stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turkkilaiset kansat
Etymologia > Nykypäivä

Nykyään nimitys turkkilainen liitetään lähinnä Turkin turkkilaisiin (Türkler) ja täten Turkin tasavaltaan (Türkiye Cumhuriyeti). Osmanikauden aikana he eivät kuitenkaan vielä kutsuneet itseään turkkilaisiksi eikä valtiotaan Turkiksi. Alkujaan 1100-luvulta alkaen eurooppalaiset olivat alkaneet käyttää osmanien valtaamista alueista nimitystä Turkki (italialaisesta "Turchia"). He kuitenkin näkivät itsensä ensisijaisesti "muslimeina" ja vielä itsenäsyyssodankin aikaan (1919–1923) asiakirjat ja julistukset puhuvat muslimeista.
Turkin turkkilaiset lähteet käyttävät termiä "turkkilainen" myös muista turkkilaiskielisistä kansoista, erottaen heidät toisistaan joko asuinalueen tai muuten jo vakiintuneen nimen avulla. Esimerkiksi Azerbaycan Türkleri, Kazak Türkleri, Tatar Türkleri / Kazan Türkleri, Kırım Türkleri. Myös kieltä kuvaillessa sen "turkkilaisuus" tuodaan nimessä esiin (Kazak Türkçesi, Tatar Türkçesi = "kazakinturkki", "tataarinturkki"). Omasta kielestään he puolestaan käyttävät lisänimitystä Türkiye Türkçesi ("Turkin turkki").
Suomessa tataarit tunnistautuivat 1900-luvulla "turkkilaisina".
Uskonto

Suurin osa turkkilaisista kansoista harjoittaa sunnalaista islamia. Turkkilaisten keskuudessa yksi merkittävimpiä uskonnollisia hahmoja on Ahmed Yasawi (1103–1166), joka perusti ensimmäisen turkkilaisen suufi-islamilaisen veljeskunnan (tariqa). Ennen islamin uskon omaksumista turkkilaiset kansanperinteet keskittyivät šamanistisiin uskoihin ja etenkin tengrismin ympärille. Suufilainen islam omaksuu näitä kansanperinteitä osaksi islamilaista uskoa.
Genetiikka

2015 julkaistun tutkimuksen mukaan turkkilaiset kielet ovat levinneet nomadisten turkkilaisten liikkumisen myötä eri alueiden väestöihin jättäen näihin lähinnä kulttuurisen muutoksen eikä niinkään geneettistä jälkeä. Turkkilaiset kansat ovatkin usein geneettisesti pääosin maantieteellisten ei-turkkilaisten naapureidensa kaltaisia, mutta eri turkinkieliset ryhmät niin Lähi-idästä, Kaukasukselta, Itä-Euroopasta kuin Keski-Aasiastakin jakavat kuitenkin keskenään vaihtelevissa määrin myös tiettyyn osaan Aasiaa (etelä-Siperiaan ja Mongoliaan) sijoitettavaa yhtäläistä perimää; alueen uskotaan olevan turkkilaisten kasojen alkukoti.
Turkin turkkilaiset polveutuvat oletettavasti enimmäkseen Anatolian aiemmasta paikallisesta väestöstä, joka turkkilaistettiin kulttuurisesti; turkkilaisten on havaittu klusteroivan pääosin Välimeren väestöryhmien kanssa, mutta osoittavan myös jossain määrin yhtäläisyyttä Keski-Aasian turkkilaisten kansojen kanssa.
Turkkilaisia kansoja

azerit
balkaarit
baškiirit
dolgaanit
gagauzit
hakassit
Irakin turkmeenit
jakuutit
karakalpakit
karapapakit
karatšait
kasaarit
kaškait
kazakit
kiptšakit / kumaanit
kirgiisit
Krimin tataarit
kumykit
Meskhetin turkkilaiset
nogait
petsenegit
salaarit
tataarit, lukuisine alaryhmineen
tofalarit
tšuvassit
turkkilaiset
turkmeenit
tuvaanit
uiguurit
uzbekit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turkkilaiset kansat Wikimedia Commonsissa
Moskeija Uzbekistanin Buharassa.
Turkkilaisten kielten puhuma-alueet.
Suomalainen romanipuku

Suomalainen romanipuku on Suomen romanien käyttämä kansanpuku. Kulloinenkin mustalaismuoti on ollut aina kiinteästi yhteydessä romanikulttuuriin. Moni romani kokee vaatetuksen tärkeäksi osaksi omaa identiteettiään, romaniuttaan ja romanikulttuuria. Romanivaatteiden käyttöä pidetään tärkeänä ja piireistä riippuen sen hylkääminen on henkilön läheisille jopa häpeällistä.
Romanien vaatetuksen tulee olla peittävää eikä liian tiiviisti istuvaa. Vaatetus noudattaa romanikulttuurin selkeää sukupuolijakoa asemassa ja tehtävissä: housuja käyttävät vain miehet. Vastakkaisen sukupuolen vaatteiden koskettamista pidetään sopimattomana. Vaatetusta koskee myös joukko muita siveyssääntöjä, esimerkiksi housuja kutsutaan vaatteeksi ja paitoja hihoiksi.lähde?
Suomen romanit on maailmassa ainoa romaniväestö, jolla on näin selkeästi omankaltaisensa pukeutumistapa. Myös ainakin Ruotsissa asuu suomalaistaustaisia romaneita, jotka pukeutuvat suomalaistyyliseen näyttävään romanipukuun.
Historia

1800-luvulla naisten romanipuku muistutti vielä muiden naisten pukeutumista siltä osin, että tuohon aikaan kaikilla naisilla tapana oli pukeutua röijyyn ja pitkään hameeseen. Romanit pukeutuivat silti tuolloinkin valtaväestöä näyttävämmin ja kirkkaampiin väreihin. Kun röijyt ja esiliinat kuitenkin poistuivat yleisesti muodista ja hameiden helmat alkoivat lyhentyä, romanimuoti ei seurannut perässä.
1910-luvulla romaninaiset alkoivat koristella hameitaan kapeilla samettikaistaleilla, jotka levenivät vuosikymmenten saatossa elintason noustessa. 1920–1930-luvuilla romanit alkoivat myös käyttää parempia kankaita vaatteissaan. Samaan aikaan naiset alkoivat tehdä leveämpiä samettikaistaleita helmaan niin, että sametti ulottui jo polveen asti. 1990-luvulla samettia oli niin paljon, että tavanomaista hamekangasta oli vyötäröllä enää noin 20 cm levyinen pala. 2000-lukuun mennessä vyötärökaistale kaventui noin 10 cm levyiseksi. Sametin lisäksi myös hameen kangasmäärä ja pitsien ja röyhelöiden määrä on lisääntynyt elintason nousun myötä. 1990-luvulla etenkin nuoret romaninaiset ottivat käyttöön lanteilla pidettävän pönkän, joka osaltaan kannattelee hametta.
Naisten runsaat kultakorut ovat perinteisesti olleet omaisuutta sellaisessa muodossa, jota on kuljettaessa ollut helppoa sekä pitää mukana että myös tarvittaessa muuttaa rahaksi. Ainakin 1800-luvulla myös romanimiehillä oli yleisenä tapana pitää toisessa korvassaan kultaista korvarengasta tai korvanastaa tai vaihtoehtoisesti renkaita molemmissa korvissa.
Romanimiesten vaatetukseen kuuluivat 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella yleisesti (turkis)hattu, pukutakki, tummat suorat housut, turkki ja nahkasaappaat. 1930-luvulta alkaen romanimiesten pukeutumistyyli muuttui merkittävästi, kun autoilijoille tyypillinen vaatetus tuli heidän keskuudessaan muotiin. Autoilijan pukuun kuuluivat koppalakki, kangas- tai nahkatakki, saapas- eli pussihousut ja nahkasaappaat. Ainakin 1960-luvun alussa nuoremmat romanimiehet suosivat vanhanmallisten saappaiden sijaan jatsareita eli haitarivarsimallisia pitkiä saappaita. Samoihin aikoihin myös ajurinpuku oli suosittu tyyli nimenomaan kaupunkilaisten romanimiesten keskuudessa.
Miehen puku

Myöhemmin pussihousut vaihdettiin taas suoriin housuihin ja koppalakit jäivät. Saappaiden sijasta miehet alkoivat käyttää kävelykenkiä.lähde? Myös villapuserot ovat yleinen osa miesten romanipukua, ja niitä voidaan käyttää kesäisinkin.
2000-luvulla lierihatut ja koppalakit ovat kuitenkin taas yleistyneet. Lisäksi käytetään erilaisia lipallisia lakkeja. Pussihousuja ja saappaita käyttävät jotkut vanhat miehet, juhlissa myös muunikäiset.lähde?
1800-luvulla myös romanimiehillä oli joitain koruja. Sittemmin miehet ovat lähes kokonaan luopuneet korvakorujen käytöstä. Perinteiseen romanimiesten tyyliin kuuluvat sormukset ovat edelleenkin suosittuja.
Naisen puku

Romanityttö alkaa käyttää perinneasua yleensä noin 14–24-vuotiaana. Sitä nuoremmat tytöt pukeutuvat lapsina valtaväestön tavoin ja varttuessaan siirtyvät käyttämään pitkiä kapeita mustia hameita.
Naisen asun tulee olla siisti, ehjä ja vartalon muodot peittävä. Yleisesti naisen tulee olla huoliteltu ja hiusten tulee olla siistillä kampauksellalähde?.
Naisen puku > Hame

Perinteiseen romaniasuun kuuluu yhtenä ja näkyvänä osana musta, samettinen, laajahelmainen hame. Romanihameen pääkriteerit ovat siisteys, ehjyys ja peittävyys. Hameen tulee olla ryhdikäs ja nilkkapituinen. Hameen päällimmäinen kerros on aina pikimustaa, sileäpintaista kultareunasamettia. Sametin alla on yleensä kaksi vuorta, jotka voivat olla ohuita tai paksuja riippuen siitä, onko hame tarkoitettu talvi- vai kesäkäyttöön. Lanteilla pidettävä pönkkä pitää hametta koholla.
Suomalainen romanihame valmistetaan ompelemalla suorakulmion muotoisia samettikaistaleita yhteen. Vyötärön ympäri tuleva vyötärökaistale on satiinia. Vyötärökaistale saattaa olla koristeellista brokadikangastakin, mutta se jää melkein täysin röijyn helman alle piiloon. Vyötärökaistaleen ja sametin väliin ommellaan kristallinauha eli hameennauha, joka voi olla romanihameen kallein osa. Hameen helma laskostetaan tasavälein laatoiksi kutsutuiksi poimuiksi, joiden leveys on 10–13 cm. Hameen etuosassa on noin 20 cm leveä laskostamaton osuus.lähde?
2020-luvun romanihameeseen käytetään jo 9 metriä samettia, jonka alle tulee vuori- ja välikankaita. Tällainen hame painaa 7–10 kiloa. Menneinä vuosina hame on voinut painaa jopa 12 kiloa.lähde?
Suomi on ainoa maa, jossa romaninaiset käyttävät samettihametta. Romaninaisen hame on usein äidin tai siskon valmistama, mutta sen voi teettää myös mittatilaustyönä romanivaatteisiin erikoistuneella ompelijalla. Heitä on Suomessa muutamia. Kokonaisuudessaan hame maksaa halvimmillaan satoja euroja.
Naisen puku > Pusero

Romaninaisen päällyspuseroa kutsutaan röijyksi. Röijyn tulee olla istuva, mutta tarpeeksi peittävä. Selkäpuoli sekä kaarroke eli röijyn yläosa kainaloista hartioihin ovat kuitenkin tyköistuvat. Hihat ovat malliltaan puhvihihat. Röijyn alla voidaan käyttää myös aluspuseroa eli alusröijyä, joka on tavallisesti päällysröijyä yksinkertaisempi. Aluspaitana saattaa olla esimerkiksi tavallinen pusero.
Pitsiä käytetään sekä koristeellisuuden että peittävyyden vuoksi, ja yhdessä asussa sitä voi olla kymmenenkin metriä. Ennen vanhaan romanit kutoivat pitsin itse, mutta 1960-luvulta alkaen he ovat alkaneet ostaa sen kaupasta. Pitsi on useimmiten väriltään valkoista, mutta myös mustaa käytetään. Uutena muotivärinä pitseihin on tullut kulta ja hopeamilloin?.lähde? Puseron koristelussa käytetään myös paljetteja ja koristekiviä.
Röijyihin käytetään monia erilaisia kankaita, joiden värit ja koristelu vaihtelevat laajalti ja myös muuttuvat vuosien saatossa muodin mukaan. 1960-luvulla muodissa olivat suurikuvioiset röijyt, kun taas 1980-luvulla suosittuja olivat pastellivärit ja paljettikankaat. 1990-luvun muotivärejä olivat sininen, valkoinen, kulta ja hopea. 2000-luvulla muotiin tulivat tummat värit, kuten vihreä ja ruskea. Aiemmin tummia sävyjä pidettiin ennemminkin hautajaisväreinä.
Usein röijykankaita tuodaan ulkomailta sekä laajemman valikoiman että matalampien hintojen vuoksi. Suomessa ostettu röijykangas voi maksaa jopa yli sata euroa metriltä.lähde?
Naisen puku > Juhlapuku

Romaninaiset käyttävät juhlapukuna pariksi kutsuttua, samasta kankaasta valmistettua röijyn ja esiliinan yhdistelmää. Röijykankaista esiliinaa käytetään ainakin 2000-luvulla nimenomaan juhlissa, ja arkiaskareita tehdessään naiset saattavat käyttää tavallista talousesiliinaa. Varakkaammilla on myös erillinen juhlahame, joka on arkihametta huomattavasti koristeellisempi ja arvokkaampi. Juhlatilaisuuksissa nainen käyttää myös paljon koruja: yleisimmin asuun kuuluvat korvarenkaat, kaulaketju, rannerengas, sormus ja rintaneula.lähde?
Naisen puku > Asusteet

Romaninaisen asuun kuuluvat usein kultaiset korvakorut. Korujen suhteen romaneilla on omia perinteisiä mallejaan, jotka he valmistuttavat kultasepällä.
Kenkinä romaninaiset pitävät tavallisesti mustia korollisia avokkaita.
Alkujaan romaninaisen asuun kuului myös hartiahuivi ja päähuivi. Hartiahuivit olivat suurikokoisia ja koristeellisia. Talvisin käytössä oli paksu šaali, jossa nainen saattoi myös kantaa pientä lasta. Sittemmin naiset ovat lakanneet käyttämästä huiveja. Asuun on perinteisesti kuulunut myös esiliina. 1990-luvulla esiliina meni hetkellisesti lähes kokonaan muodista, kunnes se tuli taas muotiin 2000-luvulla.
Perinteisen malliset romaninaisen korvakorut, joissa on korvan päälle tueksi asetettavat ketjut.
Toisenlaiset romaninaisen korvakorut.
Aiheesta muualla

http://www.craftmuseum.fi/romanit/romanipuku/historiaa.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
Romaneita vuonna 1930.
Miehen romanipuku
Naisen romanipuku
Esiliina
Suihkulähde

Oulujoen suiston suihkulähteet iltavalaistuksessa
Suihkulähde eli suihkukaivo on keinotekoisesti vettä vesiputouksen tai vesisuihkun omaisesti lennättävä monumentti. Suihkulähde on usein itsessään taideteos, kuten patsas tai allas, jonka keskellä on ylöspäin suuntautuva vesisuihku. Suihkulähteitä on rakennettu kautta historian toisaalta käytännöllisiin tarpeisiin, mutta myös tärkeitä paikkoja, tapahtumia tai henkilöitä juhlistaviksi monumenteiksi. Nykyään vesisuihku luodaan yleensä sähkövesipumpulla.
Historia > Antiikki

Esimerkiksi Antiikin Kreikan uskonnossa luonnonlähteitä pidettiin usein pyhinä paikkoina, ja niiden yhteyteen rakennettiin usein pyhättöjä. Varhaiset suihkulähteet ovat syntyneet, kun näitä rakennuksia on alettu edelleen laajentamaan ja luonnonlähteen vesi on ohjattu keinotekoisia ja koristeltuja väyliä pitkin erilaisiin altaisiin ja putouksiin. Antiikin Kreikan kaupungeista erityisesti Korintti on tunnettu tämän kaltaisista suihkulähteistä.
Kreikkalaisten varhaisia suihkulähteitä monimutkaisempaa vesi-infrastruktuuria rakensivat roomalaiset. Roomalaisten kiinnostus vesirakentamiseen ei liittynyt vain uskontoon, vaan kaupunkiensa vesihuollon järjestämiseksi roomalaiset rakensivat mittavia akvedukteja. Vesi jaettiin akveduktista eteenpäin varastotankin castellum aquae kautta. Castellumin veden ulostuloaukot olivat usein näyttävästi koristeltuja, joten niitä voidaan pitää eräänlaisina käytännöllisen vedenjakelupisteen ja koristeellisen suihkulähteen välimuotoina. Lisäksi roomalaiset jatkoivat ja kehittivät edelleen kreikkalaisilta periytynyttä tapaa rakentaa nymfeille pyhitettyjä luonnonlähteisiin liittyviä suihkulähteitä.
Historia > Keskiaika

Kristinuskon vaikutuksen myötä suihkulähteitä alettiin myöhäisantiikin aikaan rakentamaan basilikojen yhteyteen. Kristillisessä kontekstissa vesi nähtiin puhdistumisen, uudelleensyntymän ja kasteen symbolina. Varhaiskeskiajalle siirryttäessä roomalaisten rakentama vesi-infrastruktuuri kuitenkin rapistui, ja siten myös koristeellinen vesirakentaminen ja suihkulähteet muuttuivat harvinaisemmiksi.
Myöhäiskeskiajalla kyläkeskuksiin alettiin rakentaa julkisia suihkulähteitä etenkin vedenjakelutarkoituksessa. Suihkulähteistä kuitenkin muodostui myös rakennuskiltojen merkittäviä projekteja, joiden näyttävyydellä pyrittiin esittelemään rakentajien ammattitaitoa. Huomionarvoinen myöhäiskeskiajan julkinen suihkulähde on vuonna 1396 valmistunut Schöner Brunnen Nürnbergssä, Saksassa.
Myös islamilaisessa kulttuuripiirissä esiintyi keskiajalla suihkulähteitä. Esimerkkinä näistä ovat kioskimaiset, nimellä sebeel (arab.: سبيل, sabīl; turk.: sebil) tunnetut julkiset suihkulähteet, jotka oli tarkoitettu juomaveden jakeluun.
Historia > Uusi aika

Renessanssiaika merkitsi myös suihkulähteiden rakentamisessa paluuta antiikin klassisen tyylin tavoitteluun. Tyypillinen renessanssiajan suihkulähde oli massiivisella jalustalla lepäävä figuuri, joka toimi vesisuihkun lähtöpaikkana. Barokkiaikana tätä tyyliä kehitettiin edelleen, ja suihkulähteistä tuli aiempaa monimutkaisempia kokonaisuuksia.
Etenkin Italiassa näiden julkisten suihkulähteiden lisäksi varakkaat yksityishenkilöt rakensivat huviloiden ja palatsiensa yhteyteen mittavia puutarhasuihkulähteitä. Myöhemmin tapa levisi myös muualle Eurooppaan, ja pelkästään koristeellisiksi maamerkeiksi tarkoitetut suihkulähteet alkoivat yleistyä.
Tämän aikakauden suihkulähteistä etenkin Versailles’n palatsin puutarhan suihkulähteet ovat huomionarvoinen esimerkki. Versailles'n vedennostolaitos pumppasi vettä Seinestä säiliöihin, joista se johdettiin suihkukaivoihin ja keinotekoisiin vesiputouksiin. Neljätoista suurta siipiratasta piti käynnissä kahtakymmentäviittä pumppua, jotka nostivat veden 154 metrin korkuiseen vesitorniin. Tornista vesi johdettiin akvedukteja myöten kohteisiin. Versailles'n suihkulähteet, joita oli Ludwig XIV:n aikana puistossa 1 400 kappaletta, kuluttivat vettä valtavasti, minkä vuoksi niitä ei voitu pitää käynnissä kuin erityisissä juhlatilaisuuksissa. Varastoitu vesimäärä riitti pitämään suihkulähteet käynnissä kolme tuntia.
Suihkulähteitä rakennetaan nykyään kaikkialle maailmaan. Ne ovat edelleen suosittuja maamerkkejä ja monumentteja. Nykyaikainen tekniikka myös mahdollistaa aiempaa voimakkaampien vesisuihkujen luomisen. Maailman korkein suihkulähde on Kuningas Fahdin suihkulähde Jeddassa, Saudi-Arabiassa. Se suihkuttaa vettä 312 metrin korkeudelle Punaisenmeren ylle.
Suihkulähteen toiminta

Esimodernina aikana suihkulähteen toiminta perustui tavalla tai toisella joko sen yhteydessä olevan luonnonlähteen toimintaan tai painovoimalla aikaan saatuun voimaan. Esimerkiksi akveduktien yhteydessä olevat roomalaisajan suihkulähteet saivat voimansa painovoiman avulla vuorilta alas kaupunkeihin virtaavasta vedestä. Jo noin metrin korkeusero veden yläpinnan ja ulostulokohdan välillä riittää luomaan yksinkertaisen suihkulähteen toiminnalle riittävän paineen. Luonnonlähteiden yhteyteen rakennetut suihkulähteet saivat puolestaan yleensä voimansa luonnonlähteen toiminnasta. Tältä osin niitä voidaan pitää myös koristeltuina lähdekaivoina.
Versailles'n palatsin suihkulähteet ovat varhainen esimerkki konevoiman käytöstä suihkulähteen yhteydessä. Vettä Seinestä pumppaava mittava laitteisto (Machine de Marly) toimi joen pyörittämän vesirattaan tuottamalla voimalla. Vesi pumpattiin laitteiston tuottaman voiman avulla noin 150 metriä ylöspäin Louvecienne-kukkulalle. Sieltä vesi edelleen johdettiin palatsin katoilla sijaitsevien monimutkaisen vesijohtojen ja -säiliöiden verkoston kautta palatsipuutarhan suihkulähteisiin, josta se jälleen painovoiman vaikutuksesta purkautui voimalla ulos. Monimutkaisesta rakenteestaan huolimatta nämäkin suihkulähteet saivat siis voimansa viime kädessä painovoimasta.
1600-luvulta alkaen alettiin ideoimaan höyryvoimalla toimivia suihkulähteitä. Tyypillisesti ajatuksena oli johtaa vesi tiiviiseen säiliöön, josta se saataisiin höyryn luomalla paineella purkautumaan ulos suihkulähteestä. Myös höyryvoiman avulla pumpatun tyhjiön avulla voimansa saavia suihkulähteitä ideoitiin.
Nykyään suihkulähteen vaatima vedenpaine luodaan tyypillisesti sähköpumpulla. Pienen, lähinnä kotikäyttöön tarkoitetun suihkulähteen voimanlähteeksi voi riittää esimerkiksi suihkulähteeseen kiinteästi kuuluva aurinkokenno. Suuremmat suihkulähteet toimivat tyypillisesti ulkoa sähköverkosta johdetulla virralla.
Pumpun tai muun voimanlähteen lisäksi suihkulähde vaatii toimiakseen suuttimen, josta vesi virtaa ulos. Antiikin ja keskiajan julkiseen vedenjakeluun tarkoitetuissa suihkulähteissä suutin saattoi olla yksinkertainen, joskin koristeltu ulostuloaukko, joka ei kuitenkaan välttämättä luonut erityisen näyttävää vesisuihkua. Modernit suihkulähteet ovat usein luonteeltaan maamerkkejä, joissa vesisuihkun näyttävyys on itsetarkoitus. Suuttimen kokoa ja muotoa muuttamalla voidaankin luoda esimerkiksi kapeampi ja korkeammalle yltävä tai leveämpi ja matalampi suihku. Myös erilaisia pyöriviä, valaisevia tai sateenvarjomaisen suihkun luovia suuttimia on olemassa.
Merkittäviä suihkulähteitä

Fontana di Trevi, Rooma, Italia. Rooman suurin ja tunnetuin suihkulähde, sekä eräs maailman merkittävimmistä barokkityylisistä suihkulähteistä.
Havis Amanda, Helsinki. Suomalaisittain kulttuurisesti merkittävä, vuonna 1906 valmistunut suihkulähde, jonka keskuksena on Ville Vallgrenin kuuluisa pronssiveistos.
Kuningas Fahdin suihkulähde, Jedda, Saudi-Arabia. Maailman korkeimman vesisuihkun (312 m) luova suihkulähde Punaisellamerellä.
Schöner Brunnen, Nürnberg, Saksa. Poikkeuksellisen näyttävä keskiaikainen torisuihkulähde.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suihkulähde Wikimedia Commonsissa
Yksityiskohta Schöner Brunnen -suihkulähteestä.
Abd-ul-Hamid I:n aikainen sebil-suihkulähde Istanbulissa vuodelta 1777. Siinä on varsinainen sebil (kaareva ikkunallinen kioski) ja kaksi hanallista seinäsuihkulähdettä (turk. çesme) molemmilla puolilla.
Erilaisia suihkulähteen suuttimia esittelevä sivu Dezallier d'Argenvillen teoksesta The Theory and Practice of Gardening (1709)
Ouwo Moussa Maazou

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 25. elokuuta 1988 (ikä 36)
Syntymäpaikka: Niamey, Niger
Pelipaikka: Hyökkääjä
Pituus: 186 cm
Seura
Seura: ES Sahel
Pelinumero: 2
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2002-2004 | Sahel SC |  |  |
| 2004-2005 | AS Douanes Lomé |  |  |
| 2005-2008 | ASFAN | 79 | (48) |
| 2007-2009 | KSC Lokeren | 31 | (15) |
| 2009-2012 | TsSKA Moskova | 15 | (3) |
| 2009-2010 | → AS Monaco (lainalla) | 18 | (5) |
| 2010-2011 | → Bordeaux (lainalla) | 15 | (1) |
| 2011 | → AS Monaco (lainalla) | 1 | (0) |
| 2011–2012 | → Zulte Waregem (lainalla) | 4 | (0) |
| 2012 | → Le Mans (lainalla) | 15 | (2) |
| 2012– | ES Sahel | 0 | (0) |
Maajoukkue
| 2008- |  Niger | 15 | (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 16.4.2011.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 17. helmikuuta 2012.
Ouwo Moussa Maazou (s. 25. elokuuta 1988 Niamey) on nigeriläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Tunisian pääsarjassa ES Sahelia.
Seurajoukkueura

Maazou aloitti uransa nigeriläisessä Sahel SC:ssä. Vuonna 2007 hän siirtyi Belgian liigassa pelanneeseen KSC Lokereniin. Maazou oli seurassa kaksi vuotta, kunnes lähti venäläiseen TsSKA Moskovaan. Hän on pelannut moskovalaisjoukkueessa 15 ottelua ja ollut seurasta lainalla sekä AS Monacossa että FC Girondins de Bordeaux'ssa. Maazou oli mukana voittamassa Venäjän cupia vuonna 2009.
Heinäkuussa 2012 Maazou allekirjoitti kolmen vuoden sopimuksen ES Sahelin kanssa.
Maajoukkueura

Maazou on pelannut Nigerin maajoukkueessa vuodesta 2008 lähtien. Hän on edustanut joukkueessa muun muassa vuoden 2010 MM-kisojen karsinnoissa, joissa hän pelasi viisi ottelua. Maazou on tehnyt maajoukkueessa yhden maalin, voittomaalin Egyptiä vastaan karsinnoissa Afrikan-mestaruuskilpailuihin 2012.
Gastón Silva

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Gastón Alexis Silva Perdomo
Syntymäaika: 5. maaliskuuta 1994 (ikä 30)
Syntymäpaikka: Salto, Uruguay
Pelipaikka: Puolustaja
Pituus: 185 cm
Seura
Seura: Torino FC
Pelinumero: 21
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2011-14 | Defensor Sporting Club | 25 | (0) |
| 2014- | Torino FC | 5 | (0) |
Maajoukkue
| 2014- | Uruguay | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 2. heinäkuuta 2015.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 2. heinäkuuta 2015.
Gastón Alexis Silva Perdomo (5. maaliskuuta 1994, Salto, Uruguay) on uruguaylainen jalkapalloilija. Hän edustaa torinolaista Torino FC:tä. Aikaisemmin urallaan hän on edustanut Defensor Sporting Clubia.
Silva aloitti uransa montevideolaisessa Defensor Sportingissa. Ensimmäisen ammattilaisottelunsa Silva pelasi vuonna 2011. Yhteensä Silva pelasi 25 ottelua Sportingissa, joista suurimman osan kaudella 2013-14. Heinäkuussa 2014 torinolainen Torino FC osti Silvan 1,61 miljoonan punnan siirtosummalla. Ensimmäisellä kaudella Torinossa Silva pelasi viisi ottelua.
Silva on pelannut useissa eri ikäluokissa Uruguayn maajoukkueessa. Ensimmäisen ottelunsa aikuisten maajoukkueessa Silva pelasi 13. lokakuuta 2014 Omania vastaan vierasottelussa. Silva oli mukana vuoden 2015 Copa Américassa, mutta ei pelannut otteluakaan.