stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alfa Romeo 159
Alfa Romeo 159 (2005–2011)

Alfa Romeo 159 esiteltiin sedan-korisena Geneven autonäyttelyssä keväällä 2005. Auton oli muotoillut Giorgetto Giugiaro. Sportwagon-farmarimallin ensiesittely oli samassa näyttelyssä vuotta myöhemmin. Edeltäjäänsä verrattuna 159 oli huomattavasti kookkaampi auto. Ulkonäön persoonallinen piirre oli kolme pientä pyöreää ajovaloumpiota. Ovenkahvojen suhteen oli kuitenkin palattu perinteiseen ratkaisuun, sillä takaovenkahvat oli sijoitettu normaalisti näkyviin, eivätkä ne olleet enää 156:n tavoin piilotettuna C-pilareihin. Sisustusmateriaalien laatuun oli panostettu aiempaa enemmän. Myös turvallisuudessa oli haluttu päästä korkeammalle tasolle, joten sekä korirakenteessa että turvavarustelussa oli otettu suuri kehitysaskel. Vakiovarusteluun kuului ajonvakautusjärjestelmä ja seitsemän turvatyynyä, mukaan lukien kuljettajan polviturvatyyny. Lisävarusteena sai polviturvatyynyn myös matkustajan puolelle. Vuoden 2006 Euro NCAP -kolaritestistä 159 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Bensiinimoottoreina olivat aluksi suorasuihkutteiset 1,9 JTS (160 hv), 2,2 JTS (185 hv) ja 3,2 JTS V6 (240 hv), joka oli aluksi aina nelivetoinen. Dieselmoottorit olivat nelisylinterinen 1,9 JTDM (8V 120 hv, 16V 150 hv) ja viisisylinterinen 2,4 JTDM (200 hv).
Keväällä 2007 esiteltiin uutena bensiinimoottorina 1,8 MPI (140 hv). Hieman myöhemmin 2,4-litraisesta dieselmoottorista tuli tarjolle 210-hevosvoimainen versio, jonka yhteyteen oli saatavana neliveto.
Vuonna 2008 malli koki pieniä muutoksia, jotka kohdistuivat lähinnä sisätiloihin. Esimerkiksi mittaristoon ja verhoiluvaihtoehtoihin oli tehty uudistuksia. 1,9 JTS poistui valikoimasta ja V6-moottori tuli saataville nyt myös etuvetoisena malliversiona. Auton painoa saatiin myös pudotettua 45 kilogrammalla.
Kevään 2009 uutuudet olivat turboahdettu 1,75 TBi (200 hv), joka korvasi aiemman 2,2-litraisen sekä uusi dieselmoottori 2,0 JTDM (170 hv). 2,0-litraisesta dieselistä tuli kesällä 2010 saataville myös pienitehoisempi 136-hevosvoimainen versio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alfa Romeo 159 Wikimedia Commonsissa
Alfa Romeon (Alfa Romeo Automobiles S.p.A.) automallit
| --- | --- |
Nykyiset mallit:  Giulia · Stelvio · Tonale
Entiset mallit (esittelyvuoden mukaan):  1910–1919: 24 HP · 40–60HP 1920–1945: 20–30HP · 6C · 8C · G1/G2 · RL · RM 1945–1959: 1900 · 2000 · Giulietta · Gran Sport Quattroruote 1960–1969: 1750/2000 · 2600 · Giulia · Spider · Montreal · 105/115-sarja · GTA · 33 Stradale 1970–1979: 2300 · Alfa 6 · Alfasud · Alfetta · Alfetta GTV · Giulietta (1977) · Sprint  1980–1989: 164 · 33 · 75 · 90 · Arna · SZ/RZ 1990–1999: 145/146 · 155 · 156 ·  166 ·  GTV · Spider (1994) 2000–2009: 147 · GT · 159 · MiTo · Brera · Spider (2006) · 8C Competizione  2010–: Giulietta ·  4C
Tulevat mallit:  Junior
Konseptimallit:  33.2 ·  2000 Sportiva ·  BAT 5/7/9 ·  Bella ·  Caimano ·  Canguro ·  Capsula ·  Carabo ·  Centauri ·  Cuneo ·  Dardo ·  Delfino ·  Diva ·  Disco Volante ·  Giulietta Bertone Spider ·  Iguana ·  Kamal ·  Monoposto ·  Navajo ·  Nuvola ·  Progetto Cinque ·  Protéo ·  Scarabeo ·  Scighera ·  Sportut ·  Visconti ·  Vivace ·  Vola ·  Zeta 6
Hyötyajoneuvot:  Pakettiautot: Romeo · Romeo 2 · Romeo 3 · A11/F11A12/F12 · AR6 · AR8  Kuorma-autot: 430 · 500 · 800 · 900 · 950 · Mille (1000) · A19n Linja-autot: 140 A. · 900 A. · 950. · Mille (1000) · 110AF · 140AF · 900
Alfa Romeo 159 Sportwagon
Nykteus

Nykteus oli kreikkalaisessa mytologiassa Theban kuningas. Hänen hallituskautensa alkoi Polydoroksen kuoleman jälkeen. Häntä seurasi hänen veljensä Lykos.
Nykteus ja Lykos olivat joko spartti Khthonioksen tai nymfi Klonian ja Hyrieuksen tai Poseidonin ja plejadi Kelainon poikia. Veljekset pakenivat Euboiasta murhattuaan kuningas Flegyaan, asettuivat Hyriaan ja siirtyivät sitten Thebaan, koska he olivat kaupungin kuninkaan Pentheuksen ystäviä.
Nykteuksella oli kaksi tytärtä, Nykteis ja Antiope. Nykteis nai Polydoroksen, joka puolestaan seurasi Pentheusta. Heidän poikansa oli Labdakos. Pentheus ja Polydoros kuitenkin kuolivat pian, ja Nykteuksesta tuli hallitsija Labdakoksen nuoren pojan Laioksen sijasta.
Apollodoros kirjoittaa, että sen jälkeen kun Antiope oli tullut raskaaksi Zeukselle ja paennut naidakseen kuningas Epopeuksen Sikyonissa,  Nykteus pyysi Lykosta rankaisemaan tytärtään ja teki itsemurhan häpeästä.
Pausanias kuitenkin väittää, että Nykteus johti thebalaiset Epopeusta vastaan mutta haavoittui ja hänet kannettiin takaisin Thebaan, jossa hän kuoli pyydettyään ensin Lykosta jatkamaan taistelua. Lykos seurasi veljeään Theban valtaistuimella.
Sileäkarvainen kettuterrieri

| Sileäkarvainen kettuterrieri |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Englanti,  Iso-Britannia
Määrä:  Suomessa rekisteröity 5 446
Rodun syntyaika:  1500-luvulla
Alkuperäinen käyttö:  luolametsästys
Nykyinen käyttö:  seurakoira, myös metsästys ja muut harrastukset
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  kettis, kettari, foksi, Smooth Fox Terrier, fox terrier a poil lisse, fox terrier de pelo liso, siledakarvaline foksterjer
FCI-luokitus:  ryhmä 3 Terrierit alaryhmä 1 Isot ja keskikokoiset terrierit #12
Ulkonäkö
Paino:  urokset 7,3–8,2 kg, nartut 6,8–7,7 kg
Säkäkorkeus:  urokset korkeintaan 39 cm, nartut hieman vähemmän
Väritys:  valkea ruskein ja/tai mustin merkein
Sileäkarvainen kettuterrieri (engl. Smooth Fox Terrier) on Englannissa luolametsästykseen kehitetty koirarotu. Se on toimelias, keskikokoinen ja melko kevytrakenteinen mutta voimakas terrieri. Sileäkarvaisen kettuterrierin karkeakarvainen sisarrotu on karkeakarvainen kettuterrieri.
Ulkonäkö

Sileäkarvainen kettuterrieri on säkäkorkeudeltaan vajaa 40 cm korkea, ruumiinrakenteeltaan neliömäinen koira. Kallo on yhtä pitkä kuin kuono-osa, ja molemmat kapenevat hieman. Tummien silmien ilme on älykäs, kirsun pitää olla musta. Korvat ovat tukevat, pienet ja V:n muotoiset taittuessaan selvästi poskia kohti. Runko on lihaksikas ja tiivis. Raajojen tulee olla suorat ja tasapainoisesti kulmautuneet. Perinteisesti häntä on typistetty  (Suomessa typistyskielto), pitkänä häntä ei saa kaartua selän päälle. Hampaiden pitää olla täydelliset ja purennan leikkaava. Liikkeet ovat suorat ja yhdensuuntaiset, takajaloissa joustava työntö. Karva on runsasta, pinnanmyötäistä sileää ja suoraa. Kettuterrieri on pääväriltään valkoinen, mutta sillä voi olla mustia, ruskeita tai molempia merkkejä.
Luonne ja käyttäytyminen

Kettuterrieri on energinen ja temperamenttinen koirarotu. Muiden luolakoirien tavoin se on itsenäinen ja älykäs. Rotua pidetään myös seurakoirana, koska se on iloinen, reipas ja leikkisä. Aktiivisena rotuna se tarvitsee päivittäistä tekemistä, jonka määrä vaihtelee koiran ja sen tottumusten mukaan. Jotkut kettuterrierit ovat dominoivia luonteeltaan, eivätkä ne välttämättä tule toimeen toisten koirien kanssa.
Historia

Kettuterrieri on varsinkin kettujen, mutta myös muuhun luolametsästykseen kehitetty rotu, jonka syntymaa on noin 1500-luvun Englanti. Jo alun perin koiria oli kahta karvatyyppiä ja rodusta oli myös mustaruskea värimuunnos. Valkovoittoista väriä alettiin suosia pian sen jälkeen kun huomattiin tumman värin olevan huonompi luolametsästyksessä, koska koiria ammuttiin vahingossa riistaeläiminä. Rotu virallistettiin vuonna 1876 Englannissa, jolloin sileäkarvainen ja karkeakarvainen laskettiin yhdeksi roduksi, kunnes ne erotettiin toisistaan 1920-luvulla. Ensimmäiset yksilöt tuotiin Suomeen 1890-luvun vaihteessa, ennen karkeakarvaista kettuterrieriä. Sileäkarvainen olikin aluksi myös Suomessa suositumpi karvamuunnos, ja sen kasvatus saatiin nopeammin vakaalle pohjalle.
Historia > Rotu nykyään

Suomessa rodun kanta on hyvin tasokas. Rotu on Suomessa suosittu: vuonna 2005 rekisteröitiin Suomen Kennelliittoon 231 pentua, eli se on huomattavasti suositumpi kuin karkeakarvainen kettuterrieri. Rotu on jakautunut käyttö- ja näyttelylinjaisiin koiriin, jotka eroavat toisistaan sekä luonteen että ulkomuodon osalta. Vaikka rotu onkin suosituin seurakoirana, soveltuu se myös muuhun harrastamiseen ja käyttöön.
Nykyinen käyttö

Alkuperäisen käyttötarkoituksen mukaan rotua käytetään edelleen metsästyksessä, pääasiassa luolilla. Metsästäjät käyttävät rotua myös haavoittuneiden eläinten jäljestämiseen ja vedestä lintuja noutavana koirana. Sileää karvamuunnosta käytetään enemmän metsästyskokeissa kuin karkeaa, luultavasti helpomman turkkinsa ansiosta. Myös agility on suosittu harrastus, jossa kilpailee useita kettuterriereitä, muutamia myös TOKO:ssa. Kettuterrieri on myös hyvä harrastuskaveri moneen muuhunkin lajiin.
Terveys

Rotu ei kuulu Suomen Kennelliiton PEVISA:an (Perinnöllisten vikojen ja sairauksien vastustamisohjelma), mutta jalostukseen käytettävien koirien tutkimista suositellaan. Koska rodun yksilöitä on tutkittu hyvin vähän, ei saada tarkkaa tietoa rodun terveystilanteesta. Rotuyhdistyksen vuonna 2005 tekemän terveyskyselyn mukaan suurimpina ongelmina sileäkarvaisilla kettuterriereillä ovat hammaspuutokset, purentaviat ja patellaluksaatio.
Sileäkarvaisen kettuterrierin vallitseva väri on valkoinen.
Kari Tamminen

| Kari Tamminen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. joulukuuta 1959 (ikä 64)
Ammatti:  Kokki, muusikko, ääninäyttelijä, ääniohjaaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Fat Boy
Aktiivisena:  1974–
Tyylilajit:  rock, blues, pop, iskelmä
Soittimet:  Laulu, erilaiset rytmisoittimet
Yhtyeet:  Power of Cover Fat Boy & Lucky Loosers Fat Boy Trio Kanuuna Trio Mukiinmenevät Juha Björninen Band The Daltons Fat Boy And The Saints Erilaisissa sessio kokoonpanoissa
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kari Tamminen (s. 2. joulukuuta 1959) on suomalainen muusikko, ohjaaja ja ääninäyttelijä. Häntä on kuultu lukuisissa animaatioissa sekä monilla äänilevyillä.
Filmografia > Ääniohjaukset

Kananlento (2000)
Kirikou ja paha noita (2001)
Jake Long – amerikkalainen lohikäärme (2005)
The Simpsons Movie (2007)
Finias ja Ferb (2008)
Aiheesta muualla

Kari Tammisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kari Tamminen Elonetissä.
Voice Chasers (Arkistoitu – Internet Archive)
Halldór Laxness

| Halldór Laxness |
| --- | --- |
 Laxness vuonna 1955.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Halldór Kiljan Laxness
Syntynyt: 23. huhtikuuta 1902
Kuollut: 8. helmikuuta 1998 (95 vuotta)
Kansalaisuus:  islantilainen
Kirjailija
Tuotannon kieli: islanti
Esikoisteos:  Barn náttúrunnar (1919)
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto (1955) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Halldór Kiljan Laxness ( kuuntele ääntämys (ohje), alun perin Halldór Guðjónsson, 23. huhtikuuta 1902 Reykjavik – 8. helmikuuta 1998 Mosfellsbær) oli islantilainen kirjailija. Hänen tuotantoonsa kuuluu 51 romaania, runoutta, artikkeleita, näytelmiä, matkakertomuksia, novelleja ja esseitä. Laxness sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1955.
Halldór Laxness on kansainvälisesti tunnetuin islantilainen kirjailija. Suurissa romaaneissaan Salka Valka (1931–32), Läpi harmaan kiven (1934–35) ja Maan valo (1938–40) Laxness kuvaa eritoten heikkoja ja sorrettuja ja heidän taisteluaan itsenäisyytensä puolesta. Tuotannon olennaisia osia ovat runollisuus ja ironian sävyttämä huumori.
Suomennetut teokset

Salka Valka.  ((Salka Valka, 1931–1932.) Islannista suomentanut Jyrki Mäntylä. Suomennoksen tarkistanut Tapio Koivukari)  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33524-6
Läpi harmaan kiven.  ((Sjálfstætt fólk I–II, 1934–35.) Ruotsista suomentanut Kristiina Kivivuori. Runot suomentanut Kirsi Kunnas)  WSOY, 1951.
Maan valo.  ((Heimsljós, 1938–40.) Ruotsista suomentanut Kristiina Kivivuori. Runot suomentanut. Kirsi Kunnas)  WSOY, 1953.
Islannin kello.  ((Íslandsklukkan, 1943–46.) Ruotsista suomentanut Kristiina Kivivuori. Runot suomentanut Kirsi Kunnas)  WSOY, 1949.
Atomiasema.  ((Atomstöðin, 1948.) Ruotsista suomentanut Irmeli Niemi)  WSOY, 1955.
Laulu sankareista.  ((Gerpla, 1952.) Ruotsista suomentanut Irmeli Niemi)  Porvoo:  WSOY, 1955.
Lapsuuden maisema.  ((Brekkukotsannáll, 1957.) Suomentanut Helena Raulo)  WSOY, 1960.
Kivinen paratiisi.  ((Paradísarheimt, 1960.) Suomentanut Kai A. Saanila)  WSOY, 1961.
Tunnustan maata.  ((Skáldatími, 1963.) Tekijän tarkistamasta tanskannoksesta suomentanut Toini Havu)  WSOY, 1966.
Jäätikön jumalat.  ((Kristnihald undir Jökli, 1968.) Suomentanut Jyrki Mäntylä)  WSOY, 1970.
Pitäjänkertomus.  ((Innansveitarkronika, 1970.) Suomentanut Jyrki Mäntylä)  WSOY, 1971.
Laulu luojan antimista.  ((Guðsgjafaþula, 1972.) Suomentanut Juha Peura)  WSOY, 1974.  ISBN 951-0-06552-8
Muut teokset

| --- | --- |
 Romaanit Barn náttúrunnar (”Luonnon lapsia”, 1919)  Undir Helgahnúk (”Pyhän vuoren juurella”, 1924)  Vefarinn mikli frá Kasmír (”Kashmirin suuri kutoja” tai ”Kashmirin kankuri”, 1927) Novellikokoelmat Nokkrar sögur (1923)  Fótatak manna (”Ihmisten askelia”, 1933)  Þórður gamli halti (1935)  Sjö töframenn (1942)  Þættir (1954)  Sjöstafakverið (1964)  Sagan af brauðinu dýra (1987)  Jón í Brauðhúsum (1992)  Fugl á garðstaurnum og fleiri smásögur (1996)  Úngfrúin góða og Húsið (1999)  Smásögur (2000)  Kórvilla á Vestfjörðum og fleiri sögur (2001) Artikkelikokoelmat Kaþólsk viðhorf (1925)  Alþýðubókin (”Kansan kirja”, 1929)  Dagleið á fjöllum (1937)  Vettvángur dagsins (1942)  Sjálfsagðir hlutir (1946)  Reisubókarkorn (1950)  Dagur í senn (1955)  Gjörníngabók (1959)  Upphaf mannúðarstefnu (1965)  Íslendíngaspjall (1967)  Vínlandspúnktar (1969)  Yfirskygðir staðir (1971)  Þjóðhátíðarrolla (1974)  Seiseijú, mikil ósköp (1977)  Við heygarðshornið (1981)  Og árin líða (1984)  Af menníngarástandi (1986) :  Runokokoelmat Kvæðakver (1930)  Únglíngurinn í skóginum (1997) Matkakertomukset Í Austurvegi (”Idänpuolella”, 1933)  Gerska æfintýrið (1938)  Heiman eg fór (1952) Näytelmät Straumrof (”Oikosulku”, 1934)  Snæfríður Íslandssól (1950, romaanista Islannin kello)  Silfurtúnglið (1954)  Strompleikurinn (1961)  Prjónastofan Sólin (1962)  Dúfnaveislan (1966)  Úa (1970, romaanista Jäätikön jumalat)  Norðanstúlkan (1972, romaanista Atomiasema) Muistelmat Í túninu heima (1975)  Úngur eg var (1976)  Sjömeistarasagan (1978)  Grikklandsárið (1980)  Dagar hjá múnkum (1987) Muut teokset Skáldsnilld Laxness (1992)  Perlur í skáldskap Laxness (1998)  Gullkorn úr greinum Laxness (2001)  Laxness um land og Þjóð (2001)
Tunnustuksia

Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto 1949
Aiheesta muualla

Halldór Laxness vierailulla. Ylen Elävä arkisto.
Eteokles

Eteokles ja Polyneikes, Giovanni Battista Tiepolon maalaus
Eteokles (m.kreik. Ἐτεοκλῆς) oli kreikkalaisessa mytologiassa Oidipuksen ja Iokasten poika sekä Polyneikeen, Ismenen ja Antigonen veli.
Kun Oidipukselle selvisi, että hän oli surmannut isänsä Laioksen ja nainut äitinsä, hän lähti Thebasta maanpakoon. Valta siirtyi hänen pojilleen Eteokleelle ja Polyneikeelle, jotka päättivät hallita kaupunkia vuosittain vuorotellen. Eteokles sai veljeksistä vanhempana ensimmäisenä hallita kaupunkia, mutta kun hänen kautensa tuli päätökseen, hän ei halunnutkaan luopua vallasta. Polyneikes joutui lähtemään kaupungista, mutta suuntasi kulkunsa Argokseen, jossa hän hankki itselleen kuningas Adrastoksen tuen. Adrastoksen varustaman armeijan, jota johti seitsemän sotapäällikköä, avulla Polyneikes hyökkäsi Thebaa vastaan. Taistelun aikana veljekset surmasivat toisensa kaksintaistelussa.
Peneleos

Peneleos (m.kreik. Πηνέλεως, lat. Peneleus) oli kreikkalaisessa mytologiassa Hippalkmoksen ja Asteropen poika ja Theban kuningas. Hän oli Ofelteen isä. Peneleos osallistui argonauttien retkeen ja kuului Helenan kilpakosijoihin.
Kun Thersandros, Theban kuningas, oli kuollut eksyttyään matkalla Troijan sotaan ja jouduttuaan Telefoksen surmaamaksi, otti Peneleos hallintovastuun Tisamenoksen, Thersandroksen vielä alaikäisen pojan, holhoojana. Lisäksi hänet valittiin yhdessä Leitoksen kanssa boiotialaisten johtajaksi toiselle sotaretkelle Troijaan. Taistelussa hän surmasi Ilioneuksen, Forbaksen pojan, ja Lykonin. Tämän jälkeen Polydamaan keihäs osui häntä olkapäähän.
Penelos mainitaan myös Troijan hevosen sisällä piilotelleeksi soturiksi, ja sieltä noustuaan hän tappoi Koroiboksen, Mygdonin pojan, Pallas Athenen alttarille. Tosin Pausanias kertoo, että Koroiboksen surmasi joko Neoptolemos tai Diomedes.
Kun Telefoksen poika Eurypylos oli surmannut Peneleoksen, valittiin Theban kuninkaaksi Tisamenos.
Aktor

Aktor (m.kreik. Ἄκτωρ) oli kreikkalaisessa mytologiassa usean eri mieshahmon nimi.
Aktor, Deionin ja Ksuthoksen tyttären Diomedeen poika ja siten Asteropeian, Ainotoksen, Fylakoksen ja Kefaloksen veli, joka meni naimisiin jokijumala Asopoksen tyttären Aiginan kanssa. Suhteesta syntyi poika, Menoitios.
Aktor, Forbaan ja Hyrminen poika ja siten Augeiaan veli, joka oli Eliin kuningas ja Hyrminan kaupungin perustaja. Hän meni naimisiin Molionen kanssa, ja heille syntyi kaksoispojat Eurytos ja Kteatos.
Aktor, Aineiaan kumppani
Agasthenes

Agasthenes (m.kreik. Ἀγασθένης, Agasthenēs) oli kreikkalaisessa mytologiassa Eliin kuninkaan Augeiaan poika. Hänen isänsä kuoltua iäkkäänä valta jaettiin hänen, Amfimakhoksen ja Thalpioksen kesken.
Puolisonsa Peloriin kanssa hän sai Polyksenoksen.
Grimm

Grimm voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Henkilöitä

Friedrich Melchior von Grimm (1723–1807) saksalais-ranskalainen kriitikko ja diplomaatti
Grimmin veljekset:
Jacob Grimm (1785–1863), saksalainen kielitieteilijä, mytologi ja satukirjailija
Wilhelm Grimm (1786–1859), saksalainen kielitieteilijä ja satukirjailija
Herman Grimm (1828–1901), saksalainen taidehistorian professori, tutki myös kirjallisuutta, Wilhelm Grimmin poika
Jack Grimm (1925–1998), yhdysvaltalainen liikemies
Russ Grimm (s. 1959), yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja ja valmentaja
Henkilöitä > Kuvitteellisia henkilöitä

Ben Grimm, Möykky, supersankari Marvel-kustantamon sarjakuvissa
Muita merkityksiä

Grimm, yhdysvaltalainen televisiosarja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Amfimakhos

Amfimakhos (m.kreik. Ἀμφίμαχος, lat. Amphimachus) oli kreikkalaisessa mytologiassa usean eri mieshahmon nimi.
Amfimakhos, Kteatoksen ja Theroniken poika, oli Helenan kosijoiden joukossa. Valansa velvoittamana hän osallistui Troijan sotaan ollen johtamassa Eliin joko 40 tai 10 alusta joukkoineen. Vaikka Hektorin kerrotaan surmanneen hänet taistelussa, toisen lähteen mukaan hän oli yksi Troijan puuhevoseen piiloutuneista sotureista.
Amfimakhos, Nomionin pois, oli veljensä Nasteen kanssa yksi Kaarian sotapäälliköistä, jotka taistelivat Troijan puolella Troijan sodassa. Akhilleuksen kerrotaan surmanneen joko hänet tai hänen veljensä.
Amfimakhos, Elektryonin ja Anakson poika, sai surmansa useimpien veljiensä tavoin Pterelaoksen poikien kädestä.
Amfimakhos, Polyksenoksen poika ja Eliin kuningas, oli nimetty Kteatoksen pojan mukaan. Häntä seurasi valtaistuimelle hänen poikansa Eleios.
Amfimakhos oli kahden Penelopen kosijan nimi; toinen heistä oli Dolikhesta ja toinen Ithakasta. Odysseus surmasi heidät molemmat.
Samuil Samosud

Samuil Samosud
Samuil Abramovitš Samosud (ven. Самуил Абрамович Самосуд; 14. toukokuuta (J: 2. toukokuuta) 1884 Tbilisi – 6. marraskuuta 1964 Moskova) oli venäläinen kapellimestari.
Samosud valmistui Tbilisissä suorittamistaan sellonsoiton opinnoista vuonna 1906. Hän opiskeli myös Hanuš Wihanin johdolla Prahassa ja sitten Pariisissa Pablo Casalsin johdolla. Schola Cantorumissa hän sai opetusta Vincent d'Indyn sävellysluokalla, ja orkesterinjohdossa häntä opetti Édouard Colonne. Varhaisella urallaan Samosud esiintyi sellistinä. Hän työskenteli orkesterisoittajana Pietarissa, kunnes pääsi kapellimestariksi Mariinski-teatteriin. Vuonna 1918 Samosudista tuli Mihailovski-teatterin pääkapellimestari ja taiteellinen johtaja, jona hän toimi vuoteen 1936. Samalla hän työskenteli orkesterinjohdon opettajana Leningradin konservatoriossa. Samosud johti Mihailovski-teatterissa kantaesitykset Dmitri Šostakovitšin oopperoista Nenä 1930 ja Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth 1935, Ivan Dzeržinskin oopperasta Hiljaa virtaa Don 1935 sekä Sergei Prokofjevin oopperasta Sota ja rauha (1946, 1955).
Samosud toimi Bolšoi-teatterin pääkapellimestarina vuosina 1936–1943. Tämän jälkeen hän johti Stanislavski- ja Nemirovitš-Dantšenko-teatteria. Vuonna 1951 hän sai tehtäväkseen Moskovan filharmonisen orkesterin perustamisen. Uuden orkesterin pääkapellimestarina hän toimi vuoteen 1957. Viimeisinä vuosinaan Samosud kärsi halvauksesta, joka esti häntä johtamasta orkesteria. Hän sai Stalin-palkinnon kolmesti (1941, 1947, 1952).
Samosud johti myös konserttiteosten, kuten Dmitri Šostakovitšin Leningrad-sinfonian ja Sergei Prokofjevin sinfonian nro 7 kantaesityksiä. Hän toimi kapellimestarina osassa Fjodor Šaljapinin esiintymisistä.
Madama Butterfly

Madama Butterfly on Giacomo Puccinin säveltämä ooppera, jonka tarina sijoittuu 1900-luvun alkuun Nagasakiin Japanissa. Tämä nykyisin rakastettu ja suosittu teos epäonnistui 17. helmikuuta 1904 ensi-illassaan Milanon La Scalassa. Kapellimestarina oli Cleofonte Campanini ja nimiroolin lauloi lyyrinen sopraano Rosina Storchio. Giacomo Puccini uskoi teokseensa ja uudisti sitä. Suuri uudistus oli näytösten jako. Ensimmäisessä versiossa oli vain kaksi näytöstä. Muutoksen jälkeen esitykseen tuli kolme näytöstä. Toisen ja kolmannen näytöksen erottaa välisoitto ja näytökset esitetään peräkkäin ilman taukoa. Uudistetun version ensi-ilta oli 28. toukokuuta 1904 Brescian Teatro Grandessa. Oopperan johti uudestaan Cleofonte Campanini, mutta nimiosan lauloi nyt ukrainalainen dramaattinen sopraano Solomija Krušelnytska.
Madama Butterflysta on tehty neljä eri versiota ja nykyisin yleisesti esitettävä versio perustuu Ricordin piano/vokaalipartituuriin vuodelta 1907, johon on tehty pieni muutos vuonna 1911. Madama Butterfly on yksi maailman eniten esitetyistä oopperoista.
Madama Butterflyn libretto on rakennettu kahdesta eri teoksesta. Oopperan ensimmäisen näytöksen tunnelma, tavat ja asiat perustuvat Pierre Lotin kertomukseen Madame Chrysanthème vuodelta 1887. Toinen näytös seuraa hyvin tarkasti John Belascon kirjoittamaa yksinäytöksistä näytelmää, jonka ensi-ilta oli Herald Square Theatressa New Yorkissa 5. maaliskuuta 1900. Belascon näytelmän taustalla oli John Luther Longin novelli Madame Butterfly, joka julkaistiin alun perin kertomuksena Century Magazinessa vuonna 1897. Oopperan kesto on I Näyt 45’, II Näyt 40’, III Näyt 25’.
Roolit

Madama Butterfly  (Cio-Cio-San) – sopraano
B.F. Pinkerton – tenori
Sharpless – baritoni
Suzuki – mezzosopraano
Goro – tenori
Prinssi Yamadori – tenori
Bonzo-setä – basso
Kate Pinkerton – mezzosopraano
Yakuside (serkku) – baritoni
Cio-Cio Sanin rooli kuuluu kuuluisimpiin ja vaativimpiin sopraanorooleihin. Rooli vaatii laulajalta sekä näyttelemistaitoa että äänellistä kestävyyttä, sillä Cio-Cio San on lavalla suurimman osan oopperasta. Kuuluisia roolin esittäjiä ovat olleet muun muassa Licia Albanese, Renata Tebaldi, Victoria de los Ángeles, Renata Scotto sekä Mirella Freni. Pinkertonin roolin kuuluisia esittäjiä ovat olleet muun muassa Enrico Caruso, Jussi Björling, Carlo Bergonzi ja Placido Domingo.
Ensi-iltojen miehitykset

Madama Butterfly 17.2.1904 Teatro alla Scala, Milano
Kapellimestari 	Cleofonte Campanini
Cio-Cio-San –   	Rosina Strochio
B.F Pinkerton –	Giovanni Zenatello
Sharpless –   	Giuseppe De Luca
Suzuki –  	Giuseppina Giaconia
Goro –  	Gaetano Pini-Corsi
Uusinta ensi-ilta Madama Butterfly 28.5.1904 Teatro Grande, Brescia
Kapellimestari 	Cleofonte Campanini
Cio-Cio-San –  Solomija Krušelnytska
B.F.Pinkerton –	Giovanni Zenatello
Sharpless –   	Virgilio Bellati
Suzuki –  	Giovanna Lucacevska
Goro –  	Gaetano Pini-Corsi