stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Euryale

Euryale (m.kreik. Εὐρυάλη, Euryalē, ’pitkäaskelinen’) viittaa kreikkalaisessa mytologiassa useaan eri naishahmoon.
Euryale, yksi gorgoista, joka toisen sisarensa Stheinon tavoin ei vanhentunut ja oli kuolematon.
Euryale, Poseidonin rakastettu ja mahdollisesti Orionin äiti.
Euryale, amatsoniprinsessa
Helluntaiherätys Yhdistyneessä kuningaskunnassa

Brittiläinen helluntaiherätys on monipuolinen ja suosittu kristillinen liike Yhdistyneessä kuningaskunnassa. 1950-luvulle saakka brittiläinen helluntaiherätys muodostui pääosin kolmesta liikkeestä: Apostolisesta kirkosta, Elim Pentecostal Churchista ja Assemblies of Godista. Vuuonna 2009 Apostoliseen kirkkoon kuului 110 seurakuntaa, Elimiin yli 500 seurakuntaa ja Assemblies of Godiin yli 600 seurakuntaa. Tarkkaa lukua helluntailaisten lukumäärästä Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei ole, mutta näihin liikkeisiin on arvioitu kuuluvan noin 150 000 ihmistä.
Historia

Britannian helluntailaisuus sai alkunsa 1900-luvun alussa, jolloin uskonnolliset ideat kulkeutuivat Atlantin yli Amerikasta Isoon-Britanniaan. Erityisesti Alexander Boddy, anglikaaninen pappi, oli merkittävä hahmo Britannian helluntailiikkeen varhaisvaiheissa. Hän oli kiinnostunut uskonnollisista herätyksistä ja pyrki tuomaan helluntailaisen liikkeen opetukset osaksi brittiläistä uskonnollista maisemaa.
Historia > Helluntaialaisuuden kehitys ja kasvu

Helluntailaisuus syntyi Britanniassa osana laajempaa uskonnollista ja yhteiskunnallista murrosta. Vuonna 1907 Oslosta kuuluneet kertomukset kielillä puhumisesta ja uudesta hengellisestä energiasta innostivat Boddyä matkustamaan Norjaan, ja tämä tapaus vahvisti hänen asemaansa brittiläisen helluntailiikkeen johtohahmona. Vuonna 1921, kun William Burton, eräs varhaisista helluntailähetyssaarnaajista Afrikassa, alkoi toimia eri pienten helluntairyhmien välisen yhtenäisyyden lisäämiseksi.
Britannian helluntailiikkeen merkittävä kasvu tapahtui 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä, jolloin se levittäytyi eri puolille maata perustaen uusia seurakuntia. Liike korosti henkilökohtaista uskonkokemusta ja Pyhän Hengen voimaa. Vuoteen 2009 mennessä Elim-kirkko oli kasvanut yli 500 seurakunnan verkostoksi ja Assemblies of Godilla oli yli 600 seurakuntaa.
Historia > 1960-luvun karismaattinen uudistus

1960-luvulla alkoi karismaattinen uudistus, joka vaikutti voimakkaasti myös helluntailiikkeeseen. Uudistus alkoi Yhdysvalloista ja levisi nopeasti Britanniassa, tuoden mukanaan uusia tapoja kokea ja harjoittaa uskoa.
Historia > 2000-luku: Helluntailiike nykypäivänä

2000-luvulle tultaessa brittiläinen helluntailaisuus oli kokenut monia muutoksia ja haasteita. Erityisesti afrikkalaisen diasporan myötä brittiläiseen helluntailaisuuteen on tullut uusia vaikutteita, jotka ovat muokanneet liikkeen ilmettä ja toimintatapoja.
Katolinen kirkko Irlannissa

Pyhän Patrickin roomalaiskatolinen katedraali Armaghissa.
Katolinen kirkko Irlannissa  toimii osana maailmanlaajuista katolista kirkkoa paavin ja hänen kuuriansa hengellisessä ohjauksessa.
Historia

Kristillinen kirkko on toiminut Irlannissa yli 1500 vuoden ajan. Pyhä Patrick on Irlannin suojeluspyhimys, jonka ansioksi on nimetty kristinuskon vakiinnuttaminen Irlantiin 400-luvulla.
Englannin kuningas Henrik VIII julisti itsensä Englannin kirkon pääksi vuonna 1534, ja vuonna 1536 hänestä tehtiin myös Irlannin kirkon päämies. Hän oli uskonnollisesti konservatiivi ja toteutti reformaatiota lähinnä ottamalla luostarien varat valtiolle. Henrikin seuraajat toteuttivast selvemmin protestantismia. Irlannin kirkko  oli anglikaaninen, ja valtiovalta piti roomalaiskatolista kirkkoa vihamielisenä ja epäilyttävänä. Sillä oli kuitenkin kansan laaja tuki, varsinkin Dublinin ulkopuolella, missä kuninkaan valta oli muutenkin heikkoa.
Paul Cullen oli Dublinin arkkipiispa, joka kohosi ensimmäisenä irlantilaisena kardinaaliksi. Hän osallistui 1869–1870 Vatikaanin ensimmäiseen kirkolliskokoukseen, jossa hän kannatti enemmistön tavoin uutta oppia paavin erehtymättömyydestä.
Kun paavi vieraili Dublinissa vuonna 2018, puoli miljoonaa irlantilaista halusi osallistua hänen pitämäänsä messuun.
Organisaatio

Irlannin katolisella kirkolla on neljä arkkipiispaa, 22 piispaa hiippakuntien johdossa ja lisäksi kaksi apulaispiispaa. Arkkihiippakunnat ovat Dublin, Armagh, Tuam ja Cashel. Hiippakuntien rajat määriteltiin Kellsin synopdissa vuonna 1152.
Arkkihiippakunnat ja hiippakunnat ovat:
Armagh: Ardagh (ja Clonmacnois), Clogher, Derry, Down ja Connor, Dromore, Kilmore, Meath, Raphoe
Cashel ja Emly: Cloyne, Cork ja Ross, Kerry, Killaloe, Limerick, Waterford ja Lismore
Dublin: Ferns, Kildare ja Leighlin, Ossory
Tuam: Achonry, Clonfert, Elphin, Galway ja Kilmacduagh, Killala
Kirkko ja yhteiskunta

Irlantilaisista 78,6 prosenttia ilmoitti olevansa katolisia vuonna 2016. Aikuisista 36 prosenttia käy kirkossa kerran viikossa tai useammin - Euroopan keskiarvo on alle 15 prosenttia. Pohjois-Irlannissa katolisten osuus on paljon pienempi kuin tasavallan puolella, 41 % vuonna 2011.
Katolisen kirkon suosio oli suurimmillaan 1960-luvun alussa. Silloin yli 90 prosenttia asukkaista kuului kirkkoon, kirkko mainittiin perustuslaissa ja avioero ja ehkäisy olivat laittomia. Avioero on ollut laillinen vuodesta 1995. Avioeroluvut ovat edelleen Euroopan pienimpiä. Ennen eron myöntämistä parin on asuttava erillään neljän vuoden ajan. Vuonna 2018 kansanäänestys hyväksyi myös abortin - tulosta pidettiin osoituksena katolisen kirkon hiipuvasta arvovallasta.
Kirkossa on raportoitu useita väärinkäytöstapauksia. Ensimmäinen tutkimus julkaistiin vuonna 2005, ja se käsitteli 1960-luvulta asti tapahtuneita lasten seksuaalisia hyväkskäyttöjä ja piispaa, joka ei erottanut kiinni jääneitä pappeja. Vuonna 2009 ilmestynyt raportti kertoi hyväksikäytöstä ja väkivallasta orpokodeissa ja sisäoppilaitoksissa. Seuraavat raportit kertoivat naimattomien, raskaana olevien naisten pakottamisesta orjatyöhön ja ensikodin pihalta löytyneestä merkitsemättömästä satojen lasten joukkohaudasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katolinen kirkko Irlannissa Wikimedia Commonsissa
Zemplín (alue)

Zemplín
Ylä- ja Ala-Zemplín
Zemplín on yksi Slovakian perinteisistä kulttuurialueista. Nykyään sen alueet sijaitsevat Košicen- ja Prešovin itsehallinnollisten alueiden sisällä.
Maantiede

Zemplín sijaitsee Slovakian itäosissa. Lännessä se rajautuu Šarišiin ja Aboviin, pohjoisessa Puolaan, etelässä Unkariin ja idässä Ukrainaan. Zemplínin historiallinen alue ulottuu pieneltä osin myös Unkariin, jossa se on nykyään osa Borsod-Abaúj-Zemplénin lääniä.
Nykypäivänä Slovakian puoleinen osa Užskán alueesta lasketaan usein kuuluvaksi Zemplíniin.
Zemplínska šíravan järvi on Slovakian suurin järvi.
Väestö

Alueen väestö koostuu pääasiassa slovakeista, unkarilaisista, ruteeneista sekä romaneista.
Kulttuuri

Michalovcen Zemplín-museossa on esillä kattavimmat kokoelmat eteläisen Zemplínin historiasta. Muita museoita sijatsee muun muassa Trebišovissa, Majerovcessa sekä Humennéssa.
Historia

Zemplínin historia hallintoalueena ulottuu 1000-luvulle, jolloin sen keskuksena toimi Zemplínin linna, josta se myöhemmin siirtyi Zemplínin kaupunkiin. 1700-luvun puolivälistä aluetta johdettiin Sátoraljaújhelystä, ja Tšekkoslovakian itsenäistyttyä Michalovcesta 1918–1923. Zemplínin nimi tulee muinaisslaavin sanasta Zemnen, maalinna.
Alueella asuneet talonpojat osallistuivat sekä György Dózsan johtamaan kansannousuun vuonna 1514, että Itä-Slovakian talonpoikaiskapinaan vuonna 1831. Zemplíniläisten pääelinkeino oli pitkään maatalous, mutta vuoristoalueilla myös metsien hakkuut ja karjan paimentaminen olivat merkittäviä tulonlähteitä. Vuosina 1879–1903 Zemplínistä muutti pois lähes 20 prosenttia sen väestöstä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zemplín (alue) Wikimedia Commonsissa
Filonoe

Filonoe (m.kreik. Φιλονόη, Filonoē, lat. Philonoe) oli kreikkalaisessa mytologiassa kahden eri naishahmon nimi.
Filonoe, Spartan kuningas Tyndareuksen ja Ledan tytär, jonka Artemis teki kuolemattomaksi.
Filonoe, Iobateen tytär, josta tuli Bellerofonin ensimmäinen puoliso sen jälkeen, kun tämä oli selvinnyt mahdottomista tehtävistä, joihin Iobates oli tämän lähettänyt.
Jesus B. Tuquib

Jesus B. Tuquib (27. kesäkuuta 1930 – 1. elokuuta 2019) oli filippiiniläinen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 14. maaliskuuta 1959 ja nimitettiin Pagadianin hiippakunnan johtoon 24. helmikuuta 1973. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Manuel Mascariñas y Morgia, jota avustivat Lino R. Gonzaga y Rasdesales ja Felix Sanchez Zafra.
Tuquib sai 31. maaliskuuta 1984 nimityksen Cagayan de Oron koadjuuttoriarkkipiispaksi, ja 5. tammikuuta 1988 hänestä tuli sen arkkipiispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 4. maaliskuuta 2006.
Grigori Neljubov

1960
Grigori Grigorjevitš Neljubov (ven. Григо́рий Григо́рьевич Нелю́бов; 31. maaliskuuta 1934 – 18. helmikuuta 1966) oli neuvostoliittolainen kosmonautti. Hän sai potkut Neuvostoliiton avaruusohjelmasta vuonna 1963 alkoholi- ja käytösongelmien takia. Hänen olemassaolonsa ohjelmassa pidettiin salassa Neuvostoliiton glasnostin tuloon asti 1980-luvun lopulle. Hän teki itsemurhan 18. helmikuuta 1966.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Grigory Nelyubov
Karkeakarvainen beagle

| Karkeakarvainen beagle> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Englanti
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  jäniksen metsästys
Muita nimityksiä:  Wire-haired Beagle, Rough Beagle
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Karkeakarvainen beagle (Wire-haired Beagle) on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Luonne ja käyttäytyminen

Karkeakarvainen beagle oli sileäkarvaista vahvempi, sitkeämpi ja nopeampi.
Alkuperä

Alun perin oli olemassa kaksi beagle-muunnosta, karkeakarvainen "pohjoinen" ja sileäkarvainen "eteläinen". Karkeakarvaisen uskottiin syntyneen karkeakarvaisten terriereiden ja sileäkarvaisten beaglejen välisistä risteytyksistä. Paksumman karvapeitteensä ansiosta karkeakarvainen sopeutui sileäkarvaista paremmin kylmempään ja ankarampaan ilmastoon. Vuonna 1930 eräs beagle-harrastaja kuvaili kirjoituksessaan karkeakarvaista beaglea harvinaiseksi niin jänismetsällä kuin näyttelyissäkin, ja lisäsi että rodun elvytys tulisi aloittaa mitä pikimmiten ennen kuin se kuolisi sukupuuttoon. Elvytystä ei kuitenkaan aloitettu, ja rotu painui pian unholaan.
Ei ole varmaa oliko karkeakarvainen ns. "walesinbeagle" (Welsh Beagle) käytännössä samaa rotua kuin karkeakarvainen beagle.
Karkeakarvaisia beagleja 1900-luvun alkuvuosilta, jolloin se oli jo jokseenkin harvinainen.
Amerikanratsuhevonen

| Amerikanratsuhevonen |
| --- | --- |

Tyyppi::  kevyt lämminverinen
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Yhdysvallat (eteläiset osavaltiot)
Polveutuminen::  morganinhevonen, narragansettinpeitsari, englannintäysiverinen
Rodun syntyaika::  1800-luku
Muita nimityksiä::  Saddlebred, Kentucky saddler 
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  ratsu, vaunuhevonen
Merkitys Suomessa::  marginaalinen
Ominaisuudet
Korkeus::  152–163 cm
Värit::  ruunikko, rautias, kimo, musta; myös voikko tai kirjava
Amerikanratsuhevosen jalostuksessa näyttävät ja ratsastajalle miellyttävät liikkeet ovat olleet päätavoitteena. Ratsastustyyliin kuuluu istua tavanomaista taaempana, miltei hevosen selän keskellä.
Amerikanratsuhevonen (engl. saddlebred) on Yhdysvaltojen eteläosista kotoisin oleva lämminverinen ratsuhevosrotu, joka tunnetaan erityisesti kahdesta näyttävästä erikoisaskellajistaan. Tätä 1800-luvulta peräisin olevaa siroa hevosrotua käytetään erityisesti rodun omissa askellajikilpailuissa mutta myös este- ja kouluratsastuksessa sekä harrasteratsuna. Rotu on yleinen Yhdysvalloissa, mutta amerikanratsuhevosia on myös Australiassa, Etelä-Afrikassa ja Euroopassa.
Ominaisuudet

Amerikanratsuhevonen on hyvin kevytrakenteinen, siro ja tyylikäs hevonen.  Rodun edustaja on tyypillisesti kiiltäväkarvainen ja lihaksikas. Sukupuolileima on korostunut. Amerikanratsuhevosen säkäkorkeus on 150–170 cm, keskimäärin noin 155 cm. Väreistä yleisimmät ovat rautias, ruunikko ja musta, mutta myös voikkovärit, kirjavuus sekä kimo- ja päistärikkövärit sallitaan. Pää on hienopiirteinen ja hyvänmuotoinen. Silmät ovat suuret ja sijaitsevat kaukana toisistaan, korvat hyvänmuotoiset ja pienehköt. Kaula on pitkä ja kaareutuu ryhdikkäästi. Lavat ovat loivat ja säkä selkeä. Selkä on suora, lyhyt ja vahva. Lanne on tasainen, lautaset lihaksikkaat ja häntä kiinnittyy korkealle. Jalat ovat suorat.
Ominaisuudet > Askellajit

Amerikanratsuhevosilla on kaksi nelitahtista erikoisaskellajia: "iskukäynti" eli rack ja "hidas askellus" eli slow gait. Rodun hevoset kykenevät oppimaan nämä askellajit luontaisesti, mutta yksilöä on koulutettava erikseen, jotta se oppisi esittämään ne ihmisen toivomalla tavalla.
Slow gait ja rack ovat käytännössä sama askellaji: molemmissa jalat nousevat erittäin korkealle ja iskevät maahan. Nopea rack on erittäin rasittavaa hevosen nivelille ja sitä esitetään vain hyvin pehmeillä ja joustavilla alustoilla. Molemmat askellajit arvostellaan puhtauden, tyylin ja nopeuden mukaan. Slow gait tulee esittää erittäin hitaasti, ja rack nopeasti.
Valjakkohevosina arvosteltavien amerikanratsuhevosten tulee osata esittää vireää käyntiä (animated walk) ja ilmavaa ravia (airy trot). Nämä vastaavat tavanomaisia hevosen käyntiä ja ravia, mutta ovat erityisen suuriliikkeisiä, ja näyttelyissä ne tulee esittää myös hyvin hitaina.
Historia

Amerikanratsuhevosen historia juontaa juurensa 1600-luvulle, jolloin Englannista tuotiin pieniä hevosia Pohjois-Amerikkaan. Niistä ja paikallisista hevosista jalostettiin senaikainen käsityksen mukaisia hyviä hevosia eli monipuolisia ratsuja. Syntynyttä rotua alettiin kutsua narragansettinpeitsariksi, ja siitä tuli pian suosittu hevonen siirtokunnissa. Samaan aikaan Englannissa kehitettiin englannintäysiverinen, joita 1700-luvun alussa alettiin tuoda Yhdysvaltoihin ja risteyttää narragansettinpeitsareiden kanssa. Näistä risteytyksistä kehittyi myöhemmin amerikanratsuhevonen.
Amerikanratsuhevosen kehittivät Kentuckyn alueen uudisraivaajat monipuoliseksi käyttöhevoseksi. Rodun eläimet soveltuivat tyylikkääseen vaunuajoon, maatilan työhevosiksi ja olivat nopeita tilallisten välisissä laukkakilpailuissa. Jalostuksessa käytettiin lähinnä narragansettinpeitsaria, englannintäysiveristä, morganinhevosta ja ravureita. Rodun kantaisänä pidetään vuonna 1851 syntynyttä Gaines Denmarkia, jonka isä oli englannintäysiverinen. Amerikanratsuhevosesta kehittyi nopea, elegantti, kestävä ja virkeäluonteinen ratsuhevonen, ja rotu on sittemmin levinnyt kaikkialle Yhdysvaltoihin.
Historia > Rotuyhdistykset

Vuonna 1891 Kentuckyssa perustettiin The American Saddlebred Horse Association, joka on Yhdysvaltojen vanhimpia hevosjalustusyhdistyksiä. Tuolloin yhdistys oli lähinnä kasvattajille suunnattu yhdistys ja kantakirjan pitäjä. Nykyisin sen toimintaan liittyvät myös rodun edelleenjalostus, nuorisotoiminta, rodun ja yhdistyksen jäsenten edustaminen ja vuosittaiset jäsentapaamiset. Suomessa rodun edustajia on vielä niin vähän, ettei minkäänlaista rotuyhdistystä ole perustettu.
Käyttö

Amerikanratsuhevosia käytetään paljon rodun omissa askellajikilpailuissa, joissa korostuvat hevosten näyttävät liikkeet ja huoliteltu ulkonäkö. Kilpailuluokkia on erikseen kolmen ja viiden askellajin hevosille. Hevoset esitetään joko ratsain tai ajossa, joskus myös maasta käsin. Kolmikäyntiset hevoset arvostellaan perusaskellajien perusteella, viisikäyntiset myös rackin ja slow gaitin pohjalta. Kilpailuja varten hevosten kavioiden annetaan usein kasvaa ylipitkiksi askellajien korostamiseksi, hevoset kengitetään erikoiskengin ja häntä leikataan ja sidotaan korkeammalle siten, että hevonen kantaa sen ryhdikkäämmin. Eläinsuojelullisesti tällaista toimintaa pidetään kuitenkin nykyään varsin kyseenalaisena.
Rodun omien kilpailuiden lisäksi amerikanratsuhevosia käytetään usein harraste- ja maastoratsuina sekä esteratsuina niiden kestävyyden ja hyvän hyppykyvyn ansiosta. Niitä näkee edelleen myös ajohevosina.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Amerikanratsuhevonen Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
American Saddlebred Horse Association
Kentucky Horse Park (Arkistoitu – Internet Archive)
Stýlos

| Stýlos Στύλος |
| --- | --- |
 Stýloksen kylää.
 Stýlos
 Koordinaatit: 35°25′59″N, 24°7′30″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Kreeta
Alueyksikkö:  Chaniá
Kunta:  Apokóronas
Kunnallisyksikkö:  Arménoi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  7402020701
Väkiluku (2011):  319
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Stýlos (kreik. Στύλος; myös Stílos) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Apokóronaksen kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Aiemmin kylä kuului Arménoin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Apokóronaksen kunnan Arménoin kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 319 (vuonna 2011).
Stýloksen Panagía Zerviótissan kirkko.
Stýlos sijaitsee noin 18 kilometriä kaakkoon Chaniásta lähellä saaren pohjoisrannikkoa. Kylä on rakennuskannaltaan perinteinen. Sen kirkkoihin kuuluvat muun muassa bysanttilaisaikaiset, 1100-luvulla rakennetut Pyhän Johanneksen (Ágios Ioánnis) kirkko sekä Panagía (Neitsyt Maria) Zerviótissan kirkko, lempinimeltään Monastíra.
Stýlos on kuuluisa lähteistään, joiden alkuperä on Lefká Óri -vuorilla. Kylässä pullotetaan joka puolella saarta myytyä Samariá-vettä. Stýloksen läheltä saa alkunsa Díktamoksen rotko, joka on noin 7 kilometriä pitkä ja päättyy Katochóriin. Stýloksen pohjoispuolella Ápteraan johtavan tien varressa on minolaisaikaisen asutuksen jäänteitä sekä tholos-hauta.
Stýlos muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Στύλου, Topikí Koinótita Stýlou), johon kuuluvat varsinaisen Stýloksen kylän lisäksi kylät Farángi, Próvarma ja Samonás. Koko yhdyskunnan väkiluku on 488.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stýlos Wikimedia Commonsissa
Falco 3

| Falco 3 Falco |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1985
 Tuottaja(t): Bolland & Bolland
 Tyylilaji: pop, pop-rap
 Kesto: 51.04
 Levy-yhtiö: A&M, Teldec, GiG
Listasijoitukset
 Itävalta 1. Länsi-Saksa 2.
Falcon muut julkaisut
| Junge Roemer 1984 | Falco 3 1985 | Emotional 1986 |
Falco 3 on Falcon kolmas albumi, ja se on vuodelta 1985. Se on Falcon myydyin albumi. Albumi sisältää Amadeus-elokuvan inspiroiman kappaleen ”Rock Me Amadeus”, joka nousi listaykköseksi  monissa Euroopan maissa ja Yhdysvalloissa. Se on ainoa saksankielinen kappale, joka on noussut Yhdysvalloissa ykkössijalle. Levyn kappaleista ”Jeanny” herätti Euroopassa keskustelua tekstisisältönsä takia. Laulu kertoo raiskaajan suhteesta uhriinsa. Vaikka kappaletta boikotoitiin.
Kappaleet

| --- | --- |
 A-puoli Rock Me Amadeus – 3.22  America – 3.53  Tango the Night – 2.27  Munich Girls – 4.17  Jeanny – 5.50 :  B-puoli Vienna Calling – 3.59   Männer des Westens (Any Kind of Land) – 3.51  Nothin’ Sweeter than Arabia – 4.43  Macho Macho – 4.55  It's All Over Now, Baby Blue – 4.41
Arvostelut

Allmusic:
Erifyle

Polyneikes antaa Harmonian kaulanauhan Erifylelle. Attikalainen punakuvio-oinokhoe, n. 450-440 eaa.
Erifyle (m.kreik. Ἐριφύλη, Erifylē, lat. Eriphyle) oli kreikkalaisessa mytologiassa Talaoksen tytär. Hänen puolisonsa oli Amfiaraos, jonka kanssa hänellä oli lapset Alkmaion ja Amfilokhos.
Erifyle oli joutunut ratkaisijan asemaan veljensä Adrastoksen ja puolisonsa Amfiaraoksen välisessä riidassa. Nämä olivat sopineet, että erimielisyyksissä Erifylen mielipide ratkaisisi kiistan. Nyt Adrastos halusi auttaa luoksensa paennutta Polyneikestä, jonka veli Eteokles oli vienyt tältä Theban kuninkuuden; sotaretkeen vain tarvittiin välttämättä mukaan Amfiaraos, kuuluisa tietäjä. Amfiaraos oli kuitenkin ennalta nähnyt, että hän olisi tuhon oma, jos hän osallistuisi taisteluun, ja niin hän johdonmukaisesti kieltäytyi osallistumasta. Polyneikes kysyi neuvoa Ifikseltä, kuinka hän saisi Amfiaraoksen mukaan, ja tämä neuvoi antamaan Harmonian kaulanauhan tämän puolisolle Erifylelle. Näin tapahtui, ja Erifyle lahjan saatuaan ratkaisi kiistan veljensä eduksi ja lähetti siten Amfiaraoksen taisteluun, joka tunnetaan nimellä ”seitsemän Thebaa vastaan”.
Amfiaraos piti lupauksensa, mutta ennen lähtöään – kokeneensa vaimonsa pettäneen hänet – käski poikaansa Alkmaionia tappamaan äitinsä ja hyökkäämään Thebaa vastaan vartuttuaan aikuiseksi. Kymmenen vuotta myöhemmin epigonit aloittivatkin hyökkäyksen valmistelun. Tällä kertaa Thersandros antoi viitan Erifylelle, jotta tämä houkuttelisi poikansa osallistumaan taisteluun. Oraakkeli oli kertonut Alkmaionin täytyvän johtaa joukkoa, jotta se olisi voitokas, ja niin tämä kysyi neuvoa Apollonilta, mitä hänen pitäisi tehdä osallistumisensa ja äitinsä suhteen. Apollonin vastaus kuului, että hänen pitäisi osallistua ja surmata äitinsä rangaistukseksi lahjojen ottamisesta sukunsa ajamiseksi kuolemaan. Theban valtauksen jälkeen Alkmaion surmasikin äitinsä – Apollodoroksen mukaan mahdollisesti veljensä Amfilokhoksen kanssa.
Vergilius kertoo Erifylen olevan manalassa vuotaen edelleen verta poikansa tekemästä haavasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erifyle Wikimedia Commonsissa
Leija (geometria)

Leija on symmetrinen nelikulmio, jolla on kahden pituisia sivuja ja jolla lävistäjät leikkaavat toisensa kohtisuoraan.
Leija eli deltoidi on  geometriassa nelikulmio, jolla on kaksi viereistä sivua yhtä pitkät ja kaksi muuta sivua keskenään yhtä pitkät. Kuvio on symmetrinen toisen lävistäjänsä suhteen.
Leijana pidettävät nelikulmiot ovat yksinkertaisia monikulmioita, joten niillä on vain yksi sisäosa. Kirjallisuudessa saatetaan rajoittua konvekseihin leijoihin, mutta joskus myös konkaavit nelikulmiot hyväksytään mukaan luokitteluun. Niitä voidaan kuitenkin kutsua myös "nuoliksi" tai "nuolenkärjiksi". Konveksien leijojen sisälle voidaan aina piirtää sisäympyrä, joten ne ovat aina tangentiaalisia nelikulmioita. Sen sijaan ulkoympyrän piirtäminen niin, että nelikulmion kaikki kärjet osuvat ympyrän kehälle, onnistuu vain tietyille leijoille. Tällainen leija on silloin syklinen vain, jos eripituisten sivujen sisäkulmat ovat suoria. Leijan lävistäjät leikkaavat toisensa aina kohtisuoraan ja leijat ovat tämän ominaisuuden takia ortodiagonaalisia nelikulmioita.
Leijat eroavat suunnikkaista monin tavoin. Myös suunnikkailla on parittain kaksi yhtä pitkää sivua, mutta ne ovat aina vastakkaiset sivut, kun taas leijoissa ne ovat vierekkäiset sivut. Suunnikkaiden lävistäjät puolittavat aina toisensa, kun leijoissa vain toinen lävistäjä puolittuu. Kuitenkin sekä suunnikkaan että leijan erikoistapauksia ovat neliö (tasasivuinen- ja vielä säännöllinen leija) ja neljäkäs (tasasivuinen leija).
Leijan muotoinen monikulmio voi syntyä eri tavoin. Kun kaksi tasakylkistä kolmiota yhdistetään yhtäpitkistä kannoistaan, syntyy leija. Yhdistyneet kannat jäävät "näkyviin" leijan toisena lävistäjänä. Kun janalla olevista kahdesta pisteestä piirtää erisäteiset ympyrät niin, että kehät leikkaavat toisensa janan eri puolilla, voidaan  pisteet ja leikkauspisteet yhdistää konveksiksi leijaksi. Kun kaksi yhtenevää kolmiota yhdistetään vastinsivuistaan, syntyy myös leija. Yhdistynyt sivu toimii leijan toisena lävistäjänä. Tällä tavoin voi syntyä myös konkaavi leija.