stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viipurin Taiteenystävät
Historia > Piirustuskoulun alkuvaiheet

Arvid Liljelund kuoli yllättäen vuonna 1899. Hän ehti luoda opettajana VTY:n piirustuskoululle akateemisen piirustuskouluperinteen. Hänen jälkeensä opettajana toimi lyhyen ajan, vajaan lukuvuoden (1899–1900) Hugo Simberg, joka oli ollut piirustuskoulun oppilaana aivan sen alkuaikoina vuosina 1891-1894. Piirustuskoulun toiminta jatkui uudessa kiinteistössä, Winterin talossa Teatterikatu 3:ssa (myöhemmin Possenkatu). Tässä rakennuksessa  koulu toimi vuosina 1899–1904. Syksyllä 1900 alkoi koulun rehtori ja johtajaopettaja Rurik Lindquist neljäkymmentä vuotta kestävän uransa Viipurin Taiteenystävien piirustuskoulussa. Ennen Viipuriin tuloaan Lindquist toimi Haminan kadettikoulussa piirustuksenopettajana 1896–1900.
Viipurissa Lindquist opetti käsivarapiirustusta ja maalausta. Perspektiivioppia ja viivoitinpiirustusta opettivat tuntiopettajat, muun muassa arkkitehti Brynolf Blomqvist, A. Schulman, Karl Hård af Segerstad, Georg Fraser, Otto V. Vartiovaara, Juhani Vikstedt, Jalmari Lankinen, Otto-Iivari Meurman, Elsi Borg ja Toivo Löyskä. Tyylioppia ja sommittelupiirustusta opettivat muuan muassa Ivar Aminoff, Axel Gyldén ja Uno Ullberg. Taideteollisia aloja kuten taidetaontaa, valokuvausta, puuveistoa ja kivipainoa opettivat Väinö Keinänen, Bruno Tuukkanen, Carl Svensson, Tage Snellman. Taidehistoriaa ja/tai maalausta opettivat muun muassa Ivar Aminoff, Juhani Vikstedt, Nils Wikberg, Jaakko Leppo, Armas Nuolivaara, Nikolai Schmakoff ja Verneri Westerdahl.
Koulu sai paremmat toimitilat sotakamreeri L. Lagercrantzin talon toisesta kerroksesta Vaasankadulta vuosiksi 1904–1911. Uusissa tiloissa oppilaat pääsivät työstämään kipsi- ja rakennepiirroksiaan sähkövalossa. Tuolloin piirustuskoulun oppilasmäärä vaihteli 20 ja 40 välillä. Opintomatkoja tehtiin Helsinkiin ja Pietariin. Keisarilliseen kaupunkiin tehtiin opintomatka vuoden 1909 joulukuussa yhdessä teknisen korkeakoulun ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun kanssa.
Piirustuskoulun seuraavat luokkahuoneet saatiin vuosiksi 1911–1930 Torikadun ja Linnankadun kulmatalon kolmanteen kerrokseen. Uno Ullberg sai rakennuttajalta suostumuksen suunnitella yläkerran tilat piirustuskoulun tarpeita vastaaviksi, jonne rakennettiin kolme tilavaa, valoisaa kattoikkunoin varustettua luokkahuonetta ja opettajan asunto. Nämä huoneet toimivat myös näyttelytiloina koulun lomien aikana ja muun muassa yhdistyksen vuosinäyttelyt järjestettiin siellä. Huoneiden käyttökelpoisuus ja merkitys viipurilaisena näyttelyhuoneistona selvisi jo ensimmäisen näyttelyn myötä joulukuussa 1911. Yhdistyksen näyttelytoiminta ja piirustuskoulu levittivät merkittävästi taiteen sanomaa kotikaupungissaan suurelle yleisölle.
Historia > Piirustuskoulun oma rakennus

Pitkällinen haave oman piirustuskoulun rakentamisesta mahdollistui vuorineuvos Seth Sohlbergin suurlahjoituksen (noin 600 000 markkaa) myötä vuonna 1917. Lahjoitukseen kuului tontti Linnoituksen kaupunginosasta, sekä rahaa rakennuskustannuksiin ja koulun ylläpitoa varten. Sohlbergin lahjoituksen määrä perustui Uno Ullbergin laatimiin suunnitelmiin ja kustannuslaskelmiin. Taidemuseohanke eteni samanaikaisesti. Lahjoituksia oli kertynyt huomattavasti ja uskottiin myös rahaston arvon kasvamiseen. Oletettiin, että näillä summilla pystyttäisiin kattamaan taidemuseon rakennuskustannukset ja mahdollisesti myös osa sen tulevaa ylläpitoa. Tavoitteena oli aloittaa molempien rakennustyöt heti ensimmäisen maailmansodan päätyttyä. Mutta sodan jälkeinen inflaatio vei lahjoitusrahastoilta pohjan pois ja uudisrakennussuunnitelma jouduttiin siirtämään tulevaisuuteen. Toisaalta Suomen itsenäistyminen sisällissodan jälkeen antoi vapauden myös järjestää taide- ja kulttuurielämä uudelle pohjalle. Taide-elämä palasi Viipurissa pienen tauon jälkeen lähes ennalleen.
Suurlahjoittaja Seth Sohlberg kuoli sisällissodan aikana tammikuussa. Hänen testamenttinsa luettiin vasta sodan jälkeen, ja se sisälsi 5,8 miljoonan markan lahjoitukset Suomen kulttuurille ja toi myös Viipurin Taiteenystäville lisää 400 000 markkaa jo aikaisemman lahjoituksen lisäksi. Lahjoitusrahaston korkovaroista voitiin aloittaa kunnollisten oppilasstipendien (1500 mk, 3500 mk) jako koulun oppilaille, sillä aikaisemmat stipendit olivat olleet pieniä (50 ja 350 mk). Stipendejä saivat muun muassa Olli Miettinen, Lauri Välke, Eva Gyldén, Väinö Kunnas, Jalmari Lankinen, Väinö Rautio ja Eero Lehikoinen.
Historia > Taidemuseo toteutuu

Ajatukset ja toiveet taidemuseosta olivat jatkuvasti esillä Viipurin Taiteenystävien piirissä. Yhdistyksen ehdotuksen pohjalta Viipurin kaupunginvaltuusto teki vuonna 1928 päätöksen taidemuseon ja piirustuskoulun yhteisestä uudisrakennuksesta. Rahoitus tuli yhdistyksen lahjoitusrahastoista, kaupungin antamasta 650 000 markan avustuksesta (ehtona oli, että taidemuseo tulee kaupungin omistukseen). Lisäksi yhdistys haki valtion rahoitusta raha-arpajaisten voittovaroista 300 000 mk. Työt alkoivat kesäkuussa 1929 ja syyskuussa rakennus oli jo vesikatossa. Rakennuksen suunnitteli silloinen VTY:n sihteeri, arkkitehti Uno Ullberg (1879–1944). Uno Ullbergin suunnitelmat olivat kypsyneet useiden luonnoksien myötä 1920-luvun loppuvuosina klassismista funktionalismiin. Epäsymmetrinen kahteen siipeen jakautuva rakennus nousi Pantsarlahden bastionille taiteen temppeliksi. Portaikosta ylös noustessa taidemuseo oli vasemmalla ja piirustuskoulu oikealla. Keskelle jäi aukio ja kaarevan pylväikön läpi avautui näkymä merelle satamarakenteiden yli. Viipurin taidemuseo ja taidekoulu avattiin 12. lokakuuta 1930 tasavallan presidentti Lauri Kristian Relanderin länsäollessa. Yhdistyksen silloinen puheenjohtaja Leo Hackman luovutti vihkiäistilaisuudessa kultaisen avaimen taidemuseon Viipurin kaupungille.
Museoon siirrettiin raatihuoneelta Viipurin kaupungin taidekokoelma, Wilhelm Grommén lahjoituskokoelma ja Viipurin Taiteenystävien kokoelma. Molemmat laitokset saivat toimia vain vajaat kymmenen vuotta uusissa tiloissa, sillä Viipurin taidemuseon ja taidekoulun toiminta loppui sodan uhkan vuoksi syksyllä 1939. Kokoelmien teokset evakuoitiin jo lokakuussa 1939 sodan alta turvaan Savoon. Evakuoinnista vastasi taiteilija ja museointendentti Rurik Lindquist.
Sotavuosien ajan yhdistyksen teokset olivat muiden Viipurin taidemuseosta evakuoitujen teosten ohella varastoituna Rautalammilla Peuran museossa. Yhdistyksen taidekokoelmasta katosi tai tuhoutui sodan aikana 29 teosta.
Ryhmän 7 alkuaine

Ryhmä 7 (joskus myös mangaaniryhmä) on yksi jaksollisen järjestelmän ryhmistä. Siihen kuuluvat siirtymämetallit mangaani (Mn), teknetium (Tc), renium (Re) ja keinotekoinen bohrium (Bh).
Ryhmän alkuaineista vain mangaani on jokseenkin yleinen, ja se tunnettiin jo 1700-luvulla. Muita tämän ryhmän alkuaineita ei vielä 1900-luvun alussakaan tunnettu, vaikka Mendelejev oli jo jaksollisen järjestelmän perusteella ennustanut niiden olemassaolon. Renium on harvinainen alkuaine, joka löydettiin vasta vuonna 1925. Teknetiumia ja bohriumia ei luonnossa esiinny, mutta niitä on valmistettu keinotekoisesti ydinreaktioiden avulla. Niiden kaikki isotoopit ovat radioaktiivisia.
Ryhmän aineet pyrkivät lähestymään saman (17(7b)) ryhmän epämetallisia alkuaineita esiintyessään korkeimmalla hapetusasteellaan (+VII). Esiintyessään korkeimmalla hapetusasteellaan mangaaniryhmän aineilla on oktetti, sillä luovuttamalla 7 elektronia niiden uloimmalle kuorelle jää kahdeksan elektronia. Mangaanin ja reniumin kahden uloimman kuoren elektronikonfiguraatiot ovat samanlaisia: (kuoren numero on n) (n-1)s2 (n-1)p6 (n-1)d5 ns2, mutta teknetiumilla on uloimmalla kuorellaan vain yksi elektroni ja sitä edeltävän kuoren d-orbitaalilla kuusi elektronia.
Ryhmään kuuluu neljä alkuainetta, mutta neljäs aine on erittäin lyhytikäinen keinotekoinen radioaktiivinen aine, bohrium, eikä sillä ole sen vuoksi mitään käytännön merkitystä jo senkin vuoksi ettei ainetta ole saatu valmistettua edes punnittavia määriä. Ryhmän kolme muuta ainetta ovat melko samanlaisia ja niiden yhdisteet samantapaisia, tosin niiden reaktiivisuudessa on erojakin. Ryhmän aineista mangaani on eniten käytössä. Ryhmässä alaspäin mentäessä tiheydet kasvavat nopeasti, mangaanin (7,21 t/m3) ja teknetiumin (11,5 t/m3) välillä eroa on noin 4,3 t/m3, mutta teknetiumin ja reniumin (20,5 t/m3) välillä sitä on 9 t/m3.
Ruuhkautuminen

Ruuhkautuminen tarkoittaa liikenteen määrän kasvamista yli väylän välityskyvyn.
Tietoliikenneprotokollien yksi tehtävä on ruuhkautumisen välttäminen ja hallinta. Puhelinverkossa ruuhkautuminen näkyy estona, puheluita ei voi muodostaa. Pakettiverkossa ruuhkautuminen aiheuttaa yksittäisten pakettien häviämisen.
Ruuhkautumisen välttäminen (congestion avoidance) tarkoittaa liikenteen määrän rajoittamista väylän välityskyvyn mukaan. Käytettäviä tekniikoita on RED (random early drop) ja TCP:n slow start.
Ruuhkautumisen hallinta (congestion control) pyrkii minimoimaan ruuhkautumisesta aiheutuvan haitan ja estämään ruuhkautumisen pahenemista.
Wallander: Haamu

| Wallander: Haamu> Wallander: Vålnaden |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mikael Marcimain
Käsikirjoittaja:  Lars Lundström  Henning Mankell
Kuvaaja:  Jallo Faber
Pääosat:   Krister Henriksson  Lena Endre  Nina Zanjani  Sverrir Gudnason 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Tuotantoyhtiö:  Svensk Filmindustri
Levittäjä:  SF Studios
Ensi-ilta:   2010-3-2424. maaliskuuta 2010  
Kesto:  90 minuuttia
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Edeltäjä:  Kuoleman enkeli
Seuraaja:  Perintö
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Haamu on Wallander-elokuvasarjan toisen tuotantokauden kymmenes elokuva. Rannalla sijaitsevassa lomamökissä tapahtuu tuhopoltto, jossa kuolee kaksi ihmistä, mies ja nainen. Jäljet johtavat kolmiodraamaan ja hämäriin liiketoimiin.
Erään arvostelijan mukaan Haamu on tunnelmaltaan kansainvälinen ja Wallanderista on tehty lähes ruotsalainen James Bond.
Erään toisen mukaan se on ehkä ”ainoa Wallander-sarjan elokuva, jossa tunnelma ja visuaalinen anti nousevat itse juonikuviota tärkeämmäksi”.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Krister Henriksson  | … |  Kurt Wallander   |
|  Lena Endre  | … |  Katarina Ahlsell, syyttäjä   |
|  Mats Bergman  | … |  Nyberg, rikosteknikko   |
|  Douglas Johansson  | … |  Martinsson, rikostutkija   |
|  Fredrik Gunnarsson  | … |  Svartman, poliisi   |
|  Marianne Mörck  | … |  Ebba, poliisiaseman vastaanottovirkailija   |
|  Stina Ekblad  | … |  Karin Linder, kuolinsyytutkija   |
|  Nina Zanjani  | … |  Isabelle, poliisiharjoittelija   |
|  Sverrir Gudnason  | … |  Pontus, poliisiharjoittelija   |
|  Per Morberg  | … |  Peter Adler   |
|  Iben Hjejle  | … |  Kim Kristensen   |
|  Dejan Cukic  | … |  Lars Kristensen   |
|  Felix Engström  | … |  Oscar   |
|  Sven Ahlström  | … |     |
|  Rasmus Troedsson  | … |     |
Aiheesta muualla

Wallander: Haamu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Wallander: Heikkous

| Wallander: Heikkous> Wallander: Den svaga punkten |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jonas Grimås
Käsikirjoittaja:  Henning Mankell Petra Revenue
Säveltäjä:  Adam Nordén
Kuvaaja:  Peter Mokrosinski
Pääosat:   Krister Henriksson  Johanna Sällström  Ola Rapace  Angela Kovács 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Tuotantoyhtiö:  Svensk Filmindustri
Levittäjä:  SF Studios
Ensi-ilta:   2006-03-1313. maaliskuuta 2006  
Kesto:  86 minuuttia
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Edeltäjä:  Afrikkalainen
Seuraaja:  Mastermind
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Svensk Filmdatabas
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Heikkous on Wallander-elokuvasarjan kuudes elokuva. Hevostenkasvattaja löydetään kuolleena tallista, ja pian käy ilmi että hänet on murhattu. Pidetyn miehen elämästä paljastuu yllättäviä salaisuuksia. Tutkimukset johtavat poliisit muun muassa uusnatsien ja sadomasokismin maailmaan.
Tässä elokuvassa Ann-Britt Höglundin kerrotaan lähtevän Ystadista Malmön poliisin palvelukseen. Ollessaan autoajelulla Wallander tapaa sattumalta naisen, jonka kanssa aloittaa seurustelusuhteen.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Krister Henriksson  | … |  Kurt Wallander   |
|  Johanna Sällström  | … |  Linda Wallander   |
|  Ola Rapace  | … |  Stefan Lindman   |
|  Angela Kovács  | … |  Ann-Britt Höglund   |
|  Marianne Mörck  | … |  Ebba   |
|  Mats Bergman  | … |  Nyberg   |
|  Fredrik Gunnarsson  | … |  Svartman   |
|  Jacob Nordenson  | … |  Jesper Nilsson   |
|  Mats Andersson  | … |  Hermansson   |
|  Sissela Benn  | … |  hevosharrastaja   |
Aiheesta muualla

Wallander: Heikkous Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Riku Immonen (thainyrkkeilijä)

Riku Immonen (s. 25. tammikuuta 1974 Joensuu) on suomalainen thainyrkkeilijä. Immonen nähtiin viimeisen kerran kehässä 27. marraskuuta 1999 Helsingin kisahallissa, jossa hän puolusti WMC-liiton mestaruutta Luke Kemptonia vastaan ja voitti ottelun 3-0. Immonen on uransa jälkeen toiminut myös valmentajana ja tehnyt lajia tunnetuksi kirjoituksillaan useissa alan julkaisuissa.
Immonen on julkaissut myös kaksi kirjaa: HD-mies ja löydetyn respektin menetys, Readme.fi Oy, 2009 ja HD-miehen seikkailut, Readme.fi Oy, 2008.
Saavutuksia

WMC Professional World champion 29.7.1999 - 10.12.1999 in 160lbs
Amateur World champion 1999 -71kg, 2nd best boxer
Kings Cup champion 1998 -71kg
Amateur European champion 1998 -71kg, the most technical fighter - prize
Finnish champion 1998
Ottelut: 46, voitot: 37, tappiot: 5, tasapelit: 4, voittoprosentti: 80
Aiheesta muualla

http://www.muaythai.fi/index.php/ottelijat/ottelija/1 (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.muaythaionline.org/features/rikuimmonen.html
SVCD

SVCD (Super Video Compact Disc) on optinen digitaalinen tallennusväline. Se on suunniteltu VCD:n (Video CD) seuraajaksi ja on hyvin samankaltainen CD-levyn kanssa.
Ominaisuudet

SVCD mahdollistaa vähintään 35 minuutin tallentamisen tavalliselle CD-levylle. Parhaimmalla laadulla videon bittivirta on korkeintaan 2600 kbit/s ja äänen 384 kbit/s.  Maksimipituutta videolle ei ole määritelty, mutta pidempi video vaatii luonnollisesti alhaisemman bittivirran käyttämistä ja tarkoittaa siten huonompaa kuvanlaatua. SVCD:n resoluutio on PAL/SECAM-formaatissa 480×576 ja NTSC-formaatissa 480×480.
Kuvanlaadussa SVCD sijoittuu VCD:n ja DVD:n välimaastoon. SVCD mahdollistaa kuvan lisäksi joko kaksi stereo tai neljä mono ääniraitaa sekä korkeintaan neljä eri tekstitysraitaa. Tämän lisäksi SVCD tukee useita muitakin ominaisuuksia, kuten valikoita, kappaleita (chapters), soittolistoja sekä yksinkertaisia kuvaesityksiä, joissa voi olla myös ääniraita.
SVCD-levyjä voidaan toistaa useimmilla DVD-soittimilla sekä tietokoneilla sopivan toisto-ohjelman avulla. Formaatin eroista johtuen DVD:hen verrattuna, kaikissa soittimissa SVCD-levyt eivät kuitenkaan toimi.
SF-Uutiset

SF-Uutiset oli Suomen Filmiteollisuuden 1935-1946 ja 1949. julkaisema elokuvalehti. Lehteä julkaistiin myös ruotsinkielisenä SF Nyheter. Sen vastaava toimittaja oli Wald. Järvinen
Risto Salmi (jalkapalloilija)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 24. toukokuuta 1978 (ikä 46)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 183 cm
Junioriseurat
: HerTo
1989–1993: KontU
1994–1997: HJK
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1998–1999 | FinnPa | 16 | (2) |
| 1998 | → HPS (laina) | 9 | (0) |
| 2000–2001 | Jokrut | 34 | (3) |
| 2002–2003 | Jokerit | 21 | (2) |
| 2003 | → HyPS (laina) | 1 | (0) |
| 2004–2008 | Atlantis | 100 | (11) |
| 2009–2014 | LPS/Kuninkaat | 97 | (25) |
| 2009 | → Jazz (laina) | 1 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 279 | (44) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Risto Salmi (s. 24. toukokuuta 1978 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Salmi pelasi myös futsalia Golden Futsal Teamissa ja maajoukkueessa.
Salmi edusti Atlantis FC:tä kausina 2004–2008. Sinne hän siirtyi FC Jokereista, jossa hän on pelannut myös Veikkausliigaa 8 ottelun verran kaudella 2003.
Futsalissa Salmi on voittanut sekä Futsal-liigan että cupin GFT:ssä, jossa hän pelasi kaudesta 2005–2006 kauteen 2013–2014. Sitä ennen hänen seuransa oli Futsal-Ykkösen Kuninkaat. Maajoukkueessa Salmi on eniten otteluita pelannut pelaaja.
SVO-kieli

SVO-kieli tarkoittaa kielitieteessä kieltä, jossa perussanajärjestys on subjekti–verbi–objekti (esimerkiksi minä ajan autoa). Se on yleisin sanajärjestys maailman kielissä SOV-sanajärjestyksen lisäksi. Nykyeurooppalaiset kielet ovat muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta SVO-kieliä. Sekä uralilaisen että indoeurooppalaisen kantakielen perussanajärjestykseksi on kuitenkin rekonstruoitu SOV.
Eräitä SVO-kieliä

arabia
bulgaria
englanti
espanja
esperanto
fääri
guarani
hausa
hollanti
ido
interlingua
islanti
italia
jaava
joruba
khmer
kiina
malaiji
norja
novial
portugali
ranska
romania
ruotsi
saksa
suomi
swahili
tanska
thai
venäjä
vietnam
viro
volapük.
Vincenzo Scamozzi

Vincenzo Scamozzi, Paolo Veronese n. 1585. Arkkitehti pitelee sylissään toskanalaisen pylväsjärjestelmän kapiteelia.
Vincenzo Scamozzi (2. syyskuuta 1548 tai 1552 Vicenza – 7. elokuuta 1616 Venetsia) oli italialainen arkkitehtuuriteoreetikko, arkkitehti sekä lavastesuunnittelija.
Koulutus

Arkkitehti-isänsä Gian Domenico Bertotti Scamozzin (n. 1526–1582) kouluttamana hän opiskeli Venetsiassa ja Roomassa ja matkusti laajasti Länsi-Euroopassa. Vincenzo Scamozzi oli Sansovinon oppilas.
Arkkitehti

Andrea Palladion ja Sebastiano Serlion klassisoiva vaikutus näkyy Scamozzin Venetsiassa, Vicenzassa, Padovassa ja muualla Italiassa suunnittelemissa palatseissa, huviloissa ja kirkoissa. Hänen suunnittelemansa huvilat ja kaupunkipalatsit, jotka olivat toisinaan Palladion rakennusten muunnelmia, vaikuttivat englantilaiseen uusklassiseen arkkitehtuuriin Inigo Jonesista lähtien.
Hän suunnitteli Venetsiaan Procuratie Nuoven vuonna 1586 Pyhän Markuksen torin laidalle, palatseja ja villoja, muun muassa Vicenzaan Palazzo Trissinon. Hän siirtyi vuonna 1588 Itävaltaan ja Galitsiaan, suunnitteli Salzburgiin mahtavan tuomiokirkon, jonka toteutti pienemmässä koossa Santino Solari, jossa renessanssin suuret rakennusaatteet kertautuivat.
Vincenzo Scamozzia pidetään Andrea Palladion arkkitehtuurin perillisenä sekä hänen konservatiivisen klassismin että arkkitehtuuriteoria julkaisujensa vuoksi. Lisäksi Vincenzo viimeisteli useita Palladion keskeneräisiä projekteja, kuten Villa Rotondan ja San Giorgio Maggioren julkisivun.
Vincenzon arvostetuin arkkitehtoninen saavutus oli vuonna 1576 La Rocca Pisani huvila Lonigossa. Hän suunnitteli rakennuksen kukkulan laelle, se oli kooltaan pieni, mutta siinä oli yksi portiikki. Tutkijat pitävät sitä versiona Palladion Villa Rotondasta, mikä korostaa hänen uskollisuuttaan palladiolaiselle arkkitehtuurille.
Teatteriarkkitehti

Scamozzi oli myös merkittävä teatteriarkkitehti, joka yritti integroida lavasteet osaksi ympäröivää tilaa. Hän viimeisteli Andrea Palladion Teatro Olimpicon vuonna 1585 ja lisäsi siihen katunäkymiä scaenaen fronsin eli näyttämön takaisen seinän oviaukkojen taakse. Kadut rakennettiin puusta ja kipsistä takaosastaan ylöspäin kaltevalle näyttämölle siten, että jokainen yleisöstä näki ainakin yhteen niistä. Hänen Sabbionetaan vuonna 1588–1590 suunnittelemassaan hoviteatterissa lavasteita laajennettiin näyttelijöiden käyttämällä osalla näyttämöä niin, että esiintyjät pääsivät niitten ovista sisään näyttämölle.
Arkkitehtuuriteoreetikko

Scamozzi on kirjoittanut yhden kattavimmista renessanssin arkkitehtuurin tutkielmista, kuusiosaisen L’idea dell’architettura universalen vuonna 1615, jolla oli laaja vaikutus Italiassa ja Pohjois-Euroopassa.
Hän oli merkittävä arkkitehtuuriteoreetikko, joka julkaisi teoksen Idea dell’ Architettura universale.
Perintö

Vincenzo  Scamozzi vaikutti Inigo Jonesiin, jonka hän tapasi vuonna 1614 vieraillessaan Thomas Howardin, Arundelin 2. jaarlin luona. Sekä Jones että Howard keräsivät Vincenzon piirustuksia. Vincenzon piirustustyyli vaikutti palladiolaisuuteen kansainvälisellä tasolla. Hänen arkkitehtuurinsa vaikutti Burlingtonin Chiswick Housen (1725–1729) luomiseen. Vincenzo Scamozzi kuoli 67-vuotiaana Venetsiassa vuonna 1616.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vincenzo Scamozzi Wikimedia Commonsissa
L'idea della Architettura universale Di Vincenzo Scamozzi Architetti Veneto, kansilehti 1615
La Rocca Pisani, Lonigo, Venetsia, Vincenzo Scamozzi 1575–1578
Teatro Sabbioneta
Teatro Olimpico, scenae frons
Robson Green

| Robson Green |
| --- | --- |
 Robson Green vuonna 2015 Grantchester-sarjan kuvauksissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. joulukuuta 1964 (ikä 59) Dudley, Northumberland, Englanti, Iso-Britannia
Ammatti:  näyttelijä
Lapset:  1
Näyttelijä
Aktiivisena:  1989–
Aiheesta muualla
www.robsongreen.com
IMDb
Elonet
Robson Green (s. 18. joulukuuta 1964 Dudley, Northumberland, Englanti, Iso-Britannia) on brittiläinen näyttelijä, laulaja, lauluntekijä ja juontaja.
Green tunnetaan parhaiten Dave Tuckerin roolista sarjassa Soldier Soldier (1991–1995), tohtori Tony Hillin roolista sarjassa Murha mielessä (Wire in the Blood, 2002–2008), Jimmy Powellin roolista sarjassa Sairaalaelämää (Casualty, 1989–1992) sekä komisario Geordie Keatingin roolista sarjassa Grantchester (2014–). Vuosina 2013–2015 hän näytteli sotadraamassa Strike Back.
Lisäksi hän on toiminut juontajana luonto-ohjelmissa Extreme Fishing with Robson Green, Robson's Extreme Fishing Challenge, sekä Tales from Northumberland with Robson Green.
Green lauloi 1990-luvulla yhtyeessä Robson & Jerome.
Rusakkonuljaskat

| Rusakkonuljaskat |
| --- | --- |
 Rusakkonuljaska (Chroogomphus rutilus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Boletales
Heimo::  Gomphidiaceae
Suku::  Rusakkonuljaskat Chroogomphus  (Singer) O.K.Mill.
Katso myös
   Rusakkonuljaskat Wikispeciesissä   Rusakkonuljaskat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rusakkonuljaskat (Chroogomphus) on Gomphidiaceae-heimoon kuuluva sienisuku, johon kuuluu viisi Suomessa esiintyvää lajia. Jotkut lajeista ovat syötäviä. Suvun lajeja esiintyy Pohjois-Amerikassa, Karibialla, Euroopassa sekä Aasiassa.
Suomessa esiintyvät lajit

Ruskonuljaska (Chroogomphus rutilus)
Purppuranuljaska (Chroogomphus purpurascens)
Rusojalkanuljaska (Chroogomphus subfulmineus)
Jänönnuljaska (Chroogomphus mediterraneus)
Kangasrusakkonuljaska (Chroogomphus britannicus)
Aiheesta muualla

MushroomExpert: The Genus Chroogomphus (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Chroogomphus
Käännös suomeksi
Robotyne

| Robotyne (Роботине) |
| --- | --- |
 Robotyne
 Koordinaatit: 47.4436°N, 35.8394°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Zaporižžjan alue
Piiri:  Polohyn piiri
Väkiluku (2001):  480
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Robotyne (ukr. Роботине) on kylä Ukrainan Zaporižžjan alueen Polohyn piirin länsiosassa. Kylä sijaitsee linnuntietä noin 65 kilometriä aluekeskus Zaporižžjan keskustasta kaakkoon, Orih’ivin ja Tokmakin kaupunkeja yhdistävän paikallistien (T0408) varrella. Aluehallinnon kolmannella tasolla kylä kuuluu Tokmakin kaupungin hromadaan, ja edelleen Novoprokopivkan kyläneuvoston alaisuuteen. Vuonna 2001 kylässä oli 480 asukasta.
Venäjän hyökkäyssodan (2022–) aikana kylän hallinnasta on käyty kiivaita taisteluja.
Käännös suomeksi