stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mika Väyrynen (muusikko)
Levytykset

Accordion (No. FINE 106, 1991)
Faces (No. FAICD 13, 1993)
Mysterious visions (No. MILS 9542, 1995)
Dies Irae (No. MILS 9653, 1996)
Adventure (No. FAICD 15, 1997)
Pictures at an exhibition (No. MILS 9862, 1998)
Tango for four No.1 FINLANDIA 3984-27887-2, 1999)
Astor Piazzolla Concierto, Tres Tangos, Adios Nonino, Oblivion. Mika Väyrynen, Atso Almila, The Kuopio Symphony Orchestra (No. FINLANDIA 3984-29723-2, 2000)
Tango for four No. 2 (Finlandia/Warner Classics, 2001)
Pictures at an exhibition (JVC Victor, 2001)
A flight beyond time (No. NAXOS 8.555790, 2001)
Pictures at an Exhibition (JVC VICTOR JAPAN VICC-60260, 2001) mukana Yoko Hasegawa - Cello Works by: Mussorgsky, Cui, Prokofiew, Scriabin, Tschaikowsky, Kchachaturian
Classical accordion transcriptions (No. NAXOS 8.555910, 2003)
Goldberg variations (ALBA 191,2004)
Barabbas dialoques Op. 84 (2004) No. CPO 777 077-2 Work by: Aulis Sallinen
D´arbre de Vie - Elämän puu (ALBA 220, 2006)
Chamber Music V (CPO 777 147-2, 2007) Aulis Sallinen: Chamber Music V  (Mika Väyrynen, Ralf Gothoni, Virtuosi di Kuhmo)
Misterium (FAICD-23, 2009)
Johann Sebastian Bach French Suites, Vol. 1 (No. ALBA ABCD 346,2012)
For Duo with Angel Luis Castano (FAICD-24, 2013)
Erkki- Sven Tüür:  Prophecy for Accordion and Orchestra. Mika Väyrynen, The Helsinki Philharmonic Orchestra - Olari Elts, Conductor (ODE 1234-2, 2014)
Danse Macabre (FAICD-26, 2015)
Jouni Kaipainen - Accordion Works: Gena, Vento, Placido, Elemental Chanting (mukana Jouni Susiluoto, sello)  FAICD -2018 (2018)
Yrjö Raevuori

Yrjö Rafael Raevuori (vuoteen 1906 Hagelberg, 24. joulukuuta 1889 Riihimäki – 21. joulukuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen varatuomari ja kunnallisvaikuttaja, joka tunnetaan myös sukututkijana ja historioitsijana.
Elämä

Riihimäellä syntynyt Raevuori kävi koulunsa Tampereella, jossa hänen luokkatoverinaan Tampereen reaalilyseossa oli myös F. E. Sillanpää. Kouluaikoinaan Raevuori työskenteli kaupungissa muun muassa Suomen Uutistoimiston asiamiehenä ja oli myöhemmin Suomalaisen uutistoimiston Tampereen konttorin hoitajana 1909–19l5. Ylioppilaaksi kirjoitettuaan 1908 Raevuori opiskeli Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa, suoritti oikeustutkinnon 1917 ja siirtyi valmistumisensa jälkeen Tampereen kaupungin palvelukseen vuonna 1917. Hän toimi apulaisnotaarina sekä Tampereen kaupunginvaltuuston sihteerinä 1917–1918 ja perusti samana syksynä oman asianajotoimiston, jossa Raevuori työskenteli lopulta 47 vuoden ajan. Raevuori sai varatuomarin arvon 1923. Vuodesta 1918 alkaen hän toimi myös Kenkäteollisuusliiton asiamiehenä. Raevuori oli Tampereen kauppakamarin ja sen työvaliokunnan jäsenenä vuodesta 1930 sekä keskuskauppakamarin jäsenenä vuodesta 1931.
Suomen sisällissodan aikana hän toimi edelleen Tampereen kaupungin palveluksessa myös kaupungin ollessa punaisten hallussa. Raevuori oli muun muassa vallankumousoikeuden puolustusasianajajana ja suoritti asevelvollisuutensa komendantinviraston siviilipäällikkönä. Myöhemmin hän julkaisi kirjan Kaupungin kohtalokas kevät ja kesä, jossa Raevuori kuvaa sisällissodan aikaisia tapahtumia Tampereella. Raevuori työskenteli myös sanomalehtien, kuten Tampereen Sanomien ja Maaseudun Sanomien vakituisena avustajana.
Raevuoren laaja kirjallinen tuotanto käsittää sisällissodan ajan Tampereesta kertovan kirjan lisäksi lukuisia sukututkimuksia sekä yritys- ja yhteisöhistoriikkeja. 1920–1930-luvulla hän oli kiinnostunut sukututkimuksesta, mutta siirtyi myöhemmin erilaisten historiikkien pariin. Raevuoren vuonna 1932 ilmestynyt tutkimus tamperelaisista suvuista julkaistiin sittemmin sellaisenaan osana Väinö Voionmaan kirjoittamaa Tampereen kaupungin historiateosta. Lopetettuaan asianajotoimiston vuonna 1964 Raevuori omistautui kirjallisille töilleen ja muutti niiden vuoksi Helsinkiin.
Suku- ja paikallishistorian tutkijana

Raevuori työskenteli sukututkijana Jalmari Finnen kanssa hänen läheisenä työtoverinaan. Hän julkaisi  useita sukuhistoriallisia tutkimuksia, muun muassa Pyhäoja Kyttä Laatu, Suutaran suku, Finnen ja Haarlan suvut (yhdessä Liisa Poppiuksen kanssa), Satakunnan Jonsson-suvun historia (yhdessä Ilma Orkamon kanssa), Laukon omistajia ja vaiheita sekä Tamperelaisia sukuja, joka julkaistiin Tampereen kaupungin historian liiteosana. Tampereen paikallishistorian alalla Raevuori oli kaupungin historiakomitean jäsenenä. Hän kirjoitti muun muassa Tampereen Kauppaseuran, Tampereen kaupungin sähkölaitoksen ja Tampereen yleisradioaseman historiat ja tutkimuksen Mouhijärven pitäjän varhaisista vaiheista. Vuodesta 1927 alkaen Raevuori oli Tampereen Historiallisen Seuran johtokunnan jäsenenä.
Kunnalliselämässä

Raevuori toimi edistyspuolueen edustajana Tampereen kaupunginvaltuustossa vuosina 1919–1922, 1924–1925 ja 1931–1933. Hän oli rahatoimikamarin jäsenenä 1924–1928, valtuuston valmisteluvaliokunnan puheenjohtajana sekä eri hallintokuntain jäsenenä. Raevuori oli myös Tampereen kirkkovaltuuston jäsen. Hänellä oli merkittävä rooli kaupungin jälleenrakentamisessa sisällissodan tuhojen jälkeen, myöhemmin Raevuori tunnettiin muun muassa kirjastotoimen kehittämisessä sekä kaupungin historiatoimikunnassa. Vuonna 1919 hän teki aloitteen raitovaunuliikenteen aloittamisesta Tampereella, mutta se ei kuitenkaan toteutunut. Raevuoren taustatyön ansiota sen sijaan on, että Parolaan sijoitettavaksi päätetty lentokenttä sekä Valtion lentokonetehdas lopulta saatiin kaupunkiin. Hän oli myös aktiivisesti mukana Suomen ensimmäisen radioaseman perustaneen Tampereen Radioyhdistyksen toiminnassa.
Aiheesta muualla

Yrjö Raevuoren lehtiartikkeleita:
Björn Finne ja hänen poikansa, Suomen Kuvalehti, 17.12.1938, nro 50, s. 36, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Björn Finne ja hänen poikansa, jatkoa, Suomen Kuvalehti, 22.12.1938, nro 51-52, s. 44, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Valkoisen hiilen valoisa kaupunki. Tammerkosken sähköistämisohjelma ja Tampereen kaupunki sen toteuttajana, Helsingin Sanomat, 01.01.1939, nro 1, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lainopin opinnot ja lainkäyttö Turun yliopistossa 1700-luvun jälkipuoliskolla, Aamulehti, 27.08.1939, nro 229, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lainopin opinnot ja lainkäyttö Turun yliopistossa 1700-luvun jälkipuoliskolla, osat II ja III, Aamulehti, 03.09.1939, nro 236, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lainopin opinnot ja lainkäyttö Turun yliopistossa 1700-luuvn jälkipuoliskolla, osa IV, Aamulehti, 10.09.1939, nro 243, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Robert Raines

Robert Ferdinand Rysell vuoteen 1935 saakka ja myöhemmin Raines hän käytti Saksassa peitenimeä Malm, (16. lokakuuta 1893 Kajaani – 16. syyskuuta 1983) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Hän sai tulikasteensa sotilaana Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja koulutus

Raines vanhemmat olivat seppä Antti Rysell ja Vappu Kustaava Tolonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Alma Lydia Raatikaisen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja Valtion Poliisikoulun vuonna 1926.
Jääkärikausi

Raines työskenteli sähköasentajana Kajaanissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 14. marraskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hänet siirrettiin tiedonanto-osastoon Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Raines astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Raines palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Kuopion jalkaväkirykmentti 4 ja sitten Tampereen rykmentti. Hän toimi rykmentissä joukkueenjohtajana III pataljoonan eri komppanioissa. Hän oli komennettuna 15. helmikuuta – 12. huhtikuuta 1919 välisen ajan opettajaksi Viipurin suojeluskuntapiirin harjoituskouluun. Tampereen rykmentistä Raines siirrettiin 11. helmikuuta 1921 alkaen Kainuun rajavartiostoon, jossa hän toimi joukkueenjohtajana ja kentävartioitten tarkastajana Kuhmoniemen komppaniassa. Raines erosi armeijan palveluksesta 5. kesäkuuta 1924 ja työskenteli sen jälkeen Metsähallituksen töissä Kuhmoniemen hoitoalueella. Hänet määrättiin 10. joulukuuta 1925 poliisikonstaapeliksi Kuhmoniemen nimismiespiiriin, osta hän siirtyi 15. elokuuta 1926 alkaen vääpeliksi valtion poliisikouluun, jossa hän palveli vuoteen 1946 saakka.
Jatkosota

Raines osallistui jatkosotaan Päämajan esikuntapataljoonan toimituskomppaniassa, josta hänet siirrettiin myöhemmin kuljetusryhmän päälliköksi Itä-Karjalan sotilashallinnon esikuntaan. Kyseisessä tehtävässä hän toimi vuoteen 1943 saakka, jolloin hän palasi vääpeliksi valtion poliisikouluun. Vuonna 1946 Raines siirtyi vahtimestariksi Korkeimpaan oikeuteen, jossa hän palveli vuoteen 1959 saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 25. maaliskuuta 1918  Vänrikki 1942 |      |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Karjalan Vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Erkki Raappana

| Erkki Johannes Raappana |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1893 Oulujoki
Kuollut: 14. syyskuuta 1962 (69 vuotta) Joensuu
Ammatti:  opiskelija
Jääkäri
Liittymispäivämäärä:  13. tammikuuta 1916
Komppania:  2. komppania
Taistelut jääkäriaikana:  Asemasota Misse-joella, Taistelut Riianlahden rannikkoasemissa, Aa-joen talvitaistelut
Korkein arvo jääkäriaikana:  Hilfsgruppenführer
Palasi Suomeen:  25. helmikuuta 1918
Arvo Suomeen tultaessa:  luutnantti
Korkein sotilasarvo:  kenraalimajuri
Erkki Johannes Raappana (2. kesäkuuta 1893 Oulujoki – 14. syyskuuta 1962 Joensuu) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri joka johti 14. divisioonan hyökkäystä Rukajärvelle vuonna 1941. Hänet tunnetaan myös nimellä Korpikenraali. Hän toi Suomelle myös viimeisen suuren torjuntavoiton Ilomantsissa vuoden 1944 elokuussa, jolloin hänen joukkonsa saarrostivat ja tuhosivat korpitaisteluissa kaksi puna-armeijan divisioonaa. Sotien jälkeen Raappana sai kuuden kuukauden tuomion avunannosta asekätkentään. Hän oli ainoa kenraalikuntaan kuulunut tuomittu.
Perhe ja koulutus

Raappanan vanhemmat olivat asianajaja Juho Raappana ja Maria Lovisa Stenius. Hänen isänsä Juho Raappana oli sanomalehti Kalevan perustaja ja lehden ensimmäinen päätoimittaja. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Sylvia Margareta Ericssonin kanssa. Hän kävi kahdeksan luokkaa Oulun normaalilyseota ja sai päästötodistuksen samaisesta koulusta vuonna 1916. Lisäksi hän kävi Kemin yhteiskoulua ja Oulun reaalilyseota, jossa reputti ylioppilaskirjoituksissa syksyllä 1915. Hän jatkoi opintojaan yliopistossa vuonna 1919 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Sotilasoppinsa hän sai Saksan sotakoulun B-kurssilla Libaussa vuonna 1917 ja Sotakorkeakoulun komentajakurssilla vuonna 1926.
Jääkäri

Raappana osallistui Kuninkaallisen Preussin jääkäripataljoona 27:n riveissä Misse-joen, Riianlahden ja Aa-joen taisteluihin Venäjää vastaan.
Hilfsgruppenführeriksi lokakuussa 1916 ylennetty Raappana sai ratsujääkärikoulutuksen pataljoonan ratsuosastossa, joka sai nimekseen Abteilung Jäger zu Pferde Königlich Preußisches Jäger-Bataillon N:o 27.
Luutnantiksi ylennetty Raappana saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918. Karjalankannaksella Raappana taisteli saksalaiseversti Eduard Ausfeldin armeijaryhmässä huhtikuussa. Ryhmän tehtävä oli edetä Kivennavan kautta Viipurin ja Pietarin väliselle radalle ja räjäyttää Raivolan seudulla olevat rautatiesillat.
Raappana siirrettiin sisällissodan jälkeen Karjalan ratsujääkärirykmentin 2. eskadroonan päälliköksi. Huhtikuussa 1919 hänet määrättiin Keski-Suomen rykmentin 1. konekiväärikomppanian päälliköksi ja hänet ylennettiin kapteeniksi. Syksyllä hän siirtyi Hämeenlinnaan Suojeluskunnan päällystökoulun johtajaksi.
Raappana suoritti ylioppilastutkinnon ja merkittiin Helsingin yliopiston kirjoihin. Hän liittyi Pohjois-Pohjalaiseen Osakuntaan. Vuoden 1920 syyskuussa Raappana nimitettiin Joensuun suojeluskuntapiirin päälliköksi. Raappanan kanssa Joensuuhun muutti myös tuore rouva Sylvia Toini Hilma Margaretha (o.s. Ericsson). Vuonna 1921 heille syntyi poika Ermo Juhani ja vuonna 1925 tyttö Sylvia Marjatta.
Elokuussa 1921 Raappana nimitettiin Joensuun rajavartioston komentajaksi ja rajakomendantiksi. Hänet ylennettiin majuriksi 1925 ja Sotakorkeakoulun komentajakurssin jälkeen everstiluutnantiksi 1928.
Talvisota ja välirauha

Suomessa käynnistettiin liikekannallepano ylimääräisten harjoitusten nimellä 7. – 11. lokakuuta 1939. Kohta talvisodan alkamisen jälkeen everstiksi ylennetty Raappana nimitettiin Pohjois-Karjalan ryhmän komentajaksi ja sai vastuun Lieksa–Kuhmo rintamaosan puolustuksesta. Raappana hankki upseereilleen omalla kustannuksellaan saksalaisen panssarikenraalin Erwin Rommelin teoksen Jalkaväki hyökkää.
30. marraskuuta 1939 Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen. Raappana veti heti kenttävartionsa taaemmaksi ja sijoitti kaksi pataljoonansa telttoihin korpeen. Puna-armeijan vahvennetun rykmentin ensimmäinen hyökkäys oli isku tyhjään. Raappana lähetti II pataljoonansa katkomaan vihollisen selustayhteyksiä. Viholliskomentaja pelästyi Raappanan koukkauksesta niin, että veti joukkonsa rajan taakse jo ennen vuodenvaihdetta. Venäläiset hyökkäysvaunut yllättivät Raappanan, tankit olivat ennennäkemättömiä taisteluaseita. Raappanan kehotuksesta partiopojat valmistivat bensiinillä ja tervalla täytettyjä polttopulloja. Näitä ruvettiin myöhemmin kutsumaan Molotovin cocktaileiksi, Josif Stalinin lähimmän apulaisen, Neuvostoliiton kansankomissaarien neuvoston puheenjohtajan Vjatšeslav Molotovin mukaan.
Tilanne Raappanan rintamaosan pohjoispuolella oli vakavampi. Neuvostoliiton 54. divisioona pääsi Kuhmon kohdalla pitkälle Suomen puolelle. Lieksan kohdalla kaikki neuvostojoukkojen hyökkäykset lyötiin takaisin rajan taakse. Kun tilanne rauhoittui, Raappana joutui lähettämään joukkojaan Suomussalmelle ja Kuhmoon.
Rauha solmittiin 12. maaliskuuta 1940. Välirauhan aikana Raappana toimi eversti Hjalmar Siilasvuon entisen 9. divisioonan ja myöhemmin Maaselän sotilasläänin komentajana.
Talvisodan jälkeen perustettiin Kuhmon ja Lieksan alueelle 10. prikaati, jota käytettiin runkona vuoden 1941 kesäkuussa muodostettuun 14. divisioonaan, jonka komentajaksi Raappana määrättiin. 14. divisioona oli suoraan ylipäällikön alainen.
Jatkosodan alku: Rukajärven tie

3. heinäkuuta 1941 Raappana sai käskyn hyökätä. Repola vallattiin viiden päivän kuluttua. Seuraava tavoite oli Omelia, jonka Raappana valtasi 23. heinäkuuta päättyneissä mottitaisteluissa. Pääosa vastassa olevasta divisioonasta tuhottiin. Raappana nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi numero 3 3. elokuuta 1941 henkilökohtaisesta urhoollisuudesta ja tuloksellisista sotatoimista erittäin vaikeissa olosuhteissa.
Raappanan divisioona eteni taistellen Ontrosenvaaran kautta Rukajärvelle ja Ontajoelle, jonne divisioona pääsi 13. syyskuuta. Raappana oli vain 70 kilometrin päässä Muurmannin radasta, kun eteneminen pysäytettiin ylipäällikön käskystä. Uudenvuodenaattona Raappana ylennettiin kenraalimajuriksi.
Asemasotavaihe

Päämaja teki usein tarkastusmatkoja joukko-osastoihin. Päämajassa puhuttiin usein Raappanasta, koska vierailu ns. Korpidivisioonassa sisälsi myös eränkäyntiä, metsästystä ja kalastusta. Divisioonassa vieraili säännöllisesti korkeita vieraita aina saksalaisia myöten. Vieraiden joukossa nähtiin marsalkan lisäksi kenraalit Viljo Tuompo, Aksel Airo, Ruben Lagus ja Saksan Wehrmachtin edustaja päämajassa, jalkaväenkenraali Waldemar Erfurth. Ylipäällikkö Gustaf Mannerheimin 75-vuotispäivänä divisioona lahjoitti Marskille metsästysmajan Repolan Lieksanjärvellä. Marski oli majalla useita päiviä Raappanan vieraana vuoden 1942 kesällä. Vuonna 1944 maja purettiin ja pystytettiin Lopen Punelianjärvelle.
Ilomantsin taistelut

Suomi saavutti jatkosodan viimeiset merkittävät voittonsa Ilomantsissa heinä-elokuun vaihteessa 1944. Puna-armeijan hyökkäykset Karjalankannaksella ja Aunuksessa olivat tuolloin jo rauhoittuneet. Mutta Ilomantsin suunnassa Neuvostoliiton 176. ja 289. divisioonat olivat edenneet huolestuttavan pitkälle. Hyökkäys uhkasi koko II armeijakunnan vasenta sivustaa.
Kenraalimajuri Raappana sai käskyn siirtyä Ilomantsiin ja perustaa Ryhmä Raappanan vihollisen lyömiseksi. Raappanalle alistettiin viivytystaistelua käyvät 21. jalkaväkiprikaati ja Rajavartiopataljoona 3 sekä täydennyksenä Karjalankannakselta siirretty Ratsuväkiprikaati (Rv.Pr). Lisäksi Raappana päätti käyttää osia omasta divisioonastaan everstiluutnantti Väinö Partisen johdolla. Raappana tunsi alueen kuin omat taskunsa ja antoi vihollisen 289. divisioonan edetä Kuolismaalta Ilomantsiin johtavaa tietä pitkin kapealle Konnukkajärven kannakselle, johon se pysäytettiin. Samanaikaisesti divisioonan selustayhteydet katkaistiin Luovejoella. Perässä tuleva 176. divisioona saarrettiin siten, että Partisen osasto P katkaisi venäläisten pakotien hyökkäämällä pohjoisesta.
Vihollinen lähetti motitettujen divisiooniensa avuksi merijalkaväkeä, mutta turhaan. 9. elokuuta mennessä ryhmä Raappana oli tuhonnut 289. divisioonan miltei kokonaan. 176. divisioonan osa onnistui murtautumaan itään. Merijalkaväen pataljoonat kärsivät huomattavia tappioita. Taistelulla oli suuri merkitys psykologisesti, olihan juuri jouduttu luovuttamaan Aunus ja Karjalankannas puna-armeijan painostuksen edessä. Raappanalle esitettiin näistä taisteluista Mannerheim-ristiä toisen kerran, mutta ylipäällikkö ei hyväksynyt tätä esitystä. Ei ole syytä väheksyä vihollista, sillä se murtautui moteista ulos – tosin jättäen raskaan kalustonsa sinne. Puna-armeija oli ottanut suomalaisilta oppia pitkän sodan kuluessa. Tosin miehistöhukkakin oli huomattava. Sodan jälkeen valvontakomissio painosti Suomen johtoa ja Raappana passitettiin eläkkeelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. lokakuuta 1916  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1925  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1928  Eversti 27. joulukuuta 1939  Kenraalimajuri 3. joulukuuta 1941 |       |  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien ja rintatähden kera  Mannerheimristin 2. lk. ritari  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Suojeluskuntain rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Preussin 1. lk.  Rautaristi  Saksan 2. lk. Rautaristi soljen kera  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Kotkaritarikunnan kunniamerkki  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Puolan Polonia Restituten ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki |
Liz Wahl

Liz Wahl
Elizabeth ”Liz” Wahl (s. 1985 Filippiinit) on yhdysvaltalainen toimittaja.
Wahl syntyi Yhdysvaltain laivaston tukikohdassa Filippiineillä. Hänellä on myös sukujuuria Unkarissa. Wahl valmistui Fairfieldin yliopistosta, jossa opiskeli pääaineinaan englannin kieltä ja journalismia. Hän työskenteli tuottajana Connecticutissa, toimittajana Pohjois-Mariaaneilla ja NBC:n kirjeenvaihtajana Guamilla. Hän oli Pohjois-Mariaaneilla Russia Todayn (RT) ottaessa häneen yhteyttä. Yhteydenotto perusteltiin Wahlin tekemällä raportilla Fukushiman ydinvoimalaonnettomuudesta. Wahl aloitti työskentelyn RT:llä vuonna 2011. Hän oli kanavan kirjeenvaihtaja ja uutisankkuri. Hän irtisanoutui kanavan palveluksesta suorassa lähetyksessä maaliskuussa 2014 vastalauseena kanavan tavalle käsitellä Krimin miehitystä. Lähetyksestä netissä julkaistu video levisi viraalisti. Wahlin ero herätti kansainvälistä lehdistöhuomiota. Wahl arvosteli RT-kanavaa Vladimir Putinin tekojen valkopesusta. RT piti julkista irtisanoutumista Wahlin tempauksena itsensä markkinoinniksi. James Kirchickin mukaan Wahl oli ottanut häneen yhteyttä jo elokuussa 2013 Kirchickin esitettyä RT:llä mielenilmauksensa Putinin homoihin kohdistamaa vainoa vastaan. Kirchickin mukaan Wahl kertoi kokeneensa työnsä jo tuolloin ongelmalliseksi, mutta ettei ollut vielä valmis irtisanoutumaan.
Wahl on esiintynyt myös muun muassa CNN:llä, MSNBC:llä, Fox Newsissä ja Bloomberg Televisionissa. Hän on kirjoittanut Politicoon. Vuonna 2017 hän aloitti raportoinnin Ukrainasta Newsylle. Wahl on RT:n palveluksesta eroamisensa jälkeen ollut aktiivinen puhuja Venäjän propagandataktiikoista, journalistisesta etiikasta ja mediaympäristön nopeasta muutoksesta. Hän on osallistunut paneelikeskusteluihin ja journalistisiin konferensseihin Liettuassa, Norjassa ja muissa Euroopan maissa. Wahlin mukaan RT on osa Venäjän disinformaatiokoneistoa, jonka tarkoitus on tehdä länsimaisista yhteiskunnista epävakaita. Wahl katsoo Venäjän vuoden 2014 aggressioiden Ukrainassa muodostaneen käännekohdan sekä RT:n toiminnassa että muualla venäläisessä disinformaatiokentässä. Hänen mukaansa Venäjän disinformaatio muuttui aggressiivisemmaksi ja häpeilemättömämmäksi. Hänen mukaansa Venäjä levittää disinformaatiota tiedotusvälineidensä, palkkaamiensa trollien, hakkeroinnin ja äärimielisten poliitikkojen rahoittamisen kautta Euroopassa ja Amerikassa.
Radioteatteri

Radioteatteri on Yleisradion radiokanaville kuunnelmia tuottava yksikkö.
Historia

Radioteatteri perustettiin elokuussa 1948 tuottamaan Yleisradioon johtaja Hella Wuolijoen ohjelmapolitiikan mukaisesti ”mahdollisimman korkeatasoista teatteritaidetta”, toisin sanoen kuunnelmia.
Radioteatterin ensimmäiseksi johtajaksi tuli Olavi Paavolainen, joka toimi tehtävässä kuolemaansa eli vuoteen 1964 saakka. Ohjaajina toimivat Eero Leväluoma ja Markus Rautio, näyttelijöinä muun muassa Matti Aulos, Emmi Jurkka, Kauko Kokkonen, Kauko Käyhkö, Helge Ranin ja Reino Valkama.
Paavolaisen jälkeen Radioteatterin johtajaksi tuli Pekka Lounela. Hänen jälkeensä johtajina ovat toimineet Mirjam Polkunen ja Pekka Kyrö. Vuosina 2009–2010 Radioteatterin päällikkö eli vastaava tuottaja oli Juha-Pekka Hotinen, ja vuoden 2011 alusta tehtävässä toimi hetken aikaa Satu Kurvinen. Toukokuun alusta 2015 lähtien Yle Draaman päällikkönä toimii Jarmo Lampela.
Radioteatteri on toiminut yhteistyössä useiden kirjailijoiden kanssa. Radioteatterille ovat kirjoittaneet muun muassa Juha Siltanen, Laura Ruohonen, Paavo Haavikko, Mari Mörö, Juha Seppälä ja Jouko Turkka. Säännöllisinä dramaturgeina ja kirjoittajina on myös työskennellyt monia kirjailijoita, kuten esim. Veijo Meri, Hannu Raittila ja Mikko Viljanen.
Radioteatterin ensimmäisiä kuunnelmia oli esimerkiksi vuonna 1949 tehty jännitysnäytelmä Kaasuvalo. Suosittuja kuunnelmia ovat olleet Hyvää iltaa, nimeni on Cox!, Paul Temple -sarjakuunnelmat, Kankkulan kaivolla, Sinuhe egyptiläinen, Kalle-Kustaa Korkin seikkailut, Noita Nokinenä, Elmo, urheilija ja Linnunradan käsikirja liftareille.
Pitkäaikaisimpiin ohjelmiin kuuluvat vuosina 1976–2005 tehty perhesarja Kantolan perhe sekä viihdekuunnelma Knalli ja sateenvarjo, jonka ensimmäinen jakso tehtiin vuonna 1979.