stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nainen on valttia
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ansa Ikonen  | … |  Kirsti Kalpa   |
|  Uuno Laakso  | … |  Kalle   |
|  Aku Korhonen  | … |  professori   |
|  Unto Salminen  | … |  säveltäjä Rantamaa   |
|  Ture Junttu  | … |  paroni Heimonheimo   |
|  Laina Laine  | … |  näyttelijätär   |
|  Pentti Saares  | … |  reportteri   |
|  Veikko Linna  | … |  teatterinjohtaja   |
|  Arvo Kuusla  | … |  Eikka, valokuvaaja   |
|  Ensio Jouko  | … |  poliisikomisario   |
|  Toppo Elonperä  | … |  vahtimestari   |
|  Eino Salmi  | … |  teatterin taloudenhoitaja   |
|  Olavi Saarinen  | … |  poliisi   |
|  Lauri Kyöstilä  | … |  tullimies   |
|  Kyösti Käyhkö  | … |  radion vahtimestari   |
|  Jalmari Rinne  | … |  radion musiikkipäällikkö   |
|  Usko Kantola  | … |  operettilaulaja   |
|  Heikki Aaltoila  | … |  Unto Salmisen sijaisnäyttelijä   |
|  Vilho Kekkonen  | … |  radiolainen   |
|  Heikki Packalén  | … |  radiolainen   |
|  Carl-Erik Creutz  | … |  radiokuuluttajan ääni   |
Tuotanto

Elokuvaa Nainen on valttia kuvattiin tammikuusta 1944 kesäkuuhun 1944. Ulkokuvia otettiin Helsingissä (muun muassa Alppila) ja Helsingin maalaiskunnassa (Malmin lentoasema). Professorin residenssiä esitti Armas Siitosen suunnittelema vuonna 1920 valmistunut Edelfeltintie 13 Eirassa. Studiona oli SF-studio 1.
Nainen on valttia jäi aikakirjoihin toisena suomalaisena kokoillan näytelmäelokuvana, jonka ohjasi nainen. Ensimmäinen on Glory Leppäsen komedia Onnenpotku (1936). Kolmas naisen ohjaama kokoillan suomalainen näytelmäelokuva on Ritva Arvelon Kultainen vasikka vuodelta 1961. Brita Wrede ohjasi Felix Forsmanin kanssa lyhyen fiktioelokuvan Tukkijoella tapahtuu vuonna 1950 ja Kyllikki Forssell yhden jakson episodielokuvaan Kolmiapila vuonna 1953.
Vastaanotto

Nainen on valttia sai keskimääräistä hieman vähemmän katsojia.
Aikalaiskriitikot ottivat Ikosen ensiohjauksen varovaisen myönteisesti vastaan. Helsingin Sanomien kriitikko Paula Talaskivi iloitsi Ikosen debytoinnista elokuvaohjaajana ja piti hänen työtään varsin laadukkaana, mutta teilasi elokuvan aiheeltaan ”mitättömäksi ja vanhentuneeksi”. Tamperelaisen Aamulehden Olavi Vesterdahl kirjoitti: ”Nainen on valttia on syyskauden sopiva kevyt alkupala ennen talvikauden arvokkaampaa ohjelmistoa.” Suomen Sosialidemokraatissa Toini Aaltonen katsoi, että Ikonen onnistui saamaan ”harvinaisen paljon” irti Waltarin käsikirjoituksesta. Ikosen näyttelijäntyö arvioitiin mukiinmeneväksi. Korhosen ja Laakson roolityöt keräsivät erityistä kiitosta.
Julkaisut

Nainen on valttia esitettiin televisiossa ensi kerran 13. helmikuuta 1966. Finnkino Oy on julkaissut sen myös DVD:nä.
Isonokkakaija

| Isonokkakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Nokkakaijat Tanygnathus
Laji::  megalorynchos
Kaksiosainen nimi
 Tanygnathus megalorynchos  Boddaert, 1783 
Katso myös
   Isonokkakaija Wikispeciesissä   Isonokkakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isonokkakaija (Tanygnathus megalorynchos) on indonesialainen isonokkainen kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 41 cm ja paino 260–325 g. Sen höyhenpuku on enimmäkseen vihreä, yläperä on sininen, yläsiivellä on sinisen, mustan ja keltaisen kirjavointia, vatsapuoli on kellanvihreä, alasiipi, pyrstön kärki ja rinnan sivut ovat keltaiset. Nokka on punainen, koivet vihertävänharmaat ja iiris kellanvalkoinen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Eräs yksilö eli vankeudessa 23-vuotiaaksi.
Esiintyminen

Isonokkakaijat elävät useilla Indonesian itäosan saarella, muun muassa Malukussa, Raja Ampatissa, Talaudissa, Sangirissa, Saranganissa, Pienillä Sundasaarilla ja Itä-Timorissa. Laji on siirretty ainakin Etelä-Filippiinien Balutille. Sen elinympäristön ala on 50 000–100 000 neliökilometriä ja populaation koko on noin 110 000 yksilöä. Lajista tunnetaan viisi alalajia: megalorynchos, affinis, subaffinis, hellmayri ja sumbensis.
Elinympäristö

Lajia tavataan varttuneissa metsissä 1 000 m korkeudelle merenpinnasta, myös kookospalmuviljelmillä.
Lisääntyminen

Lisääntymiaika on elo-joulukuussa. Pesä on korkealla suuren puun kolossa tai onkalossa. Naaras munii kaksi munaa.
Ravinto

Ruokavalio koostuu hedelmistä, pähkinöistä ja viljasta.
Toivo V. Narva

Toivo Vihtori Narva, sukunimi aik. Nordlund (10. heinäkuuta 1908 Noormarkku – 30. marraskuuta 1990 Loimaa) oli suomalainen päätoimittaja. Hän oli sanomalehtimiehenä yli 40 vuotta.
Jatkosodan aikana Narva palveli TK-miehenä pääasiassa Rukajärven suunnalla. Hän osallistui tammikuussa 1942 Mai Gubaan tehtyyn sissiretkeen ja otti retken aikana valokuvia ja laati retkestä sotaretkikuvauksen.
Kirjallisuutta

Katkaiskaa Muurmannin rata: Mai Guban sotaretken kadonneet kuvat; kirj. Rainer Narva ja Simo Liikanen, valokuvat Toivo V. Narva. Gummerus 2019 ISBN 9789512415175
Narodnikit

Ilja Repin, Propagandistin pidätys, 1892.
Narodnikit olivat Venäjän keisarikunnan 1860–1880-luvun vallankumouksellisia. Liike tunnettiin nimellä narodnikkilaisuus (ven. народничество, narodnitšestvo). Nimi tulee ”lähtemisestä kansan pariin”, hoždenije v narod.
Liikkeen jäsenet olivat lähinnä yliopisto-opiskelijoita, jotka lähtivät maaseudulle valistamaan talonpoikia. Liike oli ideologialtaan varsin hajanainen, tärkeimpinä yhdistävinä tekijöinä toimivat yksinvaltiuden vastustus ja maan jakaminen talonpojille. Narodnikkien lähtökohdat olivat kansalliset ja nostalgiset. Tavoitteena oli myös lähentää sivistyneistöä ja kansaa.
Historia

Narodnikkilaisuus syntyi maaorjien vapautuksen jälkeen 1861. Maaseudun köyhien olot eivät vapautuksesta huolimatta paljon parantuneet, vaan maanomistus jäi rikkaille isännille, kulakeille. Narodnikit saivat vaikutteita Karl Marxin teoksista, ja he omaksuivat etenkin hänen vaatimuksensa, että maa on jaettava takaisin talonpojille. He sivuuttivat kuitenkin teollisuusväestön, jota Venäjällä oli vain pieni osa kansasta, ja Marxin esittämän kehityksen maataloudesta teollisuuteen. Narodnikit pitivät perinteistä kyläyhteisöä tulevaisuuden mallina. Ajatus oli alun perin lähtöisin Aleksandr Herzeniltä, joka piti länsimaista järjestelmää rappeutuneena ja halusi perustaa sosialismin talonpoikien itsehallinnon avulla. Ajattelussa oli slavofiileille tyypillisiä piirteitä. Narodnikit saivat vaikutteita myös Pierre-Joseph Proudhonin ja Mihail Bakuninin anarkismista esimerkiksi Herzenin ja ukrainalaisen sosialistin Myh’ailo Drahomanovin kautta.
Narodnikkien aktiivisuus keskittyi 1860-luvun loppuun ja 1870-luvun alkuun. Tällöin sadat nuoret kulkivat maaseudulla yllyttäen talonpoikia nousemaan järjestelmää vastaan. Talonpojat eivät kuitenkaan aina vastanneet propagandaan odotetusti, vaan jopa luovuttivat idealistit ohranalle. Kuuluisin oikeudenkäynti järjestettiin vuonna 1878 193 idealistia vastaan.
Myöhemmin liike muutti muotoaan. Vuonna 1876 liike organisoitiin järjestöksi Zemlja i volja (suom. Maa ja vapaus), joka aluksi luotti maaseudulla tehtävään valistustyöhön mutta siirtyi sittemmin terrorismiin. Terrorismin pääkohde oli keisari, tavoitteena murtaa tsaarin perinteinen jumaluusasema. Tosin maaseudulla monet olivat ”vapauttajatsaarin” kuolemasta kauhuissaan.
Vuonna 1879 Zemlja i voljasta irrottautui terroristiryhmä Narodnaja volja (suom. Kansan tahto). Ryhmän johto pidätettiin tai se pakeni vuonna 1881 Aleksanteri II:n murhan jälkeen. Liikkeen johdossa toimi loppuvaiheissa Vera Figner. Vuonna 1887 pienempi ryhmä, johtajanaan Aleksandr Uljanov (Vladimir Leninin veli), yritti keisari Aleksanteri III:n salamurhaa. Uljanov teloitettiin.
Georgi Plehanov taas muodosti 1879 maltillisemman propagandaryhmän Tšornyi peredel (suom. Musta jako), jonka päämäärä oli jakaa kaikki maa uudelleen talonpojille, kunnes se 1880-luvulla siirtyi kaupunkien proletariaatin pariin.
Narodnikkien ideologia jatkui 1900-luvulla erilaisissa sosiaalivallankumouksellisissa ryhmissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Narodnikit Wikimedia Commonsissa
Aaro Itkonen

Aaro Leonard Itkonen (29. syyskuuta 1877 Kuopio – 16. tammikuuta 1934 Savonlinna) oli suomalainen näyttelijä ja pienliikemies. Hän työskenteli Viipurin ja Oulun teattereissa.
Elämä ja ura

Aaro Itkonen syntyi Kuopion lääninrovastin seitsemänneksi lapseksi. Hän opiskeli lyseossa ja kauppakoulussa. Itkonen aloitti näyttelijän uransa Viipuriin perustetussa Suomalaisessa Maaseututeatterissa 22-vuotiaana, ja työskenteli siellä kuusi vuotta. Hänen vahvuuksiaan olivat hyvä lauluääni ja ulkomuoto sekä muuntautumiskyky. Runsaan alkoholinkäyttönsä takia hänet erotettiin teatterista pariin otteeseen. Lopullisesti kiinnitys irtisanottiin 1905. Itkonen siirtyi Oulun Työväen Näyttämölle ja toimi sen johtajana vuosina 1906–1907. Johtajakautensa jälkeen hän näytteli samaisessa teatterissa seitsemän vuotta.
Aaro Itkosen aviopuoliso Aili Törnqvist työskenteli myös Maaseututeatterissa. Heille syntyi lapset Amalia ja Bertil, jotka kuolivat alle 20-vuotiaina. Liitto päättyi eroon 1911. Itkonen tapasi Turun Teatterin puvustossa työskennelleen Mimmi Grönroosin, mutta heidän rakkautensa karahti kiville. Suhteesta syntyi tytär, näyttelijänä mainetta niittänyt Hilkka Helinä, marraskuussa 1916. Tuolloin Aaro Itkonen oli luopunut näyttelijän urastaan ja siirtynyt kaupan palvelukseen. Vuonna 1919 hän avioitui varakkaan viipurilaiskauppiaan kanssa ja muutti Savonlinnaan, missä hän aloitti liikemiehen uransa. Itkonen kuoli hukkumalla tammikuussa 1934.
Aiheesta muualla

Docstoc.com
Itseoikaisu

Itseoikaisu on menettely, jossa viranomainen korjaa päätöstään sen jälkeen, kun asiassa on tehty lopullinen ratkaisu. Tällainen oikaisu voi olla tuomioistuimen tekemä tai se voi olla hallinto-oikeudellinen, jolloin erotetaan neljä itseoikaisutyyppiä:
Kirjoitus- ja laskuvirheen korjaamiseen käytetty teknisluonteinen itseoikaisu, joka on edellytyksiltään ja menettelyltään yksinkertainen toimi.
Lakisääteiseen itseoikaisuun käytetty oikaisuvaatimusmenettely, joka tulee vireille vain asianosaisen aloitteesta. Tätä itseoikaisutyyppiä ei voida käyttää viranomaisen omasta aloitteesta. Menettelyssä viranomaisen ratkaisuun tyytymätön joutuu tekemään ensin samalle viranomaiselle oikaisuvaatimuksen ja vasta tähän annetusta päätöksestä voi valittaa. Tämä menettely pohjautuu aina erityissäännöksiin.
Asiavirheen korjaamiseen käytetty varsinainen itseoikaisu, joka voi tulla vireille sekä asianosaisen että viranomaisen aloitteesta. Vireille pantu muutoksenhaku ei estä itseoikaisua, kunhan siitä ilmoitetaan asiaa käsittelevälle toimielimelle. Varsinainen itseoikaisu on muutoksenhakumenettelyyn verrattuna yksinkertaisempi ja yleensä ensisijainen menettely, vaikka viranomaisen ei ole pakko korjata asiavirhettä.
Tapaoikeuteen perustuva sääntelemätön itseoikaisu ei perustu mihinkään säädökseen. Käsite on epätäsmällinen ja sen asema hallinto-oikeudessa on epäselvä. Se perustuu ajatukseen, että jollakin hallinnonalalla tai jossakin viranomaisessa on ajanoloon kehittynyt ja vakiintunut erityinen itseoikaisukäytäntö. Tällaiseksi itseoikaisuksi voidaan ymmärtää edunpalautus tai menettely, jossa asia otetaan uudesta hakemuksesta uuteen käsittelyyn, jolloin samaan asiaan liittyvä aiempi hakemus hylätään. Sääntelemätön itseoikaisu on ongelmallinen oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan kannalta.
Tuomioistuimella on yleensä itseoikaisukielto. Se ei saa muuttaa ratkaisuaan, jotta taataan asianosaisten oikeusturva. Ratkaisuun haetaan muutosta ja oikaisua muutoksenhaulla. Itseoikaisu on sallittu vain tapauksissa, joissa tuomiossa havaitaan kirjoitus- tai laskuvirhe tai näihin verrattava selvä virhe. Tuomion harkintaan, sisältöön tai lainsoveltamiseen liittyvää virhettä ei saa oikaista, sillä julkistettu ratkaisu sitoo sekä asianosaisia että tuomioistuinta.
Päivi Istala

| Päivi Istala |
| --- | --- |
 Päivi Istala vuonna 2010.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Päivi Kaarina Istala (ent. Istala-Vilpponen)
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1947 (ikä 77) Imatra
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  toimittaja, dramaturgi ja ohjaaja
Ohjaaja
Palkinnot
 tiedonjulkistamisen valtionpalkinto  Hella-palkinto  Zonta-järjestön Naisen teko -kunniamaininta  Suomen Valkoisen Ruusun ansioristi 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Päivi Kaarina Istala (ent. Istala-Vilpponen; s. 31. maaliskuuta 1947 Imatra) on suomalainen toimittaja. Hän työskenteli toimittajana Yleisradiossa vuodesta 1967 eläköitymiseensä saakka vuoteen 2011.
Istala valmistui dramaturgiksi Teatterikoulun korkeakouluosastosta vuonna 1971 ja toimi Kemin kaupunginteatterin ohjaajana vuosina 1975–1981. Hänelle on myönnetty muun muassa tiedonjulkistamisen valtionpalkinto, Hella-palkinto, Zonta-järjestön Naisen teko -kunniamaininta ja Suomen Valkoisen Ruusun ansioristi. Istala jäi eläkkeelle tammikuun 2011 lopussalähde? ja julkaisi muistelmansa Ristivetoa ja muita kertomuksia elämästä.
Istalan toimittamia ohjelmia

Silmäneula
Ristivetoa
Naisten tunti
Moninainen
Naisten ilta
Villit vuodet – suuret luokat
Kahden ensimmäisen ohjelman tunnussävelenä käytettiin perulaisen Los Incas -yhtyeen sävelmää ”Munahuanqui”, joka herätti erityistä ihastusta ja sai monet kuuntelemaan ohjelmia.lähde?
Erityistä huomiota herätti vuosina 1969–1970 esitetty Ristivetoa, jossa käsiteltiin yhteiskunnallisia asioita musiikin kautta. Ohjelma lakkautettiin Ylen ohjelmaneuvoston päätöksellä vuonna 1970. Kuuntelijoiden mielipiteitä voimakkaasti jakaneen ohjelman lopettaminen herätti suurta huomiota, ja jopa presidentti Urho Kekkonen lähetti Istalalle lohduttavan kirjeen.
Aiheesta muualla

Päivi Istala Yle Elävä arkisto. Viitattu 3.4.2020.
Lindfors, Jukka : Ristivetoa-ohjelma sensuurin kourissa  Yle Elävä arkisto . 8.9.2006 . Viitattu 3.4.2020.
Lindfors, Jukka : Ristivetoa "Ristivedosta"  Yle Elävä arkisto . 8.9.2006 . Viitattu 3.4.2020.
Kirjallisuutta

Päivi Istala: Ristivetoa ja muita kertomuksia elämästä. Helsinki: Siltala, 2012. ISBN 978-952-234-117-4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana
Narsistisen persoonallisuushäiriön historia Suomessa

Suomessa narsistisen persoonallisuushäiriön historia on lyhyt, eikä sen erkanemisesta yleisestä psykopatia-käsitteestä ole suomalaista tutkimustietoa. Suomessa käytössä oleva Maailman terveysjärjestön kehittämä kansainvälinen tautiluokitusjärjestelmä ICD-10 ei sisällä erikseen narsistista persoonallisuushäiriötä, vaan se merkitään muuksi persoonallisuushäiriöksi (F60.8). Yhteiskunnallinen tietoisuus häiriön olemassaolosta ja sen tunnistamisesta on syntynyt yhdistystoiminnan, toimittajien ja kirjailijoiden kautta.
Termiä narsisti ei vielä tunnettu yleisesti 1990-luvulla ja 2000-vuosikymmenellä, ja sen sijasta käytettiin termejä luonnehäiriöinen (esim. 1997–2004) ja kiusaaja (2007). Persoonallisuushäiriöstä tiedottaminen suurelle yleisölle ja viranomaisille on ollut vuonna 2004 perustetun Narsismin uhrien tuki -yhdistyksen (NUT ry, ent. Narsistien uhrien tuki) harteilla. Kyseinen persoonallisuushäiriö voi olla pahimmillaan hengenvaarallinen.
Narsistinen persoonallisuus suomalaisessa diagnoosijärjestelmässä

Maailman terveysjärjestön kehittämä kansainvälinen tautiluokitusjärjestelmä ICD-10 käynnistyi hankkeena vuonna 1983 ja se julkaistiin ensimmäistä kertaa vuonna 1994. ICD-10-tautiluokitus on ollut virallisessa käytössä Suomessa vuoden 1996 alusta. Suomalaiseen keskusteluun narsistinen persoonallisuushäiriö on lainattu yhdysvaltalaisesta Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders -nimisestä mielenterveyden ja käyttäytymisen häiriöiden diagnoosijärjestelmästä. Suomalaiset psykiatrit diagnosoivat DSM:n mukaisen narsistisen persoonallisuushäiriön, mutta merkitsevät sen diagnoosikoodilla F60.8 muu persoonallisuushäiriö. Kyseisen diagnoosinimikkeen alle sijoitetaan suomalaisessa kielenkäytössä määrite narsistinen persoonallisuus. Diagnoosiluokka F60.8 on alkuperäisesti englanninkielisessä materiaalissa "Other specific personality disorder".
Yhdysvaltalaiseen Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders -diagnoosijärjestelmään narcissistic personality disorder lisättiin vuonna 1980 sen kolmannessa versiossa DSM-III. Lisäys perustui työhön jota oli tehty vuoden 1968 DSM-II:n jälkeen.
Yhdistykset, toimittajat ja tietokirjailijat

Häiriöstä tiedottaminen suurelle yleisölle ja viranomaisille on ollut vuonna 2004 perustetun Narsistien uhrien tuki (NUT ry) -yhdistyksen sekä toimittajien ja tietokirjailijoiden harteilla.
Vuonna 1994 psykologi Liisa Keltikangas-Järvinen julkaisi kirjan Hyvä itsetunto, johon myöhemmät kirjoittajat ovat viitanneet. Kirjassa Keltikangas-Järvinen käsittelee esimerkiksi itsetuntoa, riippumattomuutta muiden mielipiteistä, ensivaikutelman antamista sekä epäonnistumisten ja pettymysten sietämistä.
Vuonna 1997 suomalainen pappi ja Suomen Raamattuopiston toiminnanjohtaja Raimo Mäkelä julkaisi narsistista persoonallisuushäiriötä käsittelevän kirjan Naamiona terve mieli. Kuinka kohtaan luonnehäiriöisen?. Maaliskuun lopulla 2010 kirjaa oli myyty 23 000 kappaletta.
Toimittaja Brita Jokinen teki YLElle radio-ohjelmaa Kiusaaja keskellämme vuonna 2001.
Yhdysvaltalaisen sosiaalityöntekijän ja psykoterapeutin Sandy Hotchkissin kirja Miksi aina sinä? Narsismin seitsemän syntiä julkaistiin vuonna 2005. Kirjassa esitetään häpeämättömyys, maaginen ajattelu, ylimielisyys, kateus, vaativuus, hyväksikäyttö ja rajattomuus narsismin tunnuspiirteiksi.
Vuonna 2007 Jokinen julkaisi kirjan Kiusaaja keskellämme, joka pohjautui radio-ohjelman saamaan palautteeseen. Kun Jokinen kirjoitti WSOY:lle kirjaa Kiusaaja keskellämme vuonna 2007, kustantaja vaati muuttamaan jokaisen narsisti-sanan kiusaajaksi.
Jokinen julkaisi vuonna 2012 uudistetun painoksen kirjastaan Narsisti keskellämme, jonka nimessä sanan "kiusaaja" korvasi sana "narsisti".
Psykologi ja kriminaalipsykologian sekä oikeuspsykologian dosentti Helinä Häkkänen-Nyholm julkaisi vuonna 2018 kirjan 100 kysymystä narsismista.
Mäkelä uudisti vuonna 2020 kirjansa nimeksi Naamiona terve mieli: kuinka kohtaan narsistin (aikaisemmin Luonnehäiriöisen).
Markus Itkonen

Markus Kalevi Itkonen (s. 17. joulukuuta 1965 Helsingin maalaiskunta) on suomalainen graafinen suunnittelija, taiteen tohtori ja tietokirjailija, joka on erikoistunut typografian kehittämiseen ja tutkimukseen.
Itkonen valmistui Mainosgraafikkojen koulusta 1986 ja filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopiston taiteiden tutkimuksen koulutusohjelmasta 1991. Vuodesta 1987 hänellä on ollut oma graafisen suunnittelun toimisto, jossa hän on työskennellyt typografina ja kirjagraafikkona. Lisäksi hän on opettanut muun muassa Taideteollisessa korkeakoulussa, Mainosgraafikkojen koulussa, Suomen Kustannusyhdistyksen kursseilla sekä nykyisessä Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa.
Itkonen on julkaissut typografiasta tietoteoksia sekä lukuisia artikkeleita graafisen alan tietokirjoissa ja lehdissä. Hän on työskennellyt myös selkokielisten julkaisujen ja selkotypografian parissa.
Itkosen väitöskirja Kadonneet kirjaintyypit: Suomalainen kirjainmuotoilu 1920–1985 tarkastettiin lokakuussa 2012 Aalto-yliopistossa.
Itkosen isä oli suomen kielen professori Terho Itkonen. Markus Itkonen on muun muassa kuvittanut isänsä teokset Selvää suomea (1985) ja Kielen kärjeltä (1987).
Teoksia

Typografian käsikirja. RPS-yhtiöt 2003. ISBN 978-952-5001-15-0
Kadonneet kirjaintyypit: Suomalainen kirjainmuotoilu 1920–1985. RPS-yhtiöt 2012. ISBN 978-952-5001-16-7
Kirjaintyypit ja tyyli. RPS-yhtiöt 2015. ISBN 978-952-5001-19-8
Aiheesta muualla

Markus Itkonen. 375 humanistia 19.11.2015. Helsingin yliopisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Napakaktukset

| Napakaktukset |
| --- | --- |
 Discocactus zehntneri -napakaktus.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Trichocereeae
Suku::  Napakaktukset Discocactus  Pfeiff. (1837)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Napakaktukset (Discocactus) on muutamalajinen kaktuskasvisuku, jonka lajit ovat matalakasvuisia, pallomaisia, uurteisia ja piikkisiä. Kukkia varten kasvin päähän kehittyy villakarvainen kefalio. Kasvi kukkii yöllä. Suvun tieteellinen nimi tulee kreikan sanasta diskos 'kiekko' ja viittaa kasvin ulkonäköön.
Ulkonäkö ja koko

Napakaktukset kasvavat tavallisesti yksittäin, ja niiden varret ovat pallomaisia; pallon kärki voi olla painunut, mistä johtuu nimitys napakaktus. Varressa on tavallisesti paljon uurteita. Pitkittäisharjut ovat jakautuneet nystyiksi. Kääpiöversot eli areolit ovat pieniä ja hukkuvat runsaiden piikkien alle; joskus niissä voi tosin olla vain yksi piikki. Piikit ovat enimmäkseen tukevia ja joskus tyvestään turvonneita.
Kukkaverso (kefalio) kehittyy varren päähän ja on toisinaan sisäänpäin painunut. Kefalio voi saavuttaa neljän senttimetrin korkeuden. Siinä on valkoista, kellertävää tai harmahtavaa huopamaista karvaa, joskus myös sukasmaisia piikkejä. Kefalion reunalle puhkeavat kukat, jotka avautuvat yöllä, ovat tuoksuvia, valkoisia ja suppilomaisia tai laakeita kuin tarjotin. Kukan tyvi on suomupeitteinen. Napakaktusten hedelmät ovat pallomaisia, nuijamaisia tai pitkänomaisia, väriltään valkoisia, vaaleanpunaisia tai kirkkaanpunaisia sekä sivuraoilla avautuvia. Siemenet ovat kiiltävänmustia ja nystermäpintaisia.
Levinneisyys

Napakaktuksia tavataan Brasiliassa, Bolivian itä- ja Paraguayn pohjoisosissa. Ne ovat vakavasti uhattuna kasvupaikkojen tuhoamisen vuoksi.
Lajit

Kuten monissa kaktuskasvisuvuissa on napakaktuksiakin aikojen saatossa kuvattu ja nimetty runsaslukuisesti. Nyttemmin tutkimus on tuonut selvyyttä vallinneeseen sekasortoon päätyeen vain seitsemään lajiin (International Cactaceae Systematics Group).
Discocactus bahiensis
Discocactus ferricola
Discocactus heptacanthus
Discocactus horstii
Discocactus placentiformis
Discocactus pseudoinsignis
Discocactus zehntneri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Napakaktukset Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133503  Wikispecies: Discocactus  BioLib: 105579  CoL: 46NP  EoL: 5188757  EPPO: 1DKSG  GBIF: 7280965  GRIN: 3844  iNaturalist: 183675  IPNI: 5294-1  IRMNG: 1279917  ITIS: 906990  NCBI: 432451  Open Tree of Life: 668196  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30006929-2  Tropicos: 40033485  WFO: wfo-4000012130
Tiina Itkonen

Tiina Itkonen (s. 1968 Helsinki) on suomalainen valokuvataiteilija. Hänet tunnetaan erityisesti polaaristen alueiden ja ilmastonmuutoksen jälkien kuvaajana.
Itkonen valmistui Turun taideakatemiasta vuonna 1995 ja Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 2002. Hän teki lopputyönsä Grönlannista ja julkaisi nimellä Inughuit. Hän kuuluu Helsinki Schoolina tunnettuun valokuvaajaryhmään. Hänen teoksiaan on esitelty yksityis- ja ryhmänäyttelyissä Suomessa ja ulkomailla. Itkosen kuvia on ollut näyttelyissä: Albert Kahn Museum, Pariisi 2013, Scandinavia House, New York 2013, Venetsian biennaali 2011, Sydneyn biennaali 2010 ja New York Photo Festival 2009.
Itkosen näyttely Anori - Jäätikön hiljaisuus on esillä Helsingissä Valokuvataiteen museon K1-galleriassa 9.6.-1.10.2023.
Vuonna 2019 Itkonen sai valokuvataiteen valtionpalkinnon. Hänelle myönnettiin valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha 2021. Vuonna 2023 hänet palkittiin Hasselblad Masters -palkinnolla.
Itkonen asuu ja työskentelee Helsingissä.
Kirjat

Inughuit, Libris, 2004. ISBN 952-91-6967-1.
Avannaa: photographs of Greenlandic landscapes, Kehrer, 2014. ISBN 978-3-86828-512-3.