stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Khrysippos
Filosofia > Matematiikka

Khrysippoksen mukaan kappaleet, pinnat, viivat, paikat, tyhiö ja aika olivat kaikki jaettavissa mieli­valtaisen pieniin osiin.  Hän määritteli yhden äärettömien joukkojen perus­ominaisuuden: koska ihmisessä ja hänen sormessaan on kummassakin äärettömän monta (pistemäistä) osaa, samoin kuin maailman­kaikkeudessa ja ihmisessä, ei voida sanoa, että ihmisessä olisi enemmän osia kuin hänen sormessaan tai maailman­kaikkeudessa enemmän kuin ihmisessä.
Khrysippos vastasi myös erääseen Demokritoksen ensimmäisenä esittämään kysymykseen. Jos kartio jaetaan kahtia tasolla, joka on sen pohjan suuntainen, ovatko segmenttien pinnat yhtä suuret vai erisuuret? Jos ne ovat yhtä suuret, kartiosta tulee lieriö; jos ne ovat eri suuret, kartion pinnan on oltava porrastettu. Khrysippos vastasi, että ne ovat sekä yhtä suuret että eri suuret. Näin Khrysippos itse asiassa kiisti kolmannen pois­suljetun lain yhtä suuren ja erisuuren osalta, ja samalla hänen voidaan katsoa jo ennakoineen nykyistä differentiaali- ja integraali­laskentaa, jossa raja-arvo ja sarjojen suppeneminen raja-arvoa kohti ovat keskeisiä käsitteitä.
Khrysippos oli erityisen merkittävä väittäessään, että 1 on luku. Yhtä ei antiikin Kreikassa ollut aina pidetty lukuna, sillä sitä pidettiin yksikönä, jolla asioita mitataan. Aristoteles kirjoitti teoksessaan Metafysiikka: "... mitta ei ole se, mitä mitataan, vaan mitta tai Yksi on lukujen alku. Khrysippoksen mukaan yhdellä oli "suuruus yksi" (kreik. πλῆθος ἕν), vaikka tätä käsitystä ei Kreikassa yleisesti hyväksytty, ja Iamblikhos kirjoitti, että "suuruus yksi" on itsessään ristiriitainen ilmaisu.
Filosofia > Etiikka

Khrysippoksen mukaan etiikka on riippuvainen fysiikasta. Teoksessaan Luonnosta, hän kirjoitti: "kun ei ole muutakaan eikä parempaa keinoa lähestyä kysymystä hyvästä ja pahasta, hyveistä tai onnellisuudesta kuin lähtemällä kaikkien asioiden luonnosta ja maailman­kaikkeuden hallinnosta." Khrysippoksen mukaan elämän tarkoitus on elää sopusoinnussa niiden kokemusten kanssa, jotka itse­ kullakin on luonnon todellisista tapahtumista. Kunkin henkilön yksilöllinen luonne on osa koko maailman­kaikkeuden luonnetta, ja sen vuoksi elämä tulisi elää sopusoinnussa niin kunkin oman luonteen kuin maailman­kaikkeuden luonteen kanssa. Ihmisluonto on eettinen, ja ihmiskunta on yhteydessä jumalalliseen, joka lähtee alkutulesta tai etteristä, joka aineen välityksellä on järjen ruumiillistuma, ja ihmisten pitäisi käyttäytyä sen mukaisesti. Ihmisillä on vapaus, ja tähän vapauteen kuuluu vapautuminen järjettömistä haluista (himo, rikkaudet, elinolot, hallitseva asema ja niin edelleen) ja tahdon saattaminen järjen alaiseksi. Eniten Khrysippos painotti yksikön arvoa ja loukkaamattomuutta sekä tahdon voimaa.
Stoalaisten mukaan hyvän ja pahan lisäksi oli kolmaskin luokka, yhdentekevät asiat (adiafora). Monet sellaisetkin asiat, joita yleisesti pidetään hyvinä tai pahoina, ovat moraalisesti yhden­tekeviä; parhaita tällaisia ovat terveys, rikkaus ja kunnia, pahimpia sairaus ja köyhyys. Khrysippos myönsi, että oli tavan­omaista ja hyväksyttävää sanoa toivottuja asioita "hyviksi", Hänen mukaansa viisas tosin käyttää sellaisia hyväkseen, jos hänellä niitä on, mutta muutoin hän ei tavoittele eikä vaadi niitä itselleen.  Hyveen saattaminen täydelliseksi edellyttää tottumusta ja tapaa – toisin sanoen on olemassa moraalista edistystä, ja luonnetta pitää kehittää.
Stoalaiset pyrkivät vapautumaan kiihkeistä tunteista, joita he pitivät luonnon vastaisina. Näiden tunteiden  (pathe) vuoksi arvostelu­kykymme on häiriintynyt. Khrysippos kirjoitti kokonaisen kirjan tunteita käsittelevästä terapiasta. Tällaiset tunteet ja intohimot ovat kuin sairauksia, jotka masentavat ja musertavat sieluamme, ja sen vuoksi hän yritti päästä niistä eroon (apatheia). Väärät arvostelmat muuttuvat intohimoiksi, kun ne alkavat ylläpitää itse itseään, samaan tapaan kuin on juostessa on vaikea pysähtyä.  Ihmisen on kuitenkin toivotonta yrittää päästä eroon into­himoista, jos hänet on vallannut rakkaus tai raivo; se käy päinsä vain hiljaisessa mielen­tilassa. Siksi siihen pitää valmistautua edeltä käsin, ja tunteita on käsiteltävä mielessä silloin, kun ne ovat läsnä. Ajattelemalla järjellä sellaisia tunteita kuin ahneutta, ylpeyttä tai himoa voidaan oppia ymmärtämään, mitä vahinkoa ne saavat aikaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit :
Khrysippoksen elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Khrysippoksen elämäkerta (kreikaksi)
Fieser, James & Dowden, Bradley (toim.): Chrysippus The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Chrysippus
Antiikin filosofia  Stoalainen koulukunta
| --- | --- |
Varhaisstoa:  Zenon Kitionilainen · Dionysios · Ariston Khioslainen · Persaios · Kleanthes · Khrysippos · Herillos · Sfairos · Zenon Tarsoslainen · Diogenes Babylonialainen · Krates Malloslainen · Antipatros Tarsoslainen · Apollodoros
Keskistoa:  Panaitios · Dardanos · Mnesarkhos · Hekaton · Polemon Ilionlainen · Poseidonios · Iason Nysalainen · Diodotos · Antipatros Tyroslainen, vanhempi · Antipatros Tyroslainen, nuorempi · Geminos · Athenodoros Kananalainen
Myöhäisstoa:  Attalus · Seneca · Eufrates · Epiktetos · Lucius Annaeus Cornutus · Musonius Rufus · Athenodoros Kordylion · Junius Rusticus · Hierokles · Sekstos Khaironeialainen · Marcus Aurelius
Khrysipposta esittävä roomalaisaikainen jäljennös hellenistisestä veistoksesta Louvressa.
Khrysippos.
Kleromantiaa antiikin Kreikassa. Khrysippos hyväksyi ennustukset osana syiden ja seurausten ketjua ja kohtaloa.
Demokritoksen ongelma. Jos kartio katkaistaan vaaka­suorasti, ovatko pinnat yhtä suuret vai erisuuret?
Medeiaa esittävä kreikkalainen amfora. Khrysippos piti ennen kaikkea Euripideen Medeia-näytelmästä tunnettua Medeiaa hyvänä esimerkkiä siitä, kuinka huono arvostelu­kyky voi johtaa järjettömään kärsimykseen.
Käännös suomeksi
Gryllos (Plutarkhos)

| Gryllos Järjettömien eläinten järjenkäytöstä> Περὶ τοῦ τὰ ἄλογα λόγῳ χρῆσθαι.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Plutarkhos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 100
Suomennos
Suomentaja:  Tua Korhonen
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2015
ISBN:  978-952-495-352-8
Sarja: Moralia
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Gryllos eli Järjettömien eläinten järjenkäytöstä (m.kreik. Περὶ τοῦ τὰ ἄλογα λόγῳ χρῆσθαι, Peri tū ta aloga logō khrēstai; lat. Bruta animalia ratione uti) on Plutarkhoksen Moralia-kokoelmaan (kirja XII, 67) kuuluva humoristinen dialogi, joka käsittelee eläinten henkisiä kykyjä sekä vertailee ihmisiä ja eläimiä hyveen suhteen.
Sisältö

Plutarkhoksen dialogi käsittää yhdeksän lukua. Se on mahdollisesti Plutarkhoksen nuoruudentyö, mutta jotkut ovat myös epäilleet sen aitoutta. Tekstissä on jonkin verran aukkokohtia, ja se päättyy yht’äkkisesti.
Dialogi sijoittuu Kirken saarelle. Siinä keskustelevat Odysseus sekä hänen miehistöönsä kuuluva Gryllos, jonka Kirke on noitunut siaksi muun miehistön tavoin. Odysseus haluaisi palata kotiin, mutta Kirken mukaan siat ovat haluttomia lähtemään. Kirke valitsee Grylloksen miehistön puhemieheksi. Gryllos selittää, että miehistö valitsee mieluummin eläimen muodon kuin kotiinpaluun. Sen mukaan eläimillä on suurempi luonnollinen kyky hyveeseen kuin ihmisillä. Gryllos antaa useita esimerkkejä erilaisista hyveistä, kuten rohkeus ja kohtuus. Lisäksi se kuvaa eläinten ihanteellista yksinkertaista elämää, jonka niiden aistit ja äly mahdollistavat.
Teos kritisoi näin näkemystä, jonka mukaan ainoastaan kieltä ja retoriikkaa painottava paideia mahdollistaa älyllisyyden ja kulttuurin. Näin siinä voidaan nähdä kyynistä virettä, joka suuntautuu samalla stoalaisia ja epikurolaisia vastaan.
Sian nimi Gryllos (Γρύλλος) on sanaleikki, joka viittaa toisaalta onomatopoeettisesti sikojen ääntelyyn, toisaalta tietynlaiseen samannimiseen vulgaariksi kuvattuun egyptiläiseen tanssiin (γρυλλισμός, gryllismos) ja edelleen samannimiseen karikatyyriseen maalaustyyliin.
Plutarkhos käsitteli eläinten henkisiä kykyjä myös tutkielmissaan Lihansyönnistä (De esu carnium) ja Eläinten älykkyydestä (De sollertia animalium).
Kirjallisuutta > Suomennos

Plutarkhos: Gryllos. Teoksessa Plutarkhos: Eläinten älykkyydestä ja muita kirjoituksia.  (Sisältää kirjoitukset: Eläinten älykkyydestä. Gryllos. Pitopuheita (valikoima). Suomentaneet Tua Korhonen ja Liisa Kaski)  Helsinki:  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-352-8
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Plutarch: Beasts Are Rational. Teoksessa Plutarch: Moralia.  (Volume XII. Loeb Classical Library 406. Concerning the Face Which Appears in the Orb of the Moon. On the Principle of Cold. Whether Fire or Water Is More Useful. Whether Land or Sea Animals Are Cleverer. Beasts Are Rational. On the Eating of Flesh)  Cambridge, MA:  Harvard University Press.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Plutarch: Gryllus (englanniksi)
Kilpisjärvi (järvi)

| Kilpisjärvi ja Ala-Kilpisjärvi |
| --- | --- |
 Kilpisjärvi Suomen puoleiselta rannalta nähtynä
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Suomi, Ruotsi
Läänit:  Lapin lääni, Norrbottenin lääni
Maakunnat:  Lapin maakunta, Lappi
Kunnat:  Enontekiö, Kiirunan kunta
Koordinaatit:  69°01′02″N, 20°49′17″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Tornionjoen vesistö
Valuma-alue:  Muoniojoen valuma-alue
Laskujoki:  Könkämäeno 
Järvinumero:  67.640.1.001 ja 766407-170182 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  473 m 
Rantaviiva:  71,5 km 
Pinta-ala:  37,33 km² 
Tilavuus:  0,73 km³ 
Keskisyvyys:  19,5 m 
Suurin syvyys:  57 m 
 fiKilpisjärvi ja Ala-Kilpisjärvi 
Kilpisjärvi (pohjoissaameksi Gilbbesjávri) on järvi Suomen ja Ruotsin rajalla Enontekiön ja Kiirunan kunnissa. Se on myös lähellä Suomen, Ruotsin ja Norjan rajojen yhtymäkohtaa. Järven pinta on 473 metriä merenpinnan yläpuolella. Kilpisjärveen kuuluu Ylinen Kilpisjärvi (pohjoissaam. Bajit Gilbbesjávri) ja Alanen Kilpisjärvi (Vuolit Gilbbesjávri). Kilpisjärvestä laskee Könkämäeno Muonionjoen kautta Tornionjokeen.
Jää lähtee Kilpisjärvestä vasta juhannuksen tienoilla ja ensilumi sataa syys–lokakuussa.
Muinoin myöhäisjääkaudella Kilpisjärven ranta oli noin 20 metriä nykyisen tason yläpuolella, mikä on havaittavissa järven etelärannalla. Silloin järvi laski Storfjordenin kautta Atlanttiin, kun jää salpasi kulun Könkämäenon laaksoon.
Luontoarvoja

Kilpisjärven tärkeimmät kalalajit ovat harjus, nieriä, siika ja taimen. Siika on istutettu laji. Kilpisjärvi ei ole hyvä kalastusjärvi, esimerkiksi vuonna 2006 järjestetyssä kalakilpailussa, johon osallistui tuhansia ihmisiä, ei saatu yhtään säännöt täyttävää kalaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kilpisjärvi Wikimedia Commonsissa
Guajakoli

| Guajakoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metoksifenoli
CAS-numero:  90-05-1
PubChem CID:  460
SMILES:  COC1=CC=CC=C1O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H8O2
Moolimassa:  124,134 g/mol
Sulamispiste:  32 °C
Kiehumispiste:  205,1 °C
Tiheys:  1,129 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 16 g/l 
Guajakoli eli o-metoksifenoli (C7H8O2) on fenoleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä tavataan luonnossa useiden kasvien eteerisissä öljyissä ja se on komponenttina useiden ruokien ja juomien aromeissa. Yhdistettä käytetään valmistettaessa muun muassa aromeja ja lääkeaineita. Yhdistettä esiintyy myös kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä. Guajakoli on p- ja m-metoksifenolien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa guajakoli on vaaleankellertävää kiteistä ainetta. Mikäli kiteet sulatetaan, yhdiste ei kiteydy jäähdytettäessä alle sen sulamispisteen vaan pysyy nestemäisenä. Guajakoli on puhtaaseen veteen niukkaliukoista ja liukenee paremmin emäksisiin liuoksiin ja orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin.
Valmistus ja käyttö

Guajakolia voidaan valmistaa metyloimalla katekolia metyylihalidien tai dimetyylisulfaatin avulla, hapettamalla ligniiniä elohopeaoksidin avulla, pelkistämällä asetovanillonia sinkkikloridin avulla ja  hydrolysoimalla o-anisidiinin diatsoniumsuolaa.
Guajakolia käytetään valmistettaessa hajusteina ja aromiaineina käytettäviä yhdisteitä, kuten isoeugenolia ja vanilliinia. Vanilliinia muodostuu, kun guojakolin ja glyoksyylihapon muodostama additiotuote hapetetaan ja dekarboksyloidaan. Guajakolia voidaan käyttää yskänlääkkeissä limaa irrottavana aineena, mutta sen huonoja puolia ovat huono vesiliukoisuus ja kitkerä maku. Tämän vuoksi guajakolista voidaan valmistaa muita tähän tarkoitukseen käytettäviä yhdisteitä kuten guaifenesiinia ja guasetisaalia. Guajakolia voidaan käyttää myös vahojen ja öljyjen hapettumista estävänä aineena.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Guaiacol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Guaiacol (englanniksi)
ChemBlink: Guaiacol (englanniksi)
Liber Herbarum: Luettelo guajakolia sisältävistä kasveista (Arkistoitu – Internet Archive)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Guaiacol (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - guaiacol (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - guaiacol (englanniksi)
Kinana ibn ar-Rabi

Khaibarin taistelu (Kuva vuodelta 1910)
Kinana ibn ar-Rabi  (Arab. كِنَانَة ٱبْن ٱلرَّبِيع‎) oli juutalainen heimojohtaja Khaybarin keitaalla Arabian niemimaalla. Profeetta Muhammed valloitti juutalaisten hallussa olleen Khaybarin vuonna 628. Kinana saatiin kiinni, ja uskottiin, että hän tietää, missä Nadir-heimon aarteet olivat. Kinana kuitenkin kielsi tietävänsä aarteen sijaintia. Osa siitä kuitenkin löydettiin raunioista, joiden lähellä Kinana oli liikkunut. Jumalan  lähettiläs käski silloin Az-Zubari ibn al-Awwamia: "Kiduttakaa häntä, kunnes saat hänestä kaiken irti!"  A-Zubair sytytti tulen palamaan Kinanan rinnan päälle, kunnes tämä oli kuolla. Lopulta Jumalan lähettiläs antoi tappaa Kinanan.
Khaybarista saadusta sotasaaliista Muhammed valitsi itselleen Kinanan lesken Safiyan, jonka kanssa hän meni naimisiin.
Al-Tabari sekoittaa hänet Zainabin samannimiseen sukulaiseen.
Palestiinalaisten keskuudessa suosittu rytmikäs taisteluhuuto mielenosoituksissa juutalaisia vastaan on: "“Khaybar Khaybar, ya yahud, Jaish Muhammad, sa yaud,” joka tarkoittaa: "Khaybar Khaybar, juutalaiset, Muhammedin armeija palaa takaisin".
Guadalupenkarakara

| Guadalupenkarakara> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Jalohaukkalinnut Falconiformes
Heimo::  Jalohaukat Falconidae
Suku::  Töyhtökarakarat Caracara
Laji::  lutosa
Kaksiosainen nimi
 Caracara lutosa  (Ridgway, 1876) 
Synonyymit
 Caracara lutosus 
Katso myös
   Guadalupenkarakara Wikispeciesissä   Guadalupenkarakara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Guadalupenkarakara (Caracara lutosa) oli Meksikoon kuuluvalla Tyynenmeren saari Guadalupella tavattu jalohaukka. Saarelle asettuneet siirtolaiset hävittivät sen sukupuuttoon uskoen sen olevan uhka heidän tuomilleen vuohille. Lajia kerättiin myös kokoelmiin. Viimeinen luotettava havainto linnusta tehtiin vuonna 1903.
Levinneisyys ja elinympäristö

Guadalupenkarakara oli endeeminen laji Meksikon Guadalupen saarella. Guadalupe on pieni tuliperäinen saari, joka on noin 35 kilometriä pitkä ja 9 kilometriä leveä. Saari oli koti lukuisille eläin- ja kasvilajeille, joita tavattiin vain siellä. Kaikkia lajeja ei koskaan kuvailtu tieteellisesti ennen niiden häviämistä. Saarelta tunnetaan ainakin kuusi lintulajia tai alalajia, jotka hävisivät ihmisten saavuttua saarelle. Guadalupenkarakara oli läheistä sukua Keski- ja Etelä-Amerikan karakaroille ja lajin esi-isät päätyivät mannermaalta Guadalupelle ehkäpä myrskytuulten mukana. Noin 40 000 vuotta vanhoja karakarojen luita on löydetty La Brean tervahaudoilta ja löydetyt luut muistuttavat guadalupenkarakaran luita, joten lajin esi-isät saattavat olla peräisin Kaliforniasta.
Elintavat

Guadalupenkarakaran käyttäytymisestä on säilynyt muutamia kertomuksia. Laji oli suhteellisen huono lentäjä, eikä se voinut syöksyä saaliinsa kimppuun lennosta esimerkiksi haukkojen tai kotkien tapaan. Sen leveät siivet soveltuivat pikemminkin harppovaan lentoon lähellä maata. Lajilla oli pitkät jalat ja se oli ehkäpä yhtä kotonaan maassa kuin ilmassa. Lajin yksilöt muodostivat usein pieniä parvia. Yksilöt kommunikoivat keskenään erilaisin monimutkaisin esityksin, joista yksi oli kaulan kurottaminen ja pään taivuttaminen taakse, siten että se koski linnun selkään. Esitysten tarkempaa merkitystä ei tiedetä, mutta nykyisillä karakaroilla on samankaltaisia tapoja.
Guadalupenkarakara oli todennäköisesti Guadalupen hallitseva petoeläin kymmenien tuhansien vuosien ajan. Laji söi ilmeisesti pieniä lintuja, hiiriä, simpukoita, hyönteisiä ja raatoja.
Häviäminen

Ensimmäiset ihmiset Guadalupella olivat metsästäjiä ja valaanpyytäjiä, joilla oli mukanaan laivoilla vuohia miehistön ravinnoksi. Joitakin niistä jätettiin Guadalupelle tulevien matkojen ruokavarastoksi. Vuohet lisääntyivät nopeasti ja söivät lähes kaiken kasvillisuuden. Vuohet itsessään eivät kuitenkaan aiheuttaneet guadalupenkarakaran häviämistä. Sen sijaan vuohien perässä tuli metsästäjiä, jotka uskoivat guadalupenkarakaran tappavan vuohia ja uhkaavan näin niiden kantaa. On epätodennäköistä, että lintu olisi voinut tappaa vuohen, mutta se käytti todennäköisesti ravinnokseen niiden haaskoja. 1800-luvun aikana lajia metsästettiin säälimättä asein ja myrkyin. Metsästäjien lisäksi uhaksi nousivat keräilijät, jotka keräsivät lajin yksilöitä lintutieteellisiin kokoelmiin. Vain pieni parvi karakaroja selvisi 1900-luvun puolelle. Joulukuussa 1900 ornitologi ja keräilijä Rollo Beck kohtasi 11 yksilön parven ja luullen lintua edelleen yleiseksi hän ampui parvesta kaikki paitsi kaksi yksilöä. Viimeinen havainto lajista tehtiin vuonna 1903 ja IUCN on määritellyt sen sukupuuttoon kuolleeksi lajiksi.
Leamon King

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | 4×100 metriä |  |
Leamon King (13. helmikuuta 1936 – 23. toukokuuta 2001) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
King sivusi lokakuussa 1956 Kaliforniassa kahdesti 100 metrin juoksun maailmanennätystä. Hän juoksi ajan 10,1 s sekä Ontariossa 20. lokakuuta että Santa Anassa 27. lokakuuta. Kuukautta myöhemmin Melbournen olympialaisissa hän pääsi juoksemaan vain 4 × 100 metrin viestijuoksun, jonka Yhdysvallat voitti maailmanennätysajalla 39,5 s; edellisellä ennätyksellä oli ikää yli 20 vuotta.
Arthur de Gobineau

Arthur de Gobineau.
Joseph Arthur de Gobineau (14. heinäkuuta 1816 Ville-d’Avray, Ranska – 13. lokakuuta 1882 Torino, Italia) oli ranskalainen diplomaatti, kirjailija ja filosofi, joka tuli tunnetuksi valkoisen ylivallan kannattajana ja arjalaisen herrarodun teorian luojana ja joka vaikutti vahvasti muun muassa Saksan kansallissosialistien ajatteluun.
Elämä ja ura

Gobineau syntyi aristokraattiseen rojalistiperheeseen. Vuonna 1835 hän saapui Pariisiin, toimi vähäisissä pappisviroissa ja alkoi liikkua kirjallisissa piireissä. Hän oli hyvin kouluttautunut kielissä ja tunsi itämaista kulttuuria. Vuonna 1894 Gobineau työskenteli lyhyen aikaa Alexis de Tocquevillen sihteerinä tämän toimiessa ulkoministerinä. Sittemmin hän lähti diplomaattiuralle ja työskenteli Bernissä, Hannoverissa, Teheranissa, Rio de Janeirossa ja Tukholmassa.
Gobineaun teoriat > Rotuteoriat

Gobineaun tunnetuin teos on Essai sur l’inégalité des races humaines (1853–1855), jossa hän esitti ajatuksensa valkoisen rodun ylemmyydestä ja otti käyttöön termin ”arjalainen”, jolla hän tarkoitti varsinkin pohjois­eurooppalaisia kansoja, joita hän piti samalla nimellä tunnettujen muinaisten intialaisten kansojen sukulaisina. Gobineaun mukaan rotujen sekoittuminen johtaisi korruptioon ja moraali­katoon. Hän ei kuitenkaan itse ollut kiinnostunut rasististen poliittisten ohjelmien luomisesta vaan ihmisen sosiaalisen elämän tieteellisestä tutkimuksesta.
Gobineau päätyi käsitykseen, että rotu loi kulttuurin, ja väitti, että kolmen ihmis­rodun – "mustan", "valkoisen" ja "keltaisen" – väliset eroavuudet muodostivat luonnolliset rajat ja että rotujen sekoittuminen johtaisi kaaokseen. Näistä kolmesta rodusta mustat olivat Gobineaun mukaan fyysisesti hyvin vahvoja, mutta kykene­mättömiä älylliseen ajatteluun. Hänen "keltaisiksi" nimittämänsä aasialaiset olivat hänen mukaansa fyysisesti ja älyllisesti siltä väliltä, mutta hänen mukaansa heille ominaista oli äärimmäisen voimakas materialismi, joka teki heidät kykeneviksi joihinkin saavutuksiin.
Valkoiset taas olivat Gobineaun mukaan kolmesta rodusta paras ja korkein, sillä vain valkoisilla oli kyky älylliseen ajatteluun, minkä lisäksi he olivat fyysisesti kauneimpia ja ainoita, joilla oli kyky luoda kauneutta. Gobineau kirjoitti, että kauneus, korkea älykkyys ja voimakkuus ovat alkujaan olleet vain valkoisten ominaisuuksia, ja sikäli kuin näitä myönteisiä ominaisuuksia esiintyy aasialaisilla ja mustilla, se voi vain olla seurausta aikojen kuluessa tapahtuneesta rotujen sekoittumisesta.  Valkoinen rotu vuorostaan jakautui vielä kolmeen ala­ryhmään, joista pohjoinen rotu, joista hän käytti myös nimeä arjalaiset edustivat kaiken sen huipentumaa, mikä oli ominaista valkoiselle rodulle.
Gobineaun teoriat > Rotuteoriat > Arvostelu

Gobineaun rotuteoriat saivat osakseen ankaraa arvostelua jo hänen omana aikanaan. Esimerkiksi kun Alexis de Tocqueville oli lukenut Essai-teoksen, hän kiinnitti huomiota väitteeseen, että eurooppalaisista vain saksalaiset olisivat kyllin lahjakkaita, jotta abstrakti totuus voisi käytännölli­sistä seurauksistaan riippumattakin tehdä heihin vaikutuksen. Hän huolestuikin siitä mahdollisuudesta, että Gobineaun teoriat saattaisivat tulla Saksassa hyvin suosituksi ja että ennen pitkää ne vaikuttaisivat Saksan ja Ranskan välisiin suhteisiin. Hän myös kysyi Gobineaulta:
»Mitä hyötyä voi olla siitä, että barbariassa, velttoina tai orjina eläville kansoille selitetään, että kun heidän rotunsa on mikä on, he eivät voi tehdä mitään parantaakseen asemaansa tai muuttaakseen tapojaan tai hallitustaan? Etkö näe, että oppiisi sisältyvät piilevinä kaikki pysyvän eriarvoisuuden mukanaan tuomat pahat asiat: ylpeys, väkivalta, muiden ihmisten halveksunta, tyrannia ja kurjuus kaikissa muodoissaan?"»
Myöhemmin brittiläinen sinologi Arnold Rowbotham kirjoitti, että Gobineaulle arjalaisen rodun yli­voimaisuus oli täysin "amoraalista yli­voimaisuutta", sillä Gobineaun arjalaisille sankareille "voima oli oikeutta". Gobineau kirjoittikin, että alkuperäiset, puhdas­rotuiset arjalaiset olivat tehneet mitä halusivat, sillä he olivat kaikkia muita korkeampia eikä heitä koskenut mikään ulkoinen moraali. Rowbotham kirjoitti sittemmin Gobineaun arjalais­teorioista, että jos ne riisutaan rotu­mystiikastaan, ne tekevät voimasta hyveen ja jopa välttämättömyyden ja että jos niistä tehdään loogiset päätelmät, ne merkitsisivät paluuta barbariaan, sillä Gobineaun teorioista seurasi ainakin implisiittisesti, että kaikki sivistyneet tavat ovat epäarjalaisia tai ainakin rotujen sekoittumisen tulosta.