stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karlskoga Tidning-Kuriren
Aiheesta muualla

Lehden verkkosivut (ruotsiksi)
| n k NWT Media |
| --- | --- |
 Arvika Nyheter  Dalslänningen  Filipstads Tidning  Fryksdalsbygden  Hjo Tidning  Karlskoga Tidning-Kuriren  Karlstads-Tidningen  Mariestads-Tidningen  Nya Kristinehamns-Posten  Nya Lidköpings-Tidningen  Nya Wermlands-Tidningen  Provinstidningen Dalsland  Skaraborgs Allehanda  Säffle-Tidningen  Värmlands Folkblad
Viron draamateatteri

| Viron draamateatteri |
| --- | --- |

Osoite:  Pärnu maantee 5
Sijainti:  Tallinna, Viro
Koordinaatit:  59°26′5″N, 24°44′56″E
Rakennustyyppi:  teatteri
Valmistumisvuosi:  1910
Suunnittelija:  Nikolai Vassiljev ja Aleksei Bobõr
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viron draamateatteri (vir. Eesti Draamateater) on Viron suurin puheteatteri. Draamateatteri toimii alun perin Tallinnan saksalaisen teatterin vuonna 1910 valmistuneessa rakennuksessa Tallinnassa. Teatterin vakituiseen henkilökuntaan kuuluu 37 näyttelijää ja 5 ohjaajaa. Kävijöitä teatterilla on vuosittain yli 100 000.
Historia

Viron draamateatterin nykyinen rakennus kuului alun perin Tallinnan saksalaiselle teatterille (saksa: Revaler Deutsches Theater), joka perustettiin vuonna 1795. Teatterin alkuperäinen rakennus sijaitsi Tallinnan Lai-kadulla, mutta se tuhoutui tulipalossa vuonna 1902. Uuden teatterin rakentamisesta järjestettiin kansainvälinen arkkitehtikilpailu vuonna 1906 ja uusi rakennus valmistui vuonna 1910. Viron itsenäistyttyä samaan rakennukseen muutti alivuokralaiseksi virolainen teatteri Draamastuudio Teater, joka sai vuonna 1937 uuden nimen Viron draamateatteri (Eesti Draamateater). Viron valtio hankki saksalaisen teatterin rakennuksen itselleen baltiansaksalaisten muutettua Saksaan vuonna 1939, jolloin siitä tuli Viron draamateatterin kotipaikka.
Teatterin tarkempi nimi on muuttunut useampaan otteeseen ja esimerkiksi Neuvostoliitonaikana se tunnettiin nimellä Tallinna Riiklik Draamateater. Voldemar Pansosta tuli draamateatterin ohjaaja vuonna 1955 ja hän toimi teatterin johtajana vuosina 1970–1976. Pansoa on pidetty yhtenä virolaisen teatterin merkkihenkilöistä ja hän perusti teatterikoulun, sekä nuorisoteatterin. Kansallinen liike alkoi jälleen vahvistua 1980-luvulla, mikä näkyi myös teatterin ohjelmistossa. Jaan Kruusvall, Rein Saluri ja Mikk Mikiver toivat lavalle monia aiemmin kiellettyjä aiheita, kuten esimerkiksi monien virolaisten pakomatkat länteen ja metsäveljien toiminnan. Viron uuden itsenäisyyden jälkeen teatterin tärkeitä vaikuttajia ovat olleet esimerkiksi Madis Kõiv, Andrus Kivirähk, Juhan Viiding, Evald Hermaküla, Mati Unt, Hendrik Toompere ja Merle Karusoo.
Teatteri

Viron draamateatterin vuonna 1910 valmistunut rakennus edustaa jugendin aikaista kansallisromanttista tyyliä. Rakennuksen suunnittelijat olivat pietarilaiset arkkitehdit Nikolai Vassiljev ja Aleksei Bobõr. Draamateatterin suuressa salissa on 436 paikkaa ja 1960-luvulla rakennetussa pienessä salissa on 170 paikkaa. Vuonna 2004 valmistui lisäksi 70-paikkainen maalisali (Maalisaal). Vuonna 2004 tehdyissä kunnostuksissa nykyaikaistettiin myös lavatekniikkaa. Vuonna 2009 lavan takaisiin tiloihin tehtiin täysremontti. Viron draamateatteri on Viron suurin puheteatteri ja sen vakituiseen henkilökuntaan kuuluu 37 näyttelijää ja 5 ohjaajaa. Vuosittain lavalle tuodaan noin kymmenen uutta näytelmää ja vierailijoita teatterissa on vuosittain yli 100 000.
Aiheesta muualla

Eesti Draamateater Viron draamateatterin kotisivut. (viroksi) (englanniksi) (venäjäksi)
Pimeässä valaistu teatterirakennus.
Viuhkamadot

| Viuhkamadot |
| --- | --- |
 Sabellastarte indica
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nivelmadot Annelida
Luokka::  Monisukasmadot Polychaeta
Alaluokka::  Putkimadot Sedentaria
Osaluokka::  Canalipalpata
Lahko::  Sabellida
Heimo::  Viuhkamadot Sabellidae  Malmgren, 1867
Katso myös
   Viuhkamadot Wikispeciesissä   Viuhkamadot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viuhkamadot (Sabellidae) ovat meressä eläviä selkärangattomia. 
Ne rakentavat suojaputkia hiekasta, simpukankuoren kappaleista ja muusta merenpohjassa ajelehtivasta aineksesta. Putken päässä on viuhkamaisia ulokkeita, joilla ne siivilöivät ravinnokseen planktonia. Vaaran uhatessa viuhkamato vetäytyy putkensa sisään. Toinen monisukasmatojen heimo putkimadot (Serpulidae) rakentaa oman kuorensa kalkista piikkinahkaisten ja kivikorallien tapaan.
Viuhkamadot ovat yleisiä merialueilla, joissa vedenkorkeus vaihtelee vuoroveden mukaan, sillä ne tarvitsevat kohtalaisia virtauksia tuomaan planktonia ulottuvilleen.
Monia viuhkamatoja kasvatetaan akvaariossa. Niiden ruokkiminen sopivilla planktoneilla on vaikeaa, ja monet yksilöt kuolevat 6-12 kuukaudessa.
Joitakin sukuja:
Sabellastarte sp. kaksivärinen, ruskeavalkoinen sateenvarjoa tai palmua muistuttava viuhka, läpimitaltaan jopa 10 cm.
Bispira sp. punertavanruskehtava, spiraalimainen viuhka läpimitaltaan noin 5 cm.
Akvaariossa kasvaa myös kalkkikuorisia Serpulidae-heimon matoja:
Spirobranchus ("joulukuusimadot")
Filogranella,  Salmacina ja Vermiliopsis
Lauri Virtanen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lauri Virtanen, 1932 |  Lauri Virtanen, 1932 |  Lauri Virtanen, 1932 |  |
Maa:   Suomi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | 5 000 m |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | 10 000 m |  |
Lauri (Lasse) Johannes Virtanen (3. elokuuta 1904 Uskela – 8. helmikuuta 1982 Turku) oli suomalainen kestävyysjuoksija ja olympiamitalisti.
Virtanen saavutti kaksi pronssimitalia Los Angelesin 1932 olympialaisissa. Hän hävisi 5 000 metrillä 14 sekuntia maanmiehelleen Lauri Lehtiselle ja Yhdysvaltain Ralph Hillille sekä 10 000 metrillä yli 20 sekuntia Puolan Janusz Kusocińskille ja maanmiehelleen Volmari Iso-Hollolle. Paavo Nurmen jouduttua jäämään pois maratonilta ammattilaistuomion vuoksi nimettiin Virtanen myös tälle matkalle. Hän johti kilpailua vielä 31,5 kilometrin kohdalla mutta joutui 2,5 kilometriä myöhemmin keskeyttämään.
Vuoden 1934 EM-kilpailuissa Virtanen sijoittui 5 000 metrillä neljänneksi. Hän voitti Suomen mestaruuden 5 000 metrillä vuonna 1930 ja kaksi kertaa pidemmällä matkalla vuonna 1933. Suomen Urheilulehden maratonin hän voitti vuonna 1932 ja Kaivopuiston maratonin vuosina 1937 ja 1938. Vuosina 1927–1929 hän voitti 5 000 metrillä TUL:n mestaruuden. Vuonna 1929 hän juoksi 5 000 metrillä maailmantilaston kärkiajan 14.47,2, mutta lopullisen ennätyksensä 14.36,8 hän juoksi kolme vuotta myöhemmin. Vuonna 1933 hän juoksi ennätyksensä 3 000 metrillä (8.20,8) ja 10 000 metrillä (30.30,7). Hänen maratonennätyksensä oli rataennätyksiin verrattuna vaatimaton 2.46.53.
Seuratasolla Virtanen edusti Salon Vilpasta, Turun Weikkoja, Turun Tovereita, Helsingin Tovereita ja Turun Rientoa. Hän toimi Riennon puheenjohtajana vuosina 1943–1966 ja hänet valittiin aikanaan seuran kunniapuheenjohtajaksi. Hänen pikkuveljensä Eino Virtanen saavutti painissa olympiapronssia.
Saavutuksia

Kaksi olympiapronssia Los Angelesissa 1932 (5 000 metrin ja 10 000 metrin juoksu)
EM-kilpailuissa 4. sija Torinossa 1934 (5 000 metriä)
SM-kultaa 1930 (5 000 metriä) ja 1933 (10 000 metriä)
SM-hopeaa 1935 (5 000 metriä) ja 1936 (10 000 metriä)
SM-pronssia 1931 (5 000 metriä) ja 1934 (10 000 metriä)
Parhaat tulokset vuosittain 1929–1936

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| Vuosi | 3 000 m | 5 000 m | 10 000 m |
| 1929 | 8.38,2 | 14.47,2 |  |
| 1930 | 8.27,8 | 14.41,5 | 31.20,1 |
| 1931 | 8.24,9 | 14.40,8 |  |
| 1932 |  | 14.36,8 | 30.35,0 |
| 1933 | 8.20,8 | 14.43,6 | 30.30,7 |
| 1934 | 8.23,7 | 14.38,2 | 31.06,9 |
| 1935 | 8.23,6 | 14.37,0 | 31.36,2 |
| 1936 |  | 14.57,8 | 32.08,5 |
Vizinga

Vizingan kylä.
Vizinga (ven. Ви́зинга, komiksi Визин, Vizin) on kylä, maalaiskunta ja Sysolan piirin hallinnollinen keskus Komin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Sysolan sivujoen Bolšaja Vizingan varrella 88 kilometriä tasavallan pääkaupungista Syktyvkarista lounaaseen. Kylän kautta kulkee Kirovin ja Syktyvkarin välinen maantie. Asukkaita on 7 100 henkeä (vuonna 2002).
Vizingan pogosta ja sitä ympäröineet pienet kylät mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1586. Asukkaat harjoittivat maanviljelyä, karjanhoitoa ja metsästystä. Vuonna 1926 Vizingasta tuli Sysolan kihlakunnan ja vuonna 1929 piirin keskus.
Viron perustavan kokouksen vaalit

Viron perustavan kokouksen vaalit (vir. Asutava Kogu valimised) olivat vaalit, joissa valittiin Viron perustavan kokouksen edustajat. Perustava kokous sääti Viron perustuslain ja äänesti muun muassa Viron itsenäisyydestä ja tasavaltaisesta hallitusmuodosta. Vaalit pidettiin 1.–3. maaliskuuta 1919 Viron vapaussodan aikana. Vaalien menestyksekkäin puolue oli sosiaalidemokraatit.
Ennen vaaleja

Vaalit oli alun perin tarkoitus pitää helmikuussa 1919, mutta sotatilanne pakotti siirtämään ne myöhempään ajankohtaan. Puolueet olivat valmistautuneet vaaleihin talven 1918–1919 aikana. Suurimmista puolueista jokainen piti puoluekokouksen maaliskuussa 1919. Radikaalidemokraatit ja etelävirolainen demokraattipuolue olivat marraskuussa 1918 tehneet periaatepäätöksen puolueiden yhdistymisestä. Ne pitivät yhteisen puoluekokouksen 1.−3. maaliskuuta 1919, ja niistä muodostui uusi puolue nimeltä Viron kansanpuolue eli ERE. Tähän puolueeseen liittyi myöhemmin myös osa virolaisten isäntien talonpoikaisliiton eli ETL:n jäsenistä. Loput sen jäsenistä liittyivät etelävirolaisten isäntien maalaisliittoon eli EMRL:n. EMRL piti oman puoluekokouksensa 19.−21. maaliskuuta. Kirkolliset piirit ja demokraattinen oikeisto liittyivät yhteen helmikuussa, ja uuden puolueen nimeksi tuli kristillinen kansanpuolue. Sen puoluekokous pidettiin 4. maaliskuuta.
Sosialistipuolueet pitivät puoluekokouksensa 1.−3. maaliskuuta 1919. Sosialistipuolueista työpuolue eli ETE oli väliaikaishallituksessa. Oppositiossa olivat sosiaalidemokraatit (ESDTP) ja sosialistivallankumoukselliset (ESRP). Oppositiopuolueet ESDTP ja ESRP kävivät vaalikampanjaansa parjaamalla väliaikaishallitusta. Baltiansaksalaiset perustivat oman puolueensa nimeltä Saksalainen puolue Virossa (DPE). Siinä vaikuttivat monet niistä suurporvareista ja paroneista, jotka olivat olleet duumassa keisarin aikaan. Viron venäläiset perustivat Venäläisen kansalliskokouksen. Muut omat vaaliliittonsa muodostaneet ryhmät olivat hiidemaalaiset ja merimiehet.
Vaalit

Perustavan kokouksen vaalit pidettiin 5.−7. huhtikuuta 1919. Äänestysoikeus oli sekä miehillä että naisilla. Äänestysikäraja oli 20, ja voidakseen äänestää tuli olla Viron kansalainen. Myös rintamalla olleille vietiin äänestyslaatikoita. Hyväksyttyjä ääniä tuli 458 216 ja äänestysprosentti oli yli 60. Vaaleissa ehdokkaita olivat asettaneet kymmenen vaalilistaa, joista kahdeksan sai edustajan läpi. Bolševikkien osallistuminen vaaleihin oli kielletty. Bolševikkien äänet menivät pääasiassa sosiaalidemokraateille ja työpuolueelle.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Puolue | Edustajat | Äänet | Äänet |
| Puolue | Edustajat | Lukumäärä | Osuus |
| Sosiaalidemokraattinen työväenpuolue | 41 | 152 341 | 33,3 % |
| Viron työpuolue | 30 | 114 879 | 25,1 % |
| Kansanpuolue | 25 | 94 892 | 20,7 % |
| Maaliit | 8 | 29 989 | 6,5 % |
| Sosialistivallankumoukselliset | 7 | 26 536 | 5,8 % |
| Kristillinen kansanpuolue | 5 | 20 157 | 4,4 % |
| Saksalainen puolue Virossa | 3 | 11 462 | 2,5 % |
| Venäläinen kansalliskokous | 1 | 5 765 | 1,2 % |
| Hiiu saare elanike partei |  | 1 090 | 0,2 % |
| Üle-eestimaaline Meremeeste Liit |  | 795 | 0,14 % |
| Yhteensä | 120 | 457 906 | 100 % |
Vaalien tulos

Sosiaalidemokraatit olivatkin vaalien suurin voittaja 41 edustajallaan. Sosiaalidemokraattien äänisaalis selittyi enimmäkseen hallituksen epäsuosiolla. Muista vasemmistopuolueista työpuolue sai 30 ja sosialistivallankumoukselliset 7 edustajaa. Keskusta sai 38 edustajaa. Liberaalipuolueista kansanpuolue sai ennakko-odotuksia enemmän edustajia, yhteensä 25. Oikeiston ja vasemmiston välimaastossa ollut Maaliit kärsi karvaan vaalitappion saaden 8 edustajaa. Kansanpuolueesta lohjennut kristillinen kansanpuolue sai 5 edustajaa, minkä lisäksi saksalaiset saivat 3 ja venäläiset yhden edustajan. Vasemmiston kannatus herätti huolta väliaikaisessa hallituksessa, sillä se pelkäsi maan leimautumista länsivaltojen silmissä puolikommunistiseksi valtioksi. Tämän taas pelättiin uhkaavan länsivaltojen tukea sodassa. Vaalien jälkeen Viron väliaikainen hallitus erosi pääministeriksi noustessa työväenpuolueen Otto Strandman. Hallituksessa sosiaalidemokraatit ja työväenpuolue saivat molemmat neljä ministerinsalkkua kansanpuolueen saadessa kaksi.
Kuva Perustavan kokouksen ensimmäisestä istunnosta 23. huhtikuuta 1919.
Visramiani

Visramiani (georg. ვისრამიანი) on keskiaikainen georgialainen versio vanhasta persialaisesta rakkaustarinasta Vīs ja Rāmīn. Perinteisesti on sanottu, että sen kirjoitti proosaksi 1100- ja 1200-lukujen valtiomies ja kirjailija Sargis Tmogvi, joka työskenteli Georgian kuningatar Tamarin hallituskaudella (1184–1213).
Tarinan georgialainen versio on vapaa käännös, joka säilyttää täysin alkuperäisen persiankielisen tekstin hengen, mutta eroaa siitä pienissä yksityiskohdissa. Käännöksellä on elävä paikallinen georgialainen väri. Visramianilla oli huomattava vaikutus koko Georgian kirjallisuuden myöhempään kehitykseen. Kertomus mainitaan ja sitä ihaillaan lähes kaikissa georgiankielisen kirjallisuuden keskiaikaisissa ja varhaismoderneissa klassikoissa, myös Šota Rustavelin eepoksessa, joka on keskiaikaisen georgialaisen runouden kruunu. Vis ja Ramin otettiin mukaan 12 kuuluisimman parin luetteloon, joka laadittiin kuningatar Tamarin viralliseen kronikkaan Hallitsijoiden historiat ja ylistykset, kun hän meni naimisiin alanialaisen prinssin Davit Soslanin kanssa.
Visramianin tärkeys Persian kirjallisuuden historialle juontuu siitä, että se on teoksen vanhin tunnettu käsikirjoitus ja paremmin säilynyt kuin alkuperäinen persiankielinen teksti. Sen avulla on restauroitu hävinneitä rivejä ja tunnistettu luotettavia versioita persialaisten käsikirjoitusten joukosta, josta suurin osa on peräisin myöhemmältä aikakaudelta (1600–1700-luvuilta).
Visramianin julkaisi ensimmäisen kerran kirjailija Ilia Tšavtšavadze vuonna 1884. Englanninkieliselle maailmalle sen teki tutuksi Sir Oliver Wardropin käännös Visramiani: the story of the loves of Vis and Ramin, a romance of ancient Persia vuonna 1914. Myöhemmin 1960-luvulla georgialaiset iranologit Aleksandre Gvakharia ja Magali Todua tutkivat sitä perusteellisesti ja vertailivat sitä persiankieliseen tekstiin.
Aiheesta muualla

Gippert, Jost: Towards an automatical analysis of a translated text and its original. The Persian epic of Vīs u Rāmīn and the Georgian Visramiani  1994 [1995]. Praha:  Studia Iranica, Mesopotamica et Anatolica 1.
Ertta Virtamo

| Ertta Virtamo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Bertha Bergström
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1907 – n. 1930
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Ertta Virtamo (21. tammikuuta 1886 Helsinki – 27. syyskuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki uransa suurelta osin Suomalaisessa Maaseututeatterissa ja Suomen Kansallisteatterissa.
Sukutausta

Virtamo kuului suureen Tuomen näyttelijäsukuun. Hänen isänsä Johan Fredrik Bergström oli Emmi Jurkan ja Arvi Tuomen setä. Virtamon nuorempi veli Rafael Bergström puolestaan oli sukunsa ensimmäinen teatterikoulun käynyt näyttämötaiteilija.
Ura

Virtamo aloitti ammattiuransa Helsingissä Kansan Näyttämöllä vuonna 1907. Kaksi vuotta myöhemmin hän liittyi Suomalaiseen Maaseututeatteriin, joka oli yksi Viipurin Kaupunginteatterin edeltäjistä. Maaseututeatterissa Virtamosta tuli viipurilaisen teatteriyleisön suosikki. Vuonna 1919 Virtamo kiinnitettiin Suomen Kansallisteatteriin, josta hän erosi muutaman vuoden kuluttua. Vuonna 1927 Virtamo teki oman kiertueen, jonka jälkeen hän työskenteli muutamia vuosia jälleen Kansan Näyttämöllä. Hän jätti teatteriesiintymiset terveydellisistä syistä.
Virtamo näytteli sadoittain osasuorituksia. Hänen roolejaan olivat muun muassa Elina balladissa Elinan surma, Doolittle näytelmässä Pygmalion ja Marina näytelmässä Pimeyden vallassa. Hänellä oli roolitehtäviä myös teoksissa Varatie, Kirsikkapuutarha ja Sanni Kortmanin koulu. Kansallisteatterissa Virtamo näytteli muun muassa Lady Sneerwellin roolin komediassa Juorukoulu. Hänellä oli rooleja myös lukuisissa muissa teatteritaiteen klassikoissa, kuten Romeo ja Julia, Kesäyön unelma, Tukkijoella, Tartuffe ja Anna Liisa.
Mittavan teatteriuransa ohella Virtamo näytteli myös elokuvissa Ollin oppivuodet (Ollin äiti) (1920) ja Herrat täysihoidossa (Selma Sorjonen) (1933).
Aiheesta muualla

Kuvakokoelmat.fi: Virtamo, Ertta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Viron kuvernementti

Viron kuvernementti‎ oli valtiorakenne, jonka perusti Venäjän väliaikainen hallitus 12. huhtikuuta 1917 liittämällä Liivinmaan kuvernementin pohjoisen puolikkaan Vironmaan kuvernementtiin. Uudelle kuvernementille myönnettiin autonomia. Viro sai oman kuvernementtikomissaarin, Jaan Poskan.
Historia > Venäjän keisarikunta kaatuu

Venäjän keisarin Nikolai II:n vallastaluopuminen helmikuun vallankumouksen seurauksena keväällä 1917 muutti hallintoa entisissä keisarikunnan kuvernementeissa. Kuvernöörien virat lakkautettiin, ja Venäjän hallituksen edustajaksi tuli kuvernementtikomissaari. Vironmaan kuvernementtiin asetettiin 5. maaliskuuta Tallinnan kaupunginjohtaja Jaan Poska, joka oli ensimmäinen virolainen kuvernementin johdossa - aiemmin ne olivat olleet baltiansaksalaisia.
Historia > Kohti autonomiaa

Pian sen jälkeen Viron sen aikaiset poliittiset johtajat Jaan Tõnissonin johdolla toivat Venäjän väliaikaiselle hallitukselle esityksen autonomian lisäämisestä ja virolaisten alueiden liittämisestä yhdeksi hallinnolliseksi kokonaisuudeksi. Tämä tarkoitti Viron kuvernementin ja Liivinmaan kuvernementin pohjoisosan yhdistämistä. Vaikka väliaikainen hallitus aluksi suhtautui asiaan kielteisesti, se suostui ratkaisuun, kun Viron väliaikainen itsehallinto määriteltiin kestäväksi vuoden 1919 alkuun. Kuvernementinkomissaari Poskan valtaoikeudet laajennettiin koko Viron kuvernementtiin. Paikallisen itsehallinnon korkeimmaksi elimeksi määrättiin yleisillä vaaleilla valittava Viron maaneuvosto eli maapäivät. Vastaavasti vanhat saksalaiset itsehallintoelimet lakkautettiin.
Maaneuvoston vaalit pidettiin useassa otteessa niin, että maaseutu valitsi touko–kesäkuussa ja kaupungit syyskuussa 1917. Valituista 62 edustajasta 9 lukeutui sosiaalidemokraatteihin, 5 bolševikkeihin, 8 sosialistivallankumouksellisiin, 11 radikaalisosialisteihin, 7 demokraattiseen puolueeseen, 4 radikaalidemokraatteihin, 13 talonpoikaisliittoon ja 3 sitoutumatonta. Lisäksi saksalaisella ja ruotsalaisella vähemmistöllä oli kummallakin yksi edustaja. Maaneuvosto kokoontui Toompean linnaan ensimmäiseen istuntoonsa 1. heinäkuuta 1917 eli ennen kuin vaalit kokonaisuudessaan oli suoritettu.
Historia > Saksalaiset kohti Viroa ja bolševikit valtaan niin Venäjällä kuin Virossa

Sotilaspoliittinen tilanne muuttui juuri näihin aikoihin. Saksa oli kesään 1917 asti sodassaan Venäjää vastaan ollut Väinäjoen eteläpuolisella alueella. Saksa aloitti uuden hyökkäyksen ja valloitti 21. elokuuta Riian. Tämä nosti esiin sen mahdollisuuden, että saksalaiset tunkeutuisivat Viroon. Tästä tulikin pian totta, sillä saksalaiset joukot valloittivat 29. elokuuta viikon kestäneessä operaatiossa Viron kuvernementtiin kuuluvat suuret saaret eli Saarenmaan, Muhun ja Hiidenmaan.
Samoihin aikoihin Venäjällä vallankumouksellinen bolševikkiliike vahvistui syksyn 1917 aikana. 25. lokakuuta bolševikit ottivat vallan Pietarissa. Maan johtoon tuli Vladimir Leninin johtama kansankomissaarien neuvosto. Samaan aikaan Virossa bolševikit syrjäyttivät Jaan Poskan vallankaappauksella 27. lokakuuta 1917. Valtaan nousi Viron neuvostojen toimeenpaneva komitea johtajanaan virolaisbolševikki Jaan Anvelt.
Pian sen jälkeen 13. marraskuuta Anvelt ilmoitti, että maaneuvosto hajotetaan. Viimeisessä kokouksessa 15. marraskuuta maaneuvosto julistautui Viron korkeimman vallan haltijaksi siihen asti, kunnes demokraattisesti valittu Viron perustava kokous kokoontuisi. Asenne itsenäisyyteen oli vielä epäselvä. Ensimmäisenä sen esitti työpuolueen puoluekokous joulukuussa 1917. Sen jälkeen kaikki muut puolueet paitsi bolševikit siirtyivät itsenäisyyden kannattajaksi. Viron perustavan kokouksen vaalit järjestettiin 21.–22. tammikuuta 1918. Bolševikit uskoivat saavansa niissä sinetin vallalleen, mutta tulos oli pettymys. Vain 37,1 prosenttia kannatti bolševikkeja.
Odotettavissa oleva saksalaisten joukkojen tunkeutuminen Manner-Viroon pakotti itsenäisyysmieliset tekemään ratkaisunsa. Niinpä saksalaisten jo ollessa tunkeutumassa Tallinnaan Viro julistettiin 24. helmikuuta 1918 itsenäiseksi, demokraattiseksi tasavallaksi. Korkeimman vallan haltijaksi tuli väliaikainen hallitus pääministerinä Konstantin Päts, varapääministerinä Jüri Vilms ja ulkoministerinä Jaan Poska. Seuraavana päivänä saksalaiset tunkeutuivat Tallinnaan ja alkoi yhdeksän kuukautta kestänyt saksalaisen miehityshallinnon aika. Väliaikainen hallitus painui tässä vaiheessa maan alle.
Viron kuvernementin kuvernementtikomissaari Jaan Poska.
Viron työkansan kommuunin hallituksen johtaja Jaan Anvelt.
Saksalaisjoukot aloittivat elokuun lopulla 1917 Viron suurten saarien valtauksen.
Vismuttisulfidi

| Vismuttisulfidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1345-07-9
PubChem CID:  160976
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Bi2S3
Moolimassa:  514,17
Ulkomuoto:  Ruskea kiteinen aine
Sulamispiste:  850 °C
Tiheys:  6,78 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Vismuttisulfidi (Bi2S3) on vismutti- ja sulfidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa muiden vismuttiyhdisteiden valmistukseen. Luonnossa vismuttisulfidia esiintyy vismuttihohdemineraalina.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa vismuttisulfidi on ruskeaa kiteistä ainetta. Sen alkeiskoppi on ortorombinen. Yhdiste ei liukene veteen eikä emäksiin, mutta liukenee väkeviin happoihin. Väkeviin sulfidiliuoksiin vismuttisulfidi liukenee tiovismutaatteina.
Vismuttisulfidia valmistetaan kuumentamalla vismutin ja rikin seosta. Toinen tapa on saostaa vismuttisulfidia vismuttitrikloridin tai muun kolmiarvoisen vismuttiyhdisteen vesiliuoksesta vetysulfidilla.
Vismuttisulfidia käytetään muiden vismuttiyhdisteiden valmistukseen.
Vobkent

| Vobkent |
| --- | --- |
 Vobkentin minareetti.
 Vobkent
 Koordinaatit: 40°1′31″N, 64°31′23″E 
Valtio:  Uzbekistan
Alue:  Buharan alue
Piiri:  Vobkentin piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2016):  17 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vobkent (ven. Вабке́нт, Vabkent) on kaupunki ja Vobkentin piirin keskus Buharan alueella Uzbekistanissa. Se sijaitsee samannimisen Zarafshonin sivujoen varrella 28 kilometriä Buharasta pohjoiseen. Kaupungissa oli 17 800 asukasta vuonna 2016.
Vobkent on yksi Uzbekistanin vanhoista kaupungeista. 1500-luvulta lähtien se mainitaan nimillä Vobkana ja Komot. Siellä oli linnoitus, markkinapaikan moskeija, madrasa ja hamam, jotka eivät ole säilyneet. Nykyinen kaupunki on perustettu vuonna 1981.
Kaupungin kautta kulkee Buharan ja Samarkandin välinen maantie. Se on maatalousalueen keskus, jossa toimii puuvillankäsittelylaitos. Paikallinen nähtävyys on 1100-luvulta peräisin oleva minareetti.
Vitšuga

Vitšugan ortodoksinen punakirkko.
Vitšuga (ven. Ви́чуга) on kaupunki Ivanovon alueella Venäjällä. Se sijaitsee Ivanovon ja Kinešman välisen rautatien varrella (Vitšugan asema) 71 kilometriä Ivanovosta luoteeseen. Kaupunki on Vitšugan piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Asukkaita on 38 500 henkeä (vuonna 2008).
Kaupunki on saanut alkunsa 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa syntyneistä tehdaspaikkakunnista, jotka yhdistettiin vuonna 1925. Nykyään Vitšuga on huomattava tekstiiliteollisuuden keskus. Siellä on myös konepajateollisuutta.