stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jacques Mesrine
Elämä > Paluu Ranskaan

Mesrine palasi Yhdysvaltojen, Kolumbian ja Espanjan kautta takaisin Ranskaan, jossa hän aloitti uuden ryöstösarjan. Mesrine pidätettiin maaliskuussa 1973, mutta hän onnistui pakenemaan oikeuskäsittelyn aikana WC-tiloihin piilotetun aseen ja panttivangiksi ottamansa tuomarin avulla. Syyskuussa 1973 Mesrine pidätettiin jälleen ja hänet vietiin La Santén vankilaan odottamaan oikeuskäsittelyä. Siellä hän kirjoitti omaelämäkertansa L’instinct de mort.
Toukokuussa 1978 Mesrine karkasi La Santén vankilasta. Mesrine ja hänen kanssaan paennut François Besse ryöstivät Deauvillessa sijainneen kasinon, ja tapausta seurasi ryöstöjen sarja. Niinpä poliisi kokosi erikoisyksikön Mesrinen jäljittämistä varten. Etsinnöistä huolimatta Mesrine kidnappasi kesäkuussa miljonäärin ja sai kuuden miljoonan frangin lunnaat. Myöhemmin Mesrine houkutteli häntä syyskuussa kovin sanoin moittineen toimittaja Jacques Tillier’n kaukaiseen paikkaan lupaamalla tälle erikoishaastattelun. Kohtaamispaikassa Mesrine kidutti Tillier’ta ja ampui häntä kasvoihin, käsivarteen ja jalkaan. Tillier selvisi kaikesta huolimatta hengissä.
Lokakuussa 1979 poliisi sai vihjeen Mesrinen ja hänen uuden naisystävänsä Sylvia Jeanjacquot’n olinpaikasta Porte de Clignancourtin lähistöllä. 50 poliisista ja 15 kulkuneuvosta koostunut ryhmä lähti 2. marraskuuta ottamaan Mesrineä kiinni ennen kuin tämä ehtisi lähteä viikonloppumatkalle Normandiaan. BMW-merkkistä autoa ajaneen, peruukkiin ja tekopartaan pukeutuneen Mesrinen elämän päättivät neljän kivääreillä varustetun poliisin ampumat 52 luotia, joista 14 osui päähän ja rintakehään. Mesrinen kuoleman jälkeen hänen asunnostaan löydettiin valtava määrä aseita sekä äänitetty testamentti, jossa puheen taustalla on musiikkia elokuvasta Keskiyön pikajuna.
Mesrinen perintö 2000-luvulle

Mesrinen nimi on jäänyt elämään voimakkaana ranskalaisten mielikuvissa. Vaikka 1970-luvun virkavalta ja lehdistö nimittivät Mesrineä säännöllisesti yhteiskunnan viholliseksi numero 1, niin samaan aikaan monet lehtiäänestykset nimesivät hänet Ranskan suosituimmaksi mieheksi. Mesrine liehitteli julkisuutta ja hänen kuvansa ilmestyi säännöllisesti Paris Matchin etukanteen puolittain valepukuisena sikareita polttelevana ja Kalašnikov-rynnäkkökivääriä kantavana hahmona. Lehtikirjoituksissa Mestrine kertoi viimeisimmistä rakkaussuhteistaan ja kuvaili Ranskan hallitusta taitamattomaksi ja turmeltuneeksi.
Mestrinen vaiheita on hyodynnetty Jean-François Richet’n ohjaamissa elokuvissa L’instinct de mort (suom. Vapaa tai vainaa) ja L’ennemi de public no. 1 (suom. Yhteiskunnan vihollinen nro 1) vuodelta 2008. Elokuvissa Mesrineä esittävä Vincent Cassel sai roolistaan parhaan näyttelijän César-palkinnon. Richet puolestaan palkittiin parhaana ohjaajana.
Myös ranskalainen rap-musiikki on tuonut Mestrinen näkyvästi esille. Menestyvä pariisilainen rap-muusikko Seth Gueko ja hänen yhtyeensä ovat ilmoittaneet olevansa ”Jacques Mesrinen henkisiä poikia”. Myös rap-artistit Akhenaton ja Rim’K ovat ylistäneet Mesrineä ranskalaisena Arpinaamana tai uutena Che Guevarana.
S. T. Joshi

| S>  T. Joshi.Sunand Tryambak Joshi |
| --- | --- |
 Joshi vuonna 2002.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1958 (ikä 66) Pune, Maharashtra, Intia
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Aiheesta muualla
Kotisivu
Sunand Tryambak Joshi (s. 22. kesäkuuta 1958) on yhdysvaltalainen kirjallisuudentutkija ja kustannustoimittaja, joka on käsitellyt laajasti varsinkin H. P. Lovecraftia.
Elämäkerta

Joshi syntyi Punessa Intiassa kesäkuussa 1958. Hän oli vanhempiensa kolmas ja nuorin lapsi. Joshin isä oli taloustieteen professori ja äiti matematiikan professori. Perhe muutti Yhdysvaltoihin kesällä 1963.
Joshi kiinnostui H. P. Lovecraftin teoksista 13-vuotiaana. Niiden innoittamana hän kirjoitti ensin kaunokirjallisuutta ja 17-vuotiaasta alkaen kirjallisuuskritiikkiä. High schoolissa Joshi toimitti koulun lehteä ja julkaisi siinä muutaman novellin. Joshin ensimmäinen Lovecraftia käsitellyt esseekokoelma ilmestyi hänen ollessaan 19-vuotias.
Joshi suoritti perustutkinnon Brownin yliopistossa ja teki jatko-opintoja Princetonin yliopistossa vuosina 1982–1984. Vuonna 1984 hän sai töitä Chelsea House Publishers -kustantamosta, missä hän työskenteli kustannustoimittajana vuoteen 1989. Sen jälkeen hän on elättänyt itsensä freelancerina. Joshi on toimittanut kymmeniä Lovecraftia käsitteleviä kirjoja. Joukossa on sekä novelli- ja kirjekokoelmia, kirjallisuuskritiikkiä että elämäkertoja. Hän on tutkinut paljon myös Ambrose Biercea ja H. L. Menckeniä.
Yksityiselämä

Joshi harrastaa musiikkia ja aloitti viulunsoiton seitsemänvuotiaana. Hän on ateisti ja maltillisen sosialismin kannattaja.
S. Scott Bullock

| S>  Scott Bullock.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Stuart Scott Bullock
Syntynyt: 7. toukokuuta 1956 (ikä 68)  Detroit, Michigan
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Scott Bulloch Scott S. Bullock Scott Bullock
Aktiivisena:  1984–
Merkittävät roolit:  FT (Tomaatit soseeksi) Wendell (Mike, Lu & Og) Dash Baxter (Danny Phantom)
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Stuart Scott Bullock (s. 7. toukokuuta 1956 Detroit, Michigan) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä.
Ura

Bullock aloitti ääninäyttelemisen 29-vuotiaana ja teki aluksi sivuääniä useisiin piirrossarjoihin, kuten Kapteeni Planeetta, Pilipalipilotit ja Varjoankka. Vuonna 1990 Bullock sai ensimmäisen merkittävän roolin animaatiosarjasta Tomaatit soseeksi (Attack of the Killer Tomatoes). Sarjan päätyttyä vuonna 1991 Bullock jatkoi sivuäänien tekemistä muun muassa Nokkapokkaan, Aaaah! Real Monstersiin ja The Zeta Projectiin. Toinen merkittävä rooli oli Danny Phantomissa. Bullock oli myös Flaren äänenä Prätkähiirissä, sekä elokuvissa Muurahaisten kauhu ja Tallipihan bilehileet.
Aiheesta muualla

SBV[vanhentunut linkki]
Voice Chasers (Arkistoitu – Internet Archive)
James Cunningham, Son and Company

| James Cunningham & Son |
| --- | --- |

Perustettu:  1838 (Kerr, Cunningham & Co.)
Lakkautettu:  1977 (Cunningham Corporation)
Avainhenkilöt:  James A. Cunningham Joseph T. Cunningham Augustine J. Cunningham Peter F. Cunningham
Kotipaikka:  Rochester, New York, Yhdysvallat
Toimiala:  vaununrakennus autoteollisuus puolustusteollisuus elektroniikka
Henkilöstö:  ~800 (1943, maksimi)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jas. Cunningham & Son oli 1815 Pohjois-Irlannin Down-kreivikunnassa syntyneen James Austin Cunninghamin vuonna 1831 vanhemman veljensä perässä Yhdysvaltoihin muutettuaan vuonna 1838 yhdessä työkavereidensa James W. Kerrin ja Blanchard Deanin kanssa laadukkaiden vaunujen valmistamista varten perustamasta Kerr, Cunningham & Company -yhteisyrityksestä syntynyt perheyritys. Cunningham otti kantaakseen talouslaman vuoksi vararikkoon ajautuneen yhteisyrityksen velat, jatkoi toimintaa, ja pystyi 1840-luvun aikana sitkeällä työllään nostamaan sen taas tuottavaksi. Yrityksen nimi vaihtui 1868 Jas. Cunningham & Son:iksi, kun James Cunninghamille oli vuonna 1842 syntynyt poika Joseph Thomas Cunningham. Käännerikkaiden tapahtumien kautta korkealaatuisia vaunuja, sitten myös korkealaatuisia automobiileja valmistaneesta perheyrityksestä syntyi monilla muillakin saroilla toiminut monialayritys. Suvun käsissä vuoteen 1968 asti säilynyt yhtiö jatkoi yrityskaupan jälkeen Rochesterissa myös toimineen Gleason Works -yrityksen Cunningham Corporation -nimisenä divisioonana mm. kytkentätaulujen valmistusta vuoden 1977 lakkauttamiseensa asti, jolloin tekninen edistys digitaalisiin laitteisiin syrjäytti sen sähkömekaaniset tuotteet.
Cunninghamin vaunujen ja sittemmin autojenkin alustojen juokseva numerointi alkoi vuonna 1849 numerosta 1, ei siis sisällä alkuvuosien 1839-1849 valmistusta tämän aineiston tuhouduttua yhtiön State Street -kadulla sijainneiden toimitilojen tulipalossa vuonna 1848, ja omien ajoneuvojen valmistuksen (vaunut, moottorivaunut, autot) päättyessä vuonna 1936 alustoja oli kertynyt kaikkiaan 33 174 kappaletta.
Moottoriajoneuvot

1800-luvun loppua kohti hautausvaunujen markkinoita dominoineen vaununrakennuksen rinnalla Cunningham ryhtyi tutkimaan moottoriajoneuvojen valmistamista vuonna 1896. Neuvottelut Duryea-veljesten vuosina 1895–1917 toimineen Duryea Motor Wagon Companyn kanssa, joka oli ensimmäinen yhdysvaltalainen autonvalmistaja, eivät kuitenkaan johtaneet yhteistyön aloittamiseen. 
Cunningham-yhtiön omat kokeet jatkuivat sähköautoilla vuosina 1907–1908 (neljä prototyyppiä), ja vuonna 1909 nyt Continental-polttomoottorilla varustettujen tuotteiden kautta syntyi Cunningham-nimeä kantava yhdysvaltalainen automerkki. Yhtiö tunnettiin käsityönä erittäin laadukkaasti valmistetuista autoistaan, jotka kuuluivat valmistusaikanaan Yhdysvaltain kalleimpiin, mutta vuosina 1909–1912 Cunningham valmisti hienoja autokoreja myös korkeimpaan hintaluokkaan lukeutuviin mm. Cadillac-, Chalmers- ja Peerless-autoihin. Cunninghamin oma V8-moottori tuli käyttöön vuonna 1916, kaksi vuotta ensimmäiseksi sarjatuontanto-V8:ksi katsotun Cadillac-V8:n jälkeen, joskin yhtiö oli valmistanut moottorinsa itse jo vuoden 1910 nelisylinterisestä Model H-mallista lähtien. Monet autojen apulaitteista ja komponenteista ostettiin alansa laadukkaimmilta toimijoilta. Omien autojensa valmistuksen rinnalla Cunningham toimitti myöhempinäkin vuosina koreja etenkin hautausautoihin ja ambulansseihin esimerkiksi Cadillac-, Franklin- (yksi V12-moottorin Series 17-Franklin), Lincoln-, Packard- ja Pierce-Arrow-alustojen pohjalta.
Moottoriajoneuvot > Series V

Vuonna 1916 esitellyn, V8-moottorinsa vuoksi Series V:ksi nimetyn mallisarjan kautta Cunningham nousi suuresti arvostetuksi merkiksi, joka oli maineeltaan Yhdysvaltain vastine Rolls-Royce-autoille. V-mallisarja ei käyttänyt vuosimalleja, vaan malli edistyi sarjoina (1-10) erinäisillä koon ja tekniikan muutoksilla. Vuonna 1919 V-3:lla saavutettiin AAA:n nopeusennätysajoissa uudet merkkipaalut 6, 8 ja 10 mailin matkalla, ja ennätyksiä juhlistaakseen se valmisti 1920-luvun alussa sarjan samanlaisella aerodynaamisella veneperällä varustettuja De Palma Speedster-autoja, joskaan Cunningham ei muutoin osallistunut kilpailutoimintaan. Yhtiön autonvalmistus saavutti lakipisteensä vuonna 1920, kun vuosimyynti saavutti 3,2 miljoonaa taalaa. Kallein Cunningham-auto oli vuosina 1924–1925 liikemies-ilmailupioneeri, majuri M.K.Lee`lle valmistettu, 148 tuuman alustalla varustettu umpilimusiini, jossa myös kuljettajan tila oli katettu. Auto oli mallisarjaa V-4, jossa oli teknisen lisävarustelun ohella muun muassa 42 erilaista mittaria tai laitetta, ja paikallisen Stromberg-Carlson:in autoradio. Auton kokonaishinnan arvellaan olleen aikakaudelleen uskomattomat 15 000 dollaria, vuoden 2017 rahassa noin 1 140 000 US-dollaria, josta lähes 9 000 dollaria johtui autoyksilön lisävarusteluista - tämä siis perusauton erittäin korkean ilmoitetun listahinnan (6 000 – 8 100 dollaria, lyhyemmillä 132–142 tuuman alustoilla) päälle.
Kilpailun kiristyessä 1920-luvulla Cunninghamin käsityönä yhä valmistamien, jo kovin vanhanaikaisilta kilpaileviin teollisuustuotteisin verrattuna näyttäneiden autojen kysyntä laantui, ja omien henkilöautomallien valmistus loppui vuonna 1931 esitellyn Series V-10 -alustan esittelyn myötä, koska yritys ei halunnut ("muotioikut korvasivat kestävän tyylin", Hinrichs) eikä tarvittavan suurinvestoinnin vuoksi kyennytkään hankkimaan korien ja moottoreiden teolliseen valmistukseen tarvittavia koneita ja laitteita. Talouslamalla oli myös merkittävä vaikutus tapoihin: vaikka Cunninghamin tyypilliset asiakkaat eivät köyhtyneetkään vaikeina aikoina, oli vaurauden yletön korostamimen suurellisilla taloilla tai ajoneuvoilla tullut sopimattomaksi. Jo valmistuneita Series V-10:n alustoja tarjottiin kuitenkin muualta hankittavien alustojen rinnalla ammattikäyttöön koritettaviksi vielä vuoteen 1933 asti, kunnes näiden varasto oli myyty loppuun. Moottoriajoneuvojen korienkin valmistus päättyi vuoden 1936 lopussa. Aineiston perusteella historioitsija ja Cunningham-yhtiön entinen työntekijä Winfried D. Yengst päätyi 1950-luvun lopun tutkimustensa jälkeen tulokseen että vuosien 1907-1936 aikana valmistettujen Cunningham-automobiilialustojen kokonaismäärä oli 5 621 kappaletta.
Siirtyminen ilmailuun ja puolustusteollisuuteen, sotatuotanto

Talouslama ja päätoimialan tyrehtyminen tuotti perheen kolmannen sukupolven Augustine ja Francis Cunninghamille sekä heidän serkulleen James Dryerille päänvaivaa löytää perheyhtiölle korvaavaa toimintaa. Ambulanssien ja hautausautojen korien valmistuksen, sekä hätäratkaisuna vähentyneen henkilöstön työllistämiseksi otettujen sekalaisten tuotteiden (mm. turvavöitä, jopa metallisia vyönsolkia) ohella Cunningham valmisti 1920-luvun lopulta 1930-luvulle useita Randolph F. Hall`in yhtiölle suunnittelemia yksityis- ja rahtilentokoneiden prototyyppejä: yhtiön vauras asiakaskunta oli ilmeinen kohderyhmä sellaisille, mutta 1920-luvun lopun optimistinen visio lentokoneiden tulosta autojen rinnalle ja jopa korvikkeiksi ei suuren talouslaman puhjettua vielä toteutunutkaan. Kolmesta Cunningham PT6-koneesta kaksi oli vielä 2000-luvun alussa ollut tallessa museoituna sekä keräilijällä Alaskassa. Cunningham-johto tunnisti myös oikein ja kaukokatseisesti, että puolustusvoimat olisivat vakaa ostaja - se oli jo ensimmäisen maailmansodan aikana valmistanut sota-ajan tuotteita - ja aloitti jo vuonna 1927 kokeellisten kevyiden panssarivaunujen, sitten myös edistyksellisen telaketjuratkaisun kehittelyn yhteistyössä ryhmän uudistushaluisia sotilasjohtajia (mm. Adna R. Chaffee, George S. Patton, Levin H. Campbell) kanssa, jotka osasivat ennakoida sodankäynnin muuttumisen liikkuvaksi. Tämä toimihaara ei puolustusvoimien vanhakantaisen ajattelun vuoksi lopulta kantanut hedelmää Cunninghameille, vaikkakin yhtiön valmistamat prototyypit osoittivat ajatuksen toteutuskelpoisuuden, eli loivat tärkeää pohjaa asehaaralle.
Valitettavasti Cunningham-yhtiöllä ei toimintansa supistuttua ollut sodan viimein syttyessä enää telavaunujen valmistukseen tarvittavaa kapasiteettia tai tuotantolaitteitakaan: vuonna 1940 se työllisti enää kuusi henkilöä itse valmistustoiminnassa, ja Dryerin jäätyä pois yhtiö oli enää veljesten Augustine ja Francis yhteisyritys. Aiemman yhteistyön ja suhteiden kautta saadut alihankintatyöt osana Yhdysvaltain sotaponnisteluja toivat jo kuihtuneelle yritykselle kuitenkin uudelleen menestystä ja vaurautta toisen maailmansodan aikana. Vuonna 1942 raskaiden konekiväärien valmistus työllisti 290 henkilöä, vuonna 1943 henkilöstömäärä nousi jo kahdeksaansataan. Cunningham valmisti muun muassa 12,7mm-konekivääreillään varustettuja lentokoneiden tykkitorneja, joiden kautta se kehitti myöhemmin hyödyksi olevaa sähkömekaanista osaamistaan. Rauhan aika palautti yrityksen kuitenkin taas sotien välisen ajan aikana vallinneeseen tilaan.
1894 Cunningham-hautausvaunu
1929 Cunningham-hautausauto
Cunningham-Hall PT-6F rahtikone
Cunningham-Hall PT-6 piirros 1929
1929 Cunningham-Hall X-90 (Walter-moottori)
Cunningham-Hall GA-36 (1936, NASA Langley)
1928 Light Tank T1E1
1932 Light Tank T1E6
Kytkentätaulut uudeksi kantavaksi tuotteeksi

Uutta suuntaa etsivä yritys toimi murrosvaiheessa jälleen useilla aloilla toimintansa ylläpitämiseksi - se valmisti muun muassa pienmoottoreita puutarhakoneisiin, ja sisustuksia suosioon nousseisiin matkavaunuihin - mutta 1950-luvun alussa kova kilpailu alkoi kuristaa sitä. Aiempi yhteistyö rochesterilaisen Stromberg-Carlson:in kanssa osoittautui pelastukseksi. Siellä toiminut Andrew W. Vincent oli vuonna 1946 jäänyt pois päivätyöstään kehitelläkseen edistyksellistä koneellista puhelujen matriisi-kytkentätaulua, mikä tekisi puhelujen käsin kytkemisen tarpeettomaksi. Ajatus ei ollut sinänsä uusi, vastaavia laitteistoja oli jo kehitelty muuallakin, mutta Vincent oivalsi ajatella kytkentätaulun perusperiaatteet uusiksi. Vuonna 1951 prototyyppi oli valmis, ja Vincent etsi yhtiötä valmistamaan tuotettaan. Nuorempi Cunningham-veljeksistä, Francis, oli avoimempi ajatukselle: hän palkkasi Vincentin yhtiöön, osti hänen patenttinsa, ja yhdessä he pääsivät aloittamaan tuotekehittelyn vuonna 1952. Vincent, ja Francis Cunninghamin poika Peter ryhtyivät kauppaamaan laitetta: puhelinyhtiöt eivät olleet kiinnostuneita, mutta sovelluskohteita löytyi nousevilta televisio- ja automatisoitujen teollisuuden tuotantolaitteiden aloilta. Potentiaalisilta käyttäjiltä kerätty palaute ja havainnointi johtivat vuonna 1953 tuotannon sijaan kytkentätauluissa ilmenneiden puutteellisuuksien korjaamiseen. Perheyrityksen ja sen keskeisten henkilöiden sinnikkyys valtavien haasteiden edessä tuotti kolmen vuoden kehittelyjakson jälkeen tulosta perusratkaisun monenlaisina prototyyppisovelluksina, ja marraskuussa 1956 aloitettu myynti- ja valmistustoiminta toi kiihtyvää kysyntää 1950-luvun edetessä. Asiakkaiksi tulivat Yhdysvaltain johtavat yritykset ja yhteisöt: muun muassa NASA käytti Cunninghamin tuolloin hyvin edistyksellisiä tuotteita avaruusohjelmansa kaudella 1960-luvulle asti. Perheen kolmas sukupolvi ehti vielä nähdä yhtiönsä uuden kukoistuskauden alkaneen: Augustine kuoli vuonna 1957, Francis vuonna 1958, jolloin Peter nousi virallisesti Cunningham-yhtiön johtajaksi.
Suvun irtautuminen yhtiöstä, arkistomateriaalin pelastaminen

Peter F. Cunningham myi tämän yhä kukoistavan liiketoiminnan 9.10.1968 Rochesterissa toimivalle koneenrakentajalle, Gleason Works-yhtymälle, jonka alaisuudessa Cunningham Corporation`iksi uudelleen nimetty divisioona jatkoi vuoteen 1977 asti, jolloin divisioonan toiminta ajettiin alas sen tuotteiden käytyä transistori-aikakaudella vanhanaikaisiksi. Peter Cunningham hankki sukuyhtiön vanhan arkistomateriaalin myöhemmin takaisin Gleason Works`ilta, luetteloi sen, ja lahjoitti aineiston useille museoille 1.5.1973. Eräs yhtiön autoista, vuoden 1928 Four Passenger Touring car meni tässä yhteydessä Smithsonian-museon hallintaan. Cunninghamin valmistavia vaunuja, autoja, ajoneuvoja ja lentokoneita on säilynyt harvalukuisina.
Aiheesta muualla

TV-kasvo ja autonharrastaja Jay Leno on elokuussa 2012 julkistanut vuoden 1920 Cunningham-loistoauton esittely- ja koeajovideon (18:56 minuuttia)
↑  Leno,Jay: 1920 Cunningham, esittelyvideo (1920 Cunningham-auton esittely) Youtube.  6.8.2012. Viitattu 24.12.2018. (englanniksi)
1924 Cunningham De Palma Speedster
1922 Cunningham V-4 Model 82-A Town Limousine
Janaulin piiri

| --- | --- |
Sijainti:  4529ХХ Baškortostan Venäjä
Pääkaupunki:  Janaul 
Pinta-ala:  2 090 km2 
Väkiluku:  45 000  as.  (2017) 
Asukastiheys:  21  as./km2  (2017)
Perustettu:  20. elokuuta 1930 
Postinumero:  4529ХХ 
Suuntanumero:  34760 
Verkkosivusto:  www.yanaul.ru 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Janaulin piiri (ven. Янаульский район, Janaulski raion, baškiiriksi Яңауыл районы, Jangauyl raiony) on paikallinen itsehallintnoalue Baškortostanin tasavallan luoteisosassa. Se rajoittuu lännessä Udmurtiaan ja pohjoisessa Permin aluepiiriin. Piirin keskus on Janaulin kaupunki, jonka lisäksi piiriin kuuluu 19 maalaiskuntaa (kyläneuvostoaluetta). Piiri on perustettu vuonna 1930.
Kylä Janaulin piirissä
Janaulin piirin pinta-ala on 2 176 km². Piirin asukasluku oli vuonna 1995 noin 23 400 ja asukastiheys 10,8 asukasta/km². Suurimmat etniset ryhmät ovat baškiirit (46 %), tataarit, udmurtit ja venäläiset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Janaulin piiri Wikimedia Commonsissa
Piirin sivusto (venäjäksi) (yanaul.ru)
Abzelilovo • 
Agidel • 
Alšejevsk • 
Arhangel • 
Askino • 
Aurgazy • 
Baimak • 
Bakaly • 
Baltatševo • 
Belebei • 
Belokatai • 
Beloretsk • 
Birsk • 
Bižbuljak • 
Blagovar • 
Blagoveštšensk • 
Burajevo • 
Burzjansk • 
Buzdjak • 
Davlekanovo • 
Djurtjul • 
Duvan • 
Fjodorovka • 
Gafur • 
Haibullino • 
Iglino • 
Iliševo • 
Išimbai • 
Janaul • 
Kaltasy • 
Karaidel • 
Karmaskaly • 
Kig • 
Krasnokamsk • 
Kugartš • 
Kujurgasy • 
Kumertau • 
Kušnarenkovo • 
Jermekejevo • 
Meleuz • 
Metšetlino • 
Mežgorje • 
Mijak • 
Miškino • 
Neftekamsk • 
Nurimanov • 
Oktjabrski • 
Salavat • 
Salavat • 
Šaran • 
Sibai • 
Sterlibaševo • 
Sterlitamak • 
Sterlitamak • 
Tatyšly • 
Tšekmaruš • 
Tšišmy • 
Tuimazy • 
Ufa • 
Ufa • 
Utšaly • 
Zialiar • 
Ziantšur
James Davies

| James Davies |
| --- | --- |

Walesin asioiden parlamentaarinen alivaltiosihteeri
 27. lokakuuta 2022  
Edeltäjä:  David TC Davies
Kansanedustaja
 2015–2017, 2019–  
Ryhmä/puolue:  Konservatiivipuolue
Vaalipiiri:  Vale of Clwyd
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1980 (ikä 44) St Asaph, Wales
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  lääkäri
Tiedot
Puolue:  Konservatiivipuolue
James Michael Davies (s. 27. heinäkuuta 1980) on brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko, joka on toiminut kansanedustajana Yhdistyneen kuningaskunnan alahuoneessa vuosina 2015–2017 ja vuodesta 2019 lähtien sekä Walesin asioiden parlamentaarisen alivaltiosihteerinä lokakuusta 2022 lähtien.
Davies syntyi Koillis-Walesissä St Asaphissa. Hän opiskeli lääketiedettä Cambridgen yliopistossa ja suoritti lääkäriharjoittelunsa Glan Clwydin sairaalassa Bodelwyddanissa, minkä jälkeen hän työskenteli yleislääkärinä. Vuosina 2004–2015 hän istui Denbighshiren kreivikunnanvaltuustossa. Vuonna 2007 hän pyrki Walesin kansalliskokoukseen konservatiivipuolueen listalta Pohjois-Walesin vaalipiirissä, muttei tullut valituksi.
Vuoden 2015 parlamenttivaaleissa Davies valittiin alahuoneeseen Vale of Clwydin vaalipiiristä. Vuoden 2017 vaaleissa hän menetti paikkansa, mutta tuli jälleen valituksi vuoden 2019 parlamenttivaaleissa. Lokakuussa 2022 hänet nimitettiin Rishi Sunakin hallitukseen Walesin asioiden parlamentaariseksi alivaltiosihteeriksi.
Robbie Rogers

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Robert Hampton Rogers
Syntymäaika: 12. toukokuuta 1987 (ikä 37)
Syntymäpaikka: Rancho Palos Verdes,  Yhdysvallat
Pelipaikka: Keskikenttä
Pituus: 178 cm
Seura
Seura: Los Angeles Galaxy
Pelinumero: 14
Junioriseurat
2002: IMG Soccer Academy
2005: Maryland Terrapins
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2005 |  Orange County | 3 | (0) |
| 2006–2007 |  Heerenveen | 0 | (0) |
| 2007–2011 |  Columbus Crew | 106 | (13) |
| 2012–2013 |  Leeds | 4 | (0) |
| 2012–2013 | →  Stevenage | 6 | (0) |
| 2013– |  Los Angeles Galaxy | 50 | (1) |
| 2014 | →  Los Angeles Galaxy | 4 | (0) |
| 2015 | →  Los Angeles Galaxy | 1 | (0) |
Maajoukkue
| 2004–2007 | Yhdysvallat U20 | 15 | (3) |
| 2008 | Yhdysvallat U23 | 5 | (1) |
| 2009–2011 |  Yhdysvallat | 18 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 24.8.2015.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 10.8.2011.
Robbie Rogers (s. 12. toukokuuta 1987) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija.
Hän edusti suurimman osan urastaan Pohjois-Amerikan MLS-liigassa pelaavaa Columbus Crew'n joukkuetta. Rogers pelasi myös Hollannissa ja Englannissa. Yhdysvaltain maajoukkueessa hän esiintyi 18 kertaa.
Robbie Rogers lopetti ammattilaisuransa helmikuussa 2013. Hän kertoi brittiläisen The Guardian -lehden haastattelussa halunneensa julkistaa homoseksuaalisuutensa, eikä katsonut sen jälkeen voivansa enää jatkaa pelaamista.
Myöhemmin samana vuonna Rogers päätti kuitenkin jatkaa uraansa, ja pelaa vuodesta 2013 lähtien Los Angeles Galaxyssä.
Rogers on naimisissa ohjaaja Greg Berlanti kanssa. Heillä on kaksi lasta, Caleb ja Mia.
Aiheesta muualla

Robbie Rogersin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)