stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kazakstanin parlamentti
Parlamentin ylähuone senaatti

Senaatin osalta valitaan vaaleissa kaksi senaattoria jokaiselta Kazakstanin alueelta, alueen veroisesta tasavallan tasoisesta kaupungista sekä tasavallan pääkaupungista, joka myös on alueen veroinen tasavallan tasoinen kaupunki. Alueen veroiset kaupungit eivät kuulu mihinkään alueeseen, joten niissä ei käydä koskaan aluevaaleja. Näiden 28 vaalilla valitun senaattorin lisäksi Kazakstanin presidentti nimittää 15 senaattoria siksi, että perustuslain mukaan maan hallitus voisi tukea senaatissa kansallis-kulttuurisia ja muita merkittäviä yhteiskunnallisia intressejä.  Kazakstanin presidentillä on oikeus ennenaikaisesti erottaa nimittämänsä senaattori.
Lähteet ja huomautukset

↑  http://www.election.kz/rus/normativno-pravovaya-baza-vyborov/konstitutsiya-rk.php (Arkistoitu – Internet Archive)
↑  Kazakstanin tasavallan perustuslain (30. elokuuta) 50. pykälän 1. momentti
↑  Kazakstanin perustuslain 52. pykälä, 2. momentti, 1. ja 2. kohta
↑  Kazakstanin tasavallan perustuslain (30. elokuuta 1995 mažiliksena) 50. pykälän 2. momentti
↑  Kazakstanin perustuslain 52. kappale, 5. pykälä, 2. momentti, 1. ja 2. kohta
↑  Kazakstanin perustuslain 52. kappale, 5. pykälä 2. momentti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kazakstanin parlamentti Wikimedia Commonsissa
Kauhajoki-lehti

| Kauhajoki-lehti |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Kauhajoen Kunnallislehti Oy
ISSN:  ISSN 0782-5587
Levikki:  6 381 (2014)
Perustettu:  1925
Päätoimittaja:  Tuomas Koivuniemi
Sitoutuneisuus:  puolueeton
Kotikunta:  Kauhajoki
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  260 × 360
Ilmestymistiheys:  keskiviikkoisin 
Aiheesta muualla
www.kauhajoki-lehti.fi
Kauhajoki-lehti on Kauhajoella kerran viikossa (keskiviikkoisin) ilmestyvä puolueeton sanomalehti. Lehti on perustettu vuonna 1925. Lehden nimi oli vuoteen 2011 asti ”Kauhajoen Kunnallislehti”; nimenmuutoksen taustalla oli Kauhajoen muuttuminen kunnasta kaupungiksi 10 vuotta aikaisemmin. Lehden päätoimittaja-toimitusjohtaja on Tuomas Koivuniemi. Koivuniemi saapui Kauhajoki-lehden palvelukseen vuonna 2010 Suomen Keskustaa lähellä olevan Verkkoapila-julkaisun päätoimittajan paikalta. Edellinen toimitusjohtaja oli  Kimmo Leppänen ja päätoimittaja Hannu Honkaranta. Molemmat olivat lehden palveluksessa yli 30 vuotta.
Lehteä kustantaa Kauhajoen Kunnallislehti Oy, ja lehti painetaan I-Print Oy:n painossa Seinäjoella.
Lehden levikki oli vuonna 2014 yhteensä 6 381 kappaletta. Kauhajoki-lehti on Sanomalehtien liiton jäsen.
Lehden toimitus
Lehden vanha logo
Aiheesta muualla

Kauhajoki-lehti
Kaukkaanlampi

| Kaukkaanlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jyväskylä
Koordinaatit:  62°07′37″N, 25°54′43″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Leppäveden alue (14.31)
Laskujoki:  Pienijoki Leppäveteen
Järvinumero:  14.311.1.015
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  82,8 m  
Pituus:  910 m  
Leveys:  450 m  
Rantaviiva:  2,279 km  
Pinta-ala:  24,568 ha  
Tilavuus:  0,0005384 km³  
Keskisyvyys:  2,19 m  
Suurin syvyys:  3,8 m  
 fiKaukkaanlampi 
Kaukkaanlampi  on Keski-Suomessa Jyväskylän Oravasaaren kylässä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 25 hehtaaria, se on 900 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Se sijaitsee Märännysmäen ja Hyppyriäisenmäen pohjoispuolella sijaitsevassa matalassa laaksossa. Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 0,54 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 2,2 metriä ja suurin syvyys on 3,8 metriä, joka saavutetaan järven keskiosassa. Lammen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata, joka katkeaa kolmesta kohdasta pellonreunaksi.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Leppäveden–Kynsiveden alueen (14.3) Leppäveden alueella (14.31), jonka Leppäveden lähialueeseen (14.311) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 82,8 metriä mpy. Sen kaakkoisrannassa on karttaan merkitty lähde, jonka vedet valuvat järveen. Järveen laskee luontainen puro etelästä mäkien välisestä laaksosta. Puron valuma-alueen latvajärviä ovat esimerkiksi Iso Iilijärvi, Pieni Salmijärvi, Iso Salmijärvi ja Kivikeskus. Järven laskujoki on Pienijoki, joka lähtee järven koillispäästä. Se laskee alle 500 metrin päässä Leppäveden Oravasaarenselän Kaukkaanlahteen. Oja alittaa matkallaan valtatien 4 ja seututien 644.
Historiaa

Vuoden 1963 peruskartassa on järvi eteläosastaan lähes kokonaan peltomaiden ympäröimänä.  Pellot kuuluvat kahdelle maatilalle, joille tulee tie nykyiseltä seututieltä. Järven koillisrannassa on jo yksi kesämökki. Vuoden 1985 karttaan mennessä on rannoille rakennettu kolme muuta mökkiä. Vuoteen 1985 asti on kartoissa ilmoitettu vedenpinnan korkeudeksi 83,4 metriä mpy. Jossakin vaiheessa tämän jälkeen on järvessä toimitettu järvenlasku, sillä nykinen pinnankorkeus on 82,8 metriä mpy. eli 0,6 metriä alempana.
Iso Tuomaanjärvi

| Iso Tuomaanjärvi |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kainuu
Kunnat:  Ristijärvi
Koordinaatit:  64°25′15″N, 28°33′48″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Oulujoen vesistö (59)
Järveen tulevat joet:  Hukkasenjoki
Laskujoki:  Tuomaanjoki
Järvinumero:  59.486.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  163,2 m 
Rantaviiva:  9,04 km 
Pinta-ala:  2,29 km² 
Tilavuus:  0,0072 km³ 
Keskisyvyys:  3,1 m 
Suurin syvyys:  9,4 m 
Saaria:  2
:  Ollinsaari
 fiIso Tuomaanjärvi 
Iso Tuomaanjärvi on matalahko metsäjärvi Ristijärvellä Kainuussa. Sen pinta-ala on 2,3 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 45 kilometriä itäkoilliseen.
Maantiede

Ison Tuomaanjärven ulottuvuus lännestä itään on 2,2 kilometriä ja etelästä pohjoiseen 1,95 kilometriä. Järven pinta-alasta suuri osa muodostuu lahdista. Järven kaakkoisosan muodostaa Hukkasenlahti, pohjoisosan Laajanlahti ja länsiosan Saunalahti. Huomattavin niemimaa on Kutuniemi luoteessa. Etelärannalta suuntaa luoteeseen noin 250 metriä pitkä Ollinniemi. Ison Tuomaanjärven syvin piste, yhdeksän metriä, sijaitsee altaan keskivaiheilla.
Ison Tuomaanjärven saariluku on kaksi. Saarista isompi on Ollinniemen luoteispuolella sijaitseva Ollinsaari (noin 10 aaria). Ison Tuomaanjärven rannat ovat laajalti suomaata (Loukonsuo, Honkisuo, Hiekansuo). Järven itäpuolella kohoaa Tuomaanvaara. Järven eteläpuolitse kulkee rautatie ja pohjoispuolitse kantatie 89.
Isoon Tuomaanjärveen virtaa Hukkasenjoki kaakosta Pieneltä Tuomaanjärveltä (186,8 metriä mpy). Pohjoisesta Hiekansuon halki virtaa nimetön tulouoma. Ison Tuomaanjärven luusua sijaitsee lounaassa, josta vedet laskevat Tuomaankoskea mutkaiseen Tuomaanjokeen. Joki virtaa länteen Petronjärveen ja siitä Iso-Pyhäntään (149,4 metriä mpy).
Ison Tuomaanjärven vesitilavuus on 7 199 000 kuutiometriä. Siitä noin miljoona kuutiometriä on vähintään neljän metrin syvyydessä.
Iso Tuomaanjärvi (59.486.1.002) kuuluu Tuomaanjoen valuma-alueeseen (59.486), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Pyhännän alue (59.48) ja ensimmäinen on Hyrynsalmen reitin alaosan alue (59.4). Iso Tuomaanjärvi sijaitsee Tuomaanjoen valuma-alueen länsiosassa. Se on selkeästi laajin Tuomaanjoen valuma-alueen 19:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Seuraavina tulevat Pieni Tuomaanjärvi ja Kalliojärvi.
Jääkiekon SM-sarjakausi 1951–1952

| Jääkiekon SM-sarja 1952 |
| --- | --- |

Joukkueiden määrä:  10
Sarja alkoi:  18. tammikuuta
Sarja päättyi:  7. helmikuuta
Mestari:  Ilves
Toinen sija:  HPK
Kolmas sija:  Tarmo
Pistepörssin voittaja:  Matti Karumaa, Tarmo
Alempi sarjataso:  Suomensarja
  ← 1950-1951 :  1952-1953 → 
Vuonna 1952 jääkiekon SM-sarja pelattiin kahdessa viiden joukkueen lohkossa. Lohkoissa pelattiin yksinkertainen sarja, lohkojen voittajat kohtasivat loppuottelussa ja toiseksi sijoittuneet pronssiottelussa. Viimeiset putosivat suomensarjaan. Sarja pelattiin olympiaturnauksen takia yksinkertaisena sarjana. Sarja alkoi 18. tammikuuta ja viimeinen loppuottelu pelattiin muutaman viikon kuluttua 7. helmikuuta. Mestaruuden voitti Tampereen Ilves. Hämeenlinnalaisseurat veivät himmeimmät mitalit, HPK sijoittui hopealle ja Tarmo pronssille. HPK sijoittui SM-sarjassa ensimmäistä kertaa paikalliskilpailijaansa paremmin.
Sarjataulukko > A-lohko

|  Joukkue   |  O |  V |  T |  H |  TM  |  PM  |  ME  |  P  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ilves | 4 | 4 | 0 | 0 | 27 | 13 | +14 | 8 |
| HJK | 4 | 2 | 0 | 2 | 17 | 15 | +2 | 4 |
| TBK | 4 | 2 | 0 | 2 | 15 | 13 | +2 | 4 |
| HIFK | 4 | 1 | 0 | 3 | 18 | 20 | -2 | 2 |
| Pyrkivä | 4 | 1 | 0 | 3 | 5 | 21 | -16 | 2 |
Sarjataulukko > A-lohko > Ottelu lohkon 2. sijan ratkaisemiseksi

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| HJK | 6-5 | TBK |
Sarjataulukko > B-lohko

|  Joukkue   |  O |  V |  T |  H |  TM  |  PM  |  ME  |  P  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HPK | 4 | 4 | 0 | 0 | 23 | 3 | +20 | 8 |
| Tarmo | 4 | 3 | 0 | 1 | 32 | 8 | +24 | 6 |
| Lukko | 4 | 1 | 1 | 2 | 14 | 25 | -11 | 3 |
| K-Kissat | 4 | 1 | 0 | 3 | 10 | 14 | -4 | 2 |
| KIF | 4 | 0 | 1 | 3 | 8 | 37 | -29 | 1 |
Sarjaa laajennettiin 12 joukkueen sarjaksi seuraavalle kaudelle, jolloin mikään joukkue ei pudonnut. Sarjaan nousivat Tampereen Pallo-Veikot ja Turun Palloseura.
Loppuottelut

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| HPK | 3-6 | Ilves |
| Ilves | 4-3 | HPK |
Pronssiottelut

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| HJK | 3-8 | Tarmo |
| Tarmo | 7-1 | HJK |
Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.: Tampereen Ilves
2.: Hämeenlinnan Pallokerho
3.: Hämeenlinnan Tarmo
4.: Helsingin Jalkapalloklubi
Pistepörssi

| # | Pelaaja | Joukkue | Ottelut | Maalit | Syötöt | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Matti Karumaa | Tarmo | 6 | 14 | 4 | 18 |
| 2. | Aarne Honkavaara | Ilves | 5 | 10 | 4 | 14 |
| 3. | Yrjö Hakala | Ilves | 6 | 8 | 3 | 11 |
| 4. | Eero Saari | Ilves | 6 | 6 | 5 | 11 |
| 5. | Eero Salisma | HPK | 6 | 6 | 4 | 10 |
Aiheesta muualla

Suomen Jääkiekkoliiton mestaruussarjan ottelupöytäkirjat 1951-1975 Urheilumuseo. Arkistoitu 2.4.2015. Viitattu 3.5.2017.
Jääkiekon SM-sarjan kaudet
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1920-luku | - | - | - | - | - | - | - | 1927–1928 | 1928–1929 | 1929–1930 |
| 1930-luku | 1930–1931 | 1931–1932 | 1932–1933 | 1933–1934 | 1934–1935 | 1935–1936 | 1936–1937 | 1937–1938 | 1938–1939 | 1939–1940 |
| 1940-luku | 1940–1941 | 1941–1942 | 1942–1943 | 1943–1944 | 1944–1945 | 1945–1946 | 1946–1947 | 1947–1948 | 1948–1949 | 1949–1950 |
| 1950-luku | 1950–1951 | 1951–1952 | 1952–1953 | 1953–1954 | 1954–1955 | 1955–1956 | 1956–1957 | 1957–1958 | 1958–1959 | 1959–1960 |
| 1960-luku | 1960–1961 | 1961–1962 | 1962–1963 | 1963–1964 | 1964–1965 | 1965–1966 | 1966–1967 | 1967–1968 | 1968–1969 | 1969–1970 |
| 1970-luku | 1970–1971 | 1971–1972 | 1972–1973 | 1973–1974 | 1974–1975 |  |  |  |  |  |
International Monohull Open Classes Association

| IMOCA |
| --- | --- |
 International Monohull Open Classes Association 

Perustettu:  1991
Toimiala:  kilpapurjehdus
Päämaja:   Lorient, Ranska
Puheenjohtaja:  Antoine Mermod
Kattojärjestö:  World Sailing
Aiheesta muualla
imoca.org
Infobox OKNimi-testi OK: 
International Monohull Open Classes Association (IMOCA) on yksirunkoisten kilpapurjeveneiden IMOCA 60-luokan sääntöjä ja kehitystä valvova järjestö. Se järjestää myös luokan veneille kilpailuja, joista tärkein on sen itse vuonna 2018 perustama IMOCA Globe Series: neljä vuotta kestävä sarja, joka käynnistyi vuonna 2018. Yksin-, kaksin, ja joukkuepurjehduskilpailuista koostuvaan Globe Seriesiin kuuluu lyhyempien kilpailujen lisäksi kaksi maailmanympäripurjehduskilpailua, Vendée Globe ja The Ocean Race. Järjestö on perustettu vuonna 1991 ja se on kuulunut vuodesta 1998 kansainväliseen purjehdusliittoon World Sailingiin.
Kakarlampi (Kouvola, Vainikka)

| Kakarlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kymenlaakso
Kunnat:  Kouvola
Koordinaatit:  61°07′13″N, 27°07′35″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Repoveden–Tihvetjärven valuma-alue (14.98)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  14.982.1.033
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  106,3 m  
Pituus:  150 m  
Leveys:  130 m  
Rantaviiva:  0,523 km  
Pinta-ala:  0,942 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKakarlampi 
Kakarlampi  on Kymenlaaksossa Kouvolassa  Vainikan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 150 metriä pitkä, 130 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,9 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Repoveden–Tihvetjärven valuma-alueella (14.98), jonka Naarajärven–Vääräojan valuma-alueeseen (14.982) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 106,3 metriä mpy.
Keralannauruli

| Keralannauruli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pyrstötimalit Leiotrichidae
Suku::  Kultasiipinaurulit Trochalopteron
Laji::  cachinnans
Kaksiosainen nimi
 Trochalopteron cachinnans  (Jerdon, 1839) 
Synonyymit
 Garrulax cachinnans  Strophocincla cachinnans 
Katso myös
   Keralannauruli Wikispeciesissä   Keralannauruli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keralannauruli (Trochalopteron cachinnans) eli aiemmalta nimeltään madrasinnaurutimali on erittäin uhanalainen Intian eteläosassa tavattava pyrstötimaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan keralannauruli on noin 21 cm. Selästään laji on väritykseltään oliivinruskea ja pää sekä kurkku ovat väriltään mustat. Leveähköt silmäkulmajuovat ovat väriltään valkoiset. Rinta ja vatsa ovat väriltään punaruskeat tai harmahtavat. Keralannaurulin laulu on pitkä sarja voimistuvia ja nousevia nasaalisia ääniä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keralannaurulia tavataan Intian eteläosista Tamil Nadun ja Karnatakan osavaltioiden vuoristoalueilta. Linnun elinympäristöä ovat kosteiden metsien aluskasvillisuus erityisesti metsäiset laaksot ja kukkuloiden rinteet. Lajia voidaan tavata myös puutarhoista sekä pensaikoista ja hyvin harvinaisena myös tee- ja eukalyptusviljelmiltä. Keralannaurulin elinympäristöt sijaitsevat 1 200–1 900 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Keralannaurulin ravintoa ovat hyönteiset, kukkien mesi, kukat, hedelmät ja marjat. Lajin pesimäkausi kestää tammikuusta heinäkuulle. Naaras munii kahdesta kolmeen munaa.
Kanta ja uhat

1900-luvun alussa keralannauruli oli vielä hyvin yleinen. Nykyään kannan kooksi arvioidaan 2 500–10 000 yksilöä. Suurimmat uhat lajille ovat metsien hakkuut polttopuiksi ja tee- sekä eukalyptusplantaaseiksi. Korkealla elävänä lajina se on mahdollisesti herkkä myös ilmastonmuutokselle.
Itämainen kertomus

Sindbad merenkulkija & Ali-Baba ja neljäkymmentä rosvoa. William Strang, 1896.
Oriental Stories -lehden kansi vuodelta 1932. Kansitaide Margaret Brundage.
Itämainen kertomus (en. Oriental fantasy, Arabian fantasy, Oriental romance, fr. histoire orientale, romance orientale) on fantasiakirjallisuuden lajityyppi, joka syntyi 1700-luvun alun Euroopassa Tuhannen ja yhden yön vaikutuksesta ja joka pyrkii jäljittelemään aitoa itämaista kirjallisuutta. Lajityypin tarinat sijoittuvat tyypillisesti romantisoituun, näennäishistorialliseen Arabiaan, Intiaan tai Kaukoitään, missä myytit ja todellisuus sekoittuvat toisiinsa. Toisinaan genren tarinat kuvaavat kirjoitusajankohdasta nähden modernia Lähi-itää, mutta silloinkin ne tinkivät realismista fantasian kustannuksella. Genren keskeistä kuvastoa ovat autiomaat, keitaat, basaarit, slummit, aarrekammiot ja minareetit. Arkkityyppisiä hahmoja ovat esimerkiksi henget, eunukit, kalifit sekä haaremineidot.
Lajityypin historia

Antoine Galland käänsi Tuhannen ja yhden yön tarinat ranskaksi  vuosina 1704-1717. Ne saavuttivat välitöntä menestystä, minkä seurauksena syntyi näennäis-itämaisten teosten lajityyppi. Genren varhaiset edustajat ottivat yleensä itämaisen miljöön suhteen suuria vapauksia eivätkä edes yrittäneet kuvata sitä uskottavasti tai tarkasti. Sen sijaan itämaisuus käsitettiin ennen muuta vapaudeksi realismin ja moraalin rajoitteista. Tyypillisesti itämaishenkiset tarinat ottivat olivat juoniltaan yksinkertaisia ja tyylillisesti kepeitä, humoristisia ja satiirisia. Toisinaan niissä esiintyi myös pornografiaa sekä puhuvien sukuelimien kaltaista karkeaa seksuaalissävytteistä huumoria. Kertomukset esiteltiin kuitenkin käännöksinä kuvitteellisista, yleensä arabialaisista alkuteksteistä.
Galland-pastissien sepittämisessä kunnostautui erityisesti Thomas Simon Guellette (1683–1766), joka julkaisi ”käännöksiä” esimerkiksi tataarien, mogulien ja kiinalaisten kertomuksista. Samassa hengessä hän laati jopa kokoelman perulaisia tarinoita. Toinen varhainen lajityypin edustaja oli Anthony Hamilton (1646–1720), jonka tuotannossa oli myös parodisia elementtejä. Hamilton pilaili sekä Tuhannen ja yhden yön että eurooppalaisten satujen kustannuksella.
Seuraavina vuosikymmeninä itämaisiin kertomuksiin alkoi ilmaantua satiirisia ja allegorisia piirteitä, moraalisia opetuksia sekä filosofista pohdiskelua. Montesquieun kirjeromaani Persialaiskirjeet (Let Lettres persanes) vuodelta 1721 on lajityypin varhaisin edustaja. Vuosisadan puolivälissä itämaisia kertomuksia kirjoitti myös Voltaire. Hänen itämaisteemaisia satiirejaan ovat esimerkiksi Sallimus: itämainen kertomus (Zadig ou la Destinée, 1747) sekä La Princesse de Babylone (”Babylonin prinsessa”, 1768). Näissä teoksissa Eurooppa ja eurooppalainen kulttuuri etäännytettiin näennäisen eksoottiseen ympäristöön, jossa sen kritisoiminen oli helpompaa. Kuvitteellisten muukalaisten näkökulmaa käytettiin eurooppalaisten itsestäänselvinä pitämien asioiden kyseenalaistamiseen. Samalla pyrittiin osoittamaan tiettyjen eurooppalaisten käytänteiden mielivaltaisuus ja tahaton koomisuus.
Toisaalta Itämaissa nähtiin myös vapautta ja aistillisuutta, joka oli eurooppalaisesta näkökulmasta vierasta ja pöyristyttävää. Erityisesti Englannin Konstantinopolin-suurlähettilään Edward Wortley Montagun vaimo Lady Mary toi kirjeenvaihdollaan tunnetuksi Lähi-idän kulttuurin vähemmän tunnettuja puolia, kuten julkisten kylpylöiden alastomuutta ja naisten maailmaa. Ajatus fyysisestä ja henkisestä vapaudesta koettiin Euroopassa mielikuvitusta kiihottavaksi. Samalla seksi, erotiikka ja haaremikuvasto vakiintuivat elimelliseksi osaksi itämaiden populaarikuvastoa. Itämaisia romansseja kehiteltiin erityisesti Ranskassa, missä niitä julkaistiin 1700-luvulla lähes 700.
Ihrakuoriaiset

| Ihrakuoriaiset |
| --- | --- |
 Ryijykuoriainen (Anthrenus verbasci)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Bostrichiformia
Yläheimo::  Jumimaiset Bostrichoidea / Bostrychoidea
Heimo::  Ihrakuoriaiset Dermestidae  Latreille, 1807
Alaheimot
 Attageninae  Dermestinae  Megatominae  Orphilinae  Thorictinae  Trinodinae 
Katso myös
   Ihrakuoriaiset Wikispeciesissä   Ihrakuoriaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ihrakuoriaiset (Dermestidae, myös haaskakuoriaiset) on kovakuoriaisheimo. Eri lajeja on n. 700 joista suomessa on 20. Ne ovat useimmiten mustia tai harmaan- ja mustankirjavia väriltään. Ihrakuoriaiset ovat alun perin käyttäneet ravinnokseen eläinperäistä jätemateriaalia. Nykyisin useat ihrakuoriaisiin kuuluvat lajit ovat ihmisten läheisyydessä eläviä haittaeläimiä, jotka voivat syödä villaa, nahkaa, turkiksia ja silkkiä. Ihrakuoriaisten toukat ovat pitkäkarvaisia.
Ihrakuoriaisiin kuuluvia lajeja ovat muun muassa vyöihrakuoriainen (Dermestes lardarius), pilkkuturkiskuoriainen (Attagenus pellio) ja ryijykuoriainen (Anthrenus verbasci).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Haaskakuoriaiset (Dermestidae)
Hyönteismaailma.fi - Vyöihrakuoriainen Oy Transmeri Ab
Bug Guide: Dermestidae - Carpet Beetles (englanniksi)
Jaakobin tikapuut (Raamattu)

Jaakobin uni niin sanotussa Lutherin Raamatussa (1574-1580)
Jaakobin tikapuut tarkoittaa tikkaita, jotka Vanhan Testamentin patriarkka Jaakob näki unessa paettuaan veljeään Esauta. Tarina kerrotaan 1. Mooseksen kirjan luvussa 28. Unessa Jumala lupasi Jaakobille perintöosaksi maan, jolla hän lepäsi. Aamun valjettua Jaakob otti päänalusenaan olleen kiven, pystytti sen "todistuskiveksi" nimeltä Yegar Sahaduta ja antoi paikalle nimen Bethel eli Jumalan talo (1. Moos, 27:10–22).
Kirjallisuutta

Popp, Volker: The early history of islam, following inscriptional and numismatic testimony. Teoksessa: Karl-Heinz. Ohlig & Gerd-R. Puin (toim.) The Hidden Origin of Islam. New Research into its Early History, s. 17–124.  Prometheus Books, 2010.  ISBN 978-1-59102-634-1.  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
International Plant Names Index

International Plant Names Index (IPNI) on tietokanta putkilokasvien nimistä ja niihin liittyvistä kirjallisuustiedoista. Tietokanta kattaa parhaiten nimet lajien ja sukujen tasolla. Sen tavoitteena on poistaa tarve toistuvasti viitata kasvien nimien ensisijaisiin kirjallisuuslähteisiin.
IPNI ylläpitää myös luetteloa auktorilyhenteistä. Uusia nimiä ja lyhenteitä lisätään luetteloon jatkuvasti.
IPNIn ovat perustaneet Kew Gardens, Harvard University Herbaria ja Australian National Herbarium. IPNI-tietokanta on kokoelma kolmen yhteistyössä toimineen laitoksen rekisteröimiä nimiä. Digitaalinen ja jatkuvasti päivitettävä luettelo auktoreista ja lyhenteistä on saatavana verkossa osoitteessa IPNI.
IPNI tarjoaa tietokantaa tieteellisissä julkaisuissa esiintyneistä nimistä, mutta sen tarkoituksena ei ole määritellä hyväksyttyjä tieteellisiä nimiä.
Ižora

Ižora on:
Entisen Inkereen seurakunnan venäjänkielinen nimi
Inkereenjoen venäjänkielinen nimi
Inkerikoista aikaisemmin käytetty venäjänkielinen nimitys
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Ižora”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Inns of Court

Neljän Inns of Courtin yhdistetty vaakuna. Myötäpäivään alkaen ylhäältä vasemmalta: Lincoln’s Inn, Middle Temple, Gray’s Inn ja Inner Temple.
Inns of Court ovat englantilaisten ja walesilaisten oikeudenkäyntiasianajajien ammatillisia yhdistyksiä, joilla on toimitilat Lontoossa lähellä Royal Courts of Justicea. Asianajajan on liityttävä johonkin neljästä yhdistyksestä – Inner Temple, Middle Temple, Lincoln’s Inn tai Gray’s Inn – ennen kuin hän pääsee asianajajaneuvostoon (Bar Council) ja voi alkaa harjoittaa ammattiaan.
Yhdistykset tarjoavat jäsenilleen kokoontumistiloja ja yhteisöllisiä aktiviteetteja, kuten lounas- ja illallistapaamisia. Lisäksi ne kouluttavat ja ohjaavat valmistumisvaiheessa olevia opiskelijoita ja myöntävät näille rahallista tukea. Yhdistysten alaisuudessa toimii myös kurinpitolautakuntia, joiden tehtävänä on käsitellä jäsenistä tehtyjä kanteluita.
Yhdistyksiä ei ole koskaan rekisteröity virallisesti, mutta niillä on vakiintuneet käytänteet ja ohjesäännöt. Niiden toimintaa johtavat vuosittain valittu rahastonhoitaja (Treasurer) ja vanhemmat jäsenet (benchers). Ne ovat perustaneet myös kaksi yhteistyöelintä, Council of the Inns of Court ja Bar Council, joiden tehtävänä on edustaa, kouluttaa ja valvoa oikeudenkäyntiasianajajien ammattikuntaa.