stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiinaviinin uhri

| Kiinaviinin uhri> Victime du quinquina |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Max Linder
Käsikirjoittaja:  Maurice Delamarre
Pääosat:  Max Linder
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Pathé Frères
Ensi-ilta:  15. joulukuuta 1911 (Ranska) 19. helmikuuta 1912 (Suomi)
Kesto:  375 metriä (17 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiinaviinin uhri (ransk. Victime du quinquina) on vuonna 1911 valmistunut ranskalainen mykkäelokuva. Sitä on pidetty yhtenä Max Linderin parhaista komedioista.
Juoni

Lääkäri määrää sairauden heikentämälle Maxille lasillisen kiinaviiniä joka ilta. Sisäkkö ostaa tavattoman suuren viinilasin, johon mahtuu kokonainen pullollinen. Max tyhjentää lasin ja lähtee ulos. Kaupungilla humalainen Max törmäilee poliisipäällikköön, ministeriin ja kenraaliin, jotka haastavat hänet kaksintaisteluun ja ojentavat käyntikorttinsa. Kadulla poliisit pysäyttävät Maxin ja kantavat hänet vuorotellen käyntikorteissa mainittuihin osoitteisiin. Lopulta Max heitetään jälleen ulos ja kaikki kolme poliisia yhyttävät hänet samaan aikaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Max Linder  | … |     |
|  Gabrielle Lange  | … |     |
|  Jacques Vandenne  | … |     |
|  Georges Gorby  | … |     |
Tuotanto ja vastaanotto

Kiinaviinin uhri liittyy teemaltaan Linderin sairauteen ja syksyllä 1911 julkaistuun ”toipilaskuvaan” Max paranemaan päin. Tauon jälkeen näyttelijän työtahti oli hidastunut, mutta hänen komiikkansa oli saanut lisää varmuutta. Kiinaviinin uhria pidetäänkin yhtenä Linderin parhaista teoksista. Se perustuu näyttelijän ja hänen avustajiensa tarkoin harkittuun mimiikkaan, josta on suora yhteys myöhempään Charlie Chaplinin tuotantoon. Teknisesti elokuva on vielä kovin alkeellinen, ja se sisältää vain muutamia päähenkilöä korostavia lähikuvia.
Elokuva oli suuri yleisömenestys ja se sai kiittäviä arvioita lehdistössä. Vuoden 1911 päättyessä Linderin palkkion kerrottiin nousseen 150 000 frangiin. Hän palasi pian entiseen kiivaaseen työtahtiinsa ja ryhtyi muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta myös itse ohjaamaan elokuvansa.
Kiinaviinin uhria esitettiin helsinkiläisessä Lyyra-teatterissa helmikuussa 1912. Lehtimainoksen mukaan ”tämän arvoista huvinäytelmää ei ole pääkaupungissa nähty eikä tulla näkemään”.
Aiheesta muualla

Kiinaviinin uhri Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Oppi ja liitot

Oppi ja liitot (engl. Doctrine and Covenants), joka aikaisemmin tunnettiin yleisesti nimellä Opin ja liittojen kirja, on eräs mormonismin pyhistä kirjoituksista. Kirjasta on useita versioita, joita eri mormoniyhteisöt ovat julkaisseet. Kirja sisältää Jumalan Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon johtajilla antamia ilmoituksia,lähde? jotka koskevat kirkon rakennetta ja oppia, evankeliumin liittoja ja siunauksia sekä yksityishenkilöille annettuja kehotuksia, rohkaisun ja neuvon sekä varoituksen sanoja sekä tulevaisuutta.lähde?
Historia

Opin ja liittojen ensimmäisen versio julkaistiin vuonna 1835. Sitä ennen kirkossa oli käytetty vuonna 1833 julkaistua teosta nimeltä Käskyjen kirja (engl. Book of Commandments), joka sisälsi 65 kirkon alkuajan ilmoitusta, jotka profeetta Joseph Smith ja Oliver Cowdery kertoivat saaneensa jumalalta. Kiihtynyt väkijoukko kuitenkin tuhosi kirjapainon, jossa teosta painettiin, sekä painolaatat, ennen kuin montakaan versiota oli ehditty painaa. Käskyjen kirjasta säilyi kuitenkin koko joukko jo painettuja arkkeja, joista sidottiin myöhemmin muutama kappale Käskyjen kirjaa. Käskyjen kirjan alkuperäisversio on hyvin harvinainen, mutta teoksesta on otettu uusintapainoksia The Church of Christ (Temple Lot) -kirkossa, joka pitää Käskyjen kirjaa pyhänä kirjoituksena.lähde?
Syyskuun 24. päivänä 1835 Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon yleiskonferenssi asetti toimituskomitean toimittamaan Käskyjen kirjasta uuden, ajantasaistetun version. Komiteaan kutsuttiin kirkon profeetta ja ilmestyksensaaja Joseph Smith, Oliver Cowdery, Sidney Rigdon sekä Frederick G. Williams. Komitea aloitti Käskyjen kirjan ilmoitusten muokkaus- ja uudistustyön. Se päätti jakaa kirjan kahteen osaan, "oppiin" ja "liittoihin". "Oppi"-osio sisälsi kuusi Luentoa uskosta (engl. Lectures on Faith), jotka oli pidetty kirkon alkuaikojen "Profeettojen koulussa". Nämä käsittelivät tärkeitä opillisia kysymyksiä, kuten Jumalan olemusta ja uskon sekä tekojen suhdetta. "Liitot"-osioon otettiin 103 ilmoitusta, jotka käsittelivät kirkon rakennetta ja sen oppeja. Ilmoitukset numeroitiin. Koska numero 66 annettiin vahingossa kahteen kertaan, sisälsi lopullinen versio vain 102 lukua.
Komitea sai työnsä päätökseen 17. helmikuuta 1835. Se ilmaisi lopputuloksen edustavan kirkon uskoa ja periaatteita.lähde? Teos esiteltiin kirkon yleiskonferenssille 17. elokuuta 1835. Vaikka suurin osa edustajista ei tuntenut teoksen tekstiä, he todistivat, että julkaisua varten kootut ilmoitukset olivat todet, koska Pyhä Henki oli asian heille ilmoittanut. Konferenssi hyväksyi teokseen kootut ilmoitukset yksimielisesti Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon opiksi ja liitoiksi sekä määräsi teoksen julkaistavaksi. Teos julkaistiin vielä samana vuonna nimellä Doctrine and Covenants of the Church of the Latter Day Saints: Carefully Selected from the Revelations of God ("Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon oppi ja liitot: valittu huolellisesti Jumalan ilmoituksista").
Osa kirkon jäsenistä epäili yksittäisten ilmoitusten tarkan sanamuodon luotettavuutta. Joseph Smith haastoi epäilijöitä ottamaan vaikkapa kaikkein vähäisimmän Käskyjen kirjan ilmoituksen ja sitten valitsemaan keskuudestaan kaikkein viisaimman, jonka tulisi kirjoittaa tämän vertaisen (Oppi ja liitot 67:6-7).lähde? Epäilijät valitsivat William E. McLellinin, jota pidettiin kyvykkäänä miehenä, mutta hän ei kyennyt tuottamaan kilpailevaa ilmoitusta (History of the Church, 1:226).
Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon versio

Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko laskee Opin ja liitot yhdeksi pyhistä kirjoituksista yhdessä Raamatun, Mormonin kirjan ja Kallisarvoisen helmen kanssa. Nykyisin käytössä olevassa versiossa on 138 lukua ja kaksi virallista julistusta. Nämä jakautuvat seuraavasti:
Luvut 1-134 ja 137 ilmoituksia profeetta Joseph Smithille (1828-1844)
Luku 135 on kertomus Joseph Smithin ja hänen veljensä Hyrumin marttyyrikuolemasta Carthagessä, Illinoisissa, 27. kesäkuuta 1844
Luku 136 on ilmoitus profeetta Brigham Youngille Winter Quartersissa 14. tammikuuta 1847
Luku 138 on ilmoitus profeetta Joseph F. Smithille (1901-1918)
Virallinen julistus nro 1 on profeetta Wilford Woodruffin (1889-1898) 1890 antama ilmoitus moniavioisuuden lakkauttamisesta
Virallinen julistus nro 2 on profeetta Spencer W. Kimballin (1973-1985) 1978 antama ilmoitus pappeuden sallimisesta mustaihoisille
Vuoden 1844 versio lisäsi kahdeksan uutta ilmoitusta vuoden 1835 versioon. Nykyisessä versiossa nämä ovat numeroiltaan 103, 105, 112, 119, 124, 127, 128 ja 135. Vuoden 1876 versio lisäsi 26 ilmoitusta, joita ei ollut aikaisemmissa versioissa. Nykyään nämä ovat luvut 2, 13, 77, 85, 108-111, 113-118, 120-123. 125. 126. 129-132 ja 136. Lisäksi tämä versio järjesti luvut uudelleen summittaiseen aikajärjestykseen aikaisemman aiheenmukaisen järjestyksen sijasta ja jakoi ilmestykset jakeisiin.
Vuosien 1882 ja 1883 versiot sisälsivät kaksi profeetta John Taylorin saamaa ilmoitusta pappeuden järjestyksestä.lähde? Ne selkiinnyttivät pappeuden, varsinkin seitsenkymmenten, roolia, ja edellyttivät korkeiden pappeuden haltijoiden elävän moniavioisissa liitoissa, mikäli he halusivat säilyttää virkansa. Kirkon luovuttua moniavioisuuden harjoittamisesta vuonna 1890 nämä luvut poistettiin myöhemmistä painoksista.
Vuonna 1981 Oppiin ja liittoihin lisättiin luvut 137 ja 138. Edellinen oli profeetta Joseph Smithin 21. tammikuuta 1836 tuolloisen Kirtlandin temppelissä suoritetun endaumenttitoimituksen yhteydessä saama näky, jonka mukaan lapsena kuolleet pelastuvat kirkkauden korkeimpaan asteeseen, korotukseen. Jälkimmäinen luku on profeetta Joseph F. Smithin 3. lokakuuta 1918 saama näky Kristuksen käynnistä henkimaailmassa ja kuolleiden lunastuksesta. Nämä ovat viimeiset MAP-kirkon versioon lisätyt ilmoitukset.lähde?
Vuonna 1921 teoksesta poistettiin Luennot uskosta. Virallisesti selitettiin, etteivät ne koskaan olleet olleetkaan osa kanonista Oppi ja liitot -teosta eikä niiden teologia näin ollen sitonut kirkkoa.lähde?
Kristuksen yhteisön versio

Kristuksen yhteisö (engl. Community of Christ), joka aikaisemmin tunnettiin nimellä Reorganisoitu Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko, julkaisi ensimmäisen oman versionsa Opista ja liitoista vuonna 1864. Se perustui vuoden 1844 editioon. Vuonna 1878 yhteisön yleiskokous päätti, että kirkon profeetan Joseph Smith III:n saamat ilmoitukset olivat samanarvoisia Joseph Smithin saamien ilmoitusten kanssa ja että ne piti näin ollen liittää osaksi Oppia ja liittoja. Tämän jälkeen Kristuksen yhteisö on liittänyt johtajiensa saamat ilmoitukset osaksi Opin ja liittojen kirjaa, joka täten alati kasvaa.
Kristuksen yhteisön nykyään käyttämässä versiossa on 163 lukua, jotka jakautuvat seuraavasti:
Luvut 1-113 ilmoituksia profeetta Joseph Smithille (1828-1844)
Luvut 114-131 ilmoituksia profeetta Joseph Smith III:lle (1860-1914)
Luvut 132-138 ilmoituksia profeetta Frederick M. Smithille (1914-1946)
Luvut 139-144 ilmoituksia profeetta Israel A. Smithille (1946-1958)
Luvut 145-152 ilmoituksia profeetta W. Wallace Smithille (1958-1978)
Luvut 153-160 ilmoituksia profeetta Wallace B. Smithille (1978-1996)
Luvut 161-162 ilmoituksia profeetta W. Grant McMurraylle (1996-2004)
Luvut 163-165 ilmoituksia profeetta Stephen M. Veazeylle (2005-)
Kristuksen yhteisö poisti luennot uskosta jo vuonna 1897. Vuoden 1970 yleiskokous totesi vuosien 1835 ja 1844 versioiden välillä teokseen liitetyn useita ilmoituksia ilman kirkon yleiskonferenssin hyväksyntää.  Se poisti kirjasta luvut 107, 109, 110, 113 ja 123 ja liitti ne kirjaan eräänlaiseksi historialliseksi liitteeksi. Vuoden 1990 yleiskokous poisti tämän kokonaan. Lisäksi Kristuksen yhteisön käyttämässä versiossa ei ole MAP-kirkon version lukua 132., joka säätää moniavioisuuden. Sen sijaan siinä on vuoden 1844 version ilmoitus, jossa moniavioisuus tuomitaan syntinä.
Presidentti Veazeyn aikana lisätyistä kahdesta ilmoituksesta ensimmäinen käsittelee pyhien kirjoitusten asemaa, toinen taas kastetta ja siihen liittyviä kysymyksiä kirkon jäsenyydestä. Ilmoitus 163 toteaa, että pyhät kirjoitukset ovat ihmisten kirjoittamia ja siksi historiallisissa, luonnontieteellisissä ja vastaavissa kysymyksissä erehtyviä. Ilmoitus 164 toteaa, että myös muissa kirkkokunnissa toimitettu kaste on pätevä, joten muissa yhteisöissä kastetut voidaan ottaa Kristuksen yhteisön jäseniksi konfirmaatiossa. Ilmoitus toteaa myös, että kasteesta voidaan johtaa kirkon jäsenten tasavertaisuus. Heitä ei voida erotella tai asettaa eriarvoiseen asemaan esimerkiksi sukupuolen tai seksuaalisen suuntautumisen perusteella. Ilmoitus paransikin homoseksuaalien asemaa Kristuksen yhteisössä.
Muut yhteisöt

Strangiittien myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko käyttää vuoden 1846 versiota, joka on käytännössä identtinen vuoden 1844 version kanssa. The Church of Christ (Temple Lot) käyttää ainoana vuoden 1833 Käskyjen kirjaa.
Aiheesta muualla

Oppi ja liitot suomeksi (pdf)
MAP-kirkon virallinen englanninkielinen versio Opista ja liitoista
Oppi ja liitot suomeksi
Kristuksen yhteisön versio
Käskyjen kirjan englanninkielinen versio luettavissa suomenkielisen sivuston kautta
Aineeton kulttuuriperintö

Aineeton kulttuuriperintö (ICH) tarkoittaa käytäntöjä, tietoja ja taitoja, jotka yhteisöt tunnustavat osaksi kulttuuriperintöään. Rakennukset, historialliset paikat, monumentit ja esineet ovat aineellista kulttuuriperintöä. Aineeton kulttuuriperintö koostuu ei-fyysisestä henkisestä rikkaudesta, kuten kansanperinteestä, tavoista, uskomuksista, perinteistä, tiedosta ja kielestä.
Yleissopimus aineettoman kulttuuriperinnön suojelemisesta

Unesco suoritti vuonna 2001 kyselyn valtioiden ja kansalaisjärjestöjen keskuudessa sopiakseen aineettoman kulttuuriperinnön määritelmästä, ja vuonna 2003 laadittiin yleissopimus aineettoman kulttuuriperinnön suojelusta.
Aineettoman kulttuuriperinnön määritelmä

Yleissopimuksessa aineettoman kulttuuriperinnön suojelusta määritellään olevan "käytäntöjä, kuvauksia, ilmauksia, tietoa, taitoja – sekä niihin liittyviä välineitä, esineitä, artefakteja ja kulttuurisia tiloja – jotka yhteisöt, ryhmät ja joissain tapauksissa yksityishenkilöt tunnustavat osaksi kulttuuriperintöään". Aineetonta kulttuuriperintöä kutsutaan myös eläväksi kulttuuriperinnöksi, ja se ilmenee muun muassa seuraavilla aloilla:
Suulliset perinteet ja ilmaisut, mukaan lukien kieli aineettoman kulttuuriperinnön välineenä;
Esittävät taiteet;
Sosiaaliset käytännöt, rituaalit ja juhlatapahtumat;
Luontoa ja maailmankaikkeutta koskevat tiedot ja käytännöt;
Perinteinen käsityö
Kulttuuriperintö koostuu kulttuurin tuotteista ja prosesseista, joita säilytetään ja siirretään sukupolvelta toiselle. Osa tästä perinnöstä on kulttuuriomaisuuden muodossa, joka muodostuu konkreettisista esineistä, kuten rakennuksista tai taideteoksista. Monet kulttuurin osat ovat kuitenkin aineettomia, mukaan lukien laulu, musiikki, tanssi, draama, taidot, kokkaaminen, käsityöt ja festivaalit.
Aineettoman kulttuuriperinnön määritelmä > Muistitieto

Aineeton kulttuuriperintö on lähellä muistitietotutkimusta, historiallisen muistitiedon tallentamista, säilyttämistä ja tulkintaa, joka perustuu puhujan henkilökohtaisiin kokemuksiin ja mielipiteisiin. Aineeton kulttuuriperintö pyrkii säilyttämään kulttuuriperinnön yhdessä ihmisten tai yhteisön kanssa suojelemalla prosesseja, jotka mahdollistavat perinteiden ja jaetun tiedon välittämisen, kun taas muistitietotutkimus pyrkii keräämään ja säilyttämään yksilöiltä ja ryhmiltä saatua historiallista tietoa.
Aineettoman kulttuuriperinnön määritelmä > Ruokaperintö

Ruokaan liittyviä ehdokkaita jätetään kirjattavaksi aineettoman kulttuuriperinnön suojelusopimuksen listoille kestävän kehityksen merkityksen kasvaessa Unescon kulttuuriperintöpolitiikan painopistealueena. Välimeren ruokavalio, perinteinen meksikolainen keittiö ja japanilainen washoku-ruokailukulttuuri ovat joitakin esimerkkejä tästä kukoistavasta ilmiöstä.
Aineettoman kulttuuriperinnön määritelmä > Tanssiperintö

Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloissa on erilaisia ​​tanssilajeja kaikkialta maailmasta, jotka liittyvät usein lauluun, musiikkiin ja juhliin. Luetteloissa on juhla- ja rituaalitansseja, kuten Ma'di-kulho -lyyramusiikki ja Sebiba-tanssi Algeriasta, tanssi Ugandasta, Kalbelia-kansanlaulut ja -tanssit Rajasthanista Intiasta, sekä sosiaalisia tansseja, kuten kuubalainen rumba. Osa tansseista on paikallisia ja niitä harjoitetaan pääasiassa alkuperämaassaan, kuten intialainen Sankirtana, rumpujen soittamista ja laulua sisältävä esittävä taidemuoto.
Toisia tanssimuotoja harjoitetaan ja niistä nautitaan kaikkialla maailmassa, vaikka ne on virallisesti tunnustettu alkuperämaansa perinnöksi. Esimerkiksi espanjalainen flamenco ja argentiinalainen ja uruguaylainen tango ovat kansainvälisiä. Tanssi on monimutkainen ilmiö, johon liittyy kulttuuria, perinteitä, ihmiskehon, esineiden, kuten pukujen ja rekvisiitan käyttöä sekä  erityistä musiikin, tilan tai valon käyttöä. Tämän seurauksena tanssissa yhdistyy paljon aineellisia ja aineettomia elementtejä.
Aineettoman kulttuuriperinnön määritelmä > Digitaalinen perintö

Digitaalinen perintö tarkoittaa ensisijaisesti perinnön esittämistä digitaalisessa muodossa ja se on aineettoman kulttuuriperinnön alaluokka. Syntyjään digitaalisen kulttuuriperinnön säilyttäminen on noussut esiin muun muassa, kun demoskene otettiin Suomen kansalliseen luetteloon.
Kritiikkiä > Aineeton kulttuuriperintö

Aineettoman kulttuuriperinnön määritelmää on arvosteltu mahdollisesti epätäydellisenä ja/tai sen on ajateltu oleva "vaikeuksien Pandoran lipas". Esimerkiksi vuonna 2004 Museum International -lehdessä julkaistussa artikkelissa Richard Kurin sanoo, että koska yleissopimus ei tunnusta kulttuuritoimintaa, joka ei ole yhteensopiva kansainvälisten ihmisoikeussopimusten kanssa, jotkut toimet, kuten naisten sukuelinten silpominen, joita ryhmät voivat itse pitää kulttuurinsa kannalta kriittisinä, eivät ole tukikelpoisia. Vastaavasti Kurin huomauttaa, että koska monien ryhmien kulttuuri määritellään jonkun muun kulttuurin vastustamisen kautta, "keskinäisen kunnioituksen" vaatimus voi jättää pois perinteiset laulut ja tarinat, jotka ylistävät "imperiumia, voittoisia kuninkaita, uskonnollista kääntymystä tai vaihtoehtoisesti vastarintaa koettua epäoikeudenmukaisuutta vastaan, marttyyrikuolemaa ja tappiota". Kurin kuitenkin huomauttaa myös, että määritelmä voi laajentua enemmän kuin sen määrittelijät tarkoittivat, kun he alun perin halusivat suojella "perinteistä kulttuuritoimintaa". Hän sanoo, että se on tarpeeksi karkea kattaakseen nykyaikaisemmat kulttuurin muodot, mukaan lukien sellaiset asiat kuin "rap-musiikki, australialainen kriketti, moderni tanssi, postmodernistinen arkkitehtuuritietämys ja karaokebaarit".
Richard Kurin on väittänyt, että kulttuurin jakaminen yksittäisiin yksiköihin on ristiriidassa nykyajan akateemisten näkemysten kanssa kulttuureista. Lisäksi Michael Brown on väittänyt, että yleissopimuksen keskittyminen luettelointiin perustuu vanhentuneeseen uskomukseen, että kulttuurin yksityiskohtien listaamisella on jokin yhteys kyseisen kulttuurin säilyttämiseen.  Valtioita kannustetaan myös toteuttamaan ohjelmia aineettoman kulttuuriperinnön suojelemiseksi, vaikka kaikki tällainen työ on tehtävä yhteistyössä paikallisten toimijoiden kanssa. Tätä näkökohtaa on myös kritisoitu, koska on epäselvää, miten valtio voi turvata kulttuuritoimintaa väkisin, varsinkin jos paikallisten toimijoiden kiinnostus ei ole riittävää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aineeton kulttuuriperintö Wikimedia Commonsissa
Sopimus suomeksi
Sopimus englanniksi
Opetus- ja kulttuuriministeriön sivut aineettomasta kulttuuriperinnöstä (Arkistoitu – Internet Archive)
Cuporen sivut aineettomasta kulttuuriperinnöstä[vanhentunut linkki] Kulttuuripolitiikan tutkimuskeskus
Elävä perintö - YouTube www.youtube.com.
Elävä perintö www.facebook.com.
Inini

| Inini territoire de l’Inini> 1930–1946 |
| --- | --- |
   Inini vihreällä Ranskan Guayanan kartalla. 
Valtiomuoto:  Ranskan siirtomaa
Pääkaupunki:  Saint-Élie
Pinta-ala:  
– yhteensä:  70 000 km² 
Väkiluku (1946):  5 024
Historia:  
– territorio:  1930
– arrondissementti:  1951
– lakkautettu:  1969
Edeltäjä:  Ranskan Guayana
Seuraajat:  Ranskan Guayana
Inini oli Ranskan Guayanasta erotettu Ranskan siirtomaa vuosina 1930–1946. Vuosina 1951–1969 se oli erillinen arrondissementti.
Ininillä oli myös omat postimerkkinsä.
Maronin sivujoesta nimensä saanut territorio käsitti noin 70 000 neliökilometrin laajuisen sademetsävyöhykkeen Ranskan Guayanan sisäosassa. Sen ulkopuolelle jäi vain kapea rannikkovyöhyke. Alueen perustaminen vuonna 1930 liittyi siirtomaaviranomaisten pyrkimykseen hallinnoida ja hyödyntää sisämaata, joka oli aikaisemmin jätetty oman onnensa nojaan. Ininin hallinnon johtajana toimi Ranskan Guayanan kuvernööri, mutta alueella oli oma budjettinsa eikä se ollut Guayanan yleisneuvoston alainen. Alueen väestö oli hyvin kirjavaa käsittäen ranskalaisia, ulkomaalaisia, intiaaneja ja mustaihoisia maroneja. Vuonna 1931 Ininissä oli 3 510 ja vuonna 1946 5 024 asukasta. Sen hallinnollinen keskus oli Saint-Élie.
Guayanasta tuli vuonna 1946 Ranskan merentakainen departementti, mutta Inini säilytti siirtomaa-asemansa vuoteen 1951 asti. Alue oli erillinen arrondissementti vuoteen 1969, jolloin se jaettiin viideksi kunnaksi. Vuosina 1931–1946 Ininissä toimi erityinen vankileirihallinto indokiinalaisia vankeja varten. Ensimmäinen, vuonna 1931 saapunut 535 vangin kuljetus jäi Ranskan vasemmiston painostuksesta myös viimeiseksi. Vapautetut vangit palautettiin kotimaahansa vuosina 1954–1963. Alueen luonnonvaroista hyödynnettiin kultaa ja jalopuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inini Wikimedia Commonsissa
Al Wistert

Al Wistert
Albert Alexander ”Al” Wistert (28. joulukuuta 1920 – 5. maaliskuuta 2016) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän pelasi NFL-tasolla vuosina 1943–1951 seuranaan Philadelphia Eagles.
Ennen ammattilaisuraansa Wistert pelasi Michiganin yliopistolla. Hänet on kelpuutettu College Football Hall of Fameen.
Wistert pääsi 1950-luvun alussa pelaajaksi ensimmäiseen Pro Bowl -tähdistöotteluun. Hän toimi useana perättäisenä kautena Philadelphia Eaglesin kapteenina. Hänen pelipaitansa numero on jäädytetty sekä Eaglesissa (#70) että Michiganin yliopiston Wolverines-joukkueessa (#11). Wistert pelasi sekä hyökkäyksen- että puolustuksen linjaa.
One Architects

| One Architects Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  1994
Avainhenkilöt:  Toimialajohtaja Jaakob Solla
Kotipaikka:  Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Toimiala:  arkkitehtuuri ja sisustussuunnittelu
Liikevaihto:  12,3 milj. euroa (yhdistyneiden yritysten yhteenlaskettu liikevaihto vuonna 2023)
Emoyhtiö:  A-Insinöörit (AINS Group Oy)
Kotisivu:  onearchitects.fi
One Architects Oy on suomalainen arkkitehtuuritoimisto ja yksi A-Insinöörien tytäryhtiöstä. Yhtiön toimistot sijaitsevat Helsingissä ja Tallinnassa. Yhtiö on liikevaihdoltaan Suomen viidenneksi suurin arkkitehtuuritoimisto.
Historia > AW2-Arkkitehdit (1994–2021)

AW2-Arkkitehdit on perustettu vuonna 1994.
Vuonna 2021 sillä oli noin 60 työntekijää Helsingissä ja Tallinnassa. Yhtiöön kuului AW2 Architects Oy ja vientiin keskittynyt Integrated Healthcare Design Oy.
Yhtiön suunnittelemia kohteita on muun muassa:
HUS:in Siltasairaala ja
Laakson yhteissairaala
Historia > B&M (1992–2023)

Jussi Murole ja Daniel Bruun perustivat Arkkitehtuuritoimisto B&M:n vuonna 1992. Vuonna 2023 se työllisti 30 arkkitehtiä ja oli erikoistunut arkkitehti- ja kaupunkisuunnitteluun. Sen suunnittelemia kohteita on muun muassa:
Garden Helsinki-monitoimiareena,
Vuosaaressa sijaitsevat Atlas- ja Hyperion-tornitalot,
Jätkäsaaren ja Arabianrannan asuinkorttelit,
Kiasman peruskorjaus
Historia > Arkkitehtitoimisto Konkret (1997–2023)

Arkkitehtitoimisto Konkret Oy perustettiin vuonna 1997. Vuonna 2023 yhtiössä työskenteli lähes 20 arkkitehtiä tai sisustusarkkitehtiä. Toimisto oli erikoistunut asuntokohteiden ja korjaushankkeiden arkkitehtisuunnitteluun.
Sen suunnittelemiin kohteisiin kuuluu muun muassa:
Avara-yhtiön entinen toimitalo Helsingin Rastilassa muutettiin opiskelija-asunnoiksi
Elannon korttelissa sijaitsevaan suojeltuun Leipätehtaan kiinteistöön suunniteltiin toimitiloja ja julkisia tiloja
Historia > A-Insinöörien yritysostot 2021–2023

Joulukuussa 2021 A-Insinöörit-konserni laajensi toimintaansa arkkitehtuurisuunnitteluun, kun se osti AW2-arkkitehdit. AW2-arkkitehdit oli erikoistunut julkisiin rakennushankkeisiin ja toimi Helsingissä ja Tallinnassa. Sillä oli yhteensä yli 60 työntekijää. Yhtiöt olivat tehneet aiemmin yhteistyötä muun muassa Siltasairaalassa, Laakson Laakson yhteissairaalan hankesuunnittelussa ja Jätkäsaaren Royal Center -tapahtumakeskuksen suunnittelussa.
Helmikuussa 2023 A-Insinöörit osti arkkitehtitomisto Konkretin ja kertoi yhdistävänsä sen AW2-arkkitehteihin. Kesäkuussa A-Insinöörit osti myös Arkkitehtuuritoimisto B&M:n ja kertoi, että se yhdistetään AW2:n ja Konkretin kanssa. Yhteensä näissä toimistoissa oli 120 arkkitehtiä.