stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jari Valkonen
Aiheesta muualla

Sari Timonen & Jari Valkonen (toim.): Sienten biologia (6.10.2013) (Arkistoitu – Internet Archive) (gaudeamus.fi)
J.P.T. Valkonen (Swedish University of Agricultural Sciences, Uppsala, Uppsala, Sweden) - Publications (408) (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Tieteilijät:  ORCID
Kalotypia

William Henry Fox Talbot, John Moffat'n kuvaamana vuonna 1864
Kalotypia eli talbotypia on varhainen valokuvausmenetelmä, jonka William Henry Fox Talbot julkisti vuonna 1841 ja joka perustui hopeajodidilla päällystettyyn paperiin.  Se oli ensimmäinen yleisesti käytetty tullut valokuvausmenetelmä, jossa kuvattavasta kohteesta saatiin ensin negatiivikuva, josta sitten voitiin valmistaa kuinka monta positiivista kuvaa tahansa.
Termi kalotypia (engl. calotype) johtuu kreikankielisistä sanoista καλός (kalos), "kaunis", and τύπος (typos), "tyyppi".
Thomas Duncan noin vuonna 1844 Hillin ja Adamsonin kuvaamana. Kalotypiavedos, koko 19.60 x 14.50 cm; National Gallery of Scotlandin kokoelmista.
Suolapaperikalotypiakuva skotlantilaisesta aristokraatti ja amatöörigolfaaja James Ogilvie Fairliestä noin vuosilta 1846–1849
Levinneisyys

Vaikka kalotyyppejä oli helpompi tehdä ja monistaa, ne eivät syrjäyttäneet dagerrotypiaa. Osoittain tämä johtui patenttisuojasta, jonka Talbot oli hankkinut keksinnölleen Englannissa ja muualla. Toisin kuin Talbot, Daguerre ei patentoinut keksintöään, sillä Ranskan valtio myönsi hänelle eläkkeen ehdolla, että menetelmä oli saatava vapaaseen käyttöön.Skotlannissa, jossa Englannin patenttilaki ei siihen aikaan ollut voimassa, Edinburg Calotype Clubin jäsenet ja muut varhaiset valokuvaajat kuitenkin ottivat menestyksellisesti käyttöön paperinegatiiviin perustuvan valokuvaustekniikan. Englantiin perustettiin asian harrastajien yhdistys, Calotype Society, johon vuoteen 1847 mennessä oli liittynyt joukko keksijöitä ja tiedemiehiä kuten kemisti Robert Hunt sekä kollodiumiprosessin myöhemmin keksinyt Scott Archer sekä joukko muita yläluokan miehiä ja naisia. Uudet keksinnöt johtivat oikeusriitoihinkin, sillä Talbot väitti patenttisuojansa koskevan kaikkia negatiiviin perustuvia valokuvausmenetelmiä. Oikeus kuitenkin totesi, että vaikka Talbot olikin keksinyt uuden valokuvausmenetelmän, hän oli itsekin siinä määrin käyttänyt hyväkseen muiden aikaisempia keksintöjä, että patentin ehtoja oli lievennettävä. Vuonna 1854 keksintö lopulta vapautettiin oikeuden päätöksellä yleiseen käyttöön, ei kuitenkaan vielä kaupalliseen muotokuvaukseen.
Vasta vuonna 1853, kahdentoista vuoden kuluttua keksinnön julkistamisesta, Talbotin patenttisuojaa lievennettiin.
Lisäksi kalotyyppikuvat olivat vähemmän yksityiskohtaisia kuin dagerrotypiakuvat. Paperin käyttö negatiivina sai aikaan, että paperin kuidut jäivät näkyviin lopulliseen kuvaan, minkä vuoksi kuva oli karkeampi ja sumeampi kuin dagerrotypiakuvat, jotka yleensä olivat yksityiskohtaisia ja kirkkaita.  Kalotyypit ja niistä valmistetut suolapaperikopiot tulivat kuitenkin suosituiksi sekä Britanniassa että manner-Euroopassa Ranskaan lukuun ottamatta, varsinkin harrastelijoiden keskuudessa, jotka arvostivat kalotyyppien estetiikkaa ja halusivat tällä tavoin myös erottua kaupallisista valokuvaajista.
Tunnetuimpia kalotypiakuvien tekijöitä olivat skotlantilainen taiteilija ja graafikko David Octavius Hill ja hänen yhteistyökumppaninsa John Adamson. Vuosina 1843­-1847 he ottivat yli 2500 kalotypiakuvaa. He käyttivät tietoisesti kalotypiaa dagerrotypian sijasta, sillä Hillin mukaan kalotyypit vaikuttivat juuri paperin karkeuden vuoksi "inhimillisiltä, ihmisen epätäydelliseltä työltä" sen sijaan että dagerrotypiakuvat olivat hänen mielestään kuin "Luojan työtä pienoiskoossa."
Frederick Scott Archer kehitti 1840-luvulla lasipohjaisen märkälevymenetelmän, jossa paperin sijasta negatiivien valmistukseen käytettiin lasia. Se syrjäytti 1850-luvun loppuun mennessä täysin sekä dagerrotypian että kalotypian. Kalotyyppi­negatiiveja oli usein arvosteltu siitä, että kuvat eivät olleet tarpeeksi yksityis­kohtaisia, mutta Archerin keksintö teki mahdolliseksi painaa paperille kuvia, jotka olivat yhtä tarkkoja kuin dagerrotypia­kuvat.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalotypia Wikimedia Commonsissa
The Calotype Society (Flickr) flickr.com.
All the Mighty World: The Photographs of Roger Fenton, 1852-1860 Thomas J. Watson Library, the Metropolitan Museum of Art.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Calotype
Käännös suomeksi
Kismet (makeinen)

Perinteinen Kismet suklaapatukka.
Kismet on Fazerin valmistama keksisuklaapatukka, joka tuli myyntiin Suomessa vuonna 1974. Perinteinen Kismet on maitosuklaalla kuorrutettu nougattäytteinen vohveli. Vuonna 2017 patukoita valmistettiin noin 18 miljoonaa kappaletta, jolloin ne olivat myydyimpiä Fazerin valmistamista suklaapatukoista. Geisha oli toiseksi myydyin ja Fazerin sininen -patukka kolmanneksi myydyin.
Alkuperäisen Kismetin rinnalle on myöhemmin tehty suklaisempi Kismet Choco -patukka sekä Kismet Snacks -pussi, jossa on Kismet-suklaata paloina (niitä myytiin myös keksipaketissa). Tammikuussa 2010 Kismetille julkaistiin uusi maku, Raspberry Cheesecake. Sittemmin on tullut myyntiin myös Kismet Marianne vuonna 2011, Kismet Fazerina 2013, Kismet Lakritsi 2015, Kismet Pallot -pussi 2016, Kismet Marianne Pallot -pussi 2017, Kismet Omar 2017, Kismet Geisha 2019, Kismet Remix 2020, Kismet Islanti 2021 ja Kismet Pätkis 2024.
Aiheesta muualla

Suklaayhdistys ry:n arviot Kismetistä (Arkistoitu – Internet Archive)
Kismet Fazerin kotisivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Ray Blanchard

| Ray Blanchard |
| --- | --- |
 Ray Balachard vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. lokakuuta 1945 (ikä 79) Hammonton, New Jersey, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen, kanadalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Pennsylvanian yliopisto Illinois’n yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Kurt Freund
Instituutti:  Toronton yliopisto
Tutkimusalue:  seksologia, psykologia
Aiheesta muualla
individual.utoronto.ca/ray_blanchard
Ray Milton Blanchard (s. 9. lokakuuta 1945 Hammonton, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalais-kanadalainen seksologi, joka tunnetaan parhaiten hänen transsukupuolisuutta, pedofiliaa ja seksuaalisia suuntautumisia koskevasta tutkimuksestaan. Näiden lisäksi Blanchard on julkaissut tukimuksia fallometriasta ja eräistä parafilioista, kuten hypoksifiliasta.
Blanchard on tavanomaisen homoseksuaalisuuden asiantuntija ja on myös pyrkinyt vastaamaan kysymykseen miksi miespuolisia sukupuolenvaihtajia on kahdenlaisia. Hänen vaikutusvaltainen löydöksensä oli autogynefiliaksi kutsuttu biologisten miesten ilmiö. Blanchardin tutkimuslöydökset varsinaisesta transsukupuolisuudesta eivät ole lisänneet tieteellistä tietoa, mutta hänen teoriansa vahva asema on juurtunut pop-kulttuurin käsitykseksi transnaisten ("homosexual MtF") sukupuolitransition motiiveista.
Tieteellinen työ > Transnaisten klusterit

Blachard tunnetaan erityisesti transsukupuolisuutta koskevasta typologiastaan. 1980-luvulla kehittämänsä luokittelun mukaan miehestä naiseksi -transihmiset jakautuvat kahteen klusteriin: homoseksuaalisiin ja autogynefiileihin transihmisiin. Ensimmäisen ryhmän sukupuolidysforian taustalla on se, että he ovat käytökseltään ja olemukseltaan feminiinisiä. Jälkimmäisen ryhmän dysforian taustalla sen sijaan on seksuaalinen kiihottuminen ajatuksesta naisena olemisesta. Blanchardin teoriat ovat herättäneet kritiikkiä transyhteisössä.
Tieteellinen työ > Veljesten syntymäjärjestys (FBO)

Veljesten syntymäjärjestykseen (engl. fraternal birth order, FBO) liittyvä selitys on varmin ja tieteellisesti todistettu miesten homoseksuaalisuuden aiheuttaja. Siinä jokaisen nuoremman veljen todennäköisyys olla homoseksuaali kasvaa 33 prosentilla. Selityksessä on kyse raskaana olevan äidin immuunireaktiosta, jossa on vasta-aineita Y-kromosomiin liittyvää neurologiselle kehitykselle tärkeää neuroligiini 4 (NLGN4Y) -proteiinia vastaan. Blanchardin arvion mukaan 15–29 prosenttia miespuolisista homoseksuaaleista on homoseksuaaleja tämän selityksen vuoksi. Vaikutus on silti pieni vaikka miehellä olisi useampi isoveli.
Kritiikki

Blanchardin transnaisten klustereita on kritisoitu ylimalkaisesta HSTS-transnaisten käsittelystä. Kritiikin kohteena on se, että hän ei tutkinut transnaisten ohella lainkaan vastaavia transmiehiä, mikä on asettanut hänen transnaisia koskevat seksikeskiset näkemykset "naiseksi laittautumisesta seksin saamisen toivossa" myöhemmin kyseenalaisiksi, koska ne eivät ole siirrettävissä koskemaan transmiehiä. Valtatutkimus korostaa sukupuoli-identiteettiä laittautumisen syynä sisäsyntyisesti (sisäinen syy) eikä tavoitetta kohdesukupuolen hurmaamisesta muuttamalla sukupuoliattribuutteja houkuttimiksi (ulkoinen syy). Blanchardin tutkimukset transnaisista sisältää lisäksi oletuksen, että transnaiset ovat yksinomaan miehiin päin suuntautuneita eli kohdesukupuoli on cis-mies (syntymässä määritellystä sukupuolesta katsottuna homoseksuaaleja ("homosexual MtF")). Myöhemmin Blanchardin teoriaa vastaan on esitetty lesbo- ja biseksuaalisten transnaisten olemassaolo, jonka puolesta Blanchard ei tutkimuksissaan yrittänyt löytää näyttöä. Blanchardin ajatus transnaisten yksinomaisesta ’homoseksuaalisuudesta’ onkin sisältänyt karkean oletuksen seksin tyypistä attraktion taustalla, kun taas moni transnainen on todistettavasti pariutunut genitaaliriippumattomasti cis-naisen kanssa (syntymässä määritellystä sukupuolesta katsottuna lesbo). Blanchardin puolustukseksi cis-naisen pariutumista transnaisen kanssa on pidetty tabuna.
Ruamjai

Ruamjai (thai. yhteinen sydän) on noin neljänkymmenen nuoren laulajan sekakuoro Jyväskylästä. Sen laulajat ovat iältään täysi-ikäisen ja reilun kolmekymppisen väliltä. Ruamjain johtajana on toiminut syksystä 2021 lähtien Jaime Belmonte.
Kuoro on saanut Suomen Kulttuurirahaston Keski-Suomen rahaston 60-vuotisjuhlavuoden Kulttuuripalkinnon, 15 000 euroa.lähde?
Kuoron historiaa

Kuoro perustettiin vuonna 2000 lapsikuoro Vox Aureasta uloskasvaneista nuorista laulajista. Kuoroa lähti johtamaan Vox Aurean silloinen äänenmuodostaja ja varajohtaja Sanna Salminen (os. Kivinen). Ensimmäiset kymmenen vuotta Ruamjai oli kansainvälisen luokituksen mukainen nuorisosekakuoro (16-25 v).
Alkuaikoina Ruamjai keskittyi kansanlauluperinteisiin. Ohjelmisto koostui muun muassa bulgarialaisista, eteläafrikkalaisista ja thaimaalaisista lauluista, jotka veivät kuoron esiintyjäksi Kaustisen kansanmusiikkifestivaaleille ja työpajojen vetäjäksi ympäri Suomea. Kuoron toiseksi vahvuusalueeksi muodostui keskiaikaisen musiikin tulkitseminen vanhan musiikin yhtyeiden kanssa. Repertuaariin sisällytettiin yhä enenevässä määrin taidemusiikkia, ja Ruamjai niitti palkintoja jo ensimmäisellä ulkomaan kilpailumatkallaan vuonna 2004.lähde?
Iina Karjalainen toimi kuoronjohtajana 2009-2015. Suomen paras kuoro -TV-ohjelmassa kuoro saavutti toisen sijan. Kuoron riveissä laulaneiden säveltäjien Olli Moilasen ja Santeri Kaipiaisen kappaleiden tulkinnat muodostuivat merkitykselliseksi osaksi Ruamjain musiikkia.
Kirsi Kaunismäki-Suhonen ryhtyi luotsaamaan Ruamjaita syksyllä 2015. Kuorogenren rajoja on koeteltu erilaisilla poikkitaiteellisilla projekteilla, kuten Valkoinen peura -elokuvan livesäestämisellä.
Tammikuusta 2021 alkaen kuoroa johtaa Jaime Belmonte. Vuoden 2021 ajan Ruamjaita johti Jaimen rinnalla kuoromestari Riku Miettunen.
Kilpailut ja tunnustukset

2018 Suomen kulttuurirahaston Keski-Suomen rahaston kulttuuripalkinto
2017 Grand Prix -palkinto kansainvälisessä In... Canto Sul Garda -kuorokilpailussa Italian Riva del Gardassa. Lisäksi seuraavat tunnustukset:
- Seitsemän kultaleimaa ja ensimmäinen sija Folklore-kategoriassa
- Erikoispalkinto monipuolisesta ohjelmistosta, laulullisen ilmaisun moniulotteisuudesta sekä rytmisestä työskentelystä
- Toinen sija neljällä kultaleimalla yleisessä sekakuorosarjassa A1 sekä Musica Sacra -kategoriassa
2017 Yksi kultaleima sekä erikoispalkinto parhaasta yksittäisen kappaleen esityksestä (Suomalainen, säv. Eero Koivistoinen, san. Jorma Etto) Tampereen Sävelen kuorokatselmuksessa
2016 Viihdekuoroliiton Kuorotellen -katselmuksen 1. sija, sekä erityisen hyvästä suorituksesta jaettu Grand Prix -palkinto
2012 Slovakia Cantat: 4. sija hopealeimoin aikuisten sekakuorojen sarjassa
2011 Suomen paras kuoro (YLE), kilpailun 2. sija
2011 Ravintola Sohwin kulttuuripalkinto
2008 Yleisradion vuoden nuorisokuoro
2005 Tampereen Sävel: kolme hopealeimaa sekä tuomariston erikoistunnustuspalkinto “ihmisarvon puolustamisesta, rohkeudesta, korkeasta taiteellisesta tasosta ja tulkinnallisesta tarkkuudesta” teoksesta About People and Loneliness (säv. Sanna Salminen)
2004 Young Prague -kuorokilpailu, 1. sija kultaleimoin kamarikuorojen sarjassa
Ulkomaan matkat
2017 Riva del Garda, Italia
2013 Tukholma, Ruotsi (yhteistyö Plica Vocalis -kuoron kanssa)
2012 Bratislava, Slovakia
2009 Etelä-Afrikan kiertue
2005 Thaimaan kiertue (yhteistyö Wattana Wittaya -kuoron kanssa)
2004 Praha, Tšekki
Äänitykset

2021 Hengitetään-teos (säv. Jaime Belmonte)
2020 Aire-levy
2019 Missa Popularis -teoksen levytys yhdessä Timo Ruottisen ja The New Segment Orchestran kanssa
2019 Vuo EP
2018 Kulo EP
2014 Talven taika -levy
2008-2010 Äänityksiä alakoulun Soi-musiikkikirjasarjaan (Sanoma pro)
2009 Kantanauhaäänityksiä Yleisradiolle
2008-2009 Nauhoitetut radiokonsertit jouluna ja äitienpäivänä (YLE)
2008 TV-ohjelma: Ostarin joulu (YLE)
2007 Shared Heart - Yhteinen sydän -levy
2003 Häät-levy yhdessä rumpuryhmä Wolandoon kanssa
Aiheesta muualla

Ruamjain kotisivut
Ruamjai Facebook-yhteisöpalvelussa
Ruamjai Spotify-musiikkipalvelussa
Ruamjai Instagram-kuvapalvelussa
Sähköisku

Sähköiskun vaarasta varoittava merkki.
Sähköisku on kehon kautta kulkeva virta, jonka suuruus ylittää tuntokynnyksen.
230 V verkkojännite voi aiheuttaa jopa 200 mA virran kehon läpi. Yli 50 mA suuruista ihmisen kehon läpi kulkevaa virtaa pidetään hengenvaarallisena. Virran suuruuden lisäksi vaarallisuuteen vaikuttaa sähköiskun ajallinen kesto.
Staattisen sähkön purkaukset (ESD) voivat olla hyvinkin suuria hetkelliseltä virraltaan (kymmeniä ampeereja) ja jännitteeltään (kilovoltteja), mutta arkisissa olosuhteissa niiden energiamäärä on ihmiselle vaaraton, koska sähköpurkaus kestää niin lyhyen ajan.
Sähköiskun seuraukset

Suomessa kuolee vuosittain keskimäärin kaksi ihmistä sähkötapaturman seurauksena. Yleisin yksittäinen sähkötapaturmatyyppi Suomessa on sähköistetyn rautatien ajolangasta saatuun sähköiskuun kuoleminen. Tällaisissa onnettomuuksissa kuoli 2010-luvulla seitsemän ihmistä, joista suurin osa päihteiden vaikutuksen alaisena. Salamaniskukuolemat tilastoidaan erikseen, ja niihin kuolee Suomessa keskimäärin yksi ihminen joka toinen vuosi.
Sähköisku voi aiheuttaa kulkiessaan kehon läpi muun muassa sydämen toimintahäiriöitä, syviä ja vakavia palovammoja ja nesteen kertymistä keuhkoihin. Pahimmassa tapauksessa voi seurata sydämen kammiovärinä, jolloin ainoa tapa pelastaa sähköiskun saanut henkilö on käyttää defibrillaattoria.
Sydämen toimintahäiriöt aiheuttavat edelleen verenkierron vaikeutumista, joka puolestaan aiheuttaa sen, että kudokset eivät saa tarpeeksi happea ja ravinteita eikä niistä myöskään saada kuljetettua kaikkia kuona-aineita ja hiilidioksidia pois. Keuhkoihin kertyvä neste vaikeuttaa hengitystä.
Lyhytkestoinen sähköisku aiheuttaa yleensä vain säikähdyksen, jonka seurauksena voi kuitenkin olla putoaminen ja vakava vammautuminen, mikäli sähkötöitä tehdään jakkaralla tai telineellä seisten.
Muissa maissa

Vuonna 1993 Yhdysvalloissa raportoitiin 550 sähkötapaturmaa, mikä vastaa 2,1 kuolemantapausta miljoonaa asukasta kohti. Tuolloin sähköiskujen esiintyvyys oli laskussa. Vuosina 1980-1992 keskimäärin 411 työntekijää kuoli vuosittain sähköiskuun. Tuoreessa tutkimuksessa todettiin, että pelkästään Yhdysvalloissa sähkötapaturmat aiheuttivat yli 30 000 sairaalahoitoa ja yli 1000 kuolemantapausta vuonna 2020.
Australialaisen National Coroners Information Systemin (NCIS) hiljattain tekemässä tutkimuksessa tunnistettiin 321 Australian oikeuslääkäreille ilmoitettua ja tutkittua kuolemaa (ja ainakin 39 kuolemantapausta, joiden tutkinta on vielä kesken), joissa henkilö kuoli sähköiskuun heinäkuun 2000 ja lokakuun 2011 välisenä aikana.
Ruotsissa, Tanskassa, Suomessa ja Norjassa sähköiskukuolemien määrä miljoonaa asukasta kohti oli 0,6, 0,3, 0,3 ja 0,2 vuosina 2007-2011.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Turvatekniikan keskus (Arkistoitu – Internet Archive)
Kerjäläisten valtakunta

| Kerjäläisten valtakunta Dingo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : tammi-helmikuussa 1985
 Studio : Takomo-studiot
 Julkaistu: 14. maaliskuuta 1985
 Formaatti: LP-levy (KRÄLP 18)   C-kasetti (KRÄKMK 18)   CD-levy (FCD 1)
 Tuottaja(t): Pave Maijanen
 Tyylilaji: suomirock, poprock
 Kesto: 38.38
 Levy-yhtiö: Finnlevy
 Levymerkki: Kräk!
Muut kannet
 Vaihtoehtoinen C-kasetin kansikuva.      Vuoden 1994 CD-levyn takakansi.
Listasijoitukset
  Suomi: 1. (11 viikkoa, maaliskuu 1985)
Dingon muut julkaisut
| Nimeni on Dingo 1984 | Kerjäläisten valtakunta 1985 | Pyhä klaani 1986 |
Singlet albumilta Kerjäläisten valtakunta
 ”Autiotalo” Julkaistu: 1984 (KRÄKS 49)  ”Kirjoitan” / ”Rio ohoi” Julkaistu: 1985 (KRÄKS 54)  ”Nahkatakkinen tyttö” / ”Kerjäläisten valtakunta” Julkaistu: 1985(KRÄKS 60)
Kerjäläisten valtakunta on suomalaisen rockyhtye Dingon toinen studioalbumi, joka julkaistiin maaliskuussa 1985. Sen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Autiotalo”, ”Valkoiset tiikerit”, ”Rio ohoi”, ”Nahkatakkinen tyttö”, ”Kirjoitan” ja nimikappale ”Kerjäläisten valtakunta”.
Taustaa

Dingo oli edellisenä vuonna julkaissut debyyttialbuminsa Nimeni on Dingo ja noussut suosituimpien suomalaisten yhtyeiden joukkoon. Ennennäkemättömän hysterian myötä yhtyeeltä odotettiin jatkuvasti uutta musiikkia. Äkillisesti kasvaneesta suosiosta huolimatta Dingolla ei ollut paineita uuden albumin suhteen. Neumannin mukaan uuden albumin materiaali syntyi vaivattomasti. Hän kirjoitti uusia kappaleita niin linja-autossa, kotona kuin yhtyeen harjoitustilassa.
Äänitykset

Albumia äänitettiin Takomo-studioilla alkuvuodesta 1985. Äänitysten aikaan Dingo-hysteria oli suurimmillaan ja studion ulkopuolella majaili satoja yhtyeen faneja. Innokkaimmat heistä yrittivät päästä sisälle studioon ikkunoiden kautta. Maijanen on myöhemmin muistellut albumin äänitysten sujuneen huomattavasti debyyttialbumin äänityksiä helpommin, sillä yhtyeen jäsenistä oli suosion myötä tullut itsevarmempia.
Toisin kuin yhtyeen aiempaa albumia tehtäessä, levyn kappaleista ei ollut olemassa koko yhtyeen tekemiä demoversioita. Sen sijaan Neumann oli äänittänyt kappaleista akustisella kitaralla soitetut versiot, jotka hän lähetti ennen äänityksiä tuottaja Pave Maijaselle. Yhtye harjoitteli albumin kappalemateriaalia Juha Seittosen kotona Porissa. Albumille otettiin mukaan myös edellisenä syksynä julkaistu ”Autiotalo”, jonka myötä Dingo teki lopullisen läpimurtonsa.
Vastaanotto

Albumi oli suuri myyntimenestys ja pysyi Suomen virallisen listan listaykkösenä peräti 11 viikon ajan ja listalla vielä sen jälkeen 24 viikkoa. Levy ylitti kulta-, platina- ja tuplaplatinarajat jo vuonna 1985. Albumi oli Suomen myydyin kotimainen levy vuosina 1985–1988. Sitä oli myyty vuoteen 2013 mennessä yhteensä 190 894 kappaletta ja on Suomen neljänneksi myydyin kotimainen albumi sekä yhtyeen menestynein.
Kansikuva

Kansikuvat otettiin Agadirissa Marokossa, jonne levy-yhtiö kustansi yhtyeen matkan. Matkan aikana valokuvaaja Kari Riipinen otti yhtyeestä noin 3 000 kuvaa.
Koska Dingo-hysteria oli vuonna 1985 suurimmillaan, kuvausmatka oli tarkoitus tehdä julkisuudelta salassa. Seura oli saanut kuvausmatkasta vihiä ja lähetti toimittajansa tekemään reportaasia kuvausmatkasta.
Matka Marokkoon sujui pääasiassa hyvin yksittäisiä vastoinkäymisiä lukuun ottamatta. Paikallisella torilla sattui välikohtaus, jossa paikalliset miehet alkoivat piirittää Dingon jäseniä ja taputtaa heitä takapuolelle. Manageri Lasse Norres on myöhemmin arvellut, että miehet todennäköisesti luulivat Dingon meikattuja jäseniä naisiksi. Tilanne purkautui, kun paikalle saapunut poliisipartio puuttui asiaan. Lasse Norres oli joutunut selittämään paikallisille poliiseille, että kyseessä on Suomessa tunnettu rock-yhtye.
Kun yhtye palasi kuvausmatkalta takaisin Suomeen, paikalle oli majoittautunut satoja yhtyeen faneja. Lentoasemalle linnottautuneet fanit tekivät liikkumisesta vaikeaa. Yhtye ja muut matkaseurueen jäsenet joutuivat turvautumaan erityisjärjestelyihin välttääkseen kohtaamiseen hysteeristen fanien kanssa. Seurue ohjattiin heti aulasta sivummalle ja kuljetettiin poliisiautolla muutaman kilometrin päähän lentoasemasta. Poliisikuljetuksesta huolimatta innokkaimmat fanit eivät luovuttaneet, vaan juoksivat poliisiauton perässä. Lasse Norreksen mukaan erityisjärjestelyt tehtiin niin kiireellä, että edes matkatavaroita tai passeja ei tarkastettu.
Albumin kannessa lukee suomenkielisen nimen alla albumin nimi arabiaksi peilikirjoituksena.
Jälkimaine

Kerjäläisten valtakunta on Dingon kaikkien aikojen myydyin albumi. Se oli myös kaikkien aikojen myydyin kotimainen albumi vuosina 1985–1988.
Neumann sanoi vuonna 2006, että Kerjäläisten valtakunta on kokonaisuutena ehein hänen kaikista levyistään.
Painokset

Albumi julkaistiin Finnlevyn Kräk!-levymerkillä LP- ja CD-levyinä sekä C-kasettina. Vuonna 1994 Fazer-Musiikki julkaisi albumin uudelleen CD-levynä ja C-kasettina. Vuonna 2006 levy julkaistiin osana Kunnian päivät 1983–1986 -kokoelmalevyä. Vuonna 2012 Warner Music Group julkaisi albumista jälleen uuden CD-levypainoksen. LP-levynä uusi, 300 kappaleen rajoitettu painos julkaistiin vuonna 2022 Levykauppa Äxän oman levymerkin Lipposen levyn ja kasetin toimesta.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Neumann sekä sovittanut Dingo ja Pave Maijanen.
Kappaleet > A-puoli

Valkoiset tiikerit – 3.23
Rio ohoi – 3.52
Tuulen viemää – 4.40
Nahkatakkinen tyttö – 3.04
Autiotalo – 4.20
Kappaleet > B-puoli

Kerjäläisten valtakunta – 4.29
Kirjoitan – 4.10
Kulkuri ja kaunotar – 3.17
Valomerkki – 3.41
Hämähäkkimies – 3.42
Albumin avaava ”Valkoiset tiikerit” sisältää alussa näytteen moskeijan rukouskutsusta. Siinä sanotaan ʾašhadu ʾanna Muḥammadan rasūlu -llāhi (أَشْهَدُ أَنَّ مُحَمَّدًا رَسُولُ ٱللَّٰهِ), joka tarkoittaa suomeksi ”Todistan, että Muhammad on Jumalan lähettiläs”.
Kokoonpano

Neumann – laulu
Keijo Q – rummut
Pepe Laaksonen – bassokitara, laulu
Jonttu Virta – kitara, huilu (10)
Pete Nuotio – kosketinsoittimet, huilu (10)
Kokoonpano > Tuotanto

Pave Maijanen – tuottaja
Dan Tigerstedt – äänittäjä (tammi-helmikuussa 1985, Takomo-studiot), miksaus
Timo Lindström – vastaava tuottaja
Gogh / Riipinen – kansi (Hasselblad 500 C/M)
Pauli Saastamoinen – vuoden 1994 CD-painoksen masterointi (Finnvox-studiot, 1994)
Joona Lukala / Noise for Fiction – vuoden 2022 LP-painoksen vinyylimasterointi
Ville Angervuori – vuoden 2022 painoksen taitto