stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaana Bamford
Akateeminen ura

Bamford opiskeli biotieteitä Helsingin yliopistossa ja valmistui genetiikka pääaineenaan filosofian kandidaatiksi 1982. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1991.
Bamfordin akateeminen ura Helsingin yliopistossa alkoi vuonna 1980. Hän työskenteli siellä erilaisissa tutkimus- ja opetustehtävissä vuoteen 2000 asti. Helsingin yliopiston dosentti hän oli vuodesta 1994. Sittemmin hän työskenteli Suomen Akatemiassa nuorempana ja vanhempana tutkijana. Sen jälkeen hänet nimitettiin 2005 yliopistonlehtoriksi Helsingin yliopistoon 2005.
Alkuvuodesta 2006 lähtien Bamford toimi molekyylibiologian professorina Jyväskylän yliopistossa. Hänen mukanaan Jyväskylän yliopistoon tuli uusia tutkimusaloja ja -aiheita virustutkimuksen eli virologian alalle. Hänen professorikautensa alussa solu- ja molekyylibiologian tutkimusmenetelmiä (mikroskopiakuvantaminen) Jyväskylässä kehitettiin hankkimalla 2006 yliopiston nanotiedekeskukseen uusi konfokaalimikroskooppi. Mhyöhemmin erilaisia mikroskooppilaitteita hankittiin vielä lisää.
Akateeminen ura > Huippututkimusyksikön tutkijana

Professorina Bamford osallistui kahden toimikauden ajan Suomen Akatemian nimeämien huippututkimusyksiköiden tutkimustyöhön. Vuosina 2006–2011 hänen tutkimusryhmänsä toimi Virologian huippututkimusyksikössä. Yksikkö toimi Helsingin ja Jyväskylän yliopistojen yhteistyönä. Sen johtajana toimi akatemiaprofessori Dennis Bamford. Virologian yksikkö teki monitieteistä perustutkimusta: tutkimusmenetelmissä yhdistyivät genetiikka, rakennebiologia, biokemia, biofysiikka ja mikrobiologia. Yksikön keskeinen tavoite oli selvittää bakteereja ja arkkeja infektoivien virusten rakennetta ja toimintaa. Tutkimustyön apuna käytettiin niin kutsuttuja malliviruksia.
Jaana Bamford ryhmineen työskenteli vuodesta 2012 toimineessa Biologiset vuorovaikutukset -tutkimusyksikössä. Bamfordin tutkimustyö yksikön puitteissa liittyi virusten biologisten vuorovaikutuksien selvittämiseen. Hänen tutkimustyönsä kyseisen teeman parissa jäi kesken, kun hän menehtyi äkillisesti 1. toukokuuta 2016.
Tutkimusalat

Professori Bamfordin pääasiallinen tutkimusintressi molekyylibiologina oli virusten rakenne, kokoaminen, genetiikka ja evoluutio. Hän johti näitä teemoja tutkinutta tutkimusryhmää kuolemaansa asti. Bamford oli aloittanut virustutkimuksen jo 1990-luvulla. Hän oli yhtenä tutkijana mukana tutkimuksessa, jossa osoitettiin, että flunssaa aiheuttavan adenoviruksen varhainen kantamuoto oli olemassa jo varhain maapallon kehityshistorian alkukaudella. Tutkimuksen tulokset julkaistiin vuonna 1999 Cell-lehdessä (”Last Universal Common Ancestor and its contemporary viruses”; suom. Viimeinen yhteinen esi-isä ja senaikaiset virukset).
Bamford tutki pitkään virusten rakennetta. Ennen professorikauttaan hän tutki muun muassa bakteriofageja eli bakteereja infektoivia ja niissä loisivia viruksia. Rakennetutkimuksen avulla on esimerkiksi pystytty osoittamaan, että virukset voivat muiden eliölajien tavoin muodostaa eri kehityslinjoja, joilla kuitenkin on yhteinen kantaisä. Tämä todistettiin, kun ihmisessä infektioita aiheuttavan adenoviruksen ja bakteeria infektoivan PRD1-viruksen kuoriproteiinien kolmiulotteinen rakenne määritettiin röntgenkristallografian avulla. Tuloksista havaittiin, että molempien virusten kuoriproteiinien rakenne noudattaa samaa periaatetta. Niillä oli siis yhteinen kantamuoto. Myöhemmin on voitu osoittaa, että samankaltainen rakenne on myös muun muassa levää, amebaa ja arkkia isäntänään käyttävillä viruksilla. Nämä eri tyyppiset virukset ovat muuttuneet isäntäeliön kehityksen mukana, mutta niiden kuorirakenteen proteiini on pysynyt muuttumattomana. Virkaanastujaisluennossaan 2006 professori Bamford arveli, että virusten kuoren rakenne on kehittynyt niin optimaaliseksi, että se ei enää muutu evoluution vaikutuksesta.
Biologisten vuorovaikutusten tutkimusyksikkö pyrki perustutkimuksen avulla löytämään myös hyödyllisiä tieteellisiä sovelluksia. Ilmastonmuutoksen myötä kaloja tappava Flavobakteeri on käynyt ärhäkämmäksi ja aiheuttaa isoja tappioita kalankasvattajille. Bamfordin ryhmän tutkimuksissa kaloja tappavien bakteerien sekaan laitettiin bakteriofageja, ja kalojen kuolleisuus väheni. Tutkimuslajeina tutkimuksessa käytettiin aluksi seeprakalaa ja myöhemmin lohta. Hankkeen tavoitteena oli vähentää kalanviljelylaitoksilla tapahtuva antibioottien käyttöä, kun ne voidaan korvata bakteriofageilla.
Helsingin yliopiston julkaisutietokannan mukaan Bamford on julkaissut noin 56 vertaisarvioitua kansainvälistä tiedeartikkelia arvostetuissa tieteellisissä aikakauslehdissä (muun muassa Cell ja Nature). Tieteellisten artikkeleiden kokonaismäärä oli 65 kappaletta.
Teokset

Bamford kirjoitti tutkimusaiheistaan tieteellisten artikkeleiden lisäksi kirjoja ja yksittäisiä lukuja muiden toimittamiin kirjoihin. Näitä toimitusteoksissa julkaistuja osioita kertyi kaikkiaan 17 kappaletta. Hän oli muun muassa yksi kirjoittaja FT Michael J. Russellin toimittamassa teoksessa Origins, Abiogenesis and the Search for Life. Hän oli myös kansainvälisen Journal of Marine Science -lehden toimittaja.
Jaana Bamford & Biotekniikan neuvottelukunta: Geenitekniikka Suomessa. Edita, 1997.
Michael J. Russell (toim.): Origins, Abiogenesis and the Search for Life. Cosmology.com, 2010. ISBN 0982955219
Huomionosoitukset ja luottamustoimet

Professori Bamfordin asiantuntemusta hyödynnettiin monissa tieteellisissä luottamustehtävissä. Muiden tehtäviensä ohella hän organisoi muun muassa kolme tieteellistä konferenssia. Bamford oli vuosina 2007–2009 Suomen Akatemian biotieteiden ja ympäristöntutkimuksen tieteellisen toimikunnan jäsen. Hänet valittiin toimikunnan jäseneksi myös seuraavalle toimikaudelle 2010–2012. Lopulta hän oli toimikunnan varajohtaja. Bamford oli myös kansallisen tohtorikoulutusohjelman bioinformatiikan ja rakennebiologian (Informational and Structural Biology, ISB) ohjaaja.
Kansallisten luottamustoimien lisäksi hänellä oli kansainvälisiä luottamustehtäviä. Bamford oli muun muassa Amerikan mikrobiologisen yhdistyksen (American Society for Microbiology) jäsen.
Bamfordille myönnettiin vuonna 2010 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ensimmäisen luokan ritarimerkki.
Perhe ja harrastukset

Jaana Bamford oli naimisissa, ja hänellä oli yksi tytär.
Aiheesta muualla

Virologian huippututkimusyksikkö 2006–2011 (Arkistoitu – Internet Archive)
Biologisten vuorovaikutusten huippututkimusyksikkö 2012–2017 (Arkistoitu – Internet Archive)
Jaana Bamfordin tieteellisiä artikkeleita ResearchGate.net (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  Scopus 
Muut:  IdRef
Kitara

| Kitara |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  kielisoittimet
Alkuperämaa / ‑alue:  varhaisia esimuotoja muinaisessa Keski-Aasiassa
Soittimen ääniala:   (standardiviritys)
Liittyvä musiikin tyylilaji:  Kitaraa käytetään lukuisissa eri musiikkityyleissä.
Samankaltaisia soittimia:  ukulele, mandoliini, balalaikka, luuttu, vihuela
Klassinen kitara
Henriette Ronner-Knip
Kitara on kielisoitin, jota soitetaan näppäilemällä kieliä, joiden ääntä akustisessa kitarassa vahvistaa kaikupohjana toimiva runko ja sähkökitarassa vahvistin. Kieliä on yleensä kuusi, ne on viritetty soimaan eri taajuudella, ja ne ovat tavallisimmin terästä tai nailonia. Soittaja voi näppäillä kieliä esimerkiksi sormillaan tai plektralla. Äänen korkeus riippuu paitsi kielestä, myös siitä, miltä kohdalta soittaja painaa kieltä otelautaa vasten. Soinnut saadaan aikaan soittamalla kerrallaan useampaa kuin kahta eri taajuudella soivaa kieltä. Kitara on pääsoitin monessa musiikkityylissä.
Historia

Nykykitaraa muistuttavat soittimet ovat olleet suosittuja jo 5 000 vuoden ajan, ehkä kauemminkin. Kitara polveutunee muinaisessa Keski-Aasiassa käytetyistä soittimista, joista käytettiin nimeä cithara. Susan kaupungista Iranista on löydetty patsaita ja veistoksia, joissa esiintyy kitaran kaltaisia soittimia. Sana kitara juontuu espanjan kielen sanasta guitarra, tämä puolestaan arabian sanasta qīṯārah, tämä aramean sanasta qipārā, joka tulee kreikan kielen sanasta kithara (κιθάρα). Sana on todennäköisesti yhdistynyt sanskritin sanasta sangeet, joka tarkoittaa musiikkia, sekä persian kielen sanasta tar, joka tarkoittaa kieltä.
Arabian kielen sana qīṯārah tarkoittaa luutun kaltaisia soittimia, jotka edelsivät nykyaikaista länsimaista kitaraa. Kun maurit toivat Iberiaan kitaroita, otettiin espanjan kielen sana guitarra käyttöön.
Espanjalainen vihuela on todennäköisesti varhaisen kitaran ja nykyisen kitaran välimuoto. Vihuelan viritys on samankaltainen kuin luutun, ja sen pienen rungon muoto muistuttaa nykyistä kitaraa. Vihuelan muotoa on kuitenkin ehkä vain pyritty eriyttämään, niin että eurooppalainen luuttu ei näyttäisi maurilaiselta ud-soittimelta. Vihuelaa oli kahdenlaista: vihuela de arco (jousella soitettava sellon sukulainen) ja vihuela de mano, josta myöhemmin kehittyi kitara.
Varhaisissa kitaroissa oli useimmiten kaksoiskielet, eli yhtä ääntä varten oli kaksi kieltä. Kielien määrä ja viritys vaihtelivat suuresti ennen kuin ne vakiintuivat nykyiseen kuuteen yksinäiseen kieleen. Ensimmäisen kuusikielisen kitaran rakensi vuonna 1779 Gaetano Vinaccia Napolissa, Italiassa. Vinaccia-suvun tiedetään myös kehittäneen mandoliinin.
George Beauchamp patentoi sähkökitaran vuonna 1936. Hän oli myös mukana perustamassa Rickenbacker-yhtiötä, joka on vanhimpia sähkökitaranvalmistajia. Kuitenkin vasta 1940-luvun lopulla perustettu Danelectro valmisti sähkökitaroita suurelle asiakaskunnalle.
Leo Fender ja Les Paul keksivät 1940-luvulla itsenäisesti lankkusähkökitaran. Molemmat huomasivat, että jos mikrofonit kiinnitetään kiinteään lankkuun eikä kaikukoppaan, saadaan äänen kiertoilmiö eliminoitua. Leo Fender suunnitteli Fender Telecasterin ja Fender Stratocasterin, kun taas Gibson Les Paul on Les Paulin suunnittelema. Kaikki kolme ovat sähkökitaran klassikkomalleja.
Kitaroita käytetään nykyisin monissa eri musiikkityyleissä. Yleisesti kitara tunnetaan taidemusiikissa sooloinstrumenttina ja pääinstrumenttina blues-, jazz-, rock- ja metallimusiikissa.
Kitarasta on 1900-luvun kuluessa tullut yksi suosituimmista soittimista, koska sen alkeet on yleisesti ottaen helppo opetella. Toisaalta taas kitara on hyvin monipuolinen soitin jonka soittamisen haasteellisuutta on kehitetty erittäin pitkälle. Kitaroita on myös bassoversioina.
Toiminta

Kitaran tärkeimmät osat ovat runko, kaula ja kielet. Kaulan etupuolelle on kiinnitetty otelauta ja kielet ovat sen suuntaiset. Painettaessa kieliä otelautaa vasten kielen värähtelevä osuus lyhenee ja näin värähtelytaajuus muuttuu. Yleisesti kitaristit käyttävät yhtä kättä kielen soittamiseen (näppäilemiseen) ja toista kättä käytetään painamaan kieltä otelautaa vasten. Kieliä voidaan näppäillä sormin, plektralla, soittolehdellä ja jopa jaloilla, kuten esimerkiksi Mark Goffeney tekee. Jos näpäytetään yhtä kieltä kerrallaan, syntyvää ääntä kutsutaan säveleksi. Jos useampi kuin kaksi kieltä soi kerrallaan eri taajuuksilla, kyseessä on sointu.
Kitaran kieli tuottaa värähdellessään ääntä. Jotta syntynyt ääni olisi riittävän voimakas, ääntä vahvistetaan – joko akustisesti tai sähköisesti. Kitarat jaetaan tällä perusteella kahteen ryhmään, akustisiin kitaroihin ja sähkökitaroihin.
Akustisissa kitaroissa kielen värähtely johdetaan tallan välityksellä kitaran kanteen. Kannen suuri pinta-ala liikuttaa ilmaa tehokkaasti, jolloin kielten värähtelystä syntyy voimakkaampi ääni. Kitaran runko on rakenteeltaan ontto ja se toimii kaikupohjana. Kaikukopan resonanssitaajuus on viritetty vastaamaan kitaran kielten värähtelyä, useimmiten välille Fis–A.
Sähkökitaroissa kielten värähtely muutetaan sähkösignaaliksi mikrofonilla. Sähkösignaali johdetaan vahvistimeen, jossa signaali vahvistetaan, ja sitten kaiuttimeen, joka muuttaa sähkösignaalin ääniaalloiksi.
Osat

| Tyypillisen akustisen kitaran ja sähkökitaran osat numeroituna>  |
| --- | --- | --- |
|  | 1. Lapa   2. Satula   3. Virityskoneisto   4. Otelaudan nauhat   5. Kaularauta   6. Otelaudan nauhamerkit,  otelautaupotukset   7. Kaula ja otelauta   8. Kaulaliitos   9. Runko (sähkökitarassa myös lankku tai body)   10. Mikrofonit   11. Elektroniikka   12. Talla   13. Plektrasuojus   14. Takakansi   15. Koppa tai mieluummin kaikukoppa    16. Sivut tai mieluummin sarjat   17. Kaikukopan aukko   18. Kielet   19. Tallapala   20. Otelauta   |  |
Osat > Lapa

Lapa sijaitsee kitaran kaulan päässä, kauimpana rungosta. Lapaan on kiinnitetty virityskoneisto, jonka nuppeja kääntämällä voidaan säätää kielten kireyttä ja siten sävelkorkeutta. Yleensä virityskoneiston nuppeja on kolme kummallakin puolella lapaa, mutta monissa sähkökitaroissa kaikki nupit ovat samalla puolella (esimerkiksi Fender Stratocaster. Myös muita sommitelmia on olemassa. Joissakin kitaroissa, kuten Steinberger, taas ei ole lapaa laisinkaan, vaan virityskoneisto on sijoitettu jonnekin muualle, kuten runkoon tai satulaan.
Osat > Satula

Satula on lavan ja otelaudan liitoskohdassa sijaitseva, yleensä puusta, muovista, grafiitista, luusta tai corianista valmistettu pieni liuska. Sen urat ohjaavat kielet otelaudalle. Vääränlainen satula voi aiheuttaa viritysongelmia tai kielten särinää.
Osat > Kaula

Kaula on pitkä, runkoon kiinnitettävä puinen kappale, johon otelauta, kaularauta ja lapa virityskoneistoineen kiinnitetään. Kaula valmistetaan useimmiten jalopuusta tai lehtipuusta, useimmiten eri puusta kuin kaulan keskiosan muodostava otelauta. Kaulan voi kiinnittää kitaran runkoon sijoittamalla kaulan rungon lävitse, liimaamalla tai pulttikiinnityksellä. Sähkökitaroissa käytetään kaikkia kiinnitystapoja, mutta akustisissa kitaroissa kaula kiinnitetään lähes aina liimalla.
Osat > Kielet

Nykymuotoisessa kitarassa on yleensä kuusi kieltä, mutta myös muun muassa seitsemän-, kahdeksan-, kymmen- ja kaksitoistakielisiä kitaroita valmistetaan. Kielet ovat yleensä terästä tai nailonia. Joskus voidaan käyttää pronssia (fosforipronssia) kielten päällysteenä.
Osat > Otelauta

Otelauta on puukappale, johon on upotettu metallisia nauhoja eli otenauhoja ja joka muodostaa kitaran kaulan keskiosan. Otelaudat valmistetaan yleensä ruusupuusta, eebenpuusta, vaahterasta ja joskus grafiitista. Klassisissa kitaroissa otelauta on laakea, sähkökitaroissa ja monissa akustisissa kitaroissa hiukan kaareva. Otelaudan kaarevuus mitataan otelaudan säteen mukaan, joka on sen hypoteettisen ympyrän säde, josta otelaudan pinta muodostaa lohkon. Mitä pienempi otelaudan säde on, sitä kaarevampi otelauta on. Kielen painaminen kiinni otelautaan lyhentää sen kielen osan pituutta, joka värähtelee ja näin ollen korottaa syntyvän sävelen sävelkorkeutta (vapaana soiva kieli värähtelee tallasta satulaan, mutta jos kieltä painetaan jostain kohtaa, se värähtelee vain tallan ja painetun nauhan välisellä etäisyydellä).
Osat > Kansi

Kitaran kannen sanotaan olevan sen tärkein elementti, joka vaikuttaa sointiin muita osia enemmän. Legendan mukaan espanjalainen kitaranrakentaja valmisti koko muun kitaran kaulaa lukuun ottamatta paperimassasta mutta valmisti kannen puusta, ja monet kitaristit totesivat soittimen soivan hienosti ja ihmettelivät sen hyvää sointia.
Virittäminen

Kitarassa voidaan käyttää useita eri virityksiä, mutta yleisin ja perinteisin viritys E-A-D-G-H(B)-E on hyvä kompromissi, joka mahdollistaa helpot sormitukset useille soinnuille ja mahdollistaa yleisimpien sävelasteikkojen ja sointukulkujen soittamisen suhteellisen helposti.
Yleisimmässä virityksessä kielet on viritetty seuraavalla tavalla:
kuudes (matalin) kieli: suuri E (pieni tredesimi keski-C:n alapuolella) 82,4 Hz
viides kieli: suuri A (pieni desimi keski-C:n alapuolella) 110 Hz
neljäs kieli: pieni d (pieni septimi keski-C:n alapuolella) 146,8 Hz
kolmas kieli: pieni g (puhdas kvartti keski-C:n alapuolella) 196,0 Hz
toinen kieli: pieni h (pieni sekunti keski-C:n alapuolella) 246,9 Hz
ensimmäinen kieli: yksiviivainen e1 (suuri terssi keski-C:n yläpuolella) 329,6 Hz
E-A-D-G-H-E-vireessä viereisten kielten välinen intervalli on kvartti, paitsi toisen ja kolmannen kielen välillä suuri terssi. Tämän vuoksi kielet voidaan virittää suhteessa toisiinsa siten, että kielten 2, 4, 5 ja 6 viides väli on sama kuin viereinen avoin kieli, ja kielen 3 neljäs väli on sama kuin avoin toinen kieli.
Virittäminen > Avoin viritys

Avoin viritys tarkoittaa sitä, että kitara voidaan virittää monilla eri tavoilla erilaisten sointujen aikaansaamiseksi. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että yleisin viritys E-A-D-G-H-E voidaan vaihtaa esimerkiksi D-G-C-F-A-D-viritykseksi. Ensiksi mainitulla virityksellä saadaan aikaan Em11-sointu ja toisella Dm11-sointu.
Virittäminen > Vaihtoehtoisia virityksiä

Alla on muutamia vaihtoehtoisia virityksiä, joita kitarassa käytetään.
Es-As-Des-Ges-B-Es (Dis-Gis-Cis-Fis-Ais-Dis). Tässä virityksessä kaikki kielet on viritetty puoli sävelaskelta normaalivirettä alemmaksi. Tätä kutsutaan joskus myös "jenkkiviritykseksi". Sitä ovat käyttäneet monet hard rock- ja heavy metal -yhtyeet, esimerkiksi Van Halen, Nirvana, Guns N' Roses, Megadeth, Sonata Arctica, KISS ja Slayer.
D-G-C-F-A-D. Kaikki kielet on viritetty kokosävelaskeleen normaalivirettä alemmaksi. Tämä viritys on suosittu raskaimmissa äärimetallimusiikin lajeissa, kuten death metallissa.
C-G-C-F-A-D. Kuin edellinen, mutta matalin kieli on pudotettu vielä yhden koko sävelaskeleen alemmas. Saa aikaan vielä matalamman ja tuhdimman soundin kuin yllä oleva viritys.
Pudotettu D: D-A-D-G-H-E: Ala-E-kieli alennettu D:ksi. Tekee voimasointujen soittamisen yhdellä sormella mahdolliseksi, niin kuin yllä oleva viritys. Monien rock-yhtyeiden käytössä, mutta yleinen myös klassisessa musiikissa.
Avoin E: E-H-E-Gis-H-E  Tällä virityksellä saadaan aikaan avoimilla kielillä E-sointu.
Avoin G: D-G-D-G-H-D: Kummatkin E-kielet alennettu D:ksi ja A-kieli G:ksi. Tällä virityksellä saadaan aikaan avoimilla kielillä G-sointu. Muun muassa Keith Richardsin käyttämä. Yleinen myös bluesissa. Venäläinen 7-kielinen kitara viritetään avoimeen G-viritykseen. Avoimella G-virityksellä septimisoinnut saadaan hyvin teräviksi.
Avoin D: D-A-D-Fis-A-D: Kummatkin E-kielet alennettu D:ksi, H-kieli alennettu A:ksi ja G-kieltä alennettu yksi puolisävelaskel Fis:ksi. Tällä virityksellä saadaan aikaan D-sointu. Erityisesti slide-kitaristien suosiossa.
Subdominantti-D: D-A-D-G-A-D: Kuin yllä, mutta ilman 3. kielen alennusta. Käytetään muun muassa kelttiläisessä musiikissa sekä rockissa (esimerkiksi Jimmy Page on käyttänyt tätä).
C-G-C-G-C-E: E-, D- ja H-kieli viritetty C:ksi ja A-kieli G:ksi. Hyvin matalalle viritetty kuudes kieli tekee kitaran soinnista voimakkaan ja syvän.
Täyskvarttiviritys E-A-D-G-C-F, jossa kaikki kielet viritetään puhtaisiin kvartteihin. Tämä helpottaa melodioiden soittoa huomattavasti (samalla sormituksella saadaan kaksi oktaavia), mutta sointujen soittaminen vaikeutuu, sillä monet soinnut joudutaan tällöin soittamaan barré-sointuina. Mahdollistaa voimasointujen soittamisen käänteisinä kvartteina miltä tahansa kielipareilta.
1½ sävelaskelta alaspäin (Cis-Fis-H-E-Gis-Cis). Melko harvinainen vire. Esimerkiksi Black Sabbath soittaa kappaleen Children of The Grave tällä vireellä.
Kitaran matalaäänisimmissä viritysasteissa matalin ääni on H tai jopa A, joka on oktaavin matalampi kuin perusvirityksen viides kieli A. Näitä virityksiä ovat esimerkiksi H-Fis-H-E-Gis-Cis (eng. "B drop", huomaa, että englanniksi B:ksi kutsuttu nuotti on suomeksi H) tai B-F-B-Es-G-C ("B♭ drop"), joita käytetään enimmäkseen modernissa metallimusiikissa. Virityksen etuna on matalien rekistereiden käyttömahdollisuus, mutta haasteena on vireen säilyminen. Matalavireisiin ja baritonikitaroihin asennetaankin usein tavallista paksummat kielet. Näitä matalammat viritysasteet alkavat kuulostaa bassokitaralta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta kitara Wikimedia Commonsissa
Paula Kivinen

| Paula Kivinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Paula Mela
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1906 Kärkölä
Kuollut: 9. helmikuuta 1998 (91 vuotta) Tampere
Ammatti:  opettaja, tutkija
Arvonimi: professori
Puoliso:  Eero Kivinen
Paula Helena Kivinen (o.s. Mela, 15. kesäkuuta 1906 Kärkölä – 9. helmikuuta 1998 Tampere) oli suomalainen kuvaamataidon opettaja ja taidehistorian tutkija, joka tuli tunnetuksi Tampereen jugendarkkitehtuurin asiantuntijana ja puolestapuhujana. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1988.
Paula Mela valmistui ylioppilaaksi Lahden yhteiskoulusta vuonna 1925 ja piirustuksenopettajaksi Taideteollisuuskeskuskoulusta  vuonna 1929. Hän toimi aluksi opettajana Vammalassa vuosina 1929–1936, mutta muutti Tampereelle solmittuaan avioliiton Eero Kivisen (1904–1999) kanssa. Tampereella hän toimi opettajana eri oppilaitoksissa vuoteen 1970 asti. Hänen opettajanuransa kesti yhteensä yli 40 vuotta.
1950-luvulla Kivinen jatkoi taidehistorian opintoja, jotka hän oli aloittanut jo opettajaksi opiskellessaan. Hän sai Helsingin yliopiston taidehistorian professorilta Lars Petterssonilta tehtäväksi perehtyä Tampereen tuomiokirkkoon. Kivinen teki aiheesta tutkielman, jatkoi edelleen rakennuksen tutkimista ja kirjoitti lopulta aiheesta kirjan Tampereen tuomiokirkko (1961). Myöhemmin hän pääsi esiintymään asiantuntijana aihetta käsitelleissä televisio-ohjelmissa.
Vuonna 1973 Tampereen taidemuseossa järjestettiin näyttely ”Tampereen jugend”, jonka toteutukseen Kivinen osallistui aktiivisesti. Hän muun muassa kirjoitti näyttelyn yhteydessä julkaistuun kirjaan arkkitehtuuria koskevan osuuden. Näyttelystä tuli yleisömenestys, ja se keräsi enemmän kävijöitä kuin mikään museon aikaisemmista näyttelyistä: kahden kuukauden aikana sen näki 33 200 ihmistä. Näyttelyjulkaisu myytiin loppuun kesken näyttelyn. On arvioitu, että tämän näyttelyn ja Paula Kivisen näkyvän toiminnan ansiosta jugendin arvostus lisääntyi Tampereella ja rakennuksia säästyi purkamiselta.
Vuonna 1982 ilmestyi Kivisen oma laaja teos Tampereen jugend: arkkitehtuuri–taideteollisuus, josta opetusministeriö myönsi hänelle valtion tiedonjulkistamispalkinnon. Myöhemmin 1980-luvulla Kivinen kirjoitti vielä uuden, entistä perusteellisemman tutkimuksen ensimmäisen kirjansa aiheesta eli Tampereen tuomiokirkosta. Aikaisempi kirja oli ollut jo pitkään loppuunmyyty.
Kivinen kuoli Tampereella alkuvuodesta 1998. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle.
Julkaisuja

Tampereen tuomiokirkko. Porvoo: WSOY, 1961.
Tampereen jugend: arkkitehtuuri–taideteollisuus. Helsinki: Otava, 1982. ISBN 951-1-06941-1.
Tampereen tuomiokirkko. Porvoo: WSOY, 1986. ISBN 951-0-13817-7.
Huomionosoituksia

2. luokan vapaudenmitali ja talvisodan muistoristi (palveluksista lottana)
Tampereen kaupungin hopeinen ansiomitali 1974
Suomen naisarkkitehtien yhdistyksen Architectan kunniajäsenyys 1983
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 1983
Tampereen kaupungin myöntämä Kalevalan juhlavuoden mitali 1985
Tasavallan presidentin myöntämä professorin arvonimi 1988