavat muita huonommin ja myöhemmin hoitoa. Osasyy sydän- ja verisuonitauteihin sekä syöpiin sairastumiseen on tupakointi. Skitsofreenikoista 75 prosenttia on tupakoitsijoita, ja tupakoivista suurin osa tupakan suurkuluttajia (vähintään 25 savuketta vuorokaudessa). Myös neuroleptien käyttö lisää elinikää heikentävien sydän- ja verisuonitautien riskiä. Myös  köyhyyden ja muunlaisen syrjäytymisen vaikutukset heikentävät skitsofreniapotilaiden terveyttä.
Yhdysvalloissa vuonna 2015 valmistuneen tutkimuksen mukaan 20–64-vuotiaiden skitsofreniapotilaiden kuolleisuus oli lähes 4 kertaa tavallista suurempaa. Ylikuolleisuus oli suurinta naisten, ei-valkoihoisten sekä vanhimpien ikäryhmien kohdalla. Itsemurha oli suhteellisen harvinainen kuolinsyy, mutta sydänsairauskuolleisuus oli 3,6-kertainen ja  keuhkosyöpäkuolleisuus 2,4-kertainen. Keuhkoahtaumatautikuolleisuus oli kymmenkertaista ja influenssa- sekä keuhkokuumekuolleisuus seitsenkertainen. Tapaturmaisia ja alkoholi- tai päihdekuolemia oli noin kaksinkertainen määrä itsemurhiin verrattuna. Skitsofreniapotilaiden itsemurhakuolleisuus oli puoli promillea, mikä oli huomattavasti vähemmän kuin aiemmissa  pienemmän otoksen tutkimuksissa, mutta silti muuta väestöä suurempaa tutkimuksen kaikissa osaryhmissä. Itsemurhien absoluuttinen määrä oli suurin miehillä, ei-valkoisilla ja nuoremmissa ikäryhmissä. Kuolinsyy jäi arvoitukseksi yhdessätoista prosentissa tapauksista.
Skitsofrenian käypä hoito -suosituksessa korostetaan, että säännöllinen lääkitys on yhteydessä alhaisempaan kokonaiskuolleisuuteen. Tutkimusnäyttö aiheesta on kuitenkin ristiriitaista. Käypä hoito -suositus pohjautuu suurelta osin Tiihosen et. al (2009) julkaistuun tutkimukseen, joka tutki neuroleptien käytön ja kuolleisuuden yhteyttä vuosien 1996–2006 välillä. Tutkimuksen mukaan alhaisempi kuolleisuus oli yhteydessä lääkityksen säännölliseen käyttöön 11 vuoden seurantajaksolla.  Tutkimusta on kuitenkin kritisoitu muun muassa puutteellisesta tutkimukseen liittyvän datan raportoinnista, muiden vaikuttavien muuttujien huonosta kontrolloinnista ja sairaalassa tapahtuneiden kuolintapausten kirjaamatta jättämisestä, minkä johdosta 64 % kuolleisuudesta jäi tutkimuksen ulkopuolelle. Joidenkin tutkimusten mukaan neuroleptien pitkäaikaiskäyttö saattaa olla yhteydessä kohonneeseen kokonaiskuolleisuuteen.
Skitsofrenian arvioituun sairaudenkulkuun ja sen aiheuttamaan toimintakyvyn laskuun katsotaan yleisesti vaikuttavan mm. seuraavia tekijöitä.
Huonoon ennusteeseen liitetään usein
miessukupuoli
sairauden varhainen alkaminen
laukaisevien tekijöiden puuttuminen
pitkäkestoiset ennakko-oireet ja sairauden hidas puhkeaminen
sairastumista edeltävä huono toiminnantaso
negatiivisten oireiden hallitsevuus
epämääräinen taudinkuva
varhaiset aistiharhat ja harhaluulot
ei masennusoireita
keskushermoston muutokset tai toimintahäiriöt
ei pysyvämpää parisuhdetta
heikko sosiaalinen tuki
perheympäristön heikkous
puuttuva, viivästynyt tai huono hoito
sairaudentunnottomuus.
Hyvään ennusteeseen liitetään usein
naissukupuoli
oireiden myöhäinen alkaminen
oireiden alkuun liittyy ns. laukaisevia tekijöitä
oireiden nopea alku
sairastumista edeltävä hyvä toimintakyky
oirekuvan painottuminen positiivisiin oireisiin (ei kuitenkaan varhaisia aistiharhoja tai harhaluuloja)
vainoamistuntemuksia ja / tai masennusoireita
ei keskushermoston rakenteellisia poikkeavuuksia / toimintahäiriöitä
pysyvämpi parisuhde
sosiaalisen verkoston hyvä tuki
perheympäristössä ei suuria ongelmia
kyllin ajoissa aloitettu ja tehokas hoito
sairaudentuntoisuus.