stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Funny Games (vuoden 2007 elokuva)
Arvioita

Turun Sanomien Tapani Maskulalle Funny Gamesin uuden version kompromissit olivat selvästi havaittavia, mutta eivät häiritseviä. Tuttujen niminäyttelijöiden käyttö saa henkilöhahmot kadottamaan osan tavallisuudestaan. Maskula arvostaa Haneken tyylissä erityisesti pahimpien raakuuksien tapahtumista aina kuvan ulkopuolella, jolloin vaikutelma pysyy klaustrofobisen ahdistavana ja pohdintaan painostavana.
Yhdysvaltalainen kriitikko Roger Ebert totesi, ettei Funny Games viettele katsojaansa perinteisellä tarinankerronnalla ja hahmon kehityksellä, vaan pikemminkin kannustaa häntä näkemään oma roolinsa tunteellisten ja analyyttisten jaksojen kautta. ”Toisin sanoen, tämä ei ole elokuva, vaan teesi. Sinun ei tarvitse istua koko jutun läpi ymmärtääksesi sen pointtia."
Följetongi

Helsingfors Dagblad -lehden sivu 27.2.1889, jossa näkyy alakertaosasto.
Följetongi (ruots. följetong ’jatkokertomus’ < ransk. feuilleton ’lisälehti, lehtinen’ < feuille ’lehti’ < lat. folia) on historiallinen sanomalehtikirjoitusten lajityyppi. Lisäksi sana tarkoittaa lehdessä tai muualla julkaistavaa jatkokertomusta.
Historiaa

Ranskalaisissa sanomalehdissä feuilleton oli alun perin ilmoitusliite, josta vuoden 1800 tienoilla muodostettiin sanomalehden sivulle viivan erottama ”alakertaosasto”. Ensimmäisenä sellaisen julkaisi Journal des Débats, ja nimityksen keksivät Julien Louis Geoffroy ja Louis-François Bertin. Tähän osastoon sijoitettiin teatteriarvosteluja, ajankohtaispakinoita ynnä muita kepeähköjä kirjoituksia, jotka eivät olleet luonteeltaan poliittisia. Eurooppalaisessa sanomalehdistössä ”alakertaosasto” on säilynyt varsinkin ranskalaisessa lehdistössä, ja saksankielisissä sanomalehdissä otsikko Feuilleton tarkoittaa yleensä kulttuuriosastoa sekä siellä julkaistuja kirjoituksia.
Ranskalaisissa sanomalehdissä alettiin julkaista romaaneja feuilleton-osastossa vakituisesti 1830-luvulta alkaen; jo aikaisemmin kaunokirjallisuutta oli julkaistu brittiläisissä ja ranskalaisissa lehdissä jatkosarjoina, mutta varsinaista kaupallista merkitystä toiminta sai 1830-luvulla. Seuraavalla vuosikymmenellä merkittäviin följetongikirjailijoihin kuuluivat muiden muassa Eugène Sue ja Alexandre Dumas vanhempi, ja he kehittivät jatkokertomuksen muotoa ja kerrontatekniikkaa, joka piti jännitystä yllä.
Ruotsalaisten sanomalehtien följetongiosastoissa julkaistiin 1840-luvulta alkaen ensi sijassa kaunokirjallisuutta, ja ruotsin kielen sana följetong alkoi tarkoittaa ainoastaan jatkokertomuksia; tähän vaikutti myös kansanetymologia, joka käsitti sanan följetong johtuvan verbistä följa ’seurata’. Lehdistöstä tuli tärkeä kaunokirjallisten tekstien julkaisukanava, koska se pystyi tavoittamaan uusia lukijaryhmiä, kuten naiset. Ruotsista följetongit levisivät Helsingfors Morgonbladin kautta Suomeen ja muihin kotimaisiin sanomalehtiin. Muun muassa Sakari Topeliuksen Välskärin kertomuksia julkaistiin ensin följetongina Helsingfors Tidningar -lehdessä vuosina 1851–1856 ja kirjana 1853–1867.
Muiden joukkotiedotusvälineiden kehitys ja kilpailu johti 1900-luvun aikana följetongien hupenemiseen. Television ”saippuaoopperat” ovat lehtien jatkokertomusten nykyaikaisia vastineita. Ranskan kielessä sana feuilleton on alkanut tarkoittaa myös radion ja television jatkosarjoja.
Suomen kielessä följetongin merkitys ei ole yhtä suppea kuin ruotsissa, vaan sana tarkoittaa paitsi sanomalehden kaunokirjallista osastoa myös tällaisessa osastossa vähin erin julkaistavaa kertomusta, ”nurkkanovellia”. Viron kielessä följeton on vakiintunut tarkoittamaan ’pakinaa’.
Kirjallisuutta

Kauffmann, Kai – Schütz, Erhard (toim.): Die lange Geschichte der Kleinen Form: Beiträge zur Feuilletonforschung.  Berlin:  Weidler, 2000.  ISBN 3-89693-140-7  (saksaksi)
Oscarsson, Ingemar: ”Fortsättning följer”: Följetong och fortsättningsroman i dagspressen till ca. 1850.  (Diss)  Lund:  Liber Läromedel, 1980.  ISBN 91-40-30397-7  (ruotsiksi)
Reus, Gunter: Ressort: Feuilleton. Kulturjournalismus für Massenmedien.  (2., überarbeitete Auflage)  Konstanz:  UVK-Medien, 1999.  ISBN 3-89669-245-3  (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 2 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse
Funktionaalinen finanssi

Funktionaalinen finanssi on keynesiläisen taloustieteilijän Abba P. Lernerin kehittämä taloustieteen teoria, joka perustuu kansantalouden kokonaiskysynnän ja chartalismin käsitteisiin.
Sen mukaan valtion tulisi suunnitella finanssipolitiikkansa saavuttaakseen määritellyt tavoitteet, kuten talouskasvun, täystyöllisyyden ja alhaisen inflaation.
Periaatteet

Funktionaalisen finanssiajattelun taustalla olevat periaatteet voidaan tiivistää näin:
Hallitusten tulee puuttua talouden toimintaan; talous ei ole itsesäätelevä.
Ensisijainen taloudellinen päämäärä tulisi olla kukoistavan talouden turvaaminen.
Raha on valtion luomus; sitä täytyy hallita
Finanssipolitiikan ohjaava voimana tulisi olla sen vaikutus talouteen ja budjettia tulisi hallita sen mukaisesti, eli budjettin tasapainotus ei ole itsessään tärkeää.
Budjettimenot tulisi asettaa halutun taloudellisen toimeliaisuuden tason mukaan, ja veroja tulisi kerätä niiden taloudellisten vaikutusten vuoksi eikä valtion tuloja varten.
Tasapainotetun talouden periaatteet soveltuvat yksityisektorin toimijoille. Niissä on järkeä kotitalouksille ja yrityksille mutta ne eivät sovellu itsenäisille valtioille jotka kykenevät julkaisemaan omaa valuuttaa.
Finanssipolitiikan säännöt

Lernerin mukaan finanssipolitiikkaa tulisi ohjata kolme sääntöä:
1. Hallituksen tulee ylläpitää järkevää määrää kokonaiskysyntää kaikkina aikoina. Jos kokonaiskysyntä on liian pientä ja siksi on liiallista työttömyyttä, hallituksen tulee alentaa veroja tai lisätä omaa kulutustaan. Jos kokonaiskysyntää on liikaa, hallituksen tulee torjua inflaatiota vähentämällä omaa kulutustaan tai lisäämällä verotusta.
2. Lainaamalla rahaa kun se haluaa nostaa korkotasoa ja takaisinmaksamalla velkojaan silloin kun se haluaa laskea sitä hallituksen tulisi ylläpitää korkotasoa joka aikaansaa optimaalisen määrän investointeja.
3. Vaikka jompikumpi edellisistä säännöistä olisi ristiriidassa tasapainotetun talouden, budjettitasapainon tai velkaantumisen rajoittamisen tavoitteiden kanssa, niillä ei ole merkitystä. Valtion rahapainon tulee painaa kaikki rahat joita tarvitaan tavoitteiden 1. ja 2. saavuttamiseksi.
Käyttöhistoria

Lernerin ideat olivat laajimmin käytössä toisen maailmansodan jälkeisen talousbuumin aikana 1950–1973, jolloin niistä tuli oppikirjaesimerkki keynesiläisestä taloustieteestä ja myös talouspolitiikan perusta. Joten kun keynesiläinen politiikka tuli arvostelun kohteeksi 1960-luvun lopussa ja 1970-luvun alussa Lernerin ideat funktionaalisesta finanssista olivat kovimman arvosteluryöpyn kohteena.
Funktionaalinen finanssi menetti suosionsa politiikan perustana koska se ei näyttänyt johtava haluttuihin lopputuloksiin. Erityisesti tavoitteeksi valittu kolmen prosentin työttömyysaste ja alhainen inflaatio vaikuttivat mahdottomilta saavuttaa yhtäaikaisesti. Lernerin oppi funktionaalisesta finanssista ei kerro mikä on alhaisin työttömyysaste joka voidaan inflaatiota kiihdyttämättä saavuttaa, eikä sitä mitä pitäisi tehdä jos molempia, alhaista inflaatiota ja työttömyyttä ei voida saavuttaa.
Lerner tunnusti nämä puutteet ja kehitti makrotaloustieteen teoriaansa käsittämään moninaiset tasapainotilat ja tarjontapuolen inflaation. Mutta siihen mennessä keynesiläinen taloustiede oli jo pudonnut pois valtavirrasta.
Aiheesta muualla

Functional Finance: What, Why, and How? - a case for functional finance in most of the developed world (1999)
Lerner, Abba: Functional Finance and the Federal Debt (1943)
Stanton Friedman

Stanton Friedman vuonna 2019.
Stanton Terry Friedman (29. heinäkuuta 1934 – 13. toukokuuta 2019) oli yhdysvaltalainen ufologi. Hän valmistui Chicagon yliopistosta 1955. ja toimi 14 vuotta ydinfyysikkona yhtiöissä:General Electric, General Motors, Northrop Grumman Electronic Systems, TRW|TRW Systems, Aerojet General Nucleonics ja McDonnell Douglas.
Friedman oli virallisena tutkijana Roswellin tapauksessa.
SETI-ohjelmasta hänellä on poikkeava näkökantaselvennä.
1968 Friedman esitti kongressin edustajainhuoneessa, että UFOt ovat tottaselvennä.
Argumentitselvennä

Kaksi argumenttia
On olemassa erittäin runsaasti todistusaineistoa siitä, että planeetallamme on älykästä elämää, jota emme tunne.
Suuri osa tutkimusaineistosta on ollut salaista vuodesta 1947.
Videot

Safespace - Fastwalkers - Talvi 2006
UFOs: Stanton Friedman's revelation (Arkistoitu – Internet Archive) - haastattelu Stanton Friedman
2 DVDs - FLYING SAUCERS ARE REAL DVD (NOT VHS) Vol. 1, 1993 Video 84 min. (Filmed at Kennedy Space Center) FLYING SAUCERS ARE REAL Vol. 2, 1996
2006 2 disc DVD "UFO SECRET MJ-12: Do You Believe in Majic?". "Includes Canadian TV Broadcast "Do You Believe in Majic?" (Mostly Stan Friedman vs. Karl Pflock + Stan Friedman's Lecture at Aztec 2003 about Roswell and MJ-12++ outtakes from DYBM.
RECOLLECTIONS OF ROSWELL DVD 105 min. 27 Roswell todistajaa.
"Are Flying Saucers Real?" VHS, USAF majuri James Magaha. Middle Tenn. State Univ. tammikuu 2004.
UFOs Are Real (Arkistoitu – Internet Archive) (1979) VHS - 92 min.
Audio > CD:t

UFOs: The Real Story (1996)
New CD of the Ramey Memo Scans and Enhancements
Audio > Radiohaastattelut

Binnall of America - Part 1 and Part 2 - December 24, 2005
Binnall of America - Part 1 and Part 2 - December 23, 2006
Binnall of America - Part 1 and Part 2 - December 23, 2007
Binnall of America - Part 1 and Part 2 - December 22, 2008
Aiheesta muualla

Stanton T. Friedman - HomepageKotisivu
Stanton T. Friedman - Statement
Interview with Stanton Friedman (Arkistoitu – Internet Archive)Haastattelu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Muut:  SNAC 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Stanton T. Friedman
Käännös suomeksi
Gallushappo

| Gallushappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3,4,5-trihydroksibentsoehappo
CAS-numero:  149-91-7
PubChem CID:  370
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H6O5
Moolimassa:  170.1 g/mol g/mol
Ulkomuoto:  Valkoisia kiteistä
Sulamispiste:  210 °C (483 K)
Tiheys:  1,7 g/cm3
Liukoisuus veteen:  veteen 1,1 g/100 ml (20 °C)
Gallushappo  on fenoliyhdiste, jonka bentseenirenkaaseen on liittynyt kolme OH-ryhmää ja yksi COOH-ryhmä. Se on luonnon parkkiaineiden, tanniinien rakenneosa. Aine on palavaa normaaliolosuhteissa olomuodoltaan kiinteää, valkoisia, hygroskooppisia (itseensä kosteutta imeviä) kiteitä. Sen kemiallinen kaava on C7H6O5 ja rakennekaava C6H2(OH)3COOH. Gallushaposta käytetään myös nimitystä 3,4,5-trihydroksibentsoehappo.
Gallushapon moolimassa on 170,1 g/mol, sulamispiste 210 °C, härmistymislämpötila 210 °C, tiheys 1,7 g/cm3 ja CAS-numero 149-91-7. Aine liukenee vateen 20 °C:n lämpötilassa 1,1 g/100 ml. Edellä esitetyt tiedot kuuluvat gallushapon anhydridille eli vedettämälle muodolle. Gallushapolla on myös monohydraatti eli C7H6O5· H2O, jonka moolimassa on 188,14 g/mol, sulamispiste 251 °C ja CAS-numero 5995-86-8. Gallushapon monohydraattia liukenee vateen 20 °C:n lämpötilassa 1,5 g/100 ml.
Gallushappoa esiintyy useissa kasveissa ja sitä on esimerkiksi teessä ja punaviinissä. Luonnossa gallushappoa syntyy karikkeen hajotuksessa ja se on yksi tärkeimmistä humuksen lähtöaineista.
Gallushappoa kuumentamalla voidaan valmistaa pyrogallushappoa eli pyrogallolia (C6H6O3).
Gallushappo muodostaa Fe(III)-ionien kanssa sinimustia kompleksiyhdisteitä, joita on käytetty musteissa.
Gallushapon suoloja ja estereitä kutsutaan gallaateiksi. Gallaatteja on esimerkiksi elintarvikkeiden hapettumisenestoaineina käytetyt E 310 propyyligallaatti, E 311 oktyyligallaatti ja E 312 dodekyyligallaatti.
Aiheesta muualla

Gallushapon kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Gallic Acid (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Gallic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Gallic acid (englanniksi)
ChemBlink: Gallic acid (englanniksi)
ChemBlink: Gallic acid monohydrate (englanniksi)
Liber Herbarum II: Luettelo gallushappoa sisältävistä kasveista
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Gallic acid (englanniksi)
Gaboninmarakatti

| Gaboninmarakatti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Heimo::  Vanhan maailman häntäapinat Cercopithecidae
Suku::  Kääpiömarakatit Miopithecus
Laji::  talapoin
Kaksiosainen nimi
 Miopithecus talapoin  (Schreber, 1774) 
 Gaboninmarakatin levinneisyys
Katso myös
   Gaboninmarakatti Wikispeciesissä   Gaboninmarakatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Gaboninmarakatti lähde? eli kääpiömarakatti eli talapoin (Miopithecus talapoin) on pienin marakattilaji. Sen ruumis on 32–45 cm pitkä, häntä 36–52 cm ja painoa on noin 1,5 kg.
Tuntomerkit

Kasvot vaikuttavat edestä leijonamaisilta voimakkaasti sisäänpainuneine poskineen ja nenästä ohimoille kulkevineen mustine raitoineen; nenässä on musta täplä.
Levinneisyys

Talapoinia tavataan Kongon demokraattisen tasavallan lounaisosissa ja Angolan pohjoisosissa.
Metafysiikka

Filosofi
Luettelo filosofeista
Luettelo filosofian osa-alueista, koulukunnista ja opeista
Filosofian teemasivu
Filosofian tietosanakirja
Metafysiikka (m.kreik. μετά + φυσικά, meta- + fysika, ”fysiikan jälkeen”) on olevaisen olemusta ja perussyitä tutkiva filosofian haara.
Erään näkemyksen mukaan nykyaikana esiintyvä metafysiikan muoto on ontologia eli oppi olemassaolosta. Ontologia tutkii sellaisia kysymyksiä kuten mitä olemassaolo on ja mitä on olemassa.
Metafysiikka on kuitenkin perinteisesti ollut ontologiaa laajempi käsite, ja ontologiset väitteet muodostavat tällöin metafysiikan ytimen, niin sanotun yleisen metafysiikan. Lisäksi on erotettu erityinen metafysiikka, joka tutkii perinteisen metafysiikan erityiskysymyksiä ja eri filosofian aloista nousevia metafyysisiä kysymyksiä, kuten ajan luonnetta; mielen luonnetta ja mielen ja aineen dualismia; tahdonvapautta tai Jumalan olemassaoloa. Useita perinteisen erityisen metafysiikan kysymyksiä tutkitaan nykyisin omilla tieteenaloilla – esimerkkinä kosmologia eli tutkimus kaikkeuden kehityksestä ja rakenteesta, josta on tullut osa fysiikkaa.
Yleistä

Sana 'metafysiikka' syntyi tavasta nimittää Aristoteleen Fysiikan jälkeisiä teoksia: τὰ μετὰ τὰ φυσικά, ”ta meta ta fysika” (kreikan kielen meta = 'jälkeen', eli ”(kirjat) jotka tulevat fysiikan (kirjojen) jälkeen”). Näissä teoksissa pohdittiin fysiikan perustaa ja kaikkeuden rakennetta. Aristoteles itse kutsui niitä ”ensimmäiseksi filosofiaksi”. Jo varhain aristoteeliset oppineet alkoivat kutsua näitä kirjoja nimellä μετὰφυσικά, Metafysiikka, perustuen kirjojen sijaintiin Andronikos Rhodoslaisen kokoamassa Aristoteleen teosten kokoelmassa.
Metafysiikka on filosofian abstraktein ja yleisluontoisin osa-alue, ja sen todellisesta luonteesta ja alasta on kiistelty Aristoteleesta lähtien. Perinteisesti on ajateltu, että metafysiikka pyrkii pääsemään pelkkien ihmisille ilmenevien seikkojen, havaintojen ja harhojen ”taakse” ja kertomaan perimmäisen totuuden asioista. Jotta metafysiikka olisi lainkaan mahdollista, tämän todellisuuden perimmäisen luonteen olisi ainakin periaatteessa oltava ihmisen ymmärrettävissä, eli todellisuuden olisi oltava rakentunut siten, että se voitaisiin hahmottaa inhimillisellä loogisella ajattelukyvyllä. Tämä on metafysiikan ensimmäinen todistamaton perusoletus.
Filosofi Peter van Inwagenin mukaan jokainen filosofian osa-alue nostaa esiin metafyysisiä kysymyksiä, ja niin metafysiikkaa ei voi katsoa täysin erillisiksi muista filosofian osa-alueista. Esimerkiksi eettinen pohdiskelu oikeasta ja väärästä johtaa hänen mukaansa nopeasti erilaisiin metafyysisiin kysymyksiin.
Metafyysisiksi kysymyksiksi on ajateltu esimerkiksi seuraavat:
Mitä on olemassaolo? Minkä tyyppisiä asioita on olemassa?
Mistä todellisuus koostuu? Mitkä ovat kaikkein perustavimmat entiteetit? Onko todellisuus perimmältään henkistä tai mentaalista, vai aineellista tai fysikaalista?
Jos todellisuus koostuu partikulaareista, niiden ominaisuuksista ja niiden välisistä suhteista, mitä näiden joukkoon kuuluu?
Kuinka partikulaarien täyttämässä maailmassa voi olla abstrakteja entiteettejä?
Kuinka mieli ja mentaaliset ilmiöt ovat mahdollisia todellisuudessa, joka koostuu liikkeessä olevasta aineesta? Mikä on ihmismielen suhde luonnontieteellisesti kuvattavaan aineelliseen todellisuuteen?
Onko vapaa tahto tai toiminta mahdollista luonnonlakien hallitsemassa maailmassa?
Mikä on kaikkeuden alkuperä? Miksi kaikkeus on olemassa?
Onko Jumala olemassa?
Monet näistä kysymyksistä liittyvät todellisuuden yleiseen ongelmaan, joka koostuu kolmesta puolesta: illuusiot; todellisuus sellaisena, kuin se ilmenee havaitsijalle perustellusti; sekä todellisuus sellaisena kuin se on. Vastaavasti metafyysiset kannat ovat joissain tapauksissa seurausta tietoteoreettisista kannoista, toisin sanoen näkemyksistä sen suhteen, mitä voidaan tietää tai käsittää.
Metafyysikkojen tutkimia käsitteitä ovat muun muassa oliot ja ominaisuudet; substanssit, kategoriat ja universaalit; aika ja avaruus; kausaliteetti eli syy-seuraussuhde; samuus, muutos ja pysyvyys; sekä mahdollisuus ja välttämättömyys.
Osa-alueita ja kysymyksiä > Yleinen metafysiikka

Yleinen metafysiikka (lat. metaphysica generalis) eli ontologia tutkii olevaa olevana, eli olevaisen perimmäistä olemusta. Se tutkii sitä, mitä tyyppiä olevia asioita kaikkeudessa on ja minkälaisia suhteita niiden välillä on. Tällaisena metafysiikan on sanottu olevan tutkimusta olevasta itsenään, ei olevasta sellaisena kuin se oikeasti ilmenee.
Osa-alueita ja kysymyksiä > Yleinen metafysiikka > Oliot ja niiden ominaisuudet

Perinteisen metafysiikan mukaan oleva koostuu entiteeteistä, jotka voidaan jakaa luokkiin tai kategorioihin. Tällaisia kategorioita ovat muun muassa oliot, niiden ominaisuudet, niiden väliset suhteet, tosiasiat, tapahtumat, joukot, lajit, propositiot, luvut ja lait. Nämä luokat voidaan jakaa edelleen eri tavalla muun muassa universaaleiksi (yleiskäsitteiksi) ja partikulaareiksi (yksilöolioiksi), konkreettisiksi ja abstrakteiksi, materiaalisiksi ja ei-materiaalisiksi sekä episteemisiksi ja ei-episteemisiksi aliluokiksi.
Substanssin ongelmaksi kutsutaan kysymystä, ovatko fyysiset kappaleet vain ominaisuuksiensa kokonaisuus, vai onko niillä erillinen substanssi, olemassaolo tai olemus, joka ”omistaa” nuo ominaisuudet.
Osa-alueita ja kysymyksiä > Yleinen metafysiikka > Yleiset ominaisuudet

Universaalien ongelmaksi kutsutaan kysymystä, ovatko ominaisuudet ja suhteet (universaalit) olemassa itsenäisesti, riippumatta niistä yksilöolioista (partikulaareista), joiden ominaisuuksia ne ovat? Vai onko yleisiä ominaisuuksia olemassa lainkaan? Yleisten ominaisuuksien olemassaolon myöntävää kantaa kutsutaan (käsite)realismiksi ja ne kieltävää kantaa nominalismiksi.  Aluetta lähellä ovat myös matematiikan filosofian perinteiset kysymykset.
Osa-alueita ja kysymyksiä > Yleinen metafysiikka > Identiteetti ja muutos

Olion identiteetti, muutos ja identiteetin säilyminen ajassa muodostavat erään metafyysisen ongelman.  Metafysiikassa voidaan kysyä, mikä muodostaa jonkin kappaleen identiteetin, ja milloin voidaan sanoa, että fyysiset kappaleet tulevat olemassa oleviksi tai milloin ne lakkaavat olemasta olemassa. Eräs perinteinen identiteettiin ja muutokseen liittyvä ongelma on nimeltään Theseuksen laiva.
Osa-alueita ja kysymyksiä > Yleinen metafysiikka > Modaliteetit

Oleva on metafysiikassa jaettu eri kategorioiden lisäksi myös eri modaliteetteihin eli olemisen tapoihin. Eri modaliteetteja ovat mahdollinen, välttämätön ja kontingentti (mahdollinen, muttei välttämätön). Aristoteelisessa metafysiikassa puhuttiin näiden lisäksi aktuaalisuudesta ja potentiaalisuudesta.
Modaliteetteihin liittyen metafysiikkaan kuuluu myös sen tutkiminen, millainen kaikkeus voisi tai olisi voinut olla. Tällöin puhutaan mahdollisten maailmojen tutkimisesta. Modaliteeteista mahdollinen voidaan määritellä sellaiseksi tosiasiaksi, joka on totta ainakin yhdessä mahdollisessa maailmassa, vaikka se ei olisikaan nykyinen maailmamme, ja välttämätön sellaiseksi tosiasiaksi, joka on totta kaikissa mahdollisissa maailmoissa. Modaliteettien tutkimisessa voidaan hyödyntää modaalilogiikkaa.
Osa-alueita ja kysymyksiä > Erityinen metafysiikka

Erityinen metafysiikka (lat. metaphysica specialis) tutkii erityisiä olevia ja niiden olemassaolon tapaa. Esimerkkejä erityisen metafysiikan kohteista ovat aine ja mieli (tai ”sielu”); aika ja avaruus; determinismi ja vapaa tahto; kosmologia ja kosmogonia; sekä Jumala.
Näin erityisen metafysiikan osa-alueiksi voidaan lukea muun muassa seuraavat:
Luonnonfilosofia tutkii luonnon ja kaikkeuden luonnetta.
Mielenfilosofia tutkii mieltä ja tietoisuutta sekä mielen ilmiöiden luonnetta ja niiden yhteyttä toimintaan ja aivoihin. Perinteisesti mielenfilosofian ongelmat on luettu metafysiikan alle, mutta mielenfilosofia voidaan nähdä myös itsenäisenä filosofian osa-alueena.
Uskonnonfilosofia käsittelee uskontoa ja uskonnollisia totuusväittämiä.
Osa-alueita ja kysymyksiä > Erityinen metafysiikka > Aika ja avaruus

Aika ja avaruus voidaan nähdä myös metafyysisenä ongelmana. Perinteinen realistinen näkemys ontologiassa on, että aika ja avaruus ovat olemassa ihmismielen ulkopuolella. Idealistit puolestaan ovat katsoneet, että aika ja avaruus ovat vain mielen rakenteita, joiden avulla mieli järjestää havaintoja (kuten Immanuel Kantin transsendentaalinen idealismi), tai että ne ovat muutoin epätodellisia (kuten George Berkeleyn subjektiivinen idealismi).
René Descartes ja Gottfried Leibniz katsoivat, että avaruus on vain kehys, joka mahdollistaa aineellisten kappaleiden suhteellisen sijainnin ymmärtämisen; ilman aineellisia kappaleita sitä ei olisi. Esimerkiksi Isaac Newton puolestaan katsoi avaruuden olevan itsessään olemassa oleva, absoluuttinen ”säiliö”. Käsitys avaruuden suhteellisuudesta tuli uudelleen vallitsevaksi Albert Einsteinin ja Ernst Machin töiden myötä.
Absoluuttinen/suhteellinen ja realistinen/idealistinen -asetelmat soveltuvat avaruuden ohella myös aikaan, mutta ajan ”virtaaminen” muodostaa oman erityisen ongelmansa. Antiikin aikana ajan virtaamisen kielsi Parmenides, ja uudempina aikoina sen on kieltänyt muun muassa J. M. E. McTaggart artikkelissaan ”The Unreality of Time”. Ajan virtaamiseen liittyy olioiden identiteetin säilymisen ongelma ajan kuluessa. Kaksi tähän liittyvää teoriaa ovat nimeltään endurantismi ja perdurantismi. Endurantistien mukaan koko olio on olemassa joka hetki historiansa läpi, ja se on joka hetkellä sama olio. Perdurantistien mukaan oliot ovat neliulotteisia entiteettejä, jotka koostuvat temporaalisten osien sarjoista, aivan kuten elokuva koostuu yksittäisistä kuvista.
Toinen aikaan liittyvä filosofinen ongelma on ajan suunnan ongelma.