stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petrischule

Petrischule vuonna 1912.
Petrischule eli Die Deutsche Hauptschule zu St. Petri on Pietarissa toimiva koulu, jonka opetuskieli oli ensimmäiseen maailmansotaan saakka saksa. Koulu on perustettu 1709, ja 1760-luvulla valmistunut koulurakennus sijaitsee Pietarin ydinkeskustassa Nevski Prospektilla. Se sai vuonna 1764 julkisen koulun aseman ja oli keisarinna Katariina Suuren erikoissuojeluksessa. Koulu oli taide- ja kulttuuripainotteinen.
Koulu on Venäjän ensimmäisiä kouluja ja Pietarin ensimmäinen. Neuvostovallan aikana sen nimi muuttui, mutta 1991 se sai takaisin historiallisen nimensä. Nykyisinkin koulu on hyvin saksapainotteinen. Sen oppilasmäärä on 500.
Pietarissa oli 1900-luvun alkupuolella neljä saksankielistä kirkkokoulua, joista Petrischule oli suurin. Oppilasmäärä oli niihin aikoihin noin 1 600, sekä poikia että tyttöjä. Tuolloin oppilaista neljännes oli venäläisiä, muut saksalaisia, baltiansaksalaisia, suomalaisia ja skandinaaveja. Koulu aloitettiin kymmenvuotiaana.
Koulua ovat käyneet monet merkittävät venäläiset henkilöt, kuten Lev Puškin, Modest Musorgski, Friedrich Martens, Lou Salomé ja Carl Fabergén pojat sekä myöhemmin Daniil Harms ja kirjailija Joseph Brodsky sekä semiootikko Juri Lotman. Suomalaisista sitä on käynyt muun muassa runoilija Edith Södergran. Tyttökoulun kurssi kesti seitsemän vuotta, jonka jälkeen tytöt ylioppilastutkinnon suoritettuaan saattoivat aloittaa yliopisto-opinnot.
Koulussa pantiin painoa nykykielten opetukseen. Oppiaineina olivat alaluokilta alkaen venäjän lisäksi saksa ja ranska, kolmannelta luokalta englanti. Muita aineita olivat algebra, geometria, maantieto, historia, luonnonhistoria, fysiikka, uskonto, käsityö ja piirustus.
Koulu oli periaatteessa luterilainen, mutta oppilaina olleet ortodoksit ja juutalaiset saivat omaa uskonnonopetusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petrischule Wikimedia Commonsissa
Phil Ramone

Phil Ramone
Philip ”Phil” Ramone (5. tammikuuta 1934 – 30. maaliskuuta 2013) oli yhdysvaltalainen musiikkituottaja. Ramone työskenteli muun muassa Frank Sinatran, Aretha Franklinin, Stevie Wonderin, Paul McCartneyn, Elton Johnin, Tony Bennettin, Madonnan, Lou Reedin, The Bandin ja Bob Dylanin kanssa. Hänen tuottamistaan albumeista kolme voitti Grammy-palkinnon vuoden albumina: Paul Simonin Still Crazy After All These Years, Billy Joelin 52nd Street sekä Ray Charlesin Genius Love Company. Ramone oli ensimmäisiä CD-levyn puolestapuhujia. Hänen tuottamansa Billy Joelin 52nd Streetin uudelleenjulkaisu oli maailman ensimmäinen kaupallinen CD-levy. Se julkaistiin vuonna 1982.
Ramone syntyi Etelä-Afrikassa mutta kasvoi New Yorkin Brooklynissä. Hän aloitti viulunsoiton kolmevuotiaana ja opiskeli musiikkia Juilliardin musiikkikoulussa.
Phil Parkinson

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Philip John Parkinson
Syntymäaika: 1. joulukuuta 1967 (ikä 56)
Syntymäpaikka: Chorley, Englanti
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Seura
Seura: Sunderland
Tehtävä: Päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1985–1988 | Southampton | 0 | (0) |
| 1988–1992 | Bury | 145 | (5) |
| 1992–2003 | Reading | 364 | (20) |
| Yhteensä | Yhteensä | 509 | (25) |
Valmennusura
2003–2006: Colchester United
2006: Hull City
2008–2011: Charlton Athletic
2011–2016: Bradford City
2016–2019: Bolton Wanderers
2019–2020: Sunderland
2021–: Wrexham
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 11. joulukuuta 2019.
Phil Parkinson (s. 1. joulukuuta 1967) on englantiilainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Heinäkuusta 2021 lähtien hän on toiminut Wrexhamin päävalmentajana.
Parkinson pelasi valtaosan pelaajaurastaan Readingissä, jota hän edusti yli 10 vuotta. Hän voitti seurassa 2. divisioonan mestaruuden 1994. Parkinson toimi seuran kapteenina ja hänet valittiin kahdesti kauden parhaaksi pelaajaksi. Hänet on valittu myös seuran kaikkien aikojen parhaaksi keskikenttäpelaajaksi.
Parkinsonin valmennusura alkoi Readingissä, jossa hän toimi Alan Pardew'n apuvalmentajana. Vuonna 2003 hänet palkattiin 3. divisioonan Colchester Unitedin päävalmentajaksi. Parkinsonin johdolla Colchester nousi mestaruussarjaan 2006. Nousun jälkeen hän siirtyi Hull Cityyn ja joulukuussa 2006 Pardew'n kakkosvalmentajaksi Charltoniin. Pardew'n lähdettyä Parkinsonista tuli seuran päävalmentaja. Vuonna 2011 Parkinsonista tuli Bradford Cityn päävalmentaja. Kaudella 2012–2013 Bradford ylsi Parkinsonin johdolla ensimmäisenä neljännen sarjatason seurana yli 50 vuoteen liigacupin loppuotteluun. Kausi päättyi myös ykkösliigaan nousuun. Kesällä 2016 Parkinson palkattiin Boltonin päävalmentajaksi ja hän onnistui nostamaan seuran heti ensimmäisellä kaudellaan mestaruussarjaan. Lokakuussa 2019 Parkinson siirtyi Sunderlandiin.
Petritš

| Petritš Петрич |
| --- | --- |
 Näkymä kaupunkiin
 Petritšin sijainti Bulgariassa
Valtio:  Bulgaria
Alue:  Blagoevgrad
Väkiluku (2011):  54 006
 
 petrich.bg 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Petritš (bulg. Петрич) on kaupunki Bulgariassa Blagojevgradin alueella, lähellä Belasitsa-nimistä vuorta. Kaupungin asukasluku on 28 902 ja koko Petritšin kunnan asukasluku on 54 006 (2011). Kaupunki sijaitsee lähellä Bulgarian ja Kreikan rajaa.
Aiheesta muualla

Petritš, tietoa ja valokuvia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petritš Wikimedia Commonsissa
Bulgarian kaupungit
Aitos
Asenovgrad
Blagoevgrad
Botevgrad
Burgas
Dimitrovgrad
Dobritš
Dupnitsa
Gabrovo
Gorna Orjahovitsa
Gotse Deltšev
Harmanli
Haskovo
Jambol
Karlovo
Karnobat
Kazanlăk
Kărdžali
Kjustendil
Lom
Lovetš
Montana
Nova Zagora
Panagjurište
Pazardžik
Pernik
Petritš
Pleven
Plovdiv
Primorsko
Razgrad
Ruse
Samokov
Sandanski
Sevlievo
Šumen
Silistra
Sliven
Smoljan
Sofia
Stara Zagora
Svištov
Tărgovište
Trojan
Varna
Veliko Tărnovo
Velingrad
Vidin
Vratsa
Petriikka

| Petriikka |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  –
Infobox OKNimi-testi OK: 
Petriikka on suomenkielinen naisen etunimi. Se liittyy läheisesti nimeen Petri.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on syyskuuhun 2021 mennessä tilastoitu noin 33 Petriikka-nimistä henkilöä, joista alle 5 on miehiä ja loput naisia. Heistä suurin osa on syntynyt vuosina 1960–2009.
Tunnettuja Petriikkoja

Petriikka Pohjanheimo (s. 1971), näyttelijä, laulaja ja laulunopettaja
Phil Nimmons

Phillip Rista "Phil" Nimmons OC (3. kesäkuuta 1923, Kamloops – 5. huhtikuuta 2024, Thornhill) oli kanadalainen jazz-klarinetisti ja -säveltäjä.
Nimmons syntyi Brittiläisessä Kolumbiassa George Ristan ja Hilda Louise McCrumin pojaksi. Valmistuttuaan Lord Byng Secondary Schoolista vuonna 1940 hän opiskeli Brittiläisen Kolumbian yliopistossa, Juilliard School of Musicissa ja Royal Conservatory of Musicissa Torontossa.
Nimmons sai uransa ensimmäisen Juno-palkinnon vuonna 1976 albumista Atlantic Suite. Hän työskenteli Toronton yliopistossa.
Nimmons oli Kanadan ja Ontarion ritarikuntien jäsen.
Dajakit

| Dajakit |
| --- | --- |
 Dajakeita 1920-luvulla
Väkiluku:  2-4 miljoonaa
Asuinalueet:  Indonesia, Malesia, Brunei
Kielet:  Dajakkikielet
Uskonnot:  Hindulaisuus, Kristinusko, Islam
Dajakit ovat alkuperäisasukkaita Borneon saarella. Dajakit jakaantuvat yli kahteensataan etniseen aliryhmään, joilla on omia perinteitään, murteita, lakeja ja kulttuurinsa, vaikka yhteisiä piirteitä on myös havaittavissa. Dajakit ovat osaa suurempaa austronesialaisia kieliä puhuvaa ryhmää, joita asuu Borneolla ja Malaijien saaristossa.
Historia

Dajakkien esi-isien uskotaan tulleen Borneoon osana suurempaa austronesialaisten kansojen vaellusta 3000 vuotta sitten. Dajakit harjoittavat perinteisesti kaskiviljelyä, mikä vaatii laajoja maa-alueita ollakseen ekologisesti kestävää, sillä metsän on annettava välillä kasvaa kesannolla oleville kaskimaille. Tämä on johtanut verisiin yhteenottoihin, kun hallitus on määrännyt muita kansoja muutamaan dajakkien perinteisille maille.
Kulttuuri

Dajakkien pääkallonmetsästys on tunnetuin osa heidän kulttuuriperintöään. Dajakit uskovat perinteisesti henkiin, ja heidän animisminsa luokitellaan osaksi hindulaisuutta. Siihen kuuluu esi-isien ja jumalhahmojen palvontaa. 1900-luvulla kristinusko ja islam ovat vallanneet alaa erityisesti Borneon rannikkoseuduilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dajakit Wikimedia Commonsissa
Pelastusarmeija Suomessa

| Pelastusarmeija |
| --- | --- |
 Suomen Pelastusarmeijan logo.
Perustettu:  1889
Tyyppi:  kristillinen avustusjärjestö
Päämaja:  Suomen ja Viron territorion komentokeskus Uudenmaankatu 40 00121 Helsinki
Territorion johtaja:  Saga Lippo
Kattojärjestö:  Pelastusarmeija
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pelastusarmeija Suomessa (ruots. Frälsningsarmén i Finland) on sosiaalista avustustyötä tekevä hyväntekeväisyys- ja avustusjärjestö. Suomen Pelastusarmeija on osa kansainvälistä Pelastusarmeija-järjestöä. Järjestö on toiminut Suomessa vuodesta 1889 lähtien ja se toimii 25 paikkakunnalla. Suomen Pelastusarmeijan ensimmäinen johtaja oli Constantin Boije af Gennäs ja hänen jälkeensä Hedvig von Haartman, jonka aikana Pelastusarmeija kasvoi voimakkaasti.
Suomen Pelastusarmeija on Suomen vapaakristillisen neuvoston, Frikyrklig samverkanin, Suomen Ekumeenisen Neuvoston, Suomen Evankelisen Allianssin ja Suomen lähetysneuvoston jäsen.
Historia

Pelastusarmeija tuli Suomeen vapaakirkollisen herätysliikkeen myötä. Suomen Pelastusarmeijan tuleva ensimmäinen johtaja, Constantin Boije af Gennäs (1854–1934) aloitti Helsingissä vuonna 1880 Simonkadulla vanhassa kapakassa evankelioivat herätyskokoukset, ja sai aikaan pienimuotoisen herätyksen. Boije ja kaksi muuta suomalaista uranuurtajaa, Hedvig von Haartman (1862–1902) ja Alva Forsius (1866–1902), lähtivät keväällä 1889 Lontooseen kouluttautumaan pelastusupseereiksi. Heidän palattuaan Suomeen saman vuoden syksyllä alkoi Pelastusarmeijan toiminta varsinaisesti Suomessa. Pelastusarmeijan ensimmäinen virallinen kokous pidettiin Siltasaaren maneesissa 8. marraskuuta 1889.
Kuten Englannissa ja monissa muissa maissa, Suomessa Pelastusarmeijan toimintaa vastustettiin aluksi: liikettä arvosteltiin eri kirkkokuntien taholta, eivätkä viranomaisetkaan suhtautuneet toimintaan suopeasti. Senaatti tyrmäsi Pelastusarmeijan rekisteröintihakemuksen. Poliisiviranomaiset kielsivät virkapuvun käytön ja jumalanpalvelukset. Jokunen upseeri (eli pastori) istui vankilassa, ja ulkomaalaisia työntekijöitä karkotettiin maasta. Pelastusarmeijan kokousten iloisuutta ja äänekkyyttä pidettiin omituisena ja loukkaavana. Järjestön alkuaikojen vaikeuksia ei helpottanut se, että Boije riitautui muun johtoryhmän kanssa ja erosi. Boijen jälkeen Pelastusarmeijan johtoon astui Hedvig von Haartman. Vaikeudet jatkuivat Haartmanin johtajakaudellakin, mutta vainoista huolimatta Pelastusarmeijan toiminta jatkoi laajenemistaan. Yleinen asenne Pelastusarmeijaa kohtaan alkoi muuttua, kun sen tekemä laaja sosiaalinen työ alkoi saada tunnustusta. Vuonna 1929 Helsingin kaupunki lahjoitti järjestölle tontin niin pitkäksi aikaa, kun armeija tekee siellä sosiaalista työtä.
Sotien aikana Pelastusarmeija piti kiinni puolueettomuudestaan, ja koki tehtäväkseen auttaa kaikkia kärsiviä. Eversti Karl Larsson kirjoitti vuoden 1918 ensimmäisessä Sotahuudossa: ”Pelastusarmeijalla ei ole koskaan ollut kuin yksi tehtävä, ja se on hädän ja onnettomuuden – hengellisen ja aineellisen – lieventäminen ja torjuminen, missä se on ilmennytkään, kysymättä kansallisuutta, yhteiskuntaluokkaa, uskontoa tai poliittisia mielipiteitä.” Suomen sisällissodan aikana Pelastusarmeija onnistui pysymään puolueettomana, ja toimi vain avuntarpeen mukaan. Talvi- ja jatkosodan aikana pelastusarmeijalaiset auttoivat muun muassa jakamalla junassa matkustaville evakoille ruokaa, vaatteita ja lääkkeitä. Sodanaikaista evakuoitujen, reserviläisten ja pommituksista kärsineiden parissa tehtyä työtä kutsuttiin huoltotyöksi erotukseksi muusta avustustyöstä.
Toimintapaikkakunnat

Pelastusarmeijalla on toimintaa Suomessa seuraavilla paikkakunnilla:
| --- | --- |
 Etelä-Savo Mikkeli: Pelastusarmeijan Mikkelin osasto Kainuu Kajaani: Pelastusarmeijan Kajaanin osasto Kanta-Häme Hämeenlinna: Pelastusarmeijan Hämeenlinnan osasto Keski-Suomi Jyväskylä: Pelastusarmeijan Jyväskylän osasto Kymenlaakso Kotka: Pelastusarmeijan Kotkan osasto  Kouvola: Pelastusarmeijan Kouvolan osasto Lappi Rovaniemi: Pelastusarmeijan Rovaniemen osasto Pirkanmaa Tampere: Pelastusarmeijan Tampereen osasto Pohjanmaa Uusikaarlepyy: Frälsningsarméns Nykarleby kår  Vaasa: Pelastusarmeijan Vaasan osasto – Frälsningsarméns Vasa kår :  Pohjois-Pohjanmaa Oulu: Pelastusarmeijan Oulun osasto Pohjois-Savo Kuopio: Pelastusarmeijan Kuopion osasto Päijät-Häme Lahti: Pelastusarmeijan Lahden osasto Satakunta Pori: Pelastusarmeijan Porin osasto  Rauma: Pelastusarmeijan Rauman osasto Varsinais-Suomi Salo: Pelastusarmeijan Salon osasto  Turku: Pelastusarmeijan Turun osasto Uusimaa Espoo: Pelastusarmeijan Espoon osasto  Helsinki: Pelastusarmeijan Helsingin osasto  Lohja: Pelastusarmeijan Lohjan osasto  Vihti: Pelastusarmeijan Nummelan osasto  Porvoo: Pelastusarmeijan Porvoon osasto 
Suomen ja Viron territorion komentokeskus Helsingin Punavuoressa.
Pelastusarmeijan kirkko Vaasassa.
Pietari Kuisma

| Pietari Kuisma> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 22. toukokuuta 1907 – 31. heinäkuuta 1908  
Ryhmä/puolue:  Nuorsuomalaisen puolueen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Viipurin läänin itäinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. elokuuta 1841  Antrea, Suomi
Kuollut: 16. marraskuuta 1925 (84 vuotta)  Vuoksenranta, Suomi
Puoliso:  Katarina Jaatinen (1865–1874) Vappu Kekki (1881–1925)
Tiedot
Puolue:  Nuorsuomalainen Puolue
Petter (Pietari) Kuisma (10. elokuuta 1841 Antrea – 16. marraskuuta 1925 Vuoksenranta) oli suomalainen maanviljelijä joka oli nuorsuomalaisten kansanedustajana Suomen ensimmäisessä eduskunnassa.
Kuisman vanhemmat olivat talollinen, valtiopäivämies Tuomas Kuisma ja Maria Jantunen. Hän toimi maanviljelijänä Antreassa ja Vuoksenrannalla ja oli myös lautamiehenä. Kuisma oli kansanedustajana 1907–1908 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli naimisissa vuosina 1865–1874  Katarina Jaatisen kanssa ja meni leskeksi jäätyään uusiin naimisiin 1881 Vappu Kekin kanssa.
Dmitri Tarasov (jääkiekkoilija)

Dmitri Tarasov
Dmitri Jevgenjevitš Tarasov (ven. Дмитрий Евгеньевич Тарасов; 13. helmikuuta 1979 Habarovsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto, nykyinen Venäjä – 14. kesäkuuta 2023) oli venäläinen jääkiekkoilija. Hän pelasi KHL-joukkue Amur Habarovskissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dmitri Tarasov Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Dmitri Tarasov Eurohockey-sivustolla (englanniksi)
Dmitri Tarasov The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Eisensteinin lause

Eisensteinin lause on saksalaisen matemaatikko Gotthold Eisensteinin mukaan nimetty matemaattinen lause, joka koskee potenssisarjojen kertoimia, jotka ovat rationaalikertoimisia algebrallisia funktioita. Lauseella voidaan näyttää, että eksponenttifunktio on transkendenttinen.
Oletetaan, että
on formaali potenssisarja, jossa kertoimilla an on nollasta poikkeava suppenemissäde kompleksitasossa, ja että se esittää analyyttistä funktiota, ja olkoon dn luvun an nimittäjä, jossa murtoluku on loppuun supistetussa muodossa. Tällöin Eisensteinin lauseen mukaan on olemassa äärellinen joukko S alkulukuja p siten, että jokainen luvun dn nimittäjä sisältyy S:ään.
Pietari Kärnä

Pietari (Pekka) Kärnä (25. tammikuuta 1859 Nurmes – 16. lokakuuta 1930 Turku) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja maallikkosaarnaaja joka toimi suomalaisen puolueen kansanedustajana 1910-luvun alkupuolella.
Kärnän vanhemmat olivat maanviljelijä Matts Kärnä ja Kristiina Pyykkönen. Hän kävi kansakoulun yksityisesti ja valmistui 1886 kansakoulunopettajaksi Sortavalan seminaarista. Kärnä suoritti lisäksi 1888 saarnalupatutkinnon. Kärnä oli kansakoulunopettajana Nurmeksessa 1884–1886, Turussa 1886–1888, Huittisissa 1888–1889 ja uudelleen Turussa 1889–1928. Hän toimi myös maallikkosaarnajana ja opetti Turun työväenopistossa.
Kärnä oli kansanedustajana 1911–1914 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän kuului myös Turun kaupunginvaltuustoon.
Pietari Kärnä oli naimisissa  Vilhelmina Sofia Jacklinin kanssa.
Pesue

Pesue on yhdestä raskaudesta syntyneiden poikasten joukko. Pentujoukosta käytetään nimitystä pentue.
Jotkut eläimet saavat monta pesuetta vuodessa. Yleensä kuitenkin pentueita voi syntyä vain kerran vuodessa. Suomessa Kissaliitto ja Kennelliitto rekisteröivät samalta eläimeltä korkeintaan 2 pesuetta vuodessa tai 3 pesuetta kahdessa vuodessa.
Pesukarhukoira

Pesukarhukoira on yhdysvaltalainen koirarotutyyppi, joka muodostaa ajavien koirien "alaryhmän". Nimensä mukaisesti kyseisiä rotuja käytetään ennen kaikkea pesukarhun metsästykseen.
Englanninpesukarhukoira eli Punatäplikäs pesukarhukoira
Mustaruskea pesukarhukoira
Punainenpesukarhukoira
Sininenpesukarhukoira
Walkerinpesukarhukoira
Suomen Kennelliitto käyttää nimitystä pesukarhukoira kuvaamaan virallisesti vain yhtä rotua, mustaruskeaa pesukarhukoiraa. Tämä voi aiheuttaa sekaannusta, koska englanniksi vastaava nimitys pitää sisällään kaikki viisi pesukarhukoirarotua.
Jotkin lähteet sisällyttävät myös plottinajokoiran ja tennesseenajokoiran kyseisen roturyhmän alle, vaikka ensiksi mainittu jalostettiin alun perin suurriistan metsästykseen ja jälkimmäisellä metsästetään kaikenlaista riistaa.
Ellis Islandin kunniamitali

Ellis Islandin kunniamitali (engl. Ellis Island Medal of Honor) on yhdysvaltalainen kunniamerkki. Sitä on jakanut Ellis Island Honors Society -niminen yhdistys vuodesta 1986 lähtien sellaisille yksilöille, jotka ovat tehnyt pyyteettömästi työtä Yhdysvaltojen tai sen kansalaisten hyväksi. Saajan pitää olla Yhdysvaltain kansalainen. Kunniamitalin saajat merkitään Yhdysvaltain kongressin virallisiin pöytäkirjoihin.
Kunniamitali jaetaan yleensä Ellis Islandilla järjestettävässä gaalassa.
Kunnianosoitusta jaetaan yhdessä luokassa:
kunniamitalin nauha
Tunnettuja kunniamitalin saaneita henkilöitä ovat mm. Gerald Ford, Jimmy Carter, Ronald Reagan, Bill Clinton, George H. W. Bush, Tony Blair, Henry Kissinger, Frank Sinatra, Muhammad Ali, Bob Hope ja Lee Iacocca.
Ekstropianismi

Ekstropianismi tai pelkästään ekstropia on transhumanistinen suuntaus, jonka filosofi Max More määritteli Ekstropian periaatteissa. Ekstropianismi painottaa erityisesti jatkuvaa kehitystä, itsemuuntelua, käytännöllistä optimismia, älykästä teknologiaa, avointa yhteiskuntaa sekä yksilöllistä ja rationaalista ajattelua.
Ekstropia-sanan määritteli Tom Bell (T. O. Morrow) vuonna 1988 tarkoittamaan eliön tai systeemin älykkyyttä, vitaliteettia, järjestystä sekä halua ja kapasiteettia kasvaa ja kehittyä. Ekstropia on metafora, eikä se siten ole suoraan entropian vastakohta.
Aiheesta muualla

Extropy Institute
Principles of Extropy, Version 3.11, 2003 (Arkistoitu – Internet Archive)
Dmitri Tjomkin

Tiomkin vuonna 1957.
Dmitri Zinovjevitš Tjomkin (ven. Дмитрий Зиновьевич Тёмкин, engl. Dimitri Tiomkin; 10. toukokuuta 1894 Krementšuk, Ukraina – 11. marraskuuta 1979 Lontoo) oli venäläis-yhdysvaltalainen elokuvamusiikin säveltäjä. Hän loi uransa Hollywoodissa ja oli Yhdysvaltain kansalainen vuodesta 1937. Tiomkin sai 22 Oscar-ehdokkuutta ja voitti neljä Oscaria uraauurtavasta musiikistaan.
Tjomkin sai Pietarin konservatoriossa pianonsoiton opetusta Felix Blumenfeldilta sekä harmonian ja kontrapunktin opetusta Aleksandr Glazunovilta. Hän siirtyi sittemmin Berliiniin, jossa häntä opetti Ferruccio Busoni, ja lopulta vuonna 1925 Yhdysvaltoihin.
Tjomkin oli tuottelias elokuvasäveltäjä, ja hän sai uransa aikana neljä Oscar-palkintoa. Hän oli kuollessaan 85-vuotias, ja hänet haudattiin Forest Lawn Memorial Parkiin Glendaleen, Kaliforniaan.
Elokuvia

Alice ihmemaassa (1933)
Sininen kuu (1937)
Mr. Smith lähtee Washingtoniin (1939)
Lännen mies (1940)
Epäilyksen varjo (1943)
Ihmeellinen elämä (1946)
Punainen virta (1948)
Nyrkkeilysankari (1949)
Kuollut saapuessaan (1950)
’Se’ toisesta maailmasta (1951)
Muukalaisia junassa (1951)
Muskettisoturit ja rautanaamio (1952)
Onnen aika (1952)
Mustaa kultaa (1953)
Fidžisaarten kuningas (1954)
Täydellinen rikos (1954)
Wild Is The Wind (1957)
Vanhus ja meri (1958)
Rio Bravo (1959)
Maankiertäjät (1960)
Viimeinen auringonlasku (1961)
Rooman valtakunnan tuho (1964)
Kultaa El Pasoon (1967)
Suuri Katariina (1968)
Einari Ketola

Einari Ketola viihdytystilaisuudessa sota-aikana.
Otto Einari Ketola (synt. Frestadius, 23. huhtikuuta 1904 Impilahti – 11. heinäkuuta 1980) oli suomalainen näyttelijä, joka esitti usein hyvin puheliasta suomalaismiestä. Hän esiintyi kaikkiaan 37 elokuvassa. Ketola tunnetaan erityisesti kehittämästään korpraali Möttösen hahmosta. Sotavuosina hän esiintyi puujalkavitsejä kertovana kansanomaisena korpraali sotasairaaloissa ja rintamalla pidetyissä viihdytystilaisuuksissa ja asemiesilloissa.
Elämä

Ketola esiintyi muun muassa Pekka Puupää -elokuvissa. Hänen suosituin hahmonsa oli korpraali Möttönen, joka esiintyi elokuvassa Niin se on, poijaat! (1942). Möttösen nimen keksi Reino Palmroth, mutta hahmon kehitti Ketola itse. Möttösen hahmo leimasi kuitenkin Ketolan niin, että hän ei sodan jälkeen enää saanut rooleja laatuteattereista. Tämän takana oli useitakin suomalaisia kommunisteja. He onnistuivat pelottelemaan muun muassa Kansallisteatterin johdon eli Arvi Kivimaan ja Arvi Tuomen niin pahoin, ettei kumpikaan uskaltanut antaa Ketolalle töitä. Hänelle kerrotaan sanontun ”Sinä olet kuulemma Neuvostoliiton mielestä fasisti ja jos sinut otetaan tänne töihin, niin puna-armeija tulee ja miehittää Suomen!”. Iloisen Teatterin johtaja Palmroth ei välittänyt uhkailuista, vaan antoi vanhalle ystävälleen ja yhteistyökumppanilleen töitä teatterissaan sekä sen seuraajaksi perustetussa revyyteatteri Punaisessa Myllyssä. Ketola palveli Punaisen Myllyn perustajaa Ossi Elstelää tämän uran loppuun asti vuoteen 1969 saakka, jolloin myös Ketola itse saavutti kansaneläkeiän.[lähde? ]
Ketola oli pitkään eläkkeelle jäätyään sukulaisten ja ystävien tuen varassa. Ketola oli erotettu sodan jälkeen Suomen Näyttelijäliitosta häntä etupäässä Möttösen hahmon ja yleensäkin toimineen propagandan vuoksi syvästi vihanneen, tuolloin Punaisen Valpon ylimääräisenä osastopäällikkönä toimineen kommunistijohtaja Aimo Aaltosen pelottelujen johdosta tekosyyllä, ettei hänen alansa kuulu näyttämötaiteeseen ja liittoon kuulumattomuus oli tekosyy evätä muutkin eläkkeet. Kansaneläkettä koskevat paperit makasivat unohtuneina jonkun kommunistisen eläkevirkailijan paperipinoissa.[lähde? ]
Lopulta Ketolan vanha ystävä toimituspäällikkö Risto Karlsson kirjoitti vuonna 1976 Ketolan kohtaloista artikkelin Seura-lehteen. Se kulkeutui myös presidentti Urho Kekkosen käsiin, joka julmistui lukiessaan näyttelijää kohdanneista vääryyksistä. Kekkonen otti asioista selvää ja muutama byrokraatti saikin saman tien potkut jouduttuaan ensin vahvistamaan paperit, joilla Ketolalle vahvistettiin taannehtivasti vuodesta 1969 valtion erityistaiteilijaeläke.tarvitaan parempi lähde Koko vainon takana ollut Aimo Aaltonen ei uskaltanut hiiskahtaakaan julkisesti, mutta raivosi päiväkirjalleen kyllä senkin edestä.tarvitaan parempi lähde Presidentin otettua kaltoin kohdellun näyttelijän suojelukseensa Ketolan viimeiset elinvuodet olivat ansaitun huolettomia. Esimerkiksi Haikon kartanoon kuntoutukseen päässeille sotaveteraaneille oli riemun paikka, kun he saivat joukkoonsa muinaisen hauskuuttajansa, jonka taidot olivat jopa parantuneet vuosien varrella.[lähde? ]
Ketola on haudattu Malmin hautausmaalle.
Yksityiselämä

Einari Ketolan isä oli sisällissodan aikana Lappeenrannassa punakaartin esikuntapäällikkönä toiminut asioitsija Kaarlo Ketola (1875–1918), joka teloitettiin sodan loppuvaiheessa.