stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. V. Lehtonen
Aiheesta muualla

Riikonen, H. K.: / Lehtonen, Johannes Vihtori (1883–1948). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
J. V. Lehtonen : Charlotta Lönnqvistin papereita ja Aleksis Kiven kirjoja, Suomen Kuvalehti, 20.04.1929, nro 16, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jasmila Žbanić

| Jasmila Žbanić |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. joulukuuta 1974 (ikä 49) Sarajevo, Jugoslavia
Ammatti:  elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1998–
Tunnetuimmat ohjaukset:  Grbavica (2006)   Quo vadis, Aida? (2020)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jasmila Žbanić (s. 19. joulukuuta 1974 Sarajevo, Jugoslavia) on bosniahertsegovinalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, jonka elokuvia ovat Esman salaisuus (2006), Na putu (2010) ja Quo vadis, Aida?.  Kaikki nämä sivuavat enemmän tai vähemmän 1990-luvun Bosnian sotaa.
Elämäkerta

Jasmila Žbanić syntyi Sarajevossa vuonna 1974. Hän alkoi käydä Sarajevon esittävien taiteiden akatemiaa Sarajevon piirityksen aikana. Serbiarmeija piiritti kaupunkia huhtikuusta 1992 helmikuulle 1996.
Bosnian sodan jälkeen elokuvantekijät joutuivat muiden taiteilijoiden tapaan luomaan uudet tavat toimia ja uudet organisaatiot. Žbanić oli vuonna 1997 perustamassa taiteilijoiden yhdistystä Deblokadaa. He perustivat Sarajevoon videovuokraamon, jonka avulla he rahoittivat töitänsä. Sitä kautta monet bosnialaiset saivat myös kansainvälisiä kontatkeja. Žbanić sai muun muassa tukea ranskalais-saksalaiselta Arte-kulttuurikanavalta yhteen lyhytdokumenttiinsa.
Žbanić oli halunnut tehdä dokumentin siitä, miten raiskausta käytettiin Bosnian sodassa aseena, mutta hän ei lopulta halunnut laittaa naiset elämään uudelleen kokemuksiaan. Žbanić kääntyi sitten fiktioon ja teki ensimmäisen pitkän fiktioelokuvansa. Grbavica sai loistavan vastaanoton Berliinin elokuvajuhlilla, ja se voitti vuoden 2006 Kultaisen karhun, ekumeenisen tuomariston palkinnon ja AFI:n Grand Jury -palkinnon. Elokuvajuhlien valitsija oli Sarajevossa vierailulla eikä olisi alkujaan antanut elokuvaa komitean nähtäväksi, koska se oli esikoisohjaajan tekemä eikä se ollut englanniksi eikä siinä ollut tunnettuja näyttelijöitä. Žbanić kirjoitti suoraan elokuvajuhlien johtajalle Dieter Kosslickille ja vaati valintakomitean edes katsomaan elokuvan.
Žbanićin toinen elokuva Na patu sai ensi-iltansa Berliinin elokuvajuhlilla 2010. Kolmas elokuva For Those Who Can Tell No Tales oli puolestaan maailmanensi-illassaan Toronton elokuvajuhlilla 2013 ja neljäs elokuva Love Island Locarnon elokuvajuhlilla 2013. Vuonna 2021 Euroopan elokuva-akatemia palkitsi Žbanićin elokuvan Quo vadis, Aida? vuoden parhaana eurooppalaisena elokuvana.
Vuoden 2021 elokuva Quo vadis, Aida? (2021) sai useita palkintoja ympäri maailmaa, muun muassa parhaan ohjauksen Baftan, parhaan kansainvälisen elokuvan Oscar-ehdokkuuden ja vuoden parhaan eurooppalaiselokuvan palkinnon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jasmila Žbanić Wikimedia Commonsissa
Jasmila Žbanić Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jasmila Žbanić Elonetissä.
Itämerensara

| Itämerensara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Sarakasvit Cyperaceae
Suku::  Sarat Carex
Laji::  extensa
Kaksiosainen nimi
 Carex extensa  Gooden. 
Katso myös
   Itämerensara Wikispeciesissä   Itämerensara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Itämerensara (Carex extensa) on sarojen (Carex) sukuun kuuluva kasvilaji. Se muistuttaa suurikokoista, merenrannoilla kasvavaa hernesaraa (Carex viridula), ja itämerensara luetaan toisinaan kuuluvaksi myös niin sanottuun keltasararyhmään, vaikka se eroaakin selvästi muista ryhmään yleensä luetuista lajeista.
Itämerensara on kasvutavaltaan voimakkaasti mätästävä ja yleisväritykseltään harmaanvihreä saralaji. Sillä on voimakkaasti kouruiset lehdet ja lehtien tyvitupet ovat mustanruskeita. Kukinnon tukilehdet ovat kapeita ja yläviistoon osoittavia. Alin tukilehti on tavallisesti pitkä, yleensä koko kukintoa pidempi. Itämerensara on erilaistähkäinen saralaji ja sen kukinto koostuu yleensä yhdestä hedetähkästä sekä kahdesta tai kolmesta emitähkästä. Emitähkät ovat soikeita sekä tiiviisti, lähellä toisiaan, ja emikukat ovat kolmiluottisia. Tähkäsuomut ovat vaaleanruskeita sekä lyhytkärkisiä, ja pullakot ovat tiiviisti sekä lyhyen suuodan omaavia.
Itämerensara kasvaa merenrantaniityillä, yleensä lähellä vesirajaa yhdessä suolavihvilän (Juncus gerardii), merisuolakkeen (Triglochin maritima) sekä merirannikin (Lysimachia maritima) kanssa.
Itämeren rannikoilla itämerensara on melko yleinen Ruotsin rannikolla Tukholman korkeudelta etelään. Skånen sekä Ruotsin Tanskan puoleisella rannikolla itämerensara on harvinaisempi. Ruotsin rannikon lisäksi itämerensaraa tavataan Viron rannikolla, Hiiden- ja Saarenmaalla, Ahvenanmaalla, Gotlannissa sekä Tanskan saarilla. Nimestään huolimatta itämerensaraa kasvaa laajalti koko Euroopan merten rannikoilla. Lajia tavataan koko Manner-Euroopan Atlantin puoleisilla rannikoilla Tanskasta Portugaliin sekä Ison-Britannian ja Irlannin rannikoilla. Lisäksi lajia tavataan myös laajalti läntisen Välimeren rannikoilla sekä Euroopan että Afrikan puolella sekä Mustanmeren länsi- ja pohjoisrannikoilla.
Suomessa itämerensara on silmälläpidettävä laji (NT).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Itämerensara (Carex extensa)
Kasviatlas 2021: Itämerensaran (Carex extensa) levinneisyys Suomessa.
JSTOR Global Plants: Carex extensa (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Carex extensa (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Carex extensa (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Carex extensa (englanniksi)
Flora of North America: Carex extensa (englanniksi)
Janne Thurman

Johan (Janne) August Thurman (7. tammikuuta 1866 Uusikaarlepyy – 22. heinäkuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja pankinjohtaja, joka vaikutti ratkaisevasti Kauniaisten huvilakaupungin syntymiseen 1900-luvun alussa.
Janne Thurmanin vanhemmat olivat Uudenkaarlepyyn ala-alkeiskoulun rehtori Johan Fredrik Thurman (1829–1879) ja Sofia Konstantia Törnroth. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta lyseosta 1888 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1892, filosofian lisensiaatiksi 1898 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1900. Kielitieteellinen väitöskirja käsitteli Paraisten murretta.
Thurman oli opettajana helsinkiläisissä oppilaitoksissa 1892–1898 mutta hän omistautui vuodesta 1902 lähtien yksinomaan liike-elämälle toimien Finsk Tidskriftin ja Frenckellin kirjapainojen johtajana. Thurman perusti 1906 Ab Grankulla-yhtiön, joka osti maata Espoosta (muun muassa Glimsin tilan) Kauniaisten huvilakaupunkia varten palstoittaen ostamansa maa-alueet. Hän oli yhtiön toimitusjohtajana vuosikymmenien ajan ja oli ajamassa muutenkin Kauniaisten asioita. Kauniaisten kauppala perustettiin 1920. Thurman toimi 1909–1911 pietarsaarelaisen Ph. U. Strengbergin tupakkatehtaan johtajana ja hän oli 1911–1918 johtajana Uudenmaan Osakepankissa sekä vuonna 1919 tapahtuneen fuusion jälkeen Helsingin Osakepankissa. Thurman oli Helsingin Osakepankin Kauniaisten konttorin johtajana vuodesta 1925 alkaen. Vuonna 1931 hän julkaisi muistelmateoksen Janne Thurman berättar om sig själv. Thurmanin kuoltua Grankulla-yhtiön osti 1932 Ernst Johannes Nygren (1886–1964) ja viimeiset Kauniaisissa sijainneet maansa yhtiö myi 1967.
Thurman oli Helsingin ja Pietarsaaren kaupunginvaltuustojen jäsenenä.
Janne Thurmanin mukaan on Kauniaisissa nimetty Thurmaninaukio ja Thurmanin puistotie. Thurman rakennutti 1915 Kauniaisiin Yhtiöntie 22:een Villa Korsströmin huvilan perheelleen. Huvilan suunnitteli arkkitehti Waldemar Aspelin. Huvilan osti 1928 Wulffin suku ja se tunnettiin sittemmin myös Villa Wulfina. Kauniaisten kaupunki omisti huvilan 1989-2006.
Janne Thurman oli naimisissa vuodesta 1905 Eugenie Marie Sittin kanssa. Thurman on haudattu Kauniaisten hautausmaalle.
Julkaisuja

Pargasmålet: ljud- och formlära, Helsingin yliopiston väitöskirja. Helsingfors 1898
Nagumålet. Studier i nordisk filologi 19:3. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 205. Helsingfors 1929
Janne Thurman berättar om sig själv. Söderström, Helsingfors 1931
Jere Pyhäranta

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 6. heinäkuuta 1992 (ikä 32)
Syntymäpaikka: Espoo, Suomi
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 186 cm
Paino: 80 kg
Seura
Seura: JJK Jyväskylä
Pelinumero: 1
Junioriseurat
1998–2010: Honka
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2008 | → FC Espoo (laina) | 4 | (0) |
| 2009–2010 | Pallohonka | 35 | (0) |
| 2010 | → GrIFK (laina) | 4 | (0) |
| 2011 | TamU |  0 | (0) |
| 2012 | Viikingit | 17 | (0) |
| 2013–2014 | MYPA | 25 | (0) |
| 2014 | → Sudet (laina) | 1 | (0) |
| 2015– | KTP | 22 | (0) |
| 2017- | JJK | 7 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 115 | (0) |
Maajoukkue
| 2006–2007 | Suomi U15 | 2 | (0) |
| 2008 | Suomi U16 | 2 | (0) |
| 2009 | Suomi U17 | 4 | (0) |
| 2010 | Suomi U18 | 3 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 30. lokakuuta 2014.
Jere Pyhäranta (s. 6. heinäkuuta 1992 Espoo) on suomalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Ykkösessä pelaavaa JJK Jyväskylää.
Pyhäranta aloitti jalkapalloilun viisivuotiaana Hongassa. Kausina 2009–2010 hän pelasi Kakkosta seuran reservijoukkueessa Pallohongassa. Kaudeksi 2011 Pyhäranta siirtyi Tampere Unitediin, jonka riveissä hän ehti pelata Liigacupia ennen seuran sulkemista kilpailutoiminnasta talousepäselvyyksien vuoksi.
Pyhäranta loukkaantui vakavasti TamU:n viimeisissä harjoituksissa, mistä toivuttuaan hän teki kaudeksi 2012 sopimuksen Ykkösen Viikinkien kanssa. Hän pelasi Ykkösessä 17 ottelua, joista yhdeksässä hän ei päästänyt maaliakaan. Kaudeksi 2013 Pyhäranta siirtyi Myllykosken Palloon. Hän debytoi Veikkausliigassa 14. huhtikuuta 2013 kauden avauskierroksen ottelussa Kuopion Palloseuraa vastaan.
Pyhäranta on pelannut myös Suomen nuorisomaajoukkueissa.
Aiheesta muualla

Jere Pyhäranta Veikkausliigan sivustolla
Jere Pyhäranta Myllykosken Pallon sivustolla[vanhentunut linkki]
Jermaine O’Neal

Jermaine O'Neal
Jermaine Lee O’Neal (s. 13. lokakuuta 1978 Columbia, Etelä-Carolina) on yhdysvaltalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
O’Neal valittiin vuonna 2002 NBA:n kehittyneimmäksi pelaajaksi. NBA:n tähdistöjoukkueessa hänet valittiin kakkosviisikkoon vuonna 2004 ja kolmosviisikkoon vuosina 2002 sekä 2003. NBA:n tähdistöottelussa hän pelasi kuudesti peräkkäin vuosina 2002–2007.
Kesällä 2013 O’Neal siirtyi Golden State Warriorsiin. Hän edusti ammattilaisurallaan myös Portland Trail Blazersia, Indiana Pacersia, Toronto Raptorsia, Miami Heatia, Boston Celticsiä ja Phoenix Sunsia. O’Neal edusti myös Yhdysvaltain maajoukkuetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jermaine O’Neal Wikimedia Commonsissa
NBA:n pelaajaprofiili (englanniksi)
Yhdysvaltain joukkue – Koripallon MM-kilpailut 2002
4 Finley |
5 B. Davis |
6 A. Miller |
7 O’Neal |
8 A. Davis |
9 Pierce |
10 R. Miller |
11 Marion |
12 Williams |
13 Wallace |
14 Brand |
15 LaFrentz |
Valmentaja Karl
Itämeri-Akatemia

Itämeri-Akatemian logo
Itämeri-Akatemia on 9 Itämeren naapurimaata edustavan 15:n yliopiston yhdistys. Järjestö oli perustettu Hanse-Parlamentin aloitteesta voittoa tavoittelemattomana yhdistyksenä helmikuussa 2010. Yhteisenä tavoitteena on yhteysten kehittäminen pienten- ja keskikokoisten yritysten ja tutkimusmaailman välillä. Itämeren Akatemia tukee yrityksiä aktiivisesti konkreettisillä tutkimus- ja tuotekehitysratkaisuilla, mutta samalla kehittää ja toteuttaa pk-yritysten tarpeisiin räätälöityjä opinto-ohjelmia. Pk-yrityksille tarkoitettujen innovatiivisten ratkaisujen edistäminen on toteuttavien tutkimus- ja kehitystehtävien painopiste. Kehitettävien opinto-ohjelmien kannalta keskipisteenä on kaksoistutkintojärjestelmä, joka mahdollistaa käytännön taitojen ja akateemisen tiedon yhdistämisen.
Perustuskokous, helmikuu 2010
Hanse-konferenssi

Itämeri-Akatemia ja Hanse-Parlamentti järjestävät vuosittaisen kaksipäiväisen Hanse-konferenssin, jonka puitteissa noin 120 liiketoiminnan, tieteen ja politiikan vaikuttajaa keskustelee yhdestä pienten ja keskikokoisten yrityksiin liittyvästä aiheesta. Muutaman esittelyn jälkeen järjestetään pyöreät pöydät, joilla konferenssin osallistujat kehittävät tulevaisuudennäkymät. Nämä tapaamiset houkuttelevat korkean tason puhujia, kuten EU:n komissaari Günther Oettinger vuonna 2011 ja EU:n komissaari Algirdas Šemeta vuonna 2012. Konferenssin jälkeen Itämeren Akatemia julkistaa kirjeen, johon sisältyvät esittelyt, tutkimusraportit  ja keskustelujen tulokset.
Julkaisut

Itämeri-Akatemia julkaisee epäsäännöllisesti papereita konferensseista sekä strateegisia ohjelmia. Tähän mennessä on painettu seuraavia julkaisuja:
Strategies for the Development of Crafts and SMEs in the Baltic Sea Region, 180 pages (German, Polish, English, Russian) 2011
Education Policy Strategies today and tomorrow around the "Mare Balticum", 432 pages (German, English), 2011
Energy Efficiency and Climate Protection around the Mare Balticum, 264 pages (German, English), 2011
Strategy Programme for education policies in the Baltic Sea Region, 172 pages (German, Polish, English), 2012
SME relevant sectors in the BSR: Personnel organisation, Energy and Construction, 188 pages (English), 2012
Strategies and Promotion of Innovation in Regional Policies around the Mare Balticum, 432 pages, (German, English), 2012
Strategy Programme for innovation in regional policies in the Baltic Sea Region, 240 pages (German, Polish, English) 2012
Humanivity - Innovative economic development through human growth, 248 pages (English), 2012
Islantilaisten kirja

Islantilaisten kirja (isl. Íslendingabók) on keskiaikainen islantilainen teksti, joka kuvaa saaren asuttamista (v. 870 alk.) ja varhaishistoriaa mukaan lukien poliittista kehitystä ja islantilaisten kristillistymistä (v. 999/1000). Tapahtumien kuvaus jatkuu 1100-luvun alkupuolelle saakka. Islantilaisten kirja on vanhin Islannin historiasta kertova teksti ja samalla varhaisin esimerkki proosamuotoisesta kansankielisestä kerronnasta koko Skandinaviassa. Sitä ennen Islannissa oli saatettu kirjalliseen muotoon vain lakeja, sukupuuluetteloja ja mahdollisesti myös käännöksiä latinakielisistä saarnoista ja pyhimyselämäkerroista. Islantilaisten kirjan kirjoitti 1100-luvun alkupuolella Ari Viisas (inn fróði Þorgilsson). Islantilaisten kirja on samalla myös tärkein Arin omasta elämästä kertova lähde. Íslendingabók on ilmestynyt suomeksi nimellä Islantilaisten kirja.
Käsikirjoitukset

Islantilaisten kirja on säilynyt kahdessa 1600-luvulla tehdyssä paperikäsikirjoituksessa (AM 113 a fol., n. v. 1651, ja AM 113 b fol.). Kumpikin on islantilaisen Jón Erlendssonin tekemä kopio noin vuodelta 1200 peräisin olleesta käsikirjoituksesta, joka ei ole säilynyt.  Kaksi Islantilaisten kirjan lukua on säilynyt myös muissa käsikirjoituksissa. Käsikirjoituksen GKS 1812 4to siinä osiossa, joka on noin vuodelta 1200, on säilynyt luku 4. Luku 5 taas on säilynyt useimmissa islantilaissaagan Kana-Þóririn saaga (isl. Hœnsa-Þóris saga) säilyneissä käsikirjoituksissa. Nämä säilyneet Islantilaisten kirjan luvut on todennäköisesti kopioitu jostain sellaisesta käsikirjoituksesta, joka oli vanhempi kuin se, jota Jón käytti.
Ajoitus ja versiot

Islantilaisten kirjassa olevista merkinnöistä on päätelty, että nykypäivään säilynyt versio teoksesta on Arin itsensä uudelleenmuokkaama versio alkuperäisestä, nyt jo kadonneesta tekstistä. Ari kertoo näyttäneensä ensimmäistä kirjoittamaansa käsikirjoitusta ensin Sæmundr Viisaalle sekä piispoille Ketill Þorsteinssonille ja Þorlákr Runólfssonille, mutta muokanneensa sitä sitten näiden antamien kommenttien perusteella. Koska Ketill Þorsteinssonista tuli Hólarin piispa vuonna 1122 ja sekä Sæmundr että Skálholtin piispa Þorlákr kuolivat kumpikin vuonna 1133, on Arin täytynyt kirjoittaa teoksensa ensimmäinen versio näiden vuosien välisenä aikana, joidenkin arvioiden mukaan vuoden 1125 tienoilla.



Ari mainitsee jättäneensä uudesta korjatusta versiostaan pois sukupuuluetteloita ja kuninkaiden elämäntarinat (isl. konunga ævi) mutta muokanneensa ja laajentaneensa sitä saamiensa lisätietojen ja tarkennusten pohjalta. On pidetty todennäköisenä, että lisätty aineisto on ollut nimenomaan Islantia ja islantilaisia tapahtumia ja henkilöitä koskevaa tietoutta. 



Jotkut tutkijat ovat pitäneet mahdollisena, että Islantilaisten kirjan ensimmäisessä versiossa olleet kuninkaiden elämäntarinat olisivat olleet melko laaja osio. Nykytutkijoista monet pitävät kuitenkin todennäköisenä, ettei tämä Arin pois jättämä osio ollut pitkä ja laaja. Siinä listattiin mahdollisesti vain kuninkaiden hallintokaudet ja kuvattiin näihin liitettyjä merkittävimpiä tapahtumia. Jotkut tutkijat ovatkin pitäneet mahdollisena, ettei nykypäivään säilynyt versio poikkea merkittävästi Ari ensimmäisestä versiosta.
Arin vaikutteista

Koska Islantilaisten kirja on varhaisin kansankielinen historiateos Islannissa ja Skandinaviassa, ei Arilla ollut kotoperäisiä esikuvia teokselleen. On pidetty mahdollisena, että yllyke kansankielen käyttöön saattoi tulla Britteinsaarilta, missä myös laadittiin keskiajalla kansankielistä kirjallisuutta. Tutkijat ovat toisaalta pitäneet todennäköisenä, että Arin esikuvana olivat eurooppalaiset hagiografiset teokset ja historiateokset, kuten Bedan kirkkohistoria ja Adam Bremeniläisen Hampurin piispojen historia. Niiden lisäksi Islannissa on oletettavasti ollut Arin aikana saatavilla myös eurooppalaisia pyhimyselämäkertoja, sillä 1100-luvun puolivälissä kirjoitetussa ensimmäisessä islannin kieliopissa (isl. Fyrsta málfræðiritgerðin) mainitaan tuolloin tunnetun "pyhiä käännöksiä" (isl. þýðingar helgar), jonka oletetaan viittaavan käännöksiin latinankielisistä saarnoista ja pyhimyselämäkerroista. Islantilaisten kirja ei kuitenkaan kuvaa pelkästään kirkkohistoriaa vaan myös maallisia tapahtumia. Joka tapauksessa Islantilaisten kirjassa näkyy latinankielisen kirjallisuuden vaikutus. Myös Arin islantilaisten lainpuhujien (isl. lögsögumaðr) kausille pohjautuva kronologia liittyy eurooppalaiseen ajanlaskuun.
Vaikutus muuhun saagakirjallisuuteen

Useissa keskiaikaisissa islantilaisissa saagoissa, kuten Snorri Sturlusonin Heimskringlassa, Landnámabókin Hauksbók-versiossa, piispa Jón Ögmundssonista  kertovassa saagassa ja  Eyrin asukkaiden saagassa, Ari mainitaan merkittävänä auktoriteettina mitä tulee Norjan kuninkaita, varhaisimpia islantilaisia ja Islannin ensimmäisiä piispoja koskevaan tietoon. On epäilty, että esimerkiksi Snorri Sturlusonilla on saattanut olla ensikäden tietoa Islantilaisten kirjasta tai mahdollisista muista Arin teoksista. Snorrin ottaessa haltuunsa Magnús Pálssonilta Reykholtin tilan, Magnús ja tämän vaimo Hallfríðr, joka oli Arin lapsenlapsi, elivät tilalla yhdessä Snorrin kanssa useamman vuoden. On pidetty mahdollisena, että edellä mainitun järjestelyn seurauksena Snorrilla saattoi olla pääsy Arin kirjoittamiin teoksiin.
Islantilaisten kirja lähteenä

Ari käsitteli Islantilaisten kirjassa tapahtumia, jotka kuuluivat lähimenneisyyteen. Tapahtumissa mukana olleita tai tällaisten henkilöiden kertomuksia kuulleita oli Arin aikana vielä elossa, ja kuvattaessa Arin omaa aikakautta 1100-luvun alussa, lähteiden määrä on jo  suurempi. Arin välittämää tietoa onkin pidetty suhteellisen tarkkana. Ari myös perusti tekstinsä sellaisten henkilöiden kertomuksille, joita hän piti omien sanojensa mukaan luotettavina, viisaina, hyvämuistisina ja totuudenmukaisina. Suuri osa Islantilaisten kirjan kuvaamista islantilaisista merkkihenkilöistä ja Arin henkilölähteistä oli kuitenkin jollain tavalla sukua Arille tai kuului hänen lähipiiriinsä.  



Ari mainitsee lähteekseen esimerkiksi opettajansa Teitr Isleifssonin. Tämän ja kasvatusisänsä  Hallr Þórarinssonin (k. 1089) kautta Arille syntyi yhteys merkittävään eteläislantilaiseen Haukdœlir-sukuun.  Teitr oli myös Islannin ensimmäisen piispan Ísleifur Gissurarsonin (k. 1080) poika. Hänen sukunsa oli lahjoittanut kotitilansa Skálaholtin Islannin ensimmäisen piispanistuimen käyttöön ja vaikutti vielä 1100-luvun alkupuolella siihen, ketkä valittiin seuraaviksi piispoiksi. Ari todennäköisesti tunsi henkilökohtaisesti myös Teitrin veljen Gizurrin, josta tuli Skálholtin toinen piispa isänsä jäljeen.



Osa Arin tiedoista oli peräisin  hänen enoltaan Þorkell Gellissonilta sekä sukulaisnaiseltaan Þuríðrilta, joka oli 1000-luvun taitteessa eläneen päällikön (isl. goði) Snorri Þorgrímssonin tytär ja Arin isänpuoleisen isoäidin serkku. Näiden tiedot taas ovat pohjautuneet vanhempien aikojen osalta myös suvun varhaisempien, Arin aikana jo edesmenneiden henkilöiden kertomaan.
Käännökset ja editiot

Grønlie, Siân (toim. & käänt.). 2006. Íslendingabók. Kristni saga. The Book of the Icelanders. The Story of the Conversion. London: Viking Society for Northern Research.
Halldór Hermannsson (toim. & käänt.).  1930. The Book of Icelanders (Íslendingabók) by Ari Thorgilsson. Islandica 20. Ithaca: Cornell University Press.
Íslendingabók. Teoksessa Guðbrandur Vigfússon & F. York Powell (toim.). 1905. Origines islandicae. A collection of the more important sagas and other native writings relating to the settlement and early history of Iceland, 1. Oxford: Clarendon, 287–306.
Jakob Benediktsson (toim.). 1968. Íslendingabók. Landnámabók. Íslenzk fornrit 1:1. Reykjavík: Hið íslenska fornritafélag.
Laine, Anniina, Pauliina Peltto-Huikka, Dita Tammivaara, Mari Agge, Mirjami Lappalainen & Airi Leinonen (suom.), Kendra Willson & Kirsi Kanerva (toim.). 2020. Islantilaisten kirja. Mirator 20 (2020) 1, 14-41.
Aiheesta muualla

Íslendingabók muinaisislanniksi Heimskringla.no -sivustolla
Íslendingabókin englanninkielinen käännös Wikisource -sivustolla
Íslendingabókin sisältämästä runoudesta Skaldic Poetry of the Scandinavian Middle Ages -projektin sivustolla
Kuva Islantilaisten kirjan käsikirjoituksesta AM 113 a fol., n. v. 1651.
J. F. Lagervall

Jaakko (Jacob) Fredrik Lagervall (ent. Oxeman, 19. heinäkuuta 1787 Kontiolahti – 7. marraskuuta 1865 Helsinki) oli majuri ja suomalainen näytelmäkirjailija.
Lagervallin vanhemmat olivat Kontiolahden kappalainen Fredrik Johan Oxman ja Hedvig Katharina Brusin. Lagervall otti osaa Suomen sotaan kersanttina vuosina ]1808–1809 ja julkaisi sodasta muistelmateoksen En Karelsk jägares sorgliga minnen. Hänen kirjoittamansa näytelmä Ruunulinna (1834), joka on mukaelma Shakespearen Macbethista, on ensimmäinen suomenkielinen murhenäytelmä.
Elämänvaiheet

Lagervall oli käynyt ennen sotapalvelustaan Kuopion triviaalikoulua, Porvoon lyseota ja maanmittauskoulua, ja hän liittyi vuonna 1805 Ruotsin armeijaan, jossa hän palveli kersanttina vuosien 1808–1809 Suomen sodassa. Hän toimi vuosina 1809–1812 Suomen senaatin tilapäisenä kielenkääntäjänä. Vuonna 1812 hänet ylennettiin Venäjän keisarillisen armeijan luutnantiksi palvellen Suomen 6. tarkk'ampujapataljoonassa asemapaikkanaan Viipurin varuskunta. Hän avioitui vuonna 1815, Sortavalan kollegioasessori Carl Tawastin tyttären Anna Catharina Tawastin (1778-1858) kanssa ja adoptoi tämän ensimmäisestä avioliitosta olleen pojan Carl Robertin. Vuonna 1817 hänet ylennettiin kapteeniksi ja hän vuokrasi vuonna 1823 Koitsanlahden Hovin (joka oli  kuninkaankartano) Parikkalasta ja ryhtyi harjoittamaan maanviljelyä sotilasvirkansa ohella. Jaakko Fredrik Lagervall jäi eläkkeelle majurin arvoisena vuonna 1831, Viipurin tarkk'ampujapataljoonasta, näiden lakkauttamisen yhteydessä ja vetäytyi lopullisesti Koitsanlahden tilalleen omistautuen mm. kirjoittamiseen.