stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gunnar L. Stenbäck
Elämänvaiheet

Gunnar Stenbäck kuului isänsä puolelta Stenbäckin ja äitinsä puolelta Arppen sukuun. Hänen vanhempansa olivat professorin arvonimen saanut lääkäri Mathias Gustaf Joachim Stenbäck ja Elin Sofia Amalia Arppe, teollisuusmies Nils Ludvig Arppen tytär. Stenbäck kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1898 ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1904. Hän suoritti laivanrakennusinsinöörin tutkinnon Göteborgin Chalmersin teknillisessä oppilaitoksessa vuonna 1903. Uransa alkuvaiheessa hän työskenteli Yhdysvalloissa, missä hän toimi suuren laivatelakan piirtäjänä. Palattuaan Suomeen hän perusti teknisen toimiston, joka erikoistui purjeveneiden suunnitteluun ja varustukseen. Hän oli Helsingin merikoulun laivanrakennuksen opettajana vuosina 1906–1916 sekä Gunnar L. Stenbäck Ab:n toimitusjohtajana 1915–1928. Hän tuli tunnetuksi erityisesti amerikkalaisen mittasäännön mukaisien veneiden suunnittelusta.
Stenbäck osallistui vuoden 1912 kesäolympialaisiin 6mR veneellä Finn II ja päätyi 5. sijalle. Muut miehistöjäsenet olivat Torsten Sandelin ja Ernst Estlander.
Venesuunnittelijana

Stenbäck toimi myös Turun Veneveistämön edustajana Helsingissä ja moni hänen konstruktioistaan rakennettiin Turussa. Kansainvälisen säännön mukaan Stenbäck suunnitteli Sinebrychoffin pokaalia varten 8mR-tyyppisem Najan, joka myös voitti palkinnon. Stenbäck oli itse ruorimiehenä. Kansainväliseen kutosluokkaan Stenbäck suunnitteli kaiken kaikkiaan 17 venettä. Stenbäckin suurin merkitys on insinööri Erik Nummelinin ja Helsingfors Segelsällskapetin aloitteesta lähteneen Hai-veneen suunnittelu. Tavoitteena oli synnyttää kotimaisista rakennusaineista rakennettava edullinen yksityyppivene, jonka rakentaminen onnistuisi myös amatööreiltä. Hai-luokasta tuli pitkäikäinen, ja monta sataa venettä on rakennettu vuodesta 1931 lähtien. Hai-vene oli pitkään Suomen suurin purjeveneluokka, kunnes H-vene syrjäytti Hain 1960-luvun loppupuolella suurimpana luokkana.
Aktiivinen järjestömies

Venesuunnittelijauransa ohella Stenbäck oli aktiivinen NJK:ssa, Suomen Purjehtijaliitossa sekä Skandinavian purjehtijaliitossa. Stenbäckin aloitteesta Kultapokaali siirrettiin kansainväliseksi kutospurjehduksen palkinnoksi. Hänet palkittiin mm. NJK:n kultaisella ansiomerkillä sekä Suomen Purjehtijaliiton ansiomerkillä. Hän suunnitteli NJK:n kerholipun, jossa valkoinen risti on sinisen keskellä ja kerhon embleemi on vasemmassa yläkulmassa. Täten Stenbäck tuli luoneeksi mallin kaikkien Suomen pursiseurojen lipuille.
Eero Piirto

Jaakko Ilkka -oopperasta, Piirto vasemmalla.
Eero Piirto (dir. cant.) (23. elokuuta 1932 Kurikka, Suomi – 22. kesäkuuta 1995) oli kurikkalainen maanviljelijä ja bassobaritonilaulaja. Hän tuli tunnetuksi eritoten kansanlaulujen ja laulelmien tulkkina. Eero Piirto esiintyi paljon yhdessä mestaripelimanni (dir. mus.) Risto Ala-Ikkelän kanssa ja hän lauloi oopperaosia Ilmajoen Musiikkijuhlilla, esimerkiksi oopperoissa Jaakko Ilkka, Jokiooppera, 30 Hopearahaa ja Peltomiehen rukous, jonka kapellimestari Jorma Panula sävelsi Eero Piirron esitettäväksi.
Levytyksiä

Kun poijat ne kulukoo kyliä (Fazer Finnlevy, 1979)
Kirjeen sulle kirjootan (single, Fazer Finnlevy fs 122, 1980)
Herran edessä (Finngospel, 1985)
Piirto - Kamarikuoro Cantilena (Finngospel, 1991)
Eero Piirron esittämiä lauluja on mukana myös useilla kokoelmalevyillä sekä muun muassa Peltomiehen rukous -oopperasta tehdyllä levyllä.
Aiheesta muualla

Eero Piirron esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Eero Piirto Ylen Elävässä arkistossa.
Eero Piirron muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Steryylisulfataasi

Malli ihmisen steryylisulfataasin rakenteesta
Steryylisulfataasi tai steroidisulfataasi on hydrolaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymi hydrolysoi useita steroidien sulfaattijohdannaisia ja osallistuu täten steroidien aineenvaihduntaan. Entsyymiä esiintyy niin esi- kuin aitotumaisissakin soluissa. Steryylisulfataasin EC-numero on EC 3.1.6.2.
Toiminta

Rakenteeltaan steryylisulfataasi on dimeeri ja ihmisen entsyymin molekyylimassa on noin 200–300 kDa. Steryylisulfataasin substraatteja ovat monet steroidisulfaatit esimerkiksi dehydroepiandrosteronisulfaatti, estronisulfaatti, pregnelonisulfaatti ja kolesterolisulfaatti. Nämä steroidien sulfaattijohdannaiset ovat usein hormonaalisesti inaktiivisia ja entsyymi hydrolysoi ne hormonaalisesti aktiivisiksi. Steryylisulfataasi esiintyy sitoutuneena solukalvoon ja sitä esiintyy erityisesti rinnoissa, luuytimessä, kohdun limakalvoilla sekä ihon soluissa.
Steryylisulfataasin puutteellinen aktiivisuus johtaa X-kromosomissa periytyvään iktyoosiin, joka ilmenee ihon suomumaisena hilseilynä. Entsyymin puutteellisen toiminnan vuoksi estrogeenin muodostuminen istukassa on heikentynyt raskauden aikana. Koska steryylisulfataasi on tärkeässä roolissa estrogeenin ja eräiden muiden steroidihormonien aktivoinnissa, on sen inhibiittoreita tutkittu käytettäväksi rintasyövän hoidossa.
Steinway & Sons

Steinway & Sonsin flyygeli. Malli: D-274.
Steinway & Sonsin piano. Malli: K-52.
Steinway and Sons on kuuluisa pianojen ja flyygelien valmistukseen erikoistunut soitinrakennusliike. Sen perusti alun perin Seeseniin Saksaan Heinrich Engelhard Steinweg (1797–1871).
Mallisto

| Malli | Pituus cm | Leveys cm | Massa kg | Valmistus alkanut | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| S-155 | 155 | 146.5 | 252 | 1935 | ns. Baby-flyygeli |
| M-170 | 170 | 146.5 | 275 | 1912 (1917) | lyhennetty O-180 |
| O-180 | 180 | 146.5 | 280 | 1902 (2006) | aikaisempi mallinimi "Miniatyyri" |
| A-188 | 188 | 148 | 315 | 1878 (2006) | 1.5 cm leveämpi kuin S, M, O; koneisto sama kuin B-211 |
| B-211 | 211 | 148 | 345 | 1872 (1967) |  |
| C-227 | 227 | 155 | 400 | 1878 (1886) | konserttiflyygeli pieniin saleihin, vain Hampuri |
| D-274 | 274 | 156 | 480 | 1884 (1965) | klassinen konserttiflyygeli, ns. täysimittainen |
Flyygelien mallimerkinnät ovat yllä olevassa taulukossa Hampurin tehtaan tuotteiden mukaiset. New Yorkissa valmistettujen soittimien mallimerkinnässä on vain kirjain, ei numeroa (esimerkiksi malli B).
Sarakkeessa ”Valmistus alkanut” on kyseisen mallin julkistamisvuosi. Sulkeissa oleva vuosiluku tarkoittaa nykyisin tuotannossa olevan version julkistamisvuotta. Näiden versioiden välillä tapahtuneita lukuisia muutoksia ei ole merkitty. Versiolla tarkoitetaan tässä merkittäviä muutoksia kielityksessä, äänipohjassa, mitoituksessa ja vastaavissa tekijöissä.
Näiden versiomuutosten lisäksi tehdas on kokeillut uusia ratkaisuja muun muassa koneistossa, joista osa on jäänyt tuotantoon ja osasta on luovuttu (yleisesti tunnettu on epäonnistunut teflon-laakereiden kokeilu 1962–1981). Näitä ei tässä taulukossa ole huomioitu. Muutokset ovat olleet kuitenkin yleensä vähäisiä. Toisaalta kaikkia tapahtuneita muutoksia ei ole dokumentoitu tai edes virallisesti julkistettu.
| Malli | Korkeus cm | leveys cm | Syvyys cm | Massa kg | Valmistus alkanut | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 4510 (Sheraton) | 114 | 148 | 64 | 218 |  | vain New York |
| 1098 | 118 | 148 | 64 | 218 | 1938 | vain New York |
| V-125 | 125 | 152.5 | 67.5 | 267 | 1913 | vain Hampuri |
| K-132 sama kuin malli K-52 | 132 | 152.5 | 68 | 305 | 1903 |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Steinway & Sons Wikimedia Commonsissa
Steinway & Sons Hamburg (englanniksi) (saksaksi) (espanjaksi) (ranskaksi) (italiaksi) (venäjäksi)
| n k Kosketinsoittimet |
| --- | --- |
Erilaiset Kosketinsoittimet:  Cembalo  Klavikordi  Ondes Martenot  Piano (Flyygeli, Sähköpiano, Digitaalipiano, Taffeli, Disklavier)  Syntetisaattori  Urku  (Urku)harmoni 
Valmistajia ja tuotemerkkejä:  Bösendorfer  Casio  Fazioli  Hammond  Hellas  Kawai  Korg  Rhodes  Roland  Steinway & Sons  Wurlitzer  Yamaha 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki
Piitimenjoki

| Piitimenjoki sje Bihtámädno |
| --- | --- |
 Benbryteforsen
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Ruotsi
Läänit:  Norrbotten
Kunnat:  Piitime
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Piitimenjoen vesistö
Pinta-ala:  11 285,3 km²  
Järvisyys:  8 % 
Pääuoman pituus:  410 km 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Pieskehaure 
 :  66.9051°N, 16.8425°E
Laskupaikka:  Böle, Piitime 
 :  65.3592°N, 21.3261°E
Mittaustietoja
Laskukorkeus:  0 m
Pituus:  400  km
Keskiylivirtaama:  570 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  180 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  40,6 m³/s (MNQ) 
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
| Pääuoman osuudet> nimi | Pääuoman osuudet> pituus (km) |
| --- | --- |
Piitimenjoki: 143
Övre Trollselet: 
Fätnajaure: 
Puoktjaure: 
Piitimenjoki: 3
Jäknajaure: 
Piitimenjoki: 5
Puoitasjaure: 
Piitimenjoki: 10
Vuollesavon: 
Pajjesuvvan: 
Piitimenjoki: 7
Mårsomjaure: 
Luttunjaure: 
Piitimenjoki: 2
Vuolvojaure: 
Saddajaure: 
Piitimenjoki: 4
Vuolle Måskejaure: 
Padje-Måskejaure: 
Piitimenjoki: 2
Skierfajaure: 
Tjeggelvas: 
Falehaure: 
Piitimenjoki: 3
Padjesavon: 
Viltok: 
Kuoddujaure: 
Sarta: 
Lulep Mäkak: 
Alep Mäkak: 
Piitimenjoki: 3
Vuojatsavon: 
Pieskehaure: 
Varvvekjåhkå: 21
Lähteet: 1 = 

Trollforsen Arvidsjaurissa syyskuussa 2010
Piitimenjoki (ruots. Pite älv, Piteälven, sje Bihtámädno) on Ruotsissa Norrbottenin läänissä virtaava 410 kilometriä pitkä joki, joka kuuluu Piitimenjoen vesistössä sen pääuomaan. Joen valuma-alueen pinta-ala on 11 285 neliökilometriä ja se laskee Pohjanlahden perämereen Piitimessä.
Se saa alkunsa Sulitelman jäätiköltä Norjan rajan lähettyviltä. Se virtaa yhteensä kuuden kunnan alueelta, jotka ovat sen yläjuoksulta lukien Jokimukka, Arjeplog, Arvidsjaur, Boden, Älvsbyn, sekä Piitime.
Piitimenjoki on usein jaoteltu kolmeen osaan. Tunturiosuus kattaa joen alkulähteen Norjan rajalta päättyen Tijeggelvasiin. Siitä alkava joen metsäinen osuus etenee aina Storforsenin koskille asti ja lopulta joen rannikko-osuus päätyy lopulta Perämereen. Joen yläjuoksuosuus sijaitsee Laponian maailmanperintöerämaa-alueella. Joen yläosa muodostuu yhteensä viidentoista tunturijärven ketjusta, joista suurimpia ovat Bieskehávrre, Tjieggelvas sekä Vuolvojávrre. Järvet ovat kirkkaita ja syviä ja niitä ympyröivät jyrkät tunturirinteet. Metsäosuuden lopussa oleva Storforsen on Pohjoismaiden suurin valjastamaton koski. Joen varrella on myös useita luonnonsuojelualueita, joista suurin on Tjieggelvanin tunturiaarniometsä, kun taas Storforsenin alueella käy eniten matkailijoita.
Piitimenjoki oli aikoinaan tärkeä tukinuittoväylä. Uitot loppuivat vuonna 1982.
Vesivoima

Joki on yksi neljästä Ruotsin lähes valjastamattomista ja lainsäädännöllä suojelluista kansallisjoista ja siinä on siten useita vapaita koskia. Sen ainoa voimalaitos on rakennettu vuonna 1912 Sikforsin koskeen (teho on 40 megawattia ja vuosituotanto 185 gigawattituntia ) ja voimalaitosrakentamisen yhteydessä jokeen on rakennettu kolme patoa Malmesjauriin, Bieskehávrreen ja Rappeniin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piitimenjoki Wikimedia Commonsissa
Sikfors, voimalaitos
Pikarellit

| Pikarellit |
| --- | --- |
 Täpläpikarelli (Spicara maena)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Pikarellit  Centracanthidae  Fowler, 1925
Suvut
 Centracanthus  Spicara 
Katso myös
   Pikarellit Wikispeciesissä   Pikarellit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikarellit (Centracanthidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan Atlantin itäosista ja Välimerestä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat pikarellien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikauden loppupuolelle. Nykyään heimoon kuuluu 2 sukua ja 8 lajia. Lajeja ovat muun muassa rusopikarelli (Centracanthus cirrus), täpläpikarelli (Spicara maena) ja pikkupikarelli (Spicara smaris). Pikarellilajit kasvavat kooltaan korkeintaan noin 38 cm pitkiksi. Ruumi on pitkulainen ja hieman litteä. Selkäevässä on etuosassa piikkejä ja takaosassa pehmeitä tuoroja, peräevässä on kolme terävää piikkiä. Kalat voivat työntää yläleukaansa ulospäin. Pikerellien kuono ja silmien ympäristö on suomuton, muuten ruumis on kokonaan suomupeitteinen. Ne ovat tyypillisesti väriltään selästään punaisia tai vihreitä ja kyljistään hupeisen harmaita. Monella lajilla on kyljessä selvä musta täplä.
Levinneisyys

Pikarellien heimon lajeja tavataan Atlantin itärannikolta Euroopasta ja Afrikasta sekä Välimereltä. Ne ovat lämpimien ja lauhkeiden vesien kaloja, jotka viihtyvät niin kivikko- kuin mutapohjilla ja vesikasvillisuuden seassa aina 200 metrin syvyyteen saakka. Kalojen ravintoa ovat planktoneliöt.
Vilho Pikkarainen

| Vilho Pikkarainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. helmikuuta 1918 Rovaniemi
Kuollut: 20. toukokuuta 1974 (56 vuotta) Ylitornio
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1939–1944
Taistelut ja sodat:  Talvisota, Jatkosota
Sotilasarvo:  Vääpeli
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Vilho Antero Pikkarainen (12. helmikuuta 1918 Rovaniemi – 20. toukokuuta 1974 Ylitornio) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 174. Hän oli naimisissa ja hänellä oli kolme lasta. Siviilielämässä hän toimi työnjohtajana Kemi Oy:ssä.
Hän osallistui talvisotaan Raatteessa ja Pitkärannassa, jossa hän haavoittui 16. tammikuuta 1940. Jatkosodan aikana joukkueen varajohtajana 21. Prikaatissa toiminut Pikkarainen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä ylikersantti.
Mannerheim-ristin perustelut

”Ylipäällikkö on pvm:llä 21.12.44 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi kersantti Vilho Pikkaraisen.
Kersantti Pikkarainen toimi hyökkäysvaiheen aikana jääkärijoukkueen ryhmänjohtajana suorittaen jo tällöin useita erittäin vaikeita partioretkiä vihollisen selustaan ja tuoden arvokkaita tietoja. Kesällä 1942 Seesjärven länsipuolisessa maastossa käydyissä korpitaisteluissa, jotka johtivat vihollisen 1. Sissiprikaatin tuhoon, hänen erinomaiset partioimislahjansa vasta pääsivät täysiin oikeuksiinsa. Partioiden jatkuvasti leveälle alueelle ryhmittyneen vihollisen keskellä aiheutti kersantti Pikkarainen sille tuntuvia tappioita hyökätessään eri kohdista sen leiripaikoille. Taistelun eräässä vaiheessa yritti vihollinen motittaa osan joukostamme. Kersantti Pikkarainen huomasi kuitenkin sen aikeet palatessaan partioretkeltä ja iski ryhmällään reippaasti vihollisen selkään estäen siten sen aikeet. 16.3.44 toimi kersantti Pikkarainen iskuryhmän johtajana Leppäjoen lohkolla. Tällöin hän vihollisen asemissa otti vangin lyömällä tätä pampulla päähän. Apuun rientäneet viholliset hän tuhosi konepistoolillaan. 23.6.44 Saravaaran taisteluiden aikana onnistui vihollisen n. 50-miehisen partion tunkeutua selustaamme. Syntyneessä taistelussa kersantti Pikkaraisen johtama joukkue pakotti sen vetäytymään erääseen metsäsaarekkeeseen. Tämän jälkeen hän järjesti osan miehistään sitomaan rintamassa ja pääosalla teki yllättävän hyökkäyksen vihollisen selustaan. Yllätys oli niin täydellinen, ettei vihollinen ehtinyt tehdä vastarintaa juuri nimeksikään, vaan antautui melkein heti. Kesän 1944 raskaissa viivytystaisteluissa partioi kersantti Pikkarainen jatkuvasti erittäin suurella menestyksellä. Niinpä hän 26.7.44 Siikavaaran maastossa ryhmineen ryömi useita satoja metrejä avonaiselle suolle, koska muualta ei päässyt lähelle kohdetta. Tehtävänsä suoritettuaan johti hän partionsa kapeasta raosta vihollisen varmistuksen läpi, ui verraten leveän joen yli tuoden johdollemme erittäin tärkeän tiedon. 1.8.44 hyökättäessä Viikulanvaaraan valtasi kersantti Pikkaraisen johtama puolijoukkue mm. kolme kuorma-autoa. Myöhemmin kun joukkomme oli vihollisen kovan painostuksen takia vetäydyttävä hieman kävi kersantti Pikkarainen vihollisen kiivaasta tulesta huolimatta tuhoamassa nämä välimaastoon jääneet autot.”
Pikiturpiaali

| Pikiturpiaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Turpiaalit Icteridae
Suku::  Gnorimopsar
Laji::  chopi
Kaksiosainen nimi
 Gnorimopsar chopi  (Vieillot, 1819) 
Alalajit
 G. c. chopi  G. c. sulcirostris 
Katso myös
   Pikiturpiaali Wikispeciesissä   Pikiturpiaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikiturpiaali (Gnorimopsar chopi) on turpiaaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Pikiturpiaali kasvaa 23–25 cm pitkäksi ja koiras on naarasta suurempi. Alalajeista G. c. sulcirostris on hieman kookkaampi. Sukupuolet muistuttavat enimmäkseen toisiaan ulkonäöltään. Laji on kauttaaltaan musta, mutta naaras on hieman koirasta himmeämpi. Pikiturpiaalin pään höyhenet ovat kapeat.
Levinneisyys ja elintavat

Pikiturpiaalia tavataan Brasiliasta Perun kaakkoiskärkeen ja Argentiinaan. Lajin elinympäristöä ovat ruohomaat kuten savannit, maatalousmaat ja suot. Se liikkuu parvina, joissa on viidestä muutamaan kymmeneen lintua. Pikiturpiaalin ravintoa ovat hyönteiset.  Se voi pesiä kolonioina, mutta myös erillään toisistaan. Erilläänkin pesivien parien välillä on yhteistyötä.
Pikiturpiaalikoiras on taitava laulaja ja sitä pidetään siksi häkkilintuna Etelä-Amerikassa.
Pikkuharttia

| Pikkuharttia> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Imumonnit Loricariidae
Alaheimo::  Siimapyrstöt Loricariinae
Suku::  Harttia
Laji::  kronei
Kaksiosainen nimi
 Harttia kronei  Miranda-Ribeiro, 1908 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkuharttia (Harttia kronei) on imumonnien (Loricariidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sitä tavataan Etelä-Amerikan trooppisissa vesissä. Pikkuharttia voi yltää jopa 12 senttimetrin pituuteen. Sen ravintoa ovat kasviplankton, äyriäiset ja hyönteiset.
Pikku-Musta

Viistoilmakuva pienlentokoneesta Ison Mustasaaren suunnalta idästä länteen 1970.
Merisotakoulun pihaa, kuvassa vasemmalla päärakennus.
Pikku Mustasaari (ruots. Lilla Östersvartö), rinnakkaisnimeltään Pikku-musta, on Suomenlinnan kaupunginosaan kuuluva saari Helsingin edustalla Suomenlahdessa. Se on pienin kolmesta Mustasaaresta. Se sijaitsee Ison Mustasaaren ja Länsi-Mustan välissä ja on yhdistetty molempiin silloilla. Näitä saaria yhdistävä tie kulkee Pikku Mustasaaren etelärantaa pitkin. Pikku Mustasaaressa olevien rakennusten osoitteet alkavat Suomenlinna D, minkä jäljessä on rakennuksen osoitenumero.
Saarta nimitettiin 1700-luvun puoliväliin saakka Svartö kalfiksi eli Mustasaaren vasikaksi. Tuolloin saaren nykyisin täyttömaasta koostuva eteläisin osa oli vielä valtaamatta mereltä. Saaren linnoitussuunnitelma valmistui vuonna 1751. Rakentaminen aloitettiin samana vuonna.
Nykyään Pikku-Mustasaarella toimii Merisotakoulu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pikku-Musta Wikimedia Commonsissa
Suomenlinnan hoitokunnan ylläpitämät Suomenlinna-sivut, sisältää tietoa muun muassa alueen historiasta sekä alueen kartan.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Pikku-Musta (Q11888097)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: saari
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
koordinaatit: 60°08′58″N 24°58′47″E﻿ / ﻿60.1494°N 24.9797°E﻿ / 60.1494; 24.9797
Pikkulaji

Pikkulaji on kasvien luokittelussa käytetty taksoni. Osa kasveista lisääntyy apomiktisesti, eli ne tekevät siemeniä ilman hedelmöitystä. Tällöin muodostuu pikkulajeja, jotka poikkeavat toisista pikkulajeista vain vähän, mutta erot kuitenkin säilyvät kasvisukupolvesta toiseen. Tällaisia apomiktisesti lisääntyviä ja pikkulajeja muodostavia kasvisukuja ovat esimerkiksi voikukat (Taraxacum) ja poimulehdet (Alchemilla). Vain hieman toisistaan poikkeavia pikkulajeja yhdistetään keskenään sektioiksi, esimerkiksi mäkivoikukat (Taraxacum sect. Erythrosperma) ja sahramivoikukat (Taraxacum sect. Taraxacum).
Nuppu Stenros

Maria ”Nuppu” Stenros (s. 1981) on suomalainen muusikko, televisiojuontaja ja yrittäjä.
Ura

Stenros oli suomalaisen popyhtye Nerdeen kosketinsoittaja ja taustalaulaja. Yhtye toimi vuosina 1995–2008 ja julkaisi neljä albumia.
TV-uransa hän aloitti Yleisradiossa nuortenohjelma Summerin juontajana. Vuonna 2002 Stenros juonsi ohjelmaa Heikki Paasosen kanssa, vuonna 2003 Heikki Paasosen ja Ville Kivelän kanssa ja vuonna 2004 Nuutti Takkisen kanssa.
Sen jälkeen Stenros on juontanut muun muassa
Play-ohjelmaa (2005)
Sohva- ja Iines-televisiosarjoja,
YLE Extra -kanavan Extra Large -tv-sarjaa
Yle TV2:n Kukkaron herraksi-ohjelmaa
Vuonna 2007 Stenros oli juontajana YLE Extra -tv-kanavalla populaarikulttuuriin keskittyneessä päivittäisohjelmassa Extra Large. Ohjelman muita juontajia olivat Hinni Aarninsalo, Oskari Perkki ja Ivan Puopolo.
Vuonna 2013 hän juonsi Jusu Lounelan kanssa Kuperseikkailu-ohjelmaa Ohjelma voitti vuonna 2013 Koulutusrahasto Kouran KOURA-palkinnon lapsille ja nuorille suunnattujen sisältöjen sarjan.
Vuonna 2018 Stenros juonsi MTV3:n Huomenta Suomi -ohjelmassa Tekoälyä arkijärjellä -sarjaa.
Vuonna 2020 Stenros ja Helmi Saksala tekivät Radio Helsingissä Kirjeitä karanteenista -ohjelmaa.
Stenrosilla oli kolmen vuoden ajan yhteinen yritys  Marko Vuoriheimon kanssa. Stenros toimi Signmark Productions Oy:n toimitusjohtajana vuoteen 2011 asti, jolloin hän luopui omistusosuudestaan yrityksessä. Yritys järjesti muun muassa Silent Shout -tilaisuuksia, joissa kuurojen oikeuksia ja asemaa tuotiin esille..
Vuonna 2012 Stenros järjesti Helsingin Kaapelitehtaalla tee-se-itse-kulttuuriin keskittyneen WÄRK:fest-festivaalin. Tapahtuma kokosi yhteen niin värkkääjiä kuin värkkäämisestä kiinnostuneitakin.
Hän on työskennellyt myös asiantuntijana nuoriin liittyvissä hankkeissa Sitran yhteiskunnallisen koulutuksen tiimissä. Stenros on toiminut Hidasta elämää -sivuston kolumnistina.selvennä
Julkaisut

Stenros kirjoitti vuonna 2008 kirjan Signmark, joka kertoo kuurosta räppäristä Marko Vuoriheimosta eli Signmarkista.
Yksityiselämä

Stenrosin isänäiti on edesmennyt tv-toimittaja Kyllikki Virolainen (ent. Stenros, o.s. Salojärvi). Stenros oli mukana myös hyväntekeväisyysprojekti Kapuassa vuonna 2011, jolloin joukko suomalaisia matkasi tavoittelemaan Nepalin korkeimman vaellushuipun Mera Peakin huippua.
Aiheesta muualla

Stenrosin LinkedIn-profiili
Nerdee-yhtyeen MySpace-sivut
Nuppu Stenros Ylen Elävä arkisto -sivuilla
Staraja Russan piiri

| Staraja Russan piiri Старору́сский райо́н, Starorusski raion |
| --- | --- |
 Lippu
 Staraja Russan piiri Novgorodin alueen kartalla.
Valtio:  Venäjä
Alue:  Novgorodin alue
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  kunnallispiiri
 – hallinnollinen keskus:  Staraja Russa
Pinta-ala:  3 111,36 km²
Väkiluku (2010):  46 900
 
Piirin sivusto
Piirin kunnat
Ilmajärven muinainen rantatörmä eli klintti.
Entinen Kristuksen kirkastumisen luostari, nykyinen kotiseutumuseo Staraja Russassa.
Dostojevskin kotimuseo Staraja Russassa.
Staraja Russan piiri (ven. Старору́сский райо́н, Starorusski raion) on kunnallishallintoalue Novgorodin alueella Venäjällä. Vuonna 1927 perustetun piirin pinta-ala on 3 111,36 neliökilometriä. Asukkaita on 46 900 henkeä (vuonna 2010).