stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luxury Spit
New Rising Suns

Antti Annunen on kertonut New Rising Suns -yhtyeen olevan jatkoa Luxury Spitille. Annunen mainitsee yhtyeen jo keväällä 2006 ilmestyneessä Radiopuhelimet-kirjassa. Siinä yhtyeen kokoonpanoksi kerrotaan Annunen, Jussi Nykänen, Mikko Heikkinen ja Jyrki Raatikainen. Yhtye valmistelee studioalbumia.
Nancy Lyons

Beatrice "Nancy" Lyons (s. 12. huhtikuuta 1930) on australialainen uimari. Hän sai vuoden 1948 kesäolympialaisissa Lontoossa hopeaa 200 metrin rintauinnissa.
Lyons kilpaili vielä vuoden 1952 kesäolympialaisissa Helsingissä sijoittumatta mitaleille.
Lyhtyahvenet

| Lyhtyahvenet |
| --- | --- |
 Doederleinia berycoides
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Lyhtyahvenkalat Acropomatiformes
Heimo::  Lyhtyahvenet  Acropomatidae  Johnson, 1984
Suvut
 Acropoma  Doederleinia 
Katso myös
   Lyhtyahvenet Wikispeciesissä   Lyhtyahvenet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lyhtyahvenet (Acropomatidae) on lyhtyahvenkalojen lahkoon kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja elää kaikissa valtamerissä.
Taksonomia ja anatomia

Lyhtyahveniin luetaan nykyisin kaksi sukua ja yhteensä noin 13 lajia. Ne ovat 10-40 sentin pituisia pitkänomaisia kaloja, joilla on suuret silmät ja suu. Selkäeviä on kaksi, joista etummainen on piikikäs. Acropoma-suvun lajeilla, kuten lyhtyahvenella (Acropoma japonicum), on valoelimiä, Doederleinia-suvun ainoalla lajilla ei. Acropoma-suvussa anus on poikkeuksellisen edessä, lähellä vatsaeviä.
Lyhtyahventen heimon taksonominen koostumus on vaihdellut ajan kuluessa. Aiemmin siihen on luettu 10 sukua ja noin 40 lajia, joista suurin osa on sitten erotettu uusiin heimoihin, tyynenmerenbasseihin (Malakichthyidae) ja parieväbasseihin (Synagropidae). Ennen lyhtyahvenet myös katsottiin osaksi ahvenkalojen lahkoa (Perciformes).
Levinneisyys

Lyhtyahvenia tavataan melko harvinaisina Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne ovat syvän veden kaloja, joiden elintavoista tiedetään hyvin vähän. Ne elävät  tyypillisimmin 300–400 metrin syvyydessä.
Lydos

| Lydos> Λυδός |
| --- | --- |
 Soturin sotaanlähtö. Yksityiskohta Lydoksen maalaamasta hydriasta, n. 570–560 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 500-luku eaa.?
Kuollut: 500-luku eaa.?
Ammatti:  vaasimaalari
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 565–535 eaa.
Taidesuuntaus:  mustakuviokeramiikka
Lydos (m.kreik. Λυδός) oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista mustakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 565–535 eaa.
Lydos oli nimensä perusteella lyydialaista syntyperää: nimi, joka on ilmeisesti lähinnä lempinimi, merkitsee yksinkertaisesti ”lyydialaista”. Hänellä oli ilmeisesti suuri työpaja. Lydoksen signeeraus tunnetaan vain kahdesta vaasista, mutta tyylillisin perustein hänen nimiinsä on laitettu yli 130 eri vaasia. Lydoksen tai hänen työpajansa tekemät vaasit olivat laadultaan vaihtelevia, mutta ilmaisultaan eloisia ja dramaattisia. Maalaustyylissä näkyy siirtymä varhaisempaa orientalisoivaa tyyliä muistuttavista eläinaiheisista kuvanauhoista mytologisiin aiheisiin.
Teoksia

Oinokhoe, savenvalaja Kolkhos, n. 560 eaa.
Amfora, n. 560–550 eaa.
Hydria, n. 560 eaa.
Pylväskrateeri, n. 550 eaa.
Vaunuajot. Yksityiskohta Panathenaia-amforasta, n. 550–540 eaa.
Lupo-luokka

| Lupo-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  2 506 t (kuormattu)
Pituus:  113,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,3 m
Syväys:  3,7 m
Koneteho:  2-akselinen CODOG: 2 × GE/Fiat LM2500 -kaasuturbiinia 50 000 shp 2 × Grandi Motori Trieste GMT A230-20 -dieselmoottoria 7 800 shp 4 × GMT 236SS -dieselgeneraattoria 3 000 kW
Nopeus:  kaasuturbiini: 35 solmua dieselmoottori: 21 solmua
Miehistöä:  185
Aseistus
Meritorjunta:  8 × Otomat Mk 2 -merimaaliohjusta 1 × Oto Melara 127 mm/54 -tykkiä 6 × Mk32 533 mm torpedoputkea 1 × AB212ASW-helikopteria
Ilmatorjunta:  1 × Mk29 Sea Sparrow/Aspide -ilmatorjuntaohjusjärjestelmää 2 × Oto Melara 40L70 DARDO -tykkiä
Lupo-luokka oli Italian laivaston 18 Cantieri Navali Riunitin valmistaman fregatin muodostama alusluokka, jonka alukset oli suunniteltu ensisijaisesti pinta-alusten välisiä taisteluita varten. Aluksia myytiin myös Perulle Carvajal-luokkana ja Venezuelalle Mariscal Sucre -luokkana.
Suunnittelu

Kylmän sodan aikana 1970-luvun alussa Neuvostoliiton laivaston läsnäolo Välimerellä lisääntyi, mikä loi tarpeen Italian laivastolle Italian pitkän rannikon valvontaan sekä meriliikenteen suojaamiseen. Paineen keventämiseksi laivastoa päätettiin laajentaa muun muassa pinta-alusten ja sukellusveneiden torjuntaan kykenevillä Lupo- ja Maestrale-luokkien fregateilla.
CNR esitti nopean raskaasti aseistettujen 2 500 tonnin fregatin suunnitelman. Alusten voimanlähteenä oli CODOG-propulsio, joka mahdollisti jopa 35 solmun nopeuden tehden aluksista eräitä  oman aikansa nopeimpia. Aseistuksena oli kahdeksan merimaaliohjusta, saman verran ilmatorjuntaohjuksia, tykistöaseita ja torpedoita, joita täydensi sukellusveneentorjuntaan kykenevä helikopteri. Alusten miehistötarve oli noin 200 henkeä.
Alukset

Italian laivasto otti 1977–1980 palvelukseen neljä Lupo-luokan alusta, jotka osallistuivat operaatioihin Persianlahdella ensin suojaten tankkereita Iranin Irakin sodan loppuvaiheissa (1987–1988) ja myöhemmin  Persianlahdensodassa 1990–1991. Sotatoimien päätyttyä luokan alukset modernisoitiin, jolloin niille asennettiin merivalvontatutka SPS-702 CORA ja SATCOM-järjestelmä. Kahden vuosikymmenen palveluksen jälkeen ne poistettiin palveluksesta ja myytiin Perulle 2000-luvun alussa.
Vuonna 1996 neljä Irakille 1985–1987 rakennettua Lupo-luokan alusta liitettiin Italian laivastoon Artigliere-luokkana. Partioaluksiksi varustetuissa aluksissa oli teleskooppinen hangaari ja niistä poistettiin ennen palvelukseen ottoa sukellusveneidentorjuntavarustus.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lupo | Cantieri navali Riuniti, Riva Trigoso | 11. lokakuuta 1974 | 29. heinäkuuta 1976 | 12. syyskuuta 1977 | Perun laivastolle Palacio |
| Sagittario | Cantieri navali Riuniti, Riva Trigoso | 4. helmikuuta 1976 | 22. kesäkuuta 1977 | 18. marraskuuta 1978 | Perun laivastolle Quiñones |
| Perseo | Cantieri navali Riuniti, Riva Trigoso | 28. helmikuuta 1977 | 12. heinäkuuta 1978 | 1. maaliskuuta 1980 | Perun laivastolle Coronel Bolognesi |
| Orsa | Cantieri navali Riuniti, Muggiano | 1. elokuuta 1977 | 1. maaliskuuta 1979 | 1. maaliskuuta 1980 | Perun laivastolle Aguirre |
Soldati-luokka
| Artigliere | Fincantieri, Ancona | 31. maaliskuuta 1982 | 27. heinäkuuta 1983 | 28. lokakuuta 1994 | palveluksesta 13. joulukuuta 2013 |
| Aviere | Fincantieri, Ancona | 3. syyskuuta 1982 | 19. joulukuuta 1984 | 4. tammikuuta 1995 | palveluksesta 16. heinäkuuta 2018 |
| Bersagliere | Fincantieri, Riva Trigoso | 12. maaliskuuta 1984 | 18. huhtikuuta 1985 | 8. marraskuuta 1995 | palveluksesta 17. huhtikuuta 2018 |
| Granatiere | Fincantieri, Ancona | 1. joulukuuta 1983 | 1. kesäkuuta 1985 | 20. maaliskuuta 1996 | palveluksesta 30. syyskuuta 2015 |
Perun Carvajal-luokka

Peru tilasi 1970-luvun alussa laivastolleen neljä Lupo-luokkaan perustuvaa alusta Cantieri navali Riunitilta. Näitä täydensivät myöhemmin hankitut Italian laivaston Lupo-luokan alukset.
Venezuelan Mariscal Sucre -luokka

Venezuela tilasi 1970-luvulla laivastolleen kuusi Lupo-luokkaan perustuvaa alusta Cantieri navali Riunitilta.
Irak

Irak tilasi 1981 neljä Lupo-luokkaan perustuvaa alusta Cantieri navali Riunitilta. Alukset olivat hyvin samankaltaisia kuin Venezuelalle ja Perulle toimitetut ja varustettu kiinteällä helikopterisuojalla. Alusten valmistuminen viivästyi Yhdysvaltain estettyä LM2500 turbiinimoottorien keskeisten osien toimittamisen. Lopulta niistä kaksi valmistui 1985, ja loput kaksi 1986 ja 1987. Aluksia ei kuitenkaan luovutettu tilaajalle Irakin ja Iranin välisen sodan aiheuttaman vientikiellon vuoksi. Valmiit alukset jäivät Muggianoon. Vientikielto päättyi 1990, mutta Kuwaitin miehitys esti toimituksen. Lopulta Italian laivasto vastaanotti alukset, joista muodostettiin Soldati-luokka.
Lylyn rautatieasema

Lylyn rautatieasema (lyh. Ly) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Tampere–Haapamäki-radalla Juupajoen Lylyssä, noin kymmenen kilometriä kunnan keskustaajamasta pohjoiseen.
Asema avattiin radan valmistuessa vuonna 1883. Asemarakennus on rakennettu pysäkin tyyppipiirustusten mukaan, ja sitä on laajennettu vuonna 1920. Asemalla on myös tavarasuoja sekä vuonna 1952 valmistunut tiilinen vesitorni, jossa on toiminut kahvila. Alkuperäinen, uuden tieltä purettu vesitorni oli rakennettu vuonna 1903. Yhtä aikaa vanhan vesitornin kanssa oli valmistunut halkolaituri, joka purettiin vuonna 1962.
Asemaa käytettiin lähinnä lähiseudun puuteollisuuden tavarankuljetuksiin. Parin kilometrin päähän asemalta rakennettiin puolustusvoimien asevarikko. Lylyn asemanseudusta muodostui melko hajanainen, noin 400 asukkaan taajama. Henkilöliikenne Lylyssä lopetettiin toukokuussa 1990, jolloin myös koko liikennepaikka lakkautettiin. Taajaman asukasluku on sittemmin laskenut noin kahteensataan asukkaaseen, mutta paikallinen kyläyhteisö on kuitenkin toivonut pysähdysten aloittamista uudelleen.
Museovirasto on luokitellut Lylyn asema-alueen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kultturiympäristöksi.
Luurat

| Luurat |
| --- | --- |
 isosuomuluura (Grallaria varia)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Luurat   Grallariidae  P. L. Sclater & O. Salvin, 1873
Katso myös
   Luurat Wikispeciesissä   Luurat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Luurat (Grallariidae) on varpuslintuihin kuuluva heimo. Aikaisemmin heimon suvut luettiin kuuluviksi muurien heimoon, mutta molekyylifylogeneettisten tutkimusten perusteella ne on erotettu siitä omaksi heimokseen. Luuriin kuuluu 4 sukua ja 53 lajia.
Luuralajeja tavataan Väli- ja Etelä-Amerikasta. Niiden elinympäristöä ovat metsien pohjakerrokset.Luurien ravintoa ovat hyönteiset.
Luuraset Grallaricula

| --- | --- |
 Cumanacoanluuranen Grallaricula cumanensis  Huppuluuranen Grallaricula cucullata  Keltaotsaluuranen Grallaricula ochraceifrons  Kurlaajaluuranen Grallaricula flavirostris  Liuskelakkiluuranen Grallaricula nana:  Perunluuranen Grallaricula peruviana  Raitanaamaluuranen Grallaricula lineifrons  Ruosterintaluuranen Grallaricula ferrugineipectus  Suomuluuranen Grallaricula loricata
Luurat Grallaria

| --- | --- |
 Aaltoluura Grallaria squamigera  Cundinamarcanluura Grallaria kaestneri  Harmaalakkiluura Grallaria griseonucha  Isoluura Grallaria gigantea  Inkaluura Grallaria excelsa  Isosuomuluura Grallaria varia  Kastanjahuppuluura Grallaria rufocinerea  Kastanjaluura Grallaria blakei  Kastanjaniskaluura Grallaria nuchalis  Keltarintaluura Grallaria flavotincta  Kettuluura Grallaria erythroleuca  Kupariluura Grallaria przewalskii  Lymyluura Grallaria eludens  Oliiviselkäluura Grallaria haplonota  Páramoluura Grallaria quitensis  Pikkuluura Grallaria rufula:  Punaposkiluura Grallaria erythrotis  Ruosteluura Grallaria capitalis  Ruskopääluura Grallaria ruficapilla  Ruskovyöluura Grallaria milleri  Sammalluura Grallaria chthonia  Santamartanluura Grallaria bangsi  Suomuluura Grallaria guatimalensis  Tumbesinluura Grallaria watkinsi  Urraonluura Grallaria fenwickorum  Valkonokkaluura Grallaria carrikeri  Valkoposkiluura Grallaria ridgelyi  Valkorintaluura Grallaria hypoleuca  Valkovatsaluura Grallaria albigula  Viiksiluura Grallaria alleni  Viirukylkiluura Grallaria dignissima  Viirupääluura Grallaria andicolus
Palloluurat Hylopezus

| --- | --- |
 Amazonianpalloluura Hylopezus berlepschi  Isopalloluura Hylopezus macularius  Negrojoenluura Hylopezus paraensis  Panamanpalloluura Hylopezus perspicillatus  Pisamarintaluura Hylopezus ochroleucus:  Punaperäluura Hylopezus fulviventris  Rusokorvaluura Hylopezus auricularis  Tapasjoenluura Hylopezus whittakeri  Tiheikköluura Hylopezus dives  Täplärintaluura Hylopezus nattereri
Rastasluurat Myrmothera

Rastasluura Myrmothera campanisona
Valkokurkkuluura Myrmothera simplex
Tatjana Lysenko (voimistelija)

Tatjana Feliksovna Lysenko (ven. Татьяна Феликсовна Лисенко, s. 23. kesäkuuta 1975 H’erson, Ukrainan SNT) on entinen ukrainalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja. Hän saavutti arvokisamitaleja vuosina 1991–1993.
Lysenko voitti Barcelonan 1992 olympialaisissa kultaa puomilla ja joukkuekilpailussa. Lisäksi hän saavutti pronssia hypyssä ja sijoittui seitsemänneksi henkilökohtaisessa neliottelussa.
Vuonna 1991 Indianapolisin MM-kilpailuissa Lysenko voitti kultaa joukkuekilpailussa. Huhtikuussa 1992 hän saavutti Pariisissa MM-pronssia permannolla ja kuukautta myöhemmin Nantesissa EM-hopeaa eritasonojapuilla. Vuonna 1993 hän saavutti Birminghamin MM-kilpailuissa pronssia moniottelussa.
Lyijyjodidi

| Lyijyjodidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10101-63-0
PubChem CID:  24931 ja 9933991
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PbI2
Moolimassa:  461,0 g/mol
Ulkomuoto:  Keltaista heksagonaalisia kiteitä
Sulamispiste:  402 °C
Kiehumispiste:  954 °C
Tiheys:  6,16 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,044 g/100 ml (0 °c)  0,061 g/100ml (20 °C)  0,41 g/100 ml (100 °C)
Lyijyjodidi (PbI2) on lyijy- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen yhdiste.
Valmistus

Lyijyjodidia tuotetaan lyijynitraatin ja vetyjodidin tai jodidisuolan, esimerkiksi kaliumjodidin, välisellä reaktiolla. Lyijyjodidi liukenee melko huonosti veteen ja se puhdistetaan ja erotetaan vedestä uudelleenkiteyttämällä.
Käyttö

Lyijyjodidia käytetään sulatteena primäärisissä paristoissa elektrolyyttinä, termoelektrisissä materiaaleissa, elohopeakaarilampuissa, ja valokuvauksessa. Lyijyjodidia voidaan käyttää myös sadepilvien kylvämisessä. Lyijyjodidikiteet toimivat pisaroiden tiivistymiskeskuksina. Yhdisteen myrkyllisyyden vuoksi hopeajodidi on kuitenkin yleisempi tähän tarkoitukseen.
Lyijyjodidia saostuu vesiliuoksesta lyijynitraatin ja jodidiliuoksen välisessä reaktiossa
Luusalmi

| Luusalmi Луусалми |
| --- | --- |
 vaakuna
 Luusalmi
 Koordinaatit: 65°3′30″N, 31°34′0″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kalevalan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5 507 km²
Väkiluku (2012):  506
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Luusalmen kunta Kalevalan kansallisen piirin kartalla.
Luusalmi (ven. Лууса́лми) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Kalevalan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Keski- ja Ala-Kuittijärvet yhdistävän salmen länsirannalla 23 kilometriä Keski-Kuittijärveä pitkin tai 75 maanteitse Uhtualta kaakkoon. Taajamassa oli 478 ja kunnassa 506 asukasta vuonna 2012.
Maantiede ja asutus

Luusalmen kunnan pinta-ala on 5 507 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Louhen piirin Kiestingin ja koillisessa Ambarnyin kuntiin, idässä Kalevalan piirin Jyskyjärven ja Uhtuan (Kalevalan) kuntiin, etelässä Borovoihin, lounaassa Kostamuksen kaupunkipiirikuntaan sekä lännessä Suomeen. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön. Sen maisemaa leimaavat laajat suot sekä lukuisat järvet. Kunnan alueella virtaavia jokia ovat Kepajoki (ven. Kepa), Pistojoki ja Vuonnisjoki (Voinitsa). Järviä ovat Keski-Kuittijärvi, Ylä-Kuittijärvi, Ala-Kuittijärvi, Pistojärvi, Kenttijärvi, Ohtajärvi (Ohtan-jarvi) ja Koivajärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka ja sora. Vuonnisen metsänhoitoalueella on samanniminen rauhoitusalue.
Keskustaajaman lisäksi Luusalmen kuntaan kuuluu kaksi taajamaa: Pistojärvi ja Vuonninen. Pistojärvellä ei ole lainkaan vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 43 % on kansallisuudeltaan karjalaisia, 30 % venäläisiä, 11 % valkovenäläisiä ja 3 % ukrainalaisia.
Historia

Luusalmen kylä mainitaan ensimmäisen kerran Paanajärven pitäjän asukasluettelossa vuodelta 1707, jolloin siinä oli yksi asuttu ja kaksi autiota taloa. Talojen autioitumisen perusteella kylä on syntynyt viimeistään 1690-luvulla, mahdollisesti jopa vuosikymmeniä aikaisemmin.
Uhtuan kuntaan eli volostiin kuuluneessa Luusalmen kyläkunnassa oli vuonna 1905 kymmenen kylää: Alajärvi, Haikola, Kuusiniemi, Luomajärvi, Luusalmi, Mikkola, Nurmilahti, Paloniemi, Sipola ja Stahveila. Luusalmen kylässä oli kyytiasema, 21 taloa ja 166 asukasta.
1920-luvulla perustettuun Uhtuan piirin Luusalmen kyläneuvostoon kuului vuonna 1926 kuusi asutusta: Haikola, Luusalmi, Luusalmen Kaulalahti, Mikkola, Nurmilahti ja Sompajärvi, joissa oli yhteensä 358 asukasta. Luusalmen 76 asukkaasta oli karjalaisia 72 ja suomalaisia neljä. Vuoden 1933 tilaston mukaan Luusalmessa oli 196 asukasta, joista suomalaisia oli 140, karjalaisia 50, venäläisiä yksi ja muiden kansallisuuksien edustajia viisi.
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan kautta kulkee Vienan Kemistä Uhtuan kautta Suomen rajalle Lonkkaan johtava päällystetty maantie A135 sekä Tungjärven ja Uhtuan välinen soratie A137. Luusalmeen johtaa osittain päällystetty tie Borovoista ja Vuonnisesta on soratie Vuokkiniemen kautta Kostamukseen. Vuonnisesta on linja-autoyhteydet Uhtuaan ja Kostamukseen. Luusalmessa ja Vuonnisessa on laivalaiturit ja Luusalmessa huoltoasema.
Kunnassa toimii ruotsalainen puunhankintayritys Leswood sekä Jyskyjärven metsänhoitoalueen haaraosasto. Lisäksi louhitaan hiekkaa ja soraa. Kursma-, Levi-, Hauki- ja Pistojärvien lähettyvillä on rajavartiostot ja Lonkassa tulliasema.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti ja muutama kauppa. Luusalmessa on evankelinen kirkko ja Vuonnisessa kaksi tsasounaa.
Nähtävyydet ja matkailu

Vuonnisella, Pistojärvellä ja autioksi jääneellä Jyvälahden kylällä on historiallisen asutuksen status. Jyvälahden ja Alajärven lähellä on kivikautisia asuinpaikkoja. Rakennusmuistomerkkehin kuuluu 1800-luvun puolivälissä rakennettu Jyvälahden tsasouna sekä Jyvälahden ja Pistojärven vanhat asuin- ja talousrakennukset. Historialliset kohteet liittyvät Vuonnisen runonlaulajiin sekä Venäjän kansalaissodan ja toisen maailmansodan tapahtumiin.
Vuonnisessa toimii hotelli, parantola ja neljä vierasmajaa. Voikulanjärven (ven. Vaikulskoje) pohjoispuolella Piiksiniemessä (Piksi) on lomakylä.
Lysergihapon amidit

Lysergamidien yleinen rakenne.
Lysergamideja eli lysergihapon amideja käytetään laajasti lääkityksessä ja päihteinä. D-lysergihapon amidi eli LSA on päihdyttävä aine. Päihdekulttuurissa ehkä tunnetuin lysergihapon amidi on d-lysergihapon dietyyliamidi eli LSD. Lysergihappo on näiden aineiden esiaste ja ne luokitellaan amideiksi. Usein valmistettaessa LSD:n kaltaisia aineita lopputuloksessa syntyy useita muita lysergihapon amideja. Albert Hofmann työskenteli lysergihappojen parissa löytäessään LSD:n.
Lyhytpyrstötimali

| Lyhytpyrstötimali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttutimalit Pellorneidae
Suku::  Vaaleatimalit Trichastoma
Laji::  malaccense
Kaksiosainen nimi
 Trichastoma malaccense  Blyth, 1842 
Synonyymit
 Malacocincla malaccensis 
Katso myös
   Lyhytpyrstötimali Wikispeciesissä   Lyhytpyrstötimali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lyhytpyrstötimali (Trichastoma malaccense) on Malakan niemimaan alueella ja Indonesiassa sekä Bruneissa tavattava kerttutimaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan lyhytpyrstötimali on 14–16 cm. Aikuinen lintu on selästään väriltään oliivinruskea ja päästään harmaa. Nokan tyvestä lähtee musta viiksijuova. Lyhytpyrstötimalin kurkku on väriltään valkoinen. Lajin pyrstö on lyhyt. Nuoret lyhytpyrstötimaliyksilöt ovat päästään ruskeampia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Lyhytpyrstötimalia tavataan Myanmarista, Malesiasta, Thaimaasta, Singaporesta sekä indonesiasta ja Bruneista, joissa se on melko yleinen. Linnun elinympäristöä ovat kosteiden metsien ja suometsien aluskasvillisuus. Lajia tavataan toisinaan myös plantaaseilla ja jokivarsien pensaikoissa. Lyhytpyrstötimalin elinympäristöt sijaitsevat aina 1 000 metrin korkeudelle merenpinnasta.
IUCN luokittelee lyhytpyrstötimalin silmälläpidettäväksi. Lajin kannalle uhkia ovat elinympäristön tuhoutuminen laittomien metsienhakkuiden vuoksi. Elinympäristöä tuhoutuu myös metsäpalojen yhteydessä. Lyhytpyrstötimali pystyy kuitenkin sopeutumaan myös osittain hakattuihin metsiin.
Luukonsaaren keramiikka

Luukonsaaren keramiikka on Suomen varhaismetallikauteen ja rautakauteen liittyvä lähinnä itäsuomalainen kermiikanvalmistuksen tyylisuunta, joka luetaan kuuluvaksi asbestikeramiikkaan ja toisaalta aikaisemmin kivikautisen Säräisniemen keramiikan myöhäisempään vaiheeseen (Sär 2 -keramiikka).
Piirteitä

Astioiden raaka-aineena oli hienoksi hakatun asbestin ja saven seos. Asbestikuitujen ansiosta keramiikasta tuli vahvaa ja astiat voitiin valmistaa ohutseinäisiksi. Astian seinät muotoiltiin tasaisesti kaareviksi tai profiloiduiksi. Astiat olivat aina tasapohjaisia. Astian yläosa oli sisäänpäin kaareva ja astian suun paksummaksi vahvistettu reuna taivutettiin usein hieman ulospäin. Astiat ovat kampakeraamisia astioita pienempiä. On epäilty, että ne on voitu valmistaa muotin päällä.
Tavallisesti astian ulkopintaa koristeltiin muutamalla kuviolla. Astian pulleimman kohdan ympäri tehtiin vyöhyke, jossa vedettiin rinnakkaisia viivoja 4–5-piikkisellä kampaleimalla. Vedon päätteeksi leimasinta saatettiin painaa syvemmälle saven pintaan. Koristevyöhykkeitä saattoi olla myös kaksi. Vyöhykkeen reuna saatettiin rajata painettujen lovien, reikien tai leimojen sarjalla. Näiden yhdistelmien variaatioita on ollut paljon.
Leviäminen ja ajoitus

Keramiikan leviämisalueen painopiste sijaitsee Saimaan alueella kuten Sirnihtan keramiikkakin, mutta sitä on tavattu paljon laajemmalla alueella kuten Pohjois-Karjalassa, Keski-Suomessa, Oulunjärvellä ja muualla Kainuussa. Unto Salo sijoittaa tradition alkamisen Vuoksen ja Kymijoen vesistöihin, josta se levisi esiroomalaisella ajalla Etelä-Suomessa myös Kokemäenjoen vesistössä Kangasalle ja Sastamalaan asti. Mika Levanto asettaa Salpausselät pääleviämisalueen etelärajaksi. Se ajoittuu varhaismetallikauden loppupuolelle ja ensimmäiset löydöt on ajoitettu väljästi noin 1000–900 eaa. Viimeiset löydöt on ajoitettu noin roomalaiseen rautakauteen noin 300 jaa. tai jopa kansainvaellusaikaan.
Leviäminen ja ajoitus > Tunnettuja löytöpaikkoja

Kuopion Kallavedessä on Luukonsaari , jonka kaivauksilta löytyi ensimmäisenä kyseistä keramiikkaa. Saarijärvellä Saarenpäässä on keramiikan yhteydessä löytynyt rautakuonaa raudanvalmistuksen merkkinä. Myös Hankasalmelta ja Pihtiputaalta on löydetty tätä keramiikkaa. Tutkijoita on kiinnostanut Pieksämäen Vemmellahti-1  ja Ristiinan Kitulansuon kohteet. Viimeksi mainitussa on ollut käytössä raudan sulatusuuni. Perinteisen levinneisyysalueen ulkopuolella ovat Sastamalan Hiukkasaari, Porvoon Koitö, jonka rauniohautauksista löytyi kokonainen astia , ja uusi kohde Viirankoskella .
Matti Huurre löysi Vilppulan (Pohjaslahden) Nuijanniemen lapinrauniosta metallia, palanutta luuta ja Luukonsaaren keramiikkaa. Kuopion Kuusikkolahdenniemessä löydettiin lapinrauniosta Luukonsaaren keramiikkaa, palanutta luuta, pronssilevyn kappale ja pyöreä pronssinappin kaltainen esine. Unto Salo on ajoittanut napin noin 950–750 eaa. Suomussalmen Ruhtinansalmen löytökompleksissa on keramiikkaa löytynyt runsaasti.