Suomen presidentinvaali 1950
Vaalikampanjointi ja Neuvostoliiton kannanotot

1920- ja 1930-luvuilla pidetyissä presidentinvaaleissa oli ollut käytäntönä, että presidenttiehdokas ei itse avoimesti osallistunut vaalikamppailuun. Arvo Korsimo kuitenkin organisoi Kekkoselle Suomessa ennen näkemättömän amerikkalaistyylisen vaalikampanjan valtavine puhekiertueineen. Kampanja markkinoi kainostelematta Kekkosta tulevaisuuden miehenä ja Paasikiven työn jatkajana, mikä ärsytti ja suorastaan raivostutti Kekkosen vastustajia. Muun muassa kokoomuksen lehti Uusi Suomi kirjoitti marraskuussa 1949: ”Ei sitä tosin ole laissa kielletty, mutta ei lakeihin ole sisällytetty kaikkea muutakaan, minkä katsotaan kuuluvan ainakin näillä leveys- ja pituusasteilla hyviin tapoihin.”
Kekkosen kampanja oli suunnattu pikemminkin Fagerholmin johtamaa sosiaalidemokraattista vähemmistöhallitusta ja sen sisäpolitiikkaa kuin Paasikiveä vastaan. Paasikiveä arvosteltiin lähinnä korkeasta iästä ja siitä, että hän oli syrjäyttänyt Maalaisliiton hallituksesta vuonna 1948. Vastaavasti SDP kampanjoi enemmän Kekkosta ja Pekkalaa vastaan kuin Paasikiven puolesta. SKDL:n kampanja sitä vastoin hyökkäsi hyvinkin räikeästi Paasikiveä vastaan ja parjasi häntä ”taantumuksellisena”. Etenkin SKP:n päätavoitteena oli estää Paasikiven uudelleenvalinta. Koska Pekkalalla ei ollut mitään todellisia mahdollisuuksia, ainoa toivo oli, että SKDL:n valitsijamiehet pystyisivät auttamaan Kekkosen presidentiksi. SKDL:n kenttäväki ei pitänyt ajatuksena kenenkään porvarillisen ehdokkaan tukemisesta, joten Kekkosesta vakuuteltiin tulevan vain ”siirtymäkauden” presidentti.
Vuoden 1949 lopulla Neuvostoliitto alkoi painostaa Fagerholmin hallitusta jäädyttämällä maiden väliset kauppaneuvottelut useiksi kuukausiksi. Vuoden viimeisenä päivänä Neuvostoliiton apulaisulkoministeri Andrei Gromyko jätti Suomen Moskovan-lähettiläälle Cay Sundströmille nootin, jossa väitettiin Suomen piilottelevan yli kolmeasataa sinne paennutta Neuvostoliiton kansalaista, pääosin virolaisia, inkeriläisiä ja itäkarjalaisia. Nimeltä mainittiin 56 ”vaarallista sotarikollista”, jotka tulisi viipymättä luovuttaa, mutta pääosa nimetyistä oli todellisuudessa joko poistunut Suomesta tai jo luovutettu Neuvostoliittoon. Tammikuussa 1950 Neuvostoliiton lehdistö alkoi parjata myös Paasikiveä nimeltä mainiten. Pravdassa selostettiin 9. tammikuuta SKP:n lehden Työkansan Sanomien neljä päivää aiemmin julkaisemaa Hertta Kuusisen kirjoitusta Paasikiven taantumuksellisuudesta. Neuvostoliiton kirjailijaliiton lehti Literaturnaja gazeta puolestaan väitti Paasikiven suuntautuvan Nato-maihin. Paasikiven, Fagerholmin ja Tannerin julistettiin pyrkivän demokratian tuhoamiseen, fasismin elvyttämiseen ja taisteluun Neuvostoliittoa vastaan ”angloamerikkalaisten sodanlietsojien” tuella.
Valitsijamiesvaalit pidettiin 16.–17. tammikuuta. Äänestysprosentti oli 63,8 eli siihenastisten presidentinvaalien korkein. Vuoden 1948 eduskuntavaaleihin verrattuna hyvän vaalituloksen saivat Paasikiveä avoimesti tukeneet kokoomus, RKP ja edistyspuolue sekä häntä vastaan kampanjoinut SKDL, kun taas SDP ja Maalaisliitto menestyivät heikommin. SDP:n huono tulos johtui luultavimmin oman ehdokkaan puuttumisesta, ja Maalaisliiton kannattajista osan on arveltu vastustaneen Kekkosen ehdokkuutta. SDP:n puoluetoimikunta ilmoitti 24. tammikuutta suosittelevansa puolueen valitsijamiehille Paasikiven äänestämistä lopullisessa vaalissa.