stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Héloïse
Abélard ja Héloïse fiktiossa

Abélardin ja Héloïsen tarina on kiinnostanut jo varhain myös fiktion tekijöitä. Heitä on käsitelty kirjallisuudessa, musiikissa, kuva- ja näyttämötaiteissa.
Ensimmäinen kirjallisuudessa tehty Abélard ja Héloïse käsittelevä teos lienee François Villonin vuonna 1533 ilmestynyt Ballade des dames du temps jadis. Sittemmin aihetta ovat käsitelleet Mark Twain, Jean-Jacques Rousseau ja Helen Waddell monien muiden ohella. Dodie Smith on kirjoittanut tarinan, jossa Abélard ja Héloïse ovat kissa ja koira.
Vuonna 1988 ilmestyi Clive Donnerin ohjaama näytelmäelokuva Stealing Heaven, joka kertoo Abélardin ja Héloïsen rakkaustarinan. Pääosia esittivät Derek de Lint ja Kim Thomson.
Pop-musiikissa yhtye nimeltä Seventh Angel on käyttänyt sanoituksissaan pariskunnan välistä kirjeenvaihtoa. Vuonna 1970 ilmestyi yhtyeeltä nimeltä Third Ear Band albumi Abelard and Heloise.
Aiheesta muualla

https://www.sacred-texts.com/chr/aah/index.htm
https://www.gutenberg.org/ebooks/author/38039
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia 2  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2 
Muut:  IdRef
Helsingin kirkkomellakat 1917

Helsingin kirkkomellakoilla viitataan Venäjän vallankumouksen aikana touko-kesäkuussa 1917 Helsingin kirkoissa esiintyneisiin levottomuuksiin. Niiden aiheuttajina olivat kirjailija Arvid Järnefelt sekä asianajaja ja toimittaja Jean Boldt, jotka pitivät kirkoissa omia, ajoittain jopa mellakoinniksi muuttuneita puhetilaisuuksiaan. Levottomuudet huipentuivat kesäkuussa Boldtin johtamien anarkistien tekemään Nikolainkirkon eli nykyisen Helsingin tuomiokirkon valtaukseen.
Järnefeltin kirkkopuheet

Arvid Järnefelt oli Pietarissa vuonna 1861 syntynyt varatuomari ja kirjailija, joka opiskeluaikoinaan tunnettiin innokkaana fennomaanina. 1890-luvun alussa hän tutustui tolstoilaisuuteen ja oli vuodesta 1895 lähtien myös kirjeenvaihdossa Leo Tolstoin kanssa. Tämän myötä hän siirtyi ajattelussaan kohti kristillistä anarkismia. Maaliskuussa 1917 alkaneen Venäjän vallankumouksen aiheuttama yhteiskunnallinen kuohunta levisi kevään aikana myös Suomen suuriruhtinaskuntaan. Toukokuun aikana Järnefelt piti pappien kiellosta huolimatta jumalanpalveluksien yhteydessä kolme puhetilaisuutta helsinkiläisissä kirkoissa. Hän ilmoitti niistä etukäteen muun muassa Helsingin Sanomissa ja Työmiehessä. Järnefelt käsitteli puheissaan muun muassa yhteiskunnallista tasa-arvoa ja pasifismia sekä esitteli omia uskonkäsityksiään. Hänen puheitaan kerrotaan olleen kuulemassa jopa monituhatpäinen kannattajajoukko.
Ensimmäisen puheensa hän piti Nikolainkirkossa 6. toukokuuta ja seuraavan Johanneksenkirkossa 13. toukokuuta, jossa oli vähällä syntyä mellakka, kun Järnefeltiä ei aluksi haluttu päästää puhumaan. Hänen kannattajansa huusivat iskulauseita, kuten "Alas papit!" ja "Papit hirteen!", mutta välikohtaus laukesi lopulta Järnefeltin itse rauhoitettua tilanteen, jonka jälkeen hän pääsi pitämään oman puheensa. Viimeisen, 20. toukokuuta Kallion kirkossa järjestetyn puhetilaisuuden aikana Järnefeltin kannattajien kerrottiin joidenkin lehtitietojen mukaan käyttäneen väkivaltaa kirkon kanttoria Ilmari Krohnia kohtaan. Oulussa ilmestyvä vasemmistolainen Kansan Tahto puolestaan kirjoitti, että väkijoukko oli vain keskeyttänyt kanttori Krohnin säestyksen, kun papit olivat virsiä laulattamalla yrittäneet estää Järnefeltiä puhumasta. Kirkkoherra Julius Engström oli määrännyt veisattavaksi peräti 80 virttä. Kansan Tahdon mukaan seurauksena oli "yleinen hulina", mutta väkivaltaisuuksia ei lehti maininnut.
Porvarillinen lehdistö kutsui Järnefeltin kannattajia muun muassa "huligaanijoukoiksi", jotka olivat häpäisseet kirkon. Erityisesti herätti kummastusta, miten tunnustettu suomalainen kirjailija saattoi olla mukana sellaisessa toiminnassa. Hänen epäiltiin myös menettäneen henkisen tasapainonsa. Työväenlehdet sen sijaan suhtautuivat Järnefeltin saarnoihin myönteisesti, niiden mukaan kirkot soveltuivat hyvin kansanvalistukseen. Muista kulttuurivaikuttajista esimerkiksi runoilija Eino Leino piti Järnefeltin esiintymisiä "suurina kulttuurihistoriallisina tapahtumina". Myös Jean Sibelius antoi hänelle tukensa sanoen kirkon kuuluvan kaikille. Sibeliuksen puoliso Aino oli Arvid Järnefeltin sisar. Hänen toimintansa johti lopulta vankeustuomioon, joka päättyi valtionhoitaja Mannerheimin armahdukseen vuonna 1919.
Järnefeltin pitämät puheet julkaistiin vielä vuoden 1917 aikana teoksena Kirkkopuheet. Se sisältää myös hänen poliisille antamansa selvityksen toukokuun aikaisista tapahtumista.
Nikolainkirkon valtaus

Levottomuudet Helsingin kirkoissa jatkuivat Järnefeltin jälkeenkin, kun hänen tapaansa kristillisen vakaumuksen omanneen anarkistin Jean Boldtin kannattajat alkoivat pitämään päivittäin omia kokouksiaan Senaatintorilla ja Nikolainkirkon portailla. Jean Boldt oli kuopiolaissyntyinen asianajaja ja toimittaja, joka 1890-luvulla oli kiinnostunut teosofiasta ja myöhemmin tolstoilaisuudesta sekä sosialismista. Järnefeltiä huomattavasti radikaalimpi Boldt kannatti muun muassa eläinsuojelua ja kasvissyöntiä.
Nikolainkirkon portailla pitämissään puheissa Boldt hyökkäsi erityisesti suurpääomaa ja rikkaita kapitalisteja vastaan mainiten nimeltä muun muassa asetehtailija Hugo Standertskjöldin, laivanvarustaja Lars Krogiuksen, toimitusjohtaja Jacob von Julinin sekä sahanomistaja James Salvesenin, joiden päitä hän vaati vadille. Kesäkuun alussa Boldt yritti koota omaa punakaartia, siinä kuitenkaan onnistumatta. Myös Väinö Linna mainitsee hänen hurmoshenkiset vallankumouspuheensa Täällä Pohjantähden alla -trilogian toisessa osassa. Boldtin lisäksi toinen kokousten johtohahmoista oli entinen pappi Juho Uoti. Heidän ohellaan kokouksissa puhui muun muassa entinen kansanedustaja J. F. Kivikoski.
Kesäkuun 17. päivänä joukko Boldtin kannattajia jäi jumalanpalveluksen jälkeen Nikolainkirkkoon ja alkoi pappien tai miliisin estelemättä ilmeisesti myös rikkomaan paikkoja. Valtauksen jälkeen Boldt nousi saarnastuoliin ja alkoi pitämään omaa puhettaan. Kirkko täyttyi illan aikana äärimmilleen, anarkistit pitivät omia palopuheitaan ja lauloivat työväenlauluja. Lopulta paikalle jäi yön tullessa noin 200–300 henkeä, joita miliisi yritti poistaa kirkosta, mutta joukossa olleet sotilaat saivat kuitenkin estettyä tämän. Miliisi teki uuden iskun aamuyöllä ja onnistui tällä kertaa pidättämään Boldtin sekä tyhjentämään Nikolainkirkon 18 tuntia kestäneen valtauksen jälkeen. Boldtin vangitseminen aiheutti Senaatintorilla rajua mellakointia, kun hänen kannattajansa kivittivät poliisilaitoksen ikkunoita ja yrittivät vapauttaa Boldtin. Mellakoinnissa loukkaantui kolme miliisiä. Oikeudenkäynnissä Boldt luokiteltiin mielenvikaiseksi ja hänet suljettiin Niuvanniemen mielisairaalaan. Boldt vapautui vain hieman ennen kuolemaansa vuonna 1920.
Kirjailija Juha Siltanen on kirjoittanut Nikolainkirkon tapahtumista näytelmän Vallankumous, joka sai ensi-iltansa KOM-teatterissa vuoden 2014 lokakuussa.
Aiheesta muualla

Vilho Halme : Nikolainkirkon valloitus v. 1917, Uusi Suomi, 21.09.1930, nro 254, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Arvid Järnefelt 1890-luvulla.
Juho Uoti Senaatintorilla Nikolainkirkon valtauksen yhteydessä.
Helsingin kuuluisin liikemies

| Helsingin kuuluisin liikemies |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Valentin Vaala
Käsikirjoittaja:  Tauno Tattari
Tuottaja:  Armas Willamo
Säveltäjä:  Edvin Heimovalta Rafael Ramstedt
Kuvaaja:  Rafael Roos
Leikkaaja:  Karl-Fredrik Valter Perón
Pääosat:   Aku Korhonen  Uuno Montonen  Matti Jurva  Helinä Svensson-Timari  Regina Linnanheimo 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  O.Y. Fennica A.B.
Ensi-ilta:   1934-02-1818. helmikuuta 1934 (Suomi)  
Kesto:  82 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helsingin kuuluisin liikemies on suomalainen elokuva vuodelta 1934. Se on ohjaajansa, Valentin Vaalan, ensimmäinen komedia. Elokuva perustuu kuplettimestari Rafael Ramstedtin aiheeseen. Sörnäisissä kauppaa pitävä Liljepekin Kalle kutsuu ystävänsä Konstun ja Fransun vierailulle. Syntyy suma väärinkäsityksiä ja tarina paholaisesta Kallen puodissa. Maatalon tyttärellä Maikilla on puolestaan hankausta sulhasensa kanssa. Helsingin kuuluisin liikemies esitettiin televisiossa ensi kerran 10. kesäkuuta 2008.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Aku Korhonen  | … |  Kalle Liljepek   |
|  Uuno Montonen  | … |  Konstu   |
|  Matti Jurva  | … |  Fransu   |
|  Helinä Svensson-Timari  | … |  Neilikka Liljepek   |
|  Regina Linnanheimo  | … |  Maikki Mattila   |
|  Tauno Majuri  | … |  Vilho Airisto   |
|  Tauno Palo  | … |  metsäkonsulentti Sund   |
|  Eino Jurkka  | … |  metsäkauppias Petterkvist   |
|  Lauri Kyöstilä  | … |  sakilainen   |
|  Verner Friström  | … |  ylikonstaapeli   |
|  Erkki Viri  | … |  Kauppias   |
Juoni

Liljepekin Kallella on sekatavarakauppa Sörnäisissä. Onpa ukolla vaimokin, Neilikka nimeltään. Ja kovaa kuria pitää tuo Neilikka. Erään kerran Kalle lähettää kirjeen lapsuudenystävilleen ja rippikoulukavereilleen Konstulle ja Fransulle. He ovat renkeinä Mattilan talossa Töpsälässä ja päättävät lähteä Helsinkiin tapaamaan Kallea. Talon tytär Maikki lähtee samalla kyydillä, hänellä on kaupungissa sulhanen, poliisikomisario Vilho Airisto. Mukaan tulee myös metsäkonsulentti Sund, joka kutsuu Maikin ja rengit seuraavaksi päiväksi Hotelli Torniin.
Huomioita

Helsingin kuuluisin liikemies kuvattiin syksyllä 1933 ja tammikuussa 1934. Elokuva oli yleisömenestys. Valmistuskulut kuitenkin rasittivat O.Y. Fennica A.B:n taloutta siinä määrin, että yhtiö ajautui vararikkoon. Elokuvaa esitettiin myös nimellä Konstu, Fransi ja Liljepekin Kalle (Konstu, Fransi och Liljepeks Kalle). Elokuva oli kadoksissa vuosikymmeniä, kunnes eräs kopio löydettiin Michiganista Yhdysvalloista  1990-luvulla.
Aikalaisarvioissa Helsingin Sanomat piti elokuvan kokonaisvaikutelmaa eheänä. Heikkouksina mainittiin tietyt pitkäveteisyydet. Uuden tulokkaan, Regina Linnanheimon, ääntä kehuttiin sointuvaksi ja liikkeitä miellyttäviksi. Äänityslaitteistona oli Ruotsista hankittu Aga-Baltic. Elokuvassa esitetään useita lauluja:
| --- | --- |
 Renkipojan laulu  Ihminen älä hermostu (säveltänyt Matti Jurva, sanoittanut Tatu Pekkarinen)  Ja Helsingissä lysti olis asua :  Ollaan me oltu Konstun kanssa monessa matkassa  Muuta en saanut osakseni, vain siniset silmät itkeekseni  Bajadeeri, sinä hurmasit mun
Ilmo Hela

| Ilmo Hela |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. maaliskuuta 1915  Jyväskylä, Suomen suurruhtinaskunta, Venäjä
Kuollut: 25. marraskuuta 1976 (61 vuotta)  Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   suomalainen
Ammatti:  ylijohtaja, professori, akateemikko
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FK 1937, FL 1944 ja FT 1945)
Instituutti:  Merentutkimuslaitos
Tutkimusalue:  meritiede
Ilmo Hela (2. maaliskuuta 1915 Jyväskylä – 25. marraskuuta 1976 Helsinki) oli merentutkimuslaitoksen ylijohtaja, professori ja akateemikko.
Perhetaustat

Ilmo Hela syntyi vanhimpana lapsena professori, säveltäjä Martti Mikael ja Anna Maria (o.s. Kiviranta) Helan perheeseen. Perhe asui silloin Jyväskylässä. Jyväskylästä he muuttivat ensin Sortavalaan 1916, sieltä Raumalle 1919 sekä Raumalta Kajaaniin 1927.
Hela avioitui insinööri Aliisa Kristiina Lehmussaaren kanssa ja perheeseen syntyivät pojat Jarmo ja Mikko.
Opinnot

Hela kirjoitti ylioppilaaksi Kajaanin yhteislyseosta 1933. Varusmiespalveluksen jälkeen hän opiskeli matematiikkaa, fysiikkaa ja meteorologiaa sekä musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1937. Vuosina 1937–1939 hän opiskeli Saksassa, aluksi Königsbergissä sitten Hampurissa, missä hän kiinnostui merentutkimuksesta. Helalla oli Kajaanin kodissa meteorologian alalta valmisteltu väitöskirja, joka tuhoutui helmikuussa 1940 Kajaanin pommituksissa. Helan opinnot keskeytyivät talvisodan vuoksi. Hän valmistui filosofian lisensiaatiksi 1944 ja filosofian tohtoriksi 1945. Jatkosodassa Hela haavoittui, mutta pystyi kuitenkin väittelemään Itämeren vedenkorkeuden vaihteluista 4. syyskuuta 1944 saksankielisellä väitöskirjallaan (Über die Schwankungen des Wasserstandes in der Ostsee mit besonderer Berücksichtigung des Wasseraustausches durch die dänischen Gewässer 44). Väitöskirjassaan Hela selvittää Tanskan salmien osuutta Itämeren vedenvaihdossa sekä määrittelee myös vedenkorkeuden vaihtelujen suuruusrajat.
Työura

Vuonna 1940 Hela sai virkaa tekevän apulaisassistentin toimen merentutkimuslaitoksesta, jossa hän palveli 35 seuraavaa vuotta.
Vuodet 1945–1955 Hela oli talassologi, jona aikana Hela toimi myös 1947–1949 teknillisen korkeakoulun meteorologian erikoisopettajana ja työskenteli 1950 Yhdysvalloissa ASLA-stipendin turvin ja myöhemmin kahteen otteeseen Miamin yliopiston vierailevana oseanografian professorina (vieraileva professori 1951–1952, apulaisprofessori 1953–1955). Yhdysvalloissa hän tutki erityisesti Golfvirtaa. Vuosina 1948–1966 hän oli Helsingin yliopiston geofysiikan dosenttina sekä toimi myös 1947–1949 teknillisen korkeakoulun meteorologian erikoisopettajana. Hela nimitettiin 1955 Merentutkimuslaitoksen johtajaksi ja sittemmin ylijohtajaksi 1973–1975. Näihin virkoihin liittyi professorin arvo.  Helan näkyvin kansainvälinen toimi oli 1961–1964 Monacossa Kansainvälisen atomienergiajärjestön (IAEA) meren radioaktiivisuuslaboratorion johtajan toimi  sekä johtajuus Unescossa.
Merentutkimuslaitoksessa Hela tutki Itämeren akustisia oloja, Ahvenanmeren hydrografiaa ja vesien kerrostuneisuutta. Hän kiinnitti huomiota myös meren saastuneisuuteen sekä kalastushydrologiaan. Hela julkaisi yhdessä Taivo Laevastun kanssa englanniksi kaksi monografiaa, jotka käännettiin myös venäjäksi.
Vuonna 1954 Merentutkimuslaitos oli saanut oman merentutkimusaluksen, Arandan, jonka tutkimustoiminnan Hela organisoi tehokkaasti. Kansainvälisen geofysiikan vuoden kunniaksi 1957 Aranda purjehti Barentsinmerelle ja Huippuvuorille asti.
Sota-aikaa ja luottamustehtäviä

Hela palveli talvisodan aikana V:n Armeijakunnan esikunnassa. V. 1941 puhjennut jatkosota vei hänet meteorologiksi ensin Rovaniemelle, sieltä Onttolaan ja sitten 1943 virallisesti Poriin. Porista Hela komennettiin sääaseman päälliköksi Äänislinnaan. Täällä hän ehti olla mukana perustamassa Äänislinnan yliopistoa. Sen jälkeen hänet siirrettiin Joensuuhun Lentorykmentti 4:n meteorologiksi.
Kapteeni Helan matkustaessa kuorma-auton lavalla kohti pohjoisia rintamalinjoja räjähti kranaatti auton edessä ja hän vammautui. Ruhjeiden lisäksi syntyi paha märkäpesäke vasempaan olkavarteen, jolloin aiottiin amputoida vasen käsi. Siihen ei Ilmo Hela kuitenkaan suostunut. Hela siirtyi Göteborgiin hoidettavaksi.
Hela toimi Fysikaalisen oseanografian kansainvälisen järjestön varapresidenttinä ja sihteerinä, edusti Suomea kansainvälisessä merentutkimusneuvostossa (ICES) ja toimi sen hydrografisen komitean puheenjohtajana. Hän edusti Suomea myös maailman meteorologisen järjestön (WMO) merimeteorologisessa komissiossa. Hän oli myös tieteellisten unionien kansainvälisen neuvoston (ICSU) hallituksen jäsen 1968–1972. Unescon hallintoneuvostossa hän oli 1966–1974. Kansainvälisten luottamustoimien ohella Hela toimi kotimaassaan muun muassa Geofysiikan seuran (1957, 1965) ja Suomen maantieteellisen seuran puheenjohtajana (1961, 1967).
Suomen Unesco-toimikunnan puheenjohtajana Hela joutui useiksi vuosiksi myös koko Unescon hallintoneuvostoon. Yleinen tiedepoliittinen kiinnostus vei Helan Tieteellisen tutkimuksen organisaatiokomitean (niin sanotun Linkomiehen komitean) sihteeriksi ja vuoden 1965 akatemiakomitean jäseneksi. Suomen Akatemian sihteerinä hän työskenteli 1949, Valtion luonnontieteellisen toimikunnan sihteerinä 1950‒1951, 1953. Hän oli vuodesta 1956 Suomen Tiedeseuran ja vuodesta 1959 Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen. Hän oli myös Geodeettisen laitoksen neuvotteleva virkamies 1970‒1974.
Monien toimiensa vuoksi Helalla ei ollut riittävästi aikaa omien tutkimusten tekemiseen, mutta hän kirjoitti lukuisan määrän yleistajuisia artikkeleja merentutkimuksesta ja suomensi mm. kirjat James Fisher: Meren tarina (1958) ja T. F. Gaskell: Merenalainen maailma (1965).
Sota-aikana vaurioitunut käsi lopulta parani, mutta mieluinen viulunsoitto piti lopettaa käden toimintarajoitteisuuden vuoksi. Konekirjoitusta vika ei haitannut. Helan toimintatarmo, innostuneisuus ja monipuolinen kielitaito antoivat erinomaiset edellytykset edellä esitettyihin työasioihin ja toimintoihin. Silti hän ehti esimiehenä syventyä alaistensa tieteelliseen työhön ja auttaa heitä monin tavoin.
Kunnianosoitukset

Akateemikon arvon Hela sai 1975. Lisäksi hänelle myönnettiin seuraavat kunniamerkit:
Vapaudenristin ritarikunta (Suomi)
Suomen Leijonan ritarikunta (Suomi)
Kulttuuriansioiden ritarikunta (Monaco)
Helsinki (hallintopitäjä)

Helsinki oli Ruotsin vallan aikainen hallintopitäjä Uudellamaalla. Tämän oikeudellisen ja hallinnollisen piirin maantieteellinen alue ulottui useaan nykykuntaan. Helsingin verohallintopitäjän aluetta vastasivat vuoden 1939 kuntajaon mukaisesti seuraavat kunnat:
Espoon kunnan kylät Björnvik, Bredvik, Kilo, Klobbskog, Konungsböle, Mäkkylä, Otnäs ja Storhoplax.
Helsingin maalaiskunta paitsi Sipoon hallintopitäjään kuuluneet kylät Botböle, Håkansböle, Mellungsby, Nordsjö, Sottungsby ja Västersundom.
Nurmijärvi paitsi Sipoon hallintopitäjään kuuluneet kylät Nurmijärvi, Palojoki, Raala ja Siippoo sekä Vihdin hallintopitäjään  kuuluneet kylät Leppälampi ja Nummenpää. Nurmijärven Korpi-niminen kylä siirrettiin 1600–1619 Vihdin hallintopitäjästä Helsingin hallintopitäjään.
Tuusulan kunnan kylät Klemetskog ja Paijala sekä Finbyn kylä, joka siirrettiin Helsingin hallintopitäjästä Sipoon hallintopitäjään noin vuonna 1581. Muu osa Tuusulan kuntaa sijaitsi Sipoon hallintopitäjän alueella.
Hank Marvin

Hank Marvin
Hank B. Marvin (s. 28. lokakuuta 1941 Newcastle, Englanti, oikea nimi Brian Rankin) on englantilainen kitaristi. Hänet tunnetaan parhaitenkenen mukaan? The Shadows -yhtyeen soolokitaristina ja johtohahmona. Hank Marvin on julkaissut myös useita sooloalbumeita.lähde?
Marvin aloitti musiikkiharrastuksensa lapsena pianonsoitolla, mutta siirtyi myöhemmin kitaran soittamiseen. Hän käyttää pääasiassa Fender Stratocaster -kitaraa. Hank Marvin käyttää kitaran vibrakampea luodessaan kautta maailman tunnettuja The Shadows -soundeja.lähde?
Marvinin ovat esikuvakseen maininneet mm. Andy Summers, Brian May, Mark Knopfler, Tony Iommi ja Ritchie Blackmore.lähde?
Marvin kävi Suomessa syyskuussa 1998 40-vuotisjuhlakiertueellaan ja esiintyi Finlandia-talossa ja Tampere-talossa. Ohjelmistoon kuului sekä kappaleita The Shadows -ajoilta, soolouran kappaleita että poikkeuksellisempia valintoja, kuten Jean-Michel Jarren Oxygène IV.lähde?
Marvin on asunut vuodesta 1986 Länsi-Australian Perthissä.lähde?
Aiheesta muualla

Hank Marvinin diskografia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Hemera

William-Adolphe Bouguereau: Hemera.
Hemera (m.kreik. Ἡμέρα 'päivä') on antiikin Kreikan mytologiassa päivän henkilöitymä ja yksi ensimmäisistä jumaluuksista. Hän on päivän jumalatar ja, Hesiodoksen Jumalten synnyn mukaan, Ereboksen ja Nyksin tytär. Hänen veljensä on ilman ja kirkkauden jumala Aither. Hemera rinnastetaan josku Eosiin.
Hemera jättää Tartaroksen juuri kun Nyks saapuu sinne; kun Hemera palaa, Nyks lähtee.
Helmiyökkönen

| Helmiyökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Tarhayökköset Hadeninae
Suku::  Eupsilia
Laji::  transversa
Kaksiosainen nimi
 Eupsilia transversa  Hufnagel, 1766 
Katso myös
   Helmiyökkönen Wikispeciesissä   Helmiyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helmiyökkönen (Eupsilia transversa) on aikuisena talvehtiva, yleinen yökköslaji.
Koko ja ulkonäkö

Suhteellisen kookas, yleensä pohjaväriltään lämpimänruskea, mutta joskus harmaa yökköslaji. Etusiiven poikkiviirut ovat tummat ja niiden väliin jäävä osa siivestä hieman muuta siipeä tummempi. Munuaistäplä on pyöreähkö ja väriltään joko valkoinen tai oranssi. Erityisenä tuntomerkkinä täplän molemmin puolin on nähtävissä kaksi pienempää valkoista pistettä, jotka saattavat olla joskus vaikeasti erottuvia. Takasiivet tumman harmaat. Siipien kärkiväli 40–48 mm. Levätessään perhonen pitää siipiään kattolaskuisesti.
Toukka on punertavanruskea, vanhemmiten lähes musta, ja sen selkäpuolella on muutamia vaaleita pitkittäisjuovia.
Levinneisyys ja lentoaika

Levinneisyydeltään eurooppalainen laji, jota tavataan kuitenkin idässä aina Japaniin saakka. Suomessa helmiyökkönen esiintyy ainakin Pohjois-Pohjanmaan korkeudelle. Yleisin se on lounaassa ja etelärannikolla. Aikuisia perhosia tavataan syksyllä syyskuusta lähtien talven tuloon ja uudelleen keväällä maaliskuun lopulta toukokuun loppuun.
Elinympäristö ja elintavat

Helmiyökköstä tavataan lehti- ja sekametsissä sekä puistoissa ja puutarhoissa. Aikuiset perhoset ovat yöaktiivisia ja lentävät valolle tai makealle syötille. Syötti on perhosten etsimisessä valoa tehokkaampi keino. Toukka on osittainen peto ja käyttää kasvien ohessa ravinnokseen myös muita toukkia.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat monet lehtipuut.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Helmiyökkönen (Eupsilia transversa)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Kuvia (norjaksi)
Pherobase: Semiochemicals of Eupsilia transversa, the Satellite (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1194019  Wikispecies: Eupsilia transversa  BioLib: 53923  BOLD: 196814  CoL: 3CYGR  EoL: 473152  EPPO: EUPSSA  EUNIS: 310692  Fauna Europaea: 447663  Fauna Europaea (new): 48b9f386-0e37-43d6-a6cd-cdaa98a2adff  GBIF: 1758878  iNaturalist: 244708  IRMNG: 11311714  LepIndex: 259744  LoB: 6415  MaBENA: EupsiTrans  NBN: NBNSYS0000006351  NCBI: 116130  Observation.org: 1989  Open Tree of Life: 43167  Laji.fi: MX.62688
Hengenahdistus

Hengenahdistus, joka tunnetaan myös nimellä dyspnea, on tunnetila, jossa ihminen tuntee kuin ei voisi hengittää tarpeeksi hyvin. American Thoracic Society määrittelee sen ”epämukavan hengittämisen subjektiivisena kokemisena, joka koostuu laadultansa eroavista tuntemuksista, jotka vaihtelevat voimakkuudeltaan”, ja suosittelee arvioimaan hengenahdistusta kyseenalaistamalla näiden erillisten tuntemuksien intensiteettiä sekä sen taakkaa tai vaikutusta päivittäisten aktiviteettien suorittamiseen. Selviin tuntemuksiin kuuluvat vaivalloinen olo, puristava tunne rinnassa sekä tunne, ettei saisi tarpeeksi happea.
Hengenahdistus on normaali oire raskaan rasituksen seurauksena mutta muuttuu patologiseksi, jos sitä tapahtuu odottamattomissa tilanteissa. 85 % tapauksista se johtuu astmasta, keuhkokuumesta, sydämen iskemiasta, interstitiaalisesta keuhkosairaudesta, sydämen vajaatoiminnasta, keuhkoahtautumataudista tai psykogeenisistä syitä, kuten paniikkihäiriöstä ja ahdistuksesta. Hoito riippuu tyypillisesti siitä, mikä on perimmäinen syy hengenahdistuksen kokemiseen.
Henkilötyöpäivä

Henkilötyöpäivä tai miestyöpäivä on työmäärän mittayksikkö. Se tarkoittaa työpanosta, jonka yksi henkilö saa aikaan yhdessä työpäivässä.
Työpäivän pituus henkilötyöpäiviä laskettaessa on sopimuskysymys. Se voi olla esimerkiksi 7, 7,5 tai 8 tuntia.