Georgi Ivanov (kirjailija)
Kirjallinen ura

Ivanov aloitti jo nuorena kirjoittaa runoja, jotka jäljittelivät Charles Baudelairea ja ranskalaisia ​​symbolisteja. Vaikka hänen versiointitekniikkansa oli moitteeton, hänellä ei ollut elämänkokemusta, josta hän voisi ammentaa sisältöä. Hänen varhaisen runoutensa suosikkiaiheita olivat rokokoo-manerismi ja uljaat juhlat. Hän antoi kahdelle kirjalleen nimen Lähtö Kytheran saarelle (Отплытье на о. Цитеру) viitaten Antoine Watteaun kuuluisaan rokokoo-maalaukseen. Ivanov ehti julkaista runojaan ennen emigroitumistaan vuonna 1922, mutta kehittyi omintakeiseksi kirjailijaksi vasta myöhemmin. Egofuturistiseen tyyliin kirjoitetuttuja varhaisrunoja on luonnehdittu koulupojan harjoitelmiksi. Vuosina 1914–1922 ilmestyneissä ja akmeismin ihanteiden mukaan kirjoitetutuissa ja runoissa ilmaisu oli jo selvästi kehittyneempää ja oma tyyli löytyi kokoelmassa Rozy (Розы, Ruusu, 1931), jonka metafyysiset runot ovat lakonisia ja joissa tuonpuoleisuuden kokemus usein törmää johonkin arkiseen tapahtumaan.
Kokeiltuaan erilaisia venäläisen futurismin kirjallisuusteknisiä muotoja, joita Igor Severjanin tarjoili, Ivanov liittyi akmeismiliikkeeseen. Vaikka 20-vuotiasta nuorukaista ei pidetty suurena lahjakkuutena, Osip Mandelštam ja Anna Ahmatova puhuivat hänestä tai mainitsivat hänen runoissaan. Hänet pidettiin kuuluvan myös Nikolai Gumiljovin ja Sergei Gorodetskin järjestämän epävirallisen ”Runoilijoiden kilta” (Цех поэтов, Tšeh poetov) -koulun parhaiden oppilaiden joukkoon. Vuodesta 1916 Ivanov oli toisen ”runoilijoiden työpajan” jäsen. Kolmannessa ”runoilijoiden työpajassa”, jota johti Gumiljov, Ivanov oli näkyvästi esillä yhdessä kriitikko- ja runoilijatoverinsa Georgi Adamovitšin kanssa. Gumiljovin murhan jälkeen vuonna 1921 Ivanov johti työpajaa.
Georgi Ivanov oli tämän piirin ainoa merkittävä jäsen, joka muutti länteen. Hänen luontainen ylimielisyytensä ja järjettömät tuomionsa toivat hänelle helposti kunnioitusta ja ihailua nuorempien aikalaistensa keskuudessa. Hän mainosti itseään ainoana jäänteenä Venäjän hopeakauden hienostuneesta miljööstä. Vahvistaakseen asemaansa hän julkaisi muistelmat nimeltä Peterburgskije zimy (Петербургские зимы, Pietarin talvia, 1928, uusittu painos 1952), joka sisälsi fiktiivisen tai liioitellun selonteon hänen kokemuksistaan ​​akmeisteissa. Kirja vieraannutti Ivanovin hänen vanhemmista aikalaisistaan, mutta se sai välittömän suosion hänen opetuslapsiensa parissa.
Ivanovista tuli yhdessä vaimonsa Irina Odojevtsevan ja Georgi Adamovitšin kanssa venäläisen emigranttiyhteiskunnan pääasiallinen makutuomari, joka loi tai tuhosi kirjallista mainetta. Heidän kirjallinen makunsa oli kuitenkin jossain määrin puutteellinen: he hylkäsivät vahingossa Marina Tsvetajevan runot (hän oli lähettänyt ne nimettömänä runokilpailuun) luultuaan niitä Tsvetajevan karkeiksi jäljitelmiksi. He riitelivät innokkaasti venäläisten kirjailijoiden kanssa Berliinissä, ja Vladimir Nabokovista tuli heidän hyökkäysten suosikkikohde. Nabokov kosti satiirisoimalla Ivanovia yhdessä tunnetuimmista novelleistaan, Kevät Fialtassa, ja loi nerokkaan salajuonen, jonka seurauksena Adamovitš ylisti kohtuuttomasti Nabokovin salanimellä julkaistuja säkeitä. Ivanov kritisoi Nabokovia Jean-Paul Sartren ohella jäljittelystä ja ”tähteiden käyttämisestä”.
Vuonna 1938 Ivanov julkaisi proosarunon ”Atomin hajoaminen” (Распад атома), jonka useimmat emigrantit (mukaan lukien Nabokov ja Vladislav Hodasevitš) tuomitsivat ja jota hänen ihailijansa V. Zlobin ja Zinaida Hippius ylistivät. Hän oli Venäjän emigranttien johtava runoilija ja esseisti 1930–1950-luvuilla. Universaalien ja yleisinhimillisten kysymysten keinollisesti säästeliäänä pohtijana Ivanovia pidetään ”pariisilaisvireisen” (parižkaja nota) venäläisrunouden merkittävimpänä edustajana.
Alkoholisoituneena ja epätoivoisena Ivanov vajosi yhä alemmas. Hänen parhaat runonsa syntyivät järjettömässä köyhyydessä ja täydellisessä epätoivossa. Hänen taiteensa huipentui hänen viimeiseen runosarjaansa, joka kirjoitettiin hänen kuolemaansa edeltävinä päivinä. Yhdessä viimeisistä teoksistaan ​​Ivanov lupasi profeetallisesti ”palata Venäjälle runoina”. Hänen vaimonsa Odojevtseva palasi Leningradiin perestroikan aikana ja kuoli siellä vuonna 1990.