stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alte Vesten taistelu
Taistelu > Valmistelut

Kustaa Aadolfin ja Friedrich V:n suunnitelmana oli houkutella imperialistit pois linnoitetusta leiristään. Tätä varten kohti heidän puolustuslinjojaan tehtiin tykkikaivantoja, joista ruotsalaisten kevyttä ja raskasta tykistöä käsittävät patterit alkoivat juliaanisen kalenterin mukaan tiistaina 21. elokuuta tulittaa puolustajia. Jalkaväki hivuttautui samaan tapaan kohti linnoitteita avaten kiivaan muskettitulen. Imperialistit vastasivat 48 paunan raskailla kanuunoilla. Toimintaa etulinjassa johtanut Johan Banér haavoittui musketinkuulasta käsivarteensa. Tulitaistelu jatkui seuraavan päivän ajan. Imperialistit vetäytyivät lopulta pois ruotsalaisten tulituksen tieltä. Kustaa Aadolf käski lopettaa tulituksen ruudin ja ammusten säästämiseksi. Tulitus ei ollut lopulta haluttua vaikutusta ja sen kuvailtiin tehneen "enemmän jälkeä turpeeseen ja puihin kuin viholliseen". Kustaa Aadolf oli itse laukaissut aamulla tykin kohti kavaljeeria, jonka hän virheellisesti uskoi olevan Johann Tillyn oikea käsi Johuann von Aldringen, tai jopa Wallenstein itse. Lopulta osumasta ilmaan lentänyt ratsumies osoittautui kuitenkin vain tavalliseksi everstiksi.
Ruotsalaisten vaihtoehdoksi jäi nyt suora rynnäkkö. He olivat aikaisemmin onnistuneet soluttamaan Wallensteinin leiriin kaksi omaa kätyriään. Weimarin herttuan satulasepän oli tarkoitus tuikata tuleen imperialistien leiritelttoja rynnäkön aikana. Toinen soluttautuja oli kulkukauppias, jonka tehtävä oli sytyttää Wallensteinin joukkojen ammusvarasto. Kulkukauppias jäi kuitenkin kiinni hänen alettuaan varastaa pöytähopeita. Vangiksi otettuna hän luuli soluttautumishankkeen jo paljastuneen. Hän kertoi vangitsijoilleen myös toveristaan, joka jäi myös kiinni. Molemmat ruoskittiin kuoliaaksi teilirattaaseen sidottuna ruotsalaisten hyökkäyspäivänä.
Taistelu > Rynnäkkö

Hyökkäys koitti 24. elokuuta. Kustaa Aadolfin hyökkäyspäätökseen vaikutti Wallensteinin yllytys. Tahallaan ruotsalaisten vangiksi jättäytynyt sotilas väitti valheellisesti Kustaa Aadolfille itselleen, että suurin osa Wallensteinin ratsuväestä oli jättämässä leiriä. Kukkulalla saatettiinkin havaita joukkojen liikehdintää, mutta todellisuudessa kyse oli puolustajien uudelleen asemoitumisesta. Kuninkaalle virheellinen tieto antoi kuitenkin loppusysäyksen hyökkäyskäskylle. Hänen armeijansa oli jaettu kolmeen osaan marssijärjestyksessä. Vasen sivusta toimi etujoukkona ja sitä johti kuningas itse. Keskustaa johti Wilhelm von Sachsen-Weimar ja jälkijoukkona toimivaa oikeaa sivustaa johtivat Wilhelm V ja Bernhard von Sachsen-Weimar. Hyökkäyskärjessä olivat prikaatin vahvuiset musketöörit, joiden tavoite oli Alte Vesten linnake.
Hyökkäyksen alkaessa tulitus oli erittäin kiivasta puolin ja toisin. Puolustajien etuna oli kaivetut asemat. Hyökkääjät etenivät musketti- ja tykkituleen avoimessa maastossa. Kärjessä oleva prikaati kärsi suuria tappioita, joita Kustaa Aadolf joutui jatkuvasti korvaamaan uusilla vahvistuksilla. Hyökkäys ei silti edennyt lähemmäksi vihollista. Hyökkäyksen toinen painopiste oli Alte Vesten juurella sijainnut metsikkö. Tällä suunnalla hyökkäyksen kärjessä olivat Torsten Stålhandskenin suomalaiset hakkapeliitat. Noin 300 miehen joukkoa vastassa oli imperialistien eversti Adam Philipp von Cronbergin rykmentti, jota kuvailtiin imperialistien "parhaaksi ja lähes vanhimmaksi". Ensimmäinen hyökkäys torjuttiin, mutta lopulta Cronbergin rykmentti lyötiin hajalle. Cronberg jäi hakkapeliittojen vangiksi. Heidän jäljessään Bernhard von Sachsen-Weimar valtasi joukkoineen kukkulan puolivälin, josta näki jo kukkulan takana sijainneelle Wallensteinin pääleirille.
Etujoukkona olleen vasemman sivustan hyökkäys alkoi tyrehtyä puoliltapäivin. Suuri osa kärjen musketöörien upseereista oli joko haavoittunut tai kaatunut. Herttua Wilhem lähetti Robert Monron komentamaan etummaista 500 musketööriä. Hän haavoittui ilmeisesti tarkka-ampujan osumasta jalkaansa, mutta sinnitteli silti joukkoineen iltaan saakka, jolloin hänet ja hänen sotilaansa vapautettiin viimein taistelupalveluksesta. Taistelut jatkuivat kiivaina yöllä. Yötaistelun pelko sai monet jättämään etulinjan. Yöllä satoi myös vettä, mikä lisäksi sotilaiden kurjuutta. Aamulla Kustaa Aadolf totesi, että vihollinen ei ollut edellisen päivän ja yön taisteluista huolimatta heikentynyt lainkaan. Koska rynnäköinnin jatkoa pidettiin ihmishenkien haaskaamisena, kuningas määräsi perääntymiskäskyn.
Seuraukset

Alte Vesten taistelu oli ruotsalaisten selvä taktinen tappio. Kustaa Adolfin maine voittamattomana sotapäällikkönä sai huomattavan kolauksen. Organisoitu vetäytyminen esti kuitenkin imperialistien vastahyökkäyksen. Kustaa Aadolf leiriytyi Alte Vessten ja Fürthin välimaastoon näkömatkan päähän Wallensteinin asemista. Seuranneina päivinä vaihdettiin vankeja. Ruotsalaiset olivat menettäneet kaatuneina noin 1 500 miestä. Wallensteinin tappiot olivat tästä ehkä noin puolet. Molemmilla osapuolilla kaatui korkea arvoisia upseereja. Ruotsalaisista korkea-arvoisin oli kenraalimajuri Nicolas Boëthius. Muota olivat Erbachin kreivi Georg Friedrich ja everstiluutnantti Wilhelm von Zepper. Imperialistien puolella kaatuivat everstit Jakob Fugger ja Dom Maria de Craffa.
Taistelun jälkeen Kustaa Aadolf saattoi vain odottaa piirittäjien ruuan loppumista, mikä ei ollut mahdollista, sillä piirittäjillä oli suuremmat muonavarastot, kuin ruotsalaisilla Nürnbergissä. Joukkoja alkoi ruotsalaisten nälän takia karata joukoittain, minkä lisäksi huomattava määrä hevosia kuoli rehun puutteessea. Lopulta hän päättikin marssia pois Nürnbergistä. Kaupunkiin jätettiin 4 000 miehen varuskunta, kun taas loput ruotsalaiset marssivat Wallensteinin leirin ympäri rummut päristen 8. syyskuuta. Wallenstein ei puolestaan halunnut heidän vetäytymistään häiritä.
Alte Vesten kukkula piirroksessa vuodelta 1705.
Alte Vesten linnoituksen rauniot nykyisin.
Ralph Steadman

Ralph Steadman (s. 1936) on englantilainen kuvataiteilija. Hänet tunnetaan yhteistyöstä Hunter S. Thompsonin kanssa ja erityisesti Pelkoa ja inhoa Las Vegasissa -reportaasista (julkaistu alunperin Rolling Stone -lehdessä, myöhemmin kirjana) .
Steadman opiskeli taidetta korkeakoulussa (London College of Communication), jonka jälkeen hän aloitti työskentelyn lehtien piirtäjänä ja kuvittajana. Matkustettuaan 1970 New Yorkiin etsimään töitä, hän sai toimeksiannon Scanlan's Monthly -lehdeltä lähteä tekemään reportaasia Kentucky Derbystä Hunter S. Thompsonin kanssa. Tästä alkoi heidän pitkä yhteistyö.
Steadman on tehnyt pitkäaikaista yhteistyötä myös Flying Dog -panimon kanssa suunnitellen etikettejä.
Teoksia

Pelkoa ja inhoa Las Vegasissa (1971, kuvitus)
Kraukijahti (1975, kuvitus)
Gonzo: The Art (1998, kuvitus ja teksti)
Rikhard III (täsmennyssivu)

Rikhard III voi tarkoittaa:
Rikhard III (1452–1485), Englannin kuningas
Rikhard III, Shakespearen näytelmä
Richard III, elokuva vuodelta 1955
Richard III, elokuva vuodelta 1995
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Rikhard III”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ahvenjärvi (Orivesi, Ristijärvi)

| Ahvenjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Orivesi
Koordinaatit:  61°47′05″N, 24°37′29″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Leppähampaanjoen valuma-alue (35.75)
Laskujoki:  oja Haukijärveen 
Järvinumero:  35.756.1.023
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  150,3 m  
Rantaviiva:  5,008 km  
Pinta-ala:  30,253 ha  
Saaria:  3 
 fiAhvenjärvi 
Ahvenjärvi  on Pirkanmaalla Oriveden Längelmäen Ristijärven lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 30 hehtaaria ja se on 1,5 kilometriä pitkä ja 600 metriä leveä. Se sijaitsee Juupajoen ja Längelmäen alueiden mäkisellä ylänköalueella mäkien välisessä painaumassa. Järvi on kaksiosainen, koska sen keskivaiheilla sijaitsee yli 20 metriä leveä salmi, joka yhdistää pienemmän pohjoisosan eteläiseen osaan.Pohjoisosan itärannat ovat laajan mäen länsirinteitä. Rinteet kohoavat 40 metrin korkeuteen. Eteläisen osan etelärannoille ulottuvat Ahvenjärven vuoren ja yhden kallioiden mäen rinteet. Ahvenjärvenvuori kohoaa 25 metrin ja nimetön mäki 30 metrin korkeuteen. Järvellä on kartan mukaan kolme saarta, joista suurimmalla on mökki. Se on 60 metriä pitkä ja sen pinta-ala on alle 15 aaria. Sen rantaviivan pituus on 5,0 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa metsämaata, joka on paikoin kalliopohjaista. Sen rannoilla sijaitsee yli kymmenen vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 14299.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 150,3 metriä mpy. Järveen on johdettu kolme lyhyttä metsäojaa. Peipposenmeri on pieni lampi samannimisellä suolla. Sen valuma-alueeseen kuuluu myös ylempänä ylängöllä sijaitseva Syväjärvi, jolla ei ole laskuojaa. Sille ei ole piirretty karttoihin laskuojaa, mutta sellainen on välillä olemassa. Todennäköisin vesireitti kulkee Haukijärven kautta Kartiskajärveen. Tämä vesireitti jatkaa Heinäojaa myöten Vähään Petääjärveen.
Historiaa

Vuoden 1958 peruskartassa on järven laskuoja merkitty virtaavan Haukijärveen. Tuolloin oli järvi autio metsäjärvi, jonne tuli muualta joitakin polkuja. Seuraavassa vuoden 1977 kartassa oli Peipposenmeren suo ojitettu ja sekä saaressa että Ahvenjärvenvuoren rannassa sijaitsi mökit. Järvelle ei johtanut varsinaisia autoteitä.
Raimonjärvi

| Raimonjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Hämeenkyrö
Koordinaatit:  61°34′56″N, 23°16′30″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Mahnalanselän alue (35.51)
Laskujoki:  oja Kirkkojärvi-Mahnalanselkään 
Järvinumero:  35.511.1.009
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  84,4 m 
Rantaviiva:  1,105 km 
Pinta-ala:  0,06365 km² 
 fiRaimonjärvi 
Raimonjärvi  on Pirkanmaalla Hämeenkyrössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Mahnalanselän lähialueeseen.
Maantietoa

Soikean muotoisen järven pituus on 450 metriä, leveys 200 metriä ja pinta-ala 6,4 hehtaaria. Ranta, jonka pituus on 1,1 kilometriä, on metsää tai peltojen suoja-aluetta, jota ympäröivät peltomaat. Eteläpuolella kohoaa 20 metriä vedenpinnan yläpuolelle kallioalue, jonka päällä sijaitsee Mahnalan tanssilava . Rannoille on rakennettu kuusi vapaa-ajan asuntoa ja järven lähettyvillä sijaitsee kaksi maatilaa. Järven ohittaa länsipuolelta yhdystie 2623, jota kutsutaan Maisematieksi. Järveen ei laske ojia ja sen laskuoja lähtee järven länsikärjestä. Se laskee kilometrin mittaisena Kallioistenselkään. Valuma-alueella ei ole muita vesistöjä.
Järven rantojen raivaamista on ehdotettu maiseman avaamiseksi Maisematien suuntaan.
Aiheesta muualla

Valokuva Raimonjärvestä[vanhentunut linkki]
(35.5)
Rikhardinkadun kirjasto

| Rikhardinkadun kirjasto |
| --- | --- |
 Rikhardinkadun kirjasto heinäkuussa 2011.
Osoite:  Rikhardinkatu 3
Sijainti:  Helsinki
Koordinaatit:  60°09′58.4″N, 24°56′46″E
Rakennustyyppi:  kirjasto
Valmistumisvuosi:  1881
Suunnittelija:  Theodor Höijer
Omistaja:  Helsingin kaupunki
Tyylisuunta:  Uusrenessanssi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rikhardinkadun kirjasto on kirjasto Helsingin Kaartinkaupungissa. Uusrenessanssia edustavan kirjastorakennuksen on suunnitellut suomalainen arkkitehti Theodor Höijer, ja se valmistui vuonna 1881 Pohjoismaiden ensimmäisenä yleiseksi kirjastoksi suunniteltuna rakennuksena. Myöhemmin, 1920-luvulla, kirjastoon rakennettiin arkkitehti Runar Eklundin suunnittelema lisäkerros ja kirjatornina tunnettu siipirakennus pihan puolelle. Kirjasto oli Helsingin pääkirjasto vuoteen 1986 saakka.
Kun uusi pääkirjasto avattiin Itä-Pasilassa, Rikhardinkadun kirjastossa aloitettiin kaksi vuotta kestäneet uudistustyöt. Professori Olof Hanssonin suunnittelemana pyrittiin palauttamaan rakennuksen alkuperäinen tyyli. Peruskorjauksen toinen vaihe valmistui vuonna 2003, jolloin otettiin käyttöön muun muassa uusi nettihuone sekä lukusalin salonki. Lisäksi musiikkiaineisto sai uudet tilat.
Kirjaston tiloissa ovat toimineet Suomen Taideyhdistys ja Suomen Tiedeseura.
Vuoden 1882 säätyvaltiopäivillä aatelittomien säätyjen kokoukset pidettiin vastavalmistuneessa kirjastotalossa. Toisen kerroksen tiloissa on nykyään aiheesta kertova muistolaatta.
Alexandre Herculano

| Alexandre Herculano |
| --- | --- |
 Alexandre Herculano
Henkilötiedot
Syntynyt: 1810 Lissabon, Portugali
Kuollut: 1877 (66–67 vuotta) Vale de Lobos, Portugali
Kansalaisuus:  Portugali
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: portugali
Tuotannon kieli: portugali
Esikoisteos:  A voz do propheta
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Alexandre Herculano de Carvalho e Araújo (1810 Lissabon, Portugali – 1877 Vale de Lobos, Portugali) oli uuden ajan kuuluisimpia portugalilaisia runoilijoita ja prosaisteja, portugalilaisen romanttisen koulukunnan perustajia. Hän oli kuninkaallisen kirjaston kirjastonhoitaja.
Herculano oli vuodesta 1837 Panorama-lehden päätoimittaja ja julkaisi siinä ensimmäisiä runojaan. Suurin osa hänen runotuotannostaan sisältyy kokoelmaan Harpa do Crente (1838). Hänen esikoisteoksensa oli rytmisellä proosalla kirjoitettu raamatullis-poliittinen runoelma A voz do propheta (1836). Sitä seurasi runokokoelma, niinikään sisällykseltään uskonnollis-poliittinen, A harpa do crente (1838). Ansiokkaita ovat hänen romaaninsa Eurico, o presbytero ja kertomus O monge de Cister. Monastica-sarja oli Portugalissa historiallisen romaanin alkuunpanija. Herculano on kirjoittanut romaanien lisäksi muitakin historiateoksia, joista ansiokkaimpia ovat Historia da Portugal (1854–1859) ja Da origem e estabelecimento da inquisição em Portugal (1854–1859).
Teokset > Runokokoelmat

A Voz do Profeta (1836)
A Harpa do Crente (1838)
Poesias (1850)
Teokset > Näytelmät

O Fronteiro de África ou três noites aziagas (1838)
Os Infantes em Ceuta (1842)
Teokset > Romaanit

O Pároco de Aldeia (1851)
O Galego: Vida, ditos e feitos de Lázaro Tomé (1846)
O Bobo (1843)
O Monasticon
Eurico, o Presbítero: Época Visigótica (1844)
O Monge de Cister: Época de D. João I (1848)
Lendas e narrativas (1851)
Kirjallisuutta

Maailmankirjallisuuden kultainen kirja. Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja, WSOY 1954 (sisältää Alexandre Herculanon tekstinäytteitä)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alexandre Herculano Wikimedia Commonsissa
Herculano de Carvalho e Araujo, Alexandre, Nordisk familjebok, 11 Uggleupplagan (ruotsiksi)
Alexandre Herculanon teoksia projekti Gutenbergissa
Richard Attwood

| Richard Attwood |
| --- | --- |
 Richard Attwood Donington Parkilla vuonna 2007.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Richard James David Attwood
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1940 
Kansalaisuus:   Yhdistynyt kuningaskunta
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1964–1965, 1967–1969
Talli(t):  BRM, Reg Parnell Racing, Cooper, Lotus
Kilpailuja:  17 (16 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  1
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  1
MM-pisteitä:  11
Ensimmäinen kilpailu:  Britannian Grand Prix 1964
Viimeinen kilpailu:  Monacon Grand Prix 1969
Richard James David Attwood (s. 4. huhtikuuta 1940 Wolverhampton, Staffordshire, Iso-Britannia) on uransa lopettanut brittiläinen kilpa-autoilija. Hän osallistui yhteensä 17 Formula 1:n MM-kilpailuun kausilla 1964–1965 ja 1967–1969 BRM, Reg Parnell Racing, Cooper ja Lotus-talleissa. Hänen paras sijoituksensa oli Monacon Grand Prix'ssa 1968, jossa hän ajoi toiseksi ja teki samalla kilpailun nopeimman kierroksen. Palkintosija jäi Attwoodin ainoaksi.
Attwood voitti Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1970 Porsche 917:llä.
F1-tulokset

| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1964 | BRM |  |  |  |  | GBR DNS  |  |  |  |  |  |  |  | - | 0 |
| 1965 | Lotus |  | MON  kesk.  | BEL  15  |  | GBR  13  | NED  12  | GER  kesk.  | ITA  6  | USA  10  | MEX  6  |  |  | 16. | 2 |
| 1967 | Cooper |  |  |  |  |  |  |  | CAN  10  |  |  |  |  | - | 0 |
| 1968 | BRM |  |  | MON  2  | BEL  kesk.  | NED  7  | FRA  7  | GBR  kesk.  | GER  14  |  |  |  |  | 13. | 6 |
| 1969 | Lotus, BRM |  |  | MON  4  |  |  |  | GER  6  |  |  |  |  |  | 13. | 3 |
Reverse Psychology

| Reverse Psychology Bomfunk MC’s |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 2004
 Tyylilaji: elektro, hip hop
 Levy-yhtiö: Universal Music
Bomfunk MC’s:n muut julkaisut
| Burnin’ Sneakers 2002 | Reverse Psychology 2004 |   |
Reverse Psychology on Bomfunk MC’s:n kolmas albumi, joka julkaistiin vuonna 2004. Se ei ole menestynyt läheskään niin hyvin kuin edelliset levyt In Stereo ja Burnin’ Sneakers. Levyltä julkaistiin singlet No Way in Hell, Hypnotic ja Turn It Up.
Kappaleet

Hypnotic – 4.04 (feat. Elena Mady)
Ladies & Fellas – 3.57
No Way in Hell – 3.46
Reverse Psychology – 3.56
Hey Everybody – 3.58 (feat. Kurtis Blow & Max’C)
Funky Things – 3.25
Track Star – 4.32
Turn It Up – 3.57 (feat. Anna Nordell)
Foxy Lady – 3.33
Irresistible – 3.34
Mosquito – 3.09
Obvious – 3.58
Listasijoitukset

| Listat (2004) | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Suomi (Suomen virallinen lista): 10
Riitta Salmi

Riitta Salmi on suomalainen kosmetologi, kauneudenhoitoalan opettaja ja järjestöaktiivi. Hänelle on myönnetty opetusneuvoksen arvonimi vuonna 2009, hän on Suomen toinen kauneudenhoidon parissa työuransa tehnyt arvonimen kantaja.
Salmi toimi Espoon seudun koulutuskuntayhtymä Omniassa lehtorina sekä kansainvälisten asioiden koordinaattorina.
Salmi valittiin kansainvälisen kosmetologien järjestön Cidesco Internationalin puheenjohtajaksi vuosiksi 1996–2000.
Rauhan lapset

Rauhan lapset (ven. Дети мира, Deti mira) on kuvanveistäjä Antti Neuvosen veistämä veistos, jonka Helsingin kaupunki lahjoitti 1990 Moskovan kaupungille vastalahjaksi Moskovan lahjoittamasta Maailman rauha -veistoksesta. Rauhan lapset sijaitsee Moskovan pohjoisosassa Leningradin valtatien varressa Ystävyydenpuistossa lähellä sen sisäänkäyntiä.
Veistos on osaversio Neuvosen toisesta työstä Kansojen ystävyyden monumentti, joka sijaitsee Helsingin Itäkeskuksen Ystävyydenpuistossa.
Puolijohdeteollisuus

Piikiekkoja, joilla on mikropiirejä.
Puolijohdeteollisuus on teollisuuden ala, joka on käynnistynyt puolijohdekomponenttien, kuten transistorien teollisen valmistuksen alkaessa 1950-luvulla Yhdysvalloissa. Alan pioneeriyrityksiä ovat Shockley Semiconductor, Fairchild Semiconductor ja IBM. Pelkästä transistorien valmistuksesta ala on laajentunut mikropiireihin, jonka sovelluskohteita ovat muistit (muistipiirit), suorittimet (mikroprosessorit) ja litteät näyttölaitteet. Yhdistävänä tekijänä alan yrityksillä on nykyään samankaltainen valmistusteknologia ja asiakkaat eli elektroniikkateollisuus.
Puolijohteiden valmistustekniikka

Puolijohdeteollisuuden tuotteita valmistetaan useimmiten piikiekoille, mutta myös lasille ja erilaisille keraameille sekä muoveille siirtämällä niiden pinnalle kaasufaasissa metalleja ja metallioksideja ohuiksi, jopa muutaman atomin paksuisiksi kalvoiksi. Tätä tekniikkaa kutsutaan ohutkalvon kasvatukseksi. Ohutkalvorakenteet voivat olla hyvin monimutkaisia. Tyypillinen pinnoitusmenetelmä on CVD (Chemical Vapor Deposition) ja sen erilaiset muunnelmat. Suomessa teolliseksi prosessiksi kehitetty ALD (Atomic Layer Deposition) on eräs muunnelma kaasufaasipinnoituksesta, jossa kalvoja pystytään rakentamaan atomikerroksittain. Kalvoja voidaan myös poistaa, kun halutaan muodostaa erilaisia johdekuviointeja ja silloin menetelmänä on syövytys, jota sanotaan myös etsaukseksi.
Piin lisäksi käytetään yhdistelmiä, jotka yhdistävät on kahta tai useampaa alkuainetta kuten pii (Si) ja hiili (C) muodostavat piikarbidia (SiC). Muita materiaaleja käytetään muun muassa sähköautojen virran hallintaan, 5G-verkoissa ja tutkissa sekä valokuitulinkeissä. Yleisiä yhdistelmiä ovat galliumarsenidi (GaAs), galliumnitridi (GaN), piikarbidi (SiC), indiumfosfidi (InP) ja alumiini-gallium-indium-fosfidi (AlGaInP).
Tekniikan kehitys

Puolijohdeteollisuus syntyi 1950-luvulla yksittäisten transistorien valmistuksella, joka johti useampien transistorien integrointiin mikropiireiksi 1960- ja 1970-luvuilla.
Mikropiirit valmistetaan yhä 1970-luvulla kehitetyn MOS-tekniikan (esimerkiksi CMOS ja MOSFET) muunnoksilla. Optisen litografian tekniikoilla, joilla valokuvausta muistuttavilla menetelmillä tuotetaan mikropiirin johdinkuviot, on pystytty muutaman vuoden välein pienentämään niin sanottua viivan leveyttä eli pienintä johtimen paksuutta ja saavutettu suurempi pakkaustiheys transistoreille.
Transistorien pakkaustiheyden kehittymistä kustannuksien pysyessä vakiona on ennustettu Mooren lailla, Dennard-skaalaus lisäsi havainnon virran ja jännitteen pienentymisestä transistorin pienentymisen mukaan. Lisäksi pienempi transistori vaihtaa tilaa nopeammin jolloin suorituskyky on parempi. Silicon On Insulator (SOI) tekniikka on yksi kehitysaskeleista, jolla on saavutettu suurempi nopeus ja pienempi virrankulutus.
Tekniikan siirtyessä 22 nanometristä 16 nanometriin tasotransistoreista siirryttiin FinFET-tekniikkaan. Tämän korvaajaksi on esitetty GAAFET-tekniikkaa. GAAFET-rakenteita tulee käyttöön kahden ja kolmen nanometrin transistorien valmistuksessa. Huolimatta GAAFET:in parannuksista FinFET säilyy joiden valmistajien suosiossa koska uskovat pystyvänsä puristamaan siitä enemmän irti. IBM on valmistanut ensimmäisen kahden nanometrin valmistustekniikkaa käyttävän koepiirin. Kolmiulotteisten rakenteiden myötä käytetyn prosessin tulkinta kertoo "vastaavan kaksiulotteisen piirin" koon ja transistoritiheys on usein tarkempi mittayksikkö.
Piirien pinoamisella pinta-alan kasvattamisen sijaan pyritään saamaan lisää kaistanleveyttä muistipiireistä. Pinoamista esitettiin jo 1960-luvulla. Pinoamisella etäisyydet saadaan pieneksi, mutta tekniikka piirien läpikuljettamiseen on ollut vaikeaa.
ASML toi markkinoille EUV-litografialla (extreme ultraviolet) valmistamiseen käytettävät laitteet vuonna 2017. EUV-litografia käyttää 13,5 nanometrin aallonpituutta kun aiempi syvä ultravioletti (deep ultraviolet) käytti 193 nanometrin aallonpituutta. Puolijohdeteollisuuden "valimot" (engl. foundry) käyttävät tusinasta kahteenkymmeneen valmistuslaitteita ja tarvitsevat suuria tuotantovolyymeja, jolloin tuottosuhdetta voi kehittää ja kustannukset voi kattaa. Mikropiirien valmistuksessa on noin 1 500 vaihetta, joissa on jokaisessa 100–500 muuttujaa. Jos jokaisen vaiheen onnistumissuhde on 99,9% niin alle neljännes lopullisesta tuotteesta on käyttökelpoista. EUV-litografia vaatii erittäin puhtaita ympäristöjä johtuen ilman aiheuttamasta valon siroamisesta sekä valon absorboitumisesta pienillä aallonpituuksilla.
Vuonna 2004 löydetty grafeeni voi jatkossa mahdollistaa huomattavasti pienemmät mikropiirit.
MOS-transistoreja on valmistettu viidessä vuosikymmenessä 13·1021 transitoria, joka on 99,9 prosenttia transistoreista.