stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Riisipeippo
Uhat ja suojelu

Riisipeippo oli Jaavalla ja Balilla aiemmin yleinen ja laajalle levinnyt. Sitä pidettiin aiemmin riisisatoa verottavana tuholaisena. Nykyisin kannat ovat romahtaneet ja alkuperäisellä levinneisyysalueella elää enää arviolta 1 500 – 3 750 riisipeippoa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee riisipeipon erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Enemmistö jäljelle jääneistä linnuista elää Itä-Jaavalla ja Balilla. Suurin syy taantumiseen on riisipeippojen pyynti häkkilinnuiksi. Lajin voimakas parvivietti etenkin lepopaikoilla tekee riisipeipot erityisen alttiiksi jäämään häkkilinnunpyytäjien saaliiksi suurella joukolla. Pyydystettyjä riisipeippoja on pyydetty kaupattaviksi sekä Indonesiaan että ulkomaille. Häkkilintupyynti on hävittänyt myös Kaakkois-Aasiaan muodostuneita, karanneista lemmikkilinnuista peräisin olevia riisipeippokantoja. Kaikkein kiihkeintä pyynti oli 1960- ja 1970-luvuilla.
Lajin taantumista on vauhdittanut tuholaismyrkkyjen käyttö ja viljelytuhoista johtuva vaino. Viljelyalueiden lajina riisipeippo on myös altis viljelytapojen muutoksille. Lisäksi lajin elinalueita supistaa vierasperäinen Imperata cylindrical-heinä. Mahdollisesti riisipeipot joutuvat myös kilpailemaan vierasperäisen pikkuvarpusen kanssa, joka saapui sen alkuperäiselle elinalueelle vasta hiljattain.
Riisipeippo kuuluu lajien kansainvälistä kauppaa rajoittavan CITES-sopimuksen liitteeseen II. Vankeudessa elävien lintujen tarhaaminen puolestaan vähentää paineita pyydystää uusia peippoja luonnosta. Riisipeippo elää muutamalla suojelualueella. Jaavassa sitä tavataan Cikepuhin luonnonsuojelualueella sekä Baluranin ja Meru Betirin kansallispuistoissa. Balissa riisipeippo kuuluu Bali Baratin kansallispuiston linnustoon.
Riisipeippoja.
Villiintyneitä riisipeippoja Havaijilla.
Riisipeippoja Paigntonin eläintarhassa Britanniassa.
Nuori riisipeippo.
Riisipeippoja lintuhäkissä.
Riisipeipon valkoinen värimuoto.
Ripsisiippa

| Ripsisiippa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Erittäin uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Siipat Vespertilionidae
Suku::  Aitosiipat Myotis
Laji::  nattereri
Kaksiosainen nimi
 Myotis nattereri  (Kuhl, 1817) 
Katso myös
   Ripsisiippa Wikispeciesissä   Ripsisiippa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ripsisiippa (Myotis nattereri) on Euroopassa elävä lepakko, joka kuuluu siippojen heimoon.
Levinneisyys

Ripsisiipan levinneisyysalue ulottuu Afrikan pohjoisrannalta (Marokosta ja Algeriasta) Euroopan halki Suomen ja Ruotsin eteläosiin, Venäjän länsiosiin ja Kaukasukselle ja Iraniin asti.
Ripsisiippa on harvinainen laji Suomessa ja sitä on tavattu aivan eteläisimmästä Suomesta noin 30 kertaa. Se elää todennäköisesti Suomessa kuitenkin säännöllisesti. Ripsisiippoja on kuitenkin niin vähän, ettei niitä havaita usein. Sen saattaa sekoittaa helposti vesisiippaan tai viiksisiippoihin. Ripsisiippa elää erilaisissa perinneympäristöissä eli puistojen, pihamaiden ja puutarhojen läheisyydessä.
Sen on nähty talvehtivan Turussa ja Virolahdella, mutta lisääntymisestä Suomessa ei ole todisteita.
Tuntomerkit

Sen turkki on päältä harmaanruskea, alapuolelta hyvinkin vaalea ja väriraja on kaulan sivuilla jyrkkä. Lajille nimen antaneet ripsimäiset karvat kasvavat sen häntäräpylässä. Ripsisiippa on 40–50 mm pitkä ja siipien kärkiväli on 245–300 mm. Painoa sillä on 7–12 grammaa. Korvan pituus on 14–18 mm ja käsivarren pituus 36–43 mm.
Elintavat

Ripsisiipan elintavat ovat jokseenkin samanlaiset kuin muilla siipoilla. Se on taitava, mutta hidas lentäjä ja saalistaa hämärässä usein puiden oksistoissa, kivimuurien lähettyvillä tai kivisiltojen alla. Valoisan ajan ripsisiippa viettää linnun- tai lepakonpöntöissä, rakennuksissa tai puunkoloissa. Talvihorros kestää yleensä syyskuusta toukokuun loppuun. Ripsisiipat horrostavat tavallisesti yksin.
Lisääntyminen

Ripsisiipat pariutuvat syksyllä ja kokoontuvat lisääntymisyhdyskuntiin toukokuussa. Ripsisiippanaaras synnyttää ainoan poikasensa heinäkuussa. Se imettää poikasta kuuden viikon ajan. Poikanen oppii lentämään suunnilleen kolmeviikkoisena. Lisääntymisyhdyskunnat ovat usein melko pieniä, mutta Ruotsistakin tunnetaan joitakin kymmenien naaraiden yhteiskuntia.
Uhanalaisuus

Ripsisiippa kuuluu Suomessa erittäin uhanalaisiin lajeihin ja on rauhoitettu. Sen laskennallinen arvo on 1177 euroa.
Ripsisiipan vähenemisen todennäköisiä syitä ovat lahoavan puuaineksen, kuolleiden tai kuolevien puiden sekä oksien, laho- ja kolopuiden väheneminen sekä häirintä ja liikenne.
Rocky Mountain Fur Company

Rocky Mountain Fur Company oli neljäs ja viimeinen niistä turkisyhtiöistä, jotka kävivät kauppaa Pohjois-Amerikan luoteisosissa. Yritys perustettiin vuonna 1823 St. Louisissa Missourissa. Sen takana takana olivat kenraali William H. Ashley ja majuri Andrew Henry, jotka etsivät lehti-ilmoituksilla noin sataa yritteliästä nuorta miestä työskentelemään metsästäjinä Missourijoen alkulähteille ja Kalliovuorille. Muista turkisyhtiöistä poiketen Rocky Mountain Fur Company ei rakentanut linnoituksia eikä kauppa-asemia, vaan sen työntekijät asuivat itsenäisinä eri puolilla vuoristoa. Heidät tunnettiin parhaiten ”vuoristomiehinä” (”mountain men”), joihin yrityksen kymmenvuotisen historian aikana ehtivät kuulua muun muassa Kit Carson ja Jedediah Smith.
Vuonna 1824 Rocky Mountain Fur Companyn perustajat loivat niin sanotun rendezvous-järjestelmän, joka perustui vuosittaisiin kerääntymistapahtumiin eri puolilla Kalliovuoria. Näissä tilaisuuksissa intiaanit ja valkoiset metsästäjät voivat rauhassa vaihtaa turkiksiaan muihin tavaroihin. Rocky Mountain Fur Companyn pahimmat kilpailijat olivat brittiomisteinen Hudson’s Bay Company ja yhdysvaltalainen American Fur Company.
1830-luvun alussa American Fur Companyn kauppiaat työntyivät Ylä-Missouriin ja Kalliovuorille ja perustivat kolmen vuoden aikana kauppa-asemien verkoston, joka vähensi tuntuvasti Rocky Mountain Fur Companyn kaupankäyntiä alueen intiaanien kanssa. Lisäksi American Fur Company myi tuotteitaan edullisemmilla hinnoilla ja sai Rocky Mountain Fur Companyn ahdingon syvenemään. Samaan aikakauteen ajoittunut turkiskaupan tärkeimmän tuotteen, majavan, merkittävä väheneminen Kalliovuorilla nopeutti Rocky Mountain Fur Companyn lopettamispäätöstä, joka tehtiin vuonna 1834.
Ritari Siniparta

Ritari Siniparta kieltää uteliasta vaimoaan avaamasta erään lukitun huoneen ovea. Gustave Dorén litografia 1800-luvulta.
Ritari Siniparta on ranskalainen tarina, joka kertoo aatelisesta sarjamurhaajasta ja hänen liian uteliaasta vaimostaan. Tarina julkaistiin kirjallisena ensimmäisen kerran Charles Perrault’n kokoelmassa Histoires ou contes du temps passé (1697).
Juoni

Tarinan päähenkilö Siniparta on murhannut kaikki aiemmat vaimonsa. Hän antaa uudelle vaimolleen avaimen ”kiellettyyn huoneeseen” testatakseen vaimonsa tottelevaisuutta. Vaikka Siniparta on kieltänyt vaimoaan menemästä huoneeseen, vaimo ei uteliaisuuttaan malta olla sitä tekemättä, ja hän löytää huoneesta miehensä entisten vaimojen jäännökset. Vaimon käynti paljastuu avaimeen jääneestä pienestä veritahrasta, mutta hänen veljensä pelastavat hänet mieheltään ja tappavat tämän.
Tarina on tunnettu kansansatuna monessa paikassa eri puolilla maailmaa. Salaisen huoneen sisältö vaihtelee versiosta toiseen: joskus huoneessa on vaimovainajien sijaan muita ruumiita tai ruumiinosia, prinssi, tai jopa portti Helvettiin. Myös vaimon pelastumistapa vaihtelee.
Historia

”Ritari Siniparran” teemoja ovat kielto ja sen rikkominen, uteliaisuuden palkka, ja auvoisan avioliiton kritiikki. Tarinan elementit – paha puoliso, kielletyn ja kalliiksi tulevan tiedon havitteleminen, salainen huone sekä naisten uteliaisuus – ovat yleisiä teemoja länsimaisissa myyteissä ja kertomuksissa. Perraultin käyttämää lähdettä ei tiedetä. Tarinan yksi ehdotettu lähde ovat Euroopassa 1500-luvulla kiertäneet balladit nuorten naisten kaappaajista. Englannista tunnettiin samankaltainen satu nimeltä ”Mr. Fox”. Perraultin on myös arvioitu saattaneen saada tarinaansa innoituksen Pyhän Gildan legendasta. Historiallisista henkilöistä tarinan esikuvaksi on useimmin nostettu 1400-luvulla elänyt sarjamurhaaja Gilles de Rais. Hahmon nimi ”Siniparta” tarkoitti 1500-luvulla ranskan kielessä mustapartaista viettelijää.
Tarinasta tuli ensijulkaisunsa jälkeen hyvin suosittu Euroopassa, ja muun muassa Grimmin veljekset sisällyttivät sen satukokoelmansa ensimmäiseen painokseen vuonna 1812. Tarinasta on sittemmin tehty lukuisia mukaelmia kirjallisuudessa, oopperassa ja elokuvissa. Feministisissä mukaelmissa painopiste on ollut tabun rikkovassa vaimossa eikä miehen rikoksissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ritari Siniparta Wikimedia Commonsissa
Pierre Rode

Pierre Rode
Pierre Rode (16. helmikuuta 1774 Bordeaux – 25. marraskuuta 1830 Damazan) oli ranskalainen viulisti ja säveltäjä. Hän oli aikansa viulutaitureita. Rode sävelsi ranskalaiseen tyyliin 13 viulukonserttoa ja kamarimusiikkia. Pedagogisesti merkittäviä ovat hänen 24 kapriisiaan ja 12 etydiään sooloviululle.
Riemannin pinta

Riemannin pinta funktiolle ƒ(z) = √z. Vaakatasossa olevat akselit edustavat z:n reaalisia sekä kompleksisia arvoja, kun taas pystyssä oleva akseli edustaa reaaliosaa √z. Imaginäärisen osan √z:lle saa kiertämällä kuvaa pystyakselin ympäri 180 astetta.
Matematiikassa Riemannin pinta, nimetty matemaatikko Bernhard Riemannin mukaan, on 1-ulotteinen kompleksimonisto (eli 2-ulotteinen monisto). Riemannin pintojen voidaan ajatella olevan "epämuodostuneita" versioita kompleksitasosta: paikallisesti, jokaisen pisteen ympäristössä, ne näyttävät kompleksitasolta, mutta globaali topologia voi olla hyvinkin erilainen.
Riemannin pinnat ovat kätevä tapa tutkia useita moniarvoisia funktioita, sillä sopivalla Riemannin pinnalla tällaisesta funktiosta voidaan tehdä yksikäsitteinen. Esimerkkejä kyseisistä funktioista ovat neliöjuuri ja logaritmi.
Mille tahansa kompleksitasossa tai sen avoimelle osajoukolle määritellylle analyyttiselle funktiolle f (moniarvoinen tai yksikäsitteinen) on olemassa  Riemannin pinnalla määritelty analyyttinen ja yksikäsitteinen funktio g, siten että g vastaa funktiota f tietyin rajoituksin. 
Riemannin pinnat ovat siis hyödyllisiä analyyttisten funktioiden tutkimiseen.
Määritelmä

Riemannin pinta voidaan määritellä usealla ekvivalentilla tavalla. Tässä muutama:
Mikä tahansa 1-ulotteinen kompleksimonisto on Riemannin pinta . Tämä tarkoittaa sitä, että Riemannin pinta on Hausdorffin avaruus, jolla tiettyjen avointen osajoukkojen ja kompleksitason avointen osajoukkojen välillä on kokoelma Φ homeomorfismeja, jotka toteuttavat ehdot:
Jokainen Riemannin pinnan piste kuuluu ainakin yhden homeomorfismin määrittelyjoukkoon.
Jos kahden homeomorfismin  \varphi _{1},\varphi _{2} määrittelyjoukot menevät päällekkäin, niin yhdistetty kuvaus  \varphi _{1}\circ \varphi _{2,rajoittuma}^{-1} on analyyttinen.
Riemannin pinta on pinta, jolla on konformi struktuuri.
Esimerkkejä

Kompleksitaso C on yksinkertaisin esimerkki Riemannin pinnasta.
Analogisesti, jokainen kompleksitason avoin osajoukko on Riemannin pinta. Yleisemmin, jokainen Riemannin pinnan avoin osajoukko on Riemannin pinta.
Olkoon S = C ∪ {∞} ja f(z) = z,  missä  z kuuluu joukkoon S \ {∞}  ja g(z) = 1 / z missä z kuuluu joukkoon S \ {0} sekä 1/∞ määritellään olemaan 0. Tällöin funktiot f ja g määrittävät Riemannin pinnan S. Tätä Riemannin pintaa kutsutaan Riemannin palloksi. Tämä on esimerkki kompaktista Riemannin pinnasta.
Esimerkkejä Riemannin pinnoista. Kuvissa väri edustaa neljättä ulottuvuutta. Kuvat ovat projektioita 4-ulotteisesta avaruudesta 3-ulotteiseen avaruuteen. Vaikka nämä Riemannin pinnat "elävätkin" neljäulotteisessa avaruudessa, ne voidaan kuitenkin upottaa tasoon.
f(z)=\arcsin z,\!
f(z)=\log z,\!
f(z)=z^{\frac {1}{2}}
f(z)=z^{\frac {1}{3}}
f(z)=z^{\frac {1}{4}}
Esimerkkejä > Riemannin pinnan konstruktio neliöjuurifunktiolle

Tämä konstruktio ei ole matemaattisesti kovin eksakti, mutta valottaa ehkä ajatusta Riemannin pintojen takana.
Funktio  f(z)={\sqrt {z}},z\in \mathbb {C}  ei ole yksikäsitteinen, vaan se saa jokaisessa pisteessä  z\neq 0 kaksi eri arvoa. Nimittäin jokainen kompleksiluku z voidaan ilmoittaa muodossa  z=re^{i\theta }, tällöin
 {\sqrt {z}}={\sqrt {r}}e^{i{\dfrac {\theta }{2}}}.
Siispä kun z kulkee yhden kierroksen (r-säteistä ympyrää pitkin) niin  {\sqrt {z}} kulkee vain puolikierrosta.
Neliöjuurifunktiolla on siis kaksi haaraa. Tästä ongelmasta päästään eroon rajoittamalla argumentti esimerkiksi välille  [0,2\pi [. Jatkuvuudessa kuitenkin ongelma säilyy. Riemannin ajatus oli ottaa niin monta kopioita kompleksitasosta, kuin funktiolla on haaroja. Eli tässä tapauksessa kaksi. Nämä kopiot asetetaan päällekkäin ja leikataan tasot haaroja pitkin (neliöjuuren tapauksessa negatiivista tai positiivista reaaliakselia pitkin). Leikataan siis molemmista tasoista negatiivista reaaliakselia pitkin.
Nyt liimataan ylemmän kompleksitason toisen neljänneksen leikkausreuna alemman kompleksitason kolmannen neljänneksen leikkausreunaan. Liimataan vielä ylemmän kompleksitason kolmannen neljänneksen leikkausreuna alemman tason toisen neljänneksen leikkausreunaan (kuvassa keltaiset reunat liimataan yhteen ja punaiset reunat liimataan yhteen).
Näin on saatu aikaan pinta, joka itse asiassa on Riemannin pinta. Tällä Riemannin pinnalla voidaan määritellä uusi neliöjuurifunktio, joka on yksikäsitteinen - nyt voidaan nimittäin erottaa ne pisteet toisistaan, joissa neliöjuurifunktio sai kaksi eri arvoa. Eli funktio saakin kaksi eri arvoa kahdessa eri pisteessä. Tämä johtuu siitä, että täyden kierroksen kulkeminen uudella pinnalla vaatii molempien kompleksitasojen kierrosten läpikäymistä. Pisteet voidaan siis erottaa kierrosluvun perusteella (ensimmäinen kierros ja toinen kierros). Mielivaltainen luku  z\neq 0 löytyy molemmilta kompleksitasoilta samasta kohtaa, mutta tässä konstruktiossa ne ovat eri pisteet (sillä ne ovat "eri kerroksessa"). Tarkempi tarkastelu osoittaisi, että neliöjuurifunktio on myös analyyttinen ja siis myös jatkuva tällä Riemannin pinnalla.
Riemannin pintojen luokittelu

Riemannin pinnat voidaan luokitella kolmeen eri luokkaan: hyperbolisiin, parabolisiin ja  elliptisiin Riemannin pintoihin. Geometrisesti nämä vastaavat negatiivista kaarevuutta, nolla kaarevuutta ja positiivista kaarevuutta.
Riemannin pintojen luokittelu > Elliptiset Riemannin pinnat

Määritelmän mukaan, pinta X, jonka vakio kaarevuus on +1, on elliptinen. Riemannin pallo C ∪ {∞} on ainoa esimerkki.
Riemannin pintojen luokittelu > Paraboliset Riemannin pinnat

Määritelmän mukaan nämä ovat ne pinnat X, joiden vakio kaarevuus on 0. 
Tällöin on kolme mahdollisuutta X:lle. Se voi olla kompleksitaso, punkteerattu kompleksitaso tai torus
Riemannin pintojen luokittelu > Hyperboliset Riemannin pinnat

Riemannin pinnat joiden kaarevuus on −1 kutsutaan hyperbolisiksi. Tämä luokka on isoin näistä kolmesta.
Kirjallisuutta

Väisälä, Kalle: Matematiikka IV.  (141, 10. painos)  Espoo:  Otakustantamo, 1986 (1965).  ISBN 951-671-087-5
Aiheesta muualla

Riemann Surfaces
Riemannin pallo.
Torus (toroidin pinta).
Riemannin pinnan konstruointia
Riemannin pinta funktiolle  f(z)={\sqrt {z}}
Riutta-ahvenet

| Riutta-ahvenet |
| --- | --- |
 Riutta-ahven (Symphysanodon typus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Riutta-ahvenet  Symphysanodontidae  Lee, 1989
Katso myös
   Riutta-ahvenet Wikispeciesissä   Riutta-ahvenet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Riutta-ahvenet (Symphysanodontidae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan indopasifiselta merialueelta ja Atlantin länsiosista.
Taksonomia

Riutta-ahventen heimoon kuuluu yksi suku ja lähteestä riippuen 6–10 lajia, esimerkiksi riutta-ahven (Symphysanodon typus). Heimon luokittelu on hieman epävarmaa ja aikaisemmin siihen kuuluvien lajien on katsottu kuuluvan joko lyhtyahveniin (Acropomatidae), napsijoihin (Lutjanidae) tai meriahveniin (Serranidae).
Tyypillisiä piirteitä

Riutta-ahvenet ovat pieniä kaloja ja kasvavat korkeintaan 15 cm:n mittaisiksi. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat solakoita kaloja. Selkäeviä lajeilla on yksi, jossa on yhdeksän piikkiä ja pehmeämpiä ruotoja. Pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Riutta-ahventen silmät ovat suuret ja suu keskikokoinen. Riutta-ahvenlajit voidaan erottaa toisistaan kylkiviivan suomujen määrän sekä pyrstö- ja vatsaevien perusteella. Väritykseltään kalat ovat useimmiten oransseja.
Levinneisyys ja elintavat

Riutta-ahvenet ovat mereisiä kaloja, joita tavataan Atlantin länsiosista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät tyypillisesti lähellä pohjaa 50–500 metrin syvyydessä lähellä saaria ja mannerjalustoja. Riutta-ahventen ravintoa ovat todennäköisesti planktoneliöt.
RNA

RNA:n rakenne
RNA:n ja DNA:n erot
RNA eli ribonukleiinihappo on nukleotideistä koostuva polymeeri. Se eroaa DNA:sta sokeriosalta, deoksiriboosin tilalla on riboosi, ja yhden emäksen osalta, tymiinin tilalla on urasiili. Ribonukleiinihapoilla on monia eri tehtäviä soluissa. RNA-viruksissa geneettisenä materiaalina on yksi- tai kaksijuosteinen RNA, esimerkiksi kaksijuosteiset RNA-virukset.
RNA-tyypit

Kolme tunnetuinta RNA-tyyppiä ovat lähetti-RNA, siirtäjä-RNA ja ribosomaalinen RNA. Lähetti-RNA (mRNA) kuljettaa DNA:sta kopioidun geenin tiedot tumasta solulimaan, jossa sen perusteella tuotetaan proteiineja ribosomeissa. Siirtäjä-RNA (tRNA) siirtää aminohapot proteiinia valmistavalle ribosomille lähetti-RNA:n perusteella. Ribosomaalista RNA:ta (rRNA) on 80 % kaikesta solun sisältämästä RNA:sta ja se on osa ribosomin rakennetta.
Muita RNA-tyyppejä ovat muun muassa pieni tumassa esiintyvä RNA (engl. small nuclear RNA, snRNA), joka osallistuu RNA-intronien silmukointiin esi-RNA:sta, pieni tumajyväsen RNA (small nucleolar RNA), pieni tuman RNA (snoRNA), mikroRNA (miRNA) ja pieni häiritsevä RNA (siRNA, engl. small interfering RNA), heterogeeninen tuman RNA (hnRNA) ja pieni soluliman RNA (scRNA).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv -sivuston video aiheesta RNA
Nukleiinihapot ja niiden rakenneosat
Perinnöllisyystiede
| --- | --- |
Peruskäsitteitä:   geeni  kromosomi  DNA  RNA  genomi  mitoosi  meioosi  genotyyppi  fenotyyppi  geneettinen koodi  mutaatio 
Osa-alueita:   ekologinen genetiikka  käyttäytymisgenetiikka  molekyyligenetiikka  populaatiogenetiikka 
Sovellutuksia:   DNA-profilointi  perinnöllisten sairauksien tutkimus  molekyylievoluution tutkimus  jalostus  geenitekniikka  geeniterapia
Riuttakarpeet

| Riuttakarpeet |
| --- | --- |
 Parmelina carporrhizans
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kotelosienet Ascomycota
Luokka::  Lecanoromycetes
Alaluokka::  Lecanoromycetidae
Lahko::  Maljajäkälät Lecanorales
Heimo::  Karpeet Parmeliaceae
Suku::  Riuttakarpeet Parmelina  Hale, 1974
Lajeja
 Parmelina carporrhizans  Parmelina coleae  Parmelina crystallorum  Parmelina gyrophorica  Parmelina homogenes  Parmelina kanakia  Parmelina pallida  Nappikarve (Parmelina pastillifera)  Parmelina quercina  Riuttakarve (Parmelina tiliacea)  Parmelina whinrayi  Parmelina yalungana 
Katso myös
   Riuttakarpeet Wikispeciesissä   Riuttakarpeet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Riuttakarpeet (Parmelina) on karpeiden (Parmeliaceae) heimoon kuuluva jäkäläsuku, jonka lajeista Suomessa kasvavat ainakin nappikarve (P. pastillifera) ja riuttakarve (P. tiliacea).
Tuntomerkit

Riuttakarpeet ovat yksisoluisia jäkäliä. Halkaisijaltaan ne ovat noin 10 senttimetrin mittaisia. Ne ovat yleensä lehtimäisiä ja yläpinnaltaan harmaita tai vaaleanharmaita. Alapinnaltaan ne ovat mustia. Riuttakarpeiden juurtumahapsissa ei ole haaroja. Niiden liuskat ovat alle senttimetrin mittaisia ja niiden laidassa on pieniä hammasmaisia pykäliä tai ne ovat säännöttömästi liuskaisia. Jäkälätapit ja jäkälämurut ovat riuttakarpeilla yleisiä. Valehuokosia niillä ei ole. Kotelomaljat ovat niillä harvinaisia, mutta silloin kun niitä on, ovat ne väriltään ruskeita. Riuttakarpeiden kuromapullot ovat sekovarren sisällä.
Elintavat ja elinympäristö

Riuttakarpeiden fotobiontteina toimivat viherlevät. Ne ovat kivijäkäliä tai päällyskasveja.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Riuttakarpeet (Parmelina)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5231718  Wikispecies: Parmelina  APNI: 121760  AusLichen: 30020860  CoL: 6HXJ  EoL: 21250  Fungorum: 3732  GBIF: 2605167  iNaturalist: 175488  IRMNG: 1351458  MycoBank: 3732  NBN: NHMSYS0001491904  NCBI: 172628  NZOR: bcdc47f6-5d1b-4b16-9203-f3eb52204508  Open Tree of Life: 158949  PLANTS: PARME4 
Riuttakarve (P. tiliacea)
Ristipistotyö

Unkarilainen ristipistotyö
Ristipistoin toteutettu merkkuuliina 1700-luvulta
Ristipistotyö on perinteinen kirjontamuoto. Ristipistotyössä tehdään ristikkäisin langoin muodostetuista pienistä vinoristeistä kuviointeja.
Materiaalit

Ristipistotöiden tekemiseen käytetään yleisimmin tylppäkärkistä kirjontaneulaa. Neulan koko valitaan kirjontakankaan tiheyden mukaan.
Kirjontakankaita ovat aidakangas ja muut tasakudoksiset kankaat (evenweave: pellava-, puuvilla- ja sekoitekankaat). Ristipistoja voidaan kirjoa myös muille materiaaleille tasaruutuisen apukankaan avulla. Kankaita on saatavana eri tiheyksisinä.
Kirjontalankoina käytetään yleisimmin kuusisäikeisiä muliinilankoja, joista on helppo erotella kirjontaan tarvittava määrä säikeitä. Muita kirjontalankoja ovat esimerkiksi silkki- ja pellavalangat sekä erilaiset tehostelangat.
Ristipistomalli on paperille piirretty kuva, jossa ruudut ovat symboleina tai väreinä. Kuva voidaan jäljentää tämän ohjeen avulla kankaalle, jolloin ohjeen seuraaminen saattaa helpottua. Malli voi olla myös valmiiksi piirretty kankaalle. Harjaantuneimmat voivat käyttää paperille piirrettyä kuvaa suoraan mallina, ilman jäljentämistä kankaalle. On olemassa myös valmiita ristipistopakkauksia, jotka sisältävät kaikki tarvittavat materiaalit.
Tekniikka

Ristipiston muoto on 'X'. Kankaan lankoja/kudosta ajatellaan ruutuina, ja ristipistot ommellaan ruudun kulmasta kulmaan. Kauniin pinnan saamiseksi pistot tehdään siten, että langat ovat samansuuntaisesti ristikkäin. Pistot voidaan ommella joko yksi kerrallaan tai ensin rivillä alapistoja, jonka päälle tehdään yläpistot. Taitavat ristipistokirjojat pitävät myös työn taustan siistinä.
Ristipistoja ovat myös ¼-, ½- ja ¾-pistot. Niitä käytetään töissä, joissa on tarkkoja yksityiskohtia. Ristipistotöihin yhdistetään usein myös muita kirjontatekniikoita, kuten hardanger-kirjontaa, blackworkia tai erilaisia muita kirjontapistoja.
Käyttökohteita

Perinteisesti ristipistoilla on koristeltu käyttötekstiilejä, kuten tyynynpäällisiä, liinoja ja pyyheliinan peittoja. Nykyisin tehdään myös ristipistotauluja.
Kirjallisuutta

Pesu, Raija & Mattila, Nina: Isoäidin kauniit käsityöt: Perinteisiä suomalaisia ristipisto- ja kirjontatöitä.  Helsinki:  WSOY, 1998 (4. painos 2001).  ISBN 951-0-22437-5
Leo Robin

Leo Robin (6. huhtikuuta 1900 Pittsburgh – 29. joulukuuta 1984 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen sanoittaja, joka tunnetaan erityisesti työstään säveltäjä Ralph Raingerin kanssa. Hän voitti parhaan laulun Oscar-palkinnon vuoden 1938 sanoituksellaan ”Thanks for the Memory”. Tunnettuihin Robinin sanoittamiin kappaleihin kuuluvat myös ”Blue Hawaii”, ”Easy Living” ja ”Diamonds Are a Girl’s Best Friend”. Robin valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1972.