Uskonnonfilosofia
Historia

Länsimaisessa filosofiassa uskonnonfilosofia on perinteisesti luettu osaksi niin sanottua metafysiikkaa. Aristoteles määritteli Metafysiikassaan ”ensimmäiset syyt” yhdeksi tutkimuksensa kohteista. Aristoteleelle jumala oli ensimmäinen syy: liikkumaton liikuttaja. 1600- ja 1700-luvun rationalistifilosofit alkoivat myöhemmin kutsua tätä ”luonnolliseksi teologiaksi”. Nykyään luonnollinen teologia luetaan yleensä erilliseksi alueeksi, vaikka jotkut, erityisesti katoliset filosofit (uustomismi), lukevat sen edelleen osaksi metafysiikkaa. Jumaluutta koskevat kysymykset on luettu aikaisemmin ”metafyysisiin”, koska jumalan on katsottu kuuluvan toisenlaiseen todellisuuden luokkaan kuin koko muu kaikkeus. Useissa jumalakäsityksissä jumalaa pidetään ruumiittomana ja aineettomana oliona. Filosofiassa metafysiikka tai erityisesti ontologia käsittelee perustavia olevaisen luokitteluja.
Uuden ajan filosofinen teismi on muovautunut suhteessa kristinuskoon kohdistuneeseen arvosteluun. Valistusajattelun myötä 1700-luvulta alkanut uskontokritiikki kohdistui jumalatodistuksiin, ihmeisiin ja muihin kirkollisiin oppeihin. 1800-luvulla ateistiset ajattelijat Ludwig Feuerbach ja Karl Marx sekä myöhemmin Sigmund Freud olivat kiinnostuneita ihmiskunnan uskonnollisten harhaluulojen syntymekanismien selittämisestä. Toisaalta esimerkiksi Martti Luther, Blaise Pascal ja Søren Kierkegaard ovat edustaneet kristillistä ajatteluperinnettä, jossa jumalatodistusten edustamaa järkeilyä ei pidetä uskonnon kannalta olennaisena asiana.
1900-luvulla looginen empirismi ja analyyttinen filosofia kohdistivat huomion kieleen. Katsottiin, että mielekkäät todellisuutta koskevat väitteet tulisi voida osoittaa kokemusperäisen näytön avulla tosiksi. Ludwig Wittgensteinin myöhäisfilosofiasta innoitusta saaneet filosofit vastasivat analyyttisen kielifilosofian haasteeseen korostamalla uskonnollisten väitteiden ei-tiedollista, esimerkiksi rituaalista merkitystä. Alvin Plantingan kaltaiset filosofit taas puolustivat uskonnollisten ilmausten tosiasialuonnetta. Analyyttisen filosofian piirissä on 1960-luvulta alkaen tutkittu paljon teismiin liittyvien ontologisten väitteiden perusteita ja totuutta.
Uskonnonfilosofia erotetaan yleensä teologiasta toteamalla sen olevan uskontojen sisäisiin käsityksiin ja perinteisiin sitoutumatonta. Oppialan julkaisuissa on kuitenkin edelleen filosofiaa, jota voidaan kutsua filosofiseksi teologiaksi tai uskonnolliseksi filosofiaksi. Anglosaksisissa maissa uskonnonfilosofiaa tutkitaan ennen muuta filosofian laitoksilla. Katolisissa yliopistoissa uskonnonfilosofian sijaan puhutaan usein fundamentaaliteologiasta. Pohjoismaissa uskonnonfilosofia on liittynyt teologisten tiedekuntien yhteyteen. Monet kristilliset uskonnonfilosofit ovat pyrkineet puolustamaan teismiä, esimerkiksi Richard Swinburne, William Alston, Robert Merrihew Adams, Nicholas Wolterstorff, Linda Zagzebski ja Peter van Inwagen.
Ateismia puolustaneita filosofeja ovat olleet muun muassa Michael Martin, Kai Nielsen, Robin Le Poidevin ja Jordan Howard Sobel. Monet naturalistiset eli luonnontieteellisesti suuntautuneet filosofit katsovat, että tieteen tulokset ovat ristiriidassa teismin kanssa. Kognitiivisessa uskontotieteessä uskontoa tutkitaan neurotieteen ja evoluutioteorian avulla. Suuntauksen tunnetuin edustaja on Pascal Boyer. Kysymys siitä, mitä teismin järkiperäisyydestä tulisi ajatella kognitiivisen uskontotieteen tulosten valossa, on 2000-luvulla herättänyt keskustelua.