stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdistyneiden kansakuntien Palestiinan jakosuunnitelma
Tausta

Juutalaiset sionistit halusivat perustaa 1900-luvun alkupuolella oman valtion Palestiinaan. Sinne alkoi tulla tämän vuoksi juutalaisia maahanmuuttajia, jotka uskoivat, että Jumala oli luvannut kyseisen alueen heille. Alueella oli toki asunut juutalaisväestöä jo vanhastaan, 1800-luvun alussa heidän lukumääränsä oli arviolta 7000-10 000 henkeä, ja sionistisen muuttoaallon alkaessa 1880-luvun alussa arviolta 13 000-20 000 henkeä.
Juutalaisten perustama Maailman sionistijärjestö esitti vuonna 1919 pidetyssä Pariisin rauhankonferenssissa, että juutalaisvaltio perustettaisiin alueelle, joka olisi käsittänyt nykyisen Israelin ja Palestiinan valtioiden maa-alojen lisäksi kuvan 2 mukaiset alueet Egyptissä ja Jordanjoen itäpuolella. Sama konferenssi myönsi briteille luvan hallita Palestiinaa, joka nimettiin Palestiinan brittiläiseksi mandaattialueeksi. Tämä tuli järkytyksenä Palestiinassa vanhastaan asuneelle arabiväestölle ja sen naapurimaillle, joita ei oltu kuultu asiassa.
Brittihallinto eli Yhdistynyt kuningaskunta osoitti sionisteille aluksi myötämielisyyttä, mutta muutti politiikkaansa vuoden 1939 valkoisen paperin myötä. Kyseessä oli Palestiinan mandaattialueen tulevaisuutta koskeva julkilausuma, jonka mukaan tavoitteeksi asetettiin itsenäisen ja enemmistövaltaan perustuvan valtion muodostaminen Palestiinaan seuraavien kymmenen vuoden kuluessa. Julkilausumassa todettiin erikseen, ettei tarkoituksena ollut muuttaa aluetta juutalaisvaltioksi vastoin asukkaiden tahtoa. Juutalaisten maahanmuuttoa määrä rajattiin sen vuoksi 10 000-25 000 maahanmuuttajaan vuodessa.
Sionistinen liike hylkäsi paperissa esitetyn ajatuksen arabien kanssa saavutettavan sovinnon välttämättömyydestä vuonna 1942. David Ben-Gurionin edustama niin sanottu taisteleva sionismi siirtyi avoimesti itsenäisen juutalaisvaltion perustamisen puolella, kun aiemmin oli ainakin virallisesti puhuttu itsehallinnosta.
Sionistiset terroristijärjestöt Irgun ja Lehi aloittivat brittijoukkojen vastaisen terrorikampanjan Palestiinassa vuonna 1944. Sionistit saivat merkittävää tukea Yhdysvalloilta, jonka presidentti Harry S. Truman painosti Britannian pääministeri Winston Churchilliä poistamaan juutalaisten maahanmuuton rajoitukset vuonna 1945. Maahanmuuton rajoittaminen herätti ihmetystä toisen maailmansodan aikaisen juutalaisten kansanmurhan herättämien sympatioiden takia. Briteille oli sodan jälkeen myös tärkeää pitää yllä hyviä suhteita Yhdysvaltoihin.
Kairossa vuonna 1945 perustettu Arabiliitto nosti Palestiinan kysymyksen esiin peruskirjassaan, jonka mukaan Palestiinan arabiväestön oikeuksien loukkaaminen vaarantaisi rauhan koko arabimaailmassa.
Yhdistyneet kansakunnat

Yhdistynyt kuningaskunta yritti vielä sodan jälkeen pitää yllä siirtomaavaltaansa, mutta heinäkuussa 1947 se lopulta luovutti ja siirsi asian Yhdistyneille kansakunnille. Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous järjesti Palestiinan kysymyksestä äänestyksen 29. marraskuuta 1947. Tiukan äänestyksen jälkeen vietiin läpi yleiskokouksen päätöslauselma 181, jonka mukaan Palestiina tuli jakaa juutalaisvaltioon ja arabivaltioon YK:n laatiman jakosuunnitelman mukaisesti. Äänestykseen osallistui 56 YK:n jäsenmaata ja äänestäneistä 72 % kannatti ja 28 % vastusti esityksen läpivientiä. Hyväksymiseen tarvittiin kahden kolmasosan enemmistö. Yhdistynyt kuningaskunta oli pidättäytynyt äänestämästä. Sekä Neuvostoliitto, että Yhdysvallat äänestivät puolesta. Esityksen tarkoista rajoista oli käyty tiukkaa diplomaattista kädenvääntöä ennen äänestyksen järjestämistä.
Yhdistyneiden kansakuntien ehdotuksen mukaan juutalaisvaltioon liitettäisiin Negevin autiomaa, osa alueen rannikosta, sekä osia Galilean itäosista. Arabien valtioon kuulusi rannikon eteläosa, Jordanjoen Länsiranta ja muut osat Galileaa. Kahden valtion eri alueita yhdistäisivät kapeat kaistaleet. Jerusalemista ja sen pyhistä paikoista olisi tehty kansainvälisessä hallinnassa oleva alue (Corpus separatum). Ehdotuksen mukaisessa juutalaisten valtiossa olisi ollut noin 500 000 juutalaista ja 400 000 arabia.
Seuraukset

Arabit kokivat, että jakosuunnitelma olisi tehnyt heistä natsien sijaiskärsijöitä. Yli puolet Palestiinan maa-alasta oli tarkoitus lahjoittaa uudelle juutalaisvaltiolle, vaikka palestiinalaiset omistivat noin 90 % kyseisestä alueesta. Naapurimaat vetosivat myös siihen, ettei menettely ollut tasapuolinen ja että se oli YK:n peruskirjan vastainen. Lisäksi katsottiin, ettei YK:lla ole oikeutta antaa palestiinalaisten maita kolmansille osapuolille. Myös Arabiliitto hylkäsi esityksen ja ilmoitti sen johtavan toteutuessaan sotaan. Myös Britannia vastusti jakosuunnitelmaa.
Myöskään sionistisen liikkeen revisionistit eivät pitäneet ehdotuksesta, koska he halusivat itselleen koko Palestiinan. Juutalaisten perustama Palestiinan juutalaistoimisto -niminen yhdistys hyväksyi kuitenkin ehdotuksen, vaikka pidettiin todennäköisenä, että suunnitelma johtaisi sotaan. Yhdistystä johtaneen Ben-Gurionin ajatuksena oli, että juutalaisvaltiota voisi laajentaa jälkikäteen ja että oli tärkeintä oli saada kansainvälistä tunnustusta juutalaisvaltion itsenäisyydelle.
YK:n jakosuunnitelma johti Palestiinan juutalaisten ja muslimien välillä käytyyn Palestiinan mandaattialueen sisällissotaan, jossa juutalaiset olivat niskan päällä. Britit vetivät samaan aikaan joukkojaan ja heidän lippunsa laskettiin viimeisen kerran Jerusalemissa 14. toukokuuta 1948. Israel antoi samana päivänä itsenäisyysjulistuksensa. Seuraavana päivän alkanut arabimaiden hyökkäys Israeliin aloitti Israelin itsenäisyyssodan.
Päätöslauselmaa 181 ei toteutettu, sillä kahdesta suunnitelman mukaisesta valtiosta perustettiin ainoastaan juutalaisvaltio Israel. Israelin miehittämä Palestiina julistautui kuitenkin itsenäiseksi valtioksi vuonna 1988.
Aiheesta muualla

Päätöslauselma 181 Yk:n sivuilla
Arabien–Israelin konflikti
| n k Israelin historia |
| --- | --- | --- |
| Israelin maa |  Israelin esihistoria  Israelin ja Juudan historia  Juutalaiset  Sionismi  Alija  Tel Aviv (1917)  Viisi sopimusta: McMahon–Husain-sopimus (1915–16)  Sykes–Picot-sopimus (1916)  Balfourin julistus (1917)  Weizman–Feisalin sopimus (1919)  Feisal–Frankfurter-sopimus (1919)  Palestiinan brittiläinen mandaatti  Transjordania (1921)  Valkoinen paperi (1939)  Kuolleenmeren kääröt  |  |
| Itsenäinen Israel |  YK:n jakosuunnitelma  Israelin itsenäisyysjulistus  Juutalainen pakolaisuus arabimaista  Arabien–Israelin konflikti Israelin–Palestiinan konflikti  Israelin itsenäisyyssota (1948–49)  Suezin kriisi (1956)  Fatah ja Palestiinan vapautusjärjestö  Kuuden päivän sota (1967)  Jom kippur -sota (1973)  Camp Davidin rauha (1978)  Operaatio rauha Galileaan (1982)  Sabra ja Shatila  Ensimmäinen intifada  Oslon rauhanprosessi (1993–2000)  Israelin ja Jordanian rauhansopimus (1994)  Toinen intifada  Tiekartta (2003)  Libanonin sota 2006  Dimonan ja Nahal Sorekin tutkimuslaitokset  Mossad  Kibbutsit ja Mošavit  Operaatio Mooses  Mordechai Vanunu  Juutalaisten pakolaisuus Venäjältä (1989)  Jitzhak Rabinin salamurha (1995)  |  |
| Nyky-Israel |  Juutalaissiirtokunnat  Länsiranta Juudean ja Samarian hallintoalue  Gazan kaista  Jerusalem Länsi-Jerusalem  Itä-Jerusalem  Golanin kukkulat  |  |
Kuva 2. Maailman sionistijärjestön ehdotus 1919 juutalaisten kansallisvaltiosta Palestiinassa rajoineen, 1. maailmansodan Pariisin rauhankonferessinssa.
Päätöslauselman 181 äänestys.
  Puolesta
  Pidättäytyi äänestämästä
  Vastaan
  Ei jäsenvaltio
Liikepankki Oy

Liikepankki Oy (ruots. Kommersbanken Ab) oli turkulainen liikepankki, joka perustettiin vuonna 1916.
Perustamisen takana olivat varsinaissuomalaiset liikemiehet apteekkari Knifsundin johdolla. Tukijoihin ja perustajiin kuului myös Uudenkaupungin, Rauman, Salon ja Vaasan liikemiehiä. Osakepääoma oli miljoona markkaa.
Liikepankin yhtiöjärjestyksessä oli erikoinen määräys: osakkaiden oli kokoonnuttava vähintään kaksi viikkoa ennen yhtiökokousta keskustelemaan yhtiön asioista ilman pankin johtoa ja henkilökuntaa.
Pankki kärsi kokoonsa nähden melkoisia luottotappioita. Se fuusioitui hypoteekkilaitos Suomen Vakuus Oy:n kanssa vuonna 1924. Uuden pankin nimeksi tuli Turunmaan Pankki Oy.
Pörssihistoria

Liikepankin osakkeet noteerattiin Helsingin pörssissä vuosina 1919–1923.
Aiheesta muualla

Liikepankki - Kommersbanken Pörssitiedon netissä
Eero Hiironen

Eero Ossian Hiironen (16. kesäkuuta 1938 Huittinen – 30. heinäkuuta 2018 Alavus) oli suomalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari, joka tunnettiin etenkin vesiaiheisista teräsveistoksistaan.
Hiironen perusti vuonna 1974 Ähtärissä sijaitsevan Pirkanpohjan Taidekeskuksen, jossa hänen teoksiaan on esillä 8. joulukuuta 2024 asti (talvikaudella supistetut aukioloajat).
Hiironen oli koulutukseltaan kansakoulunopettaja. Professorin arvonimi hänelle myönnettiin vuonna 1990, ja 2003 hän sai Suomi-palkinnon.
Kuvia teoksista

Läpi harmaan, 1978, Kokkola.
Merituuli, 1979, Vaasa.
Aalto, 1980, Pori.
Elämän virta, 1983, Seinäjoki.
Ylävedet, 2017 (1983), Ähtäri.
Puukon synty. 2015 (1985), Kauhava.
Tuulen leikki, 1986, Ähtäri.
Oodi järvien kaupungille, 1987, Ähtäri.
Vesifantasia, 1992, Pieksämäki.
Seinämä, 1994, Tampere.
Yhtyvät virrat, 2002, Pietarsaari.
Vesiportti, 2005, Helsinki.
Pro aqua, 2007, Espoo.
Veden voima, 2008, Seinäjoki.
Vesitorso, Veden vartija ja Vedestä lähtenyt, 2016, Kotka.
Kiila, 2016, Kotka.
Veden merkki, 2016, Kotka.
Veden nainen, 2016, Kotka.
Vesilähetys, 2016, Kotka.
Kirjallisuutta

Harni, Heli (toim.): Eero Hiironen. Veden kuvaaja.  (Turun museokeskuksen julkaisuja 48)  Turku:  Turun museokeskus, 2009.  ISBN 978-951-595-136-6
Aiheesta muualla

Hiironen, Eero hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Urho Kähönen

Urho Kähönen
Urho Kähönen (6. heinäkuuta 1910 Terijoki – 3. elokuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen agronomi, pääjohtaja, maanviljelijä ja maalaisliittolainen poliitikko. Hän oli kansanedustajana 1951–1966 sekä maatalousministerinä 1958−1959. Kähönen vaikutti erityisesti siirtokarjalaisten edunvalvonnassa ja oli Karjalan liiton puheenjohtaja.
Kähösen vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Kähönen ja Maria (o.s. Koukku). Hän avioitui Hilkka Elina Rummukaisen kanssa 1937. Kähönen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1929 ja valmistui 1934 maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi sekä 1935 agronomiksi. Vuosina 1935–1951 hän toimi erilaisissa maatalouteen liittyvissä tehtävissä kuten Karjalan liiton maatalousasiainhoitajana 1945–1951. Hän toimi myös maanviljelijänä Karjalohjalla vuodesta 1947 alkaen.
Kähönen valittiin eduskuntaan 1951 Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän oli 1954–1956 suuren valiokunnan ja 1958 maatalousvaliokunnan puheenjohtajana sekä jäsenenä puolustusasiainvaliokunnassa, ulkoasiainvaliokunnassa ja pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnassa. Kähönen toimi maatalousministerinä Fagerholmin III hallituksessa 14.11.1958 – 13.1.1959. Presidentin valitsijamiehenä hän oli kahdesti, vuosina 1956 ja 1962. Hän vaikutti myös Karjalohjan kunnanvaltuustossa. Kähönen oli muissa yhteiskunnallisissa tehtävissä eri yhdistyksissä puheenjohtajana tai johtokunnan, hallintoneuvoston tai valtuuskunnan jäsenenä.
Ministeriyden jälkeen Kähönen nimitettiin asutushallituksen pääjohtajaksi, jona hän toimi vuosina 1959–1970. Sen jälkeen hän toimi vuoteen 1975 asti Maataloustuottajain keskusliiton virkamiehenä.
Esaias

| Esaias |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  6. heinäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Esa, Esaijas
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Jesaja
Infobox OKNimi-testi OK: 
Esaias on miehen etunimi.
Esaias on kreikkalainen vastine heprealaisperäiselle nimelle Jesaja, jolle on tarjottu useita merkityksiä, kuten 'Jahven pelastus' tai 'Jumala on pelastus'.
Suomen almanakassa Esaias esiintyy jo 1600-luvulla päivällä 21. helmikuuta. Nimi oli 1700-luvun alkupuolella joinakin vuosina kirjoitusasussa Esajas tai Jesaias. Vuodesta 1708 nimi on ollut päivällä 6. heinäkuuta, tosin 1765–1773 se oli päivällä 5. heinäkuuta. Nimi poistettiin almanakasta 1928, mutta palautettiin 1950.
Joulukuuhun 2022 mennessä Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 1 413 miestä saanut nimekseen Esaias. Nimi on annettu lisäksi ainakin kahdelle naiselle.
Tunnettuja Esaias-nimisiä

Esaias Mansueti Fellman (1620–1697), suomalainen pappi, saamelaisten keskuudessa toiminut opettaja ja lähetyssaarnaaja
Esaias Groop (1675–1726), suomalainen kruununvouti, pormestari ja valtiopäivämies
Esaias Rossi (1895–1962), suomalainen liikemies, urheiluvaikuttaja ja mesenaatti
Esaias Tegnér (1782–1846), ruotsalainen kirjailija, professori ja piispa
Esaias Tegnér nuorempi (1843–1928), ruotsalainen kielitieteilijä ja professori
Esaias Thorén (1901–1981), ruotsalainen taidemaalari
Esaias Tykki (1814–1870), suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies
Esaias Wechter (1701–1776), suomalainen kauppias ja valtiopäivämies
Feliks Esaias ”Esa” Pakarinen (1911–1989), suomalainen viihdetaiteilija
Kolmastoista huhtikuuta

| Kolmastoista huhtikuuta Vesa-Matti Loiri |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Julkaistu: 1. marraskuuta 2024
 Levy-yhtiö: Emsalö Music
Vesa-Matti Loirin muut julkaisut
| Pyhät tekstit 2016 | Kolmastoista huhtikuuta 2024 |   |
Kolmastoista huhtikuuta on Vesa-Matti Loirin 1. marraskuuta 2024 julkaistu livealbumi. Albumi nauhoitettiin keväällä 2018 G Livelabissa Helsingissä.
Kappaleet > CD1

Laulu on iloni ja työni – 6.47
Ja vuodet ne käy yhä vaikeammiksi – 3.06
Filoseeraava ylioppilas – 4.09
Löysäläisen laulu – 6.47
Vaiennut viulu – 3.32
Trubaduurin laulu – 9.37
Laulajan laulu – 5.31
Elegia – 7.07
Erakon hämmästys – 4.45
Kappaleet > CD2

Se kuitenkin liikkuu – 8.39
Lapin kesä – 6.29
Oi muistatko vielä sen virren – 6.09
Maininkeja – 3.39
Suojelusenkeli – 5.24
Päivän laskiessa – 3.49
Väliaikainen – 8.22
When the Saints Go Marching In – 4.15
Nocturne – 4.31
Kokoonpano

Vesa-Matti Loiri - laulu, huuliharppu
Peter Lerche - kitara, sovitukset
Rannikkovartiovene Rautaville

Rautaville Forum Marinumissa
Rannikkovartiovene RV 214 eli Rautaville on suomalainen rannikkovartiovene, joka rakennettiin vuonna 1960 Hollmingin Rauman telakalla. Se oli käytössä Susiluodon merivartioasemalla Kustavissa vuoteen 2000 asti, jolloin se luovutettiin Forum Marinumille Turkuun merivartioinnin 70-vuotisjuhlien yhteydessä.
1990-luvun alussa rakennettiin merivartiostoille kolme kappaletta uusia rannikkovartioveneitä: RV 150, RV 251 ja RV 352. Seuraava uudishankintaerä oli käytössä vuonna 2007, kyseessä oli kaksi uutta RV:ä.
Merivartiostoilla on ollut käytössä myös pienempää mallia oleva 10,5-metrinen rautavene, jota on myös kutsuttu nimellä Pikkuville. Viimeinen merivartioston Pikkuville oli käytössä Kalajoen merivartioasemalla vielä vuonna 2007.
Amora

Amora U6 on 1949 Turun Veneveistämöllä Ruissalossa rakennettu Utö-risteilijä. Tämän purjeveneen omisti ensimmäiseksi Effoan johtaja, varakommodori Birger Krogius. Vuodesta 2009 lähtien Amora on ollut turkulaisessa merenkulkukeskus Forum Marinumissa.
Veneen tietoja:
pituus 12,35 m
leveys 2,72 m
syväys 1,75 m
uppouma 6,5 tn
purjepinta-ala 48 m².
Aiheesta muualla

Amora U6, Kari Voutilainen - kuvia Amorasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Amora (Q11851240)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: purjevene, Utö-risteilijä, museolaiva, preserved watercraft
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Turku
Nizza

| Nizza (Nice) |
| --- | --- |

 vaakuna
 Nizza
 Koordinaatit: 43°42′12″N, 07°15′59″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Provence-Alpit-Riviera
Departementti:  Alpes-Maritimes
Perustettu:  n. 330 eaa.
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Christian Estrosi (UMP)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  72 km²
Korkeus:  0–520 m
Väkiluku (2011):  348 195
 – Väestötiheys:  4 826 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  06000–06300
Motto::  Nicaea fidelissima
 
 Site de la Ville de Nice 
 Lähteet:  = Väkiluku 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nizza (ransk. Nice /nis/) on kaupunki Välimeren rannikolla Ranskan kaakkoisosassa. Se on Alpes-Maritimesin departementin pääkaupunki, ja sen väkiluku oli vuonna 2011 noin 348 000 ja esikaupungit mukaan luettuina lähes miljoona.
Historia > Antiikki

Nizza perustettiin joskus vuosien 260–154 eaa. välillä kreikkalaisena siirtokuntana nimellä Nikaia, mikä viittaa voittoon. Se perustettiin Massaliasta käsin. Myöhemmin kaupungista tuli roomalainen kaupunki. Roomalaiset tunsivat sen latinaksi nimellä Nicaea.
Historia > Myöhempi historia

Keskiajalla asutus vetäytyi rannan linnavuorelle. Kaupunki joutui 1200-luvulla Provencen kreivien hallintaan. Vuodesta 1388 Nizza kuului Savoijiin, josta myöhemmin muodostettiin Sardinian kuningaskunta, ja Nizzasta tuli siihen kuuluneen Nizzan kreivikunnan pääkaupunki. Vuonna 1860 Nizza liitettiin Ranskaan.
Ranskan kansallispäivän juhlassa, torstaina, 14. heinäkuuta 2016 Nizzassa tapahtui terrori-isku, kun kuorma-auton kuljettaja ajoi suurta väkijoukkoa päin samalla ampuen ihmisiä. Iskussa kuoli 86 ihmistä, joista suuri osa oli lapsiperheitä. Yli 300 ihmistä loukkaantui.
Nizza lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2021.
Maantiede ja kaupungin rakenne

Nizza sijaitsee Välimeren rannikolla Ranskan Rivieralla 32 kilometriä Italian rajalta länteen. Kukkuloiden suojaamassa kaupungissa on miellyttävä ilmasto.
Kaupungissa on säilynyt merkittävä keskiaikainen vanha kaupunki, jossa on hyväkuntoisia barokkirakennuksia.  Vanha kaupunki on linnakukkulaksi (Le Château) kutsutun graniittikukkulan länsipuolella. Itse linna on tuhoutunut 1700-luvun alussa.
Merenrantaa pitkin kulkee useiden kilometrien pituinen maineikas rantabulevardi Promenade des Anglais. Sen ajokaistoja erottavat kukkapenkit ja palmujen rivit.
Talous

Nizza on Ranskan Rivieran tärkein matkailukohde. Vuonna 2011 Ranskan Rivieralla kävi 11 miljoonaa matkailijaa.
Nizzassa on huomattavaa hajuvesi-, kone- ja elektroniikkateollisuutta.
Liikenne

Nizzasta on yhteydet TGV-suurnopeusjunalla Pariisiin ja Ranskan pohjoisosiin. Kaupungin lentoasema kuuluu Ranskan vilkkaimpiin.
Kaupunkiin valmistui vuonna 2007 raitiotielinja. Linjastoa laajennetaan 2010-luvulla.
Palvelut

Kaupungissa toimivia oppilaitoksia:
Nizzan yliopisto
EDHEC Business School
Epitech
ISEFAC Bachelor
Urheilu

Jalkapallojoukkue OGC Nice pelaa Ranskan pääsarjassa. Nizza on tunnettu myös kuuluisan pyöräilykilpailun Pariisi–Nizza-ajon maalipaikkana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nizza Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Ranskassa
Albi
Alppien paalutalot
Amiensin katedraali
Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehdas
Arlesin roomalaiset ja romaaniset monumentit
Avignonin historiallinen keskusta ja Palais des Papes
Belgian ja Ranskan kellotornit (jaettu Belgian kanssa)
Bourges'n katedraali
Canal du Midi
Causses ja Cévennes
Chaîne des Puys
Chartresin katedraali
Chauvet’n luola
Cordouanin majakka
Euroopan suuret kylpyläkaupungit
Fontainebleaun palatsi ja puisto
Fontenayn apottiluostari
Carcassonne
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt
Le Havre
Loiren laakso Sully-sur-Loiren ja Chalonnes-sur-Loire välillä
Lyon
Mont Saint-Michel
Nancyn aukiot: Place Stanislas, Place de la Carrière ja Place d’Alliance
Nord-Pas-de-Calais’n kaivosalue
Notre-Damen katedraali, entinen Saint-Remin basilika sekä Taun palatsi Reimsissa
Nizza
Orangen roomalainen teatteri ja sen ympäristöt sekä ”riemukaari”
Portonlahti: Girolatanlahti,  Scandolan luonnonpuisto ja Pianan calanquet Korsikassa
Provins
Monte Perdido
Ranskan eteläiset ja antarktiset alueet
Saint-Émilion
Saint-Savin-sur-Gartempen luostari
Santiago de Compostelan pyhiinvaellusreitit
Seinen jokivarsi Pariisissa
Grande Île
Pont du Gard
Uuden-Kaledonian laguunit
Vaubanin linnoitukset
Versailles’n palatsi puistoineen
Vézelay
Vézère
Nizzan satama.
Promenade des Anglais iltavalaistuksessa Hotel Suissesta nähtynä.
Pasi Puolakka

Pasi Pekka Antero Puolakka (s. 6. elokuuta 1961 Hausjärvi) on suomalainen muusikko ja luokanopettaja, laulaja, huilisti-saksofonisti ja huuliharpisti. Puolakka on vaikuttanut Keravan musiikkielämässä 1980-luvun alusta alkaen ollen mukana toiminnassa paikallisen elävän musiikin yhdistyksen Kermun riveissä sekä toimien sessiomuusikkona useiden yhtyeiden levyillä.
Puolakan omia yhtyeitä ovat muun muassa Albert Laine Group, Lothar, Treatmen, Jethro Tull tribuutti-yhtye Dr. Bogenboom, Broken 40, Fun’iki ja Sydänyön rytmi, joka on julkaissut LP-levyt Rakkaus lyö maahan (2017) ja Erämaa (2021).
Hän toimii myös keravalaisessa soittoyhteisössä KeRuPi:ssa (Keravan Rumpu ja Pilli) soittaen erilaisia puupuhaltimia etnisistä huiluista ja pilleistä alkaen saksofoneihin. Hän soittaa myös lyömäsoittimia.
Puolakka on vieraillut mm. Kolmannen Naisen, Stratovariuksen, Sub-Urban Triben, Road Crew:n,  Calfin, Secondhand Hasselhoffsin, Kari Peitsamon, Sentencedin, Ensiferumin, Don Huonojen, Cashmirin ja For Tomorrowin levyillä yleensä huilun, saksofonin tai huuliharpun kanssa. Hän on tehnyt yhteistyötä yleensä Mikko Karmilan sekä Kai "Hiili" Hiilesmaan kanssa.
Puolakka on saanut Keravan kaupungin kulttuuripalkinnon vuonna 1990.
Hän pelasi myös pesäpalloa 2-kopparina Keravan Pallokerhon pesäpallojoukkueessa vuosina 1978-1988. Hän on ollut myös voittamassa hopeaa Puolustusvoimain pesäpallomestaruuskisoissa Haminan varuskunnan joukkueessa vuonna 1982.
Puolakan pojat Iikka Pietari Pasinpoika Puolakka (s. 1995) sekä Otso Ilmari Pasinpoika Puolakka (s. 1997) ovat myös muusikoita, Iikka kitaristi ja laulaja, Otso basisti ja sellisti. Molemmat soittavat mm. yhtyeissä For Tomorrow sekä Helle.
Iikka soittaa myös yhtyeessä Nuoruus ja on toiminut äänittäjänä sekä tuottajana useiden yhtyeiden mm. Nuoruus ja Cave Mossin levyillä. Hän oli Ellinooran keikkojen valosuunnittelijana vuosina 2015-2020.
Otso on valmistunut basistiksi Pop-Jazz konservatoriosta ja on toiminut sessiomuusikkona yleensä sellon kanssa mm. Ellinooran, Pate Mustajärven, Mikko Harjun ja Antti Ketosen levyillä. Lisäksi hän kiertää Suomea kitaristina The Voice of Finland semifinalistin Emilia Virlanderin kanssa ja basistina Iltan kanssa.
Koronapurkaus

Koronapurkaus, lyhyemmin joskus korona, tapahtuu, kun sähkönjohtimen jännite tuottaa niin voimakkaan sähkökentän, että se ylittää ympäröivän kaasun läpilyöntilujuuden. Tällöin kaasu ei enää kykene toimimaan eristimenä, vaan se ionisoituu ja alkaa johtaa sähköä. Sähkövirta sitten tekee kaasussa työtä, joka näkyy, kuuluu ja tuoksuu koronapurkaukselle ominaisella tavalla.