stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Unkarin työväenpuolue
Historia

Puolue syntyi Unkarin kommunistisen puolueen (MKP) ja Unkarin sosiaalidemokraattisen puolueen (MSZDP) sulautuessa. Muodollisesti tämä oli kahden tasa-arvoisen puolueen liittoutuma, mutta todellisuudessa johtavat sosiaalidemokraatit joko syrjäytettiin tai painostettiin sulautumaan kommunistipuolueeseen. Sosiaalidemokraatit olivat jo vuoden 1947 vaaleissa jääneet alakynteen (14,86 % äänistä) kommunistipuolueeseen verraten (joka sai 22,25 % äänistä, tosin vaalipetoksen avulla). Puolueen sisällä ilmeisesti myös arveltiin, että sillä ei ollut varaa jäädä hallituksen ulkopuolelle oppositioon, mikä olisi merkinnyt täydellistä tuhoutumista, ja jotkut näkivät yhteistyön kommunistien kanssa pienempänä vaarana kuin Horthyn järjestelmän kaltaisen autoritaarisen oikeistovallan paluun.
Muut pienet lailliset Unkarin poliittiset puolueet saivat jatkaa itsenäisinä koalitiopuolueina vuoden 1949 loppuun asti, mutta ne olivat täysin MDP:n alaisia. Näin Unkari siirtyi käytännössä Neuvostoliiton mallin mukaiseen yksipuoluejärjestelmään, ja MDP:stä tuli stalinistisen mallin mukainen valtiopuolue: kaikkivaltias ja itseään erehtymättömänä pitävä instituutio. Puolue hallitsi kaikkia yhteiskunnan alueita, valtion hallintoa, taloutta ja oikeuslaitosta, valvoi ja torjui sisäisiä vihollisiaan valtionpoliisin (ÁVO/ÁVH) avulla, ja puolue-elimien rinnalla parlamentti käytännössä menetti merkityksensä. Puolueen pääsihteeristä tuli Stalinin esikuvan mukainen diktaattori.
Puolueen riveihin pyrkiminen oli käytännössä ainoa tie yhteiskunnalliseen nousuun. Tavalliset kansalaiset liittyivät puolueeseen joko koulun ja nuorisojärjestön tai työpaikan puolueosaston kautta, alueellisia puolueosastoja kansoittivat lähinnä eläkeläiset. MDP:n jäsenmäärä oli aluksi noin 1,1 miljoonaa eikä myöhempien puhdistusten jälkeenkään laskenut 800–900 tuhatta alemmaksi. Järjestelmää hallinnoimassa oli 30–40 000 päätoimista puoluevirkailijaa.
MDP:n johtajia olivat Mátyás Rákosi vuoteen 1956, sitten Ernő Gerő samana vuonna kolme kuukautta ja lopulta János Kádár puolueen hajoamiseen asti.
Stalinin kuoleman jälkeen Neuvostoliitossa käynnistyi diktatuurin uudelleenarviointi, ja Unkarissa Imre Nagyn ensimmäinen pääministerikausi 1953 vapautti ilmapiiriä. Kun Nagy vuonna 1955 jälleen syrjäytettiin ja poliittinen ilmapiiri kiristyi, kansan luottamus MDP:tä kohtaan järkkyi kohtalokkaasti, ja tätä prosessia vauhditti stalinismin rikosten käsittely Neuvostoliiton kommunistisen puolueen XX puoluekokouksessa vuonna 1956. Unkarissa nämä tapahtumat johtivat lopulta syksyn 1956 kansannousuun.
Unkarin kansannousun aikana MDP hajosi, ja radiopuheessaan 1. lokakuuta 1956 MDP:n tuore pääsihteeri János Kádár julisti sen tilalle perustetuksi uuden Unkarin sosialistisen työväenpuolueen (Magyar Szocialista Munkáspárt, MSZMP). Kun Neuvostoliitto oli kukistanut kansannousun ja nostanut Kádárin Unkarin uudeksi johtajaksi, MSZMP:stä tuli MDP:n jatkaja sosialistisen Unkarin valtiopuolueena.
Unkarin työväenpuolueen pääsihteerit/1. sihteerit

| MDP:n pääsihteeri/1>  sihteerit.Kuva | MDP:n pääsihteeri/1>  sihteerit.Nimi | MDP:n pääsihteeri/1>  sihteerit.Toimikausi alkoi | MDP:n pääsihteeri/1>  sihteerit.Toimikausi päättyi | MDP:n pääsihteeri/1>  sihteerit.Asema |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Mátyás Rákosi (1892–1971) | 12. kesäkuuta 1948 | 18. heinäkuuta 1956 | Pääsihteeri |
|  | Mátyás Rákosi (1892–1971) | 12. kesäkuuta 1948 | 18. heinäkuuta 1956 | Ensimmäinen sihteeri (28. kesäkuusta 1953) |
|  | Ernő Gerő (1898–1980) | 18. heinäkuuta 1956 | 25. lokakuuta 1956 | Ensimmäinen sihteeri (28. kesäkuusta 1953) |
|  | János Kádár (1912–1989) | 25. lokakuuta 1956 | 31. lokakuuta 1956 | Ensimmäinen sihteeri (28. kesäkuusta 1953) |
Illinois’n yleiskokous

| Illinois’n yleiskokous |
| --- | --- |
 
Tyyppi
Tyyppi:  kaksikamarinen
Johto
Senaatin puheenjohtaja:  Don Harmon
Edustajainhuoneen puhemies:  Emanuel Chris Welch
Edustajia:  177 59 senaattoria 118 edustajainhuoneen jäsentä 
Kokouspaikka
 Illinois State Capitol
Illinois’n yleiskokous (engl. Illinois General Assembly) on Illinois’n osavaltion kaksikamarinen lainsäädäntöelin. Se muodostuu edustajainhuoneesta ja senaatista. Edustajainhuoneessa on kaikkiaan 118 edustajaa ja senaatissa 59 senaattoria. Lainsäädäntöelin kokoontuu ympärivuotisesti.
Yleiskokouksen kokoontumispaikka on Illinois State Capitol, Springfieldissa. Yhdysvaltain demokraattisella puolueella on enemmistö sen molemmissa kamareissa.
Aiheesta muualla

Yleiskokouksen viralliset kotisivut
Christopher Samba

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Veijeany Christopher Samba
Syntymäaika: 28. maaliskuuta 1984 (ikä 40)
Syntymäpaikka: Créteil, Ranska
Pelipaikka: keskuspuolustaja
Pituus: 193 cm
Seura
Seura: -
Pelinumero: -
Junioriseurat
1997–1999: D’Issy-les-Moulineaux
1999–2001: Rouen
2001–2003: Sedan
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2002–2003 | Sedan B | 26 | (0) |
| 2003–2004 | Sedan | 3 | (0) |
| 2004–2006 | Hertha II | 28 | (4) |
| 2004–2007 | Hertha BSC | 20 | (0) |
| 2007–2012 | Blackburn Rovers | 161 | (16) |
| 2012–2013 | Anži Mahatškala | 44 | (5) |
| 2013 | Queens Park Rangers | 10 | (0) |
| 2013-2016 | Dinamo Moskova | 52 | (8) |
| 2016-2017 | Panathinaikos FC | 6 | (0) |
| 2017-2018 | Aston Villa FC | 0 | (0) |
Maajoukkue
| 2004–2008 |  Kongon tasavalta | 26 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 31. tammikuuta 2013.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 1. kesäkuuta 2012.
Veijeany Christopher Samba (s. 28. maaliskuuta 1984 Créteil, Ranska) on kongolainen entinen jalkapalloilija, joka edusti Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Aston Villa FC:tä. Hänen pelipaikkansa oli keskuspuolustaja.
Ura

Créteilissä, Ranskassa syntynyt Samba aloitti uransa FC Rouenissa, mutta tuli tunnetuksi erityisesti Englannin Valioliigassa.
Sedan (2002–2004): Samba aloitti ammattilaisuransa Ranskan Ligue 2:ssa pelaavassa Sedanissa, jossa hän pelasi sekä reservi- että edustusjoukkueessa.
Hertha BSC (2004–2007): Vuonna 2004 hän siirtyi Saksan Bundesliigan Hertha BSC:hen, jossa hän pelasi pääasiassa kakkosjoukkueessa, mutta sai myös kokemusta edustusjoukkueessa.
Blackburn Rovers (2007–2012): Tammikuussa 2007 Samba siirtyi Englannin Valioliigan Blackburn Roversiin. Viiden vuoden aikana hän pelasi 161 ottelua ja teki 16 maalia, vakiinnuttaen paikkansa joukkueen puolustuksen avainpelaajana.
Anži Mahatškala (2012–2013): Helmikuussa 2012 Samba siirtyi Venäjän Anži Mahatškalaan.
Queens Park Rangers (2013): Tammikuussa 2013 Samba palasi Englantiin liittyen QPR:ään seuran ennätyssiirtosummalla.
Dynamo Moskova (2014–2016): Samba jatkoi uraansa Venäjällä siirtyen Dynamo Moskovaan, jossa hän pelasi kaksi kautta.
Panathinaikos (2016–2017): Lyhyen ajan Samba vietti Kreikan Panathinaikosissa.
Aston Villa (2017–2018): Uran loppupuolella Samba pelasi Englannin mestaruussarjan Aston Villassa.
Maajoukkueura

Ranskassa syntynyt Samba edusti Kongon tasavallan maajoukkuetta vuosina 2004-2013, pelaten 26 ottelua ja tehden yhden maalin.
Kristillinen mystiikka

Pyhä Teresa Avilalainen.
Kristillinen mystiikka on kirkoissa, luostareissa, seurakunnissa tai itsenäisesti harjoitettua uskonnollista toimintaa, jossa henkilö pyrkii suoraan yhteyteen Jumalan kanssa. Kristillisessä mystiikassa on lukuisia yhteneviä piirteitä muiden uskontojen mystiikkojen kanssa ja tämän vuoksi sitä on pidetty merkittävänä ekumenian ja uskontodialogin välineenä.
Mystiikka liittyy uskon tai hengellisyyden kehittymiseen. Kristillinen mystiikka voidaan nähdä rukoilemisen kehittämisenä, sillä rukoilu on sen keskeinen työväline. Mystiikka voidaan määritellä myös Jumalan rakastamiseksi ja tämän vuoksi osa naismystikoista on jopa nimittänyt Kristusta aviopuolisokseen. Mystinen tieto on kristillisessä perinteessä Pyhän Hengen lahjaa, ja sitä saadaan rakkauden kautta. Kuuluisia ovat myös mystiset kokemukset, joissa uskova kokee erityistä läheisyyttä Jumalan kanssa. Jumala koetaan usein ekstaasissa eli hurmostilassa. Mystikot puhuvat ”Jumalassa rukoilemisesta” tai ”Jumalaan uppoamisesta”. Heidän mukaansa ekstaasissa Pyhän Hengen vuodattama tieto sytyttää ihmiseen rakastavan liekin.
Kristillisessä mystiikassa voidaan tehdä ero opilliseen ja kokemukselliseen mystiikkaan, jotka ovat selvästi vaikuttaneet toisiinsa. Opillinen mystiikka käytti keskiajalla läntisessä kirkossa kielenään latinaa, ja siinä pyritään luomaan teoreettinen esitys kristillisen kasvun tiestä. Kokemuksellisen mystiikka taas käytti kielinään kansankieliä ja suuntasi huomionsa erityisesti mystisten kokemusten kuvaamiseen. Kristillistä mystiikkaa voidaan erotella myös sen mukaan kohdistuuko huomio siinä Jumalaan Luojana, Kristuksena vai Pyhänä Henkenä.
Mystiikan historia > Kristillinen mystiikka antiikissa

Kristillinen mystiikka sai antiikissa vaikutteita erityisesti kreikkalaisesta filosofiasta ja juutalaisuudesta, mutta myös antiikin mysteeriuskonnoista. Platonin, Aristoteleen, stoalaisten ja uusplatonismin vaikutus on selvästi havaittavissa, mutta keskeinen vaikuttaja on myös juutalainen mystikko Filon Aleksandrialainen.
Ensimmäisillä vuosisadoilla kristinuskon syntymän jälkeen lukuisilla kristityillä esiintyy mystisiä kokemuksia. Tällaisena voidaan pitää esimerkiksi Apostolien teoissa (Apt. 9:3–9) kuvattua Paavali Tarsolaisen kokemusta, jossa hän kuulee Kristuksen puhuvan hänelle sokaisevasta valosta. Merkittäviä uskonnollisia kokemuksia esiintyi myös kristillisillä marttyyreillä (esim. Perpetua) ja askeeteilla (esim. Antonios Suuri (251–356), Pakhomios (n. 296–346) ja Pyhä Makrina (n. 327–379). Askeeteille eläminen usein yksin karussa autiomaassa ja siellä kiusausten ja tylsistymisen voittaminen olivat valmistautumista Jumalan kohtaamiseen. Jo varhain kristittyjen keskuudessa syntyi myös ns. imitatio Christi -teologia, eli näkemys, että kristityn tulee elää samalla tavoin kuin Jeesus oli elänyt, joskus jopa ns. stigmatisaatioihin asti.
Varsinaista mystiikan teologiaa kehittelee kuitenkin vasta Pseudo-Dionysios Areopagita 400- ja 500-lukujen vaihteessa teoksissaan De divinis nominibus, Caelestis hierarchia ja Theologia mystica. Varhaisella keskiajalla hänen teoksiaan oli saatavissa vain kreikaksi, mutta ne käänsi latinaksi Johannes Scotus Eriugena 800-luvulla. Pseudo-Dionysios on erityisen kiinnostunut teofanioista eli merkeistä tai Jumalan näkyvistä ilmenemismuodoista, jotka auttavat ihmistä ymmärtämään Jumalan olemusta. Tällaisia ovat esimerkiksi liturgia, hengellinen hierarkia ja uskonnolliset symbolit ja nimet. Hänen teoksensa De divinis nominibus eli Jumalallisista nimistä käsittelee Jumalaa koskevien ilmauksien – Hyvä, Valo, Rakkaus – avulla niitä tapoja, miten Jumala ihmiselle näyttäytyy, vaikka onkin nimien "tuolla puolen". Caelestis hierarchia eli Taivaallinen hierarkia käsittelee "enkelijärjestyksiä". Theologia mystica opettaa tulkitsemaan Raamatun mystisiä merkityksiä ja esittää mystisen kokemuksen kolme vaihetta: puhdistautuminen (lat. purgatio), valaistuminen (lat. illuminaatio) ja Jumalaan yhtyminen (lat. unio). Lisäksi teoksen merkitys on, että se rajaa mystiikalle oman erityisalueensa teologian sisällä.
Pseudo-Dionysos edustaa ns. apofaattista mystiikkaa. Sen mukaan Jumala on käsitettävä kaikenlaisten ominaisuuksien ja käsitteiden taakse, eikä hänestä voida esittää mitään myöntävää tai kieltävää väitettä. Uusplatonilaisen ajattelunsa mukaisesti hän kuitenkin käsittää Jumalan auringon kaltaiseksi säteileväksi valoksi, joka hiipuu vähitellen päästessään pidemmälle ja josta kaikki olennot pääsevät osallisiksi oman etäisyytensä mukaisesti. Rakkautensa ja hyvyytensä kautta Jumala hänen mukaansa huolehtii kaikista olennoista, ja kaikki syntyy hänestä, mutta lopulta kuitenkin palaa häneen.
Mystiikan historia > Mystiikka ja keskiajan luostarilaitos

Keskiajalla mystiikan harjoittaminen oli lähes täysin sidottua luostareihin aina 1200-luvulle asti, jolloin yliopistot aloittivat toimintansa Euroopassa. Luostarilaitosten esikuvat löytyvät kuitenkin jo antiikista, kuten Basileios Suurelta. Benediktiinien merkitys keskiajalla on tässä mielessä merkittävä. Hengellisenä ihanteena heillä on yhteisöelämän tarpeita ja sisäistä kasvua palveleva nöyryys ja hiljaisuus, johon liittyy myös työn arvostaminen. Varhaiskeskiajan mystiikan kehityksen kannalta luostarielämän ihanteet kuten kuuliaisuus, köyhyys, selibaatti, rukoilu ja Raamatun tutkiminen, olivat lähes välttämättömiä. Tämän vuoksi yleinen ajattelutapa oli, ettei hengellinen kehitys päässyt edes alkuun luostarin ulkopuolella. Benediktiineillä erityisesti psalmien laulamiseen tarkoitetut seitsemän hetkipalvelusta vuorokaudessa olivat mystiikan kannalta otollisia. Ajatus maallikosta mystikkona kehittyi vasta myöhäiskeskiajalla.
1200-luvulle tultaessa luostarilaitos kokee monia uudistusliikkeitä. Benediktiinisääntökunnassa erityisesti sen sisterssiläinen haara on merkittävä mystiikan kannalta oppineisuutensa vuoksi. Samalla mystiikan harjoitus saa yhä uusia muotoja, sillä eristäytyneen luostarihurskauden rinnalle nousee yliopistojen teologisia tiedekuntia, vaeltelevia kerjäläisveljiä, uusia erakkoliikkeitä, julkisia saarnaajia ja, erityisesti naisten keskuudessa, mystinen ja yhteiskunnallisesti osaaottava maallikkohurskaus, josta hyvänä esimerkkinä ovat mm. Hildegard Bingeniläinen ja Elisabeth Schönaulainen. Franciscus Assisilaisen (1181–1226) ja hänen kerjäläisveljistönsä merkitys toiminnallisen mystiikan ja maallikkohengellisyyden kannalta oli keskiajan lopulla merkittävä, sillä hän korosti saarnaamisen, opettamisen ja muun toiminnallisen elämän (lat. vita activa) merkitystä siinä.
Mystiikan historia > Mystiikan oppi keskiajalla

Paavi  Gregorius Suuren (n. 540–604) eli Jumalan konsulin merkitys keskiaikaisen mystiikan kannalta on tärkeä. Käytännön tasolla hänen merkityksensä korostuu luostarien rakentajana ja luostarilaitoksen tukijana, mutta hän myös kirjoitti kristillisestä mystiikasta teoksissaan Liber pastoralis regulae (Hengellisen ohjauksen käsikirja) ja Dialogi (Dialogeja), profeettoja käsittelevissä saarnoissaan Homiliarum in Ezechielem prophetam sekä kommentaarissaan Laulujen lauluun. Gregoriuksen mukaan kontemplaatio eli mietiskely edellyttää hiljaisuutta ja vetäytymistä yksinäiseen rukoilemiseen. Luostarielämä oli hänelle hengellisen elämän perusmalli. Raamatun tutkiminen ja sen typologinen kristuskeskeinen tulkinta olivat myös tärkeitä. Hänen mystiikan teologiansa on erittäin kristuskeskeinen. Kristus ei ollut hänelle vain mietiskelyn kohde tai pelastuksen edellytys vaan myös voima, joka teki mietiskelyn mahdolliseksi. Gregoriuksen mukaan hengellinen täyttymys oli täydellisesti mahdollinen vasta tuonpuoleisessa, mutta tässäkin elämässä unio eli mystinen kokemus Jumalan läsnäolosta on mahdollinen. Hän kirjoittaa esimerkiksi luostarissa yöllä rukoilevasta Benedictuksesta tämän elämäkerrassa seuraavasti: "Jumalan mies seisoi ikkunan äärellä, josta hän katsoi ulos ja rukoili muiden nukkuessa. Yhtäkkiä hän huomasi, että yön pimeydestä virtasi alas auringonsäteitäkin kirkkaampi valon virta, joka kirkasti ympäriltään kaiken pimeyden". Tämän jälkeen Benedictus Gregoriuksen mukaan kutsui kaikki todistamaan ekstaasissa näkemäänsä valoihmettä.
Mystiikan historia > Mystiikan oppi keskiajalla > Vita activa

Toisenlaista suhtautumista mystiikkaan osoittaa ns. vita activa, jossa korostetaan aktiivisen kristillisen elämän, kuten saarnaamisen ja opettamisen, merkitystä mystiikasta huolimatta. Tässä tavassa mystiikkaa ei nähdä pelkästään vetäytymisenä ja kaikesta irrottautumisena vaan aktiivisena elämänä. Samalla vita activaa edustavat kritisoivat Dionysioksen seuraajia liiallisesta filosofisuudesta ja järkeilystä ja korostavat erityisesti tunteen merkitystä.
Bernard Clairvauxlaisen (1090–1153) henkilöhahmo ja mystiikka ovat vaikuttaneet merkittävästi myöhemmin keskiajalla syntyneeseen tunneperäiseen ja osallistuvaan mystiikkaan. Lisäksi hänen vuonna 1115 perustamansa luostari muodostui kontemplatiivisen sisterssiläisyyden keskukseksi. Hengellisen kasvun ehtona hän pitää teoksissaan De Conversio ja De Diligendo Deo synnintuntoa ja katumuksen heräämistä, sillä ne kutsuivat ihmistä sisäiseen kääntymykseen eli haluun tarrautua Jumalaan. Laulujen laulua analysoidessaan hän kehittää ajatusta sielusta morsiamena ja Jumalasta sulhasena ja pitää mystiikkaa avioliitonkaltaisena suhteena. Puolisojen välinen rakkaus oli hänelle intellektuaalista ja harkitsevaa ja sisälsi näin tiedon elementin. Lisäksi sen piti olla elämäntapa.
Bonaventuralla (1217–1274), mystiikan tulkilla ja fransiskaaniteologilla, korostuu Bernardin edustama tunnepohjainen uskonnollisuus. Hän ammentaa mystiikan teologiaansa myös uusplatonilaisesta perinteestä ja näkee Jumalan maailmanluomisen ylitsevuotavana lähteenä, josta todellisuus virtaa tai emanoituu ja lopulta palaa myös siihen. Teos De triplici via kuvaa sielun hengellistä kehitystä perinteisen kolmivaiheisen mallin pohjalta. Hän kirjoittaa: "Puhdistautuminen johtaa rauhaan, kirkastuminen totuuteen, täydellistävä unio rakkauteen".
Englantilainen Richard Rolle, ainoa merkittävä miespuolinen maallikkomystikko monien naisten joukossa, arvostelee erityisesti liiallista järjellisyyttä ja filosofisuutta mystiikassa. Hän arvostaa köyhyyttä ja yksinkertaista elämää, mutta varoittaa liiallisesta askeesista. Rollen ajattelussa ilolla ja riemukkuudella oli merkittävä sija, ja hän katsoo, että yksinkertaisesta elämästä on hyötyä vain jos se liitetään näihin. Iloinen hengellisyys sai merkittävästi tilaa hänen teoksessaan Incendium amoris ja jumalayhteys olikin hänelle riemukkuutta ja iloa, johon liittyi erityisesti aistihurmaa, ja hän samaistaa sen mystiseen rakkauteen. Samalla tavalla rakkauden teema on merkittävä myös Juliana Norwichilaisella (1342 – k. 1416 jälkeen). Hän kuvaa Jumalaa ja Kristusta vertauskuvallisesti äidiksi, joka kantaa ihmisiä sisällään. Hän kirjoittaa: "Niin totta kuin Jumala on isämme, on hän myös meidän äitimme".
Mystiikan historia > Mystiikka protestanttisessa kirkossa

1500-luvulla protestanttista mystiikkaa kehittivät erityisesti mystikot Valentin Weigel (1553–1588), Johannes Arndt (1555–1621) ja tiedemies ja mystikko Jakob Böhme (1575–1624). Teoksessaan Aurora Böhme näkee Jumalassa sekä hyvän että pahan energian, ja samaistaa jumalallisuuden ihmisen sieluun. Jumalan tehtävänä on sytyttää siihen hyvyyden tai pahuuden liekki sen vapaan valinnan perusteella. Seuraavissa teoksissaan kuten The Mysterium Magnum ja De Signatura Rerum hän arvostelee erityisesti ajalleen tyypillistä puhdasoppista teologista formalismia ja käsittelee saksalaisten mystikoiden opetuksia.
Reformaatio ja sitä seurannut puhdasoppisuuden aika oli protestanttisilla alueilla tuhoisaa keskiaikaisen luostarimystiikan kannalta. Mystiikan harjoittamista ei nähty 1500-luvun protestanttisuudessa tarpeellisena "yksin uskosta, yksin armosta" -vanhurskauttamisperiaatteen vuoksi. Protestanttisessa kirkossa mystiikka ilmaantui uudestaan teologiaan vahvasti vasta pietismissä 1600-luvun lopulla ja myöhemmin herätyskristillisyydessä.
August Hermann Francke sai vaikutteita keskiajan mystiikasta ja hänen perustamansa pietismi tähtäsi 1700-luvun alussa hengellisen elämän syventämiseen osittain samoin keinoin pyrkien kuitenkin säilyttämään luterilaisen luonteensa. Liike pyrki yksilölliseen, koettuun ja elävään uskoon. Merkittävä pietisti Nikolaus Ludwig von Zinzendorf korostaa "sydämen uskoa". Herrnhutilaisten hengellisissä lauluissa on voimakas veri- ja morsiusmystiikan sävy. Katumuksen ja kääntymyksen merkitys nähtiin myös tärkeänä erityisesti ns. radikaalipietismissä. Vahva uskonnollinen kokemus oli kääntymyksen kokeneelle merkki Jumalan armosta ja vanhurskauttamisesta ja ikään kuin "uusi syntymäpäivä". Myös ns. Pyhän hengen armolahjat ja vaatimaton elämä kaukana "maailmallisuudesta" nähtiin keskeisinä pietistisessä liikkeessä.
Mystiikan historia > Kristillinen mystiikka 1900-luvusta nykypäivään

Simone Weil (1909–1943) on keskeinen moderni kristillinen mystikko, joka sai ajatteluunsa vaikutteita myös buddhalaisuudesta ja hindulaisuudesta. Espanjan sisällissodan puhjettua ja osallistuttuaan siihen hän huomasi alkavansa kiinnostua kristinuskosta. Hän kirjoittaa mystisestä kokemuksestaan: ”Kristus laskeutui taivaasta ja valtasi minut”. Hänen mystiikkansa seuraa pääsääntöisesti keskeisiä kristillisen teologian ja mystiikan ajatuksia, mutta paikoitellen hän luo myös uudenlaisia tulkintoja.
»Rakkaus Jumalaan on puhdasta silloin, kun ilo ja kärsimys herättävät yhtä suurta kiitollisuutta.»
Keskeisiä teemoja ovat Jumalan poissaolo maailmasta, mihin koko kristillinen usko ja rakkaus pohjautuu, minuudesta luopuminen ja yhtä hyvin kärsimyksen kuin onnenkin rakastaminen. Usko ei hänen mukaansa ole mikään ”pakopaikka”, eikä hänen mukaansa siitä kannata hakea lepoa tai lohdutusta. Mystiikkansa hän tulkitsee viileän täsmällisesti ja Andre Rousseaux onkin nimittänyt häntä ”Jumalan matemaatikoksi”.
Neuroteologia on 1950-luvulta lähtien tutkinut aivotoiminnan ja mystisten kokemusten välistä korrelaatiota psykologisin menetelmin. Muun muassa Michael Persingerin tutkimuksissa 1980-luvulla ja Andrew Newbergin tutkimuksissa on käynyt ilmi, että mystisessä kokemuksessa, meditaatiossa ja syvässä rukouksessa aivot toimivat normaalista poikkeavalla tavalla ja erityisesti epileptikot ovat alttiimpia tällaisiin kokemuksiin. Anglikaanipiispa Stephen Sykesin mukaan kristityn ei kuitenkaan tarvitse olla huolissaan tällaisesta tutkimuksesta, sillä se ei mitenkään vähennä uskonnollisen kokemuksen merkitystä tai arvoa sen kokeneelle. Hän puhuu tutkimuksiin viitaten myös "uskonnollisesta lahjakkuudesta" ja ehdottaa, että ennemminkin tulisi olla kiinnostunut kaikesta uudesta tiedosta, mitä tutkimus saa selville. Professori Ramachandran ehdottaa lisäksi, että tulokset osoittavat vain, että Jumala saattaa olla rakentanut aivoihin "antennin", jotta olisimme vastaanottavaisempia hänelle.
Lähivuosikymmeninä kristillinen mystiikka on Suomessa tullut esiin 1970-luvulta toimineessa retriittitoiminnassa, ekumeenisessa taize-liikkeessä ja Hiljaisuuden ystävät r.y:n toiminnassa. Hiljaisuus nähdään näissä kiireisen elämänrytmin vastapainona ja kiinteänä osana sielunhoitotyötä. Suomen luterilaisen kirkon seurakunnat ovat olleet läheisesti yhteydessä tähän toimintaan.