stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sotilaspojat
Historia > Sotilaspoikaorganisaatio perustetaan 1941

Ennen jatkosodan puhkeamista Suomessa toteutettiin liikekannallepanoharjoitus, ylimääräiset kertausharjoitukset. Tällöin mukaan otettiin myös suojeluskuntien poikaosastot. Jatkosodan sytyttyä poikaosastojen toiminta organisoitiin kunkin suojeluskunnan alueella poikakeskuksiin, joihin suojeluskuntapojat muuttivat. Poikakeskuksissa toimi päivystys ja yhteismuonitus.
Poikatoiminnalle nähtiin kuitenkin laajempi tarve, kuin mitä suojeluskuntien kautta saatiin. Jotta myös työväestö voisi hyväksyä poikatyön 17. syyskuuta 1941 suojeluskuntien poikaorganisaatio sai käytännössä uuden nimen: Sotilaspojat. Syntysanat lausuttiin suojeluskuntien komentajan, kenraaliluutnantti Lauri Malmbergin puheessa. Taustalla oli pyrkimys saada mukaan myös työväestön ja vasemmistolaisten perheiden pojat, joille suojeluskuntiin liittyminen oli sisällissodan jälkeen mahdoton ajatus.
Asiaa olivat helpottaneet jo muutkin yhteiskuntasopimukset, esimerkiksi tammikuun kihlaus ja erityisesti suojeluskuntasopimus työväenjärjestöjen jäsenten liittymisestä suojeluskuntiin.
SDP:n puoluetoimikunta katsoikin että organisaatio oli riittävän irtautunut suojeluskuntatyöstä, eikä työväestöllä ollut enää syytä boikotoida poikajärjestöä. Tämä tarkoitti mahdollisuutta saada myös työväestön pojat toiminnan piiriin.
Historia > Aseistaminen

Virallisesti asepukua ja asetta pääsivät kantamaan ainoastaan 17 vuotta täyttäneet, jotka kuuluivat sodanaikaisen asevelvollisuuden piiriin. Jo sodan alkuvaiheessa 1941–1942 yksittäiset sotilaspojat kuitenkin hakeutuivat aseellisen maanpuolustuksen tehtäviin, jopa rintamajoukkoihin asti. Asia järjestyi epävirallisia teitä: tuttavien ja sukulaisten kautta. Päämaja korosti useaan otteeseen, ettei kenttäjoukoissa saanut käyttää alle 17-vuotiaita sotilaspoikalähettejä. Poikien tuli palvella kotirintamalla tai esikunnissa, joskaan Itä-Karjalan sotilashallinnon uusille alueille heitä ei hyväksytty.
Virallisesta kiellosta huolimatta sotilaspoikia kyllä aseistettiinkin. Pojille annettiin pienoiskiväärejä jatkuvaan käyttöön, ja monilla oli omiakin aseita. Lisäksi heille jaettiin monin paikoin italialaisvalmisteisia 7,35 mm Carcano-kiväärejä. Viralliseksi asia tuli vasta 1944 kun Mannerheim antoi luvan aseistaa sotilaspoikia tilanteen vaatiessa.
Ase oli tarpeen usein vartiointitehtävissä, ja etenkin desanttien etsintäpartioissa. Desanttien etsinnässä käytettiin aluksi yleensä haravointimenetelmää, jossa edettiin maastossa harvassa ketjussa. Myöhemmin miehitettiin tähystys- ja valvontalinjoja maastoon, vartiota teille ja lähetettiin erillisiä maastopartiota.
Historia > Sotilaspojat ilmatorjuntatykistössä

Vuoden 1942 keväällä Päämaja antoi luvan ottaa 350 sotilaspoikaa Ilmavoimiin apulaisiksi. Lisäksi Merivoimien sallittiin ottaa sotilaspoikia meritähystykseen. Poikien tuli olla 15 vuotta täyttäneitä ja kuulua jonkun suojeluskunnan poikaosastoon. Sotilaspojat toimivat lähetteinä, varastoapulaisina, mekaanikkojen ja aseseppien apulaisina, hevosmiehinä ja puhelinvälittäjinä.
Samoihin aikoihin esitettiin ainakin 16-vuotiaiden poikien hyväksymisestä sotilaskoulutukseen, mutta Päämaja ei lupaa antanut. Asia oli esillä sodan jatkuessa, ja vuoden 1944 alussa Mannerheim pohti vakavasti mahdollisuutta ottaa asevelvollisuuslain muutoksen kautta 15-vuotiaat ja vanhemmat pojat iltatorjuntajoukkoihin kotirintamalle. Esikuvana oli Saksa, jossa nuoria poikia käytettiin laajamittaisesti ilmatorjuntatehtävissä.
Helsingin suurpommitusten alettua helmikuun alussa Mannerheim esitti, että lukioissa opiskelevat pojat tulisi saada ilmatorjuntatehtäviin. Ylin sotilasjohto oli huolissaan miehistön riittämisestä ilmatorjuntaan. Vaihtoehtoina oli vapaaehtoisuus tai yleinen kaikkia koskeva pikalaki. Kouluhallituksen pääjohtaja Arvi P. Poijärvi ja Ilmavoimien komentaja kenraaliluutnantti Jarl Lundqvist esittivät ilmatorjuntapalvelun säätämistä lailla pakolliseksi kaikille lukiolaisille. Suojeluskuntien päällikkö Lauri Malmberg korosti kuitenkin sotilaspoikien paremmuutta muihin lukiolaisiin verrattuna ja piti lakia yleisestä palvelusvelvoitteesta pakkokeinona. Puolustusministeri Rudolf Waldenin myös vastustaessa yleistä velvollisuutta Mannerheim päätti ettei kaikkia lukiolaisia koskevaa lakia toteuteta.
Tällöin Poijärvi järjesteli asian niin, että Kouluhallitus antoi kaikkien oppikoulujen rehtoreille käskyn kehottaa lukioluokkien poikia vapaaehtoisesti ilmoittautumaan paikkakuntansa suojeluskuntapiirille ilmatorjuntapalveluun. Kehotusta tehostaakseen Kouluhallitus lopetti maan kaikkien lukiolaispoikien opetuksen 19. helmikuuta 1944.
Kahden viikon sisällä poikia ilmoittautui noin 1 100, 900 jäi ilmoittautumatta. Kun osa pojista lähti huhtikuun lopulla suorittamaan asevelvollisuuttaan jäi vahvuuteen ainoastaan 700 lukiolaista, kun Päämajan tarve oli 1 500 poikaa. Huhtikuun puolessa välissä joukkoa päätettiin vahvistaa vapaaehtoisilla sotilaspojilla, joita oli jo yli 70 000.  Muutama sata heistä palveli jo ilmatorjunnassa eri kaupungeissa. Ilmatorjuntaan tuleville pojille piti perustaa omat tupakunnat, jotka toimisivat myös vapaa-ajalla. Lisäksi suojeluskuntien tuli järjestää heitä varten poikaohjaajat, jotka järjestäisivät kasvatuksellista toimintaa. Pojille järjestettiin kesäkuun alusta myös koulunkäyntiä, jotta kesken jäänyt kevätlukukausi saataisiin suoritetuksi.
Ilmatorjunnassa palveleville pojille tuli antaa iltaloma kahdesti viikossa ja kolmen vuorokauden loma 4–6 viikon välein.
Historia > Sotilaspoikajärjestön hajottaminen

Moskovan välirauha solmittiin 19. syyskuuta 1944. Rauhansopimuksen ehtojen mukaisesti sotilaalliset ja sotilaallisluontoiset järjestöt tuli lakkauttaa, myös Sotilaspojat. Järjestö lakkautettiin 24. syyskuuta 1944.
Jatkosodan aikana it-palvelusta suorittaneista kaatui kolme sotilaspoikaa.
Sotilaspoikien ohjelma

Sotilaspoikien virallisen ohjelman mukaan toiminnalle oli kahdeksan tavoitetta:
kansalaiskasvatus,
käyttäytymiskasvatus,
liikuntaharjoitukset kilpailuineen,
maastokoulutus leireineen,
suunnistus ja retkeily,
pienoiskivääriammunta,
kotiseudun tuntemus ja
palo- ja kulontorjunta, väestönsuojelu.
Ohjelma oli lähes kopio suojeluskuntapoikien ohjelmasta sotaa edeltävältä ajalta, mutta kansalaiskasvatuksen nimellä suoritetun aatteellisen kasvatuksen merkitystä oli korostettu.
Jäsenmäärä

Pyrkimys leventää sotilaspoikien jäsenpohjaa onnistui. Jatkosodan alkaessa suojeluskuntapoikia oli 45 000 – he muodostivat organisaation perustan. Ensimmäisen sotavuoden aikana Sotilaspoikiin liittyi 10 000 poikaa, ja vuoteen 1944 mennessä sotilaspoikien määrä kasvoi yli 72 000:een. Heistä 15 000 oli 15–18-vuotiaita.
Työ ja tulokset

Vuosina 1941–1942 40 000 sotilaspoikaa työskenteli maataloudessa ja metsätöissä. Maatalousvaltaisessa kansantaloudessa ensisijaisena vaihtoehtona nähtiin poikien työskentely omalla kotitilallaan. Esikunnissa ja kotirintaman yksiköissä toimi lähetteinä 4 000 sotilaspoikaa, ja saman verran ilmavalvontatehtävissä.
Keräystoiminta oli tärkeässä asemassa. Sotilaspojat osallistuivat organisoituina osastoina sotavuosien keräystalkoisiin. Tuloksena saatiin muun muassa vuonna 1941 750 tonnia lumppua josta saatiin 600 kilometriä villa- ja puuvillakangasta. Seuraavana vuonna lumppua kerättiin 600 tonnia, lisäksi pelkästään helmikuussa yli 1 000 tonnia kumia ja 350 tonnia metalleja. Keräystoiminta ei rajoittunut raaka-aineihin: sotilaspojat keräsivät muun muassa äänilevyjä ja kirjoja rintamajoukoille. Metsätöissä esimerkiksi vuonna 1943 15 000 poikaa teki yhteensä yli 20 000 mottia halkoja.
Kirjallisuutta

Tapani Mikola (toim.): Poikia isänmaataan rakentamassa: muistoja sotavuosilta ja sotilaspoikajärjestöistä. Pori: Perinnekilta Sotilaspojat Satakunta, 1993. ISBN 952-90-5173-5.
Luettelo Aku Ankan taskukirjoista (276–300)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Aku Ankan taskukirja -luettelot
|  1–25 |  26–50 |  51–75 |  76–100 |
|  101–125 |  126–150 |  151–175 |  176–200 |
|  201–225 |  226–250 |  251–275 |  276–300 |
|  301–325 |  326–350 |  351–375 |  376–400 |
|  401–425 |  426–450 |  451–475 |  476–500 |
|  501–525 |  526–550 |  |  |
|  Teemanumerot 1–25 |  Teemanumerot 1–25 |  Teemanumerot 26–54 |  Teemanumerot 26–54 |
|  Erikoisnumerot |  Erikoisnumerot | Taskarin parhaat | Taskarin parhaat |
| Taskarin sankarit | Taskarin sankarit | Taskarin tähtihetket | Taskarin tähtihetket |
|  Mini-taskarit |  Mini-taskarit |  In English |  In English |
Tämä on luettelo Aku Ankan taskukirjojen numeroista 276–300. Ne ilmestyivät alun perin vuosina 2002–2004.
2002

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kansi | Numero | Ilmestynyt | Sivuja | Tunniste | Inducks |
| – Kannen piirtäjä Tello-Team. | 276: Virusvaroitus | 2002 | 256 | ISBN 951-32-1310-2 | Inducks |
– Kannen piirtäjä Tello-Team.:  Myyntitykki, s. 5, tarina John Blair Moore, piirrokset Massimo Fecchi, tussaus Fecchi Studio. Tarinakoodi D 99047.  Protopterixin kannoilla, s. 43, tarina Massimiliano Valentini, piirrokset Giorgio Cavazzano. Tarinakoodi I TL 2386-2.  Faraon valtikka, s. 58, tarina Stefano Ambrosio, piirrokset Giuseppe Dalla Santa. Tarinakoodi I TL 2403-1.  Pitopalvelu, s. 97, tarina Rudy Salvagnini, piirrokset Carlo Limido. Tarinakoodi I TL 2401-1.  Keveyttä ilmassa, s. 127, tarina Augusto Macchetto, piirrokset Alessia Martusciello. Tarinakoodi I TL 2359-4.  Taikaviitta menettää otteensa, s. 143, tarina Carlo Panaro, piirrokset Anna Marabelli. Tarinakoodi I PK 88-1.  Täydellinen suunnitelma, s. 171, tarina Rudy Salvagnini, piirrokset Stefano Turconi. Tarinakoodi I TL 2425-03.  Koiranvirka, s. 172, tarina Tito Faraci, piirrokset Giuseppe Sansone. Tarinakoodi I TL 2262-4.  Materiamuunnin, s. 178, tarina Manuela Marinato, piirrokset Stefano Intini. TarinakoodiI TL 2415-1 .  Kovan onnen ankka, s. 205, tarina Spectrum Associates, piirrokset Miguel Fernandez Martinez. Tarinakoodi D 99318.
– Kannen piirtäjä Tello-Team.: Ei muita painoksia.
Sotilaslääni

Sotilaslääni (lyh. SL, ruots. militärlän) oli Suomen puolustusvoimien alueellinen johtoporras, jonka alaisia olivat sen johdossa olleet joukko-osastot ja sotilaslaitokset sekä aluetoimistot. Sotilasläänejä oli vuosien 1941–2014 välillä yhteensä yli kolmekymmentä. Viimeiset sotilasläänit lakkautettiin vuoden 2014 lopussa osana puolustusvoimauudistusta.
Sotilasläänit 1932–1939

Puolustusvoimat siirtyi 1. toukokuuta 1932 uuteen alueelliseen liikekannallepanojärjestelmään. Suunnitelman järjestelmästä oli laatinut everstiluutnantti Aksel Fredrik Airo. Suunnitelman toteuttamiseksi perustettiin yhdeksän sotilasläänin esikuntaa, joiden tehtävänä oli perustaa liikekannallepanossa divisioonan esikunta ja sotilasläänin komentajan sodan ajan tehtävänä oli johtaa perustettua divisioonaa. Sotilaspiirien esikuntien, joita oli 30, tehtävänä oli perustaa liikekannallepanossa kenttäarmeijan joukkoja. Uudet esikunnat saivat liikekannallepanovalmistelujen lisäksi tehtävikseen operatiiviset valmistelut, liikekannallepanovarastojen luomisen ja hoidon, kutsunta-asiat, kertausharjoitusten järjestämisen, upseerien jatkokoulutuksen järjestämisen ja talouselämän liikekannallepanovalmistelut.
Talvisodan yleisten harjoitusten alkaessa sotilasläänien esikunnat muodostivat perustettavien divisioonien esikunnat lakkauttaen itsensä. Esikuntien aluejärjestöön liittyvät tehtävät siirtyivät samalla suojeluskuntajärjestölle, jolloin suojeluskuntapiirijako muutettiin vastaamaan sotilaspiirijakoa. Ruotsinkielisiä joukko-osastoja perustivat Uudenmaan, Turunmaan, Etelä-Pohjanmaan sotilaslääneistä. Lisäksi sotilaslääneinä olivat Satakunta-Hämeen, Kymenlaakson, Savon ja Karjalan sotilaslääni.
Sotilasläänit 1940–1941

Talvisodan jälkeen siirryttiin elokuussa 1940 uuteen organisaatioon, jossa maavoimat ryhmitettiin viideksi armeijakunnaksi. Armeijakuntiin kuului 13 prikaatia, jotka muodostettiin supistamalla rajanvartiointiin ryhmitetyt divisioonat prikaateiksi. Alue- ja suojeluskuntajärjestöt yhdistettiin, jolloin muodostettiin 16 sotilaslääniä ja 34 suojeluskuntapiiriä. Sotilaspiirien tehtävät siirrettiin suojeluskuntapiireille. Sotilasläänien komentajat olisivat muodostettavien divisioonien komentajia.
Sotilasläänit ja niihin kuuluneet suojeluskuntapiirit välirauhan aikana:
Etelä-Hämeen sotilaslääni
Kanta-Hämeen suojeluskuntapiiri
Lounais-Hämeen suojeluskuntapiiri
Helsingin sotilaslääni
Helsingin suojeluskuntapiiri
Itä-Savon sotilaslääni
Savonlinnan suojeluskuntapiiri
Saimaan suojeluskuntapiiri
Karjaan sotilaslääni
Raaseporin suojeluskuntapiiri
Salon suojeluskuntapiiri
Keski-Pohjanmaan sotilaslääni
Sisä-Suomen suojeluskuntapiiri
Kokkolan suojeluskuntapiiri
Lounais-Suomen sotilaslääni
Turunmaan suojeluskuntapiiri
Varsínais-Suomen suojeluskuntapiiri
Vakka-Suomen suojeluskuntapiiri
Maanselän sotilaslääni
Kainuun suojeluskuntapiiri
Iisalmen suojeluskuntapiiri
Perä-Pohjolan sotilaslääni
Pohjolan suojeluskuntapiiri
Länsi-Pohjan suojeluskuntapiiri
Pohjois-Hämeen sotilaslääni
Pirkka-Hämeen suojeluskuntapiiri
Jyväskylän suojeluskuntapiiri
Pohjois-Pohjanmaan sotilaslääni
Oulun suojeluskuntapiiri
Raahen suojeluskuntapiiri
Päijänteen sotilaslääni
Lahden suojeluskuntapiiri
Suur-Saimaan suojeluskuntapiiri
Salpausselän sotilaslääni
Pohjois-Kymenlaakson suojeluskuntapiiri
Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiiri
Satakunnan sotilaslääni
Porin suojeluskuntapiiri
Etelä-Satakunnan suojeluskuntapiiri
Savo-Karjalan sotilaslääni
Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiiri
Pohjois-Savon suojeluskuntapiiri
Suomenlahden sotilaslääni
Etelä-Uudenmaan suojeluskuntapiiri
Etelä-Kymenlaakson suojeluskuntapiiri
Vaasan sotilaslääni
Vaasan suojeluskuntapiiri
Etelä-Pohjanmaan läntinen suojeluskuntapiiri
Etelä-Pohjanmaan itäinen suojeluskuntapiiri
Sotilasläänit 1944–1966

Jatkosodan jälkeen maavoimiin perustettiin kolme divisioonaa, jotka johtivat joukko-osastojen toimintaa. Aluehallinnosta vastasi seitsemän sotilaslääniä alaisuudessaan 27 sotilaspiiriä yhteistoiminnassa divisioonien esikuntien kanssa, mikä aiheutti päällekkäisyyttä toiminnassa.
Sotilasläänit olivat Uudenmaan, Lounais-Suomen, Hämeen, Kymen, Pohjanmaan, Savo-Karjalan ja Pohjois-Suomen sotilaslääni.
Sotilasläänit 1966–1992

Tasavallan presidentin antamalla asetuksella 18. maaliskuuta 1966 Suomen jakamisesta sotilaslääneihin ja sotilaspiireihin. Asetuksella ja Puolustuslaitosasetuksen muutoksella aiempi aluejärjestö, kolme divisioonan esikuntaa ja seitsemän sotilasläänin esikuntaa lakkautettiin. Vanha aluejärjestelmä korvattiin seitsemällä uudella sotilasläänin esikunnalla: Etelä-Suomen, Kaakkois-Suomen, Lounais-Suomen, Pohjanmaan, Pohjois-Suomen, Savo-Karjalan ja Sisä-Suomen sotilaslääni.
Vuoden 1992 lopulla lakkautettiin olemassa oleva järjestelmä muodostettaessa maanpuolustusalueet.
Sotilasläänit 1993–2007

Vuoden 1993 alussa muodostettu uusi aluejärjestelmä organisoitiin kolmen maanpuolustusalueen alaisuuteen. Maanpuolustusalue johti alueellaan olevia joukko-osastoja ja sotilasläänejä. Alueorganisaation muodosti lakkautetuista sotilaspiireistä muodostetut 12 sotilaslääniä, jotka vastasivat asevelvollisuusasioista, joukkojen perustamisesta ja paikallispuolustuksesta omalla alueellaan.
Sotilasläänit olivat:
Helsingin sotilaslääni
Hämeen sotilaslääni
Keski-Suomen sotilaslääni
Kymen sotilaslääni
Kuopion sotilaslääni
Lapin sotilaslääni
Mikkelin sotilaslääni
Oulun sotilaslääni
Pohjois-Karjalan sotilaslääni
Turun ja Porin sotilaslääni
Uudenmaan sotilaslääni
Vaasan sotilaslääni
Sotilasläänit 2008–2014

Kun Suomessa vuonna 2008 luovuttiin kolmesta maanpuolustusalueesta ja siirryttiin neljään sotilaslääniin, joka oli operatiivinen johtoporras. Siihen kuului aluksi myös lähinnä suunnitteluun ja aluehallintoon liittyviä alueellisia sotilasläänejä, jotka sodan aikana olisivat olleet operatiivisen sotilasläänin osia. Myöhemmin alueelliset sotilasläänit lakkautettiin.
Maavoimien esikunnan alaisuuteen vuosina 2008–2014  kuuluneet neljä operatiivista sotilaslääniä olivat:
Etelä-Suomen sotilaslääni
Itä-Suomen sotilaslääni
Länsi-Suomen sotilaslääni
Pohjois-Suomen sotilaslääni
Näiden sotilasläänien alaisuudessa oli yhteensä 19 aluetoimistoa.
Sotilasläänit 2008–2014 > Tehtävät

Sotilasläänin tehtäviä olivat:
alueensa puolustaminen ja puolustusvalmistelut
asevelvollisuusasiat, kuten kutsuntojen järjestäminen, valinta naisten vapaaehtoiseen asepalvelukseen ja reserviläisasiat
huolto- ja materiaalivalmiuden ylläpito
liikekannallepanon valmistelut ja toteuttaminen
vapaaehtoisen maanpuolustuskoulutuksen ohjaus ja tukeminen
yhteistoiminta alueen muiden viranomaisten kanssa
Valmiutta kohotettaessa sotilasläänin komentaja johti vastuualueen taistelua ja sen tukemiseen tarkoitettuja maavoimien joukkoja sekä sille alistettuja muita joukkoja. Sotilasläänille voitiin alistaa muun muassa armeijakunta tai operatiivisia yhtymiä.
Sotilaslääni tuki muita puolustushaaroja ja rajavartiolaitosta perustamalla niille joukkoja sekä muodostamalla ja jakamalla maavoimien tilannekuvaa Maavoimien esikunnan käskemällä tavalla.
Sotilasläänin kokoonpanoon kuului lisäksi operaatiokeskus, jossa työskenteli tilannevalvonta-aliupseereita. Maavoimien Materiaalilaitoksen alainen huoltorykmentti tuki keskitetysti sotilasläänin joukko-osastojen huoltoa.
Puolustusvoimauudistus 2012–2015

Osana puolustusvoimien helmikuussa 2012 julkaisemia säästösuunnitelmia sotilasläänit lakkautetaan vuoden 2014 päättyessä, ja pääosa tehtävistä siirtyy kuudelle isolle maavoimien joukko-osastolle.
Aiheesta muualla

Sotilasläänit. Puolustusvoimat. Arkistoitu 29.4.2013.
Puolustusvoimat (2008) Kenttäohjesääntö. Yleinen osa. Puolustusjärjestelmän toiminnan perusteet. ISBN 978-951-25-1744-2
Sotilasläänit 2008
Sotilasläänin tunnuksena on ruusu ja miekka -kuvio, jonka yhteydessä on läänin ilmoittava kirjain E, I, L tai P
Carl Spitteler

| Carl Spitteler |
| --- | --- |
 1905
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. huhtikuuta 1845 Liestal, Sveitsi
Kuollut: 29. joulukuuta 1924 (79 vuotta) Luzern, Sveitsi
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Salanimi: Carl Felix Tandem ja Felix Tandem 
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto (1919) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Carl Spitteler (24. huhtikuuta 1845 Liestal, Sveitsi – 29. joulukuuta 1924 Luzern, Sveitsi) oli sveitsiläinen runoilija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1919. Hänen teoksensa ovat pessimistisiä sankaritarinoita. Arthur Schopenhauerin filosofia vaikutti Spittelerin maailmankuvaan ja tuotantoon.
Spitteler oli nuorena kiinnostunut musiikista ja piirtämisestä ja opiskeli teologiaa. Hän työskenteli opettajana Venäjällä Pietarin suomalaisissa perheissä ja kävi Suomessa useita kertoja. Myös kotimaassaan hän toimi kotiopettajana.
Suomennetut teokset

Turun pommitus: mukaeltu kertomus eräästä uuden ajan historian tapahtumasta, Turku: Turkuseura - Åbosamfundet 2011 ISBN 978-952-67404-1-6
Isoäiti, kertomus, teoksessa: Lapsi maailmankirjallisuudessa, toim. I. Havu, Turku  Kirjokansi 1946
Suomennetut teokset > Suomennettuja runoja

Aadamin lepo (Adamsruh), suom. Juhani Siljo, teoksissa: Saksan kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Rafael Koskimies, Porvoo: WSOY, 1930 ja Selvään veteen: runoja ja tunnuslauseita, Helsingissä: Otava, 1919 verkossa. Runo kokoelmasta Balladen, 1896; osa VIII. Denkwürdigkeiten.
Isä (Der Vater), suom. Uuno Kailas, teoksissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1976 ISBN 951-0-07416-0, Kaunis Saksa: sarja saksalaista lyriikkaa, suom. Uuno Kailas, Porvoo WSOY 1924 ja Juri Nummelin, Titaanien laulu: ja muuta historiallista, eksoottista ja kauhurunoutta, Helsinki: ntamo 2014 ISBN 978-952-215-511-5
Kuollut Maa (Die tote Erde: legende), suom. Yrjö Jylhä, teoksissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa ja Yrjö Jylhä, Runon pursi: maailmankirjallisuuden kertovaa runoutta, Porvoo, Helsinki WSOY 1934 (3. p. WSOY 1980). – Runo kokoelmasta Balladen, 1896; osa I. Kosmisch und mythologisch.
Kuollut Maa: legenda (Die tote Erde: legende), suom. Juhani Siljo, teoksissa: Saksan kirjallisuuden kultainen kirja ja Selvään veteen: runoja ja tunnuslauseita. – Runo kokoelmasta Balladen, 1896, osa I: Kosmisch und mythologisch.
Aiheesta muualla

Petri Liukkonen, Carl Spitteler Authors' Calendar 2008
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  Musée d'Orsay 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef
Liettuan–Neuvosto-Venäjän rauha

Liettuan kartta, jossa on kuvattuna rauhansopimuksen itäraja. Väritettyinä ovat etnisesti liettualaiset Valko-Venäjän ja Puolan alueet, jotka sopimuksessa sovittiin liitettäväksi osaksi Liettuaa.
Liettuan–Neuvosto-Venäjän rauha, joka tunnetaan myös nimellä Moskovan rauha, oli Neuvosto-Venäjän ja Liettuan välinen rauhansopimus. Se allekirjoitettiin 12. heinäkuuta 1920. Sopimuksessa Venäjä tunnusti Liettuan riippumattomuuden, ja vastineena Liettua antoi Puna-armeijalle luvan liikkua sen alueella Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa. Sopimuksella oli suuri merkitys Liettuan kansainväliselle tunnustamiselle. Sopimuksessa muun muassa määriteltiin Liettuan itärajat. Maailmansotien välinen Liettuan johto katsoi, että Liettuan rajat olivat de jure sopimuksessa määritetyt, vaikka Vilnan alue oli Puolan hallinnassa.
Ratifiointipaperit vaihdettiin Moskovassa 14. lokakuuta 1920. Kansainliitto rekisteröi sopimuksen virallisesti 8. maaliskuuta 1921.