Trikamaronin taistelu
Taustaa

Itä-Rooman keisari Justinianus I lähetti vuonna 533 sotapäällikkö Belisariuksen johtaman armeijan valtaamaan nykyisen Tunisian alueen takaisin vandaaleilta, jotka olivat 400-luvulla perustaneet sinne oman valtakuntansa. Belisariuksen joukot rantautuivat Tunisian itärannikolla syyskuun 533 alussa ja kukistivat vandaalikuningas Gelimerin joukot 13. syyskuuta käydyssä Ad Decimumin taistelussa Karthagon eteläpuolella. Taistelun jälkeen roomalaiset ottivat Karthagon haltuunsa ja samaan aikaan Gelimer pakeni Numidiaan ja leiriytyi Bullan tasangoille, suunnilleen nykyisen Tunisian ja Algerian rajalle.
Gelimer tiesi, ettei hän pystyisi nykytilassaan haastamaan Belisariusta, joten hän kutsui veljensä Tzazonin ja tämän armeijan Sardiniasta, missä se oli ollut kukistamassa kapinaa. Samaan aikaan Belisarius käski kunnostaa Karthagon muurit ja kaivaa paaluilla varustetun kaivannon muurin ympärille. Belisarius pysyi seuraavien viikkojen ajan kaupungissa valvomassa työn edistymistä. Gelimerkään ei pysynyt toimettomana, ja hän tarjosi paikallisille asukkaille palkkioita jokaisesta näiden tappamasta roomalaisesta.
Gelimeriin liittyivät pian Tzazonin joukot ja hänen mauriliittolaisensa, joita ei kuitenkaan ollut paljon, sillä suurin osa maureista pysyi neutraaleina ja odotti kumpi osapuoli selviytyisi voittajaksi. Myös monet vandaalisoturit, jotka Ad Decimumin tappion jälkeen olivat löytäneet kuninkaansa luo, liittyivät Gelimerin armeijaan. Gelimer päätti nyt marssia Karthagoa vastaan, sillä hän tiesi, ettei hänellä olisi mahdollisuuksia voittaa sotaa, jos se pitkittyisi.
Gelimer johdatti armeijansa kohti Karthagoa houkutellakseen roomalaiset ulos ratkaisevaan taisteluun. Gelimerin joukot rikkoivat kaupunkiin johtavan akveduktin ja leiriytyivät vaimoineen, lapsineen ja omaisuuksineen Trikamaron-nimiselle paikalle (lat. Tricamarum), noin 30 kilometriä Karthagosta. Sen tarkkaa sijaintia ei tiedetä, mutta se oli luultavasti Karthagoon johtavan tien varrella. Paikkaa suojasi pieni puro, mutta vandaalit olivat laiminlyöneet leirin linnoittamisen. Gelimer ei piirittänyt kaupunkia, sillä hän ei halunnut tuhlata vähiä sotilaitaan. Sen sijaan hän halusi taistelun. Gelimer odotti leirissään ja toivoi Karthagon asukkaiden tai roomalaisia palvelevien areiolaisten sotilaiden, kuten herulien, vaihtavan puolta.
Belisarius ei halunnut vielä taistelua. Hän odotti kaupungin muurien korjaustyön valmistumista, jotta roomalaisilla olisi turvallinen tukikohta, minne perääntyä. Kun Belisarius oli varma joukkojen ja väestön uskollisuudesta, hän päätti marssia Gelimeriä vastaan. Belisarius lähetti ensin armeijan standaarin, koko ratsuväen ja bucellariukset, paitsi 500 miestä, Johannes Armenialaisen johtamina kohti vandaaleja. Belisarius ohjeisti Johannesta kahakoimaan vihollisen kanssa, jos tilaisuus siihen ilmestyisi, mutta olemaan kuitenkin ryhtymättä täysimittaiseen taisteluun. Belisarius oli nimittäin huomannut, että vandaaleilla ei ollut juurikaan keinoja roomalaisten ratsastavia jousimiehiä vastaan. Seuraavana aamuna Belisarius lähti loppujen ratsuväen ja jalkaväen kanssa Karthagosta kohti Trikamaronia, jonne vandaalit olivat leiriytyneet. Johanneksen johtama roomalainen ratsuväki leiriytyi jonkin matkan päähän vandaalien leiristä.
Seuraavana päivänä juuri ennen keskipäivää Gelimer johdatti joukkonsa ulos leiristään ja ryhmitti armeijansa niin, että puro oli heidän edessään. Gelimer ehkä tiesi, että roomalaisilla oli tapana syödä keskipäivällä, joten hän ehkä yritti saada heidät taistelemaan tyhjin vatsoin. Persialaiset olivat yrittäneet samaa Darassa vuonna 530. Todennäköisesti Gelimer myös tiesi, että hänen joukoillaan olisi ylivoima, ja hän halusi kukistaa roomalaisten ratsuväen ennen kuin heidän jalkaväkensä saapuisi. Oli syy mikä hyvänsä, roomalaiset yllättyivät vandaalien liikkeistä ja ryhmittivät nopeasti armeijansa vandaalien joukkoja vastapäätä puron toiselle puolelle.