stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alexander Dubček
Syrjäytettynä

Dubček sai muodollisesti pitää pääsihteerin asemansa lyhyen aikaa. Puoluetta kontrolloivat kuitenkin miehityksen jälkeen Moskovan otteessa olevat kovan linjan stalinistit. Neuvostoliittolaiset olivat hylänneet Alois Indran Dubčekin seuraajana, ja hänen tilalleen nousi aiemmin uudistusmielisenä pidetty Gustáv Husák, joka ryhtyi kovaotteisesti tukahduttamaan uudistusliikettä. Puhemiehistön kokouksessa 17. huhtikuuta 1969 Dubček syrjäytettiin ensimmäisen sihteerin virasta ja siirrettiin liittoneuvoston puheenjohtajaksi.
Liittoneuvoston puheenjohtajana toimiessaan Dubček joutui Husákin ja tämän liittolaisten nöyryytyksen kohteeksi. Kommunistisen puolueen uusi puhemiehistö oli valmistellut lain, jolla oikeutettiin poikkeustoimet. Kyseinen laki, laki 99, tunnettiin opposition parissa myöhemmin ”patukkalakina”. Dubček kyseenalaisti lain liian kovaotteisena ja epäili sen valmistelun lainvoimaisuutta, sillä juristit eivät olleet saaneet tutkia sen yhteensopivuutta perustuslain säädösten kanssa. Husák huusi Dubčekille, että jos tämä jättää allekirjoittamatta, hän on vastuussa uusissa mellakoissa syntyneistä kuolonuhreista. Dubček allekirjoitti ja katui lähes välittömästi. Hän yritti myöhemmin saada lakia lievennetyksi, mutta turhaan. Dubček erotettiin liittoneuvoston puhemiehen virasta ja puolueen puhemiehistöstä 25.–26. syyskuuta 1969 pidetyssä kokouksessa. Samoihin aikoihin Dubčekin isä kuoli. Hautajaisiin osallistui satoja ihmisiä, ja niistä muodostui hiljainen mielenosoitus miehitystä vastaan.
15. joulukuuta 1969 Dubček nimitettiin suurlähettilääksi Turkkiin vuosiksi 1969–1970 ja erotettiin kommunistisesta puolueesta vuonna 1970. Kotimaahan Dubček palasi kesäkuussa 1970.
Kommunistivalta hankaloitti Alexander Dubčekin ja hänen Anna-vaimonsa elämää monin tavoin. Perhe joutui elämään säästöillään, ja Alexander Dubčekin äiti tuki perhettä taloudellisesti. Viranomaiset osoittivat puolen vuoden työttömyyden jälkeen Dubčekille työpaikan metsähallituksen moottorisahakorjaamolta. Anna-puoliso ei sairauksiensa vuoksi kyennyt työelämään. Dubčekien asunnosta löytyi kuuntelulaitteita, heidän ei sallittu vastaanottaa ulkomaanpostia, ja kolme turvallisuuspoliisia seurasi heitä aina kun he liikkuivat kaupungilla. Alexander Dubčekia puhutelleita henkilöitä uhkailtiin työpaikan menetyksellä, ja he joutuivat ilmoittautumaan poliisille. Anna-puolison pääsy saamaan hoitoa sappivaivoihin tehtiin hankalaksi.
Uusi tuleminen

Ensimmäiset merkit siitä, että ajat olivat muuttumassa, oli se, että Dubček sai vuonna 1988 tiedon, että hänet oli nimetty italialaisen Bolognan yliopiston kunniatohtoriksi. Yllätyksekseen Dubček sai sekä luvan mennä ottamaan huomionosoituksen vastaan, että myös oikeuden palata kotimaahansa. Bolognassa hän piti puheen, jossa puolusti uudistuspolitiikkaansa. Hänen sydäntään lämmitti satojen tavallisten italialaisten osoittama myötätunto.
Samettivallankumouksen aikana Dubček tuli takaisin. Hän tuki Václav Havelin liikettä. Dubček valittiin kansalliskokouksen puhemieheksi 28. joulukuuta 1989 ja uudelleen vuonna 1990. Hän katsoi samettivallankumouksen olevan voitto hänen ”ihmiskasvoiselle sosialismilleen”. Hän liittyi Slovakian sosiaalidemokraattisen puolueen jäseneksi vuonna 1992. Dubček kuoli syyskuussa 1992 sattuneessa auto-onnettomuudessa saamiinsa vammoihin 7. marraskuuta 1992. Huhuja liikkui siitä, että auto-onnettomuus olisi ollut järjestetty. Hänet haudattiin Slávičie Údolieen Bratislavaan Slovakiaan. Dubčekin kuolema oli isku monille Tšekkoslovakian yhtenäisyyttä kannattaneille. Tšekki ja Slovakia erosivat toisistaan 1. tammikuuta 1993 samettierossa.
Yksityishenkilö

Alexander Dubčekia on kuvattu vaatimattomaksi ja ihanteikkaaksi ihmiseksi. Hän uskoi hyvään ja myös muiden ihmisten hyviin tarkoitusperiin. Vaikka hän joutuikin tässä suhteessa usein pettymään, niin usko säilyi. Leninistinen dialektiikka, jossa sanoille annettiin eri merkitys kuin tarkoitettiin, oli hänelle vastenmielistä. Poliitikkona hän pyrki välttämään konflikteja ja löytämään yhteisymmärryksen.
Monet ovat miettineet, miten niin ihanteellinen ihminen kuin Dubček oli ryhtynyt kommunistiksi. Nuorena hän uskoi sosialismin ja kommunismin poistavan yhteiskunnallisen eriarvoisuuden ja epäoikeudenmukaisuuden. Vapaudeksi hän käsitti vapauden köyhyydestä ja oikeudeksi kunnolliseen elämään. Myöhemmin hän käsitti lehdistönvapauden ja demokratian merkityksen yhteiskunnassa. Hän sanoi, että hänen ajamansa uudistukset olisivat johtaneet monipuoluedemokratiaan, ja hän uskoi myös Leonid Brežnevin käsittäneen tämän ja siksi pelänneen johtoasemansa menettämistä.
Dubček piti markkinataloutta ainoana toimivana talousjärjestelmänä. Hän halusi tosin säädellä sitä lainsäädännöllä, joka mahdollistaisi hyvän elämän kaikille. Sen rinnalle tarvittaisiin myös vahvaa osuustoimintaliikettä. Dubček piti esikuvinaan Olof Palmea ja Willy Brandtia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alexander Dubček Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  NARA  IdRef
Aavikkopaksujalka

| Aavikkopaksujalka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Gentianales
Heimo::  Oleanterikasvit Apocynaceae
Suku::  Paksujalat Pachypodium
Laji::  lamerei
Kaksiosainen nimi
 Pachypodium lamerei  Drake 
Katso myös
   Aavikkopaksujalka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aavikkopaksujalka (Pachypodium lamerei) on Madagaskarilta kotoisin oleva huonekasvina tunnettu oleanterikasvilaji. Se kasvaa pieneksi puuksi, korkeudeltaan 2–8 metriä, jonka sukkulenttinen varsi on alaosasta pullistunut ja vankkapiikkinen. Varsi alkaa vähitellen haarautua kasvin kasvaessa. Lehdet ovat kapeansuikeat. Kukinnoissa on suuria, jopa kymmenen senttimetrin levyisiä, valkoisia, terälehtien keskeltä kellertäviä ja tuoksuvia kukkia.
Luonnonvaraisena aavikkopaksujalka esiintyy Madagaskarissa enimmäkseen saaren eteläosassa. Se kasvaa savanneilla ja kuivissa piikkipuumetsiköissä kalkkikivisellä tai hiekkaisella maalla.
Malin jalkapallomaajoukkue

Malin jalkapallomaajoukkue edustaa Malia jalkapallon miesten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Malin jalkapalloliitto.
Malin maajoukkue ei ole selviytynyt kertaakaan MM-kilpailujen lopputurnaukseen. Se osallistui MM-karsintoihin ensimmäisen kerran vasta vuoden 2002 kisojen karsinnoissa. Olympiakisojen jalkapalloturnauksessa Mali oli mukana Ateenassa 2004. Se voitti alkulohkonsa, mutta hävisi puolivälieräottelussa Italialle jatkoajan jälkeen 0–1.
Malin maajoukkue on selviytynyt 13 kertaa Afrikan mestaruuskilpailujen lopputurnaukseen. Kamerunin kisoissa 1972 se voitti välieräottelussa Zairen jatkoajalla 4–3. Loppuottelussa Mali hävisi Kongolle 2–3 saaden ensimmäisissä kisoissaan hopeaa. Tunisiassa 1994 Mali sijoittui neljänneksi: se hävisi välieräottelussa Sambialle 0–4 ja pronssiottelussa Norsunluurannikolle 1–3. Kotikisoissaan 2002 Mali voitti puolivälieräottelussa Etelä-Afrikan, mutta hävisi välierässä Kamerunille 0–3 ja pronssiottelussa Nigerialle 0–1. Mali sijoittui neljänneksi myös Tunisiassa 2004. Se hävisi välieräottelussa Marokolle 0–4 ja pronssiottelussa Nigerialle 1–2.. Ghanan kisoissa 2008 Mali putosi jatkosta alkulohkon jälkeen. Nigerialaisen Stephen Keshin johdolla Angolan kisoihin 2010 matkannut Mali ei onnistunut hyvästä taistelusta huolimatta etenemään lohkostaan jatkoon. Tappio Algerialle ratkaisi lopulta tasapisteisiin päätyneen Malin putoamisen lohkovaiheen jälkeen. Päiväntasaajan Guinean ja Gabonin isännöimissä 2012 kisoissa Mali voitti Alain Giressen alaisuudessa pronssia. Hävittyään välieräottelussa Norsunluurannikolle 0–1 se voitti pronssiottelussa Ghanan 2–0. Mali saavutti pronssia myös vuonna 2013.
Arvokisat > Maailmanmestaruuskilpailut

1930–1962 – Ei osallistunut
1966 – Vetäytyi karsinnoista
1970–1990 – Ei osallistunut
1994 – Vetäytyi karsinnoista
1998 – Vetäytyi karsinnoista
2002–2022 – Ei selviytynyt karsinnoista
Arvokisat > Afrikan-mestaruuskilpailut

1957–1963 – Ei osallistunut
1965–1970 – Ei selviytynyt karsinnoista
1972 – Hopeaa
1974 – Ei selviytynyt karsinnoista
1976 – Ei selviytynyt karsinnoista
1978 – Hylättiin
1980 – Ei osallistunut
1982–1986 – Ei selviytynyt karsinnoista
1988 – Vetäytyi
1990 – Ei selviytynyt karsinnoista
1992 – Ei selviytynyt karsinnoista
1994 – Neljäs
1996 – Ei selviytynyt karsinnoista
1998 – Ei selviytynyt karsinnoista
2000 – Ei selviytynyt karsinnoista
2002 – Neljäs
2004 – Neljäs
2006 – Ei selviytynyt karsinnoista
2008 – 1. kierros
2010 – 1. kierros
2012 – Pronssia
2013 – Pronssia
2015 – 1. kierros
2017 – 1. kierros
2019 – Neljännesvälierät
2021 – Neljännesvälierät
2023 – Puolivälierät
Arvokisat > Amílcar Cabral Cup

(Läntisen Afrikan maiden turnaus)
Mestari 1989, 1997, 2007
Toinen 1979, 1981, 1987, 1988
Kolmas 1982, 1983, 1984, 1985, 2001, 2005
Entisiä päävalmentajia

Patrice Carteron
Alain Giresse
Henryk Kasperczak
Stephen Keshi
Pierre Lechantre
Christian Sarramagna
Pälvikalju

Pälvikalju.
Pälvikalju eli alopecia areata (ICD-10 L63) on autoimmuunisairaus, joka voi aiheuttaa äkillistä karvan lähtöä vain yhdellä kehon alueella (alopecia areata monolocularis) tai joka puolella kehoa (alopecia areata universalis). Alopecia areatan laukaiseva tekijä on tuntematon. Usein tila korjaantuu itsestään korkeintaan useammassa vuodessa, mutta se voi myös levitä kattamaan lähes koko päälaen (alopecia totalis, L63.0) tai koko kehon (alopecia universalis, L63.1) ja olla elinikäinen. Useimmiten vaaleat ja hennot ihokarvat eivät lähde taudissa.
Edellä mainittujen lisäksi useita muita alopecia areatan muotoja tunnetaan. Joitakin näistä ovat
alopecia areata focalis – karvat irtoavat useammasta kohtaa kehoa aiheuttaen useita kaljuja laikkuja, toisin kuin monocularis-muodossa, jossa laikkuja on vain yksi.
alopecia maligna – tällä tarkoitetaan yleisesti eri alopecian muotoja, joissa hiustenlähtö on pitkäaikaista, eivätkä hoidot tehoa näihin alopecian muotoihin.
ophiasis tai areata marginata – hiuksia lähtee päästä siten, että muodostuu koko päätä ympäröivä käärmemäinen kalju kuvio.
alopecia areata diffusa tai alopecia areata reticularis – hiuksia lähtee päästä hajanaisesti, jolloin ei muodostu selkeää kaljua laikkua tai laikkuja.
sisaipho – hiuksia lähtee kaikkialta päästä paitsi päänahan reunoilta.
Marie Antoinette oireyhtymä tai canities subita – värilliset hiukset lähtevät päästä hajanaisesti ja äkkinäisesti. Harmaat hiukset kuitenkin jäävät päähän helpommin kuin värilliset.
Pälvikalju on todennäköisesti osittain perinnöllinen ja monta siihen liittyvää geeniä tunnetaan. Tautia esiintyy noin 2 % ihmisistä jossain elämänsä vaiheessa. Miehillä tauti on hieman yleisempi. Useimmille se tulee ennen kuin he ovat 40-vuotiaita, tyypillisesti 25–36-vuotiaina. Mitä varhaisemmalla iällä oireita alkaa ilmentyä, sitä voimakkaampi tauti yleensä on ja etenee todennäköisemmin koko kehon alopecia universalis -muotoon.
Voimakkaaseen pälvikaljuun voi liittyä kynsien taipumista pienelle kuopalle (koilonychia), päälipinnan karheentumista, rakenteen heikentymistä ja poikittaisia viiruja (trachyonychia). Tautia potevilla voi olla muita autoimmuunisairauksia yhtäaikaissairauksina kuten psoriasis, systeeminen lupus erythematosus, vitiligo, nivelreuma ja kilpirauhasen häiriöt (liika- tai vajaatoiminta).
Hoito

Lievään ja paikalliseen alopecia areatan hoitoon voidaan käyttää kortikosteroideja kuten klobetasolia, joita annetaan voiteena, vaahtona tai shampoona. Kortikosteroidit voivat nopeuttaa karvojen takaisin kasvua, mutta hoito saatetaan lopettaa, jos se ei tehoa puolessa vuodessa. Kortikosteroideja kuten hydrokortisoni asetaattia tai triamsinoloni asetonidia voidaan myös antaa pistoksina kaljujen kohtien ihon alempiin kerroksiin, eli ei ihon alle vaan sen sisälle. Laikuittain esiintyvään alopecia areataan pistokset ovat todennäköisesti tehokkain hoito. Pistoksia vaaditaan kuitenkin useita ja yleinen pistosten sivuvaikutus on ihon paikallinen oheneminen, joka kuitenkin hoidon lakattua palaa normaaliksi parissa kuukaudessa. Pistoksia annetaan 4–6 viikon välein.
Immunoterapia, jossa kalju alue altistetaan siihen levitetylle difenyylisyklopropenonin (DPCP) liuokselle 2–3 kertaa viikossa, on tutkittu tehoavan joissakin tapauksissa.
Immuunijärjestelmää lamaavana aineena toimivaa metotreksaattia on tutkittu mahdollisena hoitona. Sillä voi kuitenkin olla merkittäviä haittavaikutuksia: muun muassa ripuli ja vatsakipu. Minoksidiilin tehosta tautia vastaan ei ole varmuutta.
Sauvojen yhdeksän

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Sauvojen yhdeksän
Sauvojen yhdeksän on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortin taustalla on kahdeksan maahan istutettua sauvaa siistissä rivissä, muodostaen jonkinlaisen aidan. Etualalla seisova hahmo vilkuilee sauvoja olkansa ylitse. Hän pitelee käsissään sauvaa. Hänen päänsä ympärillä on side.
Severin Falkman

Severin Falkman: Talonpoikaisnaisia Ruokolahdelta, 1882.
Düsseldorfin koulukuntaan kuuluvat suomalaiset taiteilijat
Werner Holmberg, , 1860.
Fanny Churberg, Karl Anders Ekman, Severin Falkman, Ellen Favorin, Alina Forsman, Hanna Frosterus-Segerstråle, Alexandra Frosterus-Såltin, Emma Gylden-von Schantz, Werner Holmberg, Karl Emanuel Jansson, Arvid Liljelund, Berndt Lindholm, Erik Johan Löfgren, Hjalmar Munsterhjelm, Victorine Nordenswan, Augusta Soldan, Victoria Åberg
Severin Gabriel Falkman (25. huhtikuuta 1831 Tukholma – 9. heinäkuuta 1889 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen, Suomessa työskennellyt  taidemaalari. Hän on tehnyt Helsingin yliopiston kirjastoon eri tieteenaloja symbolisoivat maalaukset, joissa hän käytti vain harmaan ja ruskean sävyjä. Hän oli karelianismin ennakoija ja teki matkan Itä-Suomeen, jossa kuvasi kansaa ja kansatieteellisiä esineitä ja laati niistä kirjan I Östra Finland (1885, Itä-Suomessa).
Falkmanin vanhemmat olivat helsinkiläinen kauppias Hans Johan Falkman (k. 1855) ja Sofia Holmberg. Hänen sisarensa oli oopperalaulaja Hanna Sofia Falkman, joka avioitui 1855 Alexander Wilhelm Brummerin (1826–1908) kanssa. He olivat syntyneet Ruotsissa ja muuttaneet vanhempiensa kanssa Suomeen 1840-luvulla. Falkman kävi Helsingin yksityislyseota ja pääsi ylioppilaaksi 1850.
Falkman oli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun ensimmäisiä oppilaita vuonna 1848. Hän harjoitti taideopintoja Pariisissa 1857–1861 ja teki taideopintomatkan Pariisiin, Roomaan ja Müncheniin 1863–1870. Ennen lopullista Suomeen asettumistaan 1870 hän työskenteli seitsemän vuotta Roomassa 1864–1870. Hänen merkittävin maalauksensa on Kaarle Knuutinpojan lähtö Viipurin linnasta Tukholman kuninkaanvaaliin 1448 (1880–1886, Ateneum).
Aiheesta muualla

Severin Falkman taiteilijamatrikkelissa
Falkman Severin, Tietosanakirja osa 2, palsta 983, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909 (E. R-r = Edward Richterin artikkeli)
jossa kaksi aikalaislähdettä: E. Nervander, Ett konstnärslif, (Söderström 1902, esittää F:n elämäkerran suureksi osaksi tämän kirjeiden pohjalta); ja  J. J. Tikkanen, "Severin Falkman", Hufvudstadsbladet 20.12.1902 s. 4. (laajahko e.m. kirjan esittely ym., sis. virheellistä tietoa ainakin syntyperästä)
Severin Falkman, I Östra Finland: skizzer och studier: En vecka på Siitola gästgifveri, Helsingfors 1882. Kansalliskirjaston kappaleen digitaalinen kopio.
Severin Falkmanin 50-vuotismuisto, Karjala, 09.07.1939, nro 180, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Severin Falkman kansallisgallerian kokoelmassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Musée d'Orsay 
Henkilöt:  EUTA  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Philip Jones (klimatologi)

2015
Philip D. Jones (s. 1952 Surrey, Iso-Britannia) on brittiläinen klimatologi. Hän johtaa Norwichissä sijaitsevaa Itä-Anglian yliopiston ilmastotutkimusta tekevää Climatic Research Unitia ja toimii yliopiston ympäristötieteiden laitoksella professorina. Hän valmistui tohtoriksi 1973 Newcastle-upon-Tynen yliopiston ympäristötekniikan osastolta ja on saanut useita tunnustuksia työstään ilmastotutkimuksen alalla.
Hänen tunnettuja tutkimuksiaan ovat muiden ohella yhdessä yhdysvaltalaisen Michael E. Mannin kanssa julkaistut "Maapallon pintalämpötilat viimeisten 2000 vuoden aikana" (Global surface temperatures over the past two millennia, 2003) ja "Ilmasto viimeisten 1000 vuoden aikana" (Climate over past millennia, 2004).
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1998.
Kirjoja

Climate Since A.D. 1500 (& R. Bradley). Routledge, 1992
Climatic Variations and Forcing Mechanisms of the Last 2000 Years (& R. Bradley & J. Jouzel). Springer-Verlag. 1996
History and Climate: Memories of the Future (& A. Ogilvie, T. Davies and K. Briffa). Kluwer. 2001
Improved Understanding of Past Climatic Variability from Early European Instrumental Sources (& D. Camuffo). Kluwer. 2002
Aiheesta muualla

Publications list for Jones, P.D. (Arkistoitu – Internet Archive) 1974-2009, Viitattu 21.11.2009
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  Google Scholar 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Sauvojen kymmenen

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Sauvojen kymmenen
Sauvojen kymmenen on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortin kuvassa hahmo kantaa käsissään kymmentä sauvaa. Hänen asentonsa näyttää epämukavalta. Lisäksi hahmon kasvot on hautautuneena sauvoihin. Taustalla näkyy kylä.
Eestinajokoira

| Eestinajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Viro
Määrä:  Suomessa rekisteröity 962 (2021)
Rodun syntyaika:  1930-luku (alun perin) 1954 (virallisena rotuna)
Alkuperäinen käyttö:  jäniksen, ketun ja ilveksen ajometsästys
Nykyinen käyttö:  ajometsästys
Muita nimityksiä:  eesti hagijas, Estonian Hound, chien courant d'Estonie, Estnische Bracke, sabueso de Estonia
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.2 Keskikokoiset ajavat koirat #366
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  uros 45–52 cm narttu 42–49 cm
Väritys:  tricolor tai valko-keltainen/valko-punainen
Eestinajokoira (vir. eesti hagijas) on virolainen koirarotu, jonka pääasiallisimmat levinneisyysalueet ovat Viro, Suomi ja Venäjä. Suomessa rotua rekisteröidään joka vuosi noin 50. Vuoden 2019 syyskuussa FCI päätti hyväksyä eestinajokoiran viralliseksi roduksi, ja täten siitä tuli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa virolainen FCI-rotu.
Ulkonäkö

Eestinajokoira on keskikokoa pienempi, voimakasrakenteinen ja lihaksikas metsästyskoira. Sen luusto on vahva ja lihakset hyvin kehittyneet. Kuono on suora ja pitkä, otsapenger loiva ja kohtuullinen ja purenta leikkaava. Kirsu saa olla musta tai ruskea, riippuen koiran väristä. Silmät ovat hieman vinot ja väriltään tummanruskeat. Korvat ovat ohuet, riippuvat ja pyöreäkärkiset, kuten useimmilla ajokoirilla. Selkä on leveä, lihaksikas ja tasainen, lanne leveä, lyhyt, lihaksikas ja kaartuva, lantio keskipitkä, leveä, lihaksikas ja viisto. Raajat ovat vahvaluiset, lihaksikkaat ja suorat. Häntä on muodoltaan sapelimainen ja ohenee hännänkärkeä kohti. Urosten säkäkorkeus on 45-52 cm ja narttujen 42-49 cm.
Karvapeite on lyhyt, kova, tasainen ja kiiltävä.
Väritys on joko kaksi- tai kolmivärinen:
kaksivärinen: valkoinen keltaisin tai punaruskein laikuin (voi olla myös punainen satula)
kolmivärinen (tricolor): valkoinen mustin laikuin ja punaruskein merkein (voi olla myös musta satula)
Kolmivärinen
Kaksivärinen
Luonne ja käyttäytyminen

Eestinajokoira on rauhallinen ja lempeä koira, mutta sen riistavietti on erittäin voimakas. Luonteeltaan koirat ovat jopa herkkiä loukkaantumaan, eikä niitä usein tarvitse kahta kertaa käskeä. Se tulee hyvin toimeen muiden koirien kanssa ja rakastaa huomiota. Ruualle persoina ne ovat helposti motivoitavissa moneen eri lajiin kaiken ikäisille harrastajille aina agilitysta tokoon. Rotu tarvitsee paljon monipuolista liikuntaa pysyäkseen kestävänä käyttökoirana, mutta tasaisena ja hyvähermoisena koirana se on helposti hallittavissa.
Eestinajokoira sopii niin jäniksen kuin ketun ja ilveksenkin metsästykseen. Kotona rauhallinen ja jopa mukavuudenhaluinen koira syttyy metsässä periksiantamattomaksi jäljittäjäksi, jolla on kantava, selkeästi muista ajavista koirista eroava haukku. Eestinajokoirat ovat usein sorkkavapaita ja syttyvät riistalle jo hyvin nuorena, mutta tekemisestä nauttiva koira on helppo vetää myös yli liian aktiivisella käytöllä. Ajokokeissa eestinajokoirat ovat menestyneet kohtalaisen hyvin, mutta toistaiseksi ajokokeissa käyminen ei ole vielä sen kummemmassa suosiossa. Metsästyksessä eestinajokoiraa käytetään kuitenkin lähes aina.
Sosiaalisena, ystävällisenä koko perheen koirana eestinajokoiran tapaa usein isäntäperheen kanssa samassa talossa. Sinänsä eestinajokoira soveltuu myös ulkokoiraksi, mutta tarvitsee suojakseen heikon aluskarvan vuoksi ehdottomasti hyvin eristetyn ja lämmitetyn kopin. Toisaalta seurallisena rotuna eestinajokoira pärjää todennäköisesti kokonaisvaltaisesti paremmin sisätiloissa perheen parissa kuin yksin tarhakoirana.
Alkuperä

Vuoteen 1914 asti käytettiin Virossa metsästykseen niin kutsuttua venäläis-puolalaista ajokoiraa sekä englanninkettukoiraa. Näiden risteytyksinä saatiin ajokoiria, joita värityksen mukaan alettiin kutsua joko venäläis-puolalaisiksi tai englantilais-venäläisiksi ajokoiriksi. 1920-luvulla tuotiin Viroon suomenajokoiria, jotta ajokoirien ulkomuotoa saataisiin parannettua.
Risteytystyölle tuli vaikea este, kun Viron metsästyslaki kielsi yli 45 cm:n korkuisten koirien käytön ajometsästyksessä. Kookkaita ajokoiria alettiin astuttaa mäyräkoirilla ja pienikokoisilla risteytyskoirilla. Ajokoirarotu sekoittui niin pahasti, että jalostuskelpoisen materiaalin määrä supistui vähiin. 1930-luvulla tuotettiin Länsi-Euroopasta beaglejä, sveitsinajokoiria, luzerninajokoiria ja berninajokoiria. Niitäkin alettiin risteyttää paikallisiin pieniin ajokoiriin. Erään teorian mukaan nykyinen eestinajokoira olisi syntynyt pääasiassa beaglen, pienisveitsinajokoiran, englanninkettukoiran ja paikallisten nykyistä kookkaampien virolaisten ajokoirien vaikutuksesta.
Toinen maailmansota keskeytti järjestelmällisen jalostustyön pitkäksi aikaa. Osa koirista kuitenkin säilyi, ja jalostustyötä jatkettiin sodan päätyttyä. Uuden ajokoirarodun vaatimuksia vastasivat parhaiten beagle- ja sveitsinajokoiraristeytykset. Jalostusmateriaaliksi arveltiin riittävän 800–900 koiraa. Syksyllä 1954 kutsuttiin koolle toimikunta, joka tarkasti 648 koiraa ja vahvisti rotumääritelmän, jossa otettiin huomioon ulkomuoto ja metsästysominaisuudet. Saman vuoden joulukuussa eestinajokoira hyväksyttiin Venäjällä virallisesti.
Terveys

Suomalaisen eestinajokoiran terveyttä on vaikea arvioida rodun vähäisen kannan vuoksi, mutta perinnöllisten vikojen ja sairauksien kannalta eestinajokoira lienee perusterve rotu. Harrastajien ja kasvattajien keskuudessa rodun terveydentilan kokonaisvaltainen tutkiminen sekä mielenkiinto tutkimuksia kohtaan ovat selkeästi lisääntyneet viime vuosina.
Terveys > Rodulla todetut sairaudet Suomessa

Lonkkaniveldysplasian periytymiseen vaikuttavat sekä geenit että ympäristö. Kyseessä on perinnöllinen häiriö, joka aiheuttaa nivelrikkoa. Nivelrikko aiheuttaa koiralle kroonista kipua, joka yleensä ilmenee selvimmin levon jälkeisenä jäykkyytenä tai haluttomuutena hypätä. Raskaassa metsästys- ja työkäytössä nivelrikkoista koiraa ei tulisi käyttää kuin harkiten, vaikka toisaalta hyvä fyysinen kunto ylläpitää nivelten liikkuvuutta ja vähentää oireilua.