stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Longyearbyen

| Longyearbyen |
| --- | --- |

 vaakuna
 Longyearbyen
Valtio:  Norja
Hallintoalue:  Huippuvuoret
Perustettu:  1906
Kunnaksi:  2002
Kunnanvaltuusto:  15 paikkaa
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  242,86 km²
Väkiluku (2024):  2 681
 – Väestötiheys:  8,5 as./km²
Kuntanumero:  2100
 
 Lokalstyre.no 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Longyearbyen on Huippuvuorten hallintokeskus, joka sijaitsee Adventfjorden-vuonon kupeessa Länsimaan (Spitsbergen) saarella. Paikkakunnalla on 1 753 asukasta (2020), ja se on yksi maailman pohjoisimmista asutuskeskuksista. Suurin osa asukkaista on norjalaisia, mutta siellä on edustettuna yli 40 kansallisuutta. Longyearbyeniin voivat vapaasti muuttaa vain kansalaiset, joiden kotimaa on allekirjoittanut Huippuvuorten sopimuksen, mutta jokaisen on kustannettava oma elämisensä.
John Munroe Longyear (1850–1922) perusti paikkakunnan vuonna 1906. Hän oli Bostonissa pääkonttoriaan pitävän kaivosyhtiö Arctic Coal Companyn suurin omistaja. Store Norske Spitsbergen Kulkompani osti kaivokset ja asutusalueet 1916. Saksalaiset joukot polttivat ja tuhosivat Longyearbyenin 8. syyskuuta 1943, ja se uudelleenrakennettiin toisen maailmansodan jälkeen.
Aiemmin Longyearbyen oli kaivosasutusalue, mutta 1990-luvun alusta asutusalue on muuttunut. Ennen kaivoksia oli useampia, mutta nykyään käytössä on vain Gruve 7 -niminen kaivos. Se tuottaa noin 60 000 tonnia hiiltä vuodessa, josta puolet menee hiilivoimala Longyear Energiverkille, joka on Norjan ainoa hiilivoimala. Turismi, tutkimus ja koulutus ovat nykypäivänä tärkeitä elinkeinoja kaivosteollisuuden ohella. Huippuvuorten lentoasemalta on lentoyhteys Norjan mantereelle ympäri vuoden. Longyearbyenissä on vilkas urheilu- ja kulttuurielämä, ja siellä pidetäänkin vuosittain lokakuun loppupuolella maailman pohjoisin bluesfestivaali Dark Season Blues. Longyearbyenissä otettiin vuonna 2002 käyttöön paikallishallinto, jonka edustajat päättävät muun muassa Longyearbyenin infrastruktuurista, yhteiskunta- ja aluesuunnittelusta sekä varhaiskasvatuksesta. Samaan aikaan, kun paikkakunnalle tuli paikallishallinto, sai Longyearbyen myös oman vaakunansa, aiemman norjalaisen kunnallisvaakunan tilalle. Vaakunassa on hopeanharmaa vuorenrinne vasten yönmustaa taivasta, minkä lisäksi vuorenrinteen poikki kulkee vaakaviiva, joka kuvaa hiilikaivoksia.
Maantiede

Longyearbyen sijaitsee Longyeardalen-laaksossa. Kylän läpi kulkee Longyearelva-niminen joki, joka laskee koillisesta laakson läpi Adventfjordeniin, Isfjordenin sivuvuonoon. Heti tiheimmän asutusalueen molemmin puolin sijaitsee Sverdrupbyenin ja Nybyenin kylät. Hieman kauempana sijaitsee Gamle Longyearbyen (Vanha Longyearbyen) sekä Haugenin ja Lian asutusalueet, missä keskustan alue sijaitsee. Huippuvuorten kuvernööri ja teleyhteysfirma Telenor pitävät majaa Skjeringan alueella, samalla alueella sijaitsee myös satama-alue Sjøområdet. Näitä tahoja ohjataan Store Norske Spitsbergen Kulkompanin ja Huippuvuorten yliopistokeskuksen hallintorakennuksista.
Huippuvuorten toinen ainoa suurempi asutusalue Barentsburg sijaitsee noin 36 kilometrin päässä Isfjordenin vuonoa länteen päin mentäessä.
Geologia

Longyearbyen sijaitsee Longyeardalenissa, joka on tyypillinen U-laakso jyrkkine sivuineen ja mataline pohjineen. Laakso on muodostunut vuoristojäätiköistä viimeisen jääkauden aikana. Laakson toisessa päässä sijaitsee kaksi jäätikköä, Longyearbreen ja Larsbreen, jotka ovat pienentyneet jonkin verran viimeisen sadan vuoden aikana. Vuoret Longyeardalenin molemmilla puolilla ovat tyypillisiä tasankovuoria, jotka ovat lähes tasaista, säänkestävää hiekkakivilajia.
Laakson reunoissa näkyy, miten laakson alemmissa osissa tertiäärikausi on säilynyt. Jäljellä on hiekka- ja liuskekiveä, jotka jäivät syrjään jokien ja rannikkovirtausten tieltä. Alin muodostelma, neliömuodostelma, sisältää hiilisuonia, jotka ovat ajautuneet useisiin kaivoksiin vuodesta 1906 lähtien. Longyearbyenin perustana oleva hiili on loivasti viistossa (2–5°) ja kaivoskäytävät seuraavat vuoren sisään vieviä hiilisuonia.
Biologia > Kasvillisuus

Longyearbyen sijaitsee tunturivyöhykkeellä Huippuvuorten länsirannikolla, jossa on Huippuvuorten suotuisin ilmasto. Siellä elää paljon uhanalaisia ja harvinaisia kasvilajeja. Longyearbyenin biodiversiteetti on erittäin suuri suhteessa muihin samalla leveysasteella sijaitseviin arktisiin alueisiin. Longyearbyenin paikallishallinnon toimeksiantona Norsk institutt for naturforskning -tutkimuslaitos (NINA) kartoitti Longyearbyenin biodiversiteettiä vuoteen 2007 asti. Longyearbyenistä löydetyistä lajeista 178 on uhanalaisia tai kuuluu harvinaisuuskategoria 3:een (lajit, joita elää 1–4 paikassa Huippuvuorilla). Harvinaisimmat lajit kuuluvat sieni- (100 lajia) ja jäkälälajeihin (44 lajia). Lisäksi Longyearbyenistä löydettiin harvinaisia sammalia (18 lajia) ja putkilokasveja (16 lajia).
Vaikka Huippuvuorten luonto on muotoutunut geologisten prosessien, ilmaston ja kasvien luonnollisen leviämisen kautta, ihminen on muovannut maisemaa ja vaikuttanut Longyearbyenin kasvillisuuteen ja maapohjaan. Talot ja ihmiselämä ovat tuoneet maahan ravintoaineita. Typen liukeneminen maahan arktisilla alueilla johtaa vihreämpään ja hedelmällisempään kasvipeitteeseen ja erityisesti ruohon kasvuun. Kaukaa katsoessa jälkiä tästä on mahdollista huomata esimerkiksi vanhoissa navetoissa.
Longyearbyen grønnere -projektin aikana 1990-luvulla ojiin kylvettiin siemeniä, mikä on osittain johtanut ruohikon kasvamiseen. Kylvetyt siemensekoitukset edustavat vierasperäistä perimää. Vuodesta 2002 asti Huippuvuorten ympäristölain mukaan on kiellettyä maahantuoda eläviä eläimiä, jotka voivat levitä, samoin vierasperäisiä kasveja.
Biologia > Linnut ja nisäkkäät

Longyearbyenin lähialueilla elää huippuvuortenpeuroja, huippuvuortenkiirunoita ja naaleja. Naaleilla on kolme tiedossa olevaa elinaluetta Longyearbyenissä: Bjørndalenissa, Nybyenissa ja Huippuvuorten kirkon takana. Kahdella ensimmäisellä alueella poikasia on syntynyt säännöllisesti, kun taas kirkon takana olevalla alueella poikasia ei ole nähty sitten 1980-luvun. Naalinmetsästys on laillista osan vuodesta, mutta ei Longyearbyenissä.
Makean veden alueilla ja kosteikkoalueilla on lintujen asuin- ja pesimäalueita.
Ilmasto

Tiheät matalapaineen rintamat ja Atlantin lämmin merivesi tekevät Huippuvuorten ilmastosta muita samalla leveysasteella sijaitsevia alueita leudomman. Vuoden keskilämpötila Longyearbyenissä on -4 °C, mutta ilmastoerot saariryhmän saarten välillä ovat suuret. Kasvukausi on 70 päivää (päivät, joina keskilämpötila on yli 5 °C). Talvikuukausien aikana tuulee usein, kun taas sumu on yleistä kesäisin. Longyearbyenissä sataa vähemmän kuin Norjan mantereen kuivimmilla alueilla, ja Huippuvuorten lentokentän vuotuinen sademäärä on alhaisin kaikista Norjan mittausasemista, vain 190 mm vuodessa.
Huippuvuorten läntiset vuonot voivat olla sulia suuren osan talvesta. Suurin osa Huippuvuorten sateesta tulee Barentsinmeren itäisten napatuulten kautta, ja Huippuvuorten kaakkois/lounaisrannikolla sataa vettä kolminkertainen määrä verrattuna Longyearbyeniin. Rannikon ikirouta on jopa 100 metriä syvä, ja kesällä ylimmästä kerroksesta sulaa korkeintaan metri. Ilman ikiroutaa suuri osa Longyearbyenin maaperästä koostuisi epätasaisesta savimaasta.
Suuren osan vuodesta Longyearbyenissä vallitsee yötön yö ja kaamos. Yötön yö vallitsee 20. huhtikuuta – 23. elokuuta välisenä aikana ja kesällä aurinko on n. 35° kulmassa horisonttiin nähden päivisin ja 11° öisin. Pimeäaika vallitsee 26. lokakuuta – 15. helmikuuta välisenä aikana, ja kaamos 11. marraskuuta – 30. tammikuuta. Kaamosaikana on täysin pimeää ja aurinko on yli 6° kulmassa horisontin alapuolella. Kirkkaina kaamosöinä revontulet loistavat usein.
Yhteiskunta > Uskonto

Longyearbyenissä on saariryhmän ainoa evankelisluterilainen kirkko, Huippuvuorten kirkko. Se vihittiin käyttöön 28. elokuuta 1921 vain 50 rakennuspäivän jälkeen. Alun perin kirkon nimi oli Vår frelsers kirke på Spitsbergen, ja sitä oli rahoittanut Store Norske Spitsbergen Kulkompani sekä lähetyskirkko (Det norske lutherske Indremisjonsselskap). Kirkko paloi 1943 saksalaisten hyökkäyksessä, ja se uudelleenrakennettiin 1958.
Huippuvuorten kirkko on maailman pohjoisin kirkko, jossa vuonna 2003 kävi jumalanpalveluksissa keskimäärin 69 henkilöä, joista monet olivat turisteja.
Huippuvuorten kirkko on erityisasemassa, sillä Norjan kirkko sekä kunnat omistavat  suurimman osan norjalaisista kirkoista, ja niillä on vastuu toiminnasta ja huolloista. Kirkko Huippuvuorilla on valtion omistama, rahoitettu ja budjetoitu Oikeus- ja turvallisuuskeskuksen napaseutujen osastossa ja rakentamista hallinnoi Statsbygg (ainoa valtion rakentama kirkko omaisuussalkussaan). Nord-Hålogalandin piispa valvoo kirkon toimintaa ja hänellä on laillinen työnantajan vastuu, mutta muilla osa-alueilla Huippuvuorten seurakunta kuuluu Suurkäräjien sekä Oikeus- ja turvallisuuskeskuksen alaisuuteen.
Huippuvuorilla sovelletaan Norjan lakeja kirkollisten lakien sijaan.
Kahden norjalaisen asutusalueen Longyearbyenin ja Ny-Ålesundin palvelun lisäksi Huippuvuorten kirkko palvelee myös venäläistä kaivoskaupunki Barentsburgia ja puolalaista tutkimusasemaa Hornsundissa. Huippuvuorten kirkko palvelee kaikkia, olivat he sitten protestantteja, katolilaisia tai venäläisortodokseja, sekä toimii yhteistyössä Venäläisen ortodoksikirkon sekä Norjan katolilaisen kirkon kanssa, kun on kyse venäläisten ja puolalaisten asuinalueiden palvelemisesta.
Yhteiskunta > Terveyspalvelut ja pelastustoimi

Longyearbyenissä on Pohjois-Norjan yliopistolliseen sairaalaan kuuluva Longyearbyenin sairaala. Longyearbyenin sairaala on maailman pohjoisin sairaala. Sairaalalla on rajalliset resurssit, joten vaikeissa tapauksissa potilaat lennätetään Tromssan sairaalaan. Longyearbyenissä sijaitsee myös maailman pohjoisin paloasema. Paloasemalla työskentelee kolme kokoaikaista ja 21 osa-aikaista henkilöä.
Yhteiskunta > Päivähoito

Longyearbyenissä on kaksi tavallista päivähoitopaikkaa ja yksi perhepäivähoitopaikka, ja vuoden 2004 aikana näissä kolmessa yksikössä oli yhteensä 103 lasta. Vuoden 2005 varhaiskasvatuslaki ei koske Huippuvuoria, mutta käytännössä laki määrää päiväkodin toimintaa.
Huippuvuorten varhaiskasvatus saa valtionavustuksia Lapsi- ja perheministeriöstä, toisin kuin mantereella, jossa avustuksia saadaan kunnilta. Ministeriö on säätänyt ehdoiksi avustuksille varhaiskasvatuslakien noudattamisen niin laajasti, kuin se on mahdollista, ja että työskentely tapahtuu varhaiskasvatuksen opetussuunnitelmien mukaisesti.
Yhteiskunta > Koulutus

Jo Store Norske Spitsbergen Kulkompanin ensimmäisestä toimintavuodesta lähtien Longyearbyenissä on ollut opetusta, ja vuoteen 1919 asti opetusta sai viidestä kymmeneen lasta. Syksyllä 1990 pienellä kasarmilla Skjeringassa perustettiin varsinainen koulun toiminta. Ensimmäisenä vuotena koulussa oli kahdeksan oppilasta ja yksi opettaja 12 m² kokoisessa luokkahuoneessa. Kun ensimmäinen kirkko valmistui 1921, alettiin käyttää kirkon lukuhuonetta, jolloin luokkatila laajeni 20 neliömetriin. Vuonna 1937 Longyearbyenin yleiskoulusta tuli lakisääteinen, ja vuotta myöhemmin valmistui erillinen koulurakennus, jossa rehtorina ja opettajana toimi ylipappi Just Kruse.
Asukkaiden evakuoinnin yhteydessä vuosina 1942–1945 opetusta pidettiin Britanniassa linnassa (Drumtochty Castle), jossa rehtorina toimi Ivar Benum. Sodan jälkeen asukkaiden palatessa oli koulu muun kylän tavoin tuhoutunut maan tasalle. Koulu sai paikakseen väliaikaiset tilat yhdessä Haugenin talossa. Vuonna 1951 koulu sai kaksi huonetta uudesta seurakuntatalosta, joka kantoi nimeä Huset. Yksi huoneista oli tarkoitettu vanhemmille oppilaille ja toinen nuoremmille.
Vuonna 1971 rakennettiin uusi koulu Haugeniin, Longyeardalenin keskelle. Norjan viimeinen toimikoulu lopetettiin vuonna 1976 ja kirkko-, koulu- ja tutkimusministeriöiden kautta valtio otti hoitaakseen koulut Store Norske Spitsbergen Kulkompanilta.
Vastuu Longyearbyenin koulusta siirrettiin 1. tammikuuta 2007 valtiolta Longyearbyenin paikallishallinnolle. Koulu on peruskoulu, jossa on mahdollisuus koulun jälkeiseen vapaa-ajan toimintaan, ja jossa on jaosto toisen asteen koulutukselle. Yhteensä oppilaita on 195, joista 50 on mukana koulun jälkeisessä toiminnassa ja 20 opiskelee toisella asteella.
Syksyllä 1993 Universitetsstudia på Svalbard (UNIS) aloitti toimintansa. UNIS on myöhemmin muuttanut nimensä muotoon Universitetssenteret på Svalbard, ja on siitä lähtien toiminut ei itsenäisenä, vaan Oslon, Bergenin, Trondheimin ja Tromssan yliopistojen säätiöiden johtamana. UNIS on maailman pohjoisin korkeamman asteen koulutuslaitos, ja se tarjoaa pää- ja sivuaineina arktista biologiaa, arktista geologiaa, arktista geofysiikkaa sekä arktista teknologiaa.
UNISilla on hyvä maine kansainvälisesti, ja kaikki kurssit on myös mahdollista käydä englanniksi, jos opiskelija ei ymmärrä norjaa. UNISilla on 350 opiskelijaa, joista puolet on Norjasta. Ulkomaalaisista opiskelijoista yli puolet on kotoisin Pohjoismaista. Huhtikuussa 2006 UNIS vaihtoi uusiin tiloihin, joissa toimii myös Huippuvuorten tutkimuskeskus, Norjan Polaari-instituutti, EISCAT ja Svalbard Science Forum.
Yhteiskunta > Tutkimus

Norjalaisten viranomaisten halutessa luoda muutosta ja vaihtoehtoista toimintaa Longyearbyenissä 1990-luvulla panostettiin erityisesti tutkimukseen ja matkailuun. Nykyään tutkimus ja korkeakoulutus ovat yksiä paikallisen talouden tukipilareista. Uusia työpaikkoja on luotu sekä suorasti että epäsuorasti. Keskeisimpiä näistä ovat Huippuvuorten tutkimuspuisto, EISCAT Svalbard Radar -tutkimuslaitos, Huippuvuorten satelliittiasema, UNIS-yliopistokeskus (The University Centre in Svalbard) ja Norsk Polarinstitutt -laitos. Tämän lisäksi on perustettu Svalbard Science Forum -laitos, jonka tehtävänä on parantaa norjalaisen ja kansainvälisen tutkimuksen välistä yhteistyötä Huippuvuorilla.
Huippuvuorten tutkimuspuisto on tutkimuspuisto, jonka tarkoituksena on edistää kansainvälistä yhteistyötä arktisissa teemoissa, sekä tutkimuksen että koulutuksen osalta. Tutkimuspuistossa yhdistyvät Longyearbyenin eri tutkimusympäristöt. Niillä on yhteinen infrastruktuuri, johon kuuluu koordinoitu palvelu kenttätutkimuksia ja yleisötoimintaa varten.
Kansainvälisellä tiedejärjestö EISCATillä on tutkajärjestelmä Breinosa-tunturilla, n. 8 km itään Longyearbyenistä. Tutkajärjestelmä koostuu kahdesta parabolisesta peiliantennista, joista pienempi on halkaisijaltaan 32 metriä ja täysin ohjattavissa, kun taas suurempi on halkaisijaltaan 42 metriä ja osoittaa pysyvästi maan magneettikentän suuntaan. Tutkia käytetään kaasukehätutkimuksessa muun muassa revontulien ja otsonin tutkimiseen.
Huippuvuorten satelliittiasema (SvalSat) avattiin kesäkuussa 1999. Se sijaitsee Platåberget-tunturilla Longyearbyenin ulkopuolella ja on maailman pohjoisin satelliittiasema. SvalSat-asema hakee dataa ja ohjaa naparadoilla sijaitsevia satelliitteja. Asema koostuu seitsemästä antennista, joista Kongsberg Satellite Services AS (KSAT) -palveluntarjoaja ja Euroopan sääsatelliittijärjestö EUMETSAT omistavat molemmat kaksi, NASA ja NOAA taas molemmat yhden. Tämän lisäksi Telenor on rakennuttanut Gruve 7 -tunturille tietoliikenneantennin ja kaksinkertaisen 20 Gbit/s:n nopeuden valokaapelin, joka yhdistää Huippuvuoret mantereeseen.
Yhdessä kuningatar Maudin maassa sijaitsevan norjalaisen TrollSat-satelliittiaseman kanssa Huippuvuorten satelliittiasema on maailman ainoa satelliittiasema, joka saa yhteyden napaseudun satelliitteihin jokaisella kierroksella.
Yhteiskunta > Viestimet

Svalbardposten on Longyearbyenin viikkolehti, joka ilmestyi ensimmäisen kerran seinälehtisenä marraskuussa 1948. Seinälehtinen koostui yleensä neljästä sivusta, jotka kiinnitettiin parakkien seinille. Alussa lehteä kuvailtiin näin: ”Toisinaan hauska, mutta sisältää melko vähän tietoa ja vakavuutta. Hyvin vähän paikallissisältöä”.
Oikeusministeriön lehden vastaavaksi kustantajaksi tehneen järjestelyn jälkeen ja lehden kohdattua 1980-luvun lopulla taloudellisia vaikeuksia sen toimintaa järjesteltiin uudelleen. Vuodesta 1996 lähtien lehteä on julkaissut sen oma säätiö. Vuosina 1996 ja 2000 Landslaget for Lokalaviser -järjestö nimesi lehden Vuoden paikallislehdeksi, minkä lisäksi lehti on saanut useampia kunniamainintoja. Svalbardposten on maailman pohjoisin lehti. Sitä painetaan nykyään Tromssassa ja uusi numero ilmestyy perjantaisin.
Vuoden 1978 joulukuussa Huippuvuoret yhdistettiin puhelinverkkoon kolmen puhelinkanavan kautta satelliittiyhteydellä. Tämä tapahtui vuosi ennen kuin Isfjord radio -radioaseman oli tarkoitus ottaa pysyvä maa-asema käyttöön.
Norjan yleisradioyhtiö NRK:n radio-ohjelmia lähetettiin vuoroittain yhden puhelinkanavista kautta. Pysyvän maa-aseman varsinaiset avajaiset pidettiin joulukuussa 1979. Avautuessaan asema oli maailman pohjoisin geostationaarisille satelliiteille tarkoitettu maa-asema.
Vuodesta 1949 asti Huippuvuorten asukkailla oli ollut käytössään puhelinyhteys ulkomaailmaan Harstad-radion maailmanradion kautta.
22. joulukuuta 1984 Huippuvuoret liitettiin Norjan valtion verkkoon Eutelsat I-F2 -satelliitilla ja NRK alkoi lähettää suoria, valtakunnallisia TV-lähetyksiä Huippuvuorilla. Aikaisemmin Longyearbyenin paikallisasema oli lähettänyt kaksi viikkoa vanhoja, nauhoitettuja lähetyksiä.
Yhteiskunta > Posti ja televiestintä

Norjan postilla on toimisto Longyearbyenissä. Lentorahti kulkee Huippuvuorten lentoaseman kautta ja postin jakelu koskee kaikkia Huippuvuorten asukkaita.
Vuonna 2003 Norjan avaruuskeskus rakennutti Harstadista pohjoiseen Huippuvuorille, Isfjordeniin ja Longyearbyeniin kulkevan kaksinkertaisen kuitukaapelin. Toimeksiantajina olivat Huippuvuorten eri tutkimusinstituutiot, ja Telenor on vastuussa kaikesta toiminnasta. Kaapelin käyttökapasiteetti on 20 Gbit/s, josta Telenor itse käyttää 2 Gbit/s saariryhmän telepalveluihin. Kaapeli on asennettu merenpohjaan 3 000 metrin syvyyteen Huippuvuorten ja Norjan välille.
Tromssasta lähtevä kuitukaapeli on kytketty internetpohjaisiin palveluihin (IP-palveluihin), joita Longyearbyenin yritykset, palvelut ja yksityistaloudet voivat käyttää. Kaikille tarjolla ovat niin sanotut triple play-palvelut, eli puhelinyhteydet, internetyhteydet ja televisioyhteys laajakaistakaapelin kautta. Canal Digital tarjoaa n. 35 TV-kanavaa radiokanavien ja omien on-demand-musiikkipalveluiden lisäksi. Telenor Svalbardin kautta saatavilla on myös perinteisiä televisiolähetyksiä.
Longyearbyenillä on yhteys muihin Huippuvuorten taajamiin kaksinkertaisella 30–155 Mbit/s nopeuden radioyhteydellä. Vuonna 2003 Longyearbyenissä otettiin käyttöön myös kolmannen sukupolven matkaviestintäteknologia, UMTS-teknologia. 13. tammikuuta 2008 Telenor esitteli mobiililaajakaistan, niin sanotun HSDPA:n. Matkapuhelinverkko kattaa Longyearbyenin, Adventdalenin ja suurimman osan Isfjordenista. Tämän lisäksi Telenor on laajennuttanut GSM-kattavuutta Reindalenissa Longyearbyenin ja Svean välillä vuonna 2007, Store Norske -konsernin toimeksiantona.
Huippuvuoriin ei sovelleta monia sähköisen viestinnän Ekom-lain kilpailusääntöjä. Telialla on kuitenkin sopimus teleasemista Telenorin kanssa vaihto- ja tukiasemissa, joten Telian matkapuhelinkattavuus Huippuvuorilla on melkein yhtä hyvä kuin Telenorilla.
Yhteiskunta > Kuljetusyhteydet

Longyearbyenin ulkopuolella sijaitsevalla Huippuvuorten lentoasemalla on ympärivuotinen lentoyhteys Norjan mantereelle. Lisäksi lentokentältä lähtee säännöllisesti lentoja Sveagruvaan ja Ny-Ålesundiin, joissa molemmissa on tavallista lyhyempi lentokenttä. Venäläisellä kaivosyrityksellä on oma helikopterikenttänsä Heeroddenissa, Barentsburgissa. Se kuljettaa Huippuvuorten lentokentältä saapuvaa henkilöstöä.
16 vuotta ennen kuin Huippuvuorten lentoasema valmistui, 9. helmikuuta vuonna 1958, laskeutui ensimmäinen lento jäiselle tundralle Adventdaleniin. Lentokone oli Norjan kuninkaallisten ilmavoimien Catalina. Vuotta myöhemmin laskeutui ensimmäinen postinkuljetuslento, ja sitä seuraavana vuonna laskeutui ensimmäinen matkustajia kuljettanut lento. Koska kiitotie sijaitsi jäisellä tundralla, se oli käytössä vain talvisin.
Tarve ympärivuotiselle lentokentälle kasvoi, ja kiitotien rakennus Huippuvuorten lentoasemalle alkoi vuonna 1973. Braathens S·A·F·E:n lentokone Fokker F-28 laskeutui ensimmäisenä lentona kentälle 14. syyskuuta vuonna 1974. Lentoasema avautui virallisesti 2. syyskuuta 1975. Saman vuoden jouluaatonaattona tapahtui niin kutsuttu ”Vaimokonflikti Huippuvuorilla” jolloin kolme neuvostoliittolaista naista, jotka olivat aviopuolisoita neuvostoliittolaisille lentokentän toimihenkilöille, muuttivat Huippuvuorille. Norjan viranomaiset eivät tätä hyväksyneet. Perusteluina oli, että naisten saapuminen oli sopimuksen vastaista ja että Huippuvuorten norjalaiset työntekijät, jotka eivät saaneet ottaa puolisojaan mukaan, kokisivat tämän epäoikeudenmukaisena. Norjalaisissa siirtokunnissa oli suuri asuntopula. Konflikti päättyi 10. huhtikuuta Norjan hyväksyessä, että Aeroflot saisi pitää alkuperäisen määrän miehistöä Longyearbyenissä, mutta mikäli vaimot jäisivät, tulisi toimihenkilöiden määrää vastaavasti vähentää.
Liikenneministeri Liv Signe Navarsete avasi 10. joulukuuta 2007 Huippuvuorten lentokentälle uuden terminaalirakennuksen, jonka arvo oli 120 miljoonaa Norjan kruunua.
Spitsbergenin asutusalueiden välillä ei ole tieyhteyttä, joten matkustaminen asutusten välillä on mahdollista kesäisin vesiteitse veneellä ja talvisin moottorikelkalla.
Yhteiskunta > Paikallinen demokratia

Kysymys Huippuvuorten norjalaisen väestön demokraattisen vaikutusvallan lisääntymisestä on nostettu esiin useaan otteeseen. Suvereniteetin käyttöönoton yhteydessä vuonna 1925, Stortinget hylkäsi ehdotuksen perustaa Huippuvuorten kunta tai lääni. Sen sijaan valittiin erityinen hallinnollinen järjestys, jossa kuvernööri oli hallituksen pääedustaja.
Kylmän sodan aikana Huippuvuorten politiikkaa leimasi norjalaisten viranomaisten pyrkimys ohjata alueen kehitystä. Paikallisen demokratian käyttöönotto ei täten ollut ajankohtainen asia millään tasolla.
Paikallinen Huippuvuorten neuvosto perustettiin 6. elokuuta 1971 keskus- ja paikallishallinnon neuvoa antavaksi elimeksi. Neuvosto pystyi nostamaan esiin kysymyksiä, jotka olivat merkityksellisiä Huippuvuorten väestölle. Kysymys paikallisesta demokratiasta nousi uudelleen pintaan vuonna 1974, mutta Truve Brattelin toinen hallitus totesi, että aika ei vielä ollut kypsä Huippuvuorten oman läänin tai kunnan itsehallinnon käyttöönottamiseen. Jatkoa paikalliselle Huippuvuorten neuvostolle toi Huippuvuorten neuvoston perustaminen 12. elokuuta 1981. Vuonna 1993 poliittiset luettelot toimitettiin Huippuvuorten neuvostolle ensimmäistä kertaa.
Paikalliseen demokratiaan suhtautuminen muuttui hieman 1980-luvulla. Vuonna 1985 Kåre Willochin hallitus nosti esiin useita poliittisia, käytännöllisiä ja ekonomisia esteitä paikallisen demokratian kehittymiselle mantereen mallin mukaisesti. Erityisiä seikkoja olivat sopimusvelvoitteet ja suhteet venäläisiin siirtokuntiin. lähde?
Vuonna 1995 Stortingetissä kehitettiin ja hyväksyttiin asiakirja 8, joka vaati hallitusta esittämään mallin paikalliselle demokratialle Longyearbyenissä. Hallituksen ehdotus paikallisen demokratian käyttöönotosta oman mallin mukaan nostettiin esiin vuonna 1999. Siinä pääpiirteinä oli perustaa paikallishallinto, jonka hallitus olisi kansan valitsema. Samanaikaisesti Huippuvuorten neuvosto olisi tarkoitus purkaa. Ulkopoliittisista syistä sekä ympäristösyistä paikallisneuvoston toimialue rajoittui Longyearbyenin asutusalueeseen ja sen lähialueisiin.
Paikallishallinto otettiin käyttöön 1. tammikuuta 2002, vaikkakin suurin osa asukkaista vastusti paikallisen demokratian käyttöönottoa.
Vuonna 2006 Norjan kaupunki- ja aluetutkimusinstituutti teki arvioinnin paikallishallinnon järjestelmästä, josta kävi ilmi, että puolet väestöstä on järjestelmää vastaan. Luottamus paikallishallintoa kohtaan oli vaatimatonta, ja monien asukkaiden mielestä paikallinen demokratia toimi huonosti. Vastustus paikallishallintoa kohtaan oli suurin niiden keskuudessa, jotka olivat asuneet Huippuvuorilla pitkään.
Paikallishallinnon vaaleissa 21. ja 22. lokakuuta 2007 oli ehdolla viisi puoluetta, äänioikeutettuja oli 1 563 ja äänestysprosentti oli 40,27 %.