stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Goldberg-muunnelmat
Teoksen rakenne

Teoksen avaava teema, ariaksi kutsuttu 32-tahtinen sarabande, on Bachin varhaisempaa tuotantoa. Se esiintyy jälkimmäisessä kahdesta Clavier-Büchleinista, jotka olivat Bachin vaimolleen Anna Magdalenalle vuonna 1725 kokoamia pieniä klaveerikirjasia ja tarkoitettu ilmeisesti yhteisiä perhemusisointihetkiä varten. On myös mahdollista, ettei aaria ole lainkaan Bachin sävellys, vaikka muuta säveltäjää ei voida suoranaisesti osoittaa. Aarian bassokulku, joka laskee asteittain g:stä, sekä kappaleen sointukulku ovat lähes identtisiä Jean-Henry d'Anglebertin vuonna 1689 säveltämän menuetin ja Henry Purcellin 1600-luvun lopulla säveltämän Ground in Gamutin kanssa.
Barokin aikaisissa muunnelmasarjoissa oli tavallista, että muunnelmat eivät perustuneet suoraan teeman melodiaan, vaan sitä tukevaan harmoniaan, kuten Goldberg-muunnelmissakin. Kolmekymmentä muunnelmaa on järjestetty kolmen muunnelman ryhmiksi siten, että joka kolmas muunnelma aina 27:een asti on kaanon. Näistä ensimmäinen on unisonokaanon, toinen sekuntikaanon, kolmas terssikaanon ja niin edelleen aina yhdeksänteen asti. Kolmaskymmenes muunnelma (jonka olettaisi olevan desiimikaanon) onkin quodlibet, joka sisältää ensimmäisen säkeen kahdesta aikansa suositusta laulelmasta Kraut und Rüben haben mich vertrieben (kaalit ja nauriit ovat ajaneet minut karkuun) ja Ich bin so lang nicht bei dir gewest (Olen niin pitkään ollut sinusta erossa). Teoksen päättää uudelleen esitettävä aaria.
Muut kuin kaanonmuotoiset muunnelmat edustavat monia eri musiikkityylejä. Joukossa on fughettoja, ranskalaisia alkusoittoja, hitaita aarioita ja virtuoosimaisia kappaleita soitettavaksi klaveerilla, jossa on kaksi sormiota. Toisistaan huomattavasti poikkeavien muunnelmien yhteinen tekijä on sama bassokuvio ja harmonia. Lisäksi ne on järjestetty symmetrisesti kaanonien ympärille.lähde?
Teoksen rakenne > Muunnelmat 1–9

Ensimmäinen muunnelma on tunnelmaltaan hilpeä, kuten suuri osa teoksesta. Melodian hyppyjen ja vasemman käden rytmin ensimmäisessä tahdissa voidaan tulkita affektiopin mukaan kuvaavan iloa. Toinen muunnelma on miltei kaanonmuotoinen ja muistuttaa preludia D-duurissa, BWV 936. Siinä kaksi ääntä ovat jatkuvassa vuoropuhelussa keskenään. Ensimmäisessä kaanonissa, muunnelmassa 3, äänet alkavat samasta nuotista yhden tahdin erolla. Tahtilaji on 12/8. Neljännen muunnelman tahtilaji on 3/8, ja siinä kolmen nuotin mittainen lyhyt sävelaihe hyppii äänestä toiseen synkooppirytmissä. Viidennessä muunnelmassa esittäjän oikea ja vasen käsi menevät toistuvasti ristiin. Muunnelma 6 on sekuntikaanon, jota cembalisti Ralph Kirkpatrick kuvailee "lähes nostalgisen herkäksi".
Bach oli kirjannut vuonna 1974 löytyneeseen Handexemplariin (kts. yllä) muunnelmaan 7 tempomerkinnän al tempo di Giga, eli se on tarkoitettu soitettavaksi aikaisemmin luultua nopeammassa tempossa. Seitsemäs muunnelma on siis gigue ja pisteellisine rytmeineen tyyliltään hyvin samanlainen kuin Ranskalaisen alkusoiton BWV 831 gigue. Kahdeksannessa muunnelmassa on jälleen paljon kohtia, jossa esittäjän kädet menevät ristiin koskettimistolla. Yhdeksäs muunnelma on lyyrisen kaunis terssikaanon, jossa on ilmaisuvoimainen, aikaisempia kaanoneita aktiivisempi bassolinja.
Teoksen rakenne > Muunnelmat 10–18

10. muunnelma on neliosainen fughetta, jota seuraava 11. muunnelma on 12/16-tahtilajissa kulkeva giguea muistuttava toccata. Siinä käytetään risteäviä sävelasteikkokulkuja sekä yllättäviä arpeggioja ja trillejä. 12. muunnelma on ensimmäinen vastakaanoneista, joissa toinen ääni kulkee vastakkaiseen suuntaan ensimmäiseen nähden. Siinä myös kaanonin äänten järjestys muuttuu kappaleen aikana, eli kaanonin johtava ääni muuttuu seuraavaksi ja päinvastoin. 13. muunnelma on hidas ja herkkä sarabande, jota voidaan pitää teoksen tunnelman käännekohtana edeltävien enimmäkseen tanssinomaisten kappaleiden jälkeen. 14. muunnelma on sen sijaan virtuoosimainen, nopea kappale, jossa on suuria intervallihyppyjä. 15. muunnelma, kvinttikaanon, on ensimmäinen mollissa soitettava muunnelma. Sen esitysmerkintä on andante ja tahtilaji 2/4.
Teoksen jälkimmäisen puoliskon avaava 16. muunnelma on jälleen ranskalaisen alkusoiton tyyliin sävelletty kaksiosainen teos. Ensimmäinen osa sisältää juoksevia asteikkoja, trillejä ja pisteellisiä rytmejä. Kuten ranskalaisessa alkusoitossa yleensä, jälkimmäinen osa on fuugamuotoinen ja nopeammassa tempossa. 17. muunnelma on kevyt toccata, jossa on havaittavissa vaikutteita Antonio Vivaldilta ja Domenico Scarlattilta. 18. muunnelma on sekstikaanon, jossa hilpeä bassolinja on kontrastina laulaville ja pienin askelin eteneville kaanonäänille.
Teoksen rakenne > Muunnelmat 19–30

19. muunnelma on passepied, 3/8-tahtilajissa kulkeva tanssi. Sitä seuraa teknisesti teoksen vaikeimpana osana pidetty 20. muunnelma, joka on tunnelmaltaan iloinen, ehkä jopa humoristinen toccata. G-molliin sävelletty koraalimainen septimikaanon (21. muunnelma) on edellisen vastapainoksi rauhallisempi ja sisältää kromaattisia bassolinjoja. 22. muunnelma palaa G-duuriin ja sisältää paljon Bachin barokkimoteteille tyypillistä äänien vuoropuhelua. 23. muunnelma on puolestaan teoksen teknisesti haastavimpia osia. Alun perin teos on sävelletty kaksisormioiselle klaveerille, ja jos se esitetään pianolla, kädet ovat varsinkin tässä muunnelmassa toistensa tiellä. 24. muunnelma on oktaavikaanon 9/8-tahtilajissa.
Monet pitävät mollissa kulkevaa 25. muunnelmaa koko teoksen hienoimpana. Se palaa teoksen avaavan aarian hitaaseen tempoon (merkitty adagioksi Bachin kopiossa), ja siinä on paljon kromaattisia sävelkulkuja. Hitaan tempon vuoksi se kestää pitempään kuin muut muunnelmat, vaikka tahteja ei ole muita enempää. 26. muunnelma kulkee sarabanden rytmissä, joskin paljon nopeammin. Melodia on merkitty 18/16-tahtilajiin ja sitä säestävät soinnut 3/4-tahtilajiin. Viimeisessä kaanonissa, muunnelmassa 27, äänet alkavat noonin päässä toisistaan. Tämä on kaanoneista ainoa, jossa Bach ei käytä erillistä bassolinjaa tukemaan kaanonin ääniä.
28. muunnelmassa on Bachin auki kirjoittamia trillejä ja rytmiä korostavia kellomaisia nuotteja. Viimeinen toccata, muunnelma 29, alkaa raskailla, rytmikkäillä soinnulla, joita seuraavat laskevat arpeggiokuviot. Muunnelmaosuuden päättävän 30. muunnelman odottaisi olevan desiimikaanon, mutta se onkin kahta kansansävelmää yhdistelevä quodlibet.
Levytykset

Historiallisesti kenties merkittävimmän äänityksen Goldberg-muunnelmista teki cembalisti Wanda Landowska Pariisissa vuonna 1933. Äänityksen aikoihin muunnelmat tunnettiin yleisemmin vain musiikkitieteilijäpiireissä, mutta Landowskan äänitys teki niistä tunnetumpia laajemman yleisön joukossa. Muutettuaan toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvaltoihin hän valitsi Goldberg-muunnelmat myös Yhdysvaltain debyyttilevytyksekseen.
Nykyisin epäilemättä tunnetuin Goldberg-muunnelmien taltiointi, sekä yksi kaikkien aikojen tunnetuimmista taidemusiikin levytyksistä yleensäkin, on Glenn Gouldin ensilevy (1955), jossa Gouldin tekninen taitavuus oli ennennäkemätöntä. Gould levytti muunnelmat uudelleen juuri ennen kuolemaansa vuonna 1981. Monet pitävät ensimmäistä levytystä parempana, vaikka myöhemmän tulkinnan katsotaankin olevan kypsempi ja värikkäämpi. Gouldin tulkinta teoksesta on hyvin omaperäinen, ja se on jakanut voimakkaasti mielipiteitä. Varsinkin vuoden 1955 levytyksessä hän käyttää hyvin nopeita tempoja. Vuonna 2003 tämä levytys valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Yksi tunnetuimmista Goldberg-tulkitsijoista oli Rosalyn Tureck, joka nauhoitti muunnelmat uransa aikana useita kertoja. Tureck esitti ja levytti vuosikymmeniä kestäneen uransa aikana paljon Bachin tuotantoa ja sai leikkisän lempinimen "Bachin ylipapitar". Murray Perahian levytys on saanut kiitosta esimerkiksi arvovaltaiselta Gramophone-lehdeltä. Maineensa enemmän klassismin ja varhaisromantiikan musiikilla luonut Perahia perehtyi Bachiin jouduttuaan pitämään soittamisesta taukoa sormien kipeytymisen vuoksi.
Goldberg-muunnelmat on sovitettu monille muille soittimille ja kokoonpanoille, kuten jousitriolle, sinfoniaorkesterille, kitaralle ja harmonikalle, ja näistä sovituksistakin on tehty äänityksiä. John ja Mirjana Lewisin levyllä The Chess Game esitetään jokainen muunnelma ensin cembalolla, minkä jälkeen seuraa samasta muunnelmasta johdettu improvisaatio jazzpianolla.lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Useiden huippupianistien analyysejä Goldberg-muunnelmista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Laaja diskografia (englanniksi)
Goldberg-muunnelmien analyysiä, MIDI-tiedostoja (englanniksi)
Tohtori Yo Tomitan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Canons of the Goldberg Variations (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Johann Sebastian Bach :Goldberg Variations BWV988 (englanniksi)
The ”Goldberg” Variations (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Goldberg-muunnelmat (Arkistoitu – Internet Archive) Smith/Halls/Korevaar (Flash)
| n k Johann Sebastian Bachin teokset |
| --- | --- | --- |
| Klaveerimusiikki |  Goldberg-muunnelmat  Das wohltemperierte Klavier  Clavier-Übung  Koraalit  Inventiot  |  |
| Vokaalimusiikki |  H-mollimessu  Passiot  Oratoriot  Magnificat  Motetit  Kantaatit  |  |
| Barokkisarjat |  Sellosarjat  Luuttumusiikki  Orkesterisarjat  Viulusarjat ja -sonaatit  |  |
| Muut |  Die Kunst der Fuge  Musicalisches Opfer  Brandenburgilaiset konsertot  Konsertot  Urkumusiikki  |  |
Goldberg-muunnelmien aarian bassolinja.
Arian tahdit 1–16.
Ensimmäisen kaanonin (muunnelma 3) kaksi ensimmäistä tahtia. Nuotteihin merkitty kaanonin johto- (1.) ja seuraava ääni (2.). Alemmalla viivastolla bassolinja.
Quodlibet, muunnelma 30.
Glenn Gouldin vuoden 1981 levytyksen kansi.
Rosalyn Tureckin vuoden 1957 Goldberg-muunnelmien levytyksen uudemman julkaisun kansikuva.
Paul Grice

Herbert Paul Grice (13. maaliskuuta 1913 Birmingham – 28. elokuuta 1988 Berkeley), joka julkaisi yleensä nimellä Paul Grice, oli brittiläinen kielifilosofi, joka vietti uransa kaksi viimeistä vuosikymmentä Yhdysvalloissa. Isossa-Britanniassa hän opetti Oxfordin yliopistossa, Yhdysvalloissa hän toimi professorina Kalifornian yliopistossa, Berkeleyssä.
Grice tunnetaan pragmatiikan, implikatuurienselvennä ja kielellisen merkityksen tutkijana ja erityisesti Gricen maksiimien (laadun, määrän, oleellisuuden ja esitystavan maksiimit) ja diskurssin kehittymistä säätelevän yhteistyön periaatteen esittäjänä.
Teoksia

"Meaning", The Philosophical Review 66: ss. 377–388 (1957).
"Utterer's Meaning and Intention", The Philosophical Review 78: ss. 147–177 (1969).
"Logic and conversation". Teoksessa Cole, P. & Morgan, J. (toim.) Syntax and semantics, osa 3 (1975).
Studies in the Way of Words (1989).
The Conception of Value (vuoden 1979 John Locke -luennot; 1991).
Aspects of Reason (Richard Warner, toim.) (2001).
Kirjallisuutta suomeksi

Grice, Paul: "Tarkoittaminen", teoksessa Raatikainen, Panu (toim.): Ajattelu, kieli, merkitys. Analyyttisen filosofian avainkirjoituksia, s. 269-278.  (Meaning, The Philosophical Review 66)  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-683-1
Aiheesta muualla

Stanford Encyclopedia of Philosophy: Paul Grice (englanniksi)
MIT Encyclopedia of the Cognitive Sciences: Grice (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Dictionary of Philosophy of Mind: Paul Grice (englanniksi)
Grice-linkkejä (meaning.ch) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Darren Barber

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Tasmania 1990 | kahdeksikko |  |
|  Hopeaa | Wien 1991 | kahdeksikko |  |
Darren Barber (s. 26. joulukuuta 1968 Victoria, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen soutaja. Hän voitti Barcelonan olympialaisissa 1992 kultaa kahdeksikossa. Atlantan olympialaisissa 1996 hän sijoittui samassa luokassa neljänneksi. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän saavutti kahdeksikossa hopeaa Tasmaniassa 1990 ja Wienissä 1991.
Alppisauva

Alppisauvat
Alppisauva on Euroopan vuoristoseuduilla yleisesti käytetty apuväline vaikeassa maastossa liikkumiseen. Sauvaa käytetään antamaan lisävoimaa nousuissa, tukena jyrkissä laskuissa ja tasapainon lisääjänä esimerkiksi vedessä kahlattaessa tai kivikossa. Se voi toimia myös teltan salkona. Levätessä sauvaan voi nojata.  Sauvaa pidetään kiinni varresta, ei päästä.
Sauva on noin 1,8 metriä pitkä ja tehty vahvasta ja sitkeästä puulajista; alppikuusi on erittäin tavallinen. Sauvassa on yleensä rautakärki ja joskus myös pituusmittayksiköt.
Robert M. Pirsig esittää teoksessa Zen ja moottoripyörän kunnossapito seuraavan kuvauksen omatekoisen, haapapuisen vaellussauvan käytöstä: Nyt haapasauvoille on käyttöä ja Chris alkaa kiinnostua omastaan. Rinkan vuoksi painopiste on yläruumiissa, ja keppi on hyvä tuki kaatumista vastaan. Ensin lasketaan jalka tukevasti maahan, sitten painetaan maahan keppi, sitten heilahdetaan kepin varassa ylös ja vedetään henkeä kolme kertaa, sitten otetaan seuraava askel, painetaan keppi tukevasti maahan ja heilahdetaan ylös...
Sauvaa käytetään apuvälineenä nimenomaan vuoristoseudulla liikuttaessa; varsinaisessa vuorikiipeilyssä sitä ei yleensä käytetä, koska se olisi tiellä nimenomaan jyrkimmissä nousuissa; sen sijaan silloin, kun varsinaisia kiipeilyvälineitä eli hakkuja, köysiä ja kalliohakoja ei tarvita, alppisauva on erinomainen apuväline.
Barbera

Barbera-rypäleitä
Barbera on viinirypälelajike, josta tehdään punaviiniä. Barberaa viljellään etupäässä luoteisen Italian Piemontessa, missä se on viljellyin punaviinilajike. Sitä viljellään myös Kaliforniassa ja Argentiinassa. Barberasta tuotetut viinit tunnetaan tyypillisesti marjojen, kirsikoiden, orvokkien ja juuresten aromeista. Barbera-viinit ovat yleisesti ottaen kuivia, hapokkaita keskitäyteläisiä, melko runsaita ja happaman marjaisia.
Rafael Barbosa

Rafael Paula Barbosa (1924 Safim – 2. tammikuuta 2007 Dakar) oli guineabissaulainen poliitikko.
Barbosa syntyi guinealais-kapverdeläiseen perheeseen. Työskennellessään Bissaussa julkisten töiden esimiehenä hän osallistui Guinean ja Kap Verden afrikkalaisen itsenäisyyspuolueen PAIGC:n perustamiseen vuonna 1956. Barbosa toimi puolueen keskuskomitean johtajana, kunnes Portugalin valtiollinen poliisi pidätti hänet vuonna 1962. PAIGC syytti vuonna 1969 vapautunutta Barbosaa tietojen vuotamisesta portugalilaisille, minkä johdosta hänet erotettiin puolueesta vuonna 1970.
Guinea-Bissaun itsenäistyttyä PAIGC syytti Barbosaa maanpetoksesta Amílcar Cabralin murhaan liittyen. Hänet tuomittiin kuolemaan vuonna 1976, mutta seuraavana vuonna tuomio muutettiin 15 vuoden pakkotyöksi. João Bernardo Vieiran vallankaappauksen aikana vuonna 1980 Barbosa päästettiin vähäksi aikaa pois vankilasta, mutta lopullisesti hänet vapautettiin vasta vuonna 1990, jolloin hän perusti vähämerkityksiseksi jääneen Frente Democrática Social -puolueen. Barbosa kuoli pitkän sairauden jälkeen Senegalissa.
BAR 003

| BAR 003 |
| --- | --- |
 Villeneuve ja BAR 003 Kanadan Grand Prix'ssa
Talli:   BAR
Suunnittelija(t):   Malcolm Oastler  Andrew Green
Kuljettajat:  9.  Olivier Panis 10.  Jacques Villeneuve
Teknisiä tietoja
Renkaat:  B Bridgestone
Polttoaine:  Nisseki
Moottori:  Honda RA001E 72° V10
Voimansiirto:  6-vaihteinen puoliautomaattinen pituussuuntainen vaihdelaatikko
Kilpailuhistoria
Debyytti:  Australian GP 2001
Kilpailuja:  17
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
Palkintosijoja:  2
MM-pisteitä:  17
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
BAR 003 oli Malcolm Oastlerin suunnittelema Formula 1 -auto, jolla BAR-talli kilpaili kaudella 2001. Autoa ajoivat kanadalainen Jacques Villeneuve ja ranskalainen Olivier Panis. Autossa oli Hondan moottori, Bridgestonen renkaat, ja se käytti Nissekin poltto- ja voiteluainetta.
Neljä ensimmäistä kilpailua menivät heikosti, ja talli sai niistä yhteensä vain kolme pistettä. Kolme seuraavaa GP:tä olivat kauden parhaat: Jacques Villeneuve ajoi kerran kolmanneksi ja neljänneksi ja saman tallin Olivier Panis kerran viidenneksi. Loppukausi meni heikosti lukuun ottamatta Saksan GP:tä, jossa Villeneuve oli kolmas.
Formula 1 -tulokset

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.
| Kausi | Talli | Moottori | Renkaat | Nro | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001 | BAR | Honda V10 | B |  |  | AUS | MAL | BRA | SMR | ESP | AUT | MON | CAN | EUR | FRA | GBR | GER | HUN | BEL | ITA | USA | JPN | 17 | 6. |
| 2001 | BAR | Honda V10 | B | 9 |  Olivier Panis | 7 | Kesk. | 4 | 8 | 7 | 5 | Kesk. | Kesk. | Kesk. | 9 | Kesk. | 7 | Kesk. | 11 | 9 | 11 | 13 | 17 | 6. |
| 2001 | BAR | Honda V10 | B | 10 |  Jacques Villeneuve | Kesk. | Kesk. | 7 | Kesk. | 3 | 8 | 4 | Kesk. | 9 | Kesk. | 8 | 3 | 9 | 8 | 6 | Kesk. | 10 | 17 | 6. |
Ossi Barck

Ossi Barck öljytankkeri Tiiskerin kyydissä vuonna 1970
Ossi Aksel Barck (7. marraskuuta 1906 Pori – 4. toukokuuta 1994) oli suomalainen merikapteeni ja Neste Oy:n pitkäaikainen lippukapteeni. Barck aloitti merimiehen ammatin 18-vuotiaana nelimastoparkki Lawhillissä. Yliperämiehen tutkinnon hän suoritti vuonna 1932 ja merikapteeniluokan neljä vuotta myöhemmin Raumalla. Kaikkiaan hän purjehti 25 eri aluksella, joista kahdeksalla perämiehenä ja kymmenellä päällikkönä .
Talvisodan alussa hän oli viemässä rahtia s/s Wilpaksella Hampuriin, kun venäläinen risteilijä Kirov pyyhälsi keulan ohi tulittamaan Russarön linnaketta. Paluumatkalla Wilpas joutui venäläisen sukellusveneen hyökkäystä väistäessään karille Ruotsin rannikolla ja tuhoutui.
Kapteeni Barck ilmoittautui laivastoon ja hänet koulutettiin moottoritorpedovenemieheksi, mutta sota loppui ennen kuin hän pääsi sotatoimiin. Välirauhan tultua hän palasi kauppalaivastoon ja oli vuonna 1941 s/s Winhan kapteenina tuomassa rahtia Chilestä Petsamoon, kun alus takavarikoitiin Britteinsaarten pohjoispuolella.
Barck sai tilaisuuden värväytyä ruotsalaiseen Bur-alukseen, jonka kanssa hän kävi Halifaxissa, Kanadassa. Mutta kun hän palasi vuonna 1942 Manchesteriin, hänet internoitiin vihollismaan kansalaisena. Hänet vietiin Mansaarelle, jossa internointileiri sijaitsi. Barck valittiin campleaderiksi eli leirinjohtajaksi pitämään kuria alueella olevien suomalaisten merimiesten keskuudessa, ja tottuneena miesten käsittelijänä hän hoiti tehtävän hyvin. Hän muun muassa järjesti miehilleen aliperämieskurssin pitääkseen nämä ahkerina ja vähemmän rettelöivinä. Oppikirjat kurssille kapteeni anoi ja sai Suomen valtiolta, ja puolueettomien maiden sekä osaltaan Punaisen Ristin avulla ne saapuivat perille.
Miehet olivatkin hyvin tarpeellisia, kun rauha palasi ja työt alkoivat taas.
Kotimaahan palattuaan kapteeni Barck toimi ensin ahtausliikkeen työnjohtajana ja Wihuri-yhtymän alusten päällikkönä. Hän osallistui Neste Oy:n kaikkien tankkilaivojen suunnitteluun, oli niiden rakennusvalvoja sekä tankkilaivojen M/T Neste, M/T Tupavuori ja M/T Nunnalahti päällikkönä.  Pääjohtaja Uolevi Raade nimitti kapteeni Barckin yhtiön ensimmäiseksi lippukapteeniksi. Viimeiset työvuotensa eli 1962–1971 kapteeni Barck toimi varustamo-osaston päällikkönä ja vuodesta 1967 myös apulaisjohtajana.
Barckin mukaan nimettiin Neste Oy:n hankkima mutta Suomen Meripelastusseuran hoitoon luovutettu pelastusristeilijä Ossi Barck.
Baranivka

| Baranivka (Баранівка) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Baranivka
 Koordinaatit: 50.2944°N, 27.6724°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Žytomyrin alue
Piiri:  Zvjahelin piiri
Kirjallinen maininta:  1565
Kaupunkityyppinen taajama:  1938
Kaupunki:  2001
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  12,6 km²
Väkiluku (2022):  11 161
 
 https://mrada-baranivka.gov.ua/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Baranivka (ukr. Баранівка) on kaupunki Žytomyrin alueen Zvjahelin piirissä Ukrainan luoteisosassa, Dneprin sivujoki Pripetin vesistöön kuuluvan Slutšjoen vasemmalla rannalla, 78 kilometriä aluekeskus Žytomyristä länsilounaaseen.
Tammikuun keskilämpötila on -5,4 ja heinäkuun +18,1 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä 547 millimetriä.
Kirkko Baranivkassa.
Baranivka mainitaan kirjallisissa asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1565 Liettuan suuriruhtinaskunnan asuttuna paikkana. Kaupunkityyppisen taajaman aseman se sai 1938 ja kaupungiksi se tuli 2001. Kaupunki oli Baranivkan piirin hallintokeskus 1923–1962 ja 1966-2020. Kesän 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa tämä piiri ja Baranivkan kaupunki kuitenkin yhdistettiin osaksi Zvjahelin piiriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Baranivkan väkiluvuksi 11 161 asukasta (2022). Väestönlaskennassa 2001 asukkaita oli 12 584, joista etnisesti ukrainalaisia oli 93 prosenttia, puolalaisia 0,3 prosenttia ja venäläisiä 0,2 prosenttia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baranivka Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Latvia 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Banja Lukan taistelu

Banja Lukan taistelu käytiin 4. elokuuta 1737 Banja Lukan kaupungin alueella Bosniassa. Se oli ensimmäinen merkittävä taistelu Itävallan–Turkin sodassa ja päättyi osmanien voittoon.
Taustaa

Juuri ennen sodan alkamista osmanit siirsivät Bosnian joukoistaan joukon ammattisotilaita vahvistamaan Venäjän vastaisen sodan rintamaa. Tämän vuoksi Itävallan oli aluksi verrattain helppo marssia Bosniaan. Prinssi Joseph Friedrich von Sachsen-Hildburghausenin johtama Itävallan keisarillinen armeija ylitti rajan viidestä eri kohdasta 29. kesäkuuta 1737. Hildburghausenin joukot olivat perusteellisesti koulutettuja, sekä ajanmukaisesti aseistettuja ja organisoituja. Pohjoisessa Itävallan liittolainen Venäjä oli saavuttanut useita voittoja osmaneista, joten itävaltalaiset suhtautuivat optimistisesti omiin mahdollisuuksiinsa.
Bosniaa oli hallinnut sarja kyvykkäitä osmanikuvernöörejä, jotka olivat pyrkineet kouluttamaan ja varustamaan paikallista nostoväkeä parhaansa mukaan. Lisäksi virassa ollut kuvernööri Hekimoğlu Ali pašša oli monessa konfliktissa mukana ollut taitava ja kunnianhimoinen sotilasjohtaja. Hän tarttui nopeasti toimeen järjestääkseen alueelle puolustuksen. Nostoväestä koostuvaa bosnialaista puolustusarmeijaa johtivat pääosin eläkkeellä olevat osmanivirkamiehet ja upseerit. Lisäksi joissakin osastoissa valittiin johtajia äänestämällä.