stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hedelmällisyys

Pronssikautinen figuuri.
Hedelmällisyys eli fertiliteetti on kyky lisääntyä eli saada jälkeläisiä.
Joissain myyttisissä ja uskonnollisissa käsityksissä hedelmällisyys on keskeisellä sijalla. Maanviljelijöiden ja karjankasvattajien muinaiset uskonnot liittyivät paljon hedelmällisyyteen, enemmän kuin esimerkiksi pyyntikulttuurien uskonnot, sillä maanviljelijät ja karjankasvattajat näkivät selvästi suoran riippuvuutensa hoitamiensa eliöiden lisääntymisestä. Hedelmällisyyttä pyrittiin usein parantamaan miellyttämällä henkiolentoja, jotka siitä asiasta vastasivat.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hedelmällisyys Wikimedia Commonsissa
Hedelmänviljely

Sitruunaviljelelmä Israelissa.
Hedelmänviljely tarkoittaa hedelmäpuiden kasvattamista tarkoituksena tuottaa ruokaa. Paikkaa, jossa niitä viljellään, kutsutaan hedelmätarhaksi. Kaupallisten hedelmätarhojen lisäksi hedelmiä kasvatetaan myös puutarhoissa.
Viljelmillä kasvit on istutettu järjestelmällisesti ruutuihin. Kasvien juurella maa pidetään paljaana tai ruoho leikataan lyhyeksi, jotta ylläpito ja sadonkorjuu on yksinkertaista ja tehokasta.
Hedelmätarhan puiden välimatka riippuu lajista. Luumupuita voidaan kasvattaa 3 metrin välein, omenapuiden perinteinen välimatka on 8-10 metriä, ja päärynäpuilla pidetään jopa 20 metrin välejä. Omenapuihin on kehitetty tavallista pienempiä kääpiörunkoja, joita voidaan istuttaa jopa kahden metrin välein.  Sitrushedelmien kuten appelsiinien normaalikokoisten puiden väli on 4-8 metriä, kääpiöpuiden 2-3 metriä.
Taloudellisesti merkittävimpiä hedelmiä ovat omena, banaani, viinirypäle, appelsiini, mango, guava, papaija ja ananas. Kaikkien näiden yhteenlasketussa tuotantomäärässä Kiina on maailman suurin. Se on myös suurin omenien ja rypäleiden tuottaja, kun taas Intia on sitä suurempi mangon, guavan, banaanin ja papaijan tuottaja. Appelsiinien tuottajista Brasilia on suurin. Ananastuotannon kärjessä ovat hyvin tasaisilla osuuksilla Brasilia, Costa Rica, Filippiinit ja Thaimaa.
Suomen yleisin viljelty hedelmä on omena, jota kasvatetaan vuodessa noin viisi miljoonaa kiloa. Suomessa on  noin 300 ammattimaista omenatilaa, joilla omenaa viljellään 670 hehtaarilla. Pääosa näistä on Ahvenanmaalla, Lounais-Suomessa ja Länsi-Uudellamaalla, mutta viljelyalueita löytyy myös Hämeestä, Kaakkois-Suomesta ja Etelä-Savosta. Suomen ammattimainen omenanviljely keskittyi 1900-luvulla Salpausselän eteläpuolelle. Talvenkestävien lajikkeiden jalostuksen ja ilmastonmuutoken takia omenia voidaan viljellä kaupallisesti myös Kaakkois-Suomessa ja Etelä-Savossa, ja kotipuutarhoissa on omenapuita jopa Lapissa. 2000-luvulla on alettu kokeilla myös päärynän ammattimaista viljelyä. Myös luumujen ja kirsikoiden viljely yleistyy.
Omenaviljelmä Kanadassa.
Kirsikkaviljelmä Puolassa.
Kookospalmuviljelmä Intiassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hedelmänviljely Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Fruktodling
Käännös suomeksi
Virpiniemi

Maisema Virpiniemeltä
Virpiniemi on kylä Oulussa, entisessä Haukiputaan kunnassa Perämeren rannalla Kellon kaupunginosassa. Virpiniemi muodostuu Virpiniemen, Mustakarin, Ritalinnokan, Meriniemen ja Vehkaperän kulmakunnista sekä Rytisuon alueesta. Kylä on vanhan kalastajakylän ympärille rakentunut uudehko omakotitaloalue.
Parhaiten Virpiniemi tunnetaan hiihtomaastoista ja golf­kentästä. Alueella sijaitsee myös liikuntaopisto, leirintäalue, ravirata sekä koirakilpailukeskus. Virpiniemen uloimmassa kärjessä Mustakarissa sijaitsee Virpiniemen merivartioasema. Aiemmin Meriniemen alueella sijaitsi myös Esson käytössä ollut Virpiniemen öljysatama. Perämeren rannalla on myös useita kesäasuntoja.
Haukipudas
| --- | --- |
Kylät ja alueet:  Annalankangas · Asemakylä · Ervastinranta · Halosenniemi · Holstinmäki · Häyrysenniemi · Jokikylä · Kalimenkylä · Keiska · Kello · Kirkonkylä · Kiviniemi · Kurtinhauta · Martinniemi · Onkamo · Parkumäki · Putaankylä · Rivinnokka · Santaholma · Takkuranta · Taipaleenkylä · Ukonkaivos · Virpiniemi
Vesistöt:  Halosenlahti · Hekkalanlahti · Kalimeenoja · Kiiminkijoki
Muuta Haukiputaaseen liittyvää:  Ahmat · A. Santaholma Oy · Vapaa-aikakeskus Jatuli · Kirkko · Rautatieasema · Kellon asema · Martinniemen rata · Martinniemen asema · Martinniemen saha · Maunun saha · Nimettömänmatala · Nurkkanäyttämö · Rantapohja · Suurhiekka
Hansikaskaappi

Hansikaskaappi
Radioaktiivisten aineiden käsittelyyn tarkoitettu hansikaskaappi
Hansikaskaappi on tiiviisti eristetty työtila, joka mahdollistaa työskentelyn erillään kaapin sisäoloista. Hansikaskaappia käytetään silloin, kun käsiteltävät aineet reagoivat erittäin kiivaasti veden tai hapen kanssa, ovat myrkyllisiä tai haitallisia esimerkiksi radioaktiivisuuden tai mikrobiologisen tartuntavaaran vuoksi.
Hansikaskaappi koostuu tiiviistä metallisesta rungosta, jossa on läpinäkyvä ikkuna ja joustavat kumihansikkaat, joita käytetään kaapin sisällä työskentelyyn. Kaapin sivussa on ilmalukko, jonka kautta kaappiin lisätään käytettäviä aineita ja työvälineitä. Käytettäessä kosteus- tai ilmaherkkiä aineita hansikaskaappi täytetään reagoimattomalla suojakaasulla, kuten typellä tai argonilla, joista on poistettu happi ja vesi. Suojakaasun paine on normaalia ilmanpainetta suurempi, jotta vuototilanteessa ilma tai kosteus eivät pääse sisään hansikaskaappiin. Kun käytetään myrkyllisiä tai radioaktiivisia aineita, on paine kaapissa alempi, jotta estetään aineiden leviäminen hansikaskaapin ulkopuolelle. Näissä kaapeissa on lisäksi erityisen tehokkaat ilmansuodatinjärjestelmät ja säteilysuojattu ikkuna.
Henry Hardinge

Henry Hardinge, Eden Upton Eddisin maalaama muotokuva vuodelta 1836.
Henry Hardinge, Hardinge of Lahoren varakreivi (30. maaliskuuta 1785 Wrotham, Kent, Britannia – 24. syyskuuta 1856 South Park, lähellä Tunbridge Wellsiä, Kent) oli brittiläinen sotilas, joka toimi Intian kenraalikuvernöörinä vuosina 1844–1848 ja Britannian armeijan ylipäällikkönä 1852–1856.
Hardinge liittyi Englannin armeijaan vuonna 1799. Hän osallistui lordi Wellingtonin vuosien 1808–1815 sotaretkeen Espanjassa ja toimi varapäämajoitusmetarina Portugalin armeijassa, kunnostautuen erityisesti Albueran (1811) ja Vitorian taisteluissa (1813). Vuoden 1815 viimeisellä sotaretkellä Napoleonia vastaan hän toimi prikaatinkenraalin arvoisena brittiedustajana Preussin armeijan päämajassa. Hän haavoittui Lignyn taistelussa niin pahasti, että hänen vasen käsivartensa piti amputoida. Samana vuonna hänet lyötiin ritariksi. Vuosina 1820–1844 Hardinge oli parlamentin alahuoneen jäsenenä. Hän toimi Wellingtonin konservatiivihallituksen sotaministerinä 1828–1830 ja Irlannin asioiden ministerinä syksyn 1830 sekä Robert Peelin hallituksen Irlannin-ministerinä 1834 ja sotaministerinä 1841–1844.
Hardinge nimitettiin 1844 Wellingtonin suosituksesta Intian kenraalikuvernööriksi lankonsa lordi Ellenborough’n seuraajana. Hänen kenraalikuvernöörikaudelleen osui ensimmäinen sikhisota 1845–1846. Hardinge toimi sodan aikana ylipäällikkö Hugh Goughin oikeana kätenä ja johti osaa brittijoukoista Ferozeshahin taistelussa lokakuussa 1845 sekä Sobraonin taistelussa helmikuussa 1846. Maaliskuussa 1846 hän saneli hävinneille sikheille Lahoren rauhansopimuksen ehdot, joiden myötä Sikhivaltio menetti suuren osan alueestaan. Palkintona saavutuksistaan sikhisodassa Hardinge sai toukokuussa 1846 varakreivin arvon nimellä Hardinge of Lahore. Intian kenraalikuvernöörinä Hardinge pyrki myös edistämään länsimaista sivistystä tarjoamalla hallintovirkoja kouluja käyneille intialaisille sekä pyrkimällä kitkemään taantumuksellisina pitämiään tapoja, kuten ihmisten uhraamista ja leskenpolttoa.
Hardingen kuvernöörikausi päätyi tammikuussa 1848, ja saman vuoden elokuussa hänet lähetettiin Irlantiin kukistamaan siellä noussutta kapinaa, tarvittaessa sotilasvoimin. Vuonna 1852 hänestä tuli Wellingtonin seuraaja Britannian armeijan ylipäällikkönä. Vaikkakin Hardingen aikana perustettiin armeijan ensimmäiset harjoitusleirit Chobhamiin ja Aldershotiin sekä otettiin käyttöön parannettu Enfield-kivääri, hän oli yleisesti haluton uudistuksiin ja häntä pidettiin osasyyllisenä brittien huonoon menestykseen Krimin sodan alkuvaiheessa 1854. Hänet kuitenkin ylennettiin 1855 sotamarsalkaksi.
Henry Hardingen pojanpoika oli niin ikään Intian varakuninkaana toiminut Charles Hardinge.
Hayanami

| Hayanami / 早波 |
| --- | --- |
 Hayanami

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Maizurun laivastoarsenaali
Laskettu vesille:  19. joulukuuta 1942
Palveluskäyttöön:  31. heinäkuuta 1943
Loppuvaihe:  upotettu 7. kesäkuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 110 t (standardi) 2 560 t (kuormattu)
Pituus:  119,17 m (kokonaispituus) 117 m (vesiraja)
Leveys:  10,8 m
Syväys:  3,76 m
Koneteho:  52 000 hv
Nopeus:  35 kn (65 km/h)
Miehistöä:  228
Aseistus
Aseistus:  6 × 127 mm/50 type 3 28 × 25 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 13 mm ilmatorjuntakonekivääriä 8 × 24″ torpedoputkea 36 syvyyspommia
Hayanami (jap. 早波, hayanami, ’nopea aalto’) oli Keisarillisen Japanin laivaston Yūgumo-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Maizurun laivastoarsenaalilta. Se laskettiin vesille 19. joulukuuta 1942 ja otettiin palvelukseen 31. heinäkuuta 1943.
Palvelus

Kesällä 1944 alus osallistui 32. hävittäjäviirikön mukana Mariaanien taisteluihin.
Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Harder upotti 7. kesäkuuta 1944 torpedoimalla Hayanamin lähellä Tawitawia, 65 kilometriä Borneosta itään. Laiva räjähti ja upposi nopeasti, jolloin 208 miehistönjäsentä sai surmansa. Urakazen miehistö pelasti 45 eloonjäänyttä.
Aiheesta muualla

CombinedFleet.com: Yūgumo-luokan hävittäjät (englanniksi)
CombinedFleet.com: Hayanamin historia (englanniksi)
Yūgumo-luokan hävittäjä
Virrankoski

Virrankoski on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Antti Virrankoski (s. 1973), eduskunnan kirjaston johtaja
Kyösti Virrankoski (s. 1944), kansanedustaja ja europarlamentaarikko (Keskusta)
Pentti Virrankoski (1929–2023), historian professori.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Heimbürger

Heimbürger voi tarkoittaa:
Eric Alexander Amandus Heimbürger (1888–1954), suomalainen jääkärieversti
Ludvig Fredrik Heimbürger (1822–1902), todellinen valtioneuvos
Nikolai Johann Heimbürger († 1911), Bodomin kartanon omistaja
Philipp Peter Heimbürger († 1847), pietarilainen kauppias, Lepaan kartanon omistaja
Walter Fredrik Heimbürger (1856–1920), RKP:n kansanedustaja, Ludvig Fredrik Heimbürgerin poika
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Hansel Mieth

Johanna ”Hansel” Mieth (9. huhtikuuta 1909 – 1998) oli Saksassa syntynyt kuvajournalisti, joka työskenteli Life-lehdelle. Hän kuvasi tunnetuimmissa otoksissaan yhdysvaltalaisia työväenluokkaisia ihmisiä 1930- ja 1940-luvuilla.
15-vuotiaana Mieth karkasi kotikylästään tulevan aviomiehensä Otto Hagelin (1909–1973) kanssa. Muutamaa vuotta myöhemmin he muuttivat Yhdysvaltoihin, jossa he työskentelivät Suuren laman aikana maataloustöissä. He hankkivat käytetyn Leica-kameran, jolla alkoivat kuvata tapaamiaan maatyöläisiä. Life-lehti palkkasi Miethin vuonna 1937. Häntä ennen Lifessä oli työskennellyt vain yksi naispuolinen valokuvaaja, Margaret Bourke-White. Samaan aikaan Miethin kanssa Lifelle kuvasi myös Robert Capa, jonka kanssa Mieth ystävystyi. Toisen maailmansodan aikana Mieth ja Hagel siirtyivät syrjäiselle seudulle Pohjois-Kaliforniaan, koska Hagelilla ei ollut Yhdysvaltain kansalaisuutta ja hänen piti vältellä internoiduksi joutumista.
Sotavuosina Mieth valokuvasi Yhdysvaltain ylläpitämille internointileireille vietyjä japanilaisia. 1950-luvulla hän menetti työnsä, koska ei oman kertomansa mukaan suostunut ilmiantamaan tovereitaan epäamerikkalaista toimintaa tutkivalle komitealle. Asiasta on jonkin verran ristiriitaista tietoa, mutta joka tapauksessa sekä Mieth että Hagel olivat useiden vuosien ajan FBI:n tarkkailemien henkilöiden listalla. Tämän jälkeen Mieth ja Hagel elivät maatilallaan, jossa Mieth harrasti toisinaan taidemaalausta.
Kuvajournalismin kulta-aikana 1930–1950-luvuilla Miethin töitä julkaistiin kuvalehdissä maailmanlaajuisesti. Vuonna 2003 sai PBS-kanavalla ensi-iltansa hänestä kertova dokumentti Vagabond Photographer. Saksalainen Zeitenspiegel-osuuskunta jakaa vuosittain Hansel Miethin mukaan nimetyn journalistipalkinnon.
Harjavallan helluntaiseurakunta

| Harjavallan helluntaiseurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  helluntaiherätys
Perustettu:  19. tammikuuta 1926
Pääkirkko:  Hiirikatu 18 29200 Harjavalta
Jäseniä:  160 (2012)
TV:  TV7
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harjavallan helluntaiseurakunta on Harjavallassa toimiva helluntaiseurakunta. Seurakunta on perustettu vuonna 1926. Seurakuntaan kuului vuonna 2012 noin 160 jäsentä. Seurakunnan toimintamuotoihin kuuluvat jumalanpalvelusten ja rukouskokousten lisäksi lapsi- ja nuorisotyö, Israel-työ sekä lähetystyö Thaimaaassa.
Seurakunnan tilaisuuksia lähetetään muun muassa TV7:n televisio- ja verkkokanavilla.
Historia > Tausta

Helluntaievankelistat Martta Hellen ja Sanni Hautakangas vierailivat Pirkkalassa syksyllä 1921 ja he saapuivat Verneri Mäenpään kutsusta myös Harjavaltaan. Hellenin ja Hautakankaan kokoustoiminnan myötä ihmisiä tuli uskoon. Kokouksia pidettiin pääasiassa Tammelinin tuvassa ja väkeä kävi tilaisuuksissa runsaasti. Ensimmäiset uskoon tulleet harjavaltalaiset kastettiin Tampereen kesäjuhlilla 1923. Alkuaikoina helluntailaisten kokoontumispaikkana toimi Alfred Tammen koti, jonka iso sali kunnostettiin rukoushuoneeksi. Tammen koti palveli pitkään myös ssaarnaajien majoituspaikkana.
Historia > Seurakunnan perustaminen

Harjavallan helluntaiseurakunta perustettiin tammikuussa 1926. Perustajajäseniä olivat Eemil Tammi, Alfred Tammi, Tyyne Tenhonen, Kasper Tenhonen, Alma Mäkelä, Katri Mäkelä, Hanna Rantala, Anna Auronen, Elina Branden, Anna Mäkinen ja Hugo Lehtonen. Eemil Tamesta tuli myöhemmin seurakunnan todellinen isähahmo ja opettaja. Hugo Lehtonen ohjautui myöhemmin Häyhtiönmaan seurakuntaan, jota hän paimensi vuosikymmenien ajan.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Sotien jälkeen Harjavaltaan saapunut Väinö Laitinen alkoi koota uskovaisia jälleen yhteen. Samalla seurakunann perustaminen uudelleen ja rukoushuoneen rakentaminen tuli ajankohtaiseksi. 1940-luvulla seurakunnan kokoontumispaikkana toimi Frans ja Elizabeth kalliomäen koti. Seurakunta sai oman rukoushuoneen vuonna 1962, jolloin se osti Harjavallan Työväenyhdistyksen toimitalon. Talo saneerattiin soveltuvaksi seurakunnalliseen toimintaan. Harjavallassa oli herätystä 1950-luvun loppupuolella, jolloin Sulo Pärssinen toimi seurakunnan johtajana.
Seurakunnan rukoushuoneeseen rakennettiin kasteallas kesällä 1980. Rukoushuoneen sisäremontti tehtiin syyskuussa 1987. Harjavallan helluntaiseurakunta järjesti Satakunnan maakuntajuhlat kesällä 1982.
Työ Paneliassa

1930-luvun alusta lähtien seurakunnan työ ulouttui Kiukaisten puolelle, erityisesti Paneliaan. Täällä Peurakosken talo oli helluntailaisen toiminnan tukikohta. Sotavuosina työ hiipui, mutta elpyi 1949 Taisto Vahteran kokoustoiminnan kautta. Paneliassa syntynyt herätys levisi Alhonkulmalta Myllymaalle ja edelleen Panelian ja Eurakoksen kyliin. Vuonna 1950 järjestettiin kastetilaisuus Kokemäenjoen rannassa. Kiukaislaiset järjestäytyivät vuonna 1952 omaksi seurakunnakseen.
Lähetystyö

Seurakunta on tehnyt voimakasta työtä romanien parissa ja seurakunnalla on ollut oma työntekijä tähän toimintamuotoon. Seurakunta on tukenut vuoteen 1979 ulkolähetystä Satakunnan Lähetysrahaston kautta.
Saarnaajat

Seuraavat henkilöt ovat toimineet seurakunnan saarnaajina:
1955–1958: Sulo Pärssinen
1958: Paavo Virtanen
1958–1962: Kalle Koskela
1964: Rainer Mäkilä
1966–1968: Juho Sainio
1969-1983: Tauno Myötävuori
1983–1987: Tapio Kyyhkynen
1989–? Reino Riuttamäki
Hannu Lehtilä

Hannu Lehtilä Suomi-areena-tapahtumassa 2014.
Hannu Erik Lehtilä (s. 25. elokuuta 1945 Halikko) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Yleisradiossa hän toimi vuosina 1970–2008. Tunnetuksi hän tuli Lauantaiseuran vetäjänä 2001–2008. Hänen haastattelutapaansa ohjelmasarjassa moitittiin joskus tylsäksi ja haastateltavan myötäilyksi, mutta toisaalta hän antoi haastateltavalle mahdollisuuden sanoa sanottavansa.
Hannu Lehtilä selosti myös televisioon poliittisia tapahtumia ja muun muassa itsenäisyyspäivän juhlavastaanottoja sekä Urho Kekkosen ja Adolf Ehrnroothin hautajaiset. Lisäksi Lehtilä on tehnyt kirjan niin Mauno Koivistosta, Harri Holkerista, Tarja Halosesta kuin Seppo Kääriäisestä.
Lehtilä opiskeli sosiologiaa Tampereen yliopistossa 1966–1970. Hän toimi opiskelijalehti Aviisin toimittajana vuodesta 1968 kunnes siirtyi Yleisradioon 1970. Siellä hän toimi aluksi toimituksen esimiehenä, vuosina 1975–1995 eduskuntatoimittajana ja sen jälkeen erikoistoimittajana. Yleisradion politiikan toimitukseen Lehtilä tuli keskustapuolueen kiintiössä.
Lehtilä oli naimisissa Yle televisiotoiminnasta vastaavan toimittajan, välinepäällikkö Riitta Pihlajamäen kanssa.
Teokset

Tuntematon Koivisto.  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-15481-8.
Mainettaan parempi: Valtioneuvos Harri Holkeri.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-16878-9.
Tarja Halonen: Yksi meistä.  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-19792-4.
Politiikan myrskyissä: Seppo Kääriäinen.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23606-1.
Tarja Halonen: Paremman maailman puolesta.  Helsinki:  Tammi, 2012.  ISBN 978-951-31-6962-6.
Villa Amalia

| Villa Amalia |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Benoît Jacquot
Käsikirjoittaja:   Benoît Jacquot  Julien Boivent 
Perustuu:  Pascal Quignardin romaaniin Villa Amalia (2006)
Tuottaja:  Edouard Weil
Säveltäjä:  Bruno Coulais
Kuvaaja:  Caroline Champetier
Leikkaaja:  Luc Barnier
Lavastaja:  Katia Wyszkop
Pääosat:  Isabelle Huppert
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Ranska  (mukana myös Sveitsi) 
Tuotantoyhtiö:   Rectangle Productions  EuropaCorp  France 2 Cinéma  Point Prod 
Levittäjä:  EuropaCorp
Ensi-ilta:   2009-4-88. huhtikuuta 2009 (Ranska)  
Kesto:  94 minuuttia
Alkuperäiskieli:   ranska  (esiintyy myös italiaa) 
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villa Amalia (ransk. Villa Amalia) on vuonna 2009 ensi-iltansa saanut Benoît Jacquotin ohjaama ranskalainen draamaelokuva, jonka pääosassa on Isabelle Huppert. Elokuva perustuu Pascal Quignardin samannimiseen romaaniin Villa Amalia (2006), jonka pohjalta Benoît Jacquot ja Julien Boivent sovittivat elokuvan käsikirjoituksen. Edouard Weil oli elokuvan tuottajana.
Juoni

Villa Amalia kertoo Ann-nimisestä lahjakkaasta keski-ikäisestä huippupianistista (Isabelle Huppert), joka päättää jättää aviomiehensä Thomasin (Xavier Beauvois) saatuaan tämän kiinni suutelemasta toista naista. Ann ei päätä jättää ainoastaan miestään vaan koko siihenastisen elämänsä urineen ja asuntoineen. Eräänä päivänä hän vain katoaa, lähtee matkalle ja löytää itsensä italialaiselta saarelta, jossa sijaitsee ehkä uuden elämän tarjoava Villa Amalia -niminen huvila.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Isabelle Huppert  | … |  Ann Hidden / Éliane Lidenstein   |
|  Jean-Hugues Anglade  | … |  Georges   |
|  Xavier Beauvois  | … |  Thomas   |
|  Maya Sansa  | … |  Giula   |
|  Clara Bindi  | … |  Marion   |
|  Viviana Aliberti  | … |  Veri   |
|  Ignazio Oliva  | … |  Carlo   |
|  Michelle Marquais  | … |  Annin äiti   |
|  Peter Arens  | … |  Annin isä   |
Tuotanto

Villa Amalia kuvattiin vuoden 2008 aikana lähinnä Italialle kuuluvalla Ischian saarella, joka sijaitsee Napolinlahden pohjoispäässä. Elokuvan budjettina oli yli neljä miljoonaa euroa ja tuotantoyhtiönä Rectangle Productions. Elokuvan tuottamiseen osallistuivat myös EuropaCorp, France 2 Cinéma ja Point Prod. Villa Amalian virallinen traileri julkaistiin 6. maaliskuuta 2009.
Julkaisu ja vastaanotto

Villa Amalia sai Ranskassa teatteriensi-iltansa 125 elokuvateatterissa 8. huhtikuuta 2009 ja oli EuropaCorp Distributionin teatterilevittämä. Elokuva keräsi Ranskassa teatterikierroksensa aikana yli 300 000 katsojaa ja tuotti yli 2,5 miljoonan dollarin lipputulot. Elokuva esitettiin Suomessa Ranskalaisen elokuvan festivaalilla Helsingin Kino Engel -elokuvateatterissa 30. lokakuuta 2015.
Villa Amalia on saanut elokuvakriitikoilta hyvin myönteisen vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 75% kriitikoista on antanut elokuvalle positiivisen arvosanan 5,9/10 keskiarvolla. Keräys perustuu kahdeksaan arviointiin. 366 käyttäjästä 39% on antanut elokuvalle positiivisen arvosanan 3,1/5 keskiarvolla.
Villa Amalia kilpaili vuoden 2009 Karlovy Varyn elokuvajuhlien pääkilpailussa, missä Benoît Jacquot oli ehdokkaana parhaan elokuvan Kristallipallon saajaksi. Isabelle Huppert sai roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Brutus-ehdokkuuden.
Villa Amalia julkaistiin Ranskassa DVD:lle 14. lokakuuta 2009.
Aiheesta muualla

Villa Amalia Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Villa Amalia AllMoviessa. (englanniksi)
Villa Amalia AlloCinéssä (ranskaksi)
Villa Amalia UniFrancessa (ranskaksi)
Villa Amalian kuvaukset menossa Erquyn kunnassa Côtes-d’Armorissa vuonna 2008.
Henry Grünbaum

| Henry Grünbaum> Tanskan valtiovarainministeri |
| --- | --- |
 Jens Otto Kragin III ja Anker Jørgensenin I hallitus 11. lokakuuta 1971 – 19. joulukuuta 1973  
Edeltäjä:  Erik Ninn-Hansen
Seuraaja:  Anders Andersen
 Jens Otto Kragin II hallitus 24. elokuuta 1965 – 2. helmikuuta 1968  
Edeltäjä:  Poul Hansen
Seuraaja:  Poul Møller
Tanskan talousministeri
 Jens Otto Kragin II hallitus 8. lokakuuta 1964 – 24. elokuuta 1965  
Edeltäjä:  Poul Hansen
Seuraaja:  Ivar Nørgaard
Kansankäräjäedustaja
 1966–1981  
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1911 Kööpenhamina, Tanska
Kuollut: 5. tammikuuta 2006 (94 vuotta)
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraatit
Henry Grünbaum (27. heinäkuuta 1911 Kööpenhamina – 5. tammikuuta 2006) oli tanskalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän istui kansankäräjillä vuosina 1966–1981 ja toimi Tanskan talousministerinä 1964–1965 sekä valtiovarainministerinä 1965–1968 ja 1971–1973.
Aiheesta muualla

Henry Grünbaum Tanskan kansankäräjien verkkosivuilla (tanskaksi)
Heimanu Taiarui

| Mitalit> Maa:  Tahiti.Miesten beachfutis.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Tahiti.Miesten beachfutis.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Tahiti.Miesten beachfutis.MM-kilpailut  | Maa:  Tahiti> Miesten beachfutis. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tahiti 2015 |  |  |
Heimanu Philippe Taiarui (s. 24. elokuuta 1986 Tahiti) on tahitilainen beachfutispelaaja ja jalkapalloilija. Taiarui kuuluu beachfutiksessa Tahitin beachfutismaajoukkueeseen. Hän on 170 senttimetriä pitkä ja painaa 66 kilogrammaa.
Taiarui on osallistunut Tahitin maajoukkueen kanssa kolmiin MM-kilpailuihin. Vuoden 2015 MM-kilpailuista Taiarui saavutti Tahitin kanssa hopeaa ja hänet valittiin myös turnauksen parhaaksi pelaajaksi ja palkittiin Golden Ball -palkinnolla. Taiarui on beachfutiksessa pelipaikaltaan puolustaja.
Taiarui pelaa jalkapalloa Tahitin jalkapalloliigan AS Piraessa. Hän on voittanut Tahitin mestaruuden kaudella 2013-2014 ja on pelannut myös OFC Champions Leaguessa. Jalkapallossa Taiarui on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.