stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johanna Venho

| Johanna Venho> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. heinäkuuta 1971 (ikä 53) Espoo
Kansalaisuus:  Suomi
Kirjailija
Tyylilajit:  runous
Palkinnot
 Kritiikin Kannukset 2001 Arvid Lydecken -palkinto 2003 Katri Vala -palkinto 2006 Espoon kaupungin kulttuuripalkinto 2006 Einari Vuorelan runopalkinto 2008 WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2012 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Maria Johanna Venho (s. 3. heinäkuuta 1971 Espoo) on suomalainen runoilija ja prosaisti.
Opinnot ja ura

Venho valmistui ylioppilaaksi vuonna 1990 ja vuonna 1998 Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi. Hän opiskeli biologiaa ja yleistä kirjallisuustiedettä Jyväskylässä ja Helsingissä. Pro gradu -tutkielmassaan Myytistä historiaan. Eavan Boland ja irlantilaisen tradition naiskuva hän tutki irlantilaista runoutta. Hän on opiskellut myös historiaa Avoimessa yliopistossa.lähde?
Venho on työskennellyt Ylen Teksti-TV:ssä toimittajana ja elokuva-arvostelijana 1997–2009, Tuli & Savu -runouslehden päätoimittajana, kulttuurilehtien avustajana sekä kääntänyt lastenkirjoja, ohjannut kirjoituskursseja ja toimittanut kirjoja. Venho toimi taiteilijajärjestöjen yhteistyöjärjestö Forum Artisin pääsihteerinä 2013–2014. Hän on perustanut runouslehti Janon Vilja-Tuulia Huotarisen kanssa ja oli sen päätoimittaja 2013–2014. Hän oli Taiteen edistämiskeskuksen kirjailijoiden ja kääntäjien kirjastoapurahalautakunnan puheenjohtaja 2015–2017.
Venhon runoja on käännetty antologioihin englanniksi, ranskaksi, italiaksi, unkariksi, viroksi, tšekiksi, slovakiksi ja espanjaksi, ja hän toimii kansainvälisessä Versopolis-runoilijaverkostossa. Hänen runovalikoimansa Virtuosi Incantesimi ilmestyi vuonna 2006 Italiassa Antonio Parenten kääntämänä. Vuonna 2008 lastenrunokokoelma Poèmes pour mon bébé ilmestyi Ranskassa Jean-Luc Moreaun käännöksenä.
Palkinnot

Vuonna 2001 Suomen arvostelijain liitto myönsi Venholle Kritiikin Kannukset -palkinnon. Hän on saanut myös Arvid Lydecken -palkinnon (2003), Katri Vala -palkinnon (2006), Espoon kaupungin kulttuuripalkinnon (2006), Einari Vuorelan runopalkinnon (2008) sekä WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon (2012). Eino Leinon palkinnon hän sai 2020.
Teokset > Runot

Postia Saturnukseen, WSOY 1998
Ilman karttaa, WSOY 2000
Yhtä juhlaa, WSOY 2006
Tässä on valo, WSOY 2009
Saaren runot, Palladium 2017
Teokset > Lastenkirjat

Okulus ja yöihmiset, lastenromaani, WSOY 2003
Okulus ja Livian talo, lastenromaani, WSOY 2004
Puolukkavarvas, lastenrunoja, WSOY 2006
Okulus ja Omenamökin salaisuus, lastenromaani, WSOY 2006
Okulus ja teatteri Outo, lastenromaani, WSOY 2008
Ollaan kotona (eli kuinka kuunnellaan hiljaisuutta), lastenkirja, Kirjapaja 2009
Utare-Ursulan onnenapila, lastenkirja, WSOY 2010
Kissanpissa, lastenkirja, WSOY 2011
Otto loikkaa ojan yli - kertomus koulun alkamisesta, lastenkirja, Kirjapaja 2011
Yllin Kyllin, lastenkirja, WSOY 2012
Linnunmaitoa kainalokanoille, lastenrunoja, Lasten Keskus 2015
Opossumi repussa, lastenromaani, WSOY 2017
Opossumi ja sata tykkäystä, lastenromaani, WSOY 2019
Opussumi ja pompottava sydän, lastenromaani, WSOY 2020
Teokset > Romaanit

Syntysanat, romaani, WSOY 2011
Revitään rikki se rakkaus, esseeromaani, Jaana Seppänen & Johanna Venho, WSOY 2013
Kaukana jossain onnenmaa.  Helsinki:  WSOY 2015.  ISBN 978-951-0-41295-4
Ensimmäinen nainen, romaani, WSOY 2019
Syyskirja.  Helsinki:  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-0-46869-2
Teokset > Tietokirjat

Martti Suosalon tähänastinen elämä.  Helsinki:  WSOY, 2022.  ISBN 978-951-0-45524-1
Kotimatkoja Mari Leppäsen kanssa.  Helsinki:  Tammi, 2024.  ISBN 978-952-04-4228-6
Teokset > Novelleja, esseitä ja runoja antologioissa

Runoja useissa antologioissa, mm. Uusi ääni (2006), Runo vieköön (2009).
"MOTMOT - Runouden vuosikirja 2006", toim. yhdessä Tomi Kontion kanssa. Julk. WSOY ja Elävien Runoilijoiden Klubi
"Pysäkkien välillä", novelli teoksessa 2000-luvun Decamerone, WSOY 2007
Linnunsiipi teoksessa Fantastinen Espoo.  Espoo:  ESC ry., 2009.  ISBN 978-952-67158-1-0
(toim.): Mitä essee tarkoittaa?  Turku:  Savukeidas, 2012.  ISBN 978-952-268-022-8
"Onko runoilijasta loitsimaan - eli miten Kivuttarelle puhutaan", essee teoksessa Kirjailijoiden Kalevala, Kalevalaseura 2014, ISBN 978-952-222-429-3
"Hullu nauru ja kuulija", essee teoksessa Luojan palikkaleikki, toim. Olli Löytty. Teos 2016, ISBN 978-951-851-736-1
"Sadan vuoden unet", novelli teoksessa Sadan vuoden unet, Jalava 2017.
"Ah autuasten maa", novelli teoksessa Iloinen itsenäisyys, Robustos 2017.
"Saunapuhdas", novelli teoksessa Suomalaisia saunanovelleja, Aviador 2017.
"Eksyjän runousoppi", essee Noesis-verkkolehdessä, 2017.
Teokset > Käännökset muille kielille

Virtuosi Incantesimi
Poèmes pour mon bébé
הלואי שאדע
Kirjallisuutta

Sisättö, Vesa: Kotimaisia lasten- ja nuortenkirjailijoita 5.  Helsinki:  BTJ, 2008.  ISBN 978-951-692-713-1
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Johanna Venho Wikisitaateissa
Johanna Venhon kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Johanna Venho WSOY:n sivuilla
Johanna Venho: runoilija ja aforisti Pro aforismi -blogi. 8.6.2015.
Johanna Venho Lyrikline.orgissa (englanniksi)
Venho, Johanna: The everyday flow Books from Finland 6/2006 (englanniksi)
| n k Kritiikin Kannusten saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962 Jorma Panula  1963 Ralf Långbacka  1964 Kari Rydman  1965 Eino Säisä  1966 Risto Jarva  1967 Kalle Holmberg & Kari Liila  1968 Kimmo Pyykkö  1969 Timo Bergholm 
1970-luku:  1970 Jouko Turkka  1971 Iso mies ja keijukainen -levytyöryhmä  1972 Lasse Naukkarinen  1973 Ilpo Saastamoinen  1974 Riitta Nelimarkka  1975 Pekka Milonoff  1976 Ulrika Hallberg  1977 Timo Linnasalo  1978 Arto af Hällström  1979 Eurooppalainen Odysseia -kuunnelmatyöryhmä 
1980-luku:  1980  Pentti Sammallahti  1981 Marjatta Tapiola  1982 Jouni Kaipainen  1983 Kari Väänänen  1984 Olli Jalonen  1985 Maaria Wirkkala  1986 Kari Kriikku  1987 Juhani Liimatainen  1988 Mox Mäkelä  1989 Sami Toivonen 
1990-luku:  1990 Rahkonen-radioteostyöryhmä  1991 Marjatta Oja  1992 Julia Vuori  1993 tanssiryhmä Suomussalmi  1994 Martti Suosalo  1995 Juha Lehtola  1996 Susanna Helke &  Virpi Suutari  1997 Jukka-Pekka Pajunen  1998 Håkan Wikman  1999 Tuomas Kantelinen 
2000-luku:  2000 Sándor Vály  2001 Johanna Venho  2002 Salla Tykkä  2003 U-Street All Stars  2004 Ville Tietäväinen  2005 Taito Hoffrén  2006 Anna Krogerus  2007 Pauliina Feodoroff  2008 Eeva Muilu  2009 Jukka-Pekka Valkeapää 
2010-luku:  2010 Timo Harju  2011 Merja Pöyhönen  2012 Selina Anttinen & Vesa Oiva  2013 Linda Fredriksson  2014 Elina Pirinen  2015 Ima Iduozee  2016 Suohpanterror  2017 Maija Kauhanen  2018 Honkasalo–Niemi–Virtanen  2019 Ilja Lehtinen 
2020-luku:  2020 Juliana Hyrri  2021 Emilia Hoving  2022 Hanna Bergholm & Ilja Rautsi  2023 Jonnakaisa Risto 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Pilarikaktukset

| Pilarikaktukset |
| --- | --- |
 Pachycereus schottii -pilarikaktus.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset, Eucarya
Kunta::  Kasvit, Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  versokasvit, Embryophyta
Alakaari::  putkilokasvit, Tracheophyta
Luokka::  siemenkasvit, Spermatophyta
Alaluokka::  koppisiemeniset, Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  kaktuskasvit, Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Pachycereeae
Suku::  Pachycereus (A. Berger) Britton & Rose 1909
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pilarikaktukset (Pachycereus) on kaktuskasvisuku, jota on aiemmin pidetty pylväskaktusten alasukuna. Vaikka pilarikaktukset ovat Pohjois-Amerikan isokokoisimpia kaktuksia, ne tunnetaan huonosti. Eräiden tutkijoiden mielestä Lophocereus pitäisi erottaa omaksi suvukseen, mutta tutkijoiden valtaosa (International Cactaceae Systematics Group) on taipunut sille kannalle, että molemmat ovat samaa kehityslinjaa ja siis yhdistettävissä. Pilarikaktuslajeista epävarmin systemaattinen asema on lajilla P. fulviceps, jota on viety suvusta toiseen.
Vuonna 1885 Sereno Watson kuvasi lajin Cereus pringlei. Nathaniel Britton ja Joseph Rose sijoittivat sen ja yhdeksän muuta kaktuslajia kuvaamaansa sukuun Pachycereus vuonna 1909; sitä oli aiemmin pidetty pylväskaktusten alasukuna. Kreikankielinen sana pakhys tarkoittaa paksua. Nyttemmin on pilarikaktuksiin sijoitettu 12 lajia.
Tuntomerkit

Pilarikaktukset ovat puumaisia ja kynttelikkömäisiä tai pensasmaisia, usein hyvin suuriksi kasvavia saavuttaen jopa 25 metrin korkeuden. Niiden varret ovat vihreät tai sinivihreät, pystyt, tukevat ja uurteiset, nystyttömät. Areolit, joihin ei kehity kukkia, ovat piikkisiä; kukkia tuottavat areolit ovat joko samanlaisia tai ovat yhteen kasvavia tai uurteiden yhdistämiä, tiheävillaisia ja piikittömiä. Areolissa on neljä kovaa, 2-10-senttistä keskipiikkiä ja vähintään 20 säteittäispiikkiä, joiden pituus vaihtelee kahdesta seitsemään senttimetriin.
Pilarikaktukset kukkivat tavallisesti öisin. Kukat ovat lyhyen putkimaisia, suppilomaisia tai kellomaisia, pieniä tai keskikokoisia. Kukan tyviosa on suomuinen, ja kukkapohjuksessa esiintyvät areolit ovat kaljuja, villakarvaisia tai sukasellisia. Hedelmä on pitkänomainen, mehevä ja kasvaa 7,5 cm:n pituiseksi. Sen pinta on tiheän villakarvan ja sukasten peittämä. Hedelmä avautuu epäsäännöllisesti, ja sen malto on punainen tai purppurainen. Myöhemmin hedelmä muuttuu kuivaksi. Siemenet ovat muodoltaan kypärämäisiä, pinnaltaan sileitä, kiiltävän mustia ja kooltaan isoja.
Levinneisyys

Pilarikaktukset ovat levinneet varsin laajalle alueelle. Ne kasvavat Yhdysvaltojen lounaisosissa, Kalifornian niemimaalla, Pohjois-Meksikossa sekä Hondurasissa ja Guatemalassa.
Lajit ja luokittelu

Pilarikaktuksia (Pachycereus) on 12 lajia:
P. fulviceps
P. gatesii
P. gaumeri
P. grandis
P. hollianus
P. lepidanthus
P. marginatus
P. militaris - myssypilarikaktus
P. pecten-aboriginum
P. pringlei - jättipilarikaktus
P. schottii
P. weberi
Pachycereus-suvun synonyymejä ovat Anisocereus, Backebergia, Lemaireocereus, Lophocereus, Marginatocereus, Mitrocereus, Pseudomitrocereus ja Pterocereus.
Pikkukiitäjä (perhonen)

| Pikkukiitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Aitoperhoset Ditrysia
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Macroglossinae
Suku::  Deilephila
Laji::  porcellus
Kaksiosainen nimi
 Deilephila porcellus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Pikkukiitäjä (perhonen) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Deilephila porcellus
Pikkukiitäjä (Deilephila porcellus) on pienehkö kiitäjäperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Pikkukiitäjän siipiväli on 40–60 mm ja väritykseltään perhonen muistuttaa paljon lähisukuista horsmakiitäjää (Deilephila elpenor). Nämä lajit myös risteytyvät keskenään.
Perhonen on väritykseltään aniliininpunainen ja oliivinvihreä. Etusiivet ovat enimmäkseen vihertävät ja punaista väriä on vain etu- ja ulkoreunassa. Raja punaisen ja vihreän värin välillä on terävä. Takasiivet ovat mustaa tyveä ja etureunaa lukuun ottamatta kellanvihreät ja punaista niissäkin on vain reunoissa. Keskiruumiissa punainen väri ei muodosta selviä raitoja ja takaruumis on juovaton, toisin kuin horsmakiitäjällä. Keskiaasialaiset alalajit ovat tavallista ruskeampia.
Myös toukka muistuttaa horsmakiitäjää: nuorena se on vihreä ja vanhempana ruskeanharmaa. Etuosan kyljissä on kaksi paria silmätäpliä. Keskeisenä tuntomerkkinä pikkukiitäjän toukalla ei ole selvää sarvea peräpäässään. Täysikasvuinen toukka on 55–70 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika

Pikkukiitäjä esiintyy lähes koko Euroopassa ja idässä sitä tavataan Keski-Aasiaan ja Etelä-Siperiaan saakka. Lisäksi levinneisyysalueeseen kuuluvat Pohjois-Afrikan Atlasvuoret, joilla elää alalaji D. p. colossus. Suomessa laji on yleinen etelässä ja harvinaistuu pohjoiseen mennessä. Esiintymisalueen pohjoisraja on Vaasa-Lieksa -linjalla, joten levinneisyys on selvästi horsmakiitäjää eteläisempi. Aikuiset perhoset lentävät yhtenä sukupolvena toukokuusta heinäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Pikkukiitäjä on avoimien niittyjen laji ja vaatii elinympäristössään matarakasvustoja. Lennon suhteen laji on ilta- ja yöaktiivinen ja lento kestää melko lyhyen ajan iltahämärän laskeuduttua. Lämpiminä öinä perhoset saattavat aloittaa uudelleen myöhemmin yöllä. Molemmat sukupuolet lentävät valolle, joskus suurinakin määrinä. Naaraita tulee valolle hieman koiraita harvemmin. Perhonen lepää päiväsaikaan kasvillisuuden seassa. Aktiivisena lentoaikana se käy mielellään kukilla, joille se ei laskeudu lainkaan vaan imee meden lentäen paikoillaan kukan edessä muiden kiitäjien tapaan.
Naaras munii 200–300 munaa, jotka kuoriutuvat vajaan kahden viikon kuluessa. Toukat ovat aktiivisia öisin ja piilottelevat päivisin. Vanhemmat toukat syövät joskus myös päivällä, mutta useimmiten päivällä löydetyt toukat ovat loisittuja. Toukat eivätkä liiku enempää kuin ravinnon saaminen välttämättä edellyttää. Uhattuna toukka pullistaa niskaansa paljastaen silmätäplänsä ja äärimmäisenä keinona se näyttelee kuollutta. Toukka on täysikasvuinen elo-syyskuun vaihteessa, jolloin se lähtee etsimään koteloitumispaikkaa. Kotelo on maassa, karikkeen joukossa ja talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka elää pääasiassa mataroilla (Galium).
Thomas Piketty

Thomas Piketty.
Thomas Piketty (s. 7. toukokuuta 1971 Clichy, Ranska) on ranskalainen ekonomisti, joka on École d’Économie de Paris'n ja École des Hautes Études en Sciences Sociales’n professori. Pikettyn vuonna 2013 ilmestynyttä teosta Pääoma 2000-luvulla on pidetty tärkeimpänä taloustieteellisenä teoksena vuosiin, ehkä vuosikymmeniin ja se on herättänyt runsaasti keskustelua ja saanut tieteilijöiltä kritiikkiä.
Ura

Piketty palkittiin Yrjö Jahnssonin säätiön taloustieteen palkinnolla vuonna 2013.
Piketty kieltäytyi joulukuussa 2014 hänelle tarjotusta Ranskan Kunnialegioonan kunniamerkistä ja sanoi syyksi sen, ettei ole hallituksen asia päättää, kuka on ”kunnianarvoisa”.
Perintöveron suuruudeksi Piketty ja Emmanuel Saez ovat suosittaneet 50–60 prosentin, suurimpien osalta 80 prosentin veroa. Veroparatiiseja vastaan pitäisi toimia, jotta ansiotuloveroja voisi laskea, sillä monikansalliset yritykset eivät välttämättä nykyisin maksa veroa ollenkaan.
Yksityiselämä

Thomas Pikettyn puoliso, sosialistipoliitikko Aurélie Filippetti nosti vuonna 2009 syytteen Pikettyä vastaan perheväkivallasta. Sosialistipuolue välitti sopimuksen, jolla Piketty pyysi tekojaan anteeksi ja Filipetti perui syytteen. Anteeksipyynnössään Piketty myönsi harjoittaneensa väkivaltaa Filipettiä kohtaan monesti heidän suhteensa aikana. Vuonna 2019 Piketty puolustautui kysyttäessä, että Filipettin asenne olisi ollut "hyvin aggressiivinen" Filipettiä itseään ja Pikettyn lapsia kohtaan. Filipettin mukaan Piketty mustamaalasi uhria tyypilliseen tapaan. Vuonna 2022 Piketty tuomittiin syylliseksi kunnianloukkaukseen Filipettiä kohtaan näiden väitteiden vuoksi. Filipettistä tuli Ranskan kulttuuriministeri. Hän päätti kaksivuotisen suhteen paettuaan heidän kodistaan poliisiasemalle helmikuussa 2009.
Teokset

Pääoma 2000-luvulla. Alkuteos: Le Capital au XXIe siècle. Suomentanut Marja Ollila ja Maarit Tillman-Leino.  Into, 2016.  ISBN 978-952-264-649-1.
Thomas Piketty: Pitääkö pankkiirit pelastaa? Kirjoituksia talouskriisin ytimestä.  Suomentanut Jere Saarainen. Minerva, 2016.  ISBN 978-952-312-384-7  (suomeksi)
Piketty, Thomas: Pääoma ja ideologia. Alkuteos Capital et idéologie, suomentaneet Saana Rusi ja Maarit Tillman-Leino. [Helsinki]: Into, 2024. ISBN 978-952-393-082-7
Kirjallisuutta

Roine, Jesper: Thomas Pikettyn Pääoma 2000-luvulla. Kooste ja pohjoismainen näkökulma.  (Thomas Pikettys Kapitalet i det tjugoförsta århundradet, 2014)  Suomentanut Maarit Tillman. Helsinki:  Art House, 2014.  ISBN 978-951-884-549-5
Aiheesta muualla

Pikettyn kotisivu. (ranskaksi) (englanniksi)
Tuntuuko, että vauraus kasautuu liian harvoille? Ranskalainen tähtiekonomisti Thomas Piketty on samaa mieltä Yle Uutiset, 9.4.2024
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Pikkumalluaiset

| Pikkumalluaiset |
| --- | --- |
 Sigara scotti
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Nivelkärsäiset Hemiptera
Alalahko::  Luteet Heteroptera
Osalahko::  Nepomorpha
Yläheimo::  Corixoidea
Heimo::  Pikkumalluaiset Corixidae  Leach, 1815
Alaheimoja, tribuksia ja sukuja
 suku Synaptonecta  suku Tenagobia  alaheimo Corixinae tribus Corixini  tribus Glaenocorisini  alaheimo Cymatiinae  alaheimo Micronectinae 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkumalluaiset (Corixidae) on luteisiin kuuluva vedessä elävien hyönteisten heimo.
Pikkumalluaiset muistuttavat paljon isomalluaisia, mutta eroavat niistä varsinkin uintitavallaan. Isomalluaiset uivat vatsa ylöspäin, kun taas pikkumalluaiset vatsa alaspäin. Tästä johtuu myös näiden eläinten vastakkainen väritys: pikkumalluanen on selkäpuolelta tummempi ja vatsapuolelta vaaleampi. Isomalluaisella värit ovat toisinpäin. Pikkumalluaiset ovat myös hieman pienempiä.
Ulkonäkö

Pikkumalluaisilla on imukärsä, mutta ei lävistävää nokkaa. Etujalat ovat hyvin lyhyet, keski- ja takajalat ovat pitkät. Etujalkojen kärki on kauhamainen. Takajaloissa on karvoja, jotka saavat ne näyttämään meloilta. Niitä ne käyttävät uimiseen. Ruumis on virtaviivainen. Selkä on litteä ja siinä on ristikkäisiä viivoja.
Elinympäristö

Pikkumalluaiset elävät rehevissä vesissä, lammissa, kalliolammikoissa ja hitaissa virroissa. Lentäessään ne saattavat joskus eksyä myös uima- ja lintualtaisiin.
Elintavat

Pikkumalluaiset seulovat pohjan kariketta ja mutaa etujaloillaan ravintoa etsiessään. Ne ovat harvoin petoja. Yleensä pikkumalluaiset syövät hajoavaa orgaanista ainetta tai imevät levistä ja kasveista nestettä imukärsällään.
Pikkumalluaiset parittelevat yleensä yöllä. Koiraat kutsuvat naaraita parittelemaan sirittämällä. Ne hankaavat etujalkojensa okasia pään sivureunaa vasten. Sirityksen voi joskus iltaisin kuulla rannalle. Eräässä tutkimuksessa Micronecta scholtzi -lajin äänen voimakkuudeksi metrin etäisyydeltä mitattiin 80 dB ja huippukohdistaan 100 dB:n suuruiseksi. Miten näin pieni eläin saa aikaan niin suuren äänenvoimakkuuden, ei vielä tarkkaan tiedetä.
Aikuiset munivat munansa vesikasveihin. Nymfit muistuttavat paljon täysikasvuisia yksilöitä ja eroavat niistä vain koollaan ja siipien puutteellaan.
Nymfit saavat happensa suoraan vedestä, mutta aikuiset täytyy hakea ilmaa pinnalta. Ne ottavat ilmakuplan takaruumiin ja peitinsiipien alle ja sukeltavat. Pohjalle päästyään ne tarraavat etujaloillaan kiinni kasviin tai muuhun sopivaan. Hapen loputtua ne nousevat hakemaan uuden ilmakuplan.
Pikkumalluaiset voivat siirtyä vesistöstä toiseen lentämällä. Ne lentävät yleensä yöllä ja saattavat eksyä uima-altaisiin ja perhosharrastajien valopyydyksiin.
Pikkumalluaiset ovat monien vesieläinten, kuten kalojen ja hyönteisten, ja lintujen ruokaa. Myös ihmiset syövät pikkumalluaisen munia, nymfejä ja aikuisia yksilöitä. Ihmisravintoa ne ovat ainakin Meksikossa ja Egyptissä. Myös atsteekkien tiedetään syöneen niitä. Meksikossa eräiden pikkumalluais- ja isomalluaislajien munista tehdään suurta herkkua nimeltään Ahuahutle, jota kutsutaan myös Meksikon kaviaariksi. Malluaisten munia pyydystetään laskemalla ruokoja vedenpohjaan. Muutaman viikon kuluttua ruo'ot kuivataan ja munat karistetaan irti.
Luokitus

alaheimo Corixinae
Corixa hieroglyphica
Sigara falleni
alaheimo Micronectinae
Micronecta scholtzi
Pikkumalluainen
Pikku Pietarin piha (vuoden 1961 elokuva)

| Pikku Pietarin piha |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jack Witikka
Käsikirjoittaja:  Jack Witikka
Perustuu:  Simo Puupposen romaaniin Pikku Pietarin piha (1958)
Tuottaja:  Risto Orko
Säveltäjä:  Simon Parmet
Kuvaaja:  Yrjö Aaltonen
Leikkaaja:  Armas Laurinen
Lavastaja:  Oiva Hovi
Pääosat:  Elsa Turakainen Leevi Kuuranne Tuukka Tanner Tea Ista
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi
Ensi-ilta:  1. joulukuuta 1961
Kesto:  73 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikku Pietarin piha on  Jack Witikan ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1961. Elokuva perustuu Simo Puupposen eli Aapelin romaaniin Pikku Pietarin piha (1958).
Tarinan keskushenkilöitä ovat torikauppias Jormalainen, hänen Pietari-poikansa ja heidän sydämellinen taloudenhoitajansa Karoliina. Pikku Pietarin pihassa eletään 1920-lukua. Talonmies Harakka jahtaa rottia, lapset puuhailevat kadulla, ja mukana on myös muita henkilöitä nuorista rakastavaisista aina vaimonsa ja anoppinsa syrjimään juoppoon kellomestariin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Elsa Turakainen  | … |  Karoliina   |
|  Leevi Kuuranne  | … |  Jormalainen   |
|  Tea Ista  | … |  Vetterantin Klory   |
|  Leo Jokela  | … |  Vennu Harakka   |
|  Tuukka Tanner  | … |  Pietari ”Pietu” Jormalainen   |
|  Saara Ranin  | … |  Vetteranska   |
|  Hannes Häyrinen  | … |  johtaja Palkeinen   |
|  Pentti Irjala  | … |  talonmies Harakka   |
|  Kaarlo Halttunen  | … |  kellomestari   |
|  Pia Hattara  | … |  Vetterantin Torodea   |
|  Heikki Savolainen  | … |  valokuvaaja V. Toivakka   |
|  Henny Waljus  | … |  kellomestarin anoppi   |
|  Irma Seikkula  | … |  kellomestarin vaimo   |
|  Heimo Lepistö  | … |  tattari, hallikauppias   |
|  Irja Kuusla  | … |  tattarin vaimo   |
|  Paavo Jännes  | … |  apteekkari   |
|  Eila Pehkonen  | … |  Hilma, parturineiti   |
|  Leo Riuttu  | … |  Friman, ”Riimanni”   |
|  Reino Valkama  | … |  kangaskauppias   |
|  Nisse Rainne  | … |  talonmies Kuikka   |
|  Raili Helander  | … |  Liisi   |
|  Pia Aaltonen  | … |  pikkutyttö   |
|  Outi Hytönen  | … |  pikkutyttö   |
|  Eero Siljamäki  | … |  Immu   |
|  Pekka Pentti  | … |  Henry   |
|  Jouko Rikalainen  | … |  Osku   |
|  Olavi Suhonen  | … |  Aksel   |
|  Leif Aaltonen  | … |  Hati   |
|  Ilkka Hytönen  | … |  pikkupoika   |
|  Ilkka Liikanen  | … |  Suli   |
|  Eija Hämäläinen  | … |  Kaisa   |
|  Pehr-Olof Sirén  | … |  eversti   |
|  Annikki Linnoila  | … |  pihalainen   |
|  Simo Puupponen  | … |  Jumalan ääni   |