Serbia
Historia > Miloševićin jälkeen

Syyskuussa 2000 pidettiin vaalit, joissa virallisten tulosten mukaan Miloševićin hallituskoalitio sai niukan voiton. Välittömästi sen jälkeen kaupungit täyttyivät mielenosoittajista, jotka tukivat demokraattisen opposition Vojislav Koštunicaa. Milošević luopui vallasta 5. lokakuuta 2000, jonka jälkeen hallitusvaltaa piti kahdeksantoista puolueen demokraattinen oppositio (ДОС; DOS), jonka edustaja Koštunica nimitettiin presidentiksi. Koalitio voitti parlamenttivaalit joulukuussa 2000 ja pääministeriksi tuli Demokraattisen puolueen Zoran Đinđić. Milošević pidätettiin huhtikuussa 2001 ja Đinđić luovutti hänet tuomittavaksi Haagiin sotarikostuomioistuimeen. DOSin hallitus oli vallassa joulukuuhun 2003. Koalition välit huononivat muun muassa Miloševićin luovutuksesta johtuen ja Koštunican Serbian demokraattinen puolue lähti hallituksesta loppuvuodesta 2001, jonka jälkeen hallitusvastuussa olivat Demokraattinen puolue (DS) ja G17+. Pääministeri Đinđić salamurhattiin 12. maaliskuuta 2003.
4. helmikuuta 2003 liittovaltion parlamentti hyväksyi uuden perustuslain, joka muodosti Serbian ja Montenegron valtioliiton. Marraskuun 16. 2003 pidettiin parlamenttivaalit, jotka uusittiin 28. joulukuuta liian matalan (< 50 %) äänestysaktiivisuuden vuoksi. Maaliskuussa 2004 Demokraattinen puolue sai tarpeeksi kannatusta uuden hallituksen muodostamiseen G17+:n, monarkistien ja Nova Serbijan kanssa sosialistien tuella. Vojislav Koštunicasta tuli pääministeri. Demokraattisen puolueen Boris Tadić valittiin presidentiksi 27. kesäkuuta 2004 kahden vuoden 2002 epäonnistuneen äänestyksen jälkeen äänestysprosentin jäätyä liian alhaiseksi.selvennä
21. toukokuuta 2006 Montenegro piti kansanäänestyksen itsenäisyydestä, joka sai 55,5 prosentin kannatuksen, 0,5 prosenttiyksikköä yli vaaditun, ja maa julistautui 3. kesäkuuta itsenäiseksi. Serbia julistautui Serbia ja Montenegron seuraajavaltioksi.
Euroopan unioni keskeytti lähentymisneuvottelut Serbian kanssa 2006 ja ilmoitti, että niitä jatketaan vasta kun kansanmurhasta Bosniassa syytetty kenraali Ratko Mladić luovutetaan sotarikosoikeudenkäyntiin Haagiin. Nato sen sijaan hyväksyi Serbian joulukuussa 2006 rauhankumppanuusohjelmansa esijäseneksi.
Lokakuun 28. ja 29. päivinä vuonna 2006 pidettiin kansanäänestys, jossa hyväksyttiin uusi perustuslaki, joka korvasi Miloševićin aikaisen perustuslain. Perustuslaissa muun muassa määriteltiin Naton miehittämä albaanienemmistöinen Kosovo kiinteäksi osaksi Serbiaa.
Perustuslain astuessa voimaan järjestettiin 21. tammikuuta 2007 uudet vaalit, joiden voittajaksi julistautui Serbian radikaalipuolue, joka sai 29 % äänistä. Hallitussovun viipyessä 8. toukokuuta Koštunican Serbian demokraattisen puolueen tuella parlamentin puhemieheksi valittiin Radikaalipuolueen Tomislav Nikolić. Nikolić ehdotti 48 tunnin kuluessa valitsemisestaan maan julistamista hätätilaan "Kosovon epävakaan tilanteen vuoksi." Nikolić joutui eroamaan viiden päivän kuluttua nimittämisestään 13. toukokuuta DSS:n vedettyä häneltä tukensa.
Demokraattinen puolue, Serbian demokraattinen puolue, G-17+ ja pieni konservatiivinen DSS:n kanssa liittoutunut Uusi Serbia (Нова Србија) muodostivat hallituksen 11. toukokuuta neljä päivää ennen kuin vaalit olisi jouduttu uusimaan. Parlamentti hyväksyi hallituksen puolisen tuntien ennen aikarajan menoa umpeen. Koštunica jatkoi pääministerinä.
17. helmikuuta 2008 albaanienemmistöinen Kosovon autonominen maakunta julistautui yksipuolisesti itsenäiseksi valtioksi ja sai tukea ja tunnustuksen Yhdysvalloilta ja useilta Euroopan unionin mailta. Kosovon asema suhteessa Serbiaan on edelleen kansainvälisesti avoin kysymys.
Kosovon tilanne johti maan hallituksen kaatumiseen, minkä jälkeen presidentti hajotti pääministerin suosituksesta parlamentin ja päädyttiin ennenaikaisiin vaaleihin samaan aikaan paikallisvaalien kanssa 11. toukokuuta 2008, vajaan vuoden kuluttua edellisistä vaaleista. Presidentti Boris Tadićin Eurooppalaisen Serbian puolesta (Za Evropsku Srbiju) -vaaliliitto (DS, G17+, SPO, LSV, Sandžak) voitti selvästi, mutta sen paikat eivät riittäneet hallituksen muodostamiseen.
Huhtikuussa 2017 Serbiassa järjestettiin vaalit, joissa pääministeri Aleksandar Vučić valittiin presidentiksi. Aiemmin Miloševićiin Serbian radikaalipuolueeseen kuulunut Vučić perusti vuonna 2008 maltillisemman ja EU-myönteisen Serbian edistyspuolueen yhdessä Tomislav Nikolićin kanssa. Vuonna 2012 Nikolić voitti presidentinvaalit ja hänen tilalleen puolueen johtoon tuli Aleksandar Vučić. Samana vuonna edistyspuolueen johtama koalitio voitti myös parlamenttivaalit ja Vučić nousi Serbian varapääministeriksi. Vuonna 2014 presidentti Nikolić ilmoitti uusista vaaleista. Edistyspuolue sai vaaleissa suuren voiton, ja Vučić valittiin pääministeriksi. Vuonna 2016 Serbiassa pidettiin taas ennenaikaiset parlamenttivaalit ja edistyspuolueen johtama koalitio sai taas vaalivoiton. Pääministeri Vučićin populistisen hallituksen linja muuttui entistä autoritaarisemmaksi ja median vapautta rajoittavaksi. Kannatusmittaukset ennustivat istuvalle presidentille Nikolićille tappiota ja tämän takia pääministeri Vučić lähti puolueen presidenttiehdokkaaksi voidakseen pitää myös presidenttiyden edistyspuolueella. Vaikka presidentin rooli Serbiassa on pitkälti seremoniallinen ja todellinen valta on pääministerillä, niin Edistyspuolueen puheenjohtajana Vučić valitsee myös Serbian seuraavan pääministerin ja pitää käytännössä myös ylintä poliittista valtaa käsissään.
Kesäkuussa 2017 Serbian presidentti Aleksandar Vucic nimitti uudeksi pääministeriksi Ana Brnabićin, joka oli paitsi Serbian ensimmäinen naispääministeri, myös ensimmäinen avoimesti homoseksuaali pääministeri Balkanin alueella.
Serbian oppositiopuolueet ilmoittivat boikotoivansa huhtikuussa 2020 pidettäväksi suunniteltuja parlamenttivaaleja. Hallitseva edistyspuolue ja presidentti Aleksandar Vucic hallitsivat tiukasti Serbian mediaa ja opposition mukaan asetelma oli erittäin epätasainen. Vaaleja lykättiin koronaviruspandemian takia. Kesäkuussa 2020 pidetyt vaalit voitti edistyspuolue, joka sai 62,6 % äänistä. Sen lisäksi hallituskumppani sosialistinen puolue sai 10,9 % äänistä ja isänmaallinen rintama -puolue 4,2 %. Loput puolueet eivät ylittäneet kolmen prosentin äänikynnystä, mutta vähemmistökansojen puolueet, joita äänikynnys ei koske, saivat näiden kolmen lisäksi edustajia parlamenttiin. Äänestysprosentti jäi historian alhaisimmaksi, alle 50 prosentin.