stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pemamek
Historiaa

Pemamekin perusti Pentti Ala-Nissilä 1970-luvulla ja sittemmin yritys kiersi Korpivaara-yhtymän kautta Amerille, jolta toimiva johto osti sen vuonna 1988.
Pemamekin 50-vuotishistoriateos, Hippo Taatilan kirjoittama Yhteen hitsattu julkaistiin marraskuussa 2021.
1970
Pemamek perustetaan
Ensimmäinen PEMA hitsauspöytä
1980
Pemamek alkaa kehittämään automaatiota ja robotiikkaratkaisuja
1990
Automaatiosta tulee Pemamekin ydinbisnes
2000
Suuria investointeja uuteen tehtaaseen
Merkittäviä investointeja kehitystyöhön: moderni robotiikka ja automaatio
2010
Sukupolven vaihdos
Tehtaan tilat kaksinkertaistuvat
Pemamek on kaksinkertaistanut liikevaihtonsa ja työllistää nyt yli 200 henkilöä
2020
Pemamek juhlii 50-vuotisjuhlavuotta
Investointeja maailmanlaajuisiin toimintoihin ja kasvavaan kansainväliseen verkostoon
Pemamekin kolmas tehdaslaajennus valmistuu vuonna 2024
Pemamek työllistää nyt yli 400 henkilöä
Karl Taxell

Karl Fredrik Taxell (8. maaliskuuta 1860 Turku – 17. heinäkuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen liikemies.
Taxell oli Pusulassa sijainneen Ariman lasitehtaan omistaja vuosina 1899–1918. Aiemmin hän oli toiminut kirjanpitäjänä Johannislundin lasitehtaalla Kiikalassa sekä Ariman lasitehtaan taloudenhoitajana vuodesta 1890 ja vuokraajana vuodesta 1893. Hänen puolisonsa oli Anna Sofia Alftan (s. 1864), jonka isä Alfons Alftan oli Ariman lasitehtaan aiempi omistaja. Metsänhoitaja Carl Johan Alfons Taxell oli heidän poikansa.
Aiheesta muualla

Rahikainen, Marjatta: Miesten maailma : Ariman lasitehdas muistitiedon ja historiankirjoituksen valossa.  (Teoksessa: Matkoja moderniin: lähikuvia suomalaisten elämästä. Historiallinen arkisto 107)  Helsinki:  Suomen historiallinen seura, 1996.  ISSN 0073-2540  Tekstin verkkoversio (rajattu käyttöoikeus) (pdf) Viitattu 17.10.2008. (suomeksi)[vanhentunut linkki]
Annala, Vilho: Suomen lasiteollisuus vuodesta 1681 nykyaikaan. II osa. Kehitys vuoden 1809 jälkeen. Ensimmäinen nide, s. 274-281.  Helsinki:  Suomen lasiteollisuusliitto, 1948.
Varsinainen Saimaa

| Varsinainen Saimaa  (Saimaan järvenosa) |
| --- | --- |
 Camilla saapuu Lappeenrantaan heinäkuussa 2020
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo, Etelä-Karjala
Kunnat:  Imatra, Lappeenranta, Lemi, Mikkeli, Puumala, Ruokolahti, Savitaipale, Taipalsaari
Koordinaatit:  61°15′N, 28°15′E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö (04)
Valuma-alue:  Ala-Saimaan lähialue (04.112)
Tulouomat:  Puumalansalmi, Juurisalmi, Kärnäkoski, Partakoski, Siikakoski
Lasku-uomat:  Vuoksi, Imatra, Saimaan kanava, Lappeenranta
Taajamat:  Lappeenranta, Joutseno, Imatra, Ristiina, Anttola, Puumala, Rasila
Järvinumero:  04.112.1.001
Mittaustietoja (järvenosa)
Pinnankorkeus:  75,7 m  mpy. 
Rantaviiva:  5 276,64 km  
Pinta-ala:  1 377,03 km²  
Tilavuus:  14,8222 km³  
Keskisyvyys:  10,8 m  
Suurin syvyys:  85,81 m  
Valuma-alue:  61 054 km²  
Keskiylivirtaama:  729 m³/s  
Keskivirtaama:  594 m³/s  
Keskialivirtaama:  419 m³/s  
Saaria:  5 484 
 fiVarsinainen Saimaa 
Saimaa ilmakuvassa.
Sahataan avantoa puoli metriä paksuun jäähän.
Näkymä Imatran kylpylästä.
Saimaa sopii hyvin melomiseen.
Kivikkoa ja silokallioista rantaa Pien-Saimaalla.
Lietveden tuulinen taival.
Varsinainen Saimaa (järvinumero 04.112.1.001 ), jolla tarkoitetaan tässä vesistöviranomaisten rajaamaa Saimaan eteläisintä osaa, sijaitsee Imatran, Lappeenrannan, Savitaipaleen, Ristiinan ja Puumalan taajamien välisellä alueella Etelä-Savossa ja Etelä-Karjalassa. Tämä on vesialueen vesistöllisesti tekninen rajaus, joka on samalla eräs Saimaan tilastollinen yksikkö. Suurjärvenä Saimaa muodostaa Vuoksen vesistön (vesistöaluetunnus 04) pääjärvenä sen keskeisen osan ja varsinainen Saimaa kerää kaikki yläjuoksulta siihen laskevat vedet Puumalansalmen ja monien muiden tulouomien kautta itseensä. Nämä vedet virtaavat edelleen etelään ja kaakkoon päin Imatralle laskien lopuksi Vuoksen kautta Laatokkaan.
Saimaa-nimeä käytetään, harvinaista kyllä, suurjärven eri osista siihen erilaisia attribuutteja liittäen. Lisäksi samoilla vesialueilla saattaa olla sellaisia nimiä, jotka ovat käytössä muillakin Saimaaseen kuuluvilla vesialueilla. Näitä nimiä ovat esimerkiksi Suur-Saimaa, Iso-Saimaa, Pien-Saimaa, Etelä-Saimaa, Ylä-Saimaa ja Ala-Saimaa. Saimaa-nimeä käytetään eniten suurjärven eteläisestä osasta, joka on ollut vanhastaan Saimaan tunnetuin osa. Muualla järvenosilla on Saimaa-identiteetti heikompaa ja kauempana pohjoisessa käytetään Saimaan järvenosista lähinnä omia erityisnimiä kuten esimerkiksi Orivesi ja Puruvesi. Varsinainen Saimaa ei ole järvenosan maantieteellinen tai vesistöhallinnollinen nimitys. Jotta hakusanalla ”Saimaa” voidaan avata koko järvialuetta käsittelevä artikkeli, täytyy tästä järvenosasta, jota paikalliset kutsuvat myös Saimaaksi, käyttää eri hakusanaa, eli Varsinainen Saimaa.
Maantietoa

Kun koko Saimaan vesialueen pinta-ala on 4 289 neliökilometriä (km²), on varsinaisen Saimaan vesiala 1 377 km². Tämä on 32 % Saimaan pinta-alasta . Varsinaisessa Saimaassa on 5 484 saarta, joiden yhteispinta-ala on 791,14 km². Jos saaret ja järven vesiala lasketaan yhteen, tulee järven kokonaisalaksi 2 168 km². Siitä on silloin 64 % vettä ja 36 % saaria. Saimaassa on yhteensä noin 17 100 saarta, josta  32 % sijaitsee varsinaisessa Saimaassa. Järven mutkainen rantaviiva yhdessä lukuisten saarien kanssa tekee siitä hyvin sokkeloisen. Varsinaisen Saimaan rantaviivan pituus on 5 277 km, joka on 34 % Saimaan rantaviivasta.
Maantietoa > Veden korkeus

Karttapaikan verkkopalvelussa on eri Saimaan osien vedenpinnan korkeudet merkitty 10 senttimetrin tarkkuudella. Kun pohjoisella Saimaalla on vedenpinta merkitty 75,9 metrin korkeudelle mpy., on se Savonlinnan eteläpuolella 75,8 metrin korkeudella. Sama korkeus on merkitty myös varsinaiselle Saimaalle Kyläniemen ja Rastinvirran pohjoispuolella, mutta Rastinvirran alapuolella se on 75,7 metriä mpy.
Saimaata ei varsinaisesti säännöstellä, vaikka Vuoksessa sijaitseekin neljä vesivoimalaitosta. Näistä Tainionkosken voimalan yläallas on järven vedenpinnan tasolla. Vuoksessa tehtävät juoksutukset vaikuttavat Saimaan vesialueiden lisäksi myös Venäjän puoleisiin vesialueisiin ja siellä toimiviin voimalaitoksiin. Erityisesti tulvantojuntaa helpottamaan ovat Suomi ja Venäjä neuvotelleet vuonna 1991 juoksutussopimuksen, jonka puitteissa voidaan päättää voimaloiden läpi päästettävän veden määristä. Sopimuksen pääperiaate on, että voimalat seuraavat Saimaan luonnollista purkautumiskäyrää tuottaessaan sähköä. Havaittaessa mahdollisen tulvavaaran uhkaavan, puututaan siihen yhteinen rajakomission kautta. Näin tehtiin esimerkiksi vuosina 1991–2005 yhteensä 11 kertaa.
Varsinaisella Saimaalla seurataan yleensä Lauritsalassa sijaitsevaa mittauspistettä. Tarkastelujaksolla 1984–2004 on vedenpinnan korkeus vaihdellut 75,00–76,46 metriä (NN+ mpy.). Vedenpintojen korkeusero on siten ollut 1,46 metriä, mutta korkeuserojen vuosivaihtelu on ollut keskimäärin vain 0,46 metriä. Tosin vuonna 1988 mitattiin korkeusvaihteluksi 1,01 metriä. Ilman tehostettuja juoksutuksia olisivat kyseisen tarkastelujakson korkeusvaihtelut olleet 74,77–76,60 metriä mpy., jolloin vuosivaihteluksi olisi tullut keskimäärin 0,74 metriä. Varsinaisen Saimaan vedenpinnat ovat yleensä alimmillaan kevättalvella ja korkeammillaan kesäkuusta syyskuuhun.
Jos verrataan Lauritsalan ja Arvinsalmen mittauspisteiden korkeusarvoja keskenään, huomataan pohjois-Saimaalla vedenpinnan olevan hieman korkeammalla kuin varsinaisella Saimaalla. Edellä mainitulla tarkastelujaksolla on Lauritsalassa keskikorkeus ollut 75,82 metriä ja Arvinsalmella 75,89 metriä mpy. (erotus on 7 cm). Kun verrataan kesäkuukausien keskikorkeuksia, ovat ne Lauritsalassa keskimäärin 75,98 metriä ja Arvinsalmella 76,07 metriä (erotus on 9 cm). Saman tapaiseen lopputulokseen päätyi Esko Kuusisto vuosien 1958–1975 mittaustuloksista. Saimaan yläpuolisilla vesialueilla maankohoamisen vaikutuksilta korjattu vedenkorkeus oli keskimäärin 75,850 metriä, Pihlajavedellä 75,799 metriä ja Etelä-Saimaalla 75,761 metriä mpy. Varsinaisen Saimaan vedenpinta oli siten 3,8 senttimetriä alempi kuin Pihlajavedellä ja 8,9 senttimetriä alempana kuin Saimaan pohjoisosissa.
Maantietoa > Syvyysvaihteluita

VarsinainenSaimaa on matala järvi, jonka keskisyvyys on keskiveden korkeudella 10,8 metriä, vaikka sen syvin kohta ulottuu 86 metrin syvyyteen . Avoimilla järvenselillä löytyy muitakin syviä kohtia. Esimerkiksi Petranselällä on 72 metriä syvää, Hietaselällä 60 metriä, Liittokivenselkä 37 metriä ja Ilkonselällä 65 metriä syvää. Ilkonselän syvännejakso, jossa yli 30 metriä syvää, on kolme kilometriä pitkä ja puoli kilometriä leveä.
Maantietoa > Asutus ja maaliikenne

Varsinaisen Saimaan pohjoisrannat ovat haja-asutusaluetta. Rannoille ulottuu väkimäärältään pientä maataloudesta elantonsa saavaa väestöä. Pohjoisosien alueet kuuluvat Juvan ja Puumalan kunnille, joissa on yhteensä noin 8 000 asukasta. Näiden itäpuolella sijaitsee yli 50 000 asukkaan Mikkeli, johon liitettyjen Ristiina ja Anttolan yhteinen asukasluku on noin 6 600. Itärannat kuuluvat 5 000 asukkaan Ruokolahdelle, jonka Haapaveden rannassa sijaitsevassa Rasilassa asuu 2 600 asukasta. Sen vieressä sijaitsee 26 000 asukkaan Imatran kaupunki. Länsirannikot kuuluvat Savitaipaleelle ja Lemille. Nämä eivät vaikuta Saimaaseen suoraan, mutta näiden itäpuolella ja järven etelärannikolla sijaitseva 73 000 asukkaan Lappeenranta tekee näin. Lappeenrannan väestön ja teollisuuden puhdistetutkin jätevedet ovat tuottaneet ongelmia lähinnä Saimaan etelärannikolla.
Vuonna 2005 tehdyn selvityksen mukaan vapaa-ajan asuntoja, jotka sijaitsevat rantaviivan tuntumassa, on varsinaisella Saimaalla noin 12 200. Niistä 2 200 sijaitsee Pien-Saimaalla, 5 900 Luonterin ja Lietveden rannoilla ja loput 4 100 muualla varsinaisella Saimaalla.
Lappeenrannan ja Imatran kautta kulkee valtatie 6. Siinä kulkee myös Venäjän kanssa käytävän kaupan kuljetusliikenne sekä vilkas henkilöliikenne. Rasilan kautta kohti Puumalaa ja Mikkeliä haarautuu kantatie 62. Kantatieltä haarautuu puolestaan Rasilasta Haapaveden saaristoon johtava tie ja Syyspohjasta Kyläniemelle menevä tie. Puumalan jälkeen Mikkeliin johtava osuus kantatiestä kulkee varsinaisen Saimaan pohjoisosan saarien kautta. Sen eteläpuolelle jäävät Lietvesi ja Louhivesi ja pohjoispuolelle Luonteri. Hurissalossa haarautuu kantatiestä Ristiinaan johtava pienempi tie. Varsinaisen Saimaan länsirantaa seuraa kauempaa Kuolimon länsipuolella valtatie 13, joka tulee Mikkelistä etelään ja kulkee Ristiinan, Pellosniemen, Kaurian ja Savitaipaleen kautta Lappeenrantaan. Kauriasta haarautuu Suomenniemen kautta ja Kuolimon itäpuolelta Savitaipaleelle johtava rinnakkainen pikkutie.
Vesistösuhteet

Järvi kuuluu Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Suur-Saimaan alueella (04.1) Ala-Saimaan alueeseen (04.11), johon Ala-Saimaan lähialue (04.112) kuuluu. Suurin varsinaisen Saimaan vastaanottama vesimäärä on peräisin Pihlajaveden–Kokonselän alueelta (04.12), jonka kautta virtaa Puumalansalmen läpi tulee lähes kaikki Saimaan vedet.
Alueen lounaispuolella sijaitsee suuri Kuolimon järvi, jonka kaksi lasku-uomaa ovat Kärnäkoski ja Partakoski. Niiden kautta tulevat kaikki Kuolimon valuma-alueen (04.14) vedet. Kuolimon pohjoispuolella sijaitsee pieni Myllyjoen valuma-alue (04.113), jonka laskujoki Myllyjoki laskee Yöveden Uttamonsalmeen. Toinen pieni Kilpijärven valuma-alue (04.114) laskee Yöveteen Kaivannon kautta. Alueen länsiosassa sijaitsee Ukonveden valuma-alue (04.15), jonka Louhiveteen kapea Juurisalmi. Ukonveden valuma-alueen koillispuolella sijaitsee pieni Keskimmäisen valuma-alue (04.115), joka laskee Parkkilankoskesta Paljaveteen. Luonterin pohjoispäässä työntyy pohjoiseen Enovesi, jonka pohjukkaan laskee Syysjärven valuma-alueelta (04.16) tuleva Siikakoski. Enovesi kuuluu Luonterin kanssa varsinaisen Saimaan pohjoiseen järvenosaan. Luonterin Saviveteen laskee Huosiosjoki, joka on Huosiosjoen–Tylhyjoen valuma-alue (04.116) laskujoki. Puumalansalmen vieressä sijaitsee Koskenselkä, jonne Suuri-Kaitajärven valuma-alueen (04.117) koski laskee suoraan. Puumalansalmen kaakkoispuolella on omat tulovesistönsä. Haapaveteen laskee Virmutjoki, jonka valuma-alue on Virmutjoen valuma-alue (04.118), ja myös Käringistä alkava joki, joka on Käringin valuma-alueen (04.119) laskujoki.
Saimaan eteläisin osa kerää ja välittää laskujokeensa Vuokseen lähes kaiken saamansa veden lukuun ottamatta sitä pieni osaa, joka virtaa Saimaan kanavaa käytettäessä siitä läpi. Vuoksen keskivirtaama on 594 kuutiometriä sekunnissa. Vuoksi ja siihen sen alajuoksulla yhtyvät ojat ja joet muodostavat Vuoksen alueen (04.19) ja Vuoksi laskee Venäjällä lopuksi Laatokkaan. Vesistöreitti jatkuu Laatokan eteläosassa Nevajokeen, joka laskee vuorostaan Suomenlahden pohjukkaan Pietarissa.
Tukkinippuja lähdetään hinaamaan.
Kutveleen kanavan kautta lyhenee proomun matka usealla kilometrillä.
Saimaan kanavaa Suomen puolella
Kulku Kyläniemeen tapahtuu vaijerilossilla.
Puumalan laiturit.
Trauenin tutkimuskeskus

Trauenin tutkimuskeskus oli vuosina 1936–1945 toiminut Saksan ilmavoimien rakettiteknologian tutkimuslaitos. Keskus sijaitsi Ala-Saksin Munsterin kaupungin lähelle Trauenissa. Laitos perustettiin vuonna 1936 tohtori Eugen Sängerin alaisuuteen hänen raketti- ja aerodynaamisia tutkimuksiaan varten. Julkisesti laitos oli lentokoneiden testauslaitoksen koealue (saks. Flugzeugprufstelle/ Luftfahrtforschungsanstalt "Hermann Goring").
Laitoksen tutkimustyö jakaantui kolmeen osaan:
1 000 kN työntövoiman omaava rakettimoottori.
rakettimoottoreiden sarjan suunnittelu ja testaus.
avaruuslentokoneen kehittäminen.
Trauenissa Sänger suunnitteli Irene Bredtin kanssa Silbervogel-avaruuslentokoneen.
Laitos tuhoutui kokonaan toisen maailmansodan loppuvaiheissa keväällä 1945. Nykyisin alue kuuluu vuonna 1969 perustetulle Saksan avaruustutkimuskeskukselle (saks. Deutsches Zentrum für Luft- und Raumfahrt e.V.).
Aiheesta muualla

Munsterin kaupunki saksankielisessä wikipediassa
Dady

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Eduardo Fernando Pereira Gomes
Syntymäaika: 13. elokuuta 1981 (ikä 43)
Syntymäpaikka: Lissabon, Portugali
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 191cm
Seura
Seura: CA Osasuna
Pelinumero: 18
Junioriseurat
: Boavista FC
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2000–2001 2001–2002 2002–2005 2005 2006–2007 2007– | Sporting B Aldenovense Odivelas FC Estoril-Praia Belenenses Osasuna | 19 (5) 21 (10) 116 (35) 14 (5) 38 (12) 35 (9) |
Maajoukkue
|  | Kap Verde |  |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Eduardo Fernando Pereira Gomes eli Dady (s. 13. elokuuta 1981) on kapverdeläis-portugalilainen jalkapalloilija, joka on edustanut mm. Espanjan korkeimmalla sarjatasolla pelaavaa CA Osasunaa. Hän on portugalilaisseura Boavistan kasvatti.
Georgi Lvov

| Georgi Lvov> Георгий Львов |
| --- | --- |

Venäjän pääministeri
 15. maaliskuuta – 20. heinäkuuta 1917  
Edeltäjä:  Nikolai Golitsyn
Seuraaja:  Aleksandr Kerenski
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. marraskuuta 1861 Dresden, Saksi
Kuollut: 7. maaliskuuta 1925 (63 vuotta) Pariisi, Ranska
Tiedot
Puolue:  Perustuslaillisdemokraattinen puolue  Edistyspuolue
 Nimikirjoitus
Georgi Jevgenjevitš Lvov (ven. Гео́ргий Евге́ньевич Львов; 2. marraskuuta (J: 21. lokakuuta) 1861 Dresden, Saksi – 7. maaliskuuta 1925 Pariisi, Ranska) oli venäläinen valtiomies ja ruhtinas, joka toimi Venäjän pääministerinä keisarinvallan kukistumisen jälkeen toimineessa väliaikaisessa hallituksessa 15. maaliskuuta – 20. heinäkuuta 1917.
Elämä ja ura

Lvov syntyi Rurik-sukuiseenlähde? perheeseen Dresdenissä, mutta hänen perheensä oli lähtöisin Jaroslavlista. Lvovin perhe muutti Popovkan sukutilalle Tulaan.
Lvov valmistui lakimieheksi Moskovan yliopistosta. Hän liittyi vuonna 1905 Perustuslaillisdemokraattiseen puolueeseen ja pääsi vuotta myöhemmin ensimmäiseen valtakunnanduumaan. Hän oli myös mukana Venäjän–Japanin sodassa huoltoryhmissä. Maanomistajana hän kannatti perustuslaillista uudistusta ja nousi vuonna 1914 yleisvenäläisen maasäätyjen alueellisen järjestelmän, Zemstvojen liiton eli Zemgorin johtoon.
Zemstvo-liike kasvoi nopeasti ja sillä oli 8 000 toimistoa vuonna 1916. Lvov joutui yhä enemmän tekemisiin kansallisen poliittisen areenan kanssa. Tammikuussa 1917 hän sanoi uskovansa Venäjän tulevan häviämään ensimmäisessä maailmansodassa keskusvalloille, jollei keisarinvaltaa kumota.
Keisari Nikolai II:n vallastaluopumisen jälkeen ruhtinas Lvov nimitettiin maaliskuussa 1917 väliaikaishallituksen johtoon. Hän ei kuitenkaan ollut valmis lopettamaan sotaa, mikä johti hänen epäsuosioonsa ja levottomuuksien laajenemiseen. Lvov erosi jo heinäkuussa ja Aleksandr Kerenskistä tuli pääministeri.
Bolševikkien kaapattua vallan Lvov pidätettiin, mutta hän pakeni Ranskaan, jossa hän vietti loppuelämänsä. Hänet on haudattu Sainte-Geneviève-des-Bois’n venäläinen hautausmaalle Sainte-Geneviève-des-Bois’han.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Georgi Lvov (Arkistoitu – Internet Archive) Hronos-projekti
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Hijab

Hijabin käyttäjiä Suomessa (Helsinki 2023).
Indonesialaisia koraanikoululaisia moskeijan edessä Jakartassa.
Iranilainen naispuolinen siveyspoliisi ojentamassa naista huivin käytössä vuonna 2006.
Maryam Namazien esitelmä Nude Protest: A Challenge to Islam, the Veil, and Islamism 2014.
Hijab (arab. حجاب‎, ḥijāb, [ħɪˈdʒaːb], suom. 'peite', 'verho') on länsimaisessa puhetavassa musliminaisten uskonnollisista syistä käyttämä huivi, joka peittää hiukset ja kaulan. Muslimit voivat tarkoittaa "hijabilla" myös yleisemmin konservatiivista, pään ja vartalon peittävää pukeutumista. Jos myös kasvot peitetään, kyseessä on niqab, ja peittävin asu on burka.
Huivin käyttöä perustellaan usein Koraanin määräyksillä, mutta islamilaisessa maailmassa ratkaisevia ovat  uskonoppineiden mielipiteet, sillä muslimi ei itse voi tulkita Koraania.
Alastomuuden peittäminen ei islamissa liity ainoastaan muiden ihmisten läsnäoloon, vaan pukeutumisessa on otettava huomioon myös näkymättömien henkiolentojen, jinnien läsnäolo. Naisten peittävä pukeutuminen on uskonoppineiden mukaan välttämätöntä kiusauksen välttämiseksi. Se on myös naisille annettu Jumalan rangaistus.
Koraani

Koraani ei sisällä tarkkaa ohjetta naisten pukeutumisesta. Siihen kuitenkin viitataan jakeessa 24:31, missä naisia kehotetaan peittämään eri käännösten mukaan joko rintansa, povensa tai kaulansa hunnulla:
"Ja käske uskovien naisten pitää katseensa kurissa ja varjella siveyttään, olla näyttämättä muita sulojaan kuin niitä, jotka tavallisestikin ovat näkyvissä, ja peittää kaulansa hunnulla."
Säkeiden kielitieteellinen tulkinta on kohdannut ongelmia. Jakeessa esiintyy ei-arabialainen sana chumur, jonka at-Tabari 900-luvulla kääntää huiviksi. Luxenberg lukee merkit arameankieliseksi sanaksi gmar, joka tarkoittaa vyötä. Hän arvelee, että Koraani kehottaa naisia sitomaan kangasvyön uumilleen eikä panemaan huivia päähänsä. Toinen pukeutumista koskeva maininta Koraanin jakeessa 33:59 on paljon selvempi:
"Profeetta, sano puolisoillesi, tyttärillesi ja uskovien vaimoille, että he panisivat vaatteen päänsä yli. Tämä on parasta, jotta heidät tunnettaisiin siveiksi eikä heitä häirittäisi."
Uskonnolliset perustelut

Peittävän pukeutumisen uskonnolliset perustelut löytyvät islamilaisesta šarialainsäädännöstä, jota uskonoppineet ovat tulkinneet.
Uskonnolliset perustelut > Al-Ghazali

Varhaisen tulkinnan esitti 1000-luvulla elänyt Muhammad al-Ghazali, joka on islamin tärkeimpiä uskonoppineita ja mystikkoja. Ghazalin mukaan Eeva teki syntiä syödessään Paratiisissa hedelmän, jonka Jumala oli häneltä kieltänyt. Tämän johdosta Jumala rankaisi naista 18 eri tavalla, joista yksi rangaistus on pakko käyttää huivia.
Uskonnolliset perustelut > Uskonoppineiden mielipiteitä

Keskiajan uskonoppineen Ahmad ibn an-Naqib al-Misrin (1302–1367) kuuluisa teos Reliance of the Traveller and Tools of the Worshipper toteaa, että useimmat uskonoppineet, joitakin hanafeja lukuun ottamatta, katsovat, että nainen ei voi poistua kotoaan peittämättä kasvojaan olipa siten olemassa mahdollisuus kiusaukseen tai ei. Jos kiusauksen vaara on olemassa, kaikki ovat yksimielisiä pakosta peittää kasvot. Kyse on siten kiusauksen välttämisestä, ja islamilainen fatwa sanookin, että jos nainen pelkää herättävänsä houkutusta tai tulevansa houkutelluksi, hänen velvollisuutensa on peittää hunnulla kätensä ja kasvonsa.
Klassisen islamintulkinnan mukaan hiukset ja kaulan peittävä hijab ei riitä, vaan naisen on peitettävä myös kasvonsa, jos hän poistuu kotoa. Jos on mahdollisuus kiusaukseen, myös kädet on peitettävä.
Shahul Hameed on sitä mieltä, että hijabin käyttö on sortoa, jos joku pakottaa siihen. Hijabista kieltäytyminen on toisaalta vakava synti, joka ei kuitenkaan sulje naista islamin ulkopuolelle.
Muslimien asenteet

Suunnilleen puolet maailman muslimeista katsoo, että musliminaisen tulee käyttää hijabia, eikä asia ole naisen itsensä päätettävissä. Tieto löytyy PEW-tutkimuskeskuksen vuonna 2013 tekemästä laajasta kansainvälisestä kyselystä. Osallistujilta ei kuitenkaan kysytty burkasta tai niqabista. Tavallisten muslimien mielipiteet vaihtelivat maanosien mukaan.
Saharan eteläpuolisessa Afrikassa  alle puolet muslimeista (40 %) katsoi, että nainen voi itse valita käyttääkö hän huivia vai ei.
Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä ja Etelä-Aasiassa noin puolet kannatti naisen valintaoikeutta (53–56 %).
Laajinta valintaoikeuden kannatus oli Itä-Euroopan pienissä muslimimaissa (88 %).
Islamilaisissa maissa sosiaaliset paineet hijabin käyttöön lisääntyivät Iranin uskonnollisen vallankumouksen jälkeen vuonna 1979. Muutos koski sekä šiialaista maailmaa että sunnimaailmaa, missä saudiarabialaisen wahhabismin vaikutus lisääntyi. Muslimimaissa naista voidaan solvata prostituoiduksi, jos hän ei käytä hijabia.
Joidenkin muslimien mielestä Koraani ei sisällä tarkkoja ohjeita naisten pukeutumisesta. Islamissa Koraanin tulkinta ei kuitenkaan kuulu tavallisille muslimeille.
Hijabin kiellot

Turkki on pitkään kieltänyt hijabin käytön hallintorakennuksissa, kouluissa ja yliopistoissa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin päätti lain olevan oikeutettu 10. marraskuuta 2005 jutussa Leyla Şahin vastaan Turkki. Kielto kumottiin vuonna 2013. Turkin pääministeri Recep Tayyip Erdoğan kommentoi päätöstä toteamalla: ”Synkät ajat ovat viimein tulleet päätökseen. Huivia käyttävät naiset ovat tasavallan täysivaltaisia kansalaisia.”
Ranskassa valtion kouluissa huivin käyttö on kiellettyä. Britanniassa se on sallittua. Espanjan Kataloniassa koulu yritti kieltää hijabin käytön, mutta Katalonian aluehallitus kumosi kiellon.
Keskustelua > Kansainvälinen hijab-päivä

Vuonna 2013 bangladeshilaistaustainen Nazma Khan, hijabeja valmistavan yrityksen omistaja, aloitti kansainvälisen hijab-päivän vieton 1. helmikuuta. Sen tavoitteena oli tehdä huivin käyttö hyväksytymmäksi länsimaissa. Monet länsimaiset ihmisoikeusjärjestöt korostavat asiassa naisen itsemääräämisoikeutta ja antavat siksi tukensa hijabin ja myös burkan ja niqabin käytölle.
Itse päivä on saanut osakseen paljon kritiikkiä. Musliminaiset Asra Q. Nomani ja Hala Arafa vetosivat Washington Postissa, että naiset eivät minkään uskontojenvälisen solidaarisuuden nimissä tuolloin käyttäisi hijabia. A. J. Caschetta on todennut, että vaikka hijabia puolustetaan lännessä osana naisen oikeutta pukeutua haluamallaan tavalla, samat tahot eivät silti puolusta niiden vainottujen naisten oikeuksia, jotka kieltäytyvät sitä käyttämästä.