Irving Berlin
Sävellystyyli ja vaikutus

Berlin oli pianistina ja säveltäjänä itseoppinut. Hän ei osannut lukea tai kirjoittaa nuottikirjoitusta, vaan erillinen sovittaja vastasi aina hänen sävellystensä ylös kirjaamisesta. Sovittaja ei juuri koskaan saanut kunniaa työstään, vaan syntynyt sävellys merkittiin yksin Berlinin nimiin. Pianoa hän osasi soittaa kunnolla ainoastaan yhdestä sävellajista, mustille koskettimille painottuvasta Fis-duurista. Voidakseen soittaa suosikkisävellajissaan hän käytti pianossaan laitetta, joka transponoi koskettimien tuottamat sävelet halutulle korkeudelle. Berlin hankki 1910-luvulla kotiinsa myös näyttävän konserttiflyygelin, jota kuitenkin käytettiin lähinnä valokuvissa poseeraamiseen. Sävellystyön hän teki edelleen transponoivalla pystypianollaan.
Victor Herbert kannusti Berliniä opettelemaan musiikin teoriaa ja tämä aloittikin teoriaopinnot, mutta luopui ideasta jo kahden päivän jälkeen todeten, ettei sopinut opiskelijaksi. Muun muassa George Gershwiniä  ja Richard Rodgersia opettanut pianisti Herman Wasserman antoi Berlinille pianotunteja 1910-luvun lopulla ja uudelleen 10 vuotta myöhemmin, mutta tulokset eivät kummallakaan kerralla olleet mainittavia ja Berlin hylkäsi nopeasti ajatuksen musiikillisen koulutuksen hankkimisesta.
Berlin kirjoitti suuren osan tuotannostaan Broadway-musikaaleihin, mutta hänet tunnetaan paremmin yksittäisistä kappaleista ja useita hänen musikaaleistaan pidetäänkin enemmän kappaleiden ja kohtausten kokoelmina kuin yhtenäisinä kokonaisuuksina. Hänen sävellyksensä ovat usein rakenteeltaan epätavallisia ja viittaavat voimakkaasti tiettyyn sointukulkuun. Säveltäjä ja musiikkikirjoittaja Alec Wilderin mukaan Berlinin pianonsoitossa oli kuultavissa vajavainen kyky tuottaa harmoniaa, mutta toisaalta on sanottu Berlinin olleen erittäin tarkka toisten tekemistä soinnutuksista ja  usein vaatineen juuri tiettyä sointukulkua säveltämänsä melodian taustaksi.
Berliniä pidetään yhtenä Yhdysvaltojen populaarimusiikin menestyneimmistä säveltäjistä. Hän oli taitava melodian ja sanojen yhteensovittamisessa ja osasi välittää lauluillaan tavallisten amerikkalaisten tunteita ja ajatuksia sekä käyttää musiikissaan tarpeen mukaan erilaisia musiikkityylejä. Venäläissyntyisen Berlinin tuotantoa leimasi aito isänmaallisuus Yhdysvaltoja kohtaan. Berlin ei ottanut monista aikalaissäveltäjistään poiketen juurikaan vaikutteita eurooppalaisista musiikkiperinteistä, minkä vuoksi hänen kappaleitaan pidetään tyyliltään tyypillisen amerikkalaisina. Säveltäjä Jerome Kern on sanonut: ”Irving Berlinillä ei ole paikkaa amerikkalaisessa musiikissa – hän on amerikkalainen musiikki.” George Gershwin kutsui Berliniä ”suurimmaksi koskaan eläneeksi lauluntekijäksi” ja "Amerikan Franz Schubertiksi". Alec Wilderin mukaan Berlin on monipuolisuudessaan kaikkein paras lauluntekijä, joka Amerikalla on koskaan ollut.
Erityinen painotus Berlinin sävellyksissä ja sanoituksissa oli melodian ja sanojen yksinkertaisuudella.
»Hän työsti sanoitusta uudelleen ja uudelleen kunnes se vaikutti minusta täydelliseltä. Lopulta hän heitti koko idean roskiin ja aloitti taas alusta. Kun kysyin, mikä oli vialla, vastaus oli aina sama: ”Se ei ollut tarpeeksi yksinkertainen.”» 
(Anita Loos)
Berlin voitti parhaan laulun Oscar-palkinnon vuonna 1942 kappaleella ”White Christmas”. Vuonna 1963 hänelle myönnettiin Tony-erikoispalkinto. Berlin on valittu Songwriters Hall of Fameen vuonna 1970 ja vuonna 1994 hän sai tähden Hollywood Walk of Famelle.