Lazzarett
Lazzarettin historia > Ritarien kausi alk. 1530

Maltan karanteenisatamana toimi vuodesta 1526 lähtien tal-Marsamxettin satama lähellä piispan saarta. Pohjoisen Afrikan rannikolta saapuvat alukset suunnattiin ankkuripaikkaan tämän sataman alueelle, missä niiden piti tietyn ajan verran pysyä eristyksissä puhdistamista varten. Karanteeni oli silloin tuntematon sana ja eristysjaksolle viitattiin sanalla purgatsioni - eli puhdistusjakso. Ensimmäinen Manoelin saarelle perustettu Lazzarett oli väliaikainen, ruton ja koleran puhkeamisen yhteydessä vuonna 1592 n. yhdeksänsadan potilaan vastaanottoa varten puumajoista rakennettu laitos, joka purettiin jo seuraavana vuonna. Pystytettiin muutama kestävämpikin rakennus, mm. varastoja ja Pyhälle Rochelle omistettu pieni kappeli, mutta silloinen Lazzarett tal-Marsamxettin satamassa oli alkeellista ja tarjosi niukkaa mukavuutta ja majoitusta mökeissä vailla sääsuojaa. Sitä käytettiin täysimääräisesti useaan otteeseen seitsemännentoista vuosisadan alkupuolella, kun Malta kärsi rutosta.
Piispan saari tal-Marsamxettin satamassa oli Mdinan katedraalin omaisuutta. Notaarin Lawrence Griman toimesta 17. tai 18. heinäkuuta 1643 tehdyllä säädöksellä ja paavi Urbanus VIII:n suostumuksella saman vuoden 2. marraskuuta Pyhän Johanneksen hospitaalin sääntökunta sai saaren haltuunsa vastineeksi sen omistamille viljaville maille Fiddienin laaksossa Mdinasta länteen. Pysyvä Lazzarett perustettiin Giovanni Paolo Lascariksen suurmestarinkautena saaren eteläreunalle yli sata vuotta ritarien saapumisen jälkeen. Saaren eteläisen ranta-alueen varrelle vuonna 1643 noussut kaksikerroksinen kalkkikivirakennus tunnetaan nimellä Il Palazz, Palazzo Vecchio tai Palazzo Grande. Palatsin eristystilat olivat osa rakennuskokoelmaa, joka ihan alkuun toimi merikaranteeniasemana yleensä alusten ja terveidenkin matkustajien karanteeniin eristämiseen sekä heidän tulonsa että lähtönsä raameissa. Lisäksi perustettiin tavaroille ja eläimille tarkoitettuja tiloja ja varastoja.
Il Palazzin keskellä oli atrium, jonka ympärille oli ryhmitelty kuusitoista huonetta, jokaisessa kerroksessa kahdeksan. Pohjakerros toimi myös pesulana ja tarjosi muita oheispalveluita, yläkerrassa oli kahdeksan huonetta, joissa parveke ja vastakkaiset ikkunat. Vanha rakennus ympyröi suurta neliömuotoista sisäpihaa, josta mahtipontiset portaat johtivat ensimmäiseen kerrokseen. Karanteenissa pidätettyjen matkustajien annettiin poistua huoneistoistaan ja viettää aikaa ulkoilmassa kahdella ensimmäisen kerroksen terassilla. Tänne nämä matkustajat ovat jättäneet lukuisia kaiverruksia seinien pehmeään kiveen huolimatta sisäänkäynnin yläpuolella 22 cm x 35 cm kokoiseen marmorilaattaan kirjoitetusta varoituksesta. Varhaisin veistos on päivätty vuonna 1681, viimeisin 1947. Karanteeniasemaa ei koskaan saanut laskea huonoon tilaan, parannuksia ja korjauksia tehtiin ajoittain vallitsevien tarpeiden mukaisesti. Vuosina 1643–1836 vanhaa palatsia useiden suurmestareiden johtamana parannettiin, laajennettiin ja varustettiin varastoilla tavaroiden varastointia varten. Suurmestarin Nicolás Cotonerin kautena sekä tehtiin parannuksia Lascariksen rakennukseen että vuonna 1670 suunniteltiin Uusi palatsi parhaiden tuolloin voimassa olevien karanteenitoimenpiteiden mukaisesti juuri ennen kaikkien aikojen pahimman ruton levitessä alk. 1675. Korjauksia tehtiin vuonna 1683 Gregorio Carafan, vuonna 1701 Ramón Perellósen ja Antonio Manoel de Vilhenan aikoina. Suurmestari Manoel de Vilhena vastasi lisälaajennusten lisäksi myös monien karjalauttojen ja -pihojen rakentamisesta, jolloin saatiin tiloja rehun varastoimiseen ja karjamiesten majoitukseen. Nämä lautat ja monipuoliset pihat, jotka sijaitsivat Lazzarett-kompleksin länsipäässä, tuhoutuivat täysin toisen maailmansodan aikana tehdyssä ilmahyökkäyksessä. Näihin samoihin aikoihin eli ennen vuotta 1726 rakennettiin pieni ruttosairaala, joka tunnettiin nimellä Old Plaque Hospital tai Pest House ja joka oli edelleen olemassa vuonna 1865. Maltalla vierailleet pitivät karanteeniasemaa siistinä ja asianmukaisesti varustettuna. Karanteeniasemalla oli riittävästi vettä puhdistamiseen ja muihin tarkoituksiin, koska ritarien aikaan kaivettiin suuri maanalainen säiliö. Lazarett-sairaalan pääjohtajaa kutsuttiin Purificatore ja täällä oli hoitotyöntekijöitä hoitamaan potilaita ja heidän tarpeensa. Juoksevien menojen osalta laitos oli enemmän tai vähemmän omavarainen.
Karanteeniasetusten rikkomista varten harkittiin ankaria rangaistuksia, joihin kuuluivat sakot, vankeus, ruumiilliset rangaistukset ja jopa kuolema hirttämällä tai muulla tavalla. Rakennuksen etuosaan kiinnitettiin marmoritaulu, jossa oli tunnusomainen varoitus. Vanha palatsi sisältää muuan marmorilaatalle tallennetun, italiankielisen armahduksen terveydenhoitajan Felice Camillerin kuolemanrangaistukseen liittyvästi vuonna 1814. Vuonna 1785 vanha karanteenikeskus todettiin epämukavaksi ja sopimattomaksi mm. puuvillojen ja muiden tavaroiden asianmukaisen ilmavaihtojärjestelyjen kannalta. Kahden muun rakennuksen ja kappelin rakennustyöt olivat vasta alkaneet, mutta niiden valmistuessaan Lazzarett olisi kyennyt vain karanteenissa olevien kuuden tai seitsemän aluksen lastien asianmukaisen erottamiseen.
Joten tunnetuin Lascaris-rakennuskokoelman laajennus on vuonna 1670 aloitettu rakennus, jonka ulkofasadin muodostavat sarja korkeita kaaria ja jota tunnetaan nimellä Uusi palatsi. Se jäi "vanhan palatsin" rakennuskorttelista itään ja tarjosi majoitusta matkustajaryhmille tai perheille, jotka kävivät läpi erilaisia tarkkailu- ja eristyskausia. Se koostui kahta pihaa ympäröivästä pohjakerroksen varastorivistä, joka alun perin oli tarkoitettu tavaroiden 3-5 päivää kestäneeseen "tuulettamiseen ja puhdistamiseen" ennen niiden saapumista saarelle tai kuljetusta muihin satamiin. Ensimmäisessä kerroksessa oli huoneistoja ja osastoja, joissa oli portiikki merelle päin ja tiloja matkustajien virkistämiseen. Satamista peräisin oleville tavaroille oli runsaasti myymälöitä ja varastoja. Siellä oli välineitä desinfiointiin, kaasunsäilyttämiseksi jne. Joidenkin lähteiden mukaan Uusi palatsi valmistui vuosina 1670-1720.
Hallinnollisesti Lazzarett ulottui yli tal-Marsamxettin satamavesien Vallettan puolisille vastakkaisille rannoille, jossa sijaitsi terveysvirasto. Tässä Lazzarettin hallintovirkamiehet hoitivat laitoksen liiketoimintaa ja viestintä Manoelin saarella olleen laitoksen kanssa tapahtui veneellä. Terveysviraston pohjakerros oli tapaamispaikka tai parlatorio, jossa asianmukaisten rajoitusten avulla sallittiin esteen toisella puolella olevien asukkaiden ja toisella puolella karanteenissa olevien matkustajien ja miehistöjen välinen keskustelu siten, että he ei voineet koskea toisiinsa. Lazzarettilaisille ”vangeille” ja työntekijöille tarkoitettuja kirkollisia toimituksia varten suurmestari Lascaris rakennutti vuonna 1643 Vallettan puolelle kappelin. Se oli pieni kappeli, joka oli omistettu ruton saastuttamien suojelijalle Pyhälle Rochelle. Messujen alkamisesta ilmoitettiin soittamalla kappelikelloa ja pyhätön ovet pidettiin auki, jotta Lazzarettin asukkaat voisivat vetten yli seurata jumalanpalvelusta. Uusi rakennus lisättiin Vanhan palatsin ja Profumo-toimiston väliin suurmestarin Emmanuel de Rohan-Polducin kuolinvuotena 1797 ja nimitettiin De Rohan-kortteliksi, mutta se tuhoutui toisen maailmansodan aikana.
Tuolloin vallitsevan tartuntateorian mukaisesti kirjeiden desinfioinnille kiinnitettiin paljon huomiota kuin ennalta ehkäisevänä toimenpiteenä tartuntoja vastaan. Maltalla ruton aikaan vuonna 1675 kirjeet ja asiakirjat desinfioitiin upottamalla etikkaan. Vuonna 1786 ritarit pyysivät Marseillen terveysviranomaisilta neuvoa koskien saapuvan postin ja kirjeiden samaa ennalta ehkäisevää toimenpidettä, mikä oli käytössä Leghornissa, Genovassa ja Marseillessa. Lazzarettissa oli erityisiä kammioita tai komeroita, joiden seinien paksuus kelpuutettiin postien savuttamiseksi, ja tätä osastoa kutsuttiin Profumo-toimistoksi tai Stanza Profumo. Toimisto oli kaksikerroksinen rakennus De Rohan-kortelin ja Vanhan palatsin välissä ja toiminnassa vuoteen 1812 saakka. Jokainen kammio oli joidenkin lähteiden mukaan noin 1,52 metrin korkuinen ja 0,61 metriä leveä ja joidenkin mukaan tämä kaarimainen huone oli noin kuusi metriä pitkä. Se oli jaettu kahteen tilaan: yläosaan, jossa oli telineitä ja tasoja kirjeitä varten, ja alaosaan, jossa oli säilytysastia desinfiointiaineelle. Aikaisemmin kaasutus tapahtui rikin höyryillä, jolloin alkuaine poltettiin alemman väliseinän sisällä ja höyryt levittäytyivät ylemmäs väliseinämää. Myöhemmin kirjeiden desinfioitiin käytettiin happoa, joka syntyi formaldehydin lisäämisestä kaliumpermanganaattiin. Kirjeitä pidettiin kammiossa kolmenkymmenen minuutin ajan, minkä jälkeen ne merkittiin vahasinetillä, johon oli painettu sanat ”Sanita Di Malta” tai Britannian kuninkaallisella merkinnällä ”Quarantine Office Malta”, myöhemmin, n. vuonna 1837 kirjeet leimattiin ranskaksi sanoilla ”Purifie au Lazaret -Malte” ja vuosisadan lopulla englanniksi ”Disinfected Lazaretto Malta” eli ”desinfioitu Maltan Lazzarettissa”. Ulkomaisten kirjeiden desinfiointi rutiinimenetelmänä päättyi 1880-luvulla, mutta poikkeuksellisesti siihen turvauduttiin vuonna 1929. Tuolloin Tunisiassa liikkeelle lähteneestä ruttoepidemiasta johtuvasti kyseisen maan kirjeenvaihto desinfioitiin altistamalla se formaliinin höyryille. Samoin vuonna 1936 Lazzarettissa hoidettujen potilaiden kirjeet desinfioitiin edelleen altistamalla ne 24 tunniksi rikkihöyryille.
Kaikkia vanhoja rakennuksia ympäröivät korkeat muurit, jotta karanteenin alla olevat henkilöt eivät pääsisi pakoon Lazzarettista, mutta näistä rajaseinistä huolimatta tapahtui pakoja. Esimerkiksi vuonna 1725 joukko orjia pääsi pakenemaan ja vuonna 1810 jotkut ranskalaiset sotavangit pakenivat vanhasta palatsista ilmeisesti läpi ikkunoiden, koska tapahtuman jälkeen ikkunat varustettiin rautaristikoilla.