stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karsten Heine

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Karsten Heine
Syntymäaika: 6. huhtikuuta 1955 (ikä 69)
Syntymäpaikka: Berliini, DDR
Seura
Seura: –
Tehtävä: Päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1973–1982 1983–1985 1985–1986 |  1. FC Union Berlin  BSG Stahl Brandeburg  1. FC Union Berlin | 164 (17)   6 (1) |
Valmennusura
1987 1988–1990 1990–1991 1991 1991–1993 1994–1995 1996–1997 1997–1999 2004–2007 2007 2007–2013 2009 2013–2016:  BSG WBK Berlin  1. FC Union Berlin   Hertha BSC (apuv.)  Hertha BSC  Hertha BSC II  Hertha BSC  1. FC Union Berlin  SV Babelsberg 03  Hertha BSC II  Hertha BSC  Hertha BSC II  Hertha BSC  Chemnitzer FC
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Karsten Heine (s. 6. huhtikuuta 1955) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana

Heine aloitti peliuransa GSK Köpenickissä 1963 siirtyen 14-vuotiaana 1. FC Union Berlinin nuorisojoukkueeseen. 1973 hän debytoi joukkueen edustusmiehistössä kauden viimeisessä ottelussa FC Carl Zeiss Jenaa vastaan. Tulevina vuosina Heine nousi Union Berlinin avainpelaajien joukkoon ja juhli kauden 1975/76 päätteeksi DDR:n mestaruutta.
Kaudella 1981/82 Heinen ura otti takapakkia ja selkävaivoista kärsinyt keskikenttäpelaaja putosi Union Berlinin avauskokoonpanosta. 1983 hän siirtyi BSG Stahl Brandenburgiin, jossa pelasi kaksi kautta. Heine oli juhlimassa seuran kanssa nousua DDR-Oberligaan kauden 1983/84 päätteeksi.
Heine palasi vielä 1985 Union Berliniin, mutta pelasi seurassa vain kuusi ottelua ja lopetti uransa joulukuussa 1986.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

DDR:n mestaruus: 1976
Ura valmentajana

Heine aloitti valmennusuransa 1987 BSG WBK Berlinin pelaajavalmentajana. Tammikuussa 1988 hän siirtyi DDR-Oberligan hännille pudonneen Union Berlinin päävalmentajaksi. Heinen johdolla seura sijoittui liigassa lopulta sijalle 11 ja vältti putoamisen. Seuraava kausi oli murheellisempi ja Union Berlin putosi sarjajumbona liigasta. Heine sai kuitenkin jatkaa tehtävässään, mutta kun nousuhaavet kariutuivat keväällä 1990 sai Heine potkut tehtävistään.
Kesällä 1990 Heine jatkoi uraansa Hertha BSC:n organisaatiossa apulaisvalmentajana.  Toukokuussa 1991 hän nousi hetkeksi seuran päävalmentajaksi Peter Neururerin potkujen vuoksi.
1991 hän jatkoi Herthan II-joukkueen päävalmentajana johdattaen amatöörijoukkueen kaudella 1992/93 sensaatiomaisesti Saksan Cupin loppuotteluun, jossa Bayer 04 Leverkusen oli kuitenkin vahvempi. Huhtikuussa 1994 hän nousi jälleen Herthan edustusjoukkueen peräsimeen, tällä kertaa Uwe Reindersin potkujen myötä. Heine luotsasi seuraa 2. Bundesliigassa puolitoista vuotta, kunnes sai joulukuussa 1995 tehdä tilaa Jürgen Röberille seuran nousuhaaveiden kariuduttua.
Hertha-potkujensa jälkeen Heine toimi 1996–97 Union Berlinin ja 1997–99 SV Babelsbergin päävalmentajana. Babelsbergistä lähtönsä jälkeen Heine toimi nelisen vuotta scouttina, kunnes palasi tammikuussa 2004 Herthan organisaatioon II-joukkueen valmentajaksi. Kauden päätteeksi Herha II juhli nousua Regionalliga Nordiin ja voitti myös Berlin Landespokalin.
Huhtikuussa 2007 Heinesta tuli jälleen Herthan edustusjoukkueen päävalmentaja, tällä kertaa Falko Götzin potkujen vuoksi.  Jälleen kerran pesti jäi kuitenkin lyhyeksi ja kesällä Hertha palkkasi sveitsiläisen Lucien Favren päävalmentajakseen ja Heine jatkoi II-joukkueen peräsimessä.
Katastrofaalinen kauden alku 2009/10 toi Favrelle potkut syyskuun lopulla 2009 ja Heine nousi jälleen Herthan päävalmentajaksi.  Friedhelm Funkelin noustua lokakuussa päävalmentajaksi Heine palasi U23-joukkueen valmennustehtäviin.
Lokakuussa 2013 Heine allekirjoitti vuoteen 2015 ulottuvan sopimuksen 3. Ligassa pelaavan Chemnitzer FC:n päävalmentaja.  Heinen johdolla Chemnitzer pelasi nousujohteisesti ja pelastui kaudella 2013/14 putoamiselta. Heinen ensimmäisellä täydellä kaudella 2014/15 Chemnitzer sijoittui viidenneksi. Kevätkauden 2015/16 heikot peliesitykset johtivat kuitenkin Heinen potkuihin maaliskuun alussa 2016.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Saksan Cup
Hopeaa: 1993
Berliner Landespokal (2): 1992, 2004
Brandenburgischer Landespokal: 1999
Kantatie 53

Kantatie 53 on Hämeenlinnan Tuuloksesta Padasjoelle kulkeva kantatie. Tien pituus on 47 kilometriä. Tie on valtatien 10 jatke valtatielle 24.
Kantatie 53 Hämeenlinnan (entisen Lammin) Sankolassa Padasjoelle päin kuvattuna.
Reitti ja yhteydet

Hämeenlinna
Tuulos (vt10, vt 12)
Padasjoki
Auttoinen
Padasjoki (vt 24)
Historiaa

Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 53 oli Lohjanharjun ja Tammisaaren välinen maantie. Myöhemmin tietä jatkettiin niin, että pisimmillään se ulottui Mäntsälästä Hankoon. Vuoden 1996 tienumerouudistuksesta tie muutettiin valtatieksi 25.
Nykyinen kantatie 53 on osittain valtatien 4 ensimmäistä linjausta. Kun valtatie 4 siirrettiin kulkemaan Lahden kautta, jäi vanha tie maantieksi. Tuuloksen ja Padasjoen välisestä tiestä tehtiin kantatie 53 vuonna 1996. Muutos tehtiin jo muutamaa kuukautta ennen Mäntsälän ja Hangon välisen tien muuttamista valtatieksi, joten Suomessa oli hetken aikaa kaksi kantatietä 53.
Tuuloksen kohdalle rakennettiin kiertoliittymä kesällä 2009 osana Pohjoisten huoltoasema-alueen liikennejärjestelyjä.
Tiehankkeita

Kantatien 53 ja valtatien 24 liittymä Padasjoella tullaan rakentamaan tulevaisuudessa eritasoliittymäksi.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Matti Grönroosin sivu kantatiestä 53
Kantatiet 40–98
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Katariina Vaasa (1584–1638)

Prinsessa Katariina, Jacob Heinrich Elbfasin maalaama muotokuva.
Katariina (ruots. Katarina; 10. marraskuuta 1584 Nyköping – 13. joulukuuta 1638 Västerås) oli Ruotsin prinsessa, kuningas Kaarle IX:n tytär ja kuningas Kaarle X Kustaan äiti. Katariinan kautta pfalzilaiseen sukuun kuuluneet Ruotsin hallitsijat olivat myös aiemmin hallinneen Vaasa-suvun jälkeläisiä.
Katariinan vanhemmat olivat kuningas Kaarle IX ja tämän ensimmäinen puoliso Maria Pfalzilainen, joka kuoli jo vuonna 1589. Katariinan kasvatti hänen äitipuolensa, kuningatar Kristiina. Katariina oli velipuolensa, kuningas Kustaa II Aadolfin läheinen luotettu. Katariina nai vuonna 1615 saksalaisen pfalzkreivi Juhana Kasimirin. He asuivat vuosina 1617–1622 Saksassa, mutta palasivat Ruotsiin ja saivat läänityksekseen Stegeborgin. Vuonna 1636 Katariina siirtyi Tukholman hoviin, jossa hän sai vastata alaikäisen kuningatar Kristiinan kasvatuksesta. Lapseton ja naimaton Kristiina nimesi sittemmin Katariinan ja Juhana Kasimirin pojan Kaarle Kustaan perillisekseen, ja luopui vuonna 1654 kruunusta tämän hyväksi.
Katariinan ja Juhana Kasimirin muita lapsia olivat prinssi Aadolf Juhana sekä Maria Eufrosyne, josta tuli Magnus Gabriel De la Gardien puoliso. Katariina on haudattu Strängnäsin tuomiokirkkoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katariina Vaasa (1584–1638) Wikimedia Commonsissa
Kartonki

Eri sävyisiä ja paksuisia kartonkeja pinossa.
Kartonki on paksua paperia.
Paperien neliömassat vaihtelevat välillä 6–300 g/m², kun taas kartongin neliömassat ovat välillä 125–600 g/m². Kartonki on usein myös monikerroksista, toisin kuin paperi. Kerroksissa voidaan käyttää erilaisia raaka-ainetyyppejä haluttujen ominaisuuksien saavuttamiseksi. Kartonki valmistetaan kartonkikoneella. Tyypillisesti tavoitteena on valmistaa kartonkia, jolla on hyvä jäykkyys. Lisäksi kartongilta edellytetään yleensä riittävän hyvää painettavuutta.
Kartongit jaotellaan seuraavasti:
Sisäpakkauskartongit ja graafiset kartongit
taivekartonki (folding boxboard, FBB)
valkopintainen uusiokuitukartonki (white lined chipboard, WLC)
valkaistu sellukartonki (solid bleached sulphate, SBS)
valkaisematon sellukartonki (solid unbleached sulphate, SUS)
nestepakkauskartonki (liquid packaging board, LPB)
Ulkopakkauskartongit eli aaltopahvit
Erikoiskartongit
hylsykartonki
tapettipohjapaperi
kipsilevykartonki
kirjansidontakartonki
muut erikoiskartongit
Taivekartonkia (200–400 g/m²) käytetään erilaisten rasiamaisten, teräväkulmaisten pakkausten valmistukseen. Se on käytetyn kuidun osalta kolmikerroksinen. Keskikerros on mekaanista sellua, pintakerrokset valkaistua sellua. Yläpinta on yleensä kaksoissavipäällystetty ja kiillotettu, ja joskus myös alapinta on ohuelti savipäällystetty tai pigmentoitu. Taivekartongin sileä pinta sopii hyvin offset- tai syväpainokäyttöön. Taivekartonkia voidaan päällystää muovilla tai laminoida alumiinilla.
Sellukartonki on valkoisesta sellusta valmistettua yksi- tai monikerroksista kartonkia, jossa voi olla savipäällystys painatusjäljen parantamiseksi. Sellukartongin tärkein käyttökohde on laminointi nestepakkauskartongiksi.
Ulkopakkauskartongit eli aaltopahvit valmistetaan kahdesta osasta: pinnan lainerista ja pintojen väliin tulevasta aallotetusta osasta, flutingista eli aallotuskartongista. Laineri voi olla valkaistua, valkaisematonta tai uusiokuitua.
Kartongin ominaisuudet

Valmiin kartonkipakkauksen on oltava riittävän kestävä jotta se kestää täytön, kuljetuksen ja käsittelyn rikkoutumatta. Tästä syystä kartongin on oltava riittävän jäykkää. Painettavaksi tarkoitetulta kartongilta edellytetään yleensä myös mahdollisimman korkeaa vaaleutta ja sisäistä lujuutta. Tärkeitä ominaisuuksia ovat myös kartongin pinnan sileys, kiilto ja absorptio-ominaisuudet.
Kartongin käyttö pakkauksissa

Kartonkia käytetään pääasiassa pakkaustarkoituksiin. Lisäksi kartongista voidaan valmistaa kortteja, kirjan kansia tai laminaatteja. Kartonkia voidaan jatkojalostaa, jolloin sen ominaisuuksia parannetaan esimerkiksi lakkaamalla, laminoimalla tai päällystämällä. Näin saavutetaan esimerkiksi paremmat tiiveysominaisuudet tai parempi lämmön kesto. Tavallisin jatkojalostustapa on kuitenkin kartongin painaminen. Painamisen jälkeen kartonki muotoillaan pakkaukseksi nuuttauksen, stanssauksen ja liimauksen avulla.
Kartongin käyttö rakentamisessa

Rakentamisessa kartonkeja käytetään muun muassa rakennusaikaisiin suojauksiin sekä ilmansulkuna. Tyypillisesti rakennuskartonki on yksikerroksinen. Lisäksi käytetään kaksikerroksisia, joko bitumiraidoilla tai PVC-ruiskutuksella yhteen laminoituja kartonkeja. Bitumilaminoiduissa kartongeissa voi olla lujuutta parantamassa lasikuituverkko.
Bitumikartonkien eli ”tervapaperien” käyttö käytännössä loppui vuosituhannen vaihteessa johtuen bitumin soveltumattomuudesta kierrätettäväksi.
Kevyt taistelulentokone

Venäläinen kevyt taistelulentokone Jakolev Jak-130
Kevyt taistelulentokone on kevyehkö sotilaslentokone, joka on tarkoitettu taistelutoimintaan ja perustuu yleensä harjoitushävittäjään.
Piirteitä

Kevyet taistelulentokoneet ovat lähtökohtaisesti kevyempiä, pienempiä ja hitaampia kuin varsinaiset hävittäjälentokoneet. Toisaalta jotkin koneet ovat yliäänisiä ja raja hävittäjiin hämärtyy. Kevyet taistelukoneet soveltuvat parhaiten matalamman riskin tehtäville, joissa ei ole niin suurta vihollishävittäjien tai ilmatorjunnan aiheuttamaa vaaraa. Ne voivat suorittaa monitoimihävittäjien tapaan monenlaisia tehtäviä, kuten tiedustelua ja lähi-ilmatukea. Pääpaino on usein juuri hyökkäyksissä maakohteita vastaan. Toki ilmataistelukin onnistuu, jos kone on varustettu tarpeeksi hyvällä tutkalla ja ilmataisteluohjuksilla.
Useat nykyaikaiset kevyet taistelulentokoneet ovat kevyellä aseistuksella varustettuja versioita suihkuharjoitushävittäjistä, joita käytetään kouluttamaan lentäjiä varsinaisiin hävittäjiin. Koneet voivat kantaa monenlaisia pommeja ja ohjuksia sekä erilaisia säiliöitä muun muassa lisäpolttoainetta, maalinhakua ja konetykkiä varten. Kevyet taistelulentokoneet ovat halvempia hankkia ja käyttää kuin esimerkiksi oikeat monitoimihävittäjät, mikä mahdollistaa niiden hankkimisen suuremmissa määrissä tai joillekin maille kokonaan ilmakyvyn lisäämisen asevoimiinsa.
Esimerkkikoneita

Aero L-159 ALCA
Alenia Aermacchi M-346 Master
HAL Tejas
Hongdu JL-10
Jakolev Jak-130
KAI FA-50 Fighting Eagle
Katukiekko

Katukiekkopeli.
Katukiekko eli katu- tai tossulätkä on joukkuepeli, jota pelataan jääkiekkokaukalossa ilman luistimia kahden joukkueen välillä. Kaukalossa ei ole jäätä ja pinta sama kuin rullakiekossa. Pelaajilla on luistimia lukuun ottamatta täysi jääkiekkovarustus ja pelivälineenä muovinen pallo.
Säännöt ovat muuten samat kuin jääkiekossa, paitsi katukiekossa on niin sanottu kelluva paitsio, eli kun vastustaja on ylittänyt siniviivan, niin raja siirtyy siniviivalta punaviivalle, antaen mahdollisuuden isompaan pelialueeseen sekä taktikointiin.
Katukiekko on uusi Kanadassa ja Yhdysvalloissa kehitetty laji. Se on suosittua myös Euroopan maissa, kuten Slovakiassa, Tšekissä, Sveitsissä sekä Itävallassa. Streethockey-liitto on perustettu ja MM-turnaukset niin miesten- kuin juniorisarjoissa (U-16, U-18 ja U-20) on pidetty. Katukiekon Suomen mestaruus on ratkottu turnausmuotoisesti vuodesta 2004 lähtien. Suomi on osallistunut U-16 EM-turnaukseen 2007 (Sijoitus: 3. sija), sekä 2008 U-16 MM-turnaukseen. Suomen debyytti miesten katukiekon MM-kisoissa oli Plzeňissä, Tšekissä vuonna 2009. Turnauksen voitti Tšekki, toiseksi tuli Intia ja kolmanneksi Slovakia. Suomi oli B-Sarjassa viides.
Moni jääkiekkoammattilainen on pelannut katukiekko-joukkueessa, tunnetuimpana ehkä Aleksandr Ovetškin.
Aiheesta muualla

Street hockey SM 2009 (Arkistoitu – Internet Archive)
Kansainvälinen Katukiekkoliitto (ISBHF)
Pilsen2009.com (Arkistoitu – Internet Archive) The Czech Republic won the gold after 11 years! (englanniksi)
Kannonjärvi

| Kannonjärvi |
| --- | --- |
 Kannonjärvi päättyy kuvan patoon josta se laskee Kannonkoskena Kivijärveen. Kuva syyskuulta 2007.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Kannonkoski
Koordinaatit:  62°54′00″N, 25°15′05″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Enonjärven valuma-alue (14.46)
Laskujoki:  Kannonkoski 
Järvinumero:  14.461.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  140,7 m  
Rantaviiva:  49,4075 km  
Pinta-ala:  11,2363 km²  
Tilavuus:  0,05383385831 km³  
Keskisyvyys:  4,74 m  
Suurin syvyys:  19,44 m  
Saaria:  30 
 fiKannonjärvi 
Kannonjärvi  tai myös Kannonselkä [lähde? ] on Keski-Suomessa Kannonkoskella sijaitseva järvi. Kannonjärven kylä sijaitsee viereisten Haapajärvien luoteispäässä.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 1 100 hehtaaria eli 11 km². Se on 9,5 kilometriä pitkä ja 3,3 kilometriä leveä. Järvellä on kaksi järvenosaa, joita yhdistää toisiinsa Otaniemellä oleva Putonsalmi. Pohjoinen järvenosa on suurin ja siinä on suuri järvenselkä, joka on viisi kilometriä pitkä ja yli kilometrin leveä. Järven pohjoispää kapenee Kattilaniemen taakse Koholahdeksi ja niemen itäpuolella on pienempi Kattilalahti. Koholahdesta on rautatien penkereellä erotettu järvestä sen entinen lahti Kylmälahti. Järvenselän keskivaiheilla jää Räihänsaaren taakse leveä lahti, jonka lahdenpohjukoita kutsutaan Räihänlahdeksi, Hoikanlahdeksi ja Laajanlahdeksi. Eteläosa muodostaa pienen järvenselän, jonka eteläpäässä on Kannonpäänlahti.
Järvessä on laskettu olevan 30 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 17 hehtaaria, mikä on noin 1,5 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista Räihänsaari on yli hehtaarin suuruinen ja muut 29 saarta ovat yli aarin suuruisia. Räihänsaaren lähellä sijaitsevat Kuikansaari, Piikasaari ja Varsaluoto. Pohjoisen järvenselän eteläpäässä on useita saaria, joista Peurasaari on suurin. Eteläisellä järvenselällä ovat vielä Pukkiluoto, Pukkisaari, Tulisaari, Pitkäsaari, Honkasaari, Kuhasaari, Pieni Kuhasaari, Heinäsaaret, Kalliosaari, Pieni Kalliosaari ja Torvisaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 54 miljoonaa m³ eli 0,054 km³. Järven keskisyvyys on 4,7 metriä ja suurin syvyys on 19,4 metriä. Syvin kohta sijaitsee pohjoisen järvenselän keskellä. Yli 10 metrin syvänteitä on toista kymmentä. Niistä suurin sijaitsee syvimmän kohdan ympärillä ja se on kaksi kilometriä pitkä. Koholahdessakin on yli 15 metriä syvää.
Järven rantaviivan pituus on 49 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 6 kilometriä. Rannat ovat metsämaata, mutta erityisesti eteläpäässä se soistunutta ja siellä täällä on rantaan ulottuvaa peltomaatakin. Asutus on haja-asutusta, vaikka Kannonjärven kylällä ja Kaarteenperällä asutus on tiheämpää. Rannoille on rakennettu vapaa-ajan asuntoja hieman enemmän kuin kiinteää asutusta. Niille johtaa tiet seututieltä 648, joka kulkee Kannonjärven ja Enonjärven välistä, ja yhdystieltä 16885, joka kiertää järven itäpuolelta. Jyväskylä–Haapajärvi-rautatie kulkee samaa kannasta pitkin kuin seututie.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Enonjärven valuma-alueella (14.46), jonka Kannonselän alueeseen (14.461) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 140,7 metriä mpy.
Valuma-alue on vesistönsä latvavesiä ja se saa pääosan vedestään kolmelta pieneltä valuma-alueelta. Ne ovat Enonjärven alue (14.462), jonka lasku-uoma on Enonjärveltä laskevat lyhyt Pajusalmi, Kannonjoen valuma-alue (14.463), jonka laskujoki Kannonjoki laskee järven eteläpäähän, ja viimeiseksi Petääpuron valuma-alue (14.464), jonka laskuoja Petääpuro laskee Pienen Haapajärven ja Ison Haapajärven kautta eteläisen järvenselän länsirantaan. Järven oma lasku-uoma on järven pohjoispäästä purkautuva 200 metriä pitkä Kannonkoski, joka laskee Kivijärven eteläpäähän ja aloittaa siten Kivijärven–Vuosjärven alueella (14.44) Viitasaaren reitin.
Kannonselän alueella on seitsemän muuta yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat edellä mainitut Pieni Haapajärvi (47 ha), joka pienisalmen kautta Isoon Haapajärveen (102 ha), joka puolelstaa laskee Isosalmen kautta Kannonjärveen. Haapajärvien vedenpinta on samalla tasolla Kannonjärven kanssa. Räihänlahteen laskee Iso Kaakkolampi (4 ha) ja Pieni-Kaakkolampi (2 ha) yhteistä laskuojaa myöten. Muikkulampi (3 ha) laskee suo-ojia myöten Isosalmeen.
Historiaa

Mikroliitti Oy:n tekemissä tutkimuksissa Kannonjärven Selänrannan Otaniemestä on löydetty viisi esihistoriallista asuinpaikkaa ja yksi Suomen vanhimmista rautaesineistä, niin sanottu putkikirves. Muinaisia asuinpaikkoja on löydetty myös Kattilaniemestä Kannonjärven rannalta.
Kannonjärven kylä

Kannonjärven eli entisen Haapajärven kylällä on noin 400 asukasta. Postitoimisto, koulu ja viimeinen kauppa lopettivat toimintansa Kannonjärvellä jo 1990-luvulla. Kylällä on kaupallista mansikan viljelyä ja muuta pienyritystoimintaa. Jyväskylä–Haapajärvi-rata kulkee kylän halki. Toimihenkilöunioni TU:n Senioriyhdistyksen lomakeskus sijaitsee Kannonjärvellä.[lähde? ]
Näyttelijä Hannu-Pekka Björkman on syntynyt Kannonjärven kylällä.[lähde? ]
Kermesmarjat

| Kermesmarjat |
| --- | --- |
 Idänkermesmarja (Phytolacca acinosa)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophytina
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kermesmarjakasvit Phytolaccaceae
Suku::  Kermesmarjat Phytolacca  L.
Tyyppilaji
 lännenkermesmarja Phytolacca americana L. (1753) 
Katso myös
   Kermesmarjat Wikispeciesissä   Kermesmarjat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kermesmarjat (Phytolacca) on kasvisuku kermesmarjakasvien heimossa ja kermesmarjakasvien tyyppisuku. Siihen kuuluu 26 lajia, joita esiintyy alkuperäisinä Amerikassa, Aasiassa ja Afrikassa, lisäksi viljelyperäisenä myös Euroopassa ja Australiassa. Kermesmarjojen tyyppilaji on pohjoisamerikkalainen lännenkermesmarja.
Kermesmarjalajeja

idänkermesmarja (Phytolacca acinosa)
lännenkermesmarja (Phytolacca americana)
puukermesmarja eli kermespuu (Phytolacca dioica)
afrikankermesmarja (Phytolacca dodecandra)
Eräitä kermesmarjoja viljellään monivuotisina koristekasveina.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kermesmarjat (Phytolacca)
Suomen Lajitietokeskus: Kermesmarjat – Phytolacca
ITIS: Phytolacca (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Phytolacca (englanniksi)
Flora of China: Phytolacca (englanniksi)
Katukaluste

Katukalusteita Warminsterissa Englannissa.
Matkailijoille tarkoitettuja opasteita Lelystadssa Alankomaissa.
Katukalusteet, kadunkalusteet tai kaupunkikalusteet ovat taajamien julkisissa ulkotiloissa käytettäviä kalusteita ja varusteita, kuten aitoja, kaiteita, portteja, puomeja, betoniporsaita ja muita ajoesteitä, puistonpenkkejä, pysäkkikatoksia, jäte- ja tuhka-astioita, kirje- ja postilaatikoita, istutusastioita sekä pyörätelineitä ja -katoksia. Kaduilla, jalkakäytävillä, puistoissa ja julkisten rakennusten pihoilla tarvittavat katukalusteet pyritään etenkin suurissa kaupungeissa suunnittelemaan ja valikoimaan muotoilultaan, materiaaleiltaan ja väritykseltään toisiinsa sopiviksi yhtenäisen kaupunkikuvan muodostamiseksi.
Katukalusteiksi voidaan lukea myös liikennemerkit ja liikennevalot pylväineen, muut opasteet, ilmoitustaulut ja kyltit, ulkomainosrakenteet, katuvalot, viemärikannet ja -ritilät, katupuiden runkoa ja juuristoa suojaavat ritilät ja kehikot sekä siirrettävät käymälät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katukaluste Wikimedia Commonsissa
Katukappeli

| Katukappeli |
| --- | --- |
 Sisäänkäynti Katukappeliin.
Sijainti:  Vuotie 45, Vuosaari, Helsinki
Seurakunta:  Vuosaaren seurakunta
Rakentamisvuosi:  1996
Suunnittelija:  arkkitehti Mauri Tommila
Istumapaikkoja:  30
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Katukappeli on helsinkiläisen Vuosaaren seurakunnan kappeli, joka sijaitsee kauppakeskus Columbuksessa Vuosaaressa. Kappeli on avattu vuonna 1996 ja sen on suunnitellut arkkitehti Mauri Tommila.
Kappeli on perustettu hiljentymistä, keskusteluja ja rukousta varten ja sen toimintaa pitävät yllä seurakunnan työntekijät ja vapaaehtoiset seurakuntalaiset. Siellä voidaan järjestää vihkimisiä ja kasteita, tilaan mahtuu 30 henkilöä.
Aiheesta muualla

Katukappeli Vuosaaren seurakunnan sivustolla
Kantatie 46

Kantatie 46 on Kouvolan Jokelan ja Heinolan kirkonkylän välinen kantatie, jonka pituus on 61 kilometriä. Tie on kaksikaistainen ja paikoitellen mutkainen. Raskaan liikenteen määrä on kohtalaisen suuri. Väylällä sijaitsevat Rautkosken tienhaaran ja Uimilan pikavuoropysäkit Jaalassa. Tie on osa lyhintä päätieyhteyttä Kotkasta ja Kouvolasta Jyväskylään.
Kantatie 46 eli Heinolantie Valkealan Kuninkaankylässä
Reitti

Kouvola (vt 15, st 370, st 365, st 369, st 363)
Heinola (st 140, vt 4 E75)
Historiaa

Kuusankosken Voikkaan ja Heinolan välinen tie on rakennettu 1970- ja 1980-luvuilla. Vuonna 1976 siitä tuli kantatie 60. Tie Voikkaalta valtatielle 15 valmistui vuonna 1992. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa kantatie 60 siirtyi Tampereen kehätielle, ja Kouvolan ja Heinolan välisestä tiestä tuli kantatie 46. Tie on virallisesti kulkenut Kouvolan alueella vasta vuoden 2009 kuntaliitoksesta lähtien.
Tiehankkeita

Kantatietä 46 tullaan tulevaisuudessa leventämään Uudenmaan ELY-keskuksen alueella koko matkaltaan. Nykyinen tie Uimilan ja Heinolan kirkonkylän välillä on kapea ja mutkainen, eikä täytä kantateille asetettuja vaatimuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kantatie 46 Wikimedia Commonsissa
Matti Grönroosin sivu kantatiestä 46
Välimatkataulukko
| (km) | Kouvola |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kuusankoski (vt 15) | 6 | Kuusankoski (vt 15) |  |  |
| Jaala | 32 | 26 | Jaala |  |
| Heinolan kk | 67 | 61 | 35 | Heinolan kk |
Kantatiet 40–98
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Kantatie 46 Jaalan lähellä