stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edwin Armstrong
FM-radio

Armstrongin seuraava projekti liittyi radiovastaanoton häiriöiden poistamiseen. Hän ratkaisi ongelman käyttämällä taajuusmodulaatiota (FM) yleisesti käytössä olleen amplitudimodulaation (AM) sijasta, ja sai vuonna 1933 rakennettua ensimmäisen FM-radion. Armstrong tarjosi tekniikkaansa RCA:lle, joka kuitenkin kieltäytyi. RCA oli tehnyt suuria investointeja AM-tekniikkaan, jotka FM olisi tehnyt vanhentuneiksi. Armstrong sai kuitenkin keksintönsä lisensioitua useammalle pienemmälle radiolaitevalmistajalle ja vuonna 1939 aloittivat ensimmäiset FM-radioasemat toimintansa New Yorkin ja Uuden-Englannin alueilla. FM-tekniikka sai yleisöltä positiivisen vastaanoton, sillä äänenlaadultaan se päihitti AM-radioiden lisäksi myös silloiset äänilevyt.
RCA vastasi anomalla FCC:ltä FM-radiolle myönnettyjen noin 50 MHz:n alueella olevien taajuuksien siirtämissä televisiokäyttöön. FCC ei pelkästään kieltäytynyt, vaan antoi FM-käyttöön koko 44–50 MHz taajuuskaistan ja vaati FM-tekniikkaa käytettävän myös television äänensiirrossa. Päätöksen jälkeen RCA tarjosi Armstrongille FM-patenteista miljoona dollaria, muttei osuutta myynnistä. Armstrong kieltäytyi, koska piti sopimusta epäreiluna muiden lisenssinhaltijoiden kanssa tehtyihin sopimuksiin nähden.
Sota-aikana FM oli yleisesti käytössä ja Armstrong antoi Yhdysvaltain armeijan käyttää tekniikka vapaasti. Vuonna 1945 RCA ja muutamat muut radioyhtiöt saivat FCC:n siirtämään FM:lle varatun taajuusalueen silloisesta 44–50 MHz:stä vielä nykyisinkin käytössä olevaan 88–108 MHz:iin. Virallisesti syynä olivat ionosfääriset häiriöt, mutta todellisuudessa haluttiin tehdä kaikki valmistetut FM-lähettimet ja vastaanottimet vanhentuneiksi. Lisäksi FCC alensi FM-lähettimien sallittuja lähetystehoja ja kielsi linkkimastojen käytön ja velvoitti asemat siirtämään materiaalia välillään AT&T:n kaapeleita pitkin suhteettoman suurta korvausta vastaan. Näiden päätösten yhteissummana FM-tekniikan kilpailukyky kärsi ja AM-asemia on säilynyt näihin päiviin asti, sen teknisestä vanhentuneisuudesta huolimatta.
Armstrong sai muutettua FM-tekniikan toimimaan uudella taajuusalueella vuonna 1948. Tässä vaiheessa hänen patenttinsa olivat kuitenkin jo vanhenemassa, ja hän päätti haastaa RCA:n oikeuteen, sillä se oli valmistanut FM-vastaanottimia jo kahdeksan vuoden ajan ilman valmistuslisenssiä. Oikeudessa RCA:n johtohahmoihin kuuluva David Sarnoff todisti RCA:n keksineen FM-radion ilman Armstrongin avustusta. Oikeustaistelu kesti pitkään ja vuonna 1953 Armstrong oli vararikon partaalla. 31. tammikuuta 1954 hän puki päälleen päällystakkinsa, hattunsa, huivinsa ja käsineensä ja astui ulos 13.-kerroksessa olevan asuntonsa ikkunasta. Hänen ruumiinsa löydettiin seuraavana päivänä.
Armstrongin leski Marion jatkoi oikeustaistelua. Hän päätyi RCA:n kanssa yli miljoonan dollarin arvoiseen sopimukseen. Sen jälkeen leski onnistuneesti haastoi patenttirikkomuksista oikeuteen useita muita yrityksiä mukaan lukien CBS:n ja Sylvanian. Viimeinen oikeudenkäynti päättyi vuonna 1967 Motorolan tappioon.
Aiheesta muualla

Douglas, Alan: Who Invented the Superheterodyne? Antique Radios. Arkistoitu 18.12.2020. Viitattu 16.11.2020. (englanniksi)
Tsividis, Yannis: Edwin Armstrong: Pioneer of the Airwaves. Columbia University – Electrical Engineering. Arkistoitu 27.9.2011. Viitattu 16.11.2020. (englanniksi)
Edwin H. Armstrong. Museum.tv . Arkistoitu 27.1.2008 . Viitattu 16.11.2020. (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edwin Armstrong Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Kallisarvoinen helmi
Kritiikki

Egyptologien mukaan Kallisarvoisen helmen sisältämän Aabrahamin kirjan pohjana olleet papyrykset ovat todellisuudessa osa egyptiläistä kuolleiden kirjaa ja käännöstyö muinaisegyptistä ja kuvien tulkinta on suoritettu väärin.
Smithin kuoleman jälkeen papyrykset olivat kadoksissa, kunnes löydettiin sattumalta 11 katkelmaa papyruksista toukokuussa 1966 Metropolitan Museumista. Museo suostui lahjoittamaan ne MAP-kirkolle vuonna 1967.
Papyrusten siirryttyä MAP-kirkon haltuun kirkko määräsi Brigham Youngin yliopiston professorin Hugh Nibleyn tutkimaan papyruksia. Nibley joutui kutsumaan avukseen egyptologeista ja kielitieteilijöistä koostuvan työryhmän. Nämä antoivat tyrmäävän arvostelun Smithin aikoinaan tekemälle "käännökselle". Egyptologien käsityksen mukaan löytyneet papyrukset olivat osa Hengitysten kirjaa (engl. "Book of Breathings"), joka puolestaan oli osa tunnettua egyptiläistä Kuolleitten kirjaa. Lisäksi tutkijat ajoittivat papyrukset Ptolemaiosten aikaan, siis noin puolitoista tuhatta vuotta Aabrahamin ajan jälkeen.
Aiheesta muualla

Kallisarvoinen helmi
Nooan arkki

Edward Hicksin (1780–1849) näkemys Nooan arkista
Nooan arkki on Raamatun Vanhan testamentin vedenpaisumuskertomuksessa esiintyvä suuri laiva, jossa eläimet ja ihmiset kertomuksen mukaan selvisivät koko maailman kattavasta tulvasta. Kertomus Nooasta löytyy ensimmäisestä Mooseksen kirjasta, luvuista 6–9.
Raamatun kertomuksen mukaan Jumala päätti tuhota ja siten puhdistaa ihmiskunnan, koska ihmisten pahuus oli kasvanut liian suureksi. Kuitenkin Nooa oli ollut Jumalalle kuuliainen, ja siksi Jumala määräsi hänet rakentamaan arkin. Arkin oli määrä pelastaa Nooa perheineen sekä eläimet. Raamatun mukaan jokaista eläintä tuli ottaa kaksi kappaletta, paitsi kaloja, sillä ne elävät vedessä eivätkä huku.lähde? Jahvisti-lähteen mukaan puhtaita eläimiä ja lintuja tuli seitsemän paria, ja muita eläimiä kaksi kappaletta.
Käsitykset tarinan historiallisuudesta

Tulvamyyttejä koskeva vertaileva tutkimus käynnistyi 1870-luvulla. Mooseksen kirjassa kerrottu Nooan arkki -tarina perustuu vanhempiin mesopotamialaisiin kertomuksiin. Nykykäsityksen mukaan sen varhaisimmat versiot ovat peräisin Vanhan Babylonian valtakunnan ajalta eli noin 4000 vuoden takaa.
Vuonna 1675 Athanasius Kircher yritti todistaa Raamatun kertomuksia kirjaimellisesti tosiksi. Hän esitti laskelmia, joiden mukaan arkki olisi voinut olla riittävän iso kuljettaakseen kaikki hänen tuntemansa eläinlajit. Vuoden 1875 painoksesta alkaen Encyclopedia Britannicassa ei esitetty enää arviota arkin koosta eikä arkkia pidetty historiallisena faktana.
Arkin koko, materiaali ja rakenne Mooseksen kirjassa

Arkin muotoa, sen merikelpoisuutta ja kantavuutta spekuloitiin etenkin renessanssiaikana. Kuvauksissa arkin mallina on käytetty usein oman ajan laivoja. Kircher kuvasi arkin kuitenkin laatikoksi. Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa kerrotaan arkin olleen pituudeltaan 300, leveydeltään 50 ja korkeudeltaan 30 kyynärää. Kirjoittajien tarkoittamaa arkin kokoa ei voida laskea tarkasti, koska käytetty kyynärä ei ole tiedossa. Nooaa käskettiin myös tekemään arkkiin tsohar [= katto tai ikkuna].” Ei ole täysin selvää, mikä tsohar oli tai miten se oli rakennettu. Jotkut tutkijat arvelevat, että se liittyy valoon, joten he kääntävät sen vastineella ”valoaukko” (KR 1938) tai ”akkuna” (Väl, KR 1776). Toiset taas yhdistävät sanan tsohar myöhäisempään arabialaiseen juureen, joka merkitsee ’(käden)selkää’, ’(eläimen) selkää’ tai ’(laivan) kantta’, ts. maasta tai vedestä poispäin olevaa osaa, ja sen vuoksi he kääntävät sen vastineella ”katto” (KR 1992, AT, RS, JB). Nooaa käskettiin päättämään tämä tsohar ”kyynärän korkeudelle”. Kertomuksessa Jumala käskee rakentamaan arkin gofer-puusta. Kyseinen sana esiintyy Raamatussa vain kerran, eikä sen merkityksestä ole varmaa tietoa. Sanan on otaksuttu tarkoittavan muun muassa sypressiä. Suomalaisessa vuoden 1933/38 raamatunkäännöksessä materiaali oli 'honkapuu', vuoden 1992 käännöksessä sypressi.
Nooan arkin etsintä

Nooan arkkia on etsitty ja väitetty löydetyn eri paikoista. Arkin etsintä luetaan nykyään näennäisarkeologian alaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nooan arkki Wikimedia Commonsissa
Ned Kelly

| Edward Kelly |
| --- | --- |
 Ned Kelly kuvattuna päivä ennen teloitustaan.
Henkilötiedot
Syntynyt: kesäkuu 1855 Beveridge, Victoria
Kuollut: 11. marraskuuta 1880 Melbourne, Victoria
Muut tiedot
Lempinimet:  Ned Kelly
Edward ”Ned” Kelly (kesäkuussa 1854 tai 1855 Beveridge, Victoria – 11. marraskuuta 1880 Melbourne, Victoria) oli australialainen bushranger ja lainsuojaton. Kelly uhmasi Victorian siirtokunnan huonomaineista poliisia ja muita viranomaisia, ja siksi hänestä tuli Australiassa sankarihahmo. Kelly on säilyttänyt kansallissankarin maineensa Australiassa vielä 2000-luvullakin, ja hänet on usein kuvattu yhteiskunnallisia epäkohtia vastaan nousseena kapinallisena. Kelly oli irlantilaista sukujuurta.
Elämä > Nuoruus

Ned Kelly oli John ”Red” Kellyn ja Ellen Quinnin kahdeksasta lapsesta vanhin. Lapsena Ned Kelly pelasti toisen pojan hukkumasta ja sai siitä kiitokseksi pelastetun pojan perheeltä vihreän silkkivyön. Ned kävi koulua Avanelissa isänsä kuolemaan joulukuuhun 1866 saakka. Hän joutui jo murrosiässä erilaisiin selkkauksiin poliisin kanssa. Ned pidätettiin vuonna 1869 kiinalaisen miehen pahoinpitelystä, mutta syytettä häntä vastaan ei lopulta nostettu. Seuraavana vuonna hänet pidätettiin jälleen, tällä kertaa epäiltynä yhteyksistä Harry Power -nimiseen rikolliseen. Syytettä ei taaskaan viety loppuun.
Elämä > Lainsuojattomaksi

Kellyn perheen kotona Gretassa Victorian koillisosassa tapahtui huhtikuussa 1878 välikohtaus, jonka yhteydessä Fitzpatrick-niminen poliisikonstaapeli haavoittui. Fitzpatrickin mukaan Ned Kelly oli ampunut häntä, kun hän oli käynyt Kellyjen luona selvittelemässä erästä karjavarkautta. Kellyjen perheen mukaan perheen äiti oli lyönyt Fitzpatrickia hiililapiolla tämän lähenneltyä perheen tytärtä. Ned Kelly ei tämän version mukaan ollut edes paikalla. Sekä aikalaiset että jälkipolvet ovat epäilleet epärehellisenä alkoholistina tunnetun Fitzpatrickin kertomusta. Olipa Ned Kelly syytön tai ei, hän ei uskonut mahdollisuuksiinsa saada asiaa selvitettyä, vaan katosi erämaahan piileskelemään yhdessä Dan-veljensä kanssa. Vanhat ystävät Joe Byrne ja Steve Hart liittyivät pian heidän seuraansa. Kellyn äiti tuomittiin Fitzpatrickin todistajanlausunnon perusteella kolmen vuoden vankeuteen avunannosta murhayritykseen.
26. lokakuuta 1878 Kellyn joukko yllätti Stringybark Creekin lähellä leiripaikalla olleet poliisit, jotka olivat etsimässä heitä. Tulitaistelussa kuoli kolme poliisia (Michael Kennedy, Thomas Lonigan ja Michael Scanlan). Neljäs poliisi (Thomas McIntyre) säilyi hengissä ja pääsi pakenemaan. Tapauksen jälkeen Kellyn joukko julistettiin Victorian parlamentin päätöksellä lainsuojattomaksi ja etsinnöistä muodostui massiivinen poliisioperaatio.
Elämä > Ned Kellyn legenda syntyy

Kellyn joukko suoritti suurta huomiota herättäneet pankkiryöstöt Euroassa (joulukuu 1878) ja Jerilderiessä (helmikuu 1879). Jälkimmäisen ryöstön yhteydessä Kelly poltti kaikki pankin velkakirjat, mikä kasvatti hänet mainettaan yhteiskunnallisia epäkohtia vastaan taistelevana kapinallisena. Kellyn jälkimaineeseen on vaikuttanut suuresti myös ”Jerilderien kirjeenä” tunnettu avoin kirje, jonka Kelly saneli Joe Byrnelle. Kelly ojensi kirjeen Jerilderien pankkiryöstön yhteydessä pankkivirkailija Edward Livingille, joka toimitti kirjeen viranomaisille, vaikka Kelly oli pyytänyt Livingiä toimittamaan kirjeen julkisuuteen. 7 391 sanan pituisessa kirjeessä Kelly perusteli toimintaansa viittaamalla kaltaistensa katolilais-irlantilaisten pienviljelijöiden huonoon asemaan suurten karjatilallisten (Squatters) puristuksessa. Kirjettä käytettiin Kellyn oikeudenkäynnissä vuonna 1880, minkä jälkeen kirje palautettiin Livingille ja pysyi yksityisomistuksessa vuoteen 2000, jolloin kirje päätyi Victorian osavaltionkirjaston kokoelmiin.
Kellyn koplasta luvattu kiinniottopalkkio kasvoi ennennäkemättömään 8 000 puntaan. Maaliskuussa 1879 joukko katosi, eikä siitä kuulunut mitään yli vuoteen. Lainsuojattomuusjulistus raukesi. Kesäkuussa 1880 koplasta saatiin taas tietoa, kun Joe Byrne murhasi poliisin ilmiantajaksi paljastuneen vanhan ystävänsä Aaron Sherrittin.
Elämä > Viimeiset vaiheet

Kellyn joukko saarrettiin Glenrowanissa, Victoriassa 28. kesäkuuta 1880. Poliisit piirittivät Kellyn joukkoa, joka oli linnoittautunut rouva Jonesin majataloon ja suojautunut kotitekoisin, rautalevyistä tehdyin haarniskoin ja kypärin. Kellyn rikoskumppanit kuolivat piiritystä seuranneessa tulitaistelussa. Ulos poliisit haastamaan lähtenyt Kelly sai yhteensä 28 osumaa, mutta vasta osuma suojaamattomaan jalkaan sai hänet kaatumaan. Hänet saatiin kiinni hengissä. Poliisin tappiot jäivät yhteen haavoittuneeseen.
Kellyn tuomitsi kuolemaan sama tuomari, Redmond Barry, joka oli aiemmin tuominnut Kellyn äidin vankeuteen. Kelly hirtettiin 11. marraskuuta 1880 Melbournessa samassa vankilassa, jossa hänen äitinsä oli samaan aikaan kärsimässä kolmen vuoden vankeusrangaistusta vuonna 1878 sattuneen välikohtauksen vuoksi. Kellyn viimeisten sanojen kerrotaan olleen ”Ah well, I suppose it has come to this” (”Näin siinä sitten taisi käydä”) tai ”Such is life” (”Sellaista on elämä”).
Kuoleman jälkeen

Kellyn kaula katkaistiin teloituksen jälkeen ja hänen ruumiinsa haudattiin joukkohautaan vankilan alueelle. Kellyn pääkallo oli näytteillä Old Melbourne Gaolissa lasivitriinissä, mutta kallo varastettiin sieltä vuonna 1978. Vuonna 1929 Kellyn ja muiden vankien maalliset jäännökset siirrettiin Old Melbourne Gaolista Pentridgen vankilan alueelle joukkohautaan ja Kellyn tarkka hautapaikka jäi tuntemattomaksi. Vuonna 2009 eräs maanviljelijä toimitti oikeuslääketieteilijöille pääkallon, jota hän väitti Kellyn pääkalloksi. Väitettä ei pystytty todentamaan, mutta tapauksen johdosta päätettiin yrittää Kellyn luurangon tunnistamista. Vuonna 2011 australialaiset tutkijat yhteistyössä argentiinalaisen oikeuslääketieteellisen laboratorion kanssa tunnistivat Kellyn luurangon 33 muun luurangon joukosta. Luuranko tunnistettiin muiden menetelmien ohella DNA-tutkimuksen keinoin vertaamalla luurangon DNA:ta Kellyn sisaren elossa olevasta jälkeläisestä saatuun DNA-näytteeseen. Suurin osa Kellyn pääkallosta on edelleen kateissa.
Elokuussa 2012 Australian parlamentti ilmoitti, että Kellyn luuranko palautetaan hänen omaisilleen. Kellyn maalliset jäännökset haudattiin hänen omaistensa läsnä ollessa Gretan hautausmaalle 20. tammikuuta 2013 lähelle hänen äitinsä merkitsemätöntä hautapaikkaa. Myös Dan Kelly ja Steve Hart on haudattu samalle hautausmaalle.
Populaarikulttuurissa > Elokuvien aiheena

Vuonna 1906 sai ensi-iltansa Melbournessa kuvattu, Charles Taitin ohjaama yli tunnin mittainen mykkäelokuva The Story of the Kelly Gang, josta tuli kassamenestys. Elokuvasta on säilynyt nykypäiviin vain vajaa neljännes, ja se on listattu Unescon Maailmanmuisti -rekisteriin.
Mick Jagger näytteli pääosaa vuoden 1970 elokuvassa Ned Kelly, jonka ohjasi Tony Richardson. Gregor Jordan ohjasi vuonna 2003 ilmestyneen elokuvan Ned Kelly, jossa Kellyä näytteli Heath Ledger. Vuonna 2019 sai ensi-iltansa Peter Careyn romaaniin perustuva elokuva True History of the Kelly Gang, jonka ohjasi Justin Kurzel ja jonka pääosaa näyttelee George MacKay.
Populaarikulttuurissa > Kirjallisuudessa

A. Bertram Chandlerin romaani Kelly Country (1983) on vaihtoehtoinen historia, jossa kerrotaan kuvitteellisista seurauksista Australialle ja koko maailmalle, mikäli Ned Kelly olisi saanut elää.
Robert Drewen romaani Our Sunshine (1991) oli perustana Gregor Jordanin ohjaamalle vuoden 2003 elokuvalle Ned Kelly.
Peter Carey sai vuoden 2001 Booker-palkinnon historiallisesta romaanistaan True History of the Kelly Gang (2000), jonka on suomentanut Seppo Loponen nimellä Kellyn kopla. Tosi tarina (2002).
Populaarikulttuurissa > Ned Kelly kuvataiteessa

Sidney Nolan maalasi 1940-luvulla Ned Kelly -aiheisen sarjan ekspressionistisia maalauksia, joita pidetään 1900-luvun australialaisen taiteen merkkiteoksina. Teoksia on nähtävänä Australian kansallisgalleriassa (engl. National Gallery of Australia) Canberrassa. Ned Kelly esiintyy myös australialaisen Albert Tuckerin taiteessa.
Aiheesta muualla

Kelly, Ned (1855–1880) TroveAustralia. National Library of Australia. Viitattu 15.12.2010. (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Australia  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Ned Kellyn kuolinnaamio näytteillä Old Melbourne Gaolissa.
Ned Kellyn Glenrowanin tulitaistelussa käyttämä kotitekoinen haarniska Victorian osavaltionkirjastossa Melbournessa.
Villaleinikki

| Villaleinikki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magniliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Leinikkikasvit Ranunculaceae
Suku::  Leinikit Ranunculus
Laji::  lanuginosus
Kaksiosainen nimi
 Ranunculus lanuginosus  L. 
Katso myös
   Villaleinikki Wikispeciesissä   Villaleinikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villaleinikki
Villaleinikki (Ranunculus lanuginosus) on leinikkien sukuun kuuluva laji. Se on monivuotinen. Varsi on karvainen. Tyvilehdet ovat pyöreitä. Muut lehdet ovat muodoltaan kolmiliuskaisia ja liuskat ovat puikeita. Lehtien reuna on hammasmaisesti sahalaitainen. Kukkien väri on oranssinkeltainen. Hedelmä on pähkylä. Lajia esiintyy eniten Tanskassa, Saksaa ja Ranskan itäosissa. Suomessa sitä esiintyy satunnaisesti. Kasvi viihtyy kosteissa metsissä ja niityillä.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Villaleinikin levinneisyys Suomessa.
UniProt, Taxonomy: Ranunculus lanuginosus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q164248  Wikispecies: Ranunculus lanuginosus  APDB: 227780  BioLib: 38399  BOLD: 436007  CoL: 4RGRM  EPPO: RANLN  EUNIS: 176737  GBIF: 3924644  GRIN: 30829  iNaturalist: 145537  IPNI: 713050-1  ISC: 116667  NCBI: 286924  Observation.org: 131363  Open Tree of Life: 714306  PalDat: Ranunculus_lanuginosus  PFI: 1088  Plant List: kew-2523789  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:713050-1  Tropicos: 27100182  WFO: wfo-0000460853  Laji.fi: MX.41586
Eero Okkonen

Eero Okkonen (s. 25. tammikuuta 1958 Sotkamo) on suomalainen pesäpalloilija. Okkonen edusti pääsarjaurallaan Sotkamon Jymyä, Siilinjärven Ponnistusta ja Kiteen Urheilijoita. Sotkamon Jymyssä pelatessaan Okkonen saavutti kolme SM-kultaa kaudella 1990, kaudella 1992 ja kaudella 1993, yhden SM-hopean kaudella 1991 ja  yhden SM-pronssin kaudella 1994. Okkonen pelasi urallaan kolme Itä-Länsi-ottelua vuosina 1984, 1988 ja 1993. Hän pelasi ulkokentällä kopparina. Okkonen pelasi Pesäpallon SM-sarjassa ja Superpesiksessä yhteensä 241 runkosarjaottelua. Näissä hän löi yhteensä neljä kunnaria ja 108 tavallista juoksua, toi 156 juoksua ja keräsi 1027 kärkilyöntiä. Okkonen pelasi urallaan 44 ylemmän loppusarjan ottelua. Näissä hän löi yhden kunnarin ja 14 tavallista juoksua, toi 20 juoksua ja keräsi 198 kärkilyöntiä. Okkonen pelasi urallaan 11 alemman loppusarjaottelua. Näissä hän löi kolme kunnaria ja seitsemän tavallista juoksua, toi 14 juoksua ja keräsi 65 kärkilyöntiä.
Hangon rata

Hangon rata on Karjaan ja Hangon välinen rataosuus Suomen rataverkosta. Sen liikenne koostuu pääasiassa Hangon tavarajunista ja liikenne- ja viestintäministeriön rahoittamista H-lähijunista. Hangon radan eteläisin raide, jonka sijainti on vaihdellut sataman laajennuksien myötä, on ollut radan rakentamisesta asti Suomen rataverkon eteläisin piste.
Historia > Radan rakentamisesta ensimmäiseen maailmansotaan

Hangon rata on alkuaan osa Hyvinkään ja Hangon välistä rataa. Se on Suomen ensimmäinen yksityisin varoin rakennettu rautatie. Rata valmistui vuonna 1873, ja sen rakentamisen rahoittivat pietarilaiset liikemiehet. Suomalaisten ja ruotsalaisten lisäksi rakentajiksi palkattiin venäläisiä ympäri keisarikuntaa. Hankkeen etuna nähtiin Hangon edullinen sijainti talvisatamana, joka pysyi Pietaria pidempään jäätymättömänä ja mahdollisti siten ulkomaankaupan talviaikanakin. Toiminta osoittautui kuitenkin tappiolliseksi ja rata päätyi valtion omistukseen kahden vuoden kuluttua. Venäjältä tuleva tavaraliikenne ei toteutunut kaavaillun laajuisena, sillä Suomen rataverkko ei ollut liitettynä Venäjän rataverkkoon Pietarissa ennen vuotta 1913.
Ympärivuotisen ulkomaanliikenteen johdosta satama muodostui maan merkittävimmäksi siirtolaisten lähtösatamaksi, ja laivoille tultiin junilla. Myös matkailu kehittyi Hangon aurinkoisen sään ja hiekkarantojen vuoksi, ja tämä vaikutti osaltaan matkustajaliikenteen kasvuun radalla. Tavaraliikenne alkoi kasvaa sataman ja ratayhteyden houkutteleman teollistumisen myötä. Teollisuutta ilmaantui kaupungin pohjoispuolelle radanvarteen ja uusia raiteita rakennettiin laitureille sataman laajenemisen myötä.
Radan liikenne oli pääosin Hanko-vetoista alkuvuosikymmeninä, joskin Tammisaaren kaupunki pääsi radan myötä kasvun ja teollistumisen uralle ja Lappohjaan rakennettiin satamarata jo vuonna 1876. Lappohjaan muodostui asutusta radan ja sataman väliin ja taajamasta kaavailtiin 1900-luvun alussa taajaväkistä yhdyskuntaa.
Historia > Ensimmäisestä maailmansodasta vuokra-alueaikaan

Ensimmäinen maailmansota vähensi liikennettä merkittävästi merenkulun kärsiessä Saksan sotatoimista Itämerellä. Venäläiset räjäyttivät vuonna 1914 Hangon rautatiekonepajan ja veturitallin saksalaisten maihinnousun pelossa. Saksalaiset nousivat maihin Hangon satamassa huhtikuussa 1918 ja etenivät rataa pitkin Karjaalle osana Suomen sisällissotaa.
Kun siirtolaisuus väheni Yhdysvaltojen asettamien kiintiöiden takia 1920-luvulla, matkustajaliikenne Hangon radalla väheni. Tavaraliikenteen puolella radalta rakennettiin Forcit-yhtiön tehtaalle leveäraiteinen haararata vuonna 1937, jolla korvattiin aiempi kapearaiteinen tehdasrata.
Historia > Vuokra-ajasta nykypäivään

Talvisotaa seuranneen Moskovan rauhansopimuksen nojalla Hankoniemi vuokrattiin Neuvostoliitolle 30 vuodeksi, ja rata katkesi Lappohjan aseman pohjoispuolelta. Matkustajajunien pääteasemaksi tuli Tammisaari ja tavaraliikenteen Skogby, jonne rakennettiin ympäriajoraide. Neuvostoliittolaiset joukot alkoivat rakentaa niemelle tykkiratoja ja vaativat kauttakulkua junille Suomen kautta heinäkuussa 1940. Sopimukseen kauttakulusta päästiin 6. syyskuuta, ja ensimmäinen juna Neuvostoliitosta Hankoon kulki 25. syyskuuta. Liikenne oli vilkasta, ja junia kulki keskimäärin joka toinen päivä. Viimeinen juna kulki 22 kesäkuuta 1941.
Jatkosodan aikana neuvostoliittolaiset evakuoivat Hangon joulukuun alussa 1941 ja tuhosivat rataa, satamalaitteita sekä Hangon ja Lappohjan asemat. Suomalaiset palasivat Hankoon 4. joulukuuta 1941, ja ensimmäinen juna Hankoon saapui 12. tammikuuta 1942. Junassa oli etummaisena hiekalla lastattuja vaunuja, jotta niiden paino räjäyttäisi mahdolliset miinat.
Venäläisten rakentamat tykkiradat purettiin sodan jälkeen, mutta niemelle rakennettiin useita muita pistoraiteita Hangon seudun teollistuessa sotien jälkeen. 2000-luvulle tultaessa teollisuusraiteet ovat jääneet vähäiselle käytölle teollisuuden poistuessa Hangosta. Vuosina 1975–1998 Hangon satamasta liikennöi junalautta Saksaan.
Radan kiskopaino oli alhainen 30 kg/m aina vuosiin 1970–1971 asti. Nykyään rata kuuluu rataverkon parhaaseen D-luokkaan ja on kiskotettu 60 kg/m kiskoilla. Höyryveturikauden jälkeen matkustajaliikennettä hoidettiin lättähatuilla, veturivetoisilla junilla ja ennen sähköistystä Dm12-kiskobusseilla. Tavaraliikennettä ja veturivetoisia matkustajajunia liikennöitiin dieselkauden alkuaikoina Dv15- ja Dr12-vetureilla, mutta viime vuosikymmeninä nämä liikennetarpeet on hoidettu Dv12-vetureilla.