stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanha Munkkiniemi

| Vanha Munkkiniemi> Gamla Munksnäs |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Vanha Munkkiniemi korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Läntinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  301
Pinta-ala:  1,80 km² 
Väkiluku:  8 867 (2019)
Väestötiheys:  4926 as./km²
Osa-alueet:  On itse osa Munkkiniemen peruspiiriä
Postinumero(t):  00330
Lähialueet:  Etelä-Haaga Talinranta Munkkivuori Niemenmäki Ruskeasuo Meilahti Kuusisaari
Vanha Munkkiniemi (ruots. Gamla Munksnäs) on merellinen osa-alue Länsi-Helsingissä, Meilahden länsipuolella. Hallinnollisesti Vanha Munkkiniemi on yksi Munkkiniemen peruspiirin alueista.
Vanhan Munkkiniemen kaavoitus pohjautuu Eliel Saarisen Suur-Helsinki-suunnitelman (1915) Munkkiniemen ja Haagan aluetta koskevaan osaan. Laajalahden rannan tuntumassa on Saarisen piirtämiä rivitaloja, jotka rakennettiin 1910–1920-luvuilla. Pääosa Vanhan Munkkiniemen kaupunkirakenteesta syntyi 1930–1950-luvuilla. Alueella on myös muutamia Alvar Aallon suunnittelemia kohteita: Alvar Aallon kotitalo (koti yhdessä Aino Aallon kanssa; 1934, Riihitie 20), Asuinrakennus (1954, Riihitie 12–14) ja Alvar Aallon ateljee (1955, Tiilimäki 20). Toisinaan valtiovieraidenkin käyttämä, useassa vaiheessa rakennettu hotelli Kalastajatorppa (Kalastajatorpantie 1) sijaitsee meren äärellä, läheisyydessään jokunen suurlähetystö. Espooseen Kuusi- ja Lehtisaaren kautta johtava tie syntyi jo 1800-luvun puolivälissä. Vanhan Munkkiniemen alueella sijaitsee useita kouluja ja musiikkiopisto.
Asukkaita Vanhassa Munkkiniemessä on noin 8 600 henkeä (1.1.2017) ja työpaikkoja 2 676 (31.12.2015).
Vanha Munkkiniemi on merellinen kaupunginosa. Sen luontaisena rajana on meri kolmessa pääilmansuunnassa — lännessä Laajalahti, etelässä Kuusisaarensalmi ja Saunalahti ja idässä Pikku Huopalahti. Etelässä Pikku-Kuusisaari luetaan Vanhaan Munkkiniemeen. Saunalahdessa on venekerhon ylläpitämä venesatama. Pohjoisessa Vanhan Munkkiniemen raja määräytyy rakennetun ympäristön mukaan: vastaan tulevat Turunväylä ja sen takana sijaitsevat Munkkivuoren ja Talinrannan kaupunginosat. Huopalahdentien itäpuolella Vanhan Munkkiniemen itäisimmän osan pohjoispuolella on Niemenmäen kaupunginosa.
Merellinen ympäristö, kohtalaisen hyvät kulkuyhteydet ja lähistön viheralueet lisäävät alueen viihtyisyyttä. Raitiovaunulinja 4 alkaa Vanhasta Munkkiniemestä meren ääreltä. Munkkiniemen uimaranta Laajalahdella on suosittu virkistäytymiskohde. Lännessä Espoon puolella ovat Tarvaspää eli Gallen-Kallelan Museo ja Villa Elfvikin luontotalo. Kaupunginosan pohjoislaidalla on Munkinpuisto eli Koneen puisto. Kaakossa Vähä-Meilahden puolella sijaitsevat Helsingin kaupungin taidemuseo, Tamminiemi (Urho Kekkosen museo), Seurasaari ja Meilahden puisto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vanhan Munkkiniemen satelliittikuva. Turunväylä toimii kaupunginosan rajana pohjoisessa.
YTV reittiopas (Arkistoitu – Internet Archive). Hae reitti ja aikataulut ratikka 4:llä tai muuten Munkkiniemeen.
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1976

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1976 järjestettiin 19.-20. kesäkuuta Oulussa.
Yleisen sarjan mitalistit > Miehet

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Oulun Pyrintö | 41,0 | Kari Maijala | Markku Kukkoaho | Lasse Malin | Raimo Räty |
| 2. | Helsingin Kisa-Veikot I | 41,1 | Markku Perttula | Raimo Vilén | Juhani Jaakkola | Hannu Havas |
| 3. | Helsingin Kisa-Veikot II | 42,2 | Jouko Kokkonen | Risto Nieminen | Pauli Pursiainen | Tapio Hakakari |
4 × 400 m
| 1. | Viipurin Urheilijat | 3.14,0 | Jaakko Halonen | Arto Mönttinen | Ari Salin | Markku Taskinen |
| 2. | Oulun Pyrintö | 3.15,4 | Hannu Puroila | Juha Korpela | Esko Huttu-Hiltunen | Markku Kukkoaho |
| 3. | Paimion Urheilijat | 3.15,6 | Jarmo Suominen | Raimo Lastunen | Raimo Karsikas | Heikki Hämäläinen |
4 × 800 m
| 1. | Paimion Urheilijat | 7.34,6 | Raimo Karsikas | Raimo Lastunen | Pekka Kivelä | Heikki Hämäläinen |
| 2. | Viipurin Urheilijat | 7.37,4 | Jukka Kääriäinen | Heikki Vakkuri | Tapio Kantanen | Markku Taskinen |
| 3. | Tampereen Pyrintö | 7.39,8 | Lauri Ranta | Simo Kaukonen | Paavo Lipsonen | Erkki Hurttia |
4 × 1 500 m
| 1. | Turun Urheiluliitto | 15.21,6 | Lasse Hirvensalo | Antti Keihäs | Martti Vainio | Pekka Päivärinta |
| 2. | Viipurin Urheilijat | 15.22,6 | Markku Pulkkinen | Jukka Kääriäinen | Heikki Vakkuri | Tapio Kantanen |
| 3. | Vuoksenniskan Vesa | 15.23,0 | Rauno Mattila | Hannu Ojala | Matti Putkinen | Risto Tuominen |
Yleisen sarjan mitalistit > Naiset

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Gamlakarleby IF | 47,3 | Iris Mattsson | Anne Timmerbacka | Ulla Lax | Mona-Lisa Pursiainen |
| 2. | Helsingin Kisa-Veikot | 47,3 | Taina Aho | Pirjo Häggman | Helinä Laihorinne | Pirkko Helenius |
| 3. | Hangö IK | 48,1 | Inger Roos | Marika Lindholm | Viveca Söderström | Yvonne Hannus |
4 × 400 m
| 1. | Hangö IK | 3.49,3 | Yvonne Hannus | Viveca Söderström | Inger Roos | Marika Lindholm |
| 2. | Gamlakarleby IF | 3.51,4 | Anne Timmerbacka | Marianne Kinaret | Ulla Lax | Mona-Lisa Pursiainen |
| 3. | Viipurin Urheilijat | 3.52,8 | Irja Paukkonen | Marja Jääskeläinen | Tuija Helander  | Riitta Salin |
3 × 800 m
| 1. | Raahen Vesa | 6.47,6 | Teija Virkberg | Aila Virkberg | Hanna Kiuru |  |
| 2. | Helsingin IFK | 6.53,0 | Heidi Juslin | Monica Baarman | Nina Holmén |  |
| 3. | Leppävaaran Sisu | 6.59,0 | Kirsi-Marja Frantsi | Merja Vuorinen | Tuuli Heinonen |  |
Taitokortteli (Joensuu)

Wanhan kaupungin päivää vietetään Taitokorttelin sisäpihalla elokuussa.
Taitokortteli Mustosen talon vinkkelistä.
Taitokortteli on Taito Pohjois-Karjala ry:n (entiseltä nimeltään Pohjois-Karjalan käsi- ja taideteollisuus ry) sekä eri yrittäjien perustama ympäri vuoden toimiva kulttuurikortteli Joensuun keskustassa Rantakadun ja Koskikadun kulmassa Koskikatu 1:ssä. Kortteli avattiin toukokuussa 2006.
Taitokorttelin toimintaa

Taitokorttelissa on paikallisten käsityöyrittäjien putiikkeja, käsityöneuvontaa, kahvila ja näyttelytilaa. Yrittäjät voivat käyttää tarpeen mukaan yhteisiä tiloja ja toteuttaa pieniä ja suuria yhteishankkeita.
Taitokeskus Joensuu tarjoaa käsityöalan neuvontaa ja kurssitoimintaa. Lisäksi Taitokeskukseen voit tulla kutomaan päivämaksun ja materiaalien hinnalla, ammattitaitoisten ohjaajien opastuksella. Taitokeskus toimii myös taiteen perusopetukseen perustuvan lasten Kässä-käsityökoulun toimipisteenä.
Kauppaneuvoksen kahvila palvelee myös lounasasiakkaita.
Mustosen talon käytävägalleriassa on vaihtuvia näyttelyitä, ja hirsinen aitta Taitokorttelin sisäpihalla tarjoaa näyttelyitä kesäisin ja toimii ympäri vuoden erilaisten tapahtumien myyntipaikkana.
Korttelin pihalla järjestetään elokuussa menneen ajan markkinoiden tapaan Wanhan kaupungin päivä. Päivän aikana tehdään tunnetuksi kädentaitojen osaajia ja perinteisiä tekniikoita hyödyntäviä yrityksiä, lisäksi ohjelmassa on kulttuuriesityksiä. Joulun alla sisäpiha muuttuu Joulukyläksi. Sisäpihalle rakennetaan punaisten mökkien kylä, joissa on myytävinä käsitöitä ja elintarvikkeita. Kesällä sisäpihalla järjestetään erilaisia tapahtumia. Pihan tiilirakennuksessa on muun muassa taidegalleria Kohina, lelukauppa ja TaitoShop.
Helmikuussa 2010 pihalle avattiin luistinrata.
Kävijöitä Taitokorttelissa on noin 7 500 kuukaudessa. Tavoitteena on 100 000 kävijää vuodessa.
Perheentalo

Parviaisen talo avattiin maaliskuussa Perheentaloksi, jossa Pelastakaa Lapset ry ja muut järjestöt järjestävät kerhoja ja vertaistoimintaa.
Taitokorttelin historiaa

Taitokortteli rakentuu yli sata vuotta vanhoista kauppaneuvos Antti Juhana Mustosen ja kauppaneuvos Petter Parviaisen perheilleen rakennuttamista puutaloista, sisäpihan tiilitalosta sekä punaisesta piha-aitasta.
Ranta- ja Koskikadun kulmassa oleva Mustosen talo valmistui vuonna 1870. Rakennusta asuttivat kauppiasperheen lisäksi heidän palvelusväkensä. Sveitsiläistyylisen talon suunnitteli sen aikainen Joensuun kaupungin johtava rakennusmestari Leander Backman. Huomiota saaneita yksityiskohtia ovat muun muassa parvekkeet sekä katon päätykoristeet. Kauppaneuvos Mustosen kuoltua 1877 talo siirtyi kaupungintaloksi aina vuoteen 1914 saakka.
Rakennuksessa toimivat niin maistraatti, raastupa, kaupunginvaltuusto, rahatoimikamari, tyttökoulu kuin tullikamarikin. Suomen pankin tultua Joensuuhun vuonna 1902 Mustosen talon päätyyn muurattiin tiilirakennelma, jonka  seinät kalteroitiin sisältäpäin ratakiskolla ja verhoiltiin punatiilellä. Näin saatiin varma ja turvallinen kassaholvi.
Uusi kaupungintalo valmistui 1914, ja Mustosen talo siirtyi vuosien 1914–1955 väliseksi ajaksi Joensuun posti- ja lennätinkonttorin käyttöön ja sen jälkeen lääninhallitukselle. Pohjois-Karjalan lääninhallitus perustettiin vuonna 1960, ja sen toiminta sijoittui Mustosen taloon. Rakennuksen käyttöönotto vaati muutoksia ja esimerkiksi talon alkuperäinen huonejako muuttui täysin sekä talon rakenteet muutettiin perusteellisesti. Lääninhallituksen saatua uudet toimitilat, talossa toimi muun muassa Joensuun Energialaitoksen toimisto.
Joensuun kaupunki ryhtyi korjaamaan Mustosen taloa jälleen 1980-luvun puolivälissä matkailun ja kulttuurin toimistokäyttöön. Rakennus päätettiin palauttaa niin lähelle alkuperäistä tilaansa kuin mahdollista. Entistämistyön valmistuttua rakennuksessa sijaitsi Joensuun Laulujuhlien toimitilat vuosien 1981–1997 ajan. Vuonna 2000 tiloihin muutti kaupungin tekninen virasto. Vuonna 2006 talo saneerattiin Taitokeskuksen sekä pienten käsityöyrittäjien käyttöön.
Kauppaneuvos Petter Parviainen rakennutti vuonna 1886 ensin patriisitalonsa Tori- ja Suvantokadun kulmaan, josta rakennus siirrettiin 1970-luvulla Rantakatu 15:een. Rakennus on kolmivyöhykkeinen; alimmaisena komerovyöhyke koristeellisine tähtileikkauksineen, keskellä seinävyöhyke T-mallisine ikkunoineen ja ylimpänä ullakkovyöhyke päätyikkunoineen. Parviaisen talo on toiminut muun muassa Joensuun kaupungin virasto- ja toimistokäytössä kuten Mustosen talokin.
Pihassa sijaitseva tiilitalo rakennettiin vuonna 1931 autotalli- ja varastorakennukseksi. 1950-luvun vaihteessa rakennus on toiminut muun muassa postilaitoksen varastona ja autotallina sekä Itä-Suomen Seminaarin väliaikaisena puutyöluokkana. Purku-uhankin alla ollut tiilitalo remontoitiin vuonna 2007 Taitokorttelin käyttöön. Talon katto uusittiin, alimmat ikkunat suurennettiin näyteikkunoiksi ja pienemmät ikkunat entisöitiin alkuperäisen mallin mukaisiksi.
Pihapiiriin kuuluva vuonna 1913 rakennettu punamultainen piha-aitta on siirretty Koskikadulle uudisrakentamisen tieltä Malmikatu 1:stä. Aittaa lyhennettiin alkuperäisestä mitastaan ja toinen kerros jätettiin osittain pois.
Aiheesta muualla

Taitokorttelin kotisivu
Taito Pohjois-Karjalan kotisivu
Taitokorttelin 3D-malli
Joulutorin kojuja Taitokorttelin sisäpihalla 2008.
Venäjän Berliinin-suurlähetystö

Suurlähetystön julkisivu Unter den Lindenillä.
Venäjän Berliinin-suurlähetystö sijaitsee Mitten kaupunginosassa, osoitteessa Unter den Linden 55–65.
Nykyinen suurlähetystörakennus rakennettiin vuosina 1949–1951 Neuvostoliiton lähetystöksi Itä-Saksaan. Rakennuksen suunnitteli Anatoli Striževskin johtama saksalais-neuvostoliittolainen arkkitehtiryhmä, jonka muut jäsenet olivat Lebedinski, Sichert ja Skujiņš. Rakennus vihittiin käyttöön 7. marraskuuta 1952. Se edustaa tyyliltään stalinistista arkkitehtuuria, ja itäsaksalaiset arkkitehdit käyttivät sitä myöhemmin esikuvanaan. Leveän rakennuksen keskiosa on vedetty sisään katulinjasta.
Venäjän lähetystö on toiminut samalla paikalla vuodesta 1837. Vanha lähetystötalo oli valmistunut alkuaan yksityistaloksi 1730-luvulla. Se otettiin toisen maailmansodan aikana valloitettujen itäalueiden valtakunnanministeriön käyttöön ja tuhoutui lopulta sodan pommituksissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän Berliinin-suurlähetystö Wikimedia Commonsissa
Kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Russische Botschaft (saksaksi) Berlin.de
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1982

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1982 järjestettiin 21.–22. elokuuta Mikkelissa.
Yleisen sarjan mitalistit > Miehet

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Oulun Pyrintö | 40,53 | Markku Pekkala | Jouko Hassi | Jukka Sihvonen | Eero Palola |
| 2. | Raision Urheilijat | 41,71 | Juhani Kosunen | Raimo Koskela | Kari Lehtonen | Ari Salonen |
| 3. | Raahen Vesa | 41,97 | Kari Joentakanen | Jarmo Eronen | Jorma Lahtinen | Keijo Alaspää |
4 × 400 m
| 1. | Turun Toverit | 3.12,09 | Reijo Kantonen | Jukka Paajanen | Jari Niemelä | Markku Laine |
| 2. | Kuhmon Kiva | 3.12,76 | Risto Heikkinen | Heikki Rusanen | Pekka Rusanen | Matti Rusanen |
| 3. | Oulun NMKYU | 3.12,95 | Olavi Ala-aho | Juha Himanka | Jaakko Kemola | Kari Ala-aho |
4 × 800 m
| 1. | Helsingin Kisa-Veikot | 7.32,87 | Mikael Fogelholm | Yrjö Hytönen | Eero Kytölä | Ilkka Äyräväinen |
| 2. | Tampereen Pyrintö | 7.33,04 | Jukka Viitasaari | Erkki Hurttia | Jari Hemmilä | Pekka Hurskainen |
| 3. | Viipurin Urheilijat | 7.33,35 | Asser Pettinen | Matti Salonen | Vesa Laukkanen | Jouni Kareinen |
4 × 1 500 m
| 1. | Helsingin Kisa-Veikot | 15.32,13 | Petri Bergman | Yrjö Hytönen | Eero Kytölä | Ilkka Äyräväinen |
| 2. | Tampereen Pyrintö | 15.29,38 | Jukka Viitasaari | Erkki Hurttia | Pekka Hurskainen | Jari Hemmilä] |
| 3. | Tornion Pyry | 15.36,89 | Raimo Vanha | Jyrki Kenttälehto | Vesa Kähkölä | Rauno Uusitalo |
Yleisen sarjan mitalistit > Naiset

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Helsingfors IFK | 47,80 | Helena Andersson | Kati Annala | Charlotta Segercrantz | Laila Andersson |
| 2. | Kauhajoen Karhu | 48,15 | Ritva Pättikangas | Riitta Maunula | Raili Ahola | Helinä Laihorinne |
| 3. | Tampereen Pyrintö | 48,19 | Anne Ala-Hakuni | Anne-Elina Palonen | Jaana Kivinen | Satu Jääskeläinen |
4 × 400 m
| 1. | Helsingfors IFK | 3.49,40 | Helena Andersson | Siv Karlström | Charlotta Segercrantz | Pia Lemström |
| 2. | Oulun Pyrintö | 3.50,35 | Liisa Ahvenjärvi | Soile Joona | Kirsti Törmälä | Irene Lusikka |
| 3. | Leppävaaran Sisu | 3.50,75 | Raili Perkola | Tuuli Heinonen | Riitta Ketonen | Merja Vuorinen |
4 × 800 m
| 1. | Karis IK | 9.02,75 | Ilona Könönen | Barbro Ahonenn | Nina Svanbäck | Yvonne Hannus |
| 1. | Oulun Pyrintö | 9.02,75 | Marja Haapakoski | Tuija Manninen | Liisa Ahvenjärvi | Irene Lusikka |
| 3. | Joensuun Kataja | 9.12,29 | Raija Huttunen | Taina Nissinen | Teija Kurvinen | Anne Rummukainen |
Sähkömoottorijuna

Neljästä Sm2-yksiköstä koostuva sähkömoottorijuna Keravan asemalla.
New Generation Rollingstock -juna Queenslandin kaupunkiradalla, Australiassa.
Deutsche Bahnin ICE 3 -sähkömoottorijuna, jonka huippunopeus on 320 km/h, Rheinland-Pfalzissa, Saksassa
Sähkömoottorijuna (lyhenne Sm) on moottorijuna, joka koostuu vaunuista, joiden käyttövoimana on sähkö. Sähkömoottorijuna ei tarvitse erillistä veturia, koska sähköajomoottorit sijaitsevat yhdessä tai useammassa vaunussa. Sähkömoottorijuna koostuu tavallisesti kahdesta tai useammasta melko pysyvästi yhteen liitetystä vaunusta, mutta myös sähkökäyttöiset yksivaunuiset junayksiköt luokitellaan sähkömoottorijuniksi. Lähes kaikki sähkömoottorijunat ovat henkilöjunia, mutta niistä on tehty muunnelmia myös pakettien ja postin kuljettamiseen.
Sähkömoottorijunat ovat suosittuja lähiliikenteessä ja kaupunkiradoilla ympäri maailmaa, koska ne kiihtyvät nopeasti ja liikennöinti on päästötöntä. Koska sähkömoottorijunat ovat hiljaisempia kuin dieselmoottorijunat (Dm) ja veturivetoiset junat, ne voivat liikennöidä yöllä ja useammin häiritsemättä lähellä asuvia. Sähkömoottorijunien liikennöimät tunnelit voidaan tehdä dieseljunatunneleita yksinkertaisemmiksi, koska pakokaasuja ei tarvitse poistaa tunnelista, mutta toisaalta vanhojen matalien tunneleiden suurentaminen ratajohtoa varten voi olla haastavaa.
Historia

Moottorijunien ohjauslaitteita käytettiin ensimmäistä kertaa 1890-luvulla.
Liverpoolin kohorata avautui vuonna 1893. Sähkömoottorijunat olivat kaksivaunuisia ja molemmissa päissä olevat ohjaamot välittivät ohjauskäskyt suoraan molempien vaunujen tasavirtakäyttöisille ajomoottoreille.
Frank Sprague kehitti moottorijunien ajomoottoreiden ohjausjärjestelmän ja sitä kokeiltiin ensimmäistä kertaa South Side Elevated Railroadilla (nykyisin osa Chicago 'L':ää) vuonna 1897. Vuonna 1895 Frank Sprague keksi yhtiönsä keksintöjen ja hissien tasavirtaohjausjärjestelmien pohjalta sähköjunien liikennöintiin sopivan moottorijunaohjaimen. Tämä kiihdytti sähkörautateiden ja -raitioteiden rakentamista ympäri maailmaa. Jokaisessa junan vaunissa oli omat ajomoottorinsa ja releet moottoreiden ohjausta varten. Releet saivat virtaa ajolangasta etummaisen vaunun virroittimen avulla ja kaikkia junan ajomoottoreita ohjattiin yhdessä.
Tyypit

Vaunut, joista sähkömoottorijuna koostuu, voidaan jakaa toiminnaltaan neljään tyyppiin: virroitinvaunuihin, ohjausvaunuihin, moottorivaunuihin ja välivaunuihin. Kukin vaunu voi kuulua myös useampaan tyyppiin: on olemassa mm. moottoriohjausvaunuja ja virroitinohjausvaunuja.
Virroitinvaunuissa on virransyöttöön tarvittavat laitteet: virroittimet, jotka ottavat virran joko virtakiskolta tai ajolangalta sekä muuntajat.
Moottorivaunuissa on junan ajomoottorit ja yleensä myös virroittimet ja muuntajat, jotta erillisen virroitinvaunun ja moottorivaunun välisiä suurjännitekytkentöjä ei tarvita.
Ohjausvaunuissa on ohjaamot koko junan ohjaamiseen. Sähkömoottorijunissa on yleensä ohjausvaunut molemmissa päissä.
Välivaunuissa ei ole ajomoottoreita ja virransyöttöön liittyviä laitteita vain vähän tai ei lainkaan. Välivaunut ovat samankaltaisia kuin veturivetoisten junien matkustajavaunut.
Virtakiskolla virroitettavissa junissa virroittimet eivät usein ole moottorivaunuissa, vaan sähkö siirretään moottorivaunuun vaunujen välisillä kaapeleilla.
Etenkin nykyaikaiset kaksivaunuiset sähkömoottorijunat on yleensä liitetty vaunupareiksi. Vaunuparin molemmissa vaunuissa on yleensä ajomoottorit, mutta muut laitteet (kompressorit ja ilmasäiliöt, akut ja latauslaitteet, virroittimet ja tehonsäätölaitteet) on yleensä jaettu vaunuparin vaunujen kesken. Koska kummallakaan vaunulla ei voida liikennöidä yksinään, vaunuparit on kytketty pysyvästi yhteen ja ne erotetaan ainoastaan suuremmissa huolloissa. Vaunuparien hyötynä ovat pienempi paino ja kustannussäästöt yksittäisvaunuihin verrattuna (koska tarvittavien apulaitteiden määrä periaatteessa puolittuu). Tällöin kaikki vaunut voivat olla moottorivaunuja eikä moottorittomia välivaunuja tarvita. Kummassakin vaunussa on vain yksi ohjaamo, joka sijaitsee vaunun ulommassa päässä. Tämä säästää tilaa verrattuna siihen, että ohjaamot olisivat jokaisen vaunun molemmissa päissä. Haittapuolina ovat liikennöinnin joustavuuden väheneminen, kun junien kuljetuskykyä voidaan muuttaa vain vaunupareittain ja toisen vaunun vaurioituessa molemmat vaunut joudutaan ottamaan pois liikenteestä.
Esimerkkejä

Monet tunnetut sähkömoottorijunat ovat nuolijunia: italialainen Pendolino, Japanin Shinkansen, Kiinan rautateiden suurnopeusjuna sekä Saksan ICE 3. Sittemmin poistettu New Yorkin ja Washingtonin välillä kulkenut Metroliner oli myös suurnopeussähkömoottorijuna. Sitä liikennöi aluksi Pennsylvania Railroad ja myöhemmin Amtrak. Suomen sähkömoottorijunia ovat Sm1, Sm2, Sm3, Sm4, Sm5, Sm6, M100, M200 ja M300.
Polttokennojunien kehitys

Polttokennokäyttöisiä sähkömoottorijunia kehitetään parhaillaan. Jos ne menestyvät, tällöin ei tarvittaisi ajojohdinta eikä virtakiskoa. Esimerkki tällaisesta junasta on Alsomin vetykäyttöinen Coradia iLint. Vetykäyttöisiä sähkömoottorijunia kutsutaan vetyjuniksi.
Sähkömoottorijunien ja sähkövetureiden vertailu

Sähköveturivetoisiin juniin verrattuina sähkömoottorijunien hyötyinä ovat:
Parempi kiihtyvyys, koska samaa kuormaa kohden on enemmän ajomoottoreita.
Monien akseleiden yhtäaikainen pyörrevirta- ja reostaattinen jarrutus sekä energian talteenottava jarrutus vähentää merkittävästi jarrupalojen kulumista ja nopeuttaa jarrutusta eli junan jarrutusmatka lyhenee.
Pienemmät akselipainot, koska raskasta veturia ei tarvita. Tällöin rakenteet, kuten sillat, voivat olla yksinkertaisempia, halvempia, niiden rakentamiseen tarvitaan vähemmän ainetta ja huoltokustannukset ovat pienemmät.
Maa tärisee vähemmän niinikään pienempien akselipainojen vuoksi.
Vetoakseleiden tartuntakertoimet ovat pienemmät.
Ajomoottoreita on suhteessa enemmän, joten yhden moottorin vikaantuminen vaikuttaa vain vähän junan suorituskykyyn.
Yleensä enemmän istumapaikkoja suhteessa pituuteen, koska veturia ei ole ja kaikissa vaunuissa on istuimia.
Sähköveturivetoisten junien hyötynä sähkömoottorijuniin verrattuna puolestaan ovat:
Junaa kohden tarvitaan vähemmän sähkölaitteita, jolloin junan huolto- ja valmistuskustannukset ovat pienemmät.
Matkustajavaunuissa on yleensä vähemmän melua ja tärinää, koska vaunujen teleissä ei ole moottoreita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sähkömoottorijuna Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Electric multiple unit
Liverpoolin kohoradan sähkömoottorijunan vaunu Liverpoolin museossa.
South Side Elevated Railroadin vaunu #1 Chicagossa. Tämä on eräs vaunuista, jonka Frank Sprague muunsi sähkömoottorijunaksi.
Metro-North-rautatien M8-vaunupareja Port Chesterissä, New Yorkissa.
Ensimmäinen ScotRailin 380-sähkömoottorijuna Edinburgin Haymarketissa, Skotlannissa.
Käännös suomeksi
Vienna International Centre

Vienna International Centre.
Wienin kansainvälinen keskus (engl. Vienna International Centre; (VIC), tunnetaan myös nimellä UNO-City, on Itävallan pääkaupungin Wienin Donaustadtin kaupunginosassa sijaitseva rakennuskeskittymä. Se muodostettiin vuosina 1973–1979 itävaltalaisen arkkitehdin Johann Staberin suunnitelmien pohjalta. Keskittymään on sijoitettu Yhdistyneiden kansakuntien organisaatioiden tiloja.
Keskittymä koostuu kuudesta kaartuvamallisesta toimistotornitalosta, jotka ympäröivät sylinterimäistä konferenssirakennusta. Keskittymän rakennuksista korkein kohoaa 120 metrin korkeuteen, ja siinä on 28 kerrosta. Alueen eteläosaan on suunniteltu valmistuvan vuonna 2008 uusi konferenssirakennus. Vuonna 2005 keskittymässä aloitettiin asbestin poisto rakennuksista. [lähde? ]
Valtatie 2 (tanssilava)

Valtatie 2 ("Kakkonen") on Harjavallassa sijaitseva tanssilava. Lava on noin kilometrin etäisyydellä kaupungin keskustasta Valtatie 2:n ja Kantatie 43:n risteyskohdassa Hiittenharjun ulkoilu- ja virkistysalueen tuntumassa.
Lava on perustettu vuonna 1966 ja se oli aktiivisesti toiminnassa 1980-luvun puoliväliin saakka, sekä lyhyen aikaa 1990-luvun jälkipuoliskolla. Vuonna 2008 toiminta alkoi uudelleen, tällä kertaa alkuperäisen tanssilavarakennuksen vieressä sijaitsevan entisen tennishallin tiloissa. Nykyään tanssipaikka on viralliselta nimeltään V2, mutta yleisesti puhekielessä edelleen Valtatie 2 tai Kakkonen.
Valtatie 2:n tanssikausi ajoittuu talviaikaan lokakuulta huhtikuulle. Tapahtumia järjestetään viikoittain.
Aiheesta muualla

V2:n kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
tanssi.net/Valtatie 2 (Arkistoitu – Internet Archive)