stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Grönlannin kieli
Kielioppi

Grönlanti on polysynteettinen kieli. Yhdyssanoja ei juurikaan ole, vaan ilmaukset rakennetaan erilaisten johdinten avulla. Kielessä on kaksi produktiivista sanaluokkaa: substantiivit ja verbit. Kumpikin niistä jakautuu transitiiviseen ja intransitiiviseen luokkaan.lähde?
Kielioppi > Substantiivit

Substantiiveilla on kaksi lukua: yksikkö ja monikko. Toisin kuin inuktitutissa, länsigönlannissa duaalia ei ole. Monikon nominatiivin pääte on -t, mutta monikon tunnus vaihtelee sijan mukaan. Sijamuotoja on kahdeksan: absolutiivi, ergatiivi (jolla on myös genetiivin funktio), ekvatiivi, instrumentaali, lokatiivi, allatiivi, ablatiivi ja prolatiivi. Transitiivisilla substantiiveilla on possesiivinen taivutus.lähde?
Kielioppi > Verbit

Verbien pakolliset taivutuskategoriat ovat modus sekä subjekti- ja objektikongruenssi. Verbeillä on kahdeksan tapaluokkaa, joista edes indikatiivi ei ole nollamerkitty. Päälauseissa esiintyvät modukset ovat indikatiivi, imperatiivi ja optatiivi. Pelkästään sivulauseissa näistä esiintyvät partisipiaali, konditionaali, kausatiivi ja kontemporatiivi. Sivulauseidenkin moduksilla on kuitenkin persoonataivutus, joten niitä pidetään finiittisinä verbimuotoina eikä esim. konverbeinä. Partisipiaalimodus esiintyy relatiivi- ja komplementtilauseissa. Koska grönlannissa ei ole adjektiivien sanaluokkaa, vastaavat eurooppalaisten kielten substantiivia määrittäviä adjektiiveja partisipiaalimuotoiset verbit. Kontemporatiivi esiintyy päälauseen kanssa samaan aikaan tapahtuvissa adverbiaalilauseissa, kun taas kausatiivi esiintyy päälausetta edeltävissä adverbiaalilauseissa. Konditionaali esiintyy hypoteettisissa adverbiaalilauseissa.
Kolmen normaalin persoonan lisäksi sivulauseiden moduksista on neljäs reflektiivinen persoona, joka viittaa päälauseen subjektiin.
Kielioppi > Syntaksi

Grönlannin tunnusmerkitön sanajärjestys on SOV.
Hypoteettiset kielisukulaisuudet

Tanskalainen kielitieteilijä Rasmus Rask on esittänyt, että grönlannin kieli on sukua uralilaisille kielille, mitä ei ole kuitenkaan kyetty todistamaan. Kielen agglutinatiivinen rakenne ja sanahahmot ovat samantapaisia kuin esim. suomessa.lähde?
Kielinäyte

»Inuit tamarmik inunngorput nammineersinnaassuseqarlutik assigiimmillu ataqqinassuseqarlutillu pisinnaatitaaffeqarlutik. Solaqassusermik tarnillu nalunngissusianik pilersugaapput, imminnullu iliorfigeqatigiittariaqaraluarput qatanngutigiittut peqatigiinnerup anersaavani.»
Suomeksi:
»Kaikki ihmiset syntyvät vapaina ja tasavertaisina arvoltaan ja oikeuksiltaan. Heille on annettu järki ja omatunto, ja heidän on toimittava toisiaan kohtaan veljeyden hengessä.»
(YK:n ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen 1. artikla)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Grønlands sprogsekretariat
Grønlannin kielioppianalysaattori (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Eskimo-aleuttilaiset kielet
alaskanjupik
aleutti
alutiiq
grönlanti
inuktitut
inupiatun
inuvialuktun
naukaninjupik
siperianjupik
sireniki
Grönlannin länsimurteen vokaalikaavio
Hattulan Pyhän Ristin kirkko

| Hattulan Pyhän Ristin kirkko |
| --- | --- |
 Hattulan Pyhän Ristin kirkko.
Sijainti:  Hattula
Koordinaatit:  61°03′03″N, 024°23′52″E
Seurakunta:  Hattulan seurakunta
Rakentamisvuosi:  noin vuosien 1472–1490 välillä
Materiaali:  tiili
Tyylisuunta:  täysgotiikka
Avoinna yleisölle :  kesäaikana
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Hattulan Pyhän Ristin kirkko on Hämeen vanhin kirkko. Ensimmäinen asiakirjamaininta Hattulassa sijaitsevasta kirkosta on vuodelta 1324.
Arvio nykyisen tiilikirkon rakentamisen ajankohdasta on vaihdellut 1300-luvun alusta 1500-luvun alkuun. Nykyisen käsityksen mukaan kirkko on valmistunut 1400-luvun loppupuolella.
Tyyliltään Hattulan kirkko edustaa täysgotiikkaa.lähde? Kirkko on ollut keskiajalla tunnettu pyhiinvaelluskohde, mikä ilmenee ajan tanskalaisista asiakirjoista, joissa kuningatar Margareeta mainitsee Hattulan Pyhän Ristin yhdeksi sopivaksi pyhiinvaelluskohteeksi.
Syntyhistoria

Hattulan seurakunnan perustamisajankohtana pidetään 1200-luvun alkupuolta, Birger Jaarlin ristiretken aikaa, todennäköisesti ennen vuotta 1250, joskin asiakirjamainintoja on vasta vuodelta 1318. Rakennushistorioitsija Markus Hiekkanen esittää, että ensimmäinen puukirkko olisi rakennettu pian seurakunnan perustamisen jälkeen ennen 1200-luvun puoliväliä ja niitä olisi ollut useampia peräkkäin. Näistä puukirkoista ei kuitenkaan ole muuta tietoa kuin että vuonna 1398 puukirkko on saanut runsaat aneoikeudet. Kirkon sijainti nykynäkökulmasta syrjäisellä paikalla selittyy sillä, että seutu oli pienilmastoltaan varsin suotuisa ja alueella on ollut kiinteää asutusta jo rautakaudella. Turun tuomiokirkon ohella se on ainoa tiilirakenteiseksi suunniteltu ja muurattu keskiaikainen kirkko Suomessa.
Arviot kirkon rakentamisajankohdasta ovat vaihdelleet 1300-luvun alusta 1500-luvun alkuun. Nykykäsityksen mukaan se on valmistunut 1400-luvun loppupuolella. Museoviraston rakennusperintörekisterin mukaan arvioitu rakennusajankohta asettuu vuosiin 1440–1480, ja Markus Hiekkanen on ajoittanut sen rakennetuksi todennäköisemmin vuosina 1472–1490. Keväällä 2012 valmistuu uusia tutkimuksia, joissa ajoitusta tarkennetaan tiilistä tehdyllä termoluminesenssiajoituksella. Joitakin rakennustelineiden puuosia on ajoitettu 1200-luvun alkuun, mutta tutkija Tanja Ratilaisen mukaan se ei osoita rakentamisajankohtaa vaan, että puu on kaadettu silloin. Työssä on ollut seitsemän rakennusryhmää, ja työ on valmistunut melko nopeasti, sillä saman ryhmän kädenjälkeä on löytynyt eri puolilta kirkkoa: runkohuoneesta, sakaristosta, asehuoneesta ja päätykolmioista. Aiemmin rakennustyön on arvioitu kestäneen vuosikymmeniä.
Kirkon liittää läheiseen Hämeen linnaan rakennusajankohta ja rakennusmateriaali ja todennäköiset rakentajat. Molemmat sijaitsevat Vanajaveden kapeikossa Hämeen Härkätien läheisyydessä. 1400-luvun loppupuoli ja 1500-luvun alku oli Hämeen linnan loiston aikaa, jolloin linnaa hallitsi Tott-suku. Linnaa laajennettiin, ja seudulle rakennettiin Hattulan kirkon lisäksi useita muita kirkkoja, mutta Hattula on niistä vanhin ja tuolloin Hämeen keskuskirkko.
Hattulan Pyhän Ristin kirkko ja Lohjan Pyhän Laurin kirkko ovat Suomen merkittävimpiä kuvakirkkoja, ja niitä pidetään sisarkirkkoina runsaiden maalausten vuoksi.
Rakennus

Kirkon runkohuone on varsin hyvin keskiaikaisessa asussaan. Myöhempää tekoa ovat ainoastaan asehuoneen harmaakiviset osat vuodelta 1795 ja kontrefori eli tukipilari asehuoneen länsipuolella 1810-luvulta.
Kirkon ikkunoista ovat alkuperäisiä kuori-ikkuna, länsipäädyn ikkuna sekä itäisin eteläseinän ikkuna; muita on laajennettu 1800-luvulla ja pohjoisseinälle on puhkaistu kaksi uutta ikkunaa. Molemmissa päädyissä ylhäällä on ristikomero ja kaksi pyörökaarikomeroa. Länsipäädyn ullakonikkunan yläpuolella oleva harvinaislaatuinen koristefriisi on tehty muototiilistä. Samantapaisia on Hämeen linnassa sekä Turun tuomiokirkon Maunu Tavastin kuorissa, joka on valmistunut vuonna 1470 päättyneiden rakennustöiden aikaan.
Kirkon ulko-osissa on kuusi kosteaan tiileen muovailtua maskia, kasvonaamiota. Yksi sellainen on länsi-ikkunan kaaren huipussa ja ullakonaukon yläpuolella. Luoteisessa ja kaakkoisessa tukipilarissa on myös pienet maskit, jollaiset Hiekkanen olettaa olleen kaikissa tukipilareissa.
Kirkko on muodoltaan hallikirkko, jonka kolme laivaa ovat yhtä korkeita. Sivulaivat ovat kapeammat kuin keskilaiva. Kirkon pohjakaava on symmetrinen, ja se muodostaa latinalaisen ristin siten, että toisiaan vastapäätä olevat sakaristo pohjoispuolella ja pääsisäänkäynnin muodostava asehuone eteläpuolella ovat hiukan keskiakselista itään. Runkohuoneen ulkomitat ovat 28,2 × 17,2 m. Keskiajalla paljon käytetyn harmaakiven sijasta kirkko on rakennettu näkyvältä osaltaan lähes kokonaan tiilestä. Tiilimateriaali tekee siitä ainutlaatuisen ja yhdistää sen Hämeen linnan rakennusvaiheisiin, ja oletettavasti niillä on ollut sama rakennusmestari tai ainakin samalta taholta Saksalaisen ritarikunnan maista. Kirkon perustukset ovat kuitenkin harmaakiveä, jotta maaperän kosteus ei nousisi tiiliseiniin.
Hämeen liiton mukaan tiilikirkon rakennukseen käytetyt tiilet olisi saatu Herniäisten rantarinteellä toimineesta tiiliruukista. Ruukissa olisi sen mukaan poltettu keskiajalla tiiliä mahdollisesti myös Hämeen linnan rakentamiseen. Ruukin tiiliuunien rakenne on selvitelty arkeologisissa kaivauksissa. Museoviraston rekisterin mukaan kyseessä olisi kuitenkin 1800-luvulla perustetun tiiliruukin jäännökset.
Rakennus > Korjaushistoria

Kirkkoon iski salama 1580-luvulla, ja sen jälkeen jouduttiin tekemään ensimmäinen laajempi korjaus. Salama iski jälleen 1752, jolloin kattorakenteet jouduttiin uusimaan. Asehuone on rakennettu 1795 lähes kokonaan uudelleen. Uuden tiilikirkon valmistuttua 1857 kirkko jäi pois käytöstä, ja se pelastui ainoastaan Muinaistieteellisen toimikunnan toiminnan ansiosta raunioitumisen kohtalolta, jollaisen koki naapuriseurakunnan Pälkäneen kirkko. Ensimmäiset perusteelliset kunnostustyöt tehtiin 1889, jolloin kiinteä sisustus purettiin pois. Siinä yhteydessä paljastettiin kalkkimaalaukset, joita on entisöity kahteen otteeseen, ensin Oskari Niemi 1939–1940 ja sitten 1980-luvulla.
Rakennus > Sisätilat

Keskiajalla pääalttari on todennäköisesti sijainnut nykyisen alttarin sijainnin edessä. Sen takana syvennyksessä on oletettavasti ollut alttarikaappi. Kuorin raja on ehkä ollut ensimmäisten pilarien kohdalla.
Rakennus > Sisätilat > Seinämaalaukset

Hattulan kirkko on tunnettu kalkkimaalauksistaan, jotka ovat piispa Arvid Kurjen ajalta, luultavasti vuosilta 1513–1516. Niiden pääasiallinen lahjoittaja on Hämeen linnan päällikkö Åke Jöransson Tott (k. 1520) ja hänen vaimonsa Märta Bengtsdotter Ulv, todennäköisesti votiivilahjana.. Maalaukset edustavat myöhäisgotiikkaa, ja ne on tehty al secco -menetelmällä. Ne on todennäköisesti tehnyt sama taiteilijaryhmä kuin Lohjan Pyhän Laurin kirkon maalaukset. Maalauksissa on 180 Raamatun kertomusta luomisesta viimeiseen tuomioon sekä pyhimyskertomuksia kuvasarjoina. Onni Okkonen kuvaa maalauksia seuraavasti: "Hattulan mestari, jonka voimme asettaa läheiseen suhteeseen Lohjan maalarin kanssa, jää kaikesta luontaisesta lahjakkuudestaan ja tunneherkkyydestään huolimatta samalle ylimalkaiselle käsityöläistasolle, kuin millä hänen edeltäjänsä olivat olleet. Mutta tämä ei estä häntä olemasta synnynnäisten taiteilijaominaisuuksiensa, herkän muototajunsa, keveän luonnehtimistaitonsa ja sielukkaan mystiikkansa vuoksi erikoisen mielenkiintoinen ilmiö Suomen, vieläpä koko Pohjolan taiteessa." Melko vapaasti maalatut henkilöt on maalattu ruohoa kasvavalle tai pienistä puoliympyröistä koostuvalle maapohjalle. Pienessä kirkossa tiivis kuvaryhmittely, jossa on useita henkilöhahmoja, antaa tilalle lämpimän, intiimin luonteen.
Maalauksia on kirkon kaikilla seinillä sakaristoa myöten, laskutavasta riippuen yhteensä 180–193 aihetta. Asehuoneessa niitä on tosin vain itä- ja pohjoisseinillä, sillä vuoden 1795 korjauksissa muut maalaukset hävisivät. Holvimaalauksia ei ole koskaan peitetty, mutta pylväät ja seinät peitettiin kalkkisivelyllä 1820 ja paljastettiin jälleen 1886 maisteri Emil Nervanderin johdolla. Maalaukset entisöi 1934–1940 Oskari Niemi.
Kirkon tehtävään Kristuksen ristin palan säilytyspaikkana ja siten pyhiinvaelluspaikkana liittyy kirkon itäpään kuorin holvissa oleva maalaus, jossa esitetään legenda siitä, kuinka Rooman keisarinna Helena löysi ristin suorittaessaan kaivauksia Jerusalemissa Golgatalla.
Rakennus > Sisätilat > Esineistö

Kirkossa on noin 40 puuveistosta, joista vanhimmat ovat Liedon mestarin veistämiä, ja ne on ajoitettu 1300-luvun ensimmäiselle puoliskolle.lähde? Niihin alun perin kuuluneet jalometalliset kruunut ovat kuitenkin kadonneet, mahdollisesti uskonpuhdistuksen yhteydessä takavarikoituina. Hiekkanen kuitenkin esittää, että ne olisivat kadonneet venäläisten talvella 1496 Suomeen tekemän ryöstöretken aikana, joka ulottui Hattulaan saakka.
Kirkossa oleva saarnastuoli on vuodelta 1550 ja siten Suomen vanhin ja Pohjoismaiden vanhimpiin kuuluva säilynyt saarnastuoli. Sen lahjoittivat Tyrvännön Lepaan kartanon omistaja Björn Classon Lejon ja hänen vaimonsa Katharina Jöransdotter Stiernsköld. Se on vailla kannatinpylvästä. Vaikka saarnatuolin muoto noudattaa keskiaikaista perinnettä, sen koristelu on renessanssityylinen. Kirkossa on myös toinen, hieman uudempi, vuodelta 1701 oleva, Kristoforoksen kannattelema saarnastuoli.
Alttaritaulun on maalannut Nils Schillmark 1782. Sen aiheena on Pyhä ehtoollinen.
Rakennus > Sisätilat > Sakaristo

Sakaristoa pidetään Turun tuomiokirkon sakariston jälkeen Suomen hienoimpana. Siinä on yksinkertainen ristiholvaus ja ikkunat joka seinällä. Seiniä peittävät maalaukset, ja katosta riippuu keskiaikaistyyppinen kynttiläkruunu.
Käyttö

Kirkossa ei ole koskaan ollut lämmitystä ja se on käytössä pelkästään kesäaikaan. Siellä järjestetään kuitenkin perinteisesti illalla 21. joulukuuta ”Hyvän Tuomaan lyhtykirkko” ja pääsiäisyönä messu.
Kirkon urut on rakentanut Kangasalan Urkutehdas ja ne on otettu käyttöön vuonna 1966. Ne äänitettiin uudestaan vuonna 1994. Sen jälkeen niihin on tehty peruskorjaus joka valmistui pääsiäiseksi vuonna 2009. Peruskorjauksessa vaihdettiin joitakin uusia äänikertoja ja vanha hallintakoneisto korvattiin modernilla. Urkujen pillistöön vaihdettiin 1700-luvun tyyliin tehdyt julkisivupillit. Museoviraston toimesta julkisivussa olevat kullatut lehväkoristeet ja koko fasadi puhdistettiin. Urut ovat nyt lähellä vuoden 1784 ulkoasua.
Muut rakennukset

Kirkon pohjoispuolella on pieni tiilirakennuksen raunio. Tieto rakennuksen tehtävästä ei ole säilynyt, mutta sen on arveltu olleen joko vanhempaan puukirkkoon liittynyt sakaristo tai vaihtoehtoisesti erillinen Pyhän Ristin palvontaan ja vuosittain 5. toukokuuta pidettyyn ristintie-kulkueeseen liittynyt kappeli. Hiekkanen toteaa, että vuoden 1993 kaivausten perusteella se on tulkittu alkuperäiseen tiilikirkkosuunnitelmaan kuuluneeksi sakaristoksi, mutta myöhemmin on kuitenkin päädytty rakentamaan suurempi kirkko hiukan etelämmäksi.
Kirkon vieressä olevan kellotapulin yläosa on vuodelta 1813 ja rakennettu intendentinkonttorin piirustusten mukaan, mutta sen alkuperäiset kellot on siirretty Hattulan uuden kirkon torniin. Nykyiset kellot ovat peräisin Vuokselan kirkosta luovutetun Karjalan alueelta. Tapulin alaosa on luonnonkiveä, yläosa punamullattua puuta. Paanukatteista, hiukan pyöristettyä kattoa koristaa kukkoviiri
Tien toisella puolella on aikoinaan seurakunnan toimintaan tiiviisti liittynyt A. F. Granstedtin suunnittelema vuonna 1840 valmistunut vaaleaksi rapattu kolmikerroksinen pitäjänmakasiini, jossa vuoteen 1902 toimi laina- ja köyhäinviljamakasiini. Sen rakentaja oli tyrväntöläinen Juhani Kajander. Siinä on nykyisin kirkon opastuskeskus ja kahvila.
Kirkkoa ja kirkkomaata ympäröi kiviaita, jossa on kivestä ja tiilestä rakennetut läpikäytävät, joista pohjoinen on keskiajalta ja eteläinen uuden ajan alkupuolelta. Hiekkanen ajoittaa pohjoisportin 1700-luvulle.
Hautausmaa

Hattulan vanhin hautausmaa on Pyhän Ristin kirkon kiviaidan sisäpuolella. Sitä on vuosisatojen kuluessa, erityisesti 1700-luvulla, laajennettu joka suuntaan, mutta enää se ei ole käytössä. Kirkon itäpuolella oleva laajennusosa, nykyinen hautausmaa, on perustettu 1921.
Kulttuuriympäristö

Hattulan Pyhän Ristin kirkko kuuluu valtakunnallisesti arvokkaaseen maisema-alueeseen "Vanajaveden laakso ja Aulanko" ja on myös yksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kulttuuriviitteet

Anneli Kannon kirjoittama romaani Rottien pyhimys vuodelta 2021 kertoo fiktiivisen tarinan Hattulan Pyhän Ristin kirkon seinämaalauksien maalaamisesta.
Kirjallisuutta

Knapas, Marja Terttu (toim.): Hattulan ja Tyrvännön kirkot.  (Suomen kirkot: 20. ISSN 0585-9484)  Museovirasto, 1997.  ISBN 951-616-011-5
Raatikainen, Tanja: Tiiliä tulkitsemassa – Hattulan Pyhän Ristin kirkon muuraaminen keskiajalla (pdf) Lisensiaatin tutkielma.  Helmikuu 2012. Turun yliopisto. Historian, kulttuurin ja taiteiden tutkimuksen laitos.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hattulan Pyhän Ristin kirkko Wikimedia Commonsissa
Pyhiinvaeltajat jättivät Hattulaan puumerkkinsä Yle Uutiset.  23.12.2011. Viitattu 19.9.2020.
Leponiemi, Timo: Pyhän Ristin kirkkoa tutkitaan maaperää penkomatta Yle Uutiset.  17.9.2012. Viitattu 19.9.2020.
Pyhän Ristin kirkon seinämaalaukset Hattulan seurakunta. Viitattu 19.9.2020.
Huomattavia suomalaisia kirkkorakennuksia
| --- | --- |
Tuomiokirkkoja:  Espoo • Helsinki • Kuopio • Lapua • Mikkeli • Oulu • Porvoo • Turku • Tampere
Katedraaleja:  Uspenskin katedraali • Pyhän Nikolaoksen katedraali • Pyhän Kolminaisuuden katedraali • Pyhän Henrikin katedraali
Paikkamäärältään suuria:  Kerimäki • Lapväärtti • Johanneksenkirkko • Nurmes • Keski-Porin kirkko • Heinävesi
Vanhoja puukirkkoja:  Ulrika Eleonoran kirkko • Muhos • Petäjäveden vanha kirkko • Sammatti • Sodankylän vanha kirkko • Uudenkaupungin vanha kirkko • Vöyrin puukirkko
Vanhoja kivikirkkoja:  Eckerö • Hammarland • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hollola • Jomala • Lemland • Nousiainen • Pernaja • Saltvik • Sund • Tyrvään Pyhän Olavin kirkko • Ulvila
Modernistisia:  Kannonkoski • Lakeuden Risti • Nakkila • Rajamäki • Temppeliaukion kirkko • Varkauden pääkirkko
Luovutettujen alueiden kirkkoja:  Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko • Kristuksen kirkastumisen katedraali • Viipurin tuomiokirkko • Viipurin vanha tuomiokirkko • Terijoen ortodoksinen kirkko
Hattula
| --- | --- |
Kyliä ja taajamia:  Kivijoki • Koski • Lepaa • Mervi • Nihattula • Parola • Parolannummi • Pekola • Rahkoila • Sattula
Luonto:  Alajärvi • Iso Tähilammi • Lehijärvi • Leteensuo • Pikku Tähilammi • Retulansaari • Sotkajärvi • Vanajavesi
Nähtävyyksiä:  Hattulan Kotikirkko • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hattulan uusi kirkko • Mierolan silta • Panssarimuseo • Parolan leijona • Ryysyranta • Tenholan linnavuori • Tyrvännön kirkko • Tyrvännön sakaristo
Muuta:  Ahlbackan kartano • Hattulan vaakuna • Lepaan puutarhaopisto • Panssariprikaati • Parolan lentokenttä • Parolannummen kenttäalttari • Parolan rautatieasema • Parolan Visa • Pekolan Isku • Satulinna • Tyrvännön lentokenttä • Vesunnin kartano
Kirkko etelän suunnasta. Uusittu tukipilari on harmaakivinen, samoin suurin osa asehuoneesta. Asehuoneen alkuperäistä tiiliseinää on jäljellä ainoastaan itäseinällä, joka jää kuvassa näkymättömiin oikealle. Pilari ja asehuoneen myöhemmät harmaakivirakenteet ovat vuodelta 1795.
Hattulan Pyhän Ristin kirkko talvimaisemassa
Hattulan vanha kirkko, kuva: Kalle Artturi Havas, 1926. Länsipääty ja kellotapuli.
Kalkkimaalauksia kirkon sisätiloissa, 1500-luvun alusta. Pylväissä näkyy muutamia puuveistoksia, joita kirkossa on nelisenkymmentä.
Postimerkki vuodelta 1931
Pyhää Yrjöä esittävä puuveistos kirkossa.
Hattulan vaakuna
HMS Hood (51)

| HMS Hood |
| --- | --- |
 HMS Hood noin vuonna 1932

Aluksen vaiheet
Kölinlasku:  1. syyskuuta 1916
Laskettu vesille:  22. elokuuta 1918
Palveluskäyttöön:  15. toukokuuta 1920
Loppuvaihe:  upposi Tanskansalmen taistelussa 24. toukokuuta 1941
Tila:  hylky
Tekniset tiedot
Uppouma:  49 140 t (max)
Pituus:  262,3 m
Leveys:  31,8 m
Syväys:  10,1 m
Koneteho:  151 300 hv (113 MW)
Nopeus:  29 solmua (54 km/h)
Toimintamatka:  5 332 merimailia@20 solmua
Miehistöä:  1 418
Panssarointi:  Kylki: 5–12" Kansi: 0,75–3" Tykkitornit: etuosa 15"
Aseistus
Aseistus:  8 × BL 15"/42 Mk I -tykkiä 14 × 4" tykkiä 24 × 40 mm ilmatorjuntatykkiä 20 × .50" konekivääriä 5 × 20 putken ilmamiinoituslaite 4 × 21" torpedoputkea
HMS Hood (viirinumero 51) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Admiral-luokan taisteluristeilijä.
Hood oli yksi neljästä vuoden 1916 hätävarusteluohjelman Admiral-luokan taisteluristeilijästä. Sisaraluksia ei rakennettu valmiiksi, joten Hood jäi Britannian viimeiseksi taisteluristeilijäksi. Maailmansotien välisen ajan suurin sotalaiva Hood nimettiin 1700-luvulla eläneen amiraali Samuel Hoodin mukaan.
Saksan laivaston taistelulaiva Bismarck upotti aluksen Pohjois-Atlantilla 24. toukokuuta 1941. Vain kolme  aluksella olleesta 1 418 hengen miehistöstä jäi henkiin.
Rakenne

Kun kolme Kuninkaallisen laivaston taisteluristeilijää (HMS Indefatigable, HMS Queen Mary ja HMS Invincible) menetettiin Skagerrakin taistelussa, alukseen lisättiin 5 000 tonnia panssarointia kestämään 15 tuuman tykkien osumia, mikä nosti aluksen suojan taistelulaivan tasolle.
Aseistukseksi tuli BL 15"/L42 (381 mm) Mk I, jollaiset oli asennettu myös Queen Elizabeth- ja Revenge-luokkien taistelulaivoihin sekä Renown-luokan taisteluristeilijöihin. Hood oli Kuninkaallisen laivaston lippulaivana ja kiersi runsaasti Britannian siirtomaissa. Aluksella palveli yli 10 000 merimiestä ja upseeria sen historian aikana.
Toinen maailmansota

Syyskuussa 1939 Hood oli Kotilaivaston 1. taisteluristeilijäviirikön komentajan kontra-amiraali W. J. Whitworthin lippulaivana. Sodan alkaessa 3. syyskuuta alus oli partiomatkalla Pohjanmerellä Skagerrakin edustalla HMS Repulsen ja suojana olleiden HMS Ashantin, HMS Eskimon, HMS Mashonan, HMS Matabelen, HMS Punjabin ja HMS Tartarin kanssa. Osasto palasi 6. syyskuuta Scapa Flowhun. Alus lähti uudelleen merelle 8. syyskuuta valvoakseen Islannin ja Färsaarten välistä merialuetta, mistä se palasi 12. syyskuuta satamaan. Alus siirtyi 14. syyskuuta Loch Eween, jonne se saapui seuraavana päivänä. Winston Churchill vieraili vielä samana päivänä aluksella.
Operaatio Catapult

Ensimmäisen kerran Hood laukaisi tykkinsä taistelutilanteessa Kuninkaallisen laivaston estäessä Mers-el-Kebirissä 3. heinäkuuta 1940 Ranskan laivastoa joutumasta saksalaisten käsiin. Taistelussa Hoodin kranaatit osuivat taistelulaiva Bretagneen, joka räjähti ja upposi. Alus palveli Välimerellä ja Atlantilla ja oli huollossa tammikuusta huhtikuuhun 1941. Sille oli suunniteltu peruskorjaus 1942.
Operaatio Catapult > Taistelu Tanskansalmessa 1941

Bismarck ja Prinz Eugen lähtivät Pohjois-Atlantille toukokuussa 1941 tehtävänään saattueiden tuhoaminen (operaatio Rheinübung). Tämän estämiseksi ja alusten tuhoamiseksi britit lähettivät useita aluksia estämään saksalaisalusten pääsyä  Norjanmereltä Grönlannin, Islannin ja Britteinsaarten välistä (GIUK gap) pohjois-Atlantille.
Bismarck ja Prinz Eugen havaittiin lopulta Tanskansalmessa ja niitä vastaan lähetettiin Hood, HMS Prince of Wales ja hävittäjiä. Osasto oli amiraali Sir Lancelot Hollandin alaisuudessa ja Prince of Wales oli kontra-amiraali Leachin komennossa. Hollandin osasto saavutti saksalaisalukset Grönlannin ja Islannin välisessä salmessa (Tanskansalmessa) aamuyöstä 24. toukokuuta.
Hood tulitti aluksi Bismarckin sijaan Prinz Eugenia. Kun saksalaiset saivat mitattua etäisyyden Hoodiin, siihen osui ensin Prinz Eugenin 8-tuumainen kranaatti, joka sytytti ilmatorjuntatykistön ammukset ja raketit, muttei uhannut laivaa. Kun Hood kääntyi saadakseen kaikki tykkinsä Bismarckia kohti, alukseen osuivat kello 06:00 Bismarckin 380 mm päätykistön ammukset, jotka nostivat tulipatsaan aluksen peräosasta. Tämän jälkeen räjähdys tuhosi aluksen takaosan. Miehistön 1 418 jäsenestä kolme miestä, Ted Briggs, Bob Tilburn ja Bill Dundas, pelastettiin hävittäjä HMS Electralle.
Tutkintalautakunnan mukaan Bismarckin kranaatit olivat osuneet Hoodin ajopanosvarastoon. Pääaseiden kordiittipanokset olivat räjähtäneet, ja syntynyt räjähdysliekki oli levinnyt laivan käytäviä pitkin ympäriinsä, sytyttänyt aluksen sisältä tuleen, joka levisi edelleen X-tykkitornin ammusvarastoon ja räjäytti sen. Syntynyt katastrofaalinen räjähdys oli tuhonnut aluksen keskilaivan ja katkaissut aluksen. Asiasta saatiin varmuus aluksen hylyn löydyttyä vuonna 2001 noin 3 000 metrin syvyydestä.