stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jody Scheckter
F1-ura

Scheckter ajoi vain muutamia osakilpailuja kahden ensimmäisen F1-vuotensa aikana, mutta näytöt riittivät paikkaan Tyrrell-tallissa kausiksi 1974–1976. Näiden kausien aikana Scheckter onnistui voittamaan osakilpailun kolmesti ja ajamaan säännöllisesti myös pistesijoille, sijoittuen kuljettajien sarjassa kolmannelle tilalle kausina 1974 ja 1976.
Kaudeksi 1977 Scheckter vaihtoi tallia ja sijoittui muutamien osakilpailuvoittojen ja palkintopallisijoituksien siivittämänä kuljettajien sarjassa toiseksi Niki Laudan jälkeen. Kauden 1978 jälkeen hän siirtyi Ferrari-talliin.
Ensimmäisen Ferrari-kautensa aikana Scheckter voitti kolme osakilpailua ja lopulta kuljettajien mestaruustittelin. Tasaisuudellaan hän kukisti tallitoverinsa, myös kolme voittoa ajaneen Gilles Villeneuven, jota monet asiantuntijat pitävät yhtenä kaikkien aikojen nopeimpana F1-kuljettajana. Ferrari-talli voitti lisäksi kauden merkkimestaruuden. Scheckter muistetaan usein siitä, että hän oli viimeinen kuljettaja ennen Michael Schumacheria, joka onnistui voittamaan kuljettajien mestaruuden Ferrarilla. Scheckterin toinen Ferrari-kausi oli aiemmasta menestyksestä huolimatta masentava – hän keräsi kauden aikana ainoastaan 2 pistettä ja päätti lopettaa uransa. Kausi 1980 oli voittoisan vuoden jälkeen Ferrarille katastrofi, sillä Villeneuvekin sai kasaan vain 6 pistettä.
Jody Scheckter starttasi urallaan 113 GP-kilpailuun, joista hän voitti 10, saavuttaen 3 paalupaikkaa ja 5 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä hän keräsi urallaan 255.
Kaudet, pisteet, sijoitukset

1972 (McLaren): 0 pistettä, sijoitus -.
1973 (McLaren): 0 pistettä, sijoitus -.
1974 (Tyrrell): 45 pistettä, sijoitus 3.
1975 (Tyrrell): 20 pistettä, sijoitus 7.
1976 (Tyrrell): 49 pistettä, sijoitus 3.
1977 (Wolf): 55 pistettä, sijoitus 2.
1978 (Wolf): 24 pistettä, sijoitus 7.
1979 (Ferrari): 51 (60) pistettä, maailmanmestari.
1980 (Ferrari): 2 pistettä, sijoitus 19.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
GrandPrix.com – Scheckter (englanniksi)
Formula1.com – Scheckter (englanniksi)
Formula 1 -luokan kuljettajien maailmanmestarit
Jody Scheckter 1976 Tyrrell-Ford P 34
Jan Noponen

| Jan Noponen |
| --- | --- |
 Jan Noponen kesällä 2012
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1958 (ikä 66)
Ammatti:  muusikko, säveltäjä
Muusikko
Aktiivisena:  1977–
Tyylilajit:  rock, progressiivinen rock, soundtrack
Soittimet:  rummut
Yhtyeet:  Mistakes, Lapinlahden Linnut, RinneRadio, Wigwam
Levy-yhtiöt:  EMI, Warner Music Group
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jan Noponen (s. 12. maaliskuuta 1958) on suomalainen rumpali ja säveltäjä. Hän on kuulunut muun muassa yhtyeisiin Mistakes, RinneRadio, Lapinlahden Linnut, Akimowskaja Sisters & Bros, Guitarslingers ja Wigwam.
Esiintynyt rumpalina yli neljälläkymmenellä äänitteellä, muun muassa Wigwamin, Lapinlahden Lintujen, RinneRadion, Sakari Kuosmasen, M. A. Nummisen ja Albert Järvisen levyillä. Tuottanut useita levyjä, mm. Ansan ja Oivan, Liisa Tavin ja Mari Rantasilan (yhdessä Markku Kanervan kanssa) äänitteet, Rantasilan levystä kultalevy. Säveltänyt yli kolmekymmentä teatteriesitystä mm. Suomen Kansallisteatteriin, Ryhmäteatteriin, Tampereen Työväen Teatteriin, Tampereen Teatteriin, Kokkolan Kaupunginteatteriin ja Lahden Kaupunginteatteriin. Säveltänyt yli kolmekymmentä TV- ja elokuvatuotantoa, mm. Yle TV1:n kausisarjan Angela ja ajantuulet, sarjat Akkulaturit (1995) ja SunRadio (1999), myös useita tunnusmusiikkeja kuten Lahden MM-hiihdot ja Ulkolinja. Useita kuunnelmasävellyksiä mm. Maigret-sarja. Tanssiteoksia mm. Kirsi Monnin, Tommi Huovisen ja Favela Vera Ortizin kanssa, esityksiä mm. Ranskassa, Saksassa ja Argentiinassa. Omia albumeita Jan Noponen on julkaissut viisi: NeOnTeatteri esittää (1995), Ghost Notes (2014), Once (2015), Invited (2015) ja Double Time (2015).
Historiaa

Jan Noponen sai viisivuotiaana ensimmäisen The Beatles -levynsä ja kahdeksanteen ikävuoteen mennessä hän oli päättänyt ryhtyä rumpaliksi. Hän opiskeli 70-luvulla Oulunkylän Pop & Jazz opistossa rumpujen soittoa muun muassa Kake Saaren ja Upi Sorvalin oppilaana ja sovitustekniikkaa Kaj Backlundin johdolla. Ensimmäisen koulubändin merkittävin keikka oli Wigwamin lämmittelybändinä 1975, jolloin Noposella oli mahdollisuus soittaa ko. keikka Ronnie Österbergin rumpusetillä. Pop/jazz-opistosta saatujen kontaktien kautta mm. Silu Seppälä liittyi Noposen seuraavaan koulubändiin, joka jo soitti Noposen sävellyksiä muiden jäsenten originaalikappaleiden ohella.
Ensimmäisiä ammattibändejä oli 1978 Helsingin Sanomissakin positiivisesti noteerattu Lifestyle, johon kuului mm. kitaristi Pekka Nylund, yhtye keikkaili mm. Elävän musiikin yhdistyksen tilaisuuksissa. Noponen kuului myös lyhytaikaiseen improvisoidun musiikin yhdistykseen, joka järjesti klubi-iltoja Tavastialla, joissa yhdistyksen orkesteri jäseninään mm. Pekka Pöyry, Jukka Hauru ja Make Lievonen esiintyi. Silloisten useiden eri bändien harjoitustiloina toimivat mm. Kill City ja Lepakko, jossa Noponen soitti lyhyen aikaa Hasse Wallin bändissä. Harri Saksalan uusi kokoonpano oli jo ehtinyt alkaa harjoittelun kun Noponen loppuvuodesta 1980 liittyi Paavo Maijasen Mistakes-yhtyeeseen. Yhtyeen uuden kokoonpanon ensimmäinen levytys - ja samalla Noposen ensimmäinen levytys - "Pidä huolta" nousi nopeasti hitiksi ja yhtye keikkaili ahkerasti ympäri Suomea, esiintyen muun muassa elokuvassa Rokkidiggari (1981) sekä Mikko Niskasen ohjaamassa Ajolähtö-elokuvassa (1982).
1980-luku

Studiokokemusta Noponen oli jo ehtinyt hankkia säveltämällä musiikin erääseen kiertävään näytelmään, jonka musiikki taltioitiin Esa Kotilaisen studiossa. Näytelmämusiikin sävellys jatkui mm. Ylioppilasteatterissa, jossa Noponen tutustui Lapinlahden Lintuihin. Noponen liittyi Lintuihin yhtyeen ensimmäiseksi rumpaliksi vuosiksi 1984-86 tehden sinä aikana heidän kanssaan levyt Lapinlahden Linnut (1985) ja Jep (1986), jolla oli myös yksi hänen osaksi säveltämänsä kappale "Miksei asioista puhuta".
Hän vieraili myös myöhemmin levyllä Lauluja Nuppilasta (1988) sekä useilla keikoilla 1990- ja 2000-luvuilla, joista useat on taltioitu Lapinlahden Lintujen DVD-kokoelmille. Hän soitti myös 1990-luvulla Lapinlahden Linnut vm. 1983-kokoonpanossa, joka keikkaili mm. Ruisrockissa.
Mistakesien lopettamisen jälkeen 1982 Noponen soitti keikoilla useissa pääkaupunkiseudun kokoonpanoissa sekä vakituisesti että tuuraajana, näihin kuuluivat mm. Pekka Rechardtin, Dave Lindholmin, Kojon, Mari Rantasilan, Pekka Tegelmanin ja Sakari Kuosmasen kokoonpanot, Ben Granfeltin ja Ile Kallion Guitarslingers, Agents, M. A. Nummisen U-Band, Akimowskaja Sisters & Bros sekä Jim Pembroken Filthy Rich-yhtye. Pekka Tegelmanin ja Liisa Tavin yhtye keikkaili mm. Tanskassa ja Virossa, kuten myös Pembroken Filthy Rich, jonka esityksen Eestin TV taltioi syksyllä 1988 Tallinnan Linna-hallissa. 1983 Noposesta tuli sveitsiläisen symbaalivalmistaja Paisteen artisti, jolloin hänen silloisen yhtyeensä Aku Akun (kitaristina Rubberduck Jones) nimi ilmestyi myös Paisteen kansainväliseen mainosmateriaaliin. Noponen soitti myös Vanhan Ylioppilastalon talon bändissä ja Neil Hardwickin suorassa lauantai-illan talkshow'ssa säestäen näin Suomen ansioituneimpia solisteja laidasta laitaan.
TV-töihin kuului myös vierailu Velipuolikuun studio-orkesterissa.
Yhteistyö Pekka Rechardtin kanssa erilaisissa elokuva-, TV- ja teatteritöissä vei Noposen 1983 Ryhmäteatteriin, jossa hän oli 1980-luvun loppuun asti säveltäen ja soittaen Ryhmäteatterin teatteri- ja TV-tuotannoissa. Näitä olivat mm. Sopimus Mr. Evergreenin kanssa ja Taru Sormusten herrasta sekä TV-sarja Oudot jutut. Kyseiseen sarjaan Noponen sävelsi ensimmäisen TV-sävellystyönsä "Sika", käsikirjoitus Vesa Vierikon ja ohjaus Allu Leppäkosken. Jakso ei sisältänyt juuri lainkaan dialogia ja  palkittiin myöhemmin festivaaleilla New Yorkissa.
1990-luku

Jan Noponen sävelsi musiikin Pertti Sveholmin Majatalon emäntä -ohjaukseen Teatterikorkeakoulun kakkosvuosikurssille, joka johti NeOnTeatterin syntyyn 1991. Toiminta jatkui säännöllisenä vuoteen 1996, teatterin jäseniä olivat mm. Minna Koskela, Juha Veijonen ja Kari-Pekka Toivonen. Teatteri esiintyi useana kesänä Helsingin edustalla Särkän saarella, Ryhmäteatterissa ja teki Yleisradiolle TV-sarjan Rillumarei ja reipasta menoa. Kevään 1995 Noponen vietti Pariisissa kansainvälisessä taiteilijatalossa Cité Internationale des Arts'sissa. Osin näihin kokemuksiin perustuen hän kirjoitti, ohjasi ja sävelsi Yleisradiolle kuunnelman C'est la Vie eli Pariisissa kaikki on toisin, rooleissa Heli Sutela, Ilkka Heiskanen, Minna Suuronen ja Juha Veijonen. Kuunnelma oli osa hänen Radioteatterille tuottamaansa kuunnelmasarjaa.
Yhteistyö Jim Pembroken ja Pekka Rechardtin kanssa johti kutsuun Wigwamin rumpalin tontille kun yhtye kasattiin uudestaan yhtä Provinssirockin keikkaa varten. Yhtye päätti kuitenkin hyvän keikan ja harjoitusperiodin rohkaisemana jatkaa ja teki mm. äänitteen Light Ages (1993), jonka nimi oli hyväntahtoinen viittaus edellisen kokoonpanon viimeiseksi jääneeseen Dark Album -levyyn (1977). Vuonna 1993 yhtye ei kuitenkaan kokenut enää mielekkääksi jatkaa keikkailua Suomen pienillä markkinoille ja keskeytti toimintansa toistaiseksi. Light Ages -levyn tehnyt Wigwam-kokoonpano (Pembroke, Rechardt, Måns Groundstroem, Mikko Rintanen ja Noponen)
esiintyi Wigwamin 35-vuotisjuhlissa Tavastialla 2004 ja ilman Pembrokea kahdesti vuonna 2008.
2000-luku

Kun Arto af Hällström ohjasi Shakespearen kootut teokset Tampereen Teatterille vuonna 1995, Noponen sävelsi siihen musiikin ja toimi esityksessä muusikkona. Esitys kiersi myöhemmin vielä 2000-luvulla useamman vuoden ympäri Suomea ja vieraili myös Espanjassa. Osittain sama ryhmä (Esko Roine, Mikko Kivinen ja Tom Lindholm) toteutti 2004 Piplia-esityksen ja vuonna 2011 Kalevalan Tampereen Työväen Teatteriin. Noponen sävelsi molempien esitysten musiikin ja kiersi muusikkona esitysten mukana ympäri Suomea. Noponen oli ollut Musiikkiteatteri Kapsäkin hallituksen jäsenen vuosina 2009-2015 tehden siellä sekä muusikon että äänisuunnittelijan töitä. Suomen Applekäyttäjäjien (aiemmin fiMUG ry) varapuheenjohtajana Noponen toimi vuosina 2006-09 sekä puheenjohtajana 2010- 2011.
Vuosina 2009, 2012, 2015 ja 2018 Noponen on ollut rumpalina (kapellimestarina 2018) Stadin Juhlaorkesterissa. Noponen on lyömäsoittajana yhtyeessä Brel, Suosalo & Tegelman, jossa Martti Suosalo tulkitsee Jacques Brelin kappaleita. Lisäksi hän on muusikkona ja äänisuunnittelijana mukana useassa kiertävässä teatteriesityksessä sekä rumpalina Quo Vadis-teatterin Poetry Bandissä.
Vuoden 2010 Art Goes Kapakka -festivaaleille Noponen kokosi Wigwam Unplugged -kokoonpanon, joka sisälsi muitakin entisiä Wigwamin jäseniä. Yhtye esitti puoliakustisia versioita Wigwamin sekä Jim Pembroken tuotannosta ja keikkaili lähinnä pääkaupunkiseudulla. Myöhemmin projektista muodostui kokoonpano Wigwam Revisited, joka keikkaili mm. Keitelejazzissa ja Kumpulan kyläjuhlilla. Vuonna 2018 50-vuotisjuhlakiertuetta varten kootussa Wigwamissa Noponen toimii rumpalina.
Yhtyeitä

Wigwam (1991-1993, 2018-)
Brel, Suosalo, Tegelman (2002-)
Mistakes (1980-1982)
Aku Aku (1982-1984)
Lapinlahden Linnut (1984-1986)
RinneRadio (1988-1989)
Akimowskaja Sisters & Bros (1991-1992)
Wigwam Revisited (2010-2017)
Aiheesta muualla

"Jan Noposen elo ei ole pelkkää paistetta" (Arkistoitu – Internet Archive) (Selvis 2/98)
Jan Noponen Fono-äänitetietokannassa
Wigwam
| --- | --- |
Studioalbumit:  Hard N’ Horny | Tombstone Valentine | Fairyport | Being | Nuclear Nightclub | Lucky Golden Stripes and Starpose | Dark Album | Light Ages | Titans Wheel | Some Several Moons
Livealbumit:  Live Music from the Twilight Zone | Wigwam Plays Wigwam – Live |  Pop-Liisa 3 – Wigwam 1973 |  Live at Töölönranta 1975 | Live at Provinssirock 1991
Kokoelmat:  Wigwam | Rumours on the Rebound | Classics – The Rarest | Highlights | Fresh Garbage – Rarities 1969–1977  | Parhaat | 28 Songs from the Twilight Zone
Lapinlahden Linnut
| --- | --- |
Studioalbumit:   Lapinlahden Linnut  Jep (1986)  Vihreä gorilla (1987)  Lauluja Nuppilasta (1988)  Elämä janottaa (1989)  Tähdet kertovat (1990)  Grrr! (1992)  Köyhän taivas (1994)  Tyttö huutaa hii! (1995)  Kansandances (1997)  Iso muna (1999)  Kolmas jalka haudassa (2003)  Pienvikaisten paratiisi (2005)  Etiäppäin (2007) 
Kokoelmat:   Parhaat (1988)  Ei oikotietä sankaruuteen 1983–1989 (1990)  Sulkasatoa osa I (1994)  Sulkasatoa osa II (1995)  Höyhenet pöllyää! 90-luvun parhaat (2000)  Sedät jaksaa heilua (2001)  Kaikkien aikojen parhaat (2002)  Loputon lento (2002)  Suomihuiput (2003)  Lintuinfluenssa Vol.1 (2006)  Lintuinfluenssa Vol.2 (2006)  Parhaat bongaukset 1 1985–1988 (2013)  Parhaat bongaukset 2 1989–2007 (2013)  Sketsejä radiossa (2013) 
DVD:t:   Seitsemän kuolemansyntiä (2006)  Maailman kahdeksan ihmettä (2006)  Kuudesti laukeava / Muuttuuko ihminen (2006)  Lapinlahden Linnut: Ehkä kaikki (2006)  25 v. Lennossa 1983-2008 (2008)
John Rambo (korkeushyppääjä)

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  1964 mitalistit John Thomas, Valeri Brumel, John Rambo |  1964 mitalistit John Thomas, Valeri Brumel, John Rambo |  1964 mitalistit John Thomas, Valeri Brumel, John Rambo |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | korkeushyppy |  |
John Barnett Rambo (9. elokuuta 1943 Atlanta, Texas – 8. tammikuuta 2022 Paramount, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen korkeushyppääjä, joka voitti pronssia vuoden 1964 Tokion olympiakisoissa.
Opiskeluaikoinaan California State Universityssa, Long Beachssa, Rambo voitti 1964 yliopistomestaruuden ja myöhemmin Yhdysvaltain sisähallimestaruudet vuosina 1967 ja 1969. Valmistumisensa jälkeen vuonna 1968 Rambo sijoittui Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa kuudennelle sijalle, eikä näin ollen päässyt mukaan Mexicon olympiajoukkueeseen.
Vuonna 1965 koripallojoukkue St. Louis Hawks valitsi Rambon NBA-varaustilaisuuden kuudennella kierroksella. Rambo ei kuitenkaan koskaan pelannut ensimmäistäkään peliä koripalloammattilaisena.
Johannes Haataja

Johannes Haataja (13. kesäkuuta 1928 Helsinki – 26. huhtikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen hammaslääkäri ja professori. Hän oli Helsingin yliopiston lasten hammashoito-opin ja hampaiston oikomisopin professori 1965–1987. Hän oli ylimääräinen professori vuoteen 1977, jolloin virka muutettiin varsinaiseksi professoriksi. Hänen professorikaudellaan aloitettiin lasten hammashoidon opetus ja erikoishammaslääkärien koulutus ja oikomisoppi eriytettiin omaksi oppiaineekseen. Haataja oli mukana Ruskeasuolle rakennetun Helsingin yliopiston uuden hammasklinikan suunnittelutyössä ja toimi sen esimiehenä 1979–1984. Hän oli myös Suomen Punaisen Ristin Huuli- ja suulakihalkiokeskuksen hammashoito-osaston perustaja ja esimies vuosina 1967–1981. Lisäksi hän oli 1965–1966 Suomen Hammaslääkäriseuran ja 1967–1972 Nordisk förening för pedodonti i Finlandin puheenjohtaja.
Johannes Haatajan isä oli professori, pääjohtaja ja kansanedustaja Kyösti Haataja.
Jeld-Wen

| Jeld-Wen |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Osake:  NYSE: JELD
ISIN:  US47580P1030
Perustettu:  1960
Perustaja:  Dick Wendt ym.
Kotipaikka:  Klamath Falls, Oregon, Yhdysvallat (pääkonttori     Charlotte, Pohjois-Carolina)
Toiminta-alue:  Pohjois-Amerikka, Eurooppa, Australia
Tuotteet:  ovet ja ikkunat
Henkilöstö:  20 000
Emoyhtiö:  JELD-WEN Holding, Inc.
Kotisivu:  jeld-wen.com/
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jeld-Wenin tehdas Kuopiossa
Jeld-Wen on yhdysvaltalainen pörssiyhtiö, joka valmistaa ovia ja ikkunoita. Alansa suurimpiin kuuluvalla yrityksellä on yli 120 tehdasta 19 maassa, ja niissä työskentelee yhteensä yli 20 000 henkilöä. Yritys on perustettu vuonna 1960. Klamath Fallsissa Oregonissa perustetun yhtiön pääkonttori sijaitsee nykyisin Pohjois-Carolinan Charlottessa. Suomessa ja muissa Pohjoismaissa yritys käyttää ovistaan tuotemerkkiä Swedoor.
Tehtaat

Amerikassa yrityksellä on lukuisia tehtaita Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Euroopassa Jeld-Wenillä on tehtaita Englannissa, Itävallassa, Latviassa, Ranskassa, Ruotsissa, Saksassa, Suomessa, Tanskassa, Unkarissa ja Virossa. Pohjois-Euroopan toiminnot olivat aiemmilta nimiltään Kilsgaard ja Jite, mutta yhdysvaltalainen Jeld-Wen Inc. osti ne vuonna 2006 tanskalaiselta Vest-Wood A/S:ltä. Lokakuussa 2007 Vest-Wood nimettiin Jeld-Weniksi.
Jeld-Wen Suomi Oy kuuluu Jeld-Wen Door Solutions -konserniin. Jeld-Wen Suomi Oy:n pääkonttori sijaitsee Vääksyssä. Toinen Suomen tehdas sijaitsee Kuopiossa. Kuortaneella sijaitseva tehdas suljettiin syksyllä 2011 vähäisen kysynnän johdosta. Jo lokakuussa 2010 ilmoitettiin 34 henkilön irtisanomisesta.
Vuonna 2017 Jeld-Wen osti Mattiovi Oy:n, lopetti seuraavana vuonna sen tehtaan Laitilassa, sitten tehtaan Posiolla 2019 ja vuonna 2024 myös tehtaan Alavudella. Jeld-Wen- ja Mattiovi-tuotebrändien käyttö lopetettiin Suomessa 2021 ja alettiin käyttää Pohjois-Euroopan yhteistä ovibrändiä Swedoor.
Historiaa

Jeld-Wenin perustivat vuonna 1960 Richard ”Dick” Wendt, Larry Wetter, John Biehn, Gerry Wickersham ja Bill Taylor. Nimen alkuosa on muodostettu Wendtin perheenjäsenten etunimistä ja loppuosa on lyhennys sukunimestä. Iowasta kotoisin ollut Dick Wendt oli työskennellyt sikäläisessä Caradco-ikkunatehtaassa, ja kun työnantaja pani Oregonissa sijaitsevan kannattamattoman tehtaan myyntiin, Wendt ja muut yhtiökumppanit näkivät tilaisuutensa tulleen ja ostivat tehtaan. Ikkunoiden ja ovien valmistus saatiin tuottavaksi, mutta Wendt halusi yrityksen kasvaessakin pitää pitkään matalaa profiilia niin, ettei pääkonttorin ovessa edes lukenut firman nimeä eikä yhtiön johtohenkilöitä juuri tunnistettu Klamath Fallsin kaduilla.
Läpi 1960- ja 1970-luvun Jeld-Wen laajeni perustamalla tytäryhtiöitä muihin Yhdysvaltojen osavaltioihin. 1980-luvun alussa se vaihtoi strategiaa ja sulautti nämä yhtiöt itseensä ja alkoi ostaa myös muiden rakennustuotteiden valmistaja- ja myyjäyrityksiä. Vuonna 1983 perustettu tytäryhtiö Trendwest laajensi toimintaa ravintola- ja lomaosakebisnekseen ja tiiliteollisuuteen. (Sittemmin Trendwest myytiin vuonna 2002 ja kuuluu nyt Wyndham-hotelliketjuun nimellä WorldMark.) Myös ikkuna- ja ovialan yritysostot jatkuivat niin, että lopulta Jeld-Wen osti myös Dick Wendtin aiemman työnantajan Caradcon. Vuonna 1986 yritysryhmä työllisti jo 2 500 ihmistä ja 1990-luvun lopulla se oli yli miljardin dollarin liikevaihdollaan Oregonin osavaltion suurin pörssin ulkopuolinen yhtiö ja yksi maailman suurimmista ovi- ja ikkunavalmistajista.
Jeld-Wen aloitti toiminndan Euroopassa 1993 ja ryhtyi vuonna 2005 laajentamaan sitä perustamalla tehtaan Latviaan ja ostamalla tanskalaisen Vest-Woodin ovitehtaat.
Sponsorointi

Jeld-Wen oli Australian Football Leaguessa pelaavan australialaisen jalkapallojoukkue St Kilda Football Clubin pääsponsori. Kolmivuotinen sponsorisopimus alkoi kaudella 2008.
Jeld-Wen oli vuodet 2011–2014 Portlandissa, Oregonissa sijaitsevan monitoimistadionin (ent. PGE Park, nyk. Providence Park) nimisponsori. Stadionilla pelaa Major League Soccer -joukkue Portland Timbers.
Aiheesta muualla

Jeld-Wen Suomi Oy:n kotisivut
Jeld-Wenin kotisivut (englanniksi)
Johannes Halbig

Johannes Halbig vuonna 2013.
Johannes ”Jo” Halbig (s. 30. heinäkuuta 1989) on saksalaisen Killerpilze-yhtyeen laulaja-kitaristi. Lisäksi hän soittaa myös koskettimia. Hänen pikkuveljensä Fabian Halbig soittaa rumpuja samassa yhtyeessä.
Jochen Schöps

Jochen Schöps vuonna 2014.
Jochen Schöps s. 8. lokakuuta 1983) on saksalainen lentopalloilija. Puolan MM-kilpailuissa 2014 Schöps saavutti Saksan joukkueessa MM-pronssia toimien joukkueen kapteenina. Vuotta myöhemmin Saksa saavutti mestaruuden Bakun Euroopan kisoissa 2015. Seuratasolla Schöps on vuodesta 2012 edustanut puolalaista Asseco Resovia Rzeszówia, jossa saavutti Puolan mestaruuden 2015. Pelipaikaltaan Schöps on hakkuri ja hänen pituutensa on 200 senttimetriä.
Joel Ivo Catapan

Joel Ivo Catapan (17. kesäkuuta 1927 Teixeira Soares – 1. toukokuuta 1999) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin Jumalan Sanan seuran papiksi 19. maaliskuuta 1953 ja nimitettiin São Paulon arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Macriana Minorin titulaaripiispaksi 11. joulukuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. tammikuuta 1975. Pääkonsekraattorina toimi Paulo Evaristo Arns, jota avustivat Benedito de Ulhôa Vieira ja José Thurler.
Catapan kuoli 71-vuotiaana virassa.
Johannes Hahl

Johannes Emanuel (Hannes) Hahl (2. maaliskuuta 1854 Lappee – 15. syyskuuta 1886 Hämeenlinna) oli suomalainen oopperalaulaja ja laulunopettaja.
Hahlin vanhemmat olivat Raudun ja Antrean kirkkoherra, lääninrovasti Anders Gustaf Hahl (1818–1882) ja Emma Sofia Wahlman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1872 Viipurin alkeisoppilaitoksesta. Hahl opiskeli Helsingin yliopistossa vuoteen 1876 saakka jolloin hän liittyi Suomalaiseen oopperaan ja oli jäsenenä oopperassa vuoteen 1879 saakka. Hän teki konserttimatkoja maaseuutkaupunkeihin ja jatkoi sitten opintojaan yliopistossa. Viimeksi hän toimi Hämeenlinnan alkeisopiston laulunopettajana vuodesta 1882 alkaen.
Hahl katosi Hämeenlinnassa syyskuussa 1886 ja hänen otaksuttiin lähteneen ulkomaille. Kalastajat löysivät hänen ruumiinsa toukokuussa 1887 Vanajavedestä Katinalan luota. Hänen taskuissaan oli löydettäessä 9 naulaa kiviä ja ohimossaan luodinreikä ja tästä pääteltiin että Hahl oli tehnyt itsemurhan.
Johannes Hahlin sisaruksia olivat taidemaalari Bruno Hahl, kirjailija ja teatterinjohtaja Jalmari Hahl ja kuoronjohtaja, laulunopettaja ja tenorilaulaja Taavi Hahl.
Jiří Havlis

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jiří Havlis. |  Jiří Havlis. |  Jiří Havlis. |  |
Maa:   Tšekkoslovakia
Miesten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | perämiehellinen nelonen |  |
Jiří Havlis (16. marraskuuta 1932 Majdalena – 31. tammikuuta 2010) oli tšekkoslovakialainen soutaja ja olympiavoittaja.
Havlis voitti perämiehellisessä nelosessa olympiakultaa Helsingissä 1952.
Havlis kuoli 77-vuotiaana 31. tammikuuta 2010.
Jochen Both

| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Itä-Saksa> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Budapest 1966 | 4 × 400 m viesti |  |
Jochen Both (s. 18. huhtikuuta 1941) on saksalainen yleisurheilija. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän juoksi 4 × 400 metrin viestissä Puolan ja Länsi-Saksan jälkeen pronssille sijoittuneessa Itä-Saksan joukkueessa yhdessä Günter Klannin, Michael Zerbesin ja Wilfried Weilandin kanssa.
Jochen Hecht

| Jochen Hecht |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. kesäkuuta 1977 (ikä 47) Mannheim, Länsi-Saksa
Kansalaisuus:   Saksa
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä / vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  90 kg
Seura
Seura:  Adler Mannheim
Sarja:  DEL
Pelinumero:  55
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1998–
Aik. seurat:  St. Louis Blues (NHL) Edmonton Oilers (NHL) Buffalo Sabres (NHL)
NHL-varaus:  79. varaus, 1995 St. Louis Blues
Jochen Hecht (s. 21. kesäkuuta 1977 Mannheim, Länsi-Saksa) on saksalainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän on keskushyökkääjä tai vasen laitahyökkääjä. Hän pelaa tällä hetkellä Adler Mannheimin joukkueessa.
Hecht pelasi NHL:ssä kaudesta 1998–1999 ja saalisti yhteensä 463 pistettä. Hän on pelannut kolmessa eri NHL-joukkueessa: St. Louis Bluesissa, Edmonton Oilersissa ja Buffalo Sabresissa. Kaudella 2004–2005 hän ei pelannut NHL:ssä, vaan DEL:ssä Adler Mannheim -joukkueessa johtuen NHL:n työsulusta. Hecht pelasi kauden 2006–2007 varsin hyvin tekemällä 76 ottelussa 19 maalia ja 37 syöttöpistettä. Se oli hänen NHL-kausistaan paras.
Jim Magilton

Jim Magilton
Jim Magilton (s. 6. toukokuuta 1969 Belfast, Pohjois-Irlanti) on pohjoisirlantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.