stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vienanjoki
Historiaa > Viena ja viikingit

Vienan rantojen kiinteä asutus ulottuu ajallisesti ainakin viikinkiaikaan. Englannin kuningas Alfred kertoo 800-luvun lopulla norjalaisesta merenkävijästä nimeltä Ottar. Tämä oli purjehtinut Norjan Haalogalandista kauas pohjoiseen ja itään suurelle joelle, joka voidaan paikantaa Vienajoeksi. Ottar kertoi matkastaan, että tuon suuren joen toisella rannikolla oli viljeltyä maata. Ottar kertoi myös tavanneensa matkan varrella asukkaita, joita hän kutsui nimellä finnar mutta hänen on tulkittu tarkoittaneen sillä lappalaisia eli saamelaisia. Joen rannalla heitä varmasti asuikin, mutta he tuskin viljelivät maata. Siellä on täytynyt olla muutakin suomensukuista väestöä, sillä venäläisiä sinne asettui vasta toisen vuosituhannen alussa, ehkä 1100-luvulta lähtien.
Skandinavian saagoissa on useita kertomuksia norjalaisten retkistä Vienajoen suuseudulle 900-luvulta lähtien. He kävivät kauppaa, mutta tilaisuuden tullen myös ryöstivät saalista asein. Tietoja on samoin Karjalan miesten retkistä Norjan rannikoille toisen vuosituhannen puolella. Ne kertovat vastavuoroisista vierailuista sodan ja kaupan merkeissä 1400-luvun alkupuolelle asti. Nuo yhteydet ovat jättäneet vaikutteita myös Vienan kansanperinteeseen ja todennäköisesti kieleenkin.
Historiaa > 1500-luvulla

Kun englantilainen merikapteeni Richard Chancellor vuonna 1553 lähti etsimään meritietä Siperiaan Jäämeren kautta, myrsky heitti hänet Vienajoen suulle. Hän matkusti jokilaivoilla Vienajoen ja sen sivujoen Suhonan kautta Vologdaan ja siitä maitse Moskovaan. Tuolloin elettiin löytöretkien ja ensimmäisen maapalloistumisaallon aikaa valtamerillä. Chancellor neuvotteli Moskovassa Englannille kauppavaihdon sopimuksen Jäämeren ja Vienan kautta, kun Ruotsi Tallinnan ja Narvan vallattuaan hallitsi idän kaupan tietä Itämerellä. Englannin ja sitten myös aluksi Kuolan satamaan pysähtyneet Hollannin laivat alkoivat tuoda rahtia Vienajoen suulle Arkangeliin, mistä jokilaivurit veivät ne edelleen kohti Moskovaa. Suomalais-ugrilaisen kulttuurin keskieurooppalainen tutkija G. J. Stipa on osoittanut, että karjalaiset laivurit valtasivat Vienanmeren ja joen rahtiliikenteen markkinat, sillä heidän purjealuksensa olivat keveämmät ja nopeammat kuin muiden ja heillä oli myös pitkiä soudettavia jokiveneitä.
Vienassa kiersi 1560-luvulla hollantilainen kauppamies Simon van Salingen, joka raportissaan kertoo karjalaisten korkeasta veneenrakennuksen taidosta omasta laivatyypistä. Hän kokeili itse erilaisia aluksia ja  totesi karjalaiset parhaiksi. Karjalaiset saivat ammattityötä, rahaa ja mainetta.
Historiaa > Vienanjoki 1500-luvun kartoissa

1500-luvulla kehittyi suuresti paitsi merenkulku sen mukana myös kartanpiirustus, jota harjoitettiin etenkin Italiassa, Saksassa, Hollannissa, Englannissa ja Ranskassa. Euroopan tietoisuudessa Karjala tuli tunnetuksi nimenomaan pohjoisessa. Tunnettu saksalainen kartografi Sebastian Münster sijoitti Karjalan (Corelia) Vienanmeren rannalle. Toinen tunnettu kartoittaja Gerardus Mercator laajensi Karjalan kuvaa Vienanmeren lounaispuolelta Kuolan niemimaalle asti ja lisäsi siihen tekstin: Corelia terra, insigniter fertilis ('Karjalan maa, erittäin hedelmällinen'). Vielä pitemmälle meni alankomaalainen Lucas Waaghenaer vuonna 1584 piirtämässään kartassa, joka julkaistiin vuonna 1599. Hän piirsi merikartan pohjoisesta katsoen Jäämereltä Vienajoen alajuoksulle. Joen itäpuolen alueella lukee: Russiae pars ('Venäjän puoli)', joen länsipuolella Coreliae pars ('Karjalan puoli'). Siinä Karjalan alue ulottui idässä Vienajoelle asti.
Sama raja esiintyy eräissä muissakin kartoissa. Huomiota herättää englantilais-hollantilaisen Isaac Massan kartta 1600-luvun alkupuolelta. Siinä on eniten paikannimistöä Vienajoen reitiltä, enemmän kuin Suomesta ja Skandinaviasta yhteensä. Se kertoo karjalaisten luomasta yhteyksien verkostosta: siihen on varmaan merkitty jokaisen ankkuripaikan ja kapakan sijainti, sillä yli kahdensadan kilometrin rahti vastavirtaan vaati aikaa, voimia, lepoa ja olutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vienanjoki Wikimedia Commonsissa
Brittain et al, 2009: Arctic rivers, Chapter 9. See section 9.7: The Northern Dvina river (pdf) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (notendur.hi.is)
Valter Vieska

Valter Göran Vieska (ent. Forsman, 10. lokakuuta 1896 Sysmä – 8. marraskuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat apteekkari Herman Forsman ja Hildur Hernberg.
Opinnot

Vieska kävi viisi luokkaa Oulun suomalaista reaalilyseota ja sen jälkeen Rauman yhteislyseota, jonka seitsemänneltä luokalta hän erosi liittyäkseen jääkäriliikkeeseen. Kahdeksannen luokan hän suoritti Helsingin suomalaisessa yksityislyseossa vuonna 1934. Hän suoritti aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1920 ja tiedonantoupseerikurssin vuonna 1922 sekä sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925, Taktiikan soveltamiskurssin hän suoritti vuonna 1926 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929 sekä komentajakurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1934–1935.
Jääkärikausi

Vieska liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 4. helmikuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa.
Suomen sisällissota

Vieska saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin  Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Vieska palveli sisällissodan jälkeen edelleen joukkueenjohtajana 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Kuopion jalkaväkirykmentti 4 ja myöhemmin Tampereen rykmentti. Armeijasta hän erosi 13. helmikuuta 1919, mutta hänet määrättiin takaisin palvelukseen 24. joulukuuta 1919 ja hänet sijoitettiin Porin rykmenttiin, missä hän toimi nuorempana upseerina, pataljoonan adjutanttina, rykmentin aseupseerina, adjutanttina, tiedonantoupseerina ja viestijoukkueen kouluttajana. Porin rykmentistä hänet komennettiin lähettiupseeriksi noin puoleksi vuodeksi 1. Divisioonan esikuntaan vuonna 1921. Porin rykmentin 5. komppanian päälliköksi hänet nimitettiin 5. marraskuuta 1923.
Armeijasta hänet siirrettiin suojeluskuntajärjestöön ja määrättiin 1. lokakuuta 1927 lukien Kainuun suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi ja 1. helmikuuta 1928 alkaen Suojeluskuntain yliesikunnan koulutusosaston vanhemmaksi apulaiseksi sekä 1. helmikuuta 1931 alkaen Viipurin suojeluskuntapiirin XXIII alueen päälliköksi, josta tehtävästä hänet hyvin pian komennettiin hoitamaan XV alueen aluepäällikön viransijaisuutta. Hän oli komennettuna 15. helmikuuta 1932 – 1. syyskuuta 1933 välisen ajan Viipurin sotilaspiiriin, missä hän toimi aluksi jalkaväki- ja myöhemmin yleisesikuntaupseerina. Hänet määrättiin 1. heinäkuuta 1933 Suojeluskuntain yliesikunnan koulutusosaston päällikön apulaiseksi ja 26. lokakuuta 1936 alkaen Viipurin suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Vieska osallistui Erillinen Pataljoona 2:n (4. Prikaati) komentajana ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hänet komennettiin Jalkaväen koulutuskeskus 11:een, josta hänet siirrettiin komento-osaston päälliköksi Kotijoukkojen esikuntaan, kunnes sai siirron Lahden suojeluskuntapiiriin, missä hän toimi ensimmäisenä sotilasohjaajana. Vielä ennen jatkosodan puhkeamista hänet siirrettiin 8. Prikaatin esikuntaa.
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 29:n II pataljoonan komentajaksi, missä tehtävässä hän osallistui taisteluihin Laatokan Karjalassa. Hänet siirrettiin vielä vuonna 1941 sotasaaliin evakuointitoimiston päälliköksi VI Armeijakunnan esikuntaan. Armeijakunnan esikunnasta hänet komennettiin Saksaan, mistä hän palveli lyhyitä kausia vuoteen 1943 saakka. Vuonna 1942 hän toimi myös Jalkaväenkoulutuskeskus 1:ssä, mistä hänet siirrettiin Saksan yhteyksiensä johdosta yhteysupseeriksi Rovaniemellä toimivaan Esikunta-Roihin, missä hän palveli vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin Päämajan Koulutusosaston toimistopäälliköksi, kunnes suurhyökkäyksen alkaessa hänet komennettiin rintamalle ja hän sai komentoonsa 19. Prikaatin I pataljoonan (I/19. Pr), minkä komentajana otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella. Sotatoimien loputtua hänet siirrettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 29:n aliupseerikoulun johtajaksi ja toimi myös Päämajan kenttätuomioistuimen vanhempana sotilasjäsenenä vuonna 1944. Hän erosi vielä samana vuonna vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi myöhemmin vuonna 1948 Invalidisäätiön palvelukseen, missä tehtävässä toimi vuoteen 1950 saakka, jolloin siirtyi Tuberkuloosiliiton palvelukseen ollen sen palveluksessa vuoteen 1952 saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Reservin vänrikki 24. joulukuuta 1919  Vänrikki 1. heinäkuuta 1920  Luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923  Majuri 6. joulukuuta 1936  Everstiluutnantti 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk. (1940 ja 1944)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Kolarin silta

Näkymä Kolarin sillalta.
Kolarin silta on Muonionjoen ylittävä, Ruotsin ja Suomen välinen maantiesilta Kolarin kylän eteläpuolella.
Valtiosopimus Kolarin sillan rakentamisesta solmittiin marraskuussa 1980. Sopimuksen mukaan sillan rakennutti Ruotsin tielaitos, ja kustannukset jaettiin valtioiden kesken tasan.
Kolarin silta mediassa

Elokuvan Napapiirin sankarit 2 yhdessä ulkokuvauskohtauksessa ajettiin Räihäsen (Timo Lavikainen) autolla Kolarin sillalla.
Vermont

Vermont on Yhdysvaltojen osavaltio Uuden Englannin alueella. Se liittyi liittovaltioon 14. osavaltiona 4. maaliskuuta 1791 oltuaan ensin itsenäinen valtio vuodesta 1777. Osavaltion nimi tulee ranskan sanoista les Verts Monts, joka tarkoittaa ’vihreitä vuoria’.
Vermont on asukasluvultaan toiseksi ja pinta-alaltaan kuudenneksi pienin 50 osavaltiosta. Vermontin kansallislaulu on These Green Mountains (suomeksi Nämä vihreät vuoret). Osavaltion kansalliskukka on vuodesta 1895 lähtien ollut apila. Sitä kasvaa runsaasti Vermontin maaseudulla. Vermontin osavaltiopuu on sokerivaahtera.
Vermontissa sijaitsee Yhdysvaltain vanhin yksityinen sotilasakatemia, Norwich Universityn Military College of Vermont.
Maantiede

Vermontin rajanaapureita ovat Massachusetts etelässä, New Hampshire idässä, New York lännessä ja Kanadan provinssi Quebec pohjoisessa. Osavaltion pääkaupunki on Montpelier.
Tärkeät joet ovat West River, Otter ja Winooski.
Muiden Uuden Englannin osavaltioiden tavoin Vermontin ilmasto on vaihteleva. Lämpötiloissa on suuria eroja vuodenaikojen, päivien ja eri vuosien välillä sekä osavaltion eri osissa.
Vuoden lämpimin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Burlingtonissa on 27,2 astetta. Keskimääräinen alin on pakkasen puolella marraskuusta maaliskuuhun, kylmimmillään tammikuussa −12,1 astetta.
Historia

Ennen eurooppalaisten saapumista Vermontin osavaltion alueella eli abenaki-intiaaneja. Siellä kävi ranskalaisia tutkimusmatkailijoita 1609. Englantilaiset asettuivat alueelle vuonna 1724.
Hallinto ja politiikka

Vermontin lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 30 jäsentä, alahuoneessa eli edustajainhuoneessa on 150 jäsentä.
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttää kuvernööri.
Osavaltio on jaettu 14 piirikuntaan.
Vermont on yksi Yhdysvaltojen vapaamielisimmistä osavaltioista. Samaa sukupuolta olevien avioliitto sallittiin Vermontissa 7. huhtikuuta 2009, ja Vermont oli neljäs Yhdysvaltain osavaltio, jossa se sallittiin. Vermont oli kuitenkin ensimmäinen osavaltio, jossa osavaltioparlamentti laillisti samaa sukupuolta olevien avioliitot tuomioistuinten sijaan. Seksuaalivähemmistöjen oikeudet ovat Yhdysvaltain parhaiden joukossa. Osavaltio tunnetaan myös ympäristöystävällisyydestä.
Vermont on vahvaa demokraattien kannatusaluetta. Vermont on äänestänyt demokraattien presidenttiehdokasta jokaisissa presidentinvaaleissa vuodesta 1992 lähtien. Vuoden 2020 presidentinvaaleissa Joe Biden voitti  Donald Trumpin Vermontissa yli 35 prosenttiyksiköllä. Kuvernöörivaaleissa Vermont on valinnut sekä demokraatti- että republikaanikuvernöörejä.
Talous

Vermontin bruttokansantuote vuonna 2010 oli 26 miljardia dollaria. Se oli Yhdysvaltojen osavaltioista pienin.
Vermontin maatalous keskittyy maitotuotteisiin. Tärkein teollisuudenala on elektroniikka. Kaivosteollisuus keskittyy kivilouhoksiin kuten graniitin ja marmorin louhintaan.
Vuonna 2013 osavaltion kymmenestä suurimmasta työllistäjästä neljä toimi terveydenhuollon alalla ja neljä matkailussa, mutta suurin oli Essex Junctionissa toimiva IBM.
Liikenne

Vermontin liikenne perustuu pitkälti autoiluun. Amtrakin matkustajajunista Vermontissa kulkevat Vermonter ja Ethan Allen Express. Amtrak arvioi vuonna 2011 Rutlandin ja Whitehallin välisen rataosuuden maan huonokuntoisimmaksi. Vermontissa on seitsemän lentoasemaa, joista kahdella oli kaupallista liikennettä vuonna 2015. Niistä ainoa suurempi oli Burlingtonin kansainvälinen lentoasema, jolta lähti noin 580 000 matkustajaa.
Väestö

Vuonna 2020 Vermontissa asui 643 077 asukasta. Asukkaista 94,2 prosenttia oli valkoisia. Osuus on selvästi suurempi kuin Yhdysvalloissa keskimäärin. Noin kolmanneksella asukkaista on ranskalaisia tai kanadanranskalaisia juuria.
Koulujen rahoitus oli aikaisemmin kaupunkien omalla vastuulla, mutta vuonna 1997 huomattiin tämän johtavan alueelliseen eriarvoisuuteen. Niinpä alettiin kerätä osavaltiotason kiinteistöveroa koulutusmenojen rahoittamiseksi. Koulutuksen rahoitusmallit ovat kiivaan keskustelun kohteena.
Vermontin yliopisto toimii Burlingtonissa. Se on perustettu 1792.
Väestö > Väestönkehitys

| Vuosi | Väestö | ±% |
| --- | --- | --- |
|  1790  | 85 425 | —     |
|  1800  | 154 465 | +80.8% |
|  1810  | 217 895 | +41.1% |
|  1820  | 235 981 | +8.3% |
|  1830  | 280 652 | +18.9% |
|  1840  | 291 948 | +4.0% |
|  1850  | 314 120 | +7.6% |
|  1860  | 315 098 | +0.3% |
|  1870  | 330 551 | +4.9% |
|  1880  | 332 286 | +0.5% |
|  1890  | 332 422 | +0.0% |
|  1900  | 343 641 | +3.4% |
|  1910  | 355 956 | +3.6% |
|  1920  | 352 428 | −1.0% |
|  1930  | 359 611 | +2.0% |
|  1940  | 359 231 | −0.1% |
|  1950  | 377 747 | +5.2% |
|  1960  | 389 881 | +3.2% |
|  1970  | 444 732 | +14.1% |
|  1980  | 511 456 | +15.0% |
|  1990  | 562 758 | +10.0% |
|  2000  | 608 827 | +8.2% |
|  2010  | 625 741 | +2.8% |
|  2020  | 643 077 | +2.8% |
Lähteet:
Urheilu

Talviurheilu, varsinkin alppihiihto ja lumilautailu, on Vermontissa suosittua. Lumilautailun kultamitalistit Hannah Teter  ja Ross Powers sekä kumparelaskija Hannah Kearney ovat  kotoisin Vermontista.
Kirjallisuutta

Arttu Käyhkö: Vihreiden vuorten Vermont, Kustantaja Myllymäki, 2019. ISBN 978-952-69085-3-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vermont Wikimedia Commonsissa
Vermontin kotisivut (englanniksi)
| n k  Yhdysvaltain hallinnolliset alueet |
| --- | --- | --- |
| Osavaltiot |  Alabama  Alaska  Arizona  Arkansas  Colorado  Connecticut  Delaware  Etelä-Carolina  Etelä-Dakota  Florida  Georgia  Havaiji  Idaho  Illinois  Indiana  Iowa  Kalifornia  Kansas  Kentucky  Louisiana  Länsi-Virginia  Maine  Maryland  Massachusetts  Michigan  Minnesota  Mississippi  Missouri  Montana  Nebraska  Nevada  New Hampshire  New Jersey  New Mexico  New York  Ohio  Oklahoma  Oregon  Pennsylvania  Pohjois-Carolina  Pohjois-Dakota  Rhode Island  Texas  Tennessee  Utah  Vermont  Virginia  Washington  Wisconsin  Wyoming  |  |
| Liittopiiri |  Washington (DC)  |  |
| Saarialueet |  Amerikan Samoa  Guam  Pohjois-Mariaanit  Puerto Rico  Yhdysvaltain Neitsytsaaret  |  |
| Erillisalueet |  Bajo Nuevo ja Serranilla kiistanalaisia  Bakerinsaari  Howlandinsaari  Jarvis  Johnstonin atolli  Kingmanin riutta  Midwaysaaret  Navassa  Palmyran atolli  Wakensaari  |  |
 luettelo Yhdysvaltain osavaltioista ja territorioista  intiaanireservaatti 
Burke Mountain.
Vermont State House
Vermontin yliopistolle kuuluva Williams Hall.
Viestijoukot

Saksalaisia puhelinmiehiä 1914 Valakiassa
Viestijoukot ovat yleensä armeijoiden maavoimien taistelevien aselajien toimintaa tukeva aselaji pioneerien, kenttätykistön, ilmatorjunnan jne. tapaan. Alkunsa viestijoukot ovat saaneet 1800-luvulla, kun viestittäminen teknistyi merkkivalojen polttamisesta ja lippusignaalien antamisesta sähköttämiseksi ja puhelimen sekä radioiden käytöksi, jolloin tarvittiin teknillisesti koulutettua henkilökuntaa viestittämään sekä perustamaan että ylläpitämään viestiyhteydet. Puolustushaaroista muun muassa ilmavoimilla ja merivoimilla on yleensä oma puolustushaaransa sisäinen viestitoiminto, joten ne eivät kuulu maavoimien viestijoukkoihin. Monissa maissa viestijoukot ovat aluksi toimineet lankayhteyksien rakentamisen johdosta pioneeriaselajin osina ennen siitä itsenäistymistään osana teknillisiä joukkoja.
Radion keksimisen myötä viestitoiminta jakautui puhelintoimintaan ja radiotoimintaan. Radiotoiminnassa oleellista oli ensimmäisen CW-modulaatiolla toimiva sähkötysradio. Myöhemmin opittiin käyttämään salaamista ja kaukokirjoitinta, radiopuoli jakautui kahteen osaan, sanomatoimintaan ja radiotoimintaan, jossa oli vaatimuksena sähkötystaito.
Suomen puolustusvoimien viestijoukoissa ennen digitaaliseen tekniikkaan siirtymistä viestialan koulutuksen saaneita joukkueenjohtajia oli kranaatinheittimistön viestijoukkueessa, kun taas valtaosa viestijoukojen henkilöstöstä keskittyi yhteyksien luomiseen jalkaväen taistelevista pataljoonista prikaatiin ja sieltä eteenpäin armeijakuntaan.
2000-luvulla viestitoiminta on pitkälle automatisoitunutta ja erikoistunutta sekä tietokoneisiin perustuvaa siten, että yhteyksiä muodostetaan myös dataliikenteenä ja niin ollen myös internet-yhteyksin.
Suomessa viestiaselajin katsotaan alkaneen armeijassa järjestäytyneessä muodossa 5. maaliskuuta 1918, kun Suomen sisällissodan aikana perustettiin Suomen suojeluskunnille Mikkelissä päämajan kenttälennätinpataljona. Itsenäisyyden alkuvuosina ranskalaisen mallin mukaisesti teknilliset aselajit, pioneerit ja viestijoukot olivat yhdessä hallinnollisesti. Saksalaisen Saksan jääkäreiden mallin mukaisesti viestitoiminta oli jaettu 1920-luvun puoliväliin saakka merkinannoksi eli sähkötykseksi sekä tiedonannoksi eli puhelinyhteyksiksi. Suomen viestijoukkojen vuosipäivä on tämän johdosta 5. maaliskuuta, jolloin osa aikaisemmalla OI-alkuisella sotilasradioamatöörikutsumerkillä lähettävistä sotilasradioamatööriasemista järjestää yhteyksiä.
Puhelinviestitoiminta

Viestitoiminta puhelimella kenttäoloissa edellyttää kenttäpuhelinta ja puhelinkaapeleita, joilla kenttäpuhelin yhdistetään toiseen puhelimeen joko suoraan tai kenttäpuhelinkeskuksen välityksellä. Kenttäpuhelinlinja rakennetaan laskemalla selässä kannettavan kelankantotelineen kelalta parikaapelia maahan. Esikuntien alueilla sekä tienylityksissä Suomessa kaapeli nostetaan ylös puunrunkojen varaan johdintankoa hyväksi käyttäen. Kaapeliyhteydet ovat yleensä turvassa salakuuntelulta, mutta niiden kestävyys tykistötulen vaikutuksen alaisena ei ole hyvä. Radioyhteyksien osoittauduttua epävarmoiksi tai epäluotettavaksi ja puhelinkaapeliyhteyksien katkettua, joudutaan turvautumaan taistelulähettien käyttöön tai, mikä harvinaisempaa, viestiyhteydet korvaaviin henkilökohtaisiin tapaamisiin viestitysmuotona.
Saksalaista kenttäkaapelilinja vetoa ensimmäisen maailmansodan aikana ennen kuin yhden hengen kelankantoteline on tullut käyttöön
Vuodelta 1927 peräisin oleva neuvostoliittolainen kenttäpuheli UNA F-28, jollaiset otettiin 1928 työläisten ja talonpoikien puna-armeijan käyttöön
Vuodelta 1941 peräisin oleva neuvostoliittolainen kenttäpuhelinkeskus FIN-6
Vuodelta 1933 peräisin oleva kenttäpuhelinkaapelikela ja kelankantoteline
Puhelinviestitoimintaan suomen kielessä viitataan nykyään teletoimintana. Esimerkiksi puhelinjoukkue, joka on ennen vetänyt kuparisia yksiparisia parikaapeleita ja moniparisia kuparisia kenttäkaukokaapeleita, on nykyään pääasiassa myös valokaapelien vetämiseen sotilasopetettu telejoukkue. 1960-luvulta alkaen Suomessa sotatoimiyhtymien, prikaatien, suurimmat radiolaitteet ovat olleet puhelinviestitoiminnan yhteydessä hoidettavia, koska ne liittyvät oleellisesti puhelintoiminnan kenttäpuhelinkeskuksiin. Pitkiä 20 – 50 kilometrin yhteyksiä muodostavia radioita on kutsuttu suuntaradioiksi, myöhemmin linkkiradioiksi. Suomessa vuodesta 1980 alkaen ovat kenttäviestijärjestelmiä, joita nykyään kutsutaan englanniksi taistelunjohtajärjestelmiksi ovat olleet jalkaväkiprikaati malli 1980:n viestijärjestelmä, yhtymän viestijärjestelmä-1. Sen uudistettu versio yhtymän viestijärjestelmä-1M ja yhtymän viestijärjestelmä-2. Kainuun prikaatissa on kokeiltu uutta suomalaista Bittiumin, entisen Elektrobitin, toteuttamaa M12-järjestelmää välivaiheena Karjalan prikaatissa kokeltavan M18:n esiasteena. Vaikka kenttäviestijärjestelmän keskeisenä osana olisivatkin olleet linkkiradiot keskuksineen, kanavointilaitteineen sekä lähetinlaitteineen niin silti järjestelmään kuuluvat myös kokonaisuutena radioviestitoiminnan kenttälinkkiradioita pienemmät radiolaitteet ja asemat. 1990-luvulta alkaen kenttäviestiverkkojen digitalisoiminen on vähitellen hävittänyt rajaa radio- ja puhelinpuoleen, koska puheestakin on tullut dataa.
Radioviestitoiminta

Viestitoiminta radiolla tarjoaa puhelimen käyttöä nopeamman tavan muodostaa yhteyksiä. Haittapuolena on ajoittain radiosäästä johtuva heikko kuuluvuus, radiohäirintä ja signaalitiedustelu. Radioyhteyden edellytyksiin vaikuttaa radiosään lisäksi myös aallonpituus sekä maasto, jonka ylitse radiosignaalin on kuljettava.
Aikaisemmin monissa maissa radioamatööriltä edellytettiin sähkötystaitoa, jotta kyettiin muodostamaan sähkötystä harjoittavien kansalaisten joukko sopivaksi ase- tai puolustusvoimien reservin sotilasradiosähköttäjäksi. Sähkötyksen merkitys on vähentynyt 1990-luvulla, koska on siirrytty digitaalisiin kenttäviestiverkkoihin taistelunjohtamisjärjestelmänä. Kuitenkin sähkötyksellä kapeakaistaisen ja hitaana radiolähestysmuotona voi varmuutensa vuoksi olla edelleen merkitystä mm. maavoimien kaukotiedustelussa, tiedustelu- ja sissitoiminnassa. Edelleen HF-radioaaltoalueen kenttäradioissa on SSB-puhemuodon lisäksi myös sähkötysmahdollisuus. Näin ollen sähkötys vähäisessä määrin on edelleen äärimmäisissä tapauksissa käytettävä radiolähettämisen muoto sissiradisteilla.
Ensimmäisen maailmansodan aikainen saksalainen maavoimen kenttäsähkötysasema
Saksalainen radioryhmä, merkinantoryhmä, panssaroituine ajoneuvoineen Lapissa jatkosodan aikana
Vertauskuvia

Pohjois-Atlantin liiton Stanagin mukainen taktinen merkki viestijoukoille, jollainen on käytössä myös rauhankumppanuusmaissa. Komento-, valvonta- ja tietojärjestelmissä G1-G6, viestitoiminnan tunnus on G6 (Stanag)G6.
Fernmeldetruppen kokardi, Saksan liittotasavalta
Voiska svjazin tunnus, Venäjän federaatio
työläisten ja talonpoikien puna-armeijan viestijoukkojen tunnus vuodelta 1936, jota muunneltiin vähäisesti kertoja, Neuvostoliitto
Royal Corps of Signalsin kokardi, Yhdistynyt kuningaskunta
Museotoiminta

Suomessa sotilasradioita on mm. sotamuseossa, entisessä entisessä Suomen valtakunnallisessa viestimuseossa, joka on liitytnyt yhdessä Suomen Tykistömuseoon ja Pioneerimuseoon Museo Militariassa Hämeenlinnassa. Sotilasradioita on myös Kouvolan Miljöö- ja Radiomuseossa, Kouvolan Putkiradiomuseossa, jossa on erillinen sotilasraidoiden osasto. Kymen viestikilta järjestää Kouvolan kaupungissa keväisin sotilasradiopäivän.