stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Secret Treaties
Kappaleet > B-puoli

Cagey Cretins – 3.16 (säv. A. Bouchard/R. Meltzer)
Harvester of Eyes – 4.42 (säv. D. Roeser/E. Bloom/R. Meltzer)
Flaming Telepaths – 5.20 (säv. A. Bouchard/E. Bloom/D. Roeser/S. Pearlman)
Astronomy – 6.38 (säv. A. Bouchard/J. Bouchard/S. Pearlman)
Kappaleet > Remasteroidun version bonuskappaleet

Boorman the Chauffer – 3.13 (säv. J. Bouchard/M. Krugman)
Mommy – 3.32 (säv. E. Bloom/R. Meltzer)
Mes Dames Sarat – 4.07 (säv. A. Lanier)
Born to Be Wild – 3.40 (säv. M. Bonfire)
Career of Evil – 3.00 (Singleversio, säv. A. Bouchard/P. Smith)
Singlejulkaisu

"Career of Evil" (single-versio) / "Dominance and Submission"
Muusikot

Donald "Buck Dharma" Roeser: kitara, laulu
Eric Bloom: laulu, kosketinsoittimet, "Stun"-kitara
Albert Bouchard: rummut, laulu
Joe Bouchard: basso, laulu
Allen Lanier: kosketinsoittimet, rytmikitara, syntetisaattori
Tuotanto

Sandy Pearlman ja Murray Krugman - tuottajat
Tim Geelan ja Jerry Smith - studio-tekniikka
Lehman Yates ja Lou Schlossberg - nauhoitus
John Berg ja Ron Lesser - kansitaide
Arvosteluja

Allmusic () linkki
Sputnik Music () linkki
Mark Prindle (8/10) linkki
Rolling Stone (positiivinen) linkki
Julkaisuhistoria

huhtikuu 1974: Columbia, KC 32858, US, LP
1974: CBS, 80103, UK, LP
1974: CBS, S80103, EU, LP
1974: Columbia, PCQ 32858, US, LP (quadrophoninen miksaus)
198?: Columbia, CK 32858, US, CD
1989: Columbia, CDCBS 32055 / 01-032055-10, EU, CD
2001: Columbia / Legacy, CK 85480, US, CD (remasteroitu + bonus-kappaleita)
2001: Columbia / Legacy, 502236 2, EU, CD (remasteroitu + bonus-kappaleita)
2012: Sony Music, osana The Columbia Albums Collection-boksia (sama kuin 2001-painos)
Satakunnan rintama

Satakunnan rintama oli yksi Suomen sisällissodan neljästä päärintamasta. Sen taistelut käytiin helmi–huhtikuussa 1918 nykyisten Satakunnan ja Pirkanmaan maakuntien alueella. Satakunnan rintama ulottui Pohjanlahden rannikolta Ahlaisista sisämaahan Kyrösjärven itäpuolelle.
Valkoisten keskuspaikka oli Kankaanpää, jonka lisäksi heidän tukialueinaan toimivat sodan alkaessa Merikarvia ja Ikaalinen. Punaisten merkittävimmät tukikohdat olivat Porin ohella Noormarkku, Suodenniemi, Hämeenkyrö ja Kyröskoski. Satakunnan rintama oli jaettu kolmeen rintamalohkoon, jotka olivat Ahlaisten–Noormarkun rintama, Lavian–Suodenniemen rintama sekä Ikaalisten rintama. Niiden ohella syntyi punaisten perääntymisvaiheessa Karkun rintama, jossa taisteltiin vajaan kolmen viikon ajan huhtikuussa.
Satakunnan rintaman taisteluissa kaatui yhteensä 740 henkilöä, joka oli noin 8 prosenttia koko sodan rintamatappioista.
Yleistä

Sodan käynnistyttyä suojeluskuntalaiset vetäytyivät Satakunnan pohjoisosiin, jolloin punaiset saivat haltuunsa maakunnan suurimmat asutuskeskukset Porin ja Rauman sekä Tampere–Pori-radan. Rintamalinja muodostui helmikuun ensimmäisen viikon kuluessa punaisten perustaessa tukikohtansa Noormarkkuun, Laviaan, Suodenniemeen, Hämeenkyröön ja Kyröskoskelle sekä valkoisten asettuessa Kankaanpäähän, Merikarvialle ja Ikaalisiin.
Valkoiset saivat aluksi koottua vain Kankaanpäähän sijoitetun 500 miehen vahvuisen pataljoonan, jota komensi ratsumestari Walter Bergh. Lisäksi rannikolla oli parin komppanian verran Paavo Talvelan johtamia Kristiinankaupungin seudun suojeluskuntalaisia ja Ikaalisissa pieni paikallisen suojeluskunnan osasto. Helmikuun lopussa valkoiset saivat lisävoimia, joista muodostettiin Länsiarmeijaan kuulunut Satakunnan ryhmä. Sen komentajaksi tuli ruotsalainen eversti Ernst Linder.
Punaisten sodankäynnissä Satakunnan ja Hämeen rintamat muodostivat ”pohjoisen rintaman”, jonka ylipäällikkönä toimi helmikuun ajan venäläinen eversti Mihail Svetšnikov. Porissa toimineen Satakunnan piiriesikunnan ylipäälliköksi tuli 6. maaliskuuta Helsingin punakaartin päällikkö Kustaa Salminen. Pari päivää myöhemmin käynnistyneestä yleishyökkäyksestä lähtien Ikaalisten rintama siirrettiin suoraan Tampereen yleisesikunnan alaisuuteen, jolloin Salmisen johdettavaksi jäi Ahlaisista Suodenniemelle ulottunut lohko. Porissa syntynyt oppositio nosti maaliskuun lopussa hänen tilalleen toimittaja Hannes Uksilan. Punaisten vahvuus Satakunnan rintamalla oli noin 2 000 taistelijaa, joista 150 oli venäläisiä tykki- ja konekiväärimiehiä. Maakunnan omien punakaartien ohella mukana oli joukkoja myös muualta Etelä-Suomesta, kuten Helsingin ja Turun seuduilta.
Sotatoimet

Satakunnan rintaman taistelut pääsivät vauhtiin vasta pari viikkoa sodan alkamisen jälkeen. Muista päärintamista poiketen Satakunnasta puuttui etelä–pohjoissuuntainen rautatieyhteys, minkä vuoksi rintama jäi sivunäyttämän rooliin.[lähde? ] Punaisten hyökkäysvaiheen tavoitteena oli edetä maakunnan pohjoisosan halki valkoisten vahvimmalle tukialueelle Etelä-Pohjanmaalle. Rannikkolohkolla hyökkäys oli suunniteltu tapahtuvaksi Merikarvian kautta Kristiinankaupunkiin, keskilohkolla Kankaanpään kautta Jämijärvelle ja itäisellä lohkolla Ikaalisten kautta Parkanoon.
Valkoisten pysäytettyä punaisten ensimmäisen yleishyökkäyksen helmikuun lopussa rintama jäi linjalle Ahlainen–Noormarkku–Lavia–Suodenniemi–Kyröskoski–Viljakkala.[lähde? ] 10. maaliskuuta punaiset tekivät vielä toisen tuloksettomaksi jääneen hyökkäyksen. Maaliskuun puolivälissä valkoiset käynnistivät Tampereen valtaukseen liittyvän suurhyökkäyksensä. Keskilohkolla valkoiset etenivät Suodenniemelle, josta punaiset perääntyivät aluksi Mouhijärvelle ja sieltä huhtikuun alussa Karkkuun. Ikaalisten rintamalla punaiset joutuivat Hämeenkyrön menetettyään vetäytymään Tampereen suuntaan Siuroon ja Ylöjärvelle. Rannikkolohkolla punaiset torjuivat hyökkäyksen Noormarkussa, jonka jälkeen valkoiset pyrkivät ainoastaan sitomaan heidän joukkoja tarkoituksenaan estää punaisia lähettämästä apuvoimia Tampereelle. Valkoisten ylipäällikkö Mannerheim antoi 28. maaliskuuta Satakunnan ryhmän komentajalle käskyn varmistaa Tamperetta vastaan hyökkäävien joukkojen selusta Porin radan suunnasta, mikä johti 30. maaliskuuta everstiluunantti Berghin komennossa olleiden valkoisten hyökkäykseen Noormarkkuun. Lopulta punaiset vetäytyivät Porin seudulta 12.–13. huhtikuuta ja Karkusta 19. huhtikuuta, jonka jälkeen Satakunnan rintaman taistelut olivat ohitse.[lähde? ]
Sotatoimet > Rannikkolohko

Punaisten ensimmäinen yleishyökkäys käynnistyi rannikkolohkolla 21. helmikuuta. Vallattuaan Ahlaisten kirkonkylän ja Pomarkun he jatkoivat etenemistään Pohjansahaan, Pirttijärvelle ja Haminaholmaan. Vastahyökkäyksillään valkoiset pakottivat punaiset vetäytymään kuun loppuun mennessä takaisin Reposaareen ja Noormarkkuun. Kiivaimmat taistelut käytiin 25. helmikuuta, jolloin punaiset menettivät 24 ja valkoiset 6 kaatunutta. Yhteensä punaisten tappiot olivat helmikuun aikana 30 ja valkoisten 18 kaatunutta.
Punaiset hyökkäsivät uudelleen 1. maaliskuuta, mutta joutuivat vetäytymään Pomarkusta ja Merikarvian suunnalta vielä saman illan aikana. Seuraavat taistelut käytiin 6. maaliskuuta, jolloin valkoiset hyökkäsivät tuloksetta Lampaluodon, Bastuskärin ja Anttooran saariin. Valkoiset olivat vielä helmikuussa suunnitelleet Porin valtausta, mutta ajatuksesta luovuttiin, kun Uuttakaupunkia hallussaan pitäneet suojeluskuntalaiset perääntyivät Ahvenanmaalle. Aktiivisuutta vähensi myös se, että maaliskuun puolivälissä käynnistetyn Tampereen valtauksen johdosta voimia ei haluttu sitoa rannikolle. Alueelle sijoitetut valkoiset saivat kuitenkin toimia suhteellisen itsenäisesti, minkä vuoksi lohkolla käytiin pienempiä yhteenottoja koko maaliskuun ajan.
Punaisten viimeinen hyökkäysvaihe käynnistyi 9. maaliskuuta. Tarkoituksena oli edetä Noormarkusta Ahlaisiin, Pomarkkuun ja Lassilaan, jota varten rintamanosalle keskitettiin noin 1 700 miestä. Ahlaisten saaristossa punaiset yrittivät edetä mantereelle 600 miehen voimin kuuden kilometrin levyisellä rintamalla. Sen ohella valkoiset onnistuivat torjumaan myös Pomarkkuun ja Harjakankaalle tehdyt hyökkäykset. Punaisten viimeinen hyökkäys tapahtui 14. maaliskuuta, jolloin he etenivät Ahlaisten kirkonkylän edustalle 900 miehen voimin. Valkoisten puolustus oli jo murtumassa, mutta lopulta asemat onnistuttiin pitämään Paavo Talvelan johdolla tehdyn vastahyökkäyksen ansiosta.
Jäiden heikettyä punaiset tyhjensivät maaliskuun lopussa saariston ja keskittivät joukkonsa Porin edustalle Lampaluotoon. 30. maaliskuuta valkoiset hyökkäsivät Noormarkkuun sitoakseen punaiset rannikolle. Noormarkun–Harjakankaan taisteluista tuli rintamalohkon verisimmät. Päivän aikana kaatui 27 valkoista ja ainakin 50 punaista. Hyökkäykset torjuttiin, mutta valkoiset saavuttivat tavoitteensa, kun punaiset ryhtyivät vahvistamaan asemiaan Noormarkussa ja Harjakankaalla, eivätkä lähettäneet apuvoimia Tampereelle.
Valkoisten vallattua Tampereen punaiset aloittivat vetäytymisen rannikkolohkolta 10. huhtikuuta. Joukot perääntyivät aluksi Poriin, josta viimeiset punaiset poistuivat aamupäivällä 13. huhtikuuta. Vetäytyminen suuntautui Kokemäen ja Huittisten kautta Punkalaitumelle, josta punaiset kuun lopussa jatkoivat edelleen kohti itää. Osa Porin seudun punaisista siirtyi junalla Karkun rintamalle viivyttämään pohjoisesta eteneviä valkoisia.
Sotatoimet > Keskinen lohko

Satakunnan rintaman ensimmäinen taistelu käytiin Suodenniemen Lahdenperässä 13. helmikuuta, jolloin neljä valkoista ja ainakin yksi punainen kaatui Mustapään talon ympäristössä käydyssä kahakassa. 14. helmikuuta punaiset miehittivät Lavian kirkonkylän, mutta joutuivat vetäytymään jo seuraavana päivänä. Valkoiset eivät kuitenkaan jääneet Lavialle, vaan punaiset ottivat kylän jälleen haltuunsa kahden päivän kuluttua.
Punaisten 21. helmikuuta käynnistyneen yleishyökkäyksen tarkoituksena oli vallata Kankaanpää ja katkaista Ikaalisiin johtava maantieyhteys. Punaiset etenivät 10 kilometriä Kankaanpään eteläpuolella sijaitsevalle Vihteljärvelle, jossa käydyn taistelun jälkeen he joutuivat vetäytymään takaisin Lavian suuntaan. Seuraavana päivänä punaiset lähtivät uuteen hyökkäykseen noin 450 miehen voimin. Valkoiset yllättivät Pohjanmaantiellä marssineet punaiset Sampakoskella, jossa käydyssä taistelussa kaatui lähes 40 punaista ja vajaat kymmenkunta valkoista. Kokemansa takaiskun jälkeen punaiset vetäytyivät Lavian kirkonkylään, eivätkä enää yrittäneet Kankaanpäähän.
Helmikuun lopussa valkoiset saivat lisävoimia, joiden turvin he valtasivat Lavian 2. maaliskuuta. Punaisten pääjoukot vetäytyivät Kullaalle ja Suodenniemelle. Osa punaisista jatkoi Tampereelle vaatimaan yleisesikunnalta päälliköiden vaihtamista sekä lisää tykkejä ja konekiväärejä. Lavian rintaman uudeksi ylipäälliköksi August Tuomisen tilalle tuli jo entuudestaan rintamalohkolla ollut virolainen matruusi Jan Tuckman. Punaiset yrittivät vallata Lavian vielä 12. ja 14. maaliskuuta tehdyillä hyökkäyksillä, mutta valkoiset torjuivat molemmat. Jälkimmäisen hyökkäyksen aikana punaisten tykistö tulitti kirkonkylää suuria aineellisia vahinkoja aiheuttaen.
Valkoisten suurhyökkäys käynnistyi 16. maaliskuuta. Sen tarkoituksena oli vallata Suodenniemi ja edetä sen jälkeen Karkkuun katkaisemaan Tampereelle johtava rautatie. Punaisten puolustus kesti 16.–18. maaliskuuta tehdyt hyökkäykset ja valkoiset joutuivat luopumaan ajatuksestaan katkaista rata nopeasti. Toinen tavoitteista täyttyi, kun hyökkäykset rannikkolohkon tavoin sitoivat punaisten joukkoja. Tampereen saartorenkaan kiristyessä punaiset vetäytyivät 26. maaliskuuta Mouhijärvelle, jonne valkoiset hyökkäsivät viisi päivää myöhemmin. Punaisten linjat murtuivat lopulta 2. huhtikuuta, jonka jälkeen he vetäytyivät Karkkuun. Uusi rintama syntyi Karkun kirkon ympäristöön, jonne punaiset perustivat puolustuslinjan suojatakseen Porin seudulta rautateitse vetäytyviä punaisia. Karkun rintaman taistelut kestivat aina 19. huhtikuuta saakka.
Sotatoimet > Itälohko

Ikaalisten rintaman punaiset operoivat aluksi käytännössä omatoimisesti, kunnes joukot siirrettiin maaliskuun hyökkäysvaiheessa Tampereen esikunnan alaisuuteen. Ensimmäiset taistelut käytiin 16. helmikuuta Luhalahdessa ja Helteenkylässä, jonne hyökänneet valkoisten osastot pakotettiin perääntymään.[lähde? ] 23. helmikuuta Viljakkalan punakaarti miehitti 15 kilometrin päässä Luhalahdelta sijaitsevan Kallionkielen kylän. Valkoiset onnistuivat valtaamaan kylän takaisin kolme päivää myöhemmin, mutta menettivät sen saman tien luultuaan lähestyvää Turun punakaartin osastoa omiksi.
Maaliskuun alussa punaiset hyökkäsivat kahdesti valkoisten hallussa olleeseen Ikaalisten kauppalaan. Ensimmäinen hyökkäys tapahtui 2.–3. maaliskuuta, jolloin punaiset saivat vallattua Sarkkilan kylän, mutta eteneminen pysähtyi pian reilun kilometrin päähän kauppalasta. Seuraava 8. maaliskuuta käynnistynyt hyökkäys päättyi illalla 10. maaliskuuta, jolloin Kankaanpäästä saapuneet valkoisten lisävoimat pakottivat punaiset jättämään Sarkkilan.
Punaisten hyökkäysten tauottua valkoiset vahvistivat joukkojaan Ikaalisissa noin 1 500 mieheen ja yleisillä kutsunnoilla riveihin saatiin vielä 100 miestä lisää. Valkoisten suurhyökkäys Tampere–Pori-radan katkaisemiseksi käynnistyi Ikaalisissa 15. maaliskuuta. Kyrösjärven itäpuolella punaiset vetäytyivät Luhalahteen ja sieltä edelleen Viljakkalan kirkonkylään, jonne valkoiset hyökkäsivat 17. maaliskuuta. Punaiset onnistuivat pitämään sen hallussaan, ja seuraavana päivänä valkoiset vetivät joukkonsa takaisin Kyrösjärven länsipuolelle. Valkoiset hyökkäsivät samaan aikaan myös Ikaalisten eteläpuolella. Punaiset torjuivat hyökkäyksen Sikurissa, mutta päättivät lopulta jättää kylän ampumatarvikkeiden vähyyden vuoksi. Uusi puolustuslinja perustettiin Järvenkylänjärven ja Kyrösjärven välisellä kannaksella sijaitsevan Mannanmäen rinteille, jonne valkoiset hyökkäsivät seuraavana päivänä. Punaiset torjuivat hyökkäyksen, mutta päättivät illan aikana vetäytyä Kyröskoskelle vihollisen tykistötulen alta. Tämän jälkeen puolustuslinja muodostettiin Kyröskoskenharjulle, jossa taisteltiin 17. maaliskuuta. Seuraavana aamuna valkoiset joutuivat perääntymään takaisin Ikaalisiin punaisten tehtyä vastahyökkäyksen.
Lyhyen asemasotavaiheen jälkeen taistelut käynnistyivät jälleen 22. maaliskuuta, jolloin Näsijärven ylittänyt eversti Harald Hjalmarsonin 1 000 miehen osasto hyökkäsi Viljakkalaan. Punaiset vetäytyivät Kyröskoskelle, jonne valkoiset hyökkäsivät seuraavana iltapäivänä. Kiivaasta vastarinnasta huolimatta punaisten puolustuslinja murtui nopeasti. Iltahämärässä eri suunnista hyökänneet valkoisten osastot kuitenkin erehtyivät luulemaan toisiaan vihollisiksi ja taistelivat keskenään usean tunnin ajan. Tämän johdosta punaiset onnistuivat vetäytymään Siuron ja Ylöjärven kautta Tampereelle siviiliväestön paetessa Mouhijärvelle. Puolenyön jälkeen valkoiset etenivät tyhjentyneisiin Kyröskosken ja Hämeenkyrön kyliin ja Ikaalisten rintaman taistelut olivat ohitse.
Sotatoimet > Karkun lohko

Karkun rintamalohko syntyi 4. huhtikuuta Mouhijärven suunnalta vetäytyneiden punaisten perustettua puolustuslinjan Karkun kirkonkylään tarkoituksenaan suojata Satakunnasta vetäytyviä punaisia. Linja muodostui helposti puolustettavalle Rautaveden ja Riippilänjärven väliselle kannakselle, jonka halki rautatie kulki. Valkoiset puolestaan asettuivat noin kolme kilometriä pohjoisemmaksi Karkun asemalle.
Taistelut olivat aluksi satunnaista laukaustenvaihtoa ja asemasotaa, kunnes valkoiset hyökkäsivät puolitoista viikkoa Tampereen valtauksen jälkeen 17. huhtikuuta. Punaiset joutuivat raskaiden tappioiden myötä vetäytymään Tyrväälle ja sieltä edelleen Vammalan kauppalaan. Taistelusta muistetaan erityisesti Maarian pitäjän tehdastyöläisistä ja piioista koottu punaisten naiskomppania, joka puolusti sitkeästi Karkun kirkkoa.
Itiöeläimet

| Itiöeläimet |
| --- | --- |
 Toxoplasma-itiöeläimiä
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Yläjakso::  Chromalveolata
Pääjakso::  Alveolata
Alajakso::  Itiöeläimet Apicomplexa  Levine 1980 emend. Adl et al. 2005
Luokat ja alaluokat
 Aconoidasida Haemosporasina  Piroplasmasina  Conoidasida Coccidiasina  Gregarinasina 
Katso myös
   Itiöeläimet Wikispeciesissä   Itiöeläimet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Itiöeläimet (Apicomplexa) ovat Chromalveolata-kuntaan kuuluva ryhmä yksisoluisia eliöitä. Ne kuuluvat Alveolata-pääjaksoon panssarilevien ja ripsieläinten kanssa. Itiöeläimiä on kuvattu noin 4 500 lajia. Itiöeläinten lähimpiä sukulaisia ovat panssarilevät.
Itiöeläimet ovat pitkälle erikoistuneita eläinten solunsisäisiä loisia. Niiden suomenkielinen nimitys johtuu niiden elinkiertoon kuuluvasta itiömäisestä elomuodosta. Tieteellinen nimitys Apicomplexa puolestaan viittaa niiden solun päässä tavattavaan apikaalikompleksi-nimiseen rakenteeseen, jonka avulla eliöt tunkeutuvat isäntäsoluunsa.
Niiden solurakenteessa tavataan myös erikoinen apikoplasti-soluelin, joka on ilmeisesti evoluution kuluessa surkastunut ja lehtivihreänsä menettänyt viherhiukkanen. Apikoplasti tuottaa nykykäsityksen mukaan eräitä itiöeläimen tarvitsemia rasvahappoja. On todettu, että jos apikoplasti tuhotaan, itiöeläin ei kykene infektoimaan uusia isäntäsoluja.
Itiöeläimet aiheuttavat monia sairauksia. Näistä tunnetuimpia ovat:
Malaria (alaluokka Haemosporasina)
Babesioosi (alaluokka Piroplasmasina)
Toksoplasmoosi ja kryptosporidioosi (alaluokka Coccidiasina)
Elintavat

Itiöeläinten elinkierto on monimutkainen ja siihen kuuluu sekä suvullinen että suvuton lisääntymisvaihe. Tyypillisesti itiöeläimillä suvullisen lisääntymisen tuloksena syntyneet sporotsoiitit tunkeutuvat isäntäsoluihin, joissa ne jakautuvat suvuttomasti ja tuottavat isäntäsolun ulkopuolelle vapautuvia merotsoiitteja. Merotsoiitit infektoivat uusia isäntäsoluja, joista puolestaan vapautuu gametosyyttejä. Gametosyytit kehittyvät sukusoluiksi, joista hedelmöityksen tuloksena syntyy tsygootteja. Näistä tsygooteista muodostuu jälleen uusia isäntiä infektoivia sporotsoiitteja.
Itiöeläimillä voi olla useita isäntäeliöitä, esimerkiksi malariaa aiheuttavilla Plasmodium-lajeilla isäntinä toimivat selkärankainen eläin ja hyttynen. Plasmodium-lajeilla suvullinen lisääntyminen ja hedelmöitys tapahtuvat hyttysen ruuansulatuselimistössä, josta sporotsoiitit hakeutuvat hyttysen sylkirauhasiin. Hyttysen syljen välityksellä sporotsoiitit päätyvät selkärankaisen elimistöön, jossa merotsoiitit muodostuvat maksasoluissa. Merotsoiitit puolestaan infektoivat veren punasoluja, ja tietyssä vaiheessa kehittyy gametosyyttejä, jotka päätyvät hyttysen elimistöön sen imettyä verta.
Itiöeläinten aiheuttamien sairauksien hoito

Bakteereista ja viruksista poiketen itiöeläimet ovat aitotumaisia taudinaiheuttajia. Tämän vuoksi niitä vastaan on vaikeaa kehittää sellaisia lääkkeitä, jotka vaikuttaisivat vain taudinaiheuttajaan, eivätkä olisi potilaalle haitallisia. Malariaa vastaan on tuloksetta yritetty kehittää rokotteita. Sitä tosin pystytään hoitamaan kiniini-, klorokiini- ja amodikiini-nimisillä lääkeaineilla. Itiöeläinten tutkiminen ja kasvattaminen laboratorio-olosuhteissa on myös vaikeaa. Viime vuosina joidenkin itiöeläinten genomia on selvitetty, mikä auttanee tulevaisuudessa ymmärtämään tarkemmin niiden elintoimintoja kehitettäessä niitä vastaan tehoavia lääkeaineita. On esimerkiksi huomattu, että solun toiminnalle välttämättömään apikoplastiin vaikuttavia lääkeaineita on mahdollista kehittää.
Itiöeläinten elinkierto. 1. Tsygootti, 2. Sporotsoiitteja, 3. Merotsoiitteja, 4. Gametosyyttejä.
John de Jong

John de Jong (s. 8. maaliskuuta 1977 Haag, Alankomaat) on alankomaalainen entinen jalkapalloilija. Hän edusti ammattilaisurallaan ADO Den Haagia, FC Utrechtia, PSV Eindhovenia ja SC Heerenveeniä Alankomaiden kahdella ylimmällä sarjatasolla.
Tilastot

| Kausi | Joukkue | Sarja | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1995–1996 | ADO Den Haag | Eerste Divisie | 30 | 6 |
| 1996–1997 | ADO Den Haag | Eerste Divisie | 24 | 4 |
| 1997–1998 | ADO Den Haag | Eerste Divisie | 15 | 9 |
|  | Utrecht | Eredivisie | 14 | 3 |
| 1998–1999 | Utrecht | Eredivisie | 33 | 8 |
| 1999–2000 | Utrecht | Eredivisie | 24 | 5 |
| 2000–2001 | PSV Eindhoven | Eredivisie | 28 | 3 |
| 2001–2002 | PSV Eindhoven | Eredivisie | 20 | 2 |
| 2002–2003 | Heerenveen | Eredivisie | 26 | 9 |
| 2003–2004 | PSV Eindhoven | Eredivisie | 29 | 8 |
| 2004–2005 | PSV Eindhoven | Eredivisie | 15 | 5 |
| 2005–2006 | PSV Eindhoven | Eredivisie | 0 | 0 |
| 2006–2007 | PSV Eindhoven | Eredivisie | 0 | 0 |
Samuel Josef Agnon

| Samuel Josef Agnon |
| --- | --- |
 Samuel Josef Agnon
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1888 Buczacz, Galitsia
Kuollut: 17. helmikuuta 1970 (81 vuotta) Jerusalem, Israel
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Agnon
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Samuel Josef Agnon, alkuperäinen nimi Shmuel Josef Czaczkes, (17. heinäkuuta 1888 Buczacz (nyk. Butšatš), Itävalta-Unkari (nyk. Ukraina) – 17. helmikuuta 1970 Jerusalem, Israel) oli israelilainen kirjailija. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1966 yhdessä Nelly Sachsin kanssa.
Kirjallinen tuotanto

Agnonin kaikkien teosten lähde on juutalaisuus, sen tavat, usko ja kieli. Agnon käsittelee näitä taiteessaan omaperäisella, ainutlaatuisella tavalla. Hän sai myös vaikutteita saksalaisesta kirjallisuudesta ja vasta kehittyvästä uudesta heprealaisesta kirjallisuudesta. Melkein kaikissa hänen teoksissaan kuvataan ristiriitaa vanhan ja uuden välillä, itäeurooppalaisen juutalaisen elämän tuhoa ja Palestiinaan pelastuneiden vaikeaa sopeutumista uudenlaiseen juutalaisuuteen. Hänen kirjojensa tapahtumat sijoittuvat niihin neljään hyvin erilaiseen yhteiskuntaan ja seutuun, joissa hän eli: Galitsiaan (Morsiuskatos), Saksaan (Fernheim), Jaffaan (Uskollisuuden vala) ja Jerusalemiin (Shira). Monissa hänen kuvauksissaan on unenomainen tunnelma, ja lukija jää miettimään, onko se totta vai fantasiaa.[lähde? ]
Romaanissa Yövieras (1938) anonyymi kertoja kuvaa vierailuaan Galiziassa monen vuoden poissaolon jälkeen ja kohtaa siellä lohduttoman autiuden. Kirja perustuu Agnonin omaan vierailuun syntymäkaupungissaan Buczaczissa kolmekymmentäluvulla. Agnonin merkittävimpänä teoksena pidetään romaania Yesteryear (1945) (Eilen ja toissapäivänä), joka on monumentaalinen eeppinen romaani ja sijoittuu tapahtumiensa osalta vuosisadan alun Palestiinaan. Romaani on näennäisesti realistinen kuvaus idealistisista maahanmuuttajista ja heidän vaikeuksistaan, mutta samalla se pursuaa mielikuvituksellisia sivujuonia, paradokseja, surrealistisia ja kafkamaisia vertauskuvia, ja kaiken taustalla on Agnonin kitkerä surumielinen huumori, joka heijastaa holokaustin aikaa, jolloin hän kirjoitti teoksen.[lähde? ] Hän ei kuitenkaan koskaan käsitellyt tuotannossaan holokaustia suoraan.
Romaanien lisäksi Agnon julkaisi useita kertomuksia ja novelleja, hassidien legendoja ja juutalaista kansantarustoa, jotka on koottu antologioihin.
Agnonin heprean kieli on sekoitus juutalaisen Raamatun, keskiajan ja nykyajan hepreaa sekä hänen omaa ainutlaatuista kielellistä kekseliäisyyttään.
Agnonin synnyinkaupungissa Butšatšissa on nykyisin Agnonin mukaan nimetty kirjallisuuskeskus.
Teokset > Suomennettu tuotanto

Kun väärä oikaistaan: kertomuksia, valinnut ja heprean kielestä suomentanut Jussi Aro, WSOY 1967 Sarja: Aikamme kertojia
Uskollisuuden vala (Švuat emunim), suomentanut Jussi Aro, WSOY 1966 Sarja: Aikamme kertojia
Teokset > Hepreaksi ja englanniksi ilmestyneet (kirjailijan eläessä)

The Bridal Canopy (1931)
Of Such and Of Such
At the Handles of the Lock (1923)
A Guest for the Night (1938)
Yesteryear (1945)
Near and Apparent
Thus far
The fire and the wood
Teokset > Antologiat

Days of Awe (1938)
Present at Sinai: The Giving of the Law (1959)
Teokset > Postuumisti ilmestyneet teokset

Shira (1971)
A City and the Fullness Thereof (1973)
In Mr. Lublin's Shop (1974)
Within the Wall (1975)
From Myself to Myself (1976)
Book, Writer and Story (1978)
The Beams of Our House (1979)
Dear Esther: Letters 1924–1931 (1983)
A Shroud of Stories (1985)
The Correspondence between S.Y.Agnon and Z.Schocken (1991)
Huomautuksia

↑  Joidenkin lähteiden mukaan kuolinpaikka Jerusalem.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Samuel Josef Agnon Wikimedia Commonsissa