stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sortavalan työväenyhdistys
Osastot > Ammattiosastot

Työväenyhdistyksen yhteyteen alettiin perustaa jo vuosisadan vaihteessa ammattiosastoja, joiden jäsenet kuuluivat työväenyhdistykseen ammattiosastojensa kautta. Osastojen määrä vaihteli vuosien mittaan. V. 1904 perustetun rakennus- ja ulkotyöläisten ammattiosaston  lisäksi Sortavalan palvelijatarosasto toimi yhdistyksessä vuodesta 1905  ja räätäliammattiyhdistys hyväksyttiin työväenyhdistyksen osastoksi v. 1906 Vuonna 1910 mukana olivat edellisten lisäksi kivityöntekijöiden, nahanjalostajien ja puutyöntekijöiden ammattiosastot. Seuraavana vuonna työväenyhdistykseen liittyi myös leipurien ammattiosasto. Sortavalan vanhin ammattiyhdistys, kirjaltajain yhdistys (myöhemmin Suomen kirjatyöntekijöiden liiton Sortavalan osasto no 28 ), joka oli perustettu jo vuonna 1899, liittyi työväenyhdistykseen v. 1912. Vuonna 1914 työväenyhdistykseen kuului yhdeksän ammattiosastoa ja sosialidemokraattinen nuoriso-osasto. Vuoteen 1918 mennessä ammattiosastot olivat lisääntyneet muurarien, vaatetustyöntekijäin, metallityöntekijäin, kuljetustyöntekijäin ja sekatyöntekijäin osastoilla, ja vuonna 1937 ammattiosastoja oli yhteensä yksitoista.[lähde? ]
Osastot > Naisosasto

Sortavalan työväenyhdistyksen naisosasto perustettiin v. 1901 parantamaan työläisnaisten asemaa. Sääntöjensä mukaan sen tarkoituksena oli tarjota sivistävää ja naisasiaa käsittelevää kirjallisuutta ja esitelmiä, hankkia käsityömalleja sekä järjestää opetusta käsitöissä ja palveluspaikoissa tarvittavissa taidoissa. Myös luotettavien palvelus- ja työpaikkojen hankkiminen ja varojen kerääminen työttömille ja turvattomassa asemassa oleville naisille kuului naisosaston tehtäviin. Naisosasto alkoi parin vuoden päästä työskennellä yömajan saamiseksi työttömille naisille hankkimalla varoja käsityöpiirin arpajaisilla. Vuoden 1905 suurlakon jälkeen naisosasto vetosi mm. valtiopäivämies G. J. Winteriin vaatien yleistä, yhtäläistä ja välitöntä äänioikeutta; yksikamarista eduskuntaa väkijuomien kieltolakia, sekä työläisnaisten vanhuudenpäivät turvaavan lainsäädännön edistämistä. Naisosaston toiminta oli pysähdyksissä 1910-luvulla, mutta se perustettiin uudelleen v. 1917. Vuoden 1918 sodan jälkeen naisosaston johtokunta keräsi tilastoa paikkakunnan apua tarvitsevista sotaorvoista ja -leskistä. Naisosasto oli pitänyt juhlia ja iltamia aiemminkin, mutta kun toiminta vilkastui 1920- ja 30-luvuilla, se järjesti naistenpäivä- ja äitienpäiväjuhlia ja pikkujouluja lapsille. Se myös keräsi varoja myyjäisillä ja lahjoitti varattomien perheiden lapsille joululahjoja Myös naisosaston opintokerhotoiminta oli vireää. Vielä marraskuussa 1939 naisosasto sai lahjoituksia reserviläisperheitä varten ja osti suuren määrän käsityötarvikkeita, joista kudottiin sukkia ja kintaita reserviläisperheille ja avustettiin myös evakuoitua väestöä.
Osastot > Puhuja- ja keskusteluosasto

Työväenyhdistykseen perustettiin puhuja- ja keskusteluosasto vuonna 1893 puheenjohtajana maalari L. Leivo. Keskustelualustuksien aiheet ulottuivat yhdistyksen käytännön asioista yleisinhimillisiin kysymyksiin. Esillä olivat ajankohtaiset ilmiöt, tieteet, taiteet ja luonnollisesti työväenaate. Alustaja sai pyydettäessä palautetta esiintymisestään. Osasto järjesti myös jäsenille tarkoitettuja perheiltamia ja retkiä sekä yleisiä iltamia. Osaston omasta lauluseurasta tuli osa työväenyhdistyksen sekakuoroa v. 1902. Osasto toimitti käsin kirjoitettua sanomalehteä nimeltä Karjalan työmies. Osaston aktiivisuus vaihteli vuosien varrella sammuen välillä; vuonna 1920 kunnallisjärjestö perustikin uuden puhuja- ja keskusteluseuran.[lähde? ]
Osastot > Muut

Työväenyhdistyksen alaosastoksi liittyi vuonna 1910 sosialidemokraattisen nuorisoliiton Sortavalan paikallistosasto, joka oli perustettu v. 1907. Nuoriso-osaston lausuntaryhmä ja kisällilaulajat esiintyivät yhteisissä juhlissa ja nuoriso-osasto järjesti iltamia ja tansseja sekä erilaisia juhlia. Äärivasemmistosta irtautumiseksi nuoriso-osasto perustettiin uudelleen Sortavalan sosialidemokraattinen nuorisoseura -nimellä 1920-luvun alussa.
Lasten ja varhaisnuorison raittiusosasto Uusi voima perustettiin v. 1934.
Käytännön ruohonjuuritoimintaa työväenyhdistyksissä pyörittivät erilaiset määräaikaiset tai jatkuvasti työskentelevät toimikunnat. Sortavalan työväenyhdistyksessä virkistyksestä ja varainhankinnasta huolehtivat omalta osaltaan huvitoimikunta ja arpajaistoimikunta. Arpajaistoimikunnalla oli myös käsityökerho, jonka käyttöön hankittiin ompelukone.
Työväenhdistyksellä oli myös sairaus- ja hautausapurengas.
Sivistystoiminta

Työväenyhdistyksen sivistystyö rakentui etenkin alkuvuosina huvitilaisuuksien kansantajuisien esitelmien ja muun kulttuuripitoisen ohjelman varaan.
Eri aloja edustavien ulkopuolisien tai yhdistyksen jäsenenistöön kuuluvien esitelmöitsijöiden aihepiiri oli laaja. Mainittakoon vain muutamia esimerkkejä: työväenliikkeen toiminta ja tavoitteet Suomessa ja ulkomailla suomalainen kirjallisuus, Kalevalan kansallista merkitys ja kulkutautien vastustaminen . Musiikki, runot ja kuvaelmat tai näytelmät, joita iltamissa ja juhlissa esitettiin, olivat omiaan henkisen virkistyksen lisäksi myös kohottamaan sivistystasoa. Esimerkiksi klassikkokirjailijaksi nousseen Minna Canthin näytelmä Kovan onnen lapsia esitettiin Sortavalan työväenyhdistyksen iltamissa jo vuonna 1897.
Puhuja- ja keskusteluosasto, joka sekin perustettiin v. 1893 työväen sivistämiseksi ja aktivoimiseksi, piti myös ohjelmallisia iltamia. Ne keräsivät runsaasti väkeä, vaikka osaston kokouksiin osallistui vain n. 15 henkeä. Keskustelukokouksia pitivät muutkin alaosastot.
Työväenyhdistyksen v. 1894 perustettuun lukusaliin tuli Sortavalassa ja muualla Suomessa ilmestyviä niin työväenliikkeen kuin muita lehtiä. Vuonna 1900 Sihvosen talossa toimiessaan se oli auki kolmena iltana viikossa ja sinne tulivat maan kaikki työväenliikettä ja raittiusliikettä kannattavat lehdet Työväenyhdistyksen kirjastoa varten oli kerätty itse ja anottu kaupungilta varoja sekä ostettu kirjoja jo ennen kuin sen säännöt vahvistettiin vuonna 1910. Kirjastoa kartutettiin aktiivisesti, ja vuonna 1914 siellä oli jo lähes 500 teosta
Kansanopistokursseiksi ja luentokursseiksi kutsuttuja jopa kaksi viikkoa kestäviä luentosarjoja yhdistys pani toimeen kaupungin, valtion[lähde? ] ja puolueen  tukemana vuodesta 1901 alkaen.
1900-luvun alussa keskeiseksi noussutta poliittista valistustoimintaa, joka myös Sortavalan työväenyhdistyksessä koettiin tärkeänä hoitivat kiertävät puhujat, joiden tavoitteena oli työväestön järjestäytyminen ja yhteiskunnallinen tietoisuus ja yhdistystoimintaan perusteisiin ja työväenlauluihin perehdyttäminen. Voimakas valistaja oli luonnollisesti työväenyhdistyksen aloitteesta 1906 perustettu Rajavahti-lehti ja sen seuraaja Kansan voima.[lähde? ]
Opintokerhotoiminta työväenyhdistyksissä vilkastui 1920-luvulla kun siihen alettiin saada valtionapua ja kun Työväen sivistysliitto perustettiin 1919. Yleisimmin opiskeltin yhteiskunnallisia aineita, kuten sosialismi, historia (yleinen ja työväenliikkeen), valtio-oppi ja kansantalous sekä käytännön taitoja, kuten kunnallistoimintaa, järjestötyötä, puhetaitoa ja juhlakulttuuria. Ajan myötä liitettiin ainevalikoimaan kielet, kirjallisuus, tieteet ja taiteet Sortavalan työväenyhdistyksestä osallistuttiin esimerkiksi TSL:n v. 1922 järjestämille opinto-ohjaajakursseille ja opintopiiri, jossa oli 26 osallistujaa perustettiin seuraavana vuonna  Myös vuonna 1934 alkoi opintopiiri ja samana vuonna aloitetuista keskustelutilaisuuksista tuli vakiintunut toimintamuoto. Opinto-ohjaajille järjestettiin yhdeksänpäiväiset kurssit vielä keväällä 1944.
Näyttämötoiminta

Sortavalan työväenyhdistyksen iltamissa esitettiin alussa pienempiä näytelmiä ja kuvaelmia. Minna Canthin 3-näytöksisen näytelmän Kovan onnen lapsia esitys yhdistyksen iltamissa kaupungintalolla joulukuussa v. 1897 aiheutti julkisen kiistan näytelmän radikaalien ajatuksien takia. Jo vuonna 1904 esitettiin Työväenyhdistyksen silloisessa huoneistossa kokoillan näytelmiä, mm. Elviira Willmanin viisinäytöksinen Lyyli, joka oli saanut ensi-iltansa edellisenä vuonna Suomen kansallisteatterissa. Syksyllä 1914 Työväenyhdistys hyväksyi sekä säännöt että nimen Sortavalan työväenyhdistyksen näytelmäseuralle. Työväenyhdistyksellä ei ollut tähän aikaan talossaan minkäänlaista näyttämöä, joten esitykset järjestettiin muissa työväentaloissa ja kaupungintalossa.[lähde? ]
Uuden työväentalon näyttämöineen valmistuttua vuonna 1919 perustettiin vakinainen Työväen näyttämö, joka toimi vuosina 1920–1928  ja oli Sortavalan pitkäaikaisin teatteri. Teatterin avajaisjuhlassa esitettiin August Blanchen kaksinäytöksinen huvinäytelmä ”Löytölapsi”. Teatterinjohtajina ja ohjaajina toimi Kusti Näre (1920-1921) ja hänen jälkeensä Hans Siira, Jalmari Parikka, Kustaa Hintikainen, toimittaja Jussi Raitio, näyttelijä Erkki Huttunen ja rouva Ala-Piha Väänänen. Näre perehdytti teatterin harrastajanäyttelijöitä teatterityöhön kurssien avulla. Sortavalan työväenyhdistyksen toimintakautena esitettiin satoja koti- ja ulkomaisia näytelmiä, joista monet olivat arvostelu- ja yleisömenestyksiä. Työväentalon tuhouduttua tulipalossa v. 1926 juhlasali näyttämöineen ja tarpeistoineen menetettiin ja Työväen näyttämö esiintyi vuosina 1926–1928 kaupungintalossa, mutta vähitellen toiminta tyrehtyi. Uuteen rakennukseen ei saatu näyttämöä, joten teatteritoiminnasta oli luovuttava. Vielä loppiaisena 1928 esitettiin Kaupungintalossa Hall Cainen ”Tuhlaajapoika”.
Sortavalan työväennäyttämö sai avustusta sekä valtiolta että kaupungilta  ja maksoi huviveroa. Esimerkiksi vuonna 1922 teatteri sai valtioapua 3 000 markkaa, mutta suoritti huviveroa 5 847,90, joten valtio voitti 847,90.[lähde? ]
Musiikkitoiminta

Sortavalan työväenyhdistyksellä oli alusta lähtien laulukuoro. ja vuonna 1892 ostettiin urkuharmoni kuoron säestämistä varten  Naiskuorosta sekakuoroksi laajentunutta kuoroa johti vuodesta 1902 lähtien yli kolmenkymmenen vuoden ajan Työväen kirjapainon toimitusjohtaja Pekka Kapanen. Kuoro lauloi työväenjärjestöjen juhlissa, järjesti iltamia ja konsertteja. Se menestyi kilpailuissakin, ja se palkittiin jo 1800-luvun puolella Sortavalassa ja Kirvussa, sittemmin vuonna 1903 1. palkinnolla Käkisalmen laulujuhlassa ja Työväen laulujuhlassa Tainionkoskella v. 1931 toisessa sarjassa I palkinnolla. Vuonna 1932 kuoron jäsenluku oli 20–50 Kuoro toimi vuoteen 1935 saakka saaden kaupungilta avustusta. Tämän jälkeen yhdistyksellä oli mieskuoro.
Työväenyhdistyksen torvisoittokunta, jonka nimi oli Karjalan kaiku, toimi vuosina 1907–1922 . Sekin sai kaupungilta rahoitusta sillä ehdolla, että se omien juhlien lisäksi soitti kesäisin kaupungin puistoissa.
Huvi- ja virkistystoiminta

Työväenyhdistys ja sen alaosastot pitivät vuosittain useita iltamia erilaisin teemoin Iltamissa yhdistyivät yhteisöllinen juhla ohjelmanumeroineen ja nuorison suosima tanssitilaisuus. Kun iltamien päätteeksi oli tanssia, sitä varmemmin kansaa tuli kuuntelemaan iltamien sivistävääkin osaa. Osa iltamista oli maksuttomia , mutta usein tarkoituksena oli kerätä varoja yhdistyksen toimintaa tai avustuskohteita varten. Iltamia järjestettiin usein vuotuis- tai muiden juhlien yhteyteen varsinkin vappuna. Tavallista iltamien ohjelmistoa olivat puhe, yhteiskunnallista tai muuta iltaman teemaa käsittelevä esitelmä  kuvaelma tai näytelmä, lausuntaa ja musiikkia, arpajaiset sekä lopuksi tanssia. Osa jäsenistöstä karsasti tanssia, mutta nuorison saamiseksi iltamiin se oli hyväksyttävä. Yleiset iltamat oli tarkoitettu kaikille, perheiltamat vain yhdistyksen jäsenille ja heidän perheilleen ja teeiltamissa nimensä mukaisesti nautittiin teetä, joka oli ylellisyysjuoma.
Vuosisadan alussa järjestettiin myös ohjelmallisia arpajaisia.
Alkuaikoina työväenyhdistys käytti huvipaikkana kaupungintaloa, mutta Työväen keskuksen valmistuttua siirryttiin sen tiloihin lukuun ottamatta joitakin poikkeuksia kuten Työväen näyttämön ohjelmallinen iltama tai työväenyhdistyksen kahvikonsertti. Uuden työväentalon valmistuttua tanssit alettiin pitää siellä.
Sittemmin iltamat alkoivatkin väistyä helpommin järjestettävien ja yleisöä enemmän keräävien pelkkien tanssien yleistyessä.
1920 ja 1930-luvuilla järjestettiin mm. vuodenaikoihin liittyviä kevät- ja syysnaamiaisia, venetsialaisia naamiaisia, karkaus- ja kuutamokarnevaaleja, hämäriä tanssiaisia ja markkinatansseja.
Retkistä ja huvimatkoista tiedetään, että niitä tehtiin alkuvuosina höyrylaiva Koitolla ja Voimalla lähiseuduille vieraillen muissa työväenyhdistyksissä ja matkailukohteissa. Esimerkiksi v. 1901 yhdistys teki huvimatkan Valamoon ja Pötsönvaaralle. Juhannuksena 1920 kunnallistoimikunta järjesti retken Airanteenjärven niemeen Unholaan
Toimihenkilöitä

Pitkäaikaisimpia vaikuttajia työväennyhdistyksessä oli koristemaalari, kaupunginvaltuutettu August Lindgren (s. 8.11.1861), joka valittiin yhdistyksen johtokuntaan v. 1893 ja toimi useita vuosia useaan otteeseen puheenjohtajana tai varapuheenjohtajana  ja muissa yhdistyksen tehtävissä aina 1930-luvulle asti. Lindgren oli myös Rajavahti-lehden toimittaja ja Sortavalan kaupungin palopäällikkö. August Lindgren kuoli 19.11.40 Kuopion Harjulassa 79-vuotiaana. Toinen johtohahmo, faktori Pekka Kapanen oli kirjatyöntekijöiden Sortavalan osaston perustajajäsen ja valittiin vuonna 1903 työväenyhdistyksen johtokuntaan. Neljänkymmenen vuoden aikana hän hoiti lukuisia yhdistyksen luottamustehtäviä puheenjohtajasta rahastonhoitajaan. Yhdistyksen sekakuoroa hän johti vuodesta 1901 kolmenkymmenen vuoden ajan. Hän oli myös Sortavalan työväen kirjapainon (Karjalan Työväen Sanomalehti-, Kirjapaino- ja Kirjansitomo-osuuskunta) johtaja ja toimi lehtien Päivän tiedot ja Kansa vastaavana päätoimittajana. Kapanen kuoli 11. joulukuuta 1944 Kauhavalla 66-vuotiaana. Muita wrightiläisen kauden puheenjohtajia olivat maalari M. Vartiainen, yliopettaja Abraham Pietikäinen, lehtori Ernst Arthur Hagfors, työmestari K. Lappalainen, rakennusmestari O. Leander ja työmestari A. Longa. Politisoitumisen alettua vuosina 1903–1905 puheenjohtajana oli räätäli J. H. Räsänen, vuonna 1907 toimittaja Pekka Supinen, hänen jälkeensä A. Vuolle, K. Ahonen, toimittaja Santtu Vuorio ja Arvi Nieminen. Vuonna 1919 puheenjohtajaksi valittiin L. Savolainen, hänen jälkeensä M. Ryynänen, O. V. Turunen, F. A. Haavio, P. Silvennoinen, H. Varjola (1922-1929), H. Soininen, P Korpiranta ja Jussi Raatikainen. Sortavalan työväenyhdistyksen viimeinen puheenjohtaja oli kansanedustaja Jussi Rapo (1934-1944). Pitkäaikainen sihteeri ja varapuheenjohtaja oli kirjaltaja Antti Vuorio. Rouva Gustaava Longa toimi johtokunnan jäsenenä vuodesta 1901.[lähde? ]
Työläisiä Paussunvuorella lähellä Sortavalaa vuonna 1905
Työväen mielenosoitus vappuna 1907 Sortavalassa. Kuvaaja Aug. Lindgren. Museovirasto
Suurlakon julistus torilla Sortavalassa v. 1905. Kuva: Työväen arkisto Finna
Anton Kotonen v. 1903 Kuva: J. Indursky
Sortavalassa 17.–18.6.1939 järjestettyjen maakuntajuhlien mainosjuliste.
Santeri Saarikivi (ylh. vas.) ja Janne Martikainen (alh. vas.) Esa Tanskasen ja J. Hyvärisen seurassa v. 1905 Kuva: Työväen arkisto Finna
Kansanedustaja Anton Kotonen v. 1909. Kansanedustajamatrikkeli
Sortavalan työväenyhdistyksen työväentalo v. 1920 Kuva: Työväen arkisto
Sortavalan työväenyhdistyksen juhlasali ja lava lavasteineen v. 1904 (?) Kuva: Työväen arkisto Finna
Suomen postilaitoksen historia

Suomen postilaitoksen historia alkaa vuodesta 1638, jolloin kenraalikuvernööri Pietari Brahe perusti postilaitoksen Ruotsin valtakunnan itäiseen osaan Suomeen. Nykyään postitoimintaa Suomessa harjoittaa valtion omistama osakeyhtiö Posti Group.
Postilaitoksen historia > Ruotsin vallan aika

Suomen postilaitoksen perustamisajankohtana pidetään 6. syyskuuta 1638, jolloin postinkuljetus alkoi kenraalikuvernööri Pietari Brahen määräyksestä. Kuningatar Kristiina oli kaksi vuotta aikaisemmin antanut koko Ruotsin valtakuntaa koskevan asetuksen postinkuljetuksesta ja postikonttoreista. Suomeen luotiin järjestelmä, jossa postin kuljetuksesta vastasivat tehtävään erityisesti valitut postitalonpojat. Vastineeksi heidät vapautettiin muun muassa kestitys- ja kyyditysmaksuista sekä muista talonpoikiin kohdistuneista lisäveroista. Tämä postijärjestelmä pysyi käytössä aina Venäjän vallan aikaan 1800-luvun puoliväliin saakka, jolloin nykymuotoinen postinkulku sai alkunsa.
Postin lähettäminen oli postitalonpoikajärjestelmän aikana korkeiden maksujen vuoksi vain varakkaimpien etuoikeus. Postitalonpojat kuljettivat kirjeitä jalan tai hevoskyydillä aina seuraavaan järjestelmässä mukana olleeseen taloon, josta ne vietiin jälleen eteenpäin. Postivarkauksien myötä tehtävä muodostui toisinaan myös vaaralliseksi. Lähetyksiä kuljetettiin vain tietyillä reiteillä, joista ensimmäinen kulki valtakunnan pääkaupungista Tukholmasta Grisslehamnin ja Ahvenanmaan kautta Turkuun, ja sieltä edelleen Viipuriin ja Käkisalmeen. Viipurista reitti jatkui vielä Nevanlinnan kautta päätepisteeseensä Narvaan. Muut vanhimmat postireitit kulkivat Turusta pohjoiseen Pohjanmaan rantatietä pitkin sekä Viipurista Savonlinnan ja Kajaanin kautta Ouluun, jossa se yhtyi Pohjanlahden länsipuolelle jatkuneeseen reittiin.
Postin kulku oli hidasta. Kirje Helsingin kaupungista valtakunnan pääkaupunkiin Tukholmaan viipyi matkalla 10–15 vuorokautta.
Postilaitoksen toimintaa täydensi kihlakunnanposti. Kruununvoudilla oli apunaan talonpoikia, jotka voudin toimeksiannosta kuljettivat viranomaisten tiedotuksia ja kirjeitä kylästä kylään pientä vuotuista maksua vastaan. Kruunun varoja tarkoitusta varten ei osoitettu, vaan kihlakunnan rahvaan piti keskenään sopia järjestelyistä ja korvauksista. Kihlakunnanpostin, joka aiheutti talonpojille ylimääräisiä rasituksia, katsottiin perustuneen rahvaan ikivanhaan velvollisuuteen kuljettaa kuninkaan käskyjä.
Vastaavasti myös kirkolla oli oma viestinvälitysjärjestelmänsä, jota kutsuttiin lukkarinpostiksi. Lukkarin velvollisuuksiin kirkkoherran apulaisena kuului välittää papiston kirjeitä ja tuomiokapitulin määräyksiä pappilasta toiseen. Sotalaitoksen käskyt puolestaan välitettiin perille ruotusotilaista ja rakuunoista muodostettujen ketjujen avulla. Eri organisaatioiden sisäiset järjestelmät alkoivat postilaitoksen kehittyessä vähitellen väistyä, mutta kokonaan ne eivät menettäneet merkitystään vielä 1800-luvullakaan.
Postilaitoksen historia > Suomen suuriruhtinaskunta

Kun nykyisen Suomen alue oli vuonna 1809 liitetty osaksi Venäjän keisarikuntaa, perustettiin Suomen suuriruhtinaskunnan postihallintoa varten vuonna 1816 keskusvirasto, joka nimenä oli aluksi postijohtokunta ja vuodesta 1881 lähtien Postihallitus. 1600-luvulla luotu postitalonpoikajärjestelmä lakkautettiin vuonna 1846, jolloin alkoi toimia kestikievarikyytejä käyttävä posteljoonijärjestelmä, jossa postilaukku kulki kestikievarista toiseen.
posti kuljetti myös paketteja. Samalla otettiin käyttöön arvoleimaiset kirjekuoret eli ehiöt, joita seurasivat Suomen ensimmäiset postimerkit vuonna 1856. Samassa yhteydessä ilmestyivät katukuvaan ensimmäiset kirjelaatikot ja kaksi vuotta myöhemmin aloitettiin kirjeiden ja sanomalehtien kotiinjakelu. Sitä ennen lähetykset oli pitänyt noutaa postikonttoreista. 1860-luvulla posti alkoi ensimmäisten valtion laitosten joukossa ottamaan palvelukseensa myös naisia.
Jalkaisin ja hevoskyydillä aikaisemmin tapahtunut postinkuljetus alkoi nopeutua vuonna 1836, kun mukaan tulivat myös ensimmäiset höyrylaivat. Rautateillä postia puolestaan kuljetettiin vuodesta 1862 lähtien. Tuolloin esimerkiksi Helsingin ja Hämeenlinnan välinen 12 tunnin matka-aika väheni 4,5 tuntiin. Ensimmäinen postiauto otettiin käyttöön vuonna 1911. Kaupunkien lisäksi postia alettiin kuljettaa myös maaseudulle vuonna 1890, jolloin syrjäseutujen asukkaatkin pääsivät säännöllisten postiyhteyksien ulottuville. Maalaispostinkannon ohella 1890-luvun uudistuksia oli vuonna 1896 tehty Suomen suuriruhtinaskunta jakaminen kymmeneen Postihallituksen alaiseen postipiiriin. Niiden lisäksi maassa toimi rautatiepostien muodostama valtakunnallinen postivaunupiiri.
Vuonna 1890 Venäjän keisari Aleksanteri III antoi postimanifestin, jolla Suomen postilaitos alistettiin Venäjän postilaitoksen ja sisäasiainministeriön alaiseksi. Suomalaisten postimerkkien käyttö kiellettiin vuonna 1891 Suomen ja Venäjän välisessä postiliikenteessä, mutta se pysyi vielä sallittuna Suomen sisäisessä sekä ulkomaille suuntautuvassa postiliikenteessä. Suomalaiset postimerkit kiellettiin kokonaan ulkomaanpostissa heinäkuussa 1900 ja Suomen sisäisessä postissa tammikuussa 1901. Seuraavan kerran julkaistiin Suomen vaakunaleijonalla varustettuja omia postimerkkejä vasta vuonna 1917.
Postilaitoksen historia > Itsenäisessä Suomessa

Autonomian ajalla luotu postijärjestelmä säilyi lähes ennallaan myös joulukuussa 1917 itsenäistyneessä Suomessa. Tammikuussa 1918 syttyneen sisällissodan aikana valkoisen Suomen postista vastasi Vaasassa toiminut väliaikainen postihallitus ja punaisten hallinnoimalla alueella Suomen kansanvaltuuskunnan alainen Suomen Postineuvosto, jonka johtajana toimi matkaposteljooni Viljo Paasivirta.
Itsenäisyyden alkuvuosina käynnistyi postinkuljetuksen motorisointi, kun ensimmäiset postilinja-autot alkoivat kulkemaan Rovaniemen ja Sodankylän välillä vuonna 1921. Liikennöinti laajeni nopeasti lähes koko maahan, mutta sotavuodet kuitenkin pysäyttivät kehityksen väliaikaisesti. Ulkomaille suuntautunut lentoposti aloitettiin 1923, jolloin avattiin Helsingin ja Tallinnan välinen reitti. Vuonna 1927 tehtiin merkittävä organisaatiouudistus, kun posti yhdistettiin Suomen Lennätinlaitoksen kanssa uudeksi Posti- ja lennätinlaitokseksi.
Postimaksut halpenivat vasta 1930-luvulla, jonka jälkeen myös kaikkein köyhimmällä väestönosalla oli varaa lähettää kirjeitä. Talvi- ja jatkosotien aikana vuosina 1939–1944 rintamalla toimi kenttäpostijärjestelmä. Lisäksi miehitetyssä Itä-Karjalassa oli oma postihallinto.
Sotien jälkeen yleistyivät postin lentokuljetukset ja samaan aikaan myös sanoma- ja aikakauslehtien tilaaminen kasvoi, niin että ne muodostivat jo valtaosan postiliikenteestä. Vuonna 1958 aloitettiin sanomalehtien sunnuntaikanto sekä niiden lentokuljetukset pääkaupunkiseudulta muualle Suomeen. Näin Helsingissä painetut lehdet olivat ensimmäistä kertaa luettavissa koko maassa vielä saman päivän aikana.
Postinlajittelun koneellistaminen aloitettiin 1960-luvulla, kun eri puolille maata perustettiin ensimmäiset lajittelukeskukset. 1970-luvun alussa (koekäyttöön 1971, virallisesti 1973) otettiin automatisoinnin helpottamiseksi käyttöön postinumerojärjestelmä, jossa jokainen postitoimipaikka sai oman numerokoodin. Postitoimipaikkojen määrä oli suurimmillaan 1970-luvulla, jolloin niitä oli noin 4 700.
Vuonna 1984 kirjeposti jaettiin 1. ja 2. luokan postiin. Edullisemmassa 2. luokassa piti kerralla lähettää vähintään 20 kirjettä. Postilaatikoita oli kahta eri väriä, keltainen 1. luokan ja sininen 2. luokan.
Posti- ja telelaitoksen aika valtion keskusvirastona tuli päätökseen vuonna 1990 tehdyn uudistukseen myötä. Se muuttui valtio-omisteiseksi liikelaitokseksi, jonka taloudenpito irrotettiin valtion tulo- ja menoarviosta. Posti- ja televiestintä eriytettiin omiksi yhtiöikseen vuonna 1994, jolloin muodostetun Suomen PT Oy:n tytäryhtiöinä aloittivat Suomen Posti ja Telecom Finland.
Jälkimmäisestä tuli neljä vuotta myöhemmin osittain yksityisomisteinen Sonera (nykyinen Telia) ja samalla Suomen PT lakkautettiin. Suomen Posti jatkoi toimintaansa valtio-omisteisena, kunnes muuttui julkiseksi osakeyhtiöksi vuonna 2001 ja tunnetaan nykyään nimellä Posti Group Oyj. 2000-luvun aikana yhtiö on laajennut yritysostoilla Suomen lisäksi myös muualla Euroopassa.