stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merikotka
Aiheesta muualla

Merikotka Lintukuva-verkkopalvelussa
ITIS: Haliaeetus albicilla (englanniksi)
Merikotka - Photos
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Haliaeetus albicilla:  Wikidata: Q25438  Wikispecies: Haliaeetus albicilla  ABA: whtaea  ADW: Haliaeetus_albicilla  ARKive: haliaeetus-albicilla  Avibase: 5A3D91D3254A568D  BioLib: 8507  BirdLife: 22695137  BOLD: 93207  BOW: whteag  BTO: bob2430  CoL: 3JBJV  CMS: haliaeetus-albicilla  eBird: whteag  EUNIS: 1073  EURING: 2430  Fauna Europaea: 96691  Fauna Europaea (new): 609462fa-d180-4f4b-8e75-0d8ac19a4170  GBIF: 2480449  IBC: white-tailed-sea-eagle-haliaeetus-albicilla  iNaturalist: 5309  IRMNG: 11001021  ITIS: 175419  IUCN: 22695137  NatureServe: 2.105435  NBN: NBNSYS0000000281  NCBI: 8969  Observation.org: 353  OBIS: 232053  Open Tree of Life: 263118  Paleobiology Database: 336225  Paleobiology Database: 336225  SeaLifeBase: 155218  Species+: 10804  TSA: 7889  WoRMS: 232053  Xeno-canto: Haliaeetus-albicilla  Laji.fi: MX.26530 
Falco albicilla:  Wikidata: Q122580702  GBIF: 4408411  ZooBank: 59E68210-2D17-4DE6-895B-9C0186FB84E3 
Merikotka lennossa
Nuori merikotka Raftsundetissa, Lofooteilla Norjassa.
Merikotkan levinneisyysalue suurin piirtein. Talvehtimisalueessa on ainakin Suomen kohdalla virheellistä tietoa, sillä se talvehtii Suomessa. 

– vaaleanvihreä: pesimisalue

– sininen: talvehtimisalue

– tummanvihreä: ympärivuotinen elinalue.
Merikotkan poikanen pesällä.
Muna.
Metalli

Yttriummetallia
Sulaa rautaa
Rautajauhetta
Sulaa metallia voidaan valaa muotteihin.
Alkuaineryhmänä metallit ovat alkuaineita, joilla on useita seuraavista, epämetalleista poikkeavia ominaisuuksia:
luovuttavat helposti elektroneja muodostaen positiivisia kationeja
metallikiilto
hyvä sähkön- ja lämmönjohtokyky
yleensä hyvä taottavuus ja venyvyys (suuri murtovenymä ja iskusitkeys)
useilla metalleilla korkea sulamispiste (kaikki kiinteitä huoneenlämmössä elohopeaa lukuun ottamatta)
useimmat (epäjaloimmat) reagoivat happojen kanssa muodostaen suoloja ja vapauttaen vetyä
Alkuaineiden jaksollisessa järjestelmässä metallit sijaitsevat vasemmalla tai rivien keskivaiheilla, epämetallit oikealla. Rajalinjan läheisyydessä on myös muutamia puolimetalleiksi luokiteltuja alkuaineita. Jos metallia yhdistää muihin alkuaineisiin, syntyy metalliseos eli lejeerinki.
Fysikaaliset ominaisuudet

Kiinteitä metalleja pitää koossa atomien välinen metallisidos. Metallien yleensä hyvät sähkön- ja lämmönjohto-ominaisuudet perustuvat ns. vapaiden elektronien liikkeeseen. Myös metallinen kiilto on seurausta vapaista elektroneista, jotka estävät fotonien kulun metallihilan läpi.
Metallit ja metalliseokset ovat kiinteässä olomuodossa mikrorakenteeltaan yleensä kiteisiä, toisin kuin esimerkiksi amorfinen lasi. Useimpien metallien kiderakenne on joko tilakeskinen kuutiollinen (engl. body-centered cubic, BCC), pintakeskinen kuutiollinen (PKK, engl. face-centered cubic, FCC) tai heksagonaalinen tiivispakkaus (engl. hexagonal close-packing, HCP). Jotkin metalliseokset voivat esiintyä myös amorfisina.
Kemialliset ominaisuudet

Metalliatomeilla uloimman kuoren elektronien luku on pienempi kuin koordinaatioluku ja ionisoitumisenergia on pieni.
Metallit ovat yhdisteissään tavallisimmin positiivisina kationeina eli ne ovat luovuttaneet valenssielektronejaan epämetalleille. Jotkin metallit voivat kuitenkin muodostaa myös kovalenttisia sidoksia epämetallien kanssa tai olla jopa osana useammasta atomista koostuneessa negatiivisessa anionissa, esimerkiksi mangaani permanganaatti-ionissa (MnO4-).
Metallit voidaan järjestää sähkökemialliseksi sarjaksi niiden jalouden mukaan. Jaloilla metalleilla on heikoin taipumus muodostaa yhdisteitä. Useimmat metallit reagoivat varsinkin happojen kanssa muodostaen suoloja sekä myös hapen kanssa muodostaen oksideja. Voimakkaimmin hapen kanssa reagoivat alkalimetallit, sen jälkeen voimakkaimmin maa-alkalimetallit. Luonnossa kulta ei muodosta yhdisteitä, siksi se esiintyy puhtaana metallina. Myöskään palladium ja platina eivät reagoi ilman hapen kanssa. Muut metallit muodostavat enemmän tai vähemmän pysyviä yhdisteitä, kuten oksideja, sulfideja sekä eri happojen suoloja, kuten klorideja, sulfaatteja, sulfiitteja ja nitraatteja. Metallien oksidit ovat emäksisiä, sillä ne reagoivat veden kanssa muodostaen hydroksideja, kun taas monet epämetallien oksidit muodostavat veden kanssa reagoidessaan happoja.
Käytännön kannalta monet metallien reaktiot ovat haitallisia, ja niitä sanotaan korroosioksi. Korroosioreaktioita ovat esimerkiksi raudan ruostuminen ja kuparin patinoituminen. Jotkin metallit (alumiini ja titaani) hapettuessaan hapettuvat vain ohuelti pinnaltaan  muodostaen ohuen oksidikerroksen, joka estää oksidoitumisen etenemisen. Oksidikerros ei kuitenkaan suojaa näitä metalleja korkeissa lämpötiloissa.
Sähköä johtavissa liuoksissa (elektrolyyteissä) eri metallit muodostavat keskenään sähkökemiallisia pareja. Mikäli metallit ovat elektrolyyttisen kontaktin lisäksi galvaanisessa yhteydessä toisiinsa, alkaa toinen metalleista syöpymään. Sinkillä epäjalompana metallina voidaan suojata rautaa muodostamalla sen pinnalle uhrautuva sinkkikerros (anodi). Tähän perustuu galvaaninen korroosionesto. Eri metallien keskinäinen reagointi riippuu elektrolyytistä ja metallien sijainnista metallien sähkökemiallisessa jännitesarjassa kyseisessä elektrolyytissä; eri elektrolyytissä sijainnit jännitesarjassa voivat olla erilaiset.
Käyttö

Monet metallit ovat erittäin tärkeitä materiaaleja mitä erilaisimpien esineiden valmistamiseen. Ne tekee erityisen käyttökelpoisiksi se, että ne toisaalta ovat kovia ja kestäviä, toisaalta kuitenkin ainakin korkeissa lämpötiloissa helposti muokattavia valamalla tai takomalla. Erityisen suuri merkitys niillä on esihistoriallisista ajoista ollut aseiden ja työkalujen, nykyisin myös koneiden raaka-aineena. Niistä valmistetaan myös esimerkiksi astioita, putkia ja koruja. Myös sähkötekniikassa niillä on suuri merkitys sähkönjohtavuutensa vuoksi. Jalometallit ovat tulleet tärkeiksi myös sijoituskohteina, ja aikaisemmin ne olivat rahajärjestelmänkin perustana. Viime vuosikymmeninä muovit ovat kuitenkin osittain syrjäyttäneet metallit joistakin niiden vanhoista käyttötarkoituksista.
Metalliesineitä tehdään vain harvoin puhtaista, seostamattomista metallialkuaineista. Melkein kaikki käyttömetallit ovat kahden tai useamman metallin seoksia. Metalleista ylivoimaisesti eniten käytettyjä ovat rautaa sisältävät metalliseokset, joista tärkeimpiä ovat teräs ja valurauta. Rautaa käytetään maailmassa enemmän kuin kaikkia muita metalleja yhteensä. Muista metalleista tärkeimpiä ovat alumiini ja kupari.
Käyttö > Metallurgiset valmistusprosessit

Metallurgia käsittelee metallien valmistustekniikoita ja käyttöominaisuuksia.
Metalleja esiintyy vain harvoin luonnossa vapaina alkuaineina. Niitä runsaasti sisältävät mineraalit eli malmit ovat usein metallioksideja tai -sulfideja. Niistä valmistetaan metalleja sopivien pelkistimien avulla, joitakin myös elektrolyyttisesti. Malmeja louhitaan kaivoksista.
Käyttö > Metallisten materiaalien lujittumismekanismit

Metallisten materiaalien lujittumismekanismit voidaan jakaa viiteen eri osaprosessiin, jotka ovat:
Liuoslujittuminen eli seosainelujitus
Dislokaatiolujittuminen eli muokkauslujittuminen
Raerajalujittuminen eli pienemmän raekoon aiheuttama lujitus
Erkautuslujittuminen eli rakenteessa olevien partikkelien aiheuttama lujittuminen
Transformaatiolujittuminen
Yhteistä näille lujittumisprosesseille on se, että niiden vaikutuksesta dislokaatioiden liike vaikeutuu.
Harvoin materiaalilta vaaditaan pelkästään lujuutta. Muidenkin materiaaliominaisuuksien, kuten sähkönjohtavuuden, sitkeyden, kuumalujuuden tai korroosionkestävyyden, tulee olla optimissaan.
Metallinkäsittelytaidon kehitys

Metallinkäsittely keksittiin mahdollisesti Lähi-idässä. Ensimmäinen muokattu metalli oli kulta, joka esiintyy luonnossa metallisena. Kuparia opittiin valmistamaan sulattamalla kuparipitoista malmia, valamaan sitä muotteihin. Kuparista tehtiin muun muassa vasarakirveitä. Niiden malli kopioitiin pohjolan kivisiin vasarakirveisiin. Kuparia myös taottiin kuumana. Kupariin opittiin sekoittamaan tinaa ja sinkkiä, jolloin syntyi kuparia huomattavasti lujempi ja kovempi pronssi. Näin keksitty, aikaisempia tunnettuja teknisesti käyttökelpoisempi lejeerinki antoi nimen kokonaiselle historialliselle aikakaudelle, pronssikaudelle. Rautaa alettiin yleisesti käyttää vasta muutamia tuhansia vuosia myöhemmin, jolloin alkoi rautakausi.
Fysiologinen merkitys

Jotkin metallialkuaineet kuten magnesium, kalium ja rauta ovat ihmiselle tärkeitä kivennäis- tai hivenaineita, joita on saatava ravinnosta. Ravinnossa ne esiintyvät erilaisina yhdisteinä, yleensä ioneina.
Toisaalta monet metallit ja niiden yhdisteet ovat myrkyllisiä. Myrkyllisistä raskasmetalleista huomattavimpia ovat lyijy, elohopea ja kadmium
Esimerkkejä metalleista

| Metalli | Lyhenne | Sulamispiste ( °C) |
| --- | --- | --- |
| Alumiini | Al | 660,4 |
| Elohopea | Hg | −38,9 |
| Hopea | Ag | 961,8 |
| Kromi | Cr | 1907 |
| Kulta | Au | 1063 |
| Kupari | Cu | 1085 |
| Lyijy | Pb | 327,5 |
| Molybdeeni | Mo | 2623 |
| Nikkeli | Ni | 1455 |
| Platina | Pt | 1772 |
| Rauta | Fe | 1538 |
| Sinkki | Zn | 419,5 |
| Tina | Sn | 231,9 |
| Plutonium | Pu | 639,4 |
Tähtitieteessä

Tähtitieteessä ja astrofysiikassa, esimerkiksi puhuttaessa tähden metallipitoisuudesta, metallilla usein tarkoitetaan kaikkia muita alkuaineita paitsi vetyä ja heliumia.
Tämä jako perustuu siihen käsitykseen, että vety, helium ja vähäinen määrä litiumia olivat ensimmäiset alkuräjähdyksen synnyttämät alkuaineet, ja edelleenkin tähdissä on vetyä ja heliumia monin verroin enemmän kuin kaikkia muita alkuaineita yhteensä. Raskaammat alkuaineet ovat syntyneet myöhemmin tähtien sisäisissä fuusioreaktioissa tai supernovissa.
Kirjallisuutta

Lindroos, Sulonen, Veistinen: Uudistettu Miekk-ojan Metallioppi ISBN 951-666-216-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kultaharkkoja
Galliumkide
Plutonium-238 on radioaktiivinen metalli jota käytetään ydinreaktoreissa polttoaineena.
Gadolinium on harvinainen maametalli.
Anneli Hoikkala

Aune Anneli Hoikkala (s. 1953 Saarijärvi) on suomalainen biologi ja professori. Hän on toiminut Jyväskylän yliopiston evoluutiogenetiikan professorina vuodesta 2003. Hän toimi 2006–2011 Suomen Akatemian nimeämän Evoluutiotutkimuksen huippututkimusyksikön johtajana.
Akateeminen ura

Anneli Hoikkala on opiskellut biologiaa Oulun yliopistossa ja väitteli siellä tohtoriksi. Valmistumisen jälkeen hän jatkoi Oulun yliopistossa opettajana ja tutkijana. Sen lisäksi hän teki tutkimustyötä mm. Australiassa ja Havaijilla.
Hoikkala nimitettiin Jyväskylän yliopiston evoluutiogenetiikan professoriksi elokuussa 2003. 
Evoluutiogenetiikka on tieteenala, jossa moderneja
populaatio- ja molekyyligeneettisiä tutkimusmenetelmiä yhdistetään perinteiseen empiiriseen eli kokeelliseen ekologian tutkimukseen. Lokakuussa 2003 pitämässään virkaanastujaisluennossa professori Hoikkala käsitteli  evoluutiotutkimuksen keskeisiä kysymyksiä ja esitteli omia tutkimusalojaan.
Hoikkalan mukana Oulusta Jyväskylään siirtyi hyönteisten parittelumenoja tutkinut tutkimusryhmä (Behaviour Genetics-ryhmä). Samalla Jyväskylän yliopiston bio- ja ympäristötieteiden laitoksella aloitettiin evoluutiogenetiikan koulutus syksyllä 2003. Professori Hoikkalalla oli hankkeessa keskeinen rooli, kun koulutus rakennettiin aivan alusta lähtien. Maisterikoulutusohjelman luominen vei lopulta kaksi vuotta.
Akateeminen ura > Huippuyksikön johtajana

Jyväskylän yliopistossa toimi 2006–2011 Suomen Akatemian nimeämä evoluutiotutkimuksen huippututkimusyksikkö, jonka johtajana professori Hoikkala toimi. Jo sitä ennen Jyväskylässä oli 2000–2005 toiminut professori Rauno Alatalon johtama evoluutioekologian huippututkimusyksikkö. Uusi yksikkö oli suoraa jatkoa sen toiminnalle.
Evoluutiotutkimuksen huippuyksikön tutkimuksen perustana oli alkuehto, että evoluutio voi joskus olla nopea ja dynaaminen prosessi, vaikka sitä rajoittavat useat geneettisten tekijöiden ja ympäristötekijöiden monimutkaiset vuorovaikutukset. Tutkimuksessa yksikkö pyrki selvittämään muun muassa sitä, mitkä tekijät ylläpitävät muuntelua eliöiden elinkykyyn liittyvissä ominaisuuksissa. Siihen liittyen tarkasteltiin, miten seksuaalinen valinta vaikuttaa tässä prosessissa. Tutkijat selvittivät myös erilaisia evoluutioon liittyviä ilmiöitä. Tutkimuksen kohteena oli esimerkiksi se, miten huomiota herättävien signaalien (esimerkiksi hyönteisten saalistajia varoittava räikeä varoitusväri) evoluutio käynnistyy. Varoitusvärien tutkimusta oli jo aiemmin (2003) tehnyt sittemmin evoluutioekologian professoriksi edennyt Johanna Mappes.
Evoluutiotutkimuksen tutkimusyksikkö tarkasteli myös valinnan vaikutusta isäntä-parasiitti- sekä peto-saalis-suhteen yhteisevoluutiossa. Yksikkö kehitti tutkimustensa pohjalta keinoja muun muassa tuhohyönteisten torjuntaan sekä riistalintukantojen hallintaan.
Tutkimusura

Professori Hoikkalan erikoistumisalueet evoluutiogenetiikassa ovat eliöiden käyttäytymispiirteissä tapahtuva evoluutio ja lajipopulaatioiden genetiikka. Hänen eräs keskeinen tutkimusintressinsä on ollut selvittää, kuinka paljon luonnossa esiintyy geneettistä muuntelua saman lajin populaatioiden sisällä
ja eri populaatioiden välillä, sekä se, miten populaatiot ovat sopeutuneet elämään erilaisissa olosuhteissa.
Anneli Hoikkala on tehnyt tutkimusta varsinkin banaanikärpäsillä. Banaanikärpänen on eräs tarkimmin geneettisesti ja fysiologisesti tutkittu eliölaji. Banaanikärpäsen lisäksi Hoikkalan tutkimuslajina on ollut myös mahlakärpäsiin (Drosophila) lukeutuva Drosophila montana-kärpänen, jota hän tutki Oulun yliopistossa ja hän jatkoi siihen liittyvää tutkimustyötä siirryttyään professoriksi Jyväskylään.
Viimeisimmissä tutkimuksissaan professori Hoikkala on jatkanut eliöpopulaatioissa tapahtuneiden geneettisten muutosten ja fenotyyppisen muuntelun (mm. morfologinen muuntelu saman lajin sisällä) tarkastelua. Hän on tutkinut erityisesti lyhyt- ja pitkäkestoisten muutosten vaikutusta populaatioiden sopeutumisessa elinympäristöönsä. Hän on tehnyt aiheeseen liittyvää tutkimusta usealla maantieteellisellä alueella. Hoikkala on yhtäällä selvittänyt eliöiden sopeutumista pohjoiseen ilmastoon ja sen lisäksi hän on tutkinut erilaisten lämpötilojen vaikutusta mahlakärpäsen talvehtimiseen useilla vyöhykkeillä Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.
Aiheesta muualla

Professori Hoikkalan sivu (Arkistoitu – Internet Archive) Jyväskylän yliopisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Tieteilijät:  ORCID
Mesopotamian taide

Mesopotamian taide oli Mesopotamian historiallisella alueella Eufratin ja Tigriin jokien välisellä alueella syntyneessä korkeakulttuurissa tehtyä kuvataidetta ja arkkitehtuuria 5 000-luvulta eaa. 300-luvulle eaa., kunnes Aleksanteri Suuren valloitus liitti alueen hellenistisen kulttuurin piiriin. Tyypillisiä aiheita olivat ihmisfiguurit, kasvi- ja eläinaiheet.
Mesopotamialaisten taiteeseen liittyviä keksintöjä olivat Cire perdue -pronssivalutekniikka noin 4000 eaa. ja keramiikassa dreijaustekniikka noin 3400 eaa. Kullan, hopean ja kuparin käsittelyssä oltiin taitavia. Metallia ei alueella ollut, vaan kaikki metalli tuotiin Sumeriin ulkomailta.
Yleistä

Mesopotamialaiset kuvasivat henkilöt pukeutuneina, sota-asussa. Ihmisfiguurit seisovat varuillaan, valmiina yllätyksiin. Henkilöt ovat karkeita, voimakkaita ja lihaksikkaita. Assyrialaiset sota-aiheiset korkokuvat ovat maailmanhistorian julmimpia ja myös suurenmoisimpia taistelukuvauksia.
Koristeellisin keinoin kuvattiin uskonnollisia menoja, hallitsijoiden voimaa ja mahtia. Rakennettiin poltetuista savitiilistä torneja, temppeleitä ja palatseja ja koristeltiin ne mosaiikein ja freskoin. Oltiin taitavia kivenhakkauksessa, metallitaonnassa ja ruukkujen valmistamisessa.
Keskeisimmät vaiheet > Sumerilaisten taide

Kaivauksista löydetyt Urin kuninkaalliset haudat ovat noin vuodelta 2750 eaa, jossa vainajilla oli hienoja kultakoruja. Urista on löydetty myös laatikko nimeltään Taistelusäännöt. Sen toisella puolella on kuvia sodasta ja toisella puolella rauhanajasta. Urista löydettiin myös yllättäen suuria kaksikerroksia taloja, jotka oli rakennettu savitiilistä pyöreiden avointen pihojen ympärille. Niissä oli käymälät ja viemärit. Kylpyhuoneita ei ollut. Talot olivat ilmeisesti rikkaiden omistamia.
Uskonto oli sumerilaisen taiteen pääasiallinen innoittaja. Kaupunkivaltioiden kaudella suosittuja aiheita olivat rukoilevat hahmot. Terrakottasavea ja -tiiliä käytettiin taiteessa ja käytännön arkkitehtuurissa. Tiilet poltettiin auringossa ja niistä rakennettiin palatseja ja temppelitorneja, joista käytetään nimitystä zikkurat. Ne olivat ikään kuin portaat taivaaseen. Ylhäällä papit, jumalan edustajat, tarkkailivat taivaankappaleita ja ennustivat niistä.
Kuvanveisto oli staattista, ja sen arvoperspektiiviä noudattaville pienoisveistoksille tehtiin tyypilliset suuret silmät. Upotustöissä käytettiin lasuurikiveä ja helmiäistä.
Arvoperspektiivin käytöstä ovat esimerkkeinä kaksi säilynyttä steelaa eli muistomerkkeinä palvellutta pystysuoraa kivipaatta. Vanhemmassa kuningas Naram-Sinin voiton muistomerkissä (2300–2200 eaa.) voitokas hallitsija on nousemassa kukkulalle kaksi kertaa kookkaampana muita hahmoja ja voitetut hän polkee jalkojensa alle. Tätä steelaa pidetään myös maailman vanhimpana maisemakuvauksena. Realistisesti kuvatut yksityiskohdat korostavat hallitsijan sankaruutta samoin kuin tähtisymbolein kuvatut jumaluudet taivaalla. Toinen säilynyt steela on Babylonian kaudelta. Siinä Hammurabi on vastaanottamassa laintaulua auringonjumalalta.
Keskeisimmät vaiheet > Akkadilaisen valtakunnan taide 2340–2180 eaa.

Sumerilaisten valta kukistui neljännesvuosisadan kuluttua, ja valta siirtyi seemiläiselle Sargonille. Teokraattinen pappisvalta väistyi sotilasvallan tieltä. Sotilasvallan korostuminen näkyi myös taiteissa. Pronssivalun kehittyneisyydestä kertoo hallitsijan taitavasti tehty pää, joka on noin vuodelta 2000 eaa. Luonnollisen kokoisen veistoksen silminä ovat alun perin olleet upotetut jalokivet. Letitetyt hiukset ja parran kiharat kuvastavat valtaa.
Taiteessa korostuivat eloisuus, yksityiskohdat, naturalismi ja metallivalutekniikan hyvä hallinta.
Keskeisimmät vaiheet > Uussumerilaisen valtakunnan taide 2125–2025 eaa. – Urin kolmas dynastia

Lagasin ruhtinas Gudea rakennutti temppeleitä ja palatseja ja veistätti yli 30 patsasta dioriitista. Patsaat esittävät häntä itseään laatimassa rakennusten piirustuksia tai istumassa majesteettisena valtaistuimella.
Keskeisimmät vaiheet > Babylonin valtakunnan taide 2025–1595 eaa. – Hammurabin ajan kukoistus

Hammurabin lakisteele on vuodelta noin 1760 eaa. Kiven yläosaan kaiverrettu reliefi kuvaa Hammurabia ottamassa auringonjumalalta vastaan lakeja. Patsaan fallosmuoto, miehisen ylivallan symbolina, korostaa pappiskuninkaan puolijumalallista asemaa.
Myös Babylonian valta perustui monessa suhteessa saveen, jota oli runsaasti saatavilla, savi oli halpaa ja sitä oli helppo käsitellä. Savesta muovattiin tiiliä, tehtiin savitauluja ja käyttöesineitä. Hammurabin aikana rakennettiin poltetusta ja auringossa kuivatusta tiilestä palatseja ja temppeleitä. Aina sumerilaisten ajoista lähtien oli rakennustaide ollut hyvin kehittynyttä. Myös lasitettu tiili otettiin käyttöön. Varhaisimmat koristelussa käytetyt kuviot olivat geometrisia, myöhemmin alettiin käyttää myös naturalistisia eläinkuvioita. Kohokuvaveistoksia alettiin myös tehdä ja heraldiset koristekuviot olivat olleet käytössä jo noin 2500 eaa.
Babylonian kukoistus näkyi myös arkkitehtuurissa. Babylonin juhlakatu portteineen muistutti Pariisin riemukaarta. Babylon on kuuluisa valtavasta Baabelin tornista eli Babylonin tornista, joka oli Mardukin temppelin osa, ja riippuvista puutarhoistaan, jotka olivat yksi maailman seitsemästä ihmeestä. Baabelin torni oli 90 metriä korkea torni.
Ihmishahmojen kuvaamisen erikoispiirteitä oli tyylitelty lihaksisto. Palattiin takaisin kohti sumerilaista jäykkää muotokieltä. Voimakasta lihaksistoa korostettiin. Merkittäviä veistoksia olivat kuningaspatsaat ja monumentaaliset rintakuvat.
Keskeisimmät vaiheet > Assyrian taide 1350–612 eaa.

Assyrialaisten taide oli naturalistista ja sommittelu vapaampaa kuin aikaisempi kaavamainen tyyli. Palatseja alettiin koristella. Kuvattiin erityisesti hallitsijoita ja heidän elämäänsä. Keskeisiä aiheita olivat sota-, metsästys-, kultti- ja hovielämänkuvaukset. Lisäksi kuvattiin tarueläintä tai henkeä esittävää hahmoa nimeltä lamassu, joka kuvattiin viisijalkaisena ihmispäisenä härkänä.
Taide oli yksinomaan julkista ja virallista. Se keskittyi kuvaamaan kuninkaita ja heidän armeijoitaan. Taidetta käytettiin myös sotapropagandan välineenä taukoamatta sotineiden assyrialaisten aikana. Rakennettiin yhä suurempia linnoitusten ympäröimiä palatseja. Ne olivat aluksi aksiaalisia, mutta vähitellen tilat alettiin yhdistää toisiinsa diagonaalisesti. Käytävät olivat seremonialisia ja niitä vartioivat jopa viisi metriä korkeat lamassut eli fantasiaeläimet, joissa oli ihmisen, härän ja linnun aineksia. Aasian ja Euroopan taiteessa hybridieläimet ovat olleet yleisiä, mutta tuskin missään ne ovat samalla tavalla pelottavia kuin assurialaisten aikana. Seiniä kiersivät reliefit, joiden aiheet olivat kertovia ja realistisia. Aiheiltaan ne olivat sotaisia voiton reliefejä tai teurastuskuvauksia. Ne ajoittuvat noin 800–600-luvulle eaa. Väkivaltaa suorastaan ihannoitiin ja ihmisten tai eläinten tappaminen kuvattiin naturalistisesti. Tapahtumat kuvattiin sarjakuvamaisesti tilanteesta toiseen edeten. Ne olivat taiteen historian ensimmäisiä kertovia esityksiä.
Keskeisimmät vaiheet > Uusbabylonialaisen valtakunnan taide 612–539 eaa.

Nebukadressar II:n aikana Babylonin kaupunki rakennettiin takaisin entiseen loistoonsa. Tänä valtakunnan viimeisenä kukoistuskautena Babyloniassa oli 53 temppeliä, joista komein oli ylijumala Mardukin pyhäkkö Esangila. Yksi muurin porteista on myöhemmin 1900-luvulla rekonstruoitu, nimittäin Ishtarin portti, jonka tiiliseiniä koristivat friisit. Portti oli tehty poltetuista ja kiiltävistä tiilistä, joissa oli käytetty sinistä lapis lazuli -jauhetta. Koristeena oli eläimiä ja kukkafriisejä. Eläimet olivat alun perin punaisia, mutta hapettuminen muutti niiden värin. Portissa oli kaksi tornia, joiden huippu oli hammaslaitainen, kuten kaupungin muuritkin.
Keskeisimmät vaiheet > Persian valtakunnan taide 539–330 eaa.

Persialaisaikana Mesopotamian taide sai vaikutteita Kreikasta ja Egyptistä, jotka kuitenkin olivat monessa mielessä jäljessä Mesopotamian kulttuuria.