stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nostalgia
Käsitteen historia

1600-luvulta 1800-luvulle asti nostalgiaa pidettiin neurologisena sairautena, jonka oireita olivat esimerkiksi jatkuva kodin ajatteleminen, alakuloisuus, itkunpuuskat, epäsäännöllinen syke sekä tukahduttavat tuntemukset. 1800-luvun loppupuolella nostalgia nähtiin psykiatrisena tai psykosomaattisena häiriönä, jonka oireita olivat ahdistus, surullisuus, ruokahalun menetys, unettomuus ja kuume.
1900-luvun puolivälissä nostalgia alettiin nähdä regressiivisenä häiriönä, joka heijastaa alitajunnan halua palata elämän varhaisvaiheisiin. Nostalgia alennettiin masennuksen muodoksi, joka aiheutui epätäydellisestä suremisesta ja kyvyttömyydestä kestää aikuisuuden haasteita, kuten surua ja menetystä. Nostalgia myös samastettiin usein koti-ikävän kanssa.
Nostalgia alettiin nähdä koti-ikävästä itsenäisenä käsitteenä vasta 1900-luvun loppupuolella. Sosiologi Fred Davis havaitsi, että tutkitut henkilöt yhdistivät nostalgiaan sanoja kuten lämmin, entisajat, lapsuus ja kaipaus useammin kuin he yhdistivät nämä sanat koti-ikävään.
Kokemus

Nostalgisista kokemuksistaan kirjoittaneiden koehenkilöiden kertomuksista on havaittu, että ihmiset kokevat nostalgiaa etenkin läheisiään kuten perheenjäseniään ja vanhoja ystäviään kohtaan. Oman itsensä ihmiset näkevät nostalgisissa kertomuksissaan lähes aina ihmistenvälisissä yhteyksissä. Jotkin kertomukset sisältävät epäonnistumisten ja menetysten kuvauksia, mutta kielteiset ja myönteiset osat asetetaan usein vierekkäin niin, että kielteistä kohtausta seuraa vapauttava myönteinen kohtaus.
Nostalgian on havaittu esiintyvän usein reaktiona kielteisiin mielentiloihin, kuten yksinäisyyteen. Nostalgian on arveltu voivan auttaa ihmistä palauttamaan mielentyyneytensä silloin, kun hän tuntee olonsa yksinäiseksi. Tutkimuksissa onkin havaittu, että nostalgisesta kokemuksesta kirjoittaneet koehenkilöt ovat kokeneet tavallisesta kokemuksesta kirjoittaneisiin koehenkilöihin verrattuna lisääntyneitä myönteisiä tunteita ja itsetuntoa. Tämän lisäksi nostalgian on havaittu saavan ihmiset tuntemaan olevansa rakastettuja sekä kykeneviä rakastamaan muita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nostalgia Wikimedia Commonsissa
Talvihorros

Talvihorros eli hibernaatio tarkoittaa säänneltyä alilämpöisyyttä, jonka avulla eläimet voivat säästää energiaa talven ylitse. Talvihorroksen aikana eläinten aineenvaihdunta ja ruumiinlämpö laskevat, ja keho käyttää ravinnokseen lämpimän kauden aikana kerättyjä rasvavarantoja. Horrosta syvempää lepotilaa kutsutaan diapaussiksi.
Monet tasalämpöiset eläimet, kuten siili viettävät talvensa talvihorroksessa. Talvihorroksessa elimistön lämpötila pysyttelee parissa lämpöasteessa. Ennen talvihorrosta nämä eläimet tankkaavat energiaa rasvavarastoihinsa.
Vaihtolämpöiset eläimet vaipuvat kylmänhorrokseen, jossa elintoiminnot ovat lähes pysähdyksissä ja ruumiinlämpö voi laskea nollan alapuolelle. Solut eivät kuitenkaan jäädy, sillä niihin muodostuu jäätymispistettä alentavaa glyserolia (esimerkiksi sammakko, käärme, sisilisko).lähde?
Sen sijaan esimerkiksi karhu ja mäyrä vajoavat talviuneen eivätkä syvään talvihorrokseen. Niiden ruumiinlämpö laskee huomattavasti vähemmän kuin talvihorrokseen vaipuvien eläinten.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Esa Hohtola: Horroksen monet muodot. Natura, 2009, nro 46.  Artikkelin verkkoversio. (PDF)
Matti Haapoja

| Matti Haapoja |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. syyskuuta 1845 Isokyrö
Kuollut: 8. tammikuuta 1895 (49 vuotta) Turku
Muut tiedot
Rikokset:  murhat, varkaudet
Uhrit:  jopa 22–25 murhaa, varmasti maanviljelijä Heikki Impponen, prostituoitu Maria Jemina Salonen ja vanginvartija Juho Rosted
Vangittu:  useita kertoja
Rangaistus:  elinkautinen,  karkotus Siperiaan
Karannut:  useita kertoja
Matti Heikinpoika Haapoja (16. syyskuuta 1845 Isokyrö – 8. tammikuuta 1895 Turku) oli eteläpohjalainen murhaaja ja puukkojunkkari. Hänen tiedetään varmasti tehneen kolme murhaa, mutta niitä on väitetty olleen yhteensä jopa 22–25. Haapojasta tuli eläessään kuuluisa ja sanomalehdet käsittelivät hänen murhatöitään laajasti ja yksityiskohtaisesti.
Elämäkerta > Syntymä ja vaikea lapsuus

Matti Haapoja syntyi 1845 Etelä-Pohjanmaan Isossakyrössä. Hän eli lapsuutensa Isoonkyröön kuuluneessa Ylistarossa.
Matin isä Heikki Haapaoja oli usein käräjillä, ja hänet tuomittiin sakkoihin juopumuksesta, metsänhaaskauksesta ja rengin luvattomasta työhönotosta. Kotona Heikki Haapaoja oli myös väkivaltainen: hän saattoi juovuksissa alkaa riehua tuvassa ja ajaa perheen ulos talosta. Matti Haapoja kertoi muistelmissaan, kuinka isä oli rikkonut huonekalut kirveellä, ajanut perheensä pihalle ja kuinka lopulta kyläläiset olivat tainnuttaneet tämän. Heikki Haapaoja kuritti myös ilmeisesti häikäilemättömästi Mattia, joka sai ajoittain selkäänsä myös vanhimmalta veljeltään Juholta.
Elämäkerta > Maailmalle 11-vuotiaana

Matin isoveli Juho Haapoja alkoi hiljalleen saada lisää valtaa kotona, sillä tuohon aikaan oli tapana, että vanhin pojista sai talon haltuunsa. Matti joutui siksi lähtemään 11-vuotiaana maailmalle tienaamaan elantoansa. Hän kierteli ensin renkinä ja listautui sitten vuonna 1863 armeijaan nimellä Matts Kanon. Hän palveli kaksi vuotta Suomen kaartin reservikomppaniassa ja palasi sitten kotiseudulleen.
Elämäkerta > Haapojan rikollinen kausi > Kuuluisaksi vankikarkuriksi

Etelä-Pohjanmaalla vallitsi puukkojunkkarikausi, ja henkirikokset olivat tuolloin huomattavan yleisiä. Haapoja joutui 1860-luvun lopulla useita kertoja käräjille varkauksista ja väkivaltaisuuksista. Hän käyttäytyi muiden puukkojunkkareiden tapaan ja rehvasteli tekosillaan: ”Isontalon Antti on kuninkaana Härmässä, minun täytyy olla Ylistaron kuninkaana.”.
Haapoja tappoi vuonna 1869 häissä lapsuudenystävänsä Heikki Impposen, joka oli väittänyt Haapojan varastaneen häneltä rahaa. Suutuspäissään Haapoja löi Impposta puukolla. Hänet tuomittiin 12 vuodeksi pakkotyöhön Turun kuritushuoneeseen Kakolaan. Hän karkasi sieltä neljä kertaa vuosien 1870–1880 aikana ja lisäksi useita kertoja vangitsijoiltaan ja kuljettajiltaan. Karkumatkoillaan Haapoja varasteli ja kierteli markkinoilla. Häntä oli vaikea vangita, sillä hän tappeli aina voimakkaasti vastaan.
Suomalaisessa lehdistössä Haapojasta tuli maankuulu. Hänen tekemisiään seurattiin tarkasti, ja hänelle rakennettiin jopa herrasmiesrosvon mainetta. Lehdistössä häntä verrattiin jopa saksalaisen rosvoromantiikan Rinaldo Rinaldini -nimiseen hahmoon. Markkinoilla Haapojasta kirjoitettiin arkkiveisuja ja kansantarinoissa hänestä kerrottiin uskomattomia tarinoita.
Elämäkerta > Haapojan rikollinen kausi > Karkotus Siperiaan ja paluu Suomeen

Haapoja anoi 1874 ensimmäisen kerran elinkautisvankeuden muuttamista Siperiaan karkottamiseksi. Senaatin oikeusosasto hyväksyi pyynnön, kun Haapoja uusi anomuksensa 1880. Siperiassa Haapoja karkasi vankilasta ja eli tämän jälkeen maankiertäjänä. Siperiassa hän teki myös rikoksia, joiden lukumäärää ei ole saatu selville. Henkirikoksia Haapoja teki vähintään neljä.
Suomessa Haapoja tappoi 1890 Helsingissä Maria Jemina Salonen -nimisen prostituoidun. Hän kuristi naisen kylmäverisesti eikä pystynyt kertomaan mitään motiivia teolleen. Teko herätti kuohuntaa, ja sen oikeudenkäyntiä seurattiin tarkasti ajan lehdistössä.
Murhaoikeudenkäynnin ajan Haapoja pidettiin Katajanokan vankilassa. Siellä hän tutustui vankien ystävänä tunnettuun Mathilda Wredeen. Wrede kirjoitti, että Haapoja olisi kääntynyt uskoon ja katuvan tekojansa. Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, oliko Haapoja todella tullut uskoon vai huijasiko hän Wredeä. Haapojan uskoontuloa on epäilty, koska hän yritti syksyllä 1894 paeta Kakolasta ja haavoitti veitsellä kahta vartijaa, joista toinen kuoli myöhemmin.
Elämäkerta > Haapojan rikollinen kausi > Itsemurha vankilassa

Epäonnistuneen pakoyrityksensä jälkeen Haapoja juoksi täynnä olleeseen ruokalaan, jossa hän puukotti itseään seitsemän kertaa rintaan. Haapoja selvisi puukotuksista, mutta hän hirttäytyi tammikuussa 1895 sellissään naruun, jonka oli punonut sukista rispaamista langoista.
Haapojan ruumis annettiin lääketieteellisen käyttöön ja luurankoa säilytettiin pitkään Rikosmuseossa Helsingissä. Rikosmuseoon luuranko oli siirretty keskusrikospoliisin ensimmäisen päällikön Kosti Vasan aloitteesta. Haapoja haudattiin viimein Ylistaroon syyskuussa 1995.
Jälkimaine

Haapoja tunnetaan ehkä Suomen kuuluisimpana murhaajana. Tähän on vaikuttanut se, että hänen tekonsa osuivat suomenkielisen lehdistön kasvun aikaan. Hänen maineeseensa on vaikuttanut myös Siperian-kausi ja tietämättömyys Haapojan teoista tuona aikana. Kansantarinoissa ja -lauluissa hänen mainettaan on levitetty ansiokkaasti.
Haapojasta on tehty ainakin kolme näytelmää. Jussi Kylätasku on kirjoittanut hänen elämästään näytelmän Haapoja (1989)
Haapojasta tehtiin laulunsäe "Ei Suomi toista tunne, vertaistaan murhaajaa, joka hengen riisti, ryösti ja teki tuhojaan".
Lista Matti Haapojan uhreista

Kolme Matti Haapojan varmaa uhria olivat:
Maanviljelijä Heikki Antinpoika Impponen, joka puukotettiin kuoliaaksi 6. joulukuuta 1867.
Prostituoitu Maria Jemina Salonen, kuristettiin 8. lokakuuta 1890.
Vanginvartija Juho Rosted, puukotettiin 10. lokakuuta 1894.
Lisäksi Haapoja todennäköisesti tappoi seitsemän muuta henkilöä:
Maanviljelijät Matti Heikkilä ja Hermanni Hautamäki, jotka hakattiin kuoliaaksi Hämeenkyrössä 15. marraskuuta 1869. Tekijää ei tunnistettu, mutta Haapoja oli samaan aikaan alueella ja vuosia myöhemmin tunnusti tehneensä täsmentämättömän murhan marraskuussa 1869.
Tunnistamattomaksi jäänyt mies, joka tapettiin Siperiassa vuonna 1886.
Alajärveläinen vanki, jota nimitettiin Jaakko H:ksi ja joka tapettiin Siperiassa vuonna 1888.
Virolainen ravintoloitsija Rugis, joka tapettiin Tomskissa vuonna 1889.
Matti Kuivalainen, joka tapettiin Tomskissa vuonna 1889.
Virolainen vanki Gustaf Sepp katosi Simonjovkassa, Siperiassa vuonna 1889. Hänet nähtiin viimeisenä Haapojan seurassa.
Uhreja oli mahdollisesti enemmän, mutta vain nämä kymmenen pystyttiin liittämään Haapojaan.
Matti Haapoja myös haavoitti kuutta ihmistä:
Juho Tenkku, jota puukotettiin joulun aikoihin vuonna 1866.
Maanviljelijä Hermanni Hösö, jota puukotettiin 6. joulukuuta 1867.
Maanviljelijä Esa Nyrhinen, jota ammuttiin kolmesti (kahdesti jalkaan, kerran kasvoihin) 12. elokuuta 1876.
Vähäkyröläinen maanviljelijä Koivuniemi, jota Haapoja puukotti, kun tätä otettiin kiinni viimeisen vankilapakonsa jälkeen tammikuussa 1879.
Vanginvartijat Juho Jernvall, Sven Nyman sekä vartija Rostedt, joita puukotettiin Haapojan viimeisen pakoyrityksen aikana. Haapojalla oli mahdollisuus puukottaa myös neljättä vartijaa, mutta koska tämä oli aina ollut ystävällinen vangeille, Haapoja päätti jättää tämän rauhaan.
Aiheesta muualla

Muuan harvinainen 50-vuotismuisto. Matti Haapojan kiinniotto 20 p:nä marraskuuta 1876 Ylistarossa. Mukanaolleen muistelma, Aamulehti, 21.11.1926, nro 313, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Hartfordin sirkuksen tulipalo

Hartfordin sirkuksen tulipalo 6. heinäkuuta 1944 on yksi Yhdysvaltain historian pahimmista tulipaloista. Se tapahtui Hartfordin kaupungissa Connecticutissa. Tulipalossa kuoli arvioiden mukaan 167 ihmistä ja yli 700 loukkaantui. Tarkkaa uhrien lukumäärää ei tiedetä, koska osa uhreista on voinut palaa kokonaan, joten heitä ei ehkä löydetty. Telttaan jaettiin vapaalippuja, ja yleisön joukossa on voinut olla esimerkiksi kodittomia, joiden katoamisista ei olisi tehty ilmoituksia.
Onnettomuus tapahtui Ringling Bros. and Barnum & Bailey Circus -yhtiön teltassa. Palon syttymissyytä ei tiedetä. Syynä on voinut olla tupakointi tai tuhopoltto. Vuosia myöhemmin eräs muista tuhopoltoista epäilty henkilö tunnusti sytyttäneensä tulipalon, mutta hän perui tunnustuksensa jälkeenpäin eikä häntä tuomittu tästä teosta.
Ringling Bros. -yhtiö maksoi yhteensä lähes viisi miljoonaa dollaria korvauksia uhreille ja heidän perheilleen, mutta yhtiö ei katsonut olevansa vastuussa itse tulipalosta. Yhtiön johtoon kuulunut ja lyhyen vankeustuomion saanut James A. Haley toimi myöhemmin Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä vuosina 1953–1977.
Onnettomuuspaikalla otetussa valokuvassa näkyy klovni Emmett Kelly kantamassa vesiämpäriä. Onnettomuudesta alettiin käyttää nimitystä Päivä jolloin klovni itki.
Little Miss 1565

Tulipalon tunnetuin uhri on tunnistamaton valkoiseen mekkoon pukeutunut tyttö, josta käytetään nimitystä ”Little Miss 1565”. Connecticutin viranomaiset arvioivat vuonna 1991, että uhri oli nimeltään Eleanor Emily Cook ja kotoisin Massachusettsista. Eleanorin äidin sisarukset eivät kuitenkaan tunnistaneet 1565:tä vuonna 1944, kun vainaja näytettiin heille.
”Little Miss 1565”
Times Square

| Times Square |
| --- | --- |

 Times Square
 Koordinaatit: 40°45′25″N, 73°59′10″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  New York
Kaupunki:  New York
Borough:  Manhattan
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Times Square on alue Broadwayn ja 7th Avenuen risteyksellä Manhattanilla Yhdysvaltojen New Yorkissa. Times Square on nimetty alueella 1900-luvun alussa sijainneen The New York Timesin pääkonttorin mukaan. Se on kaupungin tunnetuimpia maamerkkejä ja tunnetaan esimerkiksi vuosittain järjestettävästä uudenvuoden tapahtumasta.
Times Squaren kehittyessä siitä tuli ensin yksi Broadway-teatterin keskuksista ja sittemmin se sai kyseenalaisempaa mainetta esimerkiksi erotiikkapalvelujen ja huumeidenkäytön keskuksena. 1980- ja 1990-luvuilta lähtien aluetta on pyritty kohentamaan.
Historia

Nykyinen Times Square tunnettiin aina vuoteen 1904 saakka nimellä Long Acre Square. Alun perin se tunnettiin etenkin William H. Vanderbiltin omistamasta American Horse Exchange-hevoskaupasta. 1900-luvun alussa se oli puolestaan alue, jolla prostituoidut myivät palvelujaan takseissa ja vaunuissa. Interborough Rapid Transit Company muutti alueen ilmoittaen ensimmäisen metron rakennuttamisesta. Monet eri henkilöt alkoivat sijoittaa maahan uskoen lisääntyvän liikenteen tuottavan uusia tuloja. Yksi heistä oli The New York Times-lehden julkaisija Adolph S. Ochs, joka rakennutti Times Towerin Broadwayn, 7th avenuen, 42nd streetin ja 43nd streetin väliin. Lehti muutti uuteen rakennukseen tammikuussa 1905 ja Times Square sai nykyisen nimensä. Uuden rakennuksen avaamisen kunniaksi Adolph Ochs järjesti uudenvuoden tapahtuman, josta tuli sittemmin jatkunut perinne.
Vuonna 1913 avatunut Grand Central Terminal ohjasi entistä enemmän liike-elämää Manhattaninin Midtowniin. Myös Broadwayn teatterit alkoivat siirtyä Broadwayn vanhalta teatterialueelta. Huippukaudella vuosina 1927–1928 alueen 76:lla teatterilla sai ensi-iltansa 264 uutta Broadway-näytelmää. Palace Theatre oli vaudevillen keskus. Turismi ja liikematkailu lisääntyi 1920-luvulla. Samalla menestyivät Hotel Astor ja The Knickerbocker Hotel, sekä ravintolat kuten Rector. Alueella oli viihdelehti Varietyn toimisto, The Lambs Club, Friars Club, useita kapakoita ja muita kokoontumispaikkoja.
1 Times Square, 2 Father Duffy Square
Vuoden 1929 pörssiromahdus merkitsi huomattavia muutoksia alueella. Uusia teattereita ei enää juuri avattu ja monet vanhat muutettiin halvoiksi usein seksuaalisävytteisiä elokuvia esittäviksi teattereiksi. Muut teatterit kuten Palace alkoivat esittää tavallista elokuvaa, josta tuli teatteria suositumpi viihteen muoto, tai esimerkiksi Minskyn veljeksien burleskia. Muita uudenlaisia viihteen muotoja olivat esimerkiksi pelihallit, halvat ravintolat ja tanssitaksi. Tin Pan Alley oli tunnettu musiikkiteollisuuden keskittymä. 42nd Street-kadun varret tunnettiin puolestaan nais- ja miesprostituoiduista. Viimeinen niitti niin sanotulle vakavammalle viihteelle Broadwaylla oli toisen maailmansodan aiheuttama tauko teatteriesityksissä, sekä sodasta palaavat sotilaat, jotka ostivat etenkin eroottissävytteisiä palveluja. Niiden ohella kukoisti huumeiden ja alkoholin käyttö. Monen liikeyrityksen taustalla vaikutti mafia. Tätä kautta Times Squarella kuvaavat esimerkiksi John Schlesingerin elokuva Keskiyön cowboy (1968) ja Martin Scorsesen Taksikuski (1976).
Pahamaineiseksi tullutta Times Squarea alettiin uudistaa 1980-luvun ja 1990-luvun aikana. Erotiikkapalvelujen tilalle tuli elokuvateattereita, suuria lapsiystävällisiä kauppakeskuksia ja uusia suosituksi tulleita musikaaleja.
Panoraamakuva.
Väenpaljoutta.
Taksi.
Lumimyrsky (2015)
Keksimonsteri
Elmo
Katutaiteilija.
Katusaarnaaja (2008)
2016
Teatteripersoona George M. Cohanin patsas.
Pastori Francis Duffyn patsas vuodelta 1937.
Patsaat sijaitsevat Father Duffy Squarella.
New Yorkin taksi.
Times Squaren pallo
The Kiss.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
timessquarenyc.org (Arkistoitu – Internet Archive)
Valokuva vuodelta 1898.
Japanin antautumista toisessa maailmansodassa juhlivaa väkijoukkoa.
Helmikuussa 2020.
Sophie Taeuber-Arp

| Sophie Taeuber-Arp |
| --- | --- |
 Sophie Taeuber n. vuonna 1903.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. tammikuuta 1889 Davos, Sveitsi
Kuollut: 13. tammikuuta 1943 (53 vuotta)
Taiteilija
Aktiivisena:  1915
Ala:  kuvataide, tekstiilitaide, tanssi
Taidesuuntaus:  abstrakti taide, dada
Sophie Henriette Gertrude Taeuber-Arp (19. tammikuuta 1889 Davos, Sveitsi – 13. tammikuuta 1943 Zürich, Sveitsi) oli sveitsiläis-ranskalainen kuva- ja tekstiilitaiteilija, arkkitehti, sisustussuunnittelija ja tanssija, joka oli abstraktin taiteen edelläkävijöitä. Hän osallistui muun maussa dadaistisen liikkeen toimintaan, ja hänet tunnetaan geometrisista teoksistaan.
Nuoruus ja uran alku

Sophie Taeuber syntyi Sveitsin Davosissa vuonna 1889. Opiskeltuaan tektiilitaidetta St. Gallenissa ja Hampurissa hän palasi 1915 Saksasta Sveitsiin ja muutti Zürichiin. Hän liittyi samana vuonna Sveitsin taiteilijaliittoon ja tapasi Hans Arpin, joka innoitti häntä keskittymään uraan taiteilijana. Taeuber ja Arp menivät naimisiin vuonna 1922.
Taeuber teki ensimmäiset geometriset abstarktit piirustuksensa Compositions verticales-horizontales vuosina 1915, 1916 ja 1917. Taidehistorioitsija Michel Seuphorin mukaan ristikkosommitelmat vastaavat merkitykseltään Piet Mondrianin ja Kazimir Malevitšin geometrisia teoksia. Taeuber ja Arp aloittivat jo vuonna 1915 taiteellisen yhteistyön.
Taeuber toimi 1916–1929 Zürichin taideammattikoulun tekstiilitaiteen johtajana. Hän opetti siellä sommittelua, kirjontaa, kudontaa ja ornamenttisuunnittelua.
Dadaistien toiminnassa

Taeuber osallistui vuodesta 1916 eteenpäin dadaistisen liikkeen toimintaan. Hän kävi muun muassa modernin tanssin kehittäjän, koreografi Rudolf von Labanin tunneilla. Taeuber esiintyi tanssijana Mary Wigmanin kanssa sekä tärkeässä dadaistien kokoontumispaikassa Cabaret Voltairessa. Taeuber sai vuonna 1918 tehtäväkseen suunnitella marionetteja 1700-luvulta peräisin olleen commedia dell’arte -esityksen uuteen tulkintaan. Maalatuista puisista hahmoista tuli varsin tunnettuja avantgardepiireissä.
Abstraktia taidetta Ranskassa

Taeuber-Arp muutti 1926 miehensä kanssa Ranskan Strasbourgiin ja sai Ranskan kansalaisuuden. Taeuber-Arp, Arp ja alankomaalainen Theo van Doesburg toteuttivat yhdessä vanhaan 1700-luvun puolivälissä rakennettuun rakennukseen Café de l’Aubetten. Se oli ravintola, tanssihalli ja teatteri, jonka sisustus otettiin kuitenkin huonosti vastaan ja muutettiin pian.
Taeuber-Arp muutti 1929 Pariisiin, missä hän alkoi tehdä abstrakteja maalauksia ja puureliefejä. Hän osallistui 1930-luvulla kahden taiteilijaryhmittymän toimintaan. Sekä Cercle et Carré että Abstraction-Création olivat abstraktin taiteen ryhmiä.
Taeuber-Arp teki 1930-luvulla sekä moni- että yksivärisiä puureliefejä, joissa hän yhdisti eläin- ja geometrisiä hahmoja. Seuraavalla vuosikymmenellä hän maalasi sarjan viivamaalauksia.
Ranskan miehitys ja kuolema

Saksan miehitettyä Ranskan Taeuber-Arp pakeni 1941 miehensä kanssa Etelä-Ranskaan Grasseen, jossa he asuivat Alberto ja Susi Magnellin kanssa. Taeuber-Arp kuoli 1943 häkämyrkytykseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sophie Taeuber-Arp Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Australian Artists 2  FID  Museum of Modern Art  RKD Artists  SIKART  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)  Theaterlexikon 
Compositions verticales-horizontales, 1916.
Dada-pää, 1918–1919.
Kompositio, 1931
Marder II

| Marder II |
| --- | --- |
 Marder II
Valmistushistoria
Valmistusmaa:  Saksa
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  6,36 m
– pelkkä runko:  ? m
Leveys:  2,28 m
Korkeus:  2,2 m
Taistelupaino:  10,8 t
Telaketjut:  ?
Maksiminopeus:  
– tiellä:  40 km/h
– maastossa:  20 km/h
Toimintasäde:  190 km
Pääase:  Pak 40/2-panssarintorjuntatykki
Muu aseistus:  1 MG34 tai MG42-konekivääriä
Panssarointi:  5–35 mm
Moottori:  Maybach HL62TRM (bensiini)
– hevosvoimat:  140 hv
– kilowattia:  103 kW
Miehistö:  3-4
Marder II (suom. näätä) (7,5 cm Panzerabwehrkanone 40/2 auf Fahrgestell Panzerkampfwagen II (Selbstfahrlafette), Sd.Kfz. 131 ja Sd.Kfz. 132) oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen panssarintorjuntavaunu.
Kehitys

Panzerkampfwagen II suunniteltiin, koska keskiraskaiden vaunujen tuotanto viivästyi. Niitä käytettiin taisteluissa vuosina 1939–1942. Sen 20 mm tykki pystyi tuhoamaan T26-vaunun 500 metrin matkalta ja BT-sarjan vaunut sadan metrin matkalta. Se itse taas oli helppo tuhota kaikilla konekivääriä raskaammilla aseilla. Kun kävi ilmi, ettei Panzer II enää kelvannut ensilinjan vaunuksi, päätettiin sen runkoa käyttää asealustana. Ensiksi valmistettiin uusitulla telapyörästöllä varustettua Sd.Kfz 132 -vaunua jossa oli aseena sotasaaliiksi saatu neuvostoliittolainen 76,2 mm kenttätykki. Myöhemmässä Sd.Kfz 131 -versiossa käytettiin hyväksi Pz II -vaunusta tuttua alustaa, jossa oli aluksi 50 mm panssarintorjuntatykki, kunnes se vaihdettiin parempaan 75 mm PAK 40 -tykkiin. Tykkiä suojasi 10 mm panssari. Vaunu sai nimen Marder (suom. näätä). Valmistus päättyi vuonna 1943, mutta vielä vuonna 1944 muutettiin muutamia vaunuja.
Taistelussa

Vaunu oli pienen kokonsa ansiosta hyvin liikkuva ja samalla tehokas taistelussa. Se pystyi tuhoamaan kaikki liittoutuneiden panssarivaunutyypit lukuun ottamatta raskaita Josef Stalin -panssarivaunuja. Vaunussa oli 37 ammusta tykille ja 600 ammusta konekiväärille. Suurinta osaa vaunuista käytettiin itärintamalla, mutta saksalaiset käyttivät sitä kaikilla muillakin rintamilla paitsi pohjolassa. Myöhemmin vaunun miehistöä vähennettiin kolmeen henkilöön miespulan vuoksi. Myöhemmin sodan kestäessä muutama vaunu varustettiin infrapunatähystyslaitteistolla, mikä mahdollisti taistelun pimeässä. Vaunuja valmistettiin yhteensä 1 217 kappaletta.