stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Persialainen matto
Historia

Vanhin säilynyt persialainen matto on Pazyrykmatto, joka löydettiin 2 500 vuotta vanhasta eteläsiperialaisesta haudasta jäälohkareen sisältä. Matto on kooltaan 200×183 cm.
Islamin leviämisen jälkeen matot saivat uudenlaisen merkityksen Persiassa, kun niitä alettiin käyttää henkilökohtaisina rukousalustoina. Vaikka Koraani ei suoraan edellytäkään juuri maton käyttöä viisi kertaa päivässä suoritettavassa rukouksessa, sopii paksu ja helposti kuljetettava villamatto alustaksi hyvin. Myös suurten moskeijoiden lattioilla alettiin käyttää isoja ja upeita loistomattoja.
Matot yleistyivät Persiassa pian koko kansan jokapäiväiseen käyttöön. Niillä sisustettiin koteja ja hautoja, ja niitä annettiin lahjoiksi. Persialaismattojen kulta-aikana pidetään 1500-lukua, jolloin šaahi Abbas Suuri alkoi tuottaa pääkaupunkinsa Isfahanin palatseihin ja moskeijoihin mitä loisteliaimpia mattoja.
Abbasin isän Tahmasp I:n valmistuttamaa kuuluisaa, maailman loisteliaimpana pidettyä Ardabil-mattoa säilytetään Victoria and Albert Museumissa Lontoossa. Myös Ruotsin kuningashuoneelle kuuluva metsästysmatto on tältä ajalta.
Hienoimmat Eurooppaan tuodut persialaismatot tulivat Abbas Suurenkin aikana vain kuninkaallisille ja ruhtinaille. Vasta 1800-luvun loppupuolella itämaisten mattojen kysyntä alkoi voimakkaasti kasvaa Euroopassa ja Amerikassa. Kysynnän myötä länsimaiset kauppahuoneet perustivat Persiaan kutomoita, jotka valmistivat oman seutunsa perinteisiä mattotyyppejä. Samalla suurehkojen mattojen mittasuhteet muuttuivat perinteisen pitkulaisista neliömäisemmiksi vastaamaan länsimaista makua. Toisen maailmansodan jälkeen persialaismattojen kysyntä oli huipussaan, kun tavallisillakin ihmisillä oli varaa niihin. Iranin elinkustannusten nousun myötä myös mattojen valmistus on 1900-luvulla kuitenkin hiipunut ja niiden hinnat nousseet samalla, kun kaikkein loisteliaimpien mattojen tuotanto on vähentynyt. Iran tuottaa silti vuosittain 5 miljoonaa neliömetriä käsintehtyjä mattoja, joista 3,5 miljoonaa neliömetriä myydään ulkomaille 600 miljoonan dollarin arvosta. Iranin mattoteollisuudessa työskentelee 1,2 miljoonaa henkeä. Mattoja kutovat maan monet eri kansallisuudet, kuten tadžikit, turkkilaiset ja persialaiset.
Materiaali ja valmistus

Persialaiset matot tehdään yleensä villasta, tai silkistä ja puuvillasta. Erityisen hyvää mattolankaa saa aasialaisesta rasvahäntälampaasta. Paras persialainen villa tulee Kurdistanista ja Khorasanista.
Persialaisia mattoja kutovat niin naiset, miehet kuin lapsetkin.
Kuviointi ja väritys

Persialaisten mattojen kuvioaiheina käytetään monipuolisesti niin geometrisia muotoja kuin eläin- ja kasviaiheitakin. Persiassa käytetään joskus edelleenkin ihmisaiheisia kuvia, toisin kuin Turkissa ja Arabiassa, missä sunnimuslimit eivät hyväksy ihmisten kuvaamista. Esittävät kuva-aiheet ovat hyvin monipuolisia, mutta etenkin kuninkaat ja runoilijat esiintyvät persialaisissa matoissa usein.
Persialaisten mattojen väreinä käytetään edelleen perinteisiä luonnonvärejä, joskin 1800-luvulla synteettiset, käytännölliset mutta rumat aniliinivärit olivat hetken aikaa suosittuja, kunnes Persian hallitus kielsi ne vahingollisina maan mattotuotannon maineelle.
Tyypit

Persialaiset matot nimetään yleensä sen kaupungin mukaan, jonka tienoilla ne on valmistettu, tai niitä valmistavien heimojen mukaan. Tunnetuimpia ja laadukkaimpia persialaisia matonvalmistajaseutuja tai -heimoja ovat muun muassa:
Arak
Bijar
Birjand
Hamadan
Isfahan
Kaškai
Kešan
Khorasan
Kirman
Nain
Qum
Saruk
Senneh
Täbriz
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Ardabil Carpet Victoria and Albert Museum. Viitattu 3.2.2013.
Pazyrykmatto vuodelta 500 eaa.
Ruotsin kuninkaan silkkinen metsästysmatto takaseinällä.
Pyöreä Nain-matto.
Magnus Lönnqvist

Magnus Lönnqvist (s. 22. syyskuuta 1960) on entinen suomalainen triathlonisti.
Lönnqvist sai EM-pronssia puolimatkalla ja pitkällä matkalla 1985. Seuraavana vuonna hän voitti pitkän matkan Euroopan-mestaruuden. Vuonna 1989 hän oli pitkän matkan EM-kilpailussa neljäs ja sai joukkuekilpailussa kultaa. Hän voitti lisäksi muun muassa Suomen ensimmäisen teräsmieskilpailun Joroisissa 1983. Lönnqvist oli myös ensimmäinen suomalainen joka osallistui Havaijin Ironman-kilpailuun vuonna 1983.
Lönnqvistin ennätys täydellä matkalla oli 8.40.11 vuodelta 1986.
Fritzi Löwy

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Löwy kuvassa toinen oikealta |  Löwy kuvassa toinen oikealta |  Löwy kuvassa toinen oikealta |  |
Maa:  Itävalta
Naisten uinti
| EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  |  |
|  Pronssia | Bologna 1927 | 400 m vapaauinti |  |
Friederike "Fritzi" Löwy (1910 Wien – 1994) oli itävaltalainen uimari. Hän saavutti parhaana sijoituksenaan pronssia pitkän radan EM-kilpailuissa 1927 400 metrin vapaauinnissa. Hän edusti Hakoah Wieniä, joka oli juutalainen urheiluseura. Löwy hallitsi Itävallan naisten vapaauintia 20- ja 30-luvulla voittaen 22 Itävallan mestaruutta. Löwy voitti vapaauinnissa Itävallan mestaruuden sadalla metrillä 1925–31 sekä 1934, kahdella sadalla metrillä 1925, neljällä sadalla metrillä 1925–31 sekä 1933 ja 1934 sekä vielä Tonavassa uidun Quer durch Wienin 1926, -27 ja -30. Näiden lisäksi Löwy voitti makkabiadeissa 1932 100 m ja 300 m vapaauinnit, sekä vuonna 1935 400 m vapaauinnin ja oli voitokkaassa viestijoukkueessa.
Axel Löwen

Axel Löwenin muotokuva, ilmeisesti Olof Areniuksen maalamana.
Axel Löwen (1. marraskuuta 1686 – 25. heinäkuuta 1772 Stralsund) oli ruotsalainen hallintomies ja kenraali. Hän oli Ruotsin Suomessa olleiden joukkojen ylipäällikkö vuosina 1737–1739 ja Ruotsin Pommerin kenraalikuvernööri vuosina 1748–1766.
Löwenin vanhemmat olivat maaherra Otto Wilhelm von Löwen ja Helena Tott. Vuosina 1702–1712 hän osallistui Espanjan vallanperimyssotaan, pääasiassa Alankomaissa. Vuonna 1713 hänestä tuli Ruotsin saksalaisalueiden päämajoitusmestari, joka valvoi linnoitustöitä.
Suuressa Pohjan sodassa Löwen osallistui muun muassa Stralsundin taisteluihin ja Norjan retkeen ja joutui kahdesti vangiksi. Sodan jälkeen hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1719, Ruotsin linnoituskonttorin johtajaksi hän tuli jo 1715. Löwen oli jäsen Uudenkaupungin rauhan rajanmäärityskomissiossa. Hän laati suunnitelman Suomen linnoittamiseksi ja esitti sen valtiopäiville vuonna 1723. Suunnitelmassa, jota ei sellaisenaan koskaan hyväksytty, hän ehdotti muun muassa laivastoeskaaderin perustamista Saimaalle.
Löwen korotettiin vapaaherraksi 1731 ja nimitettiin Ruotsin Suomen joukkojen ylipäälliköksi 1737. Samana vuonna hän laati uuden suunnitelman Suomen puolustamiseksi. Suunnitelmaan kuului muun muassa Haminan ja Lappeenrannan linnoitusten parantaminen, linnoitetun sataman rakentaminen Helsinkiin ja kaleerilaivaston perustaminen. Löwenin suunnitelmaa käsiteltiin vuosien 1738–1739 valtiopäivillä, ja huhtikuussa 1739 säädyt hyväksyivät suunnitelmat.
Löwen nousi valtaneuvokseksi vuonna 1739. Hänen jälkeensä Suomen joukkojen ylipäälliköksi nimitettiin Carl Cronstedt. Myöhemmin Löwen toimi Pommerin kenraalikuvernöörinä vuoteen 1766 asti. Löwen oli Greifswaldin yliopiston kansleri vuosina 1747–1766. Hän oli Ruotsin tiedeakatemian jäsen ja sai kreivin arvon vuonna 1751.
Löwenin ensimmäinen puoliso vuodesta  1723 oli kreivitär Sofia Karolina Piper (k. 1732) ja toinen vuodesta 1735 kreivitär Eva Horn (k. 1790).
Janne Länsipuro

| Janne Länsipuro |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. joulukuuta 1973 (ikä 50) Helsinki
Poliitikko
Puolue:  Vihreät
Kotipaikka:  Pernaja
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Janne Santeri Länsipuro (s. 11. joulukuuta 1973 Helsinki) on suomalainen vihreä poliitikko ja puutarhayrittäjä. Länsipuro oli Pernajan kunnanvaltuuston jäsen 2004–2009 ja Loviisan kaupunginvaltuuston jäsen 2010–2012. Kunnallisvaaleissa 2012 hän oli ehdolla Helsingissä, muttei päässyt läpi 199 äänellä.
Länsipuro toimii biodynaamiseen viljelyyn erikoistuneena puutarhayrittäjänä Labbyn tilalla Pernajassa, Itä-Uudellamaalla. Hän valmistui Snellman-korkeakoulusta vuonna 1996 ja on toiminut myöhemmin koulussa opettajana. Hän on opiskellut myös Anjalan maatalousoppilaitoksessa ja Hampshire Collegessa Massachusettsissa, Yhdysvalloissa. Nykyisin (2012) Länsipuro työskentelee Lasten ja nuorten puutarhayhdistyksen puutarhatoiminnan koordinaattorina.
Länsipuro toimi Vihreiden varapuheenjohtajana kaudella 2005–2007. Hän on ollut puoluevaltuuskunnan jäsen 2003–2005 ja puolueen ympäristötyöryhmän puheenjohtaja 2005–2007. Lisäksi hän on toiminut Ekovihreät ry:n puheenjohtajana. Länsipuro oli ehdolla europarlamenttivaaleissa 2004 ja eduskuntavaaleissa Uudellamaalla vuosina 2003, 2007 ja 2011. Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa hänet valittiin Pernajan kunnanvaltuustoon ensimmäisenä vihreänä.
Janne Länsipuron isä on diplomaatti ja aiempi YLE:n ulkomaankirjeenvaihtaja Yrjö Länsipuro. Perhe asui Jannen lapsuusaikana muun muassa Neuvostoliitossa, Malesiassa ja Hongkongissa. Janne Länsipuro on työskennellyt Nepalissa, Filippiineillä, Etelä-Koreassa ja Irlannissa sekä vapaaehtoisena Nicaraguassa ja Thaimaassa.
Teokset

Hautala, Heidi & Länsipuro, Janne & Leka, Kaisa: Rehellistä ruokaa. Heidin kanssa keittiössä.  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32955-9
Aiheesta muualla

Janne Länsipuron verkkosivut
Loviisan Sanomat: Vihreiden varapuheenjohtaja Janne Länsipuro haluaa olla maaseudun äänitorvi (Arkistoitu – Internet Archive) 24.5.2005
Iltalehti: Satokauden kasvisherkut 10.11.2011
Lännenpiivi

| Lännenpiivi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Piivit Contopus
Laji::  sordidulus
Kaksiosainen nimi
 Contopus sordidulus  P.L. Sclater, 1859 
Alalajit
 C. s. griscomi  C. s. peninsulae  C. s. saturatus  C. s. sordidulus  C. s. veliei 
Katso myös
   Lännenpiivi Wikispeciesissä   Lännenpiivi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännenpiivi (Contopus sordidulus) on Pohjois- ja Keski-Amerikassa pesivä ja Etelä-Amerikassa talvehtiva tyranneihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan lännenpiivi on 14–16 cm. Väritykseltään laji on pääosin tumman harmaa. Siivissä on vaaleita juovia, jotka ovat nuorilla linnuilla aikuisia kellertävämmät eivätkä yhtä selkeät. Nuoret linnut ovat myös väriltään hieman aikuisia tummempia. Lännenpiivin kurkku ja alavatsa ovat väritykseltään valkoiset. Ulkonäöltään lännenpiivi muistuttaa huomattavasti idänpiiviä (Contopus virens) ja ainoa tuntomerkki, jolla lajit voi varmasti erottaa toisistaan erityisesti talvehtimisalueilla on niiden kutsuääni.
Levinneisyys ja elinympäristö

Lännenpiivi pesii Pohjois-Amerikassa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Levinneisyysalue ulottuu Alaskasta etelään Kanadan läpi Minnesotaan ja Kaliforniaan. Lisäksi laji pesii myös Keski-Amerikassa Meksikosta Hondurasiin. Laji on pitkän matkan muuttaja ja talvehtii Etelä-Amerikassa pohjois- ja länsiosissa. Kesällä lajia tavataan monenlaisista metsistä. Suosittuja ovat havumetsät sekä mäntyä ja tammea kasvavat sekametsät. Talvisin lajia tavataan trooppisista metsistä ja niiden reunamailta sekä pelloilta, ruohomailta ja tiheiköistä. Lännenpiivin talvehtimisympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Lännenpiivit lähtevät talvehtimisalueiltaan huhti-toukokuussa ja ensimmäiset linnut lähtevät etelään elokuussa ja loputkin viimeistään lokakuun lopulla. Laji on todennäköisesti yömuuttaja. Lajin pesimäkausi kestää toukokuusta heinäkuun puoleenväliin. Koiras puolustaa reviiriään laulamalla erityisesti aamuisin ja iltaisin. Lajin pesä sijaitsee oksanhaarukassa. Pesä on muodoltaan kuppimainen ja rakennetaan heinistä, sammaleesta ja lehdistä. Naaras munii kahdesta neljään valkoista munaa, joissa on ruskeita tai sinisiä pilkkuja. Naaras hautoo munia noin kahden viikon ajan ja koiras osallistuu kuoriutuneiden poikasten ruokintaan hyönteisillä.
Ravintonaan lännenpiivit käyttävät lentäviä hyönteisiä, kuten kärpäsiä, ampiaisia, mehiläisiä, kovakuoriaisia ja perhosia. Laji istuu oksalla ja syöksyy nopeasti ilmassa lentävän hyönteisen kimppuun ja palaa takaisin samalle oksalle ruokailemaan. Toisinaan lännenpiivi pyydystää ruokaa myös oksilta tai korkeasta ruohikosta.
Lännenpiivin pesä ja poikasia
Lättäkalat

| Lättäkalat |
| --- | --- |
 Lasilättäkala (Sternoptyx diaphana)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Sukasuukalat Stomiiformes
Heimo::  Lättäkalat Sternoptychidae  Gill, 1863
Suvut
 Araiophos  Argyripnus  Argyropelecus  Danaphos  Maurolicus  Polyipnus  Sonoda  Sternoptyx  Thorophos  Valenciennellus 
Katso myös
   Lättäkalat Wikispeciesissä   Lättäkalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lättäkalat (Sternoptychidae) on sukasuukaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä.
Lajit ja anatomia

Lättäkalojen heimoon kuuluu 10 sukua ja 49–75 lajia. Kooltaan ne ovat pienikokoisia ja saavuttavat maksimissaan noin 10 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat korkeita ja hyvin litteitä kaloja. Tyypillisiä piirteitä ovat suuret, eräillä lajeilla teleskooppimaiset, silmät ja kookas suu, pään ja vatsan luminoivat valoelimet, lyhyt selkäevä ja eräillä lättäkalaljeilla on rasvaevä. Vöriltään heimon kalat ovat sivuiltaan hopeanharmaita ja vatsastaan tummempia.
Levinneisyys ja elintavat

Lättäkalalajeja tavataan kaikista lämpimistä ja lauhkeista vesistä. Tyypillisesti ne elävät 100–4 000 metrin syvyydessä ja elävät öisin lähempänä pintaa kuin päivisin. Heimon kalojen ravintoa ovat pienet planktonäyriäiset, kuten hankajalkaiset.
Lännenhelmilavastaja

| Lännenhelmilavastaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Lavastajat Ptilonorhynchidae
Suku::  Helmilavastajat Chlamydera
Laji::  guttata
Kaksiosainen nimi
 Chlamydera guttata  Gould, 1862 
Alalajit
 C. g. carteri  C. g. guttata 
Katso myös
   Lännenhelmilavastaja Wikispeciesissä   Lännenhelmilavastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännenhelmilavastaja (Chlamydera guttata) on Australiassa tavattava lavastajiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan lännenhelmilavastaja on noin 24–28 cm. Väritykseltään lintu on pääosin ruskean kirjava. Siivet ovat hieman muuta yläruumista vaaleammat. koiraalla on niskassaan violetti täplä, joka on naarailla pienempi. Rinta on tumma ja siinä on vaaleita suomumaisia kuvioita. Vatsa on vaalea ja kuviointi erottuu vain heikosti. Naaraan pyrstö on hieman koiraan pyrstöä pidempi ja naaraan rinnan kuvio ovat voimakkaampia. Nuoret linnut muistuttavat naarasta, mutta ovat vaaleampia ja harmaampia.
Elinympäristö

Lännenhelmilavastajaa tavataan Australiassa kahdella erillisellä alueella. Maan keskiosassa ja Pilbaran alueella Länsi-Australiassa. Lajin elinympäristöä ovat metsät ja pensaikot.
Lisääntyminen

Koiras rakentaa naaraita hukutellakseen risuista käytävämallisen lehtimajan, jonka seinät kaartuvat ylöspäin. Rakennelma koristellaan valkoisilla ja vihreillä esineillä, kuten marjoilla, hedelmillä, lehdillä ja luilla. Laji voi käyttää myös ihmisten poisheittämiä materiaaleja kuten lasia tai erilaisia metalliesineitä. Koiras ylläpitää majaansa yleensä noin kolme vuotta ennen uuden rakentamista. Uusi rakennelma tehdään vanhan tilalle tai sen lähelle ja sen rakentamisessa koiras hyödyntää vanhan pesän materiaalia.
Koiras voi pariutua monen naaraan kanssa pesimäaikana, joka kestää heinäkuusta joulukuulle. Pesän rakentaa naaras yksin risuista. Pesä on harvahko kuppimainen risupesä. Naaraslännenhelmilavastaja munii yhdestä kahteen harmahtavanvihreää ruskeapilkullista munaa. Naaras huolehtii yksin munien hautomisesta ja kuoriutuneiden poikasten hoitamisesta.
Ravinto

Lännenhelmilavastajan ravinto koostuu pääosin hedelmistä. Laji syö erityisesti Ficus platypoda- ja Santalum spicatum-puulajien sekä käärmekurkun (Trichosanthes cucumerina) hedelmiä.
Lännenhopeapensas

| Lännenhopeapensas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Rosales
Heimo::  Hopeapensaskasvit Elaeagnaceae
Suku::  Hopeapensaat Elaeagnus
Laji::  commutata
Kaksiosainen nimi
 Elaeagnus commutata  Bernh. ex Rydb. 
Katso myös
   Lännenhopeapensas Wikispeciesissä   Lännenhopeapensas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännenhopeapensas (Elaeagnus commutata) on hopeapensaiden (Elaeagnus) sukuun kuuluva laji. Lajista  käytetään myös nimityksiä hopeapensas ja aitokilsepensas.
Levinneisyys

Lännenhopeapensas esiintyy alkuperäisenä Pohjois-Amerikan länsiosissa Alaskan eteläosista Brittiläiseen Kolumbiaan ja idässä Manitobaan ja etelässä Utahiin ja Yhdysvaltain Keskilännen pohjoisosien kautta Etelä-Dakotaan ja Minnesotan länsiosiin.
Kuvaus

Lännenhopeapensas on kesävihanta yksikotinen pensas, joka on leveäkasvuinen ja kasvaa 1–2,5 metriä korkeaksi. Laji tekee runsaasti juurivesoja. Oksat ovat punertavanruskeita. Lehtilapa on 2–8 cm:n pituinen, soikea, ehytlaitainen ja molemmilta puolilta hopeanhohtoinen. Kukat puhkeavat kuluvan kesän kasvaimen lehtihankoihin. Ne ovat pieniä, keltaisia ja voimakastuoksuisia. Hedelmä on marjamainen ja noin 1 cm läpimitaltaan.
Käyttö

Lännenhopeapensasta käytetään koristekasvina sen hopeanväristen lehtien takia. Lajin  talvenkestävyys on hyvä ja kasvupaikkavaatimukset vähäisiä. Se menestyy hyvinkin kuivilla ja aurinkoisilla paikoilla. Laji sopii yksittäiskasviksi ja pensasryhmiin. Pensas ei tarvitse muuta hoitoa kuin liiallisten juurivesojen poistoa.
Suomessa lännenhopeapensas menestyy vyöhykkeillä I–VI. Lajilla ei ole Suomessa merkittäviä kasvitauteja tai -tuholaisia.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Lännenhopeapensas – Elaeagnus commutata
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q159188  Wikispecies: Elaeagnus commutata  BioLib: 211147  BOLD: 181867  CoL: 6DZT4  EoL: 582726  EPPO: ELGCO  EUNIS: 169006  FEIS: elacom  FNA: 250130458  GBIF: 3039274  GRIN: 70241  iNaturalist: 162212  IPNI: 315523-2  IRMNG: 10764496  ITIS: 27771  IUCN: 64311251  NatureServe: 2.156120  NBN: NBNSYS0500000308  NCBI: 573509  Observation.org: 6717  Open Tree of Life: 994598  PfaF: Elaeagnus commutata  PFI: 3159  Plant List: kew-2785017  PLANTS: ELCO  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:315523-2  RHS: 6311  Tropicos: 11600002  uBio: 455472  VASCAN: 5456  WFO: wfo-0000663703  Laji.fi: MX.39273
Peloponnesolaissota (Thukydides)

| Peloponnesolaissota> Ἱστορίαι |
| --- | --- |
 Peloponnesolaissota 4.36-41. Oksyrhynkhoksen papyruksiin kuuluva käsikirjoitus (P.Oxy. 16) ensimmäiseltä vuosisadalta.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Thukydides
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  historia
Julkaistu:  noin 395 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  J. A. Hollo
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1964 (2. painos 1995)
ISBN:  951-0-19871-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Peloponnesolaissota (m.kreik. Ἱστορίαι, Historiai, ”(Peloponnesolaissotien) historia”) on antiikin kreikkalaisen historioitsija Thukydideen kirjoittama selonteko peloponnesolaissodan (431–404 eaa.) vaiheista ja sotaan liittyneestä Kreikan kaupunkivaltioiden välisestä politiikasta. Thukydideen tarkoituksena oli kuvata koko sota alusta loppuun, mutta teos päättyy kesken vuoteen 411 eaa. Teos julkaistiin noin vuonna 395 eaa., ja se on yksi historiankirjoituksen varhaisia klassikoita.
Historia > Vaikutus

Thukydideen teoksesta tuli käänteentekevä historiankirjoituksessa. Häntä pidettiin jo antiikin aikana historiankirjoituksen kriittisyyden ja objektiivisuuden esikuvana. Hän sai nopeasti useita seuraajia. Tunnetuimpana Ksenofon, kuten jo mainittua, aloitti oman Hellenika-teoksensa eli Kreikan historiansa siitä, mihin Thukydides jäi. Erityisesti Peloponnesolaissotaa täydentävät Hellenikan kaksi ensimmäistä kirjaa. Diogenes Laertios jopa sanoo Ksenofonista, että ”[k]errotaan, että hän teki tunnetuksi Thukydideen unohtuneet kirjoitukset, vaikka olisi voinut julkaista ne omissa nimissään”. Näin on mahdollista, että koko Peloponnesolaissota olisi kadonnut tai unohtunut ilman Ksenofonia, ja että Ksenofon hankki itselleen teoksen käsikirjoituksen ja ehkä jopa Thukydideen sitä varten keräämän aineiston. Toisaalta tämä saattaa viitata lähinnä teoksen viimeistelemättömäksi jääneeseen loppuosaan. Erään teorian mukaan Hellenikan alkuosa perustuisikin Ksenofonin haltuunsa saamaan aineistoon, joka oli tarkoitettu Peloponnesolaissodan loppuosaksi. Tämä selittäisi sen, miksi Hellenikan alku muistuttaa Thukydideen tyyliä ja jatkaa suoraan hänen kerrontaansa.
Peloponnesolaissotaa jatkoivat myös Kratippos ja Theopompos omissa historiateoksissaan. Tämä osoittaa teoksen olleen aikanaan hyvin tunnettu. Toisaalta muun muassa Aristoteles kirjoitti saman ajan historiasta ilman viittauksia teokseen. Theofrastos yhdisti myöhemmin Thukydideen Herodotokseen ja piti näitä kahta historiankirjoituksen perustajina. Viimeistään Cicerosta lähtien Thukydides on nauttinut hyvin suurta arvostusta historiankirjoittajana teoksensa ansiosta.
Historia > Tekstihistoria ja käännökset

Teoksen ensimmäisen painetun laitoksen (editio princeps) painoi Aldus Manutius Venetsiassa vuonna 1502. Teoksen skoliat julkaistiin seuraavana vuonna. Ensimmäinen Lorenzo Vallan tekemä latinankielinen käännös painettiin jo ennen vuotta 1500, uudelleen Pariisissa vuonna 1513, ja lukuisia kertoja tämän jälkeen. Ensimmäinen laitos, joka sisälsi sekä kreikankielisen tekstin että Vallan latinankielisen käännöksen uudistettuna, oli Henri Estiennen eli Henricus Stephanuksen vuonna 1564 painama. Tämä laitos piti sisällään skoliat, Marcellinuksen kirjoittaman Thukydideen elämäkerran sekä anonyymin elämäkertakirjailijan tekemän Thukydideen elämäkerran. Merkkiteos teoksen tekstihistoriassa on useista käsikirjoituksista koottu Immanuel Bekkerin kolmiosainen laitos vuodelta 1821. Se teki aiempien versioiden käytön tarpeettomaksi. Myöhempiä laitoksia ovat muun muassa Ernst Friedrich Poppon (Leipzig, 1821–1838), C. F. Haackin (Leipzig, 1820), Franz Joseph Göllerin (Leipzig, 1826) ja Thomas Arnoldin (Oxford, 1830–1835) laitokset.
Varhaisia käännöksiä nykykielille olivat Claude Seysselin tekemä ranskankielinen käännös (Pariisi, 1527) sekä Thomas Nicollsin englanninkielinen käännös (Lontoo, 1550), joka oli tehty ranskankielisestä. Thomas Hobbes teki teoksesta englanninkielisen käännöksen, koska piti sitä opettavana politiikan kannalta. Hänen käännöksensä pohjautui pääasiassa latinankieliseen versioon.
Emil Hårdhin suomennos Peloponneesolais-sota ilmestyi vuonna 1912. J. A. Hollon suomennos Peloponnesolaissodasta ilmestyi vuonna 1964 osana Antiikin klassikot -sarjaa.