stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Regina (kaupunki)

| Regina |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Regina
 Koordinaatit: 50°26′50″N, 104°37′05″W 
Valtio:   Kanada
Provinssi:  Saskatchewan
Perustettu:  1882
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Saskatchewanin kaupunginvaltuusto
 – Pormestari:  Pat Fiacco
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  119 km²
 – Metropolialue:  3 408 km²
Korkeus:  577 m
Väkiluku (2006):  179 246
 – Väestötiheys:  1 508 as./km²
 – Metropolialue:  194 971
 – Väestötiheys metropolialue:  57 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-6
Postinumero:  S4L–S4Z
Suuntanumero(t):  306
Lempinimi::  The Queen City
Motto::  Floreat Regina
 
 regina.ca 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Regina on Kanadan Saskatchewanin provinssin pääkaupunki ja provinssin toiseksi suurin kaupunki. Kaupungissa elää noin 180 000 ihmistä (2006). Provinssin suurin kaupunki, Saskatoon, sijaitsee 260 kilometrin päässä pohjoisessa.
Regina sijaitsee keskellä preeriaa, Etelä-Saskatchewan-jokea lukuun ottamatta kaupungista mihin tahansa suuntaan poistuttaessa edessä on satoja kilometrejä tyhjää tasankoa, ilman metsiä, kukkuloita tai merkittävää asutusta. Kaupungin läpi kulkee koko Kanadan halkaiseva Trans-Canada Highway, Kanadan maantie numero 1.
Ilmasto kaupungissa vaihtelee ääripäästä toiseen, talvet ovat äärimmäisen kylmiä (usein −40 °C), kesät puolestaan varsin kuumia (jopa +40 °C). Kesäisin kaupungissa on paljon hyttysiä, joiden vuoksi ulkona liikkuminen on epämukavaa.
Korkeakoulutuksesta kaupungissa vastaa melko suuri Reginan yliopisto.
Historia

Suuri osa nykyistä Saskatchewanin provinssia sijaitsee alueella jonka Englannin kuningas Kaarle II myönsi vuonna 1670 Hudson's Bay Companylle suuren osan Pohjois-Amerikasta. Yhtiö nimesi alueensa ensimmäisen johtajansa Kaarlen veljenpojan Rupertin mukaan Rupertinmaaksi. Alue oli Hudson's Bay Companyn hallussa vuoteen 1870 jolloin Alue siirtyi osaksi Kanadan liittovaltiota, alue liitettiin silloiseen Luoteisterrioon.
Historia > Perustaminen

Kaupungin on perustanut vuonna 1882 kuvernööri Edgar Dewdney territorion pääkaupungiksi. Alue sijaitsi keskellä silmänkantamattomiin jatkuvaa kuivaa preeriaa. Aikaisempia suosittuja vaihtoehtoja olivat olleet Battleford, Qu'Appelle ja Fort Qu'Appelle, jotka kansan mielipiteiden mukaan olisivat olleet suuremman väenkasvun keskittymiä ja maastoltaan suotuisampia, lähellä vesistöjä ja metsiköiden ympäröimiä. Reginan alueesta käytettiin nimeä "luukasa" (engl. Pile-of-Bones), sillä lähistöllä sijaitsi valtava kasa teurastettujen biisonien luita.
Kuvernööri Dewney omisti maa-alueen suunnitellun Canadian Pacific Railway rautatilinjauksen lähettyviltä, ja sen uskotaan olleen syynä suosia nykyistä sijaintia. Eturistiriidasta johtuen hänen toimensa johtivat maan laajuiseen skandaaliin, mutta alueen syrjäisen sijainnin vuoksi hänen toimensa eivät kiinnostaneet valtion päättäjiä Ottawassa.
Historia > Saskatchewanin kapina

Vuonna 1885 alueen asukkaat nousivat Saskatchewanin kapinan Kanadan hallitusta vastaan, kapinassa Louis Rielin johtamat métis- ja cree-intiaanit taistelivat kanadan ratsupoliiseja ja sotilaita vastaan maa-oikeuksien puolesta. Juuri valmistunut Canadian Pacific Railwayn rautatie yhdisti Reginan, Saskatoonin ja Prince Albertin kaupungit maan itäosiin ja toimi tärkeänä linkkinä kuljettaessaan hallituksen joukkoja. Kapina kukistettiin pian ja Louis Riel tuomittiin hirtettäväksi.
Historia > Virallinen kaupungin asema

Regina sai virallisen kaupungin aseman 19. kesäkuuta 1903 ja valittiin vuonna 1905 perustetun Saskatchewanin provinssin viralliseksi pääkaupungiksi, tosin vasta 23. toukokuuta 1906. Provinssin johtaja Walter Scott rakennutti mahtavan Saskatchewan Legislative Buildingin provinssin hallintorakennukseksi, rakentaminen tapahtui vuosina 1908–1912. Kaupunki koki vakavan turman 30. kesäkuuta 1912 kun pyörremyrsky tuhosi suuren osan kaupungin liikeskustaa, surmasi ainakin 28 henkeä ja loukkaantuneita oli satoja. Pyörremyrsky on Kanadan tuhoisin kautta aikojen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Regina Wikimedia Commonsissa
Robert Cray

Robert Cray
Robert Cray (s. 1. elokuuta 1953 Columbus, Georgia) on yhdysvaltalainen blues-kitaristi ja laulaja.
Hänen isänsä oli armeijan kantahenkilökuntaa, joten perhe asui eri puolilla Yhdysvaltoja Alabamassa, Georgiassa, Virginiassa, Pennsylvaniassa, Indianassa ja Kaliforniassa ja Saksassa. Lopulta perhe asettui asumaan Washingtonin Tacomaan.
Nuoruudessaan Cray kuunteli blues- ja soulartisteja kuten Ray Charles, Sam Cooke ja Bobby Bland sekä gospel-yhtyeitä kuten Soul Stirrers ja Five Blind Boys of Mississippi. Saksassa asuessaan Cray alkoi opetella pianonsoittoa, koska isä piti Ray Charlesia sopivana musiikillisena esikuvana.
Kitaransoitosta Cray innostui Beatlesien ja muiden vastaavien popyhtyeiden ansiosta. Hän soittaa Fender Stratocaster -kitaraa. Crayn tyyli on kekseliästä ja usein ”kireää”. Siinä on havaittavissa vaikutteita Magic Samilta, Buddy Guylta, Albert Collinsilta ja Johnny Watsonilta. Crayn laulutyyli puolestaan on pehmeämpi ja soinnukas. Se tuo mieleen Junior Parkerin, mutta siinä on enemmän gospel-vaikutteita.
Tacomassa Cray johti jonkin aikaa rockyhtyettä, mutta kiinnostui sellaisista Chicago-bluesia soittavista kitaristeista kuin jo mainitut Magic Sam ja Buddy Guy. Nähtyään Seattlessa texasilaisen kitaristi Albert Collinsin konsertin hän suostutteli lukionsa kutsumaan tämän soittamaan vuosiluokkansa valmistumisjuhlissa.
The Robert Cray Band perustettiin vuonna 1974. Tästä kokoonpanosta mukana seurasi basisti Richard Cousins. Yhtyeen esiintymisen Eugenessa vuonna 1977 näki John Belushi, jonka Dan Aykroydin kanssa perustama Blues Brothers otti osin vaikutteita Crayn yhtyeen blues and soul -tyylistä. Samaan aikaan Cray itsekin näytteli elokuvassa Animal House basistin osaa kuvitteellisessa R&B-yhtyeessä Otis Day and the Knights.
Crayn yhtye äänitti ensimmäisen albuminsa Who’s Been Talkin’ vuonna 1978 Tomato-levymerkille. Se julkaistiin kuitenkin vasta kahta vuotta myöhemmin ja levy-yhtiö lopettikin kohta toimintansa.
Toinen albumi Bad Influence julkaistiin vuonna 1983. Yhtyeen levy-yhtiö Yhdysvalloissa oli tuolloin High Tone Records. Levyllä on vaikutteita muun muassa Stax-yhtiön tuotannosta – erityisesti yhtyeen dynaamisessa soitossa, Crayn komppikitaraosuuksissa ja Dave Olsonin vakaassa rumputyöskentelyssä.
Suomessa The Robert Cray Band on esiintynyt Järvenpään Puistobluesissa vuosina 1986, 1991 ja 2005.
Julkaisut

Who's Been Talkin'? (1980)
Bad Influence (1983)
False Accusations (1985)
Showdown! (1985)
Strong Persuader (1986)
Don't Be Afraid of the Dark (1988)
Midnight Stroll (1990)
I Was Warned (1992)
Shame + A Sin (1993)
Some Rainy Morning (1995)
Sweet Potato Pie (1997)
Take Your Shoes Off (1999)
Shoulda Been Home (2001)
Time Will Tell (2003)
Twenty (2005)
Live from Across the Pond (2007)
Live at the BBC (2008)
This Time (2009)
Cookin' in Mobile (2010)
Nothin But Love (2012)
In My Soul (2014)
4 Nights of 40 Years Live (2015)
Robert Cray & Hi Rhythm /(2017)
That's What I Heard (2020)
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
The Unofficial Robert Cray Website (Arkistoitu – Internet Archive)
Robertsfors

| Robertsfors |
| --- | --- |
 Robertsfors
 Koordinaatit: 64°12′30″N, 20°51′08″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västerbottenin lääni
Maakunta:  Västerbotten
Kunta:  Robertsforsin kunta
Pinta-ala:  
 – Maa:  2,15 km²
Väkiluku:  2 004
 – Väestötiheys:  932,1 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2010 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Robertsfors on samannimisen Robertsforsin kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Västerbottenin läänissä ja Västerbottenin historiallisessa maakunnassa Pohjois-Ruotsissa. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 2 004 asukasta.
Taajamassa sijaitsee Robertsforsin ruukki.
Väestönkehitys

| Robertsforsin taajaman väestönkehitys 1960–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1960 | 1960 |    | 1 424 | 1 424 |
| 1965 | 1965 |    | 1 501 | 1 501 |
| 1970 | 1970 |    | 1 637 | 1 637 |
| 1975 | 1975 |    | 1 921 | 1 921 |
| 1980 | 1980 |    | 2 254 | 2 254 |
| 1990 | 1990 |    | 2 327 | 2 327 |
| 1995 | 1995 |    | 2 260 | 2 260 |
| 2000 | 2000 |    | 2 036 | 2 036 |
| 2005 | 2005 |    | 2 010 | 2 010 |
| 2010 | 2010 |    | 2 004 | 2 004 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB).
Progress

Progress M1-10 irrottautumassa Kansainvälisestä avaruusasemasta 4.9.2003
Progress (ven. Прогресс, edistys) on venäläinen avaruusalus. Se on kertakäyttöinen, miehitettyjä avaruuslentoja tukeva rahtialus, joka laukaistaan Sojuz-kantoraketilla Baikonurista Kazakstanista. Vuoteen 2015 mennessä yli 140 alusta on laukaistu. Näistä kaksi epäonnistui kokonaan ja kaksi osittain.
Progress on versio Sojuz-avaruusaluksesta, joka kehitettiin 1970-luvun alkupuolella neuvostoliittolaisen OKB-1-suunnittelutoimiston (nykyinen RKK Energija) Saljut-avaruusasemien käyttöön. 1986–2000 se huolsi Mir-avaruusasemaa. 1990-luvun jälkipuolelta alkaen venäläiset ovat huoltaneet sen avulla ISS-avaruusasemaa.
Rakenne ja toiminta

Progress koostuu kolmesta moduulista, jotka on muunnettu Sojuz-avaruusaluksesta. Edessä sijaitseva pyöreähkö paineistettu moduuli on rahtiosio Progress GO (Gruzovoi otsek), jossa on ilmalukko. Keskellä sijaitseva ajoainemoduuli Progress OKD (Otsek komponentov dozapravki) ja huoltomoduuli Progress PAO (Priborno-agregatnyi otsek) muodostavat lopun aluksesta.
Alkuperäinen Progress vei rahtia avaruusasemille ja se pudotettiin roskilla täytettynä alas, jolloin se paloi ilmakehässä. Siihen lisättiin Mirin aikana paluukapseli VBK-Raduga (VBK = Vozbraštšaemaja ballistitšeskaja kapsula), jolla voitiin palauttaa maahan 150 kg hyötykuorma.
Progress pystyy navigoimaan avaruusasemalle ja telakoitumaan siihen itsenäisesti. Kuitenkin aluksen ollessa alle 150 metrin päässä avaruusasemasta lennonjohto Moskovan lähellä ja ISS:n miehistö tarkkailevat lähestymistä ja telakointia.
Progress telakoi tavallisesti Zvezda-moduuliin, mutta se voi telakoida myös Pirs-moduuliin.
Versiot

1970-luvun puolivälissä kehitettiin Sojuz 7K-T -alus eli ensimmäinen Progress. Se lensi ensi kerran 20. tammikuuta 1978 avaruusasema Saljut 6:lle.
1980-luvulla kehitettiin Progress M -versio, joka perustui Sojuz T -avaruusalukseen. Sitä käytettiin ensi kerran vuonna 1989 lennolla Mir-avaruusasemalle. Vuonna 2000 kehitettiin Progress M1 -versio, joka kuljettaa enemmän ajoainetta mutta vähemmän muuta rahtia. Sitä käytettiin ISS-aseman energiahuoltoon. Molemmat versiot M ja M1 ovat käytössä.
Versiot > Progress

Pituus 7,48 m
Halkaisija 2,72 m
Massa 7 020 kg
Hyötykuorma 2 315 kg, josta ajoainetta 975 kg
Ensilento 20. tammikuuta 1978
Viimeinen lento 5. toukokuuta 1990
Lentojen määrä: 42
12 Saljut 6:lle
12 Saljut 7:lle
18 Mirille
Energiahuolto: akut
Versiot > Progress M

Pituus 7,23 m
Halkaisija 2,72 m
Massa 7 450 kg
Hyötykuorma 2 350 kg, josta ajoainetta 1 200 kg
Ensilento 23. elokuuta 1989 (Progress M1 Mirille)
Energiahuolto: aurinkopaneelit ja akut
Versiot > Progress M1

Pituus 7,2 m
Halkaisija 2,72 m
Massa 7 150 kg
Hyötykuorma 2 230 kg
ajoainetta 1 950 kg, josta enintään 850 kg ISS:aan tankattavaa ajoainetta, mutta Progressin telakoituessa siinä on tyypillisesti 250 kg omaa ajoainetta jäljellä, jota voidaan käyttää avaruusaseman tarpeisiin
paineistetussa rahtitilassa kuljetettavan rahdin suurin määrä 1800 kg
rahtitilan tilavuus 6,6 kuutiometriä
suurin kuljetettava vesimäärä 420 kg
suurin kuljetettava ilma/happimäärä 50 kg
alus voi kuljettaa avaruusasemalta Maan ilmakehässä poltettavaksi 1600 kg jätettä, josta 400 kg voi olla nestemäisessä muodossa
Ensilento 1. helmikuuta 2000 Progress M1-1 -lento Mir-avaruusasemalle
Energiahuolto: aurinkopaneelit ja akut
Joitakin laukaisujaselvennä

23.8.1989 Progress M-1 Mir-avaruusasemalle.
20.12.1989 Progress M-2 Mir-avaruusasemalle
28.2.1990 Progress M-3 Mir-avaruusasemalle.
15.8.1990 Progress M-4 Mir-avaruusasemalle.
27.9.1990 Progress M-5 Mir-avaruusasemalle.
27.9.1990 VBK Raduga=? Mir-avaruusasemalle.
1. helmikuuta 2000 Progress M1-1-alustyypin ensilento Mir-avaruusasemalle
25.4.2001 Progress M1-2-lento Mir-avaruusasemalle
6.8.2000 Progress M1-3-lento ISS:lle.
16.11.2000 Progress M1-4 ISS:le
24.1.2001 Progress M1-5 Mir-avaruusasemalle. Tämä lento liittyi Mir-aseman pudotukseen Tyyneenmereen.
20.5.2001 Progress M1-6 ISS:lle
26.1.2001 Progress M1-7 ISS:lle.
21.3.2002 Progress M1-8 ISS:lle
25.9.2002 Progress M1-9 ISS:lle.
8.6.2003 Progress M1-10 ISS:lle.
29.1.2004 Progress M1-11 ISS:lle.
5. helmikuuta 2008 huoltolento ISS-avaruusasemalle
25. heinäkuuta 2009 Progress M-lento ISS-avaruusasemalle
Epäonnistuneet laukaisut > Osittain epäonnistuneet

Progress M-24 laukaistiin 25. elokuuta 1994 Mir-asemalle. Kaksi ensimmäistä telakoitumisyritystä epäonnistui ja toisella alus törmäsi asemaan. Kolmas yritys tehtiin manuaalisesti ja avaruuslentäjä Juri Malentšenko onnistui siinä.
Progress M-34 laukaistiin 6.4.1997 Mir-asemalle. Ensimmäisen telakoituminen irtaantuminen onnistuivat. Alus yritettiin telakoida uudelleen mutta tällä kertaa manuaalisesti ja testaussyistä. Vasili Tsiblijevin ohjaama alus kuitenkin törmäsi asemaan ja vaurioitti sitä, eikä telakoitumista saatu suoritettua.
Epäonnistuneet laukaisut > Kokonaan epäonnistuneet

Progress M-12M laukaistiin 24.8.2011 ISS-asemalle. Sojuz-U -kantoraketin kolmannen vaiheen vikaannuttua alus ei saavuttanut kiertorataa ja se putosi Venäjän maa-alueelle.
Progress M-27M laukaistiin 28.4.2015 ISS-asemalle. Heti laukaisun alkuvaiheessa aluksessa havaittiin vika ja sen hallinta menetettiin. Alus putosi eteläiseen Tyyneenmereen 8.5.; sattumalta alueelle, johon myös hallitut pudotukset tehdään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Progress Wikimedia Commonsissa
Kansainvälinen avaruusasema (ISS)()
Progress M
Progress M-60 telakoitumisessa ISS-avaruusasemaan (2007)
Roberts Ķīlis

Roberts Ķīlis
Roberts Ķīlis (14. maaliskuuta 1968 – 19. maaliskuuta 2022) oli latvialainen poliitikko ja sosiaaliantropologi, joka toimi Latvian opetus- ja tiedeministerinä.
Elämäkerta

Ķīlis suoritti kandidaatin tutkinnon Latvian yliopistosta (1991) filosofiasta ja tohtorin tutkinnon Cambridgen yliopistosta (1999) sosiaaliantropologiasta. Vuodesta 1994 lähtien hän toimi apulaisprofessorina Tukholman kauppakorkeakoulussa Riiassa.
Ķīlis nimitettiin Latvian opetus- ja tiedeministeriksi lokakuussa 2011. Terveysongelmien vuoksi hän erosi tehtävästään huhtikuussa 2013.
Käännös suomeksi
Rogalandin teatteri

Rogalandin teatteri
Stavangerin teatteri vuonna 1913.
Vanhaa teatterirakennusta ja vuonna 1980 valmistunut torniosa.
Rogalandin teatteri (norj. Rogaland Teater) on Norjan Stavangerissa sijaitseva vuonna 1947 perustettu teatteri. Se toimii vuosina 1883 ja 1891 valmistuneissa Hartvig Sverdrup Eckhoffin suunnittelemassa teatterirakennuksissa. Lisäksi siihen kuuluvat vuonna 1974 valmistunut sivunäyttämö ja 1980 käyttöön otettu torniosa.
Johtajat

1947–1949: Øistein Børke
1949–1951: Jens Bolling
1951–1952: Kjell Stormoen
1952–1956: Claes Gill
1956–1958: Gisle Straume
1958–1960: Bjarne Andersen
1960–1970: Bjørn Endreson
1970–1976: Arne Thomas Olsen
1976–1982: Kjetil Bang-Hansen
1982–1986: Alf Nordvang
1986–1989: Bentein Baardson
1989–1990: Hans Rosenquist
1990–1991: Alf Nordvang
1991–1994: Ketil Egge
1994–1997: Ola B. Johannessen
1997–2000: Eirik Stubø
2000–2004: Ingjerd Egeberg
2005–2008: Hanne Tømta
2009–2018: Arne Nøst
2019–: Glenn Andre Kaada
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rogalandin teatteri Wikimedia Commonsissa
Rogaland Teater (norjaksi)
Rivinletto

Rivinletto
Rivinleton loisto
| --- | --- |
Muut nimet:  Kaasamatala
Sijainti:  65°12.11′N, 025°14.91′E, Oulu Pohjois-Pohjanmaa Suomi
Saariryhmä:  Kiiminkijokisuisto
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Rivinletto eli Kaasamatala on pieni kivikkoinen saari ja merilintujen pesimäalue Kiiminkijoen suistossa Rivinnokan niemen länsipäässä Oulun Haukiputaalla Perämeren rannikolla. Saari on asumaton, eikä sillä ole lainkaan kasvistoa. Saari sijaitsee Kiiminkijoen pääuoman eteläreunalla Laitakarin sataman eteläpuolella.
Rivinleton loisto

Saarella on nimellä Rivinletto tai Rivinleton loisto tunnettu sektoriloistotorni, joka on osa Martinniemeen ja Kiiminkijoelle johtavan väylän väyläohjausta. Loisto on niin kutsuttu apuloisto, joka sytytetään tarvittaessa. Sen valotunnuksena on valkoinen valonvälähdys joka kolmas sekunti. Valo näkyy sektorissa, jonka rajat mereltä loistoa kohti nähtynä ovat 016°—284°. Valon korkeus merenpinnasta on 7,6 metriä ja valon kantomatka on 3,5 meripeninkulmaa eli noin 6,5 kilometriä. Betoninen, vuonna 1939 rakennettu loistotorni on pyöreä, yläosaltaan musta ja alaosaltaan valkoinen, ja sen huipulla on valkoinen lyhtykoju. Loistokojua kiertää kävelytasanne.
Reijo Bergström

Reijo Bergström (18. lokakuuta 1941 Helsinki – 26. heinäkuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen kitaristi, jonka osuus suomalaisen rautalankamusiikin kehityksessä oli keskeinen.
Varhaisvaiheita

Bergström innostui kitaransoitosta 1950-luvun lopulla. Hänen suosikkiartistejaan tuolloin olivat Duane Eddy ja Chet Atkins. Bergström olikin alun alkaen jazz-kitaristi, ja tämän ansiosta hän kykeni improvisoimaan myöhemmin soittaessaan rock- ja rautalankayhtyeissä. Bergström ja hänen nuorempi veljensä Kari saivat vaikutteensa Radio Luxembourgista, jota he kuuntelivat Bergströmin omistamassa Packard-autossa Kalliossa, koska kanava kuului parhaiten korkeilla paikoilla. Auton akun tyhjennyttyä auto käynnistettiin kotimatkaa varten työntämällä sitä alamäkeen.
Muusikon ura

Vuonna 1959 Bergström liittyi yhtyeeseen nimeltä Jorma Kalenius & His Rock Devils. Yhtyeen EP Mä tahdon rokata oli ensimmäinen suomalainen rock-levytys ja samalla myös Bergströmin ensilevytys.
Hän soitti sen jälkeen Kaj Backlundin yhtyeessä, kunnes perusti The Esquires -yhtyeen pääsiäisenä 1962. Yhtyeessä soittivat myös hänen veljensä Kari sekä Eero ja Jussi Raittinen. Yhtye soitti aluksi instrumentaalimusiikkia, kunnes the Beatlesin läpimurron myötä mukaan tuli myös laulu. Yhtyeestä tuli Suomen suosituimpia kokoonpanoja, ja se soitti ympäri maata sekä myös Ruotsissa. Vuonna 1963 yhtye julkaisi useita levyjä, joista tunnetuimmaksi muodostui rautalankaversio ikivihreästä kappaleesta “Juokse sinä humma”. Yhtyeen toinen tunnettu levytys oli “Maailma ilman rakkautta”, joka oli cover-versio Lennon-McCartney -kappaleesta “World Without Love”, johon oli suomalaiset sanat kirjoittanut Reino Helismaa. Myös B-puolella oli Beatles-cover, George Harrisonin kappaleen “Don’t Bother Me”, johon suomalaiset sanat oli tehnyt Orvokki Itä otsikolla “Mua kiusaat vain”.
Omien esiintymistensä ohella The Esquires säesti myös Gene Vincentiä ja Donovania näiden vieraillessa Suomessa.
Yhtyeen toiminta hiipui kuitenkin 1960-luvun lopulla, ja Bergström keskittyi palkkatöihin General Motorsilla ja Hackman Sorsakoskella. Työuransa viimeiset parikymmentä vuotta Bergström toimi yksityisyrittäjänä.
1980-luvulla the Esquires kasattiin uudelleen, ja 1990-luvulta lähtien se oli keskeinen esiintyjä Back to the Sixties -tapahtumissa. Tässä yhdistyksessä Bergström oli vanhin jäsen. Viime vuosinaan hänen oli luovuttava soittamisesta vakavan sairauden takia.
Robert Eggers

| Robert Eggers |
| --- | --- |
 Robert Eggers Fantastic Fest -tapahtumassa vuonna 2015.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Robert Neil Eggers
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1983 (ikä 41) Lee, New Hampshire, Yhdysvallat
Ammatti:  ohjaaja, käsikirjoittaja, lavastaja
Puoliso:  Alexandra Shaker
Ohjaaja
Aktiivisena:  2007–
Tunnetuimmat ohjaukset:   The Witch  The Lighthouse 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Robert Neil Eggers (s. 7. heinäkuuta 1983 Lee, New Hampshire) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja lavastaja. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat The Witch (2015) ja The Lighthouse (2019), jonka hän käsikirjoitti veljensä Max Eggersin kanssa.
Yksityiselämä

Eggers on naimisissa tohtori Alexandra Shakerin kanssa. Heillä on yksi lapsi.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Ohjaajana | Elokuvat> Käsikirjoittajana | Elokuvat> Tuottajana | Elokuvat> Huom. |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | The Witch |  |  |  | debyytti ohjaajana |
| 2019 | The Lighthouse |  |  |  | kirjoittajana yhdessä Max Eggersin kanssa |
| 2022 | The Northman |  |  |  | kirjoittajana yhdessä Sjónin kanssa |
| 2024 | Nosferatu |  |  |  |  |
Lyhytelokuvat
| 2007 | Hansel and Gretel |  |  |  | myös lavastajana |
| 2008 | The Tell-Tale Heart |  |  |  | myös lavastajana |
| 2015 | Brothers |  |  |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert Eggers Wikimedia Commonsissa
Riimut – Viestejä viikingeiltä

| Riimut – Viestejä viikingeiltä |
| --- | --- |

Kirjailija:  Heikki Oja
Kieli:  suomi
Genre:  tietokirjallisuus
Kustantaja:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Julkaistu:  2015
Sivumäärä:  240
ISBN:  978-952-222-591-7
Sarja: Kirjokansi 80
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Riimut – Viestejä viikingeiltä on Heikki Ojan kirjoittama tietokirja, joka käsittelee riimukirjoitusta 1000-luvun alussa.
Teos esittelee riimukirjoitusta sekä kertoo riimutaiteilijoista ja löytyneistä riimuesineistä. Kirjasta on otettu neljä painosta.
Professori Heikki Oja on Helsingin yliopiston almanakkatoimiston eläkkeelle jäänyt johtaja. Hän on aiemmin julkaissut tietokirjoja tähtitieteestä ja kalenteritietoudesta.
Ojan teos on ensimmäinen tutkimukseen pohjautuva yleistajuinen suomenkielinen teos riimuista ja riimututkimuksesta. Kirja ei ole luettelo riimukirjoituksista, vaan ennemminkin yleiskatsaus riimukirjoitusten kirjoon. Yleisesti ottaen kirjassa tuodaan esiin merkittäviksi tulleita riimuja sekä jollain tavalla Suomeen liittyviä riimukirjoituksia.
Sisältö

Teos jakaantuu kolmeen osaan, otsikoiltaan Riimukirjoitukset, Riimusauvat ja Riimukivet. Kirjan lopussa on lähdekirjallisuuden lisäksi hakemisto. Teoksen painopiste on Pohjoismaiden riimukirjoituksissa ja riimusauvoissa, ja anglosaksisia riimuja käsitellään melko vähän. Kirja sisältää runsaasti lyhyitä kertomuksia yksittäisistä riimukirjoituksista ja niiden sisällöstä sekä esineistä, joihin ne on kaiverrettu, riimujen löytämisestä ja siitä, mitä ne paljastavat historiasta. Myös riimututkimuksen historia käsitellään tiiviisti. Ojan teoksessa kerrotaan myös ruotsalaisissa ja gotlantilaisissa riimukirjoituksissa esiintyvistä Suomen alueisiin viittaavista paikannimistä.
Arvioita

Turun yliopiston filosofian lisensiaatti Merja Leppälahti on todennut, että Heikki Ojan Riimut – Viestejä viikingeiltä tarjoaa paljon mielenkiintoista tietoja riimuista. Tutkija Kendra Wilson on kirjoittanut Ojan kirjasta, että Oja on perehtynyt aihepiiriin hyvin ja hän kirjoittaa selvästi ja kiinnostavasti. Epätarkkuutta Wilson huomasi teoksessa lähinnä kielimuotojen nimityksissä sekä nimien ja riimukirjoitusten tulkintojen normalisoinnissa. Wilson näkemyksen mukaan kirjan suurin heikkous lienee kriittisyyden puute vanhempaa tutkimusta kohtaan. Wilson jatkaa, että sen sijaan kirjassa on ansiokasta, että Ojan käsittelyyn ei ole osunut ei-tieteellistä riimukirjallisuutta.
Russell Cunningham

Russell Cunningham.
Russell McWhortor Cunningham (25. elokuuta 1855 – 6. kesäkuuta 1921) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Varakuvernööri Cunningham hoiti tilapäisesti Alabaman kuvernöörin virkaa vuosina 1904–1905, jolloin William D. Jelks oli osavaltion ulkopuolella. Palattuaan Jelks toimi kuvernöörinä vuoteen 1907.
Cunningham pyrki vuonna 1906 demokraattien kuvernööriehdokkaaksi, mutta hävisi esivaaleissa Braxton Bragg Comerille. Cunningham palasi varakuvernöörivuosiensa jälkeen lääkäriksi, jona oli työskennellyt 1870-luvulta alkaen.
Resolute Bayn lentoasema

Resolute Bayn lentoasema (engl. Resolute Bay Airport) (IATA: YRB, ICAO: CYRB) on lentoasema Kanadan Nunavutin territoriossa Resoluten kylässä. Kenttää ylläpitää Nunavutin territorion hallinto. Lentoonlähtöjä ja -laskuja oli vuonna 2008 yhteensä 3 101.