stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karvoitus
Karvapeite

Useimmilla nisäkkäillä on tiheä ihoa suojaava karvapeite, jota kutsutaan eläimen turkiksi. Sen tehtävänä on suojata eläintä ja toimia eristekerroksena. Karvoituksen lasketaan olevan peräisin nisäkkäiden varhaisen kehityksen ajoilta, jolloin ne olivat aktiivisia pääosin öiseen aikaan ja lämpöä eristävästä kerroksesta oli erityistä hyötyä.
Karvapeite voidaan yleensä jakaa kahteen osaan. Sisemmässä osassa on hienosta villakarvasta koostuva sisäturkki, joka toimii lämpö- ja valoeristeenä. Villakarvat ovat hyvin ohuita ja joustavia, eikä niissä ei ole varsinaista karvan ydinosaa. Niiden pintakerroksen solut ovat ylöspäin kihartuneita suomuisia soluja, joiden ansiosta karvat takertuvat toisiinsa ja muodostavat huopamaisen peitteen. Ulompi karvapeite eli päällysturkki puolestaan koostuu pitkistä, paksuista ja jäykistä peitinkarvoista, joiden pintakerros on sileä. Pitkät ja vahvat peitinkarvat suojaavat eläintä muun muassa mekaanisilta kolhuilta ja sateelta. Muun muassa siilien ja piikkisikojen piikit ovat suuria ulomman karvapeitteen karvoja, joihin on muodostunut tarkoitukseen sopiva kova pintakerros, ja myös muurahaiskäpyjen suomumaiset levyt ovat kehittyneet karvapeitteestä.
Karvoitus uusiutuu joillakin lajeilla varsin tasaisesti ympäri vuoden, kun taas toisilla lajeilla on tiettyinä vuodenaikoina karvanlähtöaika, jolloin suuri osa karvoituksesta uusiutuu. Vanhan, pois irronneen karvan tilalle kasvaa yleensä välillä levossa olleesta karvatupesta uusi karva. Joillakin nisäkäslajeilla, kuten valailla, karvoitus kuitenkin häviää lähes kokonaan sikiö- ja poikasvaiheen jälkeen. Karvoitus toimii paitsi suojaavana ja eristävänä kerroksena myös feromonien erityksen apuvälineenä, mitä pidetään yhtenä selityksenä sille, että ihmiselläkin on säilynyt runsas häpy- ja kainalokarvoitus, vaikka muuten ihmisen karvoitus on huomattavasti vähäisempää kuin useimmilla maanisäkkäillä. Karvoitus on selvästi vähentynyt myös monilta muilta nisäkkäiltä, kuten esimerkiksi virtahevoilta, vyötiäisiltä ja norsuilta.
Karvoituksen väritys ja kuviot auttavat nisäkkäitä suojautumaan pedoilta ja sulautumaan ympäristöön. Nisäkkäiden vatsapuolen karvoitus on usein muuta ruumista vaaleampi, mikä tavanomaisessa valaistuksessa hämää saalistajia, sillä väritys heikentää syvyyssuuntaista havaitsemista. On myös tavallista, että karvoituksessa on kuvioita, joilla eläin joko pyrkii näyttämään samanlaiselta kuin saalistaja tai viemään saalistajan huomion. Väritys on tavallisesti ominainen kullekin lajille ja usein myös lajin eri sukupuolille, mikä helpottaa pariutumista saman lajin eri sukupuolta olevien yksilöiden välillä. Turkin väritys voi vaihdella vuodenajan mukaan etenkin kesä- ja talviturkin välillä. Nisäkkäiden tuntokarvat viestittävät niiden läheisyydessä olevista kappaleista, mistä on hyötyä varsinkin hämärissä olosuhteissa.
Ihmisen karvoitus > Karvoituksen kehitys

Kädellisistä apinoista kehittynyt ihminen näyttäisi menettäneen aikojen saatossa suurimman osan karvoituksestaan, mutta todellisuudessa ihmislajin karvakato ei ole läheskään niin merkittävä kuin ensisilmäyksellä näyttäisi. Useimmilla ihmisillä täysin karvattomia ovat limakalvojen lisäksi vain kämmenet, jalkapohjat, huulet ja useimmilla naisilla pienet häpyhuulet ja miehillä siitin. Lisäksi alkuperäiset ihmisapinat olivat varsin pieniä otuksia, joten osa karvoituksen harvenemisesta selittyy sillä, että ihmislajin yksilökoon kasvaessa karvoituksen tuuheus ei ole pysynyt perässä. Kuitenkin esimerkiksi gorillat jotka ovat olleet pitemmän ajan isokokoisia yksilöriippumattomasti, ovat verkkaisen kasvun myötä kehittäneet suurikokoisellekin apinalajille vahvan karvapeitteen, joten nimenomaisesti ihmisen kehitys huomattavan pienestä apinasta erityisen nopeasti on ollut keskeistä ihmisen karvoituksen jälkijättöisyyteen suhteessa yksilökokoon.
Ihmisen karvattomuuteen on etsitty selitystä paremmasta lämmön haihtumisesta savanniolosuhteissa. Toisen teorian mukaan täiden, kirppujen ja muiden loisten levittämät taudit saivat aikaan valintapaineen, joka suosi vähemmän karvaisia yksilöitä. Ihmiset ovat ainutlaatuinen laji siinä mielessä, että sillä on pidemmät karvat kuin millään muulla lajilla. Nämä ihmisen pitkät karvat kasvavat päälaella ja niitä kutsutaan hiuksiksi. On arveltu, että pitkillä hiuksilla oli niiden kehittymisaikaan funktiona pariutumiskumppanin houkutteleminen. Näin ihmisen hiukset olisivat vähän samanlainen asia kuin vaikka riikinkukon komea pyrstö.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta ihmisen karvoitus Wikimedia Commonsissa
Karvan kasvu iholla olevasta karvatupesta.
Tässä kuvassa näkyy osa ihmiskehon karvoista. Tummempi androgeeninen karva kasvaa usein näillä alueilla.
Amfipoliin leijona

| Amfipoliin leijona |
| --- | --- |
 Amfipoliin leijona.
Nimi:  Amfipoliin leijona
Valmistumisvuosi:  300-luku eaa.
Taiteenlaji:  veistos
Teostyyppi:  monumentti
Materiaali:  marmori
Korkeus:  15,84 m
Sijainti:  Amfípoli, Sérres, Keski-Makedonia, Kreikka
Koordinaatit:  40°48′11″N, 23°50′33″E
Amfipoliin leijona on leijonaa esittävä antiikin kreikkalainen veistos antiikin Amfipoliista. Se on tehty hellenistisellä kaudella 300-luvulla eaa.
Amfipoliin leijona.
Veistoksen oletetaan olleen pystytetty Aleksanteri Suuren sotapäälliköihin kuuluneen Laomedon Mytileneläisen kunniaksi. Erään toisen teorian mukaan veistos olisi alun perin seissyt niin kutsutun Kastán haudan päällä, mutta tämä ei todennäköisesti pidä paikkansa muun muassa ajoituksen sekä veistoksen painon vuoksi. Veistos löydettiin osina Strymónas-joen varrelta ensimmäisen Balkanin sodan aikana vuonna 1912. Se entisöitiin 1930-luvulla ja on nykyisin sijoitettu tien varteen Strymónaksen etelärannalla Amfípolin kunnassa lähellä Néa Amfípolin ja Néa Kerdýlian kyliä.
Varsinaisen leijonaveistoksen korkeus on 5,3 metriä ja koko veistoksen jalusta mukaan lukien 15,84 metriä. Veistoksen ja jalustan yhteispaino on noin 1 500 tonnia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amfipoliin leijona Wikimedia Commonsissa
Vėžaičiai

| Vėžaičiai |
| --- | --- |
 vaakuna
 Vėžaičiai
 Koordinaatit: 55°43′01″N, 21°28′30″E 
Valtio:   Liettua
Lääni:  Kaunas
Kunnallispiiri:  Klaipėdan kunnallispiiri
Väkiluku (2001):  2 933
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vėžaičiai on kauppala Länsi-Liettuassa Klaipėdan läänissä Klaipėdan kunnallispiirissa lähellä Itämeren rannikkoa. Vuonna 2001 kauppalassa asui 2 933 asukasta.
Akimiskinsaari

Akimiskinsaari
| --- | --- |
Muut nimet:  Akimiski Island
Sijainti:  53°0′N, 81°20′W Nunavut Qikiqtaalukin alue Kanada
Vesialue:  Hudsoninlahti
Korkein kohta:  15  m 
Pinta-ala:  3 001 km²
Suojelualue:  Akimiski Island Migratory Bird Sanctuary (en) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Akimiskinsaaren sijainti
Akimiskinsaari (engl. Akimiski island) on Hudsoninlahden kaakkoisosassa sijaitsevan Jamesinlahden suurin saari. Saaren pinta-ala on 3 001 km², joka tekee siitä maailman 164:nneksi suurimman saaren ja 29:nneksi suurimman Kanadassa. Saaresta on matkaa Ontarion provinssiin vain 19 km, ja hyvällä säällä saaresta on näköyhteys mantereelle.
Landsat satelliittikuva Akimiskin saaresta.
Akimiskinsaarella ei ole pysyvää asutusta. Saaren maasto on tasaista ja viettää pohjoiseen päin. Suurin osa kasvistosta koostuu jäkälistä, lehtisammalista, Sarakasveista ja kääpiökokoisista mustakuusista. Saaren itärannikolla on muuttolintujen suojeltu alue.
Saarella on paljon kosteikkoja ja kosteita savialueita (mudflats), vuoroveden ja purojen Jamesinlahteen tuomat ravinteet auttavat paikallisten kasvien ja eläinten menestymistä.
Akimiskinsaarella sijaitsee yksi muuttolintujen suojelualueista. Saaren ja Jamesinlahden kosteikot ja vesialueet ovat tärkeä ruokailualue monille muuttolinnuille. Jamesinlahden ja Hudsoninlahden muodosta johtuen muuttolinnut kerääntyvät alueelle suurin määrin. Keväisin linnut pysyttelevät saaren eteläosissa, kunnes lumi sulaa pohjoiselta puolelta. Akimiskinsaaristoon kuuluvat Akimiskinsaari, Gasketinsaari, Gullerynsaaret; Albert Shoal, ja Akimiski Strait Isles.
Kirjallisuutta

Blaney, C S, and P M Kotanen. 2001. "Articles - The Vascular Flora of Akimiski Island, Nunavut Territory, Canada". The Canadian Field-Naturalist. 115, no. 1: 88.
Hill, Michael Robert John. Factors Influencing Pre- and Post-Fledging Growth and Survival of Canada Goose Goslings on Akimiski Island, Nunavut. Ottawa: National Library of Canada = Bibliothèque nationale du Canada, 2000. ISBN 0612425274
Martini, I. P. Sedimentary Geology of Akimiski Island, Canada. Sedimentary geology, v. 37, no. 4. Amsterdam: Elsevier, 1984.
Karviainen

| Karviainen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Herukkakasvit Grossulariaceae
Suku::  Herukat Ribes
Laji::  uva-crispa
Kaksiosainen nimi
 Ribes uva-crispa  L. 
Katso myös
   Karviainen Wikispeciesissä   Karviainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karviainen eli hillokarviainen (Ribes uva-crispa) on herukoiden sukuun kuuluva marjapensas, jonka alkuperäinen esiintymisalue on Euroopassa ja Aasian länsiosissa. Pohjoismaissa karviaista tavataan viljelyjäänteenä ja viljelykarkulaisena. Karviainen on vakinainen uustulokas Suomen, Ruotsin ja Norjan keskiosiin asti ja satunnainen pohjoisempanakin. Karviaislajikkeita on kelta-, puna- ja vihreämarjaisia, joiden maku on erilainen. Amerikassa ja Aasiassa on lukuisia muita karviaislajeja, joiden marjoja alkuasukkaat ovat syöneet mutta joita ei yleensä viljellä.
Kellertävä karviainen on maultaan makeahko, vihreä ja punertava karviainen ovat maultaan happamia. Ne ovat kuitenkin varsin meheviä ja pehmeänmakuisia marjoja. Niistä saadaan hyvin säilyviä hilloja, hyydykkeitä ja marmeladeja. Karviaispensaat tarvitsevat runsasmultaisen maan. Kasvupaikan tulee olla myös valoisa, ilmava ja avoin, jotta härmän vaara jäisi vähäiseksi. Hyvin tavallisesti karviaismarja saa kasvaa pensaana, mutta se voidaan leikata myös puun muotoon..
| Viljelty karviainen |
| --- | --- |

Ravintosisältö/100 g
Energiaa:  167 kJ (40 kcal)
Proteiinia:  0,90 g
Hiilihydraatteja:  5,40 g
sokereita:  5,40 g
fruktoosia:  2,40 g
glukoosia:  2,80 g
sakkaroosia:  0,20 g
tärkkelystä:  0,00 g
Ravintokuitua:  3,40 g
Rasvaa:  0,40 g
josta tyydyttynyttä:  < 0,10 g
kertatyydyttymätöntä:  < 0,10 g
monityydyttymätöntä:  < 0,10 g
Vitamiinit
A-vitamiini:  7,30 µg
B1, Tiamiini:  0,01 mg
B2, Riboflaviini:  0,07 mg
B3, Niasiini:  0,30 mg
B6, Pyridoksiini:  0,02 mg
B9, Foolihappo:  8,00 µg
B12, Syanokobalamiini:  0,00 µg
C-vitamiini:  30,0 mg
D-vitamiini:  0,00 µg
E-vitamiini:  0,70 mg
K-vitamiini:  15,00 µg
Kivennäisaineet
Rauta:  0,40 mg
Natrium:  0,20 mg
Suola:  0,50 mg
Kalium:  200,0 mg
Magnesium:  10,0 mg
Kalsium:  29,0 mg
Fosfori:  25,0 mg
Sinkki:  0,10 mg
Jodi:  1,00 µg
Seleeni:  0,10 µg
Lähteet
 Ravintoarvojen lähde:  Fineli-tietokanta (elintarvikkeen tunniste: 446)
Historiaa

Vanhin kirjallinen tieto karviaismarjasta Englannissa on hedelmäkauppiaan lasku vuodelta 1276, jolloin Edvard I:n hoviin ostettiin karviaispensaan taimia Ranskasta. Marja onkin ollut suositumpi Englannissa ja Skotlannissa kuin Ranskassa. Ranskalaisillahan ei ole ollut marjalle edes vakiintunutta nimeä. Keskiajalta 1900-luvun alkuun asti marja oli erittäin suosittu Euroopassa ja varsinkin Englannissa. Kehiteltiin eri lajikkeita, joista toiset sopivat paremmin keitettäväksi ja toiset oli jalostettu syötäväksi kypsentämättömänä jälkiruuissa.
Vuonna 1905 tuotiin Amerikasta erehdyksessä karviaishärmä-niminen sienitauti, joka tappoi koko karviaissadon Euroopasta. Tauti voitettiin risteyttämällä eurooppalainen karviainen amerikkalaisten, härmänkestävien lajien kesken. Tarkkaan ottaen nykykarviainen ei siis ole sama alkuperäinen eurooppalainen, mutta ero lienee varsin pieni. Innostus marjaan kuitenkin laantui tämän onnettomuuden myötä, eikä se ole koskaan palautunut ennalleen.
Käyttö

Karviaismarjoja käytetään jälkiruokiin ja niistä voidaan tehdä mehua. Marjoja voidaan käyttää hilloihin, marmeladeihin ja hyytelöihin sekä piirakoiden täytteisiin ja pääruokien ohella syötäviin lisukkeisiin. Karviaismehu sopii yhdistettäväksi omenamehuun tai punaherukkamehuun.
Lajikkeita > Keltamarjaisia

Hankkijan Herkku
Hinnonmäen Keltainen - yleisin keltainen Suomessa
Invicta - maailmalla eniten viljelty lajike
Tatjana
Lajikkeita > Punamarjaisia

Houghton - vuoristokarviaisen (Ribes oxyacanthoides) ja karviaisen risteymä
Lepaan Punainen - yleisin punainen lajike Suomessa
Tukuman konvehti
Avenita
Karviaisen tuholaisia

Herukansilmukoi (Euhyponomeutoides albithoracellus)
Herukkakoi (Lampronia capitella)
Isokarviaispistiäinen (Nematus ribesii)
Karviaiskirva (Aphis grossulariae)
Karviaiskoisa (Zophodia convolutella)
Karvikkakirva (Hyperomyzus pallidus)
Pikkukarviaispistiäinen (Pristiphora pallipes)
Aiheesta muualla

Marja Aaltonen, Kristiina Antonius, Tarja Hietaranta, Saila Karhu, Hilma Kinnanen, Pirjo Kivijärvi, Anna Nukari, Mia Sahramaa, Risto Tahvonen, Marjatta Uosukainen "Suomen kansallisten kasvigeenivarojen pitkäaikaissäilytysohjeet: Hedelmä- ja marjakasvit" Maa- ja elintarviketalous 89: 158 s., 2006 ISBN 978-952-487-061-0 (Painettu), ISBN 978-952-487-062-7 (Verkkojulkaisu)
Luontoportti: Karviainen (Ribes uva-crispa)
ITIS: Ribes uva-crispa (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Ribes uva-crispa (englanniksi)
Flora of North America: Ribes uva-crispa (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Ribes uva-crispa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q41503  Wikispecies: Ribes uva-crispa  APDB: 143810  APNI: 92051  BioLib: 39411  BOLD: 561125  CoL: 4SYLV  Ecocrop: 9290  EoL: 489744  EPPO: RIBUC  EUNIS: 173138  FNA: 250065868  GBIF: 2986185  GRIN: 31874  iNaturalist: 54429  IPA: 22868  IPNI: 793052-1  IRMNG: 11162645  ITIS: 504800  NatureServe: 2.159813  NBN: NBNSYS0000003518  NCBI: 135518  NZOR: d67183f3-00ea-4f36-b2f9-baf504d554b9  Open Tree of Life: 163280  PalDat: Ribes_uva-crispa  PfaF: Ribes uva-crispa  PFI: 9187  Plant List: kew-2426619  PLANTS: RIUV80  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:793052-1  RHS: 15898  SANBI: 5986-5  Tropicos: 29101240  VASCAN: 6088  VicFlora: 52c0fb2f-005f-446a-87fd-27d7b25831ab  WFO: wfo-0000405193  Laji.fi: MX.38769 
Punaisen karviaisen marjoja.
Kaskiviljely

Kaskenpolttoa Enossa vuonna 1893.
Metsähallitus polttaa vuosittain kaskea Telkkämäen kaskiperinnetilalla Kaavilla Pohjois-Savossa.
Kaskiviljely on alkukantainen maanviljelytekniikka, jota käytetään metsäisillä alueilla, mutta sen merkitys on nykyään hyvin pieni kehittyneempien maanviljelytekniikoiden korvattua sen lähde?. Kaskettaessa metsäalan puut kuoritaan aluksi aisaamalla (veistämällä) ne miehen korkeuteen asti. Näin muodostuu pystyyn kuivuva puusto eli rasi, jonka annetaan kuivua seuraavaan kesään. Sen jälkeen puut poltetaan, jolloin puuhun sitoutuneet ravinteet päätyvät maaperään hedelmällisen tuhkan muodossa, ja tämä mahdollistaa maanviljelyn ilman lannoitteiden erillistä levittämistä.
Historia

Kaskeamista on maailmassa harjoitettu tuhansia vuosia. Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä kaskeamisesta käytettiin muun muassa nimityksiä Hackwaldwirtschaft, Rodelwirtschaft, Hackwaldungen, Reutbergwirtschaft, Haubergwirtschaft, Waldfeldwirtschaft, landwirtscaftlicher Zwischenbau, Hauberwirtschaft ja Getreutbrennen. Belgiassa kaskeamisesta käytettiin termiä l’essartage. Englanninkielessä kaskeamisesta puhuttiin ainakin nimillä slash-and-burn cultivation, swidden cultivation, swaling ja burn-beating. Ruotsissa käytetään termiä svedjebruk ja Venäjällä podseka, lyada, syroseka ja perelog.
Australialaisen arkeologin Rhys Jonesin mukaan kaskiviljelyä on edeltänyt metsien hallittu polttaminen ruohoalueiden muodostamiseksi ja siten riistan houkuttelemiseksi tietylle alueelle. Esimerkiksi Australian aboriginaalit polttivat metsiä hallitusti jo yli 20 000 vuotta sitten. Kaskiviljely on kuitenkin yksinomaan maanviljelytekniikka, eikä aboriginaalien hallittu metsien poltto ollut määritelmän mukaisesti maanviljelyä vaan keino edistää metsästystä.
Usein kaikki puusto alueella hakataan. Pohjois-Euroopassa oli tosin tapana jättää pystyyn koivuja linnunlaulupuiksi, jotta kaskettu alue olisi metsittynyt nopeasti uudelleen. Kaadettu metsä poltetaan joko samana vuonna tai vuoden, parin päästä. Poltettua aluetta, paloa eli kaskea, käytetään maanviljelyyn yhden tai useamman sadon ajan, minkä jälkeen se hylätään ja siirrytään seuraavalle metsäalueelle. Parhaimmillaan kaskiviljely tuottaa moninkertaisen sadon peltoviljelyyn verrattuna, mutta vaatii paljon suuremmat maa-alat, sillä ravinteiden kulumisen vuoksi on pian raivattava uusi kaski. Kasken raivaaminen ja poltto on ollut raskasta ja vaarallistakin.
Poltetun puuston ja kasviston tuhka auttaa lannoittamaan maaperää. Kaskeaminen vaatii viljelykiertoineen suuren maantieteellisen alueen, koska metsän palautuminen saattaa kestää vuosikymmeniä. Eräs sivuvaikutus on eroosio. Alueen puusto muuttui voimakkaasti kaskeamisen seurauksena, ensimmäisenä alueen valtasivat nopeakasvuiset lehtipuut. Trooppisilla sademetsäalueilla, jossa maan humuskerros on ohut, uusiutuminen voi kestää vuosikymmeniä.
Kaskiviljelyä on harjoitettu Pohjois-Euroopan lisäksi muun muassa Amazonin sademetsissä ja Indokiinassa.
Kaskiviljely on pääasiassa jo korvattu tehokkaammilla maanviljelytekniikoilla. Sitä harjoitetaan edelleen joillain alueilla Meksikossa, Intiassa ja Indokiinassa. Madagaskarilla tekniikka on edelleen yleinen.
Eurooppaan levinnyt maanviljely oli kaskiviljelyä, ja se hävitti Euroopan historiallisia lehtimetsiä osaltaan.lähde?
Suomessa

Suomen kaskiviljely alkoi Varsinais-Suomessa jo vasarakirveskulttuurin aikoihin, noin 2400–2000 eaa. Suomessa kylvettiin perinteisesti ohraa tai ruista kahden vuoden aikana, myöhemmin yksi tai kaksi satoa naurista, kauraa tai tattaria. Myös pellavaa kasvatettiin kaskissa, koska silloin päästiin vaivalloisesta rikkaruohojen kitkemisestä. Yleistä oli myös useamman kasvin kylväminen yhtä aikaa, esimerkiksi nauriin ja ohran ja jopa ohran, nauriin ja rukiin. Tällöin maa pystyttiin käyttämään tehokkaasti, kun ensin korjattiin ohra, sen jälkeen syksyllä kasvoi nauris, ja seuraavana kesänä saatiin vielä ruissato. Myös tropiikin kaskissa tällainen viljelytapa on yleinen. Viljelyn jälkeen aluetta nimitettiin ahoksi, ja sitä voitiin käyttää vielä laitumena. Suomessa kaskeaminen oli vielä 1700-luvulla yleisin maanviljelystekniikka. Etenkin Karjalassa ja Savossa se tuotti vielä 1880-luvulla yli kymmenesosan sadostalähde?.
Omistusoikeus kaskimaahan syntyi varhaisimpina aikoina siten, että kaskenpolttaja valtasi kappaleen vapaana olevaa metsää. Usein perustettiin kaskeamista varten yhtiö, kaskiseura. Kaskiseuran jäseniä nimitettiin kirveiksi, mikä kuvaa tärkeimmän raivauksessa käytetyn työkalun asemaa työyhteisössä. Niillä alueilla, joilla kaskenpoltto jatkui uudella ajalla, yksityiset kasket olivat yleisempiä kuin yhtiökasket. Asutuksen ja maankäytön vakiintuessa syntyi metsäalueisiin pysyvä nautintaoikeus.
Suomessa kasviviljely ajautui väestönkasvun seurauksena kriisiin 1800-luvulla. Kun 1700-luvulla kaskesta saatiin kylvöön nähden 14–15-kertainen sato, laski se 1800-luvulla 6–9-kertaiseksi. Tämä johtui siitä, että kasken kiertokulkua jouduttiin nopeuttamaan: metsä poltettiin keskenkasvuisena, jolloin ravinteikasta tuhkaa syntyi vähemmän ja sen seurauksena sadot laskivat. 1800-luvulla virkamiehet ja professorit alkoivat kampanjoida kaskeamista vastaan, koska sen katsottiin tuhoavan  metsää, joiden arvo oli parhaillaan nousussa. Itä-Suomessa kaskiviljelyä harjoitettiin paikoitellen 1900-luvun ensimmäisille vuosikymmenille saakka.
Suomessa harjoitettu kaskiviljely on jaettu kolmeen päätyyppiin: tavalliseen kaskiviljelyyn, rieskamaahan ja huhtakaskeen. Tavallinen kaski tehtiin lehtimetsään tai lehtipuuvaltaiseen sekametsään. Puut kaadettiin vuotta ennen niiden polttamista. Viljana oli yleensä ruis, joskus ohra. Rieskamaassa kaataminen ja polttaminen tapahtui samana keväänä. Kasveina olivat nauris, pellava ja ohra. Huhtakaski, joka oli Pohjois-Venäjän suomensukuisten kansojen kehittämä, tehtiin edellisistä poiketen havumetsään. Viljelykasvina oli useimmiten ruis. Moreenipohjaisilla havupuuvaltaisilla alueilla huhta oli aikoinaan ainoa käyttökelpoinen viljelytekniikka. Savolaiset asuttivat huhdan avulla muun muassa Pohjois-Savon, Pohjois-Ruotsin metsiä ("metsäsuomalaiset") ja veivät tekniikan Amerikkaankin.
Termistöä

– vanhassa baltian kielessä kaski tarkoittaa nuorta koivua.
Huhta
- kaski, etenkin järeään havumetsään raivattu
Halme
- vanhan kirjasuomen sanakirjan mukaan halme tarkoittaa kaskea, kaskimaata tai kaskiviljelmää
– kaskimaalle syntynyt niitty, jota käytettiin karjan laitumena
– kaskiviljelykierron vaikutuksesta kasvanut koivu- tai leppävoittoinen metsä
– maapohjaa poltetaan, jotta uutta heinä- ja ruohokasvustoa pääsee paremmin kasvamaan
- maan multa- tai turvekerrosta poltetaan maan lannoittamiseksi
Aiheesta muualla

Kaskenpolttajista ja raahnasijoista, Suomen Kuvalehti, 01.09.1928, nro 36, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Miltä Savolan kasket nyt näyttävät, Suomen Kuvalehti, 06.10.1928, nro 41, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaskiviljely Wikimedia Commonsissa
Poltettua maata lähellä Santa Fén kaupunkia Panamassa.
14-vuotias pikkupiika Johanna Kokkonen Eero Järnefeltin kuvaamana kaskenpoltossa Väisälänmäellä Lapinlahdella kesällä 1893.
Kaskisten sellutehdas

Kaskisten sellutehdas vuonna 1981.
Kaskisten sellutehdas oli Metsäliitto-konserniin kuuluvan Metsä-Botnian sellutehdas Kaskisissa. Tehdas oli yrityksen ensimmäinen, vanhin ja pienin sellutehdas. Sellutehdas aloitti toimintansa vuonna 1977, ja se suljettiin 13. maaliskuuta 2009. Tehtaan koneet purki oululainen Betamet, ja ne toimitettiin Ballapur Industriesille Intiaan. Kaskisten tehdasalueelle jäi toimintaan M-realin BCTMP-massatehdas.
Tehtaan tuotantokapasiteetti oli 450 000 tonnia ECF- ja TCF-valkaistua lehtipuu- ja havupuusellua yhdellä linjalla vuodessa. Tehdasta oli uusittu vuosien aikana mittavasti, ja samalla sen tuotantokapasiteettia oli onnistuttu nostamaan alkuperäisestä 250 000 tonnista vuodessa. Tehdas käytti vuodessa puuta noin kaksi miljoonaa kiintokuutiometriä. Sulkemishetkellä tehdas työllisti 205 henkilöä. Tehtaan työntekijät kuuluivat Paperiliiton Kaskisten osastoon. Viimeinen tehtaanjohtaja oli Pertti Hietaniemi.
Historia

Metsä-Botnia perustettiin vuonna 1973 rakentamaan sellutehdas Kaskisiin. Yhtiön perustajat olivat rahoitusyhtiö Metsäpohjanmaa, Nokia ja G. A. Serlachius Osakeyhtiö. Samalla tehdasalueella toimii edelleen Metsäliitto-konserniin kuuluvan M-realin Kaskisten BCTMP-tehdas, joka käynnistyi vuonna 2005. Metsä-Botnian ensimmäisenä toimitusjohtaja oli Juhani Ahava.
Tehdas rakennettiin greenfield-hankkeena koskemattomaan maaperään seudulle, josta puuttui kaikki infrastruktuuri. Tehdas valmistui 1977 vaikeassa markkinatilanteessa.lähde?
Vuonna 1991 tehtaalla aloitettiin täysin kloorittoman sellun valmistus. Vuonna 2005 muodostettiin tehdasintegraatti M-realin BCTMP-tehtaan käynnistyttyä.