stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rekijoki (joki)
Joen kulku ja topografia

Yhdessä  Somerolta alkunsa saavan Terttilänjoen ja Kiikalasta Salossa alkunsa saavan Hitolanjoen kanssa Rekijoki on yksi Uskelanjoen kolmesta latvahaarasta, jotka yhtyvät Perttelin Haalin kartanon luona Salossa entisellä Kiikalan ja Perttelin rajalla ja muodostavat siitä eteenpäin Uskelanjoen.
Rekijoki saa alkunsa useina latvahaaroina  Someron Reksuosta ja virtaa sieltä enimmillään jopa 25 metriä syvissä, monihaaraisissa, ympäröivään savitasankoon uurtuneissa rotkolaaksoissa Someron Kerkolan, Syvänojan, Häntälän ja Talvisillan kylien kautta entisen Kiikalan kunnan alueelle, missä se jatkaa kulkuaan Hirvelän, Kärkelän ja Revän kylien takamailla kunnes yhtyy Terttilänjoen kanssa Uskelanjoeksi Perttelin Haalin ja Kiikalan Rekijoen kylien rajalla lähellä Haalin kartanoa. Muutamaa sataa metriä alempana Uskelanjokeen yhtyy vielä etelästä Hitolanjoki.
Keskijuoksullaan joki seuraa jonkin matkaa luode–kaakko-suuntaista kallioperän murrosta. Syvyyssuunnassa joen kulun määräävät moreenin tai kallioperän muodostamat kynnykset, joista korkein on kalliokynnys Myllärinkoskella Someron Häntälässä. Lonkonojalta Häntälännummelle jokea noudattelee katkonainen harjujakso. Kuten koko Uskelanjoen laaksossa Rekijokilaaksolle ovat tyypillisiä maanvyörymät.
Sivuhaarat

Valmisteilla olevan Suomen uuden valuma-aluejaon mukaan Rekijoella on viisi sivu- tai latvahaaraa, joiden valuma-alueen pinta-ala on yli 10 neliökilometriä.
Alin näistä suuremmista sivuhaaroista on Salon puolella Kiikalassa Rekijokeen lännestä laskeva Pikkujoki–Ruokkijoki, joka saa alkunsa Kuusjoen Kanungin kylän takamailta Someron Häntälän ja Talvisillan kylien rajoilta ja virtaa Kiikalan Kärkelän ja Hirvelän kylien alueella.
Tästä ylävirtaan Rekijokeen laskevat idästä Salon puolella Kiikalassa Lonkonoja–Sianoja ja Nikkalanoja–Poikoja, jotka molemmat saavat alkunsa Someron Lautelan ja Terttilän kylien takamailta ja laskevat Rekijokeen Kiikalan Hirvelässä.
Someron puolella peruskartalla nimellä Lehtioja esiintyvän Rekijoen pääuoman suurin sivuhaara on siihen pohjoisesta laskeva, Someron Häntälän ja Talvisillan kylien rajajokena virtaava Häntälänjoki, jonka latvahaarat ulottuvat Someron Härkälän, Saarentaan ja Kimalan kyliin.
Someron Häntälän kylän yläpuolella joen kaksi suurinta latvahaaraa ovat Someron Kerkolan kylän luona Reksuon laidoilta alkunsa saava Joenperänoja ja Reksuon laidoilta Kaurakedossa Someron Jurvalan kylästä alkunsa saava, Someron Syvänojan kylän kautta virtaavaa Simpanlähteenoja - Joranoja.
Perinnebiotoopit

Luonnonympäristöltään joen varret ovat merkittäviä perinnebiotooppeja, kun jokilaakson jyrkissä rinteissä, joita laiduntaminen on pitänyt avoimina niittyinä, hakamaina ja lehtomaisina metsälaitumina, on säilynyt lehtojen ja niittyjen kasvilajeja sekä muinaistulokaskasveja. Rekijokilaakso Somerolla ja Salossa on tämän takia määritelty valtakunnallisesti arvokkaaksi perinnemaisemaksi ja se on myös osa Natura 2000 -ohjelmaa. Somerolla Rekijoen latvahaarojen rotkolaaksot tunnetaan alueen suurimman kylän mukaan nimellä Häntälän notkot ja alueen perinnemaisemiin on mahdollista tutustua Häntälän kylätalolta alkavalla luontopolulla. Arvokkaita perinnebiotooppeja on Rekijokilaakson Natura-alueella kuitenkin myös Salon puolella Kiikalassa ja Perttelissä.
Veden laatu

Vedenlaadultaan Rekijoki on välttävä, johtuen lähinnä pellon suuresta osuudesta sen valuma-alueella. Rekijoen valuma-alueella pellon osuus on yli 50 prosenttia maapinta-alasta. Järviä Rekijoen 151,92 neliökilometrin suuruisella valuma-alueella ei ole lainkaan.
Elokuussa 2015 Rekijokeen pääsi noin 200 kuutiometriä lietelantaa somerolaisen lehmätilan lietelantasäiliöstä joen latvoilla Someron Kerkolan ja Häntälän välisellä jokiosuudella.
Kulttuuriympäristö

Rekijoen tai sen sivu- ja latvahaarojen varrelle jäävät Someron Kerkolan, Syvänojan, Häntälän ja Talvisillan kylien historialliset kylätontit. Someron Kerkolan kylän aiempi nimi 1400-luvulla on ollut Rekijoenperä. Ennen vuotta 1492 nämä historiallisen Etelä-Someron kylät kuuluivat Uskelaan yhdessä Kiikalan ja Kuusjoen puoleisten naapurikyliensä kanssa.
Nimestään huolimatta Kiikalan Rekijoen kylä ei sijaitse Rekijoen varrella vaan Rekijoen suuta vastapäätä paikalla, jossa Rekijoki ja Terttilänjoki yhtyvät Uskelanjoeksi, johon vähän alempana yhtyy yhtyy myös Hitolanjoki. Samoin Rekijoen koski ja Rekijoen mylly Kiikalan Rekijoen kylässä eivät ole Rekijoessa vaan Hitolanjoessa.
Kiikalan kylistä Rekijoki virtaa Revän, Kärkelän ja Hirvelän kylien alueilla, mutta näiden kylien  historialliset kylätontit eivät ole Rekijoen vaan Terttilänjoen varressa ja joki virtaa vain näiden kylien takamailla.
Joen ylitykset

Kiikalassa Rekijoen ylittää yhdystie 2405 ja Somerolla kantatie 52. Aivan jokisuussa, Perttelin Haalilla joen ylittää historialliseen Hiidentiehen kuuluva paikallistietasoinen yhdystie Rekijoentie. Joen latvahaaroja Somerolla ylittävät useat paikallistietasoiset yhdystiet ja muutamat yksityistiet.
Aiheesta muualla

Mattson, Ulla: Rekijoki hakee edelleen uomaansa. Turun Sanomat, 30.5. 2004.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 18.5.2012.[vanhentunut linkki]
Uskelanjoen vesistö
| --- | --- |
Joki ja meri::  Uskelanjoki eli Salonjoki • Halikonlahti • Saaristomeri • Itämeri
Lähivesistöt::  Halikonjoen vesistö • Paimionjoen vesistö • Karjaanjoen vesistö • Kiskonjoen–Perniönjoen vesistö
Sivujokia::  Vähäjoki • Kurajoki • Rekijoki • Terttilänjoki • Hitolanjoki
Järviä::  Halkjärvi • Iso-Pitkusta  • Vähä-Pitkusta  •  Iso-Valkee •  Kurajärvi (kuivatettu järvi) • Lammenjärvi
Lähteitä::  Kultalähde  • Lamminlähde  • Herakkaanlähde
Enterohepaattinen kierto

Enterohepaattinen kierto
Enterohepaattinen kierto eli enterohepaattinen kiertokulku tarkoittaa elimistössä kiertoa, jossa sappihappo kiertää reittiä suoli—porttilaskimo—maksa—sappi—suoli. Samaa reittiä kiertävät myös monet lääkeaineet, steroidihormonit ja röntgenvarjoaineet.
Aiheesta muualla

Outi Salminen: Enterohepaattinen kierto (pdf)
Terveyskirjasto: Enterohepaattinen kierto(kulku)
Tuomas Kallio

| Tuomas Kallio |
| --- | --- |
 Tuomas Kallio vuonna 2005.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1975 
Ammatti:  Flow Festivalin taiteellinen johtaja, muusikko, säveltäjä ja tuottaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Sumo on Wheels
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  Nuspirit Helsinki, The Five Corners Quintet
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Tuomas Pekka Sakari Kallio on suomalainen muusikko, säveltäjä ja tuottaja sekä Flow Festivalin taiteellinen johtaja.
Kallio perusti vuonna 1998 Nuspirit Helsinki -yhtyeen yhdessä Hannu Niemisen (DJ Ender) kanssa. Yhtye yhdisteli elektronista tanssimusiikkia livesoittoon. Kallio on soittanut kitaraa yhtyeen julkaisuilla ja keikoilla. Nuspirit Helsinki on julkaissut studioalbumin Nuspirit Helsinki vuonna 2002 ja muun muassa kokoelma-albumin Our Favourite Things vuonna 2008.
Vuonna 2003 Kallio ja DJ Antti Eerikäinen ryhtyivät tekemään kappaleita samplaamalla Eerikäisen levykokoelmasta. He pyrkivät tekemään 1960-luvun jazzilta kuulostavaa musiikkia, joka olisi kuitenkin tarpeeksi tanssittavaa soitettavaksi klubeissa. Projektin nimeksi tuli  The Five Corners Quintet, ja ”Trading Eights” -singlen menestyksen myötä The Five Corners Quintetille perustettiin myös keikkakokoonpano. Tässä yhtyeessä Kallio ei kuitenkaan itse soita.
The Five Corners Quintet on julkaissut kaksi albumia, Chasin' the Jazz Gone By ja Hot Corner. Kallio tuotti, äänitti, sovitti ja miksasi molemmat albumit sekä sävelsi osan albumien kappaleista. Vuonna 2010 Kallio ilmoitti, ettei hän aio tehdä uutta levyä The Five Corners Quintetille.
Kallio toimi Flow Festivalin johtajana vuoteen 2007 saakka. Nykyään hän on toinen festivaalin taiteellisista johtajista.
Vuonna 2010 Kallio, Markus Partanen ja Teppo Mäkynen korvasivat Pori Jazz -festivaalin aikaisemman taiteellisen johtajan Jyrki Kankaan. Kallio jäi pois tehtävästä vuoden 2011 festivaalin jälkeen.
Kallio teki vuonna 2006 pro gradu -työnään Helsingin yliopiston viestinnän laitokselle survey-tutkimuksen digitaalisen musiikin kuluttamisesta.
Urho Partanen

Urho Partanen (s. 8. syyskuuta 1941) on suomalainen jalkapalloilija ja jääpalloilija.
Jalkapallossa puolustajana pelannut Partanen edusti urallaan Lappeenrannan Palloa 1960–1961 ja 1964–1966, Simpeleen Urheilijoita 1962–1963, Lahden Reipasta 1967–1970, 1972–1975 ja 1981 sekä FC Kuusysiä 1971. Hän voitti Reippaassa Suomen mestaruuden 1970 ja Suomen Cupin kolmesti vuosina 1972–1974. Partanen pelasi urallaan kaikkiaan 139 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 14 maalia. Partanen pääsi myös Suomen maajoukkueeseen, jossa hän pelasi kaksi maaottelua vuonna 1967.
Jääpallossa Partanen pelasi pääsarjatasolla 20 kautta edustaen seuroja Veiterä, Lappeenrannan Pallo, Lahden Reipas, Akilles, Mikkelin Palloilijat ja HIFK. Maajoukkueessa hän pelasi 79 A-maaottelua ja 2 B-maaottelua. Maaleja hän teki maajoukkueessa neljä. Suomen Jääpalloliitto valitsi Partasen vuoden jääpalloilijaksi vuonna 1972. Urho Partasen veljistä Veikko ja Erkki pelasivat myös jääpalloa pääsarjatasolla.
Kaikki paitsi purjehdus on turhaa

| ”Kaikki paitsi purjehdus on turhaa” Lasse Mårtenson |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Kaikki paitsi purjehdus on turhaa
 Julkaistu: 1988
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 03.52
 Levy-yhtiö: Scandia
Kaikki paitsi purjehdus on turhaa on Lasse Mårtensonin säveltämä ja Juha ”Watt” Vainion sanoittama kappale, jonka kumpikin heistä on levyttänyt. Mårtensonin versio julkaistiin singlenä, ja se on hänen tunnetuimpia levytyksiäänkenen mukaan?. Laulun teema, purjehdus, oli sekä Vainiolle että Mårtensonille mieleinen. Vainio rakasti merta ja purjehdusta, kuten myös Mårtenson.
Levytys ja julkaisu

Vainio levytti kappaleen demoversion alun perin Mårtensonin säestäessä pianolla vuonna 1987 Mårtensonin kotistudiolla Espoossa. Mårtenson levytti kappaleen vuotta myöhemmin vuonna 1988, ja siitä muodostui yksi hänen tunnetuimmista kappaleistaan.
Vuonna 1999, runsaat kahdeksan vuotta Vainion kuoleman jälkeen, Vainion pitkäaikainen yhteistyökumppani Jaakko Salo kuunteli Vainion ja Mårtensonin tekemän demoversion. Hän pyysi Mårtensonia muokkaamaan sen julkaisukuntoon. Kappaleeseen äänitettiin 24. helmikuuta 1999 Hyvän Tuulen Laulajat -kuoron kuoro-osuus sekä muita kosketinsoitinosuuksia. Valmis versio julkaistiin ensi kertaa samana vuonna Vainion kokoelma-albumilla, joka nimettiin kappaleen mukaan. Demoversio julkaistiin vuonna 2008 Vainion kaikki levytykset sisältävällä kokoelmalla Legendan laulut – Kaikki levytykset 1963–1990.
Tehosekoittimen Otto Grundström on tehnyt laulusta coverversion, joka julkaistiin Mårtensonin tribuuttilevyllä Kaikki paitsi Mårtenson on turhaa vuonna 2006. Albumin nimi on viittaus kappaleeseen.
Vainion vuoden 1999 version muusikot

Juha Vainio – laulu
Lasse Mårtenson – kapellimestari, piano, kosketinsoittimet
Hyvän Tuulen Laulajat, joht. Kalevi Ukkola – taustalaulu
Aiheesta muualla

Suomen äänitearkisto: Hakutulos kappaleelle Kaikki paitsi purjehdus on turhaa[vanhentunut linkki]
Tappara on terästä

| ”Tappara on terästä” Juha ”Watt” Vainio |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Äänitetty : 1976
 Julkaistu: 1976
 Tuottaja(t): Reijo Lehtovirta, Juha Vainio
 Kesto: 02.28
 Levy-yhtiö: Moskova
Juha Vainion muut singlet
| ”Kansi kiinni ja kuulemiin” 1976 | ”Tappara on terästä” 1976 | ”Kappeliin, kappeliin” 1976 |
Tappara on terästä on Juha ”Watt” Vainion sanoittama ja Reijo Lehtovirran säveltämä ja sovittama Tapparan jääkiekkojoukkueen kannatuslaulu vuodelta 1976. Kappale julkaistiin 1976 mainossinglenä, jonka b-puolella oli ”Kaukalosamba”. Myöhemmin kappaleen on levyttänyt Pate Mustajärvi, jonka versio julkaistiin vuonna 2010.
Syntyhistoria

Vainio oli esiintymässä Vaasassa, kun Tapparan silloinen manageri Mikko J. Westerberg tilasi Vainiolta joukkueelleen kannatuslaulun. Westerbergin mukaan laulussa oli oltava lause ’Tappara on terästä’ ja sana ’ruisrievä’. Vainio otti tehtävän hoitaakseen ja kirjoitti ensimmäiset säkeet ravintolassa syödessään kankaiseen lautasliinaan. Tekijäpalkkioista hän kävi neuvottelun Tapparan silloisen puheenjohtajan kanssa, joka oli myös pankinjohtaja. Lopulta Vainio sai työstään palkkiota 5 000 markkaa. Hänestä tuli laulun myötä loppuiäkseen Tappara-fani, mikä aiheutti keskustelua hänen perheensä sisällä, sillä hänen poikansa kannatti HIFK:ta.  Laulun kertosäkeistö sisältää tunnetun fraasin ”Tappara on terästä, toiset tulee kaukaa perästä”.
Äänitys

Kappale äänitettiin Finnvox-studiolla Helsingissä 1976. Äänittäjästä ei ole täyttä varmuutta, mutta todennäköisesti siinä toimi Erkki Hyvönen tai Ronnie Kranck. Lehtovirta ja Vainio tuottivat kappaleen.
Äänityksissä olivat mukana seuraavat muusikot:
Juha Vainio – laulu
Reijo Lehtovirta – kapellimestari, tenorisaksofoni, taustalaulu
Jari Lappalainen – taustalaulu
Seppo Hovi – piano, taustalaulu
Taisto Wesslin – kitara
Ilkka Willman – basso
Matti Oiling – rummut
Keskinen suurpiiri

Keskinen suurpiiri (ruots. Mellersta stordistriktet) on Helsingin kaupungin itäisen kantakaupungin ja maantieteellisesti keskeisten kaupunginosien muodostama kaupunkisuunnittelullinen suurpiiri.
Suurpiiri jakautuu Kallion, Alppiharjun, Vallilan, Pasilan ja Vanhankaupungin peruspiireihin.
Väestö ja työpaikat

Väkiluvun ja työpaikkamäärien kehitys vuosien 1995 ja 2015 välillä on kuvattu alla olevassa taulukossa:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Vuosi | Väkiluku (1.1) | Työpaikat (31.12) |
| 1995 | 70 738 | 74 271 |
| 2000 | 73 252 | 83 594 |
| 2005 | 73 030 | 83 753 |
| 2010 | 78 561 | 81 412 |
| 2015 | 88 651 | ei tiedossa |

Lähde: http://aluesarjat.fi
Kaupunginosat

Alppiharju
Hermanni
Kallio
Koskela
Käpylä
Pasila
Sörnäinen
Toukola
Vallila
Vanhakaupunki
Varsapuistikko

Varsapuistikko Unioninkadun ja Liisankadun kulman suunnasta. Puistikon takana vasemmalla pilkottaa Metsätalo, oikealla on Kaisaniemen koulu. Puistossa on Emil Cedercreutzin veistos Äidinrakkaus (1928).
Lähikuva Emil Cedercreutzin veistoksesta Äidinrakkaus (1928). Taustalla Vanhan klinikan rakennus.
Varsapuistikko (ruots. Fölskvär) sijaitsee Helsingissä Kaisaniemenkadun, Yrjö-Koskisen kadun ja Unioninkadun väliin jäävässä kolmiossa Metsätalon tuntumassa. Se oli aikoinaan osa Kaisaniemen puistoa, mutta jäi siitä erilleen, kun Kaisaniemenkatu rakennettiin puiston läpi. Puisto on saanut nimensä siellä sijaitsevasta 1928 valmistuneesta Emil Cedercreutzin veistoksesta Äidinrakkaus, joka kuvaa hevosen varsaa ja sen emää.
Cedercreutz teki itse kaupungille aloitteen veistoksesta. Paikaksi hän ehdotti Eiran puistoa tai Sirkustoria nykyisen Paasivuorenkadun varrella Siltasaaressa. Asemakaava-arkkitehti valitsi kuitenkin pikkupuiston Kaisaniemestä, ja Cedercreutz oli valintaan tyytyväinen.
Veistos on syntynyt Cedercreutzin omista kokemuksista hänen kotitalonsa pelloilla, joilla tammoja varsoineen käyskenteli. Arabian tehdas on valmistanut veistosta myös fajanssista, ja sen luonnoksia on Emil Cedercreutzin museossa.
Hevosen eteen on joskus tuotu heiniä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varsapuistikko Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Varsapuistikko (Q11900546)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kaupunkipuisto
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Kaisaniemi
koordinaatit: 60°10′24″N 24°57′00″E﻿ / ﻿60.1733°N 24.95°E﻿ / 60.1733; 24.95
Paul Gauguin

| Paul Gauguin |
| --- | --- |
 Paul Gauguin 1893.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. kesäkuuta 1848 Pariisi, Ranska
Kuollut: 9. toukokuuta 1903 (54 vuotta) Hiva Oa, Ranskan Polynesia
Kansalaisuus:  ranskalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  postimpressionismi
Kuuluisimpia töitä:  polynesialaisten naisten muotokuvat
 Nimikirjoitus
Eugène Henri Paul Gauguin (ransk. [pɔl ɡo.ɡɛ̃], 7. kesäkuuta 1848 Pariisi, Ranska – 8. toukokuuta 1903 Hiva Oa, Ranskan Polynesia) oli ranskalainen jälki-impressionistinen taidemaalari. Gauguin tunnetaan Bretagnen Pont-Avenissa, Arlesissa sekä Ranskan Polynesiassa tekemistään maalauksista. Lisäksi hän valmisti veistoksia, keramiikkaa, puuleikkauksia ja puupiirroksia.
Gauguin sai vaikutteita aikansa nykytaiteesta sekä kansantaiteesta ja japanilaisista puupiirroksista. Vähitellen hän hylkäsi perspektiivin ja lakkasi etsimästä hienostuneita värisävyjen vaihteluita hakien sen sijaan kullekin pinnalle yhden värin.
Gauguin vaikutti modernin taiteen kehitykseen, varsinkin Nabis-ryhmään ja symbolismiin, ja oli Pont-Avenin koulukunnan tärkeä taiteilija. Hän oli syntetismin perustaja, josta tuli ekspressionismin tiennäyttäjä.
Elämä ja ura > Varhaisvaiheet

Vuoden 1848 väkivaltaisuudet pakottivat poliittisen toimittajan Pierre Guillaume Clovis Gauguinin, hänen vaimonsa sekä vuoden vanhan Paulin ja sisarensa pakenemaan Pariisista Peruun elokuussa 1849. Merimatkan aikana Clovis kuoli sydänkohtaukseen.
Perheen äiti oli Aline Maria Chazal, puolittain perulaisen sosialistijohtajan ja feminismin esitaistelijan Flora Tristanin tytär. Perhe asui seuraavat viisi vuotta Limassa ja journalistin poika Paul sai lähtemättömiä vaikutteita Inkojen kulttuurista. Perhe palasi Orléansiin pojan ollessa kuusivuotias, missä hän opetteli ranskan kielen ja menestyi hyvin koulussa.
Paul värväytyi 17-vuotiaana kauppalaivastoon ja vietti seuraavat kuusi vuotta enimmäkseen merellä. Ollessaan merellä hän sai viestin äitinsä kuolemasta. Kolme vuotta myöhemmin Gauguin näki Ranskan ja Preussin välisen sodan meritaisteluita Pohjanmerellä vuonna 1870.
Elämä ja ura > Kiinnostus taiteeseen herää

Paulin palattua Pariisiin suku auttoi nuorukaista saamaan työpaikan pörssimeklarina vuonna 1872. Samana vuonna hän kiinnostui maalaamisesta 27-vuotiaana ja hänestä tuli asialleen omistautunut sunnuntaimaalari.
Toukokuussa 1876 Gauguinin maalaus hyväksyttiin Salonkiin. Kaksi vuotta myöhemmin Pörssistä ansaitsemillaan rahoilla Gauguin alkoi kerätä nykytaidetta, varsinkin häntä maalaamiseen perehdyttäneen Camille Pissarron maalauksia. Vuonna 1879 Edgar Degas ja Pissarro kutsuivat hänet esittämään teoksiaan impressionistien neljännessä näyttelyssä.
Pörssikurssien romahdettua 1882 Gauguin luopui finanssimaailmasta alkaen maalata päätoimisesti, minkä takia hänen elämänsä vaikeutui vuosikausiksi. Hänen tanskalainen vaimonsa Mette Gad ei sietänyt köyhyyttä ja lähti Tanskaan heidän lastensa kanssa. Hänen pojastaan Jeanista tuli kuvanveistäjä, joka osallistui Tanskan kansalaisuudellaan vuoden 1924 Pariisin olympialaisiin ja voitti olympiapronssia kuvanveistossa teoksellaan Boxer. Gauguin seurasi häntä Kööpenhaminaan ja asui vaimon sukulaisten asunnossa elättäen itseään kauppamatkustajana. Tämä järjestely osoittautui toivottomaksi ja kahdeksan kuukauden kuluttua Gauguin pakeni Tanskasta takaisin Pariisiin.
Gauguin elätti itseään kiinnittämällä julisteita rautatieyhtiölle. Seuraavan kolmen vuoden aikana hän maalasi ainoastaan sopivia ja alulle pantuja maalauksia. Tänä aikana hänen taiteensa koki jyrkän muutoksen, osittain symbolismin vaikutuksesta. Maalauksessa Clovis nukkuu (1884) oudot valkoiset ”esineet” leijuvat ilmassa kuvaten pojan unta.
Syksyllä 1887 Gauguin pakeni jälleen, tällä kerta Bretagneen, jossa eläminen oli halvempaa. Hän löysi maailman, joka tuntui hänestä primitiiviseltä, ja sellaisena puhtaalta ja vastustamattoman viehättävältä. Kuitenkin hän palasi Pariisiin, jossa puuhasi saviruukkujen tekemisen kanssa. Gauguinin keramiikka muistutti esikolumbiaanista taidetta.
Pian tämän jälkeen Gauguin matkusti Panamaan, joka osoittautui vähemmän ihmeelliseksi kuin mitä hän odotti. Sieltä hän matkusti Martiniquelle, jossa hän sairasti pääosan ajasta.
Syysmaisema, 1877.
Alastontutkielma (Suzanne Sewing), 1880.
Clovis nukkuu, 1884.
Elämä ja ura > Menestystä taiteilijana

Gauguinin palattua Pariisiin taiteilija Vincent van Goghin veli, taidekauppias Theo van Gogh palkkasi hänet tarjoten kuukausittaisen maksun. Tapaaminen Émile Bernardin kanssa elokuussa 1888 johti kahden taidemaalarin lyhyeen ja tiiviiseen yhteistyöjaksoon, mikä vaikutti Gauguiniin paljon. Maalauksiin, kuten Näkymä saarnasta (1888) ilmestyi selvästi rajattuja sommitelmajakoja.
Lyhytaikainen yhteistyö Vincent van Goghin kanssa Arlesissa alkoi lokakuussa 1888 ja päättyi voimakkaaseen kiistaan, johon Gauguin vaikutti paljon. Gauguinin maalauksessa Bonjour Monsieur Gauguin (1889) paletti on puhtaasti Van Goghilta omaksuttu. Hapon väriset keltaiset toistuivat myöhemmin Gauguinin maisemamaalauksissa, kuten Sadonkorjuu: Le Pouldu (1890) ja Parahi te Marae (”Tuolla on temppeli”), joka syntyi kaksi vuotta myöhemmin Tahitilla.
Bernardin ja Van Goghin yhteisvaikutuksesta Gauguin omaksui uuden lähestymistavan maalaukseen, joka avasi oven moderniteettiin. Väri ei kuvannut enää sitä mitä silmä näkee, vaan esitti tyylitellyn tulkinnan maailmasta litteinä, vierekkäin asetettuina värialueina ilman syvyyttä tai ilmakehän vaikutuksia.
Omakuva, taustalla Émile Bernardin kuva, 1888.
Näky saarnan jälkeen, 1888.
Bonjour Monsieur Gauguin, 1889.
Keltainen Kristus, 1889.
Sadonkorjuu: Le Pouldu, 1890.
Elämä ja ura > Tahitille

Gauguin alkoi maalata saaren maisemia Bretagnen kautensa väreillä, joissa oli siellä täällä keltaisia juovia Van Goghin tyyliin. Siinä ympäristössä syntyivät tahitilaisnaisten veistokselliset hahmot. Maalauksessa Parau na te Varua ino (”Paholaisen sanat”, 1892) on merkkejä aikaisempina vuosina omaksutuista vaikutteista.
Vuosina 1891–1893 Gauguin asui Tahitilla, kuten myös vuodesta 1895 alkaen kuolemaansa asti. Siellä hänen maalauksiinsa tuli yksinkertaisia muotoja ja kirkkaita värejä. Hänen kuuluisimpia maalauksiaan ovat polynesialaisten naisten muotokuvat ja henkilöasetelmat. Gauguin kuoli vuonna 1903 lääkeriippuvuuden heikentämänä sydänkohtaukseen Hiva Oa -saarella Ranskan Polynesian Marquesassaarilla.
Neitsyyden menetys, 1890–91.
Tahitilaisia naisia rannalla, 1891.
Fatata te Miti (Meren rannalla), 1892.
Mahana maa 1892, Ateneumin taidemuseon kokoelmat
Parahi te Marae (Tuolla on temppeli), 1892.
Parau na te Varua ino (Paholaisen sanat), 1892.
Te tamari no atua (Syntymä), 1896.