stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kevätuhri

| Kevätuhri |
| --- | --- |
 Nikolai Roerichn alkuperäisen puvustuksen luonnos.
Koreografi:  Vatslav Nižinski
Säveltäjä:  Igor Stravinsky
Ensi-ilta:  29. toukokuuta 1913  Théâtre des Champs-Élysées, Pariisi
Alkuperäinen seurue:  Ballets russes
Roolit:  pääosa Maria Piltz, Bronislava Nižinska, Lydia Sokolova, Martha Graham
Lavastus:  Nikolai Roerich
Puvustus:  Nikolai Roerich
Kevätuhri (ransk. Le Sacre du printemps; ven. Весна священная, Vesna svjaštšennaja) on venäläisen Igor Stravinskyn säveltämä baletti.
Stravinsky sävelsi teoksen Sergei Djagilevin Ballets russes -seurueelle, ja sen alkuperäisen koreografian teki Vatslav Nižinski. Teos edustaa primitivismiä, ja sitä pidetään modernismin läpimurtona taidemusiikissa. Kevätuhri kantaesitettiin 29. toukokuuta 1913 Pariisin Théâtre des Champs-Élysées’ssä. Skandaalimainen ensi-ilta, jossa teoksen modernistisuudesta järkyttynyt yleisö häiritsi esitystä, on jäänyt musiikin historiaan.
Baletin virallinen nimi on kokonaisuudessaan Le Sacre du printemps: tableaux de la Russie païenne en deux partie (Kevätuhri: kuvia pakanalliselta Venäjältä kahdessa osassa). Venäjänkielinen nimi Vesna svjaštšennaja tarkoittaa sananmukaisesti ”pyhää kevättä”.
Nikolai Roerichin suunnittelema alkuperäinen puku Kevätuhriin, 1913.
Juoni

Baletti kuvaa muinaista pakanallista Venäjää, jossa pienen yhteisön asukkaat suorittavat kevään tuloon liittyviä rituaalisia menoja. Baletin ensimmäinen osa kuvaa erilaisia riittejä. Toisessa osassa uhriksi valittua tyttöä valmistellaan eri tavoin, kunnes hän lopuksi joutuu tanssimaan itsensä kuoliaaksi. Uhria lukuun ottamatta Kevätuhrissa ei ole varsinaisia päähenkilöitä, mutta vanha mies ja vanha nainen erottuvat muiden hahmojen yhtenäisesti pukeutuneista ja tanssivista ryhmistä.
Baletin kohtauksilla on seuraavat otsikot:
Ensimmäinen osa: Maan palvonta (L’Adoration de la Terre )
Johdanto (Introduction)
Kevään ennusmerkit – Nuorten tyttöjen tanssit (Les Augures printaniers – Danses des adolescentes)
Sieppausleikki (Jeu du rapt)
Kevään piiritanssit (Rondes printanières)
Kilpailevien heimojen leikit (Jeux des cités rivales)
Viisaan vanhuksen kulkue (Cortège du sage)
Maan palvonta (Adoration de la terre)
Viisas vanhus (Le sage)
Maan tanssi (Danse de la terre)
Toinen osa: Uhri (Le Sacrifice )
Johdanto (Introduction)
Nuorten neitojen mystiset piirit (Cercles mystérieux des adolescentes)
Valitun ylistys (Glorification de l'élue)
Esi-isien manaaminen (Evocation des ancêtres)
Esi-isien rituaali (Action rituelle des ancêtres)
Uhritanssi (valittu) (Danse sacrale (L'Élue)
Musiikki

Mieleenpainuvia Kevätuhrissa ovat lukuisat riitasoinnut ja barbaarisiksi luonnehditut rytmit. Teoksessa rytmi on tärkeämpi kuin melodia ja lyömäsoittimet ovat hallitsevassa asemassa.
Stravinsky kieltäytyi itse pitämästä Kevätuhria vallankumouksellisena, koska vallankumous hänen mukaansa merkitsi kaaosta ja oli taiteen olemukseen kuuluvan kurin ja järjestyksen vastakohta. Hän korosti päinvastoin Kevätuhrin musiikin täsmällisyyttä, joka ilmenee erityisesti sen jatkuvasti symmetriaa rikkovassa rytmisessä organisaatiossa, vaihtuvissa tahtilajeissa ja mutkikkaissa ostinato-rakenteissa.
Richard Taruskinin mukaan Stravinsky lainasi Kevätuhrin musiikkiin ainakin yhdeksässä kohdassa venäläisiä kansanlauluja, vaikka myöhemmin kiistikin sen. Stravinsky on muunnellut kansanlauluista lainattuja melodioita hyvin radikaalisti, joten ne pystyy usein jäljittämään vain hänen työmuistiinpanoistaan eikä niitä välttämättä enää tunnista valmiista musiikista.
Myöhempi maine

Kevätuhrin menestystarina alkoi varsinaisesti sen konserttiesityksistä Moskovassa ja Pariisissa vuonna 1914 ja Lontoossa vuonna 1921. Balettina se esitettiin Pariisissa uudelleen näytäntökaudella 1920–1921 Léonide Massinen koreografiaan ja Ernest Ansermet’n musiikinjohdolla. Uhrin osan ovat tanssineet Bronislava Nižinska, Lydia Sokolova ja Martha Graham.
Kevätuhrista on tullut 1900-luvun musiikin keskeisiä orkesteriteoksia, ja se kuuluu suurten orkesterien kantaohjelmistoon, mutta sitä esitetään myös tanssiteoksena eri koreografien tulkitsemana. Teoksesta on tehty yli sata koreografiaa. Nižinskin alkuperäinen koreografia jäi unohduksiin. Vasta vuonna 1987 yhdysvaltalainen Joffrey-baletti ennallisti sen muistiinpanojen ja aikalaishavaintojen pohjalta. Stravinsky laati Kevätuhrin musiikista vuonna 1947 uuden sovituksen, joka oli tarkoitettu esitettäväksi konserttikappaleena ilman tanssijoita. Tätä versiota on esitetty myöhemmin yleisimmin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tiina Suhonen: Kevätuhrin sata vuotta: osa 1 (Arkistoitu – Internet Archive) ja 2 (Arkistoitu – Internet Archive). Liikekieli.com 29.5.2013 ja 4.2.2014.
Tanssijoita Keväuhrin alkuperäispuvuissa ja lavasteessa, mainoskuva 1913. Tanssijat vasemmalta Julitška, Marie Rambert, Jejerska, Boni, Boniecka ja Faithful.
Nikolai Roerichin lavastusluonnos, 1910-1911.
Lydia Sokolova 'Valittuna tyttönä'.
Kiinan ja Albanian välirikko

Kiinan ja Albanian välirikolla tarkoitetaan Kiinan kansantasavallan ja Albanian sosialistisen kansantasavallan suhteiden katkeamista 1970-luvulla.
Kommunistit ottivat Albaniassa vallan vuonna 1946 kenraali Enver Hoxhan johdolla. Maa solmi läheiset suhteet Neuvostoliiton ja vuonna 1949 perustetun Kiinan kansantasavallan kanssa. Kun Neuvostoliitto vuonna 1956 sanoutui irti stalinismista, Albania ja Kiina syyttivät sitä revisionismista ja puolustivat marxilais-leniniläisiä periaatteita, joiden oikeaoppista tulkintaa maat katsoivat edustavansa. Neuvostoliittolaiset asiantuntijat poistuivat Albaniasta ja tilalle tuli kiinalaisia.
Kiinan ja Albanian suhteet alkoivat kuitenkin 1970-luvun alussa heikentyä ja erimielisyydet kasvaa Yhdysvaltain presidentti Richard Nixonin Kiinan vierailun (1972) jälkeen. Albanian johtaja Enver Hoxha näki vierailun sekä Maon kehittämän "Kolmen maailman teorian" osoituksena Kiinan alistumisesta yhdysvaltalaiselle imperialismille sekä "proletaarisen internationalismin" eli kommunistimaiden keskinäisen yhteistyön hylkäämiselle. Kolmen maailman teoria julkistettiin vuonna 1974. Sen mukaan Yhdysvallat ja Neuvostoliitto ovat ensimmäinen maailma, useimmat länsimaat toinen maailma ja useimmat Afrikan, Aasian ja Latinalaisen Amerikan maat kolmas maailma. Tämän teorian avulla puolusteltiin Kiinan yhteistyötä Yhdysvaltojen kanssa.
Kiinan johtaja Mao Zedong kuoli syyskuussa 1976, ja Kiinan johdossa tämän jälkeen käyty valtataistelu päättyi Hua Guofengin johtamien ”maltillisten” voittoon ja niin kutsutun neljän koplan kukistumiseen. Tämä kiihdytti Albanian ja Kiinan suhteiden kylmenemistä. Heinäkuussa 1977 Jugoslavian diplomaattilähteet kertoivat, että Albania oli karkottanut maasta kiinalaiset asiantuntijat ja kutsunut kotiin Kiinassa olleet albanialaiset opiskelijat. Marraskuussa 1977 eräs Albanian kommunistisen puolueen politbyroon jasen arvosteli puheessaan Mao Zedongin oppeja.
Välirikon takia Kiina katkaisi kauppasuhteensa Albaniaan 1978 ja Albania jäi ulkopoliittisesti eristäytyneeksi, puhdasta marxilais-leniniläistä politiikkaa noudattavaksi maaksi vuoteen 1989 asti. Hoxhan kuolema vuonna 1985 oli ensimmäinen askel eristäytymisen loppua kohti.
Dick Pound

Richard W. Pound vuonna 2010.
Richard William Duncan ”Dick” Pound (s. 22. maaliskuuta 1942 St. Catharines, Ontario) on kanadalainen uimari, lakimies, kirjailija ja urheilujohtaja.
Richard W. Pound osallistui urheilu-urallaan vuonna 1960 Rooman kesäolympialaisten 100 metrin vapaauintiin sijoittuen kuudenneksi sekä Kanadan 4 × 100 metrin sekaviestijoukkueeseen, joka sijoittui neljänneksi. Kaksi vuotta myöhemmin Pound oli Kanadan viestijoukkueessa voittamassa Brittiläisen kansainyhteisön kisoissa Australian Perthissä 4 × 100 metriä ja 4 × 200 metriä. Pound ei päässyt enää vuoden 1964 Tokion olympialaisiin, ja hän lopetti silloin uintiuransa.
Siviiliuransa Dick Pound teki lakitoimiston jäsenenä Montrealissa. Myöhemmin hänestä tuli montrealilaisen McGill-yliopiston kansleri 1999–2009.
Poundista tuli urheilu-uransa jälkeen urheilujohtaja, vuonna 1968 Kanadan olympiakomitean jäsen ja vuotta myöhemmin olympiakomitean pääsihteeri ja vuosiksi 1977–1982 Kanadan olympiakomitean puheenjohtaja. Vuoden 1972 Münchenin kesäkisoissa Pound toimi Kanadan olympiajoukkueen varajohtajana. Vuonna 1988 hän oli Calgaryn talvikisojen toimeenpanevan komitean puheenjohtajana. Seuraavissa kanadalaiskisoissa Vancouverissa 2010 Pound hoiti yhteistyöstä kisojen edustajana huippuvieraiden kanssa.
Kansainvälinen urheilujohtajan ura alkoi vuonna 1978, kun Pound valittiin Kansainväliseen olympiakomiteaan ja hän sai vastuulleen KOK:n talouden kannalta keskeisen televisio- ja mainossopimusten teon. Vuosina 1987–1991 ja 1996–2000 hän oli KOK:n varapuheenjohtaja sekä vuosina 1983–1991 ja 1992–1996 KOK:n toimeenpanevan komitean jäsen eli hän toimi lähes 20 vuotta KOK:n ytimessä. Vuonna 2001 valittaessa Juan Antonio Samaranchin seuraajaa KOK:n puheenjohtajaksi Pound oli vahva ehdokas. Hän ei kuitenkaan tullut valituksi. Puheenjohtajaksi nousi belgialainen Jacques Rogge. Hän oli myös osallisena KOK:n jäseniin kohdistuneessa korruptiokeskustelussa.
Dick Poundilla oli näkyvä rooli Kansainvälisessä antidopingtoimistossa WADA:ssa. Hänet valittiin sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi vuonna 1999. Toimiston sijoituspaikka oli Poundin kotipaikka Montreal. Tässä tehtävässä hän oli vuoteen 2007.
Poundin julkaisema kirjallisuus

Rocke Robertson Surgeon and Shepherd of Change, Mcgill Queens Univ Pr, 2008, ISBN 978-0-7735-3374-5
Unlucky to the End: The Story of Janise Marie Gamble, Mcgill Queens Univ Pr, 2007, ISBN 978-0-7735-3300-4
Inside Dope: How Drugs Are the Biggest Threat to Sports, Why You Should Care, and What Can Be Done about Them, Wiley & Sons, 2006, ISBN 978-0-470-83733-7
Inside the Olympics: A Behind-the-scenes Look at the Politics, the Scandals, and the Glory of the Games, Wiley & Sons, 2004, ISBN 978-0-470-83454-1
High Impact Quotations, Fitzhenry & Whiteside, 2004, ISBN 978-1-55041-847-7
Fitzhenry & Whiteside Book of Canadian Facts and Dates, Fitzhenry & Whiteside, 3. laitos, 2004, ISBN 978-1-55041-171-3
Five Rings Over Korea: The Secret Negotiations Behind the 1988 Olympic Games in Seoul, Little Brown & Co (T), 1994, ISBN 978-0-316-71507-2
Chief Justice W.R. Jackett: By the Law of the Land, Mcgill Queens Univ Pr, 1999, ISBN 978-0-7735-1898-8
Stikeman Elliott: The First Fifty Years, Mcgill Queens Univ Pr, 2003, ISBN 978-0-7735-2411-8
Stikeman Income Tax Act, Carswell Legal Pubns, 44. laitos, 2008, ISBN 978-0-7798-1717-7
Kira Poutanen

Kira Poutanen Pariisissa vuonna 2021.
Kira Poutanen (s. 30. maaliskuuta 1974 Lahti) on suomalainen kirjailija, suomentaja ja käsikirjoittaja.  Hän on työskennellyt myös toimittajana ja näyttelijänä. Poutanen voitti vuonna 2001 lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkinnon teoksesta Ihana meri. (Otava, 2001). Ihana meri on käännetty tanskaksi (Det skønne, skønne hav, Romano Carlsen, 2002), latviaksi (Skaista jūra, Jāņa Rozes, 2007) ja unkariksi (A Csodálatos Tenger, Cerkabella, 2009).
Poutanen valmistui ylioppilaaksi Kallion ilmaisutaidon lukiosta vuonna 1993 ja filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1999 pääaineenaan ranskan kääntäminen. Hän on opiskellut myös viestintää Paris III -yliopistossa ja valmistunut näyttelijäksi pariisilaisesta Florent-teatterikoulusta vuonna 2002.
Poutanen on suomentanut muiden muassa Joyce Carol Oatesin, Joël Dickerin ja Delphine de Viganin romaaneja. Hän on toiminut Ranskan live-toimittajana MTV-uutisissa sekä kirjoittanut kolumneja ja artikkeleita muun muassa Helsingin Sanomiin sekä Hyvä Terveys- ja Elle-lehtiin.
Poutanen on näytellyt useissa lyhytelokuvissa ja mainoksissa Ranskassa sekä teatterinäyttelijänä ranskalaisissa Okibu- ja Etincelles-teatteriryhmissä.lähde? Poutanen on asunut Ranskassa vuodesta 1997.
Teoksia

Ihana meri.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17626-9
Katso minua!  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19323-6
Kotimatka.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-20041-3
Rakkautta au lait.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-34911-3
Rakkautta al dente.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-35901-3
Rakkautta on the rocks.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-37826-7
Rakkautta borealis. Helsinki, WSOY, 2012 ISBN 9789510393390
Ibiza original-äänikirja, Storytel, 2018
Surun kartta.  Helsinki:  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-0-47104-3
Jaska Lukkarinen

Jaakko Lukkarinen
Jaakko Lauri Valdemar Lukkarinen (s. 18. elokuuta 1982 Porvoon maalaiskunta) on suomalainen rumpali ja sovittaja, joka soittaa rumpuja useissa jazzkokoonpanoissa, kuten Dalindéossa, Ricky-Tick Big Bandissä, Jukka Eskola Quintetissä ja hänen omassa Jaska Lukkarinen Triossaan. Lukkarinen on toiminut myös Honey B and the T-Bones -yhtyeen rumpalina vuodesta 2008 alkaen.
Lukkarinen on soittanut useiden suomalaisten artistien ja yhtyeiden, kuten Mikko Kuustosen ja Jukka Perkon, UMOn, Rajattoman, Eero Koivistoisen, Katri Helenan, Erja Lyytisen, Marzi Nymanin ja Susanna Hietalan kanssa.
Jaska Lukkarinen Trion kanssa Lukkarinen on levyttänyt instrumentaalimusiikkia ja julkaissut levyt Trane Ear ja Neutral Terrain joiden säveltäjinä ovat toimineet muun muassa Lukkarinen ja Jussi Kannaste. Lisäksi Lukkarinen on ollut mukana säveltämässä joitakin Soul Captain Bandin kappaleita kuten "Hypnoosiin" ja "Taistelun arvoinen", joita on julkaistu myös Jukka Pojan kokoelmalevyllä sekä NYConnection-yhtyeen kappaleita.
Lukkariselle myönnettiin Sony Jazz -palkinto vuonna 2008 ja Pori Jazzin vuoden taiteilija -palkinto vuonna 2010lähde?.
Kiinan Sisämaanlähetys

Kiinan Sisämaanlähetys eli Overseas Missionary Fellowship (China Inland Mission vuoteen 1964 asti) on Hudson Taylorin Lontoossa  25. kesäkuuta 1865 perustama evankelinen lähetysseura, jonka tarkoituksena on evankeliumin julistaminen Kiinassa ja muissa Aasian maissa. Seuran rahoitus oli vapaaehtoisten lahjoituksien varassa. Lähetyksen yleisjohtajana toimi Hudson Taylor. Lontoon päämajassa toimivat neuvosto ja sihteerit. Neuvosto hyväksyi lähetystyöhön pyrkivät kokelaat. Kiinassa lähetysseuran toimintaansa varten tarvitsemat rakennukset vuokrattiin tai ostettiin. Lähetystyöntekijöillä ei ollut oikeutta ostaa itselleen maata, eikä rakennuksia.
Hudson Taylor 1865
Vapaakirkollinen Suomen Vapaa Lähetys teki yhteistyötä Kiinan Sisämaanlähetyksen kanssa.
André Kertész

| André Kertész |
| --- | --- |
 André Kertész New Yorkissa 1982
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1894 Budapest, Unkari
Kuollut: 28. syyskuuta 1985 (91 vuotta) New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  unkarilainen
Ammatti:  valokuvaaja
André Kertész, alk. Andor Kertész, (2. heinäkuuta 1894 Budapest, Unkari – 28. syyskuuta 1985 New York, Yhdysvallat) oli unkarilaissyntyinen valokuvaaja, joka tunnetaan uraauurtavasta panoksestaan valokuvien sommittelussa ja ponnistelustaan luoda ja kehittää valokuvaesseistiikkaa. Kertészin pitkän uran alkuvuosina hänen silloin epäortodoksiset kuvakulmansa ja haluttomuutensa tehdä myönnytyksiä omassa kuvatyylissään estivät hänen työtään saamasta laajempaa arvostusta. Vielä elämänsä loppupuolellakaan Kertész ei tuntenut saavansa ansaitsemaansa maailmanlaajuista arvostusta. Nykyisin häntä pidetään yhtenä valokuvajournalismin, ellei ylipäänsä peräti koko valokuvauksen, merkittävistä hahmoista.
Kertész, josta perhe odotti pörssivälittäjää, oli itseoppinut valokuvaaja, ja hänen nuoruudentöitään ilmestyi lähinnä lehdissä. Tilanne jatkui hyvin myöhäisiin vuosiin asti, jolloin hän ei enää ottanut vastaan työtarjouksia. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän oli jonkin aikaa sotapalveluksessa ja muutti 1925 Pariisiin vastoin perheensä toiveita. Siellä hän päätyi emigranttien ja dadaistien seuraan ja sai sekä kriitikoiden arvostusta että kaupallista menestystä. Toisen maailmansodan uhatessa hän siirtyi Yhdysvaltoihin, jossa elämä hankaloitui ja hän joutui rakentamaan maineensa uudestaan tilaustöillä. Hän pahastui muutamiin päätoimittajiin, jotka eivät hänen mielestään arvostaneet riittävästi hänen työtään. 1940- ja 1950-luvulla hän ei enää työskennellyt lehdille ja alkoi saada kasvavaa kansainvälistä menestystä. Huolimatta vuosien varrella saamistaan lukuisista palkinnoista hän ei tuntenut saavansa arvostusta, eikä tämä näkemys muuttunut hänen kuolemaansa mennessä. Hänen uransa jakautuu yleisellä tasolla neljään kauteen sen mukaan, missä hänen ammatillinen toimintansa oli noina aikoina merkittävintä. Ne ovat unkarilainen kausi, ranskalainen kausi, amerikkalainen kausi ja elämän loppupuolella kansainvälinen kausi.
Nuoruus

Andor Kertész syntyi kirjakauppias Lipót Kertészin ja tämän vaimon Ernesztin Hoffmannin keskiluokkaiseen perheeseen. Andor, josta ystävät käyttivät nimeä "Bandi", oli kolmesta pojasta keskimmäinen. Kun Lipót kuoli 1908 tuberkuloosiin, leskeksi jäänyt Ernesztin jäi vaille tulolähdettä, jolla olisi huolehtinut kolmesta pojastaan Andorista, Imrestä ja Jenősta. Onneksi Ernesztinin veli Lipót Hoffmann oli Kertészille ja hänen veljilleen kuin isä. Perhe muutti pian Lipótin Szigetbecsessä omistamalle maatilalle, jossa Kertészin elämä maalaisympäristössä oli leppoisaa, mikä muovasi hänen myöhempää uraansa.
Lipót kustansi Kertészin opinnot kauppaoppilaitoksessa siihen asti, kunnes tämä valmistui 1912, ja sitten hän huolehti tämän pääsystä töihin pörssiin. Toisin kuin veljensä Imre, joka työskenteli Budapestin pörssissä kuolemaansa saakka 1957, Kertész ei juuri ollut kiinnostunut pörssiurasta. Sen sijaan häntä kiinnostivat kuvalehdet sekä kalastaminen ja uiminen Tonavassa enon maatilan lähellä. Kertészin ensi kohtaamiset lehtikuvauksen kanssa olivat ne, jotka saivat hänet uneksimaan valokuvaajanurasta. Häneen vaikuttivat myös eräät Lajos Tihanyin ja Gyula Zilzerin maalaukset sekä runot.
Kritiikin arvioita

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Kertészin kuvat eivät huuda, ne kuiskaavat. | ” |
– Hannu Vanhanen, Unkarilaisten valokuvaajien odysseia
Läpi koko uran Kertésziä luonnehdittiin "tuntemattomaksi sotilaaksi", joka työskenteli valokuvauksen kulissien takana, ja hänet mainittiin työnsä ansiosta vain harvoin vielä hänen kuolemaansa edeltävänä aikana 1980-luvulla. Vaikka Kertész sai runsaasti palkintoja, hän ei tuntenut saavansa tyylilleen ja työlleen sen enempää kriitikkojen kuin yleisönkään arvostusta. Vaikka Kertészin vuonna 1927 pitämä näyttely oli ensimmäinen valokuvaajan yksityisnäyttely, hän sanoi, että vasta vuoden 1946 näyttelystä Art Institute of Chicagossa hän tunsi saaneensa työnsä ansiosta myönteisiä arviointeja, ja hän mainitsee sen näyttelyn yhtenä Amerikan-aikansa hienoimmista hetkistä. Hänen ollessaan Yhdysvalloissa häntä luonnehdittiin hyvin intiimiksi taiteilijaksi, joka toi katsojan lähelle työtään, silloinkin kun kuva esitti niinkin pelottavaa aihetta kuin New York ja hänen kuolemansa jälkeenkin tehdyt vedokset ovat saaneet myönteisiä arvioita. "Kertész oli ennen kaikkea tasaisen hyvä valokuvaaja". Kertésziä kuvattiin usein työssään ensi sijaisesti valon käyttäjäksi, ja Kertész itsekin sanoi, että "kirjoitan valolla". Hänen ei katsottu "kommentoivan" aihettaan vaan pikemminkin vangitsevan, millä usein perustellaan sitä, että hänen työtään on aika ajoin aliarvioitu. Hänellä ei ollut poliittista ohjelmaa, eikä hän tarjonnut valokuvillaan sen kummempia syvällisiä ajatuksia kuin pelkästään elämän. Taiteensa intiimin tunnelman ja nostalgisuuden kautta Kertészin kuvat viittaavat ajattomuuteen, jota väistämättä arvostettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Muista valokuvaajista poiketen Kertész esitti kuvissaan kuvan elämästään ja näytti kronologisesti, missä hän vietti aikaansa, esimerkiksi monet hänen Ranskan-kuvansa esittivät kahviloita, joissa hän istuksi odottelemassa taiteellista inspiraatiota.. Vaikka Kertész vain harvoin sai huonoja arvosteluja, arvostelujen vähäisyys sai hänet tuntemaan jääneensä paitsi arvostusta. Häntä on kuitenkin usein pidetty valokuvajournalismin isänä. Muutkin valokuvaajat mainitsevat Kertészin ja hänen kuvansa inspiraationsa lähteeksi. Henri Cartier-Bresson sanoi hänestä jo 1930-luvun alussa: "Olemme kaikki hänelle hyvin paljon velkaa."
Teokset

Oheinen kirjaluettelo on teoksista Capa et al., Corkin & Lifson ja Könemann et al.
1933 – Enfants Éditions d'Histoire et d'Art, Paris. Kokoomateos, 54 äidille ja Elizabeth-vaimolle omistettua kuvaa.
1934 – Paris Vu Par André Kertész Éditions d'Histoire et d'Art, Paris. Kokoomateos, 48 valokuvaa Kertészin Pariisin-ajalta.
1936 – Nos Amies les Bêtes Éditions d'Histoire et d'Art, Paris. Kokoomateos, 60 valokuvaa eläimistä, omistettu Szigetbecselle, missä hän otti ensimmäiset valokuvansa.
1937 – Les Cathédrales du Vin Etablissements et Brice, Paris. Kokoomateos, 28 valokuvaa.
1945 – Day of Paris J. J. Augustin, New York. Kokoomateos, 126 valokuvaa, again of valokuvaa during his stay in Paris.
1964 – André Kertész, Photographer Museum of Modern Art, New York. Kokoomateos, 64 valokuvaa saman vuoden näyttelystä MOMAssa.
1966 – André Kertész New York Paragraphic Books, New York. Kokoomateos, 76 reprodusoitua valokuvaa.
1968 – The Concerned Photographer Grossman New York, näyttelyn "The Concerned Photographer" jälkeen.
1971 – On Reading New York by Grossman. A small number of valokuvaa all of various people reading.
1972 – André Kertész: Sixty Years of Photography, 1912–1972 New York by Grossman. Kokoomateos, 250 valokuvaa.
1974 – J'aime Paris: Photographs Since the Twenties New York by Grossman. Kokoomateos, 219 valokuvaa from his years in Paris and his later return trips there.
1975 – Washington Square New York by Grossman. Kokoomateos, 104 valokuvaa of Washington Square which Kertész took using a telephoto lense.
1976 – Distortions, Alfred A. Knopf, New York. Kokoomateos, 200 valokuvaa joissa kaksi alastonmallia huvipuiston naurupeilin edessä. Nämä valokuvat on otettu paljon ennen kirjan julkaisua.
1976 – Of New York Alfred A. Knopf, New York. Kokoomateos, 184 valokuvaa New Yorkista, omistettu Elizabethille.
1977 – André Kertész Aperture Inc, New York. Kokoomateos, 44 valokuvaa, History of Photography series, Aperture Inc.
1979 – Americana Mayflower Books Inc, New York. Kokoomateos, 64 valokuvaa Kertészin koko uralta. Valokuvat esittävät amerikkalaista elämäntyyliä, ja kirja on yksi neliosaisesta sarjasta. Muut kirjat "Birds", "Landscapes" ja "Portraits" ilmestyivät saana vuonna, mutta Kertész ei pitänyt kuvien tasosta eikä suostunut kirjoittamaan nimeään siihen.
1979 – Birds Mayflower Books Inc New York. Kokoomateos, 64 valokuvaa Kertészin uran kok oajalta.
1979 – Landscapes Mayflower Books Inc, New York. Kokoomateos, 64 valokuvaa maisemakuvia Kertészin koko uran ajalta.
1979 – Portraits Mayflower Books Inc, New York. Kokoomateos, 64 muotokuvaa Kertész uran koko ajalta.
1981 – From My Window New York Graphic Society/Little Brown, Boston. Kokoomateos, 53 värivalokuvaa, harvoja Kertész värikuvia.
Kirjallisuutta

Greenough, Sarah, Robert Gurbo & Sarah Kennel: André Kertész.  Princeton:  Princeton University Press, 2005.  ISBN 0-691-12114-1 (Luotettava teos, jossa on käytetty vain alkuperäisvedoksia. Teos sisältää tuoreita esseitä, joissa korjataan valokuvaajasta esitettyjä väärinkäsityksiä).
Hannu Vanhanen, Unkarilaisten valokuvaajien odysseia. Tampereen museot ja Valokuvakeskus Nykyaika, 2009, ISBN 978-951-609-438-3