stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etiikka
Historiaa > Nykyajan etiikka

Nykyfilosofiassa moraalifilosofien ensisijaisen kiinnostuksen kohteena on ollut metaetiikka. G. E. Moore arvosteli teoksessaan Principia Ethica niin sanottua naturalistista virhepäätelmää (vertaa Humen laki). Hänen mukaansa hyvää ei voi samastaa mihinkään luonnolliseen ominaisuuteen. Bertrand Russellin mukaan eettiset ilmaisut eivät koske mielen ulkopuolisia tosiasioita, vaan kertoivat tuntemuksista ja haluista. Emotivistit, kuten A. J. Ayer ja Charles Stevenson kannattivat tätä ajatusta.
Kuitenkin myös perinteiset moraaliteoriat ovat kokeneet uuden tulemisen. R. M. Hare on katsonut, että moraalisen kielen universaalius liittää meidät eräänlaiseen utilitarismiin. Robert Nozick (libertarismi) ja Ronald Dworkin ovat korostaneet oikeuksia seurausten sijasta. John Rawlsin oikeudenmukaisuusteoria toi sopimusteoriat uudelleen eettisen keskustelun areenalle, ja niistä on kirjoittanut myös muun muassa David Gauthier. Uusaristotelisesta hyve-etiikasta ovat kirjoittaneet muun muassa G. E. M. Anscombe, Philippa Foot ja Rosalind Hursthouse.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Airaksinen, Timo: Moraalifilosofia.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14505-X
Baggini, Julian & Fosl, Peter S.: Etiikan pikkujättiläinen.  Niin & näin -kirjat 2012.  ISBN 978-952-5503-73-9
Heinimäki, Jaakko: Taskuetiikka.  Helsinki:  Kirjapaja, 2012.  ISBN 978-952-247-322-6
Häyry, Heta & Häyry, Matti: Hyvä, kaunis, tosi – arvojen filosofiaa.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1997.  ISBN 951-570-357-3
Häyry, Matti: Hyvä elämä ja oikea käytös: Historiallinen johdatus moraalifilosofiaan.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2002.  ISBN 951-570-517-7
Malik, Kenan: Moraalin suuntaa etsimässä. Etiikan maailmanhistoria (The Quest for a Moral Compass. A Global History of Ethics, 2014). Suom. Tapani Kilpeläinen. Tampere: niin & näin, 2016. ISBN: 978-952-7189-06-1
Oksanen, Markku & Launis, Veikko & Sajama, Seppo (toim.): Etiikan lukemisto.  Helsinki:  Gaudeamus, 2010.  ISBN 978-952-495-156-2
Pietarinen, Juhani & Poutanen, Seppo: Etiikan teorioita.  (4. painos, 1. painos 1996)  Helsinki:  Gaudeamus, 2005.  ISBN 951-662-741-2
Kirjallisuutta > Englanninkielisiä johdantoteoksia

Arrington, Robert L.: Western ethics: An historical introduction.  Oxford:  Blackwell, 1998.  ISBN 0-631-19415-0
Baggini, Julian & Fosl, Peter S.: The ethics toolkit: A compendium of ethical concepts and methods.  Oxford:  Blackwell, 2007.  ISBN 9781405132305
Blackburn, Simon: Being good: A short introduction to ethics.  Oxford:  Oxford University Press, 2001.  ISBN 0-19-285377-5
Blackburn, Simon: Ethics: A very short introduction.  Oxford:  Oxford University Press, 2003.  ISBN 0192804421
Gensler, Harry J.: Ethics: A contemporary introduction.  London:  Routledge, 1998.  ISBN 0-415-15624-6
Harman, Gilbert: The nature of morality: An introduction to ethics.  New York:  Oxford University Press, 1977.  ISBN 0-19-502143-6
McNaughton, David: Moral vision: An introduction to ethics.  Oxford:  Blackwell, 1988.  ISBN 0-631-15408-6
Norman, Richard: The moral philosophers: An introduction to ethics.  (2nd edition)  Oxford:  Oxford University Press, 1998.  ISBN 0-19-875217-2
Singer, Peter (toim.): A companion to ethics.  Oxford:  Blackwell, 1993.  ISBN 0-631-18785-5
Williams, Bernard: Morality: An introduction to ethics.  Cambridge:  Cambridge University Press, 1972.  ISBN 0-521-21201-4
Kirjallisuutta > Muita teoksia englanniksi

Darwall, Stephen L.: Philosophical ethics.  Boulder:  Westview Press, 1998.  ISBN 0-8133-7860-5
La Follette, Hugh (toim.): Blackwell guide to ethical theory.  Oxford:  Blackwell, 1999.  ISBN 978-0-631-20119-9
Rachels, James: The elements of moral philosophy.  (Fifth edition)  Boston:  McGraw-Hill, 2007.  ISBN 0-07-312547-4
Singer, Peter: Practical ethics.  (2nd edition (first edition 1979). Third reprint 1999)  Cambridge:  Cambridge University Press, 1993.  ISBN 0-521-43363-0
Tännsjö, Torbjörn: Understanding ethics: An introduction to moral theory.  (2. edition)  Edinburgh:  Edinburgh University Press, 2008.  ISBN 0-7486-3689-7  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bioetiikka.fi. Ajankohtaisia kirjoituksia ja muuta materiaalia bioetiikasta.
Etiikka.fi. Suomenkielisiä kirjoituksia etiikasta, erityisesti median ja viestinnän etiikasta.
Brennan, Andrew & Lo, Yeuk-Sze: Environmental Ethics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Cathrein, Victor: Ethics Catholic Encyclopedia. 1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Fieser, James: Ethics The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Hursthouse, Rosalind: Virtue Ethics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Murphy, Mark: Natural Law Tradition in Ethics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Parry, Richard: Ancient Ethical Theory The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Tong, Rosemarie & Williams, Nancy: Feminist Ethics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Ethics. BBC. (englanniksi)
Onni ihmisen elämän lopullisena päämääränä. Agnolo Bronzinon allegoria, 1564.
Rafael, Hyveen allegoria, 1511. Stanza della Segnatura, Vatikaani.
Etefoni

| Etefoni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-kloorietyylifosfonihappo
CAS-numero:  16672-87-0
PubChem CID:  27982
SMILES:  C(CCl)P(=O)(O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H6PClO3
Moolimassa:  144,488 g/mol
Sulamispiste:  74–75 °C
Tiheys:  1,2 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Etefoni (C2H6PClO3) on fosfonihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää maataloudessa kasvien kasvua säätelevänä aineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa etefoni on väritöntä ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja hyvin muun muassa etanoliin ja asetoniin sekä hieman aromaattisiin liuottimiin. Etefoni on hapanta ja sen liuokset ovat stabiileja happamissa oloissa. Emästen vaikutuksesta aine hydrolysoituu eteeniksi. Etefonin kasvien kasvamista ja hedelmien kypsymistä säätelevät vaikutukset perustuvat eteenin muodostumiseen.
Etefonin valmistuksen ensimmäisessä vaiheessa tris(2-kloorietyyli)fosfiitti reagoi Michaelis–Arbuzov-reaktiolla bis(2-kloorietyyli)kloorietyylifosfonaatiksi. Muodostunut välituote hydrolysoidaan hapolla etefoniksi.
Etefonia käytetään muun muassa estämään viljojen korren kasvua lakoontumisen ehkäisemiseksi, edistämään kukkien muodostumista ja hedelmien kypsymistä niin ennen sadonkorjuuta kuin sadonkorjuun jälkeenkin, lisäämään kumipuiden lateksintuottoa ja kuihduttamaan puuvillan lehtiä ja avaamaan puuvillan siemenkota. Yhdiste on sallittu käytettäväksi muun muassa Euroopan unionin alueella, Yhdysvalloissa, Intiassa ja Australiassa.
Suomen väestö

| Väestötiedot   vuonna 2024 |
| --- | --- |
Väkiluku:  5 619 399 (2024)
Väentiheys:  18,3 / km² 
Väestönkasvu:  0,3 %
Syntyvyys:  7,7 / 1 000 henkilöä
Kuolleisuus:  10,9 / 1 000 henkilöä
Elinajanodote:  81,2 (keskiarvo 2022)
 -miehet:  78,6 vuotta
 -naiset:  83,8 vuotta
Hedelmällisyysluku:  1,26
Lapsikuolleisuus:  2,3 / 1 000 syntymää
Nettomaahanmuutto:  10,3 / 1 000 henkilöä
Lukutaitoisia:  99,99 % väestöstä
Ikärakenne
Mediaani-ikä:  42,56 vuotta
0–14-vuotiaat:  14,9 %
15–64-vuotiaat:  61,8 %
65 vuotta täyttäneet:  23,4 %
Suomen väestötiheys maakunnittain, asukasta neliökilometriä kohden.
Suomen väestö koostuu Suomen asukkaista, joiden määrä, eli Suomen väkiluku, oli 31. joulukuuta 2024 kaikkiaan 5 637 214 henkilöä. Pääosa väestöstä on etnisesti suomalaisia. Väestöstä 84,9 prosenttia puhui vuoden 2023 lopussa äidinkielenään suomea ja 5,1 prosenttia ruotsia. Vieraskielisten osuus väestöstä oli 10,0 prosenttia ja ulkomaalaistaustaisten 10,2 prosenttia. Samaan aikaan maassa asui noin 373 000 ulkomaan kansalaista, ja heidän osuutensa väestöstä oli 6,7  prosenttia. Suurimmat ulkomaalaisten ryhmät olivat virolaiset, venäläiset, ukrainalaiset sekä irakilaiset.
Suomi on yksi Euroopan harvimmin asutuista maista; väestötiheys on suhteellisen alhainen, noin 18 ihmistä neliökilometrillä. Väestö on jakaantunut maantieteellisesti hyvin epätasaisesti – suurin osa väestöstä elää rannikon tuntumassa, maan etelä- ja lounaisosissa. Yli miljoona henkeä asuu pääkaupunkiseudulla. Lapissa asuu keskimäärin vain kaksi ihmistä neliökilometrillä.
Suomi on uskonnon ja äidinkielen suhteen varsin homogeeninen maa, sillä 84,9 prosenttia maan kansalaisista on suomenkielisiä ja 63,6 prosenttia kuuluu evankelisluterilaiseen kirkkoon. Suurimman kielivähemmistön muodostavat suomenruotsalaiset, joita asuu etenkin Uudellamaalla, Ahvenanmaalla ja Pohjanmaan rannikolla.
Suomen väestö on verrattain korkeasti koulutettua. Vuonna 2023 Suomen 15 vuotta täyttäneestä väestöstä 75,1 prosenttia oli suorittanut jonkin peruskoulun jälkeisen tutkinnon.
|  | Määrä | Vuosi |
| --- | --- | --- |
| Väestö yhteensä | 5 637 214 | 12/2024 |
| Väestö (miehet) | 2 791 526 | 12/2024 |
| Väestö (naiset) | 2 845 688 | 12/2024 |
| Kokonaishedelmällisyysluku | 1,25 | 2024 |
| Kaupungistumisaste | 87,2 % | 2023 |
Väestön rakenne

Vuoden 2024 lopussa Suomessa oli yhteensä 5 637 214 asukasta, joista 2 791 526 oli miehiä ja 2 845 688 naisia. Väkiluku kasvoi 33 363 henkilöllä. Elävänä syntyneitä oli 43 711, kuolleita 58 011, uusia maahanmuuttajia 63 049 ja maastamuuttajia 14 503. Suomen kansalaisuuden sai vuonna 2023 yhteensä 13 077 henkeä.
Suomen suuret ikäluokat ovat vuosina 1945–1949 syntyneitä. Tuolloin syntyi vuosittain yli 100 000 lasta. Seuraavien viidenkymmenen vuoden aikana Suomen väestörakenne muuttuu ennusteiden mukaan merkittävästi. Vuoden 2021 väestöennusteen mukaan 65 vuotta täyttäneitä on vuonna 2070 jo 32,8 prosenttia väestöstä, kun vastaava väestöosuus vuoden 2024 joulukuussa oli 23,6 prosenttia.
Asuinpaikat ja asumismuodot

Väestötiheys on Suomessa korkeinta Uudellamaalla: 188,4 henkilöä neliökilometrillä. Matalinta väestötiheys on Lapin maakunnassa, vain 1,9 henkilöä neliökilometrillä.
Omakotitaloissa asuu 49 prosenttia suomalaisista. Noin 1,3 miljoonaa henkeä asuu yksin. Vuosina 1992–2002 yksin asuvien määrä kaksinkertaistui. Liki puolessa Suomen asuinrakennuksista asuu vain yksi ihminen. Yksinasuvilla on muuta väestöä alempi tulotaso, joka selittyy sillä, että yksinasuvat ovat usein opiskelijoita tai eläkeläisiä. Kaikki yksin asuvat eivät kuitenkaan ole pienituloisia, sillä moni keski-iässä oleva ja työssäkäyvä asuu yksin. Näin ollen yksin asuvista ei voi puhua yhtenä ryhmänä.
Asuinpaikat ja asumismuodot > Taajamat

Vuoden 2022 lopussa 86,9 prosenttia väestöstä asui taajamissa. Taajamia oli yhteensä 705, ja niiden maapinta-ala oli yhteensä 6 949,92 neliökilometriä. Yli viisi kuudesta suomalaisesta asui siis alueella, joka on ainoastaan 2,3 prosenttia koko maan maapinta-alasta.
Asuinpaikat ja asumismuodot > Suurimmat kaupungit

Suomessa on yhdeksän yli sadantuhannen asukkaan kaupunkia. Kuudesta yli 200 000 asukkaan kaupungista kolme, Helsinki, Espoo ja Vantaa, muodostavat noin 1,3 miljoonan asukkaan pääkaupunkiseudun.
| Kaupunki | Väkiluku 31> 12.2024 | Muutos 2024 (%) |
| --- | --- | --- |
| Helsinki | 684 589 | 1,43 |
| Espoo | 321 031 | 2,19 |
| Tampere | 260 358 | 2,07 |
| Vantaa | 251 405 | 1,60 |
| Oulu | 216 194 | 0,72 |
| Turku | 206 035 | 2,05 |
| Jyväskylä | 149 269 | 0,98 |
| Kuopio | 125 668 | 1,34 |
| Lahti | 121 383 | 0,57 |
| Pori | 83 316 | 0,24 |
Kieliryhmät > Kielten asema

Suomen väestö äidinkielittäin vuonna 2023:
Suomi (84.9%)
Ruotsi (5.10%)
Venäjä (1.8%)
Muut (8.2%)
Suomen kansalliskieliä ovat suomi ja ruotsi. Kansalliskieliä on oikeus käyttää valtion ja kaksikielisten kuntien viranomaisten kanssa asioidessa. Saamenkielisillä on oikeus käyttää saamen kieltä tuomioistuimissa sekä asioidessaan saamelaisalueen viranomaisten ja eräiden valtion viranomaisten kanssa.
Suomen kielilain mukaan kunnat voivat olla yksi- tai kaksikielisiä – määritelmä riippuu kielten puhujamääristä kunnassa. Useimmat kunnat ovat yksikielisesti suomenkielisiä, ja kaikissa manner-Suomen kunnissa suomi on vähintään toisena virallisena kielenä. Vuoteen 2014 asti manner-Suomessa oli kolme yksikielisesti ruotsinkielistä kuntaa, mutta valtionosuusjärjestelmän muutosten rohkaisemana nämäkin kunnat muuttuivat kaksikielisiksi. Ahvenanmaan itsehallintolain mukaan kaikki ahvenanmaalaiset kunnat ovat ruotsinkielisiä, vaikka Ahvenanmaalla asuvista äidinkieleltään suomenkielisiä oli vajaat 5 prosenttia vuonna 2023.
Kieliryhmät > Suomenkieliset

Suomessa puhuttava suomi jakautuu useisiin murteisiin. Niiden pääryhmät ovat itä- ja länsimurteet. Ne voi erottaa toisistaan kirjakielen d:n avulla: länsimurteissa sen korvaa r tai l.
Suomen kielen puhujamäärä oli suurimmillaan vuonna 2013 ja vuoteen 2022 se laski noin 90 000 hengellä.
Kieliryhmät > Suomenruotsalaiset

Suurin osa Suomen ruotsinkielisistä asuu Uudellamaalla ja Pohjanmaan rannikolla, Ahvenanmaalla sekä Varsinais-Suomessa. Esimerkiksi Pohjanmaalla sijaitsevan Luodon – ruotsiksi Larsmon – kunnassa asukkaista 92 prosenttia on ruotsinkielisiä. Vuonna 2014 vieraskielisten määrä ylitti ruotsinkielisten määrän Suomessa.
Kieliryhmät > Muut viralliset kielivähemmistöt

Suomen laissa mainitut kielivähemmistöt ovat suomenruotsalaisten lisäksi saamelaiset, karjalaiset, romanit ja viittomakieliset. Suomessa käytetään sekä suomalaista viittomakieltä että suomenruotsalaista viittomakieltä. Vuoden 2021 väestötilaston mukaan saamenkielisiä oli 2 023. Romanien lukumäärää ei voi arvioida kielitiedoista, koska useimpien romanien äidinkieleksi on merkitty suomi tai ruotsi.
Kieliryhmät > Venäjänkieliset

Venäjänkielisistä erotetaan joskus omaksi ryhmäkseen niin sanotut vanhavenäläiset eli niiden venäläissukujen edustajat, jotka ovat asuneet Suomessa useiden sukupolvien ajan. Suomen Venäjänkielisten Yhdistysten Liitto on arvostellut jakoa vanhavenäläisiin ja uusvenäläisiin perusteettomana ja harhaanjohtavana, sillä näillä käsitteillä ei ole selkeitä määritelmiä. THL arvioi vuonna 2012 Suomen 62 554 venäjänkielisestä vanhavenäläisiin kuuluvan noin 5 000.
Tilastokeskuksen mukaan liki puolet Suomen venäjänkielisistä on Inkerin alueen suomalaisia eli inkeriläisiä tai suomensukuisten kansojen edustajia. Näin on siksi, että inkeriläisiä on pakolla venäläistetty Neuvostoliitossa ja Venäjällä, josta he ovat muuttaneet Suomeen.
Vuoden 2021 lopussa Uudenmaan, Varsinais-Suomen, Pohjanmaan, Keski-Pohjanmaan ja Ahvenanmaan maakunnissa ruotsinkielisiä oli enemmän kuin venäjänkielisiä. Muissa maakunnissa asui enemmän venäjän- kuin ruotsinkielisiä.
Etnisyys ja kansalaisuus > Etniset ryhmät

Suomessa ei tilastoida etniseen ryhmään kuulumista, mutta väestötilastossa on eräitä etnistä taustaa kuvaavia muuttujia, kuten äidinkieli ja syntymämaa. Kansainvälisen väestölaskentasuosituksen mukaan etnisyys perustuu etnisen ryhmän omaan käsitykseen historiallisesta ja alueellisesta tai valtiollisesta alkuperästä, ja etnisyystiedon tulisi aina perustua henkilön omaan ilmoitukseen. Koska Suomessa väestölaskenta tehdään rekistereiden pohjalta, Suomi ei voi tuottaa virallista tilastoa etnisistä ryhmistä.
Suomessa on selvitetty etnistä taustaa viimeksi vuoden 1970 väestönlaskennassa, jolloin laskettiin romanien ja saamelaisten määrä. Silloin saamelaisena pidettiin henkilöä, jonka ensiksi oppima kieli oli saame. Tämän lisäksi saamelaisiksi luettiin ne, joiden vanhemmista tai isovanhemmista jollakin ”on tai on ollut saamenkieli ensimmäisenä kielenään”. Lisäksi tutkimuksessa hyväksyttiin saamelaisiksi joitakin ”yleisen käsityksen mukaan saamelaisia henkilöitä”, vaikka yksikään vanhemmista tai isovanhemmista ei ollut saamenkielinen. Näillä perusteilla saamelaisia oli vuonna 1970 kaikkiaan 3 936.
1990-luvun puolivälissä tehtyjen arvioiden mukaan saamelaisia oli noin 5 800, romaneja 6 000–7 000, juutalaisia 1 400 ja tataareja noin 900. Arvio saamelaisten määrästä poikkeaa selvästi Tilastokeskusken lukemista (yllä), muista ryhmistä ei ole Tilastokeskuksen arvioita. Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen vuonna 2015 julkaiseman arvion mukaan romaneja oli 10 000–12 000, saamelaisia noin 6 000–10 000 ja tataareja noin 900.
Etnisyys ja kansalaisuus > Ulkomaalaiset

Vuonna 2022 Suomessa asui 323 686 ihmistä, joilla oli jonkun muun maan kansalaisuus kuin Suomen. Heistä 16 prosenttia oli virolaisia ja 10 prosenttia venäläisiä. Yli viisituhatta kansalaista oli Irakista, Kiinasta, Ruotsista, Thaimaasta, Intiasta, Afganistanista, Syyriasta, Somaliasta, Vietnamista, Turkista ja Ukrainasta. Suomen kansalaisuuden vuonna 2019 saaneiden kansallisuuksista yleisimmät olivat Venäjä, Viro, Irak, Somalia ja Afganistan. Vuonna 1997 syntyneistä Suomessa asuvista nuorista aikuisista noin 7 prosentilla toinen tai molemmat vanhemmista olivat syntyneet ulkomailla. Marraskuussa 2020 julkaistun tutkimuksen mukaan 0–17-vuotiaista lapsista joka kymmenes oli ulkomaalaistaustainen. 2020-luvulle tultaessa pääkaupunkiseudulla 30–34-vuotiaista jo joka neljäs oli ulkomaalaistaustainen.
Suomeen muuttaneiden määrä on on yltänyt uuteen ennätykseen 2000-luvulla vuosina 2004–2008 (20 333, 21 355, 22 451, 26 029, 29 100 henkeä), vuosina 2011–2013 (29 500, 31 280, 31 941 henkeä), vuonna 2016 (34 905 henkeä) ja vuonna 2021 (36 364 henkeä). Vuosina 2010–2019 nettomuutto Suomeen oli 153 602 muuttoa.
Ulkomailta muutti Suomeen vuoden 2022 aikana 48 086 henkeä, eli määrä on Tilastokeskuksen mittaushistorian korkein. Vuoden 2022 lopussa Suomessa asui hieman alle 6 000 alle 1-vuotiasta maahanmuuttajataustaista, kun suomalaistaustaisten alle 1-vuotiaiden määrä oli hieman alle 40 000.
Suurimmat maahanmuuttajaryhmät Suomessa (luvut perustuvat kansalaisuuteen, syntymämaahaan ja syntyperään, ja mukana on sekä Tilastokeskuksen että Yhdistyneiden kansakuntien tuottamia tilastointeja):
Venäjä 1,52 prosenttia (83 675)
Ukrainalaiset (> 70 000)
Viro 0,95 prosenttia (52 424)
Ruotsi 0,77 prosenttia (42 210)
Irak 0,60 prosenttia (32 778)
Somalia 0,36 prosenttia (19 807)
Jugoslavia 0,22 prosenttia (12 229)
Kiina 0,21 prosenttia (11 814)
Thaimaa 0,21 prosenttia (11 553)
Vietnam 0,20 prosenttia (10 817)
Pohjois-Makedonia 0,16 prosenttia (8 963)
Turkki 0,16 prosenttia (8 930)
Afganistan 0,16 prosenttia (8 918)
Saksa 0,15 prosenttia (8 434)
Iran 0,15 prosenttia (8 114)
Iso-Britannia 0,13 prosenttia (7 055)
Intia 0,13 prosenttia (7 010)
Syyria 0,11 prosenttia (6 232)
Yhdysvallat 0,11 prosenttia (5 951)
Puola 0,10 prosenttia (5 180)
Uskonnot

Suomalaisista kuului evankelisluterilaiseen kirkkoon 65,2 prosenttia vuonna 2022. Ortodokseja oli 1,1 prosenttia. Luterilaisten määrä on laskenut kasvavalla vauhdilla: vuonna 1900 luterilaisia oli 98 prosenttia, vuonna 1950 heitä oli 95 prosenttia ja vuonna 2000 enää 85 prosenttia. Ortodoksien osuus on pysynyt samana 1990-luvulta asti. Kirkkoon kuuluvista suomalaisista kuusi prosenttia käy kirkossa vähintään kerran kuukaudessa. Kirkossa käyminen on vähentynyt 2000-luvulla.
Kolmanneksi suurin uskonnollinen ryhmä on helluntaiherätys, johon kuuluu noin 45 000 jäsentä ja joka on siten Suomen vapaakristillisistä yhteisöistä suurin. Perinteisesti Suomen helluntaiherätys on toiminut yhdistyspohjaisena, eikä siksi näy uskonnollisten yhdyskuntien jäsenmääriä vertailevissa tilastoissa. Vuonna 2002 helluntailaisille rekisteröitiin uskonnollinen yhdyskunta, Suomen Helluntaikirkko, mutta siihen kuuluu edelleen vain vähemmistö helluntailaisista.
Rekisteröityneet yli tuhannen jäsenen uskonnolliset yhdyskunnat vuoden 2018 lopussa:
Jehovan todistajat 17 303
Suomen Vapaakirkko 15 067
Katolinen kirkko Suomessa 14 354
Suomen Helluntaikirkko 11 237
Ortodoksinen Pyhän Nikolauksen seurakunta 3 374
Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen Kirkko 3 275
Suomen Adventtikirkko 3 071
Helsinki Islam Keskus 2 888
Suomen Islamilainen Yhdyskunta 1 772
Tampereen Islamin Yhdyskunta 1 604
Suomen Baptistikirkko 1 568
Pohjois-Suomen Islamilainen Yhdyskunta 1 028
Koulutus

Suomen väestö on verrattain korkeasti koulutettua. Vuoden 2023 lopussa Suomen 15 vuotta täyttäneestä väestöstä 75,1 prosenttia oli suorittanut jonkin peruskoulun jälkeisen tutkinnon: 41,3 prosenttia keskiasteen, 32,7 prosenttia korkeakouluasteen ja 1,2 prosenttia tutkijakoulutusasteen.
Kansanterveys

Suomessa kroonisiksi kansantaudeiksi katsotaan sydän- ja verisuonitaudit, diabetes, astma ja allergia, krooniset keuhkosairaudet, syöpäsairaudet, muistisairaudet, tuki- ja liikuntaelimistön sairaudet ja mielenterveyden ongelmat.
Miesten ja naisten elinajanodote oli Suomessa vuonna 2021 Euroopan unionin keskiarvon yläpuolella. Miesten ja naisten välinen kuolleisuusero on Suomessa suuri verrattuna useimpiin muihin läntisen Euroopan maihin. Vuoden 2021 tietojen mukaan suomalaisten elinajanodote on edelleen jatkanut nousuaan ja oli 81,9 vuotta. Se oli 2021 korkeampi kuin esim. Tanskassa, Portugalissa, Alankomaissa, Kyproksella ja Itävallassa. Miesten elinajanodote 79,3 vuotta oli noin kaksi vuotta lyhyempi kuin Ruotsissa ja Norjassa ja toisaalta sama kuin Tanskassa.
Suomalaisten yleisimmät kuolinsyyt vuonna 2023 olivat
Verenkiertoelinten sairaudet (30,25 %)
Kasvaimet (21,43 %)
Dementia, Alzheimerin tauti (19,07 %)
Tapaturmat (3,9 %)
Covid-19-virusinfektio (3,43 %)
Hengityselinten sairaudet (3,21 %)
Alkoholiperäiset syyt (2,9 %)
Väestön kehitys

| Vuosi | Väestö | ±% |
| --- | --- | --- |
|  1200-luku  | 65 000 | —     |
|  1571  | 250 000 | +284.6% |
|  1650  | 300 000 | +20.0% |
|  1695  | 350 000 | +16.7% |
|  1721  | 391 000 | +11.7% |
|  1749  | 410 400 | +5.0% |
|  1760  | 491 000 | +19.6% |
|  1770  | 561 000 | +14.3% |
|  1780  | 663 000 | +18.2% |
|  1790  | 705 600 | +6.4% |
|  1800  | 832 700 | +18.0% |
|  1810  | 863 300 | +3.7% |
|  1820  | 1 177 500 | +36.4% |
|  1830  | 1 372 100 | +16.5% |
|  1840  | 1 445 600 | +5.4% |
|  1850  | 1 636 900 | +13.2% |
|  1860  | 1 746 700 | +6.7% |
|  1870  | 1 768 800 | +1.3% |
|  1880  | 2 060 800 | +16.5% |
|  1890  | 2 380 100 | +15.5% |
|  1900  | 2 655 900 | +11.6% |
|  1910  | 2 943 400 | +10.8% |
|  1920  | 3 147 600 | +6.9% |
|  1930  | 3 462 700 | +10.0% |
|  1940  | 3 695 617 | +6.7% |
|  1950  | 4 029 803 | +9.0% |
|  1960  | 4 446 222 | +10.3% |
|  1970  | 4 598 336 | +3.4% |
|  1980  | 4 787 778 | +4.1% |
|  1990  | 4 998 478 | +4.4% |
|  2000  | 5 181 000 | +3.7% |
|  2010  | 5 375 276 | +3.7% |
|  2020  | 5 533 793 | +2.9% |
Lähteet:
Väestön kehitys > Esihistoriallinen aika

Jääkausi päättyi Suomessa noin 11 000 vuotta sitten, minkä jälkeen alueen asutus alkoi. Saamelaisten esivanhemmat muodostivat todennäköisesti Suomen alkuperäisen väestön. Kivi- ja pronssikaudella Suomen asukasluku oli vielä hyvin pieni, ja rautakaudellakin se on luultavasti ollut vain joitain kymmeniä tuhansia.
Väestön kehitys > Keskiajalta 1700-luvulle

Keskiajalla väestö kasvoi ja ensimmäiset kaupungit syntyivät etelän rannikkoseuduille. 1500-luvulla Suomen alueen väkiluvun arvioidaan olleen noin 250 000 henkilöä.
Ruotsi teki ensimmäisen valtakunnallisen väestönlaskennan vuonna 1749, jolloin tilastollisesti Suomen alueen väkiluku oli 410 400 henkilöä.
1700-luvulla kaupungeissa asui oli noin 48 000 henkilöä, aatelistoon kuului noin 2 500 ja papistoon noin 5 000 henkilöä. Nopeasti kasvavaan aatelittomaan säätyläisväestöön kuului virkamiehiä, maanmittareita ja tilanomistajia – heitä oli yhteensä noin 15 000 henkeä. Talonpoikaistaloja oli runsaat 58 000 ja torppia 24 000. Itselliset ja muut tilattomat muodostivat noin 19 000 hengen ryhmän.