stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fallibilismi
Käyttö

Termin tavanomaisessa merkityksessä fallibilismi tarkoittaa avoimuutta uudelle evidenssille, joka voi olla ristiriidassa aiempien uskomusten kanssa, sen huomioimista, että "mikä hyvänsä väite, joka on tänään oikeutettu, voi olla tarpeellista uudelleenarvioida tai kumota uuden evidenssin, uusien argumenttien tai kokemusten valossa." Fallibilismista on eri asteisia versioita riippuen siitä, kuinka laajalle periaatteellinen kumoutuvuus ulotetaan. Tavanomaisimmassa empiiristen väitelauseiden mahdollista kumoutuvuutta tarkoittavassa merkityksessään fallibilismin periaate on nykyajan tieteenfilosofiassa melko ortodoksinenselvennä näkemys. Ankarammassa kaikkia mahdollisia uskomuksia koskevassa merkityksessä sitä on kannattanut esimerkiksi Charles S. Peirce.
Huolimatta siitä, että ideat ovat läheistä sukua keskenään, fallibilismia ei tule sekoittaa falsifikationismiin, Karl Popperin tieteenfilosofiaan jonka mukaan falsifioitavuus (eli teorian tai muun väittämän vääräksi osoittaminen) on sen normatiivisesti ymmärretty tieteellisyyden kriteeri. Myös verifikationisti voi olla fallibilisti sikäli kuin ei katso todentamisen olevan ehdottoman varmaa ja toisaalta falsifikationisti sikäli kuin hän ajattelee, että falsifikaatio voisi olla ehdottoman varmaa, ei olisi fallibilisti ainakaan sanan ankarammassa merkityksessä. Fallibilismin yleismääritelmät ovat kuitenkin sikäli epämääräisiä, että käytännössä mitä hyvänsä uskomusten kumoutuvuutta painottavia tieteenfilosofioita voi kuulla kutsuttavan "fallibilismiksi".
Historia

Fallibilismin taustalla oleva perusajatus kaikkien uskomusten mahdollisesta kumoutuvuudesta juontaa juurensa antiikin skeptiseen filosofiaan eli pyrrhonismiin.
Myöhemmin skeptisiä ja fallibillistisia ajatuksia esittivät monet uuden ajan filosofit, tunnetuimpana esimerkkinä David Hume. Humen kuuluisaa induktion kritiikkiä voidaan pitää fallibillismin sovelluksena: mikä hyvänsä universaali väitelause voi osoittautua vääräksi, koska mitään säännönmukaisuuden aikaansaamaa tottumusta korkeampaa kriteeriä induktiivisille yleistyksille ei ole löydettävissä.
Sanan "fallibilismi" toi filosofiaan yhdysvaltalaisfilosofi Charles S. Peirce. Sittemmin fallibilismia tai fallibilismille läheisiä ideoita ovat filosofiassaan muodossa tai toisessa painottaneet esimerkiksi John Dewey, Thomas Kuhn, W. V. O. Quine ja falsifikationismin kehittäjänä tunnetuksi tullut Karl Popper. Toisin kuin Popperin falsifikationismi, fallibilismi ei kuitenkaan heikossa empiirisiin väitelauseisiin rajatussa muodossaan ole omana aikanamme millään lailla erityisen kiistanalainen periaate.
Pyrrhonilaisesta skeptisismistä moderni fallibilismi eroaa olennaisesti ensinnäkin sikäli, ettei se käytä kaikkien uskomusten kumoutuvuutta argumenttina tiedon legitimiteettiä sinänsä vastaan, toisaalta sikäli, että sen painopiste on teoreettisessa epistemologiassa eikä elämänfilosofisessa mielenrauhan tavoittelussa. Fallibilismi esimerkiksi Peircen ja Popperin kannattamassa muodossa on nimenomaan pyrrhonismille vastakkaista edustaessaan tieteellistä realismia. Se ei ole skeptistä epistemologiaa vaan on yleisesti suunnattu foundationalistista epistemologiaa vastaan. Tämä pätee yhtä hyvin Peirceen kuin Deweyn, Popperiin ja Quineen.
Popperin fallibilismi

Karl Popper ymmärsi fallibislimilla olennaisimmilta osin samaa kuin mitä Peirce ja muut pragmatistit ennen häntä:
»By ‘fallibilism’ I mean here the view, or the acceptance of the fact, that we may err, and that the quest for certainty (or even the quest for high probability) is a mistaken quest.»
Popper siis katsoi, ettei minkään teorian totuudenmukaisuutta ei loppujen lopuksi voida täysin todistaa: teorioita voidaan ainoastaan kumota, ja niihin voidaan uskoa "parhaana tämänhetkisenä tietona". Täten tulisi luottaa ainoastaan teorioihin, jotka ovat ainakin periaatteessa kumottavissa. Popper viehtyi ajatukseen kuultuaan paikallisessa yliopistossa Albert Einsteinin luennon, jossa Einstein esitteli keksimäänsä suhteellisuusteoriaa ja kertoi olevansa valmis hylkäämään sen, jos joku löytäisi ristiriitaisia todisteita.
Teoksessaan Arvauksia ja kumoamisia – tieteellisen tiedon kasvu (1963) Peircen evolutiivista epistemologiaa vastaavalla tavalla Popper esitti fallibilismin teemaksi sen, että tiede oppii virheistään ja että oppiessamme tiedoistamme korjatessamme niitä tietomme kasvaa, vaikka emme koskaan voikaan olla aivan varmoja siitä että olemme lopullisesti oikeassa.
Tietomme "korroboroituvat" kestäessään tutkimukset, joissa riskinä on koko teorian kumoutuminen. Näin tiede lähestyy totuutta. Popperin mukaan ei siis ole mitään syytä ryhtyä relativisteiksi tai skeptikoiksi, vaikka emme voikaan olla aivan varmoja siitä että olemme lopullisesti oikeassa. Olemme kuitenkin aina vain lähempänä lopputulosta, joten pitkällä tähtäyksellä lopputulos on aina vain lähempänä totuutta.
Fallibilismin mukaan hyvä tieteentekijä ei siis ole niinkään kiinnostunut siitä havaintoaineistosta, joka on teorian kanssa sopusoinnussa, vaan nimenomaan siitä, jonka kanssa teorialla on ongelmia. Popperin mukaan on helppo saada havainnot sopimaan yhteen teorian kanssa jo sosiaalipsykologisista syistä. Fallibilismi siis korostaa kriittisyyden merkitystä tieteen kehityksessä.
Falsifikaatiokriteeri ei voi käsitellä olemassaoloväitteitä sellaisenaan, koska emme voi millään tavoin todistaa, että jokin asia ei olisi. Siksi olemassaoloa ei oleteta ennen kuin olemassaolemattomuus falsifioidaan.
Kirjallisuutta

Peirce, C. S.: Johdatus tieteen logiikkaan ja muita kirjoituksia.  (Suomentanut Markus Lång)  Tampere:  Vastapaino, 2001.  ISBN 951-768-080-5
Popper, Karl R.: Arvauksia ja kumoamisia: Tieteellisen tiedon kasvu.  ((Conjectures and refutations, 1963.) Suomentanut Eero Eerola)  Helsinki:  Gaudeamus, 1995.  ISBN 951-662-625-4
Aiheesta muualla

Hetherington, Stephen: Fallibilism The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Tieteenfilosofian suuntauksia
Empirismi
Fallibilismi
Funktionalismi
Hempelin–Oppenheimin malli
Hermeneutiikka
Hypoteettis-deduktiivinen tieteenkäsitys
Instrumentalismi
Intentionalismi
Konfirmaatioholismi
Naturalismi
Pragmatismi
Rationalismi
Realismi
Reduktionismi
Teleologia
Ferdinand I (Aragonia)

| Ferdinand I |
| --- | --- |
 
Aragonian kuningas
Valtakausi:  3. syyskuuta 1412 – 2. huhtikuuta 1416
Kruunajaiset:  tammikuu 1414 (Zaragoza)
Edeltäjä:  Martin I
Seuraaja:  Alfonso V

Syntynyt:  27. marraskuuta 1380 Medina del Campo
Kuollut:  2. huhtikuuta 1416 (35 vuotta) Igualada
Hautapaikka:  Poblet-luostari
Puoliso:  Eleonoora Alburquerquelainen
Lapset:   Alfonso V, Aragonian kuningas  Maria, Kastilian kuningatar  Juhana II, Aragonian kuningas  Henrik, Villenan herttua  Eleonoora, Portugalin kuningatar  Pietari, Alburquerquen kreivi 
Suku:  Trastámara
Isä:  Juhana I
Äiti:  Eleonoora Aragonialainen
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
Ferdinand I (27. marraskuuta 1380 Medina del Campo – 2. huhtikuuta 1416 Igualada) oli Aragonian kuningas vuosina 1412–1416 lankonsa Martin I:n kuoltua ilman laillista perillistä. Hän oli Kastilian kuninkaan Henrik III:n (1390–1410) veli ja tämän kuoltua alaikäisen Juhana II:n sijaishallitsija yhdessä pojan äidin Lancasterin Catalinan kanssa.
Ferdinandin tie kuninkaaksi ei ollut yksiselitteinen, sillä vuonna 1410 kuollut Martin I ei ollut nimennyt seuraajaansa. Tämä aiheutti riitelyä ja sotimista kahden vuoden  ajan, kunnes vallanperimystä pohtinut komitea asettui vuonna 1412 Ferdinandin kannalle. Urgelin kreivi Jaume ei kuitenkaan hyväksynyt päätöstä, vaan nousi kapinaan keväällä 1413. Saamatta tukea liittolaisiltaan hän joutui vetäytymään Balaguerin linnaan ja antautumaan muutaman kuukauden piirityksen jälkeen. Ferdinand kohteli kapinallista hyväntahtoisesti, eikä riistänyt hänen henkeään, vaan vangitsi kreivin ja takavarikoi tämän omaisuuden.
Paavin ja vastapaavin taistelussa Ferdinand asettui lopulta Benedictus XIII:ta vastaan tammikuussa 1416. Hän oli Benedictuksen viimeinen merkittävä tukija, mutta ei ennättänyt nähdä kirkollisen hajaannuksen ratkaisua, sillä hän kuoli 2. huhtikuuta 1416 vain neljä vuotta hallittuaan.
Ferdinand I:n kuoltua tuli Aragonian kuninkaaksi hänen poikansa Alfonso V (1416–1458), jonka aikana hallitusvastuu siirtyi vastapaavi Benediktus XIII:n veljenpojanpojan Alvaro de Lunan käsiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferdinand I (Aragonia) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Fedora (vuoden 1916 elokuva)

| Fedora |
| --- | --- |
 Francesca Bertini.
Ohjaaja:  Giuseppe De Liguoro, Gustavo Serena
Käsikirjoittaja:  Giuseppe Paolo Pacchierotti
Perustuu:  Victorien Sardoun näytelmään Fédora (1882)
Kuvaaja:  Alberto G. Carta
Tuotantosuunnittelija:  Alfredo Manzi
Lavastaja:  Alfredo Manzi
Pääosat:  Francesca Bertini, Gustavo Serena, Carlo Benetti
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Caesar Film
Ensi-ilta:  10. maaliskuuta 1917 (Rooma) 3. helmikuuta 1919 (Suomi)
Kesto:  2042 metriä (99 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fedora on vuonna 1916 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Victorien Sardoun näytelmään perustuvan melodraaman ovat ohjanneet Giuseppe De Liguoro ja Gustavo Serena. Sen pääosaa esittää elokuvadiiva Francesca Bertini.
Juoni

Fedora Panovan sulhanen, ruhtinas Vladimir löydetään murhattuna. Nainen vannoo kostavansa murhaajalle, joksi hän epäilee Loris Ipanovia. Myöhemmin käy ilmi, että Vladimir tapettiin toisen naisen kunnian tähden. Fedoran viha Lorisia kohtaan muuttuu rakkaudeksi.
Fedora tunnustaa Lorisille aiheutaneensa tämän veljen ja äidin kuoleman. Loris ajaa Fedoran pois ja tämä myrkyttää itsensä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Francesca Bertini  | … |  Fedora   |
|  Gustavo Serena  | … |  Vladimir   |
|  Carlo Benetti  | … |  Loris   |
|  Olga Benetti  | … |  Olga Suhareva   |
|  Alfredo de Antoni  | … |  De Sirieux   |
|  Giuseppe De Liguoro  | … |  Jaryškin   |
|  Vittorio Bianchi  | … |  Popov   |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Venäläisaiheinen Fedora perustuu ranskalaisen Victorien Sardoun samannimiseen näytelmään vuodelta 1882. Elokuvan pääosaa antaumuksella näytellyt Francesca Bertini osallistui myös sen ohjaukseen, minkä takia Giuseppe De Liguoron tilalle vaihdettiin näyttelijälle vapaat kädet antanut Gustavo Serena. Bertinin puvut olivat italialaisen muotisuunnittelijan käsialaa, mitä korostettiin myös elokuvan mainoskampanjassa. Abruzzossa kuvatulle elokuvalla antoivat venäläistä paikallisväriä muutamat dokumentaariset otokset, joissa nähdään muun muassa Nevajoen tulva.
Fedoraa on pidetty yhtenä Bertinin parhaista elokuvista ja se oli myös näyttelijän oma suosikki. Kriitikot kiittivät elokuvaa, ja näyttelijä Eleonora Dusen kerrotaan osoittaneen sille ensi-illassa seisaallaan suosiota.
Elokuvan Suomen ensi-ilta oli helsinkiläisessä Olympia-teatterissa helmikuussa 1919. Vastikään itsenäistyneessä maassa venäläisten santarmiunivormujen näkeminen valkokankaalla toi Hufvudstadsbladetin pakinoijan mieleen ikäviä muistoja: ”öiset sisääntunkeutumiset, väkivaltaiset kotietsinnät, häirityn kotirauhan, särjetyt huonekalut, poisviedyt perheenjäsenet...” Fedoran Suomessa esitetty versio oli alkuperäistä huomattavasti lyhyempi, 1666 metriä.
Kokonaan kadonneeksi luullusta elokuvasta on löydetty yhteensä kahdentoista minuutin katkelmat, jotka ovat nähtävissä Alankomaiden elokuvamuseon Youtube-sivustolla.
Aiheesta muualla

Fedora Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Paulo Ferreira

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Paolo Ferreira
Henkilötiedot
Koko nimi: Paulo Renato Rebocho Ferreira
Syntymäaika: 18. tammikuuta 1979 (ikä 45)
Syntymäpaikka: Cascais, Portugali
Pelipaikka: oikea puolustaja
Pituus: 183 senttimetriä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1998-2000 2000-2002 2002-2004 2004-2013 | Estoril-Praia Vitória de Setúbal Porto Chelsea | 37 (2) 69 (2) 62 (0) 116 (0) |
Maajoukkue
| 2002-2010 | Portugali | 62 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 18. syyskuuta 2010.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 18. syyskuuta 2010.
| Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Maa:   Portugali> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Portugali 2004 |  |  |
Paulo Renato Rebocho Ferreira (s. 18. tammikuuta 1979 Cascais, Portugali) on portugalilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea puolustaja.
Ferreira edusti pitkään Chelseaa ja sitä ennen kotimaassaan Estoril-Praiaa, Vitóriaa ja FC Portoa. Ferreira on saavuttanut Porton riveissä kaksi Portugalin mestaruutta, Portugalin cupin voiton, UEFA Cupin voiton ja Mestarien liigan voiton sekä Chelsean riveissä kaksi Valioliigan mestaruutta ja Englannin liigacupin voiton. Keväällä 2013 hän lopetti aktiiviuransa.
Ferreira kuului vuosina 2000–2010 Portugalin maajoukkueen vakionimiin. Hän edusti maataan vuoden 2004 EM-kisoissa ja vuoden 2006 MM-kisoissa.
Faidon (dialogi)

Faidon (m.kreik. Φαίδων; lat. Phaedo) on Platonin kirjoittama dialogi. Sen toinen nimi Thrasylloksen jaottelussa on Sielusta (Περὶ ψυχῆς, Peri psykhēs). Dialogissa keskustelevat filosofit Faidon ja Ekhekrates. Ekhekrates kyselee, ja Faidon kertoo hänelle Sokrateen viimeisestä päivästä. Dialogin keskeisenä teemana on sielun kuolemattomuus, jota Sokrates todistelee eri tavoin. Dialogin lopussa Faidon kertoo Sokrateen kuolemasta.
Historia

Platonin teosten joukossa Faidon kuuluu keskivaiheen dialogeihin. Näin se on kirjoitettu siihen aikaan, jolloin Platon oli perustanut oman Akatemiansa. Tarkemmin se on ajoitettu kirjoitetuksi mahdollisesti Pitojen ja Valtion välisenä aikana. Dialogi on neljäs ja viimeinen dialogi, joka kuvaa Sokrateen viimeisiä elinpäiviä. Sitä edeltävät Sokrateen oikeudenkäyntiä edeltänyt keskustelu Euthyfron, Sokrateen oikeudenkäyntiä kuvannut Sokrateen puolustuspuhe (Apologia) ja Sokrateen vankilassaoloaikaa kuvannut Kriton. Faidonin kertomus sijoittuu Sokrateen viimeiseen vankilassaolo- ja elinpäivään, alkukesään vuonna 399 eaa.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu I tetralogiaan yhdessä dialogien Euthyfronin, Kritonin ja Sokrateen puolustuspuheen kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin eettisten teosten joukkoon. Aristofanes Byzantionlaisen jaottelussa dialogi kuuluu puolestaan V trilogiaan yhdessä Kritonin ja Platonin kirjeiden kanssa.
Simo Knuuttila ja Holger Thesleff luonnehtivat teosta yhdeksi Kreikan kirjallisuuden luetuimmaksi.
Sisältö

Dialogi kuvaa Sokrateen Ateenan kaupunginvankilassa (Desmoterion) juuri ennen kuolemaansa käymää keskustelua ystäviensä kanssa. Tämä keskustelu on sijoitettu kehyskertomukseen, jossa tuolloin paikalla ollut Sokrateen oppilas Faidon kertoo kyseisestä keskustelusta pythagoralaiselle Ekhekrateelle. Tämä kehyskertomus sijoittuu Fleiukseen. Alkuperäiseen keskusteluun olivat Sokrateen ohella osallistuneet Simmias, Kebes ja Kriton. Myös lukuisia muita henkilöitä oli ollut paikalla; näihin lukeutuvat Apollodoros, Kritobulos ja tämän isä, Hermogenes, Epigenes, Aiskhines, Antisthenes, Ktesippos, Meneksenos, Faidondes, Eukleides ja Terpsion. Platon mainitsee itse olleensa tuolloin poissa, koska oli sairaana.
Kun Sokrateen ystävät saapuvat vankilalle, Sokrates on juuri vapautettu kahleista ja tämä on saanut tietää, että hänen olisi kuoltava samana päivänä. Ksanthippe ja lapset ovat vierailulla Sokrateen luona, ja Sokrates lähettää nämä pois ystävien saavuttua.
Sisältö > Sielun kuolemattomuus

Keskustelu siirtyy pian käsittelemään kuolemaa ja kuolemanpelkoa. Sokrates kuvaa, että koko filosofia on valmistautumista kuolemaan; filosofien suoranaisena päämääränä on sielun vapautuminen ja erkaneminen ruumiista. Mitä enemmän ihmisen elämä on perustunut tietoon, sitä vähemmän hän on sidoksissa ruumiiseensa, eikä tämän vuoksi myöskään pelkää kuolemaa. Siksi juuri filosofeille kuolema on kaikkein vähiten pelottava.
Tämän jälkeen käsitellään ajatusta sielun kuolemattomuudesta. Sokrates esittää neljä ideaoppiin perustuvaa argumenttia sielun kuolemattomuuden puolesta:
Vastakohta-argumentti selittää, että koska ideat ovat ikuisia ja muuttumattomia, ja koska sielu tuo aina elämää, silloin sielu ei voi kuolla, vaan on käytännössä katoamaton. Koska ruumis on kuolevainen ja joutuu kokemaan fyysisen kuoleman, sielun tulee olla sen tuhoutumaton vastakohta. Tämän jälkeen Sokrates esittää analogian tulesta ja kylmästä. Jos kylmän muoto on katoamaton, ja tuli, sen vastakohta, sattuu olemaan läheisyydessä, sen täytyy vetäytyä kosketuksesta, niin kuin sielu vetäytyy kuoleman hetkellä. Tätä voitaisiin verrata myös magneetin kahteen päähän, jotka hylkivät toisiaan.
Jälleenmuistamisen argumentti selittää, että unohdamme ei-empiiriset tietomme (kuten samanlaisuuden idean) syntymässä, sekä sen, että meillä oli tällaista tietoa ennen kuin synnyimme. Tämä tarkoittaa, että sielu oli olemassa jo ennen syntymää. Tätä anamnēsis-teoriaa käsitellään myös Platonin dialogissa Menon.
Samankaltaisuuden argumentti selittää, että näkymättömät, kuolemattomat ja epämateriaaliset asiat ovat erillisiä näkyvistä, kuolevaisista ja materiaalisista asioista. Sielu kuuluu edellisiin ja ruumis jälkimmäisiin, joten kun ruumis kuolee ja mätänee, sielu jatkaa elämäänsä.
Argumentti elämän ideasta selittää että ideat, jotka ovat epämateriaalisia ja muuttumattomia, ovat kaikkien maailmassa tapahtuvien asioiden syy, ja kaikki asiat ovat osallisina ideoissa. Esimerkiksi kauniit asiat osallistuvat kauneuden ideaan, luku neljä osallistuu parillisuuden ideaan, jne. Sielu osallistuu luontonsa mukaisesti elämän ideaan, mikä tarkoittaa, ettei se voi koskaan kuolla.
Sisältö > Loppumyytti ja Sokrateen kuolema

Lopuksi Sokrates esittää myytin muodossa kuvauksen siitä, mitä sielulle tapahtuu kuoleman jälkeen. Kunkin vainajan oma suojelushenki saattaa vainajan sielun Hadeeseen (Manalaan). Kun sielu on ollut siellä sille säädetyn ajan, pitkän ajanjakson kuluttua toinen opas tuo sielun takaisin. Viisas sielu seuraa opastaan Hades-matkalle, mutta ruumistaan kaipaava sielu vastustelee ja jää häilymään ihmisten ilmoille. Myytti sisältää myös kuvauksen Maan ja Hadeen maantieteestä.
Sokrateen mukaan ihminen voi olla luottavainen sielunsa puolesta, jos ei ole elämänsä aikana välittänyt ruumiin nautinnoista, vaan pyrkinyt sen sijaan oppimisen nautintoon, totuuteen ja hyveisiin. "Tällainen mies odottaa matkaa Hadeeseen valmiina lähtemään kun kohtalo kutsuu". Kun Kriton kysyy, kuinka Sokrates haluaisi tulla haudatuksi, tämä vastaa, ettei hän ole se ruumis, joka hänestä jää jäljelle, vaan se, joka lähtee pois autuaiden iloihin.
Lopuksi Faidon kuvaa, kuinka Sokrates valmistautui kuolemaansa, joi vartijan tälle tuoman myrkkymaljan ja kuoli rauhallisesti. Sokrates näki oman kuolemansa muuttona jumalten luokse. Hän tyhjensi hänelle ojennetun myrkkymaljan tyynesti. Kun hänen ystävänsä kyynelehtivät, Sokrates torui heitä, koska oli lähettänyt vankilassa aiemmin vierailleen naisväen pois juuri siksi, että kuoleman hetkellä olisi hiljaista. Sokrateen ruumis jäykistyi ja kylmeni vähitellen myrkyn vaikutuksesta, ja hän kuoli, kun myrkky eteni sydämeen asti. Sokrateen viimeiset sanat olivat:
»Kriton, olemme Asklepiokselle velkaa kukon. Uhratkaa se hänelle, älkää unohtako!»
Näitä lääkintätaidon jumalan kiittämiseen viittaavia sanoja on tulkittu monin tavoin. Friedrich Nietzschen esittämän tunnetun tulkinnan mukaan Sokrates (tai Platon) haluaa sanoa, että elämä on sairaus, jonka ainoa parannuskeino on kuolema. Myrkky olisi siis ollut lääke (kreikan sana farmakon tarkoittaa kumpaakin). Toisaalta sanat on tulkittu myös jonkinlaiseksi viimeiseksi vitsiksi.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Platon: Faidon. Teoksessa Teokset III.  (Toinen painos)  Suomentanut Marja Itkonen-Kaila. Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15894-5
Platon: Faidon. Teoksessa Viisi tutkielmaa.  (Sokrateen puolustuspuhe, Kriton, Pidot, Faidros, Faidon)  Suomentanut J. A. Hollo. Porvoo, Helsinki:  WSOY, 1961.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Plato: Phaedo. Teoksessa Duke, E. A. & Hicken, W. F. & Nicoll, W. S. M. & Robinson, D. B. & Strachan, J. C. G. (toim.): Opera.  (Volume I: Euthyphro, Apologia Socratis, Crito, Phaedo, Cratylus, Sophista, Politicus, Theaetetus. Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press.  ISBN 9780198145691  Kreikankielinen alkuteksti.
Plato: Phaedo. Teoksessa Plato’s Works.  (Volume I: Euthyphro. Apology. Crito. Phaedo. Phaedrus. Loeb Classical Library)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99040-4  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla > Teos

Plato: Phaedo. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Plato: Phaedo. The Internet Classics Archive. (englanniksi)
Plato: Phaedo. Project Gutenberg. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Connolly, Tim: Plato: Phaedo The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Eisenstadt, Michael: The grammatical puzzles of  Socrates' Last Words (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Platonin teokset
| --- | --- |
Varhaisvaihe:  Sokrateen puolustuspuhe · Kharmides · Kriton · Euthyfron · Alkibiades I · Laajempi Hippias · Lyhyempi Hippias · Ion · Lakhes · Lysis
Keskivaihe:  Kratylos · Euthydemos · Gorgias · Meneksenos · Menon · Faidon · Protagoras · Pidot · Faidros · Valtio · Parmenides · Theaitetos
Myöhäisvaihe:  Kleitofon · Timaios · Kritias · Sofisti · Valtiomies · Filebos · Lait
Mahdollisesti epäperäiset ja epäperäiset:  Aksiokhos · Alkibiades II · Demodokos · Hipparkhos · Epigrammit · Epinomis · Eryksias · Hyveestä · Kilpailijat · Kirjeet · Minos · Määritelmiä · Oikeamielisyydestä · Sisyfos · Theages
Sokrateen kuolema. Jacques-Louis David, 1787.
Kriton sulkee Sokrateen silmät. 
Antonio Canova, 1790–1792.
Fenyyli-isotiosyanaatti

| Fenyyli-isotiosyanaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Isotiosyanaattobentseeni
CAS-numero:  103-72-0
PubChem CID:  7673
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)N=C=S
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H5NS
Moolimassa:  135,19 g/mol
Sulamispiste:  -21 °C
Kiehumispiste:  221 °C
Tiheys:  1,13 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Fenyyli-isotiosyanaatti (C7H5NS) on isotiosyanaatteihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä ja analyyttisenä reagenssina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa fenyyli-isotiosyanaatti on väritöntä tai kellertävää nestettä. Sillä on sinapinkaltainen pistävä haju. Yhdiste on veteen liukenematonta ja liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin. Fenyyli-isotiosyanaatti on myrkyllistä ja ärsyttää silmiä ja hengitysteitä.
Valmistus ja käyttö

Fenyyli-isotiosyanaattia voidaan valmistaa aniliinin ja hiilidisulfidin tai tiofosgeenin välisellä reaktiolla ja hapettamalla muodostuva ditiokarbamaattijohdannainen fenyyli-isotiosyanaatiksi lyijynitraatin avulla.
Fenyyli-isotiosyanaattia käytetään useiden heterosyklisten yhdisteiden erimerkiksi lääkkeiden ja fungisidien valmistukseen. Lisäksi sitä käytetään peptidien aminohappokoostumuksen selvittämiseen. Peptidin N-pää reagoi fenyyli-isotiosyanaatin kanssa muodostaen tiohydantoiinijohdannaisen, joka irtoaa peptidiketjusta. Nämä johdannaiset voidaan erottaa ja tunnistaa korkean erotuskyvyn nestekromatografian avulla.