stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Slovakian kansannousu 1944
Tausta > Tšekkoslovakialaisten neuvottelut Neuvostoliitossa

Vuoden 1944 alussa neuvostoliittolaiset ja tšekkoslovakailaiset sotilastoimijat aloittivat keskustelut mahdollisesta sotilasoperaatiosta Slovakiassa siinä tapauksessa, että Saksa miehittäisi maan. Tapaamisten aikana tšekkoslovakialaiset halusivat puolustaa mahdollisimman laajaa ja yhtenäistä aluetta, kun neuvostoliittolaiset suosittelivat partisaanitoimintaa, joka sitoisi mahdollisimman paljon saksalaisia joukkoja pois itärintaman etulinjasta. Neuvostoliitto lupasi kuitenkin aseistaa 50 000 slovakkisotilasta.
Tausta > Kansannousun valmistelut Slovakiassa

Slovakiassa kansannousun valmistelu toteututettiin Banska Bystrican alueen esikuntapäällikkön Ján Golianin lähipiirissä sekä vastaperustetussa Slovakian kansallisneuvostossa. Golianin johtama kapinallisten sotilasjohto nautti sekä neuvoston että Edvard Benešin johtaman Tšekkoslovakian pakolaishallituksen luottamusta.
Keväällä 1944 Slovakian armeija uudelleenjärjesteltiin siten, että maan koillisosien puolustamiseksi muodostettiin kaksi divisioonaa, jotka annettiin Kenraali Augustín Malárin komennettaviksi. Malár ja Slovakian puolustusministeri Ferdinand Čatloš olivat kumpikin myötämielisiä Neuvostoliiton miehitykselle. Divisioonien suunniteltiin joko auttavan puna-armeijaa ylittämään Karpaattien vuoristo tai käyvän partisaanisotaa vuoristoisessa Keski-Slovakiassa kunnes puna-armeija saavuttaisi heidät.
Kansannousun kulku

Myöhäiskesästä 1944 Slovakiaan lennätettiin neuvostoliittolaisia partisaaneja, jotka yhdessä slovakialaisten vastarintataistelijoiden kanssa toimivat erityisesti Turiecin sekä Matala-Tatran alueilla. 27. elokuuta nämä valtasivat keski-slovakialaisen Ružomberokin kaupungin. Samana päivänä yli 20 saksalaissotilasta ja yksi slovakialainen kansanedustaja kuolivat tulitaisteluissa partisaanien kanssa.
28. päivänä Saksan sodanjohto päätti miehittää Slovakian, mihin Tiso ilmoitti suostuvansa. Merkittävin syy tähän oli Slovakiassa sijainnut Wehrmachtille tärkeä aseteollisuus. Kuun viimeisenä päivänä SS-joukkojen johtohahmoihin kuulunut Gottlob Berger lähetettiin maahan riisumaan slovakialaiset joukot aseista. Vielä tässä vaiheessa Berger uskoi rauhoittavansa tilanteen alle viikossa. Kenraali Malárin komennossa olleet Slovakian armeijan parhaiten varustetut joukot onnistuttiinkin tekemään vaarattomiksi heti operaation alkuvaiheessa. Armeijan 25 000 miehestä noin puolet internointiin ja heidän varusteensa takavarikoitiin. Tämä osoittautui myöhemmin suureksi ongelmaksi kapinallisille. 2 000 slovakialaista onnistui kuitenkin pakenemaan Keski-Slovakiaan ja liittymään partisaanijoukkoihin.
Kansannousun kulku > Taistelut alkavat

Kun Keski-Slovakian kapinalliset onnistuivat valloittamaan laajan ja yhtenäisen alueen Tison hallitukselta, lännessä näin ei käynyt. Ainostaan Trnavan varuskunta nousi Bratislavaa vastaan ja heistä kokonainen sotilasyksikkö liittyi lopulta idän kapinallisiin. Slovakian pääkaupunki ei missään vaiheessa liittynyt kansannousuun ja valtion voimavaroja pystyttiinkin käyttämään kapinallisia vastaan koko sen ajan.
Kansannousun pääkaupunkina toimi Banská Bystrica. Kapinalliset eivät kuitenkaan onnistuneet luomaan maayhteyttä neuvostojoukkoihin ja he saivat varusteensa vain 150 kilometriä pitkän ilmansillan kautta. Vaikka saksalaiset eivät pystyneetkään siirtämään joukkojaan itärintamalta, pystyivät he pysäyttämään slovakialaisten etenemisen pelkillä miehitysjoukoillaan. He eivät kuitenkaan saaneet kapinaa täysin kukistettua ja Berger korvattiinkin Hermann Höflellä 20. syyskuuta. Myös kansanousun sotilasjohtaja korvaantui tähän aikaan kun Rudolf Viest saapui Lontoosta ottamaan komennon. Golian jatkoi kuitenkin tämän alaisuudessa.
Kansannousun kulku > Kansanousun kukistuminen

Lokakuun puolivälissä Slovakiaan siirrettiin SS-panssaridivisioona Unkarista. Etelästä Zvolenin kaupunkiin suuntautuneen suurhyökkäyksen aikana kapinallisten puolustus murtui ja saksalaiset pääsivät etenemään syvemmälle sisämaahan. Kansanousun keskitetysti johdettu vaihe päättyi kun Banská Bystrica vallattiin 27. lokakuuta 1944. Tämän jälkeen slovakialaiset vastarintataistelijat jatkoivat sissisotaa kunnes puna-armeija pystyi saapumaan alueelle.
Kansannousun kulku > Jälkiselvittely

Banská Bystrican valloituksen jälkeen Slovakian hallituksen ja saksalaisten miehitysjoukkojen huomio keskittyi tilanteen vakauttamiseen. Melkein 13 000 slovakialaista vangittiin, joista noin 10 000 oli juutalaisia. Tämän lisäksi kapinaan osallistuneita alueita terrorisoitiin seuraavien kuukausien aikana rankasti. Saksa päätti miehittää maan pysyvästi, vaikka Tiso jatkoikin nimellisesti hallituksen johdossa.
Neuvostoliiton armeija ajoi saksalaiset koko Slovakian alueelta tammi-huhtikuun 1945 välisenä aikana. Vapautetut alueet liittyivät Benešin johtamaan Tšekkoslovakiaan.
Merkitys > Merkitys sodalle

Vaikka kansannousu ei saavuttanutkaan sille etukäteen asetettuja tavoitteita, sitoi se kumminkin saksalaisten joukkoja vajaan kahden kuukauden ajaksi.
Merkitys > Myöhempi merkitys

Slovakian kansanousu kohosi yhdeksi Slovakian historian merkittävimmistä tapahtumista jo heti sodan loppumisen jälkeen. Paitsi, että se toimi todisteena Tšekkoslovakian panoksesta anti-fasistisessa taistelussa, vahvisti se myös Slovakian asemaa suhteessa Tšekkiin. Kun ensimmäisen tasavallan aikaan sen asema oli ollut selvästi alisteinen, pystyi Slovakian kansallisneuvosto taisteluissa kokemiensa menetysten myötä väittämään puhuvansa koko Slovakian kansan puolesta. Tšekissä näin suurta kansannousua ei tapahtunut. Niin kutsutussa Košicen ohjelmassa Slovakia saikin tunnustuksen omasta kansallisesta erottuvuudestaan, joka tulisi olemaan tasavertoinen jälleenrakennetussa Tšekkoslovakiassa.
Nykyään kansannousun alkamispäivä 29. elokuuta on kansallinen vapaapäivä Slovakiassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slovakian kansannousu 1944 Wikimedia Commonsissa
Tiso ja Hitler Berliinissä vuonna 1941.
Slovakian kansannousun tilanne sen ensimmäinenä päivänä. Kapinallisten hallitsema alue on merkitty ruskealla.
Kansannousua kannattava propagandajuliste.
Kansannousun muistomerkki Banská Bystrican kaupungissa.
Sirkka Sokka-Matikainen

Sirkka Sokka-Matikainen (s. 15. lokakuuta 1957 Helsinki) on suomalainen jousiampuja. Hän saavutti MM-pronssia naisten taljajousi-luokassa Pekingin maailmanmestaruuskisoissa vuonna 2001. Oulun EM-kisoissa 2002 Sokka-Matikainen oli mukana saavuttamassa hopeaa taljajousen joukkuekisassa. Suomen joukkueessa ampuivat Matikaisen lisäksi Anne Laurila, Anne Sjöroos ja Anna-Liisa Tuuttu.
Soanlahden kirkko

| Soanlahden kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Soanlahden Kirkonkylä
Seurakunta:  Soanlahden seurakunta
Rakentamisvuosi:  1890
Suunnittelija:  Ludvig Lindqvist
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  1 500
Tyylisuunta:  ristikirkko
Poistui käytöstä:  kirkollisesta 1940 kokonaan 1941 (paloi jatkosodassa)
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Soanlahden kirkko oli Soanlahden evankelis-luterilaisen seurakunnan pääkirkko Soanlahdella Laatokan Karjalan pohjoisosassa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Kirkko sijaitsi Soanlahden kirkonkylässä Jänisjärven itärannalla kohoavan harjun laella. Kirkko valmistui vuonna 1890 ja se oli järjestyksessä seurakunnan toinen. Kirkko tuhoutui jatkosodassa vuonna 1941.
Suunnittelu ja rakentaminen

Soanlahden seurakunnan ensimmäinen kirkko oli entinen Ruskealan Leppälahden kappelin kirkko, joka oli rakennettu vuonna 1769 ja siirretty vuonna 1855 Jänisjärven länsirannalta Soanlahdelle. Seurakunnan itsenäistymisen jälkeen vanha Leppälahdelta siirretty kirkko ei enää vastannut laajentuneen seurakunnan tarpeita ja niinpä alettiin suunnitella uutta kirkkoa. Yleisten rakennusten ylihallituksessa työskennellyt arkkitehti Ludvig Lindqvist teki uuden kirkon piirustukset vuonna 1886. Seurakunnan vähävaraisuuden vuoksi valtio rahoitti vuonna 1890 valmistuneen puukirkon rakentamisen. Uusi kirkko vihittiin käyttöön vuonna 1891. Vanha Leppälahdelta siirretty kirkko purettiin uuden valmistumisen jälkeen ja sen hirret käytettiin Soanlahden ensimmäisen kansakoulun rakentamiseen.
Ulkoasu

Soanlahden kirkko oli malliltaan ristikirkko, jonka ristikeskuksen sisäkulmat oli viistetty. Itäisen ristivarren päässä oli muuta rakennusta matalampi ja kulmistaan viistetty sakaristo, jonne oli sisäänkäynti rakennuksen eteläsivulta. Muiden ristivarsien päissä oli pienet eteiset sisäänkäyntien kohdalla. Ristivarsissa ja eteisissä oli satulakatot. Kirkon kahdeksankulmainen, kapea ja terävähuippuinen kellotorni kohosi ristikeskuksesta. Tornin laella oli risti, jonka lisäksi ristivarsien satulakattojen ja niiden alapuolella olleiden sisäänkäyntieteisten päissä oli pienemmät ristit. Ristikeskuksen viistetyissä seinissä ja ristivarsien molemmilla sivuseinillä oli koristeellinen pieniruutuinen ikkuna. Räystäslautoja ja ikkunoiden vuorilautoja sekä kellotornia oli koristeltu ornamentein. Kirkko oli väriltään vaalea.
Sisätilat

Soanlahden kirkossa oli 1 500 istumapaikkaa. Kirkon avaruutta lisäsivät ristikeskuksen viistetyt sisäkulmat, ristivarsien taitekatot ja ristikeskuksessa kellotornin alapuolinen pylväiden tukema kupoli. Kirkkosalissa oli myös lehterit. Kellotornissa oli alkujaan kaksi kelloa, mutta toinen halkesi autonomian ajalla soitettaessa keisarin kuolinkelloja. Jeesus 12-vuotiaana temppelissä -aiheinen alttaritaulu oli taiteilija T. G. Tuhkasen maalaama mukaelma H. Hoffmanin taulusta. Alttaritaulun oli kirkolle lahjoittanut Winterin pariskunta vuonna 1916. Kirkkoon hankittiin urut Kangasalan urkutehtaalta vuonna 1920. Kirkkoa korjattiin vuonna 1900, jolloin se sai myös lämmityksen.
Kohtalo

Talvisodan päättäneen 13. maaliskuuta 1940 voimaan astuneen Moskovan rauhansopimuksen mukaan myös Soanlahti kuului Neuvostoliitolle luovutettaviin alueisiin. Evakuoinnin nopeasta aikataulusta huolimatta kirkon irtaimisto saatiin kuitenkin pelastettua. Kirkkorakennus siirtyi ehjänä uuden omistajansa Neuvostoliiton haltuun. Jatkosodan alun hyökkäysvaiheen aikana Suomi valtasi menettämänsä alueet takaisin ja sen yhteydessä perääntyneet neuvostosotilaat polttivat kirkon kirkonkylän muiden rakennusten kanssa 14. heinäkuuta 1941. Jatkosodan aikana takaisin koteihinsa palanneille seurakuntalaisille pidettiin jumalanpalveluksia Kiprosen ja Kuusiston taloissa, kunnes uusi evakuointi oli edessä kesällä 1944. Kirkosta talvisodan jälkeen evakuoitu hopeinen ehtoolliskalusto lahjoitettiin seurakunnan lakkauttamisen jälkeen Ylivieskan seurakunnalle.
Kotiseudullaan vierailleet entiset soanlahtelaiset pystyttivät kirkon paikalle yksinkertaisen puisen muistoristin vuonna 1996. Kirkon läheisyydessä sijaitsevan sankarihaudan he olivat raivanneet jo vuonna 1992 ja pystyttäneet samalla uuden sankarihaudan muistomerkin tuhotun tilalle. Suojärven piirin kanssa on sovittu kirkon raunioiden, sankarihautojen ja muistomerkkien suojelemisesta.
Soinnillinen alveolaarinen klusiili

Soinnillinen alveolaarinen klusiili on monessa kielessä yleinen konsonanttiäänne, joka kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin tyypillisesti D-kirjaimella. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkki on [d]. Suomen äännejärjestelmässä [d] on verrattaen uusi tulokas, ja esiintyykin kotoperäisissä sanoissa vain [t]-äänteen heikkona asteena.
Kuvaus

Soinnillista alveolaarista klusiilia määrittävät seuraavat foneettiset parametrit:
Fonaatio on soinnillinen, mikä tarkoittaa sitä, että äänihuulet värähtelevät äännettä muodostettaessa.
Ääntöpaikka on alveolaarinen, mikä tarkoittaa että kieli on äännettäessä hammasvallin tuntumassa.
Ääntötapa on klusiili eli umpiäänne, mikä tarkoittaa sitä, että äänettäessä muodostetaan sulkeuma, joka sitten purkautuu äkisti.
Snorkkelit

| Snorkkelit> Snorks |
| --- | --- |
Tyyli:  Animaatio
Kestoaika:  22 min
Luoja(t):  Freddy Monnickendam
Pääosissa:  Michael Bell Barry Gordon B. J. Ward Nancy Cartwright Frank Welker Rob Paulsen
Alkuperämaa:   Yhdysvallat  Belgia
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   Kolmoskanava  MTV3  Cartoon Network
Esitetty:  1984 – 1988
Jaksoja:  108
Tuotanto
Tuottaja(t):  William Hanna Joseph Barbera Freddy Monnickendam
Tuotantoyhtiö(t):  Hanna-Barbera
Aiheesta muualla
IMDb
Snorkkelit (engl. Snorks) on Yhdysvaltojen ja Belgian yhteistyöllä tuotettu animaatiosarja. Sarjaa esitettiin ensi kerran Yhdysvalloissa syyskuussa vuonna 1984 ja sen esitys päättyi lopulta joulukuussa 1988.
Henkilöt > Päähenkilöt

Allstar
Casey
Junior
Daffney
Tooter
Dimmy
Jojo
Occy
Corky
Willie
G. Wetworth
Dr. Gallio
Henkilöt > Vihollisia

Bigweed
Lil' Seaweed
Dr. Strangesnork
Finneus
Great Snork Nork
Snorkeater
Ääninäyttelijät > Alkuperäiset äänet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael Bell  | … |  Allstar Seaworthy, Bigweed   |
|  Barry Gordon  | … |  Junior Wetworth, Governor Wetworth   |
|  B. J. Ward  | … |  Casey Kelp, Lil' Seaweed   |
|  Frank Welker  | … |  Tooter Shelby, Occy, Grandpa Wetworth, Great Snork Nork   |
|  Nancy Cartwright  | … |  Daffney Gillfin   |
|  Brian Cummings  | … |  Dimmy Finster   |
|  Rob Paulsen  | … |  Corky   |
|  Roger DeWitt  | … |  Jojo   |
|  Fredricka Weber  | … |  Willie Wetworth   |
|  Frank Nelson  | … |  Governor Wetworth   |
|  Clive Revill  | … |  Dr. Gallio   |
|  Rene Auberjonois  | … |  Dr. Strangesnork   |
|  Gail Matthius  | … |  Smallstar Seaworthy    |
|  Bob Holt  | … |  Mr. Seaworthy   |
|  Joan Gardner  | … |  Mrs. Wetworth   |
|  Joan Gerber  | … |  Mrs. Kelp   |
|  Mitzi McCall  | … |  Auntie Marina    |
|  Edie McClurg  | … |  Ms. Seabottom, Mrs. Seaworthy    |
Arvioita

Kuusi lyhyttä Snorkkelit-tarinaa julkaistiin suomeksi tekstitettyinä runsaan tunnin mittaisella VHS-videokasetilla. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antaa koosteelle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Viipurin lääni

| Viipurin lääni |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Pääkaupunki:  Viipuri
Viimeinen maaherra:  Arvo Manner
Historialliset maakunnat:  Karjala
Pinta-ala ilman merialueita:  35 768 km² 5.:nneksi suurin
– maa:  32 134 km²
Väkiluku:  620 838  suurin 1939
Väestötiheys:  19,3 as./km²
Viipurin lääni (ruots. Viborgs län) on entinen Suomen lääni, joka sijaitsi Suomen kaakkoiskulmalla. Vuonna 1937 Viipurin läänin pinta-ala oli 35 768 km², josta maa-ala oli 32 134 km². Asukasluvultaan se oli Suomen suurin lääni; vuonna 1939 siellä oli 620 838 asukasta. Pinta-alaltaan lääni oli Suomen viidenneksi suurin. Läänin pääkaupunki oli Viipuri. Eduskuntavaaleissa Viipurin lääni oli jaettu kahteen vaalipiiriin 1906: Viipurin läänin läntiseen ja Viipurin läänin itäiseen vaalipiiriin.
Viipurin lääni käsitti Etelä-Karjalan, Karjalankannaksen, Laatokan Karjalan (Keski- ja Raja-Karjalan), Suomenlahden itäiset ulkosaaret ja pääosan Kymenlaaksoa. Viipurin lääni rajoittui lännessä ja pohjoisessa vuoden 1831 lääninuudistuksen jälkeen Uudenmaan, Mikkelin ja Kuopion lääneihin. Ennen uudistusta naapureina olivat Uudenmaan ja Hämeen, Kymenkartanon sekä Savon ja Karjalan läänit. Idässä Viipurin lääni rajoittui autonomian aikana Pietarin ja Aunuksen kuvernementteihin ja Suomen itsenäistymisen ja Neuvostoliiton perustamisen jälkeen Leningradin alueeseen ja Karjalan autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan.
Maaherrat

Carl Johan Stjernvall 1812–1815
Carl Johan Walleen 1816–1820
Otto Wilhelm Klinckowström 1820–1821 (vt.) ja 1821–1825
Carl August Ramsay 1825–1827 (vt.) ja 1827–1834
Carl Gustaf Mannerheim 1834–1839
Fredric Stewen 1839–1844
Casimir von Kothen 1844–1846 (vt.) ja 1846–1853
Alexander Thesleff 1853–1856
Bernhard Indrenius 1856–1866
Christian Theodor Oker-Blom 1866–1882
Woldemar von Daehn 1882–1885
Sten Carl Tudeer 1885–1888 (vt.) ja 1888–1889
Johan Axel Gripenberg 1889–1899
Nikolai von Rechenberg 1900–1902
Nikolai Mjasojedov 1902–1905
Konstantin Kasanski 1905 (vt.) ja 1905
Mikael von Medem 1905–1906 (vt.)
Nikolai von Rechenberg 1906–1907
Birger Gustaf Samuel von Troil 1907–1910
Frans Carl Fredrik Josef von Pfaler 1910–1917
Vilho Sarkanen 1917 (vt.)
Walfrid Suhonen 1917–1918 (vt.)
Antti Hackzell 1918–1920
Walfrid Suhonen 1920 (vt.)
Lauri Kristian Relander 1920–1925
Arvo Manner 1925–1945
Kirjallisuutta

Temaattinen kirjallisuusluettelo Suomen autonomian ja itsenäisyyden ajan Viipurin lääniä käsittelevistä teoksista (PDF) toimittanut FM Olli-Matti Sopanen, Joensuun yliopiston historian laitos 2004.
Saarnisto, Matti (toim.): Viipurin läänin historia I, Karjalan synty.  Lappeenranta:  Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiö & Karjalan Kirjapaino Oy/Karjala-lehti, 2003.  ISBN 952-5200-37-X
Korpela, Jukka: Viipurin läänin historia II, Viipurin linnaläänin synty.  Lappeenranta:  Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiö & Karjalan Kirjapaino Oy/Karjala-lehti, 2004.  ISBN 952-5200-43-4
Katajala, Kimmo & Kujala, Antti & Mäkinen, Anssi: Viipurin läänin historia. III, Suomenlahdelta Laatokalle.  Lappeenranta:  Karjalan kirjapaino, 2010.  ISBN 978-952-5200-77-5
Kaukiainen, Yrjö & Nurmiainen, Jouko: Viipurin läänin historia. VI, Karjala itärajan varjossa.  Lappeenranta:  Karjalan kirjapaino, 2010.  ISBN 978-952-5200-76-8
| n k Viipurin läänin maaherrat ja kuvernöörit (1812–1945) |
| --- | --- | --- |
| Venäjän keisarikunta (1812–1917) |  Stjernvall (1812–1815)  Walleen (1816–1820)  Klinckowström (1820–1825)  Ramsay (1825–1834)  C. G. Mannerheim (1834–1839)  Stewen (1839–1844)  von Kothen (1844–1853)  Thesleff (1853–1856)  Indrenius (1856–1866)  Oker-Blom (1866–1882)  von Daehn (1882–1885)  Tudeer (1885–1889)  Gripenberg (1889–1899)  von Rechenberg (1900–1902)  Mjasojedov (1902–1905)  Kazanski (1905)  von Medem (1905–1906)  von Rechenberg (1906–1907)  von Troil (1907–1910)  von Pfaler (1910–1917)  Sarkanen (vt. 1917)  Suhonen (vt. 1917–1918)  |  |
| Suomi (1917–1945) |  Hackzell (1918–1920)  Relander (1920–1925)  Manner (1925–1945)  |  |
| n k Suomen läänit (1634–2009) |
| --- | --- |
1634–1917:  Hämeen lääni (1831–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymenkartanon ja Savon lääni (1747–1775)  Kymenkartanon lääni (1775–1831)  Käkisalmen lääni (1634–1721)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Pohjanmaan lääni (1634–1775)  Savon ja Karjalan lääni (1775–1831)  Savonlinnan ja Kymenkartanon lääni (1721–1747)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Uudenmaan ja Hämeen lääni (1634–1831)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin ja Savonlinnan lääni (1634–1721)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1917–1997:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Hämeen lääni (1831–1997)  Keski-Suomen lääni (1960–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymen lääni (1945–1997)  Lapin lääni (1938–2009)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Petsamon lääni (1921–1921)  Pohjois-Karjalan lääni (1960–1997)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1997–2009:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Etelä-Suomen lääni (1997–2009)  Itä-Suomen lääni (1997–2009)  Lapin lääni (1938–2009)  Länsi-Suomen lääni (1997–2009)  Oulun lääni (1775–2009) 
 Suomen myöhemmälle alueelle ulottuneet Ruotsin läänit ja Venäjän kuvernementit: Västernorrlandin lääni (1634–1638)  Västerbottenin lääni (1638–1809)  Pietarin kuvernementti (1721–1744)  Viipurin kuvernementti (1744–1812)
Pauli Soisalo (kuvittaja)

Pauli Otto Soisalo (9. huhtikuuta 1914 Helsinki – 13. lokakuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen pilapiirtäjä ja kuvittaja.
Piirustusta Soisalo opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa. Hän aloitti kuvittajan uransa Uuden Suomen Viikkoliitteessä silloisen päätoimittajan H. J. Viherjuuren eli Veli Giovannin alaisuudessa. Lehdessä olivat samaan aikaan töissä myös Asmo Alho ja freelancerina Poika Vesanto.
Vuonna 1945 Soisalo siirtyi Ilmari Turjan päätoimittamaan Suomen Kuvalehteen ja kohta sen jälkeen Seuraan. Samalla hän piirteli Giovannin lehtiin, kuten Joulukärpäseen. Hänen erikoisalanaan olivat ”säihkysääriset” tyttökuvat.
Soisalo piirsi monet Pilajuttuja ja piirroksia -lehden kansista. Hänet tunnetaan myös Simo Puupposen eli Aapelin pakinoiden kuvittajana.
Teoksia

Aapeli (1998 [1968]). Kissa, kissa, kissa: Pakinoita. 4. p., näköispainos. Helsinki: WSOY
Aapeli (1963). Timonen ja muita tuttavia. 2. pain. Porvoo: WSOY
Sojootit

Sojootit on Venäjällä Tuvan tasavallassa asuvista tuvalaisista aikaisemmin käytetty nimitys. Nykyään sillä tarkoitetaan Burjatiassa asuvaa kansanryhmää, joka on puhunut äidinkielenään tuvan kielen murretta. Toisinaan sojootti katsotaan itsenäiseksi turkkilaiseksi kieleksi.
Sojootit asuvat Burjatian tasavallan Okan piirissä. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan heitä on 2 800 henkeä, joista lähes kaikki asuvat Burjatiassa. Burjatian sojooteista 95,8 % puhuu burjaattia ja 88,7 % venäjää. Omaa kieltä osaavat vain vanhukset. Väestönlaskennan mukaan Burjatian sojooteista vain 10 henkeä puhuu tuvaa.
Perimätiedon mukaan Burjatian sojootit ovat eronneet Mongoliassa asuvista tsaataneista noin 350–400 vuotta sitten. Heihin on ilmeisesti sulautunut myös turkkilaistuneita samojediheimoja. Nykyään sojooteilla on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Aiheesta muualla

Endangered Languages of Indigenous Peoples of Siberia: The Soyot Language (englanniksi)
Korennyje narody Severa: Sojoty (venäjäksi)
Soini (nimi)

| Soini |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  21. elokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  14. helmikuuta
Muunnelmia:  Suni
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Sven
Infobox OKNimi-testi OK: 
Soini on suomalainen miehen etunimi.
Soini on muunnos ruotsalaisesta nimestä Sven, joka merkitsee 'poikaa', 'nuorukaista'. Nimi on tunnettu jo keskiajalla. Saman nimen mukaelma on myös Veini.
Nimi esiintyi Kansanvalistusseuran kalenterissa 1882 ja suomalaiseen almanakkaan se pääsi 1908 päivälle 27. maaliskuuta. Vuodesta 1950 Soinin nimipäivä on ollut nykyisellä päivällään, 21. elokuuta.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Soini-nimen on saanut 1 408 miestä sekä noin 140 naista
Tunnettuja Soineja

Soini Andersin (1906–1985), nyrkkeilijä
Soini Kalervo Friman (s. 1947), liikemies, kunnallispoliitikko ja urheiluvaikuttaja
Soini Hellstén, linja-autoliikennöitsijä
Soini Mikkonen (1911–1944), Mannerheim-ristin ritari
Soini Nevanlinna (1882−1951), oikeusneuvos
Soini Nikkinen (1923–2012), keihäänheittäjä
Soini Palasto (1912–2002), suurlähettiläs
Kuvitteellisia Soineja

Soini, yksi Kalevanpojista suomalaisessa mytologiassa
Valeri Sokolov

Valerian (Valeri) Sergejevitš Sokolov (ven. Валериан Сергеевич Соколов, s. 30. elokuuta 1946) on entinen neuvostoliittolainen nyrkkeilijä ja olympiavoittaja.
Sokolov voitti Méxicon 1968 olympialaisissa kultaa alle 54 kilogramman sarjassa. Hän pääsi suoraan toiselle kierrokselle ja voitti ecuadorilaisen R. Anchundian tuomaripistein 3–2, brittiläisen M. Carterin kehätuomarin keskeytyksellä ensimmäisessä erässä, kenialaisen Samuel Mbuguan pistein 5–0, japanilaisen Eiji Moriokan pistein 5–0 sekä loppuottelussa ugandalaisen Eridadi Mukwangan kehätuomarin keskeytyksellä toisessa erässä.
Sojuz 25

Sojuz 25 oli  Neuvostoliiton Sojuz-lento Saljut 6 -avaruusasemalle.
Laukaisu tapahtui Baikonurin kosmodromilta 9. lokakuuta 1977 ja paluu noin 2 vuorokautta myöhemmin, 11. lokakuuta 1977.  Lennon radiokutsu oli Fotoni (Фотон). Lennon oli ennustettu olevan pidempi, mutta se keskeytyi, koska telakointi Saljut 6 -avaruusasemalle epäonnistui.
Miehistö

Vladimir Kovaljonok, päällikkö
Valeri Rjumin
Soinniton bilabiaalinen klusiili

| --- | --- |
IPA:  p
UPA:  p
X-SAMPA:  p
Kirshenbaum:  p
IPA – Unicode:  U+0070
Soinniton bilabiaalinen klusiili on monessa kielessä esiintyvä konsonanttiäänne, joka merkitään P-kirjaimella niin suomen kielessä kuin monissa muissakin kielissä. Äänteen kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa äänteen merkki on  [p]. Arkipuheessa "pee" voi tarkoittaa tilanteesta riippuen joko P-kirjainta tai äännettä [p].
Joissakin kielissä, kuten englannissa, [p] ääntyy suomesta poiketen aspiroituna.