stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marko Tikka
Aiheesta muualla

Väitöskirjatiedote
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat
Timololi

| --- | --- |

Timololi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(2S)-1-(tert-butyyliamino)-3-[(4-morfolin-4-yyli-1,2,5-tiadiatsol-3-yyli)oksi]propan-2-oli
Tunnisteet
CAS-numero: 26839-75-8
ATC-koodi: C07AA06
PubChem CID: 33624
DrugBank: DB00373
Kemialliset tiedot
Kaava: C13H24N4O3S 
Moolimassa: 316,42 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 201,5–203 °C
Liukoisuus veteen: 2,74 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 60 %
Proteiinisitoutuminen: ~10 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 2,5–5 tuntia
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, silmätipat
Timololi on epäselektiivinen beetasalpaaja. Se kehitettiin propranololin jälkeen. Timololin valmistenimenä on ollut muun muassa Blocanol. Sydänsairauksiin käytettävänä lääkkeenä ovat annostelujen vahvuudet olleet 10 ja 15 mg tabletit. Normaali tavanomainen vuorokausiannostelu on liikkunut alueella 30 - 45 mg/vrk. Suurin sallittu annostus on 60 mg/vrk.
Timololia käytetään myös silmätippoina, jolloin lääkeaine alentaa silmänpainetta.
Timololin ei väitetä harventavan sydämen syketiheyttä liian matalalle tasolle edes suuria annostuksia käytettäessä.selvennä Yliannostusta voidaan hoitaa antagonistisilla lääkkeillä eli vastavaikuttajilla tai antidooteilla, kuten noradrenaliinilla, atropiinilla, isoprenaliinilla, aminofylliinilla tai glukagonilla sekä myös näiden yhdistelmällä, joskin aina tapauksesta riippuen.
Lääkehoidon äkillinen keskeytys saattaa pahentaa sydänperäistä oireistoa. Muun muassa rintakipuja (angina pectorikseen liittyvinä) saattaa tällöin esiintyä. Keuhkoastmapotilailla lääkitys timololilla saattaa pahentaa sairautta.
Timiololi voi aiheuttaa yhteisvaikutuksia käytettäessä yhdessä tiettyjen lääkeaineiden kanssa. Tällaisia lääkeaineita ovat esimerkiksi kinidiini, simetidiini, reserpiini, klonidiini sekä barbituraatti-, analgeetti- tai ergotalkaloidihoito.
Aiheesta muualla

Lääkealan turvallisuus- ja kehittämiskeskus (Fimea) valmisteyhteenveto: Oftan Timolol silmätipat (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
PubChem: Timolol (englanniksi)
DrugBank: Timolol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Timolol (englanniksi)
Beetasalpaajat
| --- | --- |
Epäselektiiviset beetasalpaajat:  alprenololi  bopindololi  bupranololi  karteololi  kloorianololi  mepindololi  nadololi  oksprenololi  penbutololi  pindololi  propranololi  sotaloli  tertatololi  timololi 
β1-selektiiviset salpaajat:  asebutololi  atenololi  betaksololi  bevantololi  bisoprololi  epanololi  esmololi  metoprololi  nebivololi  praktololi  s-atenololi  seliprololi  talinololi 
β2-selektiiviset salpaajat: butoksamiini
Beeta- ja alfasalpaajat:  karvediloli  labetaloli
Tirion

Tirion on J. R. R. Tolkienin kirjojen fantasiamaailmassa sijaitseva noldorin, yhden kuolemattomien maiden haltiakansan kotikaupunki. Alun perin vanyar ja noldor rakensivat yhdessä Tirionin Pelóri-vuorten väliseen laaksoon Tunan kummulle. Vanyar muuttivat kuitenkin joidenkin aikojen kuluttua Taniquetil-vuorelle, jossa Manwë ja Varda asuivat sekä Valinorin tasangoille, sillä he rakastivat valarin maata ja Puiden valoa. Tirionin hallitsija oli sen jälkeen noldorin kuningas Finwë. Paha vala Melkor surmasi myöhemmin  Finwën ja varasti Silmarilit, Finwën vanhimman pojan Fëanorin tekemät jalokivet. Fëanor janosi kostoa ja sai yllytettyä suurimman osan noldorista sotaan Melkoria vastaan ja maanpakoon Keski-Maahan. Finarfin, Finwën nuorin poika, katui sukusurmaa, ja kääntyi takaisin. Hän sai armahduksen valarilta, ja hallitsi siitä lähtien Tirionissa kuninkaana sitä vähää osaa kansasta, joka ei halunnut lähteä Keski-Maahan. Tirion oli kuuluu kauneudestaan, olivathan noldor taitavia käsityöläisiä Aulën opissa oltuaan.
Ulla Tillander-Godenhielm

Edit Ulla Marita Tillander-Godenhielm (o.s. Tillander; s. 12. toukokuuta 1937 Helsinki) on suomalainen ekonomi, kultaseppä ja tutkija.
Tillander-Godenhielmin isä oli A. Tillanderin kultasepänliikkeen johtaja Herbert Tillander ja isoisän isä yrityksen perustaja Aleksander E. Tillander. Tillander-Godenhielm valmistui diplomiekonomiksi vuonna 1963 ja filosofian maisteriksi 1995 ja väitteli Helsingin yliopistosta tohtoriksi vuonna 2005 aiheenaan Venäjän keisarikunnan palkitsemisjärjestelmä. Hän on kansainvälisesti arvostettu Fabergé-asiantuntija.
Ulla Tillander-Godenhielmin puoliso vuodesta 1968 oli diplomi-insinööri Lars-Petter Godenhielm (1940–2011).
Teoksia

Keisarin kaupungin korut Suomessa ja Ruotsissa olevista kokoelmista.  (Alkuteos Smycken från det kejserliga S:t Petersburg ur samlingar i Finland och Sverige, 1996.) Suomentanut Ritva Sipiläinen. Valokuvat Katja Hagelstam)  Helsinki:  Hagelstam, 1996.  ISBN 952-5125-07-6
Russian imperial award system during the reign of Nicholas II 1894–1917.  (Väitöskirja. Toimittanut Torsten  Edgren)  Helsinki:  Suomen muinaismuistoyhdistys, 2005.  ISBN 951-9057-58-7  (englanniksi)
Fabergé ja hänen suomalaiset mestarinsa.  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4262-9
Fabergén suomalaiset mestarit.  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-5878-1
Kirjallisuutta

Ahtola-Moorhouse, Leena: Fabergé ja minä: Ulla Tillander-Godenhielmin elämä.  Helsinki:  Tammi, 2020.  ISBN 978-952-04-1325-5
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Niko

| Niko |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  6. joulukuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  23. maaliskuuta, 9. toukokuuta, 6. joulukuuta
Muunnelmia:  Niilo
Vastineita eri kielissä:  Nico, Nikolaus
Nimen alkuperä:  Nicolaus
Infobox OKNimi-testi OK: 
Niko on miehen etunimi. Nimi on lyhennys joko nimestä Nikolaus tai Nikodemus, jotka molemmat ovat kreikkalaisperäisiä ja tarkoittavat kansan voittajaa. Nikon nimipäivä on 6. joulukuuta, Pyhän Nikolauksen muistopäivänä. Niko-nimisiä oli ollut Suomessa vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 19 022 miestä, joista yli puolet on 1980- ja 1990-luvuilla syntyneitä.
Kuvitteellisia Niko-nimisiä

Niko, merimies (Nummisuutarit)
Niko, päähenkilö elokuvassa Niko – Lentäjän poika
Niko Aula, Aaro Korven ystävä Ilkka Remeksen nuortenkirjoissa
Niko Bellic, Grand Theft Auto 4 -pelin päähenkilö
Niko Vainio, henkilö Salatut elämät -sarjassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Niko Wikimedia Commonsissa
Nimismies

Nimismies eli vallesmanni oli historiallinen luottamustoimi. Nimismies oli talonpoika, joka oli valittu pitäjän luottamusmieheksi. Myöhemmin nimismiehiksi kutsuttiin poliisitoimesta maaseudulla vastanneita virkamiehiä.
Talonpoikaiset nimismiehet

Nimismies (alkuperäinen merkitys: nimitetty mies) tarkoitti talonpoikaa, joka oli valittu pitäjän luottamusmieheksi. Suomessa nimismiehiä alettiin nimittää virkoihin 1400-luvulla, kun maa jaettiin kihlakuntiin. Nimismies oli kruunun edustaja, jonka kanssa paikalliset asukkaat olivat eniten tekemisissä. Nimismiehen välityksellä asiat etenivät kihlakunnan kruununvoudille, maaherralle ja mahdollisesti keskushallintoon asti. Pitäjien asukkaat valitsivat nimismiehensä itse keskuudestaan 1600-luvulle saakka, jolloin nimitysoikeus siirtyi maaherralle. Tässä yhteydessä nimismiehistä tuli säätyläisvirkamiehiä ja etäisyys tavallisiin talonpoikiin kasvoi. Talonpoikaistaustaiset nimismiehet korvattiin vähitellen aatelisilla. Autonomian aikana keskushallinto halusi kaventaa paikallista itsehallintoa ja sitoi nimismiehet selkeästi kruunun palvelijoiksi.
Nimismiehen tehtävät näyttävät keskittyneen pitäjissä sukupolvesta toiseen samoille, vauraille taloille ja suvuille. Näistä mainittaviin lukeutuu mm. Satakunnan alueella elänyt Takun suku.
Nimismiehille kuului käräjien järjestäminen, verojen kokoaminen ja kruunun virkamiesten majoittaminen ja kyydittäminen. Hänen tehtäviinsä kuului myös hollikyydeistä ja kuljetuksista (esimerkiksi rikollisten kuljettamisesta) vastaaminen. Ennen erityisen jahtivoudin nimittämistä nimismies järjesti myös yhteiset suurpetojahdit karhujen ja susien kurissa pitämiseksi.
Juhana III myönsi nimismiehille verovapauden, jolloin tehtävästä tuli entistä vetovoimaisempi. Nimismiehen heikko palkkaus huolestutti sekä paikallisyhteisöä että kruunun korkeita edustajia. Ongelma kärjistyi, kun käräjäkapat annettiin vuoden 1720 määräyksellä nimismiehen sijaan kihlakuntien tuomareille ja lautakunnille. Käräjäkapat olivat muodostaneet huomattavan palkanlisän nimismiehille, joka tosin vapautui samalla käräjien järjestämisestä. Työtaakka tosin kasvoi muiden tehtävien lisääntyessä. Nimismiesten palkkausta parannettiin olennaisesti vasta autonomian aikana 1800-luvulla.
Nimismiehen tehtävien myöhempi kehitys

Myöhemmin nimismies oli virkamies, jonka tehtäviin kuului toimiminen poliisipäällikkönä, ulosottomiehenä, yleishallintovirkamiehenä sekä yleisenä syyttäjänä. Nimismiehen toimialueena oli aiemmin nimismiespiiri ja myöhemmin kihlakunta. Varsinkin ennen aikaan nimismiestä kutsuttiin myös ruotsin kielestä tulleella nimellä ”vallesmanni”. Nimismiesten virat lakkasivat vuoden 1996 kihlakuntauudistuksessa, ja tehtävät jakaantuivat poliisipäällikön, voudin tai kihlakunnansyyttäjän tehtäviksi. Uudistuksen jälkeen nimismiehiä toimi ainoastaan Pohjois-Suomen harvaan asutuilla seuduilla.
Ennen 1990-luvun kihlakuntauudistusta niin sanotut vanhat kaupungit muodostivat kukin oman poliisipiirinsä, jonka johdossa oli poliisimestari. Näissä kaupungeissa, jotka käsittivät kaikki suurimmat Suomen kaupungit, alioikeutena toimi raastuvanoikeus ja syyttäjän tehtävää hoiti kaupunginviskaali. Väestökirjanpitoa ja ulosottotointa varten kaupungeissa oli maistraatti. Samaan aikaan maaseudun kunnat, entiset kauppalat ja muut niin sanotut uudet kaupungit kuuluivat kihlakuntarajojen mukaan muodostettuihin nimismiespiireihin, joitten johdossa oli nimismies. Hänen tehtävänään oli johtaa nimismiespiirin poliisilaitosta ja toimia aika ajoin istuttavilla käräjillä yleisenä syyttäjänä. Lisäksi hän hoiti ulosottotointa ja muita valtion paikallishallinnon asioita. Seurakunnat hoitivat suurimman osan väestökirjanpidosta.lähde?
Kihlakuntauudistuksessa maaseudun ja kaupunkien ero poistettiin. Kaupungit yhdistettiin yleensä ympäröiviin kihlakuntiin ja kihlakuntien poliisilaitoksien johtoon nimitettiin poliisipäälliköt. Syyttäjinä toimivat kihlakunnansyyttäjät ovat päätoimisia. Raastuvanoikeudet ja kihlakunnanoikeudet lakkautettiin ja korvattiin käräjäoikeuksilla. Väestökirjanpito keskitettiin maistraatteihin. Tavoitteena uudistuksessa oli tehokkuuden ja oikeusturvan parantaminen. Erityisesti syyttäjälaitoksen eriyttäminen poliisista ajoi tätä tarkoitusta.
Tämän päivän nimismies

Kihlakunnannimismies oli sen virkamiehen arvonimi, joka oli nimitetty kihlakunnan kihlakunnanviraston päälliköksi. Kihlakunnannimismiehenä voi siis toimia yleinen syyttäjä, poliisipäällikkö, henkikirjoittaja (maistraatin päällikkö) tai kihlakunnanvouti (ulosottoyksikön päällikkö). Pohjois-Lapin kihlakunnissa nimismiehen tehtävä oli kuitenkin säilytetty entisellään, sillä näillä seuduilla tarvittavan henkilökunnan määrä on niin pieni, ettei ollut järkevää eriyttää tehtäviä toisistaan. Ne virkamiehet, jotka ennen uudistusta toimivat nimismiehen tai apulaisnimismiehen viroissa saivat edelleen käyttää nimismiehen titteliä, jos toimivat kihlakunnanvirastojen viroissa.
Kihlakunnat lakkautettiin vuoden 2007 lopussa..
Nimismiehet nimitti lääninhallitus. Kelpoisuusehtona oli oikeustieteen kandidaatin tutkinto sekä kokemus hallintotoimesta. Käytännössä kelpoisuusehdoksi muovautui varatuomarin arvo, jotta nimismies olisi kelvollinen syyttäjäksi. Lisäpisteitä sai valinnassa siitä, että tutkinnon pakollisena cum laude -työnä oli arvosana hallinto- tai prosessioikeudesta.lähde?
1980-luvulle saakka oli tyypillistä, että nimismiehen kesälomasijaisena toimi oikeustieteen ylioppilas, joka sai näin kokemusta valtionhallinnosta ja poliisityöstä.lähde?
Suomen Nimismiesyhdistys on nykyisin perinneyhdistys.
Kirjallisuutta

Ylikangas, Heikki: Wallesmanni : kuusi vuosisataa kansan ja esivallan välissä.  Helsinki:  Suomen nimismiesyhdistys 1996.  ISBN 952-90-7438-7
Aiheesta muualla

Tietoa nimismiesten asiakirjojen tutkimisesta (Arkistolaitos)
Viimeinen nimismies Ossi Hyvönen Yle Vintti
Nimismies Frans Fagerholm Sipoossa vuonna 1929
Tiwaz

Tiwaz tai Tiw on mahdollisesti ollut muinainen germaaninen sodanjumala tai taivaan jumala, ja skandinaavien Tyr-jumalan nimi on ilmeisesti johdettu Tiwazista. Luuvin kielellä Tiwaz merkitsi auringon jumalaa, ja hänen tehtävänsä ja ulkomuotonsa vastasi heettiläisten Ištanua. Legendojen mukaan Tiwaz oli yksikätinen jumala, koska oli uhrannut kätensä Fenrir-suden kitaan. Tämä myytti saattaa olla Tacituksen kuvaaman semnonien tavan taustalla, jossa he sitoivat Tiwazille pyhitettyyn lehtoon astuvien kädet ja jalat.
Monet paikat, kuten Surreyn Tuesley, ovat saaneet nimensä Tiwazin mukaan.
Esa Timonen

Timonen 1960-luvun keskivaiheilla.
Esa Eljas Timonen (28. toukokuuta 1925 Nurmes – 19. huhtikuuta 2015 Liperi) oli suomalainen maaherra, ministeri ja kansanedustaja. Hän asui Liperin Harinjärvellä sekä Joensuussa.
Timonen toimi Maalaisliiton/Keskustapuolueen kansanedustajana 1958–1966 ja Pohjois-Karjalan läänin maaherrana 1967–1992, toisena kulkulaitosministerinä 1964–1966, sosiaaliministerinä 1966–1967, työvoimaministerinä 1970 ja liikenneministerinä 1971–1972 ja 1975.
Koulutukseltaan Timonen oli agrologi, joksi hän valmistui Pienviljelysneuvojaopistosta vuonna 1951. Hän toimi Pohjois-Karjalan maanviljelysseuran maatalousneuvojana 1952–1956, Kansaneläkelaitoksen piiriasiamiehenä 1956–1964 ja sairausvakuutustoimiston johtajana 1964–1967. Nurmeksen maalaiskunnan kunnanvaltuutettuna hän oli 1954–1967. Hän oli muun muassa Kehitysaluerahaston (Kera), Osuuskassojen/-pankkien keskusyhteisöjen, vakuutusyhtiö Suomi-Salaman, Pohjois-Karjalan Osuuskaupan, Kehitysaluerahaston ja Pohjois-Karjalan Sähkön hallintoneuvoston jäsen.
Nurmeksessa on Timosen mukaan nimetty tie. Hän sai ministerin arvonimen vuonna 1992. Hänen muistelmakirjansa on Metsän poika, Karjalan kuvernööri (kirjoitettu yhdessä Tuula-Liina Variksen kanssa 1996).
Esa Timosen poika Tapani (s. 1954) oli avioliitossa Marjo Timosen kanssa, joka on toiminut eduskunnan tiedotuspäällikkönä vuodesta 2003.
Aiheesta muualla

.aspx Esa Timonen Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Timonen, Esa & Varis, Tuula-Liina: Metsän poika, Karjalan kuvernööri. Porvoo, Helsinki, Juva: WSOY, 1996. ISBN 951-0-21231-8.
Esa Timosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Veikko Helle | Suomen työvoimaministeri 1970 | Seuraaja: Veikko Helle |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kalervo Haapasalo Pekka Tarjanne | Suomen liikenneministeri 1971−1972 1975 | Seuraaja: Valde Nevalainen Kauko Hjerppe |
Maalaisliiton ja Keskustapuolueen kansanedustajat
| n k Maalaisliiton kansanedustajat 1958–1962 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (48):  Antila  Erkkilä  Eskola  Halinen  Holopainen  Häppölä  Jaakkola  Jussila  Jämsén  Kaarna (1960–1962)  Kaasalainen  Kalliokoski  Kekkonen  Kleemola  Kukkonen  Kähönen  Kämäräinen  M. Lahtela (1958)  O. Lahtela (1958–1962)  Lahti  Liinamaa  Luukka  Mannila  Marttila (1958–1961†)  Mattila  Miettunen (1958)  Miikki (1958–1960†)  Niemelä  Niskala  Paarman (1958–1962)  Paaso  Pakkanen  Palovesi (1958–1960)  Partanen  Pekkarinen  Pentti  Pohjonen (1960–1962)  Rantamaa  Ryhtä  Rönkkö  Saalasti  Saloranta (1961–1962)  Sarjala  Savela  Simonen  Sinkkonen  Sukselainen  Svinhufvud  Timonen  Uusitalo  Virolainen  Väänänen 
| n k Maalaisliiton ja keskustapuolueen kansanedustajat 1962–1966 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (53):  Antila  Erkkilä (1962–1963†)  Halinen  Hasu  Hautala  Holopainen  Honkanen  Häppölä  Jaakkola  Juntunen  Jussila  Jämsén  Kaasalainen  Kangas  Karpola  Kauppi (1963–1966)  Kekkonen  Kervinen  Kinnunen  Kleemola  Kähönen  Lahtela  Lahti  Laine  Liinamaa  Lintilä  Luukka  Mattila  Niemelä  Niskala (1962–1963†)  Paarman  Paaso  Pakkanen  Partanen  Pekkarinen  Pentti  Pohjonen  Ruutu  Ryhtä  Ryömä  Räsänen  Rönkkö  Saloranta  Sarjala  Savela  Sukselainen  Suorttanen  Svinhufvud  Sääskilahti  Timonen  Uusitalo  Vilmi (1963–1966)  Virolainen  Väänänen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Jussi Timonen (professori)
Aiheesta muualla

Jussi Timosen julkaisuja ja viittauksia Google Scholarissa (englanniksi) (google.com)
Jussi Timosen julkaisuja 2010-luvulta (jyu.fi)
Protein Diffusion in Mammalian Cell Cytoplasm (Thomas Kühn, Teemu O. Ihalainen, Jari Hyväluoma, Nicolas Dross, Sami F. Willman, Jörg Langowski, Maija Vihinen-Ranta, Jussi Timonen (englanniksi) (plos.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID  zbMATH
Juha Tikka

| Juha Tikka> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. joulukuuta 1929
Kuollut: 13. joulukuuta 2001 (71 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Komentajuudet:  Merivoimien komentaja 1983–1990
Sotilasarvo:  kontra-amiraali
Juha Yrjö Julius Tikka (30. joulukuuta 1929 Helsinki – 13. joulukuuta 2001) oli suomalainen upseeri ja kontra-amiraali ja Suomen merivoimien komentaja Jan Klenbergin jälkeen. Nuorempana hän oli Suomen parhaita uimareita.
Sotilasura

Tikka palveli muun muassa aluksen päällikkönä (Vasama 1, Vasama 2, tykkivene Karjala, koululaiva Matti Kurki 60-l. sekä 1980-luvulla silloisen Rannikkolaivaston (RLaiv) komentajana ja esikuntatehtävissä. Hän työskenteli viimeisinä palvelusvuosinaan muun muassa Merivoimien Esikunnassa ja Suomen merivoimien komentajana vuosina 1983–1990. Kontra-amiraaliksi hänet ylennettiin vuonna 1983.
Tikka oli käynyt Kadettikoulun valmistuen vuonna 1959.
Uintiura

Tikka kilpaili Helsingin 1952 kesäolympialaisissa 200 metrin rintauinnissa ja karsiutui alkuerissä. Hän ui tuolloin puhtaalla rintauintityylillä nopeimpien uimarien käyttäessä perhosuintityyliä, joka vasta Helsingin kisojen jälkeen erotettiin omaksi olympialajikseen. Tikka voitti Pohjoismaiden mestaruuden 100 metrin perhosuinnissa vuonna 1949, 200 metrin rintauinnissa vuosina 1951, 1953 ja 1955 sekä 4 × 100 metrin sekauintiviestissä vuonna 1953.
Tikka voitti 200 metrin rintauinnin Suomen-mestaruuden 1949 (2.52,2) ja 1950 (2.46,9). Vuonna 1950 hän oli myös voittamassa 3 x 100 metrin sekaviestin Suomen-mestaruutta.
Tikka piti 1950 hallussaan rintauinnin 200 metrin Suomen-ennätystä ajalla 2.43,5 ja 400 metrin Suomen-ennätystä ajalla 6.00,5.
Tikka edusti seuratasolla Helsingin Uimareita. Häntä valmensi Toivo "Töffi" Virtanen.
Suku

Juha Tikan isä oli muun muassa Suomen Käsipalloliiton puheenjohtajana toiminut eversti Yrjö Tikka. Seiväshyppääjä Matti Sutinen oli hänen serkkunsa.
Niinisalon varuskunta

Niinisalon Lamellikasarmi (1935) 1990-luvun asussa.
Lamellikasarmi vuonna 2011.
1960-luvulta oleva AUK:n kasarmi, kuva on 1990-luvulta.
Liekinheitintä käytetään harjoituksissa Niinisalossa Jatkosodan aikaan, jolloin siellä toimi Reserviupseerikoulu.
Niinisalon varuskunta on Kankaanpään Niinisalon kylässä toimiva varuskunta, jossa toimi ennen  Tykistöprikaati ja nykyisin Porin prikaatin Niinisalon toimipiste. Varuskuntaan kuului itsenäisenä yksikkönä vuoden 2012 loppuun myös Koeampumalaitos. Varuskunta on Kankaanpään toiseksi suurin työnantaja kaupungin jälkeen.
Varuskunta työllistää noin 330 henkilöä, ja varusmiehiä se kouluttaa vuosittain noin 1 700.
Varuskunnassa toimivat myös 1940-luvun puolivälistä saakka toiminut sotilaskoti sekä Leijona Catering Oy:n alainen Falkonetti-varuskuntaravintola (ent. muonituskeskus) ja nykyisin Maasotakouluun kuuluva Tykistökoulu.
Arkkitehtuuri

Varuskunnan keskeinen rakennus on arkkitehti Kalle Lehtovuoren suunnittelema rakennustaiteellisesti erittäin edustava, vuonna 1935 valmistunut funkkistyylinen Lamellikasarmi. Kolmikerroksisen rakennuksen pohjapinta-ala on 3 706 m² ja tilavuus 48 100 m³. Rakennus peruskorjattiin ensimmäisen kerran vuosina 1967−1968 ja uudelleen Museoviraston valvonnassa 2000-luvun alussa. Yhtenä huomattavana muutoksena ulkonäköön rakennuksen sisäänkäynteihin lisättiin tuulikaapit. Samaa rakennustyyliä edustaa varuskuntasairaala vuodelta 1937. Pääosa varuskunnan nykyisistä rakennuksista on kuitenkin 1960-luvulta; näitä ovat muiden muassa esikuntarakennus (1963), tykki- ja voimisteluhalli (1964), upseerikerho (nykyisin varuskuntakerho, 1964), aliupseerikoulun kasarmi (1966) ja Tykistökoulun rakennus (1969). Varuskuntaan johtavan tien varrella sijaitsevan sotilaskodin rakennus on valmistunut vuonna 1939. Vuonna 1953 rakennettiin läheiseltä Pori–Haapamäki-radalta pistoraide varuskuntaan.
Varuskuntaan liittyy myös Valkiajärven pohjoispuolella sijaitseva, varuskunnan henkilökuntaa varten vuosina 1937−1958 rakennettu asuntoalue. Alueella on 13 pienkerrostaloa, ns. Selvaag-taloa, jotka edustavat Suomessa erittäin harvinaiseksi jäänyttä rakennustapaa. Lisäksi siellä on kuusi ns. Susitaloa sekä 48 asunnon kerrostalo, jossa toimii myös varuskunnan henkilökunnan lapsille tarkoitettu päiväkoti. Museovirasto on luokitellut varuskunnan ja asuntoalueen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi, koska pääosa rakennuksista on säilynyt poikkeuksellisen hyvin alkuperäisessä asussaan.lähde?
Syksyllä 2012 varuskunta-alueen pääportin tuntumaan valmistui uusi urheilukenttä, jossa on juoksuratojen lisäksi myös jalkapallon pelaamiseen tarkoitettu tekonurmi. Kenttä on iltaisin yleisessä käytössä.
Historia > Syntyhetket ja alkuvuodet

Niinisalon varuskunta sai alkunsa Haapamäen sotilaspiirin, myöhemmin Keuruun sotilaspiirin varastona ja kertausharjoituskeskuksena vuonna 1932. Ns. S-varastoalue valmistui lopullisesti huhtikuussa 1934. Joulukuussa 1933 oli avattu liikenteelle rakenteilla olleen Pori–Haapamäki-radan osuus Porista Niinisaloon. Vuosina 1935–1939 valmistuivat lamellikasarmi, varuskuntasairaala, miehistösauna, ruokala ja sotilaskoti sekä ensimmäiset henkilökunnan asuinrakennukset. Lamellikasarmissa oli 45 tupaa, joihin voitiin majoittaa samanaikaisesti yhteensä 3 600 miestä.
Varuskunta perustettiin 1935, ensimmäiset kertausharjoitukset järjestettiin vuonna 1936 ja Kankaanpään Kertausharjoituskeskus (KHK) aloitti toimintansa virallisesti vuonna 1937. Niinisalo täytti Pääesikunnan kertausharjoituspaikalle asettamat vaatimukset, joiden mukaan sen tuli sijaita rautatien varrella ja maaston tuli olla mieluiten hiekkapohjaista kangasta. Kertausharjoituskeskuksen toiminta päättyi lokakuussa 1939, jolloin julistettiin liikekannallepano ja Niinisalossa kootut joukot kuljetettiin rautateitse Sakkolaan Karjalankannakselle.
Vuosina 1939–1945 Niinisalossa toimi Haminasta siirretty Reserviupseerikoulu. Ajanjaksoa on kuvannut itsekin RUK:n tuolloin käynyt Mauri Sariola romaanissaan Viiden tien risteys. Kirjan nimi viittaa Kyrönkankaantiellä sijaitsevaan kuuluisaan Viidentienristeykseen. Koko sota-ajan RUK:n johtajana Niinisalossa toimi eversti Viljo Kauppila. RUK:n toiminta Niinisalossa päättyi tammikuussa 1945, jolloin koulun toiminta keskeytettiin valvontakomission vaatimuksesta.