stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kultanaamamaina

| Kultanaamamaina |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kottaraiset Sturnidae
Suku::  Kultamainat Mino
Laji::  dupontii
Kaksiosainen nimi
 Mino dumontii  Lesson, 1827 
Katso myös
   Kultanaamamaina Wikispeciesissä   Kultanaamamaina Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultanaamamaina (Mino dumontii) on Kaakkois-Aasiassa Indonesiassa sekä Oseanian alueella Papua-Uudessa-Guineassa ja Salomonsaarilla elävä kottaraisiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kultanaamamaina on noin 25 cm. Höyhenpuvultaan kultanaamamaina on pääosin kiiltävän musta. Nokka, koivet ja lähes paljaat alueet silmien ympärillä ja kurkussa ovat keltaiset. Alaperä on keltainen ja pyrstön alapuoli sekä yläperä valkoiset. Kultanaamamaina muistuttaa kultamainaa (Mino anais), mutta eroaa siitä kultamainan keltaisen rinnan ja kaulan perusteella.
Elinympäristö ja -tavat

Kultanaamamainan elinympäristöä ovat rannikon ja sisämaan metsät yleensä 750 metrin korkeudella meren pinnasta. Toisinaan lajia on tavattu 1 500 metrin korkeudelta. Erityisesti kultanaamamaina viihtyy metsän reunoilla ja lähellä viljelysalueita.
Kultanaamamainat istuvat usein korkealla puissa päästellen raakkuvia kutsuääniä. Laji saattaa kerääntyä hedelmäpuihin yhdessä muiden hedelmiä syövien lintujen kanssa.
Lisääntyminen

Naaras munii 2–4 munaa, joita haudotaan kaksi viikkoa.
Ravinto

Ravintona ovat hedelmät ja hyönteiset.
Historian suurmiehiä

| Historian suurmiehiä Eppu Normaali |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : maaliskuu-toukokuu 1990
 Julkaistu: 14. kesäkuuta 1990
 Tuottaja(t): Mikko Syrjä
 Tyylilaji: suomirock aikuisrock
 Kesto: 45.02
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
  1. (2 viikkoa, kesäkuu 1990)
Eppu Normaalin muut julkaisut
| Lyömättömät 1989 | Historian suurmiehiä 1990 | Hatullinen paskaa / Soolot 1990 |
Historian suurmiehiä on suomalaisen rock-yhtyeen Eppu Normaalin vuonna 1990 julkaistu albumi. Albumin tunnetuimpia kappaleita ovat ”Tahroja paperilla” ja ”Kun olet poissa”. Lisäksi Egotrippi sai hitin coverversiollaan ”Lautturi”-kappaleesta vuonna 1999.
Kappaleet

Sydän tyhjää lyö – 4.23
Kun olet poissa – 5.30
Puu ja kuori – 5.01
Hei Joe – 4.01
Näissä sanoissa – 4.02
Älä katso – 3.43
Lautturi – 4.42
Tahroja paperilla – 4.46
Ajan kaupunkiin – 5.00
Nyt käytämme valkoista takkia – 3.49
Singlet

”Sydän tyhjää lyö” / ”Hihnalla” kesäkuu, 1990 (singlelistan sijoitus 1.)
”Tahroja paperilla” / ”Puolustuksen puheenvuoro” elokuu, 1990 (singlelistan sijoitus 1. ja radiosoittolistan sijoitus 5.)
Kokoonpano

Martti Syrjä – laulu
Mikko Syrjä – kitarat, taustalaulu, laulu (kappale 10)
Juha Torvinen – kitarat
Aku Syrjä – rummut, lyömäsoittimet
Sami Ruusukallio – basso
+
Safka Pekkonen – koskettimet
Hippolytos (Euripides)

| Hippolytos> Ἱππόλυτος |
| --- | --- |
 Hippolytoksen kuolema. Lawrence Alma-Tadema, 1860.
Kirjoittaja:  Euripides
Alkuperäiskieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Troizen
Kantaesitys:  428 eaa.
Kantaesityspaikka:  Dionysoksen teatteri, Ateena
Henkilöt
Henkilöt:  Theseus, Ateenan ja Troizenin kuningas Faidra, Theseuksen puoliso Hippolytos, Theseuksen avioton poika Afrodite, jumalatar Artemis, jumalatar vanha orja Faidran vanha hoitajatar Hippolytoksen metsästystovereita ja palvelija
Kuoro:  Troizenin naisia
Hippolytos (m.kreik. Ἱππόλυτος, lat. Hippolytus) on Euripideen kirjoittama antiikin kreikkalainen tragedia. Sen aiheena on myytti, jossa Theseuksen puoliso Faidra rakastuu poikapuoleensa Hippolytokseen, mikä johtaa kummankin kuolemaan.
Historia

Euripideen on arveltu kirjoittaneen Hippolytoksensa Salamiin saarella olevassa niin kutsutussa Euripideen luolassa, johon hänen sanotaan joskus vetäytyneen. Tragedian kantaesitys oli Ateenan Dionysoksen teatterilla kaupunki-Dionysia-juhlassa vuonna 428 eaa. Se voitti ensimmäisen palkinnon osana tragediatrilogiaa.
Euripides käsitteli todennäköisesti samaa aihetta jo aikaisemmissa tragedioissaan Verhottu Hippolytos (Hippolytos Kalyptomenos) ja Kruunattu Hippolytos (Hippolytos Stefanoforos), jotka kummatkin ovat kadonneet. Nykyaikaan säilynyt Hippolytos oli siis hänen kolmas versionsa samasta myytistä. Euripides ilmeisesti paranteli juonenkehittelyä näytelmien saaman vastaanoton perusteella. Kadonneissa näytelmissä Faidra esitettiin ilmeisesti hyökkäävämpänä ja enemmän halunsa orjana, kun taas säilyneessä versiossa henkilöhahmojen käsittely on tasapuolisempaa ja hienostuneempaa, ja Faidra esitetään siveellisempänä.
Sama myytti on aiheena myös Seneca nuoremman latinankielisessä tragediassa Faidra (Phaedra).
Sisältö

Tragedia koostuu 1 466 runosäkeestä.
Sisältö > Tausta

Näytelmä sijoittuu Troizeniin, Peloponnesoksen koillisrannikolla sijaitsevaan kaupunkiin. Siellä elää Hippolytos, joka on Ateenan kuninkaan Theseuksen avioton poika tämän suhteesta amatsonien kuningatar Hippolyten kanssa. Hippolytos on elänyt lapsesta saakka Troizenin kuninkaan Pittheuksen kasvatettavana. Theseus ja tämän puoliso Faidra, Hippolytoksen äitipuoli, puolestaan asuvat Ateenassa. He ovat kuitenkin väliaikaisesti Troizenissa, koska Theseus on valinnut vuoden kestävän vapaaehtoisen maanpaon surmattuaan sukulaisensa.
Tulkintoja

Näytelmän teemoina voidaan nähdä muun muassa henkilökohtaisten halujen ja yhteisön sääntöjen välinen ristiriita, epätoivottu rakkaus, liian hätäisten päätösten vaarallisuus, jumalten epämiellyttävät luonteenpiirteet sekä sen esilletuominen, ettei vannottuja valoja välttämättä kannata pitää jokaisessa tilanteessa.
Kirjallisuutta > Suomennos

Euripides: Hippolytos. Teoksessa {{Kirjaviite | Tekijä=Euripides | Nimeke=Hippolytos. Troijan naiset | Selite=(Hippolytos; Troades) | Suomentaja=[[Maarit Kaimio}} | Julkaisupaikka=Helsinki | Julkaisija=Gaudeamus | Vuosi=1974 | Isbn = 951-662-071-X}}
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Euripides: Hippolytus. Teoksessa Euripidis fabulae.  (Vol. I (Cyc., Alc., Med., Heracl., Hip., And., Hec.) Toim. James Diggle. Oxford Classical Texts)  Oxford University Press, 1984.  ISBN 978-0-19-814594-3  Kreikankielinen alkuteksti.
Euripides: Hippolytus. Teoksessa Euripides: Children of Heracles. Hippolytus. Andromache. Hecuba.  (Euripides Volume II. Käännös David Kovacs. Loeb Classical Library 484)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1995.  ISBN 9780674995338  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Gieseler, Christina: Euripides' Hippolytus - Hippolytus as a Male Amazon?.  GRIN Verlag, 2010.  ISBN 3640592999
A Study Guide for Euripides's "Hippolytus".  (Drama For Students)  Cengage Learning Gale, 2016.  ISBN 1410348083
Aiheesta muualla

Εὐριπίδης: Ἱππόλυτος. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Euripides: Hippolytus. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Euripideen näytelmät
| --- | --- |
Säilyneet:  Alkestis · Andromakhe · Bakkhantit · Elektra · Foinikian naiset · Hekabe · Helena · Herakleen lapset · Herakles · Hippolytos · Ifigeneia Auliissa · Ifigeneia taurien mailla · Ion · Kyklooppi · Medeia · Orestes · Troijan naiset · Turvananojat · (Rhesos)
Kadonneita ja katkelmallisia:  Aiolos
Pukusuunnitelma Hippolytoksen esitykseen vuodelta 1902.
Pukusuunnitelma Hippolytoksen esitykseen vuodelta 1902.
Hiukkasilmaisimet

Sumukammion läpäisevä varattu hiukkanen synnyttää hiukkasen radan mukaisen sumujäljen.
Hiukkasilmaisin eli säteilyilmaisin on laite, jolla havaitaan subatomisia hiukkasia.
Useimmat ilmaisimet toimivat perustuen säteilyn ja ilmaisimen sisältämän väliaineen vuorovaikutukseen siten, että laitteen läpäisevä hiukkanen ionisoi väliaineen atomeita eli irrottaa niistä elektroneita. Väliaine riippuu ilmaisintyypistä ja se voi olla nestettä, kaasua tai kiinteää ainetta. Hiukkasilmaisimissa on yleensä jonkinlainen signaalinkäsittelyjärjestelmä, joka muuntaa laitteen tekemän hiukkashavainnon ihmisaistein käsiteltävään muotoon.
Yksinkertaisimmillaan hiukkasilmaisimella voidaan todentaa säteilyn olemassaolo. Eri ilmaisimilla tai niistä muodostetuilla ilmaisinkokonaisuuksilla voidaan vaikkapa määrittää hiukkasen rata, laskea ilmaisimen läpäisevien hiukkasten määrä tai laskea säteilyannos. Fysiikan perustutkimuksessa ilmaisimia käytetään havaitsemaan esimerkiksi  kosmista säteilyä tai hiukkastörmäytyskokeissa syntynyttä säteilyä. Lisäksi ilmaisimista on hyötyä säteilysuojelussa, esimerkiksi dosimetriä käytetään mittaamaan säteilyannosta ja geigermittaria säteilyn voimakkuutta.
Hiukkasilmaisintyyppejä

Eräs tapa kategorisoida hiukkasilmaisimet on jaotella ne kaasutäytteisiin ilmaisimiin, kiinteän materiaalin ilmaisimiin ja visuaalisiin ilmaisimisiin alla olevan taulukon mukaisesti. (Taulukko ei sisällä jokaista ilmaisintyyppiä.)
| Kaasutäytteiset ilmaisimet | Kiinteän materiaalin ilmaisimet | Visuaaliset ilmaisimet |
| --- | --- | --- |
|  Ionisaatiokammio  Verrannollisuuslaskuri  Geiger-mittari  Kipinäkammio |  Tuikeilmaisin  Kiinteän materiaalin puolijohdeilmaisin |  Sumukammio  Kuplakammio  Diffuusiosumukammio  Ydinemulsio  Tšerenkov-ilmaisin  nestemäinen puolijohdeilmaisin |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kultaperäkasikki

| Kultaperäkasikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Turpiaalit Icteridae
Suku::  Kasikit Cacicus
Laji::  cela
Kaksiosainen nimi
 Cacicus cela  (Linnaeus, 1758) 
Alalajit
 C. c. cela  C. c. flavicrissus  C. c. vitellinus 
Katso myös
   Kultaperäkasikki Wikispeciesissä   Kultaperäkasikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultaperäkasikki (Cacicus cela) on laajalla alueella Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava turpiaaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kultaperäkasikki on 23–29 cm ja koiras on naarasta kookkaampi. Väritykseltään laji on pääosin kiiltävän musta. Siipilaikku, alavatsa ja perä ovat väriltään kirkkaan keltainen. Kultaperäkasikin nokka on väriltään valkoinen ja silmän iiris on sininen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kultaperäkasikin levinneisyysalue ulottuu Panaman länsiosista etelään aina Bolivian pohjoisosiin ja Brasiliaan. Lisäksi lajia tavataan myös Trinidad ja Tobagossa. Linnun elinympäristöä ovat metsien reunamaat, metsät ja puoliavoimet ympäristöt, joilla kasvaa yksittäisiä puita.
Elintavat

Kultaperäkasikit liikkuvat suurina ryhminä. Laji pesii kolonioissa ja yhdessä puussa voi olla jopa sata pussimaista pesää. Pesä sijaitsee usein joessa olevassa saaressa sijaitsevassa puussa, jossa on usein myös herhiläispesä. Herhiläiset suojaavat pesiä petolinnuilta ja joessa elävät kaimaanit ja saukot syövät käärmeitä, jotka voisivat myös olla uhkana pesiville linnuille. Herhiläisten arvellaan myös karkottavan kärpäsiä, joilla on loisina punkkeja, jotka poikasiin tarttuessaan voivat tappaa ne. Yhteispesinnästä on etua myös petolintujen karkottamisessa. Jos pedot onnistuvat tuhoamaan pesiä, naaraat rakentavat uuden koloniaan toiseen puuhun. Parhaissa pesäpuissa on eniten pesiä.
Kultaperäkasikin pesä
Kulti, kutistin kakarat

| Kulti, kutistin kakarat> Honey, I Shrunk the Kids |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Joe Johnston
Käsikirjoittaja:  Ed Naha Tom Schulman
Tarina:  Stuart Gordon Brian Yuzna Ed Naha
Tuottaja:  Penney Finkelman Cox
Säveltäjä:  James Horner
Kuvaaja:  Hiro Narita
Leikkaaja:  Michael A. Stevenson
Pääosat:  Rick Moranis Matt Frewer Marcia Strassman Kristine Sutherland Thomas Wilson Brown Jared Rushton Amy O'Neill Robert Oliveri
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Walt Disney Pictures
Levittäjä:  Buena Vista Pictures
Ensi-ilta:   1989-06-2323. kesäkuuta 1989 (Yhdysvallat)  1990-02-1616. helmikuuta 1990 (Suomi)  
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  18 miljoonaa $
Tuotto:  222,7 miljoonaa $
Seuraaja:  Kultsi, suurensin kakaran
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kulti, kutistin kakarat (engl. Honey, I Shrunk the Kids) on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut komediaelokuva. Se on Joe Johnstonin ensimmäinen ohjaustyö ja sen julkaisivat Walt Disney Pictures ja Silver Screen Partners III. Elokuva kertoo keksijästä, joka vahingossa kutistaa omat ja naapurin lapset ja heittää heidät roskien mukana takapihalle.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rick Moranis   | … |   Wayne Szalinski   |
|  Marcia Strassman   | … |   Diane Szalinski   |
|  Amy O'Neill   | … |   Amy Szalinski   |
|  Robert Oliveri   | … |   Nick Szalinski   |
|  Matt Frewer   | … |   Russ Thompson Sr.   |
|  Kristine Sutherland   | … |   Mae Thompson   |
|  Thomas Wilson Brown   | … |   Russ Thompson Jr.   |
|  Jared Rushton   | … |   Ron Thompson   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi piti tarinaa ennalta arvattavana mutta sanoi erikoistehosteiden pitävän mielenkiintoa yllä. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Kumandinit

Kumandinit ovat Venäjällä Altain tasavallassa, Altain aluepiirissä ja Kemerovon alueella asuva kansanryhmä, joka puhuu altain kielen pohjoismurteisiin kuuluvaa kumandia. Neuvostoaikana heitä pidettiin altailaisina. Nykyään heillä on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Kumandinit asuvat etupäässä Altain aluepiirin Soltonin ja Krasnogorskojen piireissä sekä Altain tasavallan Turotšakin piirissä. Vuonna 1926 heitä laskettiin olevan 6 300 henkeä. Seuraavan kerran kumandinit rekisteröitiin erillisenä kansana vuoden 2002 väestönlaskennassa, jolloin heitä oli yhteensä 3 100. Kumandin kieltä ilmoitti osaavansa 1 000 henkeä. 99,7 % kumandineistä puhuu venäjää. Alueellisesti he jakautuivat seuraavasti:
Altain aluepiiri 1 700 kumandinia (joista 581 puhuu kumandia),
Altain tasavalta 931 (315, lisäksi 107 altain puhujaa),
Kemerovon alue 294 (35).
Kumandinien kuten muidenkin altailaisryhmien esi-isiä ovat turkkilaiset heimot, joihin on sulautunut samojedejä ja kettejä. Kumandi ja altain muut pohjoismurteet kuuluvat turkkilaisten kielten uiguurilais-oguusilaiseen ryhmään. Kumandilla on yhteisiä piirteitä myös šoorin sekä osittain hakassin kanssa. Etelämurteet, joihin altain kirjakieli perustuu, kuuluvat kirgiisiläis-kiptšakkilaiseen ryhmään. Tämän takia erot kumandin ja altain kirjakielen välillä ovat huomattavat. Eräät tutkijat pitävät kumandia erillisenä kielenä.
Hluh’iv

| Hluh’iv Глухів |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Hluh’iv
 Koordinaatit: 51.6757°N, 33.9126°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Sumyn alue
Piiri:  Šostkan piiri
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  20 km²
Väkiluku (2021)  ():  32 248
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hluh’iv (ukr. Глухів; ven. Глухов, Gluhov) on historiallisesti merkittävä kaupunki Ukrainan Sumyn alueen pohjoisosassa Šostkan piirissä. Hluh’iv sijaitsee Dneprin vesistön sivujoki Desnan sivujoki Klevenin sivuhaaran Jesmanin varrella, 140 kilometriä aluekeskus Sumyn keskustasta luoteeseen. Eurooppatie E101 (moottoritie M02 Kiovasta Moskovaan, Venäjän puolella E391) ohittaa kaupungin sen pohjoispuolitse; tähän eurooppatiehen yhtyy kaukaa idästä (Kazakstanin Šymkentistä) kaupungin halki saapuva Eurooppatie E38. Lisäksi etelään lähtee Sumyyn johtava maantie (P44).
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 32 248 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 2001 Hluh’ivin väkiluku oli 35 768; asukkaat olivat etniseltä taustaltaan pääosin ukrainalaisia.
Hluh’iv on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Šostkan piiriin.
Paikkakunta mainitaan asiakirjoissa vuonna 1152 Tšernihivin ruhtinaskuntaan kuuluvana kaupunkina. Se oli Kasakkahetmanaatin pääkaupunki.
Jo Venäjän hyökkäyssodan alkupäivänä 24. helmikuuta 2022 raportoitiin taisteluista Hluh’ivin kaupungin läheisyydessä. Venäjän joukot etenivät Hluh’ivin pohjoispuolitse kohti Kiovaa ja miehittivät helmikuun lopulla tai maaliskuun alussa myös Hluh’ivin. Ukrainan asevoimat vapauttivat Sumyn alueen pohjoisosat (mukaan lukien Hluh’ivin kaupungin) rusistisesta miehittäjästä huhtikuun 2022 alussa. Tämän jälkeenkin venäläiset tulittivat kaupunkia satunnaisesti esimerkiksi tykistöllä.lähde?
Kirkko.
Hluh’ivin kansallinen pedagoginen yliopisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hluh’iv Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Internet Encyclopedia of Ukraine
Alois Hitler

Alois Hitler
Adolf Hitlerin sukupuu
Alois Hitler (synt. Alois Schicklgruber; 7. kesäkuuta 1837 Strones, Waldviertel, Itävallan keisarikunta – 3. tammikuuta 1903 Leonding, Waldviertel, Itävalta-Unkari) oli itävaltalainen tullivirkailija ja Adolf Hitlerin isä.
Syntymä

Alois Schicklgruber syntyi pienessä Stronesin maalaiskylässä Itävallan Waldviertelissä ("Metsäneljännes") 1837. Hänen äitinsä oli naimaton 42-vuotias maalaisnainen Maria Anna Schicklgruber, joka ei suostunut kertomaan isän nimeä kastetilaisuudessa. Alois asui ensimmäiset vuotensa isoisänsä Johanneksen luona äitinsä kanssa.
Nuoruus

Jälkikäteen isäksi merkitty kiertelevä myllärin apulainen Johann Georg Hiedler meni naimisiin Maria Annan kanssa viisi vuotta Aloisin syntymän jälkeen, mutta ei eläessään tunnustanut Aloisia pojakseen. Viisi vuotta kestänyt avioliitto päättyi Maria Annan kuolemaan, jolloin Johann Georg ilmeisesti jatkoi kulkurin elämäänsä, kuollen itsekin viisi vuotta myöhemmin. Johann Georg Hiedler on yksi todennäköisinä pidetyistä isoisäehdokkaista.
Johann Nepomuk Hüttler, Johann Georgin nuorempi veli toimi Aloisin kasvatti-isänä. Alois käytti äitinsä sukunimeä Schicklgruber aina vuoteen 1876, kunnes Johann Nepomuk kuulututti veljensä Johann Georgin Aloisin isäksi taatakseen hänelle oikeuden suvun perintörahoihin. Johann Georg oli tuolloin ollut kuolleena jo 20 vuotta. Samalla Johann Nepomukin vaatimuksesta 39-vuotias Alois vaihtoi sukunimensä. Hiedlerin tai Hüttlerin sijasta todistuksen laatinut pappi kirjoitti sukunimen muotoon Hitler. Johann Nepomuk Hüttlerin ottopojastaan kantaman vastuun ja hänen nimestään huolehtimisen sekä jälkeläisten yhdennäköisyysseikkojen vuoksi häntä pidetään hyvin mahdollisena ehdokkaana Aloisin biologiseksi isäksi. Teorian mukaan Johann Nepomuk ei olisi tunnustanut Aloisia pojakseen oman perheensä vuoksi.
Avioliitot

Alois avioitui kolmesti, ensimmäistä kertaa 14 vuotta vanhemman Anna Glasl-Hörerin kanssa. Avioliitto oli lapseton ja onneton ja Alois hakikin seuraa talouden keittäjästä, Franziska Matzelsbergerista. Hänet Alois myös nai erottuaan Annasta ja tämän kuoltua 1883, vuosi sen jälkeen kun Franziska oli synnyttänyt hänelle pojan Alois juniorin. Pian tämän jälkeen syntyi toinen lapsi, tytär Angela. Franziskan kuoltua pian tuberkuloosiin Alois avioitui piispan erikoisluvalla 23 vuotta nuoremman Klara Pölzlin kanssa, jonka kanssa hänellä oli ollut suhde vielä toisen vaimonsa eläessä.
Alois Hitler oli luonteeltaan kova, tiukkaan kuriin ja järjestykseen uskova väkivaltainen mies. Katkeroitunut ja ajan myötä alkoholisoitunut Alois pieksi vaimoaan ja perhettään usein pienimmistäkin syistä. Alois ja Klara saivat yhdessä kuusi lasta, joista kolme ensimmäistä kuolivat alle kaksivuotiaina. Vasta neljäs, Adolf eli pitempään. Adolfin syntyessä Alois oli 52-vuotias. Klara Pölzl puolestaan oli siisti, vakava ja ahkera nainen, joka hoiti taloutta parhaansa mukaan miellyttääkseen puolisoaan. Syvästi uskovainen Klara oli onneton ärtyisän ja väkivaltaisen Aloisin puolisona ja suri syvästi kolmea ensimmäistä vauvaiässä kuollutta lastaan. Gustav ja Ida Hitler olivat kuolleet kurkkumätään ja Otto vain muutaman päivän ikäisenä. Neljännen lapsen Adolfin jälkeen perheeseen syntyivät myös Edmund, joka kuoli kuusivuotiaana tuhkarokkoon ja Paula, joka eli sisarusparvesta pisimpään, vuoteen 1960 saakka.
Alois Hitler oli naimisissa kolme kertaa:
Anna Glasl (n. 1823–1883), menivät naimisiin 1864, ei lapsia
Franziska Matzelsberger (1861–1884), menivät naimisiin 1883, kaksi lasta (tyttö ja poika)
Klara Pölzl (1860 – 1907), menivät naimisiin 7. tammikuuta 1885 (pysyivät naimisissa Aloisin kuolemaan), kuusi lasta, joista ainoastaan Adolf ja Paula saavuttivat aikuisiän.
Alois Hitler oli myös Adolf Hitlerin velipuolen Alois Hitler nuoremman nimi.
Hirvikärpänen

| Hirvikärpänen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Tynnyrikotelokärpäset Cyclorrhapha
Heimo::  Täikärpäset Hippoboscidae
Suku::  Lipoptena
Laji::  cervi
Kaksiosainen nimi
 Lipoptena cervi  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Hirvikärpänen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hirvikärpänen eli hirven täikärpänen (Lipoptena cervi) on täikärpästen (Hippoboscidae) heimoon kuuluva kaksisiipinen ulkoloinen. Se käyttää ravintonaan hirvieläinten verta.
Ulkonäkö ja koko

Hirvikärpänen on rotevahko, 5–7 millimetriä pitkä, ruskeansävyinen ja kaksisiipinen hyönteinen. Jotkut yksilöt ovat kellanruskeita, toiset hyvin tumman ruskeita, lähes mustia. Sen ruumiinrakenne on litteä ja karvainen. Tärkeä tuntomerkki ovat siivet: hirvikärpäsen siivet osoittavat suoraan taaksepäin, eikä niissä erotu tummempia suonia toisin kuin sukulaislajeilla. Kun eläintä katsoo ylhäältä päin, sen imukärsä ja paksut jalat erottuvat selvästi.
Levinneisyys

Hirvikärpänen esiintyy lauhkealla vyöhykkeellä Euroopassa, Siperiassa, Pohjois-Kiinassa, Pohjois-Amerikassa, jonne se levisi Euroopasta tuotujen peurojen mukana sekä Algeriassa.
Hirvikärpänen alkoi levitä Suomeen 1960-luvulla kaakosta, ja nykyisin se on levinnyt miltei koko maahan aivan poronhoitoalueen rajoille saakka. Ruotsissa hirvikärpästä on tavattu jo 1700-luvulta alkaen. Ei tiedetä, miksi hirvikärpäset ovat Suomessa levinneet pohjoisemmaksi kuin Ruotsissa, jossa niitä on ollut yli parisataa vuotta. Hirvikärpäsen voimakkaan lisääntymisen syiksi on esitetty muun muassa runsasta hirvieläinkantaa.lähde? On myös arveltu, ettei hirvikärpänen olisikaan Suomessa tulokaslaji, vaan se olisi elänyt alueella aiemminkin ja vain väliaikaisesti hävinnyt hirvikannan voimakkaan pienenemisen takia 1800-luvun lopulla.
Elintavat

Hirvikärpäsen isäntäeläin on yleensä hirvi, mutta sitä on tavattu muissakin hirvieläimissä. Hirvikärpänen elää isäntäeläimen karvapeitteessä ja kumpikin sukupuoli imee verta ravinnokseen. Niiden runsain esiintyminen on elokuun puolivälin ja syyskuun lopun välillä, jolloin aikuiset hirvikärpäset kuoriutuvat koteloista. Hirvikärpänen on melko kömpelö lentäjä, eikä se yleensä lennä kuin korkeintaan muutamia kymmeniä metrejä suoraviivaisesti hirveksi uskomaansa kohteeseen. Enimmäkseen se oleilee puiden ja kasvuston seassa odottaen, että sopiva isäntäeläin tulee riittävän lentoetäisyyden päähän. Tuuli ja vesisade vaikeuttavat huomattavasti hirvikärpäsen lentosuoritusta ja suunnistusta. Se on vaihtolämpöinen ja tarvitsee noin +5 asteen lämpötilan lentääkseen. Aikuiset hirvikärpäset pysyvät kuitenkin elossa pikkupakkasessa, ja lyhyen aikaa jopa -15 °C :n lämpötilassa. Pitkistä pakkasjaksoista hirvikärpänen selviää ainoastaan hirven turkissa ja iholla.