stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Verza
Seurajoukkueura

Kesällä 2008 Verza siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Albaceteen, joka pelasi maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa. Kolmen seurassa pelaamansa kauden aikana hän kuului joukkueen luottomiehiin, jonka jälkeen hän siirtyi Almeríaan.
Verza pelasi ensimmäisen kautensa aikana andalusialaisseurassa 40 sarjaottelua ja lisäksi neljä pudotuspeliottelua, jotka päättyivät lopulta Almerían nousujuhliin. 19. elokuuta 2013 ensimmäisessä ottelussaan maan pääsarjassa Primera Divisiónissa yli 10 vuoteen hän kohtasi kasvattajaseuransa Villarrealin. Hän teki ensimmäisen maalinsa joukkueessa ottelussa Elcheä vastaan rangaistuspotkusta.
8. helmikuuta 2014 Verza teki kaksi maalia kotiottelussa Atlético Madridia vastaan, joista toisen hän viimeisteli rangaistuspotkusta.
8. kesäkuuta 2015 Verza allekirjoitti nelivuotisen sopimuksen Levanten kanssa.
Aiheesta muualla

Verzan tilastot Soccerway-sivustolla (englanniksi)
Victor Benito Galeone

Victor Benito Galeone (13. syyskuuta 1935 Philadelphia, Pennsylvania –  29. toukokuuta 2023 Catonsville, Maryland) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Baltimoren arkkihiippakuntaan 18. joulukuuta 1960 ja nimitettiin Saint Augustinen hiippakunnan piispaksi 26. kesäkuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi John Clement Favalora, jota avustivat John Joseph Snyder ja William Francis Malooly.
Galeone jäi eläkkeelle 27. huhtikuuta 2011.
Victor Berrizbeitia

Victor Garaygordóbil Berrizbeitia (17. lokakuuta 1915 Ochandiano, Espanja – 24. huhtikuuta 2018) oli roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 27. kesäkuuta 1943 ja nimitettiin Los Riosin prelaatiksi Ecuadorissa sekä Pudentianan titulaaripiispaksi 29. marraskuuta 1963. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. tammikuuta 1964. Pääkonsekraattorina toimi Alfredo Bruniera, jota avustivat Cesar Antonio Mosquera Corral ja Nicanor Carlos Gavinales Chamorro.
Berrizbeitia erosi tehtävistään titulaaripiispana 5. tammikuuta 1978 ja prelaattina 12. toukokuuta 1982. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Viktória Hrunčáková

| Viktória Hrunčáková |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. toukokuuta 1998 (ikä 26)
Kansalaisuus:   Slovakia
Tennispelaaja
Pituus:  180 cm
Paino:  67 kg
Kätisyys:  oikea
Palkintorahat:  2 610 079 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  43. (4.3.2019)
Voitot/tappiot:  350–205
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  2. kierros (2019)
Ranskan avoimet:  3. kierros (2019)
Wimbledon:  1. kierros (2018)
Yhdysvaltain avoimet:  1. kierros (2017, 2018)
Nelinpeli
Paras sijoitus:  80. (25.2.2019)
Voitot/tappiot:  139–88
Aiheesta muualla
www.viktoriakuzmova.sk
ITF
WTA
Viktória Hrunčáková (o.s. Kužmová, s. 11. toukokuuta 1998 Košice) on slovakialainen tennispelaaja. Hän on sijoittunut parhaimmillaan kaksinpelissä WTA-listan sijalle 43 maaliskuussa 2019. Hän voitti vuonna 2015 tyttöjen nelinpeliturnauksen Yhdysvaltain avoimissa Aleksandra Pospelovan kanssa. Seuraavana vuonna hän oli siellä kaksinpelissä loppuottelussa.
Ensimmäisessä pelaamassaan Grand Slam -turnauksen pääsarjassa Yhdysvaltain avoimissa 2017 Kužmová hävisi ensimmäisellä kierroksella Venus Williamsille voittaen kuitenkin yhden erän häntä vastaan. Australian avoimissa 2018 hän hävisi avauskierroksella Elise Mertensille. Helmikuussa hän eteni välieriin Budapestin WTA-turnauksessa. Hän hävisi turnauksen karsintojen toisen kierroksen ottelunsa, mutta sai lopulta villin kortin pääsarjaan, missä voitti avauskierroksella neljänneksi sijoitetun Sorana Cîrstean, toisella kierroksella Sabine Lisickin ja puolivälierissä Petra Martićin. Välierissä hän hävisi Alison Van Uytvanckille.
Aiheesta muualla

Viktória Hrunčáková WTA:n sivuilla (englanniksi)
Viktória Hrunčáková ITF:n sivuilla (englanniksi)
Veripeippi

| Veripeippi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Veripeipit Perilla
Laji::  frutescens
Kaksiosainen nimi
 Perilla frutescens  (L.) Britton, 1894 
Katso myös
   Veripeippi Wikispeciesissä   Veripeippi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lehtiä (Perilla frutescens)
Lehtiä (Perilla frutescens var. crispa)
Veripeippi (Perilla frutescens) on kasvilaji huulikukkaiskasvien heimossa. Se on sukunsa ainoa laji. Veripeippi kasvaa luonnonvaraisena laajalla alueella Kaakkois- ja Itä-Aasiassa, ja sitä käytetään maustekasvina useissa aasialaisissa keittiöissä.
Kuvaus

Veripeippi on pysty ruohovartinen kasvi. Se kasvaa 0,3–2 metriä korkeaksi. Varret ovat tiheän karvaisia ja väritykseltään vihreitä tai violetinpunaisia. Lehdet ovat 4,5–13 senttimetriä pitkiä ja 2,8–10 senttimetriä leveitä. Ne ovat muodoltaan leveän puikeita tai pyöreähköjä, suippokärkisiä ja sahalaitaisia. Lehtiruoti on 3–5-senttimetrinen.
Kukinto on 1,5–15 senttimetriä pitkä yksipuolinen viuhko. Useimmat kukinnon osat ovat hapsikarvaisia. Kukan kukkaperä on noin 1,5-millimetrinen. Verhiö on noin 3 millimetriä pitkä ja pysty. Kaksihuulisen verhiön alahuuli on ylähuulta pitempi. Teriö on kokonaisuudessaan 3–4-millimetrinen, ja teriön torvi on 2–2,5 millimetriä pitkä. Hedelmä on tyypiltään lohkohedelmä.
Muunnokset

Veripeipistä on useita muunnoksia, joita on perinteisesti käytetty eri tavoin.
Perilla frutescens
Lehdet yleensä 7–13 senttimetriä pitkät.
Perilla frutescens var. crispa – kähäräveripeippi eli shiso
Lehdet syvän sahalaitaiset, usein punertavat varsinkin alapinnaltaan.
Perilla frutescens var. purpurascens
Lehdet yleensä 4,5–7,5 senttimetriä pitkät.
Käyttö

Kähäräveripeipin (Perilla frutescens var. crispa) lehtiä käytetään varsinkin Japanissa, Kiinassa ja Koreassa yrttinä monenlaisten ruokien ja säilykkeiden maustamiseen. Kähäräveripeippiä kutsutaan usein tässä yhteydessä alun perin japaninkielisellä nimellä shiso.
Muunnoksen Perilla frutescens var. frutescens siemenistä puristetaan öljyä. Veripeippiä on myös käytetty perinteisesti lääkekasvina. Useita muunnoksia käytetään koristekasveina.
Levinneisyys ja elinympäristö

Veripeippiä kasvaa luonnonvaraisena laajalla alueella Aasiassa Bhutanissa, Etelä-Koreassa, Kambodžassa, Kiinassa, Indonesiassa, Intiassa, Japanissa, Laosissa ja Vietnamissa.
Aiheesta muualla

Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Perilla frutescens[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Nitroselluloosa

| Nitroselluloosa |
| --- | --- |


Tunnisteet
Muut nimet:  selluloosanitraatti, selluloosatetranitraatti, pumpuliruuti, pyroksilliini
CAS-numero:  9004-70-0
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (C6H9(NO2)O5)n (C6H8(NO2)2O5)n (C6H7(NO2)3O5)n
Ulkomuoto:  kellertävän vaaleita säikeitä
Sulamispiste:  160–170 °C (433–443 K)
Tiheys:  1,66 g/cm³
  Syttyvä 
Nitroselluloosaa
Nitroselluloosa on yleisimpiä räjähteitä, jota valmistetaan nitraamalla selluloosaa. Savuton ruuti on suurimmaksi osaksi nitroselluloosaa. Yhdisteestä käytetään myös nimiä selluloosanitraatti, selluloosatetranitraatti, pumpuliruuti ja pyroksilliini.
Historia > Varhainen teollinen tuotanto ja onnettomuudet

Schönbeinin löydös herätti varsin pian kiinnostusta useissa ranskalaisissa ja saksalaisissa kemisteissä, jotka lähtivät tutkimaan yhdisteen kemiallisia ominaisuuksia ja mahdollisia variaatioita. Nitroselluloosan tutkimuksen pariin palasi aineen varhaisempiin löytäjiin kuulunut ranskalainen T. J. Pelouze, joka kehitti oman uuden valmistusmenetelmänsä.
Englantilainen John Hall & Sons -yritys osti Schönbeinin valmistusmenetelmän patenttioikeudet vuonna 1846 ja rakensi uuden nitroselluloosatehtaan Favershamiin seuraavan vuoden alulla. Aineen vaaroja ei kuitenkaan täysin ymmärretty, mikä johti tehtaan tuhonneeseen ja useita henkilöuhreja vaatineeseen räjähdykseen 14. heinäkuuta 1847. Tehdas sulkeutui onnettomuuden jälkeen, eikä nitroselluloosan tuotantoa jatkettu Favershamissa ennen vuotta 1873, kun eri yritys avasi uuden tehtaan kaupungin ulkopuolelle.
Favershamin vuoden 1847 onnettomuus ei jäänyt ainoaksi. Toinen tehdas räjähti vain vuotta myöhemmin 17. heinäkuuta 1848 Bouchetissa Pariisin lähellä. Onnettomuudessa räjähti kerralla 1 600 kilogrammaa nitroselluloosaa, ja räjähdys muutti voimallaan tehtaan 0,5–1-metriset seinät tomuksi lennättäen samalla raskasta esineistöä ympäriinsä. Favershamissa, Bouchetissa ja muualla sattuneet onnettomuudet saivat Ranskan ja Saksan hallinnot pohtimaan nitroselluloosan tuotannon järkevyyttä. Kuusivuotisten tutkimuksen jälkeen ranskalainen tutkimuskomissio päätyi suosittamaan nitroselluloosan asekäytön hylkäämistä.
Historia > Von Lenkin tuotantomenetelmä

Nitroselluloosan hylkääminen Ranskassa ei ollut kuitenkaan aineen tutkimuksen loppu. Itävaltalainen upseeri Wilhelm Freiherr Lenk von Wolfsberg (tunnettu myös nimillä paroni von Lenk ja von Lenk) oli jatkanut sen tutkimista Itävallan asevoimien tuella vuonna 1849 tekemissään tutkimuksissaan. Kenttätykistöaselajissa palvellut von Lenk oli löytänyt ympäri Eurooppaa sattuneiden tuotantolaitosonnettomuuksien syyn ja kehittänyt uuden turvallisemman ja tuottoisamman tuotantomenetelmän. Prosessin ydinkohdat olivat seuraavat:
Puuvillan tulee olla puhdasta ja täysin kuivaa ennen happokäsittelyä.
Happojen tulee olla mahdollisimman väkeviä.
Puuvilla liotetaan 48 tuntia puhtaassa ja väkevässä happoseoksessa ensimmäisen happokäsittelyn jälkeen.
Nitroselluloosa tulee puhdistaa prosessin lopussa erittäin perusteellisesti happojäämien poistamiseksi.
Von Lenkin tuotantoprosessi oli edeltäjiinsä nähden huomattavasti teollisempi ja sitä kautta myös skaalautuvampi. Schönbeinin, Otton sekä muiden varhaisten nitroselluloosan tutkijoiden kehittämät prosessit olivat toimineet pienten määrien valmistamiseen, mutta teollisen skaalan tuotantoon ne soveltuivat kehnosti.
Nitroselluloosan valmistus Itävallassa von Lenkin menetelmää käyttäen käynnistyi vuonna 1851 K. K. Ärarische Schießwollanstalt -tehtaassa Hirtenbergissä. Itävaltalaiset tehtaat käyttivät prosessia aina vuoteen 1865, kun sen käyttö keskeytettiin jälleen kahdessa tehtaassa sattuneiden onnettomuuksien seuraksena, jotka herättivät jälleen nitroselluloosan epävakauteen liittyneet pelot.
Filmimateriaalina

Nitroselluloosaa käytettiin valokuvien negatiivien ja elokuvan filmin valmistuksessa 1950-luvulle asti. Sen alkoi kuitenkin 1920-luvulla syrjäyttää asetaattifilmi. Nitraattifilmin ongelma oli sen syttymisherkkyys, jopa +40 asteessa, ja siksi sen tilalle pyrittiin kehittämään turvallisempi materiaali. Tampereella paloi vuonna 1927 elokuvateatteri Imatra, ja palossa kuoli 20 ihmistä. Elokuvien tulenarka nitraattifilminauha on aina 35 mm:n levyistä ja yleensä mustavalkoista. Kapeammat kaitafilmit eivät ole nitroselluloosaa.
Valmistusprosessi

Nitroselluloosan valmistusprosessi on eksoterminen ja valmis nitroselluloosa on neutraloitava erittäin huolellisesti tulipalojen ja räjähdysten välttämiseksi. Kaupallinen nitroselluloosa pestään keittämällä monta kertaa ja stabilointiaineita kuten difenyyliamiinia lisätään. [lähde? ]
Ominaisuudet

Nitroselluloosa kuuluu niihin harvoihin räjähteisiin, jotka saa palamaan sytyttämällä esimerkiksi tulitikulla. Täysin nitrattu (typpeä 14,17 %) selluloosa palaa erittäin nopealla vauhdilla. Pumpulista valmistettu vanumainen nitroselluloosa palaa niin nopeasti, että pienen palan voi polttaa kämmenellä tuntematta lainkaan kuumuuden aiheuttamaa kipua.
Nitroselluloosa on myös kohtalaisen iskuherkkä, ja esimerkiksi kova vasaran isku aiheuttaa detonaation. Myös suuren määrän sytyttäminen tai suljetussa tilassa sytyttäminen johtaa helposti detonaatioon. Maksimi detonaationopeus on noin 7 300 m/s (typpeä 13,35 %). [lähde? ]
Nitroselluloosa liukenee asetoniin, nitrometaaniin sekä joihinkin asetaattiestereihin.
Nitrattu selluloosa on luja polymeeri ja etenkin sen vähemmän nitrattua laatua (selluloidia) käytetään lakoissa sekä pingispalloissa. [lähde? ]
Nitroselluloosan valmistus on suosittu koe kouluissa ja kemistien keskuudessa. [lähde? ]
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nitroselluloosan kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Nitrocellulose (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Cellulose nitrate (englanniksi)
Théophile-Jules Pelouze
Christian Schönbein
von Lenk
Nitroselluloosaa
Nitroselluloosan rakennekaava
Selluloosan nitrausta nitroselluloosaksi
Vincent (ooppera)

Vincent on Einojuhani Rautavaaran vuosina 1986–1987 säveltämä kolminäytöksinen ooppera, jonka aiheena on alankomaalaisen taidemaalari Vincent van Goghin elämä.
Vincent sai ensiesityksensä vuonna 1990 Suomen Kansallisoopperassa. Teos on alkumuodoltaan suomenkielinen, mutta siitä on tehty myös saksankielisiä produktioita. Oopperan libretto on säveltäjän kirjoittama.
Ville Ahonen

Ville Ahonen (s. 1984) on suomalainen laulaja-lauluntekijä ja Minä ja Ville Ahonen -yhtyeen keulahahmo. Hän on myös toiminut näyttelijänä televisiossa ja teatterissa sekä tehnyt esitystaidetta eri ryhmien kanssa. Ahonen on kotoisin Hyvinkäältä ja asuu Helsingissä.
Aiheesta muualla

Johanna Kustannuksen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Via Finlandia (reitti)

Via Finlandia on läpi Suomen kulkeva, Valtatietä 3 vastaava matkailureitti – mutta ei virallinen matkailutie – Helsingistä Tampereen kautta Vaasaan. Via Finlandia on osa kansainvälistä E12-tietä, joka kulkee Helsingistä Vaasaan ja täältä lautalla Ruotsiin ja Norjan Mo i Ranaan asti. Via Finlandia on yksi Suomen vilkasliikenteisimmistä valtateistä Valtatie 4:n ja Valtatie 5:n rinnalla.
Aiheesta muualla

Via Finlandia – Helsingistä Vaasaan Pyöräillen Suomessa. Pyöräilykuntien verkosto ry. Viitattu 30.11.2009.[vanhentunut linkki]
Via Finlandia mobiiliksi. Mobiiliteknologian ja -palveluiden nykytilanne sekä niiden käytettävyys Via Finlandia -matkailureitillä (pdf) ProRautatie. Viitattu 30.11.2009.[vanhentunut linkki]
Vincent Bachet

| Vincent Bachet |
| --- | --- |
 Bachet MM-kilpailuissa 2008
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1978 (ikä 46) Saint-Maurice-le-Girard, Vendée, Ranska
Kansalaisuus:   Ranska
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  181 cm
Paino:  85 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1996–2014
Vincent Bachet (s. 29. huhtikuuta 1978 Saint-Maurice-le-Girard) on ranskalainen jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajana. Hän laukoi vasemmalta.
Bachet pelasi urallaan 17 kautta Ranskan pääsarjassa, jossa hän edusti Reimsiä, Caenia ja Amiensia. Bachet toimi Amiensin kapteenina seitsemän kauden ajan vuosina 2007–2014 sekä varakapteenina kahden kauden ajan vuosina 2005–2007. Bachet pelasi Ranskan pääsarjassa yhteensä 422 ottelua tehopistein 65+119=184 keräten 335 rangaistusminuuttia. Ranskan mestaruuden hän voitti kaksi kertaa, Reimsin joukkueessa vuonna 2002 ja Amiensin joukkueessa vuonna 2004.
Bachet edusti Ranskaa kahdeksissa maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 2000, 2004, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012 ja 2013. Hän toimi Ranskan varakapteenina Sveitsin MM-kilpailuissa 2009, Saksan MM-kilpailuissa 2010, Slovakian MM-kilpailuissa 2011, Suomen ja Ruotsin MM-kilpailuissa 2012 ja Ruotsin ja Suomen MM-kilpailuissa 2013. Bachet pelasi urallaan yhteensä 49 MM-ottelua tehopistein 1+3=4 keräten 36 rangaistusminuuttia. Bachet kuului Ranskan joukkueeseen myös Salt Lake Cityn talviolympialaisissa 2002, joissa hän pelasi neljä ottelua keräten yhden syöttöpisteen ja neljä rangaistusminuuttia.
Viljo Mäkipuro

Viljo Ilmari Mäkipuro (sukunimi vuoteen 1918 Mäkinen; 26. tammikuuta 1899 Hartola – 23. tammikuuta 1982 Salo) oli suomalainen Oulussa asunut kirjailija ja toimittaja, jonka kirjojen aiheena olivat usein Lapin kultamaat ja kullankaivajat. Hän käytti myös nimimerkkejä Kolistimen ukko ja Ville Maara.
Mäkipuron vanhemmat olivat rakennusmestari Villehad Mäkinen ja Edla Maria Engström. Hän suoritti keskikoulun 1917.
Mäkipuro oli toimittajana Keskisuomalainen-lehdessä 1920–1927, Sisä-Suomi-lehdessä 1927–1930, Ajan Sana -lehdessä 1930–1933 sekä Kaiku-lehdessä 1934–1949. Hän oli Vapaan työväenliiton sihteerinä 1933–1934, kokoomuspuolueen Oulun 1. piirisihteerinä 1935–1945 ja toimittajana Pohjois-Suomen sanomapalvelussa vuodesta 1949 sekä Pohjois-Suomi-lehdessä.
Mäkipuro oli naimisissa vuodesta 1925 Brita Johanna Vitikan kanssa.
Teoksia

Oulu, Pohjolan valkea kaupunki, opas. Kirjola, Oulu 1949
Lapin kultaa : Lapin kultamaat ja -löydöt sekä kullanetsijöitä.  Tammi 1951
Sanan ruista: pakinoivaa ajan asiain pohdiskelua. Pohjan purnu, Oulu 1962 (nimimerkillä Ville Maara)
Lemmenjoen kultasatu : pohjolan suurin rauhanomainen seikkailu vuosisadallamme ja sen jatkuminen ”Lemmenjoen Impivaarana”.   Pohjan purnu, Oulu 1965
Pohjoinen napapiiri eli Tuuletusta nykykirjallisessa lastenkamarissa : protestiproosaa.  Pohjan purnu, Oulu 1966
Eivät muistojemme lehdet kuole.  Pohjan purnu, Oulu 1969
Köyhiä ritareita : Pohdintaromaani.  Pohjoinen, Oulu 1971
Kulta-Lappia ja kullankaivajia. WSOY 1975
”Te pöllöt ja pököt” eli Näin haasteli ’Kolistimen ukko’.  Omakustanne, Salo 1977
Vesihierakka

| Vesihierakka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Tatarkasvit Polygonaceae
Suku::  Hierakat Rumex
Laji::  aquaticus
Kaksiosainen nimi
 Rumex aquaticus  L. 
Synonyymit
 Rumex aquaticus ssp. aquaticus  Rumex aquaticus ssp. arcticus  Rumex aquaticus ssp. protractus 
Katso myös
   Vesihierakka Wikispeciesissä   Vesihierakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vesihierakka (Rumex aquaticus) on tatarkasveihin kuuluva monivuotinen ruoho jota tavataan jokseenkin kaikkeialla Suomessa. Se kasvaa yleensä veden lähellä, rannoilla ja muilla kosteilla paikoilla.
Ulkonäkö ja koko > Varsi ja lehdet

Vesihierakka on monivuotinen 80–150 senttimetriä korkea ruoho. Varsi on pysty, uurteinen ja usein punasävyinen. Alemmat lehdet ovat pitkäruotisimpia kuin ylemmät. Lehdet ovat paljaita, ruusukelehtinen lapa kolmiomainen 20–35 senttimetriä, reunoilta heikosti poimuinen.
Ulkonäkö ja koko > Kukat

Vesihierakka kukkii heinä–syyskuussa. Sen kukinto on kerrannaisterttu ja sen vihreät kukat ovat säteittäisiä, noin 5 millimetriä leveitä, kaksineuvoisia. Heteitä on kuusi. Yhdislehtinen emiö 3-lukuinen ja -vartaloinen.
Ulkonäkö ja koko > Hedelmät

Hedelmäverhiö on 5–9 millimetriä pitkä, liuskat kolmiomaisia, poikkityvisiä, ehytlaitaisia ja nystermättömiä. Hedelmä on ruskea, kolmisärmäinen, kiiltävä, 3–4 millimetriä pitkä pähkylä.
Risteytymät

Vesihierakka risteytyy helposti muiden hierakoiden kanssa, ja siitä on löydetty risteymiä ainakin seuraavien hierakoiden kanssa idänhierakka (R. confervus), poimuhierakka (R. crispus), isohierakka (R. hydrolapathus), hevonhierakka (R. longifolius) ja tylppälehtihierakka (R. obtusifolius).
Levinneisyys ja kasvupaikat

Pohjoisella pallonpuoliskolla ja Suomessa jokseenkin koko maassa kasvava. Vesihierakka kasvaa jokien, järvien, purojen ja meren rannoilla vesirajassa tai sen välittömässä läheisyydessä, kuitenkin vaatimaton kasvupaikkansa suhteen.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Vesihierakan (Rumex aquaticus) levinneisyys Suomessa
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Rumex aquaticus (TSN 504904) itis.gov. Viitattu 13.5.2020. (englanniksi)
Viimeinen vartio

| Viimeinen vartio> End of Watch |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Stephen King
Kieli:  englanti
Genre:  rikoskirjallisuus
Suomennos
Suomentaja:  Ilkka Rekiaro
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2017
Sivumäärä:  402
ISBN:  9789513198565
Sarja: Bill Hodges -trilogia
Edeltävä:  Etsivä löytää
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Viimeinen vartio (engl. End of Watch) on Stephen Kingin vuonna 2017 ilmestynyt rikosromaani, joka on Bill Hodges -trilogian kolmas osa. Kirja on julkaistu suomenkielisenä Ilkka Rekiaron kääntämänä ja Tammen kustantamana vuonna 2017.
Kuusi vuotta aivovammaosastolla maannut trilogian ensimmäisen osan antagonisti, Brady Hartsfield, pyrkii kostamaan Bill Hodgesille ja koko kaupungille kokemansa kaltoinkohtelun.
Voittamaton ykkönen

| Voittamaton ykkönen> The Big Red One |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Samuel Fuller
Käsikirjoittaja:  Samuel Fuller
Tuottaja:  Gene Corman
Säveltäjä:  Dana Kaproff
Kuvaaja:  Adam Greenberg
Leikkaaja:  David Bretherton
Lavastaja:  Peter Jamison
Pääosat:   Lee Marvin  Mark Hamill  Robert Carradine  Bobby Di Cicco  Kelly Ward  Siegfried Rauch  Marthe Villalonga  Stéphane Audran 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Lorimar Productions
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1980
Kesto:  156 minuuttia
Alkuperäiskieli:  114 min
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Voittamaton ykkönen (The Big Red One) on Samuel Fullerin käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen sotaelokuva vuodelta 1980. Sen pääosia näyttelevät Lee Marvin ja Mark Hamill.
Elokuva perustuu Samuel Fullerin omiin kokemuksiin toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioonan sotilaana. Elokuvan alkuperäisnimi tarkoittaa divisioonan lempinimeä, joka tulee heidän univormunsa olkapäätä koristavasta punaisesta numerosta 1. Elokuva seuraa divisioonan osallistumista taisteluihin Pohjois-Afrikassa, Sisiliassa, Normandian maihinnousussa ja Länsi-Saksan vapauttamisessa.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Voittamattoman ykkösen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Voittamaton ykkönen Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Voittamaton ykkönen Elonet.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Big Red One
Käännös suomeksi
Viiri (täsmennyssivu)

Viiri voi tarkoittaa seuraavia:
Viiri - pitkä ja kapea lippu
Viiri - kylä Yläkemijoella
Viiri - kylä Hiidenmaalla Virossa
Viirit (Itä-Viiri ja Länsi-Viiri) - asumattomia saaria Suomenlahden itäosassa
Kauppakeskus Viiri, kauppakeskus Nurmijärven Klaukkalassa
Viiri, sukunimenä:
Tauno Viiri (1908-2002) - suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Viiri”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Viirikkö

laivasto
lippue
laivue
viirikkö
ruotu
Viirikkö on merivoimien pienin perusyksikkö, vaikkakin myös yksittäinen laivaluokan alus voi olla oma itsenäinen perusyksikkönsä. Sitä vastaa maavoimissa komppania. Viirikkö voi koostua kahdesta tai useammasta aluksesta, jotka ovat yleensä samaa luokkaa tai ainakin samaan päätehtävään tarkoitettuja. Esimerkiksi 6. pintatorjuntalaivueessa ohjusviirikkö koostuu Rauma-luokan ohjusveneistä (sama alusluokka) ja miinaviirikkö miinoittajista (sama päätehtävä eli miinoittaminen).
Viirikkö voidaan myös jakaa ruotuihin. Tämä on yleistä etenkin, jos viirikössä on aluksia, joilla ei ole täyttä pysyvää miehistöä, esimerkiksi useita eri veneluokan aluksia. Viirikköä suurempi yksikkö on laivue.
Viirikön lyhenne Suomen merivoimissa on VKÖ ja laivueen LV.