Espoon historia
Sisällissota 1918 > Leppävaaran taistelu > Kohti taistelua

Saksan strategiana oli ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa yrittää houkutella suomalaiset sotilaalliseen liittoon Venäjää vastaan. Kun Saksan ja bolševikkien väliset rauhanneuvottelut kariutuivat väliaikaisesti helmikuussa 1918, Saksan johdossa linjattiin 13. helmikuuta, että Suomeen tuli lähettää sotilasretkikunta. Kenraali Erich Ludendorff antoi Suomen valtuutettuna toimineelle Edvard Hjeltille kehotuksen tehdä kiireellinen avunpyyntö Saksalle. Vaasan senaatin edustajat antoivat Berliinissä muodollisen avunpyynnön heti seuraavana päivänä.
Brest-Litovskin rauhan solmimisen jälkeen Saksa ei luopunut pyrkimyksistään Suomen suhteen, sillä keisarikunta halusi turvata taloudelliset etunsa ja raaka-aineiden saannin idästä luomalla Venäjän ja itsensä väliin joukon ystävällismielisiä puskurivaltioita. Kenraalimajuri kreivi Rüdiger von der Goltzin komentama 9 000 miehen vahvuinen Saksan Itämeren-divisioona suoritti maihinnousun Hangossa 3. huhtikuuta 1918. Seuraavan viikon aikana saksalaiset etenivät junarataa ja rantateitä pitkin kohti Helsinkiä kukistaen punaisen vastarinnan Tammisaaressa, Karjaalla ja muissa radanvarren paikkakunnissa helposti. Saksalaisten polkupyöräjääkärikomppaniasta ja karabinieerieskadroonasta koostuva tiedustelujoukko saapui Espooseen aamulla 10. huhtikuuta ja valloitti Espoon rautatieaseman lyhyen ammuskelun jälkeen puolenpäivän aikaan. Leppävaarasta länteen ajanut punaisten panssarijuna otti yhteen saksalaisten kanssa, ja tulta vaihdettiin Tuomarilan ja Kauniaisten seudulla, minkä jälkeen juna perääntyi takaisin kohti Leppävaaraa. Samoihin aikoihin Turuntietä pitkin kohti Helsinkiä edennyt saksalainen osasto kohtasi punaisia Karvasmäen kohdalla, ja ammuskelussa punaiset menettivät yhden hevosen.
Saksalaisten komentaja von der Goltz saapui aamupäivällä 10. huhtikuuta Inkoosta Kirkkonummelle esikuntansa kanssa. Saksan pääjoukon muodosti kaksi prikaatia: pohjoisen kautta koukannut jääkäriprikaati ja rantatietä pitkin edennyt ratsuväkiprikaati. Divisioonan pääjoukko asettui iltaan mennessä Jorvaksen ja Kauklahden välille odottamaan seuraavan päivän hyökkäystä. Komentaja von der Goltz yöpyi Kirkkonummen puolella Hvitträskin huvilassa. Illalla Leppävaaran varustuksia tiedustellut saksalaisjoukko yöpyi Kilon kartanolla.
Kello viiden aikaan aamulla, 11. huhtikuuta 1918, eversti Wolfin johtama pääjoukko lähti marssimaan Kauklahdesta Espoon halki, kohti Leppävaaraa. Von der Goltz puolestaan ajettiin autolla etujoukon ohi tiedusteluväen asemiin Kiloon, missä todettiin, että punaiset olivat asemissaan. Pääjoukosta ensimmäiset – ratsuväen miehet – saapuivat Kiloon ennen yhdeksää, ja heidät määrättiin etulinjaan baijerilaisen tykistön kanssa. Kello kymmeneltä joukot komennettiin hyökkäysasemiin. Puolenpäivän aikaan ratsuväki oli jo hyökkäysvalmiudessa ja kevyt patteristo ampui lyhyen tulivalmistelun Leppävaaran varustuksille. Hyökkäysmääräystä ei kuitenkaan annettu, sillä von der Goltz halusi koetella vihollisen hermoja ja odotti vielä punaisten vastausta neuvottelukutsuun. Kaikki saksalaiset eivät edes olleet valmiita täysimittaiseen hyökkäykseen. Saksan joukot suunnittelivat myös punaisten saartamista, mutta tähän ei ryhdytty, sillä neuvottelijoiden valkoisella lipulla varustettu auto ilmaantui näkyviin pian kello yhden jälkeen.
Ruotsalainen diplomaatti Sigurd af Ekström oli jo tätä ennen neuvotellut useaan otteeseen punaisten ja saksalaisten välillä Helsingin antautumisesta. Punaisten puolella häntä tukivat maltilliset sosiaalidemokraatit. Punaisten ehdotus oli, että Helsingistä voitaisiin luopua rauhanomaisesti, jos Saksa pidättäytyisi hyökkäämästä yhden vuorokauden ajan. Von der Goltz oli kuitenkin kieltäytynyt ehdotuksesta ja vaatinut, että punaisten edustajat olisivat tulleet välittömästi neuvottelemaan Espoon maantielle. Nyt, hieman ennen Leppävaaran taistelun puhkeamista, punaisten neuvottelijat ehdottivat aselepoa, mutta von der Goltz suostui vain kello neljään asti kestävään tulitaukoon. Hänen vaatimuksenaan oli punaisten antautuminen ennen sitä, muuten saksalaiset kävisivät hyökkäykseen. Tulitauko hyödytti myös saksalaisia, sillä he tarvitsivat muutamia tunteja aikaa joukkojensa järjestelyyn.