stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puimakone
Puinnin koneellistumisen muutokset

Isoissa kartanoissa käytettiin jo 1800-luvulla vesirattaalla toimivia puimakoneita, höyrykoneella eli lokomopiililla (lokomobiili) toimivia 1880-luvulta lähtien. Jälkimmäisissä oli koneeseen kiinteästi asennetut kohlijat ja viljanpuhdistaja. Höyrykoneet yleistyivät 1900-luvun alussa, yleensä osuuskuntien omistamina, koska ne olivat kalliita. Ne taas korvattiin 1920-luvulta polttomoottoreilla ja myöhemmin sähkömoottoreilla. Vuonna 1950 sähkömoottoreiden käyttö oli jo lähes puolitoistakertainen polttomoottoreihin verrattuna.
Puimakoneen ensi alkuun suhteellisen hidasta leviämistä Suomessa selittänee tarve saada puinnista pitkiä olkia katon kattamista, sängynpehmikkeitä yms. varten. Sitä vastoin puidun viljan puhdistamiseen eli viskaamiseen tarkoitetut viskuukoneet eli tuultajat eli viskurit yleistyivät kymmeniä vuosia aikaisemmin kuin puimakoneet. Myöhemmin puimakoneiden käyttö laajeni nopeasti osaksi vehnän viljelyn yleistyessä ja osaksi, koska pieniä koneita pystyttiin tekemään itse ja isompien koneiden yhteisomistus tai vuokraus oli yleistä. Pyörillä siirrettäviä puimakoneita omistettiin usein osakeyhtiöinä, osuuskuntina ja seuroina. Puimakoneiden määrä oli suurimmillaan niinkin myöhään kuin 1960-luvun alussa, niitä oli Suomessa noin 141 000, joista yhteiskäytössä oli melkein kolmannes. Sittemmin puimakoneet alkoivat korvautua leikkuupuimurilla. Lopullisesti ne väistyivät maatiloilta 1980-luvulla tai ennen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puimakone Wikimedia Commonsissa
Punainen neilikka

Sir Percy rouvansa kera, nurkan takana kuuntelemassa vallankumouksen ilkeä kätyri, herra Chauvelin. Kansikuva: Poika Vesanto
Punainen neilikka (engl. The Scarlet Pimpernel) on paronitar Emmuska Orczyn luoma kuvitteellinen hahmo, englantilainen aatelismies, joka pelastaa ranskalaisia aatelisia Ranskan vallankumouksen aikana. Hänen oikea nimensä on Percy Blakeney, ja häntä pidetään usein ensimmäisenä supersankarina, jolla oli salainen henkilöllisyys.lähde?
Nimi viittaa Ranskan kuningasmielisiin, joiden kukkasymboli oli vallankumousvuosina punainen neilikka. Scarlet Pimpernel ei tosin tarkoita neilikkaa vaan toista kukkaa, puna-alpia eli peltopunkaa.
Sarjan ensimmäinen romaani ilmestyi Britanniassa 1905, se suomennettiin ensi kerran vuonna 1916 nimellä Vallankumousvuosilta, pakolaisromaani. Suomentaja oli Armida Enckell ja kustantaja Gummerus.
Punainen neilikka -romaanit

Punainen neilikka, 1905 (The Scarlet Pimpernel, suom. 1916 nimellä Vallankumousvuosilta, 1919 nimellä Tulipunainen neilikka, 1935 nykyisellä nimellä)
Minä tahdon kostaa, 1906 (I Will Repay, suom. 1919)
The Elusive Pimpernel, 1908 (ei suomennettu)
Eldorado : Punaisen neilikan seikkailuja, 1913 (Eldorado, suom. Aune Suomalainen 1938)
Lord Tony’s Wife, 1917 (ei suomennettu)
Punaisen Neilikan liitto, 1919, novellikokoelma (The League of the Scarlet Pimpernel, suom. 1939)
Punaisen Neilikan voitto, 1922 (The Triumph of the Scarlet Pimpernel, suom. Helmi Krohn 1940)
Punaisen neilikan kaksintaistelu, 1927 (Sir Percy Hits Back, suom. 1935)
Adventures of the Scarlet Pimpernel, 1929, novellikokoelma (ei suomennettu)
A Child of the Revolution, 1932 (ei suomennettu)
Punaisen Neilikan urotyö, 1933 (The Way of the Scarlet Pimpernel, suom. 1938)
Punaisen Neilikan perintö, 1936 (Sir Percy Leads the Band, suom. Helmi Krohn 1941)
Mam’zelle Guillotine, 1940 (ei suomennettu)
Elokuvasovituksia

Punaisen neilikan tarinoista on tehty kymmeniä elokuva- ja tv-sovituksia. Niistä tunnetuimpia ovat:
Punainen neilikka (1934), nimiosassa Leslie Howard, ohjaaja Harold Young.
Pettävä Punainen neilikka (1950), nimiosassa David Niven, ohjaaja Michael Powell.
The Scarlet Pimpernel (1982), televisioelokuva, pääosissa Anthony Andrews, Jane Seymour ja Ian McKellen.
Punainen neilikka (1999), tv-minisarja, pääosissa Richard E. Grant, Elizabeth McGovern ja Martin Shaw.
Aiheesta muualla

Site for eTexts for most of the sequels
IMDB link to Scarlet Pimpernel movies
SJ Games: GURPS Scarlet Pimpernel
Punainen neilikka -romaanit ovat vapautuneet tekijänoikeuksien suojasta ja joitakin niistä on kokonaan ladattavissa tästä:
Tulipunainen neilikka (Projekti Lönnrot) (suomeksi)
Minä tahdon kostaa (Projekti Lönnrot) (suomeksi)
Punaisen neilikan kaksintaistelu (Projekti Lönnrot) (suomeksi)
Punaisen Neilikan urotyö (Projekti Lönnrot) (suomeksi)
The Scarlet Pimpernel (Standard Ebooks) (englanniksi)
I Will Repay (Standard Ebooks) (englanniksi)
The Elusive Pimpernel (Standard Ebooks) (englanniksi)
El Dorado (Standard Ebooks) (englanniksi)
Lord Tony's Wife (Standard Ebooks) (englanniksi)
The League of the Scarlet Pimpernel (Standard Ebooks) (englanniksi)
The Triumph of the Scarlet Pimpernel (Standard Ebooks) (englanniksi)
Sir Percy Hits Back (Standard Ebooks) (englanniksi)
Taivaasta

Taivaasta (m.kreik. Περί ουρανού, Peri ouranou; lat. De caelo tai De caelo et mundo) on Aristoteleen kirjoittama kosmologiaa käsittelevä teos. Se sisältää hänen tähtitiedettä koskevat teoriansa. Teos käsittelee myös klassisia alkuaineita ja niiden liikkeitä sekä painovoimaa.
Historia

Taivaasta on Aristoteleen teosten joukossa suhteellisen varhainen. Teos voidaan nähdä Aristoteleen vastauksena Platonin luonnontieteelliselle dialogille Timaios, ja se on ilmeisesti kirjoitettu suhteellisen pian Timaioksen jälkeen. Aristoteles piti Platonin esitystä epätieteellisenä ja halusi esittää maailmankaikkeuden toiminnasta oman tieteellisemmän teoriansa.
Aristoteles hyödynsi teoksessaan oman aikansa tähtitieteellisiä teorioita. Teos oli Aristoteleen muiden luonnontieteellisten teosten tavoin merkittävä perusta keskiajan skolastiikalle ja luonnontieteelle 1600-luvulle ja uuden ajan tieteeseen saakka.
Sisältö

Taivaasta käsittää neljä kirjaa. Teos käsittelee koko maailmankaikkeutta, mukaan lukien tähtien piiri, tähtien ja Kuun välinen alue, sekä Kuun alapuolinen maailma, mukaan lukien Maa. Teoksen kreikankielisen nimen ”taivas”, ouranos (οὐρανός), kattaa kaikki nämä alueet.
Aristoteles katsoi, että maailmankaikkeus on ikuinen. Tässä hän asettui sitä Platonin näkemystä vastaan, että kaikkeus oli luotu. Aristoteleen mukaan taivaankappaleet ovat kaikkein täydellisimpiä kappaleita tai substansseja, ja niiden liikkeitä ohjaavat erilaiset periaatteet kuin Kuun alapuolisia kappaleita. Viimeksi mainitut koostuvat yhdestä tai kaikista neljästä alkuaineesta (maa, vesi, ilma, tuli) ja ovat katoavia. Taivaankappaleet puolestaan koostuvat viidennestä alkuaineesta, katoamattomasta eetteristä, joten ne eivät ole syntymisen ja häviämisen kohteena. Näin olleen niiden liikkeet ovat ikuisia ja täydellisiä, ja ainoa ikuinen ja täydellinen liike on ympyränmuotoinen liike, joka päinvastoin kuin maanpäälliset ylös ja alas suuntautuvat liikkeet voi kestää ikuisesti samanlaisena. Tällainen liike on juuri eetterin luonnon mukaista.
Kuten substanssit, myös taivaankappaleet koostuvat materiasta (eetteristä) ja muodosta. Vaikuttaa siltä, kuin Aristoteles olisi pitänyt niitä elävinä olentoina, joilla on järjellinen sielu muotonaan. Aristoteleen kuvaus ei kuitenkaan Platonin esityksen tavoin pidä sisällään maailmansielua. Teos käsittelee myös aristoteelista painovoimateoriaa, jonka mukaan kaikilla alkuaineilla on luonnollinen paikka ja liikesuunta.
Kirjallisuutta > Suomennos

Aristoteles: Taivaasta. Teoksessa Aristoteles: Taivaasta. Syntymisestä ja häviämisestä.  ((De caelo; De generatione et corruptione.) Suomennokset Tuija Jatakari, Petri Pohjanlehto. Selitykset Taneli Kukkonen. Teokset 4)  Helsinki:  Gaudeamus, 2003.  ISBN 951-662-872-9
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Aristotle: On the Heavens. Teoksessa Aristotle’s Works.  (Volume VI. Loeb Classical Library 338)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99372-1  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aristotle: Du ciel.  ((De Caelo). Käännös Paul Moraux)  Paris:  Les Belles lettres (Collection Budé), 1965.  Kreikankielinen alkuteksti ja ranskankielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Bowen, Alan C. & Wildberg, Christian (toim.): New Perspectives on Aristotle’s De Caelo.  (Volume 117 of Philosophia Antiqua)  Brill, 2009.  ISBN 9004173765
Elders, Leo: Aristotle’s Cosmology: A Commentary on the De Caelo.  Assen, Netherlands:  Van Gorcum, 1966.
Peter of Auvergne & Galle, Griet (toim.): Peter of Auvergne, Questions on Aristotle’s De caelo: a critical edition with an interpretative essay.  (Ancient & Medieval Philosophy, De Wulf-Mansion Centre, Series I, 29)  Leuven University Press, 2003.  ISBN 9058673227  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla > Teos

Aristotle: On the Heavens (Arkistoitu – Internet Archive), käännös by J. L. Stocks (englanniksi)
Punavihreä sukupolvi

| Punavihreä sukupolvi |
| --- | --- |
Kirjailija:  Paavo Arhinmäki
Kieli:  suomi
Genre:  951-1-21205-2
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2006
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  207
ISBN:  951-1-21205-2

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Punavihreä sukupolvi on Paavo Arhinmäen vuonna 2006 ilmestynyt poliittinen kirja. Teoksen on kustantanut Otava.
Aiheesta muualla

Veli-Pekka Leppänen: Täytyy uskaltaa (vain tilaajille, luettavissa ilmaiseksi arkistosta). Helsingin Sanomat 8.1.2007.
Punapääseppä

| Punapääseppä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tukaanit Ramphastidae
Suku::  Kardinaalisepät Eubucco
Laji::  versicolor
Kaksiosainen nimi
 Eubucco versicolor  (Statius Muller, 1776) 

Alalajit
 E. v. glaucogularis  E. v. steerii  E. v. versicolor 
Katso myös
   Punapääseppä Wikispeciesissä   Punapääseppä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punapääseppä (Eubucco versicolor) on tukaaneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Punapääseppä voi kasvaa noin 16 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Punapääseppäkoiraan pää on kellanvihreää niskaa lukuun ottamatta punainen ja naaraalla se on sininen. Lajin koiraalla on sininen viiksijuova ja punainen kurkku, kun taas naaraalla kurkkukin on sininen. Rinta on väriltään keltainen ja sen poikki kulkee punainen raita. Linnun vatsa on keltaisen ja vihreän raidoittama. Punapääsepän selkä ja siivet ovat vihreät ja pyrstö ruskea. Nokka on pitkähkö ja vihertävänkeltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Punapääseppää tavataan Perusta ja Boliviasta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät ja erityisesti se liikkuu päällyskasvillisuuden joukossa. Linnun ravintoa ovat erityisesti siemenet ja hedelmät, mutta se voi syödä myös hyönteisiä. Punapääseppä pesii heinäkuusta joulukuulle.
Punapääseppänaaras
Tietokonenäyttö

Tietokoneen laajakuvanestekidenäyttö.
Näyttö eli monitori on tietokoneeseen liitetty kuvaruutu, jolla voidaan esittää tekstiä tai grafiikkaa. Laitteelle on kehitetty myös termi näytin.
Näyttölaitteet voidaan tekniikkansa perusteella jakaa kahteen pääluokkaan: emittoiviin eli valoa säteileviin ja ei-emittoiviin eli valoa heijastaviin.
Historiaa > Epäilyt kuvaputkinäyttöjen terveysvaikutuksista 1980- ja 1990-luvuilla

1980-luvulla Ruotsissa ja Tanskassa huolestuttiin näyttöpäätteiden säteilyn mahdollisista terveyshaitoista. Kuvaputkessa saattaa syntyä pieni määrä röntgensäteilyä korkean kiihdytysjännitteen seurauksena. Television kuvaputkien säteilystä oli kirjoitettu lehdissä jo 1960-luvulla, mutta silloin oli tarkoituksena rauhoitella kansaa ydinkokeiden tuottamasta säteilystä, joka oli silloisten uutisten mukaan vähäisempää kuin televisioiden säteily. Näyttöpäätteiden säteilyn uskottiin Ruotsissa ja Tanskassa aiheuttavan esimerkiksi keskenmenoja ja muita raskaushäiriöitä ja Ruotsiin perustettiin sähköallergikkojen oma yhdistys. Joidenkin raporttien mukaan näyttöpäätetyö lisäsi keskenmenojen riskiä, mutta tarkemmissa tutkimuksissa tälle ei saatu vahvistusta. 2000-luvun alussa tutkimusaihe menetti merkityksensä, kun kuvaputkinäytöt korvautuivat nestekidenäytöillä, joissa ei voi syntyä röntgensäteilyä edes teoriassa. Fysiikan professori Tapio Ala-Nissilän mukaan laajat tutkimukset eivät ole löytäneet mitään haitallisia terveysvaikutuksia katodisädeputkista ja luonnon oma taustasäteily on voimakkaampaa.
Säteilykohun seurauksena monessa Suomessakin 1990-luvulla myydyssä tietokonenäytössä oli matalasta säteilytasosta kertova TCO-merkki. Lyhenne TCO viittaa ruotsalaiseen ammattiliittoon, joka myönsi sertifikaatteja tietyt raja-arvot alittaville näytöille.
Tietokonenäyttöjen terveysvaikutuksia tutkittiin myös Suomessa. Keskenmenojen lisäksi näyttöpäätteiden epäiltiin aiheuttavan muun muassa ihon kutinaa. Erään tutkimuksen mukaan tavallinen näyttöpäätetyö ei lisännyt keskenmenojen riskiä, mutta yli 0,9 suuruisia magneettikenttiä tuottavien näyttöpäätteiden käyttö kasvatti keskenmenoriskiä. Muutamaa vuotta myöhemmin samat tutkijat julkaisivat jatkoartikkelin, jossa todettiin muun muassa, että valtaosa epidemiologisista tutkimuksista viittaa siihen, että näyttöpäätetyö ei aiheuta keskenmenoja, epämuodostumia sikiössä eikä sikiön kasvun hidastumista, mutta on jotain viitteitä siitä, että erittäin voimakkaat magneettikentät voivat moista aiheuttaa. Kohu kuitenkin laantui vähitellen, ja siirtyi koskemaan kännyköiden säteilyä.
Kuvaputkinäyttö (CRT)

Kuvaputkinäyttö käyttää samaa tekniikkaa kuin televisio. Näytön suurin ja raskain osa on ilmatiivis kuvaputki eli katodisädeputki (CRT, engl. lyhenne Cathode Ray Tube).
Värikuvaputkessa pisteväli kertoo kuvapinnan samanväristen loisteainepisteiden etäisyyden toisistaan. Mitä pienempi pisteväli, sitä terävämpi kuva. Pisteväli on monitorista riippuen yleensä 0,20–0,28 millimetriä.
Kuvatarkkuus eli resoluutio kertoo, kuinka monta kuvapistettä näytöllä voidaan esittää vaaka- ja pystysuunnassa. Mitä suurempi tarkkuus, sitä enemmän yksityiskohtia ruudulle mahtuu.
Virkistystaajuus tai kuvataajuus ilmaisee, kuinka monta kertaa sekunnissa kuvaa päivitetään. Kuvaputkinäytöillä virkistystaajuuden pitäisi olla vähintään 75 hertsiä tai mieluummin 85 hertsiä. Liian matalilla virkistystaajuuksilla kuvan välkkyminen voi käydä häiritseväksi, rasittaa silmiä ja aiheuttaa päänsärkyä. Laitteiston teknisten rajoitusten vuoksi virkistystaajuus on käänteisessä suhteessa kuvatarkkuuteen, joten heikompaan kuvatarkkuuteen tyydyttäessä on mahdollista käyttää korkeampaa virkistystaajuutta.
Näytön koko mitataan kuvaputken kulmasta kulmaan ja ilmoitetaan tuumina, mutta varsinainen kuva-ala on jonkin verran pienempi. Käytännössä suurempi näyttö mahdollistaa paremman tarkkuuden. Aiemmat 15-tuumaiset näytöt korvaantuivat 17-tuumaisilla joiden suositeltu tarkkuus on 1024×768 kuvapistettä. 19-tuumaisilla näytöillä voidaan käyttää 1280×960 pisteen resoluutiota. 21-tuumaisilla näytöllä on mahdollista käyttää 1600×1200 pisteen tarkkuutta.
Suurikokoiset kuvaputkinäytöt ovat painavia ja vievät paljon pöytätilaa. Tilan tarvetta on pienennetty tuomalla markkinoille niin kutsutuilla lyhytkaulaisilla kuvaputkilla varustettuja näyttöjä. Näyttöjen syvyydestä on saatu pois kymmenisen senttiä ja painoa pudotettua hieman alemmaksi.
Näyttöjen pinnanmuoto vaihtelee halvimpien mallien joka suuntaan kaartuvista kuvapinnoista kalliimpien mallien lähes tasomaisiin näyttöihin. Suora kuvapinta kerää huomattavasti vähemmän erilaisia heijastuksia ja kuva ulottuu kunnolla reunoille saakka. Halpojen näyttöjen kuvassa saattaa olla erilaisia vääristymiä ja virheitä, joiden poistaminen ei hyvien säätöjenkään avulla välttämättä onnistu. Eri näytöissä säädöt tehdään muutaman painikkeen ja kuvaruutuvalikkojen avulla.
Nestekidenäyttö (LCD)

Kannettavissa tietokoneissa eri tekniikoilla toteutettuja ohuita nestekidenäyttöjä (LCD) on käytetty jo pitkään. Halvimpien pöytäkoneidenkin seurana ne alkoivat olla vakiovarusteita pian vuosituhannen alun jälkeen.
Nestekidenäyttöjen tuumakoot eivät ole suoraan verrannollisia kuvaputkinäyttöjen tuumakokoihin, sillä kuvaputkinäytöistä mitataan kuvaputken halkaisija, mutta nestekidenäytöistä todellinen kuva-ala. 15-tuumainen nestekidenäyttö vastaakin kuva-alaltaan suunnilleen perinteistä 17 tuuman kuvaputkinäyttöälähde?.
Nestekidenäytön paneeli koostuu pienistä soluista, joita ohjataan sähkövirralla. Näytön valaistuksen hoitaa paneelin takana oleva taustavalo.
Nestekidenäytön kuva on terävä, eikä siinä esiinny kuvaputkelle ominaisia muotovääristymiä. TFT-näytöt toistavat myös eri värisävyt kohtuullisen tarkasti, mutta yleisesti ottaen vain harvat TFT-näytöt kelpaavat värintoistoltaan ammattimaiseen kuvankäsittelyyn. Toinen nestekidenäyttöjen etu on pieni tilantarve. Ne eivät vaadi syvyyssuunnassa kuin murto-osan kuvaputkinäyttöjen viemästä tilasta. Ohut näyttö vie vähän pöytätilaa ja vähäisen painonsa vuoksi näytön paikkaa voi tarvittaessa helposti siirtää.
Nestekidenäyttöjen huonoja puolia on se, että kuvan terävyys riippuu esitysresoluutiosta. Lisäksi vanhojen nestekidenäyttöjen katselukulma oli hyvin rajallinen: kuva heikkeni siirryttäessä pois näytön edestä tai muutettaessa katselukulmaa pystysuunnassa. Nykyisissä näytöissä ilmiötä ei juurikaan huomaa.
Nestekidenäyttö on suunniteltu käytettäväksi tietyllä kuvatarkkuudella. Suurempaa tarkkuutta ei ole mahdollista käyttää. Jos matalampaa tarkkuutta halutaan käyttää koko näytöllä, kuva täytyy skaalata eli venyttää näytölle, jolloin kuvasta tulee sumea tai vanhemmissa näytöissä heikon skaalausjärjestelmän takia palikkamainen.
OLED-näytöt ovat emissiivisiä eivätkä tarvitse taustavaloa.
Plasmanäyttö

Litteät plasmanäytöt olivat käytössä 1960-luvulta alkaen. 1990-luvun alussa kehitetty aktiivimatriisitekniikka ratkaisi TFT-näyttöjen ongelmakohtia ja johti plasmanäyttöjen syrjäyttämiseen.
Liitännät

Yleinen tapa kytkeä näyttö näytönohjaimeen on ollut IBM PC -yhteensopivista peräisin oleva 15-nastainen analoginen VGA-liitin ja kaapeli. Kalliimmissa näytöissä ovat olleet käytössä BNC-liitännät, joissa jokainen kuvakomponentti kulkee omassa suojatussa kaapelissaan, jolloin häiriöiden määrä on pienempi.
Työasemissa on käytetty joukkoa erilaisia liitäntöjä kuten DB13W3.
Digitaaliseen tekniikkaan siirtymisen myötä DVI, HDMI ja DisplayPort ovat korvanneet VGA:n ja joissain tapauksissa käytetään myös USB-liitäntää (USB-C). Joissakin digitaaliseen tekniikkaan perustuvissa laitteissa on vielä VGA-liitäntä yhteensopivuuden vuoksi.
Muun muassa videoprojektoreista löytyy usein tuki tietokoneen kytkemiseen.
Asennus

Näyttö voi olla esimerkiksi työpöydällä omalla jalustalla, seinätelineessä (Flat Display Mounting Interface, FDMI) tai räkkiasennuksena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta monitori Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta näytöt Wikimedia Commonsissa
Henkilökohtainen tietokone
| --- | --- |
Ohjelmat:  BIOS · UEFI · käyttöjärjestelmä · sovellusohjelma
Laitteet:  emolevy · hiiri · keskusmuisti · suoritin · massamuisti · näppäimistö · näytönohjain · tietokonenäyttö · äänikortti
Kuvaputkinäytössä ollut TCO-merkki, joka kertoo muun muassa alhaisesta säteilytasosta.
Applevision-750 -kuvaputkinäyttö.
Apple IIc -nestekidenäyttö.
Vuonna 1986 julkaistun Toshiba T3100:n kaasuplasmanäytön lähikuva.
Räkkiasennukseen tarkoitettu näyttö ja näppäimistö.
Asser Puolamäki

Asser Puolamäki
Asser Ensio Puolamäki (9. kesäkuuta 1918 Kuhmoinen – 15. heinäkuuta 1944 Nietjärvi) oli Mannerheim-ristin ritari numero 148. Ritarin arvon hän sai 18. heinäkuuta 1944, kaaduttuaan kolme päivää aiemmin taistelussa. Ammatiltaan hän oli maanviljelijä ja sotilasarvoltaan ylikersantti.
Punatäpläperhoset

| Punatäpläperhoset |
| --- | --- |
 Nätkelmäpunatäplä (Zygaena lonicerae)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Punatäplämäiset Zygaenoidea
Heimo::  Punatäpläperhoset Zygaenidae  Latreille, 1809
Alaheimot
 vihersiivet Procridinae  Callizygaeninae  Phaudinae  Chalcosiinae  punatäplät Zygaeninae 
Katso myös
   Punatäpläperhoset Wikispeciesissä   Punatäpläperhoset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punatäpläperhoset (Zygaenidae) on punatäplämäisiin kuuluva perhosten heimo, johon kuuluu noin tuhat lajia, mutta toistaiseksi tuntemattomia lajeja lienee runsaasti. Se jaetaan viiteen alaheimoon, joista Suomessa tavataan lajeja punatäplistä (Zygaeninae) ja vihersiivistä (Procridinae) ja etelämpänä Euroopassa lisäksi yhtä lajia alaheimosta Chalcosiinae. Nimitystä angervokiitäjät on aiemmin käytetty sekä punatäpläperhosista että punatäplistä.
Punatäpläperhoset ovat aikuisina päiväaktiivisia. Useat lajit ovat sekä toukkina että aikuisena kirkkaan värisiä ja aikuisten perhosten siivet ovat useilla lajeilla metallinkiiltoiset. Monet lajit sisältävät sinihappoa, jonka ne tuottavat itse ruumiissaan. Tämän seurauksena ne ovat itse yleensä immuuneja syanidiyhdisteille. Joidenkin alaheimojen aikuiset perhoset voivat myös tarvittaessa erittää myrkyllistä nestettä imukärsänsä tyveltä. Siivet ovat pituuteensa nhden kapeat. Imukärsä on yleensä hyvin kehittynyt, mutta huulirihmat eivät. Pistesilmät esiintyvät vain varsinaisten punatäplien alaheimossa. Chaetosemat puuttuvat. Koiraiden etusiiven subcostaalisuonen tyvellä on takasiipeen tarttuva, koukkumainen retinaculum-rakenne. Etummaisen raajaparin säärissä ei ole kannuksia. Keskimmäsen raajaparin säärissä on 2 ja takimmaisen 2 tai 4 kannusta.
Toukat elävät ravintokasvilla vapaina ja niillä on 5 paria käsnäjalkoja. Ravintokasvit ovat yleensä ruohovartisia kaksisirkkaisia. Kotelo on kotelokopan sisällä maanpinnan yläpuolella, usein ravintokasvin varrella.
Useimmat punatäpläperhoset elävät tropiikissa.
Aiheesta muualla

Kimmo Silvonen (kuvia) (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156847  Wikispecies: Zygaenidae  AFD: Zygaenidae  BAMONA: Zygaenidae  BioLib: 17340  BOLD: 487  BugGuide: 175  CoL: J35  EoL: 922  EPPO: 1ZYGAF  Fauna Europaea: 3925  Fauna Europaea (new): 4987411f-67a5-4a21-ae63-9cc47812c607  GBIF: 8875  iNaturalist: 52028  IRMNG: 103946  ITIS: 693983  NBN: NBNSYS0000161287  NCBI: 115354  NZOR: 371d0543-049d-4621-9663-5748762a1988  Open Tree of Life: 332969  Paleobiology Database: 134815
Punanaamatimali

| Punanaamatimali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pyrstötimalit Leiotrichidae
Suku::  Metsätimalit Liocichla
Laji::  phoenicea
Kaksiosainen nimi
 Liocichla phoenicea  (Gould, 1837) 
Synonyymit
 Garrulax phoenicea 
Katso myös
   Punanaamatimali Wikispeciesissä   Punanaamatimali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punanaamatimali (Liocichla phoenicea) on Etelä-, Kaakkois- ja Itä-Aasiassa tavattava pyrstötimaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan punanaamatimali on 23–24 cm. Laji on väritykseltään pääosin oliivinruskea. Naama ja siivet ovat väriltään kirkkaan punaiset ja siivissä on myös ruskeaa väriä, joka näkyy parhaiten linnun ollessa lennossa. Punanaamatimalin pyrstö on musta ja pyrstön reunat ovat oranssit.
Levinneisyys ja elinympäristö

Punanaamatimalia tavataan alueelta, joka ulottuu Intiasta, Kaakkois-Aasiaan ja Kiinaan. Lajin elinympäristöä ovat subtrooppisten metsien aluskerrokset ja metsien reunamaiden tiheiköt. Punanaamatimali on vuoristoinen laji ja sen elinympäristöt sijaitsevat yleensä 1 200–2 200 metrin korkeudella merenpinnasta. Talvisin lajia tavataan myös matalammalla kasvavista metsistä.