Postipeli
Pelaaminen

Postipelin ilmoittavat peleistä yleensä alan lehdissä. Peliin voi liittyä vastaamalla ilmoitukseen. Koska yhtä peliä voi pelata vain rajattu määrä pelaajia, pelipaikat täytetään yleensä ilmoittautumisjärjestyksessä. Samaa peliä voi tosin pyöriä useampi kappale samanaikaisesti, jolloin pelaajamäärä on suurempi. Postipelejä pelataan nimensä mukaisesti postin välityksellä. Pelinjohtaja postittaa pelin alkaessa pelaajille pelaamiseen tarvittavat työkalut kuten käskylomakkeet, muiden pelaajien yhteystiedot, pelin ohjekirjan ja mahdollisesti muuta tarpeellista tietoa.
Yksi postipelin kierros kestää tavallisesti yhdestä neljään viikkoa pelistä riippuen. Tänä aikana pelaajilla on mahdollisuus harkita siirtojaan ja hankkia tietoa pelitilanteesta tai luoda liittoja käymällä kirjeenvaihtoa muiden pelaajien kanssa. Kierroksen lähestyessä loppuaan on aika lähettää käskylomake pelinjohtajalle. Lomake täytetään käyttämällä tunnistenumeroita. Esimerkiksi jokaista pelaajaa, aluetta, toimintoa, resurssia ja niin edelleen vastaa numero. Saatuaan täytetyn käskylomakkeen pelinjohtaja käsittelee sen tiedot. Käsittely voidaan tehdä joko käsin tai tietokoneohjelmalla tai näiden kahden yhdistelmällä. Roolipelimäinen peli ei välttämättä vaadi tietokonetta lainkaan kun taas kokonaisen valtion ohjaamiseen keskittyvissä "diktaattoripeleissä" pelinjohtaja tavallisesti käyttää tietokoneohjelmaa pelituloksen laskemiseen. Tietokoneen avusta huolimatta postipelin pelinjohtajana toimiminen saattaa vaatia huomattavan määrän työtä. Varsinaisena pullonkaulana ei ollut edes postipelien huippuvuosina tietokoneen laskentateho vaan tulostettavan ja postitettavan paperin valtava määrä.
Laskettuaan muutokset pelitilanteeseen pelinjohtaja lähettää pelaajille kierrosraportit. Kierrosraportit on kirjoitettu tiiviisti kirjainlyhentein ja numeroin, jotteivat ne muodostuisi turhan pitkiksi. Kierrosraporttien tulkinta vaatiikin pelaajalta mielikuvitusta. Jos peliä pelataan kartalla, pelaaja voi myös merkitä omaan kappaleeseensa uuden pelitilanteen.
Postipelien huippuaikana yritysten välinen kilpailu piti niiden hinnat kurissa. Esimerkiksi vuonna 1988 englantilaisten postipelien hinta oli noin 1 £ (7 mk) kierrosta kohti. Ulkomaalaisilta veloitettiin usein myös lisämaksu koska pelinjohtaja joutui postittamaan kierrosraportit ja muun materiaalin kalliimpaa ulkomaanpostia käyttäen. Päälle tulivat vielä pelaajan omat postimaksut, joista saattoi kertyä suurikin summa etenkin, jos pelaaja harrasti aktiivista diplomatiaa. Jos jokin peli maksoi enemmän kuin muut, syy oli usein pelin monimutkaisuudessa. Aloittelijoille suositeltiin halpoja pelejä, sillä ne olivat usein myös yksinkertaisia.  Rahan lisäksi postipelien pelaaminen vie aikaa, erityisesti jos pelaaja vihkiytyy monimutkaiselle diplomatialle. Postipelien pelaajat rajoittavatkin pelaamisensa usein pariin peliin kerrallaan.
Pelaajat voivat olla yhteydessä toisiinsa pelin aikana. Kirjeenvaihdon avulla voi saada peliraportteja syvempää tietoa pelitilanteesta sekä solmia tärkeitä liittolaissuhteita. Olennaista on paitsi seuloa huhujen lomasta paikkansapitävät tiedot myös tarvittaessa peittää omat aikeensa disinformaation avulla. Pelaajilla on erilaisia diplomaattisia taipumuksia. Jotkut suhtautuvat epäluuloisesti kaikkiin kanssapelaajiin, kun taas toiset yrittävät olla kaikkien puolella. Liian avoimesti toisten asioista eteenpäin kertovat pelaajat paljastavat oman epäluotettavuutensa ja tieto petturuuteen syyllistyneistä valeliittolaisista saattaa levitä. Pelin ulkopuolella toisensa tuntevat saattavat keskinäisen luottamuksensa turvin odotella muiden pelaajien tippumista ennen kuin käyvät toistensa kimppuun.
Diplomatia saattaa äityä hyvinkin monimutkaiseksi, ja diplomaattiset koukerot ovat monelle syy pelata postipelejä. Usein juuri onnistunut diplomatia ratkaisee pelin voiton. Oikein ajoitettu liittolaisten pettäminen on varsin tehokas ja taktiikka. Diplomatiassa voi käyttää myös tätä likaisempia keinoja, esimerkiksi toisen nimissä lähetettyjä väärennettyjä viestejä. Jotkut pelaajat keräävät toisiltaan käsialanäytteitä torjuakseen petolliset lähestymisyritykset. Liittolaisten kesken hankaluuksia tuotti täsmällisten sotasuunnitelmien jako. 1990-luvulla harvalla oli kotona skanneri tai kopiokone, joten kartat piti kopioida käsin. Pelit-lehden Tuomas Honkala kirjoittaa: "Voin vakuuttaa, että ASCII-kartan jäljentäminen ruutupaperille ei ole mitään herkkua..."
Jotkut eläytyivät rooliinsa syvällisesti ja "diplomatiakirjeet koristeltiin tee-se-itse-heraldiikalla ja täytettiin vanhoja aikoja henkivällä koukeroisella kielellä". Jopa vahasinettejä käytettiin. Kiireellisissä tapauksissa diplomatiaa saatettiin hoitaa myös puhelimitse.