stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kurjat
Juonitiivistelmä > Osa IV – Idylli Plumet- ja epopeia Saint-Deniskadun varrella

Éponine vapautuu vankilasta, koska hän ei ole osallinen perheensä rikoksiin. Tyttö etsii Mariuksen ja kertoo tälle Cosetten osoitteen. Hän vie Mariuksen Valjeanin talolle, jossa Marius tapaa viimein Cosetten, ja he tunnustavat rakkautensa. Samalla Cosette kuitenkin kertoo Mariukselle, että hän ja Valjean lähtevät viikon sisällä Englantiin. Samana päivänä Thénardier ja Patron-Minette onnistuvat Gavrochen avulla pakenemaan vankilasta.
Valjean tulee kuitenkin muutosta toisiin ajatuksiin ja kertoo Cosettelle, että he jäävät Pariisin ja muuttavat vain toiseen taloon.
Kahden päivän päästä opiskelijat järjestävät mellakan ja valtaavat kadun. Gavroche huomaa piileksivän Javertin ja kertoo Enjolrasille tämän olevan vakooja. Javert tarjoutuu vakoilemaan opiskelijoiden hyväksi, mutta häntä ei uskota. Samana iltana Marius palaa Cosetten ja Valjeanin talolle mutta huomaa sen olevan tyhjillään. Marius lähtee barrikadeille.
Mariuksen saapuessa barrikadeille mielenilmaus on jo alkanut. Hänen pysähtyessään sotilas ampuu häntä, mutta toinen mies hyppää luodin eteen ja pelastaa Mariuksen. Sotilaiden lähestyessä barrikadeja Marius nousee pienen barrikadin päälle soihtu kädessään ja uhkaa räjäyttää sen, elleivät sotilaat peräänny.
Sotilaiden peräännyttyä Marius palaa pienemmälle barrikadille, josta hän löytää miehen, joka otti kuolettavan laukauksen Mariuksen puolesta. Mies kutsuu Mariusta nimeltä, ja Mariukselle valkenee, että mies on todellisuudessa mieheksi pukeutunut Éponine. Kun Éponine kuolee Mariuksen polville, hän tunnustaa, että hän halusi hänen ja Mariuksen kuolevan yhdessä. Seuraavaksi Éponine antaa Mariukselle kirjeen ja pyytää Mariusta suutelemaan häntä otsalle, kun hän on kuollut, ja tunnustaa viimeisellä henkäyksellä olleensa "pikkuisen rakastunut" häneen.
Marius täyttää Époninen viimeisen toiveen säälistä tyttöä kohtaan ja menee tavernaan lukemaan kirjeen, jonka kirjoittajaksi paljastuu Cosette. Hän saa tietää Cosetten olinpaikan ja kirjoittaa tälle jäähyväiskirjeen ja pyytää Gavrochea toimittamaan sen perille. Gavroche kuitenkin antaa kirjeen Valjeanille, joka saa tietää, että Cosetten rakastettu on menossa taistelemaan ja on aluksi helpottunut, mutta tunnin päästää asia alkaa vaivata häntä ja hän päättää lähteä barrikadeille.
Juonitiivistelmä > Osa V – Jean Valjean

Valjeanin saapuessa barrikadeille hän ei tiedä, pitäisikö hänen antaa Mariuksen kuolla vai suojella tätä. Myöhemmin Valjean pelastaa Javertin opiskelijoiden käsistä ja tarjoutuu tappamaan tämän heidän puolestaan. Valjean kuitenkin päästää Javertin pakoon, minkä jälkeen Valjean löytää tajuttoman ja haavoittuneen Mariuksen ja pakenee tapahtumapaikalta viemäreiden kautta  Marius harteillaan. Poistuessaan viemäreistä Valjean törmää Javertiin ja saa poliisitarkastajan antamaan hänelle aikaa, jotta hän voisi pelastaa Mariuksen. Javert suostuu. Tämän jälkeen Valjean pyytää lupaa käydä kotona, mihin Javert myös suostuu. Javert kertoo odottavansa häntä ulkona, mutta kun Valjean katsoo ulos ikkunastaan, hän huomaa, että Javert on poissa. Javert kävelee yksin katua pitkin ja huomaa olevansa ristiriidassa itsensä kanssa. Hän ei halua enää pidättää Valjeania mutta ei kykene unohtamaan velvollisuuttaan poliisitarkastajana. Pystymättä ratkaisemaan asiaa hän lopulta tekee itsemurhan heittäytymällä Seineen.
Marius toipuu hitaasti vammoistaan, ja pian hän ja Cosette menevät naimisiin.
Myöhemmin Thénardier lähestyy Mariusta valepukuisena, mutta Marius tunnistaa Thénardierin. Thénardier yrittää kiristää Mariusta tiedoillaan Valjeanista, mutta silloin Mariukselle selviää, että Valjean on pelastanut hänen henkensä barrikadeilla. Marius ottaa esiin kourallisen seteleitä, 1 500 frangia, ja kertoo antavansa rahat Thénardierille, jos tämä lupaa lähteä eikä enää palata. Thénardier suostuu tarjoukseen.
Mariuksen ja Cosetten palatessa Valjeanin talolle Marius kertoo Cosettelle, että Valjean oli pelastanut hänen henkensä barrikadeilla. He saapuvat kuolemaisillaan olevan Valjeanin luokse. Viimeisinä hetkinään Valjean ymmärtää löytäneensä onnen, paljastaa Cosettelle hänen menneisyytensä ja kuolee onnellisena miehenä.
Tärkeimpiä henkilöitä

Jean Valjean (esiintyy myös nimillä: Monsieur Madeleine, Ultime Fauchelevent, Monsieur Leblanc, Urbain Fabre) – teoksen keskushenkilö, joka on viettänyt 19 vuotta elämästään vankilassa. Hänet tuomittiin alun perin viideksi vuodeksi varkaudesta, kun hän yritti varastaa leipäpalan sisarensa seitsemälle lapselle, mutta tuomio piteni lukuisten pakoyrityksien jälkeen. Hän joutuu riitoihin Javertin kanssa Fantinen rangaistuksesta ja lopulta myös pelastaa Cosetten ja kasvattaa tytön omanaan.
Javert – poliisitarkastaja, teoksen antagonisti. Javert on syntynyt vankilassa. Hän kieltää vanhempansa ja pääsee töihin vanginvartijaksi. Myöhemmin hän liittyy poliisivoimiin ja pidättää Fantinen, jolloin Valjean vaatii vapauttamaan naisen Javertin yksikön edessä. Kostonhaluinen Javert ilmoittaa poliisiasemalla löytäneensä etsintäkuulutetun Jean Valjeanin.
Fantine – pariisitar, jonka hänen rakastajansa Félix Tholomyès hylkäsi. Fantine jättää tyttärensä Cosetten majatalonpitäjien Thénardierien luokse, koska uskoo heidän pitävän hyvää huolta Cosettesta. Thénardierien perhe kuitenkin pitää Cosettea vain orjana. Fantine työskentelee Mr. Madeleinen tehtaalla ansaitakseen lisää rahaa Cosetten huolenpitoon. Hän päätyy pian prostituoiduksi ja myy hiuksensa ja hampaansa. Pian Fantine sairastuu, jolloin Valjean saa tietää naisen taakasta ja lähtee hakemaan Cosettea Fantinen luokse. Fantine kuitenkin kuolee näkemättä tytärtään.
Cosette – lempinimeltään Varpunen, Fantinen ja Tholomyèsin tytär. Hän joutuu tekemään raskasta työtä Thénardierin perheen luona kolmevuotiaasta lähtien. Kun Cosetten äiti Fantine kuolee, Valjean lahjoo Thénardierit antamaan tytön hänelle ja kasvattaa Cosetten omanaan. Hän rakastuu Mariukseen.
Marius Pontmercy – toisen sukupolven paroni, joka opiskelee lakitiedettä ja rakastuu Cosetteen.
Éponine – Thénardierien vanhin tytär. Häntä hemmotellaan nuorena mutta kasvaessaan hän päätyy kaduille. Hän on rakastunut Mariukseen ja kuolee tämän puolesta.
Monsieur Thénardier ja Madame Thénardier – Korruptoitunut majatalonpitäjä ja hänen vaimonsa. Heillä on viisi lasta: Éponine, Azelma, Gavroche ja kaksi nimeämätöntä lasta. He kohtelevat kaltoin Cosettea. He kirjoittavat myös kirjeitä Cosetten äidille, joissa valehtelevat Cosetten hyvinvoinnista ja vaativat lisää rahaa. Pariskunta ajautuu myöhemmin vararikkoon ja päätyy perheineen Pariisiin, jossa he vaihtavat sukunimekseen Jondrette.
Enjolras – Opiskelijaliike ABC:n ("Les Amis de l'ABC") johtaja.
Gavroche – Thénardierin perheen kuopus. Hän asuu kadulla ja pitää verisiteestä tietämättä huolta kahdesta nuoremmasta veljestään.
Piispa Myriel (Charles-François-Bienvenu Myriel, Monseigneur Bienvenu) – lempeä vanha pappi, joka ylennetään piispaksi, kun hän tapaa Napoleonin. Valjean varastaa piispalta hopeisen kynttelikön ja aterimia mutta piispa ei anna Valjeanin tulla pidätetyksi teoistaan ja kannustaa Valjeania muuttamaan tapojaan.
Teemat

Kurjat on kertomus yhteiskunnan jalkoihinsa polkemista, lain epäoikeudenmukaisuuksista, viattomien kärsimyksistä ja elämän kurjuudesta, mutta myös uhrautumisesta ja velvollisuudentunnosta. Eräs Kurjien tärkeimmistä teemoista on lähimmäisenrakkaus. Tätä puhtaimmillaan edustaa piispa Myriel, joka ohjaa Valjeanin henkiseen kasvuun.
Sovituksia

Romaanin pohjalta on tehty Alain Boublilin ja Claude-Michel Schönbergin musikaali Les Misérables ja useita elokuvia, kuten Riccardo Fredan ohjaama Kurjat (I Miserabili, 1948), Jean-Paul Le Chanoisin ohjaama Kurjat (Les Misérables, 1958), Glenn Jordanin TV-elokuva Les Misérables (1978), Robert Hosseinin Les Misérables (1982), Bille Augustin ohjaama Kurjat (Les Misérables, 1998) ja tuoreimpana Tom Hooperin ohjaama musikaalielokuva Les Misérables (2012). Lisäksi aiheesta on tehty useita televisiosarjoja ja myös animesarja. Radiosovituksista tunnetuimpia on Orson Wellesin vuonna 1937 ohjaama versio, jossa Welles myös esittää Jean Valjeanin roolin.
Sovituksia > Suomenkieliset sovitukset

Suomessa Alain Boublilin ja Claude-Michel Schönbergin musikaalin ensi-ilta oli 25. ja 27.2.1999 Suurella näyttämöllä Helsingin Kaupunginteatterissa. Suomenkielisen musikaalin sanoista vastasivat Jukka Virtanen ja Kristiina Drews. Ohjauksesta vastasi Kurt Nuotio ja kapellimestarina toimi Henrik Wickström. Suomenkielisissä päärooleissa olivat Veeti Kallio, Jari Leppänen, Pentti Hietanen, Sören Lillkung, Peter Nordman, Pirjo Aittomäki, Tove Wingren, Heikki Sankari, Puntti Valtonen, Kristiina Elstelä, Rea Mauranen, Jarkko Rantanen, Juha Hostikka, Nina Tapio, Birthe Wingren-Hurme, Marika Westerling ja Ninni Poijärvi.
Tampereella saman musikaalin ensi-ilta oli 13.9.2013. Sen ohjasi Georg Malvius. Musikaalin suomenkielisissä pääroleissa olivat Tero Harjunniemi, Sören Lillkung, Tomi Metsäketo, Ele Millistfer, Samuel Harjanne, Martti Manninen, Sarah Nedergård, Sara Lehtonen, Pia Piltz, Ville Marjamaa ja Ritva Jalonen.
Kaarina-Teatteri esitti teoksesta ensimmäisen suomalaisen puhedraamasovituksen. Sovituksen ensi-ilta oli 11.3.2016. Sovituksen dramaturgina ja ohjaajana toimi Minna-Stiina Saaristo-Vellinki. Rooleissa olivat muun muassa Pentti Kallio, Merita Seppälä, Johanna Suokas, Vili Hokkanen ja Hannu Pajunen.
Laitoksia

Kurjat. 1–3.  (Suomentanut Vihtori Lehtonen)  Kansan romaanikirjasto, 1908.
Kurjat. 1–5.  (Suomentanut Eino Voionmaa (1. osan tarkistettu suomennos Vihtori Lehtonen))  WSOY, 1927–1931.
Kurjat.  ((Les misérables, 1862.) Lyhennetty suomennos. Suomentanut Eino Voionmaa. 11. painos)  WSOY, 1990 (nidottu painos 1998).  ISBN 951-0-13171-7
Les Misérables.  ((Les Misérables, 1862.) Kääntäneet Lee Fahnestock ja Norman MacAfe. Lyhentämätön laitos)  Signet Classic, 1987.  ISBN 0-451-52526-4  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kurjat Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Les Misérables on Wikiaineistossa (ranskaksi)
Vapaasti ladattavia Victor Hugon e-kirjoja Projekti Lönnrotilta (Vihtori Lehtosen suomennos) sekä Project Gutenbergiltä (Fantine ja Cosette, Vihtori Lehtosen suomennos)
Orson Wellesin vuoden 1937 radiokuunnelmasarja MP3-muodossa. Archive.org. (englanniksi)
Jari Olavi Hiltunen: Victor Hugon romanttis-henkinen tendenssiromaani. Vetus Et Nova 1.8.2013.
Outi Paloposki: Suomentaminen, korjailu, toimittaminen: esimerkkinä Les Misérables -romaanin suomennokset. Kirjallisuudentutkimuksen aikakauslehti Avain. Tekstuaalitieteet (erikoisnumero), 2010, nro 3, s. 32–48.  Artikkelin verkkoversio. (pdf)
Eugène François Vidocq
Marius ja Cosette
Jean Valjean ja Cosette
Kuulokynnys

Mies- ja naishenkilöiltä mitattuja kuulokynnyksiä 20 ja 60 ikävuoden välillä.
Kuulokynnys on alhaisin äänenpainetaso, joka riittää aiheuttamaan kuulohavainnon. Kuulokynnys riippuu voimakkaasti äänen taajuudesta. Ihmisen kuulo on herkimmillään 1–4 kHz alueella ja sen herkkyys laskee kuuloalueen ääripäitä kohti siirryttäessä.
Kuulokynnys mitataan yleensä puhtaiden siniäänien eli ääneksien avulla ilman taustamelua, jolloin puhutaan äänesaudiometriasta.
Kuulokynnys voidaan määrittää myös puheelle. Puheen kuulokynnyksellä tai puhekynnyksellä tarkoitetaan sitä puheäänen tasoa, jolla yksilö tunnistaa noin 50 % hänelle esitetyistä sanoista.
Kuulokynnyksen mittaaminen > Äänesaudiometria

Äänesaudiometria on yleisin tapa mitata kuulokynnystä. Kynnystasoa tutkitaan psykoakustisesti käyttäen ääneksiä, joiden kesto on noin 1–2 sekuntia. Äänekset esitetään tutkittavalle useimmiten kuulokkeiden kautta ilmajohteisesti, mutta ne voidaan johtaa myös luujohteisesti suoraan sisäkorvaan. Jos luu- ja ilmajohteisesti mitatuissa kuulokynnyksissä on selvä ero, kyseessä voi olla välikorvan toimintaan liittyvä häiriö. Luujohtomittaus vaatii peiteäänen esittämistä vastakkaiseen korvaan, jotta ääni ei kulkeutuisi siihen kudoksia ja kallon luita pitkin. Muutoin siinä toimitaan samalla tavoin kuin ilmajohteisessa mittauksessa.
Tavallisimmin kuulokynnys mitataan oktaavin tai puolen oktaavin välein esitetyille ääneksille taajuusvälillä 250–8 000 Hz. Ensimmäinen mittaus tehdään 1 000 Hz:n taajuudella. Seuraavaksi kynnysarvoja mitataan korkeammissa taajuuksissa järjestyksessä edeten, ja mitataan sitten 1 000 Hz:n kuulokynnys uudelleen. Tämän jälkeen siirrytään tutkimaan matalampia taajuuksia. Tutkittavan luotettavasti havaitsema heikoin äänes voidaan kirjata taajuuksittain audiogrammiin. Audiogrammi on kaavio, jonka vaaka-akselilla ilmoitetaan tutkitut taajuudet hertseinä tai kilohertseinä, ja pystyakselilla äänitaso yksikkönään dB HL.
Kuulokynnyksen tason etsimiseen voidaan käyttää erilaisia menetelmiä. Ne eroavat toisistaan esimerkiksi siinä, miltä äänenpainetasolta tutkimus aloitetaan, ja millaisin askelmin ja mihin suuntaan äänenpainetasoa muutetaan kynnyksen tasoa etsittäessä. Yleisimmin käytetään Hughson-Westlaken menetelmää, jossa yhdistyvät nousevat ja laskevat rajamenetelmät.
Kuulokynnyksen mittaaminen > Puheaudiometria

Puheen kuulokynnyksen mittaamiseen käytetään puheaudiometriaa. Puhekynnykseksi määräytyy se puheäänen taso, jolla tutkittava on tunnistanut noin puolet kuulemastaan testisanastosta. Puhekynnys asettuu usein samalle tasolle, kuin äänesaudiometriassa mitattujen 500, 1 000 ja 2 000 Hz:n kuulokynnysten keskiarvo. Puheen kuulokynnystä voidaan mitata hiljaisuudessa tai sitä voidaan vaikeuttaa taustahälyllä. On huomattava, että mittauksessa käytetty sanasto ja vastaustapa vaikuttavat siihen, millainen kuulokynnys puheelle muodostuu.
Kuulokynnyksen mittaaminen > Mittaamiseen liittyvät virhelähteet

Kuulokynnyksen määrittämiseen vaikuttavat monet sellaiset tekijät, joita voidaan pitää mittauksen virhelähteinä. Psykologiset tekijät, kuten tutkittavan keskittymiskyky ja motivaatio, voivat vaikuttaa mittaustulokseen. Näitä saattavat osaltaan taustoittaa tutkittavan yleisvointi sekä syy, miksi mittausta tehdään. Peittoäänen käyttö, tutkittavalle annetut ohjeet ja se, miten tutkija hallitsee tutkimusmenetelmän vaikuttavat mittaukseen. Tutkimuslaitteiston osalta virheitä voi aiheutua esimerkiksi epäonnistuneesta kalibroinnista. Äänesaudiometrian ja muiden audiologiassa käytettyjen menetelmien yhdenmukaisuutta on pyritty säätämään erilaisin standardein virhelähteiden kontrolloimiseksi.
Yksilölliset erot kuulokynnyksessä

Yksilölliseen kuulokynnykseen vaikuttavat ainakin yksilön ikä ja sukupuoli. Ihmisen kuulo heikkenee iän myötä niin, että korkeiden äänien kuuleminen heikkenee ensin. Tämä johtuu kuuloaistin normaalista rappeutumisesta ihmisen vanhetessa. Ikääntymisestä johtuvasta kuulon alenemasta käytetään yleisesti termiä ikäkuulo. Ihmisen kuulo on herkimmillään noin kahdenkymmenen vuoden iässä, jolloin kuulokynnys on 1 kHz taajuudella noin 0 desibeliä.
Eri eläinlajit eroavat toisistaan kuuloalueensa suhteen. Niinpä myös kuulokynnyksissä on lajikohtaisia eroja. Joidenkin koirien (Canis canis) on huomattu kuulevan jopa -4 dB ääniä 4 kHz äänenkorkeudella ja -3,5 dB ääniä 8 kHz äänenkorkeudella.
Kirjallisuutta

Karjalainen, Matti: Kommunikaatioakustiikka.  (Suomenkielinen oppikirja)  Espoo:  TKK, Akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio, 1999.  ISBN 951-22-4412-8
Pulkki, Ville & Karjalainen, Matti: Communication Acoustics – An Introduction to Speech, Audio and Psychoacoustics.  (Englanninkielinen oppikirja)  New York:  John Wiley & Sons, Ltd, 2015.  ISBN 978-1-118-86654-2
Hunzibin kieli

| Hunzibi |
| --- | --- |
Oma nimi:  гьонкьодалас мыц, gonkodalas myc
Tiedot
Alue:  Dagestan
Virallinen kieli:  -
Puhujia:  1 800
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  -
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  dagestanilaiset kielet
Kieliryhmä:  avaarilaiskielet didolaiset kielet
ISO 639-3:  huz
 Ohje 
Hunzibin eli gunzibin kieli (hunzibiksi гьонкьодалас мыц, gonkodalas myc) on hunzibien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Dagestanin tasavallan Tsuntan piirin Gunzibin, Nahadan ja Garbutlin kylissä sekä Kiziljurtin piirin Novostalskin kylässä, jonne vuonna 1955 siirtyi osa aikaisemmin Tšetšeno-Ingušetian alueelle asutetuista hunzibeista.
1990-luvulla hunzibin puhujia arvioitiin olleen yli 800 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 1 800 kielen puhujaa, joista lähes kaikki Dagestanissa. Aiemmissa väestönlaskennoissa hunzibeja on pidetty avaareina. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 1000 hunzibin puhujaa.
Hunzib kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän didolaiseen alaryhmään, jossa se muodostaa bežtan kanssa erillisen itäisen ryhmän. Kielen sanastoon ja osittain myös fonetiikkaan on vaikuttanut erityisesti avaari. Murrejakoa ei ole. Hunzib toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielenään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää. Suurin osa osaa myös bežtaa ja eräät georgiaa.
Kuurinkynnään kansallispuisto

Kuurinkynnään kansallispuiston sijainti Liettuan länsiosissa ja Kaliningradin alueella
Kuurinkynnään hiekkadyyniä
Kuurinkynnään kansallispuisto on luonnonsuojelualue Liettuassa ja Venäjällä, Itämeren kaakkoiskulmalla. Se kattaa osia lähes sata kilometriä pitkästä hiekkaisesta niemestä, Kuurinkynnäästä. Eteläosa niemimaasta kuuluu Venäjän Kaliningradin alueen Zelenogradskin piiriin ja on osa jo neuvostoaikana vuonna 1987 perustettua kansallispuistoa. Pohjoisosa kuuluu Liettuan Klaipėdan läänin Neringan kuntaan. Liettuassa kansallispuisto perustettiin vuonna 1991.
Kansallispuistossa on neljä erillistä suojelualuetta. Puiston korkein dyyni Vecekrugas-dyyni sijaitsee Karvaiciain suojelualueella. Parnidisin alueella on liikkuvia, paljaita dyynejä. Niillä kävelevät ihmiset saavat aikaan pieniä maanvyöryjä, jotka madaltavat dyynejä. Siksi osalla alueesta liikkuminen on kiellettyä. Suurin osa niemimaasta on metsän peitossa. Osalle rantaviivasta istutetaan kaislikkoa estämään eroosiota.
Kuurinkynnäs on Liettuan ja Venäjän yhteinen kohde Unescon maailmanperintölistalla. Se on suojeltu kulttuuriarvojensa takia esimerkkinä alueesta, jolla ihminen on vaikuttanut maisemaan.
Kuvia

Osalla alueesta kävijöille on rakennettu erillisiä polkuja.
Liettualainen postimerkki vuodelta 1999.
Venäläinen postimerkki vuodelta 2010.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuurinkynnään kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
| n k Venäjän kansallispuistot |
| --- | --- |
 Alania  Ala-Kama  Alkhanai  Anjuisk  Baškiria  Beringia  Bikin  Buzulukski bor  Elbrus  Hiipinä  Hvalynsk  Jugid Va  Jäämeri  Kalevala  Kenozerski  Kislovodsk  Kitaljuk  Kodar  Koigorodsk  Kuurinkynnäs  Laatokan saaristo  Lena  Leopardinmaa  Losinisaari  Marin metsä  Mešjora  Mešjorsk  Netškinsk  Orjol  Paanajärvi  Pleštšejevo-järvi  Pohjoinen  Pribaikalski  Pripyšmenskije bory  Šantarsaaret  Sajljugem  Samaranmutka  Salair  Samur  Sebež  Sengileivuoret  Smolenskin järvet  Smolni  Sotši  Šoorit  Šušenskoje Bor  Taganai  Tokinsko-Stanovoi  Tunkka  Tšikoi  Tšuvassia  Udeheitten Legenda  Ugra  Valdai  Vodlajärvi  Zabaikalski  Zavidovo  Zigalga  Zov Tigra  Zjuratkul  Ääninen
Rami Kuusinen

Rami Kuusinen (1963 Luhanka – 29. marraskuuta 1996 Lahti) oli suomalainen musiikkitoimittaja ja -kustantaja, joka oli yksi musiikkilehti Rumban perustajista.
Luhangassa syntynyt ja nuoruutensa Lahdessa asunut Kuusinen julkaisi 1970- ja 1980-lukujen taitteessa omakustannelehti Aivopesua. Kuusinen teki Aivopesuun haastattelun Hilse-lehden Kimmo Miettisestä, joka vastavuoroisesti otti Kuusisen oman lehtensä avustajaksi.
Hilseen jälkeen Kuusinen ja Miettinen tekivät ja julkaisivat muutaman numeron Ohari-nimistä huumorilehteä, jossa oli muun muassa Kuusisen piirroksia. Heillä oli myös kaksi C-kasettia julkaissut huumoriprojekti nimeltä Erkki & Aulis. Poko Rekords julkaisi äänitteet Synti ja syöpä (1982) ja Synti ja syöpän pojan koston paluu (1984) yhteisjulkaisu-CD:nä vuonna 2006.
Kuusisen ja Miettisen seuraava yhteinen lehti oli Miettisen kehittelemä Bambi, jota vuonna 1982 alkoi kustantaa Soundi-lehteäkin kustantanut Fanzine. Lehden kaksi ensimmäistä numeroa menivät kuitenkin niin huonosti kaupaksi, että Fanzine luopui sen kustantamisesta. Lehtensä seuraavien numeroiden julkaisua varten Kuusinen ja Miettinen perustivat kommandiittiyhtiön nimeltä Kumi-Kustannus. Bambin julkaiseminen lopetettiin viidennen numeron jälkeen vuonna 1983. Kumi-Kustannuksella oli myös levymerkki Kumibeat, joka julkaisi 1980-luvulla musiikkia muun muassa Juliet Jonesin Sydämeltä ja The Dogs D'Amourilta.
Rumban ensimmäinen numero ilmestyi marraskuussa 1983 ja sitä olivat Kuusisen ja Miettisen ohella päätoimittamassa Hilseen entinen avustaja Leena Lehtinen ja lahtelaisen Vau!!-yhtyeen laulajana levyttänyt Kari Kivelä, joka oli aiemmin avustanut Kuusisen Aivopesua. Aluksi lehdellä oli siis neljä päätoimittajaa, kunnes Kuusinen vakiintui lehden ainoaksi päätoimittajaksi. Kuusisen päätoimittajakaudella ilmestyi kolmisensataa Rumbaa. Kuusinen kuoli marraskuussa 1996. Hän oli ensimmäisen kerran sairastunut vakavasti vuonna 1987, jolloin hänellä todettiin aivokasvain.
Kuusisen yhtenä suurena intohimona oli myös rakkaus urheilua, etenkin jääkiekkoa ja jalkapalloa kohtaan. Jalkapalloa Kuusinen pelasi, yhtenä perustajajäsenistä Rumba Ragulins joukkueessa.
Hugsvinnsmál

| Hugsvinnsmál |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  islanti
Genre:  opetusrunous
Julkaistu:  1200-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hugsvinnsmál (suom. ”Viisaan laulu”) on keskiaikainen islantilainen 148 säkeistöä käsittävä runo. Se on hyvin vapaa käännös 100–300-luvulta peräisin olevasta latinankielisestä Caton opetuksia (Dicta Catonis tai Disticha Catonis) -teoksesta, joka sisältää lyhyitä opetusrunoja. Kyseinen teos, jonka kirjoittajaksi on joskus virheellisesti ilmoitettu Cato vanhempi, oli suosittu oppikirja keskiajalla. Se käännettiin usealle länsieurooppalaiselle kansankielelle.
Teoksen synty

Caton opetuksia on tunnettu Islannissa ainakin 1100-luvun puolivälissä, sillä teos mainitaan ja sitä siteerataan tuolloin kirjoitetussa ensimmäisessä islannin kieliopissa (isl. Fyrsta málfræðiritgerðin). Caton opetusten käännöksen lisäksi Hugsvinnsmálin islantilainen kirjoittaja on kuitenkin lisännyt runoon osioita myös joistain muistakin lähteistä. Runo on todennäköisesti laadittu 1200-luvulla, mutta tutkijoiden näkemykset siitä, tehtiinkö Caton opetusten käännös vuosisadan ensimmäisellä vai jälkipuoliskolla, vaihtelevat. Hugsvinnsmál on Caton opetusten varhaisin tunnettu käännös. Hugsvinnsmália ei ole suomennettu.
Hugsvinnsmálin kääntäjää ei tunneta. Esimerkiksi Björn M. Ólsen (1915) on esittänyt, että kääntäjä olisi ollut sama henkilö, joka kirjoitti myös uskonnollisen runon nimeltä Sólarljóð (suom. ”Aurinkolaulu”). Kyseisessä runossa edesmennyt isä opastaa uninäyssä poikaansa, ja aurinko symboloi todennäköisesti Kristusta. Myös Hugsvinnsmál on luonteeltaan kristillinen, vaikka sen esikuvana ollut latinankielinen teksti onkin syntynyt ympäristössä, jossa kristinuskosta ei vielä ollut tullut valtauskonto.
Yhteydet muihin aikalaisteksteihin

Hugsvinnsmálissa Caton opetusten islanninkielinen käännös on tehty runomuotoon. Se seuraa ljóðaháttr-runomittaa, joka on tyypillinen Runo-Eddan ns. mystistä viisautta välittävälle runoudelle, kuten esim. Korkean runolle (isl. Hávamál). Hugsvinnsmálin ja Hávamálin välillä on myös havaittu yhteyksiä. On mahdollista, että vaikutukset ovat kulkeneet kumpaankin suuntaan tai että Hávamál, jonka toisaalta on katsottu saaneen vaikutteita Caton opetuksista, on jopa ollut vaikutteiden lähde. Hugsvinnsmál on jättänyt jonkin verran heikkoja jälkiä myös muuhun saagakirjallisuuteen.
Käsikirjoitukset

Hugsvinnsmál on ollut Islannissa hyvin suosittu. Siitä on säilynyt useita kymmeniä käsikirjoituksia. Monet käsikirjoituksista eivät kuitenkaan ole säilyneet täydellisinä, ja säkeistöjen järjestys eri käsikirjoituksissa vaihtelee. Hugsvinnsmálin vanhin, lähes täydellisenä säilynyt käsikirjoitus on 1400-luvulta peräisin oleva 624 4to. Täydellisenä runo on säilynyt 1600-luvun lopulta peräisin olevassa käsikirjoituksessa Lbs 1199 I–IV 4to.