stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jörg Demus

| Jörg Demus |
| --- | --- |
 Jörg Demus vuonna 1972.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. joulukuuta 1928 St. Pölten
Kuollut: 16. huhtikuuta 2019 (90 vuotta)
Muusikko
Tyylilajit:  länsimainen taidemusiikki 
Soittimet:  piano 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jörg Demus (2. joulukuuta 1928 St. Pölten – 16. huhtikuuta 2019) oli itävaltalainen pianisti ja säveltäjä.
Demus opiskeli pianonsoittoa muun muassa Walter Giesekingin johdolla. Hän voitti vuonna 1956 Busoni-palkinnon. Pianistina monipuolinen Demus konsertoi Euroopassa, Yhdysvalloissa sekä Etelä-Amerikassa. Hän on myös soittanut paljon nelikätisesti Paul Badura-Skodan kanssa. Suomessa hän on pitänyt mestarikursseja Jyväskylän Kesän yhteydessä 1960-luvulla.
Ilmoista, vesistä ja paikoista

| Ilmoista, vesistä ja paikoista> Περὶ ἀέρων ὑδάτων τόπων |
| --- | --- |
 Teoksen kansilehti vuodelta 1557.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Hippokrates(?)
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  lääketiede
Julkaistu:  400-luku eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Marke Ahonen
Kustantaja:  Duodecim
Julkaistu:  2021
ISBN:  978-952-360-227-4
Sarja: Corpus Hippocraticum
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ilmoista, vesistä ja paikoista (m.kreik. Περὶ ἀέρων ὑδάτων τόπων, Peri aerōn hydatōn topōn; lat. De aere aquis et locis tai De aëribus, aquis, et locis), suomennettu myös nimellä Ympäristötekijöistä, on Hippokrateen nimiin laitettujen teosten kokoelmaan Corpus Hippocraticumiin kuuluva lääketieteellinen teos, joka käsittelee sekä luonnon- että kulttuuriympäristön vaikutusta ihmiseen ja sairauksiin.
Historia

Ilmoista, vesistä ja paikoista ajoitetaan 400-luvun eaa. loppupuolelle. Sisältönsä puolesta teos on tarkoitettu lääkäreille, jotka kiertelevät paikasta toiseen ja joutuvat ottamaan eri paikkojen ympäristötekijät huomioon sairauksia diagnosoidessaan ja hoitaessaan. Teoksen kirjoittajaa ei tunneta, mutta yleisesti katsotaan, että sen olisi kirjoittanut sama henkilö kuin teoksen Pyhästä taudista, koska ne muistuttavat jossakin määrin toisiaan. Teoksen etnografisissa kuvauksissa on nähty yhtäläisyyksiä Herodotoksen Historiateokseen, ja siksi joskus on ehdotettu, että teokset olisivat vaikuttaneet toisiinsa. Mikäli vaikutusta oli, sen suuntaa ei tunneta.
Ilmoista, vesistä ja paikoista on ollut hippokraattisen korpuksen tunnetuimpia ja käytetyimpiä kirjoituksia jo antiikin ajoista lähtien. Galenos kirjoitti teoksesta kommentaarin. Ilmoista, vesistä ja paikoista oli myös ensimmäinen hippokraattinen teos, joka käännettiin latinaksi 400-luvulla. Se käännettiin myös syyriaksi ja arabiaksi, ja arabiasta takaisin latinaksi 1100-luvulla.
Teoksen editio princeps oli latinankielisestä käännöksestä jo 1400-luvulla. Kreikankielinen teksti painettiin vuonna 1512. Yhteensä 1500-luvun aikana painettiin ainakin kymmenen laitosta, joista monet kommentaareilla varustettuna. Ensimmäinen englanninkielinen käännös julkaistiin vuonna 1734. Teosta pidettiin lääketieteellisesti käyttökelpoisena pitkälle 1800-luvulle saakka.
Sisältö

Ilmoista, vesistä ja paikoista jaetaan 24 lukuun. Sen alku luvuissa 1–11 on eräänlainen käsikirja koskien asioita, jotka lääkärin tulee huomioida ja tarkistaa saapuessaan uudelle paikkakunnalle. Tällaisia ovat muun muassa paikan sijainti suhteessa aurinkoon sekä maaperä, korkeus, vallitsevat tuulet ja vesihuollon laatu. Näistä voidaan päätellä sekä kyseisellä paikkakunnalla asuvien ihmisten luonto että paikkakunnalla kärsittyjen sairauksien laatu.
Kirjoittaja katsoo, että eräs yleisimmistä syistä sairauksille on huono ilma. Merkittävimpiä seikkoja, joka puolestaan saa aikaan muutoksia ihmisissä, on vuodenaikojen vaihtuminen, koska se vaikuttaa ihmisen humoraaleihin eli sisäisiin nesteisiin, kun neljä niille keskeistä ominaisuutta, kuuma, kylmä, kostea ja kuiva, muuttuvat. Kesä on kuuma ja kuiva, syksy kylmä ja kuiva ja talvi kylmä ja kostea. Kevät sen sijaan on ihanteellinen vuodenaika, koska silloin kaikki ominaisuudet ovat tasapainossa. Ominaisuuksien muutosten seurauksena ihmisen eri nesteet lisääntyvät tai vähenevät. Esimerkiksi talvi lisää elimistössä olevaa limaa, jonka ominaisuudet ovat myös kylmyys ja kosteus, ja niin talvi saa aikaan siihen liittyviä sairauksia.
Myös tuulet voidaan jakaa ilmansuuntien mukaan kuumiin, kylmiin, kosteisiin ja kuiviin, ja näin ne vaikuttavat samalla tavalla. Kaupungeissa, jotka suuntautuvat etelään ja ovat alttiita kuumille ja kosteille etelätuulille, väki on flegmaattista, ja paikallisiin sairauksiin lukeutuvat verenvuodot, ripuli, punatauti ja epilepsia. Kaupungeissa, jotka suuntautuvat pohjoiseen ja ovat alttiita kylmille ja kuiville pohjoistuulille, väki on päinvastaista, ja sairauksiin lukeutuu muun muassa keuhkopussintulehdus. Itään nousevaa aurinkoa päin olevat kaupungit ovat terveellisimpiä. Epäterveellisimpiä taas ovat länteen päin suuntautuvat kaupungit, koska niissä lämpötilan ja kosteuden vaihtelut ovat suurimpia. Samalla ilmansuunnat vastaavat vuodenaikoja: itä kevättä, etelä kesää, länsi syksyä ja pohjoinen talvea.
Samoin kaupungin vesihuollossa ovat parhaita lähteet, jotka virtaavat itään päin, sillä niiden vesi on kirkasta, makeaa ja terveellistä. Epäterveellisintä on seisova vesi. Sadevesi on parempaa kuin lumesta sulatettu vesi.
Teoksen jälkimmäinen osa luvuissa 12–24 käsittelee ilmastollisten ja maantieteellisten tekijöiden vaikutusta ihmisten fyysisiin ja moraalisiin ominaisuuksiin sekä Euroopassa että Aasiassa. Sitä on joskus arveltu alkuperältään itsenäiseksi teokseksi. Siihen on kuulunut myös Egyptiä ja Libyaa käsitellyt jakso, mutta se on kadonnut jo antiikin aikana.
Nykyisin katsotaan, että teos esittää kaavamaisen mallin, joka perustuu tiettyihin ennakko-oletuksiin, ja jossa havainnot on sovitettu yhteen tämän valmiin mallin kanssa. Se kuitenkin antaa paljon tietoa siitä, mitä ja miten antiikin Kreikassa sairastettiin.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Hippokrates: Ilmoista, vesistä ja paikoista. Teoksessa Hippokrates: Valitut teokset, s. 75–124.  (Suomennokset, yleisen johdannon sekä tekstien johdanto-osat laatinut Marke Ahonen)  Helsinki:  Duodecim, 2021.  ISBN 978-952-360-227-4
Hippokraattinen teos ”Ympäristötekijöistä”. (Suomentanut ja johdannon kirjoittanut Heikki Solin) Hippokrates - Suomen Lääketieteen Historian Seuran vuosikirja, 1986, 3. vsk, s. 15-43.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Diller, H. (ed.): Hippocratis De aere locis aquis.  (Corpus medicorum Graecorum I 1,2. 2. painos (1. painos 1970))  Berlin:  Akademie Verlag, 1999.
Heiberg, J. L. (ed.): Hippocratis De aere locis aquis.  (Corpus medicorum Graecorum I 1)  Berlin:  Akademie Verlag, 1927.
Hippocrates: Airs, Waters, Places. Teoksessa Hippocrates: Volume I.  (Ancient Medicine. Airs, Waters, Places. Epidemics 1 and 3. The Oath. Precepts. Nutriment. Translated by W. H. S. Jones. Loeb Classical Library 147)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1923.
Jouanna, Jacques (ed.): Hippocrate.  (Tome II, 2e Partie: Airs, eaux, lieux. Collection des Universités de France, Budé)  Paris:  Les Belles Lettres, 1996.
Aiheesta muualla

Hippocrates: Περὶ ἀέρων ὑδάτων τόπων. Perseus. (muinaiskreikaksi)
Hippocrates: De aere aquis et locis (On Airs, Waters, and Places). Perseus. (englanniksi)
Dendi

Länsi-Afrikan valtiot vuonna 1625.
Dendi on historiallinen alue Nigerjoen laaksossa nykyisessä Nigerin tasavallassa ja sen lähialueilla.
Songhaivaltakunnan kaakkoisosassa Kukiyan ja Tillabérin eteläpuolella sijainnut Dendi oli läntisen Kurminan ohella valtakunnan suurin maakunta. Sen käskynhaltija oli songhaivaltakunnan kolmanneksi tärkein mies ja vastuussa sen etelärajan puolustamisesta. Askia Muhammadin kaapattua vallan Sonni Alin jälkeläiset siirtyivät Dendiin vieden mukanaan islamia edeltäneet songhaiperinteet.
Marokon hyökättyä songhaivaltakuntaan vuonna 1591 sen hallitsija askia Ishaq II vetäytyi Dendiin. Askia Dawudin poika Nuh jatkoi sissisotaa marokkolaisia vastaan, kärsi tappion Homborissa, ja hänet syrjäytti hänen veljensä Harun vuonna 1599. Harun johdatti armeijansa Homborin kautta Macinaan vuonna 1608 ja voitti seuraavana vuonna marokkolaiset kapinoivassa Djennéssä.
Askia al-Amin (1612–1618) vakautti olot Dendissa, ja hänen seuraajansa Dawud solmi rauhan Timbuktun paššan kanssa vuonna 1629. Dawudia kuvataan verenhimoiseksi hallitsijaksi, jonka veli Ismail pakeni murhayritystä Timbuktuun. Ismail palasi vuonna 1639 armojen kanssa Dendiin ja syrjäytti veljensä. Hän ei kuitenkaan halunnut luopua itsenäisyydestä, minkä johdosta armat valtasivat maan pääkaupungin Lulamin ja nimittivät uuden hallitsijan, jonka paikallinen väestö pian hylkäsi. Dendi oli jälleen itsenäinen, mutta hallitsijasuvun jäsenten kilpailu hajotti sen joukoksi pikkuvaltioita. Tuaregit valtasivat Nigerjoen laakson 1700-luvun lopulla, mutta he eivät onnistuneet alistamaan lännestä nykyisen Niameyn ympäristöön muuttaneita songhainkielisiä djermoja.
Dendin valtakunnan hajottua 1600-luvun lopulla osa songhaista muutti djermojen eteläpuolelle nykyisten Nigerian, Nigerin ja Beninin rajojen yhtymäkohtaan. He alistivat alueen kantaväestön tiengat ja muodostivat uuden Dendin, josta ei kuitenkaan tullut yhtenäistä valtiota. Alue joutui sittemmin Borgun alaisuuteen, ja yhteydet hausoihin voimistivat islamin vaikutusta.
Songhainkielisiä dendejä muutti 1700-1800-luvuilla etelään Hausamaan ja Gonjan välisille karavaanireiteille. He muodostivat Djougoussa, Parakoussa ja Nikkissä vaikutusvaltaisen vähemmistön, jonka kieli toimii Pohjois-Beninin muslimien lingua francana.
Delphi

Delphi's-like logo
Delphi on Borlandin tekemä Object Pascal -kieleen perustuva graafinen ohjelmankehitysympäristö ja ohjelmointikieli. Delphi mahdollisti julkaisuvuonnaan 1995 ensimmäisenä visuaalisen Windows-lomakkeiden editoinnin yhdistettynä olio-ohjelmointiin.
Linux-ympäristöön Delphistä on tehty oma versionsa, joka tunnetaan nimellä Kylix. Kylixin mukana tulee myös C++-kääntäjä Delphi-kääntäjän lisäksi.
Delphiä vastaava C++-kielinen graafinen ohjelmointiympäristö on C++ Builder.
Delphi 2006:ssa on samaan pakettiin yhdistetty Delphi, C# Builder sekä C++ Builder.
Delphi on Embarcaderon omistuksessa ja edennyt versioon 10.4 Sydney asti. Delphillä pystyy tuottamaan samalla lähdekoodipohjalla sovelluksia Windows-, Mac- OS X-, IOS ja Android-alustoille.
Kirjallisuutta

Reisdorph, Kent: Delphi 5 Trainer Pro, s. 1-827.  Suomentanut Yrjö Mäenpää. EDITA, 2000.  ISBN 951-826-034-6
Inprise: C++Builder 5 for Windows 2000/98/95/NT.  Inprise, 2000.
Hollinworth, Jarrod et. al.: C++Builder 5 Developer's Guide.  SAMS, 2001.  ISBN 0-672-31972-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
| n k Yleisimmät ohjelmointikielet |
| --- | --- |
Tuotantokäytössä:  Ada  APL  Assembly  AWK  C  C++  C#  COBOL  Dart  Delphi  Eiffel  Erlang  Forth  Fortran  Go  Java  JavaScript  Kotlin  Lisp  Lua  Objective-C  Pascal  Perl  PHP  PostScript  Python  R  Ruby  Rust  Smalltalk  Swift  Tcl  TypeScript  Visual Basic 
Akateemiset:  CLU  Haskell  Logo  ML  OCaml  Prolog  Scheme 
Historialliset:  ALGOL  BASIC  Modula-3  MUMPS  Plankalkül  PL/I  Simula 
Luettelo yleisimmistä ohjelmointikielistä
.NET Framework
| --- | --- |
Arkkitehtuuri::   Common Language Infrastructure  .NET assembly  .NET metadata  Base Class Library 
Yhteisen kielen perusrakenne::   Common Language Runtime  Common Type System  Common Intermediate Language  Virtual Execution System 
Kielet::   C#  Visual Basic .NET  C++/CLI (Managed)  J#  JScript .NET  Windows PowerShell  IronPython  F# 
Windows Foundations::   Presentation  Communication  Workflow  CardSpace 
Aiheeseen liittyviä::   Windows Forms  ASP.NET  ADO.NET  .NET Remoting  XAML 
Muita toteutuksia::   .NET Compact Framework  .NET Micro Framework  Shared Source CLI  Portable.NET  Mono 
Kehitysympäristöjä::   Visual Studio  SharpDevelop  Delphi
Dendit

Dendit ovat songhaikieliin kuuluvaa dendiä puhuva kansa Beninin pohjoisosassa sekä lähialueilla Nigerissä, Nigeriassa ja Togossa. Dendejä on noin 150 000 henkeä.
Alkuperältään dendit ovat songhaikansaan sulautuneita mandelaisten kielten puhujia. Historiallisesti he ovat toimineet kauppiaina. Nykyään monet harjoittavat myös maanviljelyä. Uskonnoltaan dendit ovat etupäässä muslimeja.
Toinen samanniminen kansa asuu Keski-Afrikan tasavallassa.
Ikkuna

Perinteinen suomalaisen maalaistalon kolmiruutuinen ikkuna puitteineen.
Ikkuna  on seinään, oveen tai kattoon asennettu yleensä lasitettu rakennusosa. Ennen ikkunalasin yleistymistä ikkuna-aukkoja on peitetty erilaisilla orgaanisilla aineilla.
Ikkunan ensisijainen tarkoitus on päästää valoa lävitseen. Toinen tärkeä toiminnallinen merkitys ikkunalla on tuuletus eli (sisä)ilman vaihto. Ikkunalla on myös merkitystä läpinäkyvyyden ansiosta ympäristön ja toimintojen seuraamisessa.
Ikkunan historia

Lasi-ikkunat tulivat Pohjoismaihin keskiajalla. Aluksi lasi-ikkunoita oli vain kirkoissa, joiden estetiikkaan kuuluivat keskiajalla kristillisiä aiheita kuvanneet lasimaalaukset. Maallisissa rakennuksissa ikkunalasi oli harvinaista keskiajan loppuun asti: sen sijaan ikkunat peitettiin joko pergamentilla tai avattavilla puuluukuilla. Varhaiset lasi-ikkunat koostuivat pienistä, yleensä salmiakkiruudun muotoisista kappaleista, jotka kiinnitettiin toisiinsa lyijypuitteilla.
Ikkunalasi alkoi yleistyä Suomen alueella 1500-luvun lopulla, ensin aateliskartanoissa ja pappiloissa, mutta pian myös rikkaiden talonpoikien taloissa. 1500-luvulla suurin osa ikkunalasista valmistettiin Saksassa, mutta 1600-luvulla Ruotsissa alkoi oma lasintuotanto. Suomen ensimmäinen lasitehdas perustettiin 1680-luvulla Uuteenkaupunkiin. Lyijypuitteet vaihdettiin 1700-luvulla puisiin karmeihin, ja ikkunaruutujen koko kasvoi. Samalla kasvoi ikkunoiden kysyntä, ja Ruotsiin perustettiin useita uusia lasitehtaita, kuten Åvikin lasitehdas Somerolla. Lasikauppiaat kiertelivät maaseudulla, ja ikkunalasin hankkiminen tuli mahdolliseksi köyhimmillekin kansanosille.
1900-luvun alkuun asti ikkunalasi valmistettiin perinteisesti puhaltamalla, mikä vaati suurta ammattitaitoa. Lasimassasta puhallettiin sylinteri, joka leikattiin auki ja levitettiin ruuduiksi. Belgialainen Émile Fourcault kehitti vuonna 1902 uuden tuotantomenetelmän, ikkunalasinvetokoneen. Koneella oli mahdollista valmistaa suuria, tasalaatuisia ikkunaruutuja, ja menetelmä otettiin yleisesti käyttöön 1920-luvulla. Suomessa ensimmäinen ikkunalasinvetokone hankittiin Lahden lasitehtaalle vuonna 1927, ja vain muutamaa vuotta myöhemmin 1935 viimeinenkin perinteinen ikkunalasihytti joutui sulkemaan ovensa. Ne eivät pärjänneet kilpailussa huomattavasti halvemmalle ja tasalaatuisemmalle koneellisesti valmistetulle lasille.
Brittiläinen Alastair Pilkington kehitti 1950-luvulla uuden float-menetelmän, joka alensi entisestään ikkunalasin valmistuskustannuksia. Suomessa tämä menetelmä otettiin Lahden lasitehtaalla käyttöön vuonna 1986, ja nykyisin se on lähes täysin syrjäyttänyt muut lasinvalmistusmenetelmät.
Ikkunan osat

Ikkunan rungon muodostaa karmi, joka asennetaan kiinteästi rakenteen aukkoon. Mikäli lasitus tehdään suoraan karmiin, kysymyksessä on kiinteä ikkuna, jota ei pysty avaamaan. Jos karmissa on useampia valoaukkoja, välissä on jakokarmi.
Avautuvan osan muodostaa karmiin saranoitu puite. Ikkuna voi olla sisään- tai ulosaukeava. Saranointi on tyypillisesti karmin pystyosissa, jolloin puhutaan sivusaranoidusta ikkunasta, mikäli saranat ovat karmin vaakaosilla puhutaan ylä- tai alasaranoidusta ikkunasta.
Puitteita voi olla myös useita ikkunatyypistä riippuen; tällöin puhutaan ulko-, väli- ja sisäpuitteista. Kytketty puite tarkoittaa yhteen heloitettuja sisä- ja välipuitteita. Jos puite on jaettu useampaan lasiosaan, välissä on jakopuite.
Ikkunatyyppejä

Ikkuna voi olla sisään-, ulos- tai sisään-ulosaukeava sen mukaan mihin suuntaan puitteet kääntyvät avautuessaan. Sisään-ulosaukeavassa sisäpuite kääntyy sisään, ulkopuite ulospäin.
Suomessa epätavanomaisia ikkunatyyppejä ovat liukuikkuna, jossa avautuva osa liukuu ylös, ja keskisaranoitu kiertoikkuna, jossa puite "keinuu" aukon keskellä olevien saranoiden varassa. Suomessakin käytössä oleva kaltevien kattojen kattoikkunatyyppi lapeikkuna on saranoitu kiertoikkunaksi.
Puitteeseen voi olla lasituksen sijasta rakennettu tuuletusluukku.
Ennen ikkunalasin käytön yleistymistä ikkuna-aukko oli avonainen tai siinä oli puinen luukku. Joskus aukkoon pingotettiin sian virtsarakko kalvoksi. Ohut ja venyvä rakko sulki aukon mutta kuulsi valoa lävitseen.
Ranskalainen ikkuna on sellainen ikkuna, jossa lasiosa ulottuu lattiatasoon asti.
Ikkunakehysmateriaalit > Puuikkunat

Perinteisesti ikkunat on valmistettu puusta - mielellään tiheäsyisestä sydänpuusta. Teollisesti valmistettu puuikkuna on eniten asennettu ikkunatyyppi Suomessa. Nykyisin puuikkunoita saa myös ulkopuolisin osin alumiiniverhoiltuna.
Uusien, teollisesti valmistettujen ikkunoiden yleisin ikkunatyyppi on puu-alumiini-ikkuna. Puu-alumiini-ikkunan sisäpuite ja karmi ovat puurakenteisia ja ulkopuite säänkestävyyden vuoksi alumiinirakenteinen. Myös ikkunan puinen karmi on verhoiltu ulkopuolelta alumiiniprofiililla. Tyypillisesti puisessa sisäpuitteessa on kaksilasinen erityslasi ja alumiinisessa ulkopuitteessa yksinkertainen tavallinen lasi.
Ikkunoiden karmeissa käytettävä puu on usein Lapissa kasvanutta. Lapissa puu kasvaa hitaammin kuin etelässä. Tällöin puu on tiheämpisyistä kuin etelässä kasvanut puu eli se kestää paremmin käyttöä ja on laadultaan kovempaa kuin etelässä kasvanut puu.
Ikkunakehysmateriaalit > Puu- ja puualumiini-ikkunoiden tyypit

Rakenteeltaan (poikkileikkaukseltaan) ja lasien lukumäärältään erilaiset ikkunatyypit on standardoitu:
MS	Sisäänaukeava kaksipuitteinen kaksilasinen ikkuna
MSU	Sisään-ulosaukeava kaksipuitteinen kaksilasinen ikkuna
MSK	Sisäänaukeava kolmipuitteinen kolmilasinen ikkuna. Hyvin yleinen Suomessa 1970- ja 1980-luvuilla.
MSE	Sisäänaukeava kaksipuitteinen kolmilasinen ikkuna. Sisemmässä puitteessa kaksilasinen umpiolasielementti. Tuuletusikkunoissa puitteet on kytketty aukipitolaitteella yhteen. Nykyisin tavallisin Suomessa käytetty ikkunatyyppi.
MS2E    Sisäänaukeava kaksipuitteinen nelilasinen ikkuna. Sisä- ja ulkopuitteessa kaksilasinen umpiolasielementti. Ns. energiaikkuna jonka U-arvot 0,9 tai pienempiä.
MEK 	Kiinteä, lasituksena kaksi- tai kolmilasinen umpiolasielementti.
SE	Sisäänaukeava yksipuitteinen ikkuna, puitteessa kaksi- tai kolmilasinen umpiolasielementti.
Yleisimpien MSE- ja MSK-ikkunoiden vakioidut karmisyvyydet ovat 130 mm, 170 mm ja 210 mm.
Ikkunakehysmateriaalit > Komposiitti-ikkunat

Nykyaikaisia ikkunoita on saatavilla myös muovista valmistettuna. Näissä ikkunoissa karmiosa on rakenteeltaan kennomainen ja tarjoaa hyvät lämmön- sekä meluneristys ominaisuudet. Muovi tarjoaa säänkestävyydeltään sekä huoltovapaudella etuja verrattuna tavallisiin puuikkunoihin - muovin lämpölaajenemiskerroin on kuitenkin suurempi kuin puulla ja tämä tulee ottaa huomioon jo rakennusvaiheessa.
Ikkunakehysmateriaalit > Profiili-ikkunat

Liikerakentamisessa, julkisissa tiloissa ja esimerkiksi porrashuoneissa yleinen tyyppi on alumiini- tai teräsprofiili-ikkuna. Tällöin karmi ja mahdolliset puitteet ovat metalliprofiilia. Profiilit ovat valmistajakohtaisia, ja niitä saa myös lämpökatkolla, jolloin niitä voidaan käyttää lämpöeristetyissä seinissä.
Profiilien vahvuudet vaihtelevat tyypillisten kokojen ollessa 30–70 × 50–70 mm. Alumiiniprofiilit ovat tyypillisesti teräsprofiileja suurempia. Ikkunoita valmistetaan myös PVC-muoviprofiilista.
Ikkunan lasitus

Ikkunat voidaan lasittaa tasolasilla tai umpiolasielementeillä ikkunatyypin mukaan. Tasolasina käytetään yleensä 4 mm:n lasia. Rannikolla tai korkeissa taloissa voidaan joutua käyttämään vahvempaa lasia. Ikkuna voidaan myös lasittaa erilaisilla turvalaseilla, esimerkiksi karkaistulla lasilla tai laminoidulla lasilla (pvb-kalvo). Lasiin voidaan kiinnittää ikkunakalvo torjumaan auringonvaloa ja rikkoutumista sekä antamaan näkösuojaa.
Ikkunoiden mitat

Tehdastekoisten ikkunoiden mitat ilmoitetaan yleensä moduulijärjestelmän liittymismittoina leveys x korkeus kantamoduulin (M) koon ollessa 100 mm. Vakiomittaisten ikkunoiden korkeus lisääntyy kerrallaan aina kahden moduulin verran ja leveys kolmen, esimerkiksi 6x6, 6x8, 6x10 ja 6x6, 9x6, 12x6.
Ikkunat valmistetaan yleensä 10 mm liittymismittaa pienemmiksi ja asennusaukko jätetään esimerkiksi 20 mm liittymismittaa suuremmaksi, jolloin saadaan 30 mm:n asennusvara.
Energiatehokkuus > Lämmönläpäisykerroin

U-arvo ilmaisee, kuinka paljon ikkuna läpäisee lämpöä (yksikkö W/(m2K)). Mitä pienempi U-arvo, sitä parempi lämmöneristävyys.
Ikkunan U-arvon on oltava koosta riippuen vähintään 0,95–1,0, jotta sille voidaan myöntää ympäristömerkki. Suomen rakentamismääräyskokoelman määrittämä minimivaatimus uudisrakentamisessa on ollut 1,0 vuodesta 2010 alkaen. Ikkunoista karkaa huomattavasti enemmän lämpöä kuin ulkoseinistä, joilta vaadittava U-arvo on uudisrakennusten kohdalla nykyisin 0,17.
Ohessa esimerkkejä eräiden valmistajien ikkunoiden U-arvoista. Arvot ovat koko ikkunan U-arvoja, lasiosan U-arvot ovat tätä parempia (U-arvo on pienempi):
noin 2,7: kaksipuitteinen ja -lasinen ikkuna.
noin 1,8: kaksipuitteinen ikkuna, jonka sisemmässä puitteessa on kaksilasinen umpiolasielementti (MSE-ikkuna).
1,2–1,4: Selektiivipinnoitetulla lasilla varustettu MSE-ikkuna.
0,9–1,1: Selektiivilasilla varustettu ikkuna, jossa umpiolasielementin täyteaineena ilman sijasta jalokaasua. Lisänä saattaa olla lämpösäteilyä heijastava erikoiskalvo. (Yleensä MSE-ikkuna, tai kiinteä kolmilasinen MEK-ikkuna).
Energiatehokkuus > Energialuokitus

Ikkunan lämpötaloutta ja energiatehokkuutta ei voi selvittää pelkällä U-arvolla, vaan siihen vaikuttavat muun muassa karmien ilmatiiviys (ilmanvuotoluku) ja lasiosan auringonsäteilyn kokonaisläpäisykerroin eli g-arvo. Ikkunoiden energiataloudellisuuden helppoa vertailua varten on kehitetty energialuokitus, joka jakaa ikkunat luokkiin A++ – G samaan tapaan kuin kodinkoneiden energiatehokkuutta kuvaava luokitus. Merkintä on Puutuoteteollisuus ry:n kehittämä ja vapaaehtoinen. Luokituksessa ikkunalle lasketaan E-arvo (kWh/m2), joka kuvaa ikkunan vuodessa kuluttamaa energiamäärää. Luokka A++ on vähän kuluttava, G paljon kuluttava.
Energialuokituksen E-arvot (kWh/m2)
Luokka A++: pienempi tai yhtä suuri kuin 45
Luokka A+: 46–64
Luokka A: 65–84
Luokka B: 85–104
Luokka C: 105–124
Luokka D: 125–144
Luokka E: 145–164
Luokka F: 165–184
Luokka G: suurempi tai yhtä suuri kuin 185
Kirjallisuutta

Korhonen, Teppo & Eskelinen, Jouko: Suomalainen ikkuna.  Helsinki:  Multikustannus, 2007.  ISBN 978-952-468-107-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Motiva Oy: Energiamerkinnän saaneet ikkunat valmistajakohtaisesti (Arkistoitu – Internet Archive)
Rakennusperintö.fi: Ikkunat (Arkistoitu – Internet Archive)
Rakentaminen ja kestävä kehitys
| --- | --- |
Yhdyskuntasuunnittelu:   ympäristövaikutusten arviointi  ekokylä  yhteisökylä 
Suunnitteluperiaatteet:   ekorakentaminen  aurinkoarkkitehtuuri  matalaenergiatalo  passiivitalo  nollaenergiatalo  plusenergiatalo 
Lämmitys:   aurinkolämmitys  kaukolämpö  lämpöpumppu  maalämpö  puupelletti  takka 
Talotekniikka:   ilmanvaihtokone  aurinkokenno  energiansäästölamppu 
Rakennustekniikka:   rakennuksen vaippa  lämmöneriste  ilmansulku  ikkuna 
Perinnerakentaminen:   hirsirakentaminen  olkipaalirakentaminen  savirakentaminen  turpasmökki  terva  keittomaali 
Organisaatiot:   ympäristöhallinto  Ympäristöministeriö  Ympäristökeskus  Motiva 
Maalatut, suuret ruusuikkunat ovat yleisiä keskiajan goottilaisissa kirkoissa. Kuvassa Sainte-Chapellen kappelin ruusuikkuna Pariisissa.
Romanov-pajarien talomuseossa Moskovassa on ikkunamateriaalina lasin asemesta käytetty läpikuultavaa biotiittia.