stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saatana

Portugalilainen karnevaalinaamio.
Saatana eli paholainen tai piru on monien uskontojen, etenkin juutalaisen, kristillisen ja islamilaisen käsityksen mukaan Jumalan vastustaja, pahuuden henkilöitymä, joka viekoittelee ihmisiä syntiin. Suomen kielessä sanaa saatana käytetään yleisesti myös kirosanana.
Juutalaisessa Raamatussa Saatana (heprean Šatan, ’vastustaja’) esitetään enkelinä eli henkiolentona, jonka Jumala on lähettänyt koettelemaan ihmisiä. Kristittyjen Uudessa Testamentissa Saatana on kapinallinen demoni eli paha henki, joka on Jumalan ja ihmisen vihollinen.
Kristillisessä perinteessä Saatana on nähty enkelinä, joka kapinoi Jumalaa vastaan ja joka syöstiin taivaasta muiden langenneiden enkeleiden kanssa ennen ihmisen luomista. Saatana on myös samastettu paratiisin käärmeeseen, joka Vanhassa testamentissa houkuttelee ensimmäiset ihmiset syömään kiellettyä hedelmää hyvän ja pahan tiedon puusta.
Saatanasta on käytetty useita nimityksiä, esimerkiksi latinalaisperäistä nimeä Lucifer, joka tarkoittaa valonkantajaa eli Venus-tähteä. Taiteessa yleinen kuva paholaisesta sarvekkaana ja pukinsorkkaisena hahmona saattaa perustua kreikkalaisen hedelmällisyyden jumala Panin kuviin. Satanismi on aatteellinen tai uskonnollinen oppi, joka käyttää Saatanan käsitettä vertauskuvallisesti muun muassa tiedon ja kyseenalaistamisen symbolina.
Nimitykset

Sana saatana on lainattu suomen kieleen todennäköisesti muinaisruotsista keskiajalla. Alkuaan sana juontuu hepreasta, jossa śāṭān (hepreaksi שָׂטָן) merkitsee vastustajaa. Sana on levinnyt Raamatun välityksellä kreikan ja latinan kautta moniin maailman kieliin. Suomen kirjakielessä saatana on esiintynyt Mikael Agricolasta alkaen.
Piru voi tarkoittaa joko itse Saatanaa, tai Saatanaa palvelevaa tai joskus harvemmin itsenäistä pahaa pikkuolentoa suomalaisessa kansanperinteessä. Piruja voi olla kansantarinoissa montakin. Saatanalla on myös muita nimityksiä, kuten Vanha kehno, Vihtahousu ja sielunvihollinen. Juutalaisessa Talmudissa ja joissakin Kabbalan kirjoituksissa Saatanaa kutsutaan nimellä Samael.
Monissa kielissä paholaista tarkoittava sana tulee kreikan kielen sanasta diabolos, joka tarkoittaa vastustajaa tai panettelijaa ja jolla heprean sãtãn käännettiin Vanhan testamentin kreikankielisessä käännöksessä. Tästä ovat peräisin esimerkiksi espanjan diablo, ranskan diable, englannin devil ja saksan Teufel.
Paholaisesta käytetään myös latinalaisperäistä nimeä Lucifer, joka sananmukaisesti merkitsee valon tuojaa ja jota on käytetty aamutaivaalla näkyvästä Venus-planeetasta, aamutähdestä eli Kointähdestä. Nimitys johtuu eräästä Jesajan kirjan katkelmasta, jossa varsinaisesti ennustetaan Babylonian kuninkaan kukistumista ja jossa häntä verrataan ”taivaalta pudonneeseen kointähteen”. Kristityt teologit kuitenkin tulkitsivat jo varhain tämän kohdan tarkoittavan saatanaa ja kuvaavan, miten hänet karkotettiin taivaasta.
Uudessa testamentissa paholaisesta käytetään toisinaan myös nimitystä Belsebul. Tämä on alkujaan kanaanilaisen jumalan nimi, joka merkitsee ”Baal on herra”, mutta jonka juutalaiset olivat vääntäneet pilkallisesti muotoon Baal-Sebub, ”kärpästen herra”.
Saatanaa kutsutaan Suomessa myös nimellä Perkele. Sana on lainaa balttilaisesta ukkosenjumalan nimestä, joka liettuassa on Perkunas, latviassa Perkons ja muinaispreussin kielessä Percunis. Sanan on toisaalta arveltu olevan lainaa germaanisista kielistä.
Perkelettä on väitetty suomalaisen Ukko-jumalan alkuperäiseksi nimeksi ja vanhaa miestä tarkoittavaa Ukkoa kiertoilmaukseksi. Ukkosenjumala on tosin saattanut olla nimeltään myös Ilmarinen. Ukkosenjumala Perkelettä kristityt pitivät epäjumalana, ja leimasivat sen siksi kristinuskon jumalan vastustajan eli Paholaisen ilmentymäksi.
Uuden testamentin kreikankielisessä alkutekstissä paholaisesta käytetään vaihdellen nimiä diabolos ja satanas. Vanhemmissa suomenkielisissä, vielä vuoden 1938 raamatunkäännöksessä sana diabolos oli suomennettu sanalla perkele, joka vuoden 1992 suomennoksessa korvattiin sanalla paholainen. Kreikan satanas sen sijaan on sekä vanhassa että uudessa käännöksessä suomennettu sanalla saatana.
Saatana eri uskonnoissa > Juutalaisuudessa

Varhaisessa juutalaisuudessa Saatana oli ihmisten uskoa Jumalaan koetteleva henkiolento. Juutalaisten jumala Jahve antoi Saatanan koetella, säilyttivätkö ihmiset todella uskonsa Jahveen, vaikka hän antoi Saatanan aiheuttaa juutalaisille kärsimyksiä. Tunnetuin tällainen kertomus on Jobin kirjassa. Myös Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa mainittu paratiisin käärme on myöhemmin käsitetty Saatanan henkilöitymäksi.
Vanhassa testamentissa sana Saatana (Šatan) merkitsee varsinaisesti vastustajaa, ja sitä käytetään joskus ihmisistäkin.. Saatana on enkeli, joka toimii syyttäjänä. Tässä osassa hänet nähdään esimerkiksi juuri Jobin kirjassa. Siinä hän on yliluonnollinen tarkkailija, joka etsii ihmisistä syntiä ja koettelee heitä. . Juutalaisessa raamatussa Saatanalla ei kuitenkaan ole valtuuksia vahingoittaa ihmisiä miten tahtoo, vaan tarvitsee luvan Jumalalta, eikä voi ylittää tämän asettamia rajoja.
Juutalaisten uskonnollisissa käsityksissä Saatanalla on yleensä ollut paljon vähäisempi merkitys kuin kristillisissä tai islamilaisissa. Niissä harvoissa heprealaisen Raamatun (Tanakin) kohdissa, joissa nimi Saatana mainitaan, hänet esitetään lähinnä Jumalan valtuuksilla toimivana ihmisten koettelijana, kurittajana tai syyttäjänä. Tosin kirjoituksissa mainitaan erämaassa asuvat ”pahat henget” mutta heitä ei yhdistetty Saatanaan.
Ajanlaskun alun aikoihin kirjoitetussa, Apokryfikirjoihin luetussa Viisauden kirjassa esitetään uusi käsitys Saatanasta. Hän ei ole Jumalan palvelija vaan vastustaja, jonka kateuden vuoksi kuolema tuli maailmaan. Sama käsitys esiintyy muussakin samoihin aikoihin kirjoitetussa hellenistijuutalaisessa kirjallisuudessa, ja sen omaksuivat myös varhaiset kristityt.
Saatana eri uskonnoissa > Islamissa

Islamissa Saatanan alkuperäinen nimi on Iblis. Koraanissa on kaksi erilaista selitystä Saatanan (arab. شيطان‎, al-Šaitan) alkuperästä. Lehmän suuran (2:34, myös 38:71–88) mukaan Saatana on enkeli, joka kieltäytyi kumartamasta Aadamia. Eräiden muiden kohtien mukaan Saatana on tulesta tehty jinni (7:12 ja 18:50), ja tästä onkin tullut yleisin käsitys. Tuomiopäivänä Saatana karkotetaan lopullisesti Helvettiin (arab. جهنم‎, Jahannam). Pahuus selittyy islamissa sillä, että Saatana on alati liikkeellä ahdistelemassa ihmisiä. Saatanan karkottamiseen auttaa rituaalinen rukous.
Satanismi

Satanismi on uskonnollinen, aatteellinen tai filosofinen oppi, joka käyttää Saatanan käsitettä vertauskuvallisesti. Satanistit eivät usko Saatanaan tai muihin personifioituihin jumaluuksiin. Nykymuotoisen satanismin isä oli Anton LaVey, joka perusti Saatanan kirkon vuonna 1966.
Laveylaisesta egoistisesta satanismista poikkeaa The Satanic Temple. 2010-luvulla Yhdysvalloissa perustettu ei-teistinen uskonto ei usko kirjaimelliseen Saatanaan. Järjestö kannattaa empatian, ruumiillisen itsemääräämisoikeuden ja yksilönvapauden kaltaisia arvoja. Saatanaa käytetään tiedon ja perusteettoman auktoriteetin kyseenalaistamisen symbolina. Saatanallinen temppeli on kampanjoinut uskonnon ja valtion eron puolesta. Julkisten rakennusten yhteyteen pystytettyjen kristillisten muistomerkkien rinnalle on vaadittu esimerkiksi Baphometin patsas, jolloin kristilliset tunnukset on jouduttu poistamaan.
Saatanan kuvat

Taiteessa ja kirjallisuudessa Saatanaa on kuvattu usealla eri tavalla. Raamatun luomiskertomus Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa yhdistää Saatanan käärmeeseen, joka houkuttelee Eevan syömään kiellettyä hedelmää. Käärme liitetäänkin usein vähintään Saatanan vertauskuviin.
Yleisin kuva Saatanasta, joka on peräisin roomalaisesta Faunus-jumalasta ja kreikkalaisten Pan-jumalasta, on sarvekas ja sorkkajalkainen hirviö, kädessään kolmikärkinen atrain. Uudempina aikana vuohipukkimainen kuva on muuttunut ihmisenkaltaisemmaksi pukinpartaiseksi synkäksi mieheksi (esimerkiksi Johann Wolfgang von Goethen Faustin Mefistofeles, joka tosin saatetaan tulkita demoniksikin). Saatana on myös kuvattu miellyttäväksi ja puoleensavetäväksi mieheksi; tarun mukaan Saatana vetoaa ihmissielujen turhamaisuuteen. Joskus Saatana on kuvattu myös naiseksi tai androgyyniksi eli sukupuolettomaksi. Jälkimmäisestä on esimerkkinä Mel Gibsonin elokuva The Passion of the Christ (2004). Joissakin tapauksissa Saatana on kuvattu komeaksi enkeliksi, esimerkiksi Gustave Dorén kuuluisassa kuvituksessa John Miltonin Kadotettuun paratiisiin.lähde?
Miltonin runoelmassa Kadotettu paratiisi (1667) Saatana on traagisena kuvattu hahmo. Romantiikan ajalla Saatana oli monien kirjailijoiden suosima aihe. Percy Bysshe Shelley, Lordi Byron ja Victor Hugo käyttivät Saatanaa vapauden ja kapinallisuuden symbolina. Romantiikan kuvataiteessa Saatana kuvattiin usein vuohenhahmoisena. 1800-luvun esoteerikot ottivat omakseen Baphomet-pukin.
Nykyaikaisessa viihteessä Saatana tai demoni on yleensä punainen, pieni, sarvekas, pukinjalkainen ja hiilihangolla aseistautunut ihmishahmo. Jos sillä on siivet, ne ovat lepakonsiivet. Jokseenkin tämänkaltainen pirun ulkomuoto löytyy jo keskiaikaisista kirkkomaalauksista ja goottilaistyylisiä kirkkoja vartioineista patsaista, gargoileista.lähde?
Kirjallisuutta

Faxneld, Per: Satanic Feminism. Lucifer as the Liberator of Woman in Nineteenth-Century Culture.  (Diss. Stockholms universitet)  Stockholm:  Molin & Sorgenfrei, 2014.  ISBN 978-91-87515-04-0  Tiivistelmä. (englanniksi)
Freud, Sigmund: Mooses, telepatia ja paholainen. Soveltavaa psykoanalyysia 1899–1939.  (Suomentanut Markus Lång)  Helsinki:  Books on Demand, 2014.  ISBN 978-952-286-990-6
Katajala-Peltomaa, Sari & Toivo, Raisa Maria (toim.): Paholainen, noituus ja magia – kristinuskon kääntöpuoli. Pahuuden kuvasto vanhassa maailmassa.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-590-4
Raiswell, Richard & Dendle, Peter (toim.): The Devil in Society in Premodern Europe.  Toronto:  Centre for Reformation and Renaissance Studies, 2012.  ISBN 978-0-7727-2124-2  (englanniksi)
Valk, Ülo: Perkele. Johdatus demonologiaan.  ((Kurat Euroopa usundiloos, 1991.) Viron kielestä suomentanut Tapani Hietaniemi)  Tampere:  Vastapaino, 1997.  ISBN 951-768-019-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Satan: All points of view. Religioustolerance.org. (englanniksi)
Somppi, Susanna: ”Saatana mallinnettiin keskiajalla torahampaiseksi ja sarvipäiseksi mörökölliksi”, kertoo myytteihin perehtynyt erikoiskirjastovirkailija. Kirkko ja kaupunki 17.4.2019.
Guillaume Geefs, Le génie du mal (Liège, Belgia 1848). Prometheaaninen näkemys langenneesta enkelistä.
Lilith on juutalaisessa mytologiassa demoni ja Saatanan kumppani. John Collierin maalaus vuodelta 1887.
Juan de Flandes, Kristuksen kiusaus erämaassa, noin 1500.
Gustave Dorén kuvitus vuodelta 1866 John Miltonin teokseen Kadotettu paratiisi.
Enkelit kumartavat Jumalan käskystä Aadamia, mutta Iblis (vasemmalla) kieltäytyy. Persialainen miniatyyri 1300-luvulta.
Baphomet, Éliphas Lévin kuvitus vuodelta 1856.
Thomas Lawrence, Saatana kutsuu joukkonsa, 1796–1797.
Alexander Wessberg

Alexander Wessberg (*s. 16. maaliskuuta 1995, Helsinki*) on suomalainen freestyle-jalkapalloilija ja nelinkertainen Suomen mestari lajissaan. Hän on kilpaillut kansainvälisesti ja sijoittunut parhaimmillaan Euroopan-mestaruuskilpailuissa kahdeksan parhaan joukkoon sekä MM-kilpailuissa 26. sijalle.
Ura

Wessberg aloitti freestyle-jalkapallon vuonna 2009 ja on ollut yksi Suomen menestyneimpiä freestyle-pelaajia. Hän on voittanut Suomen mestaruuden vuosina 2016, 2017, 2018 ja 2019. Hän on edustanut Suomea kansainvälisissä kilpailuissa, kuten Red Bull Street Style -maailmanfinaaleissa.
Wessberg on esittänyt freestyle-jalkapallonäytöksiä Veikkausliigan otteluissa ja muissa urheilutapahtumissa. Hän on myös pitänyt freestyle-jalkapallon työpajoja sekä valmennuksia nuorille.
Saavutukset

Suomen mestari: 2016, 2017, 2018, 2019
Kansainväliset kilpailut:
* EM-kilpailut: 8 parhaan joukossa
 * MM-kilpailut: Paras sijoitus 26. sija (2014)
 * Red Bull Street Style: Maailmanfinaalit 2016 ja 2019
 * IACT Intermediate Air Combos Tournament: Voittaja (2017)
Media ja julkisuus

Wessberg on esiintynyt mediassa useasti, muun muassa Talent Suomi -ohjelmassa vuosina 2011 ja 2016. Hän on ollut mukana urheiluaiheisissa videosarjoissa ja saanut kansainvälistä näkyvyyttä Urban Pitch -julkaisussa, jossa häntä on kuvailtu Suomen freestyle-skenen keulahahmoksi.
Aiheesta muualla

YLE:n artikkeli Wessbergistä
SuomiFutis: Freestyle-jalkapallo Suomessa
Urban Pitch -haastattelu
Henrik Ekberg

Åke Henrik Ekberg (s. 25. huhtikuuta 1944 Inkoo) on suomenruotsalainen valtiotieteen tohtori, kustannustoimittaja ja historiantutkija.
Ekberg pääsi ylioppilaaksi 1963 Virkkalan yhteiskoulusta ja hän valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1969. Hän jatkoi opintojaan 1980-luvun puolivälissä ja väitteli vuonna 1991 valtiotieteen tohtoriksi. Väitöskirja Führerns trogna följeslagare käsitteli suomalaista natsismia vuosina 1932–1944.
Ekberg toimi 1969–1985 ja 2001–2007 Uppslagsverket Finland -tietosanakirjan päätoimittajana ja hän oli Schildtsin kustantamon palveluksessa 1973–2009 ja kustantamon tietokirjallisuustoimittajana 1985–2000. Hän toimitti muun muassa viisi painosta Vem och vad -hakuteosta ja kirjasarjat Finland i krig 1–3 (1986–2001) ja Finlands historia 1–4 (1992–1999). Ekberg jäi eläkkeelle 2009.
Teoksia

Führerns trogna följeslagare: Den finländska nazismen 1932–1944. Diss. Schildt, Helsingfors 1991.
Eugène Nygrén och Nygrénska stiftelsen. Skrifter utgivna av Svenska folkskolans vänner. Serie 3, vol. 9. Helsingfors 1995.
Svenska folkpartiet 5, 1956–1970: Kriser och välfärdsbyggande ; kirj. Göran von Bonsdorff, Henrik Ekberg. Svenska folkpartiet, Helsingfors 1997.
Bokvännerna: En 50-årshistorik jämte medlemsmatrikel. Sällskapet bokvännerna i Finland, Helsingfors 1998.
Femtio år av osjälviskt tjänande: Karis rotaryklubb — Viisikymmentä vuotta pyytetöntä palvelua: Karjaan rotaryklubi 1955–2004. Kirjoittaneet Henrik Ekberg ym. Karis rotaryklubb, Karis 2005.
I borgens skugga: Västnyland från forntid till nutid. Med ett bidrag av Lars Malmberg. Västnyländska kultursamfundets skrifter nr 7. Karis 2006.
Petter Forsström: I med- och motgång. Petter och Margit Forsströms stiftelse till Karl och Olivia Forsströms minne, Helsingfors 2010.
Frisinne & kvalitet: Ett sekel med Schildts. Schildts & Söderströms, Helsingfors 2013.
I samhällets tjänst: Hundra år med Svenska folkpartiet i Karis. Svenska folkpartiet i Karis, Karis 2014.
Templet på höjden: Ett sekel med Snappertuna församling. Raseborgs kyrkliga samfällighet, Ekenäs 2016.
Finlands sex krig 1904–1945: Mannerheim och kampen för frihet. Svenskt militärhistoriskt biblioteks förlag, Stockholm 2017.
Toimitteita

Ruth Eriksson: Jorden runt med ”Alarik”: Dagbok från ett sjuktåg under fortsättningskriget. Schildt, Helsingfors 1988.
Ett land i kamp: Veteranernas insats i krigen 1939–1945. Skrifter utgivna av Svenska folkskolans vänner vol. 154. Helsingfors 2000.
Hilding Ekelund i Karis — Hilding Ekelund Karjaalla. Kirjoittaneet Kim Björklund ja Solveig Eriksson. Kuvat Annette Ström ym. Suomenkielinen käännös Solveig Eriksson. Toimittaja Henrik Ekberg. Västnyländska kultursamfundets skrifter nr 8. Karis 2007.
Ruotsinnoksia

Kuninkaan kartasto Suomesta 1776–1805 — Konungens kartverk från Finland. Kirjoittaneet Timo Alanen ja Saulo Kepsu. Ruotsinkielinen käännös Henrik Ekberg ja Saulo Kepsu. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 505. Helsinki 1989.
Leonid Vlasov: Mannerheim i Petersburg 1887–1904. Till svenska av Henrik Ekberg efter Kari Klemeläs finska översättning och ryska originalet. Gummerus 1994.
Finlands politiska historia 1809–1998. Kirjoittaneet Osmo Jussila, Seppo Hentilä ja Jukka Nevakivi. Schildt, Esbo 1998. 2. muutettu painos nimellä Finlands politiska historia 1809–1999. Schildt, Esbo 2000.
Aiheesta muualla

Ekberg, Henrik hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Joan Miró

| Joan Miró |
| --- | --- |
 Miró kesäkuussa 1935
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1893 Barcelona, Katalonia, Espanja
Kuollut: 25. joulukuuta 1983 (90 vuotta) Palma de Mallorca, Mallorca, Espanja
Kansalaisuus:  katalaani
Taiteilija
Salanimi:  Miro, Joan, la ferra
Ala:  taidemaalari, kuvanveistäjä, keraamikko
Taidesuuntaus:  surrealismi
Palkinnot
 Gran Premio Venetsian biennaali 1954 Guggenheim International Award 1959 
 Nimikirjoitus
Joan Miró, Nainen ja lintu, 1983 on Barcelonan Joan Miró -puistossa.
Joan Miró i Ferrà (20. huhtikuuta 1893 Barcelona – 25. joulukuuta 1983 Palma de Mallorca) oli katalonialainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja keraamikko. Mirón töitä on kuvattu surrealistisiksi, lapsenomaisiksi, katalonialaista kansallisylpeyttä ilmentäviksi ja alitajuntaa peilaaviksi.
Time-lehden kriitikon Robert Hughesin mukaan Miró on eräs niistä vuosien 1880 ja 1900 välillä syntyneistä taiteilijoista, jotka muokkasivat uudelleen kulttuuria ja tietoisuutta. Mirón tuotantoon sekoittuu useita osia modernismin kaikkein rohkeimmista taidesuuntauksista – kubismin maalaustaide, surrealismin runous ja dadan opit – ja ne muuntuvat omaksi, katsojille tutuksi tyyliksi, joka on kuitenkin välittömästi tunnistettavissa hänen omakseen.
Elämä > Nuoruus ja opiskelu

Mirón isä oli tarragonalaisen sepän poika, josta tuli Barcelonassa kulta- ja kelloseppä. Hänen äitinsä puolestaan oli huonekalupuusepän tytär Palma de Mallorcasta. Miró aloitti piirustuksen opiskelun seitsemänvuotiaana. Hän suostui kuitenkin myöhemmin vanhempiensa vaatimuksesta hankkimaan itselleen ”kunnon ammatin” ja opiskeli kauppakoulussa kirjanpitäjäksi. Samaan aikaan hän opiskeli kuvataidetta Barcelonan taideakatemiassa maisemamaalari Modest Urgellin sekä koriste- ja taideteollisuuden professori Josep Pascó i Mensan johdolla.
Päätettyään kolmivuotisen taidekoulutuksen Miró ryhtyi vanhempiensa tahdon mukaan kirjanpitäjäksi. Kärsittyään hermoromahduksen hän jätti yrityselämän. Kahdeksantoistavuotias Joan lähetettiin perheen vasta ostamalle maatilalle Mont-roig del Campin pikkukaupunkiin, joka sijaitsee vajaat sata kilometriä Barcelonasta lounaaseen. Miró toipui sairaudestaan ja alkoi vaeltaa ympäristössä maalaamassa. Maaseutuympäristö vaikutti paljon varsinkin hänen varhaistuotantonsa kehitykseen. Muutettuaan Pariisiin hän palasi seudulle kesäisin.
Vuosina 1912–1915 Miró opiskeli Francese d’Assís Galí Fabran yksityisakatemiassa. Barcelonan taidekouluissa hän tutustui katalonialaiseen kansantaiteeseen ja sen yhtymäkohtiin juuri kehittymässä olevaan modernin taiteeseen. Hän tutustui myös Barcelonan useisiin kirkkoihin, joiden 800–1100-luvulta peräisin olevasta sisustuksesta hän sai vaikutteita myöhempiin teoksiinsa. Opiskeluaikoinaan hän ihaili myös Antoni Gaudín arkkitehtuurin voimakkaita art nouveau -muotoja.
Elämä > Varhaistuotanto

Miróa rohkaisi jo varhain taidekauppias Josep Dalmau, jonka taidegalleriassa hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli Barcelonassa 1918. Vuonna 1917 hän oli tavannut Francis Picabian.
Vuosina 1913–1917 Mirón töissä oli vaikutteita Paul Cézannelta ja fauvisteilta. Niissä kuvatut objektit ovat lähellä toisiaan, ja ne loistavat kirkkain ja murretuin värein nauhamaisten kuvioiden muodostaessa eräänlaisia dekoratiivisia ornamentteja. Vuosien 1916–1917 varhaistuotannon tärkeitä teoksia ovat Asetelma ja ruusu, E. C. Ricartin muotokuva, V. Nubiolan muotokuva, Prades, kylä sekä, Ciurana, polku.
Vuonna 1918 Miró perusti yhdessä ystäviensä kanssa ryhmän ”Agrupació Courbet” (kat. Courbet-ryhmä), jonka nuoret taiteilijat vastustivat katalonialaisen taiteen konservatiivista traditiota. Samoina aikoina alkoi  Mirón niin sanottu ”yksityiskohtainen kausi”. Sanaa alkoi käyttää eräs Courbet-ryhmän taiteilijatovereista. Tätä vaihetta on kutsuttu myös ”runolliseksi realismiksi”. Taiteilija vietti jälleen kesiä vanhempiensa maatilalla Mont-roigissa, jossa syntyneissä maisemissa on syvä perspektiivi, ja ne ovat tulvillaan metodisesti maalattuja yksityiskohtia. Tämän kauden teoksia ovat Vihannespuutarha ja aasi sekä Vaunun jäljet.
Elämä > Pariisi ja Ranska

Miró saapui Pariisiin vuonna 1920 ja jakoi siitä lähtien aikansa Espanjan ja Ranskan välillä. Hän tapasi Pariisissa Pablo Picasson, jota ei ollut aikaisemmin tavannut mutta jonka äiti oli perheen tuttava Barcelonassa. Picasso osti Mirón hänelle esittelemän maalauksen ja auttoi tätä tutustumaan taiteilijapiireihin. Miró tutustui myös runoilijoihin Max Jacob, Pierre Reverdy ja Tristan Tzara, joiden kanssa osallistui dada-ryhmien toimintaan. Taidekauppias Dalmau järjesti Mirón ensimmäisen yksityisnäyttelyn Pariisissa 1921, ja Mirón teoksia oli esillä Salon d’Automnessa 1923.
Vuosina 1921–1922 Miró loi maalauksen Maatila, joka on runollisen realismin vaiheen paras saavutus. Maalauskangas, joka on kooltaan 132–147 senttimetriä, sisältää koko maailmankaikkeuden: sen täyttävät arkiset esineet, joilla on symbolisia merkityksiä, jotka jättävät kuvan avoimeksi lukuisille tulkinnoille. Amerikkalainen kirjailija Ernest Hemingway osti maalauksen, koska hän näki siinä vaikutelmia katalonialaisesta maisemasta ja mentaliteetista:
»Siinä on kaikki, mitä Espanjasta tuntee kun siellä on, ja kaikki mitä tuntee kun on sieltä pois eikä voi mennä sinne. Kukaan muu ei ole pystynyt maalaamaan näitä kahta hyvin vastakkaista asiaa.»
Seuraavat kaksi maalausta Kynnetty pelto (1923–1924) ja Katalonialainen maisema (Metsästäjä) (1923–1924) todistavat taiteilijan kehittyneen nopeasti todellisen elämän tarkkailijasta ja jäljittelijästä epätavallisten mielikuvien ja symbolien toteuttajaksi. Realistisia kuvioita pakottavat vääristyneet muodot, joita geometriset hahmot, lieriöt, ympyrät, kolmiot ja viivat venyttävät, paisuttelevat ja vääntävät. Muistetut unet, erityisesti ne, joita hän näki mentyään nukkumaan nälkäisenä, tulivat inspiraation lähteiksi. Hän tunnusti myöhemmin, että nälkäisen hallusinaatiot olivat hänen muusansa. Verrattuna eetterin, alkoholin tai morfiinin käyttöön Mirón nälän hallusinaatiot näyttävät melkein munkin paastolta.