Jac Weinstein
Teatteritoiminta ja jiddišinkieliset näytelmät

Weinstein perusti vuonna 1922 jiddišinkielisen harrastajateatteriseuran nimeltä Idiše dramatiše gezelšaft in Helsingfors (אידישע דראמאטישע געזעלשאפט אין העלסינגפארס; Helsingin juutalainen näytelmäseura). Seura käytti usein mainoksissaan ja käsiohjelmissaan latinilaisin kirjaimin kirjoitettua nimeä Idische Dramatische Gesellschaft tai ruotsinkielistä nimeä Judiska Dramatiska Sällskapet. Seuraan kuului parhaimmillaan yli kaksikymmentä jäsentä. Sen tarkoituksena oli tehdä Helsingissä tunnetuksi jiddišinkielistä teatteria ja tutustuttaa nuoria jiddišinkieliseen kulttuuriin. Seuran puheenjohtajan toimen ohella Weinstein ohjasi ja kirjoitti näytelmiä.
Seuran näyttelijöihin lukeutui mm. Isaij Davidkin (1893–1968), Josef Liebkind (1904–1960) ja Hanna Schlimowitsch (1911–1996), joka tuli myöhemmin tunnetuksi Suomi-Filmien tähtenä Hanna Tainina. Weinsteinin kupletteja esittivät usein sopraano Nina Rubanovitsch (1898–1982) ja hänen miehensä Grischa Rubanovitsch (1897–1948) mandoliinilla säestäen. 1930-luvun lopulla toimintaan osallistui myös wieniläisiä teatterialan ammattilaisia, jotka olivat tulleet pakolaisina Suomeen vuonna 1938.
Weinsteinin teatteriseuran ohjelmisto koostui jiddišinkielisen näytelmäkirjallisuuden keskeisestä repertuaarista. Seura esitti mm. Jacob Gordinin (1853–1909), Šolem-Aleikhemin (1859–1916) ja Sholem Aschin (1880–1957) tunnettuja näytelmiä paikallisella liettuanjiddišin murteella. Monet näistä näytelmistä olivat yhteiskunnallisia draamoja ja komedioita, jotka kuvasivat perinteisen juutalaisen elämäntavan muuttumista modernisoituvassa maailmassa. Seura esitti myös S. An-skin (1863–1920) legendaarisen näytelmän Der dibek (Riivaaja), joka tuli tutuksi laajalle yleisölle Kansallisteatterin suomenkielisenä Dibbuk-näytelmänä vuonna 1934.
Weinstein kirjoitti näytelmäseuralle musiikkikomedioita, operetteja sekä revyitä sketseineen ja kupletteineen. Monet hänen teksteistään satirisoivat Helsingin juutalaista yhteisöä ja sen pikkuporvarillisuutta.1920-luvun noususuhdanteessa valtaosa Helsingin juutalaisista toimi vaatetusalalla, mikä johti yhteentörmäyksiin niin yhteisön sisällä kuin ulkopuolellakin. Weinstein kuvasi piikikkäästi ja itseironisesti vaatekauppiaiden elämää, yhteisön maallistumista ja suhdetta valtaväestöön. Weinstein myös parodioi juutalaisten puhumaa ruotsia ja suomea. Weinsteinin näytelmien ja revyiden kautta yhteisö pystyi käsittelemään kiperiäkin asioita huumorin kautta.
Weinsteinin revyyt ammensivat vaikutteita niin juutalaisesta kuin yleisestä revyytaiteesta. Monet hänen sketsiensä päähahmoista muistuttavat amerikkalaisen ja venäläisen vaudevillen "hebrealaiskomedian" arkkityyppejä. Kupletti-laulujen sävelet hän lainasi juutalaisista ja venäläisistä (kansan)lauluista, jiddišinkielisistä opereteista, saksalaisesta ja amerikkalaisesta kevyestä musiikista, ranskalaisesta kabareesta sekä "Tukholman revyykuninkaan" Karl Gerhardin (1891–1964) kupleteista. Weinstein teki yhteistyötä paikallisten juutalaisten muusikoiden kanssa, esimerkiksi vuonna 1931 hänen kirjoittamansa Balderin salissa esitetyn operetin Miljonern (Miljonäärit) musiikillisena johtajana toimi suomalaisen jazzmusiikin uranuurtaja Fred Kiias (1904-1979). Usein flyygelin takana oli myös Pietarin konservatoriossa pianonsoittoa opiskellut Cecilia Hammerman (1907-1989).
Weinstein ei tiettävästi kirjoittanut eikä juutalainen näytelmäseura ilmeisesti esittänyt hepreankielisiä näytelmiä. Juutalaista maailmaa jakavassa kielikiistassa nykyheprean ja jiddišin välillä Weinstein edisti omaa äidinkieltään vaikkakin hän osasi hepreaa.
Toisen maailman sodan aikana Weinstein jatkoi näytelmien ja sketsien kirjoittamista. Ne käsittelivät niin elämää kotirintamalla kuin juutalaisia sotilaita rintamalla. Weinstein myös satirisoi Suomen ja natsi-Saksan liittolaisuutta. Hänen sota-aikaiset runonsa käsittelivät myös juutalaisten kansanmurhaa, holokaustia, josta tihkui tietoa ruotsinkielisen lehdistön kautta. Weinsteinin varhaisin tunnettu holokausti-aiheinen runo on vuoden 1942 tammikuulta. Toisen maailmansodan jälkeen hän kokosi monet sota-aikaiset runonsa jiddišinkieliseen kuvaelmaan Muter Rokhl un ire kinder (Äiti Rakel ja hänen lapsensa).
Weinsteinin perustaman näytelmäseuran toiminta hiipui 1940-luvulla. Tähän vaikutti toisaalta jiddišin aseman heikkeneminen juutalaisen yhteisön kielenä, toisaalta nuorison teatteriharrastusta kohtaan tunteman kiinnostuksen laantuminen. Weinstein kuitenkin jatkoi jiddišinkielisten laulujen, tervehdysrunojen ja kuplettien kirjoittamista 1960-luvulle saakka.