stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Krokotiilieläimet
Ravinto ja saalistus > Ravinto

Kaikki krokotiilieläimet ovat puhtaasti lihansyöjiä, mutta ruokavalio on muuten monipuolinen. Ravintoon vaikuttaa erityisesti koko ja kallon muoto. Pitkäkuonoiset lajit kuten gaviaali ja australiankrokotiili syövät enimmäkseen kalaa, kun taas leveäkalloinen kiinanalligaattori voi murskata kilpikonnan kuoren. Muiden alligaattorilajien ja useimpien krokotiilien kuono samanlainen eli melko lyhyt ja leveä. Kuono soveltuu sieppaamiseen ja rajustikin rimpuilevan saaliin kiinnipitämiseen. Suuret yksilöt voivat tappaa kookkaita saaliseläimiä kuten hirvieläimiä, antilooppeja ja kenguruita. Kala on kuitenkin tärkein ravinnon lähde ja sitä syövät ainakin säännöllisesti kaikki krokotiilieläinlajit. Ruokavalioon kuuluvat myös monenkokoiset nisäkkäät, linnut, matelijat, sammakkoeläimet, etanat, hyönteiset ja ravut. Myös kannibalismi on yleistä. Krokotiilieläimet nielevät myös kiviä. Ne muodostavat noin prosentin eläimen ruumiinpainosta. Kivet auttavat tasapainon säilyttämisessä vedessä ja ravinnon hienontamisessa. Lisäksi ne toimivat hyvänä lisäpainona, kun krokotiilieläin painuu sukelluksiin tai hukuttaa saalista.
Krokotiilieläinten ravinnon käyttö on hyvin säästeliästä ja tehokasta. Niillä on enemmän vatsahappoja kuin millään muilla selkärankaisilla. Ne ovat niin voimakkaita että ne krokotiilieläimet pystyvät sulattamaan saaliin luut, sorkat, sarvet ja karvat. Noin 60 prosenttia ravinnosta muuttuu rasvaksi, joka varastoituu eri puolille ruumista, erityisesti häntään. Suuret krokotiilit voivat paastota rasvavarastonsa turvin jopa kaksi vuotta. Niiden energiankulutus on muutenkin hidasta nisäkkäisiin ja lintuihin verrattuna.
Ravinto ja saalistus > Saalistustavat

Krokotiilieläimet saalistavat yleensä väijyksistä odottaen kärsivällisesti, että saaliseläin tulee riittävän lähelle, ja hyökkäävät sitten nopeasti saaliin kimppuun. Niiden tärkeintä saalista, kalaa, ne pyydystävät yleensä pään nopealla sivuttaisliikkeellä. Sopivassa virtapaikassa ne voivat asettua virran eteen, avata kitansa ammolleen, ja odottaa, että kala ui suoraan kitaan. Kalat eivät näe leukoja, eivätkä krokotiilieläimet kaloja, mutta ne reagoivat välittömästi pieneenkin kosketukseen. Saalistustapa on hyvä erityisesti silloin kun kalat nousevat kutemaan. Saalis napataan yleensä leuoilla, mutta jos kala ui pyrstön kohdalle, se tapetaan tai tainnutetaan nopealla pyrstöniskulla, minkä jälkeen se on helppo syödä. Hännällään se voi tainnuttaa myös lintuja.
Kun saaliina on vaikkapa peura tai gaselli, se käyttää sekä pyrstöään että päätään. Hyökkäys on usein niin nopea, että eläin saattaa singahtaa maalle. Nopeassa hyökkäyksessä saaliseläimen luut voivat murtua, ja eläimestä tulee täysin puolustuskyvytön. Jos esimerkiksi kohteena on uiva lintu tai juomaan tullut nisäkäs, krokotiili yleensä sukeltaa ja ui hitaasti lähemmäs. Saalistavaa krokotiilia, jolta korkeintaan näkyy silmät ja sieraimet, on vaikea nähdä. Ruumiinrakenne mahdollistaa väijymisen varsin matalassa vedessä. Se voi rauhassa odottaa, että saalis tulee hyvän iskuetäisyyden päähän. Isku on niin nopea, että uhri ei usein edes ehdi reagoida, kun krokotiili on saanut siitä jo otteen. Lintu tai pieni nisäkäs kuolee heti.
Suuret saaliit tapetaan kuitenkin yleensä hukuttamalla, jolloin krokotiili tarttuu saaliseläimen kurkkuun tai päähän, ja pitää sen pinnan alla kunnes eläin kuolee. Jos uhri on suurikokoinen, muut krokotiilit tulevat paikalle kamppailun houkuttelemina ja auttavat hukuttamisessa, ja myöhemmin saaliin käsittelyssä.
Kun saalis on tapettu, ongelmana on usein paloittelu. Krokotiilieläimet eivät pysty pureskelemaan tai nylkemään saalista kiinnipitämiseen tarkoitetuilla hampaillaan. Pieni saaliseläin niellään kokonaisena, mutta suurempia saaliita ne yrittävät paloitella ravistelemalla päätään ja samalla saalista puolelta toiselle, käyttäen apuna omaa ruumiinpainoaan. Suurimmista ne ottavat mieluiten kiinni jalasta, ja alkavat pyöriä nopeasti ympäri. Menetelmä on tehokas, ja jalka tai muu lihapala vääntyy nopeasti korkkiruuville ja repeää sitten saaliin kehosta. Jos saalis on niin pieni että se vain pyörii krokotiilin mukana, lajitoverit tulevat apuun. Toinen krokotiili tarttuu saaliin toiseen päähän ja ne alkavat yhdessä pyörittää saalista eri suuntiin. Saaliinjaolla voi usein olla kymmeniä yksilöitä.
Evoluutio

Krokotiilieläinten kehityshistoriaa ei tunneta aukottomasti, mutta ”krokotiileiksi” kutsuttuja matelijoita uskotaan eläneen maapallolla jo noin 225 miljoonaa vuotta. Ne ilmeisesti kehittyivät alkukantaisista arkosaureista omaksi ryhmäkseen triaskauden puolivälissä. Varhaisimmat krokotiileiksi varmistetut fossiilit ovat varhaiselta jurakaudelta. Ne kuuluivat primitiiviseen Sphenosuchia-ryhmään. Varhaisimmat krokotiilit elivät nykyisistä poiketen maalla ja ne olivat pitkäjalkaisia. Seuraava ryhmä, Protosuchia kehittyi jurakauden alussa. Ne olivat myös maaelämään sopeutuneita ja pitkäjalkaisia, mutta ne alkoivat siirtyä vähitellen vedessä elämiseen. Niiden sierainaukot alkoivat erottautua suulta. Monet sen ajan krokotiileista alkoivat elää maan lisäksi joissa, järvissä, lammissa ja merissä. Ne olivat hyvin menestynyt matelijaryhmä tuolloin. Useimmat lajit olivat tosin aluksi melko pieniä, noin 1–3-metrisiä kalansyöjiä. Jurakauden alku- ja keskivaiheilla kehittyi Thalattosuchia-ryhmän merikrokotiileja, jotka kuitenkin katosivat ilmeisesti melko varhain. Jurakauden jälkeen monien lajien koko alkoi kasvaa ja kehittyi hyvin suuria lajeja kuten liitukauden puolessavälissä elänyt Sarcosuchus ja liitukauden lopulla elänyt Deinosuchus. Molemmat kasvoivat jopa 12–15-metrisiksi. Pienin tunnettu krokotiili oli liitukauden alussa elänyt Bernissartia joka kasvoi vain 60 senttimetrin pituiseksi. Liitukauden lopulla elänyt tylppäkuonoinen Simosuchus oli luultavasti kasvinsyöjä. Sen hampaat olivat tylpät apilanlehden muotoiset ja monikulmaiset. Lisäksi sen leukojen puruvoima oli heikko. Nykykrokotiilit (Eusuchia ja Crocodylia) kehittyivät noin 90 miljoonaa vuotta sitten. Niistä polveutuvat kaikki nykyään elävät lajit. Niiden arvellaan kehittyneen puolittain vesielämään sopeutuneista Goniopholidae ja Atoposauridae heimojen krokotiileista. Liitukauden massasukupuutosta selvisivät Eusuchia-ryhmän ohella vain Sebecosuchia-ryhmään kuuluneita lajeja, mutta ne hävisivät myöhemmin.
Varsinaiset alligaattorit kehittyvät jo liitukauden lopulla, gaviaalit mioseenikaudella noin 25 miljoonaa vuotta sitten, krokotiilit paleoseenikaudella noin 60 miljoonaa vuotta sitten ja kaimaanit oligoseenikaudella noin 30 miljoonaa vuotta sitten.
Aiheesta muualla

Matelijoiden ja sammakkoeläinten nimistötoimikunta 2007: Krokotiilieläinten suomalaiset nimet (Arkistoitu – Internet Archive)
CITES-ohje krokotiilieläinlajien tunnistamiseen (englanniksi) (ranskaksi) (espanjaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25363  Wikispecies: Crocodilia  ADW: Crocodylia  AFD: Crocodylia  BOLD: 757336  EoL: 1738  EPPO: 1CROCO  GBIF: 704  iNaturalist: 26039  IRMNG: 10990  ITIS: 551734  NCBI: 1294634  Open Tree of Life: 195672  Paleobiology Database: 96626  WoRMS: 342630 
Krokotiilieläinten kallo on hyvin luinen.
Niilinkrokotiili
Orinoconkrokotiili kolumbialaisella savannilla.
Niilinkrokotiileja aurinkoa paistattelemassa
Vahvan pyrstönsä avulla krokotiilieläimet voivat nousta pystysuoraan vedestä nappaamaan lintuja ja lepakoita. Kuvassa suistokrokotiili.
Saalista saanut amerikankrokotiili Tikalin kansallispuistossa.
Vastakuoriutuneita mississippinalligaattorin poikasia ja munia. Lajin naaraat hoitavat poikasia kaikkein pisimpään aina kolmanteen ikävuoteen asti.
Terrestrisuchus oli 210 miljoonaa vuotta sitten elänyt krokotiilieläinten edeltäjä
Luke Harding

Luke Harding toukokuussa 2018.
Luke Harding (s. 21 huhtikuuta 1968 Nottingham, Englanti) on brittiläinen toimittaja ja kirjailija, joka on työskennellyt The Guardian -lehdelle. Hän on raportoinut eri puolilta maailmaa, kuten Delhistä, Berliinistä, Moskovasta sekä sodista Afganistanissa, Irakissa, Libyassa ja Syyriassa. Vuonna 2014 hän sai arvostetun James Cameron -palkinnon.
Harding aloitti journalistiikan opintonsa Oxfordin yliopistossa, jossa hän luki englantia ja toimi opiskelijalehti Cherwellin päätoimittajana. Valmistuttuaan hän työskenteli Sunday Correspondent -lehdessä, joka lopetti pian sen jälkeen, ja sen jälkeen Evening Arguksessa ja Daily Mailissa. Luke aloitti työt The Guardianissa vuonna 1996.
Harding raportoi muun muassa Jonathan Aitkenin tunnetusta kunnianloukkausjutusta ja kirjoitti yhdessä David Leigh’n kanssa kirjan The Liar: The Fall of Jonathan Aitken. Vuonna 2000 hän siirtyi The Guardianin Etelä-Aasian kirjeenvaihtajaksi ja asui Delhissä. Vuonna 2001 hän vietti kolme kuukautta Pakistanissa ja Afganistanissa raportoiden Talibania vastaan käydystä sodasta, ja voitti Foreign Press Associationin vuoden ulkomaanjutun palkinnon vuonna 2002 Mazar-e Šarifin piirityksestä kirjoittamastaan reportaasista. Hän vietti suuren osan vuodesta 2003 ja 2004 Irakissa. Tammikuussa 2007 hän muutti Venäjälle toimiakseen The Guardianin Moskovan toimiston johtajana. Venäjä karkotti hänet maasta vuonna 2011, mikä oli ensimmäinen vastaava tapaus kylmän sodan jälkeen.
Harding on kirjoittanut useita menestyneitä tietokirjoja. Hänen teoksensa, kuten Venäjän vakoojaverkosto ja Salajuoni: kuinka Venäjä auttoi Trumpin Valkoiseen taloon, ovat saaneet laajaa huomiota, ja niitä on käännetty monille kielille. Hänen muita kirjojaan ovat Vaiennettu – agentti Litvinenkon murha ja Venäjän sota lännen kanssa, Snowden – maailman halutuin mies ja Mafiavaltio – miten tavallisesta toimittajasta tuli uusbrutaalin Venäjän vihollinen.
Harding on seurannut Ukrainan sodan tapahtumia alusta alkaen raportoiden Venäjän hyökkäyksen ensimmäisistä hetkistä ja taisteluiden kulusta etulinjassa. Hänen kirjoituksensa keskittyvät ihmisten kokemuksiin, kuten Butšan ja Mariupolin piiritykseen, sekä joukkohautojen ja kidutuskammioiden löytymiseen Venäjän miehittämiltä alueilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luke Harding Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Uhma (vuoden 2025 elokuva)

| Uhma |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Visa Koiso-Kanttila
Käsikirjoittaja:  Reeta Ruotsalainen
Tuottaja:   Tiina Pesonen  Minna Haapkylä  Olli Suominen 
Säveltäjä:  Lau Nau
Kuvaaja:  Kerttu Hakkarainen
Leikkaaja:  Matti Näränen
Lavastaja:  Saara Joro
Pääosat:   Ona Huczkowski  Kati Outinen 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Rabbit Films
Levittäjä:  B-Plan Distribution
Ensi-ilta:  28.2.2025
Kesto:  93 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 587 000 € (Suomen elokuvasäätiön osuus 939 900 €)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Uhma on Visa Koiso-Kanttilan ohjaama suomalainen draamaelokuva, joka tuli ensi-iltaan helmikuussa 2025.
Reeta Ruotsalaisen käsikirjoittama elokuva kertoo isänsä menettäneestä Vilmasta, joka joutuu nuorisokotiin. Vilma ei alistu nuorisokodin henkilökunnan ylläpitämään ankaraan kuriin ja järjestykseen vaan ottaa hatkat. Elokuvassa Vilmaa esittää Ona Huczkowski.
Elokuvan taustalla on Koiso-Kanttilan tekemä ennakkotutkimus lastensuojelulaitosten ongelmista, minkä pohjalta on syntyi Ylelle kahdeksanosainen radiodokumenttisarja Huostassa.
Elokuva kuvattiin suureksi osaksi Salossa. Elokuvan on tuottanut Rabbit Films ja sen levittää elokuvateattereihin B-Plan Distribution.
Aiheesta muualla

Uhma-elokuvan traileri Youtubessa
Yle Areena: Huostassa-audiodokumenttisarjassa neljä lastensuojelun sijaishuollossa kasvanutta nuorta kertoo kokemuksistaan suomalaisesta lastensuojelusta 2010-luvulla.
Daniel Håkans

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Daniel Noel Mikael Håkans
Syntymäaika: 26. lokakuuta 2000 (ikä 24)
Syntymäpaikka: Vaasa, Suomi
Pelipaikka: laitahyökkääjä
Pituus: 178 cm
Seura
Seura: Lech Poznań
Pelinumero: 11
Junioriseurat
: BK-48
–2018: VIFK
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2018 | VIFK | 19 | (1) |
| 2019–2023 | SJK | 44 | (2) |
| 2019–2020 | → SJK Akatemia | 20 | (1) |
| 2022 | → Jerv (laina) | 7 | (1) |
| 2023 | Jerv | 0 | (0) |
| 2023–2024 | Vålerenga | 31 | (10) |
| 2024– | Lech Poznań | 13 | (0) |
Maajoukkue
| 2015 | Suomi U15 | 1 | (0) |
| 2021–2022 | Suomi U21 | 7 | (1) |
| 2023– | Suomi | 10 | (4) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 2. maaliskuuta 2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 2. maaliskuuta 2025.
Daniel Noel Mikael Håkans (s. 26. lokakuuta 2000 Vaasa) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Puolan Ekstraklasassa pelaavaa Lech Poznańia.
Vaasalainen Håkans on BK-48:n ja Vasa IFK:n kasvatti.  VIFK:sta hän siirtyi kaudeksi 2021 SJK:n paitaan. SJK:ssa hän pelasi yhteensä 44 ottelua Veikkausliigassa, onnistuen maalinteossa kaksi kertaa. Elokuussa 2022 Håkans siirtyi vuoden mittaisella lainasopimuksella Norjan Eliteserienissä pelaavaan Jerviin. Jerv käytti lainasopimuksessa olleen osto-option. Håkans ei kuitenkaan jäänyt Eliteserienistä pudonneeseen Jerviin, vaan siirtyi Vålerengaan helmikuussa 2023. Kaudella 2023 Håkans onnistui viidesti maalinteossa Eliteserienissä, mutta Vålerenga putosi kauden päätteeksi Norjan toiselle sarjatasolle OBOS-ligaeniin. Kaudella 2024 Håkans ehti tekemään viisi sarjamaalia yhdeksässä ottelussa Vålerengalle.
Heinäkuun lopulla 2024 Håkans siirtyi nelivuotisella sopimuksella Puolan Ekstraklasaan Lech Poznańin joukkueeseen. Norjalaismedian mukaan puolalaisseura maksoi Håkansista siirtosummana noin 850 000 euroa. Hän on 2. maaliskuuta 2025 mennessä pelannut 13 Puolan pääsarjaottelua, joista avauskokoonpanossa kahdeksan, ja antanut kolme maalisyöttöä.
Håkans debytoi Suomen maajoukkueessa 16. kesäkuuta 2023 EM-karsintaottelussa Sloveniaa vastaan, ja hän teki ensimmäiset maajoukkuemaalinsa toisessa maaottelussaan 19. kesäkuuta San Marinoa vastaan. Hän teki ottelussa kolme maalia. Håkansin hattutemppu syntyi yhdeksässä minuutissa ja on Suomen jalkapallomaajoukkuehistorian nopein hattutemppu. Hän on pelannut helmikuun 2025 loppuun mennessä 10 A-maaottelua, joista avauskokoonpanossa viisi.
Iloinen tiede

| Iloinen tiede> Die fröhliche Wissenschaft |
| --- | --- |
 Alkuperäisen painoksen kansi
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Friedrich Nietzsche
Kieli:  Saksa
Julkaistu:  1882
Suomennos
Suomentaja:  J. A. Hollo
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1963
Sivumäärä:  254
ISBN:  978-951-1-23691-7
Aiheesta muualla
Fennica
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Iloinen tiede (saks. Die fröhliche Wissenschaft), on filosofi Friedrich Nietzschen teos. Se ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1882. Esipuheessa Nietzsche kuvaa teosta: "Huvitteluksi kauan kestäneen puutteen ja voimattomuuden jälkeen". Sen on suomentanut J. A. Hollo, säkeiden suomennokset: Aarno Peromies ja Toivo Lyy. Suomennoksen on julkaissut Otava 1963.
Teos on kuuluisin Nietzschen keskikauden teos. Siinä esitetään ensimmäistä kertaa kuuluisa teesi Jumalan kuolemasta. Teoksessa esitetään myös ikuisen paluun ajatus.
Termi "iloinen tiede" viittaa runouteen ja musiikkilyriikkaan; termi (gai saber) on peräisin Provencesta 1200-luvulta. ("Murheellinen tiede", dismal science, puolestaan on taloustiede.)
Sotavanki

Saksalaisia sotavankeja 1944.
Sotavanki on jonkin valtion sotilas, joka on jäänyt vihollisvaltion vangiksi näiden valtioiden välisessä sodankäynnissä. Sotavangiksi voidaan määritellä henkilö, joka on osallistunut sotatoimiin komentoketjun alaisuudessa, joka pukeutuu asepukuun ja joka kantaa asetta avoimesti. Näin ollen esimerkiksi terroristeilta tai sissisotilailta on toisinaan evätty sotavangin status. Esimerkkisyy sotavankistatuksen kieltämiseen on se, että vangittu henkilö on pyrkinyt esiintymään siviilinä.
Sotavankien kohtelusta on määrätty Geneven ihmisoikeussopimuksessa. Sotavangit sijoitetaan yleensä vankileireille. Taistelevat osapuolet voivat vaihtaa toistensa sotavankeja. Sodan loputtua sotavangit tulisi palauttaa kotimaahansa.
Sotavangin asema

Kaikilla laillisilla taistelijoilla on oikeus sotavangin asemaan tulla kohdelluksi sotavankina. Tietyissä tilanteissa laillisen taistelijan määrittely on hankalaa. Mielivaltaisen kohtelun estämiseksi vangiksi otettuja on epäselvissä tilanteissa kohdeltava sotavankina kunnes asian ratkaisee laillinen tuomioistuin. Sotavankeihin sovelletaan pidättäjävaltion lakeja, jotka eivät kuitenkaan saa olla ristiriidassa humanitaarisen oikeuden kanssa.
Laillisiin taistelijoihin voi kuulua myös aseisiin puolustukseksi tarttunut väestö, jolla ei ole sotilastunnuksia eikä arvomerkkejä sotilasvirkapuvun tapaan.
Sotavangin oikeudet

Ravinnon, asuinolojen ja terveydenhuollon tulee olla samaa tasoa kuin pidättäjävaltion omien asevoimien kohdalla. Ravinnon tulee olla riittävää ja kyettävä pitämään vangit kunnossa. Kaikki ravintoon kohdistuvat kurinpitotoimet ovat kiellettyjä. Sotavankien terveydentilasta on pidettävä huolta ja leirissä tulee olla oma sairasosasto. Terveydentila tarkistetaan kuukauden välein.
Sotavankeja on kohdeltava inhimillisesti. Jos vanki on haavoittunut tai sairas, hänelle on annettava hoitoa. Pidättäjävaltio on vastuussa vangin turvallisuudesta ja oikeudenmukaisesta kohtelusta. Sotavankeja saadaan käyttää tietyin rajoituksin työntekoon, joka ei vaaranna heidän terveyttään.
Sotavangilla on oikeus harjoittaa vapaasti omaa uskontoaan ja saada hengellistä apua.
Sotavangilla on oltava mahdollisuus ilmoittaa vankileiriin saapumisestaan perheelleen ja Punaisen Ristin kansainvälisen komitean henkilötiedustelukeskukselle.
Sotavanki on velvollinen antamaan itsestään tietyt tiedot pidättäjävaltiolle (nimi, sotilasarvo, syntymäaika ja tuntolevyn numero tai vastaavat muut tunnistetiedot). Sotavankeja ei saa pakottaa antamaan muita tietoja.
Sotavankien tilanne eri konflikteissa > Ensimmäinen maailmansota

Punaisen Ristin kansainvälinen komitea perusti Genevessä 21. päivä elokuuta 1914 sotavankien ja heidän omaistensa välistä yhteydenpitoa parantamaan pyrkineen toimiston.
Sotavankien tilanne eri konflikteissa > Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa talvi- ja jatkosodassa

Talvisodassa sotavangiksi jäi 858–1100 suomalaista. Vankeusaika jäi lyhyeksi ja jo huhtikuussa 1940 Suomeen palautettiin 838 sotavankia.
Jatkosodassa suomalaisia sotavankeja oli Neuvostoliiton virallisen tilaston mukaan 2 377. Kotimaahan palautettiin 1 969 henkeä. Timo Malmin mukaan suomalaisia joutui vangeiksi 3 402, leirillä kuoli 1 388 ja kotiutettuja oli 1 938 eli kuolleisuus oli 43 prosenttia. Lukujen eron virallisiin lukuihin selittää osittain se, että neuvostoliittolaisissa tilastoissa otetaan huomioon vain ne sotavangit, jotka selvisivät leirille saakka.
Sotavankien tilanne eri konflikteissa > Sotavangit Suomessa 1939–1945

Suomalaiset vangitsivat talvisodan aikana noin 5 700 neuvostosotilasta, jotka selvisivät vankeudesta suhteellisen hyvin. Jatkosodan aikana suomalaiset vangitsivat 64 000 sotilasta, joista lähes 30 prosenttia menehtyi.
Sotavankien tilanne eri konflikteissa > Abu Ghraibin kidutusskandaali

Abu Ghraibin vankilan kidutusskandaali paljastui huhtikuussa 2004 60 Minutes II -ohjelman julkaistua yhdysvaltalaisten sotilasvanginvartijoiden ottamia valokuvia vankien pahoinpitelyistä ja kidutuksista Yhdysvaltain ylläpitämässä irakilaisessa vankilassa. Vankilaan teljettyjä vankeja oli kidutettu esimiesten määräyksestä tai oma-aloitteisesti. Tapahtumista levisi myös internetissä valokuvia, ja se aiheutti maailmanlaajuisen kohun. Yhdysvaltain johtaman liittouman joukkojen otettua Irakin haltuunsa vankilan nimi muutettiin Baghdad Central Confinement Facilityksi (BCCF). Vankilassa on pidetty jopa 7 000 vankia, osa vastarintataistelijoita, osa rikollisia ja osa ilman syytteitä. Vankilaa valvoo yksi sotilaspoliisipataljoona. Vankila suljettiin elokuussa 2006 ja tyhjä vankilarakennus luovutettiin irakilaisille.
Sotavankien tilanne eri konflikteissa > Laittomat taistelijat

Vuodesta 2002 Yhdysvallat on pitänyt Guantanamo Bayn vankileirissään yli 700 Afganistanin sodan vankia ilman sotavangeille kuuluvia kansainvälisiä oikeuksia. Heillä ei ole myöskään Yhdysvaltain perustuslain takaamia oikeuksia. Yhdysvallat on luokitellut vangit ”laittomiksi taistelijoiksi”, jottei heillä olisi laillisille taistelijoille kuuluvaa sotavankien asemaa, mikä olisi taannut heille Geneven sopimuksen mukaiset oikeudet. Laittoman taistelijan käsitettä ei ole aikaisemmin ollut olemassa. Järjestelyllä pyrittiin luomaan oikeustila, missä ei olisi välttämätöntä noudattaa kiinni otettujen osalta minkään maan lakia tai kansainvälistä sopimusta. Ensimmäisinä viitenä vuotena vain kymmenen vankia sai rikossyytteen. Vuonna 2008 Yhdysvaltain korkein oikeus kumosi Yhdysvaltain perustuslain vastaisena vuoden 2006 sotilaskomissiolain kohdan, jossa vangituilta evättiin habeas corpus -oikeus valittaa omasta vangitsemisestaan liittovaltion oikeusistuimiin.
Kirjallisuus

Frolov, Dmitri: Kuviin vangitut. Suomalaiset sotavangit valokuvissa. Edita Publishing Oy, 2012.
Timo Malmi: Suomalaiset sotavangit Neuvostoliitossa 1941-1944: miehet kertovat (2001)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Norjan valtionarkiston tietokanta neuvostosotavangeista Norjassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Sotavankileiri Stalag VII A Saksan Moosburgissa
Yle Flinkkilä & Tastula: Kunnes rauha heidät erotti
James Gallagher

James George Gallagher (17. syyskuuta 1920 Melrose, Minnesota, Yhdysvallat – 24. helmikuuta 1985 Washington, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen lentäjä, joka johti maailman ensimmäistä yhtäjaksoista lentoa maapallon ympäri. Gallagher palveli Yhdysvaltain ilmavoimissa toisen maailmansodan aikana.
Gallagherin johtama Boeing B-50 Superfortress -lentokone Lucky Lady II nousi ilmaan 26. helmikuuta 1949 Carswellin lentotukikohdasta Texasista. Lento kesti 94 tuntia ja 1 minuutin ja päättyi takaisin Texasiin 2. maaliskuuta 1949. Matkan pituus oli noin 37 000 km (23 452 mailia), ja lennon aikana kone tankattiin ilmassa neljä kertaa Azorien, Saudi-Arabian, Filippiinien ja Havaijin yläpuolella.
Matka oli osa Yhdysvaltojen tarkoituksellista viestintää Neuvostoliitolle kylmän sodan alkuaikoina, jolla se osoitti kykenevänsä tarvittaessa iskemään mihin tahansa maailmassa.
Gallagher ja koko miehistö palkittiin saavutuksestaan Distinguished Flying Cross -kunniamerkillä ja MacKay Trophy -palkinnolla. Gallagher jatkoi uraansa ilmavoimissa vuoteen 1972 asti ja jäi eläkkeelle everstinä. Häntä juhlittiin kotikaupungissaan Melrosessa Gallagher-päivällä toukokuussa 1949.
Gallagher on haudattu Arlingtonin sotilashautausmaalle.
ESPN Classic

| ESPN Classic |
| --- | --- |

Lähetykset alkoivat:  13. maaliskuuta 2006
Lähetykset loppuivat:  1. elokuuta 2013
Omistaja:  ESPN Inc.
Maa:  Eurooppa
Näkyvyysalue:  Koko Eurooppa
Pääkonttori:  Lontoo, Englanti
Rinnakkaiskanava(t):  ESPN America
Saatavuus
Satelliitti
Canal Digital:  Kanava ?
Sky Digital:  Kanava ?
Kaapeliverkko
Welho:  Kanava 294
Aina:  Kanava ?
TTV:  Kanava ?
IPTV (ADSL)
Maxinetti:  ?
Infobox OKNimi-testi OK: 
ESPN Classic on urheiluun keskittynyt kanava Euroopassa. Kanavan omistaa ESPN Inc., ja se lähettää ohjelmaa 24 tuntia vuorokaudessa, seitsemänä päivänä viikossa. Joitakin ESPN:n ohjelmia näytetään myös Canal+-kanavilla.
Elisa Viihde

Elisa Viihde vastaa suomalaisen Elisa Oyj:n tuottamista digitaalisista suoratoistopalveluista. Elisa Viihteen alkuperäissarjojen ensiesitysoikeus on ollut lokakuusta 2023 lähtien Nelonen Median Ruutu+-palvelulla.
Marraskuussa 2018 Elisa Viihteellä oli yli 400 000 asiakasta, joista yli 300 000 Suomessa.