Sotaveteraani
Sotaveteraanit Suomessa

Suomessa sotaveteraanilla tarkoitetaan nykyisin yleensä talvisotaan, jatkosotaan tai Lapin sotaan osaa ottaneita henkilöitä.
Suomen sotaveteraaniliitto kuitenkin kutsuu sotaveteraaneiksi ainoastaan omia jäseniään, jotka palvelukseen kutsuttuna, määrättynä tai vapaaehtoisena ovat osallistuneet Suomen vuosina 1939–1945 käymiin sotiin. Toinen suuri veteraanijärjestö Suomessa on Rintamaveteraaniliitto. Myös Lotta Svärd -järjestössä sota-aikana palvelleita naisia kutsutaan toisinaan sotaveteraaneiksi.lähde?
Viranomaiset, kuten Kansaneläkelaitos ja sosiaali- ja terveysministeriö käyttävät nimityksiä veteraani tai rintamaveteraani miehistä ja naisista, joilla on rintamasotilastunnus, naisille myönnetty rintamapalvelustunnus, rintamatunnus tai veteraanitunnus. Nämä tunnukset oikeuttavat moniin alennuksiin ja ilmaispalveluihin. Sotaveteraanin voi myös tunnistaa rintapielessä pidettävästä tammenlehvästä, joka tuli käyttöön vuonna 1986. Sitä jakoi ensin Puolustusvoimat ja nykyisin Sotainvalidien Veljesliitto Ry.lähde?
Sotaan lähetettiin eniten vuosina 1923–1925 syntyneitä miehiä. Vuoden 2022 lopussa sotaveteraaneja oli runsaat 3 000, ja valtaosa heistä oli naisia. Tuolloin sotaveteraanien keski-ikä oli 97 vuotta. Naisten suurempaa osuutta 2020-luvulta alkaen selittää se, että heitä palveli miehiä nuorempina monenlaisissa tehtävissä kuten lottina, sairaanhoidossa, sotilaskodeissa ja karjan evakuoinneissa. Tilanne muuttui vuonna 2020, jolloin naisia oli sotaveteraaneina ensi kertaa enemmän kuin miehiä. Sotaveteraaniliiton mukaan sotaveteraaneja kuolee kuusi henkilöä joka päivä. Kansaneläkelaitoksen arvion mukaan viimeinen heistä poistuu todennäköisesti vuonna 2030 ja hän on nainen joko pääkaupunkiseudulta tai Pohjois-Suomesta. Virolaisista jatkosodan vapaaehtoisista, Suomen-pojista, oli kesällä 2022 elossa viisi Virossa ja kymmenkunta muualla maailmassa.
Markku Jokisipilä on kirjoittanut blogissaan, että Suomessa sotaveteraanit olivat vielä 1970-luvulla merkittävä poliittinen voima. Vuonna 1970 eduskuntaan valittiin 43 veteraaniliittojen jäsentä. Politiikassa oli mukana enemmän sotaveteraaneja kuin koskaan muulloin, ylintä johtoa myöten: Aarne Saarinen, Ahti Karjalainen, Päiviö Hetemäki, Ele Alenius, Mauno Koivisto ja Väinö Leskinen olivat kaikki sodan käyneitä miehiä. Myös Urho Kekkonen oli sotaveteraani mutta Suomen sisällissodasta. Merkittävä osa veteraaneista kannatti Kekkosta ja äänesti vasemmistoa 1970-luvulla, ja sekä Sotaveteraaniliitto että Rintamaveteraaniliitto pyrkivät luomaan ystävälliset suhteet niin Suomi–Neuvostoliitto-Seuraan kuin Rauhanpuolustajiinkin.
Professori Heikki Hiilamon mukaan tavallisilta veteraaneilta kuitenkin puuttui painostusvoimaa. Rauhansopimuksen perusteella veteraanijärjestöt oli Sotainvalidien veljesliittoa lukuun ottamatta lopetettu. Uudelleen perustettujen veteraanijärjestöjen avulla veteraanit yrittivät pitää asiaansa esillä, mutta Neuvostoliiton pelon eli suomettumisen vuoksi harva poliitikko lähti mukaan veteraanien asiaan.
Jokispilä totesi blogissaan vuonna 2008, että viime vuosikymmeninä on julkisuudessa ajoittain väitetty, ettei sotaveteraaneja arvostettu Suomessa aiemmin ja että nuoriso ja vasemmistolaiset, varsinkin taistolaiset, olisivat pilkanneet veteraaneja erityisesti 1960- ja 1970-luvuilla. Veteraanien muistoja tutkineen Ville Kivimäen mukaan ajatus heidän laajamittaisesta haukkumisestaan on kuitenkin pitkälti myytti. Kivimäki oudoksuu myös sitä, että veteraanien nimissä lähinnä Internetin keskustelupalstoilla otetaan kantaa moniin nykyajan ilmiöihin ilman, että kirjoittajat itse olisivat veteraaneja.
Raimo Ilaskivi kirjoitti vuonna 2007 blogissaan, että kommunismin katoaminen Euroopasta ja Neuvostoliiton hajoaminen 1980- ja 1990-lukujen taitteessa kiinnitti huomiota kommunistisissa maissa esiintyneisiin ongelmiin. Sotaveteraanit saivat tällöin julkista arvostusta osakseen, koska yleisesti katsottiin Suomen välttyneen kommunismilta sodan ansiosta. Tutkija Markku Jokisipilän mukaan tällöin sotaveteraaneista lopullisesti tuli Suomessa kunniakansalaisia, joiden tekemiä uhrauksia on runsaasti muisteltu ja ylistetty. 2000-luvulla sotaveteraaneihin kohdistunut huomio on pysynyt suurena ja vuoden 2006 veteraanikeräys sai ennätystuloksen.lähde?
Kela alkoi maksaa veteraaneille rintamasotilaseläkkeitä ja rintamalisiä vuonna 1971. Rintamasotilaseläkettä maksettiin henkilölle, joka oli ollut rintamalla eikä sodasta johtuen kyennyt hankkimaan itselleen riittävää toimeentuloa. Rintamalisää maksettiin kaikille veteraaneille. Summat olivat kuitenkin pitkään pieniä: kolmen vuoden palveluksesta korvattiin kuukausittain summa, joka vastasi vuoden 2025 rahassa noin 30 euroa. Vasta 2020-luvun vaihteessa rintamalisien määrä kolminkertaistettiin. Yhteenlaskettuna veteraanien vuosina 1940–2023 saamat korvaukset, tuet, kuntoutus ja palvelut olivat rahalliselta arvoltaan yli 40 miljardia euroa. Kelan tutkijoiden mukaan tämä oli varsin vähäinen korvaus itsenäisestä Suomesta. Professori Hiilamon mukaan reilun veteraaneille 50 vuoden aikana maksettujen rahallisten etujen arvo oli alle puolet Kelan yhden vuoden etuusmenoista. Hiilamon mukaan kunniavelka veteraaneille jäi hoitamatta.
Sotaveteraaneista halutaan joskus luoda ihannekuvaa sankareina, joiden kestokyky saavutti myyttiset ja yli-inhimilliset mitat. Ville Kivimäen kirja Murtuneet mielet kertoo veteraaneista, joille taistelujen paine ja stressi osoittautuivat ylivoimaisiksi kestää. Kivimäen mukaan yliampuvat sankaritarinat vähättelevät sodan kauheuksia, ja hän huomauttaa, että: ”jokaista Mannerheim-ristin ritaria kohden oli lähes sata psyykkisten oireiden takia hoitoon joutunutta”.
Suuri enemmistö veteraaneista selvisi sodasta mielenterveyttään menettämättä, mutta siviiliin sopeutuminen ja sotakokemusten unohtaminen oli vaikeaa. Sodan traumojen siirtymistä myös seuraaville sukupolville on tutkittu.
Lapin sodan päättymisen vuosipäivä 27. huhtikuuta on Suomessa kansallinen veteraanipäivä. Valtiovalta käynnisti perinteen vuonna 1987 lisätäkseen veteraanien julkista arvostusta.