stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mátyás Rákosi
Nuoruus

Rákosi syntyi 1892 tuolloin Unkarin kuningaskuntaan kuuluneessa Adan kaupungissa (nykyisen Serbian Vojvodinassa) juutalaisen kauppiaan József Rosenfeldin kaikkiaan kolmestatoista lapsesta viidentenä. Perhe muutti 1898 Soproniin, missä Rosenfeld-nimi vuonna 1904 muutettiin unkarilaiseksi Rákosiksi, ja asettui myöhemmin asumaan Vojvodinan Szabadkaan (Subotica). Szabadkaan jääneet perheenjäsenet, isä József, veli Béla ja sisar Hajnalka, saivat sittemmin surmansa holokaustissa. Mátyás Rákosi kävi koulunsa Sopronissa ja Szegedissä, opiskeli sen jälkeen Unkarin kuninkaallisessa idänkaupan akatemiassa sekä stipendiaattina Hampurissa ja Lontoossa.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua, kesällä 1914, Mátyás Rákosi astui Szabadkaan sijoitetun Unkarin kuninkaallisen armeijan 6. jalkaväkirykmentin palvelukseen. Aliupseerikurssin suoritettuaan hän joutui itärintamalle ja päätyi sotavangiksi Venäjälle. Sieltä hän vapautui keväällä 1918 ja palasi Szabadkaan toukokuussa. Elokuussa hänet ylennettiin luutnantiksi, mutta rintamapalvelukseen hän ei enää joutunut vaan toimi kouluttajana.
Toiminta kommunistisena vaikuttajana

Rákosi oli jo opiskeluvuosinaan liittynyt Unkarin sosiaalidemokraattiseen puolueeseen. Venäjällä sotavankina hän oli värväämässä miehiä puna-armeijan palvelukseen. Marraskuussa 1918 hän muutti Budapestiin, ja kun Unkarin kommunistinen puolue noihin aikoihin perustettiin, hänestä tuli sen jäsen ja aktivisti. Keväällä 1919 syntyneessä Unkarin neuvostotasavallassa hän sai merkittävän aseman kauppa-asioiden varakansankomissaarina (ministerinä); hän oli Neuvostotasavallan hallituksen nuorin jäsen. Heinäkuussa hänet nimitettiin poliisin ja rajavartioston tehtäviä hoitavan Punaisen kaartin (Vörös Őrség) ylipäälliköksi.
Neuvostotasavallan kukistuttua Rákosi pakeni elokuun 1919 alussa Itävaltaan, missä hänet ensin internoitiin. Sieltä vapauduttuaan hän piti Wienissä työläisten vappukokouksessa 1920 puheen, jonka takia hänet karkotettiin maasta. Rákosi lähti Moskovaan, missä hän osallistui Kominternin II kongressiin. Hän oli Kominternin toimeenpanevan komitean jäsen vuosina 1920–1924 ja Kominternin sihteeri vuodesta 1921, ja toimi sen edustajana eri maissa organisoimassa kommunistipuolueiden toimintaa. Vuonna 1924 hän palasi näissä tehtävissä Unkariin ja joutui pidätetyksi. Rákosi tuomittiin 1926 kahdeksaksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen, ja tämän tuomion kärsittyään hän joutui uudelleen oikeuteen Neuvostotasavallan aikaisesta toiminnastaan ja sai elinkautisen vankeustuomion. Nämä oikeusprosessit saivat kansainvälistä julkisuutta ja tekivät Rákosin nimeä tunnetuksi.
Vuonna 1940 Unkarin viranomaiset päästivät Rákosin lähtemään Neuvostoliittoon osana vaihtokauppaa, jossa Unkarille palautettiin vuosien 1848–1849 vapaustaistelun yhteydessä Venäjälle sotasaaliina viedyt unkarilaiset sotaliput. Moskovassa hänestä tuli Stalinin puhdistusten ankarasti verottaman unkarilaisen kommunistiemigranttiyhteisön johtohahmo, ja hänen johdollaan laadittiin suunnitelmat sodanjälkeisen Unkarin siirtämiseksi kommunistien valtaan.
Neuvostoliitossa Rákosi nautti puolue-eliitille kuuluvasta mukavasta elämästä. Hänelle järjestettiin kuntoutumisloma Barvihan eliittilepokodissa Moskovan lähistöllä ja luksusasunto Moskovasta. Barvihassa hän tutustui Neuvostoliiton tuomarien ja syyttäjien ammattijärjestön puheenjohtajaan, jakuuttilaissyntyiseen juristiin Feodora (Fenja) Kornilovaan. He avioituivat. Liitto oli lapseton mutta kesti Rákosin kuolemaan saakka; "Fenitška" pysyi miehensä rinnalla myös tämän elämän vaikeat loppuvuodet ja käytti leskeksi jäätyäänkin nimeä Rákosi.
Unkarin yksinvaltiaaksi

Toisen maailmansodan loppuvaiheissa saksalaismiehityksestä vapautuville eli Neuvostoliiton miehittämille Unkarin alueille perustettiin "Väliaikainen kansalliskokous" (Ideiglenes Nemzetgyűlés), jonka asemapaikkana oli Itä-Unkarin Debrecen. Rákosi valittiin sen jäseneksi joulukuussa 1944, mutta jäi aluksi Moskovaan, väittämän mukaan siksi, että Stalin ei halunnut hermostuttaa unkarilaisia lähettämällä paikalle "Moskovan miehiä", mutta luultavammin siksi, että hänen tehtävänään oli Unkarista saapuvan tiedon kerääminen, koordinointi ja välittäminen Moskovan vallanpitäjille. Unkariin hän saapui tammikuussa 1945, ja helmikuussa hänet valittiin Unkarin kommunistipuolueen pääsihteeriksi. Hänestä tuli myös kommunistipuolueen edustaja kolmihenkisessä neuvostossa, joka täytti väliaikaisen valtionpäämiehen tehtävää.
Marraskuussa 1945 järjestetyissä vaaleissa kommunistit eivät onnistuneet saamaan voittoa, mutta Rákosista tuli koalitiohallituksen varapääministeri. Kommunistijohtoisen sisäministeriön sekä neuvostoliittolaisten miehitysjoukkojen tuella Rákosi ryhtyi eliminoimaan poliittisia vastustajiaan: suurin puolue FKGP (Független Kisgazdapárt, ’Riippumaton pientalonpoikien puolue’) pilkottiin ja pääministeri Ferenc Nagy ajettiin maanpakoon. Elokuun 1947 vaaleissa kommunistipuolue vaalipetoksen avulla nousi suurimmaksi puolueeksi, ja kesäkuussa 1948 sosiaalidemokraattinen puolue sulautettiin siihen, jolloin monipuoluejärjestelmä lakkasi olemasta. Rákosi oli nyt uuden valtiopuolueen MDP:n (Magyar Dolgozók Pártja, ’Unkarin työtätekevien puolue’) pääsihteeri ja käytännössä Unkarin yksinvaltias diktaattori. Menetelmää, jossa vastustaja tuhotaan "viipaloimalla", pala palalta, on nimenomaan Rákosiin viitaten kutsuttu salamitaktiikaksi.
Rákosin johdolla Unkarista rakennettiin stalinistisen mallin mukainen diktatuuri, johon kuuluivat näytösoikeudenkäynnit (esimerkiksi aiemmin sisä- ja ulkoministerinä toimineen László Rajkin tuomitseminen kuolemaan syytettynä hallituksen vastaisesta vehkeilystä Jugoslavian johdon kanssa), voimaperäinen teollistaminen ja maatalouden kollektivisointi (joista aiheutuneen tavarapulan johdosta vuonna 1951 piti uudelleen ottaa käyttöön korttijärjestelmä ja tiettyjen tuotteiden säännöstely). Johtajaa ympäröivä henkilökultti kukoisti, ja Rákosin 60. syntymäpäivän johdosta 1952 järjestettiin juhlatilaisuuksia viikkokausien ajan. Elokuussa 1952 Rákosista tuli myös Ministerineuvoston puheenjohtaja.
Vallan mureneminen

Stalinin kuoltua maaliskuussa 1953 Neuvostoliiton puoluejohto ryhtyi rajoittamaan Rákosin valtaa. Kesäkuussa 1953 hänet kutsuttiin Moskovaan nuhdeltavaksi. Hän joutui puoluejohdon kokouksessa esittämään itsekritiikkiä, hänen "pääsihteerin" arvonimensä muutettiin "ensimmäiseksi sihteeriksi", ja 4. heinäkuuta 1953 hän joutui luovuttamaan pääministerin tehtävät Imre Nagylle. Rákosi ei kuitenkaan suostunut luopumaan vallasta vaan onnistui toistuvilla Neuvostoliiton-matkoillaan käyttämään hyväkseen luomiaan suhteita ja kääntämään Moskovan puoluejohdon tuekseen. Maaliskuussa 1955 MDP:n johdon kokous tuomitsi Nagyn politiikan "oikeistopoikkeamana", ja huhtikuussa Nagy erotettiin politbyroosta, puolueen johdosta sekä pääministerin tehtävästä.
Rákosi ei silti saanut aiempaa valtaansa täysin takaisin. Toukokuussa 1955 Neuvostoliiton puoluejohto sai sovituksi välinsä Titon Jugoslavian kanssa, ja tässä yhteydessä nousi ikävästi esiin Rákosin osuus Jugoslavian ja Unkarin suhteiden kärjistymisessä mm. Rajkin oikeudenkäynnin johdosta. Neuvostoliiton kommunistisen puolueen XX puoluekokous helmikuussa 1956 aloitti yhä avoimemman stalinismin aikaisten laittomuuksien tuomitsemisen. Rákosi yritti siirtää syytä muiden, esimerkiksi valtionpoliisi ÁVH:n jo aiemmin vangitun entisen johtajan Gábor Péterin niskoille, mutta toukokuussa 1956 hän joutui Budapestin puolueaktivistien kokouksessa tunnustamaan henkilökohtaisen vastuunsa Rajkin jutussa. Rákosin kukistumisen taustalla on arveltu olleen myös puoluetoverin ja seuraajan Ernő Gerőn juonittelu. Rákosi oli suunnitellut raivaavansa tieltään koko Imre Nagyn ympärille ryhmittyneen opposition, jolloin Gerő olisi tajunnut, että tämän suurpuhdistuksen sisäpoliittisista seurauksista puolue ei enää selviäisi, ja ottanut yhteyttä Hruštšoviin. Joka tapauksessa myös Moskovalle alkoi käydä selväksi, että Rákosin valta ei enää riittänyt estämään tulossa olevaa kriisiä.
Heinäkuun 18:ntena 1956 puoluejohdon ylimääräisessä kokouksessa Rákosi – paikalla Neuvostoliiton puoluejohtoa edustaneen Mikojanin esityksestä – vapautettiin ensimmäisen sihteerin tehtävästä ja politbyroon jäsenyydestä. Tämän jälkeen hän matkusti Neuvostoliittoon, virallisen selityksen mukaan terveyttään hoitamaan, eikä koskaan enää palannut Unkariin. Rákosin tilalle ensimmäiseksi sihteeriksi tuli Ernő Gerő. Rajkin maineen palauttaminen ja uudet valtiolliset hautajaiset  6. lokakuuta 1956 muodostuivat opposition mielenosoitukseksi ja Unkarin kansannousun alkutapahtumaksi.
Syksyn 1956 kansannousun aikaan Neuvostoliiton poliittinen johto vielä konsultoi Rákosia, mutta keväällä 1957 Unkarin uusi puoluejohtaja János Kádár sai vakiinnutetuksi asemansa, ja Rákosi menetti poliittisen merkityksensä lopullisesti.
Loppuvuodet Neuvostoliitossa

Neuvostoliitossa Rákosille ja hänen vaimolleen järjestettiin aluksi mukavat olot. Elokuussa 1957 he saivat asunnon Krasnodarista Mustanmeren rannikolta. Syyskuussa 1962 heidät siirrettiin Kirgisian Tokmakiin, missä he joutuivat elämään varsin köyhissä ja puutteellisissa oloissa. Joidenkin säilyneiden kirjeiden perusteella heidän on arveltu epätoivoissaan jopa harkinneen pakoa rajan yli Kiinaan. Lokakuussa 1966 he saivat muuttaa sieltä Arzamasiin ja seuraavan vuoden syksyllä Gorkiin (nyk. Nižni Novgorod). Rákosi yritti useaan otteeseen päästä takaisin Unkariin, mutta ei suostunut Unkarin viranomaisten vaatimuksiin poliittisen toiminnan lopettamisesta ja kotiarestista, joten kotiinpaluusta ei tullut mitään.
Rákosi kuoli Gorkissa 1971. Vanhan yhteistyökumppanin, entisen Neuvostoliiton Unkarin-lähettilään Juri Andropovin määräyksestä hänen tuhkansa sijoitettiin erityiseen "Kreml-uurnaan", jollaiset oli varattu Neuvostoliiton kommunistipuolueen johtajille ja muille Kremlin muuriin haudattaville merkkihenkilöille. Tuhkat palautettiin Unkariin ja haudattiin Budapestin Farkasrétin hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mátyás Rákosi Wikimedia Commonsissa
| n k Unkarin pääministerit |
| --- | --- | --- |
| Vallankumous 1848 |  Batthyány  (Récsey)  Kossuth  Szemere  |  |
| Kuningaskunta (1867–1918) |  Andrássy  Lónyay  Szlávy  Bittó  Wenckheim  K. Tisza  Szapáry  Wekerle  Bánffy  Széll  Khuen-Héderváry  I. Tisza  Fejérváry  Wekerle  Khuen-Héderváry  Lukács  I. Tisza  Esterházy  Wekerle  Hadik  |  |
| Ensimmäinen tasavalta |  M. Károlyi  Berinkey  |  |
| Neuvostotasavalta |  Garbai  Peidl Vastavallankumoukselliset G. Károlyi  Pattantyús-Ábrahám  |  |
| Tasavalta (1919–20) |  Friedrich  Huszár  |  |
| Kuningaskunta (1920–1946) |  Simonyi-Semadam  Teleki  Bethlen  G. Károlyi  Gömbös  Darányi  Imrédy  Teleki  Bárdossy  Kállay  Sztójay  Lakatos  Szálasi  Miklós  Tildy  |  |
| Toinen tasavalta |  F. Nagy  Dinnyés  Dobi  |  |
| Kansantasavalta |  Dobi  Rákosi  I. Nagy  Hegedüs  I. Nagy  Kádár  Münnich  Kádár  Kállai  Fock  Lázár  Grósz  Németh  |  |
| Kolmas tasavalta |  Antall  Boross  Horn  Orbán  Medgyessy  Gyurcsány  Bajnai  Orbán  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Mátyás Rákosi nousi Unkarissa kommunistivallan johtoon 1940-luvun lopulla kukistettuaan porvarilliset puolueet Neuvostoliiton miehitysvallan tuella ja luoden näin kommunistidiktatuurin. Hänestä tuli virallisen henkilöpalvonnan kohde, josta esimerkki oheisessa kuvassa, jossa vuonna 1947 marssivat Győrin tekstiiliteollisuden työläiset vappukulkueessa.
Karikatyyri Rákosista vaunun kyljessä vuoden 1956 kansannousun aikana.
Kansainvälinen Purjehtijaliitto

| Kansainvälinen Purjehtijaliitto> World Sailing |
| --- | --- |
Laji:  kilpapurjehdus
Tyyppi:  urheilujärjestö
Toimialue:  kansainvälinen
Lyhenne:  WS
Perustettu:  14. lokakuuta 1907
Sijainti:   Lontoo, Iso-Britannia
Presidentti:  Quanhai Li
Jäsenyydet:   Kansainvälinen olympiakomitea 
Jäsenet:  144 kansallista purjehdusliittoa
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kansainvälinen Purjehtijaliitto (engl. International Sailing Federation, ISAF) on kilpapurjehduksen maailman kattojärjestö. Liitto perustettiin Pariisissa 1907, ja sen nimi oli vuoteen 1996 asti International Yacht Racing Union (IYRU).
ISAF:n jäseniä ovat kansalliset purjehdusliitot. Suomea edustaa Suomen Purjehtijaliitto, joka on yksi 13 perustajajäsenestä. Tällä hetkellä ISAF:illa on 121 jäsenmaata.
ISAF on Kansainvälisen olympiakomitean tunnustama kilpapurjehduksen kattojärjestö, ja siten ISAF vastaa olympiapurjehduksen luokista, säännöistä ja järjestämisestä. ISAF vahvistaa kilpapurjehdussäännöt aina neljäksi vuodeksi kerrallaan olympialaisten jälkeen.
ISAF järjestää myös muita kilpapurjehdustapahtumia kuten olympialuokkien ISAF World Sailing Championships,  ISAF World Sailing Games, ISAF Youth Sailing World Championship, ISAF Team Racing World Championship, ISAF Match Racing World Championship, ISAF Women's Match Racing World Championship ja ISAF Nations Cup.
ISAF on tällä hetkellä hyväksynyt 87 eri vene- ja jollaluokkaa, jotka vaihtelevat radio-ohjattavista veneistä ja optimistijollasta aina 60-jalan monirunkoisiin.
Vuonna 2015 järjestö vaihtoi nimekseen World Sailing.
Puheenjohtajat

Liitto on valinnut puheenjohtajan vuodesta 1946 alkaen.
1946–55 Sir Ralph Gore
1955–69 Sir Peter Scott
1969–84 Beppe Croce
1986–94 Peter Tallberg
1994–04 Paul Henderson
2004–12 Göran Petersson
2012–16 Carlo Croce
2016–   Kim Andersen
Aiheesta muualla

ISAF:n kotisivut (englanniksi)
Verapamiili

| --- | --- |

Verapamiili
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-(3,4-dimetoksifenyyli)-5-[2-(3,4-dimetoksifenyyli)etyylimetyyliamino]-2-propan-2-yylipentaaninitriili
Tunnisteet
CAS-numero: 52-53-9
ATC-koodi: C08DA01
PubChem CID: 2520
DrugBank: DB00661
Kemialliset tiedot
Kaava: C27H38N2O4 
Moolimassa: 454,602 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Kiehumispiste: 243 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 35,1 %
Proteiinisitoutuminen: 90 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 2,8–7,4 tuntia
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, intravenoosi
Verapamiili on sydänselektiivinen kalsiumkanavan salpaaja. Sitä käytetään rasitusrintakivun hoitoon sekä supraventikulaarisen takykardian hoitoon ja eteisvärinä- ja eteislepatuspotilailla hidastamaan kammiovastetta. Vasta-aiheita ovat mm. hypotensio, sydämen vajaatoiminta ja yliherkkyys vaikuttavalle aineelle tai apuaineelle. Käyttöaiheena on myös lievä tai keskivaikea verenpainetauti, mutta verisuoniselektiiviset salpaajat ovat korvanneet käytännössä kokonaan verapamiilin tässä käyttöaiheessa.

 Suomessa verapamiilia sisältäviä myyntiluvallisia lääkevalmisteita ovat Isoptin Retard, Veramacor ja Verpamil.
Aiheesta muualla

PubChem: Verapamil (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Verapamil (englanniksi)
DrugBank: Verapamil (englanniksi)
ChemBlink: Verapamil (englanniksi)
Kalsiumkanavan salpaajat
Harmaakylkimonninen

| Harmaakylkimonninen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Panssarimonnit Callichtyidae
Alaheimo::  Monniset Corydoradinae
Suku::  Monniset Corydoras
Laji::  septentrionalis
Kaksiosainen nimi
 Corydoras septentrionalis  Gosline, 1940 
Katso myös
   Harmaakylkimonninen Wikispeciesissä   Harmaakylkimonninen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaakylkimonninen (Corydoras septentrionalis) on monnisiin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö

Harmaakylkimonninen kasvaa noin 5–6 cm pitkäksi. Siinä on hieman vihreää, tummansinistä ja valkoista.
Alkuperä

Harmaakylkimonninen on kotoisin Kolumbiasta ja Venezuelasta, Orinocon sivujoista.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Harmaakylkimonninen liikkuu paljon. Se on myös rauhallinen parvikala.
Naaras pyöräyttää 2–4 mätimunaa kerrallaan ja pitää munia eviensä avulla paikoillaan sen aikaa, kun koiras hedelmöittää munia noin 30 sekunnin ajan. Sitten naaras ui sopivaan paikkaan, jonne se asettaa tahmeapintaiset munat. Pari toistaa tätä, kunnes munia on hedelmöitetty ja aseteltu noin sata.
Vesiolot ja ravinto

Harmaakylkimonniselle sopiva veden lämpötila on 22–26 astetta, pH 6–7,5 ja veden kovuus alle 10.
Perunnuolimonni

| Perunnuolimonni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichtyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Imumonnit Loricariidae
Alaheimo::  Pikkuimumonnit Hypoptopomatinae
Laji::  vestitus
Kaksiosainen nimi
 Otocinclus vestitus  Cope, 1872 
Katso myös
   Perunnuolimonni Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Perunnuolimonni (Otocinclus vestitus) on pikkuimumonneihin kuuluva kala, jota pidetään myös akvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö

Perunnuolimonni kasvaa noin 3,5 cm pitkäksi. Sen ruumiin yläosa on tumma ja alaosa vaaleampi.
Alkuperä

Perunnuolimonni on kotoisin Perusta, Boliviasta ja Paraguaysta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Perunnuolimonni on sävyisä, vilkas ja myös päivällä liikkuva kala. Se on aika hyvin sopeutuvainen erilaisiin olosuhteisiin. Perunnuolimonni on myös hyvä levänpuhdistaja pieniin akvaarioihin. Se kutee kasvien lehdille tai akvaarion laseihin.
Vesiolot ja ravinto

Perunnuolimonnille sopiva pH on 6-7,5 ja veden kovuus alle kymmenen. Sopiva lämpötila on 25-30 astetta. Kala on kaikkiruokainen.
Aiheesta muualla

ITIS: Otocinclus vestitus (englanniksi)
Fishbase: Otocinclus vestitus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q11697038  Wikispecies: Otocinclus vestitus  BOLD: 509346  CoL: 6TDLR  EoL: 207748  FishBase: 50461  GBIF: 2340473  iNaturalist: 616669  IRMNG: 11289670  ITIS: 679953  NCBI: 337778  Open Tree of Life: 783829  Plazi: 6590BB56-666B-D908-3A54-46A1CFA24F5E  WoRMS: 1020474  ZooBank: 1A519EC4-E779-4B12-938A-080DDF301377 
↑  Salvador, G.N.: Otocinclus vestitus IUCN Red List of Threatened Species. Version 2023-1. 2023. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
HMS Glory (R62)

| HMS Glory |
| --- | --- |
 HMS Glory

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  27. elokuuta 1942
Laskettu vesille:  27. marraskuuta 1943
Palveluskäyttöön:  2. huhtikuuta 1945
Poistui palveluskäytöstä:  1956
Loppuvaihe:  romutettu 1961
Tekniset tiedot
Uppouma:  13 400 t (standardi)
Pituus:  212 m
Leveys:  24,4 m
Syväys:  7,2 m
Koneteho:  40 000 hp
Nopeus:  25 solmua
Miehistöä:  1 300
Aseistus
Aseistus:  4 x neliputkista QF 2 naulan ilmatorjuntatykkiä 16 x Bofors 40 mm 42 x lentokonetta
HMS Glory (viirinumero R62) oli toisen maailmansodan lopulla valmistunut Britannian kuninkaallisen laivaston Colossus-luokan lentotukialus. Alus oli viimeinen valmistunut brittiläinen lentotukialus, joka ehti toiseen maailmansotaan.
Valmistus

Alus tilattiin luokan toisena tilauksena Belfastista Harland and Wolffilta, missä köli laskettiin torstaina 27. elokuuta 1942. Ensimmäiset miehistönjäsenet saapuivat syyskuussa 1943 vielä telakalla olleelle alukselle. Alus laskettiin vesille 27. marraskuuta 1943 Belfastin Musgraven kanavaan kumminaan Pohjois-Irlannin pääministerin vaimo Lady Cynthia Brookes. Alus hinattiin läheiselle Thompsonin telakalle viimeisteltäväksi.
Ensimmäinen päällikkö kapteeni Sir Anthony W. Buzzard otti aluksen komentoonsa 1. marraskuuta 1944. Alus otettiin palvelukseen 21. helmikuuta 1945 kannellaan pieni joukko upseereita ja miehistönjäseniä. Samana iltana alukselle marssi vahtimiehistö ja 24 tuntia myöhemmin aluksen miehistö siirrettiin erikoisjunalla ja -lautoilla alukselle. Seuraavan vuorokauden kuluessa aloitettiin ammusten ja muiden tarvikkeiden siirto alukselle. Ensimmäiset lentokoneet siirrettiin 27. helmikuuta alukseen, kun kolme Vought F4U Corsairia nostettiin sinne. Koneiden siivet taitettiin ja ne siirrettiin traktoreilla paikoilleen. Aluksen tultua kuormatuksi se avattiin yleisölle, jolloin se täyttyi belfastilaisista. Lady Brookes vieraili 19. maaliskuuta aluksella toivottamassa onnea alukselle ja sen miehistölle.
Aluksella suoritettiin koeajoja ja koulutusta 23. maaliskuuta – 2. huhtikuuta, jonka päätyttyä Corsairit poistuivat alukselta. Seuraavana päivänä alukselle laskeutuivat 837 laivueen Fairey Barracudat harjoittelemaan lentotukialustoimintaa kahdeksi viikoksi, jonka jälkeen aloitettiin 18 vuorokauden valmistautumisjakso kahden laivueen siirtämiseksi henkilöstöineen ja tarvikkeineen alukselle.
Palvelus 1945–1947

Alus lähdettyä 6. toukokuuta Greenockista alukselle laskeutui kolme Fairey Barracudaa, kolme Blackburn Firebrandia ja yksi Grumman Wildcat, jotka olivat aluksella kaksi seuraavaa päivää. Koneet poistuivat 7. päivän iltana ja vielä samana iltana alukselle siirtyi 827 laivueen henkilöstö ja neljä päivää myöhemmin 1831 laivueen henkilöstö, muutama lentokone ja runsaasti erilaista tavaraa.
Maanantaina 14. toukokuuta alus lähti Välimerelle saattajinaan hävittäjät HMS Hotspur ja HMS Icarus. Aluksen ehdittyä Clydestä merelle sille laskeutuivat 827 laivueen Fairey Barracudat ja 1831 laivueen Corsairit. Matkalla alus piipahti Gibraltarilla ja liittyi 21. toukokuuta HMS Vengeancen osastoon Maltalla Marsaxlokk Bayssä, jonne myös HMS Venerable saapui hieman myöhemmin. Samana päivänä 11. lentotukialusviirikön komentaja kontra-amiraali C. H. J. Harcourt vieraili aluksella. Osasto lähti seuraavana päivänä Aleksandriaan, jonne se saapui 24. toukokuuta.
Sydneyssä alus liitettiin Brittiläisen Tyynenmeren laivaston 11. lentotukialusviirikköön, jossa se oli sodan päättymiseen saakka. Glory vastaanotti 6. syyskuuta 1945 Rabaulin alueen japanilaisten joukkojen antautumisen, minkä jälkeen alus osallistui Hongkongin haltuunottoon. Alus purjehti Australiaan ja Kanadaan operaatio Magic Carpetissa. Alus palasi 1947 Englantiin, jossa se sijoitettiin reserviin.
Palvelus 1949–1953

Marraskuussa 1949 alus palautettiin palvelukseen. Se oli täysin toimintavalmis joulukuussa 1950 ja siirrettiin Korean vesille huhtikuussa 1951 ensimmäiselle kolmesta kerrastaan. Ensimmäinen kerta päättyi syyskuussa, mutta alus oli alueella vielä tammikuusta toukokuuhun 1952 ja marraskuusta 1952 toukokuuhun 1953.
Palvelus 1954–1956

Alus siirrettiin 1954 tukitehtäviin siirtämään joukkoja ja toimimaan helikopteritukikohtana. Alus palautettiin reserviin 1956.
Alus poistettiin 22. kesäkuuta 1956 palveluksesta ja sijoitettiin Rosythin reserviin. Alus sijoitettiin 1957 poistolistalle sisaralustensa HMS Oceanin ja HMS Theseus kanssa. Aluksen kohtalosta alkoi kiertää huhuja ja muun muassa parlamentissa keskusteltiin aluksen käyttämisestä joukkojenkuljetustehtävissä. Alus makasi ankkurissa ja ruostui Forthin vuonossa lähes viiden vuoden ajan, kunnes se myytiin elokuussa 1961 ja hinattiin läheiseen Inverkeithingiin romutettavaksi.
Päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat:
Sir A. W. Buzzard OBE, DSO 1. marraskuuta 1944 –
W. T. Couchman DSO, OBE 7. syyskuuta 1946 –
E. H. Shattock OBE 15. elokuuta 1949 –
H. Traill CBE 27. joulukuuta 1949 –
E. H. Shattock OBE 12. helmikuuta 1950 –
K. S. Colquhoun DSO 28. joulukuuta 1950 –
Aiheesta muualla

Maritimequest HMS Gloryn kuvagalleria (englanniksi)
Colossus-luokan lentotukialukset
804. laivueen Hawker Sea Fury FB.11 nousee HMS Glorylta Korean sodassa n. kesäkuussa 1951