stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Espanjan sisällissota
Ulkovaltojen osallistuminen sotaan > Kansallismielisten ulkomainen apu > Saksa

Kansallismieliset pyysivät Saksalta apua välittömästi sisällissodan alettua. Ulkoministeri  Konstantin von Neurath kuitenkin kieltäytyi peläten sen aiheuttavan sodan leviämisen koko Euroopan laajuiseksi. Hitler oli eri mieltä kuin Neurath ja aloitti kapinallisten tukemisen jo viikko sodan syttymisen jälkeen. Avun antaminen jatkui, vaikka Saksa syyskuussa allekirjoitti puuttumattomuussopimuksen. Ase- ja miehistökuljetukset tehtiin tämän jälkeen Portugalin kautta. Sota oli maalle hyödyllinen, koska se sai kokeilla uusia aseitaan sekä taktiikoitaan, kuten vuonna 1935 perustettua Luftwaffea. Saksalaiset kehittivät Espanjassa myös panssarisodankäyntiään. Hitler kuitenkin pelkäsi, että laajamittainen sekaantuminen saattaisi johtaa uuteen maailmansotaan, johon Saksa ei vielä ollut valmis. Siksi hän rajoitti Saksan antaman sotilasavun lähinnä kansallismielisten sotakoulutukseen sekä lentokoneisiin ja panssareihin. Omien sotilaidensa sijasta Hitler suostutteli Mussolinin lähettämään Espanjaan italialaisia joukkoja. Lisäksi Saksa osallistui sotaan merivoimillaan, jonka sukellusveneet ja alukset partioivat Espanjan lähivesillä yrittäen suojata Italian tekemiä joukkojensiirtoja ja myös häiritsemällä tasavaltalaisten laivaliikennettä. Yhteensä sotaan osallistui noin 16 000–19 000 saksalaista sotilasta, kun esimerkiksi italialaisia oli 100 000. Apua Saksa toimitti kansallismielisille noin 215 miljoonan dollarin edestä. Lentokoneita kansallismieliset saivat 600 ja panssarivaunuja 200.
Elokuussa 1936 Saksa lähetti Espanjaan Legion Condorin, joka oli sisällissotaa varten perustettu Luftwaffen yksikkö. Jo marraskuussa siihen kuului yli sata lentokonetta ja 5 000 miestä kenraalimajuri Hugo Sperrlen johtamana. Vapaaehtoisista lentäjistä koostunut Legion Condor suoritti sodan aikana useita pommituslentoja, joista tunnetuin on huhtikuussa 1937 tapahtunut Guernican pommitus, jonka yhteydessä kuoli ainakin 200–300 siviiliä. Se oli yksi maailman ensimmäisistä siviilikohteita vastaan tehdyistä pommituksista ja se tuomittiin laajalti kansainvälisesti. Sisällissodassa Luftwaffe suoritti koelentoja Stuka-syöksypommittajilla, joiden ulvonnasta tuli myöhemmin salamasodan tunnuspiirre. Saksa otti taistelukäyttöön myös ensimmäistä kertaa Messerschmitt Bf 109 -lentokoneen, koska neuvostoliittolainen Polikarpov I-16 tarjosi vanhoille kaksitasokoneille liian kovan vastuksen.lähde?
Ulkovaltojen osallistuminen sotaan > Kansallismielisten ulkomainen apu > Italia

Benito Mussolinin johtama Italia liittyi Espanjan sisällissotaan Hitlerin suostuttelujen jälkeen. Maa oli Saksan tapaan allekirjoittanut puuttumattomuussopimuksen, mutta toimitti kuitenkin koko ajan aseita kansallismielisille. Vuoden 1936 loppuun mennessä Mussolini oli lähettänyt Espanjaan muun muassa 130 lentokonetta, 2 500 tonnia pommeja, 500 tykkiä ja 12 000 konekivääriä. Italialaisia joukkoja maahan alkoi siirtyä joulukuussa 1936. Espanjassa soti muun muassa noin 50 000 vapaaehtoisen fasistin muodostama Corpo Truppe Volontarie. Lisäksi Italian armeija lähetti lähes saman verran miehiä, niin että sotaan osallistui yhteensä noin 80 000–100 000 italialaista. Myös Italian kuninkaallisella laivastolla Regia Marinalla sekä sotaa varten perustetulla ilmavoimien Aviazione Legionaria -yksiköllä oli merkittävä rooli. Ilmavoimien miehistöä Espanjassa oli yli 6 000. Tutkijoiden mukaan Italian osallistuminen sotaan oli olennainen tekijä kansallismielisten voiton kannalta.
Ulkovaltojen osallistuminen sotaan > Kansallismielisten ulkomainen apu > Portugali

Portugalin pääministerin António de Oliveira Salazarin johtama Estado Novo -hallitus asettui välittömästi sodan sytyttyä tukemaan Francon kansallismielisiä. Taustalla oli ideologisten syiden lisäksi myös se, että Salazar pelkäsi tasavaltalaisten voiton vaarantavan hänen oman totalitäärisen hallintonsa aseman. Maa oli mukana puuttumattomuussopimuksessa, mutta salli Saksan kuljettaa Portugalin kautta aseita ja miehiä kansallismielisille. Salazar myös pidätti maassa asuneita Espanjan tasavaltalaisia sekä perusti sodan aikana oman salaisen poliisin, joka vangitsi Portugalin toisinajattelijoita. Portugalin joukot eivät virallisesti osallistuneet sotaan, mutta maasta lähti Espanjaan hallituksen ja armeijan tukemana 8 000–12 000 sotilaan Viriatos-osasto, joka koostui vapaaehtoisista fasisteista. Mukana oli jalkaväen lisäksi myös lentäjiä.
Sodan kulku > 1936

Epäonnistuneen sotilasvallankaappauksen jälkeen heinä-elokuussa 1936 kansallismieliset alkoivat laivata joukkoja Espanjan Marokosta Lounais-Espanjaan ja samaan aikaan Pohjois-Espanjan kapinalliset aloittivat etenemään kohti etelää. Joukot etenivät nopeasti monilla alueilla kohdaten alkuun vain heikkoa vastarintaa. Elokuun 14. päivänä Etelä- ja Pohjois-Espanjan kapinalliset kohtasivat Portugalin rajan tuntumassa sijaitsevassa Badajozissa. Maa oli näin jakautunut kahtia tasavaltalaisten ja kansallismielisten kapinallisten hallitsemiin alueisiin. Tasavaltalaisten haltuun jäivät Biskajanlahden rannikolla sijaitsevat pohjoiset alueet Baskimaa, Asturia ja Cantabria sekä maan länsiosan Katalonia, Valencia, Murcia, Kastilia–La Mancha sekä osat Andalusiaa, Aragoniaa ja Extremaduraa. Kapinallisten tukialueisiin kuuluivat uskonnolliset ja konservatiiviset Kastilia ja León, Galicia, Navarra, La Rioja, suurin osa Extremaduraa sekä osat Andalusiaa ja Aragoniaa. Baleraarien suurista saarista tasavaltalaisten hallussa oli Menorca ja he onnistuivat pitämään itsellään myös pääkaupungin Madridin. Syyskuussa tasavaltalaiset menettivät Kastilia–La Manchan pääkaupungin Toledon. Tapahtumalla oli suuri kuvaannollinen merkitys kansallismielisille. Lokakuussa kansallismieliset käynnistivät suurhyökkäyksen kohti Madridia, josta hallitus siirtyi turvaan sotatoimialueen ulkopuolelle Valenciaan 6. marraskuuta. Madridin ympäristössä käydyt taistelut päättyivät kuitenkin tasavaltalaisten torjuntavoittoon marraskuun lopussa, jonka jälkeen alkoi sodan loppuun asti kestänyt Madridin piiritys.
Kansallismielisten nopea eteneminen aiheutti syyskuun 4. päivänä pääministeri José Giralin eroamisen. Hänen tilalleen nimitettiin Francisco Largo Caballero, jonka uuteen hallitukseen tulivat kansanrintamassa mukana olleiden puolueiden lisäksi myös anarkistit. Samaan aikaan kansallismieliset valitsivat johtajakseen kenraali Francon, joka nimettiin generalissimoksi syys-lokakuun vaihteessa. Pian hän otti vielä käyttöön nimityksen caudillo. Syksyn aikana sotaan liittyivät myös kansallismielisiä tukeneet Saksa ja Italia sekä tasavaltalaisten puolella ollut Neuvostoliitto. Myös ensimmäiset kansainväliset vapaaehtoiset saapuivat molempien osapuolien tueksi.
Sodan ensimmäisten kuukausien aikana nähtiin myös suurin osa niin sanotusta punaisesta terrorista, johon syyllistyivät tasavaltalaiset. Poliittisten vastustajien vangitseminen ja teloittaminen kuului molempien osapuolien toimintatapaan sodan alkuvaiheesta lähtien. Tasavaltalaiset kuitenkin luopuivat siitä jo muutaman kuukauden kuluttua, kun he saivat itsenäisesti toimineet aseelliset ryhmittymät kontrolliin. Kansallismieliset sen sijaan jatkoivat omaa valkoista terroriaan sodan loppuun saakka. Tasavaltalaisten taistelujen ulkopuolella surmaamasta noin 38 000 ihmisestä valtaosa tapettiin vuoden 1936 viimeisen kuuden kuukauden aikana.
Sodan kulku > 1937

Tammi-helmikuussa 1937 kansallismieliset yrittivät jälleen vallata Madridia huonolla menestyksellä. Helmikuun alussa alkoi Málagan taistelu, joka päättyi tasavaltaisten raskaiden tappioiden jälkeen kaupungin joutuessa Francon joukkojen haltuun helmikuun 8. päivänä. Tasavaltalaiset menettivät Málagassa kaatuneina yli 3 000 miestä. Lisäksi kansallismieliset teloittivat noin 3 600 antautunutta tasavaltalaista sekä heidän ohellaan tuhansia kaupungista lähteneitä pakolaisia, joista surmattiin kaikki miespuoliset. Helmikuun aikana käytiin myös Jaraman taistelu, jossa molemmat osapuolet kärsivät suuria tappioita. Kansallismielisten tarkoituksena oli katkaista Valenciasta Madridiin johtava reitti, mutta se ei onnistunut. Maaliskuun kolmen ensimmäisen viikon aikana Kastilia- La Manchassa käydystä Guadalajaran taistelusta muodostui tasavaltalaisten ainoa merkittävä voitto koko sodan aikana. Käyttämästään salamasotataktiikasta huolimatta Francon joukot menettivät kaatuneina yli 3 000 sotilasta.
Maaliskuun puolivälistä lähtien kansallismieliset käänsivät huomionsa pohjoiseen, jossa he kukistivat vastarinnan aluksi Baskimaassa kesäkuun puolivälissä ja myöhemmin Asturiassa lokakuun loppuun mennessä. Saksalaiset pommikoneet hyökkäsivät 26. huhtikuuta 1937 tuhoisin seurauksin Guernican kaupunkiin. Guernican pommitus oli siihenastisen sotahistorian suurin siviilikohteeseen suunnattu ilmapommitus. Se sai aikaan runsaasti kansainvälisiä vastalauseita. Pablo Picasso maalasi pommitusta kuvaavan teoksen Guernica, joka on yksi hänen kuuluisimmista töistään.
Toukokuussa Barcelonassa käytiin tasavaltalaisten keskinäinen valtataistelu. Barcelonan toukokuun katutaisteluissa olivat mukana hallituksen ja kommunistien joukot vastassaan anarkistit ja trotskilaiset. Anarkistien vaikutusvallan vähenemiseen päättynyt tapahtumasarja johti sisällissodan alusta lähtien käynnissä olleiden yhteiskunnallisten uudistusten eli niin sanotun Espanjan vallankumouksen loppumista.selvennä Heinäkuussa Madridin pohjoispuolella käydyssä Bruneten taistelussa tasavaltalaiset onnistuivat valtaamaan noin 50 neliökilometrin suuruisen alueen, mutta menettivät jopa 20 000–25 000 miestä. Kansallismielisten tappiot samana aikana olivat noin 17 000 sotilasta. Toinen vastaava tapaus oli elo-syyskuinen Belchiten taistelu, jossa tasavaltalaiset onnistuivat etenemään vain noin kymmenen kilometrin matkan kärsien samalla suuria kalustotappioita. Elokuussa Francon joukot valtasivat Aragonian sekä lokakuussa Asturian maakunnan suurimman kaupungin Gijónin, jonka jälkeen koko Pohjois-Espanja oli kansallismielisten hallussa.
Sodan kulku > 1938

Vuoden 1938 alkuun mennessä sota oli jo kääntynyt kansallismielisten eduksi. Joulukuusta 1937 helmikuuhun 1938 käytiin merkittävä Teruelin taistelu, jonka jälkeen Aragoniassa sijaitseva Teruelin kaupunki päätyi Francon joukkojen käsiin. Huhtikuussa kansallismieliset saavuttivat Aragoniassa toisen suuren voiton, kun he tekivät läpimurron ja saavuttivat idässä Välimeren rannikon. Tämä johti tasavaltalaisten hallussa olleen alueen jakautumiseen kahtia. Tappioita kokeneet tasavaltalaiset yrittivät pääministeri Juan Negrínin johdolla toukokuussa saada aikaiseksi rauhaa, mutta Franco asetti rauhansopimuksen ehdoksi tasavaltalaisten ehdottoman antautumisen, johon nämä eivät suostuneet. Teruelista kansallismielisten joukot etenivät rannikkoa pitkin etelään, kohti tasavaltalaisten pääkaupunkinaan pitämää Valenciaa. Heidän etenemisensä onnistuttiin pysäyttämään XYZ-linjana tunnetulle puolustuslinjalle.lähde?
Heinäkuussa tasavaltalaiset aloittivat suuren vastahyökkäyksen, jonka tarkoituksena oli saada takaisin kansallismielisten maan itäosassa valtaamat alueet ja yhdistää jälleen tasavallan joukot toisiinsa. Hyökkäys tunnetaan nimellä Ebron taistelu ja se oli koko sisällissodan suurin ja pisin yhtäjaksoinen taistelu. Tasavaltalaiset saavuttivat aluksi menestystä, mutta marraskuun lopussa he joutuivat vetäytymään takaisin valtaamiltaan alueiltaan ja neljä kuukautta kestänyt Ebron taistelu tuli päätökseensä 26. marraskuuta. Ratkaiseva isku tasavaltalaisten taistelumoraalille oli syyskuun viimeisinä päivinä allekirjoitettu Münchenin sopimus, jossa natsi-Saksa, Britannia, Ranska ja Italia sopivat Tšekkoslovakian sudeettialueiden luovuttamisesta Saksalle. Tämä länsivaltojen myöntyminen osoitti tasavaltalaisille, ettei Länsi-Eurooppaan ollut syntymässä mitään fasismin vastaista liittoutumaa ja he tulisivat jäämään sodassa pelkästään Neuvostoliiton avun varaan Francon, natsi-Saksan ja Italian joukkoja vastaan. Toisen tasavallan pääministeri Juan Negrín oli jo runsasta viikkoa aikaisemmin määrännyt kaikki Kansainvälisten prikaatien joukot vetäytymään. Hänen tarkoituksensa oli näin saada aikaan kansainvälistä painostusta Saksaa ja Italiaa kohtaan, jotta ne olisivat vetäneet omat sotavoimansa pois Espanjasta, mutta suunnitelma ei kuitenkaan onnistunut.
Ebron taistelu ratkaisi sodan voiton lopullisesti Francon fasisteille, jotka aloittivat joulukuussa 1938 suurhyökkäyksen kohti tasavaltalaisten hallussa olevaa Kataloniaa.
Sodan kulku > 1939

Kansallismielisten hyökkäys kohti Barcelonaa oli käynnistynyt 23. joulukuuta 1938. Kolmen viikon kuluttua Francon joukot valtasivat noin 80 kilometrin päässä sijaitsevan Tarragonan kaupungin ja etenivät Barcelonaan 26. tammikuuta. Helmikuun ensimmäisellä viikolla kansallismielisten haltuun joutui Katalonian koillisosassa sijaitseva Girona ja lopulta 10. helmikuuta tasavaltalaisten vastarinta maakunnassa oli käytännössä ohitse. Iso-Britannia ja Ranska tunnustivat Francon hallituksen helmikuun 27. päivänä.
Pääministeri Negrinin johtamaa Espanjan toisen tasavallan hallitusta vastaan nousi 5. maaliskuuta sotilasjuntta, joka halusi rauhanneuvotteluja kansallismielisten kanssa. Eversti Segismundo Casadon johtama juntta onnistui syrjäyttämään hallituksen, joka pakeni päivää myöhemmin Ranskaan. Aloitetuissa rauhanneuvotteluissa Franco ei edelleenkään hyväksynyt kuin ehdottoman antautumisen ja niin rauhansopimusta ei saatu aikaan.
Katalonian menetyksen jälkeen tasavaltalaisten ainoat merkittävät tukialueet olivat Madrid ja Valencia, joista ensin mainittu antautui 28. maaliskuuta ja Valencia päivää myöhemmin. Viimeiset tasavaltalaisten hallussa olleet kaupungit olivat Alicante, Almería, Murcia ja Cartagena, jotka joutuivat kansallismielisten haltuun maaliskuun kahden viimeisen päivän aikana. Loputkin tasavaltalaisten joukot antautuivat 1. huhtikuuta, jolloin Franco julistautui sodan voittajaksi. Samana päivänä myös Yhdysvallat tunnusti Espanjan uuden kansallismielisen hallituksen.
Terrori sodan aikana ja sen jälkeen

Tasavaltalaisten alueella terrori oli useimmiten yhtäkkistä reaktiota pelkoon, johon sisältyi kostonhalu vanhoista tapahtumista. Eniten julkisuutta ulkomailla sai papistoon kohdistunut väkivalta. Katolinen kirkko oli Espanjassa tiiviisti kytköksissä konservatiiveihin. Sodan aikana surmattiin noin 6 000 piispaa, pappia, munkkia ja nunnaa. Tasavaltalainen väkivalta keskittyi kapinayrityksen jälkeisiin päiviin ja kohdistui ensin kapinallisiin ja sitten luokkavihollisiin, kuten papistoon ja teollisuusjohtajiin. Kaikkiaan tasavaltalaisen terrorin uhriksi joutui noin 38 000, joista lähes puolet surmattiin Madridissa ja Kataloniassa kesällä 1936.
Kansallismielisten terrori perustui puhdistuksen (limpieza) ajatukselle, joka oli oleellinen osa kapina-ajatusta. Tarkoituksena oli eliminoida Espanjan kansasta vasemmistolaiset ja demokraattis-liberaalit ainekset. Heinäkuusta 1936 alkuvuoteen 1937 kansallismieliset sallivat ”harkinnanvaraisen” tappamisen sodan varjolla, mutta pian tappamiset muuttuivat järjestelmälliseksi. Ensin ammuttiin kaikki sotavangit ja tasavaltalaisten joukossa taistelleet, seuraavaksi ammattiyhdistysjohtajat ja tasavaltalaisen hallinnon edustajat, vasemmistolaiset poliitikot sekä kaikki tunnetut tai epäillyt liberaalit ja vapaamuurarit. Teloituksia johtivat paikalliskomiteat, johon kuului yleensä suuria maanomistajia, paikallisen kansalliskaartin päällikkö ja melko usein pappi. Terrori jatkui kauan sodan jälkeen. Kansallismielisen puolen surmaamia dokumentoituja eli kirjattuja uhreja on noin 80 000, mutta ottaen huomioon rekisteröimättömät ja vielä dokumentoimattomat surmatyöt, saattaa kokonaisuhrimäärä olla jopa 200 000.
Francon vaikutus

Kenraali Francon puolustajat väittävät hänen pelastaneen Espanjan vielä pahemmalta sekasorrolta. Lopulta jotkut sotaan väsyneet tasavaltalaiset espanjalaiset halusivat sodan vain päättyvän, vaikka sitten Francon voittoon. Franco ei suostunut Hitlerin tueksi toiseen maailmansotaan.
Espanjan sisällissota taiteessa

Kirjallisuudessa Espanjan sisällissotaa ovat käsitelleet esimerkiksi Ernest Hemingway romaanissaan Kenelle kellot soivat ja George Orwell reportaasikirjassaan Katalonia, Katalonia.
Pablo Picasson Guernica vuodelta 1937 on tunnetuin Espanjan sisällissotaan liittyvä maalaus.
Espanjalaiselokuvista muun muassa Mehiläispesän henki, Devil’s Backbone ja Pan’s Labyrinth ovat käsitelleet sisällissodan henkisiä haavoja kauhun tai fantasian keinoin. Ohjaaja Álex de la Iglesian Viimeinen sirkus taas käsittelee aihetta suorastaan räävittömästi ja tarantinomaisen epäkunnioittavasti. Myös Roland Joffé esittää Espanjan sisällissotaa elokuvassaan There Be Dragonslähde?.
Kirjallisuutta

Beevor, Antony: Taistelu Espanjasta. Espanjan sisällissota 1936–1939.  (The Battle for Spain: The Spanish Civil War 1936–1939, 2006.)  Suomentanut Matti Kinnunen. Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31934-1
Eby, Cecil D.: Alcázarin piiritys.  (The Siege of the Alcázar, 1965.)  Suomentanut Kimmo Cleve. Porvoo Helsinki:  WSOY, 1968.
Hemingway, Ernest: Kenelle kellot soivat.  (For Whom the Bell Tolls, 1940.)  Suomentanut Hilkka Pekkanen. Helsinki:  Tammi, 2014.  ISBN 978-951-31-6475-1
Juusela, Jyrki: Suomalaiset Espanjan sisällissodassa 1936–1939.  Jyväskylä:  Atena, 2003.  ISBN 951-796-324-6
Kekkonen, Jukka: Kun aseet puhuvat. Poliittinen väkivalta Espanjan ja Suomen sisällissodissa.  Helsinki:  Art House, 2016.  ISBN 978-951-884-586-0
Koivisto, Hanne & Parikka, Raimo (toim.): ¡No pasarán! Espanjan sisällissodan kulttuurihistoriaa.  Helsinki:  Työväen historian ja perinteen tutkimuksen seura, 2015.  ISBN 978-952-5976-34-2  Teoksen verkkoversio (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive)
Orwell, George: Katalonia, Katalonia.  (Homage to Catalonia, 1938.)  Suomentanut Taisto Nieminen. Porvoo Helsinki:  WSOY, 1974 (2. painos 1991).  ISBN 951-0-06531-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Espanjan sisällissota Wikimedia Commonsissa
Karvinen, Timo: Tasavallan asia on meidän! — Espanjan sisällissodan kulttuurihistoriaa. Kirja-arvostelu teoksesta Koivisto, Hanne & Parikka, Raimo (toim.): ¡NO PASARÁN! Espanjan sisällissodan kulttuurihistoriaa. Työväen historian ja perinteen tutkimuksen seura, 2015. (Agricolan kirja-arvostelut, 6.7.2015)
Propaganda-ase Espanjan sisällissodassa, Hakkapeliitta, 04.05.1937, nro 18, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Alcazarin piiritys, Hakkapeliitta, 12.10.1937, nro 41, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Väki, joka lähtee sotaan pelastamaan Allahin. Marokkolaiset Espanjan kansalaissodassa, Helsingin Sanomat, 09.10.1938, nro 272, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Espanjan sodan loppunäytös, Suomen Kuvalehti, 20.05.1939, nro 20, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kun Barcelonaa pommitettiin ilmasta, Hakkapeliitta, 13.06.1939, nro 24, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vaara uhkaa ilmasta. Tuokiokuvia Barcelonasta Espanjan sodan loppuvaiheitten aikana. Erään suomalaisen liikemiehen muistelmia, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1939, s. 49, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Espanjan historia
Esihistoriallinen Iberia
Hispania
Keskiaika
Visigoottien valtakunta
Galician kuningaskunta
Bysanttilaiskausi
Al-Andalus
Reconquista
Habsburgien Espanja
Valistuksen aika
Ensimmäinen tasavalta
Restauraatio
Toinen tasavalta
Sisällissota 1936–1939
Francon valtakausi
Siirtyminen demokratiaan
Vuodesta 1975 nykypäivään
Tasavaltalaisten naissotilaita.
Kansallismielisiä marssimassa Sevillan lähistöllä sijaitsevaan kylään.
Kansainvälisten prikaatien värväysjuliste Skotlannista.
Tasavaltalaisten väreihin maalattu Polikarpov I-16 -lentokone.
Saksalaisten lentopommitusten tuhoja Granollersissa vuonna 1938.
Guadalajaran taisteluun osallistuneita italialaisia.
Tasavaltalaisten (sin.) ja kansallismielisten (pun.) alueet syyskuussa 1936.
Osapuolten hallussa olleet alueet syksyllä 1937.
Tilanne heinäkuussa 1938.
Tilanne helmikuussa 1939 Katalonian valtauksen jälkeen.
Pablo Picasson Guernica (1937).
Max Fleischer

Max Fleischer
Max Fleischer (19. heinäkuuta 1883 Krakova – 11. syyskuuta 1972) oli amerikanjuutalainen animaation uranuurtaja ja rotoskooppaus-animaatiotekniikan kehittäjä, jonka perhe oli alun perin kotoisin Itävalta-Unkarin Krakovasta (nykyisin Puolaa). Fleischerin ollessa 4-vuotias perhe muutti Yhdysvaltoihin. Max Fleischer loi yhdessä veljensä Daven kanssa useita suosittuja animaatiohahmoja, kuten Betty Boop, Kippari-Kalle ja Koko. Hän teki myös 1940-luvulla sarjan maineikkaita Teräsmies-animaatioita.
Max Fleischer työskenteli aluksi pilapiirtäjänä, mutta siirtyi sitten animaation pariin. Fleischer teki 1920-luvulla useita lyhyitä elokuvia, joissa yhdistettiin piirrosanimaatiota ja elävänä kuvattua materiaalia. Elokuvien pääosassa oli mustepullosta esiintyöntyvä klovni Koko. Koko-elokuvien jälkeen Fleischer kehitti  Betty Boopin, suurisilmäisen ja kurvikkaan naishahmon, josta tuli erittäin suosittu. Fleischerin animaatiohahmoista kuuluisin on kuitenkin Kippari-Kalle, joka perustui Elzie Crisler Segarin sarjakuvaan. Kippari-Kalle-animaatiot olivat 1930-luvulla menestyneimpiä animaatioita Yhdysvalloissa, ja niiden suosio ylitti jopa Disneyn piirretyt lyhytelokuvat.
Max ja Dave Fleischer pyrkivät kilpailemaan Disneyn kanssa myös pitkien animaatioelokuvien puolella. Vuonna 1939 valmistui Fleischerin studion animaatioelokuva Gulliverin matkat, joka menestyi melko hyvin. Fleischerien seuraava pitkä animaatio Mr Bugs Goes to Town epäonnistui kuitenkin taloudellisesti, ja Fleischerit joutuivat unohtamaan pitkät animaatiot. Paramount Pictures osti vuonna 1941 pahasti velkaantuneen Fleischer Studios -yhtiön ja muutti nimeksi Famous Studios. Fleischerit jatkoivat uuden yhtiön johdossa runsaan vuoden verran ennen vetäytymistään alalta. Vuosina 1941–1943 he tuottivat animaatiosarjan Teräsmiehestä.
Finlandia-sarja

Finlandia-sarja on Hannu Salaman romaanisarja, joka on ilmestynyt myös yhtenä Otavan 1984 julkaisemana 731-sivuisena niteenä. 
Se nauttii Salaman teoksista suurinta kirjallista mainetta. Hän koetteli siinä ennakkoluulottomasti romaanimuodon rajoja. Romaanisarjaa on myöhemmin luonnehdittu postmodernistiseksi.
Osat

Kosti Herhiläisen perunkirjoitus, 1976, osa 1
Kolera on raju bändi, 1977, osa 2
Pasi Harvalan tarina I, 1981, osa 3
Pasi Harvalan tarina II, 1983, osat 4 ja 6,
Kaivo kellarissa, 1983, osa 5,
Osat > Koko sarja

Finlandia-sarja, Otava, 1984, ISBN 951-1-08137-3
Fiat G.91

| Fiat G> 91 |
| --- | --- |
 Luftwaffen G.91
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Italia
Valmistaja:  Fiat ja Dornier
Suunnittelija:  Giuseppe Gabrielli
Ensilento:  NC.1 9. elokuuta 1956 Torino-Casellen lentokenttä (Riccardo Bignamini)
Poistettu käytöstä:  Italia: 30. marraskuuta 1995 Amendola
Tila:  poistettu käytöstä
Pääkäyttäjät:  Italian ilmavoimat Saksan ilmavoimat Portugalin ilmavoimat
Valmistusmäärä:  Italia: 399 Saksa: 460 (100 G.91R ja 44 G.91T valmistettu Italiassa) 
Valmistusvuodet:  1955-
Kehitetty mallista:  North American F-86 Sabre
Fiat G.91 on italialaista alkuperää oleva suihkuhävittäjä, jota käytettiin moniin eri tarkoituksiin. Konetyypin pääsuunnittelijana toimi Giuseppe Gabrielli. Tämä monitoimihävittäjä soveltui rynnäköintiin, lentäjien koulutukseen harjoitushävittäjänä, sekä taktiseen tiedusteluun ja pommittamiseen. Koneen suorana esikuvana oli North American F-86 Sabre. Ensilento tapahtui 9. elokuuta 1956; prototyyppikone tuhoutui koelentojen alkuvaiheessa 26. helmikuuta 1957. Onnettomuuden vuoksi Ranska kieltäytyi konetyypin hankinnasta.