stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Päivälliset klo 8
Aiheesta muualla

Päivälliset klo 8 Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Päivälliset klo 8 Elonet.
Päivälliset klo 8 Allmoviessa (englanniksi)
Päivälliset klo 8 TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Päivälliset klo 8 Film Sitessa (englanniksi)
Päivälliset klo 8 Amazonissa (englanniksi)
Päivälliset klo 8 Film u-net.comissa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Päivälliset klo 8 Telviksessä
Suomen sähköverkko

Suurjännitelinja Iitissä, Kymenlaaksossa. Vasen linja tulee Valkealasta Keltin kautta ja oikeanpuoleinen Korian sähköasemalta. Ne kulkevat tällaisenaan Heinolaan saakka. Linjassa on käytössä 110 kV jännite.
Maakaapelireittiä rakennetaan Viikin peltoalueelle 2024.
Suomen sähköverkko muodostuu eri toimijoiden ylläpitämistä sähkön siirto- ja jakeluverkoista, jotka yhdessä välittävät voimalaitoksissa tuotetun sähkön maan eri osissa oleville kuluttajille.
Sähkön siirto maan eri osiin valtakunnan tasolla tapahtuu korkeajännitteisessä Fingridin kantaverkossa. Seuraavana vaiheena verkkohierarkiassa ovat alueverkot, joiden alue kattaa yhtä tai kahta maakuntaa laajuudeltaan vastaavan alan. Alueverkkoyhtiöitä on 12. Paikallisten sähköyhtiöiden jakeluverkkoja on noin 80. Verkon  tasojen jaottelu perustuu jännitetasoihin ja perustoiminnan luonteeseen; karkeistaen siirtoverkossa sähköä siirretään tuottajilta jakeluverkkoihin ja jakeluverkossa sähkö jaellaan loppukuluttajille.
Fingridin mukaan häviöiden määrä kantaverkossa on 1,2–1,4 TWh vuodessa, mikä vastaa suunnilleen 1,5 prosenttia koko Suomen sähkönkulutuksesta.
Historia > Kaupunki-, kauppala- ja maaseutusähkölaitokset

Sähkön tultua Suomeen 1880-luvun taitteessa (kokeilu Helsingin rautatieaseman vieressä 10.12.1877 ja Finlaysonin Plevna-tehdassalin valaistus Tampereella 15.3.1882) useimmat sähköverkot olivat aluksi laitoskohtaisia tai paikallisia. Pitkärannan kaivokselle rakennettiin 1898 Suomen ensimmäinen korkeajännitelinja sähkön siirtoa varten. Sähköverkot laajenivat alueellisiksi 1920-luvulle mennessä, jolloin pieniä sähkölaitoksia oli Suomessa noin 200. Suurimmissa kaupungeissa oli omat niin sanotut sähkötehtaat, kun taas pienemmissä teollisuustaajamissa teollisuusyritykset rakensivat ympäröivälle lähialueelle sähköverkon ja toimittivat sähköenergian, joka usein oli vesivoimalla tuotettua.
Historia > Teollisuus ja valaistus

Sähkön tärkein julkinen käyttösovellus oli aivan alussa katuvalaistus ja lähinnä lamppukuorman syötössä oli käytössä tasajännitejakelu, usein 120 V. Sähkö tuotettiin yleensä höyry- tai dieselgeneraattoreilla ja samalla ladattiin akkuja, jotka syöttivät vähäisen kuorman aikaan yöllä verkkoa ja moottorigeneraattorit saatettiin sammuttaa. Vaihtosähkön yleistyttyä tasasähkö tehtiin vaihtosähköstä muuttamalla. Tasajännitejakelusta kuitenkin luovuttiin paikkakunnittain 1910–1930-luvuilla sähkön kulutuksen kasvaessa ja vaihtovirtatekniikan teknisten etujen takia. Helsingissä kuitenkin tasasähkön jakamisesta luovuttiin lopullisesti vasta 1962. Monissa kaupungeissa ja asutustaajamissa muutettiin 1950-luvun alussa Suomen Sähkölaitosyhdistyksen ohjelman mukaan 3 kV:n keskijänniteverkkoja 20 kV:n verkoiksi ja samaan aikaan 220/127 V:n jakelujännite kuluttajille nostettiin 380/220 V:n jännitteeksi, koska keskijänniteverkkojen muuntajat piti joka tapauksessa uusia.
Historia > Jännitteen nosto 220 volttiin

Jännitteen nostoa 127 voltista 220 volttiin oli tehty pienissä sähkölaitoksissa jo 1930-luvulta asti. Kuluttajien tavallisimpien sähkölaitteiden jännitemuutostyöt (mm. radiot, moottorit, joissa selvittiin kytkentämuutoksella) ja hehkulamppujen vaihdot hoitivat paikalliset sähkölaitokset, muiden sähkölaitteiden muutostyöt ja osan mittaroinnista maksoivat kuluttajat. Näin saatiin sähkön hävikkiä ja siirtohäviöitä vähennettyä ja siirtokapasiteettia kohotettua. Maaseudulla keskijänniteverkot oli jo alun perin rakennettu 20 kV:n jännitteelle ja jakelujännite oli 380/220V.
Suomen ensimmäinen suurjänniteyhteys 7,8 kV:n jännitteellä valmistui 1898 ja yhdisti Laatokan Karjalassa Uuksunjokeen rakennetut vesivoimalat Ylä-Uuksunkoski, Kivikulmankoski ja Jukakoski 7,5 km:n päässä sijainneille E. M. Meyer & Co.:n Pitkärannan kaivoksien uudelle sähkömagneettiselle rikastuslaitokselle. Seuraavana vuonna valmistui samanpituinen suurjännitelinja Läskelän vesivoimalaitokselta Välimäen rautakaivokselle. Täysin suomalaisvoimin toteutetun Lavolankosken vesivoimalan sähköä alettiin siirtää vuoden 1900 syksyltä Viipurin Neitsytniemen muuntoasemalle 33 km:n matkan 15 kV jännitteellä.
Suomen pisin 20 kV:n linja rakennettiin Rauman höyryvoima-asemalta Peipohjaan vuonna 1912 ja 70 kV:n siirtoyhteys Äetsän vesivoimalaitokselta Poriin Rosenlewin tehtaille 1921. Tällaiset lähinnä 1910–1920-luvulla rakennetut alueverkot yhdistivät voimalaitoksia ja kaupunkeja useiden kymmenien kilometrien säteellä. Tornion sähkölaitos osti vuodesta 1924 alkaen sähköä Ruotsista Ekfors Kraftilta 20 kV:n (40 kV vuonna 1943) siirtoyhteydellä.
Historia > Suomen valtakunnallinen kantasähköverkko

Varsinaisen kantaverkon alkuhetki oli Imatrankosken vesivoimalaitoksen ja sen Turkuun ja Viipuriin yhdistävän 563 kilometrin mittaisen Suomen ensimmäisen 110 kV:n suurjännitesiirtojohdon, eli niin sanotun Rautarouva-linjan käyttöönotto 16. tammikuuta 1929. Tähän runkoyhteyteen liitettiin sähköasemien kautta sen varrella sijainneita sähkölaitosten alueverkkoja, muun muassa Helsingin 35 kV:n alueverkko. Linjan länsipäähän rakennettiin vuonna 1939 tasaamaan ja varmistamaan sähköntuotantoa Vanajan höyry­voima­laitoksen ensimmäinen yksikkö teholtaan 40 MW.
Vähäsateisten vuosien 1932–1934 aiheuttama vesivoimapula johti teollisuudessa sähköpulaan, joka rajoitti laajentuvaa teollisuustuotantoa ja nosti kustannuksia varsinkin Kymenlaaksossa. Teollisuus joutui ostamaan sähköä Imatran Voimalta ja tuottamaan sitä kivihiilellä vuonna 1932. Teollisuus päätti heti rakentaa Vuokseen oman vesivoimalan ja sille omaa rinnakkaista sähkönsiirtoverkkoa. Verkon ensimmäinen osa rakennettiin samanaikaisesti Vuokseen rakennetun Rouhialan 100 MW:n vesivoimalaitoksen kanssa, joka valmistui 1937.
Rouhialan sähköä käyttivät osakkaat Kymin Osakeyhtiö Kuusankoskella, Enso-Gutzeit Imatralla, Yhtyneet Paperitehtaat, Etelä-Suomen Voima, Tampella ja Ahlström. 120 kV:n siirtolinja rakennettiin Rouhialasta Imatralle, sekä Inkeroisiin, mistä se haarautui Kyminlinnaan ja Kuusankoskelle. Myös Simpeleen paperitehtaan oma 47 kV:n johto liitettiin Rouhialan vesivoimalaitokseen. ESV:n 1930 valmistunut 70 kV:n linja Kymijoelta Porvoon kautta Helsinkiin liitettiin tähän Rouhialan Voima Oy:n verkkoon Kyminlinnasta, sekä Inkeroisista. Imatran Voiman siirtoverkko ja teollisuuden oma siirtoverkko olivat suoraan yhdistettynä toisiinsa vain Korialta aina 1950-luvulle asti.
Historia > Moskovan välirauhan menetykset

Sodanjälkeisten alueluovutusten yhteydessä Suomi menetti noin kolmasosan vesivoimatuotannostaan (35 vesivoimalaitosta, 122 MW tehoa, muun muassa Enso ja Rouhiala) ja osan kantaverkkoa, sekä Kannaksen 35 kV:n alueverkon. Tilanne johti sähköpulaan ja sähkönkäytön säännöstely loppui vasta helmikuussa 1949. Teollisuus aloitti Rouhialan korvaavan vesivoimaprojektin jo 1944 Kemijoen Isohaarassa, joka käynnistyi loppuvuodesta 1948. Voimalaitoksen lopullinen teho on 106 MW. Raha- ja tavarapula vaikeuttivat voimalaitoksen ja sen siirtoyhteyksien rakentamista.
Eteläisen Suomen sähköntarve sysäsi liikkeelle Pohjois-Suomen vesivoimaloiden rakentamisen ja sähkön siirtoon rakennettiin 220 kV:n linja Oulunjoen Pyhäkoskelta Hikiälle vuonna 1951, sekä 400 kV:n linja Kemijoen Pirttikoskelta Hyvinkäälle 1960.
Valtioneuvoston poistaessa sähkönvientikiellon vuonna 1959 rakennettiin Torniosta 110 kV:n yhteys Ruotsin kantaverkkoon. Sähkön tuonti Suomeen Enso-Gutzeitille Venäjän puolelta Enson ja Rouhialan vesivoimaloista alkoi 110 kV:n siirtolinjan kautta 1960 ja 1965 Paatsjoen voimalaitoksilta Inariin 45 kV (myöhemmin 110 kV) siirtolinjalla.
Historia > Valtakunnallinen sähköistäminen

Sähköjä asennettiin aluksi kaupunkitalouksiin ja teollisuuspaikkakunnille. 1920-luvulla neljäsosassa kodeista oli hehkulamppuvalaistus. Talvisodan syttyessä 1939 Suomen maaseudun asumuksista noin puolet oli sähkön käyttäjiä. Suuri osa näistä talouksista sijoittui Etelä-Suomeen.
1950- ja 1960-luvut olivat vilkasta linjojen rakentamisen aikaa. 1970-luvun alussa sähköttömiä talouksia oli enää Itä- ja Pohjois-Suomessa.
1970-luvun puolivälissä Suomessa oli 35 000 sähkötöntä taloutta. Lapin, Kainuun, Pohjois-Karjalan ja Hämeen perukoille sähköistys eteni hitaasti.
Maaseudun sähköistämisessä oli huomattavia alueellisia eroja. Uudistuksen esteinä olivat köyhyys, harva asutus ja hankalat luonnonolot. 
Lappi ei ollut viimeisiä alueita sähkön piirissä, sillä Itä-Suomen järvialueet ja saaristo saivat sähkönsä vielä hitaammin.
Viimeisimpinä kylinä Suomessa sähköt sai Kilpisjärvi Enontekiöllä. Se liitettiin valtakunnan sähköverkkoon vuonna 1981.
Vuonna 1987 sähköistettiin Kittilän Pokka.
Toiminnallisuus

Suomessa tuotettu ja ulkomailta ostettu energia siirretään verkkoyhtiöille ja teollisuudelle kanta- ja alueverkkojen avulla. Jakeluverkko taas koostuu keski- ja pienjännitejohdoista.
Suomessa suurjänniteverkkoa kutsutaan kanta- ja alueverkoksi. Kantaverkko koostuu 400:n, 220:n ja tärkeimmistä 110 kV:n voimansiirtojohdoista sähköasemineen. Alueverkko puolestaan käsittää muun muassa valtaosan 110 kV:n johdoista. 
Eristimet ovat nykyään lasia tai komposiittimateriaaleja; ennen ne olivat posliinia. Eristinketju voi olla muodoltaan I-tyyppinen tai V-tyyppinen.
Toimilupa 110 kV:n–440 kV:n sähkön siirtämiseen Suomessa on Enso Alueverkko Oy:llä, EPV Alueverkko Oy:llä, Kittilän Alueverkko Oy:llä, Lapin Sähköverkko Oy:llä, Mäntän Energia Oy:llä, Porvoon Alueverkko Oy:llä, PVO-Alueverkot Oy:llä, Satapirkan Sähkö Oy:llä, Satavakka Oy:llä, Sähkö-Virkeät Oy:llä, UPM Sähkönsiirto Oy:llä, Ääneverkko Oy:llä ja Fingrid Oy:llä. Suomessa kantasähköverkosta vastaa Fingrid Oy.
Jakeluverkot 110 kV:n sähköasemilta kuluttajille koostuvat nykyään suurimmaksi osaksi 20 kV:n johdoista sähköasemien ja jakelumuuntajien välillä sekä 400 voltin pienjänniteverkosta jakelumuuntajilta kuluttajille. Joissain kaupungeissa on käytössä myös 6:n ja 10 kV:n jännitetasot. Käytössä on vähenevissä määrin myös 30:n ja 45 kV:n jakeluverkkoja pienempien asutuskeskusten välillä. Näitä korvataan lyhyemmillä matkoilla vahvistamalla 20 kV:n verkkoja ja pidemmillä matkoilla rakentamalla 110 kV:n johtoja ja sähköasemia.
Suomessa on myös rakennettu (Suur-Savon Sähkö Oy) kolmiportaista jakeluverkkoa, jossa 20 kV:n keskijänniteverkosta sähkö syötetään 20 kV /1 kV muuntajalla kuluttajan lähettyville 1 kV:n verkossa maakaapelilla ennen muuntamista 0,4 kV:iin. 1 000 V:n verkoilla on korvattu häiriöherkkiä 20 kV:n verkon lyhyitä, alle muutamien kilometrien haarajohtoja lähinnä vapaa-ajan asuntoalueille. Nykyisen 230/400 V:n jakelujärjestelmän johdot ja muut komponentit soveltuvat sellaisenaan 1 kV:n vaihtojänniteelle (tai ±1,5 kV:n tasajännitteelle). Järjestelmä vähentää johtokatujen tarvetta ja mahdollistaa kaapelin maahan auraamisen. Lisäkustannuksia syntyy kuitenkin 1/0,4 kV:n muuntajista ja järjestelmän vaatimasta suojalaitteistosta 1 kV-lähdössä, jolla muun muassa rajoitetaan kosketusjännitettä 1 kV-verkon vikatapauksissa.
Suomen sähköverkon omistuksesta ja ylläpidosta huolehtii kaksi eri ryhmää. Fingrid Oyj:n hallinnoimaan kantaverkkoon kuuluu noin 14 400 kilometriä voimajohtoja ja lähes 120 sähköasemaa. Muista verkoista huolehtivat paikalliset sähkönsiirtoyhtiöt.
Toiminnallisuus > Yhteydet muiden maiden verkkoihin

Suomen sähköverkko on osa pohjoismaista yhteiskäyttöverkkoa. Kantaverkko on yhdistetty Norjan, Ruotsin, Venäjän ja Viron verkkoihin.
Ruotsi
Vaihtosähkö
Pohjois-Ruotsin verkkoon (1 600 MW) yhdellä 220 kV:n johdolla (Ossauskoski-Kalix)
Aurora Line Pohjois-Ruotsin verkkoon (800 MW/900 MW) yhdellä 400 kV:n johdolla (Pyhänselkä-Messaure), valmistuu 2025
kahdella 400 kV:n (Keminmaa-Svartbyn, Petäjäskoski-Leitsi) johdolla
Tasasähkö
Etelä-Ruotsin verkkoon (400 kVDC Rauma-Dannebo, Fenno-Skan 1, 572 MW ja Fenno-Skan 2 (500 kVDC ja 800 MW).
Norjan verkkoon yhdellä 220 kV:n (Ivalo-Varangerbotn, 120 MW)
Venäjän verkkoon (85 kVDC Viipurin linkki, 1 400 MW) (poistettu keväällä 2022)
Venäjän Paatsjoen voimalaitoksilta tuodaan sähköä Ivalon sähköaseman kautta 110 kV:n vaihtosähköyhteydellä (70 MW).
Viron verkkoon (±150 kVDC Espoo-Harku, Estlink 1, 350 MW, ja Estlink 2, 650 MW).
Aurora Line nimettiin EU:n yhteisen edun mukaisiin hankkeiden PCI-listalle 2017.
Aiheesta muualla

Sähkömarkkinalaki
Kuvagalleria suomalaisista sähköpylväistä
Rautarouva, Suomen ensimmäisen 110 kV:n voimajohdon eli Rautarouva-linjan pylväs, ristiin harustettu teräsportaali.
Asunnon sähkötaulu luultavasti 1950-luvulla.
Maastoajo

Off-road -auto kiipeämässä mäkeä. Kuljettana Ari-Pekka Juntto ja apukuljettana Sami Hämäläinen.
Maastoajo eli Off road on maastoautoilla harrastettavaa moottoriurheilua, jossa autokunnat yrittävät selvittää erilaisia ratoja maastoissa mahdollisimman vähillä virhepisteillä. Voittaja on se, jolla on kilpailun päättyessä vähiten virhepisteitä. Autokuntaan kuuluu kuljettaja ja apukuljettaja, ja molempien on oltava ajoneuvon sisällä sen liikkuessa erikoiskokeella.
Off-road-ajossa on myös useampia alalajeja. Näistä yleisimpiä ovat yllä kuvattu Trial, sekä Offroad- suunnistus, Formula-offroad ja Offroad-crossi.
Suunnistuksessa ajetaan yleensä rajatulla alueella etsien maastoon merkittyjä rasteja. Rastit voidaan todentaa saavutetuiksi esimerkiksi stanssaamalla autoon kiinnitettyyn pellinpalaan tai ottamalla valokuva kilpailukutsussa määritettyjen sääntöjen mukaan. Rastien sijainti on esitetty yleensä joko digitaalisina karttapisteinä tai perinteisellä kartalla. Rastien keräämiseen käytetty aika on rajattu, esimerkiksi 10, 12 tai 24 tuntia.
Formula-offroad-kilpailuissa ajetaan yleensä hiekkaisia rinteitä merkittyä rataa pitkin. Autot ovat usein putkirunkoisia ja yli 1000 hevosvoiman moottoreilla varustettuja. Tämä laji onkin varsin näyttävää ja yleisöystävällistä koettavaa, koska hypyt ovat näyttäviä ja katsomo on yleensä mahdollista sijoittaa niin, että katsojilla on hyvä näkyvyys itse kilpailusuoritukseen.
Offroad-crossissa puolestaan ajetaan merkittyä rataa samaan tapaan kuin motocrossissa. Yleensä joko aika on rajattu ja lasketaan ajettujen kierrosten lukumäärä tai vaihtoehtoisesti ajetaan tietty määrä kierroksia ja mitataan aika, jossa vaadittu kierrosmäärä on saavutettu.
Lisäksi Offroad-autoilussa moni harrastaa niin sanottua "safarointia", jossa yleensä muutaman auton letkassa kuljetaan reittiä, joka saattaa olla ennalta suunniteltu ura tai vapaasti jollakin tietyllä alueella. Tämä ei ole varsinaisesti kilpailu, vaan tavoitteena on tutustua oman kulkuneuvon kykyihin ja opetella maastossa ajamisen ja selviytymisen taitoja. Tavanomaista on hyvä ryhmähenki ja toisen auttaminen, jotta vastaan tullut haaste saadaan ohitettua. Kokeneemmat opastavat nuorempia harrastajia. Tämä onkin usein hyvä tapa tutustua Offroad-autoilun maailmaan ja reitti voidaan valita kulloisillekin ajoneuvoille sopivaksi.
Offroad-ajoksi kutsutaan myös usein moottoripyörillä tapahtuvaa Enduro-ajoa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
AKK:n sivu aiheesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Off road -aiheinen keskustelupalsta
Onnen kulissit

| Onnen kulissit> Reversal of Fortune |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Barbet Schroeder
Käsikirjoittaja:  Nicholas Kazan
Tuottaja:  Edward R. Pressman   Oliver Stone
Säveltäjä:  Mark Isham
Kuvaaja:  Luciano Tovoli
Leikkaaja:  Lee Percy
Pääosat:  Glenn Close   Jeremy Irons   Ron Silver
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1990
Kesto:  111 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Onnen kulissit (Reversal of Fortune) on yhdysvaltalainen vuoden 1990 draamaelokuva. Se kertoo tositarinan seurapiirirouvasta Sunny von Bülow’sta, joka joutuu pysyvään koomaan, ja oikeudenkäynnistä, jossa Sunnyn miestä Claus von Bülowia syytetään murhan yrityksestä, alioikeuden langettavasta tuomiosta ja sitä seuranneesta ylemmän oikeusasteen syyttömäksi julistamisesta. Elokuva pohjautuu von Bülow’n asiajajana toimineen Alan Dershowitzin romaaniin. Sen on ohjannut Barbet Schroeder ja pääosia esittävät Glenn Close, Jeremy Irons ja Ron Silver.
Jeremy Irons voitti roolisuorituksestaan sekä parhaan miespääosan Oscarin että Golden Globen. Lisäksi elokuva oli ehdolla kahteen muuhun Oscariin ja kolmeen Golden Globeen.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Onnen kulissit vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Rooliluettelo

Glenn Close – Sunny von Bülow
Jeremy Irons – Claus von Bülow
Ron Silver – Professori Alan Dershowitz
Annabella Sciorra – Sarah
Uta Hagen – Maria
Fisher Stevens – David Marriott
Jack Gilpin – Peter MacIntosh
Christine Baranski – Andrea Reynolds
Palkintoja > Oscarit

Paras miespääosa: Jeremy Irons
Ehdokkaana:
Paras ohjaus: Barbet Schroeder
Paras sovitettu käsikirjoitus: Nicholas Kazan
Palkintoja > Golden Globet

Paras miespääosa: Jeremy Irons
Ehdokkaana:
Paras draamaelokuva
Paras ohjaaja: Barbet Schroeder
Paras käskirjoitus: Nicholas Kazan
Arvioita

Helsingin Sanomien Pertti Avola kehui muun muassa Jeremy Ironsin roolisuoritusta erikoisen von Bülowin tulkkina, mutta piti Schroederin ohjausta persoonattomana ja monia kerrontaratkaisuja outoina, kuten koomansa takaa puhuvaa Sunnyn kertojaääntä. Hän piti oikeastaan koko Sunnyn hahmoa tarinassa varsin turhana muutamaa takaumaa lukuun ottamatta. Saman lehden Mikael Fräntin mielestä taas kertojanääni toimii samalla tavoin kuin haudantakainen kertoja Billy Wilderin Auringonlaskun kadussa. Hänestä Onnen kulissien älynystyröitä hierova kiinnostava tarina, näkökulmien vaihtelu, varma ohjaus ja hyvät näyttelijät takaavat nautittavan elokuvakokemuksen. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo luonnehti Onnen kulisseja hyytävän kylmäksi avioliittodraamaksi ja antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aiheesta muualla

Onnen kulissit Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Lakes

| ”The Lakes” Taylor Swift |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Folklore (Deluxe Edition)
 A-puoli: ”The Lakes (Album Version)”
 B-puoli: ”The Lakes (Original Version)”
 Äänitetty : 2020
 Studio : Kitty Committee (Los Angeles)   Rough Customer (Brooklyn)
 Julkaistu: 24. heinäkuuta 2020 (julkaisu albumilla)  24. heinäkuuta 2021 (alkuperäisversio digitaalisena singlenä)  23. huhtikuuta 2022 (vinyylisingle)
 Formaatti: suoratoisto, lataus, vinyyli
 Tekijä(t): Taylor Swift, Jack Antonoff
 Tuottaja(t): Swift, Antonoff
 Tyylilaji: indie folk
 Kesto: 03.31
 Levy-yhtiö: Republic Records
Listasijoitukset
  88.    lataukset 5.
The Lakes on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Taylor Swiftin kappale vuodelta 2020. Se on bonusraita albumilla Folklore, joka julkaistiin 24. heinäkuuta 2020. Kappaleen ovat säveltäneet ja tuottaneet Swift ja Jack Antonoff. Se julkaistiin digitaalisena promosinglenä ja vinyylisinglenä.
Tyyli ja sanoitukset

”The Lakes” on akustinen balladi, jossa käytetään muun muassa akustista kitaraa ja jousisoittimia. Kappale on indie folk -tyyliä. Sanoitukset kertovat laulajan halusta paeta modernia maailmaa luonnon keskelle. Kappaleessa viitataan Windermereen Englannin järviseudulla ja runoilija William Wordsworthiin, joka vietti aikaa seudulla. Sanoitukset ovat saaneet vaikutteita Wordsworthin kirjoituksista. Kappaleessa puhutaan paljon luonnosta. Laulaja haluaa jättää ikävät asiat ja ihmiset taakseen ja jättäytyä rakastetunsa kanssa järviseudulle. Sanoituksia on pidetty romanttisina.
Mediassa on tulkittu, että kappale kertoisi Swiftin omasta elämästä ja hänen silloisesta parisuhteestaan näyttelijä Joe Alwynin kanssa. Swift ja Alwyn pitivät suhteensa hyvin yksityisenä ja näyttäytyivät harvoin julkisuudessa. Kappaleessa mainitaan myös ikävä henkilö, jonka arveltiin olevan manageri Scooter Braun. Swift on ollut julkisessa kiistassa Braunin kanssa siitä lähtien, kun tämä osti Swiftin vanhan tuotannon oikeudet.
Albumilta pois jääneessä kappaleen alkuperäisessä versiossa ”The Lakes (Original Version)” on mahtipontinen orkestraalinen sovitus. Swift halusi tehdä siitä riisutumman ja uudempi versio päätyi levylle. Alkuperäisversio julkaistiin suoratoistopalveluissa albumin vuosipäivänä 2021.
Julkaisu ja kaupallinen menestys

Kappale julkaistiin bonusraitana albumilla studioalbumin Folklore deluxe-painoksella 24. heinäkuuta 2020. Se olin alunperin saatavilla vain CD:llä, mutta laitettiin suoratoistopalveluihin kolme viikkoa albumin julkaisun jälkeen.
Alkuperäinen versio ”The Lakes (Original Version)” julkaistiin digitaalisena singlenä albumin ensimmäisenä vuosipäivänä.
Kappale julkaistiin lisäksi vinyylisinglenä 23. huhtikuuta 2022. Vinyyli oli osa Record Store Day -kampanjaa, jolla tuetaan pieniä levykauppoja. Vinyylisingle sisälsi kappaleen molemmat versiot.
”The Lakes” ei ollut iso menestys kaupallisesti, mutta oli singlelistoilla muutamissa maissa. Kappale oli 30 kärjessä Unkarin ja Skotlannin virallisilla singlelistoilla vuonna 2020. Uudessa-Seelannissa se oli nousevia singlejä mittaavan Hot Singles -listan sijalla 13. Yhdysvalloissa kappale ei noussut Billboard Hot 100 -listalle, mutta oli latauslistan sijalla 5. Kappale nousi Britannian singlelistan sijalle 88 vinyylin julkaisun jälkeen vuonna 2022. Single on myynyt kultaa Australiassa ja Brasiliassa.
Live-esitykset

Swift, Antonoff ja Folklore-albumin toinen tuottaja Aaron Dessner esittivät kappaleen livenä Swiftin livealbumilla ja videojulkaisulla Folklore: The Long Pond Studio Sessions.  Esitys julkaistiin marraskuussa 2020. Swift esitti kappaleen pianolla The Eras Tour -kiertueella Chicagossa kesäkuussa 2023. Hän esitti sen mash-upina kappaleen ”I Hate It Here” kanssa saman kiertueen Cardiffin konsertissa kesäkuussa 2024.
Singlen kappaleet

| The Lakes (vinyyli) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | The Lakes (Album Version) | Taylor Swift, Jack Antonoff | 3.31 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | The Lakes (Original Version) | Swift, Antonoff | 3.47 |  |  |  |  |  |  |
| The Lakes (Original Version) (digitaalinen single) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | The Lakes (Original Version) | Swift, Antonoff | 3.47 |  |  |  |  |  |  |
Listasijoitukset

| Maa ja lista | Korkein sija |
| --- | --- |
 Irlanti (IRMA): 52
 Iso-Britannia (Britannian singlelista): 88
 Kanada (Billboard, lataukset): 9
 Skotlanti (OCC): 21
 Unkari (Mahasz): 27
 Uusi-Seelanti (Recorded Music NZ, Hot Singles): 13
 Yhdysvallat (Bubbling Under Hot 100): 18
 Yhdysvallat (Billboard, lataukset): 5
Myyntipalkinnot

| Maa | Sertifikaatti | Myöntäjä |
| --- | --- | --- |
|  Australia | kultaa | Australian Recording Industry Association |
|  Brasilia | kultaa | Pro-Música Brasil |
|  Iso-Britannia | hopeaa | British Phonographic Industry |