stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viktoria Eugenie Battenberg
Maanpako

Espanjan kuningasperhe pakeni maasta 14. huhtikuuta 1931, kun tasavaltalaiset olivat voittaneet vaalit ja Espanja julistautui kansanäänestyksellä tasavallaksi. Alfonso XIII päätti lähteä vapaaehtoisesti, koska uskoi sisällissodan syttyvän tasavaltalaisten ja nationalistien välillä. Perhe matkusti Ranskaan ja myöhemmin Italiaan. Viktoria ja Alfonso muuttivat erilleen ja Viktoria palasi asumaan Lontooseen. Viktoria vietti osan elämästään Sveitsissä ja Britanniassa. Toisen maailmansodan syttyessä vuonna 1939 Viktoria joutui lähtemään Englannista, koska hän ei ollut enää kuninkaallisen perheen jäsen eikä Britannian kansalainen. Hän osti Vielle Fontaine -huvilan läheltä Lausannea.
Vuonna 1935 hänen nuorimpien lastensa Jaimen, Beatrizin ja Juanin, häitä vietettiin Roomassa, joihin hän ei osallistunut. Tammikuussa 1938 koko Espanjan kuninkaallinen perhe kokoontui Roomassa Juan de Borbónin vanhimman pojan, Juan Carloksen, ristiäisiin, jossa Viktoria oli kummina. Vuonna 1938 kuningatar matkusti välittömästi Isle of Wightilta, jossa hän asui, esikoisensa Alfonson luo tämän onnettoman elämän viimeisiksi hetkiksi Miamiin auto-onnettomuuden jälkeen, mutta hänen saapuessaan Alfonso oli jo kuollut.
Alfonso XIII luovutti 15. tammikuuta 1941 oikeutensa Espanjan kruunuun pojalleen Juan de Borbónille, sai 12. helmikuuta sydänkohtauksen ja kuoli 28. helmikuuta 1941. Viktoria tapasi puolisonsa päivää ennen tämän kuolemaa.
Vuonna 1962 hän osallistui Ateenassa pojanpoikansa Juan Carlosin häihin, kun tämä avioitui Kreikan prinsessa Sofian kanssa. Vuonna 1968 hän palasi hetkeksi Espanjaan heidän poikansa prinssi Felipe de Borbonin ristiäisiin, jonka kummiäiti hän oli myös. Tässä yhteydessä hän tapasi kenraali Francon ja tämän vaimon, joiden häissä hän ja Alfonso XIII olivat olleet kummivanhempia vuonna 1923.
Perintö

Viktoria Eugenie kuoli 81-vuotiaana 15. huhtikuuta 1969 Lausannessa vaikeaan verisairauteen. Hänet haudattiin Sacré Cœurin kirkkoon Lausannessa. 25. huhtikuuta 1985 hänen jäännöksensä siirrettiin Espanjaan Kuninkaalliseen kryptan Kuninkaiden pantheoniin El Escorialiin, johon Espanjan kuningattaret on perinteisesti haudattu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viktoria Eugenie Battenberg Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Kuningatar Victoria Eugenie n. 1907
Espanjan kuningatar Victoria Eugenie ja Alfonso XIII, Christian Franzenin valokuva 1908
Kuningatar Victoria Eugenie kuuden lapsensa kanssa 1918
Viktoria Eugenie ja Alfonso XIII kuuden lapsensa kanssa La Magdalenan kuninkaallisessa kesäpalatsissa Santanderissa 1934. Vanhempiensa takana seisomassa infanta María Cristina, Alfonso Asturian ruhtinas ja infanta Beatriz. Äitinsä oikealla puolella infante Jaime, istumassa lattialla infante Juan ja isänsä vieressä infante Gonzalo.
Kuningatar Viktoria Eugenie, Christian Franzen 1922
Kuningatar Viktoria Eugenie, Bernhard Österman 1924
Phase 10

| Phase 10 |
| --- | --- |


Pakkatyyppi:  Erikoiskorttipakka
Pelaajamäärä:  2–6
Ikäluokitus:  7+
Pelisuunta:  myötäpäivään
Kotisivut:  phase10.com
Phase 10 on Kenneth Johnsonin vuonna 1982 luoma korttipeli, jota myy Mattel, joka osti pelin oikeudet Fundex Gamesilta vuonna 2010. Se perustuu rommin muunnelmaan, joka tunnetaan nimellä sitoumusrommi. Peliä voi pelata kahdesta kuuteen henkilöä, ja siinä pelataan erikoispakalla, joka vastaa kahta tavallista korttipakkaa. Peli on nimetty sen kymmenen vaiheen mukaan, jotka pelaajan pitää suorittaa järjestyksessä voittaakseen.
Säännöt

Ensin kullekin pelaajalle jaetaan kymmenen korttia ja jäljelle jäänyt pakka jää pelialueen keskelle nostopakaksi, jonka päällimmäinen kortti laitetaan kuvapuoli ylöspäin poistopakaksi nostopakan viereen. Jakajan vasemmalla puolella oleva pelaaja aloittaa ja peliä jatketaan myötäpäivään. Omalla vuorollaan pelaaja nostaa päällimmäisen kortin joko nosto- tai poistopakasta ja lopettaa vuoronsa laittamalla yhden korteistaan poistopakkaan. Kierroksella pelaaja yrittää saada oman vaiheensa suoritettua. Kierros päättyy, kun jonkun pelaajan kortit loppuvat. Kierroksen päätyttyä lasketaan pisteet. Jos pelaaja ei onnistu suorittamaan vaihetta loppuun ennen kierroksen päättymistä, hän yrittää suorittaa saman vaiheen seuraavalla kierroksella. Pelaajat eivät siis välttämättä suorita samaa vaihetta. Pelin voittaa pelaaja, joka onnistuu ensimmäisenä suorittamaan kaikki vaiheet. Tasatilanteessa pelin voittaa se, jolla on vähiten pisteitä. Jos on vieläkin tasapeli, pelaajat pelaavat uudelleen viimeisen eli kymmenennen vaiheen. Se, jonka kortit loppuvat ensin, voittaa.
Säännöt > Vaiheet

|  | Vaihe | Esimerkki |
| --- | --- | --- |
| 1. | Kaksi kolmen kortin sarjaa | 111 + 222 |
| 2. | Yksi kolmen kortin sarja + yksi neljän kortin suora | 111 + 1234 |
| 3. | Yksi neljän kortin sarja + yksi neljän kortin suora | 1111 + 1234 |
| 4. | Yksi seitsemän kortin suora | 1234567 |
| 5. | Yksi kahdeksan kortin suora | 12345678 |
| 6. | Yksi yhdeksän kortin suora | 123456789 |
| 7. | Kaksi neljän kortin sarjaa | 1111 + 2222 |
| 8. | Seitsemän korttia samaa väriä | 1425728 |
| 9. | Yksi viiden kortin sarja + yksi kahden kortin sarja | 11111 + 22 |
| 10. | Yksi viiden kortin sarja + yksi kolmen kortin sarja | 11111 + 222 |
Säännöt > Pistelasku

Vain käteen jääneet kortit otetaan huomioon.
5 pistettä kustakin numerokortista 1-9.
10 pistettä kustakin numerokortista 10-12.
15 pistettä kustakin ohituskortista.
25 pistettä kustakin jokerista.
Säännöt > Käsitteet

Sarja muodostuu kahdesta tai useammasta samannumeroisesta kortista.
Suora muodostuu neljästä tai useammasta kortista, joissa on peräkkäiset numerot välittämättä korttien väreistä.
Jokeria voi käyttää minkä tahansa vaiheen suorittamisessa. Se voi olla mikä tahansa numero tai väri. Kun jokeri on pöydässä jonkun numeron tai värin sijasta, sitä ei voi vaihtaa korvattavaan korttiin ja käyttää muualla, vaan se pysyy samassa paikassa kierroksen loppuun asti. Jos jakaja aloittaa poistopakan jokerilla, ensimmäinen pelaaja saa nostaa sen käteensä. Jokeria ei voi käyttää ohituskorttina.
Ohituskorttilla saa aiheutettua pelivuoron menetyksen haluamalleen pelaajalle. Sitä käytetään laittamalla se oman vuoron lopuksi poistopakkaan laittamatta mitään muuta korttia. Ohituskorttia ei voi käyttää apuna vaiheen suorittamisessa. Sitä ei voi nostaa poistopakasta. Sellaisen voi käyttää vain yhden vuorossa. Jos jakaja aloittaa poistopakan ohituskortilla, ensimmäinen pelaaja menettää vuoronsa.
Muunnelmat

Muuten kuin yllä, mutta pelaajat jatkavat kierroksen loputtua seuraavaan vaiheeseen saivatpa he suoritettua edellisen tai eivät. Pelin voittaa pelaaja, jolla on vähiten pisteitä viimeisen vaiheen jälkeen.
Samoin kuin yllä, mutta pelaajat päättävät ennen pelin alkua, kuinka monta vaihetta on suoritettava pelin voittamiseen.
Kuten yllä, mutta pelaajat pelaavat vain parilliset vaiheet.
Youssef Asad Alkhatib

| Youssef Asad Alkhatib> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2000 (ikä 23–24) Palmyra, Syyria
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2017–
Merkittävät roolit:  Omar televisiosarjassa Sekasin
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Youssef Asad Alkhatib (s. 2000 Palmyra, Syyria) on syyrialaissyntyinen näyttelijä, joka on näytellyt televisiosarjoissa ja Ylioppilasteatterissa. Vuodesta 2021 hän on opiskellut Teatterikorkeakoulussa näyttelijäntyön koulutusohjelmassa.
Alkhatibin ollessa 15-vuotias hänen perheensä päätti lähettää perheen pojat ulkomaille, jotta nämä eivät joutuisi sotimaan Syyrian sotaan. Alkhatib pääsi pakenemaan Syyriasta Kreikkaan ja pääsi sieltä 16-vuotiaana kiintiöpakolaisena Suomeen vuoden 2017 maaliskuussa. Suomessa Alkhatib otti yhteyttä useisiin eri teattereihin ja sai saman vuoden syksyllä osan Suomen kansallisteatterin Toinen koti -näytelmästä, joka käsittelee pakolaisten kohtaloita. Seuraavana vuonna Alkhatib näytteli Tapahtui Palmyrassa -näytelmässä.
Alkhatib haki Teatterikorkeakouluun kaksi kertaa, mutta ei päässyt valintakokeisiin asti, koska ei osannut suomen kieltä riittävän hyvin. Alkhatibin yrittäessä kolmatta kertaa olivat vaatimukset muuttuneet ja riittävä opetuskielen ymmärtäminen riitti, ja hänet hyväksyttiin opiskelijaksi valintakokeiden perusteella.
Alkhatib näytteli Sekasin-televisiosarjan kolmannella kaudella Omaria sekä sivurooleissa NIMBY-elokuvassa ja  Rahti-televisiosarjassa.
Farid al-Atraš

Farid al-Atraš
Farid al-Atraš (arab. فريد الأطرش‎, Farīd al-’Aṭraš; 19. lokakuuta 1910 Jabal al-Druz – 26. joulukuuta 1974 Beirut) oli syyrialaissyntyinen lauluntekijä, laulaja, udinsoittaja, näyttelijä ja elokuvamusiikin säveltäjä. Hän muutti Egyptiin, jonka kansalaisuuden hän sai, ja kuoli Libanonissa.
Al-Atraš aloitti uransa laulajana egyptiläisillä radioasemilla 1930-luvulla. Hänellä oli sisko Asmahan, jonka kanssa hän teki yhteistyötä. Sisarukset esiintyivät vuonna 1941 ensimmäisessä menestyneessä elokuvassaan, johon Farid al-Atraš itse oli säveltänyt musiikin. Hän esiintyi uransa aikana useissa muissakin elokuvissa, joista viimeinen oli vasta hänen kuolemansa jälkeen julkaistu Nagham fi hayati.
Al-Atraš esitti musiikkia ja näytteli elokuvissa lähes kuolemaansa saakka. Hän oli kärsinyt pitkään sydänongelmista ja menehtyi libanonilaisessa sairaalassa 1974. Al-Atraš haudattiin Kairoon.
Omien kappaleidensa lisäksi al-Atraš kirjoitti musiikkia muun muassa Asmahanille, Wadi’ al-Safille, Wardalle ja Sabahille. Hän sai mainetta myös 'ud-luutun soittajana ja on vaikuttanut useisiin myöhempiin arabialaisen musiikin esittäjiin.
Paul Coussa

Paul Coussa (9. syyskuuta 1917 Aleppo – 7. heinäkuuta 2012) oli syyrialaissyntyinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 17. huhtikuuta 1941 ja nimitettiin Antiokian syyrialaiskatolisen patriarkaatin vihkipiispaksi sekä Colonia in Armenian titulaaripiispaksi 26. elokuuta 1969. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ignace Pierre XVI Batanian, jota avustivat George Layek ja Joseph Gennangi.
27. kesäkuuta 1983 Coussa sai nimityksen Bagdadin armenialaiskatolisen arkkieparkian johtoon. Hän toimi sen arkkipiispana, kunnes jäi eläkkeelle 13. lokakuuta 2001.
Cadillac Seville

| Cadillac Seville |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Cadillac
Konserni:  General Motors
Valmistusvuodet:  1975–2004
Luokka:  mid-size
Seuraaja:  Cadillac STS
Cadillac Seville on Cadillacin mallinimien arvojärjestyksessä toisella sijalla Eldorado-mallinimen jälkeen ja Cadillac DeVillen edellä. Seville korvasi edeltäjänsä Cadillac Calaisin. Ensimmäinen Seville-mallinimen käyttökohde olikin Biarritz -nimellä kulkevan avo-Eldoradon rajoitettuna määränä valmistettu hardtop-erikoisversio vuonna 1956 , jota seurasi vuonna 1957 neljänä kappaleena valmistettu 4-ovinen hardtop-malli. Tunnetuin lienee vuoden 1959 valtavilla takalokasuojien ”siivillä” varustetun Eldoradon 2-ovinen Seville-versio hardtop-katolla. Seville-nimi on englanninkielinen käännös Espanjan Sevilla-kaupungin nimestä. Mallinimi valittiin kolmesta pohdittavana olleesta nimestä: LaSalle olisi kuitenkin viitannut Cadillac-tuotteen alemmas asemoituun ja riisutumpaan versioon, mitä mielikuvaa ei haluttu herättää. Myös Cadillac- ja Lincoln- perustaja Henry M. Lelandin mukaan nimettyä Leland-mallinimeä oli pohdittu, mutta hylätty sen viitatessa kilpailevaan loistoautovalmistajaan. Eräs pohdituista vaihtoehdoista oli Eurooppaan viittaavan Milanon kuuluisan Teatro alla Scala -oopperatalon mukaelma, LaScala.
Seville-nimi jäi tauolle jo vuonna 1960. Nimi tuli uudelleen käyttöön full size - kokoluokan sijaan uudessa mid size- l. keskikokoisessa sedan-luokan loistoauto -mallissa, minkä tarkoitus oli kilpailla Euroopan keskikokoisten ja kalliiden loistoautojen kuten Mercedes-Benz tai Rolls Royce ostajakunnan suosiosta. Seville oli mallina asemoitu edelleen ylimpään luokkaan, vaikka sen koko oli eurooppalaisen kompakti, tai Cadillac-käsitteenä Internationally Sized Luxury. Seville-erillismallia valmistettiin viidessä mallisukupolvessa vuosina 1975–2004. Sevillen III-sukupolven urheilullisen Seville Touring Sedan-version nimi johti myöhempaan mallinimeen Cadillac STS.
Sukupolvet > Ensimmäinen sukupolvi (1975–1979)

Cadillac oli 1970-luvulla alkanut menettää asiakkaitaan eurooppalaisille kilpailijoilleen, jotka tarjosivat suurikokoisten ja prameiden sijaan hillittyjä ellei vähäeleisen elegantteja automalleja joiden tekniikkaan oli satsattu. Mielipidetutkimus osoitti, että kilpailijan tuotteen valinneet asiakkaat olivat kyllästyneet Cadillac-laatutason ja yksilöllisyyden hiipumiseen, ja arvostivat kilpailijoiden työn laatua sekä hillittyä ja ajatonta muotoilua. Vastauksena ostajakunnan mielipiteisiin Cadillac esitteli ensimmäisen Seville-erillismallin toukokuussa 1975 kansainvälisen kokoluokan loistoautona. Se oli perinteisiä yhdisvaltalaisia loistoautoja kompaktimpi, ja sen ohjattavuus oli eurooppalaisten autojen vertainen. Sisätilat olivat kuitenkin runsaat, ja pienempi kokoluokka toi säästöjä polttoaineen kulutuksessa. Pienemmän koon (downsizing) loistoauto ei kuitenkaan ollut edullinen, vaan perushinta 12 479 Yhdysvaltain dollaria teki Sevillestä tuolloin kalleimman Cadillac-sarjamallin, ja vain pidennetty Series 75 -limusiini oli kalliimpi. Hintataso ei haitannut, sillä uusi pieni loistoauto osoittautui odotettua suuremmaksi menestysmalliksi Sevillen pääkilpailija oli segmentissä menestynyt Mercedes-Benz S-sarja ja etenkin W116 (1972–1980). Mielenkiintoisesti ensimmäinen suunnitelma oli käyttää Länsi-Saksan GM-tytäryhtiön suurinta Opel Diplomat B-mallia pohjana, joskin sen varustaminen Cadillac-tasolle osoittautui viimein liian kalliiksi. Toteutuneen ensimmäisen sukupolven Seville-mallin Oldsmobilen 350 kuutiotuuman eli 5,7 litran V8-moottori sai ensimmäisenä yhdysvaltalaisena automallina eurooppalaisten kilpailijoidensa kaltaisen, elektronisesti ohjatun Bosch/Bendixin polttoaineen ruiskutuksen, minkä pienempi kulutus oli tärkeä seikka asiakaskunnalle Vuoden 1973 öljykriisin shokin jälkeen. Oldsmobile toimittaisi Sevilleen myöhemmin myös dieselmoottorit. Korin kulmikas ja dramaattinen muotoilu poikkesi yhdysvaltalaisesta valtavirrasta Selkeä ja viikattu sheer look -muotoilu oli kuuluisan Bill Mitchellin työtä, ja sen piirteet toistuivat monissa GM-automalleissa aina hyvän matkaa 1980-luvulle asti. Sevillen takavetoinen K-pohjalevy oli raideleveydeltään suurennettu muunnos Chevrolet Novan X-pohjalevystä, ja kookkaaseen DeVille-malliin verrattuna Seville oli 800 paunaa kevyempi. Taka-akseli ei enää olut jäykkä, vaan takapyörissä oli erillisripustus eurooppalaiseen tapaan. Sen sijaan Sevillen alkusarjan 380 mm halkaisijan rumpujarrut (samat kuin Chevy Nova 9C1-poliisiversio) taka-akselilla herättivät runsaasti kritiikkiä, ja vuonna 1977 ne korvattiin kilpailijoiden kaltaisilla levyjarruilla. Tekniikan Maailma-lehdessä 7/1976 oli vertailu Sevillen ja Rolls-Royce Silver Shadown välillä.
Sukupolvet > Toinen sukupolvi (1980–1985)

Cadillac Sevillen ajattoman elegantti ensimmäinen sukupolvi oli menestyksekäs, vaikkakaan se ei saavuttanut miljoonan kappaleen vuosimyynnin merkkipaalua. Menestyneelle mallille oli tarkoituksenmukaista luoda toisen sukupolven jatkaja: hillityn understatement-muotoilun sijaan General Motors-johtoportaalla oli toisenlaiset suunnitelmat. Eläkeikää lähestyvän muotoilijalegenda Bill Mitchellin sallittiin toteuttaa uutuus omien mieltymystensä mukaiseksi, ja työryhmään kutsuttiin muotoilija Wayne Kady joka toteuttaisi Mitchellin visiot. Takavetoisen ensimmäisen sukupolven pohjalevy oli poistumassa vuonna 1979, minkä vuoksi sen tilalle tuli Cadillac Eldorado-mallin ja Oldsmobile Toronadon uusi etuvetoinen, 3 tuumaa aiempaa lyhyempi (downsizing-kehityssuuntaa noudattava) E-pohjalevy. Mitchellin tahtotila oli esitellä toisen sukupolven Seville-mallissa Euroopan loistoautojen käsityönä tehtyjen korien muotokieltä, jota esimerkiksi Daimler DS420 -limusiini tai Hooper-korittajan Rolls-Royce -autot edustivat. Matkustamon alas viettävä lennokas takatolppa yhdistyisi kyttyrämäiseen, korotettuun tavaratilaan (nk. bustleback, kyttyräselkä): kyseistä korimuotoa olikin harkittu käytettävän jo LaSalle-nimellä kulkevan Sevillen ensi sukupolven muotoilututkielmassa 1976. Toisen sukupolven oli tarkoitus kohauttaa ostajakuntaa, ja näyttävän muotoilun lisäksi sen vakiomoottori olisi tuolloin muodikas V8-dieselmoottori, joskin myös V8-bensiinimoottori olisi valittavissa. Perusmallin lisäksi olisi tarjolla paremmin varusteltu Elegante-versio.
Uusi Seville-sukupolvi olikin alussa jymymenestys, ja kilpailevat valmistajat julkaisivat jo vuodesta 1981 lähtien samankaltaisesti takakorin kyttyrällä muotoillut mallit, kuten kuudennen sukupolven Imperial coupén vuosina 1981–1983, ja vuosien 1983–1986 Lincoln Continental. Pian ostajien innostus laantui kuitenkin Cadillacin huonon laadunvalvonnan sekä Oldsmobile-perua olevan V8-dieselmoottorin ongelmien vuoksi. Mielenkiintoisesti toisen sukupolven viimeisten vuosimallien myynti ohittaisi ensi mallivuoden 1980 myynnin. Moottoriongelmat jatkuivat jo vuoden 1981 uudessa Cadillac V-8-6-4 bensiinimoottorissa, mikä polttoaineen kulutuksen hillitsemiseksi kytki kevyellä kuormalla nimensä mukaisesti osan sylintereistä pois toiminnasta. Ratkaisu oli visionäärinen, mutta toteutus oli niin keskentekoinen että asiakkaat kytkivät ajettavuutta haittaavan järjestelmän pois päältä. Seville-vuosimalli 1983 esitteli sen tilalle uuden V8-moottorin HT 4100, mikä oli vielä V8-6-4 -edeltäjäänsä ongelmallisempi. Toisen sukupolven Sevillen muotoilu jakaa neljän vuosikymmenen jälkeenkin yhä yleisön mielipiteitä: viha-rakkaussuhteesta huolimatta toisen sukupolven Seville herättää poikkeuksellisilla muodoillaan edelleen huomiota. Sen sijaan Cadillacin tarkoitus puhutella nuorempia ostajia esimerkiksi kaksivärisellä korilla tai simuloidulla kangaskatolla ei täyttynyt.
Sukupolvet > Kolmas sukupolvi (1986–1991)

Kolmas Seville-sukupolvi jatkoi korimittojen supistamiskehitystä (downsizing) houkutellakseen nuorempaa ostajakuntaa. Akseliväli lyheni nyt 6 tuumalla 108-tuumaiseksi, eli samoihin mittoihin kuin General Motorsin ensimmäiset compact-luokan mallit vuosina 1960–1961. Korimuoto oli silloisen muodin mukaisesti kulmikas, ja matalaa konepeltiä seurasi kulmikas matkustamo minkä takalasi oli lähes pystysuora. Nouseva kylkilinja päättyi ajan trendien mukaisesti korkeaan tavaratilaan. Kulmikkaan geometrinen muotoilu oli yhdistetty edeltävään, automallien pyöreiden ja aerodynaamisten muotojen tyyliin, mitä kutsuttiin kansan kielellä pilkallisesti jellybean l. pyöreiden ja värikkäiden hedelmärae-karkkien nimellä. Cadillac-asiakkaat olivat tyytymättömiä, sillä heidän mielestään muotoilu ei erottunut riittävästi Oldsmobile -automallien muotoilusta. Edelleen etuvetoinen Cadillac-malli sai poikittain asennetun V8-moottorin. GM-yhtymään liittyneen Hughes-yhtiön elektroniset alustan (Body Control) ja moottorin (Engine Control Module) ohjausjärjestelmät oli yhdistetty ohjaamon digitaaliseen näyttöön). Kolmannen sukupolven typistetty Seville oli kaupallinen pettymys, ja sen markkinahinta jää kauas jälkeen muista Cadillac-malleista. Mallin muotoilua päivitettiin vuosimalleissa 1987 ja 1988, mutta eurooppalaisiin automalleihin viehättynyt Juppi -sukupolvi tyrmistyi kun Cadillac tarjosi Seville-malliin yhä 1970-lukulaista vinyylikattoa. Vastauksena Cadillac esitteli vuodelle 1988 Sevillen urheiluversion FE2-alustasarjalla ja kevytmetallivanteilla, mikä kulki nimellä Seville Touring Sedan. Sen lyhenne STS syrjäyttäisi myöhemmin Seville-mallinimen, ja vuosimalli 1988 ylsi hieman yli 31 000 kappaleen menekillä kolmannen Seville-sukupolven parhaaseen myyntitulokseen. On esitetty, että aliarvostettu kolmannen sukupolven Seville olisi erikoisesta muotoilustaan tai mahdollisen vinyylikaton huollon tarpeesta riippumatta varsin kelpo automalli, ja edullisen markkinahinnan vuoksi halvin tapa nousta Cadillac-auton omistajaksi. Samoin nuoremman asiakaskunnan houkuttimeksi tarkoitettua, J-pohjalevyn vieläkin pienempää Cadillac Cimarron -mallia (1982–1988) pilkataan erääksi kaikkien aikojen huonoimmista autoista.
Galleria

Cadillac Eldorado Seville 2d HT (1956).
1959 Eldorado Seville.
Ensimmäinen sukupolvi
(1976–1979).
Toinen sukupolvi
(1980–1985).
Kolmas sukupolvi
(1986–1991).
Neljäs sukupolvi
(1992–1997).
Viides sukupolvi
(1998–2004).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cadillac Seville Wikimedia Commonsissa
Rare Classic Cars & Automotive History-kanava: Most Controversial Cars in History. Kolmannen sukupolven "downsizing"- Cadillac Seville 1986:n suunnittelija John Manoogianin haastattelu, GM:n rajoittava ohjeaus, 18:12 min (englanniksi)
[https://www.youtube.com/watch?v=6KaLdQaaY34&ab_channel=Ed%27sAutoReviews: Ed`s Auto Reviews-kanavan 1980-luvun loistoautojen "bustleback"- l. kyttyräselkä-muotoilua esittelevä/kritisoiva video, 18:48 min (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat 
1977 Cadillac Seville.
1980 Cadillac Seville, simuloitu kangaskatto.
Cadillac Seville, III. sukupolvi
Cadillac Seville 4. sukupolvi
1997 Seville SLS, interiööri
Boutros Marayati

Boutros Marayati vuonna 2020.
Boutros Marayati (s. 26. helmikuuta 1948 Aleppo) on syyrialainen armenialaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Alepin arkkieparkiaan 4. heinäkuuta 1971 ja nimitettiin sen arkkipiispaksi 21. elokuuta 1989. Piispaksi konsekroinnin suoritti 4. helmikuuta 1990 Jean Pierre XVIII Kasparian, jota avustivat André Bedoglouyan ja Vartan Achkarian.
Vartan Kechichian

Vartan Kechichian (13. syyskuuta 1933 Kesab – 22. marraskuuta 2017) oli syyrialainen armenialaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin Congregazione Mechitarista di Venezian papiksi 8. syyskuuta 1959 ja nimitettiin Itä-Euroopan ordinariaatin koadjuuttoriordinaariksi sekä Mardin degli Armenin titulaariarkkipiispaksi 17. helmikuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Nerses Bedros XIX Tarmouni, jota avustivat Vartan Achkarian ja Jean Teyrouz.
Kechichian toimi koadjuuttoriordinaarina, kunnes jäi eläkkeelle 2. huhtikuuta 2005.
IBM PC -yhteensopiva tietokone

Compaq Portable oli ensimmäisiä lähes täysin IBM PC -yhteensopivia tietokoneita.
IBM PC -yhteensopiva tietokone on henkilökohtainen tietokone (PC), joka on arkkitehtuuriltaan IBM PC:n kaltainen.
IBM:n tietokoneen kopiointi tuli mahdolliseksi, koska koneessa käytettiin pääasiassa valmiina saatavia komponentteja ja toiset valmistajat onnistuivat kloonaamaan sen BIOS-koodin puhtaan huoneen takaisinmallinnuksella. Samoin IBM:n käyttämä PC-DOS-käyttöjärjestelmä oli saatavissa Microsoftilta MS-DOS-nimisenä. Myös näiden esikuva CP/M oli saatavilla CP/M-86-versiona. Muut valmistajat saivat nopeasti aikaan omia lisenssimaksuista vapaita ratkaisujaan, mikä johti kloonitietokoneiden eli PC-kloonien merkittävään kilpailuetuun markkinoilla.
IBM PC -yhteensopivista koneista ovat vähitellen kehittyneet nykyiset pääasiassa Microsoft Windows -käyttöjärjestelmää ja AMD64-arkkitehtuuria käyttävät koneet.