stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikolai Bobrikov
Diktaattorin oikeudet 29. maaliskuuta 1903

Diktaattorin valtuuksien myöntämisestä Bobrikoville oli käyty keskustelua salaisessa venäläisessä konferenssissa helmikuussa 1902, jolloin todettiin, että hänen on tultava toimeen vastustuksen kukistamisessa väliaikaisin toimin ja asetuksin. Bobrikoville annettiin hänen omasta pyynnöstään diktaattorin valtuudet 29. maaliskuuta 1903 annetulla asetuksella Suomen rauhoittamiseksi. Diktaattorin valtuuksilla hän pystyi karkottamaan ja pidättämään kenet tahtoi ja sai myös laillisen oikeuden puuttua useimpiin maan asioihin. Vähitellen Bobrikovin politiikan tuloksia alettiin arvostella myös Pietarissa, ja sisäministeri von Plehwe oli jo periaatteessa päättänyt panna Bobrikovin eläkkeelle, kun 65-vuotias kenraalikuvernööri murhattiin.
Bobrikovin murha 16. kesäkuuta 1904

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | [Helsingin kaduilla on rauhallista.] Ymmärtäkää minut oikein: kaduilla. Helsingin taloista ei koskaan voi mennä takuuseen. | ” |
– Bobrikov Novoje vremja -lehden haastattelussa muutamaa päivää ennen kuolemaansa.
Suomalaiset aktivistit olivat vuoteen mennessä 1904 muodostaneet salaisen verkoston, joka kaavaili Bobrikovin murhaa vastalauseena venäläistämispolitiikalle. Heidän edelleen ehti kuitenkin Kouluylihallituksen 29-vuotias apukamreeri, senaattori Waldemar Schaumanin poika Eugen Schauman, joka murhasi Bobrikovin ampumalla tätä 16. kesäkuuta 1904 Helsingin Senaatintalossa eli nykyisessä Valtioneuvoston linnassa. Schauman suunnitteli ja toteutti tekonsa yksin, vaikka oli yhteydessä myös muihin aktivisteihin.
Aiemmin senaatin virkamiehenä työskennellyt Schauman tiesi Bobrikovin johtavan puhetta senaatin talousosaston istunnossa joka torstai kello 11 aamulla, ja 16. kesäkuuta oli viimeinen senaatin istunto ennen Bobrikovin kesälomaa. Bobrikov saapui kävellen Senaatintalolle, jätti adjutanttinsa Ivan Timiriasevin ja muun seurueensa pääovelle ja meni sisään yksin. Hän kohtasi porraskäytävän toisen kerroksen tasanteella Schaumanin, joka ampui Browning-pistoolillaan kolme laukausta häntä kohti. Yksi luoti kimposi Bobrikovin rinnassa olleesta kunniamerkistä, Pyhän Vladimirin rististä, ja toinen univormun napista, aiheuttaen vaarattoman naarmun kaulaan. Kolmas osui messinkiseen vyönsolkeen ja pirstoutui vatsan sisään haavoittaen sisäelimiä.
Schauman teki välittömästi aseellaan itsemurhan, mutta Bobrikov onnistui kävelemään samassa kerroksessa olleeseen senaatin istuntosaliin. Hän sanoi senaattoreille ”En minä ole haavoittunut”, mutta sitten hänelle huomautettiin hänen kaulallaan olevasta verestä, jolloin hän totesi: ”Siinä tapauksessa minä olen haavoittunut”. Bobrikov kannettiin aluksi paareilla kotiinsa, jossa pappi ripitti hänet ja lääkärit totesivat leikkauksen välttämättömäksi. Perhelääkäri suositteli venäläistä sotilassairaalaa, mutta Bobrikov vietiin omasta vaatimuksestaan Kirurgiseen sairaalaan. Leikkauksen suoritti sairaalan ylilääkäri Richard Faltin apunaan professorit Hjalmar von Bonsdorff ja Ali Krogius. Potilaan eloonjäämistä pidettiin epätodennäköisenä, sillä mahalaukku ja suolet olivat pahoin repeytyneet, minkä lisäksi Bobrikov oli jo kärsinyt aiemmin useita sydänkohtauksia. Hän kuoli sairaalassa seuraavana yönä hieman kello yhden jälkeen.
Bobrikovin ruumis kuljetettiin 20. kesäkuuta surusaatossa kenraalikuvernöörinpalatsista Uspenskin katedraaliin ja sieltä Helsingin rautatieasemalle. Hautajaiset pidettiin seuraavana päivänä Sergijevossa Pietarin lähellä keisarin läsnä ollessa.
Eugen Schaumanin taskusta löydettiin Nikolai II:lle osoitettu kirje, jossa pyydettiin keisaria kiinnittämään huomiota Suomessa, Puolassa ja Itämerenmaakunnissa vallitseviin epäkohtiin. Schaumanin ruumis siirrettiin senaatintalosta Leppäsuon ruumishuoneelle, ja viranomaiset hautasivat sen joukkohautaan Malmin hautausmaalle. Vasta vuosia myöhemmin Schaumanin omaiset saivat siirtää hänen ruumiinsa sukuhautaan Porvooseen.
Murhan seuraukset

Suomalaiset ottivat tiedon Bobrikovin murhasta vastaan lähinnä hämmentynein tuntein, eikä ainakaan suoraa iloa uskallettu ilmaista aivan heti. Aktivisti Adolf Törngrenin mukaan tunnelma ravintola Kappelissa attentaattipäivän iltana oli iloinen ja jokainen pöytä täynnä. Ilmassa oli kuitenkin monia kysymyksiä, joista suurin oli luonnollisesti Venäjän reaktio, mutta myös kotimaan eri ryhmittymien käsitykset askarruttivat mieliä. Aivan aluksi myös pelättiin, että Bobrikov jäisi henkiin ja kostaisi. Sensuurin vuoksi sanomalehdet eivät voineet sanoa mitään myönteistä tapahtuneesta. Seuraavana päivänä asiaa kommentoi Helsingin lehdistä ainoastaan Uusi Suometar, joka otsikoi uutisensa ”Rikos”. Lehti tuomitsi teon jyrkin sanoin, mihin vaikutti se, että kyseessä oli vanhasuomalaisten eli hallituspuolueen lehti. Uuden Suomettaren toimituksen kokouksessa mukana ollut valtiokonttorin pääjohtaja J. K. Paasikivi kirjoitti, että Bobrikovin murha ”ei ole hyväksyttävä, ei poliittisista syistäkään” ja että se ”voi tuottaa maalle raskaita seurauksia”. Venäläiset viranomaiset lakkauttivat Päivälehden kesäkuussa 1904 sen viitattua epäsuorasti mutta hyväksyvästi Bobrikovin murhaan.
Venäjän kiihkokansalliset piirit vaativat Bobrikovin murhan johdosta erittäin ankaria rankaisutoimia suomalaisia kohtaan. Toisaalta monet hovissa ja Pietarin seurapiireissä olivat sitä mieltä, että Bobrikov oli härkäpäisellä politiikallaan vain kääntänyt suomalaiset Venäjää vastaan, ja että attentaatti häntä vastaan ei ollut edes yllätys. Venäjän liberaali ja vasemmistolainen oppositio tuomitsi Bobrikovin politiikan, ja konservatiivitkin katsoivat hänen epäonnistuneen pyrkimyksissään. Suomalaisen senaattori Michael Leonard von Blomin välittämien tietojen mukaan Bobrikov oli aiottu kutsua pois Helsingistä aivan lähiaikoina ja siirtää kenraalikuvernööriksi Varsovaan.
Koska kenraalikuvernöörin apulainen Vladimir Deutrich oli Bobrikovin kuollessa lomalla Venäjällä, keisari nimitti Bobrikovin kuoleman jälkeisenä päivänä Suomen virkaatekeväksi kenraalikuvernööriksi Suomen sotilaspiirin apulaiskomentajan, jalkaväenkenraali Nikolai Turbinin. Vakinaiseksi seuraajaksi tuli myöhemmin ruhtinas Ivan Obolenski. Turbinin ja ministerivaltiosihteeri von Plehwen ehdotuksesta keisari nimitti 20. kesäkuuta Pietarin piirioikeuden tutkintotuomarin, valtioneuvos Korobtšitš-Tšernjavskin johtamaan Bobrikovin murhan rikostutkintaa suoraan Venäjän oikeusministeriön alaisuudessa, sillä Suomen viranomaisten puolueettomuuteen ei luotettu. Venäläiset olettivat murhan taustalla olleen laajempi salaliitto, mutta muita syyllisiä ei onnistuttu löytämään. Oikeusministeriö määräsi lopulta syyskuussa 1905 keisarin luvalla lopettamaan hedelmättömän tutkinnan.
Bobrikovin murha oli ensimmäisen sortokauden vastarinnan huipentuma. Myöhempinä tapahtumina voitaneen mainita ainakin prokuraattori Eliel Soisalon-Soinisen murha 6. helmikuuta 1905. Soisalon-Soinisen murhaaja oli Lennart Hohenthal. Ensimmäinen sortokausi päättyi vasta vuoden 1905 Venäjän vallankumoukseen ja Suomen suurlakkoon.
Kunnianosoituksia

Takovon ristin ritarikunnan suurristi (Serbia, 1879)
Leijonan ja auringon ritarikunnan suurristi (Persia, 1879)
Ruhtinas Danilo I:n ritarikunnan suurristi (Montenegro, 1883)
Filip Jalomielisen ritarikunnan suurristi (Hessen, 1884)
Sotilasansion ristin valkoinen suurristi (Espanja, 1885)
Punaisen kotkan ritarikunnan 2. luokka (Preussi, 1887)
Keisarillinen rautakruunun ritarikunnan 1. luokka (Itävalta-Unkari, 1887)
Aarnikotkan ritarikunnan suurristi (Mecklenburg-Schwerin, 1889)
Vapahtajan ritarikunnan suurristi (Kreikka, 1889)
Kunnialegioonan suurupseeri (Ranska, 1891)
Vendien kruunun ritarikunnan suurristi (Mecklenburg-Schwerin, 1895)
Salomon sinetin ritarikunnan suurupseeri (Etiopia, 1895)
Berthold I:n ritarikunnan suurristi (Baden, 1896)
Pyhän Aleksanterin ritarikunnan suurristi (Bulgaria, 1896)
Italian kruunun ritarikunnan suurristi (Italia, 1896)
Romanian kruunun ritarikunnan suurristi (Romania, 1897)
Leopoldin ritarikunnan suurristi (Itävalta-Unkari, 1897)
Thaimaan kruunuritarikunnan suurristi (Siam, 1898)
Romanian tähden ritarikunnan suurristi (Romania, 1899)
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikolai Bobrikov Wikimedia Commonsissa
Bobrikovin murha. Ylen Elävä arkisto.
Murhataanpa Bobrikov (tv-näytelmä 1996). Ylen Elävä arkisto.
Fem skott i senaten (drama). Yle Arkivet.(ruotsiksi)
N.I. Bobrikovs släktgren (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Bobrikovin murhaa käsitteleviä lehtileikkeitä. Kansalliskirjasto.
Bobrikov, Nikolaj Ivanovitj hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
E. A. Fabritius : Historiallinen laukaus, joka tasan kolmekymmentä vuotta sitten kajahti Helsingistä. Ensimmäinen merkki, joka viitoitti tietä aseelliseen nousuun vierasta sortovaltaa vastaan, Hakkapeliitta, 12.06.1934, nro 24, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Minkälainen oli Bobrikoff? Kenraalikuvernööri Bobrikoff ja eversti Schauman vastakkain, Hakkapeliitta, 12.06.1934, nro 24, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kesäkuun 16:s 35 vuotta sitten. Muistelma, Kuva, 21.06.1939, nro 13, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rachel Breilin : Kuumeinen kesäkuun päivä, Hakkapeliitta, 06.09.1938, nro 36, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Stepan Gontšarov vt. | Suomen kenraalikuvernööri 1898–1904 | Seuraaja: Nikolai Turbin vt. |
| n k Suomen kenraalikuvernöörit |
| --- | --- | --- |
| Ruotsin aika (1595–1809) |  Bielke (1623–1631)  Oxenstierna (1631–1633)  Brahe (1637–1641 ja 1648–1654)  H. Fleming (1664–1669)  Nieroth (1710–1712)  Douglas (1717–1721)  von Campenhausen (1742–1743)  von Rosen (1747–1753)  |  |
| Suomen suuriruhtinaskunta (1809–1917) |  Sprengtporten (1808–1809)  Barclay de Tolly (1809–1810)  vt. Armfelt (1812–1813)  Steinheil (1810–1823)  Zakrevski (1824–1831)  Menšikov (1831–1855)  vt. Thesleff (1833–1847)  von Berg (1855–1861)  Rokassovski (1861–1866)  Adlerberg (1866–1881)  Heiden (1881–1897)  vt. Gontšarov (1897–1898)  Bobrikov (1898–1904)  vt. Turbin (1904)  Obolenski (1904–1905)  Gerard (1905–1908)  von Boeckmann (1908–1909)  Seyn (1909–1917)  vt. Lipski (1917)  Stahovitš (1917)  Nekrasov (1917)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Boris Kustodijev: Nikolai Bobrikov, 1902–1903.
Pilalehti Matti Meikäläisessä 30. syyskuuta 1898 ilmestynyt Kaarlo Karin pilapiirros, jossa vastikään kenraalikuvernöörinä aloittaneelle Bobrikoville annetaan lukemiseksi Suomen perustuslaki.
Mielenosoitus helmikuun manifestia vastaan Senaatintorilla 13. maaliskuuta 1899.
Venäläisiä hedelmäkauppiaita Hakaniementorilla vuonna 1907.
Vuonna 1908 painettu leimakuva Eugen Schaumanista ampumassa Bobrikovia.
Bobrikovin hautajaissaattue 20. kesäkuuta 1904 Uspenskin katedraalista Helsingin rautatieasemalle, josta ruumis kuljetettiin erikoisvaunulla Pietariin.
Anita Brookner

| Anita Brookner> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1928 Lontoo, Britannia
Kuollut: 10. maaliskuuta 2016 (87 vuotta)
Kansalaisuus:  Britannia
Ammatti:  kirjailija, professori
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Palkinnot
 Booker-palkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anita Brookner (16. heinäkuuta 1928 Lontoo, Britannia – 10. maaliskuuta 2016) oli brittiläinen kirjailija ja taidehistorioitsija.
Brookner oli Lontooseen muuttaneen puolalaispariskunnan ainoa lapsi. Hän opiskeli Lontoossa King’s Collegessa sekä Courtauld Institute of Artissa. Valmistuttuaan hän suoritti kolmen vuoden ajan jatko-opintoja  Pariisissa ja luennoi sen jälkeen taiteesta Readingin yliopistossa (1959–1964) ja Courtauld Institutessa. Jälkimmäisessä hän erikoistui 1700- ja 1800-luvun ranskalaiseen taiteeseen. Vuonna 1967 Brooknerista tuli Cambridgen yliopiston ensimmäinen taiteen Slade-professuurin saanut nainen.
Brookner alkoi kirjoittaa romaaneja 1980-luvulla. Hänen esikoisromaaninsa A Start in Life (suom. Lähtö elämään) ilmestyi vuonna 1981. Teosten arkisten tapahtumien ympäristö on keskiluokkainen ja kultivoitunut. Älykäs ja tunteikas nainen kaipaa rakkautta, mutta pyrkimyksiä rajoittavat hänen varovaisuutensa ohella itsekritiikki ja syrjäänvetäytyvyys, ehkä estotkin ja myös miesten alemmuus. Teoksissa on syvää psykologista erittelyä. Poikkeuksellisesti teoksessa Latecomers päähenkilöinä on kaksi miestä, ja myös teoksessa Lewis Percy on näkökulma miehen.
Brookner sai 1984 Booker-palkinnon romaanista Hotel du Lac (suom. Rantahotelli). Hänen viimeiseksi jäänyt romaaninsa At the Hairdresser’s ilmestyi 2011.
Tuotanto > Suomennetut teokset

Lähtö elämään (A Start in Life, 1981), suom. Satu Kauppinen, Helsinki: Otava 1982 ISBN 951-1-06648-X
Rantahotelli (Hotel du Lac, 1984), suom. Eva Siikarla, Helsinki: Otava 1985 ISBN 951-1-08597-2
Perhe ja ystävät (Family and Friends, 1985), suom. Anja Haglund, Helsinki: Otava 1987 ISBN 951-1-08759-2
Säädytön liitto (A Misalliance, 1986), suom. Anja Haglund, Helsinki: Otava 1989 ISBN 951-1-09612-5
Hyvää seuraa (A Friend from England, 1987), suom. Anja Haglund, Helsinki: Otava 1990 ISBN 951-1-10242-7
Katsokaa minua (Look at Me, 1983), suom.  Juhani Lindholm, Helsinki: Otava 1991 ISBN 951-1-11622-3
Naisten mies (Lewis Percy, 1989), suom. Anja Haglund, Helsinki: Otava 1993 ISBN 951-1-11252-X
Yhteiset hetket (Brief Lives, 1990), suom. Anja Haglund, Helsinki: Otava 1995 ISBN 951-1-11744-0
Päivät Pariisissa (Incidents in the Rue Laugier, 1995), suom. Anja Haglund, Helsinki: Otava 1998  ISBN 951-1-14299-2
Tuotanto > Teokset englanniksi

| --- | --- |
 A Start in Life (1981) (suom. Lähtö elämään)  Providence (1982)  Look at Me (1983) (suom. Katsokaa minua)  Hotel du Lac (1984) (suom. Rantahotelli)  Family and Friends (1985) (suom. Perhe ja ystävät)  A Misalliance (1986) (suom. Säädytön liitto)  A Friend from England (1987) (suom. Hyvää seuraa)  Latecomers (1988)  Lewis Percy (1989) (suom. Naisten mies)  Brief Lives (1990) (suom. Yhteiset hetket)  A Closed Eye (1991)  Fraud (1992)  A Family Romance (1993) :  Dolly (1993)  A Private View (1994)  Incidents in the Rue Laugier (1995) (suom. Päivät Pariisissa)  Altered States (1996)  Visitors (1997)  Falling Slowly (1998)  Undue Influence (1999)  The Bay of Angels (2001)  The Next Big Thing (2002)  The Rules of Engagement (2003)  Leaving Home (2005)  Strangers (2009)  At the Hairdresser’s (2011)
Ray Bradbury

| Ray Bradbury |
| --- | --- |
 Ray Bradbury vuonna 1975.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. elokuuta 1920 Waukegan, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 5. kesäkuuta 2012 (91 vuotta) Los Angeles, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: William Elliot 
Äidinkieli: englanti
Aikakausi:  1941–2012
Esikoisteos:  Dark Carnival (1947)
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Damon Knight Memorial Grand Master Award 
Aiheesta muualla
raybradbury.com (englanniksi)
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ray Douglas Bradbury (22. elokuuta 1920 Waukegan, Illinois – 5. kesäkuuta 2012 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen tieteis- ja fantasiakirjailija. Suurin osa hänen tuotannostaan on novellikokoelmia. Parhaiten hänet tunnetaan 1950-luvun teoksista Marsin aikakirjat ja Fahrenheit 451. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Tuotanto

Ray Bradburyn ura lähti nousuun nopeasti niin sanotuissa pulp-lehdissä. 1940-luvulla hän julkaisi kauhunovelleja Weird Tales -lehdessä. 1950-luvulla Bradbury nousi käsikirjoittajaksi Hollywoodissa. Bradbury aloitti tällöin myös muutamien dekkariensa kirjoittamisen fantasia- ja scifi-tarinoiden ja novellien ohessa. Bradbury oli ensimmäisiä tieteiskirjailijoita, jotka korkeakirjalliset piirit ottivat vakavasti. Muun muassa Aldous Huxley arvosti Bradburya. Suomessa Bradburyn teokset ilmestyivät aluksi korkeakirjallisessa Arena-sarjassa. Myöhemmin Bradbury vetäytyi romaanikirjallisuuden parista ja keskittyi novelleihin sekä televisiotöihin. Bradbury vaikeni pitkäksi aikaa romaanien saralla kunnes rikosromaanit palauttivat hänet romaanien pariin. Fantasian saralta tästä uudemmasta tuotannosta mainittakoon The Halloween Tree vuodelta 1972, joka oli lapsille suunnattua kauhufantasiaa. Hullujen hautausmaa (1990) on Hollywood-aiheinen rikostarina. Ray Bradbury kirjoitti vielä yli 80-vuotiaana.
Paha saapuu portin taa (1962) on ihmismielen hyvää ja pahaa kuvaava kauhufantasia. Romaanin nimi on lainattu William Shakespearen näytelmästä Macbeth. Tarina on kerrottu Keskilännen pikkukaupungin lasten näkökulmasta.
Bradbury on käsikirjoittanut myös joitakin elokuvia, joista ehkä tunnetuin on John Hustonin Moby Dick – valkoinen valas (1956). Teoksesta Dandelion Wine on suunnitteilla elokuva. Teos on osin omaelämäkerrallinen, ja siinä Bradbury kuvaa nuoruusvuosiaan Amerikan sydänmailla. Hän pitää teosta henkilökohtaisimpana kaikista teoksistaan.
Suomennetut teokset > Tieteis- ja fantasiakirjat

Marsin aikakirjat.  ((The Martian Chronicles, 1950.) Suom. Eero Tenhosaari)  Otava, 1953 (2. painos 1974).
Kuvitettu mies.  ((The Illustrated Man, 1951.) Suom. Aarne Valpola)  Kirjayhtymä, 1971 (2. painos 1981).
Fahrenheit 451.  ((Fahrenheit 451, 1953.) Suom. Juhani Koskinen)  Kirjayhtymä, 1966 (5. painos 1998).
Lokakuun maa.  ((The October Country, 1955.) Suom. Matti Kannosto)  Kirjayhtymä, 1985.  ISBN 951-26-2705-1
Paha saapuu portin taa.  (Something Wicked This Way Comes, 1962.) Suom. Jertta Roos (1. painos nimellä Painajainen)  Nostromo, 1964 (2. painos 1990).
Varhaiset varjot.  (Suom. Sari Kallioinen ja Anita Puumalainen)  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18374-1
Toiset taivaat.  (Suom. Sari Kallioinen ja Anita Puumalainen)  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18760-7
Huhtikuun noita.  (Suom. Anita Puumalainen)  Tampereen Science Fiction seura, 1998.  ISBN 952-5211-02-9
Voikukkaviiniä. (Dandelion Wine, 1957.) Suom. Hanni Salovaara. Vaskikirjat, 2020. ISBN 978-952-5722-63-5
Ukkosen jyrähdys ja muita tarinoita. Suom. Hanni Salovaara ja Veli-Matti Murtovaara. Vaskikirjat, 2022. ISBN 9789525722819
Tulta ja jäätä. Suom. Hanni Salovaara. Vaskikirjat, 2023. ISBN 978-952-5722-89-5
Suomennetut teokset > Rikosromaanit

Kuolema on yksinäinen juttu.  ((Death Is a Lonely Business, 1985.) Suom. Matti Kannosto)  Kirjayhtymä, 1986.  ISBN 951-26-2969-0
Hullujen hautausmaa.  ((A Graveyard for Lunatics, 1990.) Suom. Matti Kannosto)  Kirjayhtymä, 1991.  ISBN 951-26-3480-5
Suomennetut teokset > Lastenkirjat

Poika josta tuli pimeän ystävä.  ((Switch on the Night, 1955.) Suom. Arja Kanerva)  Kustannus-Mäkelä, 1988.  ISBN 951-873-138-1
Suomennetut teokset > Muut

Zen sanataiteessa: Esseitä luovuudesta.  ((Zen in the Art of Writing: Releasing the Creative Genius within You, 1990.) Suom. Elina Seppänen)  Kansanvalistusseura, 2008.  ISBN 978-951-9140-40-7
Suomentamattomia teoksia > Romaanit

The Halloween Tree (1972, nuortenromaani)
Green Shadows, White Whale (1992, omaelämäkerrallinen romaani)
From the Dust Returned (2001, kooste aiemmin julkaistuista yhteenliittyvistä novelleista)
Let's All Kill Constance (2002, rikosromaani)
Farewell Summer (2006)
Suomentamattomia teoksia > Novellikokoelmia

Dark Carnival (1947)
The Golden Apples of the Sun (1953)
A Medicine for Melancholy (1959, Britanniassa nimellä The Day It Rained Forever)
The Machineries of Joy (1964)
I Sing The Body Electric (1969)
Long After Midnight (1976)
The Toynbee Convector (1988)
Quicker Than The Eye (1996)
Driving Blind (1997)
One More for the Road (2002)
The Cat's Pajamas (2004)
Now and Forever: Somewhere a Band is Playing & Leviathan '99 (2007)
Summer Morning, Summer Night (2007)
We'll Always Have Paris (2009)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ray Bradbury Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut. (englanniksi)
Ray Bradbury Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
Ray Bradburyn muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Grammy Awards  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Lincoln Continental

| Lincoln Continental |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Lincoln Motor Company
Konserni:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1939–1948 1956–1980 1981–2002 2016–2020
Korimalli:  4-ovinen sedan
Luokka:  Full-size
Muotoilija:  David Woodhouse (2016)
Edeltäjä:  Lincoln MKS (2016)
Vetotapa:  neliveto takaveto
Lincoln Continental on ylellinen sedan, jota yhdysvaltalainen Ford Motor Company valmistaa Lincoln-brändin alla. Nykyinen sukupolvi esiteltiin 2016, ja Continental-mallin valmistus Yhdysvalloissa päättyi toistaiseksi vuonna 2020, joskin se tiettävästi jatkuu Kiinassa.
Historia

Ensimmäinen Continental tuli myyntiin vuonna 1939. Sitä myytiin avoautona ja coupena. Mallin valmistus keskeytyi vuosina 1942–1946 toisen maailmansodan sotaponnistelujen takia. Ensimmäisen sukupolven valmistus päättyi 1948. Continental palasi 1956 oman Continental Division of Ford -brändin alla laajalti käsityönä valmistetulla Mark II -loistocoupélla, joka luettiin vuodelle 1969 esitellyn Mark III -coupén myötä takautuvasti Lincoln Mark -sarjaan kuuluvaksi. Sen valmistus lopetettiin kuitenkin jo mallivuoden 1957 jälkeen taloudellisen tappion takia. Continental palasi vuonna 1958 markkinoille suurikokoisella itsekantavalla korilla keskelle vuoden 1958 lyhyttä ja syvää tantumaa, joka vähensi autojen kysyntää rajusti. Valmistus oli edelleen raskaasti tappiollista, ja se päättyi 1960. Myös erillinen Continental-divisioona lakkautettiin vuonna 1959. Neljännen sukupolven Continental palasi Lincolnin mallistoon 1961, ja sitä valmistettiin 1969 asti. Viidettä sukupolvea valmistettiin 1970–1979, mutta vuonna 1978 Yhdysvalloissa ensimmäisen öljykriisin 1973–1974 seurauksena voimaan tulleet, polttoaineen kulutuksen hillitsemiseen tarkoitetut CAFE- eli Corporate average fuel consumption -standardit sanktioineen tiesivät loppua suurikokoisille ja suurella moottorilla varustetuille henkilöajoneuvoille. Kuudennen sukupolven välimalli esiteltiin 1980, ja Continental hyppäsi mallivuoden 1981 yli. Vuosina 1982–1987 mallia myytiin vain neliovisena sedanina. Kahdeksas ja yhdeksäs sukupolvi oli myynnissä 1988–1994 ja 1995–2002. Kymmenes ja nykyinen sukupolvi esiteltiin Detroitissa 2016 vuoden 2017 mallivuodella.
Sukupolvet

Ensimmäinen sukupolvi
Toinen sukupolvi
Kolmas sukupolvi
Neljäs sukupolvi
Viides sukupolvi
Kuudes sukupolvi
Seitsemäs sukupolvi
Kahdeksas sukupolvi
Yhdeksäs sukupolvi
Kymmenes sukupolvi