stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ulla Heino
Teokset

Merikarvian Ylikylän, Alakylän ja Pappilankylän väestö 1870-1970: Tilastollinen selvitys Merikarvian kirkonkylän väestökehityksestä. Turku, 1971. (Turun yliopiston kylätutkimusryhmän julkaisuja 9.)
Ahlaisten historia. kirj. Ulla Heino. Pori: Porin kaupunki, 1979 ISBN 951-99220-1-6.
Nousiaisten historia. 2. julk. Nousiaisten kunta, Nousiaisten seurakunta; kirj. Ulla Heino. Nousiainen: Nousiaisten kunta: 1980 ISBN 951-99278-1-6., ISBN 951-99278-2-4.
Naantalin työväenyhdistys 1894-1984: 90 toiminnan vuotta: taustoja, tapahtumia, tulevaisuuden näkymiä. Julk.: Naantalin työväenyhdistys. Naantali: Naantalin työväenyhdistys, 1984 ISBN 951-99586-8-1.
Käsityö ja sen tekijät 1600-luvun Satakunnassa. Ulla Heino. Hki: Suomen historiallinen seura, 1985 (Historiallisia tutkimuksia 127, ISSN 0073-2559) ISBN 951-9254-59-5.
Vuojoki. Ulla Heino. Eurajoki: Eurajoen kunta, 1986
Eurajoen historia. 1. Ulla Heino, Jukka Luoto, Unto Salo. Eurajoki: Eurajoen kunta: 1987 ISBN 951-99888-1-5.
Eurajoen historia. 2. Ulla Heino; Eurajoen historiatoimikunta: Juhani Niinimäki ym. Eurajoki: Eurajoen kunta: 1990 ISBN 952-90-2551-3.
Eurajoen historia. 3. Ulla Heino. Eurajoki: Eurajoen kunta: 1992 ISBN 952-90-4071-7.
Täällä Suomen synnyinmuistot. toimituskunta: Martti Anttonen ym; kirjoittajat: Ulla Heino ym: 1987 ISBN 951-99888-1-5.
Eurajoen historia. 2. Ulla Heino; Eurajoen historiatoimikunta: Juhani Niinimäki ym. Turku: Varsinais-Suomen maakuntaliitto, 1992 ISBN 951-9054-24-3.
Rauma: idylliä ja tehokkuutta 1875-2000. Ulla Heino. Rauma: Rauman kaupunki, 2002 ISBN 951-96081-3-3.
Teokset > Toimittajana

Lounais-Suomen sotaorpojen muistelmia. 2, Isän kaipuu. Lounais-Suomen Sotaorvot ry, 2015
Fundera tar längsta tiden, sa skräddarn, då han sydde byxor : frågeställningar och problem kring hantverksforskning från medeltiden till skråväsendets upplösning, redaktörer: Ulla Heino och Kirsi Vainio-Korhonen, Turun yliopisto, 1997 (Julkaisuja / Turun yliopisto, historian laitos 42, ISSN 0357-2129). ISBN 951-29-0944-8.
Helge Heinonen

Helge William Heinonen (14. syyskuuta 1922 Nastola – 21. lokakuuta 2012 Vääksy) oli suomalainen lehtikuvaaja. Hän työskenteli kaksi vuosikymmentä (1963–1984) Apu-lehden valokuvaajana. Heinonen voitti 1960-luvulla kolmesti Vuoden lehtikuva -kilpailun ja sai kansainvälisen ARPS-arvon 1956, AFIAP-arvon 1961 ja EFIAP-arvon 1962.
Nastolassa syntynyt Helge Heinonen kävi koulunsa Helsingissä. Haavoituttuaan jatkosodan loppuvaiheissa hän kouluttautui kirjapainoalan kemigrafiksi eli tuolloisten kuvalaattojen valmistajaksi, minkä myötä valokuvaus alkoi kiinnostaa häntä. Hän opiskeli valokuvausta Wetzlarin Leica-koulussa ja oli koko ikänsä Leica-kinofilmikameran käyttäjä.
Ennen pitkää rupeamaansa Apu-lehdessä Heinonen työskenteli Uuden Suomen omistamassa Kuvateollisuus Oy:ssä, Sanomien Lehtikuva Oy:ssä 1946–1950, Keskisuomalaisessa 1950–1957 ja Kuluttaja-lehdessä vuoteen 1963 asti. Hän sai valtion taiteilijaeläkkeen vuonna 1984.
Vuonna 1961 Heinonen julkaisi valokuvateoksen Kotka, suomalainen satamakaupunki.
Kirjallisuutta

Rautonen, Markku (toim.): Helge Heinonen, lehtikuvaaja. Helge Heinonen, 2005. ISBN 952-91-9572-9.
Runeberg, Tutta & Wallius, Ossi: ”Kamera välittää elämän koko kirjoa”, Ammatti: Lehtikuvaaja. Välähdyksiä suomalaisen lehtikuvaajan työstä 1920-luvulta 1960-luvun lopulle, s. 127–140.  (Heinosen haastattelu ja kuvia)  Kustannus-Mäkelä, Suomen Lehtikuvaajat ry, 1985.  ISBN 951-9063-79-X
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Kroatia 
Taiteenala:  Photographers' Identities
Hannu Heikkilä

Hannu Tapani Heikkilä (23. lokakuuta 1922 Helsinki – 10. syyskuuta 2003 Hollola) oli suomalainen oopperalaulaja. Äänialaltaan hän oli aluksi baritoni, sitten basso.
Henkilöhistoria

Heikkilän vanhemmat olivat Väinö Johannes Heikkilä ja Iida Elisabet Tauren. Hänen ensimmäinen puolisonsa (1951–1965) oli pianisti Kerstin Linnea Pettersson ja toinen vuodesta 1966 Anja Helena Miettinen. Heikkilä tuli ylioppilaaksi 1940, opintomatkoja Keski-Eurooppaan hän teki 1950-luvulla. Hän toimi paitsi useissa alansa järjestöissä, myös opettajana Sibelius-Akatemiassa, samoin kuin suomensi kuusitoista oopperalibrettoa. Heikkilä kuului vuodesta 2000 Martti Talvela -säätiön hallitukseen.
Taiteellinen toiminta

Heikkilällä oli uransa aikana kaikkiaan yli 90 eri roolia oopperoissa ja opereteissa muun muassa Suomen Kansallisoopperassa, Savonlinnan oopperajuhlilla ja Lahdessa.  Hänen keskeisiä oopperaroolejaan olivat Pimen (Boris Godunov), Mefisto (Faust), Rocco (Fidelio), Figaro (Figaron häät), kuningas Marke (Tristan ja Isolde), Filip II (Don Carlos) sekä Musta Joe (Teatterilaiva).
Heikkilä palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1970.
Taiteellinen toiminta > Diskografia

Heikkilä, Hannu 2003. Aarioita ja lauluja. Äänityksiä 1954–1968. Fuga 9168.
Kirjallisuutta

Halvorsen, Tero: Hannu Heikkilä – elämä oopperalle. Helsinki: Fuga Oy, 2023. ISBN 978-952-68781-9-5.
Aiheesta muualla

Hannu Heikkilän muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (linkki menee lehden Haku-palveluun)
Hannu Heikkilän muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (suora linkki muistokirjoitukseen)
Hannu Heikkilä Klassinen.fissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz
Havis Amanda

| Havis Amanda |
| --- | --- |

Nimi:  Havis Amanda
Tekijä:  Ville Vallgren
Valmistumisvuosi:  1906 ja 1908
Taiteenlaji:  julkinen taide
Teostyyppi:  veistos ja suihkulähde
Materiaali:  pronssi
Korkeus:  5  m
Kokoelma:  HAM Helsingin taidemuseo
Sijainti:  Kauppatori
Koordinaatit:  60°10′03″N 24°57′05″E﻿ / ﻿60.16758°N 24.9515°E﻿ / 60.16758; 24.9515
Havis Amanda (tutummin Manta) on vuonna 1906 valmistunut ja 1908 Helsinkiin Kauppatorin laidalle pystytetty suihkulähde, jonka keskuksena on kuvanveistäjä Ville Vallgrenin Pariisissa muovailema alastonta naista esittävä hahmo. Kaupungin tilaaman teoksen aihe symboloi merestä nousevaa Helsinkiä. Paljastuksen jälkeen veistoksen nimeksi vakiintui Havis Amanda, mutta ajan mittaan se sai myös useita muita kutsumanimiä.
Veistos on yksi Helsingin suosituimpia ja tunnetuimpia taideteoksia. Vappuna patsas on ylioppilaiden juhlinnan keskipiste, kun se pestään ja lakitetaan. Tapahtuma tunnetaan nimellä ”Mantan lakitus”.
Teos kuuluu Helsingin taidemuseon kokoelmaan. Patsas ja jalusta peruskorjattiin vuosina 2023–2024. Veistos palautettiin paikoilleen 26. kesäkuuta 2024 ja suihkukaivoon kytkettiin vedet 28. elokuuta 2024. Veistosta oli vahingoittanut juhlinta, kuten jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuiden jälkeiset ”kultajuhlat”, joissa patsaan päälle on kiivetty. Patsaan ympärille suunnitellaan sitä kiipeilyltä suojaamaan säänkestävästä levystä valmistettavaa turvakehikkoa. Sitä käytettäisiin tarvittaessa esimerkiksi jääkiekkomenestyksen juhlissa.
Kuvaus > Patsas

Patsas kuvaa merenneitoa, joka on päättänyt jättää kotinsa meressä ja astuu maihin. Pronssiin on ikuistettu tilanne, jossa neito on noussut alastomana vedestä ja seisoo kalliopaadella. Vallgrenin ajatuksissa Havis Amanda oli Helsingin ruumiillistuma, joka saa voimaa rantojen aalloista. Teos on Vallgrenin tunnetuin. Patsas on kokonaisuudessaan viisi metriä korkea, ja merenneidon pituus on 2,1 metriä.
Merenneito Havis Amanda on Vallgrenin pariisilaista art nouveau -henkistä tuotantoa, jonka ominaispiirteitä ovat viehättävä ja taiturimainen muovailu. Monumentaalisuudestaan huolimatta Havis Amandassa on katsottu olevan samaa herkkyyttä kuin Vallgrenin pienoisveistoksissa.
Kuvaus > Allas ja suihkukaivo

Patsasta ympäröivän altaan suunnittelijaa ei tiedetä varmuudella. Eliel Saarinen kuului hankkeen asiantuntijaryhmään, mutta ei ole varmuutta siitä, tekikö Saarinen suunnitelman. On mahdollista, että Vallgren suunnitteli itse myös altaan ja hänen on arveltu saaneen apua arkkitehdiltä ja taiteilijalta Uuno Alangolta.
Allas on veistetty kiillotetusta Vehmaan Uhlun punaisesta Balmoral Red -graniitista. Naishahmoa kohti kurottelevien merileijonien malleina Vallgrenilla olivat luultavasti Pariisin Jardin d'Acclimation -puiston elävät merileijonat. Niiden alkuperäiset kipsiveistokset Vallgren lahjoitti vuonna 1910 Turun taidemuseolle.
Synty, paljastus ja mallit

Ranskassa opiskellut ja siellä jo paljon ansioita kuvanveistäjänä hankkinut Ville Vallgren oli kauan odottanut Suomesta merkittävää patsastilausta. Vihdoin vuonna 1904 Suomen Taideyhdistyksen johto, erityisesti Albert Edelfeltin ja Leo Mechelinin aloitteesta, esitti Helsingin kaupunginvaltuustolle ehdotuksen, että Vallgrenilta tilattaisiin ulkoilmaveistos.
Tilaus tehtiin vuonna 1905. Kirjeessään Porvoon museoyhdistykselle Ville Vallgren kertoo naisfiguurin malleina olleen kaksi 19-vuotiasta pariisitarta, Léonie Tavier ja Marcelle Delquini. Veistos valettiin pronssiin vuonna 1906. Pronssivalu on noin 5 milliä paksu. Vuonna 1907 Havis Amanda oli näytteillä Pariisin taidesalongissa ja ranskalaiset olivat kaavailleet jo sen sijoittamista Champs-Élysées’n varrelle.
Vaikka patsas merileijonineen valettiin Ranskassa, se kuljetettiin Le Havresta laivalla Suomeen osiksi paloiteltuna. Patsaan paljastustilaisuus oli varhain sunnuntaiaamuna 20. syyskuuta 1908 ilman juhlallisuuksia.
Aihe, nimet ja nimitykset

Sopimuksessa suihkulähteen tekemisestä sen aiheeksi määritellään ”Helsingfors uppstigande ur havet”. Pääfiguurin tuli olla nainen ja myös kalat ja merileijonat mainitaan. Heti julkistamisen jälkeen veistosta alettiin kutsua Havis Amandaksi ja erityisesti suomen kielellä myös Haaviston Mantaksi ja Kaivo-Mantaksi, myöhemmin tuttavallisesti pelkäksi Mantaksi. Teosta on myös kutsuttu nimillä Merenneito, Vallgrenin merenneito, Vedenneito, Neiti Helsinki, Helsinki-neito sekä erityisesti pilakuvien yhteydessä Suihku-Manta, Haaviston Manta tai Havis Manta. Kartoissa on käytetty nimeä Wallgrenin suihkulähde. Veistosta ympäröivää aukiota on kutsuttu muun muassa Kukkatoriksi. Kaupunkisuunnitteluviraston nimistötoimikunta suosittelee nimeä Havis Amandan aukio.
Voittajaksi nimikiistassa tuli lopulta Vallgrenin itsensä muotoilema ”Havis Amanda”. Ruotsin sana hav tarkoittaa merta ja amanda latinaksi rakastettua, eli kokonaisuudessaan nimi merkitsee ”meren rakastettua”. ”Havis-Amanda oli piika hukkuessaan, mutta syntyi uudelleen merenneidoksi ylenneenä”, Vallgren tarinoi. Vallgrenin itsensä mukaan merestä nousseen naisen hahmo symboloi Helsinkiä ja sen syntyä. Hän itse käytti suihkulähteestä nimityksiä ilmaisuja ”min fontän” ja ”Havis Amanda fontän”. Vallgren ilmoitti myös, että Havis Amandan laillisena isänä hän tuntee olevansa velvollinen antamaan tyttärelleen ohjeita. Nämä hän antoi runossaan ”Till min dotter”.
Nimi Havis Amanda esiintyi julkisuudessa tiettävästi ensi kerran eräässä pilalehti Fyrenin pakinassa, joka julkaistiin vain muutamaa päivää suihkukaivon paljastamisen jälkeen. Nimen innoittajana on saattanut olla ”Amanda och Herman” -niminen kansanballadi, joka oli tunnettu Uudenmaan rannikkoseudun ruotsinkielisten keskuudessa, myös Vallgrenin lapsuudenmaisemissa Porvoossa. Balladin lopussa Amanda-neito hukkuu myrskyävään mereen. Merta tarkoittavasta hav-sanasta johdettu havis saattaa olla alkujaan Porvoon seudun ruotsinkielisten 1800-luvulla käyttämä murteellinen sana.
Nimi Havis Amanda tuli entistä tunnetummaksi, kun Viipurissa toiminut saippuatehdas Havi alkoi 1920-luvun lopulla valmistaa Amanda-nimistä saippuamerkkiä, jonka nimi oli ruotsiksi Havis Amanda tvål, ja jonka käärepaperissa käytettiin Vallgrenin luvalla kuvaa patsaasta.
Lakitusperinne

Perinteen mukaan ylioppilaat lakittavat patsaan suurella valkolakilla joka vuosi vapun aattona. Ensimmäisen kerran lakitus tapahtui joko vuonna 1909 tai joidenkin lähteiden mukaan vuonna 1921. Alkujaan patsas lakitettiin luvattomasti, mikä kuitenkin toistui lähes joka vuosi. Vuodesta 1951 lähtien siihen on ollut virallinen lupa. Keskiyöllä vappuyönä tapahtuneesta lakituksesta muodostui suosittu yleisötapahtuma. Siihen liittyi kuitenkin myös paljon järjestyshäiriöitä, joiden vuoksi tilaisuus siirrettiin vuonna 1978 alkuiltaan, kello 18:aan.
Uudemman tradition mukaan ylioppilaat panevat valkolakin päähänsä vappuaattona kello 18 heti Havis Amandan saatua oman lakkinsa, mutta teekkarit painavat lakin päähänsä edelleen vasta keskiyöllä. 1980-luvulla perinteeseen lisättiin lakitusta edeltävä patsaan pesu. Se on kunniatehtävä, jonka yleensä saavat hoitaakseen ahkerat tapahtuman järjestelijät tai vanhat ylioppilaskunta-aktiivit.
Nykyään pääkaupunkiseudun ylioppilaskunnat vuorottelevat lakittamisessa. Pronssin haurastumisen takia patsaalle kiipeäminen on kielletty vuonna 1990, joten niin lakitus kuin sitä edeltävä Mantan pesu hoidetaan nosturin varassa.
Vuoden 2020 vappuna patsas oli suojattu aidalla koronaviruspandemian aiheuttamien kokoontumisrajoitusten vuoksi, ja lakitus tehtiin virtuaalisesti. Teosta myös vartioitiin vappuaattona ja vappupäivänä.
Hotelli Manta

Vuonna 2014 japanilainen taiteilija Tatzu Nishi suunnitteli Havis Amandan ympärille väliaikaisen hotellihuoneen. Huone toimi öisin hotellina ja päivisin näyttelytilana, johon kaikki pääsivät tutustumaan. Teos oli esillä osana Helsingin Juhlaviikkojen ohjelmaa vuonna 2014.
Peruskorjaus

Vuosina 2023-2024 tehty Havis Amandan kunnostus aloitettiin sään ja lintujen aiheuttaman sinivihreän patinan poistamisella. Konservaattorit ovat testasivat hapettumien puhdistamiseen erilaisia menetelmiä. Laser on havaittu hellävaraiseksi tavaksi poistaa patinaa. Myös veistoksen kivinen jalustaosa suihkulähteineen korjattiin perusteellisesti.
Kirjallisuutta

Kalha, Harri: Tapaus Havis Amanda: Siveellisyys ja sukupuoli vuoden 1908 suihkulähdekiistassa.  (Historiallisia tutkimuksia)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008.  ISBN 978-952-222-045-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Havis Amanda Wikimedia Commonsissa
Havis Amanda. Unioninakseli-teemasarja.
Finna-palvelussa olevia kuvia
Havis Amanda -aiheisia valokuvia Helsingin kaupunginmuseon kokoelmista
↑  Video: Havis Amandan norsujen mysteeri ratkesi – karavaani pääsi myös uutisiin Yle Uutiset. 21.6.2016. Viitattu 7.7.2024.
Gustaf Sandbergin valokuva vasta paljastetusta Havis Amandasta Kauppatorilla.
Havis Amanda lännestä.
Lähikuva yhdestä suihkukaivon altaan reunalla olevasta merileijonasta.
Havis Amanda vuoden 1985 postimerkissä.
Mantan lakitus vappuna 2005.
Kuva Tatzu Nishin suunnittelemasta hotellihuoneesta.
Kahdeksan intiannorsun lauma juomassa patsaalla elokuussa 1964.
Heino (etunimi)

| Heino |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  8. toukokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  16. lokakuuta
Muunnelmia:  Heikki, Henrikki
Vastineita eri kielissä:  Henrik, Heinrich, Heinz, Henry, Henri
Nimen alkuperä:  germaaninen, Henrik
Infobox OKNimi-testi OK: 
Heino on alun perin saksalainen miehen etunimi, joka on käytössä myös Suomessa ja Virossa. Nimi on muunnelma Henrik-nimen saksalaisesta vastineesta Heinrich.
Suomessa nimi Heino on ollut käytössä jo 1400-luvulla. Vuodesta 1929 lähtien Heinon nimipäivä on ollut 8. toukokuuta. Suomessa nimi Heino on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 3 910 henkilölle. Heino on myös sukunimi.
Tunnettuja Heino-nimisiä

Heino Aspelin (1882–1957), suomalainen arkkitehti, pilapiirtäjä, sarjakuvantekijä ja mainosgraafikko
Heino Avikainen (1937–2017), suunnistaja, suunnistusvalmentaja ja urheiluvaikuttaja
Heino A. Bergman (1913–1987), suomalainen kirjailija
Heino Eller (1887–1970), virolainen säveltäjä
Heino Enden (s. 1959), virolainen koripalloilija
Heino Ferch (s. 1963), saksalainen näyttelijä
Heino Hanhela (s. 1953), suomalainen luontokuvaaja ja -äänittäjä
Heino Heinaste (1928–2006), neuvostoliittolais-virolainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä
Heino Helenius (1896–1970), suomalainen kommunisti
Heino Jürisalu (1930–1991), virolainen säveltäjä, musiikkipedagogi ja huilisti
Heino Kaski (1885–1957), suomalainen säveltäjä
Heino Komusaari (1933–2014), suomalainen koripalloilija ja koripallotuomari
Heino Kruus (1926–2012), virolainen koripalloilija
Heino Lipp (1922–2006), virolainen moniottelija, kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä
Heino Lipsanen (s. 1954), suomalainen keskimatkojen juoksija
Heino Nyyssönen (s. 1963), politiikan tutkija ja tietokirjailija
Heino Ponkala (1895–1941), suomalainen jääkärikapteeni
Heino Pulli (1938–2015), suomalainen jääkiekkoilija
Heino Puuste (s. 1955), virolainen keihäänheittäjä
Heino Pätiälä (1880–1950), suomalainen pappi ja uskonnollinen kirjailija
Heino Rautio (1889–1938), neuvostoliitonsuomalainen kulttuurivaikuttaja
Heino Törölä (1929–1982), suomalainen runoilija
Heino on myös saksalaisen iskelmä- ja folkalaulaja Heinz Georg Krammin taiteilijanimi.
Kuvitteellisia Heinoja

Heino Oinonen, rintamamiestilallisen poika, Heikki Turusen Hupeli-romaanin hahmo, jonka elämää kirjassa ja sen jatko-osissa seurataan, Heikki Turusen alter ego
Olli-Kalle Heimo

| Olli-Kalle Heimo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Olli-Kalle Heimo
Syntynyt: 8. syyskuuta 1953 Lappeenranta
Ammatti:  Näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Paavo Olli-Kalle Heimo (s. 8. syyskuuta 1953 Lappeenranta) on suomalainen näyttelijä, joka työskentelee Joensuun kaupunginteatterissa. Lappeenrannassa syntynyt Olli-Kalle Heimo on esiintynyt useissa Markku Pölösen ohjaamissa elokuvissa ja muun muassa Karjalan kunnailla -televisiosarjassa.
Heimo esiintyy myös joensuulaisessa Päästä irti - Irti Päästä -teatteriryhmässä, joka on järjestänyt improvisaatioesityksiä.
Elokuvat

| Vuosi | Elokuva / TV-elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2003 | Helmiä ja sikoja | Juoppo autolla |
| 2009 | Ralliraita | Luumun isä |
| 2011 | Roskisprinssi | Radioaseman johtaja |
TV-sarjat

| Vuosi | Televisiosarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2008-2009 | Karjalan kunnailla | Erkka |
Aiheesta muualla

Joensuun kaupunginteatterin kotisivut
YLE - Luolamies tarjoaa terapiaa nykyajan suhteille
Sanomalehti karjalainen - Aika hyvä näytelmäksi (Arkistoitu – Internet Archive)
Näyttelijät Suvi-Maaria Virta ja Olli-Kalle Heimo kertovat improvisaatioteatterista
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Småland

| Smålandin maakunta |
| --- | --- |
 vaakuna

Valtio:   Ruotsi
Pääalue:  Götanmaa
Lääni:  Kronobergin lääni, Jönköpingin lääni, Kalmarin lääni, Hallandin lääni ja Itä-Götanmaan lääni
Pinta-ala:  
 – Maa:  29 322,3 km²
Väkiluku:  722 704
 – Väestötiheys:  24,6 as./km²
Symbolit:  
 – Maakuntakukka:  Vanamo
 – Maakuntaeläin:  Saukko
 Väkiluvun ja maapinta-alan lähteenä Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluvun ajankohta 31.12.2011 ja maapinta-alan vuosi 1982. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vanamo on Smålandin maakuntakukka.
Saukko on Smålandin maakuntaeläin.
Smålandin seudut viikinkiajalla. Punaiset ja mustat pisteet tarkoittavat maakunnassa sijaitsevia riimukiviä. Punaisten pisteiden riimukivet sisältävät kirjoituksia kaukomatkoilta.
Hultaklintin mäki Bergin pitäjässä.
Boskvarnasjönin järvi.
Kalmarin linna.
Småland (suomeksi myös Smoolanti ruots.  Småland (ohje)) on yksi Ruotsin maakunnista. Se sijaitsee Etelä-Ruotsissa Götanmaan pääalueella. Smålandin pinta-ala on 29 322,3 km². Vuoden 2011 lopussa maakunnassa oli 722 704 asukasta, joten väentiheys oli 24,6 asukasta neliökilometriä kohti.
Luonnonmaantieteellisesti ilmaistu Småland sijaitsee Öölannin saaren länsipuolella Itämeren rannikolla. Sen naapurimaakuntia ovat Blekinge, Skåne, Halland, Länsi-Götanmaa sekä Itä-Götanmaa.
Historia

Smålandin aluetta asutettiin jo kivikaudella, kun etelästä alkoi muuttaa asukkaita seudulle. Kalmarin kaupunki oli yksi Ruotsin merkittävimpiä keskiajan kaupunkeja. 1800-luvulla Smålandissa vallitsi köyhyys, ja alueelta muutti merkittäviä määriä ihmisiä Pohjois-Amerikkaan siirtolaisiksi. Suurin osa siirtolaisista päätyi Minnesotaan.
Vuodesta 1772 lähtien Ruotsin prinsseille ja prinsessoille on annettu jonkin maakunnan herttuan tai herttuattaren arvonimi. Smålandin herttuoita ovat olleet Prinssi Kaarle Gustaf vuosina 1782–1783 sekä Prinssi Lennart syntymisvuodestaan 1909 vuoteen 1932 asti, jolloin hän luopui oikeudestaan Ruotsin kruunuun.
Maantiede

Smålandin maasto on metsäistä, ja siellä on runsaasti järviä sekä soita. Metsät ovat hemiboreaalisia sekametsiä, joissa jalot lehtipuut ja kuuset kasvavat rinnatusten. Rannikko koostuu saaristoista ja poukamista pohjoisessa, etelässä taas viljelymaasta. Yhteensä viljelymaa peittää Smålandista 14 %, metsät 50 % ja niityt 7 %.
Suurimmat kaupungit ovat Jönköping luoteessa, Växjö etelässä ja Kalmar itärannikolla, lähellä Öölannin saarta. Muita kaupunkeja ovat muun muassa Gränna, Oskarshamn, Eksjö, Vimmerby, Västervik ja Ljungby.
Maakunnan korkein kohta on Smålandin ylängöllä sijaitseva Tomtabacken, joka kohoaa 377 metrin korkeuteen. Suurin järvi puolestaan on Bolmen, joka peittää 184 km² kokoisen alueen ja jonka suurin syvyys on 37 metriä.
Maantiede > Smålandin osat

Smålandin maakunta muodostuu useista "pienistä maista" (ruots. små land), joita keskiajalla olivat:
Aspeland
Finnveden
Handbörd
Kinda
Möre
Njudung
Sevede
Tjust
Tveta
Vedbo
Vista
Värend
Näistä Kindan katsotaan 1500-luvulta ja 1600-luvun lääniuudistuksesta lähtien kuuluneen Itä-Götanmaan maakuntaan.
Väestönkehitys

| Smålandin maakunnan väestönkehitys 1910–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1910 | 1910 |    | 571 856 | 571 856 |
| 1920 | 1920 |    | 585 359 | 585 359 |
| 1930 | 1930 |    | 591 300 | 591 300 |
| 1940 | 1940 |    | 593 536 | 593 536 |
| 1950 | 1950 |    | 637 311 | 637 311 |
| 1960 | 1960 |    | 656 203 | 656 203 |
| 1970 | 1970 |    | 692 790 | 692 790 |
| 1980 | 1980 |    | 704 806 | 704 806 |
| 1990 | 1990 |    | 712 263 | 712 263 |
| 2000 | 2000 |    | 707 903 | 707 903 |
| 2010 | 2010 |    | 721 633 | 721 633 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB). Lähdeviitteet ovat vuosiluvun perässä.
Väestönkehitys > Väestö lääneittäin

Smålandissa oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 722 704 asukasta, jotka jakaantuivat eri lääneihin seuraavasti:
| Lääni | Väkiluku (31> 12.2011) |  % |
| --- | --- | --- |
| Jönköpingin lääni | 320 034 | 44,3 |
| Kalmarin lääni | 208 330 | 28,8 |
| Kronobergin lääni | 184 654 | 25,6 |
| Hallandin lääni | 6 990 | 1,0 |
| Itä-Götanmaan lääni | 2 696 | 0,4 |
Näistä vain Kronobergin lääni kuuluu kokonaan Smålandin maakuntaan. Kaikki muut läänit kuuluvat maakuntaan vain osittain.
Kunnat

Smålandin maakuntaan kuuluu kuntia useista eri lääneistä.
Kunnat > Kronobergin lääni

Kaikki läänin kunnat kuuluvat Smålandin maakuntaan.
Alvestan kunta
Lessebon kunta
Ljungbyn kunta
Markarydin kunta
Tingsrydin kunta
Uppvidingen kunta
Växjön kunta
Älmhultin kunta
Kunnat > Kalmarin lääni

Seuraavat kunnat Kalmarin läänistä kuuluvat Smålandin maakuntaan:
Emmabodan kunta
Hultsfredin kunta
Högsbyn kunta
Kalmarin kunta
Mönsteråsin kunta
Nybron kunta
Oskarshamnin kunta
Torsåsin kunta
Vimmerbyn kunta
Västervikin kunta
Borgholmin kunta ja Mörbylångan kunta kuuluvat myös Kalmarin lääniin, mutta sijaitsevat Öölannin saarella, joka muodostaa oman Öölannin maakunnan.
Kunnat > Jönköpingin lääni

Seuraavat kunnat Jönköpingin läänistä kuuluvat Smålandin maakuntaan:
Anebyn kunta
Eksjön kunta
Gislavedin kunta
Gnosjön kunta
Jönköpingin kunta
Nässjön kunta
Sävsjön kunta
Tranåsin kunta
Vaggerydin kunta
Vetlandan kunta
Värnamon kunta
Håbon kunta ja Mullsjön kunta kuuluvat myös Jönköpingin lääniin, mutta ovat osa Länsi-Götanmaan maakuntaa.
Kunnat > Hallandin lääni

Hylten kunta (vain kunnan itäosa)
Kunnat > Itä-Götanmaan lääni

Valdemarsvikin kunta (vain kunnan eteläosa)
Åtvidabergin kunta (vain kunnan kaakkoisosa)