stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Optinen lennätin
Chappe-lennätin

Kaukoputki tuli laajasti käyttöön 1600-luvun alussa ja samalla havaittiin sen käyttökelpoisuus optisessa lennättimessä. Englantilainen Robert Hooke esitti 1600-luvun puolessa välissä optisen lennättimen käyttöönottoa. 1700-luvun lopulla optisen lennättimen rakentamista harkittiin vakavasti. Ranskassa rakentamista esitettiin ensin kuninkaalle, mutta rakentamisen aloitti vasta vallankumouksen jälkeen kansalliskokous. Uusi optinen lennätin tunnettiin nimellä Chappe-lennätin, alkuunpanijansa Claude Chappen mukaan. Ensimmäinen linja rakennettiin vuonna 1794. Sen ensisijainen käyttötarkoitus oli sotilaallinen, ja ensimmäinen viesti kertoi hallitukselle Pariisissa, että ranskalaiset olivat vallanneet Le Quesnoyn takaisin.
Chappe-lennätin koostui ketjusta torneja, joista oli näköyhteys ketjun viereisiin torneihin. Tornien huipulla oli iso palkki, johon oli kiinnitetty kaksi pienempää palkkia. Kaikki palkit olivat liikuteltavia ja valaistu, joten niillä pystyi viestimään yölläkin. Chappe-lennättimessä oli 192 eri asentoa, jotka merkitsivät eri kirjaimia, sanoja tai kokonaisia fraaseja. Lennättimellä saatettiin viestiä selväkielisesti tai salakielellä. Jokaista asemaa käytti normaalisti kaksi miestä, toinen miehistä havainnoi viestin ja kirjoitti sen ylös. Toinen taas viestitti seuraavalla asemalle. Maastosta riippuen asemien väli oli keskimäärin 8-10 kilometriä. Hyvällä säällä torneja tiputettiin ketjusta pois ja viestin etenemisnopeus kasvoi. Kohtalaisella säällä ja jos viestissä oli vain muutama sata merkkiä tieto kulki 400 kilometriä päivässä.
Vuoden 1800 paikkeilla Chappe-lennättimen kaltainen järjestelmä rakennettiin Englannissa. Lennätin yhdisti amiraliteetin tärkeisiin satamiin. Venäläiset rakensivat pian optisen lennättimen Pietarista Kronstadtiin ja Pietarista Varsovaan. Vielä 1830-luvulla Preussi rakensi optisen lennätinlinjan Berliinistä Trieriin.
Englannissa on optisen lennättimen seurauksena useita paikkoja, joita kutsutaan edelleen nimellä Telegraph Hill, lennätinkukkula.
1850-luvulla Yhdysvaltain armeijan majuri Albert J. Myer kehitti järjestelmän, jossa heilutettiin lippua (soihtua tai lyhtyä yöllä) oikealle ja vasemmalle, samaan tapaan kuin pisteet ja viivat Morsen aakkosissa. Tämä lippujärjestelmä oli helpommin liikuteltavissa kuin kiinteisiin alustoihin perustuneet järjestelmät, ja sitä käyttivätkin Yhdysvaltain sisällissodan molemmat osapuolet.
Optinen lennätin Ruotsissa ja Suomessa

Ruotsiin rakennettiin Abraham Niclas Edelcrantzin kehittämä optinen lennätinverkko vuodesta 1794 alkaen. Edelcrantzin järjestelmä perustui 10 käännettävään tauluun, joiden avulla voitiin muodostaa 1024 eri numerosarjaa, jotka piti purkaa kirjaimiksi, sanoiksi tai viesteiksi koodikirjojen avulla.
Verkko kattoi aluksi linnakkeet Tukholman ympäristössä, mutta sitä laajennettiin 1796 Ruotsin Grisslehamnista Signilskärin kautta Eckeröön Ahvenanmaalle.
Lennätinverkkoa jatkettiin Tanskaan ja sitä pidetäänkin maailman ensimmäisenä kansainvälisenä tietoliikenneverkkona. Tanskan suunnalla kehitys kuitenkin loppui 1801.
Suomessa linjaa jatkettiin Eckeröstä Uuteenkaupunkiin ja Turkuun. Haminan rauhan jälkeen 1809 lakkasi Suomessa lennättimen käyttö tai ainakin sen kirjoitettu historia. Ahvenanmaalla ja paikoin myös Turun ja Uudenkaupungin välillä on jäljellä jäänteitä ja muistolaattoja lennätinasemista.
Ruotsin optinen lennätinverkko oli varattu aluksi sotilaskäyttöön, mutta 1837 se avattiin myös yleisölle. Laajimmillaan sen käyttö oli 1850-luvulla, jonka jälkeen sähköinen lennätin alkoi syrjäyttää optista lennätintä. Viimeiset optiset lennättimet poistettiin käytöstä Ruotsissa 1881 Göteborgin alueella.
Lennättimen taulut oli järjestetty 3 x 3 ruudukoksi, jossa jokainen pystysarake muodosti yhden numeron. Näin saatiin kolmenumeroinen luku, joita oli yhteensä 512 erilaista. Ylimmässä rivissä oli yksi ylimääräinen taulu, joka merkitsi kirjainta A, joka käytännössä kaksinkertaisti mahdollisten numerosarjojen lukumäärään. 3 x 3 ruudukon jokaisen sarakkeen ylin taulu merkitsi lukua 1, keskimmäinen lukua 2 ja alin lukua 4. Näillä kolmella taululla kullekin sarakkeelle voitiin muodostaa numero, joka saatiin summaamalla näkyvissä olevien tauljen arvot keskenään. Näin kunkin sarakkeen arvoksi saatiin 0-7.
|  | A |  |
| --- | --- | --- |
 1 
 2 
 4 
Esimerkiksi luku 367 lähetittiin Edelcrantzin optisella lennättimellä seuraavasti:
|  | A |  |
| --- | --- | --- |
|  1  |  -  |  1  |
 2 
 - :  4 
=
Venäjän optinen lennätin

Venäjän keisarikunnan ensimmäinen optinen lennätin rakennettiin Pietarin ja Laatokan välille 1824. Talvipalatsista Kronstadtiin rakennettiin toinen linja 1833. Pietarin ja Venäjän keisarin kesäasuntojen välille Tsarskoje seloon ja Hatsinaan rakennettiin yhteydet 1835. Seuraavaksi yhteydet perustettiin Pietarin ja Varsovan välille vuoteen 1839 mennessä. Tuolloin niiden välillä oli 149 optista lennätinasemaa, joita hoiti 1 908 henkilöä.
Optinen lennätin rakennettiin Suomenlahden rannikolle Krimin sodan aikana 1854–1855 alkaen keisarillisella asetuksella, jonka kenraalikuvernööri Aleksandr Sergejevitš Menšikov sai tietoonsa 23. helmikuuta 1854. Vuoteen 1853 Viipurin läänin kuvernöörinä toiminut kenraalimajuri ja vapaaherra Casimir von Kothen määrättiin rakennustöiden johtajaksi. Hangosta Pietariin rakennettiin 42 optista lennätinasemaa. Oolannin sodan vihamielisyydet taukosivat elokuuksi 1854, mutta määräys jatkoyhteyden rakentamisesta länteen päin annettiin jo seuraavana vuonna. Myöhemmin linja jatkui Turkuun ja Uuteenkaupunkiin saakka. Tuolloin linjaa käytti 22 upseeria sekä 460 aliupseeria tai miehistöön kuuluvaa. Lennätinasemien etäisyydet olivat 5-13 kilometriä. Etäisyydet eivät voineet olla suuria, sillä erityisin merkkikoodein toiminut viestinvälitys edellytti kiikarien avulla hoidettavaa näköyhteyttä. Asemat olivat samalla puolustuslaitoksen tähystys- ja vartioasemia. Helsingin seudulla lennätinasemat pyrittiiin antamaan luotsien hoidettaviksi.
Venäjän ja afgaanien sodan aikana 1885 optista linjaa testattiin siltä varalta, että Venäjän mahdollisen menestyksen vuoksi Yhdistynyt kuningaskunta ryhtyisi vastatoimiin Itämerellä Oolannin sodan tapaan. Vihollisuuksia kuitenkaan ei maiden kesken puhjennut, joten linja jäi lopullisesti pois käytöstä.
Suomessa on optisen lennättimen pienoismalli Viestimuseon ensimmäisessä huoneessa sisäänkäynnistä oikealla puolella.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Albert Myer 1864: A Manual of Signals: For The Use Of Signal Officers In The Field (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Englannin lennätinverkko Lontoosta Favershamiin (englanniksi)
Museoviraston arkeologisen kulttuuriperinnön opas: Optinen lennätinasema
Lindell, Ismo: Sähkön pitkä historia, s. 247–249.  ("Chappen telegrafi")  Otatieto, 2009.  ISBN 978-951-672-358-0
YouTube: Optinen lennätin Suomessa
Chappe-lennätintornin kopio
Uudiskostruktio Edelcrantzin optisesta asemasta
Krimin sodan aikaisen optisen lennätinaseman perustukset Raision Kuuvavuorella.
Pertti Koivula

| Pertti Koivula> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Pertti Matti Koivula
Syntynyt: 17. huhtikuuta 1961 (ikä 63) Ranua
Näyttelijä
Aktiivisena:  1976
Merkittävät roolit:  Lahtinen (Tuntematon sotilas) Lauri (Seitsemän veljestä)  Nuuskamuikkunen (Muumipeikko ja pyrstötähti)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Pertti Matti Koivula (s. 17. huhtikuuta 1961 Ranua) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Koivulan ensimmäinen suurempi elokuvarooli oli Lahtinen vuoden 1985 Tuntemattomassa sotilaassa. Sittemmin hän on näytellyt monessa muussakin suomalaisessa elokuvassa ja televisiosarjassa.
Pertti Koivulan pikkuveli on näyttelijä Ilkka Koivula.
Ura

Pertti Koivulan lapsuudessa Lapin Alueteatterin katsomossa vietetyt hetket olivat yksi harvoista Ranualla tarjolla olleista kulttuurielämyksistä. Toinen oli kirkkokuorossa laulaminen. Koivula oli innostunut molemmista ja harrastus jatkui kansalaisopiston näytelmäpiirissä. Teatteriala kiinnosti Koivulaa, mutta ylioppilaskirjoitusten jälkeen hän päätti hankkia tavallisemman ammatin ja hakeutui opetusalalle.
Koivula opiskeli kasvatustiedettä Lapin yliopistossa luokanopettajan koulutusohjelmassa vuosina 1982–1984. Teatteriharrastusta hän jatkoi Lapin ylioppilasteatterissa, ensin valo- ja äänimiehenä, sitten kitaristina ja pian jo näyttelijänä. Vuonna 1984 Rauni Mollberg antoi Lahtisen osan Pertti Koivulalle elokuvassaan Tuntematon sotilas ja Koivula päätti pyrkiä Teatterikorkeakoulun näyttelijäntyönlaitokselle monen muun näyttelijän kehotuksesta. Koivula valittiin ensiyrittämällä vuonna 1985 opiskelijaksi ja luokanopettajan opinnot keskeytyivät. Teatterikorkeakoulusta hän valmistui vuonna 1989.
Teatterikorkeakoulun professori Jouko Turkka teki teatterikoululaisten kanssa puolessatoista vuodessa Yleisradion TV2:lle legendaarisen televisiosarjan Seitsemän veljestä, joka valmistui vuonna 1989. Koivula näytteli siinä Laurin roolin. Vakinaisesti kiinnitettynä näyttelijänä Koivula on työskennellyt Turun kaupunginteatterissa vuosina 1989–1991 ja Helsingin Kaupunginteatterissa vuodesta 2006. Teatterityön ohella hän on tehnyt useita elokuvarooleja ja osallistunut moneen televisiosarjaan.
Koivula nousi pinnalle tangolaulajana Markku Pölösen elokuvan Onnen maan siivittämänä. Televisiohitti "Kohtalon tango" (jota Veikkaus käytti mainoksessaan) nosti hänet suosituksi myös laulajana. Hän on keikkaillut myös veljensä Ilkka Koivulan kanssa soittaen rokkia nimellä Veljekset Koivula & Todistajat. Vuosina 1993–1999 Koivula oli naimisissa näyttelijä Henriikka Salon kanssa. Koivula on toiminut myös ääninäyttelijänä joidenkin animaatioelokuvien suomenkielisissä versioissa.lähde?
Koivula esittää radiotoimittaja Keskistä, "The Ääntä" Yleisradion Radioteatterin huvikuunnelmasarjassa Hanhen selästä, jota on esitetty Yle Radio 1 -kanavalla keväästä 2011 alkaen.
Koivula harrastaa radioamatööritoimintaa (radioamatööritunnus OH2BEE). Kiinnostus radioamatööritoimintaan heräsi nuorena Ranualla. Vuonna 1980 hän sai kutsumerkin OH9PK. Sittemmin harrastus tuli uudestaan mukaan ja hänellä on paitsi OH2BEE-tunnus, myös OG2W, OG0W ja OH9U.
Kuunnelmat

Hanhen selästä (Keskinen, "The Ääni")
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva / TV-elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1985 | Tuntematon sotilas | Lahtinen |
| 1990 | Vääpeli Körmy ja marsalkan sauva | alokas Tane Sulonen |
| 1991 | Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet | Alikersantti Tane Sulonen |
| 1991 | Mitä pimeämpi yö - sen kirkkaammat tähdet |  |
| 1993 | Routasydän | kapteeni |
| 1993 | Onnen maa | Tenho |
| 1994 | Rondaus | poliisi |
| 1994 | Johanneksen leipäpuu | meklari |
| 1994 | Anita | Anitan uhri |
| 1995 | Kivenpyörittäjän kylä | Urho Pölönen |
| 1997 | Vääpeli Körmy ja kahtesti laukeava | Alikersantti Tane Sulonen |
| 1997 | Siivoton juttu | Kokki |
| 1998 | Kuningasjätkä | Tenho Ovaska |
| 1998 | Junalinnut | Inari Polizist |
| 1999 | Kulkuri ja joutsen | Kauko Toivonen |
| 2000 | Badding | Frans Hilton |
| 2001 | Rentun ruusu | Sepe |
| 2002 | Duetto amoroso |  |
| 2004 | Perkele | Matti |
| 2005 | Elli | Heikki Laitinen |
| 2009 | Pääministeri | Mauri Pekkarinen |
| 2010 | Blanc comme neige | Matti |
| 2010 | Prinsessa | lobotomiakirurgi Mäkelä |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1989 | Seitsemän veljestä | Lauri |
| 1992 | Luonnollinen kuolema |  |
| 1993 | Kiimaiset poliisit | Dynä |
| 1993 | Tuntemattomalle jumalalle | Valpon etsivä |
| 1993–1995 | Puhtaat valkeat lakanat | Risto Raivio |
| 1994 | Kohtaamiset ja erot | Yrjö |
| 1995 | Akkulaturit | useita rooleja |
| 1996 | Pimeän hehku | Antti Nurminen |
| 1996 | Ilman kavaluutta | Hietanen |
| 1998 | Team Ahma | laulaja (jakso 6) |
| 1999 | Angela ja ajan tuulet | Ukkola |
| 1999 | Iskelmäprinssi |  |
| 1999 | Kulkuri ja kaunottaret | musikaalivieras |
| 1999 | Vain muutaman huijarin tähden | konstaapeli Myllyniemi |
| 2000 | Mustan kissan kuja | James Koski |
| 2000 | Susi rajalla | James Koski |
| 2000 | Koivula ja tähdet | ohjelman toinen isäntä |
| 2001 | Kaverille ei jätetä | pornokauppias / Sepi |
| 2003–2006 | Kotikatu | Arvo Jänis |
| 2006 | Mogadishu Avenue | myyjä |
| 2010 | Alamaailma-trilogia: Vanki  | Liljeberg |
| 2017 | Joulukalenteri: Huiman hyvä joulu!  | Pasipekka |
| 2021 | Ivalo  | Ilkka Luoma |
| 2023 | Pohjolan laki  | Jaakko Komulainen |
Aiheesta muualla

Pertti Koivula Elonetissä.
Pertti Koivula Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Parhaan miespääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Joel Rinne (1944)  Rauli Tuomi (1945)  Tauno Palo (1946)  Rauli Tuomi (1947)  Leif Wager (1948)  Martti Katajisto (1949)  Tauno Palo (1950)  Hannes Häyrinen (1951)  Tauno Palo (1952)  Kaarlo Halttunen (1953)  Sakari Jurkka (1954)  Heimo Lepistö (1955)  ei jaettu (1956)  ei jaettu (1957)  ei jaettu (1958)  Holger Salin (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Helge Herala (1962)  Joel Rinne (1963)  Matti Oravisto (1964)  ei jaettu (1965)  Pekka Autiovuori (1966)  Jukka Sipilä (1967)  ei jaettu (1968)  Kalevi Kahra (1969)  Eero Melasniemi (1970)  Jussi Jurkka (1971)  Mikko Niskanen (1972)  ei jaettu (1973)  Aimo Saukko (1974)  ei jaettu (1975)  Vesa-Matti Loiri, Antti Litja (1976)  Erkki Pajala, Lasse Pöysti, Vilho Siivola (1977)  Martti Kainulainen, Toivo Mäkelä (1978)  ei jaettu (1979) 
1980–1999:  Lasse Pöysti (1980)  Martti Kainulainen, Pertti Palo (1981)  Hannu Lauri, Martti Pennanen (1982)  Vesa-Matti Loiri, Kari Väänänen (1983)  Paavo Pentikäinen (1984)  ei jaettu (1985)  Paavo Liski, Risto Tuorila (1986)  Lasse Pöysti (1987)  Hannu Lauri (1988)  Kari Sorvali (1989)  Taneli Mäkelä (1990)  Matti Pellonpää (1991)  Silu Seppälä (1992)  Paavo Pentikäinen (1993)  Hannu Kivioja (1994)  Juha Veijonen (1995)  ei jaettu (1996)  Jorma Tommila (1997)  Kari Heiskanen (1998)  Pertti Koivula (1999) 
2000–2019:  Martti Suosalo (2000)  Janne Reinikainen (2001)  Martti Suosalo (2002)  Sulevi Peltola (2003)  Mikko Leppilampi (2004)  Peter Franzén (2005)  Hannu-Pekka Björkman (2006)  Janne Virtanen (2007)  Tommi Korpela (2008)  Tommi Korpela (2009)  Heikki Nousiainen (2010)  Ville Virtanen (2011)  Joonas Saartamo (2012)  Eero Ritala (2013)  Eero Aho (2014)  Antti Litja (2015)  Tommi Korpela (2016)  Jarkko Lahti (2017)  Eero Aho (2018)  Hannu-Pekka Björkman (2019) 
2020–2039:  Pekka Strang (2020)  Shahab Hosseini (2021)  Petri Poikolainen (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle
Luettelo jalkapallon Mestarien liigassa pelanneista suomalaisista

Tämä on luettelo jalkapallon Mestarien liigassa pelanneista suomalaisista miehistä. Luettelo sisältää ne suomalaiset miespelaajat, jotka ovat edustaneet joukkuettaan Mestarien liigan lohkovaiheiden otteluissa kyseisen kauden aikana.
Mestarien liigassa on pelannut kauden 2021–22 loppuun mennessä 40 suomalaista pelaajaa. Mestarien liigan voiton on saavuttanut kaksi suomalaispelaajaa, Jari Litmanen Ajaxissa kaudella 1994–95 ja Sami Hyypiä Liverpoolissa kaudella 2004–05. Ainoa suomalaisseura, joka on pelannut Mestarien liigan lohkovaiheessa, on Helsingin Jalkapalloklubi kaudella 1998–99.
Erkki Melartin

| Erkki Melartin |
| --- | --- |
 Erkki Melartin vuonna 1936.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Erik Gustaf Oskarsson Melartin
Syntynyt: 7. helmikuuta 1875 Käkisalmi
Kuollut: 14. helmikuuta 1937 (62 vuotta) Helsinki
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera ja sinfonia 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
erkkimelartin.fi
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Erik ”Erkki” Gustaf Oskarsson Melartin (7. helmikuuta 1875 Käkisalmi – 14. helmikuuta 1937 Helsinki) oli yksi keskeisimmistä suomalaisista taidemusiikin säveltäjistä.
Ura

Melartin opiskeli Helsingin musiikkiopistossa Martin Wegeliuksen johdolla 1892–1899 ja jatkoi opintojaan Wienissä Robert Fuchsin johdolla. Sydänviasta ja keuhkotaudista huolimatta Melartin loi lähes kaikki musiikinlajit kattavan sävellystuotannon. Merkittäviä teoksia ovat muun muassa kuusi sinfoniaa, Jalmari Finnen librettoon sävelletty ooppera Aino, ensimmäinen suomalainen baletti Sininen helmi, viulukonsertto, Marjatta sopraanolle ja orkesterille, neljä jousikvartettoa, jousitrio sekä pianoteokset Surullinen puutarha ja Fantasia apocaliptica. Melartin sävelsi myös joitakin iskelmiä oopperalaulaja Ture Aralle nimimerkillä Eero Mela. Melartinin esitetyin sävellys on epäilemättä juhlamarssi musiikista näytelmään Prinsessa Ruusunen, joka on Suomen suosituin häämarssi.
Säveltäjänä Melartinia pidettiin pitkään eklektisenä ja akateemisena miniatyyrimuotojen taitajana, mutta käsitystä on jouduttu tarkistamaan muun muassa sinfonioiden, jousikvartettojen ja Aino-oopperan tultua uudelleen huomion kohteeksi. Melartinin musiikilliset juuret ovat Anton Brucknerin ja Pjotr Tšaikovskin edustamassa myöhäisromantiikassa, mutta niihin yhdistyy usein kansanmusiikillisia, impressionistisia ja 1920- ja 1930-luvuilla entistä useammin myös ekspressionistisia aineksia. Tyylillisesti Melartin oli lähes vapaa Jean Sibeliuksen vaikutuksesta. Sinfonioissaan hän osoittaa pikemminkin yhtymäkohtia Gustav Mahlerin musiikkiin.
Säveltäjänuran lisäksi Melartin teki merkittävän uran pedagogina. Vuonna 1909 Melartin perusti Viipuriin orkesterikoulun, jonka johtajana ja opettajana hän toimi vuoteen 1911 asti, jolloin hänet valittiin Helsingin Musiikkiopiston (myöhemmin Sibelius-Akatemia) johtajaksi. Melartinin aikana musiikkiopiston toiminta kasvoi ja monipuolistui. Hänen johdollaan musiikkiopisto organisoitiin konservatorioksi 1924, oman talon eduskunnan naapurina se sai 1931. Melartin erosi konservatorion johtajan paikalta 1936 terveydellisistä syistä.
Sävellyksenopettajana Melartin oli tunnettu avarakatseisuudestaan, joskus jopa suoranaisesta kiltteydestään. Hänen oppilaisiinsa kuuluivat muiden muassa Aarre Merikanto, Yrjö Kilpinen, Väinö Raitio, Ilmari Hannikainen, Uuno Klami, Sulho Ranta ja Helvi Leiviskä.
Säveltämisen ohella Melartinia kiinnostivat myös valokuvaus, eksoottiset kasvit sekä filatelia. Hän oli myös taidemaalari, jolla oli kaksi julkista näyttelyä.
Melartinin maailmankatsomus oli teosofinen. 1. tammikuuta 1921 hän liittyi Ruusu-Ristiin ja julkaisi vuonna 1928 aforismikokoelman Minä uskon (op. 150). Aino-oopperastaan Melartin sanoi, ettei se ole ooppera vaan ”kalevalainen mysteerio”.
Melartinin mukaan on nimetty Erkki Melartin -kamarimusiikkikilpailu. Hänen mukaansa nimetty Erkki Melartinin tie sijaitsee Helsingin Pukinmäessä, lähellä Maasalonpolkua. Osoitteessa Erkki Melartinin tie 7 olevaan luonnonkiveen on kiinnitetty helmikuussa 2000 paljastettu Erkki Melartinin muistolaatta. Sen läheisyydessä sijaitsi Erkki Melartinin vuonna 1912 kodikseen hankkima, tuolloisessa Helsingin maalaiskunnan Boxbackassa sijainnut ja myöhemmin purettu huvila. Pukinmäkitalossa on Melartinin kodista siirretty kirjastonurkkaus ja flyygeli.
Merkittäviä teoksia

Aino, ooppera (libretto Jalmari Finne) op. 50 (1907–1908)
Sininen helmi, baletti op. 160 (1929–1930)
Prinsessa Ruusunen, baletti, op. 22 (1904)
Sinfonia I c-molli op. 30 nro 1 (1901–1902)
Sinfonia II e-molli op. 30 nro 2 (1904)
Sinfonia III F-duuri op. 40 (1906–1908)
Sinfonia IV E-duuri orkesterille ja naistertsetille op. 80 (1912–1913)
Sinfonia V a-molli op. 90 (1914–1915)
Sinfonia VI op. 100 (1918–1924)
Marjatta, legenda sopraanolle ja orkesterille op. 79 (1914)
Laulusarja V. A. Koskenniemen runoihin op. 45–47 (1907–1920)
Viulukonsertto op. 69 (1910–1913)
Siikajoki, sinfoninen runo orkesterille op. 28 (1903)
Traumgesicht, sinfoninen runo orkesterille op. 70 (1910)
Patria orkesterille op. 72 (1911)
Jousikvartetto I e-molli op. 36 nro 1 (1896)
Jousikvartetto II g-molli op. 36 nro 2 (1898–1900)
Jousikvartetto III Es-duuri op. 36 nro 3 (1902)
Jousikvartetto IV F-duuri op. 60 (1908–1910)
Jousitrio op. 133 (1927)
Der traurige Garten, pianolle, op. 52 (1908)
24 preludia pianolle op. 85 (1916–1920)
Noli me tangere pianolle op. 87 (1898–1900)
Fantasia apocaliptica (Sonata I per il pianoforte) op. 111 (1920–1922)
Kirjallisuutta

Poroila, Heikki: Erkki Melartinin teosluettelo - Erkki Melartin Werkverzeichnis - Erkki Melartin Work Catalog. Helsinki. Suomen musiikkikirjastoyhdistys. 2016. Maksuton PDF-versio (Arkistoitu – Internet Archive), Honkakirja 2017.
Ranta-Meyer, Tuire: Nulla dies sine linea: Avauksia Erkki Melartinin vaikutteisiin, verkostoihin ja vastaanottoon henkilö- ja reseptiohistoriallisena tutkimuksena. Jyväskylä. Jyväskylän yliopisto, 2008.
Ranta-Meyer, Tuire: Nähdä hyvää kaikissa: Erkki Melartin opettaja ja musiikkielämän kehittäjänä. Helsinki. Suomen musiikkikirjastoyhdistys. 2008.
Aiheesta muualla

Salmenhaara, Erkki: / Melartin, Erkki (1875–1937). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  6.9.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Heikki Poroila: Yhtenäistetty Erkki Melartin.
Erkki Melartin -seura.
Erkki Melartin .(Arkistoitu – Internet Archive) Music Finlandin sivuilla
Minä uskon (op. 150). Valikoima aforismeja Erkki Melartinin aforismikokoelmasta Minä uskon (op. 150)
Ester Ståhlberg : Kuin noituutta, sanoi hän ja pani gramofonin soimaan, Suomen Kuvalehti, 06.10.1934, nro 41, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Václav Nedomanský

| Václav Nedomanský> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1944 (ikä 80) Hodonín, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Tšekkoslovakia
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  188 cm
Paino:  93 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1963–1983
Aik. seurat:  Slovan Bratislava   Toronto Toros   Birmingham Bulls   Detroit Red Wings   New York Rangers   St. Louis Blues
Hockey Hall of Fame
 2019 
| Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Tšekkoslovakia> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Grenoble 1968 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Sapporo 1972 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Praha 1972 |  |  |
|  Hopeaa | Tampere 1965 |  |  |
|  Hopeaa | Ljubljana 1966 |  |  |
|  Hopeaa | Sveitsi 1971 |  |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1974 |  |  |
|  Pronssia | Tukholma 1969 |  |  |
|  Pronssia | Tukholma 1970 |  |  |
|  Pronssia | Moskova 1973 |  |  |
Václav Nedomanský (s. 14. maaliskuuta 1944 Hodonín) on tšekkoslovakialainen jääkiekkoilija. Nedomanský voitti maajoukkueuransa aikana maailmanmestaruuden, neljä MM-hopeaa, kolme MM-pronssia, yhden olympiahopean sekä yhden olympiapronssin.
Nedomanský on valittu Tšekin jääkiekkoilun Hall of Fameen sekä IIHF Hall of Fameen.