stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lebadeia
Historia

Pausaniaan mukaan Lebadeian akropoliilla sijaitsi mykeneläisellä kaudella Homeroksen Iliaan laivaluettelossa mainittu Mideian kaupunki. Myöhemmin sen asukkaat muuttivat tasangolle kukkulan juurelle ateenalaisen Lebadoksen johdolla, ja perustivat hänen mukaansa nimetyn kaupungin. Strabonin mukaan Mideia, samoin kuin Arne, jäi kuitenkin Kopais-järven alle.
Lebadeia oli alun perin suhteellisen merkityksetön kaupunki. Siitä tuli kuitenkin kuuluisa arkaaiselta kaudelta 500-luvulta eaa. lähtien kaupungissa toimineen Trofonioksen oraakkelin ansiosta. Se oli yksi antiikin Kreikan viidestä suuresta oraakkelista Delfoin oraakkelin sekä Abaissa, Dodonassa ja Amfiaraionissa toimineiden oraakkeleiden lisäksi. Trofonioksen oraakkelilta kysyivät neuvoa muun muassa Kroisos (550 eaa.), Mardonios (480 eaa.) ja myöhemmin Paulus Aemilius (168 eaa.).
Lebadeia muodosti yhdessä Koroneian ja Haliartoksen kanssa yhden Boiotian liiton 11 osasta vuosina 447–387 eaa. ja 371–339 eaa. Tämän jälkeen se oli itsenäinen, mutta edelleen liitossa. Lysandroksen johtama Spartan armeija tuhosi kaupungin vuonna 395 eaa. ja Arkhelaoksen johtama Mithridates VI:n armeija vuonna 86 eaa.
Lebadeiassa vietettiin Boiotian liiton perustamaa ja Zeus Basileiokselle omistettu Basileia-juhlaa, jolla muistettiin Spartan tappiota Leuktran taistelussa vuonna 371 eaa. Juhlaa vietettiin aina Panamos-kuussa eli elo-syyskuun aikoihin, ja siihen kuului urheilu- ja hevoskisoja. Siihen osallistui lähettiläitä myös muista kaupungeista, kuten Ateenasta.
Trofonioksen oraakkeli oli toiminnassa vielä Plutarkhoksen aikana, kun muut boiotilaiset oraakkelit olivat vaienneet. Pausanias kävi itse oraakkelin luona 100-luvulla jaa., ja kuvaa sen toimintaa hyvin yksityiskohtaisesti. Samalla hän antaa ymmärtää, että kaupunki oli tuohon aikaan yksi Boiotian kukoistavimmista.
Kaupunki säilyi olemassa myös bysanttilaisella kaudella strategisen sijaintinsa ja puuvillateollisuutensa ansiosta. Se on kehittynyt nykyiseksi Livadeián kaupungiksi, joka on perinyt antiikin aikaisen kaupungin nimen (nykykreikkalaisessa muodossa).
Rakennukset ja löydökset

Alhaalla rotkon suulla Herkyna-joen länsipuolella on nykyisin keskiaikaisen linnan alempi torni, jonka oletetaan olevan rakennettu antiikin aikaisen Trofonioksen temppelin paikalle. Antiikin aikana paikka oli Trofonioksen pyhää lehtoa. Temppelissä oli Pausaniaan mukaan Praksiteleen veistämä Trofonioksen kulttikuva, joka muistutti Asklepioksen kuvaa. Lehdossa oli myös Demeter Europelle omistettu temppeli sekä Zeus Hyetioksen kuvapatsas.
Samalla puolella jokea on useita kallioseinämään kaiverrettuja syvennyksiä, joissa on ollut kulttipatsaita. Paikalla on myös neliönmuotoinen kammio, jonka sivut ovat noin 4 x 4 metriä ja korkeus noin 3 metriä, ja jossa on kaksi kallioon kaiverrettua istuinta. Se on mahdollisesti toiminut Agathos Daimonin ja Agathe Tykhen pyhäkkönä, jossa Pausaniaan kuvauksen mukaan oraakkelin luona vierailleiden tuli ensin viettää tietty määrä päiviä.
Samalla puolella ylempänä, toisin sanoen Ágios Ilíaksen kukkulalla, sijaitsi antiikin aikana Zeus Basileioksen temppeli. Se oli peripteraalitemppeli ja edusti doorilaista tyyliä. Temppeliä alettiin rakentaa mahdollisesti 200-luvulla eaa. ja sen rakentamista jatkettiin 175–171 eaa. Antiokhos IV Epifaneen rahoituksella. Se ei ilmeisesti koskaan valmistunut. Temppelin perustukset on löydetty kukkulalla nykyisin sijaitsevan, katalaanien 1300-luvulla eaa. rakennuttaman linnan alueelta.
Kukkulalla kerrotaan olleen myös Apollonille omistettu temppeli sekä kolmas temppeli, jossa oli Kronoksen, Zeuksen ja Heran kuvapatsaat. Kukkulalla olevasta Neitsyt Marian (Panagía) kirkosta, joka on entinen turkkilaisvallan aikainen moskeija, on löydetty piirtokirjoituksia, jotka viittaavat Trofoniokseen ja tämän temppeliin.
Kukkulalta aivan Zeus Basileioksen temppelin lounaispuolelta on löydetty varsinainen Trofonioksen oraakkelin paikka, joka vastaa Pausaniaan kuvausta. Se koostuu noin 4 metriä syvästä ja 2 metriä halkaisijaltaan olevasta kaivosta, jonka pohjalla kaivon seinämässä oli yhden hengen mentävä syvennys. Oraakkelin luona käyneet laskeutuivat alas tähän kaivoon. Kaivo oli rakennettu noin 200-luvulla eaa. Löydettäessä se oli sinetöity suurella kivellä.
Pausaniaan kuvauksen innoittama, täysin mielikuvituksellinen maalaus ”Lebadeiasta” Zeuksen patsaineen. Joseph Gandy, 1819.
Isomeria

Isomeria jaetaan rakenne- ja stereoisomeriaan. Isomeerejä ovat molekyylit, joilla on sama molekyylikaava, mutta niiden rakenne on erilainen. Rakenteen erilaisuudesta johtuvat myös isomeerien toisistaan poikkeavat kemialliset ja fysikaaliset ominaisuudet. Esimerkiksi butaanin ja isobutaanin kiehumispisteiden ero on 11 astetta. Mahdollisten isomeerien määrä kasvaa nopeasti atomien määrän kasvaessa; esimerkiksi butanolilla (C4H9OH) on viisi erilaista isomeeriä.
Historia

Isomeria havaittiin ensimmäisen kerran vuonna 1828, kun Friedrich Wöhler kuumensi epäorgaanista ammoniumsyanaattia ja huomasi sen muuttuvan orgaaniseksi ureaksi, ja että näiden kahden aineen alkuainerakenne on samanlainen aineiden ominaisuuksien ollessa kuitenkin erilaiset. Tämä löydös järisytti senaikaista kemian tietämystä, jonka mukaan yhdisteillä on erilaiset ominaisuudet niiden erilaisten alkuainerakenteiden takia. Jälkeenpäin tehtyjen samankaltaisten havaintojen jälkeen otettiin käyttöön termi isomeria selittämään ilmiötä.
Rakenneisomeria

Rakenneisomeriassa atomien, sidosten ja funktionaalisten ryhmien paikat vaihtelevat. Tähän lajiin kuuluu ketjuisomeria, jossa pitkät hiiliketjut haarautuvat ja rakentuvat eri tavoilla. Paikkaisomeereilla funktionaalinen ryhmä voi sijaita eri paikoissa ketjua, kun taas funktioisomeereilla on sama molekyylikaava, mutta erilaiset funktionaaliset ryhmät.
Rakenneisomeria > Runkoisomeria

Runkoisomeriassa eli ketjuisomeriassa molekyylin hiiliketju voi olla haarautunut, haarautumaton tai rengasmainen. Haarautumatonta muotoa kutsutaan n-muodoksi ja haarautunutta iso-muodoksi. Runkoisomeriaa voi esiintyä lähes kaikilla hiilivedyillä.
Hyvin yleisessä käytössä oleva runkoisomeeri on moottoribensiinin sisältämä oktaani. Kun varsinainen oktaani on kahdeksan hiilen pituinen ketju, bensiinin iso-oktaanissa pisin yhtenäinen ketju on viiden hiilen mittainen ja kolme hiiliatomia on siirtynyt haaroiksi ketjun varrelle. Rakenteelliselta nimeltään aine on 2,2,4-trimetyylipentaani. Koska tyydyttyneissä hiilivedyissä ketjun päässä oleva hiiliatomi reagoi etusijalla, on tällä rakenteella saavutettu optimaaliset palamisominaisuudet, sillä tämän isomeerin ketjussa on viisi päätä.
Myös 2,2,3,3-tetrametyylibutaani olisi yksi mahdollinen oktaani-isomeeri, siinä olisi kuusi ketjunpäätä, mutta se olisi liian epävakaa ja vaikeasti hallittava yhdiste.
Rakenneisomeria > Paikkaisomeria

Paikkaisomeria on seurausta funktionaalisesta ryhmästä, jonka paikka vaihtelee isomeereilla.
Esimerkiksi propanolilla on isomeereja: sen molekyylikaava on C3H7OH ja isomeerit

1-propanoli on primäärinen alkoholi, jossa hydroksyyliryhmä on sitoutunut hiiliketjun päätyyn, ja 2-propanoli on sekundäärinen alkoholi, jossa hydroksyyliryhmä on sijoittunut hiiliketjun keskelle:
Rakenneisomeria > Funktioisomeria

Funktioisomeereilla on erilaiset funktionaaliset ryhmät. Esimerkiksi alla olevan propanolin funktionaalinen isomeeri on etyylimetyylieetteri, jonka molekyylikaava on CH3CH2OCH3 tai C2H5OCH3 .
Stereoisomeria

Stereoisomeriassa atomien keskinäinen sitoutumisjärjestys on aina sama, mutta niiden avaruudellinen suuntautuminen on erilainen. Kun rakenneisomeereillä on yleensä erilaisia kemiallisia ominaisuuksia, käyttäytyvät stereoisomeerit useimmissa kemiallisissa reaktioissa samalla tavalla.
Stereoisomeria > Konformaatioisomeria

Konformaatioisomeria on isomerialaji, joka johtuu yksinkertaisten sidosten kiertymisestä. Tämä isomerialaji eroaa muista isomerialajeista siten, että eri konformaatiomuodot voivat muuttua toisikseen ilman, että atomien välisiä sidoksia katkeaa. Esimerkkinä erilaisista konformaatioista ovat sykloheksaanin vene- ja tuolimuodot.
Stereoisomeria > Geometrinen isomeria (Cis-trans-isomeria tai E,Z-isomeria)

Geometristä isomeriaa (cis-trans-isomeriaa) voi esiintyä vain sellaisilla yhdisteillä, jotka sisältävät kaksoissidoksia tai ovat sykloalkaaneja. Kaksoissidoksen π-sidos estää vapaan kiertymisen sidoksen ympäri. Tämän takia tällaisiin hiiliatomeihin liittyvät ryhmät joutuvat erilaiseen asemaan toisiinsa ja kaksoissidokseen nähden.
Stereoisomeria > Fac-mer-isomeria

Fac-mer-isomeria on cis-trans-isomerian lisäksi toinen geometrisen isomerian tyyppi. Sitä esiintyy oktaedrisissa komplekseissa, joiden yleinen muoto on MA3B3. Fac-muodossa ligandit ovat molekyylin yhdellä puolella ja muodostavat oktaedrin yhden ulkopinnan (fac tulee sanasta facial eli kasvo-). Mer-muodossa ligandit muodostavat kaaren oktaedrin keskuksen ympärille (mer on lyhennys sanasta meridiaani).
fac-[CoCl3(NH3)3]
mer-[CoCl3(NH3)3]
Stereoisomeria > Optinen isomeria

Optista isomeriaa voi esiintyä vain yhdisteillä, jotka ovat kiraalisia eli niillä on ainakin yksi asymmetrinen hiiliatomi. Optiset isomeerit ovat toistensa peilikuvia. Niitä nimettäessä käytetään R/S-merkintää, joka juontaa sanoista rectus eli oikeakätinen sekä sinister eli vasenkätinen. Tällaisia isomeerejä kutsutaan toistensa enantiomeereiksi. Optisten isomeerien liuokset kiertävät tasopolaroitua valoa vastakkaisiin suuntiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv: Kemian etäopiskeluympäristö, Konformaatioisomeria
Opetus.tv: Kemian etäopiskeluympäristö, Cis-trans-isomeria
Opetus.tv: Kemian etäopiskeluympäristö, Optinen isomeria
Kandidaattikustannus: Orgaanisten yhdisteiden isomeria (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)



Sykloheksaanin tuoli- ja venekonformaatiot
Laumasuoja

Laumasuoja on tilanne, jossa niin suuri määrä ihmisiä on vastustuskykyisiä taudille, ettei taudinaiheuttaja pääse leviämään väestössä. Laumasuoja voidaan saavuttaa joko sairastamalla tauti tai rokotuksilla. Laumasuojan ansiosta taudilta suojassa ovat myös sellaiset ihmiset, joita ei voida rokottaa esimerkiksi iän tai jonkin sairauden vuoksi. Koska mikään rokote ei anna täydellistä suojaa, laumasuoja parantaa myös rokotettujen oma suojaa.
On tärkeää ymmärtää, että laumasuoja on väestötason ilmiö ja se estää epidemian syntymisen. Yksittäisiä tautitapauksia ja tartuntaketjuja voi laumasuojasta huolimatta syntyä, jos taudille alttiita henkilöitä joutuu tekemisiin tartunnan lähteen kanssa.
Laumasuojan syntyminen

Vastustuskyky syntyy joko rokotuksella tai sairastamalla taudin, mikä voi altistaa vammautumiselle, vaarallisille jälkitaudeille tai jopa tappaa. Kun väestön vastustuskyky on riittävän suuri, laumasuoja estää taudin kehittymisen epidemiaksi, koska tautiin sairastuneen ympäristössä ei ole taudille alttiita ihmisiä, jolloin taudin leviäminen merkittävästi hidastuu ja lopulta pysähtyy. Tämän vuoksi rokotetut suojaavat myös rokottamattomia.
Matemaattiselta kannalta laumasuoja perustuu uusiutumisluvun eli tartuttavuusluvun alenemiseen yhden alapuolelle, jolloin epidemia kuihtuu. Laumasuojan syntymiseen vaadittava immuniteetin määrä väestössä vaihtelee eri taudinaiheuttajien välillä. Esimerkiksi kurkkumätään riittää 70:n prosentin rokotekattavuus, kun tuhkarokko vaatii 95-prosenttisen rokotekattavuuden. Mitä helpommin leviävä tauti on, sitä suuremman rokotuskattavuuden se vaatii.
Yleisessä tapauksessa ihmisestä (tai eläimestä) toiseen tarttuvalle taudille voidaan osoittaa, että:
missä  p_{c} on laumasuojaan vaadittava vähimmäisväestöosuus ja  R_{0} on perusuusiutumisluku. Uusiutumisluku on paitsi taudinaiheuttajan, myös väestön ominaisuuksista riippuva suure, ja laumasuojan raja voikin olla eri yhteiskunnissa erilainen. Esimerkiksi tartuttavuusluvulla 6  laumasuojan raja on 0,83 eli 83 % väestöstä on saavutettava immuniteetti.
Todellinen rokote ei anna sataprosenttista suojaa, joten myös laumasuojan on oltava todellisuudessa ylläolevaa korkeampi. Jos  V_{c} on laumasuojaan vaadittava kriittinen rokotuskattavuus ja rokotteen teho on  \epsilon , nähdään heti että
Jos nyt  \epsilon <1-1/R_{0} laumasuojaa ei voida saavuttaa vaikka koko väestö olisi rokotettu! Tällainen tilanne on esimerkiksi hinkuyskärokotteen kohdalla. Rokotteen vaikuttavuutta voidaan kuitenkin parantaa kohdentamalla rokotukset tiettyihin ihmisryhmiin ja esimerkiksi imeväisikäiset lapset suojataankin hinkuyskältä niin kutsutulla rengasrokotuksella.
Laumasuojan ei aina tarvitse kattaa koko väestöä. Jos tauti leviää vain hyvin rajatussa väestöosassa, saattaa riittää, että katetaan jokin erityinen riskiryhmä. Suomen kansallisessa rokotusohjelmassa tällaisia kohdennettuun laumasuojaan pyrkiviä rokotteita ovat esimerkiksi Hib-rokote pienten lasten hemofilustautia vastaan sekä hepatiittirokotusten tarjoaminen suonensisäisten huumausaineiden käyttäjille.
Laumasuojaa ei synny kaikkiin tauteihin

Vain suoraan ihmisten (tai eläinten) välillä tarttuviin tauteihin voi kehittyä laumasuoja. Jos taudit tarttuvat ihmiseen vektorivälitteisesti tai ympäristöstä, ei laumasuojaa voi syntyä. Esimerkiksi puutiaisaivotulehdusta aiheuttava virus esiintyy luonnonvaraisissa nisäkkäissä ja tartunta tapahtuu vektorina toimivan puutiaisen pureman kautta. Vaikka rokote suojaakin ottajaansa sairastumiselta, puutiaisaivotulehduksen esiintymiseen sinänsä ei voi vaikuttaa ihmisiin kohdistetuilla rokotuksilla. Samoin jäykkäkouristus tarttuu ihoon syntyneen haavan kautta maaperässä elävistä jäykkäkouristusbakteereista eikä tauti tartu lainkaan ihmisestä toiseen. Tällaisten sairauksien kohdalla jokaisella ihmisellä on oltava henkilökohtainen suoja.
Laumasuojaa ei synny myöskään sellaisiin tauteihin, jotka eivät anna sairastaneelle immuniteettia. Tällaisia ovat esimerkiksi monet sukupuolitaudit.
Laumasuoja kuvina

En­nen ro­kot­teita suu­rin osa väestöstä olivat im­muu­ne­ja, kos­ka he oli­vat jo sai­ras­ta­neet tau­din. Tällaisessa tilanteessa taudin vii­mei­sim­män esiin­ty­mi­sen jäl­keen syn­ty­neil­lä lap­sil­la ei ole im­mu­ni­teet­tia.
Kun riit­tä­vä mää­rä väes­tös­tä ei ole im­muu­ne­ja, tauti saattaa päästä leviämään väestössä. Lopulta kaik­ki, jot­ka ei­vät ol­leet aiem­min sai­ras­ta­neet tau­tia, saa­vat tartunnan. (neitseellisen maaperän epidemia)
Kun ro­kot­teen kat­ta­vuus on riit­tä­vä, syn­tyy lau­ma­suo­ja. Kaik­ki ei­vät kuitenkaan ole im­muu­neja. Toi­set ei­vät ole vie­lä ehtineet saamaan roko­tet­ta ja toi­set ovat roko­tet­tu­ja, mut­ta he eivät ole saa­neet im­mu­ni­teet­tia, kos­ka roko­te ei an­na täy­del­lis­tä suo­jaa.
Kun rokot­teen kat­ta­vuus on riit­tävä, lau­ma­suo­ja suo­jaa nii­tä­kin, jot­ka ei­vät ole im­muu­ne­ja, kos­ka suu­rin osa hei­dän ympä­ril­lään ole­vis­ta on ro­ko­tet­tu.
Jos roko­te­kat­ta­vuus las­kee lii­an matalalle tasolle, se uh­kaa lau­man immuni­teet­tia.
Kun roko­tet­tu­jen mää­rä on al­hai­nen, tau­ti­ta­pau­ksi­a voi jälleen esiin­tyä. Taas rokot­tamat­tomat sai­ras­tu­vat, sa­moin kuin ne, jot­ka eivät ole saa­neet rokot­teesta im­mu­ni­teet­tia.
Isorokon hävittäminen ja laumasuoja

Isorokko hävitettiin aikoinaan siten, että aina, kun löydettiin sairastunut, hänen lähipiirinsä rokotettiin. Tällöin tauti ei päässyt leviämään, koska lähipiirillä oli laumasuoja. Tällaista rokotusten kohdennusstrategiaa kutsutaan rengasrokotukseksi. Viimeinen isorokkoon luonnollisella tavalla tapahtunut tartunta tapahtui Somaliassa 22. lokakuuta 1977, kun sairaalan keittäjä Ali Maow Maalin sai taudin siihen sairastuneelta lapselta. Sen jälkeen Isossa-Britanniassa sattui tapaus, jossa Birminghamin yliopistossa laboratoriossa valokuvaajana työskennellyt Janet Parker sai sen vahingossa ja kuoli tautiin syyskuussa 1978.
COVID-19 ja laumasuoja

Yhdistynyt kuningaskunta yritti alussa vastata COVID-19-pandemiaan luomalla laumasuojaa sairastamalla. Mutta Imperial Collegen tutkimus piti sairaalaan joutuvien ja kuolleiden määriä sen verran suurina, että Yhdistynyt kuningaskunta luopui laumasuojan tavoittelusta sairastumisen kautta.
Ruotsi tavoitteli kevään 2020 aallossa laumasuojaa sivutuotteena niin, että taudin estotoimet rajoittivat mahdollisimman vähän yhteiskunnan toimintaa. Loka-marraskuussa 2020 tauti levisi yhä voimakkaasti, joten osittainenkin laumasuojastrategia oli epäonnistunut.
Koronaan on myös yritetty saavuttaa laumaimmuniteettiä rokotusten kautta, mutta sekin on osoittautunut erittäin heikoksi, etenkin uusinta varianttia vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laumasuoja Wikimedia Commonsissa
Laurent, Helene & Nohynek, Hanna: Rokotteet ja laumasuoja – pakolla vai porkkanalla?. Sic! Lääketietoa Fimeasta, 2018, nro 1.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 28.3.2020. (Arkistoitu – Internet Archive)
Tehokkuus Rokotustieto.fi.  4.6.2018. Viitattu 28.3.2020.
Juonala, Jouko: Milloin koronaa vastaan syntyy laumasuoja? 6 pointtia kuumaan kysymykseen Ilta-Sanomat.  16.3.2020. Viitattu 28.3.2020.
Palmolahti, Harri: Edesvastuuton ihmiskoe 200 vuotta sitten on pelastanut jo miljoonia ihmishenkiä Yle Uutiset.  20.8.2017. Viitattu 28.3.2020.
Leeviläisyys

Euroopan lestadiolaisuuden sukupuu vuonna 2001 ilman kuolleita haaroja.
Suomen ja Karjalan lestadiolaisuuden sukupuu joka sisältää myös kuolleet haarat.
Leeviläisyys on esikoislestadiolaisuuden haara, joka on syntynyt liikkeen hajaannuksissa vuonna 1965. Leeviläisyys sai nimensä ruotsalaisen saarnaajan Levi Älvgrenin mukaan. Hän ei hyväksynyt uudistuksia seurakunnassa. Kiistat syntyivät mm. Per Boremannin Laestadiuksen postilloihin tekemistä uudistuksista, joita Gunnar Jönsson tuki.
Leeviläiset pitävät tiukasti kiinni Laestadiuksen saarnojen alkuperäisesta asusta eivätkä hyväksy karkeidenkaan ilmausten muokkaamista. He katsovat siksi edustavansa alkuperäistä lestadiolaisuutta. Leeviläiset ovat kirjoittaneet opistaan ja ajatuksistaan oman kirjan "Hengellisen hallituksen vaiheet ensinsyntyneessä laestadiolaisessa seurakunnassa Ruotsin Lapin maalla" (ruots. 1976, suom. 1977), jota leeviläiset jakoivat esikoislestadiolaisten seuroissa leeviläisyyden synnyn aikoihin.
Leeviläiset ovat omaksuneet esikoislestadiolaisilta Ruotsin Lapin vanhimmat, jotka muodostavat esikoislestadiosten "hengellisen hallituksen" korvaavan varjohallituksen. Leeviläiset uskovat Lapin vanhimmuuden periytyvän Raattamaasta esikoislestadiolaisten Lapin vanhimpiin 1960-luvulle asti, kunnes se jatkui leeviläisyyteen. Leeviläisten Ruotsin Lapin vanhimpia ovat suomalaissyntyiset Lauri Koistinen ja Eero Mäkelä.
Leeviläisiä oli vuoden 2012 arvion mukaan noin 200 henkeä maailmassa, pääosin Suomessa, joten se oli yhdenneksitoista suurin lestadiolaisryhmä maailmassa. Leeviläisten määrä säilyi samana vuoden 2001 jälkeen. Seuroja he järjestävät säännöllisesti mm. Eurassa ja Pöytyällä. Vuonna 1977 leeviläisyydestä erosi steeniläisyys. Leeviläisyyteen liittyi kymmeniä esikoislestadiolaisia USA:ssa vuonna 1976, mutta he menivät melkein kaikki vuoden 1977 hajaannuksessa steeniläisyyteen. Myös steeniläisyydessä tapahtui hajaannus vuonna 1979, jolloin siitä erkani niskalaisuus-niminen ryhmä USA:ssa ja Norjassa.
Kuuluisia leeviläisiä ovat muun muassa Euran daltonien vanhemmat.
Norjan nyt jo hiipunutta leeviläisyyttä kutsutaan myös nimellä kjöllefjordilaisuus sen paikan nimen mukaan jossa he enimmäkseen asuivat. Kjöllefjordilaiset ja USA:n leeviläiset erkaantuivat esikoislestadiolaisuudesta vuonna 1976. Kjöllefjordilaiset ja USA:n leeviläiset tosin siirtyivät vuoden 1977 hajaannuksessa steeniläisyyteen. Vuoden 1979 hajaannuksessa osa Norjan ja Amerikan steeniläisistä perustivat niskalaisuuden (tai jenseniläisyyden). Norjassa Thoralf Jensen oli niskalaisten johtaja.
Vuonna 1976 esikoislestadiolaisuudesta erkani USA:ssa pieni ryhmä nimeltä niskalaisuus ja liittyi leeviläisiin. "Niska" oli yleinen sukunimi tuon ryhmän parissa, joten siitä nimitys ryhmälle. Heillä oli saarnaajina mm. Melvin Niska ja Ralph Niska.  Vuoden 1977 hajaannuksessa Amerikan leeviläiset liittyivät steeniläisyyteen. Vuonna 1979 osa Amerikan ja Norjan steeniläisistä erkani omaksi ryhmäkseen nimeltä niskalaisuus. Norjan niskalaisuutta kutsutaan myös jenseniläisyydeksi.
Leeviläisyyden sivuhaarat

Vuonna 1977 leeviläisyydestä erkaantui ruotsalaisen saarnaajan Sten Johanssonin johdolla ryhmä nimeltä steeniläisyys, johon liittyivät osa Ruotsin ja Suomen leeviläisistä, sekä kaikki Norjan ja USA:n leeviläiset lukuun ottamatta yhtä naishenkilöä.  Steeniläisiä oli vuoden 2001 arvion mukaan n 20 henkilöä maailmassa - lähinnä Suomessa. Professori Jouko Talonen mainitsi ryhmän silti lestadiolaisryhmien listassaan, vaikka henkilömäärä oli alle 25.
Vuonna 1979 steeniläisyydestä erkaantui Norjassa ja USA:ssa ryhmä nimeltä niskalaisuus(B) (tai jenseniläisyys) USA:laisen saarnaajan Ralph Niskan ja norjalaisen saarnaajan Thoralf Jensenin johdolla.  Niskalaisia lienee nykyään alle 25 henkilöä maailmassa, sillä professori Jouko Talonen ei maininnut sitä lestadiolaisryhmien listassaan vuonna 2001. Saattaa olla mahdollista että niskalaisia ei enää ole olemassa.
Vuonna 1994 leeviläisyydestä erkaantui Suomessa ryhmä nimeltä sukarilaisuus Tenho Sukarin johdolla. Tenho Sukari syytti leeviläisten enemmistöä mm hypnoosin hyväksymisestä ja nimitti leeviläisten enemmistöä "hypnoosilaisiksi". Vuonna 1997 sukarilaisuudesta erkaantui ryhmä nimeltä viljolaisuus Viljo Heimanin johdolla. Nämä ovat erittäin pieniä lähinnä yhdestä perheestä muodostuvia ryhmiä.
Aiheesta muualla

Leeviläissaarnaaja Lauri Koistisen kotisivut
Lechfeldin taistelu

Lechfeldin taistelu käytiin vuonna 955 Saksan kuningas Otto I:n johtamien saksalaisten joukkojen ja unkarilaisten eli madjaarien välillä vuonna 955. Tapahtumien tarkemmasta kulusta on muutamia toisistaan poikkeavia tarinoita, mutta taistelun lopputulos oli joka tapauksessa ratkaiseva voitto Otto I:lle, joka kruunattiin myöhemmin Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan keisariksi.
Tausta

Madjaarit eli unkarilaiset olivat puolipaimentolaisia, jotka olivat heitä edeltäneiden hunnien ja avaarien tapaan asettuneet Karpaattien jokialueelle 900-luvun paikkeilla. Tukialueeltaan käsin he tekivät ratsain ryöstöretkiä Saksaan ja Pohjois-Italiaan, sekä joskus jopa Ranskaan, Espanjaan ja Etelä-Italiaan saakka. Vuoden 985 paikkeilla madjaarit olivat tunkeutuneet saksaan johtajinaan Bulcsú ja Lél. Saksalaiskuningas Otto I painiskeli samaan aikaan kapinoiden ja slaaveja vastaan käytyjen sotien kanssa. Madjaarit olivat lähettäneet Oton luokse Magdeburgiin lähettiläitä kesäkuussa 955, joiden todellinen tarkoitus lienee ollut arvioida saksalaisten armeijan vahvuutta. Saksalaiset eivät ilmeisesti tehneet vaikutusta, koska hyökkäystä päätettiin jatkaa. 45 vuotta aikaisemmin saksalaiset olivat kärsineet Lechfeldin tasangolla murskatappion samanlaisella ryöstöretkellä olleita madjaareja vastaan.
Madjaarit etenivät Tonavan eteläpuolta Baijerin läpi ja sieltä Lechjoen yli Illerjoelle Schwabenin herttuakuntaan. Schwabenista madjaarit kääntyivät takaisin päin ja piirittivät Augsburgin kaupungin. Kleriikki Gerhard Augsburgilainen kirjoitti Augsburgin hallitsija piispa Ulrichin elämäkerran, jonka häntä ihannoiva kuvaus kaupungin sankarillisena puolustajana vaikutti myöhemmin Ulrichin kanonisointiin.
Taistelun aikoihin kirjoitetun St. Gallin annaalien mukaan varsinainen taistelu käytiin 10. elokuuta, mutta muiden aikalaiskirjoittajien Widukind Corveyläisen ja Gerhard Augsburgilaisen mukaan 10. elokuuta käytiin taistelua edeltäneet yhteenotot ja varsinainen taistelu seurasi vasta niiden jälkeen. Myös itse annaaleissa on myöhempi ristiriitainen viittaus johonkin myöhäisempään päivämäärään.