stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pasuunat

| Pasuunat |
| --- | --- |
 Pasuunalajike
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Solanales
Heimo::  Koisokasvit Solanaceae
Suku::  Pasuunat Brugmansia  Pers.
Katso myös
   Pasuunat Wikispeciesissä   Pasuunat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pasuunat (Brugmansia) on koisokasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu seitsemän pitkäikäistä lajia, joista osa on pienikokoisia puita, osa suuria pensaita. Lajeille yhteistä ovat roikkuvat kukat ja piikittömät siemenet. Kaikki myös sisältävät myrkyllisiä antikolinergisiä tropaanialkaloideja.
Pasuunat kasvavat alkuperäisinä Etelä-Amerikassa. Tulokkaina tai viljelykarkulaisina ne kasvavat muun muassa monissa Väli-Amerikan, Afrikan ja Etelä-Aasian maissa sekä Tyynenmeren saarilla Oseaniassa.
Lajit

Brugmansia arborea – tuoksupasuuna
Brugmansia aurea – profeetanpasuuna
Brugmansia insignis
Brugmansia sanguinea – veripasuuna
Brugmansia suaveolens – kellopasuuna
Brugmansia versicolor – tuomiopasuuna
Brugmansia vulcanicola
Risteymiä:
Brugmansia × candida – enkelinpasuuna
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Pasuunat (Brugmansia)
Suomen Lajitietokeskus: Pasuunat (Brugmansia)
ITIS: Brugmansia (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Brugmansia (englanniksi)
PheroBase: Floral volatiles of Genus Brugmansia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q757262  Wikispecies: Brugmansia  APDB: 188855  APNI: 134755  BOLD: 317858  CoL: 3DFL  EPPO: 1BGMG  FNA: 104698  FoAO2: Brugmansia  GBIF: 2928883  GRIN: 13739  iNaturalist: 62900  IPNI: 38303-1  ITIS: 500621  NCBI: 301914  NZOR: c465ba3f-7f8a-4e19-8fdc-37b6980beb19  Open Tree of Life: 742108  PLANTS: BRUGM  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:38303-1  Tropicos: 40032192  WFO: wfo-4000005529
Pat Garrett ja Billy the Kid

| Pat Garrett ja Billy the Kid> Pat Garrett and Billy the Kid |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Sam Peckinpah
Käsikirjoittaja:  Rudy Wurlitzer
Tuottaja:  Gordon Carroll
Säveltäjä:  Bob Dylan
Kuvaaja:  John Coquillon
Pääosat:  James Coburn Kris Kristofferson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  MGM
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer
Ensi-ilta:  1973
Kesto:  96 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pat Garrett ja Billy the Kid (engl. Pat Garrett and Billy the Kid) on Sam Peckinpahin ohjaama lännenelokuva vuodelta 1973. Se on väkivaltainen kuvaus William Bonneysta ja hänen ja tappajasta poliisiksi muuttuneen Pat Garrettin kohtaamisesta. Kuvauspaikka oli Durango Meksikossa. Elokuvan pääosissa ovat James Coburn ja Kris Kristofferson, ja muissa rooleissa esiintyvät muun muassa Slim Pickens, Jason Robards sekä Bob Dylan, joka myös teki elokuvan soundtrackin.
Bob Dylan teki roolin Billyn kumppanina ”Aliaksena”. ”Alias” on peräisin Pat Garrettin kirjasta The Authentic Life of Billy, the Kid (1882), jonka kirjoitti suureksi osaksi Garrettin ystävä Ash Upson. On erittäin epätodennäköistä, että tällaista hahmoa olisi ollut olemassa todellisuudessa.
Elokuvan teossa oli paljon vastoinkäymisiä, eikä Peckinpah tullut toimeen tuottajien kanssa, yhtenä syynä Peckinpahin alkoholiongelma. Tuotantoyhtiön ja Peckinpahin erimielisyydet johtivat siihen, että Peckinpah sai projektista potkut ja elokuva leikattiin uudelleen. Myöhemmin vuonna 1988 julkaistiin Peckinpahin alkuperäinen versio.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   James Coburn   | … |   Sheriffi Pat Garrett   |
|   Kris Kristofferson   | … |   William H. Bonney   |
|   Bob Dylan   | … |   Alias   |
|   Slim Pickens   | … |   Colin Baker   |
|   Richard Jaeckel   | … |   Sheriffi Kip McKinney   |
|   Katy Jurado   | … |   Rouva Baker   |
|   Jason Robards   | … |   Lew Wallace   |
|   R. G. Armstrong   | … |   Sheriffi Bob Ollinger   |
|   Rita Coolidge   | … |   Maria   |
|   Charlie Martin Smith   | … |   Charlie Bowdre   |
|   Harry Dean Stanton   | … |   Luke   |
Arvioita

Ensi-illan jälkeen kesällä 1973 lontoolaisen The Timesin David Robinson piti elokuvaa "hitaana ja ritualistisena räjähdyksenä". Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää elokuvaa 1970-luvun tärkeimpiin lännenelokuviin kuuluvana ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Nikolai Sokolov

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Rooma 1960 | 3 000 metrin esteet |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | 3 000 metrin esteet |  |
Nikolai Sokolov (28. elokuuta 1930 – 2009) oli neuvostoliittolainen estejuoksija ja olympiamitalisti.
Sokolov saavutti Rooman 1960 olympialaisissa 3 000 metrin estejuoksussa hopeaa ajalla 8.36,4. Hän hävisi kultamitalisti Zdzisław Krzyszkowiakille 2,2 sekunnin erolla. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän saavutti pronssia ajalla 8.40,6.
Partasika

| Partasika |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Siat Suidae
Suku::  Siat Sus
Laji::  barbatus
Kaksiosainen nimi
 Sus barbatus  Müller, 1838 
 Partasian levinneisyys punaisella. Ruskeilla katkoviivoilla merkityillä alueilla laji on mahdollisesti hävinnyt.
Alalajit 
 S. b. barbatus  S. b. oi – lännenpartasika 
Katso myös
   Partasika Wikispeciesissä   Partasika Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Partasika eli borneonsika (Sus barbatus) on varsinaisten sikojen sukuun (Sus) kuuluva sikalaji. Partasika on saanut nimensä vaalean poskipartansa mukaan. Myös sen lajinimi barbatus tarkoittaa ”partaa”. Laji on melko korkeajalkainen ja hyvin pitkäpäinen ja kasvaa 85 senttimetrin korkuiseksi ja 150 kilon painoiseksi. Partasian ruumis on niukkakarvainen. Partasiat ovat laumaeläimiä ja muodostavat joko perheryhmiä tai suurlaumoja. Lajia tavataan Indonesiassa, Filippiineillä, Malesiassa ja Bruneissa. Partasialla on nykykäsityksen mukaan kaksi alalajia. Aiemmin partasian alalajiksi luokiteltu Sus ahoenobarbus on nykyisin erotettu omaksi lajikseen.
Koko ja ulkonäkö

Partasian ruumiin pituus on karjuilla 137–152 senttiä, emakoilla 122–148 senttiä, ja säkäkorkeus on 70–90 senttiä. Paino on yleensä 57–83 kiloa, mutta laji voi kasvaa jopa 150 kilon painoiseksi. Koiraat ovat hieman naaraita suurempia. Partasika on suurikokoinen, pitkäjalkainen, suuripäinen ja lyhytkaulainen sikalaji, jolla on hyvin voimakas ja notkea ruumis. Lajilla on kapeampi torso ja pidempi pää kuin millään muulla sikalajilla. Sen erottuvia piirteitä ovat naaman kaksi pahkaparia sekä ohut poskiparta ja kaksirivinen harjakarvainen häntätupsu. Ruumis on harvakarvainen, ja värityksen yleisilme on yleensä harmaa, mutta se voi vaihdella yksilöiden ja elinalueiden välillä punaruskeasta tummanruskeaan, tai hyvin vaaleaan. Alusvilla puuttuu kokonaan. Partasian vaalea parta koostuu karheista ja tuuheista karvoista, jotka ulottuvat poskilta kuonolle. Partasikakarjuilla parta on selvästi korostuneempi, ja niillä karvat kasvaa jopa 15 sentin pituisiksi. Parran vaaleaa, joskus hieman kellertävää tai harmaata, sävyä korostaa parrankasvualuetta ja silmien ympärystää peittävä tumma nahka.
Partasikakarjujen pahkat ovat pienet ja piilossa partakarvojen peitossa. Naarailta pahkat puuttuvat kokonaan. Kaikille partasioille kasvaa terävät syöksyhampaat, jotka voivat karjuilla olla jopa 25 sentin mittaiset. Silmät ovat pienet ja korvat melko pitkät, joten sen kuulo onkin vastaavasti hyvä, kuten myös hajuaisti. Kuono päättyy eloisaan, levynmuotoiseen kärsälevyyn.
Partasian levinneisyys menee Malakalla ja Sumatralla päällekkäin toisen sikalajin, villisian kanssa, mutta villisika on pienempi, eikä sillä ole partasialle tyypillistä partakarvaa. Partasiasta tunnistetaan kaksi alalajia, jotka erottaa niiden parran perusteella. Lännenpartasialla on kärsän ympärillä lyhyt, harjaksinen parta, kun taas nimialalajilla on pitkä partakarva, joka ulottuu aina poskille saakka.
Levinneisyys ja elinympäristö

Partasikaa tavataan Kaakkois-Aasiassa. Nimialalaji elää Borneolla sekä Filippiineihin kuuluvilla Sibutulla ja Tawi-Tawilla Sulusaaristossa; lännenpartasika Malakan niemimaalla, Sumatralla, Bangkalla. Sitä on tavattu myös Riausaariin kuuluvalla Bintanilla, josta se on mahdollisesti hävitetty. Samoin on voinut käydä Lautin ja Karimatan saarten kannoille Kalimantanin edustalla.
Partasika on myös saattanut hävitä Länsi-Malesian pohjoisosista ja Sumatran saaren pohjoisosista, mutta se elää edelleen Länsi-Malesian eteläosissa sekä Sumatralla saaren keski-, etelä ja länsiosissa mm. saaren länsiosan vuoristossa. Laajimmalle levinnein kanta on nähtävästi Borneolla, jolla elää lajin kannan ydinosa. Se on Borneon ainoa sikalaji.
Partasian elinaluetta hallitsevat enimmäkseen trooppiset ikivihreät sademetsät, mutta se elää myös levenneisyysalueensa muissa elinympäristöissä, jotka vaihtelet merenrannoilta vuoristojen pilvimetsiin. Sitä tavataan myös mangrovemetsistä ja sekundaarimetsissä.
Elintavat

Partasiat ovat tavallisesti aktiivisimpia aamulla ja myöhään illalla. Keskipäivän ne viettävät rypemällä mudassa, lepäämällä tai nukkumalla. Ihmisten asuttamilla seuduilla ne saattavat muuttua myös yöaktiivisiksi, etenkin silloin jos ne ryöstelevät viljelyksillä. Partasika on erinomainen uimari ja pystyy uimaan meressä saarelta toiselle. Se on myös jo nuorena hyvä hyppäämään ja kiipeämään. Kiihtyneinä partasiat saattavat päästää kovaäänistä haukuntaa. Partasiat seuraavat usein gibboneja ja makakeja ja syövät niiden pudottamia hedelmiä. Hedelmien lisäksi partasiat syövät juuria, sieniä, selkärangattomia, kilpikonnien munia, raatoja ja kasvien osia ainakin 50 eri suvun kasveista. Partasika on ainoa sikalaji, joka vaeltaa vuosittain. Toiminnan motiivia ei tarkasti tiedetä, mutta todennäköisesti se liittyy ruoan etsimiseen.
Partasikanaaraat muodostavat jopa 200 yksilön laumoja. Aikuiset koiraat liittyvät yleensä laumoihin vain kiima-aikana. Raskausajan pituutta ei tiedetä, mutta sen arvioidaan olevan 90–120 päivää. Naaras synnyttää poikaset kasvillisuudesta muodostamaansa pesään. Poikueen koko vaihtelee huomattavasti naaraan koon mukaan, ja poikasia voi olla 3–11. Emo huolehtii poikasista noin vuoden verran, ja sukukypsiksi partasiat tulevat 10–20 kuukauden ikäisenä.
Uhat luonnossa

Partasikoja saalistavat muun muassa tiikerit, vuorisudet, leopardit ja monet alueen alkuperäisasukkaat, kuten Borneon dajakit. Partasikojen suurin uhka on metsien väheneminen.
Partasika on paikallisesti melko yleinen, mutta ainoa vahva populaatio on Borneossa. Malakan niemimaalla laji on harvinaistunut selvästi 1990-luvulta lähtien. Lisäksi Sumatralla lajimäärä on laskussa. Kokonaisuudessa partasika luokitellaan vaarantuneeksi lajiksi, sillä sen lajimäärä on tippunut yli 30 % kolmen sukupolven aikana.
Partasika Münchenin eläintarhassa.
Partasika Bakon kansallispuistossa Borneolla.
Soihtu (opiskelijalehti)

Soihtu oli vuosina 1931–1991 Helsingissä ilmestynyt vasemmistolainen opiskelijalehti. Sitä julkaisi alkuun Akateeminen Sosialistiseura (ASS) ja 1960-luvun lopusta alkaen Sosialistinen Opiskelijaliitto (SOL), jonka jäsenjärjestö ASS oli. 1930-luvulla Soihtu edusti Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) päälinjasta eronnutta vasemmistososialismia, ja silloinen ASS:n johto tunnettiin sen mukaan ”soihtulaisina”. 1970-luvulla Soihtu oli Suomen Kommunistisen Puolueen opposition linjauksia seuranneen taistolaisen opiskelijaliikkeen äänenkannattaja.
Historia

Lehden näytenumero ilmestyi marraskuussa 1931 ja ilmestyminen vakiintui seuraavan vuoden aikana. Nimenä oli alun perin Soihtu: sosialidemokraattinen aikakauslehti. Ensimmäisessä numerossa lehden tarkoitukseksi ilmoitettiin marxilaisen sosiaalidemokratian tuntemuksen parantaminen ja syventäminen ajankohtaisia ja teoreettisia aiheita käsittelemällä. Lehden keskeisiä toimittajia 1930-luvulla olivat Mauri Ryömä, Cay Sundström ja Raoul Palmgren. Siihen kirjoittivat myös Ahti Myrsky, Kaisu-Mirjami Rydberg, Maija Savutie ja Elvi Sinervo. Soihtu sai salaista rahoitusta Neuvostoliitosta. Lehden vasemmistososialistista linjaa edustanut sisältö vaikutti siihen, että koko ASS erotettiin SDP:stä vuonna 1937. Lehden ilmestymistiheys oli suurimmillaan vuosina 1937–1939, jolloin se ilmestyi noin 20 kertaa vuodessa. Soihdussa talvisodan alla ilmestyneet ja Neuvostoliiton kantoja myötäilleet Ryömän kirjoitukset tarjosivat viranomaisille riittävän perusteen lehden lakkauttamiselle. Päätoimittajaa Aimo Rikkaa vastaan nostettiin painokanne välirauhan aikana vuonna 1940, ja lehden ilmestyminen keskeytyi kokonaan jatkosodan ajaksi (1941–1944).
Soihdun ilmestyminen alkoi uudelleen vuonna 1945. Ilmestymistahti ja sisällön painotukset vaihtelivat paljon ASS:n kulloisenkin tilanteen mukaan. Järjestö julkaisi lehteä vuoteen 1967. Seuraavana vuonna Soihtu ei ilmestynyt lainkaan, mutta aloitti vuonna 1969 uudelleen. Julkaisijaksi vaihtui SOL ja alaotsikoksi ”Sosialistisen opiskelijaliiton lehti”. 1970-luvulla Soihdusta tuli SOL:n linjan mukaisesti taistolaisen opiskelijaliikkeen äänitorvi. Yli satasivuisessa lehdessä julkaistiin liikkeen keskeisimmät teoreettiset kannat. Ajankohtaisempiin asioihin keskittyi liiton agitaatiolehti Soihdunkantaja (1971–1981). SOL päätti lopettaa toimintansa lokakuussa 1990, ja Soihtu lakkasi ilmestymästä vuonna 1991. Viimeisessä vaiheessa julkaisijana toimi hetken aikaa Soihdun Tuki -yhdistys.
Päätoimittajat

Raoul Palmgren 1937
Aimo Rikka 1940
Pertti Rovamo 1978–1983
Šoina

Šoina (ven. Шо́йна) on maaseututaajama ja Kaninin niemimaan länsirannalla sijaitsevan Šoinan maalaiskunnan keskus Zapoljarnyin piirissä Nenetsian autonomisessa piirikunnassa Pohjois-Venäjällä.
Kaninin niemimaan kylät ja väestö

Kaninin niemimaan pohjoisimmat kylät eli Šoinan taajama ja Kijan kylä muodostavat Šoinan kyläneuvoston maalaiskunnan, jossa asui yhteensä 363 asukasta 2010 väestönlaskennan mukaan, ja 372 henkeä 2012 alussa (Rosstatin mukaan).
Etelämpänä sijaitsevassa Kaninin kyläneuvoston maalaiskunnassa asui yhteensä 1 487 henkeä (2010). Nesin kylä on Kaninin maalaiskunnan keskus; muita kyliä ovat pohjoisempi Tšiža sekä Nesistä lounaaseen sijaitseva Verhnjaja Mgla.
Nesin itäpuolella sijaitseva Vižas on puolestaan osa Oman kyläneuvoston maalaiskuntaa (937 as.).
Aiheesta muualla

Šoinan maalaiskunnan sivusto (venäjäksi) (adm-schoyna.ru)
Šoinan maalaiskunta piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (zrnao.ru)
Passaic-luokka

| Passaic-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 335 t
Pituus:  61 m
Leveys:  14 m
Syväys:  3,20 m
Koneteho:  320 ihp
Nopeus:  7 solmua
Miehistöä:  75
Aseistus
Meritorjunta:  1 × 15" tykki 1 × 11" tykki
Passaic-luokka oli Yhdysvaltain laivaston kymmenen aluksen muodostama monitoriluokka.
Suunnittelu

Luokan alukset suunnitteli John Ericsson ottaen huomioon aiemmin suunnittelemastaan USS Monitorista saadut kokemukset. Alukset olivat edeltäjäänsä suurempia ja niiden ohjaushytti oli siirretty keulasta tykkitornin katolle, mikä mahdollisti paremman näkyvyyden ja helpotti yhteydenpitoa kapteenin, ruorimiehen ja miehistön välillä. Aluksen rungon muotoa oli parannettu. Lisäksi luokan aluksissa oli 5,5 metrin savuhormi ja parannettu ilmastointi.
Apulaislaivastoministeri Gustavus Fox vaati uusien monitorien aseistuksen muuttamista raskaammaksi, koska USS Monitorin 11 tuuman tykit olivat osoittautuneet tehottomiksi CSS Virginian kanssa käydyssä taistelussa. Asiaan vaikutti myös linnakkeiden uusista 15 tuuman Rodman tykeistä saadut kokemukset. Vaatimus vähintään yhdestä 15 tuuman tykistä pakotti Dahlgrenin suunnittelemaan ja valmistamaan 15 tuuman tykin aluksille. Tykkitornin sisähalkaisija oli 6,4 metriä.
Suuri määrä palokaasuja vapautui tykin laukaisussa torniin, mikä pakotti savulaatikon rakentamista tornin sisään. Muutoksen seurauksena tykkimiehistö ei nähnyt maaliaan ja heidän piti tähdätä joko 8 tai 11 tuuman tykeillä. USS Lehighillä 11 tuuman tykki korvattiin 8 tuuman Parrot tykillä.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| USS Passaic | Continental Iron Works |  | 30. elokuuta 1862 | 25. marraskuuta 1862 | 11. syyskuuta 1898 myyty 10. lokakuuta 1899 |
| USS Montauk | Continental Iron Works |  | 9. lokakuuta 1862 | 4. joulukuuta 1862 | maaliskuu 1898 myyty 14. huhtikuuta 1904 |
| USS Nahant | Harrison Loring |  | 7. lokakuuta 1862 | 29. joulukuuta 1862 | 1898 myyty 6. huhtikuuta 1904 |
| USS Patapsco | Harlan and Hollingsworth |  | 27. syyskuuta 1862 | 2. tammikuuta 1863 | uponnut osuttuaan miinaan 15. tammikuuta 1865 |
| USS Weehawken | Secor |  | 5. marraskuuta 1862 | 18. tammikuuta 1863 | uponnut 6. joulukuuta 1863 |
| USS Sangamon | Reaney, Son and Archbold |  | 9. syyskuuta 1862 | 9. helmikuuta 1863 | 1899 myyty huhtikuussa 1904 |
| USS Catskill | Continental Iron Works |  | 16. joulukuuta 1862 | 24. helmikuuta 1863 | 22. syyskuuta 1898 myyty 4. joulukuuta 1901 |
| USS Nantucket | Atlantic Iron Works |  | 6. joulukuuta 1862 | 26. helmikuuta 1863 | 24. kesäkuuta 1865 myyty 14. marraskuuta 1900 |
| USS Lehigh | Reaney, Son and Archbold |  | 17. tammikuuta 1863 | 15. huhtikuuta 1863 | 8. syyskuuta 1898 myyty 14. huhtikuuta 1904 |
| USS Camanche | Donohue, Ryan and Secor |  | 14. marraskuuta 1864 | toukokuu 1865 | 1898 myyty 22. maaliskuuta 1899 |

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Passaic-class monitor
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Passaic-luokka Wikimedia Commonsissa
Passaic-luokan monitorit
Käännös suomeksi
Soinniton alveolaarinen klusiili

Soinniton alveolaarinen klusiili on monessa kielessä yleinen konsonanttiäänne, joka kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin tyypillisesti T-kirjaimella, kuten suomen kielessä. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkki on [t].
Kuvaus

Soinnitonta alveolaarista klusiilia määrittävät seuraavat foneettiset parametrit:
Fonaatio on soinniton, mikä tarkoittaa sitä, että äänihuulet ovat pois kytketyt kuten kuiskatessa.
Ääntöpaikka on alveolaarinen, mikä tarkoittaa että kieli on äännettäessä hammasvallin tuntumassa.
Ääntötapa on klusiili eli umpiäänne, mikä tarkoittaa sitä, että äänettäessä muodostetaan sulkeuma, joka sitten purkautuu äkisti.
Partisaanisota Liettuassa 1944–1953

Partisaanisota Liettuassa 1944–1953 oli liettualaisten aseellista vastarintaa neuvostomiehitystä vastaan. Partisaanitoiminta Liettuassa oli laajinta Neuvostoliitossa heti Länsi-Ukrainan samankaltaisen toiminnan jälkeen. Myös muualla Baltiassa oli vastaavia neuvostomiehitystä vastustavia joukkoja, joiden yleisnimitys oli metsäveljet. Liettualainen nimitys metsäveljille oli miško broliai.
Tausta

Saksalaismiehityksen aikana liettualaisia toimi sekä saksalaisten puolella että heitä vastaan. Saksalaisten puolella toimiminen oli vähäisempää kuin muissa Baltian maissa ja Liettuassa ei kyetty esimerkiksi luomaan omaa Waffen-SS-divisioonaa, kuten Latviassa ja Virossa. Aseellinen vastarinta saksalaisia vastaan alkoi vuonna 1942, ja tuolloin siihen osallistuivat erityisesti juutalaiset, jotka toimivat neuvostopartisaanien joukoissa. Vuonna 1943 perustettiin neuvostopartisaaneista riippumaton Liettuan vapautuksen ylin komitea (VLIK), jonka oli tarkoitus aloittaa aseellinen vastarinta, mutta sen johto joutui Gestapon vangeiksi vuonna 1944. Saksalaisten puolella toimi Liettuan aluepuolustusjoukot, jotka perustettiin alun perin toimintaan neuvostopartisaaneja vastaan. Nämä joukot yritettiin alistaa SS:n apujoukoiksi, mutta aluejoukkojen johto hajotti joukot ennen kuin tämä pistettiin toimeen. Neuvostojoukot saavuttivat Liettuan 4. heinäkuuta 1944 ja valtasivat suurimman osan siitä samana vuonna. Neuvostoarmeijan perässä tulivat NKVD:n joukot, jotka alkoivat jahdata saksalaisten puolella toimineita paikallisia.
Alku

Monet aluepuolustusjoukoissa ja poliisipataljoonissa saksalaismiehityksen aikana palvelleet lähtivät metsiin välttyäkseen vainolta. Metsiin lähti myös muita liettualaisia ja vuoden 1944 loppukesällä suoritettua armeijan mobilisaatiota pakoon lähteneitä. Nämä joukot alkoivat organisoida aseellista vastarintaa usein entisten aluepuolustusjoukkojen ja Liettuan armeijan upseerit johtajinaan. Vuoden 1944 lopussa metsissä oli arviolta 30 000 partisaania, jotka oli jaettu useaksi kymmeneksi partisaaniryhmäksi. Toiminnan alussa partisaanit toimivat suurina muodostelmina ja hyvin varustetuissa leireissä. Partisaanit valtasivat maaseudun kyliä ja pikkukaupunkeja, tuhosivat neuvostovirastoja ja vapauttivat vankeja. Lisäksi tuhottiin muun muassa veroluetteloita ja hyökättiin äänestyspaikoille. Neuvostoaktivisteja tapettiin ja venäläisiä uudisasukkaita ajettiin pois maaseudulta.
Huippu

Partisaanit toimivat Liettuassa erityisen aktiivisesti ja esimerkiksi vuonna 1947 tehtiin NKGB:n tilastojen mukaan 1 333 hyökkäystä, kun samaan aikaan Latviassa tehtiin 106 , Virossa 39 ja Valko-Venäjällä 60. Länsi-Ukrainassa tehtiin 1603 hyökkäystä, mutta siellä partisaanit kärsivät kolme kertaa suurempia tappioita kuin Liettuassa. Vuosina 1944–1945 oli Liettuassakin kuollut partisaanitoiminnassa 10 000 taistelijaa, mutta tappiot vähenivät kun joukot jaettiin pienemmiksi osastoiksi vuonna 1946. Enimmillään partisaaneja toimi arviolta 50 000 ja lisäksi heidän tukijoukoissaan huollossa sekä muissa tehtävissä oli toiset 50 000 henkeä. Vuonna 1949 partisaanien eri osastot, eli apygardat, yhdistettiin vastarintajärjestöksi, joka nimettiin Liettuan vapaustaistelun liikkeeksi. 10.–20. helmikuuta 1949 kaikkien partisaaniosastojen komentajat kokoontuivat Keski-Liettuassa sijainneeseen bunkkeriin, jossa annetussa julistuksessa päätettiin, että partisaanihallitus on ainut laillinen hallitus Liettuassa. Johtajaksi nousi Jonas Žemaitis, joka sai partisaanikenraalin arvon.
Hiipuminen

Neuvostoliitto käytti partisaaneja vastaan NKVD:n sisäisen turvallisuuden divisioonia, joissa toimi kaiken kaikkiaan 50 000 miestä. NKGB värväsi agentteja ja solutti heitä partisaaniliikkeeseen, sen palveluksessa oli noin 1 500 miestä. Liettualaisista koottiin stribai-joukoiksi kutsuttuja miliisejä, joita oli 6 000–10 000. Varsinainen Neuvostoarmeija osallistui partisaanien vastaiseen toimintaan vain harvoin. Partisaanien vastaisessa taistelussa neuvostojoukot järjestivät siviilien joukkomurhia ja polttivat kyliä. Vangiksi joutuneet partisaanit kidutettiin ja tapettiin.
Eräs tunnetuimmista toiminnassa mukana olleista oli Neuvostoliiton turvallisuuspoliisin juutalainen majuri Nachmanas Dušanskis, joka kidutti partisaaneja.
Tästä syystä oli tavallista että toivottomaan tilanteeseen joutuneet partisaanit tekivät usein itsemurhan. Tapettujen partisaanien ruumiit vietiin usein näytteille kaupunkien ja kylien toreille, jotta heidän omaisensa voitaisiin huomata heidän tunnistaessaan ruumiit. Partisaanien omaiset otettiin panttivangeiksi ja karkotettiin itään. Maatilojen kollektivisointi vuosina 1948–1951 vaikeutti partisaanien huoltoa. Lisäksi heitä heikensivät joukkokarkotukset itään, vuosina 1944–1953 oli Liettuasta karkotettu 250 000 henkilöä. Loppuvaiheessa metsissä oli enää parituhatta partisaania. Toiminnan katsotaan loppuneen Jonas Žemaitisin vangitsemiseen vuonna 1953. Kuitenkin viimeinen partisaanikomentaja, Adolfas Ramanaukas, vangittiin vasta vuonna 1956.
Liettualainen partisaani Adolfas Ramanaukas kuvattuna vuonna 1947.
Entisen KGB:n päämajan seinää Vilnassa. Seinälle kirjoitettuna päämajan kellarissa kidutettujen ja tapettujen nimiä.