stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
I giganti di Roma
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Richard Harrison  | … |  Claudius Marcellus   |
|  Wandisa Guida  | … |  Livilla   |
|  Ettore Manni  | … |  Castor   |
|  Ralph Hudson  | … |  Germanicus   |
|  Nicole Tessier  | … |  Edua   |
|  Goffredo Unger  | … |  Varo   |
|  Renato Baldini  | … |  druidi   |
|  Piero Lulli  | … |  Pompeus   |
|  Alessandro Sperlì  | … |  Julius Caesar   |
|  Maurizio Conti  | … |  Vernius   |
|  Alberto Dell’Acqua  | … |  Valerius   |
|  Claudio Scarchilli  | … |  Brianus   |
|  Gianni Solaro  | … |  Cicero   |
|  Philippe Hersent  | … |  Drusus   |
|  Fedele Gentile  | … |  Labienus   |
Tuotanto ja vastaanotto

Seitsemää rohkeata miestä ja Navaronen tykkejä jäljittelevä I giganti di Roma on yksinkertainen ja vaatimattomasti toteutettu, mutta samalla harmiton ja melko viihdyttäväkin peplum-seikkailu. Sen huolimaton käsikirjoitus ja ohjaus synnyttävät myös tahatonta komiikkaa. Elokuva on kuvattu Totalscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Tor Caldaran luonnonsuojelualueella, Grotte Di Salonen luolissa sekä Olimpian ja NC:n studioilla Roomassa. Se tuotti Italiassa vaatimattomat 152 miljoonan liiran pääsylipputulot.
Aiheesta muualla

I giganti di Roma Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Gluboki

| Gluboki Глубокий |
| --- | --- |
 Rostovin alueen sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Gluboki
 Koordinaatit: 48.5244°N, 40.3169°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Rostovin alue
Piiri:  Kamenskin piiri
Väkiluku (2010):  9 880 
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gluboki (ven. Глубокий) on kaupunkityyppinen taajama Etelä-Venäjän Rostovin alueella. Taajama on myös Kamenskin piirin hallintokeskus. Vuonna 2010 Glubokissa oli 9 880 ja koko maaseutuvaltaisessa piirissä 47 696 asukasta.
Ukrainan Luhanskin alueen raja sijaitsee taajamasta linnuntietä noin 32 kilometriä länteen. Glubokin itäpuolitse kulkee Moskovasta Rostov-na-Donuun johtava valtatieyhteys M4 (eurooppatie E 115).
Glubokin rautatieasema.
Glubokin taajaman hallintorakennus.
Ortodoksinen kirkko Glubokissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gluboki Wikimedia Commonsissa
Gliklatsidi

| --- | --- |


Gliklatsidi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
1-(3,3a,4,5,6,6a-heksahydro-1H-syklopenta[c]pyrrol-2-yyli)-3-(4-metyylifenyyli)sulfonyyliurea
Tunnisteet
CAS-numero: 21187-98-4
ATC-koodi: A10BB09
PubChem CID: 3475
DrugBank: DB01120
Kemialliset tiedot
Kaava: C15H21N3O3S 
Moolimassa: 323,418
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 180–182 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 94 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 10-12 tuntia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Gliklatsidi (C15H21SN3O3) on sulfonyyliureajohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä tyypin 2 diabeteksen hoitoon. Gliklatsidi kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö

Gliklatsidi on huoneenlämpötilassa kiteistä ainetta. Se on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, liukenee vähäisissä määrin etanoliin ja asetoniin ja hyvin dikloorimetaaniin. Kuten muutkin sulfonyyliureat gliklatsidi lisää haiman insuliinineristystä estämällä haiman solujen solukalvon ATP-aktivoitujen kaliumkanavien toimintaa. Näiden ionikanavien toiminnan estyessä solukalvo depolarisoituu, mikä lisää insuliinineritystä. Tämän lisäksi yhdisteellä on hapettumista ehkäiseviä ominaisuuksia, jotka suojaavat insuliinia tuottavia β-soluja. Gliklatsidia käytetään tyypin 2 diabeteksen hoidossa.
Valmistus

Gliklatsidia valmistetaan etyyli-4-metyylibentseenisulfonyylikarbamaatin ja heksahydro-2-syklopentano[c]pyrrolyyliamiinin välisellä reaktiolla. Heksahydro-2-syklopentano[c]pyrrolyyliamiinia valmistetaan lähtien syklopentaani-1,2-dikarboksyylihapon anhydridista ja hydratsiinista.
Glarus Nord

| Glarus Nord |
| --- | --- |
 Glarus Nordin pohjoisosaa.
 vaakuna

 Glarus Nord
 Koordinaatit: 47°6′N, 9°4′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Glarus
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  147,1 km²
Korkeus:  411–2 383 m
Väkiluku (31.12.2016)  (vakinaiset asukkaat):  18 057
 – Väestötiheys:  123 as./km²
 
 www.glarus-nord.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Glarus Nord on kaupunki Sveitsissä Glarusin kantonissa. Siellä on asukkaita on runsaat 18 000.
Glarus Nordin kunta perustettiin vuonna 2011, jolloin kahdeksan kuntaa, Bilten, Filzbach, Mollis, Mühlehorn, Näfels, Niederurnen, Oberurnen ja Obstalden, yhdistettiin.
Sijainti

Glarus Nord sijaitsee Linthjoen laaksossa ja rajoittuu pohjoisessa Walenseejärveen ja Linthkanavaan. Suurin osa Glarus Nordin alueesta on vuoristoa: kunnan itäosassa nousevat Glarusin Alpit ja länsiosassa Schwyzin Alpit.
Liikenne

Moottoritie A3 ja SBB:n rautatie Zürichistä Sargansiin halkovat kaupungin pohjoisosan. 
Linthiä seuraileva valtatie 17 (saks. Hauptstrasse 17) ja SBB:n rautatie Ziegelbrückestä kantonin eteläosaan, Linthalin kylään, kulkevat Glarus Nordin poikki pohjoisesta etelään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Glarus Nord Wikimedia Commonsissa
| n k Glarusin kantonin kunnat |
| --- | --- |
 Glarusin kantonin kunnat (3 kpl, 1.1.2011)
Glarusin kantoni: Glarus • Glarus Nord • Glarus Süd
Gjógv

| Gjógv |
| --- | --- |
 Näkymä Gjógvin kylään. Rotko sijaitsee kuvassa etualalla ennen asutusta.
 Gjógvin sijainti Färsaarilla.
 Koordinaatit: 62°19′30″N, 06°56′27″W 
Valtio:  Tanska
Itsehallintoalue:  Färsaaret
Kunta:  Sunda
Väkiluku (1.1.2013):  31
Aikavyöhyke:  UTC+0
 – Kesäaika:  UTC+1
Postinumero:  FO 476
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gjógv on kylä Eysturoyn saaren pohjoisrannikolla Färsaarilla. Kylä kuuluu Sundan kuntaan, ja asukkaita siellä oli vuonna 2013 yhteensä 31.
Kylän vanha koulu on valmistunut vuonna 1884 ja kirkko puolestaan on vuodelta 1929. Valkoiseksi ja vihreäksi maalattu kirkko on paikallisesti merkittävä, sillä se on Färsaarten ensimmäinen kirkko, jossa alettiin pitää kirkollisia toimituksia fäärin kielellä. Tämä oli merkittävä askel fäärin hyväksymisessä saariryhmän kansalliskieleksi emämaan kielen, tanskan, sijaan. Kirkon takana on pieni aidattu puutarha pensaineen ja muine kasveineen. Puutarhassa on äitiä ja tämän kahta lasta esittävä veistos, joka tuijottaa merelle. Veistoksen yhteydessä olevassa laatassa on kaiverrettuna kaikkien merellä henkensä menettäneiden kalastajien nimet. Esimerkiksi puolet Gjógvin aikuisikäisestä miesväestöstä hukkui vuonna 1870, kun kaksi kahdeksan hengen venettä kaatui.
Gjógvissa on muun muassa vierasmaja sekä kahvila, joka myös tarjoaa majoituspalveluita ja järjestää veneretkiä lähivesille. Gjógviin kulkee muutama linja-auto päivässä Oyrarbakkin kylästä. Linja-autot ajavat Funningurin kylän kautta.
Gjógvin rotko, joka muodostaa hyvän luonnonsataman.
Gjógvin keskustaa. Taka-alalla kylän kirkko.
Maantiede

Gjógvin kylä sijaitsee Eysturoyn saaren pohjoisrannikolla Färsaarten pohjoiskolkassa vastapäätä Kalsoyn saarta. Kylän lounaispuolella sijaitsee Färsaarten korkein kohta, 882-metrinen Slættaratindur. Gjógv tunnetaan kylän vieressä sijaitsevasta mereen yhteydessä olevasta rotkosta, joka muodostaa luonnonsataman. Kalastusveneet voivat ajaa rotkon pohjukkaan saakka, josta ne voidaan vetää luiskaa pitkin tyrskyiltä suojaan. Fäärinkielinen nimi ”Gjógv” tarkoittaakin rotkoa.
Väestö

Oheisessa taulukossa esitetyt Gjógvin väkiluvut pohjautuvat Färsaarten tilastokeskuksen (fääriksi Hagstova Føroya) tietoihin.
| Vuosi | Väkiluku yhteensä | Miehiä | Naisia |
| --- | --- | --- | --- |
| 1985 | 89 | 50 | 39 |
| 1987 | 82 | 44 | 38 |
| 1989 | 74 | 40 | 34 |
| 1991 | 62 | 35 | 27 |
| 1993 | 64 | 35 | 29 |
| 1995 | 65 | 34 | 31 |
| 1997 | 65 | 32 | 33 |
| 1999 | 64 | 33 | 31 |
| 2001 | 55 | 26 | 29 |
| 2003 | 53 | 26 | 27 |
| 2005 | 54 | 27 | 27 |
| 2007 | 49 | 25 | 24 |
| 2009 | 41 | 21 | 20 |
| 2011 | 39 | 21 | 18 |
| 2013 | 31 | 18 | 13 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gjógv Wikimedia Commonsissa
Gjógvin kotisivut (fääriksi)
Glossopteris

| Glossopteris |
| --- | --- |
 Glossopteris browniana
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Luokka::  Pteridospermatophyta
Lahko::  Arberiales
Heimo::  Glossopteridaceae
Suku::  Glossopteris  A.T. Brongniart
 Levinneisyys permikaudella on merkitty tummanvihreällä.
Katso myös
   Glossopteris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Glossopteris oli muinainen siemensaniaisiin kuulunut kasvisuku. Suvun kasvit olivat puuvartisia, ja niiden uskotaan voineen kasvaa jopa 30 metriä korkeiksi. Koska kasvista on säilynyt fossiileissa vain osia, puiden ulkonäköä ei tunneta tarkasti. Kielimäiset lehdet olivat 2–30 cm pitkiä. Monien suvun kasvien uskotaan kasvaneen melko märässä ympäristössä nykyisten suosypressien tapaan.
Glossopteris-suvun kasveja kasvoi muinaisen Gondwanamaan lauhkealla ja kylmällä vyöhykkeellä varhaisella permikaudella, jolloin Maan ilmasto oli monin ajoin normaalia viileämpi. Niitä kasvoi noin 30 leveysasteelta etelään ehkä 60 leveysasteelle asti. Yli 70 eri Glossopteris-lajia tunnetaan fossiilijäänteistä. Aikaisemmin lajistoa pidettiin yhtenäisenä mantereelta toiselle, nykyään Glossopteris-valtaisessa kasvillisuudessa tunnistetaan alueellisia eroja.
Aiheesta muualla

Prevec, Rosemary: The power of plants: how ancient forests drive SA's economy Science in Africa.  helmikuu 2006. Arkistoitu 30.11.2010. Viitattu 10.6.2018. (englanniksi)
Arens, Nan Crystal: Glossopteris Encyclopædia Britannica. Viitattu 10.6.2018. (englanniksi)
Introduction to the Glossopteridales UCMP - University of California Museum of Paleontology. Viitattu 10.6.2018. (englanniksi)
Campbell, Hamish: Fossils - Terrestrial fossils Te Ara - the Encyclopedia of New Zealand.  12.6.2006. Viitattu 10.6.2018. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1801472  EoL: 6140197  GRIN: 20611  iNaturalist: 480001  IPNI: 17394700-1  Open Tree of Life: 5154238  Paleobiology Database: 157151  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:17394700-1  WFO: wfo-4000043354
Gilgit

| Gilgit |
| --- | --- |
 Näkymä Gilgitiin
 Gilgit
 Koordinaatit: 35°55′15″N, 74°18′30″E 
Valtio:  Pakistan
Provinssi:  Gilgit-Baltistan
Korkeus:  +1 500 m
Väkiluku (1998):  56 701
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gilgit (urduksi ‏گلگت‎, Gilgit) on kaupunki Pakistanin koillisosassa. Se on Gilgit-Baltistanin alueen pääkaupunki. Vuonna 1998 kaupungissa asui 56 701 henkilöä.
Maantiede

Gilgit sijaitsee Gilgitjoen oikealla rannallanoin 1 500 metrin korkeudelle merenpinnasta. Kaupunki sijaitsee maantieteellisesti tärkeällä paikalla ja on portti Karakorumin ja Himalajan vuoristoille.
Historia

Gilgitin vanha nimi on Sargin ja se sai nykyisen muotonsa Gilgit tuntemattomasta syystä. Paikan tunsivat esimerkiksi kiinalaiset matkaajat Faxian ja Xuanzang, sekä muslimitaustainen oppinut al-Biruni, joka kirjoitti alueen hallitsijan olevan nimeltään Bhatta-Shah. Gilgitin varhainen historia tunnetaan kuitenkin pääosin vain legendoista. Arabit valtasivat Gilgitin sitä hallinneilta kiinalaisilta vuonna 751 ja 1100-luvulla alueen valloitti puolestaan turkkilaistaustainen Trakane-suvun Šamšir, joka kukisti Gilgitin buddhalaisen hallitsija Šri Budatin. Tarinan mukaan Šamširin valtakaudella alueelle kuusi suufilaistapyhimystä, jotka käännyttivät paikalliset islamin uskoon. Myöhemmin hallinnut Tara Khan (1290–1335) pyrki vakiinnuttamaan ismalilismin alueelle, mutta hänen seuraajansa Mirza Khan (1565-1600) kääntyi 12-šiialaisuuteen, joka on edelleen alueen valtausko.
Trakane-dynastian valta päättyi vuonna 1822, jonka jälkeen Gilgitiä hallitsivat Punialin, Nagarin ja Yasinin päälliköt. Nagarin Karim Khan valtasi Gilgitin Yasinin hallitsija Gawhar Amanilta vuonna 1842. Karim Khan sai apua sikheiltä ja hänestä tuli Sikhivaltion vasalli. Brittien liittäessä Kashmirin Gulab Singhin hallitsemaan ruhtinaskuntaan he pitivät Gilgitiä tämän valtion osana. Britit valtasivat sen kuitenkin vasta vuonna 1889, kun Venäjän keisarikuntaa alettiin pitää uhkana Intialle. Gilgit asetettiin suoran brittiläisvallan alle, mutta hieman ennen Intian itsenäistymistä elokuussa 1947 se alistettiin Jammu ja Kashmirin hallitsijalle. Saman vuoden marraskuussa paikalliset pidättivät alueen kuvernöörin ja julistivat Gilgitin liittyvät Pakistaniin, joka on hallinnut aluetta siitä lähtien. Sittemmin kiinalaiset rakennuttivat Gilgitin Rawalpindiin ja Sinkiangiin liittävän tien, mikä on lisännyt kaupungin strategista merkitystä. Kaupunki on kärsinyt myös sunnien ja šiialaisten välisestä väkivallasta.
Väestö

Vuoden 1998 väestönlaskennan mukaan Gilgitissä asui yhteensä 56 701 asukasta. Paikalliset asukkaat ovat šinan kieltä puhuvia šinoja ja alueen väestö on enimmäkseen Pakistanin enemmistöstä poiketen 12-šiialaisia. Kaupungissa asuu myös muutamia tuhansia Kiinasta Gilgitiin muuttaneita uiguureja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gilgit Wikimedia Commonsissa
Tori ja liikennettä Gilgitissä.
Glarus

| Glarus |
| --- | --- |
 vaakuna

 Glarus
 Koordinaatit: 47°2′N, 9°4′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Glarus
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  103,6 km²
Korkeus:  447–2 914 m
Väkiluku (31.12.2016)  (vakinaiset asukkaat):  12 515
 – Väestötiheys:  121 as./km²
 
 www.gemeinde.glarus.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Glarus on kaupunki Sveitsissä. Se on Glarusin kantonin pääkaupunki. Asukkaita on runsaat 12 000.
Nykyinen Glarusin kunta syntyi vuonna 2011, jolloin kolme naapurikuntaa, Ennenda, Netstal ja Riedern, yhdistettiin Glarusiin.
Sijainti

Kaupunki sijaitsee Linthjoen laaksossa, Linthalissa. Laakson itäpuolella nousevat Glarusin Alpit ja länsipuolella Schwyzin Alpit.
Liikenne

Linthiä seuraileva valtatie 17 (saks. Hauptstrasse 17) pohjoisesta Klausenpass-solan yli Urin Altdorfiin kulkee Glarusin kautta. SBB:n rautatie Ziegelbrückestä kantonin eteläosaan, Linthalin kylään, kulkee Glarusin kaupungin kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Glarus Wikimedia Commonsissa
| n k Glarusin kantonin kunnat |
| --- | --- |
 Glarusin kantonin kunnat (3 kpl, 1.1.2011)
Glarusin kantoni: Glarus • Glarus Nord • Glarus Süd
Gévaudanin peto

Piirros pedosta. Tekstissä luvataan 2700 frangin palkinto pedon tappajalle.
Gévaudanin peto (ransk. La bête du Gévaudan) on nimi, joka annettiin ihmisten kimppuun hyökänneelle eläimelle entisen Gévaudanin provinssin alueella Etelä-Ranskassa vuosina 1764–1767. Hyökkäyksissä sai surmansa jopa yli 100 henkilöä. Monet historiantutkijat pitävät ihmisten kimppuun kävijöinä mahdollisesti useita eri susia, mutta hyökkääjäksi on esitetty myös muita eläimiä.
Piirteet

Aikalaiset kuvailivat Gévaudanin petoa sutta suuremmaksi ja sen turkkia punertavaksi. Sen pää oli suhteellisen pieni ja sen korvat samoin pienet ja pystyt. Rinnan väritys oli harmaa ja häntä käyrä. Joissakin kuvauksissa pedon takajalkoja kuvailtiin etujalkoja lyhyemmiksi ja sillä sanottiin olleen mustia raitoja selässä. Pedon sanottiin liikkuvan päivällä valoisaan aikaan ja nousevan joskus takajaloilleen. Uhrinsa se tappoi puremalla kaulasta tai naamasta. Petona pidettyinä kahdesta sudesta molemmilla oli sudelle epätavallinen turkin väritys.
Hyökkäykset > Ensimmäinen peto

Ensimmäinen Gévaudanin pedon hyökkäys tapahtui kesäkuussa 1764 Fôret de Mercoiressa lähellä Langognea. Hyökkäyksen kohteena oli lehmiä paimentamassa ollut nuori nainen. Naisella oli mukanaan koiria, mutta pedon hyökätessä ne pakenivat. Naisen paimentamat lehmät kuitenkin karkottivat sen sarvillaan. Nainen kuvaili petoa suurikokoiseksi sudeksi. Ensimmäinen kuolemantapaus tapahtui samassa kuussa 30. päivänä. Uhri oli 14-vuotias lammaspaimen Jeanne Boulet. Tämän jälkeen tapahtui yhteensä 11 kuolemaan johtanutta hyökkäystä marraskuuhun saakka, jonka lopulla alueelle määrättiin armeijan sotilaita jahtaamaan petoa. Hyökkäykset kuitenkin jatkuivat ja 24. joulukuuta 1764 7-vuotias poika sai surmansa. Hänen lisäkseen vuoden loppuun mennessä surmansa saivat myös lammaspaimen ja kaksi nuorta tyttöä. 12. tammikuuta 1765 peto hyökkäsi lapsijoukon kimppuun Vileret d’Apcherin lähellä. Peto sai yhden lapsista kiinni, mutta muut ajoivat sen pois kepeillä ja kiviä heittämällä, eikä kukaan kuollut. Tähän mennessä kapteeni Duhamelin johtamat armeijan joukot olivat tappaneet jo noin 100 sutta mutta eivät olleet onnistuneet lopettamaan hyökkäyksiä. Ranskan kuningas Ludvig XV kiinnitti tilanteeseen huomiota ja määräsi paikalle maineikkaan normandialaisen sudenmetsästäjä Dennevalin, mutta hänkään ei onnistunut tehtävässään. Heinäkuussa kuningas lähetti paikalle Antoine de Beauternen.
8. syyskuuta 1765 eräs tyttö katosi Vachelerien kylästä lähellä Paulhac-en-Margeridea. Beauterne ja muutamat riistanhoitajat löysivät tämän ruumiin, jonka jalka oli osittain syöty. Tytön kaulassa oli puremajäljet. Syyskuun keskivaiheeseen mennessä kuolleita oli jo 73 noin 50 kilometrin levyisellä alueella. 20. syyskuuta Beauternen onnistui tappaa suurikokoinen susi. Sen ruho annettiin sittemmin Muséum d’Histoire Naturelleen Pariisiin, josta se sittemmin katosi. Tämän jälkeen hyökkäykset lakkasivat lähes kolmen kuukauden ajaksi.
Hyökkäykset > Toinen peto

Peto hyökkäsi jälleen kahden lapsen kimppuun 2. joulukuuta 1765. Lisää lapsia sai surmansa tammi- ja helmikuussa 1766 ja paikalliset anoivat apua kuninkaalta. Koska petoa pidettiin virallisesti jo tapettuna, ei apua kuitenkaan tullut. Erään pikkutytön kuoltua jälleen 18. kesäkuuta 1767 joukko metsästäjiä lähti jahtaamaan petoa. Seuraavana päivänä Jean Chastel -niminen metsästäjä ampui punertavan eläimen ja tämän jälkeen pedon hyökkäykset loppuivat kokonaan. Pedon ruhoa tutki luonnontutkija Georges Leclerc de Buffon. Ruho oli sittemmin Muséum d’Histoire Naturellen kokoelmissa vuoteen 1819 saakka. Peto tunnistettiin omana aikanaan juovahyeenaksi tai sudeksi. Kaikkiaan pedon surmaamien lukumäärä vaihtelee lähteestä riippuen. Tutkija de Beaufortin vuonna 1987 tekemän arvion mukaan hyökkäyksiä tapahtui yhteensä 210. Kuolonuhreja oli 113 ja haavoittuneita 49. Tapetuista 98 oli syöty ainakin osittain.
Selityksiä

Monet historioitsijat pitävät todennäköisenä sitä, että ainakin suuressa osassa hyökkäyksiä kyse oli sudesta tai useista susista. Pedoksi on tosin ehdotettu lukuisia muitakin eläinlajeja. Ehdotettuja eläimiä ovat muun muassa koira, suden ja koiran sekoitus, juovahyeena, ahma ja paviaani. Kahden tapetun pedon kuvausten perusteella jotkin tutkijat ovat päätelleet, että kyseessä oli mahdollisesti suden ja jonkin alueella käytetyn suuren paimenkoirarodun sekoitus. Yhden paviaanin ampumisesta alueella huhuttiin alueella samoihin aikoihin. Jean-Jacques Barloyn teorian mukaan alueen protestantit päästivät tarkoituksellisesti alueelle irti juovahyeenan protestanttien ja jesuiittojen kiistojen takia sen jälkeen, kun ensimmäinen peto tapettiin vuonna 1765. Pedon on myös väitetty olleen eläimennahkaan pukeutunut murhaaja ja Chastelin on väitetty ampuneen hyeenan peitelläkseen murhaajan tekoja.
Kulttuurissa

Gévaudanin peto on laajimmin tutkittuja ja sitä kautta parhaiten dokumentoituja susien hyökkäyksistä ihmistä vastaan. Peto on ollut aiheena useissa kirjallisuuden ja elokuvan teoksissa. Se esiintyy esimerkiksi ranskalaisissa elokuvissa Susien klaani (2001) ja La bête du Gévaudan (2003). Peto kuvataan myös Paulhac-en-Margeriden vuonna 2001 käyttöön otetussa vaakunassa. Peto oli myös osana Teen Wolf -sarjan viidettä kautta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kartta alueesta, jolla hyökkäyksiä tapahtui.
Antoine de Beauternen ampuma peto näytteillä Ludvig XV:n hovissa. Piirros vuodelta 1765.
Aikalaispiirros naisesta puolustautumassa petoa vastaan.
Jean Chastelin muistomerkki La Besseyre-Saint-Maryn kylässä.
Paulhac-en-Margeriden vaakuna.
Gloire-luokka (ironclad)

| Gloire-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  5 618-5 650 t
Pituus:  77,25-78,22 m
Leveys:  17 m
Syväys:  8,48 m
Koneteho:  2 500 ihp
Nopeus:  13 solmua
Miehistöä:  570
Aseistus
Meritorjunta:  36 × 164 mm
Gloire-luokka oli Ranskan laivaston kolmen 1860-luvun alussa valmistetun aluksen muodostama panssarifregattiluokka. Luokan nimikkoalus Gloire oli ensimmäinen avomerikelpoinen ironclad maailmassa. Luokan alukset luokiteltiin aikanaan yhdellä koko aluksen pituuden kattavalla tykkikannella varustettuina aluksina panssarifregateiksi. Koska tykit oli asetettu aluksen kummallekin laidalle ne ovat brittiläisen luokituksen mukaan myös niin sanottuja broadside ironcladejä.
Suunnittelu

Linjataktiikkaan soveltuvat alukset suunnitteli ranskalainen laiva-arkkitehti Henri Dupuy de Lôme, mikä poikkesi brittiläisen Warrior-luokan suunnitellusta käytöstä. Alukset olivat 77,25-78,22 metriä pitkiä ja niiden leveys oli 17 metriä. Niiden syväys oli 8,48 metriä.
Voimanlähteenä oli yksi höyrykone, joka pyöritti kuusilapaista 5,8 metrin potkuria. Höyry tuotettiin kahdeksalla kattilalla. Koneisto oli suunniteltu tuottamaan 2 500 hevosvoimaa. Koeajoissa saavutettiin kolmentoista solmun nopeus. Alusten varastoissa oli 675 tonnia hiiltä, mikä mahdollisti kahdeksan solmun nopeudella 4 000 kilometrin toimintamatkan. Alukset oli lisäksi varustettu kolmimastoisella parkkimaisella takilalla, jonka purjepinta-ala oli 1 100 neliömetriä. Takila vaihdettiin myöhemmin 2 500 neliömetrin täystakilaan, josta kuitenkin jouduttiin luopumaan alusten heilumisen vuoksi.
Luokan alusten aseistuksena oli aluksi 36 kappaletta 164 millimetrin Modèle 1858 rihlattuja suustaladattavia tykkejä. Nämä oli kahta lukuun ottamatta asennettu laidoille. Kaksi tykkiä oli asenettu ylemmälle kannelle keulaan. Tykeillä ammuttiin 44,9 kilogramman ammuksia, joiden nopeus oli ainoastaan 322 metriä sekunnissa. Ammukset olivat lähes tehottomia panssaroitua alusta vastaan. Tykit vaihdettiin vuonna 1868 takaaladattaviksi Modèle 1868 -tykeiksi. Kuusi 240 millimetrin tykkiä asennettin keskelle tykkikantta ja kaksi 194 millimetrin tykkiä korvasivat alkuperäiset yläkannen tykit. Tulenjohtotorni oli avokattoinen ja sen suojana oli 100 millimetrin panssarointi.
760 millimetriä paksu puinen runko oli täysin verhottu 120 millimetrin valurautalevyin.  Panssarointi kattoi 5,4 metriä vesirajasta ja kaksi metriä vesirajan alle.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmistui | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Gloire | Arsenal de Toulon | 4. maaliskuuta 1858 | 24. marraskuuta 1859 | elokuu 1860 |  |
| Invincible | Arsenal de Toulon | 1. toukokuuta 1858 | 4. huhtikuuta 1861 | maaliskuu 1862 |  |
| Normandie | Arsenal de Cherbourg | 14. syyskuuta 1858 | 10. maaliskuuta 1860 | 13. toukokuuta 1862 |  |
KDM Glenten (P557)

| KDM Glenten |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Aalborg
Laskettu vesille:  1992
Palveluskäyttöön:  29. huhtikuuta 1993
Poistui palveluskäytöstä:  7. lokakuuta 2010
Loppuvaihe:  myyty Portugalille 23. lokakuuta 2014
Tekniset tiedot
Uppouma:  450 t
Pituus:  50,0 m (vesiraja) 54,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,0 m
Syväys:  2,60 m (norm) 3,00 m (max)
Koneteho:  1 × GE kaasuturbiini 5 680 hv 2 × MTU dieselmoottoria 5 440 hv
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  19–29
Aseistus
Aseistus:  1 × 76 mm M/85 -tykki 2 × 12,7 mm konekivääriä
KDM Glenten (runkonumero P557) oli Tanskan laivaston Flyvefisken-luokan vartiolaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Aalborgin telakalta. Alus laskettiin vesille 1992 ja valmistui 29. huhtikuuta 1993.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 7. lokakuuta 2010.
Palvelus > NRP Montego

Alus myytiin 2014 Portugalille yhdellä miljoonalla eurolla. Alus liitettiin modernisoinnin jälkeen Portugalin laivastoon Tejo-luokan aluksena nimellä NRP Montego (P592).
Globalisaatio: Puolesta ja vastaan

Globalisaatio: Puolesta ja vastaan (engl. Globalization / Anti-globalization: Beyond the Great Divide) on David Heldin ja Anthony McGrew’n kirja globalisaatiosta vuodelta 2002. Polityn kustantaman teoksen uudistettu laitos ilmestyi 2007. Kirjan ensimmäisen laitoksen on julkaissut suomeksi Vastapaino vuonna 2005. Suomentaja on Jyrki Vainonen.