stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pannonia superior
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pannonia Wikimedia Commonsissa
Italian alueet ja Rooman provinssit vuonna 117
| --- | --- |
AugustuksenItalian alueet:  Regio I Latium et Campania  Regio II Apulia et Calabria  Regio III Lucania et Bruttii  Regio IV Samnium  Regio V Picenum  Regio VI Umbria  Regio VII Etruria  Regio VIII Aemilia  Regio IX Liguria  Regio X Venetia et Histria  Regio XI Transpadana 
Provinssit:  Achaea  Aegyptus  Africa proconsularis  Alpes Cottiae  Alpes maritimae  Alpes Poeninae et Graiae  Arabia Petraea  Armenia  Asia  Assyria  Bithynia et Pontus  Britannia  Cappadocia  Cilicia  Creta et Cyrene  Cyprus  Dacia  Dalmatia  Epirus  Galatia  Gallia Aquitania  Gallia Belgica  Gallia Lugdunensis  Gallia Narbonensis  Germania inferior  Germania superior  Hispania Baetica  Hispania Tarraconensis  Judaea  Lusitania  Lycia et Pamphylia  Macedonia  Mauretania Caesariensis  Mauretania Tingitana  Mesopotamia  Moesia inferior  Moesia superior  Noricum  Pannonia inferior  Pannonia superior  Raetia  Sardinia et Corsica  Sicilia  Syria  Thracia 
Rooman provinssit Diocletianuksen uudistuksesta n. vuonna 293
Achaea
Aegyptus Herculia
Aegyptus Jovia
Aemilia et Liguria
Africa proconsularis
Alpes Cottiae
Alpes maritimae
Alpes Poeninae et Graiae
Apulia et Calabria
Aquitania prima
Aquitania secunda
Arabia
Armenia minor
Asia
Baetica
Belgica prima
Belgica secunda
Bithynia
Britannia prima
Britannia secunda
Campania
Cappadocia
Caria
Carthaginensis
Cilicia
Corsica
Creta
Cyprus
Dacia mediterranea
Dacia ripensis
Dalmatia
Dardania
Diospontus
Epirus nova
Epirus vetus
Europa
Flaminia et Picenum
Flavia Caesariensis
Galatia
Gallaecia
Germania prima
Germania secunda
Haemimontus
Hellespontus
Insulae
Insulae Baleares
Isauria
Libya inferior
Libya superior
Lucania et Bruttii
Lugdunensis prima
Lugdunensis secunda
Lusitania
Lycia et Pamphylia
Lydia
Macedonia
Mauretania Caesariensis
Mauretania Sitifensis
Mauretania Tingitana
Maxima Caesariensis
Mesopotamia
Moesia prima
Moesia secunda
Narbonensis prima
Narbonensis secunda
Noricum mediterraneum
Noricum ripense
Numidia Cirtensis
Numidia militiana
Novempopulana
Osroene
Pannonia prima
Pannonia secunda
Paphlagonia
Phrygia prima
Phrygia secunda
Pisidia
Pontus Polemoniacus
Praevalitana
Raetia prima
Raetia secunda
Rhodope
Samnium
Sardinia
Savia
Scythia
Sequania
Sicilia
Syria Coele
Syria Palaestina
Syria Phoenice
Tarraconensis
Thebais
Thessalia
Thracia
Tripolitania
Tuscia et Umbria
Valeria Byzacena
Valeria
Venetia et Histria
Viennensis
Pannonian jako noin vuosina 103–293: Pannonia superior vihreällä, Pannonia inferior keltaisella.
Duo

Hendrick ter Brugghenin duoa kuvaava maalaus vuodelta 1628.
Duo tarkoittaa yhtyettä, jossa on kaksi muusikkoa. Joskus termillä tarkoitetaan myös tällaiselle yhtyeelle sävellettyä kappaletta. Kahdelle muusikolle sävellettyä kappaletta kutsutaan kuitenkin useimmiten duetoksi.
Tunnettuja duoja

Aly & Aj
Baccara
Bat & Ryyd
Boards of Canada
Brick & Lace
CatCat
Daft Punk
Eurythmics
Gommi ja Pommi
Hannibal ja Soppa
Ida Paul & Kalle Lindroth
Ismo Alanko Teholla
Jaana ja Tiina
JVG
Kaija Kärkinen & Ile Kallio
Matti ja Teppo
Kauko Röyhkä & Riku Mattila
Modern Talking
Simon & Garfunkel
Nieminen & Litmanen
OutKast
Pelimannet
Pet Shop Boys
PMMP
Taikapeili
Lissut
Nylon Beat
Tommi & Hombre
Wisin & Yandel
Pulegoni

| Pulegoni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (5R)-5-metyyli-2-propan-2-ylideenisykloheksan-1-oni
CAS-numero:  89-82-7
PubChem CID:  442495
SMILES:  CC1CCC(=C(C)C)C(=O)C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H16O
Moolimassa:  144,208 g/mol
Kiehumispiste:  224 °C
Tiheys:  0,935 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Pulegoni (C10H16O) on tyydyttymättömiin ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää aromiaineena ja muiden yhdisteiden valmistukseen. Yhdistettä esiintyy useissa mintuissa, erityisesti puolanmintussa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa pulegoni on nestemäistä ainetta, jolla on piparmintunkaltainen tuoksu. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee hyvin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin. Pulegoni on myrkyllistä maksalle, koska siitä muodostuu ihmisen aineenvaihdunnassa mentofuraania ja edelleen muita reaktiivisia hapetustuotteita.
Pulegonia voidaan eristää puolanminttuöljystä tai valmistaa sitronellaalia hapettamalla. Yhdistettä käytetään aromiaineena ja muun muassa mentofuraanin, mentolin ja mentonin valmistamiseen.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: Pulegone (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): (+)-pulegone (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Pulegone (englanniksi)
Hannover (suku)

Suvun vaakuna
Kuningatar Viktoria
Ernst August I
Hannover (engl. Hanover) on historiallisesta Welfien suvusta polveutuva saksalainen hallitsijasuku, joka hallitsi lähinnä Luoteis-Saksassa vaihtelevia maa-alueita vuoteen 1918 saakka. Suvun nimi tulee Hannoverin kaupungista, jonka Braunschweig-Lüneburgin herttua Yrjö (1582–1641) valitsi herttuakuntansa hallituskaupungiksi vuonna 1636. Herttuakunta korotettiin Braunschweig-Lüneburgin vaaliruhtinaskunnaksi vuonna 1692, jolloin sitä alettiin epävirallisesti nimittää pääkaupungin mukaan myös Hannoverin vaaliruhtinaskunnaksi. Vuonna 1814 se muutettiin Hannoverin kuningaskunnaksi.
Vuonna 1676 Gottfried Leibniz tuli Hannoverin herttuan palvelukseen hovi- ja kanslianeuvokseksi. Leibniz palveli Hannoverin herttuoita neljäkymmentä vuotta. Hannoverin vaaliruhtinas Yrjö I:n myötä suku nousi vuonna 1714 myös Ison-Britannian valtaistuimelle syrjäyttäen Stuart-suvun. Yrjön perintöoikeus Ison-Britannian valtaistuimeen tuli siitä, että hänen äitinsä vaaliruhtinatar Sofia oli Englannin, Skotlannin ja Irlannin kuninkaan Jaakko VI:n tyttärentytär. Seurauksena oli Ison-Britannian ja Hannoverin vuoteen 1837 asti kestänyt personaaliunioni. Unioni purkautui lapsettoman Vilhelm IV:n kuollessa, sillä Hannoverissa ja Britanniassa sovellettiin erilaista kruununperimysjärjestystä.
Ison-Britannian kruunun peri Vilhelm IV:n veljentytär Viktoria (1819–1901), joka jäi samalla myös maansa viimeiseksi Hannover-sukuiseksi hallitsijaksi. Saksi-Coburg-Gothan prinssi Albertin kanssa solmimansa avioliiton seurauksena kuningatar Viktorian jälkeläiset kuuluvat tämän aviomiehen sukuun. Tosin ensimmäisen maailmansodan aikana kuningas Yrjö V vaihtoi liian saksalaiselta kalskahtavan sukunimensä brittiläisemmäksi Windsoriksi, joka on edelleen kuningassuvun virallinen nimi.
Hannoverissa voimassa olleen lainsäädännön mukaan nainen ei voinut periä maan valtaistuinta, joten Vilhelm IV:n kuoltua kruunu siirtyi edesmenneen kuninkaan seuraavaksi nuoremmalle elossa olevalle veljelle, prinssi Ernst Augustille (1771–1851). Hänen poikansa, Hannoverin kuningas Yrjö V (1819–1878), menetti kruununsa vuonna 1866 epäonnisen Saksan–Itävallan-sodan seurauksena ja koko kuningaskunta liitettiin Preussiin. Suku palasi vielä saksalaiselle valtaistuimelle lyhyeksi ajaksi vuonna 1913, jolloin Yrjö V:n pojanpoika Ernst August III (1887–1953) sai Saksan keisari Vilhelm II:lta Braunschweigin herttuakunnan eräänlaiseksi myötäjäislahjaksi avioiduttuaan keisarin tyttären, prinsessa Viktoria Luisen (1892–1980) kanssa. Jo viisi vuotta myöhemmin vallankumous pakotti Ernst Augustin luopumaan kruunustaan muiden Saksan ruhtinaiden tapaan.
Prinssi Ernst August von Hannover (s. 1954), Monacon prinsessa Carolinen (s. 1957) entinen aviomies, on Braunschweigin viimeisen herttuaparin pojanpoika ja Hannover-suvun tämänhetkinen päämies.
Hannover-suvun hallitsijat > Iso-Britannia

Yrjö I (1714–1727)
Yrjö II (1727–1760), edellisen poika
Yrjö III (1760–1820), edellisen pojanpoika
Yrjö IV (1820–1830), edellisen poika
Vilhelm IV (1830–1837), edellisen veli
Viktoria (1837–1901), edellisen veljentytär
Hannover-suvun hallitsijat > Hannover

Ernst August (1692–1698)
Yrjö I (1698–1727), sama kuin Ison-Britannian kuningas
Yrjö II (1727–1760) sama kuin Ison-Britannian kuningas
Yrjö III (1760–1807 ja 1814–1820), sama kuin Ison-Britannian kuningas
Yrjö IV (1820–1830), sama kuin Ison-Britannian kuningas
Vilhem IV (1830–1837), sama kuin Ison-Britannian kuningas
Ernst August (1837–1851), edellisen veli
Yrjö V (1851–1866), edellisen poika
Kansallisarkisto

| Kansallisarkisto Riksarkivet |
| --- | --- |

 Kansallisarkiston rakennus Rauhankadulla Helsingissä.
Perustettu:  25. marraskuuta 1816
Tehtävä:  kansalliseen kulttuuriperintöön kuuluvien asiakirjojen säilyttäminen, julkishallinnon digitaalisen arkistoinnin tukeminen sekä monialaisen tutkimuksen edistäminen
Ministeriö:  Opetus- ja kulttuuriministeriö
Sijainti:  Rauhankatu 17 Helsinki
Valtio:  Suomi
Pääjohtaja:  Päivi Happonen
Työntekijöitä:  210 (2023)
Vuosibudjetti:  23,7 milj. € (2023)
Aiheesta muualla
Sivusto
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansallisarkisto (lyhenne KA), ruots. Riksarkivet (vuosina 1939–1994 Valtionarkisto, vuosina 1869-1939 Suomen valtionarkisto ja vuosina 1816–1869 Senaatin arkisto) on valtion virasto, joka vastaa arkistotoimesta Suomen alueella. Se kuuluu hallinnollisesti opetus- ja kulttuuriministeriön alaisuuteen. Kansallisarkisto muodosti aiemmin yhdessä seitsemän maakunta-arkiston kanssa Suomen arkistolaitoksen, mutta vuonna 2017 vanha Kansallisarkisto ja maakunta-arkistot yhdistettiin uudeksi Kansallisarkistoksi ja vanhan arkistolaitoksen rakenteet purettiin.
Kansallisarkiston tehtävänä on varmistaa kansalliseen kulttuuriperintöön kuuluvien viranomaisten asiakirjojen säilyminen ja toimia arkistotoimen asiantuntijaviranomaisena sekä edistää kansalliseen kulttuuriperintöön kuuluvien yksityisten asiakirjojen säilymistä ja hankkia niitä kokoelmiinsa. Tämän lisäksi arkisto huolehtii säilyttämänsä asiakirjallisen kulttuuriperinnön tarjoamisesta tutkijoiden käyttöön. Se osallistuu myös alansa tutkimus- ja kehittämistoimintaan.
Kansallisarkisto toimii heraldisten kysymysten asiantuntijavirastona Suomessa. Se vahvistaa valtion, kuntien ja kirkon käyttämät heraldiset tunnukset sekä virastojen sinetit ja esimerkiksi huvialusten ja Puolustusvoimien joukko-osastojen liput. Kansallisarkiston kirjasto toimii arkistotoimen, heraldiikan ja sigillografian erikoiskirjastona. Kansallisarkisto tarjoaa opastusta toimialaansa kuuluvissa asioissa niin yksityishenkilöille, yhteisöille kuin viranomaisillekin.
Organisaatio

Kansallisarkiston johtajana toimii pääjohtaja, jolla on valtionarkistonhoitajan arvonimi. Kansallisarkistossa työskenteli noin 240 henkilöä vuonna 2018. Arkisto jakautuu aineistohallinnan, tietopalvelun, tutkimuksen ja kehittämisen ja toiminnanohjauksen vastuualueisiin.
Aineistohallinnan vastuualue vastaanottaa, ja hankkii aineistot sekä varmistaa niiden käytettävyyden ja säilyvyyden. Sen vastuulla ovat arkistoidun aineiston elinkaareen liittyvät tehtävät.
Tietopalvelun vastuualue huolehtii Kansallisarkiston aineistojen antamisesta kansalaisten käyttöön. Se vastaa tutkijasali- ja verkkopalveluista, selvitys- ja jäljennepalveluista sekä arkistopedagogisesta toiminnasta.
Tutkimuksen ja kehittämisen vastuualue edistää Kansallisarkiston yhteistyötä tutkimusyhteisöjen kanssa ja vastaa tutkimus- ja kehittämistoiminnasta.
Toiminnanohjauksen vastuualue vastaa suunnittelusta ja seurannasta sekä tarjoaa tukipalveluita kaikille vastuualueille.
Historia > Alkuvuodet

Kansallisarkisto sai alkunsa vuonna 1809, kun Suomen sodan päättäneessä Haminan rauhansopimuksessa Ruotsi määrättiin luovuttamaan Suomea koskevat asiakirjat ja arkistot Venäjän haltuun. Tukholmaan lähetettiin vuonna 1810 arkistokomissio valitsemaan Suomea koskevat aineistot Ruotsin arkistoista. Työ oli odotettua hitaampaa, sillä ruotsalaiset olivat haluttomia noudattamaan vaatimuksia arkistojen luovuttamisesta. Niinpä elokuussa 1810 päätettiin kuljettaa siihen mennessä saatu aineisto Suomeen ja jatkaa työtä myöhemmin. Tukholmaan saapui 26. lokakuuta laiva, jolla vietiin Turkuun 83 laatikollista aineistoa. Juhannuksen 1811 tienoilla aineistoa vietiin vielä viisi laatikollista lisää.
Aineistoille vuokrattiin Turun Akatemiatalon alakerrasta kaksi huonetta, joihin sijoitettiin Ruotsista tuotujen aineistojen lisäksi yliopiston kanslerinviraston asiakirjat. Arkistoa hoitamaan palkattiin ylimääräinen vahtimestari, joka ei kuitenkaan pidemmän päälle kyennyt hoitamaan kaikkia arkistotehtäviä. Siksi Suomen senaatti anoi keisarille 30. heinäkuuta 1816 lähettämässään kirjeessä lupaa palkata virkailija hoitamaan ja järjestämään senaatin arkistoa. Keisari hyväksyi esityksen ja antoi 25. marraskuuta luvan pysyvän arkistoviran perustamiseen. Tätä pidetään Kansallisarkiston varsinaisena perustamispäivänä.
Senaatin arkiston ensimmäiseksi arkistonhoitajaksi nimitettiin Johan Henrik Calonius 29. tammikuuta 1817. Hänen alaisuudessaan arkisto siirtyi Helsinkiin, josta vuonna 1812 oli tullut Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupunki. Arkistot sisältäneet puulaatikot kuljetettiin Helsinkiin sadan hevosen kolonnassa, joka lähti Turusta 15. maaliskuuta 1819 ja saapui Helsinkiin neljä päivää myöhemmin. Ne sijoitettiin aluksi nykyisen Eteläesplanadin alkupäässä sijainneisiin kivimakasiineihin, mutta siirrettiin samalla tontilla sijainneeseen kivitaloon, kun makasiinit havaittiin kosteiksi. Senaatti pääsi muuttamaan Carl Ludvig Engelin suunnittelemaan Senaatintaloon syyskuussa 1822, ja ilmeisesti myös arkisto siirtyi silloin sinne. Senaatin käyttökirjasto sijoitettiin alempaan kerrokseen, kun taas Ruotsista siirretty historiallinen arkisto sijoitettiin vintille. Tästä seurasi se, että kun tutkijoiden annettiin vapaasti työskennellä vinttitiloissa, sieltä vietiin tuhansia asiakirjoja ja monista jäljelle jääneistäkin sinetit. Historiallisen arkiston alennustilaan kiinnitettiin huomiota vasta vuonna 1843, jolloin arkistoa järjestämään ja luetteloimaan palkattiin Helsingin keisarillisen Aleksanterin yliopiston dosentti Edvard Grönblad. Tehtävää ei annettu arkistonhoitajille, sillä Caloniuksen seuraajat Gustaf Adolf Öhman, Gustav Erik Adolf Estlander, Johan Jakob Nyberg ja Gustaf Pehrman olivat kaikki juristeja, joita historiantutkimus tai arkistohallinnan kehittäminen ei kiinnostanut, eikä kukaan heistä ollut virassa kauan.
Historia > Suomen itsenäistyminen

Ensimmäisen maailmansodan syttymisen myötä venäläistämistoimet kiihtyivät. Venäjän hallinnolle uhkana pidettyjä virkamiehiä erotettiin ja vangittiin. Valtionarkisto sai venäläistämistoimista osansa, kun valtionarkistonhoitaja Hausen pakotettiin eroamaan, sillä hän oli keväällä 1916 julkaissut löytämiään Suomen sodan aikaisia kirjeitä, jotka kuvasivat muun muassa armeijan heikkoa johtamista ja sotilaiden kärsimystä. Senaatin talousosaston varapuheenjohtaja Mihail Borovitinov antoi Hausenille kaksi vaihtoehtoa: joko hän eroaisi tai hänet karkotettaisiin ja hän menettäisi eläkkeensä. Hausenin eroanomus hyväksyttiin 12. joulukuuta 1916. Hänen tilalleen nimitettiin ilman hakua 4. tammikuuta 1917 Valtionrautateiden liikennekonttorin tariffitoimiston II luokan liikennetarkastaja Leo Harmaja. Harmaja kuitenkin erosi virasta jo 2. toukokuuta 1917. Tällä kertaa virka julistettiin haettavaksi. Myös Hausen haki sitä, mutta hänen sijastaan valtionarkistonhoitajaksi nimitettiin 5. heinäkuuta Hausenin ensimmäisenä sijaisena toiminut Valtionarkiston historiallisen osaston johtaja Johan Wilhelm Ruuth.
Itsenäistymistä seurannut sisällissota vuonna 1918 häiritsi arkiston toimintaa niin, että se pidettiin kiinni tammikuun 26. päivästä huhtikuun 22. päivään, ja vasta vuoden 1918 lopulla toiminta alkoi kunnolla vakiintua. Vaikka aukioloaikoja oli pidennetty tutkijasaliin syksyllä 1917 saadun sähkövalon ansiosta, tutkijoiden määrä oli vähentynyt neljänneksellä. Heti sisällissodan taisteluiden päätyttyä arkistonhoitaja Kaarlo Blomsted teki aloitteen sisällissodan ajan asiakirjojen ja muistelmien kokoamiseksi ja järjestämiseksi. Arkistoon saatiin hankkeen puitteissa yksityishenkilöiden muistelmia sekä viranomaisten arkistoja, ja valtioneuvoston päätöksellä väliaikainen lennätinhallitus ja rautatiehallitus määrättiin luovuttamaan arkistolle hallussaan olleet sähkösanomat marraskuun 1917 ja kesän 1918 väliseltä ajalta. Kerättyä aineistoa käytti vuonna 1918 asetettu Vapaussodan historian komitea, joka keräsi myös tahollaan tietoa ja aineistoa sisällissodan tapahtumista. Komitean työn tuloksena julkaistiin sodan kuusiosainen historiikki Suomen vapaussota vuonna 1918.
Suomen ja Neuvostoliiton välisessä Tarton rauhansopimuksessa vuonna 1920 sovittiin myös arkistojen siirtämisestä maiden välillä, jotta mahdollisilta kiistoilta vältyttäisiin. Neuvottelujen jälkeen virallinen sopimus asiakirjojen palauttamisesta solmittiin Helsingissä 18. kesäkuuta 1924. Suomeen siirrettiin Pietarin valtiosihteerinviraston arkistosta Suomea koskevat asiakirjat, ja lisäksi Suomi sai muun muassa Suomen entisen passitoimiston arkistot ja Suomen Pankin Pietarin-konttorin arkistot. Lisäksi sovittiin, että Suomeen tuli siirtää Suomenlinnaa koskevat asiakirjat Ruotsin vallan ajalta. Neuvostoliittoon sen sijaan siirrettiin Suomeen sijoitettuna olleiden venäläisjoukkojen ja sotilaallisten laitosten arkistot. Viranomaisten välinen tehtävänjako ei kuitenkaan Suomessa toiminut, ja venäläisten asiakirjoja oli vuosina 1917–1918 päätynyt Sota-arkistoon ja Kansallismuseoon. Lisäksi osa aineistosta tuhoutui tai hävitettiin tarpeettomana.
Historia > 2000-luku

Vuonna 2007 Kansallisarkisto sai digitoitua miljoonannen asiakirjan. Vuonna 2021 Kansallisarkisto siirti arkistojensa massadigitoinnin Mikkeliin uuteen keskusarkistoon, tuolloin arvioitiin Kansallisarkistolla kestävän 80–100 vuotta kaikkien Kansallisarkistossa olevien asiakirjojen digitointiin.
Valtionarkistonhoitajat ja pääjohtajat

Valtionarkistonhoitajan virkanimike muuttui arkistolaitoksen pääjohtajaksi vuonna 1992. Pääjohtajan virkaan liittyy kuitenkin edelleen valtionarkistonhoitajan arvonimi. Vuosina 1949–1992 valtionarkistonhoitajilla oli professorin arvonimi. Valtionarkistonhoitajina ja pääjohtajina ovat toimineet:
K. A. Bomansson (1880–1883)
Reinhold Hausen (1883–1916)
Leo Harmaja (1917)
J. W. Ruuth (1917–1926)
Kaarlo Blomstedt (1926–1949)
Yrjö Nurmio (1949–1967)
Martti Kerkkonen (1967–1970)
Tuomo Polvinen (1970–1974)
Toivo J. Paloposki (1974–1987)
Veikko Litzen (1987–1996)
Kari Tarkiainen (1996–2003)
Jussi Nuorteva (2003–2022)
Päivi Happonen (2022–)
Aineistot > Asiakirjat

Kansallisarkiston vanhin asiakirja on 1. lokakuuta 1316 päivätty Kuningas Birgerin suojeluskirje Karjalan naisille. Keskiajalta asiakirjoja on Kansallisarkistossa alkuperäisinä 66 ja jäljennöksinä 223. Vanhinta yhtenäistä asiakirjasarjaa ovat 1530-luvulta alkavat paikallishallinnon tiliasiakirjat eli voudintilit.
Ruotsin ajan keskeisiä asiakirjasarjoja ovat voudintilien lisäksi läänintilit, tuomiokirjat, seurakuntien arkistot ja maanmittausasiakirjat. Näiden asiakirjojen kattavuus on hyvin suuri, mistä on hyötyä ennen kaikkea sukututkimukselle. Autonomian ajan keskeisiä lähteitä ovat puolestaan Suomen oman keskushallinnon asiakirjat sekä Valtiosihteerinviraston ja Kenraalikuvernöörinkanslian arkistot. Myös autonomisen Suomen oman sotaväen (niin sanottu vanha väki) arkistoja säilytetään Kansallisarkistossa. 1900-luvun keskeisimmät arkistokokonaisuudet käsittelevät Suomen sisällissotaa, talvisotaa ja jatkosotaa. Viime sotiin liittyviä asiakirjoja on Kansallisarkistossa noin 20 hyllykilometriä.
Kansallisarkistossa on myös monien keskeisten poliittisten ja yhteiskunnallisten vaikuttajien yksityisarkistoja. Muun muassa Suomen kaikkien presidenttien arkistot ovat Kansallisarkistossa. Poikkeuksena on Urho Kekkonen, joka perusti oman arkistonsa vuonna 1970.
Aineistot > Kartta-aineistot

Suuri osa kartta-aineistosta kuuluu viranomaistyön seurauksena syntyneisiin laajempiin kokonaisuuksiin, joista vanhimmat alkavat 1600-luvulta. Lisäksi Kansallisarkiston kokoelmissa on yksittäisiä karttoja ja karttakokoelmia esimerkiksi tilojen ja karttakeräilijöiden arkistoista. Suurimman karttakokoelman muodostavat Maanmittauslaitoksen uudistusarkisto ja siihen sisältyvät maakirjakartat. Niihin kuuluu 726 000 karttaa ja niihin liittyvää asiakirjaa 1600-luvulta 1900-luvulle.
Aineistot > Aineistojen tutkiminen

Lähtökohtaisesti Kansallisarkistossa säilytetyt aineistot ovat julkisia ja maksutta kaikkien käytettävissä. Joidenkin aineistojen käyttöä on kuitenkin rajoitettu lainsäädännön, aineiston luovuttajan kanssa tehdyn sopimuksen tai aineiston huonon kunnon vuoksi.
Kansallisarkisto ylläpitää useita verkkopalveluita. Arkistojen Portti -palvelu sisältää tietoa eri aineistoista ja opastaa käyttäjän oikean aineiston ääreen. Tuomiokirjahaun avulla voi tehdä sanahakuja 1800-luvun renovoituijen tuomiokirjojen sisältöihin. Karjala-tietokanta sisältää 11,3 miljoonaa henkilötietuetta luovutettujen alueiden kirkonkirjoista.
Astia-palvelun kautta voi hakea ja selata kaikkia Kansallisarkiston tietoaineistoja. Astiassa voi tarkastella digitaalista aineistoa, tilata aineistoa tutkijasaliin tai kaukolainaksi, hakea käyttöoikeutta rajoituksenalaisiin aineistoihin ja tehdä tietopyyntöjä verkkolomakkeella. Astia-palvelu uudistui alkuvuodesta 2022, jolloin se korvasi monta muuta Kansallisarkiston palvelua, kuten suositun Digitaaliarkiston.
Kirjasto

Kansallisarkiston kirjasto on valtakunnallinen arkistoalan, asiakirjadiplomatiikan sekä heraldiikan ja sigillografian tieteellinen erikoiskirjasto. Sen kokoelmissa on hakuteoksia, lähdeteoksia, virallisjulkaisuja sekä Suomen ja lähialueen historiaa, oikeus-, hallinto- ja yhteiskuntatieteitä käsittelevää ja paikallishistoriallista kirjallisuutta sekä suku-ja henkilöhistoriallisia kirjoja. Kirjasto palvelee kokoelmillaan ensisijaisesti arkistoalaan sekä asiakirjalähteisiin perustuvaa tutkimusta, Kansallisarkistosta tietoa hakevia asiakkaita sekä henkilökuntaa virkatehtävissä. Kirjaston vastuulla on Kansallisarkiston tehtävissä ja asiakaspalvelussa tarvittava kirjallisuus ja muu kirjastojen tietoaineisto. Kansallisarkiston kirjasto on alansa ainoa tieteellinen erikoiskirjasto, joka kuuluu kansalliseen kirjastoverkostoon.
Kansallisarkiston kirjaston kokoelmissa on yhteensä noin 334 000 koti- ja ulkomaista nidettä sekä noin 200 nimekettä aikakauslehtiä eri kielillä. Arkistoalaa, historiaa ja lähdejulkaisuja käsittelevän kirjallisuuden lisäksi kirjastolla on laaja heraldiikkaa ja sigillografiaa käsittelevä kirjakokoelma ja historian tutkimuksen kannalta merkittävä kokoelma ennen vuotta 1850 painettua kirjallisuutta. Kokoelmiin hankitaan ensisijaisesti arkistoalaan, asiakirjahallintoon ja arkistojen käyttöön liittyvää sekä heraldista kirjallisuutta. Mahdollisuuksien mukaan hankitaan myös keskeistä Suomen historian perustutkimusta käsittelevää kirjallisuutta. Kirjastolle tulevat lahjoitukset koostuvat pääasiassa genealogisesta ja paikallishistoriallisesta kirjallisuudesta.
Avokokoelmaan sijoitettu kirjallisuus on vapaasti käytettävissä tutkijasaleissa. Muu kuin avokokoelman kirjallisuus on kirjaston suljetussa kokoelmassa, josta julkaisut on erikseen tilattava käyttöön tutkijasaleihin. Kansallisarkiston kirjaston kokoelmista ei anneta kotilainoja, mutta niitä voi tilata arkiston muihin toimipaikkoihin, ja kopioita on mahdollista hankkia. Kirjaston kokoelmiin hankittu aineisto on luetteloitu Kansalliskirjaston ylläpitämään erikoiskirjastojen Erkki-tietokantaan. Tietokantaan on viety kirjaston avokokoelmaan sijoitettu kirjallisuus ja kaikki kausijulkaisut. Myös varastokirjastoa ollaan viemässä tietokantaan.