K. A. Tavaststjerna
Elämäkerta

Karl August syntyi vanhaan aatelisperheeseen, jonka kantaisä oli vuonna 1683 aateloitu Erik Tavaststjerna. Hänen isänsä, Carl Johan Tavaststjerna oli urasotilas, joka saavutti kenraalimajurin arvon ennen kuolemaansa. Hänen äitinsä Catharina Fredrika Granfeltin suku oli vielä vanhempi, sillä se katsoi rälssioikeutensa periytyvän vuonna 1586 aateloidulta Gudmund Arundinpojalta. Karl August, näin ollen, vietti lapsuutensa yläluokkaisessa ympäristössä. Tavaststjernojen koti oli ensin Annilan kartanossa Mikkelin pitäjässä, ja myöhemmin, Carl Johanin saatua vuonna 1868 siirron toiseen yksikköön, Ryttylän kartano Hausjärvellä.
Tavaststjernan äiti kuoli pian muuton jälkeen lavantautiin saatuaan tartunnan perustamallaan sairastuvalla, jossa hoidettiin 1860-luvun nälkävuosien seurauksena pitäjään tulleita kerjäläisiä. Karl August lähetettiin äitinsä kuoleman jälkeen yksityiskouluun Helsinkiin, jossa hän asui enonsa, Helsingin yliopiston dogmatiikan ja siveysopin professorin, A. F. Granfeltin luona. Vuonna 1872 hänen isänsä meni uusiin naimisiin ja koko perhe muutti takaisin Mikkeliin, jonka ruotsinkielisessä lyseossa Tavaststjerna aloitti opintonsa. Tavastjernan isän kuoltua kahta vuotta myöhemmin, hänen huoltajakseen tuli eversti Constantin Ruin. Lukuvuodet Tavaststjerna asui kuitenkin yhä Mikkelissä, kunnes valmistui vuonna 1878 ja haki arkkitehdin opintoihin Helsingin Polyteknilliseen kouluun.
Hänen ensimmäiset julkaistut runonsa ilmestyivät vuonna 1879 Polyteknillisen koulun lehdessä, Arbetaren. Suurin osa näistä varhaisista runoista päätyi myöhemmin myös hänen ensimmäiseen kokoelmaansa För morgonbris (1883), joka julkaistiin samana vuonna kun Tavaststjerna valmistui arkkitehdiksi. Tavaststjerna kammoksui Suomen henkistä ilmapiiriä ja kirjoitti lokakuulle 1880 päivätyssä kirjeessä:
»On onnen päivä, kun vihdoin voin lentää maailmalle vapaana kuin pääskynen... Suomi käy minulle enemmän ja enemmän vastenmieliseksi turhamaisen nuorisonsa — maan toivo — ja heidän ahdaskatseisen isänmaallisuutensa ja pikkumaisen, kaikennielevän kieliriitansa vuoksi.»
Hän lähtikin heti valmistuttuaan Pariisiin jatkamaan arkkitehdin opintojaan. Siellä ollessaan hänestä tuli vakiovieras suomalaisen kuvanveistäjän Walter Runebergin salongissa, jossa hän tutustui myös moniin muihin pohjoismaalaisiin taiteilijoihin ja kirjailijoihin, kuten esimerkiksi August Strindbergiin ja kirjallisuuden Nobel-palkinnon myöhemmin voittaneeseen Bjørnstjerne Bjørnsoniin. Opintojen suhteen Pariisin-matka osoittautui kuitenkin hukkaanheitetyksi, sillä Tavaststjernalle selvisi varsin pian, ettei mitään opittavaa olisi ellei hän pääsisi sisään École des Beaux-Arts -taidekouluun, minkä pyrkimyksen hän kuitenkin katsoi liian vaikeaksi ja aikaavieväksi. Keväällä Tavaststjerna palasi Suomeen ja ryhtyi työhön Rakennushallituksessa.
Seuraavat vuodet Tavaststjerna jatkoi kirjallista työtään kirjoittamalla runoja ja joitakin näytelmiä. Hänen seuraava runokokoelmansa Nya vers ilmestyi vuonna 1885. Hänen näkemyksensä Suomen henkisestä tilasta eivät olleet juuri muuttuneet, ja hän turhautui Helsingissä entistä enemmän. Vuonna 1885 hän alkoi suunnitella uuden sanomalehden perustamista ystävänsä Hjalmar Neiglickin kanssa, joka olisi ylittänyt suomalaiset puoluerajat ja kieliriidan ja kirjoittanut kosmopoliittisesta näkökulmasta, mutta hanke kaatui rahanpuutteeseen. Kirjallista menestystä Tavaststjerna alkoi saada seuraavana vuonna, kun hänen ensimmäinen romaaninsa Lapsuudenystävät julkaistiin. Kirja myi hyvin, ja siitä otettiin toinen painos jo vuonna 1887. Hollanninkielinen käännös ilmestyi vuonna 1889 ja saksaksi tarina ilmestyi sanomalehdessä jatkokertomuksena.
Hän valmistui arkkitehdiksi vuonna 1883 ja oli myös Hangön (vuosina 1895–1896) ja Björneborgs Tidningin (vuosina 1896–1898) toimittaja, runoilija, sanoittaja ja ruotsinkielisen realismin perustaja.
Tavaststjerna syntyi upseeriperheeseen, ja ironisesti häntä kutsuttiin myöhemmin "patriootiksi vailla isänmaata" (myös romaani En patriot utan fosterland I–II, 1896), mikä viittaa hänen ulkomaanvuosiensa aikana muodostuneeseen ulkopuoliseen näkökulmaan. Tavaststjernan kerrotaan menehtyneen Porissa vuonna 1898 keuhkotulehdukseen saatuaan lääkkeen sijasta kuolettavan annoksen lamppuöljyä. Toisten lähteiden mukaan hän menehtyi sairaanhoitajan virheeseen.
Tavaststjerna synnytti suomenruotsalaisen runouden realismisuuntauksen esikoiskokoelmallaan För morgonbris (1883) ja nousi lopullisesti realismin eturintamaan romaaneillaan Lapsuuden ystävät (Barndomsvänner, 1886) ja Kovina aikoina (Hårda tider, 1891). Juhani Aho suomensi useita Tavaststjernan kirjoja. He olivat tutustuneet tuolloin suositussa kulttuuriseurapiirin kohtaamispaikassa, Minna Canthin Kanttilan kodin salongissa.