stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Melkor
Palvelijat

Mahtavimpana Ardan asukkaana Morgothin pääpalvelijoita olivat Sauron (joka myöhemmin tunnettiin nimellä Mordorin Musta Ruhtinas), ja pääluutnanttinsa Gothmog, Balrogien Ruhtinas ja Angbandin lohikäärme, Glaurung, Lohikäärmeiden Isä, ja Ancalagon Musta, suurin siivekkäistä lohikäärmeistä, mutta keneenkään Morgoth ei luottanut tai ehdottanut seuraajakseen.
Kuten myöhempi Musta Ruhtinas Sauron, Morgoth oli hyvin voimakastahtoinen ja pyrki taivuttamaan valtansa alle koko Ardan. Alussa hän kyllä yritti tuhota kaiken valarin luoman, koska hän ei saanut valaria taipumaan hänen tahtoonsa; kaikki valarin työt hän tuhosi jos suinkin vain voi eikä mikään toteutunut niin kuin valar tarkoittivat. Hän vihasi Ilúvatarin Lapsia (eli ihmisiä ja haltioita), koska heillä oli itsenäinen sielu ja tahto. Jossain kohtaa Ardan luomista Morgothilla oli liittolaisena tai palvelijana hämähäkinmuotoinen Ungoliant, ja Valinorin Pimentymisen aikana hän teki tekopyhän liiton tämän kanssa tuhotakseen Valarin Puut.
Kun ihmiset saapuivat, heistä kuultuaan Morgoth jätti hetkeksi Angbandin linnoituksen nähdäkseen heidät ja tutustuakseen heihin itse. Vanhoissa legendoissa Atanatarí ihmisten isistä yrittivät unohtaa puhuneensa Mustalle Ruhtinaalle, joka sai heidät inhoamaan Ilúvataria sydämissään. Atanatarí olivat niitä ihmisiä, jotka katuivat ja pakenivat, mutta Morgothilla oli myöhemmin paljon ihmislegioonia palveluksessaan. Jo tuohon aikaan olivat idästä kotoisin olevat Mustan Ruhtinaan palvelijoita, samoin kuin myöhemmin Sauroninkin. Tätä eivät haltiat koskaan tulleet unohtamaan suhteessaan ihmisiin.
Morgoth jopa petti omia palvelijoitaan: kun Noldor olivat kuolleet, hän sitoi kaikki Hithlumin mailla eläneet ihmiset palvelukseensa kieltäen heitä pakenemasta sieltä. Näytti siltä, kerrankin voitollisesti, että hän saisi tuhottua heidät kaikki, kun hän tuhosi ne jotka sotivat heidän puolestaan. Hän loi myös Siivekkäät pedot.
Lisäksi Morgothin linnakkeen Angbandin portilla oli hänen kasvattisutensa Carcaroth, joka ei koskaan nukkunut.
Saavutukset

Melkor Morgothilla oli suuri rooli Ardan luonnissa: alussa hän taisteli valarien kanssa, vaikka hänen kaikki suunnitelmansa tuhoutuivatkin. Hänen Ulmon vesiin vapauttamansa äärimmäinen kylmyys loi jään ja lumen, hänen tulensa eivät polttaneet meriä, vaan loivat pilvet. Kuitenkin hän oli joskus myös voitokas: hän tuhosi Kaksi Valoa, ja muutti alkuperäisen Ardan symmetriaa.
Morgoth kehitti örkkien rodun kiduttamalla sieppaamiaan haltioita ja teki lohikäärmeet. Hän sai myös aikaan peikot silpomalla ja muuttamalla enttejä. Hänen pahuutensa pystyi vain tuhoamaan ja vääristämään, ei koskaan luomaan. Hän houkutteli monia maiariin kuuluneita henkiä palvelukseensa, tehden heistä tulihenkiä, jotka tulivat tunnetuksi nimellä Valaraukar tai balrog. Hän yllytti Noldorin kapinaan Valinoria vastaan, tuhosi Kaksi Puuta ja varasti Silmarilit. Tämä johti tuhoisaan Fëanorin Valaan, mikä hävitti kokonaisen Noldorin huoneen Keski-Maassa.
Ihmisten mieliin Melkor istutti katkeruuden ja kuolemanpelon, ja hän sai myös osan ihmisistä palvomaan itseään. Kuolema oli alun perin Erun lahja ihmisille, mutta Melkor heitti sen ylle varjon valheillaan ja loi täten ihmisten kuolemanpelon.
Koska Morgoth levitti tahtonsa ympäri Ardaa, sanotaan että koko Ardassa, Siunatun Valtakunnan ulkopuolella, on jotain pahaa sisällä – tämä on Morgoth-elementti. Ehkä  pitkäkestoisin kaikista hänen saavutuksistaan oli Sauronin turmeleminen, joka oli alun perin vala Aulën maia. Sauronista oli tuleva Morgothin suurin palvelija ja lopulta mestarinsa tuhon jälkeen uusi Musta Ruhtinas, joka seurasi samaa pahuuden lähdettä ja jatkoi taistelua ihmisiä ja haltioita vastaan, minkä Morgoth oli aloittanut.
Nimet

Ainurin joukossa palvelijoiden ja vihollisten käyttämänä hänen nimensä oli Melkor, vanhassa muodossa Melkóre, mikä on itse asiassa quenyaa ja tarkoittaa ”hän joka nousee mahdista” (vaihtoehtoisesti ”mahdissa nouseva”). Hänen tavallista, valarin käyttämää nimeään ei tiedetä. Sindariksi hänen nimensä muoto on Belegur, jota ei koskaan käytetty paitsi muodossa Belegurth, tarkoittaen Suuri Kuolema. Vanhin tunnettu nimi on Yhteisestä Eldarin kielestä ja on Mbelekôro. Valinorin Pimentymisen jälkeen haltiat eivät enää koskaan käyttäneet hänen nimensä vanhaa muotoa, vaan nimeä Morgoth, Pimeä Vihollinen. Muut nimet, joita hänelle annettiin ovat Musta Ruhtinas, Suuri Vihollinen, Pohjoisen Musta Voima, Musta Vihollinen ja Pimeyden Ruhtinas. Hänen vanha nimensä oli Musta Metsästäjä, nimi legendoista ajalta, kun hän sieppasi haltioita ja muutti heitä örkeiksi ja yritti häpäistä Oromën. Ihmiset kutsuivat häntä nimellä Angbandin Musta Kuningas tai Musta Kuningas. Kääpiöiden hänestä käyttämä nimi on tuntematon, eivätkä hobitit luultavasti tienneet hänen olemassaolostaan.
Meriastrolabi

Kolme meriastrolabia Forte da Ponta da Bandeira'n museossa, Lagosissa, Portugalissa
Meriastrolabi on vanha kulmanmittauslaite leveyspiirin määrittämiseksi laivassa joko keskipäivän auringon tai tähtien tunnetun aseman perusteella. Meriastrolabi ei ollut täydellinen astrolabi, vaan enemmänkin asteikolla merkitty kehä varustettuna kohdistimella pystysuorien kulmien määrittämiseksi. Meriastrolabit oli suunniteltu käytettäviksi laivoissa kovassa merenkäynnissä ja tuulessa, jolloin astrolabit ovat hankalia käsitellä.
Historia

Meriastrolabin ensi ilmaantumiselle on tarjolla useita ajankohtia. Vanhimman ajoituksen, 1295, tarjoaa astromoni Ramon Llull, joka eli Mallorcalla olleessa Majorcan kuningaskunnassa.  Myöhemmät ajankohdat keskittyvät 1400-luvun loppupuolelle, Samuel Purchasin väittäessä meriastrolabin, että Martin Behaim, merenkulkija, jota kaikki eivät pidä luotettavana kertojana, otti sen käyttöön navigoinnissa. Monin lähteiden mukaan väline tunnettiin varmuudella 1400-luvun lopulla. Vanhin tunnettu kuvaus meriastrolabin valmistamisesta ja käytöstä on saatu Martín Cortés de Albacarin kirjasta Arte de Navegar julkaistu vuonna 1551. vaikkakin meriastrolabin perusperiaate on sama kuin arkkipendulumin, jota muinaisessa Egyptissä käytettiin rakennettaessa pyramideja. On olemassa todisteita siitä, että meriastrolabi on kehittynyt tähtitieteessä käytetystä astrolabista, koska vanhimmissa meriastrolabeissa on säilynyt joitakin merkintöjä (esimerkiksi umbra recta ja umbra vera) vanhemmista laitteista vaikka näissä ei enää ole ollut vastaavia osia.
Meriastrolabin on syrjäyttänyt tai täydentänyt vanhempia navigaattoreiden käytössä olleita instrumentteja, kuten Jaakobinsauvaa ja kvadranttia. Meriastrolabi jäi käytöstä 1600-luvun puoleen välin jälkeen. Sen korvasi tarkemmat ja helppokäyttöisemmät laitteet kuten Davis'n kvadrantti. Säilyneet meriastrolabit ovat harvinaisia. Vuonna 1979 niitä tiedettiin löytyneen 33 kappaletta, kun vuonna 1988 tunnettiin 65 kappaletta. Mitä laajemmin meriarkeologiassa saadaan hylkyjä tutkittua, sitä enemmän niitä löytyy. Niiden raskas messinkinen rakenne takaa niiden hyvän säilyvyyden meriolosuhteissa.
Käyttö

Käytettäessä meriastrolabia navigoija nostaa laitetta renkaasta laiteen yläosassa. Tämä pitää laitteen pystysuorassa asennossa. Käyttäjä suuntaa laitteen haluamaansa kohdetta kohti. Kohdistin käännetään kohteen määräämään kulmaan ja näin saatu kulma luetaan kehän asteikolta. Katsottaessa himmeitä kohteita kuten tähtiä, navigoija katsoi kohdistimen läpi. Aurinkoa mitattaessa kohdistimen ristikon varjosta saatiin kulma.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Make your own mariner's astrolabe (Arkistoitu – Internet Archive)
Example of a mariner's astrolabe in a collection. (Arkistoitu – Internet Archive) Brass. It is large – diameter 39.6 cm , depth 1.6 cm and weight 7.7 kg.
Outi Merisalo

Outi Kaija Olivia Merisalo (s. 9. toukokuuta 1959 Helsinki) on suomalainen kielentutkija, joka toimii romaanisen filologian professorina Jyväskylän yliopistossa (1994–). Hän on erikoistunut keskiajalla tehtyjen käsikirjoitusten tutkimiseen.
Merisalo kävi Vuosaaren yhteiskoulun ja alkoi 1977 opiskella Helsingin yliopistossa romaanista filologiaa, latinan kieltä ja Rooman kirjallisuutta, kreikan kieltä ja kirjallisuutta sekä englantilaista filologiaa. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1982, lisensiaatiksi 1982, ja tohtoriksi 1988. Hänen väitöskirjansa La Langue et les  scribes (1988) käsitteli 1200-luvun poitoulaisia kansankielisiä asiakirjoja, niiden kirjurien käsialoja, heidän käyttämiään kirjoitusasuja ja asiakirjojen materiaalisia piirteitä. Vuosina 1987–1991 Merisalo tutki italialaista renessanssia Poggio Bracciolinin (1380–1459) innoittamana.
Jyväskylän yliopiston professuurin lisäksi Merisalolla on dosentuuri Helsingin yliopistossa ja Åbo Akademissa.
Merisalo on ollut Tanskan kuninkaallisen tiedeakatemian ulkomainen jäsen vuodesta 2001 ja Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2003. Vuonna 2015 Merisalo sai Saksan liittotasavallan ansioristin nauhan kera ansioistaan Saksan ja Suomen välisten tiedeyhteyksien rakentajana. Erityisen merkittävänä nähtiin hänen panoksensa suomalaisten Humboldt-stipendiaattien alumnijärjestön, Suomen Alexander von Humboldt -klubin toimintaan sen puheenjohtajana vuodesta 2006.
Julkaisuja

1988: Commentationes humanarum litterarum: La langue et les scribes. Soc. Scientiarum Fennica. Väitöskirja. ISBN 951-653-169-5.
1999: Le collezioni medicee nel 1495: Deliberazioni degli ufficiali dei ribelli. Firenze: Associazioni Amici del Bargello: Studio per edizioni scelte.
2003: Manu scripta: Länsimaisen kirjan historia keskiajalla (500–1500). JYY:n julkaisusarja, Kampus Kustannus. ISBN 978-951-91-1369-2.
Elina Hirvonen

| Elina Hirvonen |
| --- | --- |
 Elina Hirvonen WSOY:n syyskauden avajaisissa elokuussa 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1975 (ikä 49–50) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, toimittaja ja dokumenttielokuvaohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Elina Hirvonen (s. 1975 Helsinki) on suomalainen kirjailija, toimittaja ja dokumenttielokuvaohjaaja.
Hirvosen esikoisromaani Että hän muistaisi saman (2005) oli ehdolla Finlandia-palkinnon ja Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Elämä ja ura

Hirvonen on filosofian maisteri Turun yliopistosta ja taiteen kandidaatti Taideteollisesta korkeakoulusta. Hän on opiskellut kirjoittamista Oriveden Opistossa, yleistä kirjallisuustiedettä Turun yliopistossa ja dokumenttielokuvan ohjaamista Taideteollisessa korkeakoulussa. Hirvonen on työskennellyt toimittajana ja tuottajana, Ylioppilaslehden ja Vihreän Langan kolumnistina sekä Tulvan päätoimittajana.
Elämä ja ura > Toimittajana

Vuonna 2001 toimittaja Harri Nykänen kirjoitti Helsingin Sanomiin jutun, jossa erästä toimitusjohtajaa syytettiin seksuaalisesta ahdistelusta. Johtajan nimeä ei jutussa kuitenkaan paljastettu. 25-vuotias Hirvonen toimi tuolloin juontajana Neloskanavan Palaneen käry -ohjelmassa. Erässä ohjelman jaksossa johtajan henkilöllisyys paljastettiin: hän oli Veikkauksen toimitusjohtaja Matti Ahde. Ohjelmassa Hirvonen syytti Helsingin Sanomien päätoimittaja Janne Virkkusta tiedon pimittämisestä. Seuraavina päivinä mediassa nousi kohu, jossa muut toimittajat asettuivat puolustamaan Ahdetta ja Virkkusta. Hirvosen väitettiin "seonneen". Kohujutun vuoksi Palaneen käry lopetettiin. Kun Ahteen toimintaa selvitettiin, hänen todettiin syyllistyneen pitkäkestoiseen ja useasti toistuneeseen sukupuoliseen häirintään, ja hän sai Veikkauksesta potkut. Tapauksen jälkeen Hirvonen huomasi, ettei hänen juttujaan enää ostettu ja hän ymmärsi uransa toimittajana olevan ohi. Uusi suunta löytyi hänen Ylelle tekemänsä Afrikkaa käsittelevän dokumenttisarjan kautta.
Elämä ja ura > Dokumenttiohjaajana

Vuonna 2007 ilmestyi Hirvosen lyhytdokumentti Paratiisi – kolme matkaa tässä maailmassa, joka käsittelee siirtolaisuutta Afrikasta Eurooppaan. Se palkittiin vuonna 2007 Arktisen upeeta -festivaaleilla Jyväskylässä ja voitti Amsterdamin kansainvälisillä dokumenttielokuvien festivaalilla opiskelijaelokuvien pääpalkinnon. Vuonna 2008 elokuva sai erikoispalkinnon yli 30-minuuttisten elokuvien sarjassa Tampereen elokuvajuhlilla ja pääpalkinnon Ecofilms-festivaaleilla Rhodoksella.
Elämä ja ura > Romaanikirjailijana

Hirvosen esikoisromaani Että hän muistaisi saman ilmestyi vuonna 2005 ja oli Finlandia-palkintoehdokkaana. Sen käännösoikeudet on myyty yhdeksään maahan. Teos on käännetty englanniksi, islanniksi, italiaksi, puolaksi, ruotsiksi, saksaksi ja viroksi. Englanniksi sen on kääntänyt Douglas Robinson nimellä When I Forgot. Toukokuussa 2009 romaani nostettiin The New York Timesin Book Review’n kanteen, mikä on harvinaista esikoisromaanille.
Hirvosen toinen romaani Kauimpana kuolemasta ilmestyi vuonna 2010. Hän kirjoitti sen Lusakassa, Sambiassa, jossa asui miehensä kanssa kaksi vuotta. Kirja sai ilmestymisvuonnaan Kalevi Jäntin kirjallisuuspalkinnon. Romaanin käännösoikeudet on myyty kuuteen maahan.
Syksyllä 2011 Hirvoselle myönnettiin Taiteen keskustoimikunnan kolmivuotinen taiteilija-apuraha vuoden 2012 alusta alkaen. Hänen kolmas romaaninsa Kun aika loppuu ilmestyi maaliskuussa 2015.
Vuonna 2017 Hirvonen ja kuvittaja Ville Tietäväinen saivat ensimmäistä kertaa jaetun Punni-kirjallisuuspalkinnon kuvakirjasta Näkymätön.
Hirvosen ja Ujuni Ahmedin kirjoittamaan Tytöille, jotka ajattelevat olevansa yksin -teokseen pohjautuvan samannimisen näytelmän kantaesitys oli Suomen Kansallisteatterin Suurella näyttämöllä 21. syyskuuta 2023.
Teokset > Romaanit

Että hän muistaisi saman.  Helsinki:  Avain, 2005.  ISBN 952-5524-16-7
Kauimpana kuolemasta.  Helsinki:  Avain, 2010.  ISBN 978-952-5524-81-9
Kun aika loppuu.  Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-40984-8
Punainen myrsky.  Helsinki:  WSOY, 2019.  ISBN 978-951-0-43646-2
Rakkauksien lokikirja. Helsinki: WSOY, 2023. ISBN 9789510480717.
Teokset > Lastenkirjat

Prisessa Rämäpään talvitaika.  (Kuvitus: Mervi Lindman)  Helsinki:  Tammi, 2017.  ISBN 978-951-31-8642-5
Elina Hirvonen, Anna Kiiskinen & Iivari Kiiskinen: Prisessa Rämäpää ja vessasanat.  (Kuvitus: Mervi Lindman)  Helsinki:  Tammi, 2019.  ISBN 978-952-04-0465-9
Prisessa Rämäpää ja riitataika.  (Kuvitus: Mervi Lindman)  Helsinki:  Tammi, 2021.  ISBN 978-952-04-2209-7
Prisessa Rämäpää ja mörkötaika.  (Kuvitus: Mervi Lindman)  Helsinki:  Tammi, 2024.  ISBN 978-952-04-5878-2
Julia ja pehmoeläinten maailmanneuvosto.  (Kuvitus: Nadja Sarell)  Helsinki:  Tammi, 2020.  ISBN 978-952-04-1419-1
Kalle ja Vompatin soturit.  (Kuvitus: Nadja Sarell)  Helsinki:  Tammi, 2021.  ISBN 978-952-04-3193-8
Näkymätön.  (Kuvitus: Ville Tietäväinen)  Helsinki:  Lasten Keskus, 2016.  ISBN 978-952-288-549-4
Teokset > Tietokirjat

Hirvonen, Elina (toim.): Käsikirjoittaminen.  Helsinki:  Art House, 2003.  ISBN 951-884-372-4
Afrikasta. Muistiinpanoja vuosilta 2007–2009.  Helsinki:  Avain, Vihreä Lanka, 2010.  ISBN 978-952-5524-82-6
Silfverberg, Anu & Hirvonen, Elina: Sata sivua. Tekstintekijän harjoituskirja.  Helsinki:  Avain, 2010.  ISBN 978-951-692-809-1
Hirvonen, Elina & Hurskainen, Juuli (toim.): Minä jaksan tämän päivän: tarinoita lastensuojelusta.  Helsinki:  WSOY, 2019.  ISBN 978-951-0-44603-4
Hirvonen, Elina & Ahmed, Ujuni: Tytöille jotka ajattelevat olevansa yksin.  Helsinki:  WSOY, 2022.  ISBN 978-951-0-46877-7
Hirvonen, Elina: Katri Helena : laulaja.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2023.  ISBN 978-951-0-46690-2
Teokset > Elokuvat

Kiehumispiste
Aiheesta muualla

Elina Hirvonen lukee Kauimpana kuolemasta -teostaan (osa 1) Prosak-proosaklubilla, Kirjastokaista-video
Elina Hirvonen lukee Kauimpana kuolemasta -teostaan (osa 2) Prosak-proosaklubilla, Kirjastokaista-video
Elina Hirvonen: Kauimpana kuolemasta Aamun kirjassa 25.3.2010 Ylen Elävä arkisto.
Schillinger, Liesl: Hush, Memory (Arvio teoksesta Että hän muistaisi saman/When I Forgot) The New York Times Sunday Book Review. 8.5.2009. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Merja Sankelo

Merja Maarit Sankelo (s. 23. syyskuuta 1956 Evijärvi)lähde? on suomalainen, Etelä-Pohjanmaalta kotoisin oleva erikoissairaanhoitaja, terveydenhuollon tohtori ja Turun yliopiston hoitotieteen dosentti. Ajalla 6.6.1981–31.5.2007 hänen sukunimensä on ollut Kuuppelomäki.lähde?
Sankelo tuli ylioppilaaksi Evijärven lukiosta (1975). Hän valmistui sairaanhoitajaksi Seinäjoen sairaanhoito-oppilaitoksesta (1978) sekä kirurgian -ja onkologian erikoissairaanhoitajaksi Tampereen sairaanhoito-oppilaitoksesta (1981). Akateemisen jatkokoulutuksen hän aloitti Kuopion yliopistossa (1983), jossa oli professori Sirkka Sinkkosen suunnittelutyön pohjalta käynnistynyt ensimmäinen maisteritason jatkokoulutus sairaanhoitajille ja terveydenhoitajille vuoden 1979 syksyllä. Hän valmistui terveydenhuollon maisteriksi pääaineena terveydenhuollon hallinto ja sivuaineena hoitotiede (1986) ja suoritti sen jälkeen terveydenhuollon lisensiaattitutkinnon (1991) ja terveydenhuollon tohtorin tutkinnon Turun yliopistossa (1996). Väitöskirjan otsikko on Parantumatonta syöpää sairastavien potilaiden kärsimyskokemukset ja selviytymistä tukevat toiminnot, jonka ohjaajana toimi Suomen ensimmäinen hoitotieteen professori Sirkka Lauri. Pedagogiset opinnot ja opetusharjoittelun (36 op) hän suoritti Tampereen yliopistossa (2000). Vuodesta 2002 alkaen hän on toiminut hoitotieteen dosenttina Turun yliopistossa.
Sankelon päätutkimusalueet ovat olleet syöpää sairastavan- ja kuolevan potilaan hoitotyö, sosiaali-ja terveysalan johtaminen, hoivayrittäjyys, nuorten terveystottumukset ja elämänhallinta sekä terveysalan opiskelijoiden ohjaus käytännön harjoittelujaksojen aikana. Tutkijan työn lisäksi hän on toiminut mm. johtavana hoitajana Kurikan terveyskeskuksessa, opetus-ja johtotehtävissä Seinäjoen ammattikorkeakoulussa ja opetusylihoitajana Etelä-Pohjanmaan sairaanhoitopiirissä/ hyvinvointialueella.
Sankelo oli mukana tekemässä ja toimittamassa Suomen ensimmäistä oppikirjaa syöpää sairastavan hoitotyöstä, joka ilmestyi vuonna 2000. Sankelon julkaisutoiminta on ollut laajaa 1980-luvulta  alkaen sisältäen tieteellisiä- ja muita julkaisuja, kirjoja ja mielipidekirjoituksia. Hän on pitänyt lukuisia esityksiä tieteellisissä konferensseissa eri puolilla maailmaa ja toiminut asiantuntija-, esitarkastus-ja arviointitehtävissä kotimaassa ja ulkomailla, toiminut luennoitsijana sekä ollut puheenjohtajana ja jäsenenä mm. hankkeiden ohjausryhmissä ja erilaisissa johtoryhmissä.
Sankelolle on tunnustuksena ansioistaan myönnetty Tasavallan presidentin toimesta Suomen valkoisen ruusun ritarikunnan ansiomerkki (2022).
Kirjallinen tuotanto

Kuuppelomäki Merja.1996. Parantumatonta syöpää sairastavien potilaiden kärsimyskokemukset ja selviytymistä tukevat toiminnot.Väitöskirja. Turun yliopiston julkaisuja, sarja C, osa 124, Turun yliopisto 1996 ISBN 951-29-0821-2
Kärsimys ja toivo syöpää sairastavan ihmisen elämässä. Kirjayhtymä 1997 ISBN 951-26-4284-0
Merja Kuuppelomäki & Elina Eriksson: Syöpää sairastavan potilaan hoitotyö. Helsinki WSOY 2000 ISBN 951-0-23043-X
Rakkauden voima elämässä / "rakkausviestejä henkioppailta", Kustannus HD 2015 ISBN 978-952-7066-09-6
Henkiparannuksen ihmeet : kävijöiden kokemuksia kuuluisassa Casa de Dom Inaciossa, Kustannus HD 2016 ISBN 978-952-7066-61-4
Arkkienkeli Mikael : rakastavaa ohjausta elämään ja henkiseen kasvuun, Kustannus HD 2018 ISBN 978-952-7244-17-3
Merten villikissa

Merten villikissa (eng. Sea Star) on kirja, jonka on kirjoittanut Pamela Jekel vuonna 1983. Kirja kertoo todellisesta henkilöstä, Anne Bonnystä, joka oli merirosvo 1700-luvulla. Kirjan on kustantanut Tammi vuonna 1985 ja suomentanut Kaarina Ripatti. ISBN 951-30-6079-9
Vera Menchik

| Vera Menchik |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. helmikuuta 1906
Kuollut: 27. heinäkuuta 1944 (38 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdistynyt kuningaskunta  Tšekki  Venäjä
Shakinpelaaja
Naisten maailmanmestari:  1927–1944
Vera Francevna Menchik-Stevenson (tšek. Věra Menčíková; ven. Вера Францевна Менчик Vera Frantsevna Mentšik) (16. helmikuuta 1906 Moskova, Venäjä – 27. heinäkuuta 1944 Clapham, Lontoo, Britannia) oli ensimmäinen virallinen shakin naisten maailmanmestari, ja hän voitti kaikki seitsemän ennen toista maailmansotaa vuosina 1927–1937 järjestettyä naisten maailmanmestaruusturnausta. Hän kuoli 1944 ilmapommituksessa.
Nuoruus ja muutto Englantiin

Menchikin isä oli tšekki ja todennäköisesti Olga-äidin isä oli englantilainen. Käytyään ensin yksityistä tyttökoulua Menchik siirtyi julkiseen kouluun, jossa sattui toimimaan shakkipiiri. Menchik oli oppinut hieman shakkia isältään, joka oli ilmeisesti melko hyvä pelaaja, ja hän osallistui koulussa turnaukseen, joka jäi kuitenkin kesken. Venäjän vallankumouksen alettua Menchikin perheellä oli Moskovassa kuusi huonetta käsittävä huoneisto. Pian perheen piti luovuttaa suurin osa huoneista pois, ja talon kellariin muutti asumaan köyhiä. Vallankumouksen pyörteissä Veran isä menetti omistamansa myllyn , ja lopulta Menchikien perhe ajettiin kokonaan kodistaan. Vaikeuksien jälkeen, syksyllä 1915, perhe lähti Venäjältä ja asettui Hastingsiin Isoon-Britanniaan, missä Menchikit asuivat Veran isoäidin luona. Veran isän kohtalosta ei ole varmuutta, mutta Brian Denmanin mukaan tämä mahdollisesti oli kuitenkin vielä elossa 1927.
Menchik liittyi 1923 paikalliseen Hastingsin shakkikerhoon ja sai siellä valmennusta vahvoilta pelaajilta, kuten J. A. J. Drewittiltä ja jopa Géza Maróczyltä, joka tuolloin sattui oleilemaan Hastingsissa. Mahdollisesti Maroczyn vaikutuksesta Menchikille kehittyikin tuona aikana hyvä asemallinen arvostelukyky, joka myöhemminkin leimasi hänen peliään. Hän ei ollut tunnettu taktikkona ja hyökkäyspelaajana, vaan oli erityisen hyvä realisoimaan voitokseen pieniä etuja. Myös hänen olemuksensa pelin aikana oli tyyni, ja hän tapasi istua laudan ääressä koko pelin ajan. Menchikistä tuli nopeasti suosittu shakkipiireissä paitsi sukupuolensa ansiosta, myös ystävällisen ja kanssaihmisistä kiinnostuneen luonteensa vuoksi. Hänen muihin harrastuksiinsa kuuluivat tennis ja pitsityöt, joissa hän oli melkoisen hyvä.
Joulukuussa 1923 Menchik osallistui ensimmäistä kertaa Hastingsin kongressiturnaukseen, ja seuraavan vuoden alussa hän ensimmäistä kertaa edusti Englantia, pelaten sadan pöydän ottelussa Hastingsin Pier Pavilionissa pöytää 20. Vaikka hän ei vielä ollut Britannian kansalainen eikä voinut näin ollen osallistua mestaruuskilpailuihin, hän 1925 voitti kahdesti ottelussa silloisen huippupelaajan Edith Priecen ja saattoi hyvin pitää itseään maan parhaana naispelaajana.
Maailmanmestaruus

Vuonna 1927 Lontoossa järjestettiin kansainvälinen naisten shakkiturnaus, jonka Menchik voitti antaen muille vain yhden tasapelin 11 pelissä. Kolme vuotta aiemmin perustettu Maailman shakkiliitto FIDE julisti turnauksen naisten maailmanmestaruusturnaukseksi ja näin Vera Menchikistä tuli historian ensimmäinen naismaailmanmestari. Hän puolusti menestyksellä arvoaan Hampurissa 1930, Prahassa 1931, Folkestonessa 1933, Varsovassa 1935, Tukholmassa 1937 ja Buenos Airesissa 1939. Varsovan ja Tukholman turnauksissa pelasi myös hänen paria vuotta nuorempi siskonsa Olga. Vera oli täysin ylivoimainen aikansa naisia vastaan: kaikissa näissä MM-turnauksissa hän hävisi vain yhden ainoan pelin. Menchik otteli noina vuosina myös kahdesti (Rotterdam 1934 ja Semmering 1937) ikätoverinsa ja pahimman kilpailijansa Sonja Grafin (1908-65) kanssa, voittaen molemmat ottelut selvästi.