stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksanpaimenkoira
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Verein für Detsche Schäferhunde (saksaksi)
| n k Saksalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  Apinapinseri  Baijerinvuoristovihikoira  Bokseri  Dobermanni  Eurasier  Grosspitz  Hannoverinvihikoira  Harjaskarvainen saksanseisoja  Hovawart  Isomünsterinseisoja  Karkeakarvainen saksanseisoja  Kleinspitz  Kromfohrländer  Kääpiöpinseri  Kääpiösnautseri  Landseer  Leonberginkoira  Lyhytkarvainen saksanseisoja  Mittelspitz  Mäyräkoira  Pienimünsterinseisoja  Pinseri  Pitkäkarvainen saksanseisoja  Pomeranian  Rottweiler  Saksanajokoira  Saksanmetsästysterrieri  Saksanpaimenkoira  Saksanpystykorva  Snautseri  Suursnautseri  Tanskandoggi  Viiriäiskoira  Villakoirapointteri  Weimarinseisoja  Westfälische dachsbracke 
Harvinaiset:  Ardennienajokoira  Biewerterrieri  Elo  Heideterrieri  Marxdorfinsusikoira  Paimenpystykorva  Ranskanbolonka  Schwarzwaldinvihikoira  Titaaniterrieri  Vanhasaksanpaimenkoira  Westfaleninterrieri  Wäller 
Sukupuuttoon kuolleet:  Bullenbeisser  Haidinajokoira  Harlekiinipinseri  Harzinajokoira  Holsteininajokoira  Pommerinpaimenkoira  Pommerinsusikoira  Silkkipinseri  Sollinginvihikoira  Steinbracke  Württemberginseisoja 
Rotumääritelmän mukainen merkkivärinen (bi-color) saksanpaimenkoira. Valkoista väriä rinnassa ei pidetä rodulla toivottavana.
Saksanpaimenkoira uzbekistanilaisessa postimerkissä.
Saksanpaimenkoira romanialaisessa postimerkissä.
Nuori saksanpaimenkoira
Käyttölinjan saksanpaimenkoira agilityesteellä.
Valkoinen pitkäkarvainen saksanpaimenkoira. Ennen sekä valkoisuus että pitkäkarvaisuus olivat ominaisuuksia, joita ei rodussa hyväksytty, nykyään vain valkoisuus.
Susquehannockit

Susquehannockit (mutaisen veden kansa) ovat yksi lähes unohdetuista Pohjois-Amerikan intiaanikansoista. Alun perin susquehannockit olivat eräs merkittävimpiä alkuperäiskansoja keski-Atlantin alueella Pennsylvaniassa ja Marylandissa. Eurooppalaisen siirtomaa-asutuksen alkuvuosina he asuttivat laajoja alueita Virginian pohjoisosista Potomac-joelta aina eteläiseen New Yorkiin asti.
Susquehannockit ystävystyivät hyvin Uuden Ruotsin siirtolaisten kanssa. Ranskalaiset kutsuivat susquehannockeja andasteiksi heidän muinaisen pääkaupunkinsa mukaan. Englantilaisille heimon nimi oli conestoga ja ruotsalaiset sekä hollantilaiset kutsuivat heitä delaware-kielen sanalla minqua eli ”katalat” tai ”salamyhkäiset”.
Susquehannockien kohtaloksi koituivat 1600-luvun puolivälin isorokkoepidemiat ja saman vuosisadan aikana käydyt tuhoisat sodat irokeeseja vastaan. Seuraavalle vuosisadalle selvinneet hajanaiset kansansirpaleet sulautuivat muihin heimoihin 1700-luvun loppuun mennessä.
Historia > Kauppasuhteet

Susquehannockien ensimmäinen kontakti eurooppalaisiin tapahtui vuonna 1608, kun kapteeni John Smith ankkuroi aluksensa Chesapeakenlahden pohjoisille rannoille. Smithin mukaan susquehannockit hallitsivat koko Susquehannan jokilaaksoa. Ensitapaamista kuvattiin ystävälliseksi, mutta Smith suhtautui susquehannockeihin pelokkaasti näiden suuren koon takia.  Lisäksi Virginian rannikon powhatanit varoittivat Smithin miehistöä susquehannockien pelottavasta maineesta. Powhatanien mukaan susquehannockit olivat ihmissyöjiä. Eurooppalaiset tulivat kuitenkin susquehannockien kanssa toimeen hyvin ja kuvailivat näitä jaloiksi ja sankarillisiksi intiaaneiksi. Myöhemmät kuvaukset korostivat susquehannockien sotaisuutta.
Monet historioitsijat uskovat, että irokeesit ajoivat varhaisina vuosina susquehannockit pois pohjoisesta. Toisen väittämän mukaan susquehannockit muuttivat omasta halustaan lähemmäksi Chesapeakenlahtea päästäkseen paremmin tekemisiin Euroopasta saapuvien kauppa-alusten kanssa. Susquehannockit ahdistelivat delawareheimoja Pennsylvaniassa ja pakottivat nämä 1630-luvun puoliväliin mennessä oman määräysvaltansa alle. Samalla aikakaudella susquehannockit kävivät kauppaa kaikkien ympärillä olevien eurooppalaisten siirtokuntien kanssa. Viimeisenä siirtokuntien joukkoon liittynyt Uusi Ruotsi saapui Peter Minuitin johtamana Delawarelaaksoon vuonna 1638. Susquehannockien luvalla delawaret myivät ruotsalaisille maa-alueen, jonne nämä rakensivat Fort Kristinan. Skandinaviasta tulleiden siirtolaisten joukossa oli myös suomalaisia Susquehannockit hankkiutuivat nopeasti ruotsalaisten hyviksi kauppakumppaneiksi. Tuliaseet ja turkikset vaihtoivat omistajia ja muutama tykki ilmestyi susquehannockien kylien turvaksi. Suomalaiset ja ruotsalaiset rakensivat susquehannockeille suuren tukikohdan, joka tukevine paaluvarustuksineen ja tornituksineen muistutti eurooppalaista linnoitusta, Samalla susquehannockeista tuli Uuden Ruotsin "suojelijoita" ympäristön mahdollista uhkaa vastaan.
Nykyisen Virginian ja Marylandin brittisiirtokunnat ajautuivat erimielisyyksiin susquehannockien kanssa 1630-luvun loppupuolella ja vuonna 1643 nämä surmasivat satoja brittisiirtolaisia. Marylandin siirtokunta julisti susquehannockit yhteiskunnan vihollisiksi. Sota jatkuessa susquehannockit puolustivat kyliään ruotsalaisten tuliaseiden turvin.
Kun Uudelta Ruotsilta loppuivat kaupattavat tuotteet 1640-luvun lopulla, susquehannockit siirtyivät suosimaan hollantilaisia ja brittiläisiä kauppiaita ja toimittivat näille suuret määrät hyvälaatuisia turkiksia.
Historia > Irokeesejä ja isorokkoa vastaan

Talvella 1651–1652 hollantilaiset rohkaisivat irokeesiliiton mohawkeja hyökkämään susquehannockien kyliin. Hyökkäys oli osa "majavasotaa", jonka irokeesit olivat aloittaneet tuhoamalla susquehannockien liittolaisten huronien kylät. Irokeesien päätavoite oli vallata itselleen susquehannockien runsaat metsästysmaat koska eurooppalaiset kauppiaat halusivat yhä enemmän turkiksia. Hollantilaiset puolestaan tavoittelivat Uutta Ruotsia ja halusivat hajottaa mohawkien avulla ruotsalaisia tukevien susquehannockien kylät. Vastarinnan kovuus yllätti mohawkit, mutta vähitellen heidän onnistui työntää Susquehannockit kohti etelää. Susquehannockien sodankäynnin tehokkuutta vähensi heidän kyliinsä iskenyt isorokkoepidemia. Mohawkien ja oneidojen käydessä sotaa susquehannockien kanssa läntiset irokeesit senecat, onondagat ja cayugat suunnittelivat sotaa susquehannockien ainoita mahdollisia liittolaisia erieitä vastaan
Kesäkuussa 1654 susquehannockit lähettivät useita päälliköitään Fort Kristinaan keskustelemaan kansansa ja Uuden Ruotsin tulevaisuudesta. Intiaanit olivat valmiit lahjoittamaan ruotsalaisille laajoja alueita Chesapeakelahden rannoilta mikäli ruotsalaiset jatkaisivat kaupankäyntiä heidän kanssaan ja rakentaisivat erillisen kauppa-aseman Chesapeanlahden läheisyyteen. Ruotsalaiset suostuivat ehdotukseen sillä Englannin ja Hollannin siirtokunnat tavoittelivat samoja maa-alueita. Uusi Ruotsi ei kuitenkaan saanut toimitetuksi aseita liittolaisilleen, sillä Ruotsista 1654 lähetetyt kauppatarvikkeet joutuivat vääriin käsiin Uuden Hollannin kuvernööri Peter Stuyvesantin siepattua ruotsalaisalus Gyllene Hajn.
Seuraavana vuonna hollantilaiset valtasivat Ruotsin siirtokunnan linnakkeet. Menetettyään tärkeimmän kauppakumppaninsa susquehannockien  luopuivat  sodasta ja solmivat rauhan mohawkien ja oneidojen kanssa 1656.
Läntisimmät irokeesit korvasivat sodassa mohawkien ja oneidojen paikan. Eriein kanssa käyty monivuotinen sota oli vähentänyt irokeesien määriä, joita oli uudelleen kohotettu adoptoimalla heimoon sotavankeja. Vuonna 1658 irokeesien uudistuneet sotavoimat jatkoivat hyökkäyksiä susquehannockeja vastaan. Nämä etsivät liittolaisia shawneista ja delawareista, mutta ilman menestystä. Shawneet karkotettiin Illinoisiin ja Etelä-Carolinaan. Vuonna 1661 uusiutuneesta isorokko-epidemista susquehannockit eivät toipuneet koskaan ennalleen.
Historia > Vallan katoaminen

Marylandin siirtokunnan kanssa tehty rauhansopimus lopetti susquehannockien ja brittien keskinäiset riidat. Siirtolaiset toimittivat aseita susquehannockeille ja käyttivät näitä puskurina hollantilaisia ja irokeeseja vastaan vuoden 1663 taisteluissa. Seuraavana vuonna britit valtasivat New Yorkin hollantilaisilta ja tekivät hieman myöhemmin liiton irokeesien kanssa. Irokeesien tehtyä hetkellisen rauhan myös Uuden Ranskan kanssa, susquehannockit joutuivat uudelleen irokeesihyökkäysten kohteeksi. Marylandin tukemina susquehannockit puolustautuivat irokeeseja vastaan, mutta eivät monien tautien heikentäminä kyenneet riittävään vastarintaan vaan lähettivät rauhanlähettiläänsä irokeesien luo sopimaan rauhasta.  Rauhanehdotukseen ei suostuttu, vaan lähettiläs kidutettiin hengiltä.
Pidettyään puoliaan vuoteen 1675 susquehannockit jättivät sotakentät ja asettuivat asumaan Potomac-joen yläjuoksulle Marylandin kuvernöörin kehotuksesta. Siellä he majoittuivat vanhaan linnoitukseen, joka ei kuitenkaan tarjonnut riittävää turvapaikkaa. Paikalliset siirtolaiset paheksuivat intiaaniyhteisöä ja Virginian kuvernöörin määräyksestä Eversti John Washington (George Washingtonin iso-iso-isä) aseisti lähes tuhat siirtolaista piirittämään susquehannockien linnakkeen. Intiaanit yrittivät vakuuttaa britit rauhallisista aikeistaan ja antoivat näiden huostaan kuusi päällikköään takeina rauhanomaisuudestaan. Samoihin aikoihin ympäristön muut heimot tekivät hajanaisia hyökkäyksiä brittien asutuksille. Maksaakseen samalla mitalla takaisin britit surmasivat panttivankinsa, vaikka susquehannockit olivat syyttömiä hyökkäyksiin.
Susquehannockit luopuivat turvapaikastaan, mutta järjestivät joitakin kostoiskula Marylandin ja Virginian rajaseuduilla. Myöhemmin he hakivat turvapaikkaa muun muassa Pohjois-Carolinan intiaaneilta. Osa Jäljelle jääneistä susquehannockeista antautui irokeeseille, ja tuli osaksi irokeesien sopimusliittoa (Covenant chain) Joitakin heidän päälliköistään nousi jopa johtaviin asemiin mohawkien ja oneidain keskuudessa.
Vuonna 1706 irokeesit vapauttivat 300 susquehannockia, jotka palasivat alkuperäisille mailleen Pennsylvaniaan. Siellä he ottivat käyttöönsä conestoga-nimen vanhan kylänsä mukaan. Irokeesit pitivät kuitenkin susquehannockeja tarkoin silmällä ja käyttivät heidän maitaan reservaattina joillekin algonkin- ja sioux-kielisille heimoille, jotka tulivat osaksi sopimusliittoa.
Kveekarien lähetysasemien tulo muutti conestogan kristityksi kyläksi. Osa susquehannockeista ei kuitenkaan halunnut luopua traditioistaan. He jättivät kylänsä ja liittyivät Ohion mingoihin ja New Yorkin senecoihin.
Historia > Viimeiset susquehannockit

Vuonna 1763 jäljellä oli vain 20 herrnhutilaisten kastamaa conestoga-susquehannockia.. Samana vuonna Suurten järvien alueella syttynyt Pontiacin kapina nostatti ennennäkemättömän intiaanivihan. Ranskalaismielisten heimojen vallatessa Uuden-Englannin miehittämiä linnakkeita, intiaaniviha laajeni itään ja kristityt susquehannockit joutuivat siirtolaisten väkivaltaisen purkautumisen kohteiksi. ”Paxtonin poikina” tunnettu 75 siirtolaista käsittävä ryhmä tunkeutui Conestoga-kylään ja tuikkasi sen tuleen. Syyksi riitti erään intiaanin varastama tinalusikka. Kolme miestä, kaksi naista ja yksi lapsi surmattiin. Runsaat kymmenen jäljellä olevaa susquehannockia saivat turvapaikan vankisellistä Lanchasterissa, mutta lain omiin käsiinsä ottanut siirtolaisjoukko jäljitti heidät. Kalterit eivät pidätelleet Paxtonin poikia (pääosin irlantilaisia ja skotteja), jotka tunkeutuivat väkisin selliin, ja surmasivat susquehannockien kansakunnan viimeiset jäsenet.
Kulttuuri

Kieleltään ja kulttuuritaan susquehannockit olivat hyvin lähellä irokeesien liittokunnan kansoja ja huroneita.. Vaikka heidän paalukylänsä olivat pääosin pystytetty jokien varsille, varhaisilta kauppiailta on tullut kuvauksia korkealle vuoristoon rakennetuista kylistä, joihin kiipeäminen oli vaikeaa. Heidän asutuksensa läntisistä rajoista ei ole tarkkaa tietoa, mutta todennäköisenä on pidetty pohjoisia Ohion alueita. Susquehannockeilla saattoi oli muinoin yli 20 kylää joiden yhteiseksi väkiluvuksi on arvioitu noin 7 000 henkeä.
Sota- ja kaupparetkillä susquehannockit käyttivät kanootteja. Jokivarsien nanticoket, conoyt ja powhatanit joutuivat monesti susquehannockien terrorin kohteiksi.
Susquehannockit olivat naapureittensa tavoin maanviljelijöitä. Keväisin istutettiin kurpitsansiemenet, maissi ja pavut. Kesäisin suunnattiin Chesapeake-lahden rannoille kalastamaan ja keräämään simpukoita. Syksyn tullen palattiin takaisin korjaamaan sato pelloilta ja metsästämään riistaa, joista majavannahat olivat halutuinta kauppatavaraa eurooppalaisten keskuudessa. Tämän kaupankäynnin seurauksena majavien pyynnistä tuli niin suosittu, että se metsästettiin laajoilta alueilta sukupuuttoon jo 1600-luvun aikana. Kalastuksessaan susquehannockit käyttivät harppuunoita, peuranluista tehtyjä koukkuja ja suuria punottuja verkkoja.
Susquehannockit käyttivät  kyliensä puolustukseen tykkejä. Kysymyksessä ovat ehkä olleet Ruotsin armeijan 1600-luvun alussa käyttämät pienoistykit, jotka olivat kuvassa nähtävää kevyempiä.
Paxtonin pojat surmasivat viimeiset susquehannockit.
Susquehannockien taide-esineitä Pennsylvanian valtionmuseossa.
Alatornion seurakunta

| Alatornion seurakunta> Nedertorneå församling |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  luterilainen
Perustettu:  1477
Liitetty:  2007
Liitettiin:  Tornion seurakunta
Pääkirkko:  Alatornion kirkko
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alatornion seurakunta oli vuosina 1477–2007 Alatorniossa toiminut seurakunta. Seurakunta liitettiin vuonna 2007 Tornion seurakuntaan.
Historia

Seurakunta mainitaan Uppsalan hiippakunnan Luulajan kappelina 1345 ja itsenäisenä kirkkoherrakuntana 1477. Seurakunnan 1400-luvulla rakennettua kirkkoa laajennettiin 1797.
Haminan rauhassa Alatornio siirtyi Suomen suuriruhtinaskuntaan 1809. Keisarillisella käskykirjeellä seurakuntaan liitettiin kuuluvaksi Karungin kappeli ja Tornion kaupunki. Karunki itsenäistyi 1812 ja Tornio 1896.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Alatornion kirkkoherroina:
| --- | --- |
 1386: Anders  1477: Ragvald  1477: Nicolaus Gerdari  Andreas Andreæ Essevius  1539–1543: Oloff  1553–1560: Michael  1560–1565: Andreas Nicolai  1565–1596: Eschillius Andreas Ruuth  1597: Magnus Jonae  1599–1600: Hans Petri  1599–1624: Canutus Martini Carelius  1624–1639: Martinus Mathiae Warg  1639–1681: Johannes Jonae Tornaeus  1681–1682: Henricus Johannis Tornström  1684–1705: Gabriel Johannis Tuderus  1706–1724: Henricus Johannis Forbus :  1724–1760: Abraham Johannis Fougt  1762–1783: Ericus Erici Brunnius  1784–1809: Gustaf Vilhelm Rydman  1816–1828: Simon Appelgren  1832–1846: Erik Castrén  1849–1864: Carl Arvid Castrén  1865–1880: Erik Ulrik Castrén  1882–1892: Fredrik Edvard Castrén  1893–1902: Johannes Granö  1903–1906: Eljas Lönnrot  1907–1912: Gustaf Junnelius  1912–1929: Ludvig Grönholm  1934–1956: Oskari Jussila  1956–1968: Olli Marttinen  1968–1976: Yrjö Karanko  1976–2007: Ossi Ylipekkala
Karungin seurakunta

| Karungin seurakunta> Karungi församling |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  luterilainen
Perustettu:  1859
Liitetty:  2007
Liitettiin:  Tornion seurakunta
Pääkirkko:  Karungin kirkko
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karungin seurakunta oli vuosina 1859–2007 Karungissa toiminut evankelis-luterilainen seurakunta. Seurakunta liitettiin vuonna 2007 Tornion seurakuntaan.
Historia

Karungin alue kuului alkujaan Luulajan hiippakuntaan ja Länsipohjan lääniin. Alue liitettiin Haminan rauhassa Suomen suuriruhtinaskuntaan. Karungin asukkaat kävivät Ruotsin puolella entisessä kirkossaan 1809–1817, kunnes uusi kirkko rakennettiin Ulkumäelle. Karunki erotettiin itsenäiseksi kirkkoherrakunnaksi 1859.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Karungin kirkkoherroina:
1870–1873: Gustaf Adolf Snellman
1874–1894: Johan Robert Castrén
1897–1908: Juho Arvid Sarkkila
1909– Antti Haikola
Explorer 3

Lähes identtinen Explorer 1
Explorer 3 (kansainvälinen nimitys 1958 Gamma) oli satelliitti Maan kiertoradalla. Se oli lähes identtinen versio Yhdysvaltojen Explorer 1-satelliitista. Se oli Explorer-ohjelman toinen onnistunut laukaisu. Explorer 3 laukaistiin 26. maaliskuuta 1958.
Explorer 7

Explorer 7
Explorer 7 laukaistiin lokakuussa 1959 Juno II -kantoraketilla Cape Canaverilta kiertorataan, joka on läpimitaltaan 573 km x 1073 km ja sillä on 50.27° inklinaatio. Se suunniteltiin mittaamaan Auringosta tulevaa röntgen-säteilyä, varattuja energia-partikkeleita ja kosmisia säteitä. Toissijaisiin tavoitteisiin kuuluvat datan kerääminen mikrometeoriitti-törmäyksistä, kerätä tietoa molekyyli-sputteroinnista ja Maapallon ilmakehän lämpötasapainon tutkiminen.
Matti Vanhanen

| Matti Vanhanen |
| --- | --- |
 Matti Vanhanen vuonna 2020.
Eduskunnan puhemies
 7.6.2019–9.6.2020 1.2.2022–4.4.2023  
Edeltäjä:  Antti Rinne Anu Vehviläinen
Seuraaja:  Anu Vehviläinen Petteri Orpo
Suomen valtiovarainministeri
 Marinin hallitus 9.6.2020–27.5.2021  
Edeltäjä:  Katri Kulmuni
Seuraaja:  Annika Saarikko
Pääministerin sijainen
 Marinin hallitus 9.6.2020–10.9.2020  
Edeltäjä:  Katri Kulmuni
Seuraaja:  Annika Saarikko
Suomen pääministeri
 Vanhasen I hallitus 24.6.2003–19.4.2007 Vanhasen II hallitus 19.4.2007–22.6.2010  
Presidentti:  Tarja Halonen
Pääministerin sijainen:  Antti Kalliomäki (I) Eero Heinäluoma (I) Jyrki Katainen (II)
Edeltäjä:  Anneli Jäätteenmäki
Seuraaja:  Mari Kiviniemi
Suomen puolustusministeri
 Jäätteenmäen hallitus  17.4.2003–24.6.2003  
Edeltäjä:  Jan-Erik Enestam
Seuraaja:  Seppo Kääriäinen
Keskustan puheenjohtaja
 2003–2010  
Edeltäjä:  Anneli Jäätteenmäki
Seuraaja:  Mari Kiviniemi
Kansanedustaja
 22.3.1991–19.9.2010, 22.4.2015–4.4.2023  
Ryhmä/puolue:  Keskustan eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. marraskuuta 1955 (ikä 69) Jyväskylä
Ammatti:  lehtimies
Puoliso:  Merja Vanhanen (1985–2006)
Tiedot
Puolue:  Suomen Keskusta
Koulutus:  valtiotieteiden maisteri (1989)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Uskonto:  evankelis-luterilainen
Kunnianosoitukset:  valtioneuvoksen arvonimi (2024)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.eduskunta.fi/EN/kansanedustajat/Pages/414.aspx
Matti Taneli Vanhanen (s. 4. marraskuuta 1955 Jyväskylä) on suomalainen valtioneuvos, keskustalainen poliitikko ja entinen kansanedustaja. Hän on toiminut Suomen pääministerinä ja keskustan puheenjohtajana 2003–2010, valtiovarainministerinä 2020–2021 ja kansanedustajana 1991–2010 sekä uudelleen vuosina 2015–2023. Vanhanen on toiminut eduskunnan puhemiehenä vuosina 2019–2020 sekä 2022–2023. Vanhanen on Suomen kolmanneksi pitkäaikaisin pääministeri ja pisimpään pääministerinä toiminut keskustalainen.
Huhtikuussa 2003 Vanhanen nimitettiin pääministeri Anneli Jäätteenmäen hallituksen puolustusministeriksi. Jäätteenmäen erottua Irak-vuodon vuoksi Vanhanen valittiin pääministeriksi kesäkuussa ja keskustan puheenjohtajaksi ylimääräisessä puoluekokouksessa lokakuussa 2003. Vanhanen on ollut presidenttiehdokkaana vuosina 2006 ja 2018.
Vanhasen pitkää pääministerikautta värittivät muun muassa vaalirahakohu sekä Vanhasen yksityiselämään liittyvät kohut. Kesäkuussa 2010 Vanhanen luopui vapaaehtoisesti pääministeriydestä ja keskustan puheenjohtajuudesta. Pääministerikautensa jälkeen Vanhanen toimi Perheyritysten liiton toimitusjohtajana 2010–2014. Eduskuntavaaleissa 2015 hänet valittiin jälleen kansanedustajaksi. Kimmo Tiilikaisen siirryttyä ministeriksi Sipilän hallitukseen Vanhanen valittiin hänen tilalleen keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi.
Sittemmin Vanhanen luopui eduskuntaryhmän puheenjohtajuudesta keskittyäkseen ehdokkuuteensa vuoden 2018 presidentinvaaleissa. Vanhanen toimi eduskunnan puhemiehenä kesäkuusta 2019 kesäkuuhun 2020 ja Marinin hallituksen valtiovarainministerinä koronapandemian aikana.
Lapsuus ja nuoruus

Matti Vanhasen isä oli dosentti Tatu Vanhanen ja äiti rouva Anni Tiihonen. Poika sai nimekseen Matti Taneli; Urho Kekkosella oli vuonna 1928 syntyneet kaksospojat Matti ja Taneli. Vanhasella on kaksi veljeä: Rauno ja Tuomo. Matti on iältään veljeksistä keskimmäinen. Vanhanen kirjoitti ylioppilaaksi Lahnuksen yhteiskoulusta vuonna 1975. Hän päätti ryhtyä absolutistiksi ennen asepalvelustaan ja kotiutui varusmiespalveluksesta reservin kersanttina.
Poliittinen ura > Nuorisopoliitikkona

Varusmiespalveluksen jälkeen Vanhanen valittiin Varusmiesliiton puheenjohtajaksi. Hän työskenteli vuoden Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja oli kesäisin töissä rakennustyömailla.
Ydinvoimaa vastustanut, mutta hyviä neuvostosuhteita ja Ahti Karjalaista kannattanut Vanhanen valittiin Esko Ahon jälkeen Keskustanuorten puheenjohtajaksi. Vanhanen oli presidentin valitsijamies vuonna 1982. Vanhanen toimi Nuoren Keskustan Liiton (nyk. Suomen Keskustanuoret) puheenjohtajana 1980–1983. Hän yritti eduskuntaan vuoden 1983 vaaleissa, mutta ei tullut parillatuhannella äänellä valituksi. Vanhanen avioitui Merja Vanhasen (myöh. Mäntyniemi) kanssa 1985 ja aloitti vantaalaisen paikallislehden Kehäsanomien toimittajana. Sen toimittajana ja päätoimittajana hän toimi vuodet 1985–1991. Vanhanen valittiin Nurmijärven kunnanvaltuuston jäseneksi vuonna 1989.
Suomenmaa-lehden kolumnistina hän moitti Helsingissä heinäkuussa 1985 pidettyä, Baltian maiden vapauspyrkimyksiä kannattanutta ”provokatoorista mielenosoitusta”.
Vanhanen yritti toisen kerran eduskuntaan vuoden 1987 vaaleissa, mutta ei tullut valituksi. Hänet kuitenkin valittiin Paavo Väyrysen valitsijamieheksi vuoden 1988 presidentinvaalissa. Vanhanen valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1989. Hänen pro gradu -tutkielmansa otsikko oli ”Valtioneuvoston selonteko julkisen hallinnon toimintaa ohjaavana asiakirjana”. Matti Vanhanen pyrki keskustan puoluesihteeriksi vuonna 1990, mutta valituksi tuli Erja Tikka.
Poliittinen ura > Kansanedustajana 1991–2010

Vanhanen pyrki eduskuntaan kolmannen kerran vuoden 1991 vaaleissa, kun Johannes Virolainen ja Marjatta Väänänen olivat jääneet pois, ja Paavo Väyrynen tullut Lapin läänin vaalipiiristä ehdokkaaksi Uudenmaan vaalipiiriin. Keskusta sai vaalivoiton ja Vanhanen pääsi eduskuntaan 3 828 äänellään.
Kansanedustajana Vanhanen edusti keskustaliberaalia ja vihreää linjaa torjuen marraskuussa 1992 eduskuntaponnella muun muassa kauppa- ja teollisuusministeri Seppo Kääriäisen muotoileman energiakompromissin, joka olisi jo silloin mahdollistanut viidennen ydinvoimalan rakentamisen Suomeen. Vanhanen halusi selvittää ensin uusiutuvien energiamuotojen käyttömahdollisuudet. Hän äänesti myös 5. ydinvoimalan rakentamista vastaan. Keväällä 2010 pääministerinä ollessaan Vanhanen kertoi ydinvoimakantansa muuttuneen edellisen vaalikauden 2003–2007 aikana. Omien sanojensa mukaan hän ei sitä ennenkään ollut fanaattinen ydinvoiman vastustaja.
Vuoden 1995 eduskuntavaaleissa, kun keskusta kärsi suuren vaalitappion SDP:lle, Vanhanen piti kansanedustajanpaikkansa täpärästi.
Vanhanen oli valmistelemassa Keskustan työreformia, jonka se laati oppositiokaudellaan Paavo Lipposen I hallituksen aikana. Työreformin tarkoituksena oli työllisyyden parantaminen työnantajien työllistämiskynnystä madaltamalla. Käytännössä työehtojen noudattaminen olisi tehty paikallisesti hivenen joustavammaksi. SAK vastusti uudistuksia ja SDP vaati Vanhasen edeltäjää Anneli Jäätteenmäkeä hautamaan uudistusajatukset. Vuonna 2003 hallitusneuvotteluissa SDP edellytti, ettei keskusta johtavana hallituspuolueena ota Anneli Jäätteenmäen hallituksessa työreformia esille. Pääministeri Petteri Orpon hallitus ryhtyi toteuttamaan työreformin oppeja vuonna 2023.
Poliittinen ura > Puolustusministerinä 2003

Vuoden 2003 eduskuntavaalien jälkeen Vanhasesta tuli puolustusministeri Anneli Jäätteenmäen lyhytikäiseen hallitukseen. Puolue oli tarjonnut hänelle ulkomaankauppaministerin paikkaa, mutta Vanhanen piti perhesyistä parempana puolustusministerin paikkaa. Ruuhka-Suomesta ministerinpaikan saivat Vanhasen lisäksi Helsingin vaalipiiristä kansanedustajaksi valittu pääministeri Anneli Jäätteenmäki ja kulttuuriministeri Tanja Saarela. Tämän väitetäänkenen mukaan? olleen osa keskustan kaupunkistrategiaa, puolue halusi esiintyä vahvasti Helsingissä ja Uudellamaalla.