stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Vivacious
Valmistus

Alus tilattiin vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 9. tilauksessa Yarrow and Companyltä Scotstounista Glasgowista, missä köli laskettiin heinäkuussa 1916. Alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 3. marraskuuta ja valmistui joulukuussa 1917 miinalaivaksi varustettuna.
Palvelus

Alus oli 1918-1919 Itämerellä, missä se joutui taisteluun Neuvosto-Venäjän laivaston alusten kanssa. Myöhemmin alus oli Atlantin ja Välimeren laivastoissa aina 1930-luvun puoleenväliin, jolloin se siirrettiin reserviin Rosythissä. Alus palautettiin palvelukseen elokuussa 1939 Yrjö VI:n pitämään reservilaivaston katselmukseen Weymouthissa. Alusta ei palautettu reserviin, vaan se jatkoi palvelustaan Läntisen reitin alaisuudessa.
Alus myytiin romutettavaksi 4. maaliskuuta 1947.
Hammastikku

Puisia hammastikkuja
Hammastikku on tikku, jolla puhdistetaan hammasvälejä. Tyypillisesti hammastikku valmistetaan puusta, mutta niitä tehdään myös muovista, bambusta, metallista ja luusta. Hampaat puhdistetaan viemällä tikun litteämpi pää ientä vasten eli terävämpi reuna hampaan kärkeä kohti. Tikkuja on sekä poikkileikkaukseltaan pyöreitä, että myös kolmiomallisia. Hammastikkuja on usein ravintoloiden pöydissä.
Hammastikkua tulisi liikuttaa edestakaisin noin kymmenen kertaa jokaisessa hammasvälissä, jotta tikku hieroo tarpeeksi ientä. Itse voi kielellä koettaa, että tikku menee läpi hammasvälistä, tällöin tikku on sopivan kokoinen. Mikäli tikku on liian pieni tai suuri hammasväliin käytettäväksi, voi käyttää hammasväliharjaa, hammaslankaa tai lankainta.
Hammastikkuja käytetään myös ruokatarjoilussa pitämään tai lävistämään pieniä alkupaloja kuten juustokuutioita tai oliiveja sekä cocktail-tikkuina, ja ne voidaan koristella vaikkapa pienillä paperisilla sateenvarjoilla tai lipuilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hammastikku Wikimedia Commonsissa
Etelänkylän isosilta

| Etelänkylän isosilta |
| --- | --- |
 Etelänkylän isosilta toukokuussa 2012.
Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Pyhäjoen eteläisen suuhaaran
Sijainti:  Pyhäjoki
Ylläpitäjä:  Väylävirasto
Siltatyyppi:  puinen kaksoistukiansassilta
Pisin jänneväli:  19,9 m
Pituus:  77,5 m
Leveys:  5,4 m
Alituskorkeus:  2,2 m
Avattu liikenteelle:  1837
Koordinaatit:  64°27′29″N, 024°14′30″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Lankkukansi.
Etelänkylän isosilta on vuonna 1837 valmistunut puurakenteinen tukiansassilta Pyhäjoen kunnassa. 77 metriä pitkä neliaukkoinen silta muodostaa "vaikuttavan näyn" Pyhäjoen eteläisen suuhaaran koskimaisemassa. Se on Suomen vanhin liikennöity puusilta. Silta otettiin museosillaksi vuonna 1982.
Siltapaikka

Pyhäjoki haarautuu kirkonkylän kohdalla Pohjois- ja Etelähaaraan. Siltapaikat olivat osa historiallista Pohjanmaan rantatietä ja todennäköisesti niissä on ollut silta jo 1600-luvun puolivälistä lähtien. Pyhäjoen pohjoisen haaran ylitti Pohjankylän isosilta.
Rakenne

Etelänkylän isosilta on neliaukkoinen, kiilatuille kivituille perustettu tukiansassilta. Kussakin aukossa on kuusi kaksoistukiansasta molemmin puolin. Silta on 77,5 metriä pitkä ja 5,8 metriä leveä. Sillan suurin jänne on noin 19,9 metriä ja pienin noin 18,5 m. Sillan suurin vapaa aukko on noin 17,8 m ja pienin 16,9 m. Kannen hyötyleveys on noin 5,4 metriä ja sillan alituskorkeus on noin 2,2 metriä.
Kansilankutus oli alkujaan tehty sillan poikittaisten pelkkahirsien varaan kaksinkertaisena. Nykyään sillan kannessa on yksinkertainen syrjälankutus, joka tukeutuu suoraan pääkannattajiin. Sillan kaiteet ovat puuta. Moneen kertaan uusittua kansirakennetta ja kaiteita lukuun ottamatta silta on alkuperäisessä asussa ja siksi merkittävä. Silta on puhdastyyppinen tukiansassilta. Maatuet ja kolme virtapilaria on rakennettu kallion ja pohjakivien varaan.
Rakenne > Kantavien puurakenteiden ikä

Keski-Pohjanmaan tie- ja vesirakennuspiiri selvitti sillan puurakenteiden iän vuonna 1987, selvityksen teki Joensuun yliopiston dendrokronologian laboratorio. Tutkimuksessa todettiin, että vaikka siltaa on kunnostettu lukemattomia kertoja, sillan kantavissa rakenteissa on vielä alkuperäistä puutavaraa, tutkimuksen aikaan jopa hyväkuntoista. Sillan vanhemmat hirret on kaadettu vuosien 1834-1835 välisenä talvena.
Rakentaminen > Sillanpito, suuri taloudellinen rasitus

Sillat tehtiin Suomessa 1800-luvun alkuun saakka puusta. Suurissa silloissa oli kivitäytteiset hirsiarkut. Niiden perustaminen oli puutteellista, usein ne rakennettiin vain maan varaan ilman perustuksia. Siltojen rakentaminen ja kunnossapito oli talonpojille taloudellinen rasitus ja sitä vihattiin. Maalaki oli jo 1500-luvulta määrännyt, että sillat tuli kunnostaa kahdesti vuodessa. Kunnossapidon laiminlyönneistä oli määrätty runsaasti sakkoja. Sillat olivat huonokuntoisia, jopa tärkeät sillat ja niillä sattui tuhoisia onnettomuuksia. Siltojen kuntoa valvoi siltavouti, joka myös johti kunnostustöitä. Ylin valvoja oli nimismies.
Rakentaminen

Varsinaisesta sillanrakennuksesta on jäänyt vähän tietoa. Kivenlouhinta alkoi kesällä 1835 ja sen hoitivat kaksi talonpoikaa palkkanaan neljä hopearuplaa. Heitä avustamaan palkattiin Oulusta ammattitaitoiset miehet. Kiviarkut pyydettiin rakentamaan jokiuomaan vuosina 1836 ja 1837. Sillan rakentaminen annettiin huutokaupalla urakoitsijalle. Urakoitsijan ja rakennusmestarin nimet eivät ole tiedossa.
Siltaosakkaat olisivat halunneet F. A. Hällströmin valvomaan rakennustyötä, mutta Koskenperkausjohtokunta ei tätä sallinut. Myöhemmin Hällströmin todettiin kuitenkin ottaneen osaa sillanrakennukseen.
Rakentaminen > Valmistuminen

Toukokuun 1837 puolivälin jälkeen sillan ilmoitettiin olevan valmis katselmukseen. Kaksi lautamiestä, Pehr Himanko ja Johan Kivioja tekivät katselmuksen 15. heinäkuuta. Sillan todettiin olevan tarkalleen vaatimusten mukainen, tosin tervaus ja punamultamaalaus oli vielä tekemättä ja maantie vaati lisätäyttöä. Puuttuvat työt lienee tehty loppuvuoden aikana.
Sillan käyttö > Siltaraha

Molemmilla Pyhäjoen silloilla perittiin siltarahaa kaikilta matkustajilta. Kunta antoi vuodeksi kerrallaan siltarahankannon eniten tarjoavalle. Vuonna 1895 kunta sai siltarahan kannosta 46 markkaa. Maksun perintä jatkui 1897 loppuun saakka.
Sillan käyttö > Tansseja ja kokoontumisia

Etelänkylän silta oli nuorison suosima kokoontumis- ja tanssipaikka, kuten muutkin sillat ja myös maantiet Pyhäjoella. Kuitenkin lopulta tanssiminen ja "temmeltäminen" koettiin ilmeisesti häiriöksi "matkustavaisille" ja "aroille hevosille". Oltiin huolissaan myös juopuneiden tappelun ja riitelyn aiheuttamasta nuorten "siveellisestä turmeltumisesta". Niinpä vuonna 1887 kokoontuminen ja tanssiminen silloilla kiellettiin. Sota-aikoina "piirinpyöriäiset" olivat sallittuja.
Sillan korjaukset

Siltaa on huollettu ja korjattu useaan otteeseen. Sillan kansi eli lava tervattiin 1843 ja vuonna 1854 se uusittiin tervatuista lankuista. Samassa korjauksessa uusittiin kaidetolppien nupit ja kaiteet maalattiin punamultamaalilla ja tolpat öljymaalilla. Vuoden 1872 korjauksessa uusittiin kansi, sen alla pääkannattajien päällä olleet sillan poikittaiset pelkkahirret uusittiin myös ja uudet osat tervattiin. Seuraava huoltotyö oli kannen tervaus 1887. Lava uusittiin ja tervattiin taas vuonna 1895. Tuolloin uusittiin myös kaiteet, jotka maalattiin öljymaalilla kertaalleen harmaiksi. Pelkkahirret ja sillan "pännärit" eli poikkisiteet tervattiin 1902. Lava uusittiin ja tervattiin vuonna 1918. Merkittävää korjausta varten pyydettiin puutavaratarjouksia vuonna 1921, mutta korjaus ei toteutunut.
Vuonna 1927 Pyhäjoen kunnanhallitus sai Oulun lääninkansliasta lähetepäätöksen molempien Pyhäjoen siltojen uusimisesta, mukana oli myös suunnitelmat ja kustannusarvio, jotka kunnanhallitus hyväksyi. Siltoja ei jostain syystä kuitenkaan rakennettu uudelleen.
Oulaisten tiemestari Lundman tarkasti sillat ja hänen ehdotuksestaan uusittiin talvella 1929 päällimmäinen lankkukerros, joka oli Lundmanin mukaan "niin laho, että seipäällä alas kolistelee". Samassa yhteydessä uudistettiin myös pikkusiltojen kansia. Pikkusillat uusittiin vuonna 1934. Maantietä oikaistiin korjauksen yhteydessä. Seuraavan kerran sillan kansi uusittiin vasta sodan jälkeen vuonna 1948, jolloin myös osa sillan tuista uusittiin. TVH oli myöntänyt korjauksiin 400 000 markan määrärahan. 1950-luvun alkupuolella sillalla sattui onnettomuus, jossa tansseihin matkalla ollut kuorma-auto ajoi kaiteesta läpi ja päätyi jokeen pyörät ylöspäin. Auton lavalla olleet ihmiset pääsivät pelastautumaan hyppäämällä, kukaan ei loukkaantunut. Sillan kaiteet korjattiin tuolloin.
Paikallisliikenteelle ja museosillaksi > Uudet valtatiesillat

Valtatie 8 ylitti puusillat vuoden 1963 loppupuolelle asti, jolloin valmistuivat uudet Pyhäjoen betonisillat, Etelänkylän silta ja Pohjankylän silta. Etelänkylän ja Pohjankylän isosillat jäivät paikallistien silloiksi.
Paikallisliikenteelle ja museosillaksi > Puusiltojen jatkon suunnittelua

Molemmat puusillat olivat huonokuntoisia ja niiltä kiellettiin moottoriajoneuvoliikenne. Siltojen purkamistakin ehdotettiin vuoden 1964 alussa vedoten liikenneturvallisuuteen. Pyhäjoen kunta oli anonut elokuussa 1963, että silloilla voitaisiin sallia 3 tonnin painorajoituksella kevyt moottoriajoneuvoliikenne. TVH piti Pohjankylän isosiltaa korjauskelpoisena ja painorajoituksen asettamista 4 tonniin. Etelänkylän isosillan korjauskustannuksia TVH piti kohtuuttomina eikä olisi sallinut sille minkäänlaista liikennettä. Purku-uhasta huolimatta silta tervattiin ja kaiteet korjattiin vuonna 1966. Ajatuksena oli saattaa silta kevyen liikenteen käyttöön. Silta avattiin jalankulku- ja polkupyöräliikenteelle, jonkin ajan päästä myös moottoripyörien sallittiin ylittää silta.
Paikallisliikenteelle ja museosillaksi > Selvitys Etelänkylän isosillan purkamisen edellytyksistä

Kiertäminen valtatien uuden sillan kautta lisäsi matkaa Etelänkylästä keskustaan noin puoli kilometriä. Vuoden 1972 lopulla ehdotettiin, että silta korvattaisiin kevytrakenteisella ja halvalla sillalla, jota myöten kevyt moottoriajoneuvoliikenne ja linja-autot voisivat kulkea. Etelänkylän isonsillan purkamisesta keskusteltiin ja TVH:n siltaosasto määräsi tutkimaan, pitäisikö silta lakkauttaa kokonaan. TVH:n tiensuunnitteluosasto piti lyhyempää kulkuyhteyttä tärkeänä, koska ilman siltaa myös kevyt liikenne olisi joutunut kulkemaan valtatien kautta ja se heikentäisi liikenneturvallisuutta, lisäksi uuden sillan rakentaminen tulisi kalliiksi. Tiesuunnitteluosasto ehdotti, että sillan lakkautuksen käsittely lopetetaan. Paikallinen tiepiiri esitti asian kunnan ratkaistavaksi. Tuloksena oli, että silta kunnostetaan kevyttä moottoriajoneuvoliikennettä varten ja kustannukset, noin 125 000 markkaa, jaetaan TVH:n ja kunnan kesken.
Paikallisliikenteelle ja museosillaksi > Korjaukset kevyen moottoriajoneuvoliikenteen sillaksi

Korjaustyöt tehtiin vuosina 1974–1975. Toisen reuna-aukon kansirakennetta nostettiin ja sillasta uusittiin vinotuet, poikki- ja vinositeet sekä puukantta vahvistavat satulapuut. Sillan kaiteet tuettiin ja maalattiin. Isosillan lähellä vielä tuolloin ollut pikkusilta n:ro 1 kunnostettiin myös. Korjaustöiden jälkeen sillan painorajoitukseksi tuli 6 tonnia.
Etelänkylän isosilta on tienpintaan nähden korkealla. Vuoden 1981 tiekorjauksissa nousu sillalle loivennettiin molemmissa päissä 240 metrin matkalla. Liittymä sillan ylittävälle tielle muutettiin T-liittymäksi. Koska siltaa jo harkittiin museosillaksi, etelänpuoleista tukimuuria muokattiin, jotta sillan ulkonäkö pysyisi ennallaan. Sillan puurakenteet tervattiin vuonna 1983, tervaa kului 600 kg, käsiteltävää alaa oli 1 800 neliötä.
Etelänkylän isosillasta tuli museosilta tammikuussa 1982. Se on Suomen kolmanneksi vanhin museosilta Espoon ja Mustasaaren kivisiltojen jälkeen.
Tielaitos teki museosilloista ja -teistä kartoituksen vuonna 2007. Kartoituksessa selvitettiin kohteiden perustiedot, tehtiin arvoluokitus, määriteltiin kohteiden tallennusluokat ja tehtiin toimenpide-ehdotukset. Etelänkylän isosillalla on kartoituksen mukaan tieliikennehistoriallista arvoa ja sen säilyneisyys on hyvä. Tallennusluokaltaan se on pysyvästi säilytettävä museokohde ja sitä esitetään säilytettäväksi pysyvästi.
Silta kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin parinkymmenen muun Tiehallinnon museosillan kanssa Museosilta-teemakohteessa.
Pyhäjoensuun muut sillat > Pikkusillat

Etelänkylän isonsillan rakentamisen aikaan keväällä 1837 uusittiin myös neljä pikkusiltaa, jotka sijaitsivat peräkkäin noin 150 metrin matkalla isonsillan lähellä. Pikkusillat ja niiden alla olleet tulvauomat isosillan nousupenkereessä ja maantiessä vähensivät siltaan ja tiehen kohdistuvia tulvasta aiheutuvia rasituksia. Pikkusillat olivat puurakenteisia yksiaukkoisia siltoja. Sittemmin lisäuomat on täytetty ja pikkusillat purettu, viimeisenä purettiin lähinnä isosiltaa sen kivetyssä nousupenkereessä sijainnut huonokuntoinen Etelänkylän pikkusilta n:o 1 vuonna 1981.
Pyhäjoensuun muut sillat > Pohjankylän isosilta

Pyhäjoen pohjoisen suuhaaran ylittänyt vanha Pohjankylän isosilta valmistui hieman Etelänkylän siltaa myöhemmin, tiettävästi keväällä 1849. Silta oli rakenteeltaan Etelänkylän sillan kaltainen, mutta siinä oli vain yhdenkertaiset vinotuet. Pohjankylän sillan perustus oli paremmin tehty kun Etelänkylän sillan. Valtatien uusien siltojen valmistuttua silta todettiin huonokuntoiseksi, mutta korjauskelpoiseksi. Silta korjattiin. Se uusittiin vuonna 1981 rakentamalla vanhan sillan kiilakivisten maatukien ja virtapilareiden varaan 66 metriä pitkä ja 12 metriä leveä betoninen uusi Pohjankylän isosilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Etelänkylän isosilta Wikimedia Commonsissa
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
Pohjankylän isosilta vuonna 2018.
Harvey Bainbridge

Harvey Frederick Bainbridge (s. 24. syyskuuta 1949, Dorset) on brittiläinen muusikko, joka parhaiten muistetaan Hawkwindin pitkäaikaisena basistina ja kosketinsoittajana.
Vuonna 1977 Hawkwindin laulaja Robert Calvert ja kitaristi Dave Brock kasasivat sivuprojektiyhtyeen Sonic Assassins, johon he pyysivät soittajiksi Devonilaisen Ark-yhtyeen jäseniä. Mukaan pääsivät kosketinsoittaja Paul Hayles, rumpali Martin Griffin ja basisti Harvey Bainbridge. Sonic Assassins soitti keikan 23. joulukuuta 1977 Barnstaplessa. Keikka nauhoitettiin ja siitä on julkaistu kappaleita erilaisilla kokoelmilla.
Vuoden 1978 keväällä Hawkwind hajosi vaikean Yhdysvaltain kiertueen jälkeen ja Calvert ja Brock pyysivät Bainbridgeä basistiksi uuteen kokoonpanoon, jonka nimi olisi laillisista syistä Hawklords. Vuotta myöhemmin Hawklordsinkin hajottua Brock ja Bainbridge kasasivat Hawkwindin uudelleen ja Bainbridge pysyikin yhtyeessä aina vuoteen 1991 asti. Hän toimi basistina vuoteen 1984 asti ja sen jälkeen päätoimisena kosketinsoittajana.
Yhtyeestä lähdön jälkeen Bainbridge on ollut pääsääntöisesti soolouralla.
HMS Väktaren (P160)

| HMS Väktaren |
| --- | --- |
 HMS Väktarenin vaakunakilpi

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bergens Mekaniske Verksteder, Bergen
Laskettu vesille:  2. marraskuuta 1979
Palveluskäyttöön:  19. syyskuuta 1980
Poistui palveluskäytöstä:  2004
Tekniset tiedot
Uppouma:  180 t
Pituus:  36,6 m
Leveys:  6,3 m
Syväys:  1,7 m
Koneteho:  2 x MTU MB20V -dieselmoottoria, 5 400kW
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  23
Aseistus
Aseistus:  1 x 57 mm allmkan 7102 6 x RBS 12 tai 24 x miinaa 2 x 7,62 mm ksp M/58 2 x 57 mm lysraketställ syvyyspommeja
HMS Väktaren (runkonumero P160) oli Ruotsin laivaston Hugin-luokan partioalus, joka myöhemmin modernisoituna oli osa Kaparen-luokkaa.
Valmistus

Alus tilattiin Bergenistä Bergens Mekaniske Verkstederiltä. Se laskettiin vesille  2. marraskuuta 1979 ja liitettiin laivastoon 19. syyskuuta 1980.
Palvelus

1990-luvun alussa alus modernisoitiin asentamalla siihen voimanlähteeksi kaksi 16-sylinteristä MTU-dieselmoottoria, jotka tuottivat 2 310 kilowattia. Lisäksi alukselle asennettiin Toadfish VDS. Modernisoitu alus luokiteltiin uudeksi Kaparen-luokaksi.
Alus asetettiin myyntiin 2004.
Haldan Keffer Hartline

| Haldan Keffer Hartline |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. joulukuuta 1903 Bloomsburg, Yhdysvallat
Kuollut: 17. maaliskuuta 1983 (79 vuotta) Fallston, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  August Herman Pfund
Instituutti:  Rockefeller-yliopisto
Tutkimusalue:  fysiologia
Palkinnot:   Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinto
Haldan Keffer Hartline  (1903–1983) oli  yhdysvaltalainen  tutkija, joka sai vuonna 1967 Nobelin lääketieteen palkinnon yhdessä Ragnar Granitin ja  George Waldin  kanssa näkemisen fysiologisiin ja kemiallisiin prosesseihin  liittyvästä tutkimuksesta.
Harvey Bullock

Harvey Bullock (4. kesäkuuta 1921 – 23. huhtikuuta 2006) oli yhdysvaltalainen elokuvatuottaja ja käsikirjoittaja. Hänen käsikirjoittamansa on muun muassa vuonna 1965 ensi-iltansa saanut Tyttöjen Elvis, jonka pääosaa näyttelee Elvis Presley.
Kansallinen herääminen

Suomen kansallisen herättäjän Johan Vilhelm Snellmanin juhlapostimerkki 1956.
Kansallinen herääminen on romanttinen ilmaus kehitykselle, jossa etninen ryhmä tiedostaa tai määrittelee itsensä, oikeutensa, tarpeensa ja suhteensa muihin ryhmiin kansallisuusaatteen omaksumisen myötä. Sanotaan, että kansallinen herääminen saa kansan "löytämään itsensä". Usein laajaa, alempiinkin yhteiskuntaluokkiin ulottuvaa kansallista heräämistä edistää tietty sivistystaso, esimerkiksi laaja peruskoulutus ja oma kirjakieli. Sivistyneistö on usein "herännyt" ennen rahvasta, ja edesauttanut rahvaan "heräämistä" esimerkiksi kehittämällä peruskoulutusta tai kirjakieltä.
Suomalaisten keskuudessa termiä kansallinen herääminen on käytetty 1800-luvulla tapahtuneesta kehityskulusta, suomalaisen nationalismin synnystä, joka konkreettisemmin ilmeni fennomaniana, mutta vastaavia kehityskulkuja on tapahtunut useiden muidenkin kansojen parissa. Suomea on koskettanut myös saamelaisten aktivoituminen kielensä ja kulttuurinsa puolustamisessa.
Kansallinen identiteetti

Kansallinen herääminen merkitsee usein voimakkaampaa identifioitumista etniseen ryhmään, niin sanotun kansallisen identiteetin kasvua. Kansallinen identiteetti voi toimia lähteenä omaa alkuperää ja tarkoitusta koskeville käsityksille, ja se voi osaltaan vastata kysymyksiin omasta alkuperästä ja merkityksestä maailmassa.
Kansallinen identiteetti > Kieli ja kulttuuri

Kansallinen identiteetti voi osin rakentua kielen varaan, esimerkiksi äidinkielen. Suomessa tapahtui kansaa yhdistävän kansallisen heräämisen aikana myös kielellisten identiteettien eriytymistä, kun ruotsin- ja suomenkielisten keskuudessa syntyi käsitys oman kielen puhujista muista erillisenä ryhmänä. Toisaalta kansallinen herääminen voi voimistaa ryhmä-identiteettiä yli murrerajojen tai jopa sukulaiskielten välille. Vaikka saman kielen puhujiin voi kuulua monia yhteiskuntaluokkia ja erilaisten elämäntapojen, elinkeinojen ja uskontojen harjoittajia ja muita ryhmiä erilaisine perinteineen, ajatellaan silti usein kansallisen heräämisen myötä saman kielen puhujien kuuluvan tavalla tai toisella samaan kulttuuriin. Tästä ovat seuranneet käsitykset kansallisista kulttuureista. Usein kansanomaisin kulttuuri on löytynyt maaseudulta pikemminkin kuin kaupungista, ja alemmista yhteiskuntaluokista pikemminkin kuin ylemmistä. Kansan kulttuuria, kuten myös maaseudun ja luonnon kauneutta on voitu romantisoida ja ihannoida, jotta kansa arvostaisi itseään ja muutkin arvostaisivat sitä enemmän.
Toisaalta myös korkeakulttuurin tuotteet ovat käyneet kansallisen itsetunnon kohottajiksi. Esimerkiksi Suomessa syntynyt karelianistinen taide oli sivistyneistön korkeakulttuuria, mutta haki innoituksensa kansan keskuudesta.
Kansallinen identiteetti > Halu päättää omista asioista

Kansallista heräämistä saattaa vauhdittaa kokemus yhteisestä uhasta tai sorrosta, kuten oli laita suomalaisilla 1800-luvun sortokausina tai nykyisin kurdeilla. Kansallisuusaatteen omaksumisen myötä ryhmät usein näkevät oikeudekseen päättää itse omista asioistaan tai vapauden muiden ryhmien harjoittamasta kontrollista. Tämän seurauksena ryhmä voi alkaa tavoitella itsenäistä valtiota, mutta ei välttämättä. Esimerkiksi saamelaisten keskuudessa itsenäisen Saamenmaan valtion tavoittelu on harvinaista, vaikka saamelaiset tiedostavat nykyisin oikeutensa ja tarpeensa yhä paremmin. Jos ryhmä haluaa irrottaa asuma-alueensa valtaa pitävästä valtiosta, "emämaasta" erilliseksi itsenäiseksi valtioksi, sanotaan sitä separatismiksi. Separatismia syntyy varsinkin, jos ryhmien oikeudet (kuten oikeus päättää omista asioista) tai tarpeet (kuten sivistykselliset tarpeet) eivät toteudu senhetkisen emämaan alaisuudessa ja toisaalta separatismi on harvinaisempaa, jos ryhmän tarpeita kuunnellaan. Järjestämällä ryhmille laajat oikeudet ja itsehallinnon perinteisillä asuinseuduillaan jotkin valtiot pyrkivät torjumaan separatismia.
Kansallinen herääminen ei merkitse samaa kuin patrioottisuuden kasvu. Patrioottisuus merkitsee lojaalisuutta valtiota kohtaan. Nämä voivat kasvaa rinnakkain, mutta toisaalta kansallinen herääminen voi heikentää patriotismia, jos valtion koetaan sortavan kansaa.
Hammassädekala

| Hammassädekala> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Hopeakylkikalat Atheriniformes
Heimo::  Hammassädekalat  Dentatherinidae
Suku::  Dentatherina  Patten & Ivantsoff, 1983
Laji::  merceri
Kaksiosainen nimi
 Dentatherina merceri  Patten & Ivantsoff, 1983 
Katso myös
   Hammassädekala Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hammassädekala (Dentatherina merceri) on hopeakylkikaloihin kuuluva kalalaji, jota tavataan Australaasiasta. Se on ainoa laji hammassädekalojen heimossa (Dentatherinidae).
Hammassädekala on kooltaan pieni ja kasvaa korkeintaan noin 5 cm pitkäksi. Ne elävät lähellä koralliriuttoja ja saaria, mutta sen elintavoista tiedetään vain hyvin vähän. Hammassädekalan levinneisyys ulottuu Filippiineiltä Australiaan ja Molukeilta Trobriandsaarille.
Aiheesta muualla

J.M. Patten & Walter Ivantsoff: New Genus and Species of Atherinid Fish, Dentatherina merceri from the Western Pacific. Japanese Journal of Ichthyology, 1983, 29. vsk, nro 4.  Artikkelin verkkoversio. (englanniksi)