Veikko Lavi
Henkilö- ja taiteilijakuva

Lavin lapsuuteen ajoittunut Suomen itsenäistyminen ja sitä seurannut sisällissota vaikuttivat suuresti hänen varhaisiin kokemuksiinsa. Lavi halusi olla aina heikon ihmisen puolella. Sekä oman elämänsä että oman sukupolvensa kovista kokemuksista huolimatta Lavi oli optimisti. Hän osasi yhdistää taitavalla tavalla koko tuotannossaan syvän inhimillisyyden ja elämänmyönteisen asenteen – tai kuten hän itse asian ilmaisi: "Huumoria tunteella". Aloittamansa rakkauslaulut Lavi sanoi aina heittäneensä roskakoriin. Myöskään yhtään tukkipoikalaulua Lavi ei tehnyt, koska metsä- ja uittotyöläisten arki oli hänen omien kokemustensa perusteella todellisuudessa jotakin aivan muuta kuin millaiseksi se oli esitetty Toivo Kärjen ja Reino Helismaan ralleissa.lähde?
Lavi oli pitkään kotikaupungissaan Kotkassa henkilö, josta monet eivät pitäneet. Vasemmistolaiset muistivat hänet nuorena riidanhaluisena suojeluskuntalaisena, joka usein tappeli vasemmistopuolueiden kannattajien kanssa. Oikeistolaisia ärsyttivät Lavin tempaukset sota-aikana. Sodan jälkeen hän joutuikin etsimään töitä muualta Suomesta.
Lavi hoiti työnsä hyvin ollessaan työnjohtajana sahalla. Muissa työpaikoissa hänet muistetaan laiskana työntekijänä, jolle usein annettiin jokin helppo tehtävä, jossa hän olisi mahdollisimman vähän häiriöksi muille. Toisaalta monet työtoverit hyväksyivät Lavin, koska hän piristi heidän työpäiväänsä hauskoilla tarinoillaan ja lauleskelullaan. Lavi hyödynsi työpaikoilla toisten hänelle kertomia kokemuksia myöhemmin; useat Lavin laulut kertovat köyhien ja vähän koulutettujen työläisten elämästä.
Nuoruudenaikaisten urheilijaystävien mukaan Lavi oli mitä puhdasverisin yksilölajien mies eikä lainkaan joukkuepelaaja. Myös taiteilijavuosinaan hän oli oman tiensä kulkija, vaikka vaikuttikin toisinaan sosiaaliselta ja vilkkaalta seuramieheltä. Lavin laulujen pohjalta Takinkääntäjä-kabareen vuonna 1996 kirjoittaneiden Jaakko Salon ja Jukka Virtasen mukaan Lavi erosi toisesta kotkalaisesta lauluntekijästä Juha Vainiosta oleellisesti sikäli, että Lavin laulujen perustyyppeinä olivat yksinäiset suomalaiset miehet – joskus myös naiset –, kun taas Vainion laulujen sankarit kuuluivat yleensä porukoihin.
Lavin 1970-luvulta lähtien saavuttama menestys oli myrkkyä osalle hänen sukulaisistaan. Sylvi Lavi kertoi miehensä lähetelleen Helsingissä asuneelle sisarelleen ja tämän läheisille vapaalippuja konsertteihinsa, joihin nämä eivät koskaan tulleet. He eivät myöskään ostaneet Lavin levyjä ja sulkivat radion aina kun sieltä alkoi kuulua hänen laulujaan.
Harmonikkataiteilija Veikko Ahvenainen, jonka kanssa Lavi teki laajoja kiertueita 1950-luvun alkuvuosina ja joka sävelsi useita tämän lauluja, on muistellut, että Lavilla – kuten monella muullakin taiteilijalla – oli ongelmia itsetuntonsa suhteen. Muutaman kaljan otettuaan Lavi saattoi valittaa sitä, ettei hän ole tarpeeksi hyvä esiintyjä, ja toisaalta sitä, että ihmiset kadehtivat häntä ja yrittävät koko ajan painaa häntä maahan. Ahvenaisella olikin täysi työ saada Lavi vakuuttuneeksi tämän omista kyvyistä. Alkoholi vaikutti myös siten, että Lavi saattoi esityksen aikana unohtaa sanat ja jäädä suu auki kesken säkeistön, jolloin Ahvenainen jatkoi salamannopeasti ja myös Lavi sai jälleen sanoista kiinni. Ahvenaisen mukaan näin sattui kymmeniä kertoja ja yleisö luuli sen kuuluvan asiaan.
Lavin läheiset korostivat hänen voimakkaasti kaksijakoista persoonaansa, joka ei paljastunut suurelle yleisölle: Hänessä kamppailivat herkkä ja tunteellinen Toivo ja rehvakas, ajoittain jopa karkea Veikko. Veikko viihtyi joukon keskipisteenä, mutta Toivo vetäytyi mielellään omiin oloihinsa. Viimeisinä vuosina Toivo olisi jo ollut valmis vetäytymään vanhuuden lepoon, kun taas Veikon mieli paloi vielä esiintymislavoille. Lavi myönsi itse, ettei hän pystynyt herkkyytensä vuoksi matkustamaan lentokoneella eikä katsomaan laskuvarjohyppyä. Sen sijaan esiintymislavalla hänelle ei koskaan tullut neurooseja. Lentopelkonsa vuoksi Lavi joutui hylkäämään lukuisat amerikansuomalaisilta tulleet esiintymispyynnöt.
Lavi kirjoitti 1980-luvulla muutaman romaanin, jotka kuvasivat hänen lapsuutensa ja nuoruutensa Kotkaa. Suuri osa Lavin laulujen ja kertomusten hahmoista on todellisia ihmisiä, vaikka nimissä ja asiayhteyksissä tekijä käyttikin taiteilijan vapautta. Moniin lauluihinsa Lavi sai aiheen myös yleisön kirjeistä ja puhelinsoitoista, sanomalehtien yleisönosastoista tai muusikkoystäviltään. Laulun "Kärpästen peittämät silmät" Lavi kirjoitti nähtyään televisiosta nälkiintyneen afrikkalaisen pikkupojan, joka ei jaksanut edes hätistää kärpäsiä silmistään.
Lavi sai nauttia suurimmasta suosiostaan vasta iäkkäänä, 60-80-vuotiaana. Menestys lievitti jonkin verran unohduksen vuosina patoutunutta katkeruutta. Hän ei olisi halunnut lopettaa laulukeikoilla käymistä, vaikka se alkoi jo käydä vanhan miehen voimille. Viimeisinä aikoinaan hän kierteli esiintymässä lähinnä Kotkan ja Haminan seuduilla esimerkiksi vanhainkodeissa.
Lavi oli haastattelijoille ja elämäkerrantekijöille hankala tapaus, sillä monet tarinat joita hän kertoi elämästään eivät pitäneet lainkaan paikkaansa. Lavin puheissa oli usein myös paljon liioittelua, jota hänen taustamuusikkonsa ja muut hänet tunteneet kutsuivat "Lavi-lisäksi".