stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vikträsk

| Vikträsk |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Siuntio
Koordinaatit:  60°07′00″N, 24°16′30″E
Laskujoki:  Siuntionjoki 
Järvinumero:  22.001.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  0,2 m 
Rantaviiva:  7,54 km 
Pinta-ala:  1,8728 km² 
Tilavuus:  0,00841 km³ 
Keskisyvyys:  4,49 m 
Suurin syvyys:  15 m 
 fiVikträsk 
Vikträsk on 1,9 neliökilometrin laajuinen runsasravinteinen järvi Siuntion eteläosassa. Se on Siuntionjoen päätepiste. Karhujärven ja Tjusträskin vedet laskevat pohjoisesta Siuntionjokea pitkin Vikträskin kautta Pikkalanlahteen, joka on osa Suomenlahtea. Vikträskin ja Pikkalanlahden välillä on parikilometrinen Pikkalanjoki. Vikträskin pinta on vain 20 senttimetriä Suomenlahtea korkeammalla.
Vikträsk sijaitsee Helsingin keskustasta on noin 37 kilometriä länteen. Sen pituus on noin 2 600 metriä ja leveys 1 100 metriä. Rantaviivaa on 7,5 kilometriä. Järven syvin kohta on 15 metriä ja keskisyvyys on 4,5 metriä. Syvin kohta sijaitsee järven eteläosassa. Vikträskin tilavuus on noin 8,4 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0084 kuutiokilometriä.
Vikträskin ympärillä on runsaasti peltoja. Asutusta on sen sijaan varsin vähän. Järven länsi- ja pohjoisrannat ovat kaislikkoisempia kun taas etelä- ja itärannat ovat jyrkempiä ja kallioisempia. Vikträskin ekologinen tila on tyydyttävä ja kemiallinen tila hyvä.
Vikträsk kuuluu Vikträskin alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Siuntionjoen päävesistössä. Vikträskin alueeseen kuuluu Vikträskin ohella Lappträsk, Långträsk, Stora Bladträsk ja Rudträsk.
Vikträsk on pinta-alaltaan Siuntion toiseksi suurin ja tilavuudeltaan Siuntion suurin järvi. Lisäksi se on Siuntion syvin järvi. Siuntiossa on myös toinen Vikträsk, se sijaitsee noin seitsemän kilometriä rannikon Vikträskistä pohjoiseen.
Vikträsk (Harvsån alue)

| Vikträsk |
| --- | --- |
Sijainti:  Siuntio
Valtio:  Suomi
Pinta-ala:  0,1155 km²
Pinnankorkeus:  57 m
Rantaviiva:  2,5 km
Saaria:  1
Järvinumero:  22.008.1.001
Vikträsk on järvi Siuntiossa, Uudellamaalla. Järvi sijaitsee noin 57 metrin korkeudessa merenpinnasta ja sen ympäristössä kasvaa lähinnä kangas- ja lehtometsää. Vikträsk on noin 11,6 hehtaaria suuri ja sen rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä. Järvi kuuluu Siuntionjoen valuma-alueeseen.
Vuonna 2024 Siuntion seurakuntayhtymä perusti Vikträskin ja Ormträskin ympärille luonnonsuojelualueen. Alueen luontoa ympäröi kaunis järvimosaiikki ja alueella on tehty liito-oravahavaintoja. Vikträskin uimaranta jätettiin luonnonsuojelualueen ulkopuolelle.
Vesihilpi

| Vesihilpi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Vesihilvet Catabrosa
Laji::  aquatica
Kaksiosainen nimi
 Catabrosa aquatica  (L.) P.Beauv. 
Synonyymit
 Agrostis tillieri   Aira scabra   Aira viridula   Catabrosa airoides   Catabrosa angusta   Catabrosa capusii   Catabrosa elbursensis   Catabrosa ochroleuca   Catabrosa pseudairoides   Catabrosa scabra   Catabrosa sikkimensis   Catabrosa viridula   Catapodium aquaticum   Festuca airoides   Glyceria airoides   Glyceria aquatica   Glyceria viridula   Melica aquatica   Molinia aquatica   Poa airoides 
Katso myös
   Vesihilpi Wikispeciesissä   Vesihilpi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vesihilpi eli hetevesihilpi (Catabrosa aquatica) on Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa laajalle levinnyt kosteiden kasvupaikkojen heinäkasvi. Suomessa vesihilpi on rauhoitettu Pohjois-Pohjanmaan maakunnan eteläpuolella.
Ulkonäkö ja koko

Vesihilpi on monivuotinen, tanakka ja kasvaa 10–60 senttimetriä korkeaksi. Varsi on juurehtiva, runsaasti rönsyilevä ja sen tyvi on polvekas. Litteät, tasasoukat lehdet ovat 5–15 mm leveitä ja lyhyehköjä. Röyhy on sirottavahaarainen ja 5–10 cm pitkä. Tavallisesti yksikukkaisten tähkylöiden väri vaihtelee sinipunaisesta vihertävänkirjavaan. Kaleet ovat pieniä, ulkohelve vihneetön. Vesihilpi kukkii heinä-elokuussa.
Vesihilpi leviää paitsi rönsyjensä avulla, myös siemenistä, jotka leviävät vesivirtausten, lintujen ja ihmisten kuljettamina.
Levinneisyys

Vesihilpi on levinnyt varsin laajalle alueelle. Sitä tavataan lähes koko Euroopasta lukuun ottamatta Pyreneiden niemimaan länsiosia, Fennoskandian sisämaa-alueita ja Pohjois-Venäjää. Lajia tavataan myös Aasiassa Lähi-idästä ja Kaukasiasta Itä-Siperiaan. Pohjois-Amerikassa vesihilpi kasvaa mantereen koillisosissa ja Kalliovuorilla. Lajia tavataan myös Tulimaasta Etelä-Amerikan eteläkärjestä. Suomessa vesihilven esiintymät keskittyvät Oulun seuduille Raahesta Iihin ja Oulujoen vartta seuraten sisämaahan. Yksittäisiä havaintoja on myös Lapista. Lajia on tavattu myös Etelä-Suomesta lähinnä Suomenlahden rannikkoseuduilta, mutta nämä esiintymät ovat kadonneet.
Elinympäristö

Vesihilpi kasvaa monenlaisissa kosteissa paikoissa, kuten esimerkiksi lähteissä, lähdepurojen varsilla, savisissa tihkupaikoissa, ojissa, kaivannoissa ja kosteikoissa. Lajin kasvupaikkoja Suomessa uhkaavat kuivatus ja laidunnuksen loppumista seuraava umpeenkasvu.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Vesihilven (Catabrosa aquatica) levinneisyys Suomessa.
Suomen Lajitietokeskus: Vesihilpi (hetevesihilpi) – Catabrosa aquatica
Viktors Arājs

Viktors Arājs (myös muodossa Viktor Arajs tai Victor Arājs, 13. tammikuuta 1910 Baldone, Latvia, Venäjän keisarikunta – 13. tammikuuta 1988 Kassel, Länsi-Saksa) oli latvialainen SS-upseeri, jonka johtama latvialainen ryhmä (Arājn Kommando) murhasi kymmeniä tuhansia Latvian ja Valko-Venäjän juutalaisia natsi-Saksan miehityksen aikana vuosina 1941–1944 muun muassa Riian ghetossa, Liepājassa, Biķerniekissä ja Rumbulan metsässä. Ryhmään kuului noin 1 200 vapaaehtoista. Vuonna 1979 Arājs tuomittiin Hampurin maaoikeudessa 13 000 ihmisen joukkomurhan johtamisesta Rumbulassa 8. joulukuuta 1941 elinkautiseen vankeuteen.
Viljo Eloranta

Viljo Eloranta
Viljo Olavi Eloranta  (31. lokakuuta 1915 Helsinki – 16. elokuuta 1982 Espoo) oli juristi ja poliisineuvos, joka toimi Poliisiopiston johtajana.
Viljo Elorannan vanhemmat olivat  liikemies Gustav Robert Eloranta, entinen Envall, ja Amalia Mäkinen ja puoliso vuodesta 1940 opettaja Vappu-Liisa Pulkkinen. Eloranta tuli ylioppilaaksi 1934 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon ja oikeustieteen lisensiaatin tutkinnon 1954, varatuomarin arvon hän sai 1956. Eloranta oli Helsingin yliopiston rikosoikeuden assistentti 1955–1959, Eläinlääketieteellisen korkeakoulun sihteeri 1960–1961, valtion poliisikoulun vanhempi opettaja ja varajohtaja 1960–1962 ja Poliisiopiston johtaja ja poliisineuvos vuodesta 1962. Hän työskenteli 1950-luvulla myös korkeimman hallinto-oikeuden esittelijänä ja vuosikymmenen vaihteessa Helsingin raastuvanoikeuden apujäsenenä ja vt. rikosasiain notaarina. Elorannalla oli sekä kansallisia että kansainvälisiä luottamustehtäviä ja hän oli  Nordisk Kriminalistisk Årsbokin suomalainen toimittaja 1957–1962. Sotilasarvoltaan Eloranta oli reservin kapteeni (1967).
Viktors Ščerbatihs

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Viktors Ščerbatihs |  Viktors Ščerbatihs |  Viktors Ščerbatihs |  |
Maa:   Latvia
Miesten painonnosto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Ateena 2004 | yli 105 kg |  |
|  Pronssia | Peking 2008 | yli 105 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Chiang Mai 2007 | yli 105 kg |  |
|  Pronssia | Chiang Mai 1997 | yli 108 kg |  |
|  Pronssia | Lahti 1998 | yli 105 kg |  |
|  Pronssia | Vancouver 2003 | yli 105 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Trenčín 2001 | yli 105 kg |  |
|  Kultaa | Sofia 2005 | yli 105 kg |  |
|  Kultaa | Władysławowo 2006 | yli 105 kg |  |
|  Kultaa | Strasbourg 2007 | yli 105 kg |  |
|  Kultaa | Lugano 2008 | yli 105 kg |  |
|  Hopeaa | Kiova 2004 | yli 105 kg |  |
|  Pronssia | Rijeka 1997 | alle 108 kg |  |
|  Pronssia | A Coruña 1999 | yli 105 kg |  |
|  Pronssia | Sofia 2000 | yli 105 kg |  |
Viktors Ščerbatihs (s. 6. lokakuuta 1974 Dobele) on latvialainen painonnoston superraskaansarjan maailman- ja Euroopan-mestari sekä olympiamitalisti.
Ščerbatihs saavutti olympialaisten superraskaassa sarjassa (yli 105 kg) hopeaa Ateenassa 2004 yhteistuloksella 455 kg ja pronssia Pekingissä 2008 tuloksella 448 kg. Lisäksi hän sijoittui superraskaassa sarjassa kuudenneksi Sydneyssä 2000 ja raskaassa sarjassa (alle 108 kg) kymmenenneksi Atlantassa 1996.
Ščerbatihs voitti yli 105 kg:n sarjan yhteistuloksen maailmanmestaruuden Chiang Maissa 2007 tuloksella 442 kg. Hän voitti samalla myös tempauksen maailmanmestaruuden tuloksella 202 kg. Yhteistuloksen MM-pronssia hän saavutti yli 108 kg:n painoluokassa 1997 sekä yli 105-kiloisissa 1998 ja 2003. Tempauksen MM-pronssia hän sai 1997, 1998, 1999 ja 2006. Työnnössä hän saavutti MM-hopeaa 2003 sekä pronssia 1997 ja 2007..
Ščerbatihs voitti yli 105 kg:n painoluokan yhteistuloksen Euroopan-mestaruuden 2001, 2005, 2006, 2007 ja 2008. Hopeaa hän sai samassa sarjassa 2004 sekä pronssia alle 108-kiloisissa 1997 ja yli 105 kg:n painoluokassa 1999 ja 2000. Tempauksessa hän saavutti EM-kultaa yli 105-kiloisissa 2001 ja 2006, hopeaa 2005 ja 2007 sekä pronssia alle 108 kg:n sarjassa 1997 ja yli 105-kiloisissa 1998 ja 2000. Työnnön Euroopan-mestaruuden hän voitti 2001, 2004, 2005, 2006, 2007 ja 2008. Työnnön EM-hopeaa hän sai yli 105-kiloisissa 1999 sekä pronssia alle 108 kg:n sarjassa 1996 ja yli 105-kiloisissa 2000.
Viivauskone

Hickok viivauskone.
Hickok viivauskoneen kyniä Amerikkalaisessa kirjansitojen museossa.
Viivauskone on William Orville Hickokin 1800-luvun puolessa välissä paperin viivaamiseen kehittämä menetelmä. Koneella tehdään paperiin viivoja ja se soveltuu näin ollen taulukoiden ja ruutupaperin valmistukseen. Koneen toiminta perustuu erityisiin konetta varten valmistettuihin vierekkäin oleviin kyniin, joihin vesipohjainen painoväri johdetaan lankojen avulla. Kyniin on pyörähdyssylintereihin asennettavien kappaleiden avulla mahdollista ohjelmoida mekaanisesti nostoja siten, että linjat katkeavat halutuksi matkaksi.
Laskennan digitalisoitumisen myötä 1960- ja 1980-lukujen välillä myös taulukoiden ja ruutupaperin kysyntä väheni voimakkaasti. Nykyisin olemassa oleva tarve täytetään pääasiassa käyttämällä offset-painoa.
Aiheesta muualla

Hickok paper-ruling machines, automatic paper feeders, ruling pens and inks, Catalog No. 89
Vasemmistofoorumi

| Vasemmistofoorumi ry |
| --- | --- |

Perustettu:  2006 
Toimiala:  Vasemmistolainen ajatushautomo
Toiminnanjohtaja:  Jukka Pietiläinen 
Hallitus:  Markus Jäntti (pj), Teija Asara-Laaksonen, Minna Kelhä, Joonas Leppänen, Jukka Peltokoski ja Panu Raatikainen
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vasemmistofoorumi on yhdistys, jonka tarkoituksena on toimia vasemmiston ajatushautomona. Yhdistys pyrkii tekemään yhteiskunnallisia keskustelualoitteita ja tarjoamaan tilaisuuksia korkeatasoiselle poliittiselle keskustelulle. Se tekee yhteistyötä vasemmistolaisella arvopohjalla puolueiden, korkeakoululaitoksen ja asiantuntijaorganisaatioiden kanssa. Vasemmistofoorumi perustettiin huhtikuussa 2006. Sen vuosibudjetti on noin 200 000 euroa. Foorumin toiminnanjohtajana toimi Ruurik Holm vuoteen 2015 asti. Vuodesta 2015 toiminnanjohtajana toimii Jukka Pietiläinen. Vasemmistofoorumin johtokunnan puheenjohtajana toimii professori Markus Jäntti.
Lisäksi ajatuspajassa työskentelee tiedottaja ja neljästi vuodessa ilmestyvän aikakauslehti Perusteen päätoimittaja.
Vasemmistofoorumi pyrkii pikemminkin luomaan visioita kuin tuottamaan tietoa päätöksentekoa varten. Vasemmistofoorumi on julkaissut useita kirjoja sekä järjestänyt lukuisia seminaareja ja yleisötapahtumia.
Vasemmistofoorumin strategia vuosille 2016-2020 korostaa nopeampaa reagointia ja haluaa että vasemmisto ottaa keskustelualoitteen oikeistolta.
Vasemmistofoorumin jäsenjärjestöjä ovat Vasemmistoliitto rp, Kansan sivistystyön liitto (KSL) ry ja Yrjö Sirolan Säätiö sr.
Julkaisuja

Vasemmisto etsii työtä (2008)
Koulu ja valta (2008)
Immateriaalitalous - kapitalismin uusin muoto (2009)
Vihreä uusjako (2010)
Hyvä talous (2011)
Hyvinvoinnin uusi järjestys (2013)
Kuningasjako - miksi verotus on oikein (2013)
Peruste-lehti 2010-2016
Peruste-verkkolehti 2016-2018
Talous

Vasemmistofoorumi on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta eduskuntapuolueiden taustalla toimiville ajatushautomoille yhteensä noin 260 500 euroa. Vuosittainen tuki on ollut vuodesta 2021 lähtien 48 500 euroa.
Aiheesta muualla

Vasemmistofoorumi.fi
Peruste-verkkolehti
Veera Roos

Veera Armida Roos os. Juvelius (7. tammikuuta 1882 Jyväskylä – 28. huhtikuuta 1961 Jyväskylä) oli suomalainen näytelmäkirjailija ja kirjallisuuden suomentaja.
Hänellä oli seitsemän sisarusta, joista tunnettuja ovat kirjallisuuden tutkija J. W. Juvelius (1863–1927), kirjailija Valter Juva (1865–1922), vankilanjohtaja V. O. Juvelius (1869–1937), lähetyssaarnaaja ja diakoni Ester Juvelius (1876–1962) sekä kirjailija Siiri Juva (1886–1974).
Näytelmiä

Pyhäaamu Anttilan pihalla : yksinäytöksinen maalaisnäytelmä. Seuranäytelmiä 254.    Karisto 1925, 2. painos 1949
Inkerin kesäloma : kolminäytöksinen huvinäytelmä. Seuranäytelmiä 253.    Karisto 1926
Suomennoksia

C. E. Soya : Isoäitini talo : ajankuva. Aura, Turku 1944 (alkuteos Min Farmors Hus : et Tidbillede)
Johan Borgen : Kesätön kesä.  Aura, Turku 1945 (alkuteos Ingen sommar)
Albert Viksten : Suuri rakkaus. Aura, Turku 1945 (alkuteos Den stora kärleken)
Jan Ivar Billow : Aaveprikaati : kertomus pojille. Kirjokannen poikien kirjasto 5. Turku 1946, 2. painos Punainen sulka 9, WSOY 1958, 3. painos 1960, 4. painos 1963, 5. painos 1971 (alkuteos Spökbrigaden)
Ivar Jansson : Meksikolainen savikukko : seikkailukertomus Meksikosta. Kirjokannen poikien kirjasto 7. Kirjokansi, Turku 1946 (alkuteos Den mexikanska lergöken)
Jan Ivar Billow : Sininen naamio ; kuvittanut Ami Hauhio. Erillinen jatko saman tekijän "Aaveprikaatiin". Kirjokannen poikien kirjasto 8. Turku 1946, 2. painos Punainen sulka 10,  WSOY 1958, 3. painos 1960, 4. painos 1963, 5. painos 1972  (alkuteos Blå masken)
Ville Aarnivala

Ville Aarnivala Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.
Ville Mikael Aarnivala (s. 14. kesäkuuta 1996 Nokia) on suomalainen pikajuoksija. Hän on edustanut vuodesta 2011 lähtien Tampereen Pyrintöä ja hänen valmentajanaan on toiminut vuodesta 2014 lähtien Juha Koskela.
Kalevan kisoista Aarnivala on saavuttanut hopeaa 200 metrin juoksussa vuonna 2016. Lisäksi viestijuoksun SM-kisoissa hän on saavuttanut Tampereen Pyrinnön joukkueessa 4 × 400 metrin viestijuoksussa kultaa vuonna 2016, hopeaa vuonna 2017  ja pronssia vuonna 2014. 4 × 100 metrin viestijuoksussa hän sai pronssia vuonna 2017. Sisäratojen SM-kilpailuista hän on saavuttanut 200 metriltä hopeaa (2015) ja pronssia (2016, 2020), 400 metrillä hopeaa (2020) sekä ollut mukana voittamassa kahta kultaa 4 × 300 metrin viestistä (2015, 2016). 4 × 200 metrin viestissä hän sai hopeaa 2018.
Viljo Meriläinen

Viljo Meriläinen (18. elokuuta 1916 Sotkamo – 23. huhtikuuta 1995 Kuhmo) oli suomalainen kauppias ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Meriläisen vanhemmat olivat maanviljelijä Konsta Meriläinen ja Katri Huotari ja puoliso vuodesta 1941 Irja Annikki Korhonen. Meriläinen kävi kansakoulun ja maamieskoulun ja suoritti osuuskassakurssin ja diplomikauppiastutkinnon. Hän oli Sotkamon Osuuskassan toimitusjohtaja 1939–1944, Sotkamon Keskus-Liike Oy:n liikeapulainen 1944–1945 ja Aug. Korhonen Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1945. Sotkamon työvoimapäällikkönä Meriläinen toimi 1940–1941. Hän oli Kuhmon kunnanhallituksen jäsen 1956–1960 ja hänellä oli lisäksi useita kaupan alan ja muita luottamustehtäviä.  Keskon neuvottelukunnan jäsen hän oli 1949–1951 ja 1983–1985 ja puheenjohtajana 1955–1957 ja hallintoneuvoston jäsen 1958–1978 ja varapuheenjohtaja 1968–1978. Sotkamon suojeluskuntaan 1933–1944 kuulunut ja molempiin sotiin osallistunut Meriläinen oli sotilasarvoltaan reservin majuri. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1978.
Vienanmeren jääjärvi

Vienanmeren jääjärvi on nykyisen Vienanmeren edeltäjä, joka on sijainnut Fennoskandian mannerjäätikön koillisreunalla viime jääkauden loppuvaiheessa väljästi ajoittaen noin 15 000–11 000 vuotta sitten. Jääjärvi on ollut nykyisen Vienanmeren altaaseen muodostunut jäätikköjärvi eli jääjärvi, joka on sijainnut Kuolan niemimaan eteläpuolella ja Venäjän-Karjalan pohjoispuolella. Nykyään tiedetään, että samalle alueelle on muodostunut aikaisemminkin jääjärviä tai tavallisia  järviä.
Yleistä

Viimeisen jääkauden eli Veiksel-jääkauden kylmimmän vaiheen aikana mannerjäätikkö oli levittäytynyt Luoteis-Venäjällä laajimmilleen noin 20 000 vuotta sitten ja se peitti Vienanmeren aluetta vielä 17 000–18 000 vuotta sitten. Fennoskandian mannerjäätikön keskiosien paksuus arvioidaan tuolloin olleen 2,7 kilometriä. Raskaan jäätikön sen alapuoliseen kallioperään kohdistama lisäpaino oli saanut sen painumaan kuopalleen. On arvioitu, että jäätikön keskustassa nykyisen Perämeren seudulla on painaumaa muodostunut yli kilometrin verran. Keskusalueen painauma on Vienanmeren ympäristössä kallistanut maanpintaa Perämerta kohti.
Aiheuttamastaan painaumasta huolimatta, on jäätikön keskusalueilta virrannut suuria jäätikkövirtoja myös itään päin. Alueelle levittäytynyttä paikallista, mutta pitkäikäistä, jäätikkövirtaa kutsutaan Kuusamon–Vienanmeren virtauskielekkeeksi. Sen pisintä vaihetta voidaan kutsua Vienanmeren virtauskielekkeeksi ja myöhäisempää mutta lyhytikäisempää vaihetta Kuusamon virtauskielekkeeksi. Vienanmeren virtauskielekkeen päävirtaus on edennyt Suomen rajojen yli yhtenäisenä jäätikkövirtana. Pohjoisesta on siihen kohdistunut painetta Kuolan jäätikköalueelta, josta virtasi etelään lyhyt Kuolan virtauskieleke (engl. Kola lobe, myös engl. Imandra lobe) ja sitä idempänä toiminut Varzugan virtauskieleke (engl. Varzuga lobe). Etelässä virtasi nopealiikkeinen Karjalan jäätikkövirta, joka on kääntynyt mannerjäätikön reunalla kohti etelää ja jonne se virtasi Laatokan takaisille seuduille asti. Vienanmeren virtauskieleke on vasta ylitettyään Vienanmeren altaan alkanut jakautua eri suuntiin kääntyviksi pienemmiksi jäätikkökielekkeiksi. Tällaisia pienempiä kielekkeitä tunkeutui esimerkiksi Vienankurkkuun  ja Vienanjoen pääuoman ja sivu-uomien jokilaaksoihin.
Jääkausi päättyi sen kylmintä vaihetta seuranneeseen pitkälliseen lämpökauteen, jonka aikana mannerjäätiköt eri puolilla maailmaa alkoivat sulaa. Fennoskandian mannerjäätikkö suli kokonaan pois hieman yli 10 000 vuodessa. Mannerjäätikön reunan perääntyminen on alkanut Kaninin niemimaalla noin 17 000 vuotta sitten, jonka jälkeen reuna on siirtynyt Vienanmeren altaan yli noin 12 500–11 200 vuotta sitten. Kylmimmän vaiheen aikana on jäätiköihin ehtinyt varastoitua vettä valtavat määrät. Maailman valtamerien vedenpinta oli jääkauden aikana alentunut enimmillään noin 120 metriä, ehkä enemmänkin. Jääkauden päättyminen on näkynyt asteittaisena merenpinnan nousuna, kun jäätiköiden sulamisvedet ovat palanneet takaisin valtamereen. Pois sulaneen mannerjäätikön painon hellittäessä on Vienanmeren altaan maankohoaminen päässyt käyntiin. Maankohoamista on edelleen useita millimetrejä vuodessa, mutta aikoinaan se on ollut useita senttimetrejä vuodessa.
Jääjärven kehittyminen > Aikaisemmat jääjärvet

Vienanmeren syvään altaaseen on aina voinut syntyä jäätikköjärviä, kun alue on ollut jäätiköstä vapaana. Viime jääkauden eri vaiheissa on näin käynyt useita kertoja. Esimerkiksi viime jääkaudelta noin 90 000 vuotta sitten oli nykytutkimuksen mukaan sellainen tilanne. Silloin on Skandeilla sijainnut yhtenäinen mannerjäätikkö, johon oli kasvanut kiinni Barentsinmeren mannerjäätikköön. Nämä yhdessä olivat estäneet Vienanmeren jääjärveä laskemasta vesiään pois. Jääjärven tulviessa on sille voinut aueta lasku-uoma, joko etelään päin Äänisen ja Laatokan kautta silloiselle Itämerelle, tai Tsilman laskukynnyksen kautta kohti itää. Toinen esimerkki on myös viime jääkaudelta noin 60 000 vuotta sitten, jolloin Fennoskandian mannerjäätikkö oli edellä mainittua jäätikköä paljon laajempi ja Barentsinmeri oli myös tälläkin kertaa jäätynyt umpeen. Vienanmeren kohdalle oli silloinkin muodostunut jääjärvi, joka on laskenut toista edellä mainittua laskureittiä pitkin pois.
Aina ei vesistöä ole voinut kutsua jääjärveksi. Altaassa on voinut olla nykyiseen tapaan merenlahti tai siinä on voinut sijaita tavallinen järvi. Ainoastaan siinä tapauksessa, jossa järvi rajoittuu vähintään yhdestä rannastaan mannerjäätikköön tai se saa vetensä sulavista jäätiköistä, voidaan siitä käyttää nimitystä jääjärvi.
Valkoviklo

| Valkoviklo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Viklot Tringa
Laji::  nebularia
Kaksiosainen nimi
 Tringa nebularia  (Gunnerus, 1767) 

Alalajit
 T. n. glottoides  T. n. nebularia 
Katso myös
   Valkoviklo Wikispeciesissä   Valkoviklo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkoviklon munia.
Valkoviklo (Tringa nebularia) on subarktinen kurppalintu. Lajin nimesi Johan Ernst Gunnerus vuonna 1767.
Koko ja ulkonäkö

Valkoviklot ovat ruskeita kesällä ja harmaanruskeita talvella. Pitkät jalat ovat vihertävät. Nokka on pitkä ja hieman ylöspäin kaartuva. Ääni on tyypillinen, iskevän kova ”djy-djy-djy”.
Pituus: 30–35 cm
Siipiväli: 68–70 cm
Paino: 125–290 g
Vanhin suomalainen rengastettu valkoviklo on ollut 3 vuotta 11 kuukautta 23 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut hollantilainen vähintään 24 vuoden 5 kuukauden ikäinen lintu.
Levinneisyys

Valkoviklo on levinnyt alueelle Skotlannista Aasian pohjoisosiin aina Kamtshatkan niemimaalle saakka. Laji talvehtii Afrikassa, Etelä-Aasiassa ja Australiassa. Euroopan pohjoisosissa pesii 57 000–83 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 400 000–1,6 miljoonaa yksilöä.
Suomessa laji pesii Tampere-Lappeenranta linjan pohjoispuolella, ja esiintymisen painopiste on Pohjanmaalla ja Pohjois-Suomessa. Parimäärämme on noin 30 000. Valkoviklot saapuvat keväällä huhtikuun lopulta alkaen. Varhaisimmat naaraat muuttavat etelään jo kesäkuussa, nuoret linnut elokuussa.
Elinympäristö

Rannikkoseudut, suot, rannat, kosteikot, niityt ja soiden läheisyydessä olevat havumetsät.
Lisääntyminen

Pesä on maassa, usein metsässä jonkin matkaa suolta. Naaras munii 4 munaa, joita sitten hautoo 22–26 vrk. Myös koiras osallistuu haudontaan. Hautova lintu välttää viimeiseen saakka poistumasta pesästä ihmisen lähestyessä. Poikaset ovat pesäpakoisia ja oppivat lentämään 4 viikon ikäisinä.
Ravinto

Pääravintoa on pienet selkärangattomat. Pienet kalatkin kuitenkin käyvät ruoaksi.
Aiheesta muualla

Nethersole-Thompson, D. & M. 1979: Greenshanks. - T. & A. D. Poyser, Berkhamsted.
Valkoviklo Lintukuva-verkkopalvelussa