stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kauppatieteet
Opiskelupaikkoja

Suomessa kauppatieteitä opetetaan kymmenessä eri yliopistossa ja kolmella sivukampuksella. Hankenia eli suomenruotsalaista kauppakorkeakoulua lukuun ottamatta kauppatieteitä opetetaan monitieteisissä yliopistoissa omissa yksiköissään.
Vuonna 2010 alaa opiskeli kandidaatin ja maisterin opetusohjelmissa 17 835 opiskelijaa ja 1 255 tohtoriopiskelijaa.
| Yliopisto | Yksikön nimi | Opiskelijajärjestö | Opiskelijamäärä |  Sivukampus | Perustettu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Aalto-yliopisto | Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulu | KY ry (Helsinki),   Probba ry (Mikkeli)  | 3415 | Mikkeli   (vain KTK-tutkinto)  | 1911 |
| Turun yliopisto | Turun kauppakorkeakoulu | TuKy ry, PorKy ry (Pori) | 2373 | Porin yliopistokeskus |  |
| Svenska Handelshögskolan | - | SHS (Helsinki), SSHV rf (Vaasa) | 2178 | Vaasa | 1908 |
| Vaasan yliopisto | Kauppatieteellinen tiedekunta | Warrantti ry | 2470 | Ei |  |
| Tampereen yliopisto | Johtamisen ja talouden tiedekunta | Boomi ry | 1262 | Ei | 1965 (rekisteröity 1968) |
| Jyväskylän yliopisto | Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakouluJyväskylän yliopiston IT-tiedekunta | Pörssi ry Dumppi ry | 1828 1100 | Ei | 1997 1968 |
| Itä-Suomen yliopisto | Kauppatieteiden laitos | Preemio ry (Kuopio),   Optimi ry (Joensuu)  | 856 | Ei |  |
| Lappeenrannan teknillinen yliopisto | Lappeenrannan teknillisen yliopiston kauppakorkeakoulu | Enklaavi ry | 1500 | Ei | 1991 |
| Oulun yliopisto | Oulun yliopiston kauppakorkeakoulu | Finanssi ry | 1446 | Ei |  |
| Åbo Akademi | Åbo Akademin kauppakorkeakoulu | Merkantila klubben ry | 722 | Ei | 1928 |

Lisäksi kauppatieteitä voi opiskella ulkomaisten yliopistojen Suomessa toimivissa yksiköissä. Näitä on mm. University of Readingillä (Henley Business School) sekä University of Northamptonilla (HELBUS).
Aiheesta muualla

Kauppatieteet.fi - Kauppatieteiden yhteisvalinta
Kolmipyörä (L5e)

L5e-luokan ajoneuvo eli trike muistuttaa kolmipyöräistä moottoripyörää. Sillä ei ole moottoritehon ylärajaa.
Kolmipyörä (ajoneuvoluokka L5e) eli trike on Euroopan unionissa käytössä oleva ajoneuvoluokka, johon kuuluu moottorikäyttöinen ajoneuvo, jossa on kolme pituusakselin suhteen symmetrisesti sijoitettua pyörää, ja jonka moottorin iskutilavuus on yli 50 kuutiosenttimetriä, jos kyseessä on polttomoottori, tai jonka suurin rakenteellinen nopeus on enemmän kuin 45 kilometriä tunnissa. Tähän luokkaan ei kuulu moottoripyörä (L3e) myöskään sivuvaunullisena (L4e), koska silloin pyörät eivät ole pituusakselin suhteen symmetrisesti. Luokkaan kuuluu myös hyötykolmipyörä (L5e-B). Kolmipyörästä käytetään yleisesti nimeä trike, joka lienee perua englantia puhuvista maista.
Muissa maissa ajoneuvoluokkien rakenteet ja nimikkeet usein poikkeavat EU:n luokituksesta. EU:n ulkopuolella, erityisesti Intiassa ja Thaimaassa paljon käytetty tuk-tuk, Filippiineillä ja Kiinassa "three-wheeler" tai "tricycle" ovat merkityksellinen osa kaikkea taksi- ja tavaraliikennettä. Tärkeytensä vuoksi monessa maassa niiden rakenteeseen, henkilölukuun, kantavuuteen ja päästöihin suhtaudutaan lainsäädännössä hyvin joustavasti. Erityisesti Intiassa on suosituksi tullut sähkökäyttöinen kolmipyörä "e-rickshaw" sen vähäpäästöisyyden vuoksi.
Joissakin maissa kuten Gazassa Palestiinassa kolmipyöräinen on olosuhteiden sanelema kuljetusväline.
Kolmipyörä L5

Liikenteessä on vieläkin laillisia kolmipyöriä ja nelipyöriä, jotka ovat vanhentuneen lain mukaisia ja niiden luokkamerkintä on L5. Tällaisia ajoneuvoja ei nykyisen lain mukaan voi ottaa käyttöön tieliikenteessä. Tällainen kolmipyörä on kolmipyöräinen ajoneuvo, jonka pyörät ovat symmetrisesti pituusakselin suhteen, polttomoottorin iskutilavuus on yli 50 kuutiosenttimetriä, rakenteellinen suurin nopeus käyttövoimasta riippumatta on yli 45 km/t ja kuormittamaton massa on enintään 1000 kg. Massaan ei lasketa mukaan sähköajoneuvon akkujen massaa. Tähän luokkaan kuuluu myös nelipyöräinen ajoneuvo, jonka moottorin suurin iskutilavuus on yli 50 kuutiosenttimetriä tai yli 4 kW mutta alle 15 kW ja suurin rakenteellinen nopeus yli 45 km/t ja kuormittamaton massa ilman sähköajoneuvon akkuja, enintään 400 kg henkilökuljetuksessa, tai 550 kg tavarakuljetuksessa.
Rakenne

Kolmipyörän rakenne EU-maissa yleensä ja Suomessa noudattaa asetuksen mukaan pitkälti moottoripyörien rakennemääräyksiä. Joitakin eroja on, mm. kahdet takavalot sekä melupäästöjen määrä ja mittaustapa. Henkilöpaikkojen enimmäismäärä on viisi.  Rinnakkaiset pyörät voivat olla edessä tai takana, kunhan ne ovat pituusakselin suhteen symmetrisesti. Jos rinnakkaiset pyörät ovat samalla vetävät pyörät, niillä on oltava tasauspyörästö. Peruutuslaite saa, mutta ei täydy olla. Kokonaismassalle on yläraja varsinkin silloin kun kolmipyörä rakennetaan omavalmisteena muuntaen moottoripyörästä, mikä harrastuksena on varsin suosittua. Kolmipyörän täytyy olla rekisteröity ja tyyppihyväksytty tai piensarjatyyppihyväksytty ja maahantuonnin jälkeen sen identiteetti täytyy todeta katsastusasemalla, mutta se ei ole katsastus. Kuitenkin poliisi voi määrätä minkä tahansa ajoneuvon katsastettavaksi jonkin erityisen asian, kuten valojen korjaamisen vuoksi. Jos ajoneuvoon on tehty sen luokkaa muuttava muutos se täytyy muutoskatsastaa. Muuta katsastusta L-luokan ajoneuvoille ei Suomessa ole. Autovero maksetaan kuten moottoripyörästä iskutilavuuden mukaan.
Kolmipyörän ajo-ominaisuuksien oleellinen ero moottoripyörällä ajoon verrattuna on poikittaisen keskipakovoiman tuntuminen "automaisesti" poikittain, kun taas kaksipyöräinen kallistuu ja muuttaa painon ja keskipakovoiman summavektorin ajoneuvon jousituksen ja pystyakselin suuntaiseksi. Myös kallistuvarunkoisia kolmipyöriä on, mutta rungon kallistus ei muuta sitä tosiasiaa, että kolmipyörän renkaat ottavat vastaan kitkallansa poikittaisen voiman ja niitä painaa tiehen vain ajoneuvon paino. Kaksipyöräisen kallistuminen hyödyntää keskipakovoiman ja painon vektorisumman painaessaan renkaita tiehen.
Historiaa

Kolmipyöräiset ajoneuvot ovat tärkeä osa moottoriajoneuvojen kehityshistoriaa. Useat autot ovat olleet kehityksensä alussa kolmipyöräisiä. Karl Benzin vuonna 1885 rakentama ensimmäinen moottoriajoneuvoversio oli kolmipyöräinen. Kolmipyöräiset olivat erityisen suosittuja Englannissa 1930-luvulle asti, ilmeisesti verolainsäädännön vuoksi.
Ajokorttivaatimus

Varsinkin EU:n ulkopuolella ajokorttivaatimukset ovat Suomen lainsäädännöstä poikkeavia. Suomessa kolmipyörä (L5e) luokan ajoneuvoa saa ajaa moottoripyörän ajokortilla A. Jos kolmipyörän suurin moottoriteho on enintään 15 kW sitä saa ajaa myös ajokortilla A1 (ns. kevytmoottoripyöräkortti). Vaikka moottoripyörää ja siihen kytkettyä hinattavaa ajoneuvoa saa ajaa A ajokortilla, hinattavista ajoneuvoista ei ole ajokorttilaissa mainintaa kolmipyörälle. Kolmipyörää saa ajaa myös henkilöauton ajokortilla B ja sitä ylemmillä ajokorteilla. Tällöin lisävaatimuksena on kuitenkin 21 vuoden ikä, jos moottoriteho on yli 15 kW. EU:n maissa, kuten vaikkapa Saksassa ajokorttivaatimukset ovat yhtäläiset Suomen kanssa.
Kypärä ja turvavyö

Kolmipyörä (L5e) ajoneuvoa käytettäessä on Suomessa ja EU:n alueella, sekä kuljettajan, että matkustajien käytettävä hyväksyttyä suojakypärää, ellei ajoneuvossa ole umpinainen ajohytti tai kiinteä turvakaari. Turvavyötä on käytettävä jos sellainen on alkuperäisvarusteena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kolmipyörä (L5e) Wikimedia Commonsissa
Kolmipyörän ja kaksipyörän kaarreajon ero.
Viherlandia

| Viherlandia Oy |
| --- | --- |
 Viherlandian pääsisäänkäynti vuonna 2016.
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1984
Toimitusjohtaja:  Erja Pirnes
Kotipaikka:  Jyväskylä
Liikevaihto:  4,9 milj. € (2023)
Liikevoitto:  193 t. € (2023)
Henkilöstö:  35 (2023)
Kotisivu:  https://viherlandia.fi/
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viherlandia on Suomen suurin puutarhakeskus Jyväskylässä. Sen valikoimiin kuuluu puutarhakasvien ja -työkalujen lisäksi huonekasveja ja niiden ruukkuja ja hieman kasveihin liittymättömiäkin tuotteita kuten makeisia. Se on toiminut Jyväskylässä vuodesta 1984 lähtien. Viherlandia sijaitsee Halssilan kaupunginosassa lähellä Jyväsjärveä. Viherlandiassa vierailee vuosittain noin 400 000 kävijää. Puutarhamyymälän lisäksi Viherlandian tiloissa on kokoustiloja ja siellä toimii ravintola Eeden. Ensimmäisessä kerroksessa on myös kahvio. Myymälän osia ovat esimerkiksi viidakkosiipi, jossa on trooppisia kasveja sekä silkkisiipi, jossa on tekokasveja. Kesäisin myymälätiloihin kuuluu myös ulkotiloja.
Viherlandia on osa Tahvosten sukutilaa, ja nykyisin siellä työskentelee viides sukupolvi.
Viherlandiassa on nähtävillä kaksi kakadua: Kalle ja Roosa. Kultatöyhtökakadu Kalle on ollut Viherlandiassa vuodesta 1985. Vuonna 1991 Viherlandiaan muutti toinen kultatöyhtökakadu Torsti, josta siihenastinen omistajaperhe joutui elämäntilannemuutoksen vuoksi luopumaan. Se kuoli vuonna 2018. Seuraavana vuonna sen tilalle tuli celebesinkakadu Roosa.
Aiheesta muualla

Viherlandian kotisivut
| n k Perustiedot Wikidatassa: Viherlandia (Q11901255)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: yritys
valtio: Suomi
koordinaatit: 62°14′10″N 25°48′50″E﻿ / ﻿62.236°N 25.8138°E﻿ / 62.236; 25.8138
Ruusulinja

Gnomoni Pariisin Saint-Sulpicen kirkossa.
Saint-Sulpicen kirkon obeliski ja lattiaan merkitty pituuspiirin suuntainen messinkilinja
Pariisin observatorio, jonka kautta vanha nollameridiaani kulkee.
Ruusulinja (engl. Rose Line) on nimitys, jota Dan Brown romaanissa Da Vinci -koodi käytetään Pariisin meridiaanista sekä myös Pariisin Saint-Sulpicen kirkon aurinkokellon gnomonin kautta kulkevasta auringon­valon linjasta, jonka avulla voidaan määrittää kevät­päivän­tasauksen ajankohta. Pariisin observatorion kautta kulkeva meridiaani on aikoinaan ollut yksi monista eri maissa käytetyistä nolla­meridiaaneista, ennen kuin sellaiseksi vahvistettiin Greenwichin meridiaani. Brown samasti sen ja Saint-Sulpicen kirkon kautta kulkevan meridiaanin perustaen väitteensä Siionin veljes­kunnan asia­kirjoihin 1960-luvulta, mutta niissä sen enempää Pariisin meridiaanista kuin Saint-Sulpicen gnomonin kautta kulkevasta linjastakaan ei käytetty nimitystä ruusulinja. Jo ennen Dan Brownia useat kirjoittajat olivat kuitenkin antaneet Pariisin meridiaanille erilaisia esoteerisia tulkintoja.
Philippe de Chérisey kertoi romaanissassaan Circuit vuodelta 1967, että hänen tyttö­ystävänsä "Roseline" (Roseline Cantades, jonka hän kuvasi macchiavellimaiseksi neitsyeksi") sai surmansa auto-onnettomuudessa ja haudattiin kauniiseen hautaan nolla­meridiaanilla. Tässä romaanissa ei kuitenkaan meridiaanista käytetty nimitystä "Roseline", kuten ei myöskään Siionin veljes­kunnan dokumentissa Le Serpent Rouge ("Punainen käärme") vuodelta 1967, jossa siinäkin nollameridiaani ja Saint-Sulpicen auringonvalon linja samastetaan.
Siionin veljeskunnan myytit

Dan Brown viittasi romaanissaan Siionin veljeskunnan dokumenttiin "Au Pays de la Reine Blanche" ("Valkoisen kuningattaren maassa") vuodelta 1967, jonka kirjoittajaksi on merkitty Nicholas Beaucéan. Ranskalaisen tutkija Franck Marien mukaan kyseessä on Pierre Plantardin käyttämä nimimerkki, ja dokumentin on laatinut Plantardin työtoveri Philippe de Cherisey. Dokumentissa sanotaan, että Rennes-les-Bains sijaitsee tarkalleen vanhalla nollameridiaanilla, joka sen mukaan kulkee Pariisin Saint-Sulpicen kautta, ja lisäksi sen mukaan Rennes-les-Bainsin seurakunnalla on hallussaan Roselinen sydän". Tässä yhteydessä Roseline kuitenkin tarkoittaa Pyhää Roseline Ville­neuve­läistä.
Toisaalta Au Pays de la Reine Blanchessa viitataan myös "nolla­meridiaanin linjaan, toisin sanoen punaiseen linjaan, englanniksi 'Rose-line'".  Vuonna 1978 Pierre Plantard viittasi  "punaiseen meridiaani­linjaan" myös nimellä 'Rose-Line' ("Ruusulinja"), sillä "Roselinen, Celle aux Arcsin abbedissan muistopäivää vietetään 17. tammikuuta... ja hänen legendansa on hyvinkin lukemisen arvoinen."
Pierre Feugèren, Louis Saint-Maxentin ja Gason de Kokerin nimillä julkaistussa dokumentissa Le Serpent Rouge – Notes sur Saint-Germain-des-Près et Saint-Sulpice de Paris väitetään, että Pariisin meridiaani kulkee Pariisin Saint-Sulpicen kirkossa olevan aurinkokellon gnomonin kautta, jossa se on merkitty lattiaan messinkisellä raidalla. Dokumentissa tätä linjaa sanotaan "punaiseksi käärmeeksi".
Philippe de Chérisey kertoi dokumentissaan Stone and Paper ("Kivi ja paperi") tarinan, jonka mukaan Roseline oli myös hänen seuralaisensa nimi. Sen mukaan hänen tuntemansa Roseline kuoli 6. elokuuta 1967, Kristuksen kirkastumisen juhla­päivänä, poistuessaan autolla nolla­meridiaanilta. Toisessa Chériseyn dokumentissa nimeltä Circuit tähän lisätään, että Roseline sai surmansa auto-onnettomuudessa, kun kuvattiin elokuvaa La beauté sur la terre ("Kauneus maan päällä"), jossa hänen oli määrä esiintyä.. Samassa elokuvassa esiintyi myös Philippe Chérisey taiteilijanimellä Amédée. Kertomuksessa Roselinesta mainitaan myös kuvitteellinen Charlot-niminen henkilö. Molemmat henkilöt ovat selvästi kuvitteellisia ja esiintyvät eräässä Chériseyn surrealistisissa teoksissa.
Circuitin XIII luku on omistettu nollameridiaanille. Chériseyn mukaan Pariisin meridiaanin olisi jo kauan ennen Jean Picardia määritellyt nollameridiaaniksi Till Eulenspiegel, jonka toimeksi­annosta apotti François-Pierre Cauneille olisi laatinut luettelon tärkeimmistä paikoista, joiden kautta se kulki. Tässä kappaleessa Roselinea sanotaan "kalastaja­naiseksi", joka mieluiten teki itsensä tunnetuksi nimellä "Di O Nysos, DON", yli­luonnollisena olentona, joka järjesti hautajaisia kuolleille, jotka yhä elivät hänen uudessa Citroen 2CV:ssään, sen auton jäljennöksessä, jossa hän itse sai surmansa.
Historialliset nollameridiaanit

Dan Brownin mukaan Ruusulinja olisi ollut "maailman ensimmäinen perus­meridiaani". Ajatus, että jokin meridiaani olisi valittava perus­meridiaaniksi, josta kulma­etäisyydet muille meridiaaneille lasketaan, tunnettiin kuitenkin jo antiikin aikana. Esimerkiksi Ptolemaios käytti kartastossaan nolla­meridiaanina Kanarian­saarten läntisimmän saaren, Ferron meridiaania, koska sen länsi­puolella oletettiin olevan vain merta. Teoksessaan Almagest hän sen sijaan käytti pituus­asteiden lähtö­kohtana Aleksandrian meridiaania. Maimonides käytti teoksessaan Hilchot Kiddus Hachodesh, kohdassa 11.27, samasta kohdasta Aleksandriassa nimitystä אמצע היישוב ("asutuksen keskipiste"), toisin sanoen maapallon asutun alueen, Oikumenen kesipiste. Tämä oli epäilemättä myös saman­aikaisten arabialaisten maan­tieteilijöiden käsitys, jotka kuitenkin käyttivät nolla­meridiaanina myös Rodoksen tai Kanarian­saarten meridiaaneja. Ennen kuin Greenwichin meridiaani vuonna 1884 (ei 1888, vaikka Da Vinci -koodissa niin sanotaan) sovittiin kansain­väliseksi nolla­meridiaaniksi, tästä asemasta oli Pariisin ohella kilpaillut jo ainakin yhdeksän paikka­kuntaa, nimittäin Berliini, Cadiz, Kööpenhamina, Lissabon, Rio de Janeiro, Rooma, Pietari, Tukholma ja Tokio.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Rose Line
Rosslynin kappeli Skotlannissa
Yksi Pariisissa olevista kaikkiaan 135 Aragon metaljongeista
Louvren siipirakennusten väliin jäävä aukio, Place du Carrousel. Ylösalainen pyramidi on maanalaisessa aulassa kuvan keskellä näkyvän lasisen neliön alla.
Käännös suomeksi
Kuninkaallisen laivaston sotatoimet Itämerellä 1918–1920

Kuninkaallisen laivaston sotatoimet Itämerellä 1918–1920 oli tapahtumasarja, jonka alkuvaiheessa Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien tavoitteena oli tukea Viron vapaussotaa Neuvosto-Venäjää ja sen tukemia virolaisia bolševikkeja vastaan. Myöhemmin toiminta ulottui koskemaan myös Latviaa.
Viron itsenäisyyden toteutuminen

Viron tasavalta oli 24. helmikuuta 1918 julistautunut itsenäiseksi, mitä ei Saksan miehityshallinto (Ober Ost) hyväksynyt. Kesäkuussa saksalaiset vangitsivat Friedrichshofin keskitysleirille itsenäisyysliikkeen johtohahmon Konstantin Pätsin, jonka kannattajat eivät voineet järjestää sotilaallista puolustusta neuvostovenäläisten ja virolaisten bolševikkien hyökkäystä vastaan.
Brittien laivastotoiminta Itämerellä mahdollistui Saksan tehtyä aselevon ensimmäisessä maailmansodassa 11. marraskuuta 1918. Aseleposopimuksen 12. artiklan mukaan saksalaisten tuli vetäytyä Venäjän keisarikunnalle kuuluneelta alueelta vasta sitten, kun ympärysvallat pitivät vetäytymistä mahdollisena ottaen huomioon alueen sisäisen tilanteen. Käytännössä muotoilu tarkoitti sitä, että saksalaiset jäisivät paikoilleen poliisijoukoksi ylläpitämään yleistä järjestystä ja turvallisuutta eli tarvittaessa taistelemaan virolaisia ja latvialaisia bolševikkeja ja näitä tukevia neuvostovenäläisiä vastaan, kunnes ympärysvallat kykenisivät löytämään jonkin ratkaisun yhdessä Latvian ja Viron hallitusten kanssa.
Saksalaisten passiivisuus Virossa ja Latviassa

Periaatteessa saksalaiset joukot eivät itse olisi halunneet jäädä itsenäiseen Viroon tai Latviaan, vaan kotiutua. Liettuassa tilanne ei ollut yhtä selkeä. Liettuan itsenäisyyttä haluavien, saksalaisten ja bolševikkien lisäksi tilanteeseen sekaantuivat vielä puolalaiset, joilta toivottiin tukea edellisiä vastaan ja myös mahdollista valtioliittoa Puolan kanssa.
Britannian rajallinen sitoutuminen Viron ja Latvian tukemiseen > Poliittinen tilannearvio ja päätös Viron tukemisesta

Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoasiainministeriössä tehtiin arvio muodostuneesta tilanteesta 13. marraskuuta 1918. Arthur Balfourin johdolla kokoontuneessa kokouksessa päätettiin, että Baltian maille toimitettaisiin sotatarvikkeita sitten, kun niillä olisi hallitukset, jotka kykenisivät vastaanottamaan ja käyttämään avun. Viikkoa myöhemmin Viron kansallisneuvoston lähetystö pyysi sekä sota-aluksia että maavoimia suojelemaan Viroa Neuvosto-Venäjältä, joka valmistautui valtaamaan Viron tasavallan. 16. marraskuuta 1918 virolaiset olivat aloittaneet vapaaehtoisen liikekannallepanon, jonka seurauksena Viron puolustusvoimiksi oli saatu kokoon 21. marraskuuta mennessä noin divisioonan kokoinen voima.
Yhdistynyt kuningaskunta päätti lähettää laivasto-osaston, koska se halusi välttää avointa maasotaa Neuvosto-Venäjää vastaan. Pääministeri David Lloyd Georgen johtama hallitus teki 20. marraskuuta päätöksen laivaston lähettämisestä tukemaan Viron tasavaltaa. Virossa muodostettiin 27. marraskuuta Pätsin II väliaikainen hallitus.
Britannian rajallinen sitoutuminen Viron ja Latvian tukemiseen > Osasto lähtee liikkeelle teknisten epäilyjen jälkeen

Laivastoavun teknistä toteuttamista vastaan esitti näkemyksensä vara-amiraali Sydney Fremantle, joka oli Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien esikunnan varapäällikkö. Hänen mukaansa Tallinnan satama jäätyisi, jolloin Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien alukset voisivat jäädä jäihin kiinni talveksi. Lisäksi venäläiset Itämeren laivaston alukset voisivat toimia Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimia vastaan Kronstadtin satamasta käsin. Britit voisivat myös joutua alttiiksi miinoille, joita oli ensimmäisen maailmansodan aikana kylvetty Itämerelle runsain määrin suluiksi. Ensimmäinen merilordi, amiraali Sir Rosslyn Wemyss hyväksyi kuitenkin suunnitelman osaston lähettämisestä.
Forthvuonosta lähti 22. marraskuuta 6. kevytristeilijäeskaaderi, johon kuuluivat Ceres-luokan kevyet risteilijät HMS Cardiff ja HMS Ceres sekä Caledon-luokan kevyet risteilijät HMS Cassandra, HMS Caradoc ja HMS Calypso, saattajinaan yhdeksän 13. laivueen hävittäjää ja 3. miinanraivaajalaivueen miinantorjunta-alusta. Osastoa komensi kontra-amiraali Edwyn Alexander-Sinclair. Alusten edellisenä tehtävänä oli ollut internoida ja saattaa Saksan valtakunnan valtamerilaivaston alukset Scapa Flow’hun.
Britannian rajallinen sitoutuminen Viron ja Latvian tukemiseen > Neuvosto-Venäjän ja saksalaisten paine Virossa ja Latviassa

Toisessa vaiheessa sotatoimet laajenivat Latviaa koskeviksi. Lopulta brittien Viron ja Latvian itsenäisyyttä tukevat toimet suuntautuivat myös näihin maihin itsenäistymisen jälkeen jääneitä saksalaisia vastaan. Saksalaiset halusivat estää itsenäisyyksien toteutuminen ja pitää virolais-latvialaisen alueen Saksan protektoraatteina muodollisesti itsenäisen Baltian herttuakunnan nimissä.
Tapahtumat > Siirto Tallinnaan joulukuussa 1918

Osastoon kuuluivat lippulaivana kevyt risteilijä HMS Cardiff, C-luokan risteilijöistä muodostetun 6. kevytristeilijälaivueen HMS Cassandra, HMS Caradoc, HMS Ceres ja HMS Calypso, kukin uppoumaltaan 4 100 tonnia. Laivueen suojana oli 13. laivueen yhdeksän V- ja W-luokkien hävittäjää sekä seitsemän muuta laivaa 3. raivaajalaivueesta.
Kööpenhaminassa risteilijät ja hävittäjät tankattiin säiliölaivoista, mutta Tow-luokan raivaajille ei ollut hiiltä hiililaiva Tregarthin ajettua miinaan. Myös sen tilalle käsketty hiililaiva ajoi Pohjanmerellä miinaan. Vasta tammikuussa 1919 saatiin kolmas hiililaiva perille Kööpenhaminaan.
Laivasto-osasto eteni Baltiaan miinakarttojen varassa ilman raivaajia Cardiffin johdolla. 5. joulukuuta 1918 risteilijä Cassandra ajoi saksalaiseen merimiinaan Saarenmaan lähellä. Konehuoneen alla räjähtänyt miina mursi rungon kahdesta kohtaa. Hävittäjät HMS Vendetta ja HMS Westminster pelastivat 440 eloonjäänyttä. Kymmenkunta miehistönjäsentä sai surmansa. Calypso evakuoi pelastuneet. Myös törmäyksissä vaurioituneet hävittäjät HMS Verulam ja Westminster palasivat Britanniaan.
Loput osastosta saapui 12. joulukuuta 1918 Tallinnaan, jossa vallitsi elintarvike- ja hiilipula. Neuvosto-Venäjän 7. armeija oli vallannut marraskuun loppuun mennessä Narvan, Valgan ja Tarton, jolloin Tallinna oli uhattuna.
Tapahtumat > Viron rintaman tukitoiminta

Kontra-amiraali Edwyn Alexander-Sinclair ylitti valtuutensa ja ryhtyi tukemaan virolaisia joukkoja hyökkäystoimin. 22. marraskuuta 1918 oli puna-armeija hyökännyt Narvaan. Rauhansopimuksen nojalla poliisijoukoksi jääneet saksalaiset joukot olivat kuitenkin torjuneet hyökkäyksen. 28. marraskuuta 1918 neuvostovenäläiset joukot tekivät toisen hyökkäyksen. Marraskuun 1918 lopulla Viron sotilaallinen puolustus koostui suojeluskunnasta ja puolustusvoimista, joilla ei ollut raskasta aseistusta.
HMS Cardiff, HMS Caradoc ja viisi hävittäjää siirrettiin Narvan edustalle ja niiden tykkitulella tuhottiin joen ylittävä silta. Näin neuvostovenäläiset ja neuvostovirolaiset joukot jäivät saarroksiin, kun yhteys joen yli oli katkaistu.
Brittiläinen laivasto-osasto eristi Neuvosto-Venäjän Itämeren laivaston Kronstadtiin ja toimitti 5 000 kivääriä virolaisille Tallinnan puolustamiseksi. Lisäksi laivasto-osasto takavarikoi venäläiset hävittäjät Spartakin ja Avtroilin Tallinnan edustalla ja lahjoitti ne virolaisille Viron laivaston rungoksi. Samalla osasto vangitsi neuvostovenäläisen laivastosihteerin, joka johti Neuvosto-Venäjän Itämeren laivastoa, toisesta takavarikoidusta aluksesta perunasäkkien alta.
Tapahtumat > Viron maapäivien jäsenten pyyntö ottaa Viron tasavalta protektoraatiksi

30. tammikuuta 1919 Viron maaneuvoston jäsenet sosiaalivallankumouksellisia lukuun ottamatta jättivät Edwyn Alexander-Sinclairille muistion, jossa he pyysivät brittihallitusta miehittämään Viron ja ottamaan sen sotilaalliseen suojelukseensa. Tilanne oli kuitenkin jo sen verran rauhoittunut, että Alexander-Sinclair siirsi Liepājaan muun muassa HMS Cardiffin ja HMS Ceresin ja osan hävittäjistä jättäen kuitenkin Tallinnaan komentaja Thesigerin johtoon Yhdistyneestä kuningaskunnasta palanneen HMS Calypson sekä miinalaivat HMS Princess Margaretin ja HMS Angoran.