stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pompeijin viimeiset päivät (vuoden 1959 elokuva)

| Pompeijin viimeiset päivät> Gli ultimi giorni di Pompei |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Mario Bonnard, Sergio Leone
Käsikirjoittaja:  Ennio De Concini, Sergio Leone, Duccio Tessari, Luigi Emmanuele, Sergio Corbucci
Perustuu:  Edward Bulwer-Lyttonin romaaniin
Tuottaja:  Paolo Moffa Lucio Fulci
Säveltäjä:  Angelo Francesco Lavagnino
Kuvaaja:  Antonio López Ballestreros
Leikkaaja:  Eraldo Judiconi
Lavastaja:  Ramiro Gomez
Pääosat:  Steve Reeves, Fernando Rey, Barbara Carroll, Christine Kaufmann
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Espanja, Saksan liittotasavalta
Tuotantoyhtiö:  Cineproduzioni Associate, Procusa Films, Transocean-Film
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  12. marraskuuta 1959 (Italia) 14. lokakuuta 1960 (Suomi)
Kesto:  100 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  840 971 585 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pompeijin viimeiset päivät (ital. Gli ultimi giorni di Pompei, esp. Los ultimos días de Pompeya, saks. Die Letzten Tage von Pompeji) on vuonna 1959 valmistunut italialais-espanjalais-länsisaksalainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan historiallista peplumia edustavan filmin ovat ohjanneet Mario Bonnard ja Sergio Leone. Sen pääosaa näyttelee yhdysvaltalainen kehonrakentaja Steve Reeves.
Juoni

Elokuva perustuu Edward Bulwer-Lyttonin romaaniin, joka oli filmatisoitu Italiassa monta kertaa aiemmin. Palestiinan ja Syyrian valloitukseen osallistunut kenturio Glaucus Lito palaa Vesuviuksen varjossa elävään Pompeijiin vuonna 79. Naamioitu ryöstäjäjoukko on murhannut hänen isänsä. Konsuli Ascanius epäilee ryöstäjiksi kristittyjä ja ryhtyy vainoamaan heitä. Glaucus saa taskuvaras Antoninus Marcuksen avulla selville, että joukkion takana ovat Isiksen temppelin ylipappi Arbaces ja Ascaniuksen jalkavaimo Julia Lavinia, jotka haluavat vapauttaa Egyptin roomalaisista. Glaucus rakastuu Ascaniuksen kristittyyn tyttäreen Ioneen. Ascaniuksen murhasta syytetty Glaucus joutuu Ionen ja kristittyjen mukana sirkuksen leijonien eteen, mutta juuri sillä hetkellä Vesuvius purkautuu ja hautaa alleen kaupungin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steve Reeves  | … |  Glaucus Lito   |
|  Christine Kauffmann  | … |  Ione   |
|  Fernando Rey  | … |  ylipappi Arbaces   |
|  Anne Marie Baumann  | … |  Julia   |
|  Barbara Carroll  | … |  Nydia   |
|  Mimmo Palmara  | … |  Gallinus   |
|  Carlo Tamberlani  | … |  kristittyjen johtaja   |
|  Mino Doro  | … |  konsuli   |
|  Guillermo Marìn  | … |  Ascanius   |
|  Mario Berriatua  | … |  pretoriaani   |
|  Mario Morales  | … |  tribuuni Marcus   |
|  Angel Ortiz  | … |  pretoriaani   |
|  Ignazio Dolce  | … |  Caius   |
|  Angel Aranda  | … |  Antoninus Marcus   |
Tuotanto ja vastaanotto

Pompeijin viimeiset päivät on kuvattu Madridin CEA-studiolla, Andalusiassa ja Rooman Cinecittàssa Supertotalscope-tekniikalla Eastmancolor-väreissä. Mario Bonnardin sairastuttua elokuvan ohjasi myöhemmin spagettiwesterneistään tunnetuksi tullut Sergio Leone. Antonio López Ballestrerosin kuvaus ja autenttisilta näyttävät lavasteet tekevät siitä komean toimintaelokuvan, joka samalla kärsii heikosta käsikirjoituksesta sekä erimaalaisten näyttelijöiden jäykästä työskentelystä. Pääosaa esittänyt Steve Reeves sai kuvausten aikana olkapäävamman, joka haittasi hänen myöhempää uraansa.
Elokuva oli suuri menestys Italiassa, ja se on edelleen tunnetuin Bulwer-Lyttonin teoksen filmatisoinneista. Se poiki myös useita jäljitelmiä, joista tunnetuin on Herculaneumin tuhosta kertova Gianfranco Parolinin Anno 79 – La distruzione di Ercolano vuodelta 1962.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen kutsuu elokuvaa perinteiseksi suuren budjetin seikkailuelokuvaksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
DVD-julkaisut

Pompeijin viimeiset päivät on saatavilla hyvätasoisena italialaisena ja saksalaisena DVD-julkaisuna, joka sisältää myös englanninkielisen ääniraidan. Sen kylkiäisenä on vuonna 1913 tehty samanniminen elokuva. Amerikkalainen julkaisu on kuvanlaadultaan heikko.
Aiheesta muualla

Pompeijin viimeiset päivät Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pompeijin viimeiset päivät Elonet.
Sergio Leonen ohjaamat elokuvat
Hanno rubato un tram (1954) (nimeä ei mainittu)
Pompeijin viimeiset päivät (1959) (nimeä ei mainittu)
Taistelu Rhodoksesta (1961)
Kourallinen dollareita (1964)
Vain muutaman dollarin tähden (1965)
Hyvät, pahat ja rumat (1966)
Huuliharppukostaja (1968)
Maahan, senkin hölmö! (1971)
Un genio, due compari, un pollo (1975) (nimeä ei mainittu)
Suuri gangsterisota (1984)
Porlampi (Viipuri)

Porlampi (ven. Свеклови́чное, Sveklovitšnoje) on kylä Viipurin maalaiskunnassa kaupungin eteläpuolella, Neuvostoliitolle luovutetulla alueella.
Kylässä oli vuonna 1930 kolme maatilaa joiden peltopinta-ala ylitti 25 ha; Kotipelto, Porlampi ja Sassi.
Jatkosodassa 8. ja 14. divisioona saarsivat kiivaiden taisteluiden jälkeen 30. elokuuta 1941 mennessä Viipurista vetäytyneen venäläisen 43., 115. ja 123. divisioonan pääosat kylän maastoon, jossa niiden vastarinta murrettiin parin päivän kuluessa.
Aiheesta muualla

Johannes Virolainen: ”Ylä-Sommeen ja Porlammin historia”, Karjalainen kotikylä. Määritä julkaisija!
Ponselijoki

Ponselijoki tai Pontselenjoki, joskus myös Pontsalenjoki (ven. Понча, Пончела, Понселийоки, Pontša, Pontšela, Ponselijoki) on Koutajoen  vesistöön kuuluva on joki Louhen piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Joen pituus on 72 kilometriä ja valuma-alueen pinta-ala 1240 km².
Asutus

Lähellä joen suuta on Pääjärven taajama. Hieman sivulla on Kananaisten eli Tungjärven kylä. Joen suulla on ollut Pontselensuun kylä.
Vesistösuhteet

Joki laskee Koutajoen vesistön pääjärvenä olevaan Pääjärveen kaakosta. Ennen Pääjärven pinnannostoa vesivoimatuotannon tarpeisiin 1960-luvun alussa joki laski Sohjananjokeen (ven. Софьянга, Sofjanga), joka on Tuoppajärven laskujoki Pääjärveen, mutta jokiosuuden lyhennyttyä kun Pääjärven pintaa kohotettiin osaksi tekojärveä  vesivoimatuotannon tarpeisiin, joen suu siirtyi Pääjärven rantaan.
Historiaa > Valtiolliset vaiheet

Joen latvahaarat ulottuivat ennen toista maailmansotaa Suomen puolelle Kuusamossa Sallan–Kuusamon alueella, joka toisen maailmansodan jälkeen liitettiin Neuvostoliittoon. 2000-luvulla joki kuuluu koko matkaltaan Venäjään.
Historiaa > Luonnonkäytön historiaa

Ennen toista maailmansotaa alueTavajärven ympäristöstä etelään Kuusamon silloisessa kaakkoisosassa, johon kuului etenkin Tavajoen, Kormuanjoen ja Ponselijoen valuma-alueiden latvaosia oli kannattavan puunkorjuun ulkopuolella ajatellen puun kuljetusta jalostettavaksi Suomeen. 
Ennen silloisen itärajan sulkeutumista vuonna 1918 Suomen itsenäistymisen jälkeen Tavajokea pitkin oli ollut tukinuittoa sahoille Vienanmeren rannalla, mutta vuoden 1939 tilanteessa katsottiin kannattavan puunkorjuun olevan mahdollista vain, jos Paanajärvelle olisi saatu rautatie ja sen varteen edelleen riittävän hyvät autotiet. Jo tuossa vaiheessa olivat käytössä Vanttajan tukinsiirtolaitos Kuusamossa Vienan Kemijoen vesistöön kuuluvan Kuusamojärven ja Iijoen vesistöön kuuluvan Iijärven välillä ja Akanlahden tukinsiirtolaitos Posiolla Koutajoen vesistöön kuuluvan Kitkajärven ja Iijoen vesistöön kuuluvan Livojärven välillä, mutta alempana samojen vesireittien varressa olevat, itään virtaavat vesistöt olivat vielä kuljetusmahdollisuuksien ulkopuolella.
Historiaa > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan aikana joen alajuoksun läheisyydessä lähellä Kananaista toimi Kananaisten eli Pontsalenjoen lentokenttä. Nimimuoto "Pontsalenjoki" näyttäisi esiintyvän vain lentokentän nimessä.
Käännös suomeksi
Porfobilinogeenideaminaasi

Malli ihmisen porfobilinogeenideaminaasin rakenteesta
Porfobilinogeenideaminaasi eil hydroksimetyylibilaanisyntaasi on transferaaseihin kuuluva entsyymi. Se katalysoi hydroksimetyylibilaanin muodostumista porfobilinogeenista. Entsyymiä tavataan eläimissä, kasveissa, sienissä ja useissa bakteereissa. Porfobilinogeenideaminaasi on näissä eliöissä keskeinen osa hemiryhmän sisältävien molekyylien ja eräiden muiden porfyriinien biosynteesiä. Porfobilinogeenideaminaasin EC-numero on EC 2.5.1.61.
Rakenne ja toiminta

Rakenteeltaan porfobilinogeenideaminaasi koostuu yhdestä yksiköstä eli on monomeeri. Ihmisen entsyymin molekyylimassa on 37–40 kDa. Entsyymi vaatii koentsyymikseen kahdesta porfobilinogeenimolekyylistä muodostuneen dipyrrometaanijohdannaisen. Kofaktori on sitoutunut erääseen porfobilinogeenideaminaasin kysteiiniaminohapoista. Porfobiingeenin aktiivisen keskuksen asparagiinihappo luovuttaa protonin porfobilinogeenin emäksiselle aminoryhmälle. Protonoitunut ammoniumryhmä eliminoituu ja muodostuu kationivälivaihe. Tämä kationi reagoi dipyrrometaanijohdannaisen kanssa muodostaen trimeerin. Tämä vaihe tapahtuu kolme kertaa peräkkäin. Kun näin on muodostunut pyrroliheksameeri tapahtuu entsyymin konformaatiossa muutos ja heksameeri hydrolysoituu hydroksimetyylibilaaniksi ja koentsyymiksi.
Porfobilinogeenideaminaasi inhiboituu eräiden myöhempien porfyriinisynteesin välivaiheiden kuten koproporfyrinogeeni III:n ja protoporfyrinogeeni IX:n vaikutuksesta. Nämä molekyylit sitoutuvat entsyymiin ja ovat sen allosteerisiä inhibiittoreita. Tämän lisäksi raskasmetallit kuten lyijy ovat entsyymin inhibiittoreita.
Porfobilinogeenideaminaasi ja porfyria

Porfobilinogeenideaminaasin puutteellinen toiminta johtaa akuuttiin jaksottaiseen porfyriaan, joka on eräs porfyrioiden tyypeistä. Sairaus periyttyy autosomien välityksellä. Tässä tilassa elimistöön kertyy porfobilinogeenia ja aminolevuliinihappoa ja niitä erittyy virtsaan. Oireina ovat huonovointisuus ja neurologiset oireet ja laukaisevana tekijänä on usein alkoholin tai eräiden lääkkeiden kuten barbituraattien käyttö.
Derek Porter

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | kahdeksikko |  |
|  Hopeaa | Atlanta 1996 | yksikkö |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Račice 1993 | yksikkö |  |
|  Hopeaa | Tasmania 1990 | kahdeksikko |  |
|  Hopeaa | Wien 1991 | kahdeksikko |  |
|  Pronssia | St. Catharines 1999 | yksikkö |  |
Derek Porter (s. 2. marraskuuta 1967 Belfast, Pohjois-Irlanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on kanadalainen soutaja. Hän voitti Barcelonan olympialaisissa 1992 kultaa kahdeksikossa. Tämän jälkeen hän siirtyi kilpailemaan yksikköluokkaan ja voitti maailmanmestaruuden Račicessa 1993 sekä saavutti olympiahopeaa Atlantassa 1996 ja sijoittui neljänneksi Sydneyn olympialaisissa 2000. Lisäksi hän saavutti kahdeksikossa kaksi MM-hopeaa ja yksikössä yhden MM-pronssin.
Derek Porterin isä Hugh Porter edusti soutajana Isoa-Britanniaa.
Porajmos

Porajmos oli natsi-Saksan toteuttama Euroopan romaneihin kohdistunut kansanmurha, jota pidetään osana holokaustia. Romaninkielinen nimitys on romaniaktivisti Ian Hancockin käyttöön ottama. Kansanmurhassa kuolleiden romanien määrää on vaikea arvioida, sillä Itä- ja Etelä-Euroopan romaneita ei ollut juurikaan tilastoitu. Myös murhien dokumentointi oli puutteellista.
Arviot kuolonuhreista vaihtelevat 200 000:n ja 1 500 000:n välillä. Zbigniew Brzezinski on arvioinut, että 800 000 romania kuoli natsien toimesta. Ian Hancock on arvioinut kuolleita olleen yli 1 500 000. Historioitsija Timothy Snyderin mukaan pelkästään Neuvostoliitossa on yli 8 000 dokumentoitua tapausta, joissa Einsatzgruppen-yksiköt murhasivat romaneita.
Historia

Romaneja (mukaan lukien sintit) oli syrjitty Saksassa jo kauan ennen kuin kansallissosialistit tulivat valtaan 1933 ja aloittivat kansanmurha-aikeidensa vaiheittaisen ja määrätietoisen toteuttamisen. Julkisuudessa romanivastaisuus oli jopa vahvempaa kuin vihamielisyys juutalaisia kohtaan. Saksan ja Itävallan viranomaiset olivat kannattaneet ”mustalaisvitsauksen” ratkaisuna romanien asuttamista paikoilleen ja integroimista saksalaiseen yhteiskuntaan. Kansalaisten parissa kannatusta sai ajatus integroimisen tapahtumisesta jossain muualla kuin heidän kotikunnassaan.
Natsien tultua valtaan romaneja alettiin torjua aluksi häiritsemällä heidän leiriytymisiään ja rajoittamalla heidän ammatinharjoittamistaan. Vähitellen romaneille alettiin perustaa suuriin kaupunkeihin leiripaikoiksi piikkilangoilla ympäröityjä ja vartioituja ghettoja. Nürnbergin lait rajoittivat myös romanien oikeuksia, vaikka heitä ei niissä varsinaisesti mainittukaan. Valtakunnan rikospoliisivirastoon perustettiin vuonna 1938 ”Valtakunnankeskus mustalaisten aiheuttamaa häiriötä vastaan”. Rotuhygieenisten tutkimusten perusteella romanit jaettiin luokkiin, joista täysveriset mustalaiset olivat alimpia. Vuoden 1938 alkupuolelta lähtien romaneja alettiin määrätä keskitysleireihin ”suojavankeuteen”. Monet puhuivat myös romanien pakkosteriloinnin puolesta. Romanien hävittämisestä tuli natsihallituksen julkilausuttu rotupoliittinen päämäärä. Koska stereotypiat romaneista kerjääjinä, varkaina, sivistymättöminä ja seksuaalisesti aggressiivisina olivat laajalle levinneitä, heidän kova kohtelunsa ei herättänyt vastarintaa.
Heti toisen maailmansodan alettua, 2. syyskuuta 1939 ”mustalaisten ja mustalaisten tapaan vaeltelevien henkilöiden kuljeskelu” Saksan valtakunnan raja-alueilla kiellettiin. Lokakuussa 1939 ”mustalaiset ja mustalaissekarotuiset” eivät enää saaneet poistua asuma- tai oleskelupaikkakunnaltaan. Tämän määräyksen myötä alkoi romanivainojen viimeinen vaihe. Saksan maaperällä olleet noin 30 000 romania päätettiin pakkokuljettaa Puolaan pakkotyöleireille. Kuljetukset alkoivat 16. toukokuuta 1940. Heinrich Himmler antoi 16. joulukuuta 1942 määräyksen, jonka pohjalta romaneja alettiin seuraavana vuonna siirtää keskitysleireihin kuten Auschwitziin. Sen jälkeen saksalaiset ryhtyivät tuhoamaan romaneja Puolan tuhoamisleireillä sekä joukkoteloituksissa valloittamillaan alueilla. Murhiin osallistuivat saksalaisten lisäksi myös paikalliset miliisit ja muut saksalaisten apurijoukot.
Vainoista selvinneet romanit eivät sodan jälkeen pitkään aikaan saaneet osakseen apua ja ymmärtämystä. Saksan viranomaiset, poliitikot ja kansalaiset pitivät 1970-luvulle saakka romaneja syypäänä omaan kohtaloonsa, sillä keskitysleireihin joutumista pidettiin heidän rikollisuutensa ja epäsosiaalisuutensa seurauksena. Romanit ovat alkaneet saada ymmärrystä vainoilleen vasta kansalaisoikeusliikkeen myötä.
Nürnbergin oikeudenkäynneissä ei käsitelty romaneihin kohdistuneita rikoksia. Länsi-Saksa tunnusti romanien kansanmurhan vuonna 1982. Natsi-Saksan rikospoliisin Kripon rotuhygienian yksikön johtaja Robert Ritter ei joutunut oikeudelliseen vastuuseen sodan jälkeen.
Muistopäivä 2.8.

Romanien kansanmurhan muistopäivää vietetään 2.8. Päivänä muistetaan holokaustissa kuolleita romaneja sekä sintejä. Euroopan unioni on viettänyt muistopäivää vuodesta 2015. Päivää kutsutaan usein myös Zigeunernachtiksi ("mustalaisyöksi").
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porajmos Wikimedia Commonsissa
Genocide of European Roma (Gypsies), 1939–1945 Holocaust Encyclopedia, United States Holocaust Memorial Museum
Sarita Friman-Korpela: Romanien joukkotuho romanit.fi. Arkistoitu 11.5.2019.
Romaneja kerättynä poiskuljetusta varten Aspergissa toukokuussa 1940
Polttovenehautaus

Päällikön polttajaiset, taiteilija Aarno Karimon kuvitusta teokseensa Kumpujen yöstä.
Polttovenehautaus on polttohautaamisen muoto, jossa vainaja asetettiin puuveneeseen hauta-antimineen ja poltettiin roviolla. Palamattomat esineet, tuhka ja jäljelle jääneet haudattiin esimerkiksi maakuoppaan tai polttokenttäkalmiston kivien sekaan. Polttovenehautauksia tehtiin Itämeren rannikoiden yhteisöissä rautakaudella, erityisesti merovingi- ja viikinkiaikana eli noin 550–1000 jaa. Samaan aikaan esiintyi harvemmin myös veneessä hautaamista, jolloin vainajaa ei poltettu.
Polttovenehautauksien erityispiirteitä

Polttovenehautauksessa käytettiin puista ”arkkua”, mikä periytynee jo kivikaudelta, varmasti ainakin pronssikaudelta. Silloin hautaamisessa käytettiin kahta ruuhta, jotka asetettiin maakuoppaan reunat vastakkain kuin arkku. Vainaja ja hauta-antimet asetettiin ruuhiin ja ne peitettiin maalla. Koska puurakenteet säilyvät huonosti, tällaisesta hautauksesta on vähän tietoja. Sen sijaan myöhäisemmästä rautakautisista venehautaustraditioista on säilynyt paljon esimerkkejä.
Vanhimmat venehautaukset ajoitetaan Bornholmin saarelle 300-luvulle jaa., eli roomalaiselle rautakaudelle. Niitä on löydetty vielä merovingi- (vendeltid (ruotsiksi)) ja viikinkiajan loppuun asti 1000-luvulle jaa. Näissä hautauksissa vainaja asetettiin avoveneeseen, jonne laitettiin mukaan vainajan henkilökohtaisia tavaroita, ravintoa, mahdollisesti aseistusta, hevonen, koira tai kotieläimiä. Tämän jälkeen vene poltettiin. Tuhkat saatettiin peittää polttamispaikalle, tai sitten ne lakaistiin kasaan ja vietiin kalmistoon. Polttovenehautauksesta jää yleensä paljon jäänteitä: tuhkaa, luunpalasia, hampaita ja erilaisia metalliesineitä, kuten koruja, veitsiä ja aseita. Veneestä jäi tuhkaan myös runsaasti niittejä ja nauloja, 50–500 kappaletta. Rautaniittejä alettiin käyttää vasta vendel- ja viikinkiajalla. Vainaja saatettiin joskus haudata veneineen myös ruumishautana. Tämä tapa oli kuitenkin harvinainen, joten se oli ehkä varattu vain yhteisön korkea-arvoisille jäsenille.
Polttovenehautauksia eri maissa > Ruotsi ja Norja

Ruotsissa tunnetaan 116 venehautausta, joista 56 on polttohautauksia ja 60 on ruumishautauksia. Ruotsalaisen polttovenehautatulkinnan mukaan niittejä tulee löytyä vähintään 100, jotta polttohautausta pidetään venehautauksena. Jos niittejä on vähemmän, ne voivat olla peräisin myös arkusta tai kärryistä. Norjasta tunnetaan paljon polttovenehautauksia, erityisesti Oslon ympäristöstä ja Nordfjordista. Siellä harrastettiin eniten Pohjolassa myös polttamattomia venehautauksia.
Polttovenehautauksia eri maissa > Suomi

Suomessa löydetyt venehautaukset ovat kaikki yhtä lukuun ottamatta olleet polttovenehautauksia. Tähän on kaksi syytä. Ensinnäkin ruumishautaamista ei ole harjoitettu Suomessa kovinkaan yleisesti, ja toiseksi polttamaton venehautaus lahoaa ja multaantuu nopeasti Suomen happamassa maaperässä. Harvat venehaudat ovat jääneet helposti huomaamatta, koska veneestä on jäänyt jäljelle vain niitit ja nekin ovat levinneet harvakseltaan veneenlaajuiselle alueelle. Ainoastaan polttokenttäkalmistoista on löytynyt yhdessä ryppäässä niin paljon niittejä, että hautausta voi perustellusti väittää polttovenehautaukseksi. Pienen, limilautaisen veneen rakentamiseen on tarvittu vähintään 100 niittiä. Kuitenkin jo 50 niittiä voidaan hyväksyä todisteeksi veneestä silloin, kun tuhkat ja niitit on heitetty polttokenttään kivien joukkoon ja kalmistosta pystytään tutkimaan vain osa. Niittien tulee kuitenkin olla oikean pituisia ja mallisia.
Vuoteen 1992 mennessä Suomesta oli löydetty kaikkiaan 36 venehautausta. Ne ajoittuvat merovingiajan alusta viikinkiajan loppuun. Aurajokilaaksossa ja Raisiossa niitä oli 12, Kalannissa 2, Halikossa 1, Perniössä 2 (Yliskylän venehauta) ja Karjaalla 2, Tampereella, Huittisissa ja Kokemäellä kussakin 1, Isossakyrössä 2, Vähässäkyrössä 2 (Kaavontönkän venehauta) ja Ahvenanmaalla 10. Merovingiajalle kuuluvat venehautakalmistot ovat Perniön Yliskylä (550-luku, 900 niittiä), Karjaan Storåkerkullen (noin 600 jaa.), Isonkyrön Pukkila (kypärä), Vähänkyrön Kaavontönkkä ja Kalannin Kalmumäki. Viikinkiajalle kuuluvat Kalannin Pietilä (800-luvun alku), Kaarinan Ristimäki I (770 niittiä), Saltvikin Kvarnbacken, Kaarinan Ristimäki (n. 800 jaa.) ja Liedon Ylipää. Arkeologian harrastajat löysivät syksyllä 2011 Kymijoen läntisen deltan alueelta Ahvenkoskelta viikinkiaikaisen polttohaudan, jonka luumateriaalista tehty AMS-hiukkaskiihdytinajoitus osoittaa vuosia 775–980.
Polttovenehautauksia eri maissa > Saarenmaa ja Viron rannikkoseutu

Saarenmaan kalmistoissa käytettiin 900-luvulla halkaisijaltaan muutaman metrin kivikehiä, joiden sisälle vainajan tuhkat ja muut polttohautauksen jäänteet sijoitettiin. Näistä kalmistoista on löytynyt myös veneen niittejä. Muualla Viron rannikkoseudulla polttokenttäkalmistot olivat epämääräisiä kivikenttiä, jonne polttohautauksen jäänteet heitettiin. Samoin kuin Saarenmaalla, joukossa oli myös paljon veneen niittejä. Esimerkkejä polttovenehautauksista ovat Lagedi hauta XII (600-luku jaa., 146 niittiä), Aseri (600-luku), Rae  ja Proosan tarhakalmisto..
Polttovenehautauksia eri maissa > Muualla

Olhavajoen viikinkiaikaiset venehautaukset ovat Plankun kalmistossa skandinaavisia, mutta muut varjagivaikutteisesti slaavilaisia. Ranskasta Bretagnen rannikolta löytyi jo vuonna 1906 polttovenehauta Groixin saarelta. Kummusta paljastui aikuisen ja nuoren pojan poltetut jäänteet. Hauta-antimet olivat skandinaaviset, ja haudasta löytyi kulta-, pronssi- ja rautaesineitä, aseita ja uhrattuja eläimiä, joista suurin oli hevonen.
Venepolttohautaus mytologiassa

Kansanrunossa kuvataan, miten vainaja on poltettu ja rovionjäännökset kätketty maahan:
Tarsilainen poltettihin,

Venehessä vaskisessa,

Purressa rautapohjassa.

Sen kypenet kylvettihin,

Peltohon perittömähän,

Muahon manterettomahan.
Vainajia on myös lähetetty veneissä vesille, esimerkiksi Vienanjokeen. On ehkä uskottu, että kun Vienanmeri on kuljettanut veneet pohjoiseen, siellä on sijainnut reitti Tuonelaan. Polttamalla vainajan henki vapautettiin kuitenkin nopeammin kuin maatumalla. Veneen tarkoitus lienee ollut samantapainen kuin muillakin hauta-antimilla. Se seurasi poltettuna vainajaa, joka saattoi matkustaa sillä Tuonelaan. Toisaalta veneelle on voinut olla käytännöllisiäkin syitä, sillä se oli hyvä polttoalusta vainajan tuhkaamisessa. Tähän viittaa se, että vene käännettiin nurin vainajan suojaksi. Lahoavia veneitä saattoi myös olla helposti saatavilla tähän tarkoitukseen.
Keskiaikaiset arabilähteet kuvaavat useassakin tekstissä veneillä liikkuneiden kauppiaiden tai päälliköiden hautausrituaaleja. Ibn Rušd mainitsee, kuinka päällikkö haudattiin veneessä talomaiseen kammioon vaatteet, korut, aseet, tarvekalut, vaimo tai palvelija mukanaan. Al-Masudi kertoo matkakertomuksessaan, kuinka myös vaimo haudattiin tavallisesti miehensä mukana. Ibn Miskawayh mainitsee myös vaimon hautaamisen yhdessä miehensä ja hauta-antimien kanssa. Kaikissa tapauksissa hautarakennelmat lopulta poltettiin.
Aiheesta muualla

Gausel-polttovenehauta: Gausel (Arkistoitu – Internet Archive), valokuvia
Raike, Eeva: Venepolttohautaus Suomessa rautakaudella. Muinaistutkija, 1996, nro 2.  Vaasa:  Suomen arkeologinen seura. ISSN 0781-6790
Johansson, Evelina: Tunas brandgravar (pdf) (maisterin tutkielma)  2011. Gotlanti, Ruotsi:  Högskolan i Gotland. Viitattu 31.7.2013. (ruotsiksi)
Isakson, Sven: Långhus på liden (pdf) (raportti)  2002. Tukholma, Ruotsi:  Arkeologiska Forskningslaboratoriet Stockholms universitet. Viitattu 31.7.2013. (ruotsiksi)
Stockholms Museum: Vikingatida gravar
Porovaara

Porovaara oli kylä Suomen Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovuttaman Petsamon kunnan itäsosassa. Kylä sijaitsi Petsamonvuonon itärannalla Kaakkurin kylän pohjoispuolella. Porovaaraa vastapäätä vuonon länsirannalla oli Trifonan kylä. Virallisesti Porovaara tuli kuulumaan valtioneuvoston vuonna 1930 hyväksymän Petsamon kyläjaon mukaan Vuonokylän kyläkuntaan. Nykyisin Porovaara on asumaton ja sen alue kuuluu Petsamon piirin Petsamon kaupunkikuntaan.
Porovaarassa ei ollut omaa koulua, vaan se kuului Petsamon ensimmäisestä koulupiirijaosta vuodelta 1921 lähtien kirkonkylän eli Parkkinan koulupiiriin. Porovaaralle ja Kaakkurille suunniteltiin yhteistä koulua 1920- ja 1930-luvuilla, mutta tämä ei toteutunut.