stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen poliittinen historia
Ruotsi-Suomi

Vuonna 1362 Suomi sai oikeuden lähettää edustajansa Ruotsin kuninkaanvaaliin. Ruotsi-Suomen vuoden 1634 hallitusmuodon ja ensimmäisen valtiopäiväjärjestyksen nojalla Suomen neljä säätyä, aatelisto, papisto, porvaristo ja talonpojat lähettivät edustajiaan valtiopäiville Tukholmaan.
Autonomia Venäjän keisarikunnassa (1809–1917)

Heikentyvällä Ruotsin suurvallalla ei ollut enää edellytyksiä ylläpitää Itämeren ympäristön valloituksia hallussaan ja se joutui sotien seurauksena luovuttamaan itäosan Venäjälle. Ensin isovihan ja pikkuvihan myötä siirtyivät ns. Vanhan Suomen alueet, ja Suomen sodan myötä  Suomi siirtyi kokonaan autonomiseksi suuriruhtinaskunnaksi Venäjän keisarikuntaan vuonna 1809. Suomella oli suuriruhtinaskunnan asema vuodesta 1809 vuoteen 1917.
Autonomia Venäjän keisarikunnassa (1809–1917) > Keskeiset muutokset

Olennainen muutos Ruotsin aikakauteen verrattuna oli se, että Suomelle ryhdyttiin rakentamaan omaa keskushallintoa. Vuonna 1809 perustettiin Suomen senaatti, jonka tehtäväksi tuli Suomen sisäisten asioiden hoito. Sen oli määrä valmistella ja panna täytäntöön keisarin päätösvaltaan kuuluvia asioita, ja toimi käytännössä hallituksena. Senaatin alle muodostui keskushallinto, josta kehittyi aikanaan itsenäisen Suomen valtionhallinto. Pietarissa toimi Suomen ministerivaltiosihteeri, jonka tehtävänä oli esitellä keisarille Suomen asiat. Näiden uusien hallintoelinten perustamisella oli suuri merkitys, ja niiden kautta Suomi pystyi parantamaan itse omia olojaan, kun kerätyt verot voitiin käyttää suoraan Suomen hyväksi. Vuonna 1812 Venäjän keisari Aleksanteri I siirsi Suomen suurruhtinaskunnan pääkaupungin Turusta Helsinkiin. Samana vuonna ns. Vanha-Suomi, eli Ruotsin Venäjälle 1700-luvulla menettämät Suomen alueet, palautettiin Suomen yhteyteen. Vanhan-Suomen merkittävimmästä kaupungista Viipurista kasvoi 1800-luvun saatossa merkittävä satama- ja teollisuuskaupunki. Monessa mielessä elämä jatkui kuitenkin Ruotsin aikaan nähden ennallaan.
Huolimatta siitä, että hallinto ja talous kehittyivät, Venäjän vallan alle siirtyminen ei ollut kaikin osin Suomen kannalta edullista. Esimerkiksi Suomi jäi syrjään Ruotsissa alkaneesta poliittisesta kehityksestä kohti perustuslaillista monarkiaa, puoluepolitiikkaa ja viime kädessä demokratiaa. Valtiopäivät alkoivat kokoontua Suomessa vasta 1860-luvulla. Suomi jäi varjoon myös Ruotsissa 1800-luvulla vahvassa kehityksessä olleista sananvapaudesta, vapaan lehdistön kehityksestä, yksilöiden oikeuksien ja vapauksien lujittumisesta ja kansalaisyhteiskunnan muotoutumisesta. Venäjän keisarikunta edusti aikakauden liberaalien ihanteiden vastakohtia konservatismia, yksinvaltaisuutta ja mielivaltaa. Suomen keskushallintokin omaksui sujuvasti venäläisen byrokratian tavat ja ei yleensä suhtautunut kovin myönteisesti uudistuksiin.
Autonomia Venäjän keisarikunnassa (1809–1917) > Äänioikeus ja ensimmäiset eduskuntavaalit

Suomessa säädettiin 1906 yleinen ja yhtäläinen äänioikeus – sekä naisille että miehille. Naiset käyttivät äänioikeuttaan ensimmäisenä maailmassa 1907 valtiopäivän vaaleissa. Tuolloin oli vielä Suomen Suuriruhtinaan Valtiopäiväjärjestyksessä rajattu äänioikeuden ulkopuolelle esimerkiksi vaivaisapua saavat henkilöt. Nykyisessä perustuslaissa äänioikeus on yleinen ja yhtäläinen kaikille 18 vuotta täyttäneille.
Ensimmäiset eduskuntavaalit pidettiin 15.–16. maaliskuuta 1907. Siihen asti muita Euroopan maita demokratian suhteen jäljessä ollut Suomi siirtyi niiden edelle. Suomessa naiset saivat ensimmäisinä Euroopassa sekä vaalioikeuden että -kelpoisuuden, ja uuteen eduskuntaan valitut 19 naisedustajaa olivat maailman ensimmäiset naispuoliset kansanedustajat. Säätyvaltiopäivien ajan lopulla äänioikeutettuja oli Suomessa noin 126 000, mutta ensimmäisissä eduskuntavaaleissa 1 272 873, eli eduskuntauudistus kymmenkertaisti valitsijakunnan. Myös moderni puoluelaitos syntyi Suomessa yleisen äänioikeuden myötä vuoden 1906 aikana.
Autonomia Venäjän keisarikunnassa (1809–1917) > Autonomian heikentyminen

Voidaan perustellusti sanoa, että vuoden 1905 suurlakon jälkeiset uudistukset Venäjällä tekivät lopun Suomen autonomiasta. Näiden reformien myötä Venäjä sai pääministerijohtoisen ministeristön, jonka kautta kulkivat tästä lähin kaikki Suomea koskevat, keisarille menevät asiat. Näin voidaankin sanoa, että Suomen autonomia loppui tai korkeintaan rajoittui enää niihin asioihin, jotka eivät tarvinneet keisarin ja sitä kautta Venäjän hallituksen hyväksyntää. Tässä yhteydessä merkittävä oli myös vuoden 1908 esittelyjärjestys, joka oli itse asiassa määritelty jo vuosien 1905–1906 reformeissa.
Suomen autonomia koki uuden noususuhdanteen vuoden 1917 maaliskuun vallankumouksen ja sitä seuranneen maaliskuun manifestin jälkeen, kun osa helmikuun manifestista (1899), vuoden 1908 esittelyjärjestys ja vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä kumottiin. Tässä vaiheessa tilanne oli kuitenkin sekä Suomessa että Venäjällä niin sekava, että autonomiasta on ehkä turha puhua. Suomessa oli kiistaa korkeimmasta vallasta ja Venäjällä väliaikaisen hallituksen (3–11/1917) asema oli vähintäänkin kyseenalainen.
Itsenäisyyden aika (1917–)

Suomen senaatti antoi itsenäisyysjulistuksen 6. joulukuuta 1917 Venäjän toisen, eli vuoden 1917 Lokakuun vallankumouksen jälkeen. Leninin johtama Neuvosto-Venäjän kansankomissaarien neuvosto tunnusti Suomen itsenäisyyden 31. joulukuuta 1917, ja pian sen jälkeen moni muu valtio. 28. tammikuuta 1918 alkoi sisällissota, joka päättyi Saksan tukemien valkoisten voittoon bolševikkien tukemia punaisia vastaan. Samana vuonna vapaaehtoiset tekivät joitakin aseellisia retkiä Neuvosto-Venäjälle muun muassa Aunukseen, Vienaan ja myös Viroon. Rauha Neuvosto-Venäjän kanssa solmittiin Tartossa 14. marraskuuta 1920. Toisessa maailmansodassa Suomi taisteli Neuvostoliittoa vastaan  talvisodassa 1939–1940 ja jatkosodassa 1941–1944. Aselevon jälkeen 4. syyskuuta 1944 aseet jouduttiin kääntämään Neuvostoliiton vaatimuksesta Saksaa vastaan Lapin sodassa 1944–1945.
Itsenäisyyden aika (1917–) > Sisällissota ja valkoiset vuosikymmenet

Suomen sisällissota oli osa ensimmäistä maailmansotaa. Sota käytiin Suomen senaatin eli hallituksen ja Suomen kansanvaltuuskunnan johtamien joukkojen välillä 27. tammikuuta – 16. toukokuuta 1918. Senaatin joukkoja kutsuttiin valkoisiksi ja kansanvaltuuskunnan joukkoja punaisiksi.
Sisällissota syvensi Suomen kansan kahtiajakoa. Voittanut osapuoli katsoi yhteiskunnan huonoimman aineksen nousseen Venäjän tuella kapinaan laillista hallitusta vastaan, joten hävinneisiin suhtauduttiin pitkälti rikollisina, jotka menettivät kansalaisluottamuksensa. Sisällissotaa seurasivat valkoiset vuosikymmenet.
Itsenäisyyden aika (1917–) > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan aikana Suomi kävi kolme sotaa: talvisodan, jatkosodan sekä Lapin sodan.
Eheytyminen tarkoittaa Suomen historiassa ajanjaksoa sisällissodan ja talvisodan välissä, jonka aikana suomalaisten kahtiajako punaisiin ja valkoisiin alkoi häilyä ja kansakunta eheytyi yhtenäiseksi puolustamaan maata Neuvostoliiton hyökkäystä vastaan.
Välirauhansopimuksen mukaan Suomen täytyi talvisotaa seuranneiden aluemenetysten lisäksi luovuttaa Petsamo ja vuokrata Porkkala 50 vuodeksi tukikohdaksi. Sotakorvauksiksi määrättiin 300 miljoonaa dollaria. Lopullisesti välirauhansopimuksen ehdot vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947.
Itsenäisyyden aika (1917–) > Urho Kekkosen valtakausi

Sotien jälkeen Suomesta rakennettiin pohjoismainen hyvinvointivaltio.
Vuoden 1973 alussa Kekkonen valittiin poikkeus­lailla presidentiksi ilman vaaleja ja vastaehdokkaita, mitä nykyään jotkut pitävät demokratiavajeen aallonpohjana ja merkinneen Kekkoselle lopullista yksinvallan aikakauden alkua.
Kekkosen toisella kaudella saksankielisestä Keski-Euroopasta käsin suomalaiseenkin poliittiseen puheeseen suodattui käsite ”suomettuminen”.
Itsenäisyyden aika (1917–) > Integroituminen länteen

Vuonna 1982 presidentiksi valittiin Mauno Koivisto, joka halusi kaventaa presidentin valtaa ja lisätä pääministerin valtaoikeuksia.
Suomen ja Euroopan yhteisön lähentyminen alkoi syksyllä 1989 ensin päätöksellä liittyä EFTA:n EY:n talousalueet yhdistävään Euroopan talousalueseen (ETA).
1991 pankkikriisin ja Neuvostoliiton vientikaupan romahduksen seurauksena Suomen talous aloitti sukelluksensa syvimpään lamaansa sitten 1930-luvun suuren laman (kts. Suomen 1990-luvun alun lama).
Eduskunnan myönteisen äänestyksen jälkeen Suomen EY-jäsenhakemus jätettiin 18. maaliskuuta 1992 ja jäsenyysneuvottelut alkoivat 1. helmikuuta 1993 samanaikaisesti Ruotsin ja Itävallan kanssa.
Suomi liittyi Euroopan unioniin 1995. Vuonna 2002 euro korvasi markan Suomen virallisena valuuttana.
Kirjallisuutta

Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka: Suomen poliittinen historia 1809–2009.  (6. uudistettu painos)  Helsinki:  WSOY Oppimateriaalit, 2009.  ISBN 978-951-0-33241-2
Kuisma, Markku: Suomen poliittinen taloushistoria 1000–2000.  Helsinki:  Siltala, 2009.  ISBN 978-952-234-004-7
Pernaa, Ville & Niemi, Mari K. (toim.): Suomalaisen yhteiskunnan poliittinen historia.  (Kleio)  Helsinki:  Edita, 2005.  ISBN 951-37-4283-0
Visuri, Pekka: Suomi kylmässä sodassa.  Helsingissä:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-20925-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jaakko Lyytinen: Myytti nimeltä Suomi. Ylioppilaslehti 10/1999.
Aleksanteri I, Suomen ensimmäinen suuriruhtinas.
Suomalaisia sotilaita talvisodassa.
Suomen kommunistinen nuorisoliitto

Suomen kommunistinen nuorisoliitto (SKNL) oli vuodet 1925–1936 toiminut Suomen kommunistisen puolueen (SKP) nuorisojärjestö. SKNL oli perustamisestaan lähtien kielletty Suomessa ja se joutui toimimaan "maan alla", mutta sillä oli koko sen olemassaolon ajan vaikutusta myös julkisiin toimintamuotoihin. SKNL oli Kommunistisen nuorisointernationaalin (KNI) jäsenjärjestö.
Historia > Perustaminen

Suomalaiset kommunistinuoret toimivat 1920-luvun alussa (SKP:n lisäksi) pääosin julkisissa järjestöissä. Keskitettyä nuorison maanalaista verkostoa ei vielä tuolloin muodostettu. Aluksi toiminta järjestyi Suomen sosialidemokraattisessa nuorisoliitossa (SSN) ja sen tultua lakkautetuksi 1923 Sosialistisessa nuorisoliitossa (SNL). Samanaikaisesti tapahtui kuitenkin myös järjestäytymistä salaisiin soluihin puolueen nuorisojaostojen kautta. Jaostoissa käsiteltiin varsinkin toimintaa julkisissa järjestöissä. Ajatus salaisesta nuorisojärjestöstä nousi esiin vähitellen, kun julkinen toiminta vaikeutui. KNI:n toimeenpaneva komitea ehdotti sitä keväällä 1923. SNL:n johto epäili aluksi organisaation tarpeellisuutta, mutta toiminta laajeni elokuussa 1924, kun SKP:n nuorisojaoston äänenkannattaja Nuori Kommunisti alkoi ilmestyä Toivo Karvosen johdolla. Varsinaista organisaatiota alettiin luoda alkuvuodesta 1925, kun KNI palkkasi hankkeelle vetäjän. SNL:n kommunistinuorten soluja perustettiin julkisiin järjestöihin ja työpaikoille. Toukokuussa SKNL:ään kuului 250 jäsentä.
Historia > Välikohtaus Lapualla

24.–25. marraskuussa 1929 Vaasan ja Lapuan Nuorten Työläisten Opintoyhdistykset järjestivät Lapuan työväentalolla kokoontumisen, joka tuli saamaan runsaasti julkisuutta. Paikallisessa lehdistössä juhlista oli kirjoiteltu viikkoja ennen niiden alkamista ja kahnaukset alkoivat heti ulkopaikkakuntalaisten saavuttua paikalle. Nuorisoa yriettiin käännyttää Lapuan asemalta ja poliisi  kuulusteli juhlijoita. Työläis- ja maalaisnuorison "haastejuhlat" loppuivat lopulta väkivaltaisesti lauantai-iltana, kun satoja tapahtumasta provosoituneita oikeistolaisia hyökkäsi työväentalolle pääjuhlan aikana hajottaen tapahtuman paikallisen poliisin avustamana. Muun nujakoinnin lisäksi hyökkääjät, joukossaan mm. Vihtori Kosola, yrittivät riisua vasemmistonuorilta näiden päällä olleita punaisia esiintymispuseroita. Puhujana ollutta kansanedustaja Emil Tabellia pahoinpideltiin. Välikohtauksella oli historiansa paikkakunnalla, sillä suojeluskunta-aktiivit olivat toteuttaneet vastaavan provokaation jo vuotta aiemmin.
Lapuan liikkeestä väitelleen Tapio Huttulan mukaan marraskuun tapahtumat olivat alkusysäys koko kyseiselle liikkeelle. Jo 1. joulukuuta Lapualla kokoontui kansalaiskokous, joka vaati loppua kommunistien julkisille esiintymisille, ja Lapuan esimerkkiä – "nauloilla laadittu laki" – seurattiin pian ympäri maata. Myös virkavalta tehosti toimiaan kommunisteiksi epäiltyjä vastaan. Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmä teki joulukuun alussa Lapuan tapahtumista eduskuntakyselyn, johon hallitus vastasi ilmoittamalla suhtautuvansa myönteisesti juhlien hajottajiin. Oikeustoimet hallitus tahtoi kohdistaa opintoyhdistykseen. Yhdistyslakia muutettiin jo joulukuussa siten, että järjestöjen lakkauttaminen tuli helpommaksi. Lakimuutoksen ratkaisevassa käsittelyssä eduskunnan lehtereiltä heitettiin saliin SKP:n ja SKNL:n allekirjoittamia lentolehtisiä, joissa toimenpiteet ja niiden tukijat tuomittiin kovin sanoin. Tapauksesta tuomittiin SKNL:n aktiivit Uuno Miettinen ja Leo Salminen.
Nuorisoliittolaiset olivat eturintamassa ottamassa vastaan Lapuan liikkeen esittämää haastetta, ja monet joutuivat sekä poliisin että epävirallisten tahojen  väkivaltaisuuksien kohteiksi. Julkinen nuorisoliike, kuten kaikki muukin vasemmistolainen toiminta, estettiin keväästä 1930 lähtien. Opintotyön neuvontayhdistys lakkautettiin huhtikuussa ja Helsingin nuorisoseura viimeisenä lokakuussa. Vappuna 1930 kommunistinuoret ottivat monilla paikkakunnilla yhteen poliisien kanssa, kun mielenosoitukset oli kielletty. Esimerkiksi Pietarsaaressa pidätettiin 20 nuorisoliittolaista.
Historia > Täysin maan alla

Vuosina 1931–1934 kommunistinuoret joutuivat toimimaan kokonaan maan alla, kun julkiset toimintamuodot estettiin. Toimintaan tuli mukaan monia uusia ihmisiä julkisista järjestöistä, mutta jäsenmäärä väheni tilapäisesti. Elokuussa 1931 liitossa huomattiin enemmistön 672 jäsenestä liittyneen järjestöön Lapuan liikkeen synnyn jälkeen. SKNL:n salaiset solu keskittyivät muun muassa marxismin opiskeluun sekä lentolehtisten ja julistusten levittämiseen. Iskulauseita maalattiin soveltuviin paikkoihin. Kokoukset pidettiin yksityisasunnoissa. Ajoittain järjestettiin mielenosoituksia, jotka usein laajenivat mellakoiksi poliisin puututtua menoon.
SKNL:n jäsenmäärä nousi vuonna 1932 yli tuhanteen. SKNL:n jäseniä pidätettiin tasaisin väliajoin. Turussa oli 12. tammikuuta 1933 syytettynä peräti 78 nuorta valtiopetoksen valmistelusta. SKNL:n jäsenmäärä putosi toukokuussa 1933 kuuteen sataan ja tammikuussa 1934 kolmeen sataan. SKNL:n konferenssi pidettiin Helsingissä Aleksis Kivenkadulla pääsiäisenä 1934.
Historia > Lakkauttaminen

Kominternin ja KNI:n vaihdettua politiikkaansa kansanrintama-taktiikkaan 1930-luvun puolivälissä alettiin SKNL:n jäseniä ohjata liittymään Sosialidemokraattiseen työläisnuorisoliittoon. Aluksi perustettiin valikoituja ryhmittymiä STL:n sisälle ja alkuvuodesta 1935 lähtien alettiin liittyä laajemmin jäseniksi. Salaisten solujen toiminta oli tarkoitus siirtää ryhmiksi STL:n sisälle. Tätä ennen STL:ään oli suhtauduttu jyrkän kielteisesti ja sitä oli pyritty lähinnä hajottamaan. STL:n johto ei suhtautunut kommunistien puuhiin myönteisesti ja osastoja kehotettiin valppauteen jäsenhankinnassa. Toisaalta kommunistit vaikuttivat kokonaan uusien osastojen perustamiseen. STL:n edustajakokouksessa toukokuussa 1937 esiintyi noin 20–30 edustajan vasemmistolainen oppositio, johon SKNL:llä oli välillistä vaikutusta. SKNL:n toiminta lakkasi vähitellen, kun siirtyminen STL:ään toteutui, mutta SKP:lla oli oma nuorisojaostonsa.
Organisaatio

SKNL:n jäsenet toimivat piirijärjestöjen ohjaamissa pienissä paikallisissa soluissa, mutta sillä oli myös esimerkiksi työpaikkaosastoja. Konspiratiivisen luonteensa vuoksi SKNL:sta ei koskaan kehittynyt lukumääräisesti kovin suurta. Monien arvioiden mukaan jäsenistön koko oli suurimmillaan koko maassa noin 2 000 SKNL:n omissa ja usein puutteellisissa tilastoissa jäsenmäärä oli parhaimmillaan hieman yli 1 000. Useimmat järjestäytyneet työläiset vain tiesivät salaisen nuorisoliiton olemassaolosta, eivät sitä, miten se toimi, tai ketä siihen kuului.
Säännöissään SKNL ilmoitti toimivansa organisatorisesti itsenäisenä mutta SKP:n poliittisen johdon alaisena. Puoluetta oli autettava kaikessa sen toiminnassa. KNI:n jäsenjärjestönä SKNL:n tuli toimia internationaalin päätösten ja ohjeiden mukaan. Liittoon saattoivat kuulua 14–24-vuotiaat. SKNL:n korkeimmat päättävät elimet olivat liittokokous ja keskuskomitea, joka toimi Helsingissä vuodesta 1925 lähtien. Vuonna 1928 keskusjohdon alaisuudessa toimi seitsemän piirikomiteaa (Helsinki, Tampere, Vaasa, Viipuri, Kuopio, Oulu ja Turku). SKNL:n keskuskomitea hoiti yhteydet piireihin henkilökontaktien lisäksi puolueorganisaation kautta kulkeneilla ohjekirjeillä. Kokouksia saatettiin aluksi järjestää varsin vapaasti, kun henkilöt olivat julkisia.
Vuonna 1926 perustettiin Moskovaan SKP:n nuorisojaosto, jonka tehtävänä oli tukea SKNL:n työtä. Jaoston työhön osallistuivat mm. Toivo Antikainen, Pekka Paasonen, Hannes Mäkinen, Kaarlo Kosunen, Hertta Kuusinen, Inkeri Lehtinen, Eino Lehto ja Ville Honkanen.
SKNL:llä oli oma edustaja KNI:n sihteeristössä. Aluksi edustajana oli Pekka Paasonen ja hänen jälkeensä, vuoden 1927 alusta, Kaarlo Kosunen. Kosusta seurasi elokuussa 1928 Inkeri Lehtinen. KNI:n viidenteen konferenssiin 1928 osallistuivat SKNL:n edustajina Eino Lehto, Nestori Parkkari, Toivo Karvonen ja Eino Hellfors. KNI:n ohjelma suomennettiin ja julkaistiin vuodenvaihteessa 1927–1928. KNI:n VI kongressiin 1935 osallistui SKNL:stä Veikko Sippola.
Vasemmiston varhaisnuorisotyötä hoidettiin 1920-luvulla Työväen järjestönuorten liitossa, mutta sen tultua lakkautetuksi 1930 tuli tästäkin SKNL:n vastuualuetta. Nuorisoliiton yhteyteen alettiin perustaa pioneeriryhmiä ja vuoden 1931 alusta alettiin luoda salaista, maanlaajuista ja SKNL:n keskuskomitean alaista pioneerijärjestöä. Järjestöllä oli toimintaa suurimmilla paikkakunnilla ja se julkaisi lehteä Pioneeri. SKNL päätti lakkauttaa pioneerijärjestön vuodenvaihteessa 1934–1935.
Monet SKNL:n riveissä ja johdossa toimineet kommunistit nousivat sotien jälkeen SKP:n tai kansandemokraattisen liikkeen johtoon sekä eduskuntaan ja kunnanvaltuustoihin. Tunnettuja entisiä nuorisoliiton aktiiveja olivat mm. Esa Hietanen, Elsa Karppinen, Paavo Kivikoski, Inkeri Lehtinen, Aili Mäkinen, Nestori Parkkari, Ville Pessi, Mirjam Suvanto, Eino Tainio ja Armas Äikiä.
Yhteydet julkiseen toimintaan

SKNL:n jäsenten vaikutus ulottui monenlaiseen julkiseen toimintaan, jota Sosialistisen nuorisoliiton lakkauttamisen jälkeen ei kuitenkaan enää voitu harjoittaa keskitetysti. 1920-luvun jälkimmäisen puoliskon ajan julkinen järjestötoiminta hoidettiin paikallisissa opintoyhdistyksissä ja tilapäiskomiteoissa sekä niin sanotussa propagandistiliikkeessä, jonka toiminta-alaan kuuluivat esimerkiksi laulu- ja muut ohjelmaryhmät.
Yhteydet julkiseen toimintaan > Opintoyhdistysliike

Opintoyhdistysten (epäviralliseksi) kokoavaksi elimeksi tosin nousi Helsingissä 18. huhtikuuta 1926 perustettu Opintotyön Neuvontayhdistys, jonka säännöissä ei viitattu mitenkään toiminnan poliittiseen luonteeseen. Työohjelmassa opiskelun kerrottiin tapahtuvan marxilaisessa hengessä. Kesällä 1926 valittiin toiminnan järjestäjäksi SKNL:n keskuskomitean Armas Äikiä, jonka jouduttua vankilaan tehtävään tuli juuri vapautunut Nestori Parkkari. Syyskuussa 1926 opintoyhdistyksiä oli 80 ja seuraavan vuoden heinäkuussa 120. 13.–14. elokuuta 1927 järjestettiin Tampereella opintopäivät, joihin osallistui 700 henkilöä ympäri maata. Toisille opintopäiville seuraavana vuonna Lahdessa osallistui 1 500 nuorta aktiivia ja kolmansille, Lahdessa elokuussa 1929 pidetyille, päiville 800.
Yhdistyksen puheenjohtajana toimi ainakin Kalle Rämä. Sihteereinä olivat mm. Vieno Suominen, Nestori Parkkari, Toivo Karvonen ja Paavo Kivikoski. Karvosen mukaan opintoyhdistyksiä oli vuoden 1928 lopulla "320 ja niissä oli n. 20,000 jäsentä". Parkkarin mukaan opintoyhdistyksiä oli kesällä 1928 160 ja niissä oli noin 12 000 jäsentä. Opinnot kohdistuivat varsinkin marxilaisuuteen, kirjallisuuteen, järjestötyöhön ja sosialismin historiaan.
Marraskuussa 1929 neuvontayhdistys yritti alkaa julkaista lehteä Nuori Opiskelija, mutta jo sen ensimmäinen numero takavarikoitiin. Opintoyhdistysten toiminta estettiin keväästä 1930 lähtien, mutta niiden oikeudellinen lakkauttaminen kesti hajautetun organisaation johdosta vuosikausia. Opintotyön Neuvontayhdistys lakkautettiin Helsingin raastuvanoikeuden päätöksellä 26. huhtikuuta 1930. Järjestöä syytettiin muun muassa maanpetoksen valmistelusta ja yhteyksistä SKNL:ään sekä aiemmin lakkautettujen järjestöjen toiminnan jatkamisesta.
Yhteydet julkiseen toimintaan > Tilapäiset komiteat

Kun opintoyhdistysten ympärille alkoi syntyä poliittista toimintaa ja niitä vastaan hyökättiin julkisuudessa, päätti SKNL jatkossa hoitaa poliittiset kamppailut tilapäisten komiteoiden avulla. Komiteamuoto hankaloitti viranomaisten aikeita puuttua toimintaan, sillä "nuorison yleisissä kokouksissa" valitut komiteat olivat tilapäisiä eikä niille yritetty muodostaa varsinaista keskusjohtoa. Komiteat selostivat toimintaansa ja saivat vapautuksen tehtävästään uusissa kokouksissa, jotka niiden tuli kutsua koolle saatuaan tehtävänsä suoritetuiksi. Komiteat keräsivät varoja, painattivat kirjallisuutta ja järjestivät joukkotilaisuuksia. Komiteoita oli parhaimmillaan ympäri maata jopa yli sata.
30.–31. maaliskuuta 1929 pidettiin Tampereella maanlaajuinen nuorisokokous, jonka kutsui koolle SKNL:n ohjaama Tampereen nuorten työläisten komitea. Kokouksessa, johon osallistui 75 edustajaa 46 kunnasta, haettiin yhdenmukaista toimintalinjaa ajankohtaisiin kysymyksiin. Kokouksen päätökset ja alustukset julkaistiin kirjasena, jota ehdittiin levittää varsin laajasti, vaikka viranomaiset yrittivät takavarikoida sen kopiot heti saatuaan tietää asiasta. Impi Karvosen nimissä julkaistun kirjasen 2 000 kappaleen painoksesta poliisi sai käsiinsä vain 100.