stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sinimailanen

| Sinimailanen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Suku::  Mailaset Medicago
Laji::  sativa
Kaksiosainen nimi
 Medicago sativa  L. 
Katso myös
   Sinimailanen Wikispeciesissä   Sinimailanen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinimailanen (Medicago sativa) eli alfalfa, joskus myös luserni, on valkuaisainepitoinen hernekasvi.
Sinimailasen alalaji on sirppimailanen (Medicago sativa ssp. falcata), joka voi risteytyä sinimailasen kanssa.
Ulkonäkö ja koko

Sinimailasen varren pituus on 50–70 cm, ja sillä on voimakkaat juuret – pääjuuri voi olla yhdeksän metriä pitkä. Kasviyksilössä voi olla 5–25 vartta, joissa on useita haaroja. Lehdet ovat kolmilehdykkäisiä. Sinimailaselle kasvaa heinä-elokuussa pallomaiset siniset-sinivioletit kukat. Siemen on pieni, munuaisen muotoinen, väriltään kellertävän ruskeasta oliivin vihreään. Se on yleinen rehukasvi.
Levinneisyys ja kasvuolosuhteet

Sinimailanen on alkujaan kotoisin Välimeren alueelta, sitä tavataan luonnonvaraisena Espanjassa, Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä. Se on levinnyt kaikkialle Eurooppaan Islantia lukuun ottamatta, Australiaan, Etelä-Afrikkaan, laajoille alueille Aasiassa ja joihinkin Pohjois- ja Etelä-Amerikan osiin.
Sitä voidaan kasvattaa alueilla, joissa vuorokauden keskilämpötila kasvukaudella on yli 5°C. Paras tuotto saadaan, kun lämpötila on yli 25°C; kasvu heikkenee jyrkästi, jos lämpötila on yli 30°C tai alle 10°C.
Sinimailanen menestyy myös kuivissa ja vähäravinteisissa oloissa, sillä se sitoo ilmasta tarvitsemansa typen ja syvä juuristo auttaa selviämään kuivissakin oloissa. Typpeä sitovana ja laajajuurisena se myös parantaa maaperän laatua.
Ihanteellinen kasvupaikka sinimailaselle on lämmin rinnemaa, josta pintavesi valuu pois. Mailanen sopii parhaiten vuoroviljelyyn, jossa lohkolla kasvatetaan välillä muita kasveja.
Suomessa sinimailasen viljelyn ongelmia ovat sen talvehtiminen ja puutteet viljelytekniikassa.
Käyttö

Sinimailasta käytettiin ja kasvatettiin hevosten rehuksi jo ennen ajanlaskun alkua. Kiinalainen Han-dynastian keisari Wudi (140–87 eaa.) hankki nykyisessä Uzbekistanissa sijaitsevasta Ferganan laaksosta (ks. Ferganan alue) kookkaita sotahevosia, joiden tärkeä rehu sinimailanen oli.
Käyttö > Käyttö rehuna

Sinimailasta  useissa maissa tärkeimpänä lypsykarjan rehuna. Sitä  käytetään myös paljon energiaa ja valkuaista tarvitsevien hevosten rehuna. Se ei sovi laidunkasviksi, sillä se on erityisen herkkä tallaantumiselle.
Sinimailanen on valkuaisrehukasvi. Sen valkuaispitoisuus voi nousta jopa 20 prosenttiin.
Suomessa sinimailasta viljellään lähinnä seoskasvustona. Seoskasvustossa sen kilpailukyky kärsii typpilannoituksesta, koska typpeä sitomattomien kasvu paranee. Seoskasvatus lisää  viljelyvarmuutta, jolloin voidaan turvallisemmin kokeilla missä mailanen viihtyy. Seoskumppaneina on usein timoteitä, natoja, raiheiniä tai apilaa. Seoksella saadaan myös parannettua rehun maittavuutta, säilöntäominaisuuksia ja etenkin mailasen kohdalla kuitua ja sokeria rehuun. Seoskasvatus suojaa sinimailasta myös keväthalloilta, joille se on arka.
Käyttö > Käyttö ihmisravintona

Sinimailasta voi idättää. Idut sisältävät muun muassa A-, C-, E- ja K-vitamiineja.
Käyttö > Sinimailanen kerää kultaa

2000-luvun vaihteessa tutkijat huomasivat, että sinimailanen erottaa luonnostaan kasvualustastaan kultaa. Lisäksi se säilöö kullan nanohippuina, jotka sopivat mainiosti nanoelektroniikan käyttöön.
Kasvit käyttävät juuriaan ravinnon hankintaan. Ne erottavat maaperästä veden ja mineraalien lisäksi raskasmetalleja. Kansainvälinen tutkijaryhmä selvitti kasvien kykyä imeä metalleja kasvualustastaan tutkimalla sinimailasta. Pian he huomasivat, että sinimailanen todella kerää alustastaan kultaa nanohippuina, jotka ovat kooltaan 5–15 nanometriä.
Elektroniikkateollisuus on jo pitkään käyttänyt hyväkseen kullan lämmön- ja sähkönjohtokykyä sekä sitä, ettei se hapetu helposti. Kasvien tuottamilla kultahipuilla olisi kysyntää, sillä nanokokoisten hippujen kemiallinen valmistus on hankalaa.
Stanfordin yliopiston tiedote vuodelta 2020 kertoo, että amerikkalaiset ja meksikolaiset tutkijat yrittävät parhaillaan löytää keinon kullan erotteluun. Ensimmäiseksi kokeillaan ”linkoamista” sentrifugilla.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Sinimailanen (Medicago sativa)
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Sinimailanen eli alfalfa (Medicago sativa)
UniProt: Taxonomy - Medicago sativa (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Medicago sativa (englanniksi)
Flora of China: Medicago sativa (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Alfalfa (Medicago sativa) (englanniksi)
Scientists Mine Gold With Alfalfa (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Medicago sativa[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Medicago sativa (lucerne) (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Medicago sativa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156106  Wikispecies: Medicago sativa  AoFP: 1926  APA: 2015  APDB: 65917  APNI: 59721  BioLib: 40032  Calflora: 5387  CoL: 3YNPB  Ecocrop: 1428  eFloraSA: Medicago_sativa  EoL: 703652  EPPO: MEDSA  EUNIS: 171975  FEIS: medsat  FloraBase: 4080  FNA: 200012215  FoC: 200012215  FoIO: MEDSAT  GBIF: 9151957  GRIN: 23676  iNaturalist: 57057  IPNI: 506409-1  IRMNG: 10179148  ITIS: 183623  IUCN: 174725  MichiganFlora: 1332  NatureServe: 2.143614  NBN: NBNSYS0000013971  NCBI: 3879  NSWFlora: Medicago~sativa  NTFlora: 2374  NZOR: 48ebef4d-e42e-41d0-a060-8b6b80065a20  NZPCN: 3461  Observation.org: 7045  Open Tree of Life: 1086789  PfaF: Medicago sativa  PFI: 2568  Plant List: ild-8536  PLANTS: MESA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30234961-2  RHS: 83281  SANBI: 362-11  Tropicos: 13035689  VASCAN: 5835  VicFlora: 405359ab-b2a3-4377-beab-bb1c196a60ab  WisFlora: 4213  WoI: 1656  WFO: wfo-0000213468  WoRMS: 993802  Laji.fi: MX.39029
HMS Ven (M76)

| HMS Ven |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  18. elokuuta 1988
Palveluskäyttöön:  12. joulukuuta 1988
Tekniset tiedot
Uppouma:  360 t
Pituus:  47,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,6 m
Syväys:  2,3 m
Koneteho:  4 x V8 dieselmoottoria, 1 072 kW
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  1 x 40 mm lvakan M/48 2 x 7,62 mm ksp M/58 2 x Elma-sukellusveneentorjuntaheitintä syvyyspommeja miinoja
HMS Ven (runkonumero M76) oli Ruotsin laivaston Landsort-luokan miinantorjunta-alus, joka modernisoitiin Koster-luokan alukseksi.
Valmistus

Alus tilattiin 31. tammikuuta 1984 Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 18. elokuuta 1988, ja valmistui 12. joulukuuta.
Palvelus

Alus on palveluksessa 2020.
Venezuelan lippu

Venezuelan kansallislippu
Venezuelan kansallislippu vuoden 2006 vaakunan kanssa
Venezuelan lippu on Venezuelan tunnus vaakunan ja hymnin ohella ja se on vuodelta 1811, jolloin maa itsenäistyi Espanjan siirtomaavallasta niiden maakuntien osalta, jotka olivat tuolloin Francisco de Mirandan joukkojen hallinnassa. Lippu pohjautuu Kolumbian ja Ecuadorin lippujen tavoin Miradan ja häntä seuranneen Simon Bolivarin käyttämään kapinalippuun.
Lippu on jaettu kolmeen yhtä suureen vaakaraitaan, joiden värit ovat ylhäältä alas keltainen, sininen ja punainen. Sen lisäksi lipussa on kahdeksan tähteä sinisen raidan keskellä ja Venezuelan vaakuna lipun yläosassa.
Venezuelan lipun pohjana toimineen kapinalipun ja seudulla ensimmäisenä vapautustaistelujen jälkeen itsenäistyneen Haitin lipun värien juuret ovat Ranskan vallankumouksen trikolorissa, josta valkoinen korvattiin keltaisella. Keltainen symbolisoi siirtomaavallasta vapautettujen Etelä-Amerikan kansoja. Miranda tulkitsi lippunsa värejä seuraavasti:
Lipun värit symboloivat:
keltainen: Amerikan kansojen kultaiset mahdollisuudet (maan rikkaudet),
sininen: valtamerien vesi (meri, joka erottaa maan Espanjasta), ja
punainen: Espanjan verisestä ikeestä vapautumisen väri (itsenäisyyssodassa vuodatettu veri).
Lippu on itsenäistymisen jälkeen muuttunut useaan otteeseen. Vuonna 1811 keltainen kattoi puolet lipusta ja nurkkakulman peitti vaakuna. Kun Venezuela irrottautui itsenäiseksi Suur-Kolumbiasta 1830, vaakunaa vaihdettiin ja se sijoitettiin lipun keskelle. Vuodesta 1836 lähtien raidat muutettiin yhtä levyiksi. Käyttöön tuli puhdas trikolori. 1859 lipun keltaiseen osaan sijoitettiin seitsemää itsenäisyysjulistuksen tehnyttä maakuntaa kuvaavasti seitsemän sinistä tähteä, mutta jo samana vuonna tähtien lukumäärä nostettiin kahteenkymmeneen kunkin maakunnan mukaan. Sen jälkeen vuosien 1863–2006 lipussa oli seitsemän tähteä, aluksi ryppäänä, sitten kehänä ja lopulta kaarena. Seitsemän tähteä edustivat itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajaprovinsseja Barcelonaa, Barinasia, Caracasia, Cumanáa, Margaritaa, Méridaa ja Trujilloa. Vuonna 2006 lippuun lisättiin kahdeksas, "voiton ja tulevaisuuden" tähti edustamaan Venezuelan Guayanaa. Samalla vaakunan hevonen muutettiin juoksemaan vasemmalle, sillä vasemmistopopulisti presidentti Hugo Chavez edellytti viittausta tämänsuuntaiseen matkaan.
Osavaltioiden liput

Caracasin liittovaltion piirin lippu
Anzoáteguin lippu
Apuren lippu
Araguan lippu
Barinasin lippu
Bolívarin lippu
Carabobon lippu
Cojedesin lippu
Delta Amacuron lippu
Venezuelan liittovaltiollisen alueen lippu
Falcónin lippu
Laran lippu
Méridan lippu
Mirandan lippu
Monagasin lippu
Nueva Espartan lippu
Portuguesan lippu
Sucren lippu
Táchiran lippu
Trujillon lippu
Vargasin lippu
Yaracuyn lippu
Zulian lippu
Sinkkihydroksidi

| Sinkkihydroksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  20427-58-1
PubChem CID:  9812759 ja 15839126
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Zn(OH)2
Moolimassa:  99,396
Ulkomuoto:  Valkoinen kiinteä aine
Sulamispiste:  120 °C (hajoaa)
Tiheys:  3,053 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Sinkkihydroksidi (Zn(OH)2) on sinkki- ja hydroksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste.
Sinkkihydroksidi on kiinteä valkoinen aine. Yhdistettä muodostuu lisättäessä sinkki-ioneita sisältävään liuokseen emästä, esimerkiksi natriumhydroksidia. Sinkkihydroksidi liukenee veteen vain hyvin heikosti, jolloin se saostuu.
Sinkkihydroksidi on luonteeltaan amfolyyttinen aine ja liukenee sekä happoihin että emäksiin. Vahvojen emästen, kuten natriumhydroksidin liuokseen se liukenee muodostaen sinkaatti-ioneja, esimerkiksi tetrahydroksosinkaatti-ioneja ([Zn(OH)4]2-). Yhdiste liukenee myös ammoniakkiin, jolloin syntyy tetra- tai heksa-ammiinisinkkikomplekseja ([Zn(NH3)4)]2+, [Zn(NH3)6]2+). Kuumennettaessa yli 120 °C lämpötilaan sinkkihydroksidista muodostuu sinkkioksidia.
Sinfonia nro 6 (Tšaikovski)

Pjotr Tšaikovskin sinfonia nro 6 h-molli op. 74 sävellettiin vuonna 1893. Teos tunnetaan myös lisänimellä Pateettinen sinfonia. Tšaikovski kuoli yhdeksän päivää teoksen ensiesityksen jälkeen. Teosta pidetään Tšaikovskin suurimpana sinfoniana, ja se luetaan ylipäänsä orkesterimusiikin suosituimpien teosten joukkoon.
Teoksen nimestä ja merkityksestä

Kutsumanimen "pateettinen" sinfonialle antoi säveltäjän veli Modest Tšaikovski. Säveltäjä itse ei pitänyt siitä, mutta kustantaja päätti säilyttää nimen. Teosta sanotaan usein Tšaikovskin itsemurhaviestiksi. Tšaikovskin mukaan teos on ohjelmamusiikkia — eli teoksen kukin osa tarkoittaa jotain konkreettista –, mutta hän ei kertonut eri osien merkitystä.
Teoksen rakenne ja kulku

Teos perustuu vahvoihin melodioihin. Noin 18 minuuttia pitkä ensimmäinen osa alkaa varovasti. Hyvin rauhallinen pääteema seuraa muutamien minuuttien kuluttua. Osan keskivaiheilla on voimakas, "myrskyisä" taite, jossa palataan alun teemaan. Sen jälkeen pääteema seuraa uudestaan. Lopussa on vielä kooda, jossa on uutta, rauhallista melodiaa jatkoksi pääteemalle. Teoksen toinen osa on 5/4-tahtilajiin sävelletty valssimainen, leppoisa osio. Kolmas osa taas on tyyliltään hyvin marssimainen. Viimeinen osa on mollissa kulkeva kaihoisa adagio, joka päättyy hiljentyen.
Teoksen osat

Adagio – allegro non troppo
Allegro con grazia
Allegro molto vivace
Finale: Adagio lamentoso.
Kirjallisuutta

Jackson, Timothy L.: Tchaikovsky: Symphony No. 6 (Pathétique).  Cambridge:  Cambridge University Press, 1999.  ISBN 0-521-64676-6
Pjotr Tšaikovskin sinfoniat
Sinfonia nro 1 g-molli (Talviunelmia; op. 13)
Sinfonia nro 2 c-molli (Vähävenäläinen; op. 17)
Sinfonia nro 3 D-duuri (Puolalainen, op. 29)
Sinfonia nro 4 f-molli (op. 36)
Manfred-sinfonia h-molli (op. 58)
Sinfonia nro 5 e-molli (op. 64)
Sinfonia nro 6 h-molli (Pateettinen; op. 74)
Sinfonia nro 7 Es-duuri (keskeneräinen)
Vendat

Vendat tai toiselta nimeltään vhavendat ovat etninen ryhmä Etelä-Afrikassa. He asuttavat alueita entisessä Transvaalin provinssissa lähellä Zimbabwen rajaa. Vendat jakautuvat useisiin eri alaryhmiin, jotka nekin voidaan jakaa eri ryhmiksi. Vendan kieli ja kulttuurin yleispiirteet yhdistävät kuitenkin alaryhmiä ja erottavat ne alueen muista kansoista. Vendoja on arviolta noin 600 000
Historia

Vendat muuttivat nykyisille alueilleen useissa aalloissa Itä-Afrikasta. Vhangonat olivat vendaryhmistä ensimmäisinä paikalla saapuen noin 1100-luvulla Limpopojoelle. Limpopojoen vendat ylittivät nykyisen Transvaalin puolelle todennäköisesti 1600-luvulla Thoho ya Ndoun johdolla. Vendojen käyttämät suuret ja voimakkaat jouset antoivat heille ehkä etulyöntiaseman alueen aikaisempiin asukkaisiin nähden, jonka avulla he saattoivat valloittaa alueen itselleen. Thoho ya Ndoun jo kuoltua vendat jakautuivat useisiin eri heimoihin ja jäivät näin alttiiksi uusille valloittajille. Swazit hyökkäsivät vuonna 1839, mutta turvapaikat vuoristossa estivät vendojen häviämisen kokonaan.
Afrikaanerit saapuivat vendojen alueelle 1840-luvulla. Alueelle tuli ensin buurimetsästäjien pieniä asutuksia, joista töitä saivat norsunluun metsästyksen yhteydessä myös vendat. Buurit alkoivat sittemmin kuitenkin järjestää orjien ryöstöretkiä vendojen kyliin, mikä johti vendojen kapinaan vuonna 1867. Vendat karkottivat buuriuudisasukkaat, mutta buurit iskivät takaisin ja valloittivat maat uudelleen kukistaen vendapäälliköt yksitellen saaden haltuunsa maat Limpopon eteläpuolelta vuoteen 1898 mennessä. Näin maista tuli osa buurien Etelä-Afrikan tasavaltaa eli toiselta nimeltään Transvaalia.
Buuritasavallat ja brittiläiset siirtokunnat yhdistyivät vuonna 1910 Etelä-Afrikan unioniksi, jota johti sen valkoinen vähemmistö. Rotuerottelupolitiikan seurauksena vendat rajoitettiin kolmelle pienehkölle alkuasukasalueelle. Apartheid otettiin käyttöön vuonna 1948 ja vendojen alueet muutettiin vuonna 1973 Vendan bantustaniksi, joka sai itsenäisyyden vuonna 1979. Näennäistä itsenäisyyttä ei tosin tunnustettu Etelä-Afrikan ulkopuolella. Valkoisten vallan päättyessä vuonna 1994 Vendan bantustan liitettiin jälleen Etelä-Afrikkaan.
Kulttuuri

Suurin osa vendoista asuu suurehkoissa maanviljelijäkylissä. Alueen kelpoisuus maanviljelyyn on kuitenkin heikko ja siihen kelpaavasta maasta on vielä suurempi puute väestönkasvun takia. Ruokaa joudutaankin tuomaan muualta. Noin 10 % vendoista työskentelee kotialueidensa ulkopuolella tehtailla ja kaivoksilla. Vendat jakautuvat sukulinjoihin, joissa saman esi-isän jakavat linjat kuuluvat samaan klaaniin, eivätkä esimerkiksi avioidu saman klaanin sisällä. Vendojen alaryhmiä ovat vhalembat, vhangonat, vhasenzit ja vhatavhatsindit.
Suurin osa vendoista on kristittyjä. Joitakin perinteisen uskon tapoja harjoitetaan kuitenkin edelleen. Pubertiteetin saavutettuaan vendatytöt osallistuvat kuusipäiväiseen vhusha-initiaatioriittiin, jonka aikana opitaan muun muassa esi-aviollisen seksin pahuudesta. Myöhemmin he osallistuvat domba-nimiseen kouluun, jossa opitaan puolestaan esimerkiksi tulevalta vaimolta odotettuja taitoja. Koko prosessi voi kestää muutamasta kuukaudesta vuoteen. Sen erikoisuuksiin kuuluu muun muassa pytontanssi. Pojillakin on alun perin ollut vastaavia riittejä,mutta ne ovat nykyisin korvautuneet ympärileikkausseremonialla.
Vendan bantustanin sijainti Etelä-Afrikan kartalla.
Vendalaulu.
Vendatyttöjen pytontanssi.
Venkavuori

Raision vesitorni nähtynä Venkavuorelta toukokuussa vuonna 2012. Takana näkyy Pansion lentomajakka.
Venkavuori on Naantalin koillisosassa sijaitseva 57,8 metriä korkea kallioalue, joka on maisemallisesti merkittävä. Venkavuori on vanhan Naantalin (ennen vuoden 2009 kuntaliitoksia) korkein kohta, kun taas toiseksi korkein on 54,3-metrinen Luikkionvuori.
Pyöreänmuotoiselta ja paisteiselta Venkavuorelta on näkymä itään ja kaakkoon. Kallion etelänpuoleinen rinne nousee loivasti, kun taas koillisreunassa on portaittainen jyrkänne. Kallion laella on kolmiomittaustornin jäänteet. Venkavuori luokiteltiin vuoden 1995 Turun ja Porin läänin inventointiaineiston paikallisesti arvokkaaksi ja vähemmän merkittäväksi kallioalueeksi. Valtakunnallisesti merkittävien kallioalueiden suojelurajauksista Venkavuori jäi pois, mutta se kuuluu silti arvoluokkaan 5, eli siinä on sen verran merkittäviä maisema- ja luonnonarvoja, ettei sille tulisi myöntää maa-aineslain mukaisia ottolupia. Venkavuoren ympärillä on golfkenttä Aurinko Golf.
Kasvillisuus

Venkavuori sijaitsee havupuuvaltaisen metsäalueen keskellä, ja se on harvan kalliomännikön peittämä. Kasvillisuus on kasvupaikkatyypiltään karua ja karukkokangasta. Avainbiotoopiltaan Venkavuori on vähätuottoinen kallio. Vuoden 1997 selvityksessä Venkavuoren puusto oli luonnontilaista ja jäkälikkö koskematonta. Kallion painanteessa on pieni puustoinen kosteikko.
Lakialuetta lukuun ottamatta Venkavuorella kasvaa harvaa ja pientä männikköä, jonka seassa on pihlajia ja katajia. Tammen taimia on muutamia. Hieskoivua ja virpapajuja kasvaa kosteikossa. Paisteisilla kalliopinnoilla kasvaa napajäkäliä. Runsaissa poronjäkäläkasvustoissa on palleroporonjäkälää. Kalliolla kasvaa ahosuolaheinä, metsälauha ja kalliokohokki, joka on paikan tunnuslaji. Solakohdissa tavataan kanervaa ja kosteikoissa puolukkaa, mustikkaa ja jokapaikansaraa.
Venus näköpiirissä

Venus näköpiirissä (Venus Observed) on brittiläisen näytelmäkirjailija Christopher Fryn kirjoittama komedia, joka sai kantaesityksensä vuonna 1949.
Juoni

Ikääntyvä Altairin herttua on kutsunut kolme entistä rakastajatartaan katsomaan auringonpimennystä omasta observatoriostaan: kansanomaisen Jessien, brittiläisen pidättyväisen Hildan ja temperamenttisen näyttelijän Rosabelin. Herttua haluaisi poikansa valitsevan heidän joukostaan suosikkiäitipuolensa, mutta siitä ei tahdo tulla mitään. Kun itse nuoruus, Perpetua, ilmestyy paikalle, nuorukainen haluaa ehdottomasti hänet äitipuolekseen. Herttua hyväksyy tämän ja ilmentää muutenkin kykyä olla hyvä häviäjä ja luopua aiemmista saavutuksistaan.
Venus-symboli

Venus-symboli
Venus-symboli (♀) on ikivanha symbolikuvio, jonka muodostavat ympyrä ja sen alapuolella oleva risti. Symbolin katsotaan alun perin kuvaavan roomalaisten rakkauden ja kauneuden jumalan Venuksen käsipeiliä.
Kuviota käytetään Venus-planeetan symbolina muun muassa almanakoissa. Sitä on käytetty myös kuparin symbolina varsinkin alkemiassa, minkä vuoksi se esiintyy myös eräiden kaivosp­aikka­kuntien kuten Outokummun vaakunassa heraldisena symbolina.
Nykyisin Venus-symbolin tunnetuin merkitys on sen käyttö naisen tai muun naaraan sukupuolisymbolina, kun taas Mars-symboli (♂) merkitsee miestä tai koirasta.
Venus-symbolin Unicode-koodiarvo on U+2640.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venus-symboli Wikimedia Commonsissa
Venetsian laguuni

Venetsian laguuni satelliittikuvassa.
Venetsian laguuni (ital. Laguna di Venezia, venetsiaksi Łaguna de Venesia) on Adrianmeren pohjoisosassa, Italian rannikolla sijaitseva laguuni. Laguuni on muodoltaan kaareva, ja sitä rajaavat Sile-joki pohjoisessa ja Brenta-joki etelässä. Laguuni kattaa noin 550 neliökilometrin suuruisen alueen ja se on noin 50 kilometriä pitkä ja 8–14 kilometriä leveä. Venetsian kaupunki on rakennettu laguunin keskellä sijaitseville pikkusaarille ja hiekkasärkille.
Turistien ja matkailijoiden suosimiin saariin kuuluvat muun muassa lähimpänä Venetsiaa sijaitseva San Giorgio Maggioren saari, San Michelen hautausmaasaari, lasinpuhalluksen perinteistään tunnettu Murano, Burano, San Francesco del Deserto, Torcello ja Lido.
Pinta-alaltaan suurimmat saaret ja saaristot:
Venetsia (5,17 km²)
Sant’Erasmo (3,26 km²)
Murano (1,17 km²)
Chioggia (0,67 km²)
Giudecca (0,59 km²)
Mazzorbo (0,52 km²)
Torcello (0,44 km²)
Sant'Elena (0,34 km²)
La Certosa (0,24 km²)
Burano (0,21 km²)
Tronchetto (0,18 km²)
Sacca Fisola (0,18 km²)
San Michele (0,16 km²)
Sacca Sessola (0,16 km²)
Santa Cristina (0,13 km²)
Muita asuttuja saaria:
Cavallino
Lazzaretto Nuovo
Lazzaretto Vecchio
Lido
Pellestrina
Poveglia
San Clemente
San Francesco del Deserto
San Giorgio in Alga
San Giorgio Maggiore
San Lazzaro degli Armeni
Santa Maria della Grazia
San Pietro di Castello
San Servolo
Santo Spirito
Sottomarina
Vignole
Kuvat

Ilmakuvaa laguunista. Venetsia kuvan vasemmassa yläreunassa, Lido keskellä vasemmalla.
Auringonlasku Venetsian laguunilla.
Venetsia ilmakuvassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venetsian laguuni Wikimedia Commonsissa
Piritta Venho

Piritta Venho vuonna 2015.
Piritta Venho (s. 20. lokakuuta 1976 Laitila) on suomalainen iskelmälaulaja ja Seinäjoen Tangomarkkinoiden tangoprinsessa vuodelta 1998. Lisäksi hän sijoittui toiseksi vuoden 2014 Tangomarkkinoiden kilpailuissa ja oli mukana myös vuoden 2015 finaalissa.
Raumalla asuva Piritta Venho aloitti laulajana 15-vuotiaana isänsä tanssiyhtyeessä ja on tehnyt tätä ammatikseen vuosina 1998–2004 ja uudelleen vuodesta 2014 lähtien. Kymmenen vuoden tauon aikana hän työskenteli pankissa ja sai kolme lasta. Vuoden 1999 albumi Sydänten kotimaa ja vuoden 2015 esikoissingle ”Tottelematon” olivat tangon sijasta rokkaavampaa tyyliä. Albumin kaikki kappaleet ovat Muhahalilovićin balkanilaisveljesten säveltämiä, single taas Kai Jämsän.
Diskografia

Sydänten kotimaa (1999)
Aiheesta muualla

Piritta Venhon esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piritta Venho Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Vehoniemen automuseo

| Vehoniemen automuseo |
| --- | --- |

Tyyppi:  Automuseo 
Sijainti:  Vehoniemenharju, Kangasala
Perustettu:  1983
Johtaja:  Aki Suutarinen
Kotisivut:  Automuseo.com
Koordinaatit:  61°24′30″N, 024°09′28″E
 fiVehoniemen automuseo 
    
Vehoniemen automuseo on Kangasalan Vehoniemenharjulle rakennettu automuseo.  Vehoniemen automuseon sijainti on noin 10 kilometrin päässä Kangasalta, Lahdentien varressa lähellä Kaivannon kanavaa. Tampereelle on matkaa noin 25 kilometriä. Automuseo on myös perinteinen motoristien kokoontumispaikka.
Museon vieressä on Vehoniemen näkötorni, josta voi katsella Kangasalan järvi- ja harjumaisemia ja luonnonsuojelualue, jolla voi retkeillä. Ensimmäinen näkötorni rakennettiin vuosina 1892–1893 ja se purettiin 1910-luvulla. Nykyinen näkötorni on valmistunut vuonna 1927 ja kunnostettu viimeksi 1990-luvulla. Museon pysäköintipaikalta johtavat jyrkät portaat harjun rinnettä alas Roineen rantaan.