stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Watchman
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Suureen laivastoon (engl. Grand Fleet). Vuonna 1919 alus osallistui Baltian tapahtumiin, jolloin se muun muassa kahakoi Neuvosto-Venäjän laivaston alusten kanssa. Vuonna 1921 alus kuului 1. hävittäjälaivueeseen ja se sijoitettiin reserviin. Se palautettiin palvelukseen 1939.
Syyskuussa 1939 alus oli Gibraltarilla 13. hävittäjälaivueessa, jossa se valvoi Gibraltarinsalmen liikennettä ja suojasi saattueita. Aluksen viirinumero vaihdettiin toukokuussa 1940 I26:ksi. Alus yritti 12. kesäkuuta upottaa Italian laivaston sukellusvene R. Smg. Capallanin, joka vaurioitui pahoin. Heinäkuussa alus sai määräyksen palata Britteinsaarille.
Elokuussa alus siirtyi uuteen tukikohtaansa läntisen reitin alaisuuteen. Se liittyi syyskuussa Liverpoolissa 6. saattajaryhmään (engl. 6th Escort Group), jossa alus suojasi Pohjois-Atlantin saattueita. Saattajien uudelleen järjestelyn yhteydessä alus siirrettiin huhtikuussa 1942 1. brittiläiseen saattajaryhmään, jonka muodostivat hävittäjät HMS Hurricane ja HMS Rockingham sekä korvetit HMS Borage, HMS Dahlia, HMS Meadowsweet, HMS Monkshood, HMS Wallflower ja HMS Anchusa.
Maaliskuussa 1943 alus määrättiin muutettavaksi pitkän matkan saattajaksi ja siirrettiin huhtikuussa Liverpoolissa telakalle. Elokuussa aluksella aloitettiin koeajot, joiden päätyttyä aloitettiin miehistönkoulutus. Koulutuksen päätyttyä alus palasi 1. brittiläiseen saattajaryhmään suojaamaan Gibraltarille matkaavia saattueita.
Marraskuussa 1943 alus siirrettiin Gibraltarin saattajaosastoon. Se joutui 21. marraskuuta Heinkel He-117 koneen ohjaaman Hs-293 liitopommin maaliksi, mikä torjuttiin ilmatorjuntatulella.
Tammikuussa 1944 alus määrättiin Kotilaivastoon suojaamaan Jäämeren saattueita, kunnes se toukokuussa siirrettiin Normandian maihinnousuun. Alus liitettiin saattajaryhmä 138:aan, jonka muut alukset olivat korvetti HMCS Lindsay ja troolarit HMS Scalpay ja HMS Ganilly. Tehtävien aikana alus joutui useaan kertaan torjumaan E-veneiden hyökkäyksiä ja upotti Saksan laivaston sukellusveneen U-1195 Hedgehogilla.
Euroopan sotatoimien päätyttyä alus poistettiin toukokuussa 1945 operatiivisista tehtävistä ja sijoitettiin reserviin. Kesäkuussa se sijoitettiin poistolistalle ja 23. heinäkuuta myytiin romutettavaksi T. W. Wardille. Alus hinattiin Inverkeithingiin Japanin antauduttua.
Hevoskasvatus

Hyväkuntoinen jalostustamma varsoineen Marbachin puoliverisiittolan laitumella.
Hevoskasvatus on suunnitelmallista ja kontrolloitua hevosten kasvatus- ja jalostustoimintaa.
Hevoskasvattaja pitää yhtä tai useampaa jalostustammaa, jotka astutetaan tai keinosiemennetään säännöllisesti. Syntyvät varsat kasvatetaan vähintään vieroitusikäisiksi. Varsat voidaan myös kasvattaa pidempään ja kouluttaa tarkoitettuun käyttöönsä. Hevoskasvattajan tulot muodostuvat varsojen myynnistä.
Oriiden pitäminen edellyttää erityistoimenpiteitä ja -resursseja, joten kasvattajalla ei välttämättä ole yhtään omaa oritta. Siitosoriita pitävät sekä yksityiset esimerkiksi kilpahevosten omistajat että oriasemat. Oriasemilla asuvien orien spermaa on yleensä saatavilla myös keinosiemennykseen. Oman oriin käyttäminen säästää tammanpitäjän maksamasta astutus- tai siemennys- ja varsamaksuja. Suomen Hippoksen sääntöjen mukaan kilpailuoikeuden voi Suomessa saada vain sellainen hevonen, jonka isä on jalostukseen hyväksytty eli kantakirjattu ori; niin kutsuttu kotioripoikkeus kuitenkin mahdollistaa kilpailuoikeuden myös kantakirjaamattomien ”kotioriiden” jälkeläisille, eli hevosille, joiden molemmat vanhemmat ovat olleet saman tahon omistuksessa koko tiineyden ajan.
Siittola on useimmiten yhden rodun ja käyttötarkoituksen yksilöiden jalostamista varten perustettu suurikokoinen hevoskasvattamo, jossa voi olla jopa kymmeniä tammoja varsoineen. Pienimuotoisempaa kasvatustoimintaa harjoittavat sekä yksityiset omissa nimissään että esimerkiksi ratsastustallit tai muut yritykset. Suomen valtio on tukenut suomenhevoskasvatusta Pelson vankilassa.
Eläinvalinta

Tärkein osa kasvatustoimintaa ovat laadukkaat siitostammat, jotka periyttävät hyviä ominaisuuksiaan jälkeläisilleen ja synnytettyään varsan hoitavat sen hyvin. Urheiluhevosten kasvatuksessa myös tammojen suku on tärkeä, koska tammat eivät aina itse kilpaile juurikaan ennen siitokseen siirtymistään. Tällöin tunnetut ja menestyneet vanhemmat ja esivanhemmat toimivat takeena tamman laadusta varsan ostajille. Myös tamman luonne on erittäin tärkeä, koska se periytyy varsalle myös emän esimerkin kautta. Varsa voi oppia emältään niin sanottuja huonoja tallitapoja kuten ”imppaamista” hyvinkin nuorena. Kasvattajan kannalta tamman helppo käsiteltävyys on myös tärkeää.
Nykyään kun keinosiemennys on laajasti saatavilla voi tammanomistaja saada varsan isäksi miltei minkä tahansa jalostusoriin. Aiemmin orivalintaan vaikutti tamman asuinpaikka, ja syrjäseuduilla saattoi olla pakko tyytyä niihin oreihin, joita naapureilla oli.
Hongiston kansakoulu

| Hongiston kansakoulu> Hongisto folkskola |
| --- | --- |
Sijainti:  Lohja, Uusimaa
Rakennustyyppi:  Kansakoulu
Valmistumisvuosi:  1918
Omistaja:  Lohjan kaupunki
Haltija:  Hongiston alueen kyläyhdistys ry
Tyylisuunta:  Jugend
Runkorakenne:  Hirsi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Hongiston kansakoulu on Lohjalla, Uudellamaalla sijaitseva entinen kansakoulu. Nykyisin koululla järjestetään erilaista kylätoimintaa Hongiston alueen kyläyhsitys ry:n toimesta.
Historia ja arkkitehtuuri

Hirsinen koulurakennus on valmistunut Hongiston kylään vuonna 1918 ja se edustaa tyylisuunnaltaan lähinnä myöhäistä jugendia. Jugendhenki tulee ilmi muun muassa rakennuksen moniruutuisissa ikkunoissa, sekä päädyn koristelaudoituksessa. Koulu käsitti alun perin kaksi luokkahuonetta (63,2 m² ja 47,5 m² ), eteisen (18 m²), sekä opettajan asunnon (60 m²). Vesijohdot ja viemäröinti asennettiin 1959.
Koulutoiminta Hongiston kansakoulussa loppui vuonna 1966.
Vuonna 1986 rakennukseen tehtiin sisätilamuutoksia, jolloin muun muassa koulun eteisestä suljettiin opettajan asuntoon johtava ovi ja purettiin yksi pystyuuni. Tiilikatto korvattiin tumman harmaalla saumapeltikatteella vuonna 1994. Koulun pihapiiriin kuuluu pelikenttä, jonka reunassa sijaitsee vanha saunarakennus. Koulurakennuksen alla on pieni kylmäkellari.
Ikkunaprinsessa (nuortenromaani)

| Ikkunaprinsessa |
| --- | --- |
Kirjailija:  Tuija Lehtinen
Kansitaiteilija:  Christel Rönns
Kieli:  suomi
Genre:  nuortenromaani
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1994
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  255 s.
ISBN:  951-1-13362-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ikkunaprinsessa  on Tuija Lehtisen kirjoittama vuonna 1994 ilmestynyt nuortenromaani. Lehtinen sai kirjasta Plättä-palkinnon vuonna 1995. Kirja kertoo 15-vuotiaasta Minnistä, joka päättää selvittää kaiken mahdollisen pojista ja seksistä.
Juoni

Päähenkilö  Minerva "Minni" Metsämäki on lukiolainen, joka on juuri muuttanut uudelle paikkakunnalle vanhempiensa avioeron jälkeen. Hän asuu äitinsä Kanervan kanssa vanhapiikatätinsä Onervan luona. Minni on päättänyt päästä eroon neitsyydestään ennen kuin täyttää 16 vuoden viimeisenä päivänä. Hän tekee kaikkensa löytääkseen sopivan kumppanin tähän suunnitelmaan, mutta paikkakunnan pojat ovat toivottomia tapauksia. Hän löytää kyllä poikakavereita mutta kukaan heistä ei tunnu olevan se oikea prinssi, joka on ikkunaprinsessan arvoinen.
Aiheesta muualla

Kirja Kirjasampo-sivustolla.
Hopealuoti

Hopealuoti on termi, joka viittaa kielikuvissa suoraviivaiseen, äärimmäistä tehokkuutta vaativaan ratkaisuun. Sitä käytetään yleensä silloin, kun uuden teknisen edistysaskeleen tai käytännön oletetaan ratkaisevan pääosan sillä alueella vallitsevista ongelmista helposti. Termi on saanut alkunsa kansantaruista. Perimätiedon mukaan vain hopealuotia käyttämällä on mahdollista torjua käsiaseella noitia, vampyyreita tai hirviöitä.
Tarut

Tunnetuin hopealuodeille haavoittuvainen taruolento on ihmissusi. Taru on alkujaan peräisin Gévaudanin pedosta kertovasta legendasta, jossa aseensa hopealuodeilla ladannut henkilö onnistuu lopulta ampumaan jättikokoisen suden.
Useissa perinteissä hopeaa pidetään metallina, joka on tekemisissä Kuun ja sielun kanssa. On todennäköistä, että kyseiset mielleyhtymät ovat luoneet legendan hopealuodeista.
Populaarikulttuuri

Tunnettu populaarikulttuurin esimerkki hopealuodista on Yksinäinen ratsastaja, joka käytti aseessaan hopealuoteja.
Oikeat hopealuodit

Hopea soveltuu käytännössä luodin raaka-aineeksi, vaikka se onkin lyijyä kevyempää. Se on riittävän kovaa vastustamaan suuren nopeuden aiheuttamaa hankausta piipun sisäpinnassa, toisin kuin lyijy. Osumavaikutukset eivät vastaa täysvaippaluoteja. Hopealuoti ei yleensä pirstaloidu tai muuta muotoaan edes kiväärinopeudella ja luoti tunkeutuu syvemmälle. Korkean sulamispisteen ja kovuuden vuoksi lyijyluoteja vastaavien hopealuotien valmistaminen vaatii kehittyneemmät valu- ja muotoilutekniikat. Raakaluoti voidaan valaa pinch-tekniikalla, mutta noin 1 000 celsiusasteen lämpötila on välttämätön riittävän juoksevuuden saamiseksi valamiseen.
Kielikuvat

Aikoinaan merkittävät lääkkeet, kuten salvarsaani ja penisilliinit on nähty ”hopealuoteina”. Asiantuntijat käyttävät termiä usein kyynisesti hillitäkseen järjettömiä odotuksia. Esimerkiksi lääkärit sanovat usein tuoreimmista ihmedieeteistä, etteivät ne ole ”mitään hopealuoteja”.
Ikkunaremontti

Ikkunaremontti on remontti, jossa uusitaan rakennuksen ikkunat joko osittain tai kokonaan. Yleensä ikkunat joudutaan kunnostamaan, korjaamaan tai vaihtamaan 30–45 vuoden välein. Korjaustapoja on monenlaisia, mutta yleensä ikkunat vaihdetaan kokonaan uusiin. Tällöin tyypillisesti saadaan parempi lämmöneristävyys, äänieristys ja kestävämpi karmin ulkopinta, koska uusien ikkunoiden karmien ulkopinta on lähes poikkeuksetta alumiinia eikä puuta kuten ennen. Alumiini kestää luonnon rasitusta huomattavasti paremmin kuin puu ja vaatii huoltoa harvemmin.
Hyvin hoidettuna ja huollettuna ikkunoiden tekninen käyttöikä saattaa olla jopa 130 vuotta, mutta jos niitä ei hoideta, saattaa ikkunaremontti tulla eteen jo 15 vuoden kohdalla.[lähde? ] On myös merkitsevää, mihin ilmansuuntaan ikkuna on.
Ikkunaremontti vaikuttaa usein koko rakennuksen toimintaan, sillä varsinkin painovoimaisen ilmanvaihdon rakennuksissa korvausilma tulee ikkunoiden raoista. Esimerkiksi Suomessa on tyypillistä, että taloon on rakennettu koneellinen poistoilma-ilmastointi, mutta ei koneellista tuloilma-ilmastointia. Tällöin korvaavan ilman on tultava sisään sieltä mistä se on mahdollista eli ikkunoista. Tämä on tyypillistä varsinkin 1970-luvun taloissa. Kovalla pakkasella tällaisen järjestelmän huomaa yleensä ikkunoiden lähellä tuntuvasta vedosta. Jos ikkunat vaihdetaan, mutta lämmitystä tai ilmanvaihtoa ei remontin yhteydessä oteta huomioon, tuloksena on yleensä ongelmia.
Uusien ikkunoiden mitoitus on hyvin tärkeä vaihe remontissa. Jos uudet ikkunat mitoitetaan väärin, remontti luultavasti epäonnistuu ja uusien ikkunoiden kanssa tulee ongelmia.
Ikkunoiden kestävyyteen vaikuttaa materiaalit. Usein on huomattu, että vanhan ajan puupokat ovat laadukkaampia kuin uudesta puusta tai muusta materiaalista tehdyt. Vanhat ikkunat kannattaakin aina kunnostaa ennenkuin päädytään vaihtaan ne uusiin.[lähde? ]
Ikkunaremontin kustannukset

Omakotitalouksissa ikkunaremontin hinnaksi tulee keskimäärin 800–1800 per aukko riippuen ikkunoiden koosta, mallista, varusteista ja asennettavasta määrästä, jos ikkunat vaihdetaan kokonaan uusiin ja työ ostetaan ns. "avaimet käteen" -periaatteella. Tyypillisen ikkunaremontin kokonaiskustannuksista varsinaisten ikkunoiden osuus on noin puolet. Noin neljännes koostuu asennuksesta sekä välttämättömistä tarvikkeista kuten pelleistä, puulistoista, kiinnitysmateriaaleista, eristeistä ja smyygeistä eli ikkunan ulkopuolella käytettävistä sovitelaudoista.
Usein ikkunaremontin yhteydessä vaihdetaan myös ulko-ovet, jolloin niiden osuus kustannuksista on noin kuudennes. Viimeinen kuudesosa kustannuksista muodostuu rahdista, vanhojen ikkunoiden kierrätyksestä sekä lisävarusteista kuten tuloilmaventtiileistä ja kaihtimiista.
Yksittäisen ikkunan hintaan vaikuttaa eniten ikkunan lämmönläpäisykerroin eli U-arvo sekä ikkunan välikarmien määrä. Asennuskustannuksiin vaikuttaa merkittävästi talon tyyppi ja rakenne, sillä monikerroksisissa rakennuksissa ikkunoita ei voida asentaa maasta käsin, vaan apuna tarvitaan rakennustelineitä tai nosturia.
Työvaiheet taloyhtiössä

Ikkunaremontti alkaa hankesuunnittelulla, johon taloyhtiöissä yleensä palkataan riippumaton rakennusalan asiantuntija. Hän tekee suunnitelman ikkunaremontista, joka sitten hyväksytään tai hylätään taloyhtiön yhtiökokouksessa. Jos yhtiökokous kannattaa remonttia, käynnistetään tarjouskilpailu, johon pyydetään mahdollisimman samanlaisia tarjouksia eri ikkunatoimittajilta (yleensä 3–6 eri toimittajaa).
Kun toimittaja on valittu, remontti etenee asunto kerrallaan ja yleensä taloyhtiö maksaa remontista urakoitsijalle sitä mukaa kun työ etenee eikä siis koko summaa kerrallaan. Yhden asunnon ikkunat vaihdetaan yleensä yhden päivän aikana ja seuraavana päivänä työ viimeistellään listoittamalla ikkunat sisäpuolelta ja pellittämällä ikkunat ulkopuolelta. Työ voidaan tehdä myös talvella, kunhan pakkasta ei ole 15 astetta enempää.
Työvaiheet ovat tyypillisesti seuraavat:
vanhan karmin poisto ja asennuspohjan tarkastaminen
uuden karmin asennus aukkoon ruuvikiinnityksellä
karmin ja seinän välin eristys uretaanivaahdolla
sisäpuolelle karmin sävyyn maalattujen peitelistojen asennus
ulkopuolelle metallisten peitelistojen ja vesipeltien asennus haluttuun sävyyn värikartaston mukaan maalattuna
viimeistely silikonilla
Huilupeukaloiset

| Huilupeukaloiset |
| --- | --- |
 Satakielipeukaloinen (Microcerculus marginatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiset Troglodytidae
Suku::  Huilupeukaloiset Microcerculus  P. L. Sclater, 1862
Katso myös
   Huilupeukaloiset Wikispeciesissä   Huilupeukaloiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Huilupeukaloiset (Microcerculus) on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintusuku. Huilupeukaloisten sukuun kuuluu BirdLifen mukaan neljä lajia.
Huilupeukaloisiin kuuluvia lajeja

Huilupeukaloinen (Microcerculus ustulatus)
Marmoripeukaloinen (Microcerculus bambla)
Satakielipeukaloinen (Microcerculus marginatus)
Viheltäjäpeukaloinen (Microcerculus philomela)
Aiheesta muualla

BirdLife Suomi ry: Maailman lintujen suomenkieliset nimet 2., uudistettu painos (2006) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Microcerculus (englanniksi)
Henrik Wigström

Henrik Wigström.
Henrik Immanuel Wigström (2. lokakuuta 1862 Tammisaari — 14. maaliskuuta 1923 Kivennapa) oli suomalainen kultaseppä, joka työskenteli hovijalokiviseppä Fabergén palveluksessa.
Henrik Immanuel Wigström syntyi Tammisaaressa vuonna 1862. Koulutuksensa hän aloitti 11-vuotiaana oppipoikana paikallisen kultaseppä ja hopeatehtailija Petter Madsénin luona. Tanskalaissyntyisen Madsénin pitkäaikaiset kontaktit auttoivat Wigströmiä pääsemään Pietariin kultaseppä Werner Elfströmin oppipojaksi 13-vuotiaana. Hän ryhtyi työskentelemään 22-vuotiaana Mihail Perhinin alaisuudessa vuonna 1884. Jo tuolloin Perhinin työpaja oli erikoistunut valmistamaan Fabergélle esineitä ja Wigström oli 15 vuotta Perhinin lähin mies.
Wigströmin ja Ida Johanna Turusen neljästä lapsesta Anna Lyyli (s. 1885) ja Henrik Wilhelm (s. 1889) työskentelivät koulunsa lopetettuaan isänsä työpajassa. Henrik junior (”Poju”) suoritti kultaseppämestari tutkintonsa 1915 ja oli isänsä lähin mies.
Henrik Wigströmistä tuli Perhinin kuoleman jälkeen vuonna 1903 Fabergén johtava kultaseppämestari ja työhuone siirtyi poikkeuksellisesti korvauksetta hänen omistukseensa. Ensimmäinen maailmansota vaikeutti Wigströmin työpajan toimintaa. Vallankumous lopetti sen kokonaan vuonna 1918. Wigström muutti Suomeen kesäasuntoonsa Terijoelle lähes vararikkoon ajautuneena. Hän kuoli vuonna 1923.
Hänen luomiensa esineiden tyyli oli Perhinin tyylin mukainen: hän jäljitteli Ludvig XVI:n, empiren ja uusklassismin tyyliä. Lähes kaikki hänen aikansa Fabergén kiviset eläinaiheet, figuurit ja kukat valmistettiin hänen valvonnassaan. Työhuoneen kaksi varastokirjaa eli albumia mallipiirroksineen vuosilta 1911—1916 on säilynyt. Esineitä valmistui tuolloin 1 200 kpl ja ne on kuvattu yksityiskohtaisesti sekä oikeassa koossa.
Aiheesta muualla

Tillander-Godenhielm, Ulla: / Wigström, Henrik (1862 - 1923) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  30.7.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Henrik Wigström ja eurooppalaiset taiteilijat -juhlaraha (Arkistoitu – Internet Archive)
Inarijärven hopea-aarre

Nanguniemestä Inarijärven rannalta löydetty hopea-aarre, neljä kaularengasta rautakaudelta.
Inarijärven hopea-aarre on vuonna 2003 Inarijärven etelärannalta Nanguniemestä löydetty myöhäisrautakautinen hopea-aarre. Kätkön löysi inarilainen kirjailija Seppo Saraspää, joka myöhemmin kuvasi löytöä kirjassaan Miehiä kylmästä: tarinoita tunturin takaa (2004).
Saraspää oli syyskuussa 2003 keräämässä poroilleen jäkälää Nanguniemen maastosta, kun hänen huomionsa kiinnittyi kalliolouhikossa makaavaan esineeseen. Kyseinen esine osoittautui metallista punotuksi renkaaksi ja sen vieressä olevassa kalliossa Saraspää huomasi pienen kolon. Tutkittuaan koloa tulitikun valossa, hän havaitsi siellä olevan jotakin. Saraspää jätti löydön koskemattomaksi ja ilmoitti siitä saamelaismuseo Siidaan.
Kun koloa tutkittiin myöhemmin, sieltä löydettiin kahden pienen kiven päälle aseteltuna kolme hopeista rengasta. Renkaiden ja kivien väliin oli laitettu tuohta. Yhdessä renkaassa oli kiinni kolme kirveenmuotoista riipusta. Hopea-aarteella oli painoa yli kilo. Kaikki renkaat oli punottu hopeasta, niiden päissä oli litteäksi taotut leimoin koristellut levyt. Päätylevyissä oli koukkukiinnitys. Kaikki neljä olivat ehjiä, lukuun ottamatta ensimmäisenä löydettyä, jonka toinen kiinnityskoukku oli katkennut.
Ensimmäisenä löytynyt rengas on 51 cm pitkä ja painaa 308 grammaa. Se on punottu neljästä vartaasta, joista jokainen on tehty kolmesta hopealangasta. Pienin renkaista on tehty kahdeksasta vastaavanlaisesta kolmoiskierrevartaasta. Se on pituudeltaan n. 48 cm ja painaa 216 grammaa. Suurin rengas on valmistettu samalla tavalla kuin pieninkin. Sen pituus on n. 61,5 cm ja paino 380 grammaa.
Neljäs rengas eroaa kolmesta muusta sillä, että siihen on kiinnitetty kolme kirveenterän muotoista riipusta. Renkaalla on painoa n. 224 grammaa ja pituutta 53 cm. Se on valmistettu neljästä kaksoiskierrevartaasta. Kirvesriipusten ja renkaan välissä on ketjut, jotka on kiinnitetty renkaaseen ohuella hopealangalla. Riipukset on valmistettu ohuesta hopealevystä ja niissä on levyn toiselta puolelta meistattu pystysuora kohoviiva. Jokaisessa riipuksessa on erilaiset leimakuviot.
Nanguniemen renkaita vastaavia hopeisia kaularenkaita on löytynyt Skandinaviasta, Baltian alueelta ja Englannista. Aikaisempien löytöjen perusteella Inarin hopea-aarre pystyttiin helposti ajoittamaan myöhäiselle rautakaudelle eli 800–1300 jaa. Kätkössä olleesta tuohesta saatiin kuitenkin tehtyä tarkempi radiohiiliajoitus. Sen perusteella renkaat on kätketty vuosien 1160 ja 1280 välillä. Renkaissa olevista riipuksista on arveltu niiden olevan mahdollisesti Baltian tai Laatokan seuduilla valmistettuja.
Hopearenkaat ovat nykyään näytteillä Inarin Siida-museossa.
Henrik Ylpeä

Henrik X Ylpeä 1500-luvun kuvassa.
Henrik X Ylpeä (saks. Heinrich der Stolze; noin 1108 – 20. lokakuuta 1139 Quedlinburg, Saksi) oli Welf-sukuinen Baijerin herttua, Saksin herttua (nimellä Henrik II) ja Toscanan rajakreivi.
Henrik X:n isä oli Baijerin herttua Henrik IX Musta. Hän tuli isänsä seuraajaksi vuonna 1126 ja nai seuraavana vuonna Gertrud Saksilaisen, jonka isä oli Saksan kuningas ja myöhempi keisari Lothar III. Henrik X liittyi pian sotaan Lotharin kilpailijoita, Hohenstaufenin hallitsijasukua vastaan. Italiaankin laajentunut sota jatkui vuoteen 1135 ja Henrik oli siinä yksi Lotharin tärkeimpiä komentajia.
Lotharin kuoltua vuonna 1137 ilman poikaa Henrik peri häneltä avioliittonsa kautta Saksin herttuan arvon, mikä teki hänestä Saksan mahtavimman ruhtinaan. Hän oli ehdolla myös uudeksi Saksan kuninkaaksi, mutta hänen valtansa rajoittamiseksi ruhtinaat valitsivatkin Hohenstaufen-sukuisen Konrad III:n. Konrad kieltäytyi tunnustamasta Henrikin oikeutta Saksiin sillä verukkeella, ettei sama henkilö olisi saanut hallita kahta herttuakuntaa. Kiistan seurauksena Henrikille langetettiin heinäkuussa 1138 valtakunnankirous ja hänet karkotettiin sekä Saksista että Baijerista. Tästä sai alkunsa yli sata vuotta jatkunut sota Welfien ja Hohenstaufeneiden välillä. Henrik onnistui vuonna 1139 valloittamaan armeijoineen takaisin osan Saksista ja valmisteli Quedlinburgissa sotaretken jatkamista Baijeriin, kun hän äkisti kuoli. Seuraajaksi tuli hänen poikansa Henrik Leijona, joka sai lopulta takaisin Saksin vuonna 1142 ja Baijerin vuonna 1156.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henrik Ylpeä Wikimedia Commonsissa
Inarin Lappi

Inarin Lappi on osa Suomen Lappia. Maantieteellisesti se käsittää Sompion Lapin pohjoispuolella olevan Itä-Lapin alueen eli hallinnollisesti Inarin ja Utsjoen kunnat. Käsitteellä on merkitystä kasvi- ja eläintieteessä. Inarin Lappi on yksi eliömaakunnista. Muita Suomen Lapin osa-alueita ovat Enontekiön Lappi, Kittilän Lappi ja Sompion Lappi.
Inarilainen

| Inarilainen |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  Paikallislehti
Julkaisija:  Hilla Group
Päätoimittaja:  Jaakko Peltomaa
Kotikunta:  Inari, Utsjoki
Kotimaa:  Suomi
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Inarilainen.fi
Inarilainen on paikallislehti, joka ilmestyy Inarin ja Utsjoen kunnissa. Sen julkaisijana oli tammikuusta 2014 alkaen Fourpress Oy. Aiempi julkaisija oli Ukko-Media, jonka liiketoimet Fourpress osti.
Lehden julkaisija on vuoden 2021 maaliskuusta alkaen toiminut Hilla Group Oyj.
Inarilainen muuttui postin keskiviikkojakelun loppumisen myötä tilattavaksi paikallislehdeksi vuonna 2016. Ensimmäinen Inarilainen on julkaistu syyskuussa 1996 .
Hung

| Hung |
| --- | --- |
Tyyli:  komedia, draama
Kestoaika:  27 min
Luoja(t):  Dmitry Lipkin
Pääosissa:  Thomas Jane Jane Adams Sianoa Smit-McPhee Charlie Saxton Eddie Jemison
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:  HBO
Esitetty:  28. kesäkuuta 2009 – 4. joulukuuta 2011
Jaksoja:  20
Aiheesta muualla
IMDb 
Hung on yhdysvaltalainen komedia-draamasarja, joka alkoi Yhdysvalloissa 28. kesäkuuta 2009 HBO-kanavalla. Sarjaa on tällä hetkellä tuotettu kolme tuotantokautta. Sarjan on luonut Dmitry Lipkin.
Hungin päähenkilönä on Thomas Janen näyttelemä Ray Drecker, onneton ja eronnut historianopettaja ja baseball-valmentaja. Raylla on kaksi lasta, jotka asuvat hänen uusiin naimisiin menneen ex-vaimonsa (Anne Heche) kanssa. Kun tulipalo tuhoaa Rayn kodin, jää hän vararikon partaalle. Raylla on kuitenkin vaikuttava kehon osa: hänen penis on 23 senttimetriä. Ystävänsä Tanyan (Jane Adams) avustuksella Ray päättää ryhtyä miesprostituoiduksi, Tanya hänen parittajanaan. Ensimmäisellä kaudella seurataan, kuinka kaksikko aloittelee uutta bisnestään, vastoinkäymisiä välttämättä.
Yle TV2 aloitti sarjan esittämisen Suomessa syyskuussa 2010.
Aiheesta muualla

Kotisivut