stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Algerian sota
Tausta > Sodan tuhot

Sodasta tuli erittäin verinen, ja molemmat osapuolet syyllistyivät toistuvasti hirmutekoihin. Taisteluissa kaatui tai tapaturmaisesti kuoli 25 000 ranskalaista sotilasta ja 3 000 Ranskan armeijan algerialaissotilasta. Terrori-iskuissa sai surmansa tai katosi 3 600 eurooppalaisperäistä henkilöä. Ranskan armeijan arvellaan surmanneen vähintään 155 000 ALN:n sissiä, mutta haavoihinsa kuolleet mukaan lukien määrä saattaa olla moninkertainen. Muslimisiviilejä kuoli sotaan liittyvistä syistä vähintään 50 000. Siviiliuhreista monet saivat surmansa FLN:n vainotessa Ranskan yhteistoimintahenkilöiksi epäilemiään algerialaisia. Kuolonuhreja vaativat myös FLN:n sisäiset vainot ja valtataistelut, FLN:n ja sen kanssa kilpailleiden algerialaisjärjestöjen (kuten MNA:n) kamppailut, ranskalaisen OAS-järjestön terroritoiminta sekä Ranskan toimeenpanemat kuolemanrangaistukset.
Sotatapahtumat

Sota alkoi 1. marraskuuta 1954 FLN:n käynnistämillä iskuilla Algerian sotilas- ja siviilikohteita vastaan. Ranskan pääministeri Pierre Mendès France totesi kansalliskokouksessa 12. marraskuuta pitämässään puheessa ”ranskalaisten pysyvän vielä pitkään Algeriassa”. Elokuussa 1955 tapahtui Philippevillen verilöyly, jossa FLN ja sen kannattajat tappoivat 123 ihmistä, joukossa 71 ranskalaista, joista osa oli vanhoja naisia ja lapsia.
Ranskalaiset käyttivät ensimmäistä kertaa sodankäynnin historiassa helikoptereita nopeisiin maataistelujoukkojen kuljetuksiin. Myöhemmin yhdysvaltalaiset joukot käyttivät samaa helikopteritaktiikkaa Vietnamin sodassa. Lokakuussa 1956 Ranskan ilmavoimat pakottivat Tunisiaan matkalla olleen marokkolaisen DC-3-lentokoneen laskeutumaan Algiersiin. Lentokoneessa matkustivat mukana Ahmed Ben Bella, Mohammed Boudiaf, Mohammed Kehider ja Hocine Ait Ahmed.
Sotatapahtumat > Ranskan sisäiset levottomuudet

Sota oli Ranskalle vaikea, koska sen voimat eivät riittäneet sodan voittamiseen. Samasta syystä sen oli pitänyt vuonna 1954 vetäytyä Indokiinan sodasta ja vuoden 1956 Suezin kriisi päättyi Ranskan ja Britannian tappioon. Ranskan hallitukset olivat heikkoja monipuoluehallituksia. Algerian sota kiihtyi algerianranskalaisten hyökätessä 13. toukokuuta 1958 Algiersissa Ranskan valtion rakennuksiin. Samalla perustettiin järjestö, jonka johdossa toimi Jacques Massu. Ranskan joukkojen komentaja Raul Salan ilmoitti armeijan ottaneen vastuun Algerian tulevaisuudesta.
Ranskalaiset sotilaat käynnistivät toukokuussa 1958 vallankaappauksen, jolla haluttiin estää Algeriasta vetäytyminen. Kun kapina oli leviämässä Algeriasta Pariisiin, hallitus pyysi avukseen kansallissankarina pidetyn kenraali Charles de Gaullen. Hän suostui pääministeriksi sillä ehdolla, että saisi hallita puoli vuotta ilman kansalliskokousta ja muuttaa Ranskan perustuslakia mieleisekseen. De Gaullea tukivat sekä algerialaiset että Ranskan upseerit.
De Gaullen toiminta ja rauhansopimus

De Gaullesta tuli Ranskan pääministeri 1. kesäkuuta 1958. Hän matkusti 4. kesäkuuta 1958 Algeriaan tapaamaan algerianranskalaisia. Algeriassa alkoi 24. tammikuuta 1960 ”barrikadiviikko”, jonka yhteydessä algerianranskalaiset joukot saartoivat siirtomaan pääkaupungin Algiersin. Sittemmin äärioikeistolaisena poliitikkona tunnetuksi tullut ranskalainen sotilas Jean-Marie Le Pen lausui, että barrikadeja pitäisi laajentaa Pariisiin. Presidentiksi noussut de Gaulle vetosi 29. tammikuuta 1960 televisiossa armeijan uskollisuuteen ja vaati Algeria-politiikkansa hyväksymistä: ”Algerialaisilla tulee olla vapaus valita kohtalonsa.”
De Gaulle kehitti Ranskan hallitusjärjestelmää niin, että syntyi käsite viides tasavalta. Hän julisti vuonna 1959, että Algeria tulee saamaan itsehallinnon. Sota jatkui edelleen, vaikka vastustettiin varsinkin ranskalaisen vasemmiston piirissä. Ajan henki oli siirtomaavallan vastainen, ja Ranskan turvallisuusviranomaisten ja armeijan raakuudet järjestelmällisine kidutuksineen ja joukkomurhineenkin herättivät tyrmistystä.
Myös presidentti de Gaulle katsoi lopulta Algerian itsenäistymisen olevan vääjäämätöntä, mikä aiheutti vuonna 1961 uuden ranskalaisten upseerien kapinan, jota kutsutaan Algerin vallankaappaukseksi. 22. huhtikuuta 1961 Algeriassa tapahtui upseerien vallankaappaus. Maurice Challen, Raoul Salanin ja Yves Saint-Marcin upseerijuntta otti vallan. Algeriassa olevien ilmavoimien komentaja, kenraali Michel Fourquet, kuitenkin kieltäytyi Challen komennosta. Presidentti de Gaulle puhui radiossa ja televisiossa 23. huhtikuuta vaatien ranskalaisjoukkoja tottelemaan maan hallitusta. Kapina saatiin loppumaan.. OAS jatkoi kapinointia tapahtuman jälkeen. Kapina kuitenkin raukesi pian, ja Ranska solmi maaliskuussa 1962 FLN:n kanssa Evianin rauhansopimuksen. Rauhansopimusta vastustanut ranskalaisten sotilashenkilöiden salainen järjestö Organisation de l’armée secrète (OAS) teki terrori-iskuja sekä Algeriassa että de Gaullen hallintoa vastaan Ranskassa.
Rauhansopimuksen astuttua voimaan Algeriassa järjestettiin kansanäänestys, jonka lopputuloksen mukaisesti maasta tuli vielä samana vuonna itsenäinen valtio. Sodan päätyttyä noin 1 200 000 eurooppalaisperäistä siirtolaista muutti pois maasta peläten kantaväestön kostotoimenpiteitä. Ranskaa kannattaneet algerialaiset muslimit joutuivat kotimaassaan vainon kohteeksi: 91 000 pakeni Ranskaan ja ainakin 50 000:n arvellaan tulleen surmatuiksi.
Kirjallisuutta

Horne, Alistair: A Savage War of Peace: Algeria 1954–1962. Lontoo: Macmillan, 1977. Uusi painos The New York Review of Books, 2006. ISBN 1590172183.
Santavuori, Heli & Sarlin-Lappeteläinen, Jaakko: Kallista hiekkaa: Suomalainen muukalaislegioonalainen Algerian sodassa 1954–59. BoD, 2016. ISBN 9789523304826.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Algerian sota Wikimedia Commonsissa
Heli Santavuoren kotisivut: ”Otteita kirjasta Kallista hiekkaa: Algerian sota 1954-62” (Arkistoitu – Internet Archive)
Barrikadi Algerissa vuonna 1960.
Amri Nal -vaihe

Amri Nal-vaihe n. 3600–2800 eaa. oli varhaisharappalainen kulttuuri nykyisessä Etelä-Pakistanissa. Amri-Nalin saviastiat muistuttavat pohjoisemman Kot Dijin vaiheen saviastioita.
Alue

Amri Nalin kulttuuria oli Etelä-Pakistanin seudulla ja lähialueilla Belutsistanissa, Sindhissä, Juraratissa, tarkemmin erityisesti Jhalawanissa, Kutchissa ja Dadussa.
Historia

Amri-Nal vaihetta edelsi etelä-Beluchistanissa Togau-vaihe. Amri-Nalin kulttuurin kanssa kilpaili Anarta noin 4200–3350, Padri noin 3800–3250 eaa. Pre-Prabhas Somnatissa noin 3300–2800 eaa.. Varhaista Amri Nalin keramiikkaa oli Kutchin Surkotadassa ja Dholavirassa.
Amri-Nalin löytöpaikkoja

Yli 20 ha
Dholavira 30 ha
LB-16 A-B 22 ha
10–20 ha
Siah Damb, Jhau
Kargushki Damb
Pir Hassan shah
Tharro Hill
Badrang Damb
Phusi Damb
5–10 ha
Damb Buthi
Dosia Khal Damb
Amri
Bandhni
Tor Ghundal
Wahir 2
Nokjo Shahdinzai
Othmanjo Buthi
LB-17
lähellä Kuki Dambia oleva paikka
Saiyd Maurez Damb
Nal
Bandu Damb
Zik
Sraduk
Pharag A
Muita paikkoja
Padri
Somnath
Amerikanvirolaiset

| Amerikanvirolaiset |
| --- | --- |
Väkiluku:  25 034 (2000)
Asuinalueet:   Kalifornia 3465  New York 2892  New Jersey 2331  Idaho 1401  Florida 1393 
Kielet:  englanti, viro
Uskonnot:  Luterilaisuus
New Yorkin Viro-talo
Amerikanvirolaiset ovat Yhdysvaltoihin muuttaneita virolaisia ja heidän jälkeläisiään. Vuoden 2000 väestönlaskennassa Yhdysvalloissa asui 25 034 virolaistaustaista henkilöä.
Historia

Ensimmäiset virolaiset siirtolaiset Yhdysvalloissa saattoivat saapua jo Uuteen Ruotsiin 1600-luvulla. Siirtokunnassa tiedetään asuneen Virossa syntyneitä siirtolaisia, mutta kyse saattaa olla myös vironruotsalaisista. Virolaisten siirtolaisten määrää Yhdysvaltojen itsenäistyttyä on hankala arvioida, sillä Yhdysvalloissa maahantulijat rekisteröitiin vain tulomaan mukaan. Ensimmäiset varmasti virolaiset asutukset ilmestyivät vuonna 1822 Etelä-Dakotaan. Myöhemmin virolaisasutuksia tuli myös Wisconsiniin (vuonna 1900) ja Montanaan (vuonna 1905). Vuonna 1890 Yhdysvalloissa oli arviolta 5 100 virolaista.
Virolainen pastori Hans Rebane perusti ensimmäisen virolaisen organisaation, luterilaisen seurakunnan, Fort Pierren lähettyville Etelä-Dakotan osavaltioon vuonna 1897. Hän osallistui myös ensimmäisen virolaisen koulun ja rahvamajan perustamiseen. Ensimmäinen vironkielinen lehti Yhdysvalloissa oli Ameerika Eesti Postimees, joka ilmestyi vuosina 1897–1911. Vuonna 1905 Virossa alkaneiden levottomuuksien johdosta käynnistyi muuttoaalto Yhdysvaltoihin, joka kohdistui lähinnä kasvaviin kaupunkeihin. Vuonna 1910 amerikanvirolaisia oli arviolta 44 900. Virolaisten maahanmuutto hiljeni vasta Viron itsenäistyttyä ja rauhoituttua 1920-luvulla. Toinen muuttoaalto käynnistyi kuitenkin pian Neuvostoliiton miehitettyä Viron vuonna 1939. Yhdysvaltoihin saapui Virosta arviolta 15 000 pakolaista.
Nykypäivä

Amerikanvirolaisten määrä on vähentynyt huomattavasti huippuvuosistaan. Kun amerikanvirolaisia oli vuonna 2000 väestönlaskennan mukaan 25 034, oli heitä vielä vuonna 1990 26 762. Suurin osa amerikanvirolaisista on ensimmäisen tai toisen polven maahanmuuttajia. Amerikanvirolaiset sulautuivat amerikkalaiseen väestöön melko nopeasti toisen maailmansodan jälkeen. Yhdysvalloissa toimii useita erilaisia virolaisia yhdistyksiä, järjestöjä, kirkkoja ja kouluja. Virolaisia kouluja on yhteensä 14, ja niissä opetetaan viron kieltä ja historiaa.
Tunnettuja amerikanvirolaisia

Toomas Henrik Ilves, virolainen poliitikko
Neeme Järvi, kapellimestari
Nicole Aunapu Mann, avaruuslentäjä
Michael Roos, amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Mena Suvari, näyttelijä ja malli
Alar Toomre, astronomi
Ivan Triesault, synt. Juhan Treisalt, elokuvanäyttelijä
Edmund Valtman, Pulitzer-palkinnon saanut sarjakuvataiteilija
Lauri Vaska, kemisti
Mark 6 -ydinpommi

Mark 6 -ydinase
Mark 6 -ydinpommi eli Mk 6 oli yhdysvaltalainen varhainen ydinpommi, jota tuotettiin vuodesta 1951 alkaen vuoteen 1955 saakka ja joka oli palveluskäytössä vuoteen 1962. Se korvasi aikaisemmat Mark 4 -ydinpommit. Aseesta tehtiin kaikkiaan seitsemän eri suunnitteluversiota ja niitä tuotettiin kaikkiaan yhteensä 1 100 kappaletta.
Mark 6 oli 1,5 metriä halkaisijaltaan ja 3,3 metriä pitkä, kuten myös Mark 4. Se painoi noin 3 400–3 900 kg, riippuen tarkasta Mark 6 -versiosta. (Mark 3 Fat Man painoi yli 4 500 kg.) Se oli kevennetty versio, joka oli myös aerodynaamisesti kehittyneempi, joten sen osumatarkkuus lentokoneesta pudotettaessa oli parempi kuin aikaisemmilla atomipommeilla. Mark 6 oli imploosio-tyyppinen ase, kuten sen edeltäjät Fat Man- ja Mark 4 -atomipommit. Kuten Mark 4, se käytti fissiilinä aineena uraanin ja plutoniumin yhdistelmää, ei pelkkää plutoniumia Fat Manin tapaan. Tarkka fissiilin osan koostumus oli samanlainen kuin useissa muissakin yhdysvaltalaisissa ydinaseissa (Tyypin C ja D pit assembly).
Mark 6:n räjähdysvoimakkuus oli 8, 26, 80, 154 tai 160 kilotonnia, riippuen tarkasta aseen versiosta.
Lentokoneet jotka kantoivat Mark 6 -atomipommeja olivat B-29, B-36, B-47, B-50 ja B-52. Yhdysvaltain laivasto myös kantoi pommia AJ-1-pommikoneissaan.
Mark 6:n perusteella kehiteltyjä malleja

Mark 13 -ydinpommi ja vastaava W13-ydinkärki olivat muuten samanlaisia kuin Mark 6, mutta niissä oli paranneltu 92:n sytyttimen imploosiojärjestelmä. Molemmat aseohjelmat kuitenkin keskeytettiin 1954, ja nämä aseet eivät päätyneet käyttöön.
Mark 18 -ydinpommi oli Mark 6:n ja Mark 13:n seuraaja, jonka ydin sisälsi plutonium-uraani-komposiitin sijasta 60 kg korkea-rikasteista uraania (HEU). Sen räjähdysteho oli 500 kilotonnia, ja se oli suurin pelkästään fissiota käyttävä pommi, jonka Yhdysvallat on koskaan suunnitellut. Kaikki Mark 18 -pommit kuitenkin lopulta kierrätettiin Mark 6 Mod 6 -pommeiksi sen jälkeen kun vetypommit yleistyivät. Operaatio Ivyn King-räjäytys tehtiin Mark 18 -atomipommilla.
Aiheesta muualla

Lista USA:n ydinaseista julkaisija: nuclearweaponarchive.org
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mark 6 nuclear bomb
Käännös suomeksi
Alppivaris

| Alppivaris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Alppivarikset Pyrrhocorax
Laji::  Pyrrhocorax
Kaksiosainen nimi
 Pyrrhocorax pyrrhocorax  (Linnaeus, 1758) 
Alalajit
 Pyrrhocorax pyrrhocorax pyrrhocorax  Pyrrhocorax pyrrhocorax erythrorhamphus  Pyrrhocorax pyrrhocorax barbarus  Pyrrhocorax pyrrhocorax docilis  Pyrrhocorax pyrrhocorax centralis  Pyrrhocorax pyrrhocorax himalayanus  Pyrrhocorax pyrrhocorax brachypus  Pyrrhocorax pyrrhocorax baileyi 
Katso myös
   Alppivaris Wikispeciesissä   Alppivaris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Alppivaris (Pyrrhocorax pyrrhocorax) on hieman naakkaa suurempi kiiltävänmusta varis.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 39–40 senttimetriä, siipien kärkiväli 73–90 senttimetriä ja paino 200–450 grammaa. Itäiset populaatiot ovat suurimpia. Koiras on hiukan naarasta kookkaampi. Höyhenpuku on kiiltävänmusta. Vanhan linnun nokka ja koivet ovat punaiset, nuoren linnun nokka enemmänkin oranssi. Nokka on melko pitkä ja hieman alaspäin käyrä. Muistuttaa paljon alppinaakkaa, joka on hieman pienempi ja pitkäpyrstöisempi, ja jonka nokka on keltainen. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Esiintyminen

Alppivaris on euraasialainen laji, jonka esiintyminen ulottuu Britteinsaarilta lännessä Keski-Aasian kautta aina Kiinaan Keltaiselle merelle saakka.
Lajista tunnetaan noin kahdeksan alalajia. Nimialalaji pyrrhocorax elää Britteinsaarilla ja alalaji erythrorhamphus (Vieillot, 1817) muualla Etelä-Euroopassa; alalaji barbarus (Vaurie, 1954) Kanariansaarilla ja Luoteis-Afrikassa; alalaji docilis (S.G.Gmelin, 1774) eteläisestä Jugoslaviasta Kreikan kautta Turkkiin, Levanttiin, Kaukasukselle, Afganistaniin, Iraniin ja Keski-Aasiaan; alalaji centralis (Stresemann, 1928) Keski-Aasiasta Mongoliaan, Altaille, Transbaikaliin ja Kashmiriin; alalaji himalayanus (Gould, 1862) Himalajalla, Nepalissa, Pohjois-Yunnanissa, Sichuanissa ja Keski-Gansussa; alalaji brachypus (Swinhoe, 1871) muualla Kiinassa ja alalaji baileyi (Rand ja Vaurie, 1955) Etiopian Simienin kansallispuistossa ja Balevuorilla.
Euroopassa elää 86 000–210 000 alppivarista. Sen elinalue on kooltaan noin 10 miljoonaa neliökilometriä ja lajin kanta on elinvoimainen. Laji on pääasiassa paikkalintu, mutta siirtyy usein talveksi vuorilta alas laaksoihin. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Aasiassa sijaitsevalla pääesiintymisalueella laji elää vain vuoristoissa 1 200–3 600 metrin korkeudella. Euroopassa ja Lähi-idässä se elää myös rannikoiden jyrkänteillä, taajamissa ja raunioilla.
Lisääntyminen

Pesä on tavallisesti kallionkolossa tai -ulkonemalla, joskus rakennuksessa, pöntössä tai maankolossa. Se on löyhästi risuista, kasveista, sammalista ja juurista rakennettu. Molemmat puolisot rakentavat, koiras on alussa aktiivisempi ja naaras tekee viimeistelyn. Naaras munii 14,6 grammaa painavia munia 3–5, joskus 6. Haudonta alkaa yleensä ensimmäisen munan ilmestyttyä. Naaras hautoo 17–18 päivää. Poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti ja naaras lämmittää niitä 2–3 viikkoa. Ne ovat lentokykyisiä 31–41 päivän ikäisinä. Ensipesintä tapahtuu tavallisesti 3-vuotiaana, joskus 2-vuotiaana ja usein vasta 4-vuotiaana.
Ravinto

Kesäaikaan pääravintoa ovat maassa elävät hyönteiset ja muut selkärangattomat, talviaikaan vilja, siemenet ja marjat. Ruokailee pareittain tai parvissa lyhytkortisilla avomailla (laitumilla), kallioilla, pelloilla, rannoilla jne. Laji on kaikkiruokainen ja se syö myös raatoja, pikkunisäkkäitä, liskoja, linnunmunia ja -poikasia, jätteitä jne.
Aiheesta muualla

Alppivaris Lintukuva-verkkopalvelussa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q643836  Wikispecies: Pyrrhocorax pyrrhocorax  ADW: Pyrrhocorax_pyrrhocorax  Avibase: 18D2C42A9AD30CD8  BirdLife: 22705916  BOLD: 9753  BOW: rebcho1  BTO: bob15590  CoL: 4QVPX  eBird: rebcho1  EoL: 45515240  EURING: 15590  Fauna Europaea: 97138  Fauna Europaea (new): e2a1dcd5-b1ac-4945-9a10-392556d0f391  GBIF: 2482552  iNaturalist: 8349  IRMNG: 11164046  ITIS: 562653  IUCN: 22705916  NBN: NHMSYS0000530800  NCBI: 56790  Observation.org: 1597  Open Tree of Life: 662798  Paleobiology Database: 365955  Paleobiology Database: 365955  TSA: 15278  Xeno-canto: Pyrrhocorax-pyrrhocorax 
Pyrrhocorax pyrrhocorax
8mR

| Kasi |
| --- | --- |

 8mR-vene Sagitta FIN-2. Suunnittelija: Charles E. Nicholson. Rakennusvuosi: 1929. Omistaja: Timo Saalasti.
Tyyppi:  kölivene konstruktioluokka
Suurin pituus (LOA):  13,50-15,80 m
Vesilinjan pituus (LWL):  9,00-10,50 m
Leveys:  2,20-2,50 m
Syväys:  2,00 m
Mastonkorkeus:  18,00-19,00 m
Paino:  8 000-10 000 kg
Kölipaino:  5 000-6 500 kg
Purjeet:  vapaavalintainen materiaali
Purjepinta-ala (iso ja fokka):  70-80 m2 m2
Isopurje:  n. 50 m2
Fokka / Genua:  n. 30 m2
Spinaakkeri:  n. 130 m2
LYS:  1,28
Moottori:  tavallisesti ei
Miehistö:  7 henkeä
Makuupaikkoja:  2-7
Suunnittelija:  kaikki tunnetut suurnimet 1907-
Suunnitteluvuosi:  1907-
8mR on klassinen R-sääntöperheeseen kuuluva konstruktioluokka-vene. Mittaluku 8mR eli kasi, 8-metrinen tai kahdeksikko tuottaa suurehkoja, noin 14–16 metriä pitkiä ja 8–10 tonnia painavia veneitä. 8mR on ollut kilpapurjehdusluokkana kesäolympialaisissa vuosina 1908–1936.
Suomeen on 2000-luvulla kasvanut kansainvälisesti aktiivinen kasipurjehdustoiminta. Suomen neljäntoista veneen laivue on maailman suurimpia, ja erityisesti Helsingfors Segelsällskapetin eli HSS:n yhdeksän omassa rekisterissä olevaa sekä kaksi pysyvää vierasvenettä on kansainvälisesti suurin yksittäisessä pursiseurassa oleva kasilaivue. Suomeen laivueen uusin tulokas Ruotsista vuonna 2017 ostettu Andromeda.
Suomessa suuri kasilaivasto

Suomen kaseista kansainvälisesti menestynein on viime aikoina ollut Luna, joka voitti klassikkojen eli Sira Cupin maailmanmestaruuden 2018 ja toisen sijan 2012. Johan Ankerin 1930 suunnittelema Silja, voitti maailmanmestaruuden 1975 ja kakkossijan Sira Cupissa 2008. Menestyneitä ovat myös olleet Charles E. Nicholsonin 1929 suunnittelema Sagitta ja Carl Holmströmin 1927 suunnittelema Windy (II sija Sira Cupissa vuonna 2009).
Vuosina 1907–2010 on rakennettu yhteensä n. 500 kasia. Niistä on säilynyt n. 180 venettä. Kaseja rakennetaan edelleen noin 1 veneen vuosivauhtia, sekä moderneja että ns. replikoita vanhojen, useimmiten tuhoutuneiden veneiden piirustusten mukaan. Uusimmat rakennetut klassiset kasit ovat Norjassa purjehtiva Birgit (SWE-44) vuodelta 2005,  japanilainen Aun (J-1) vuodelta 2006, venäläinen Astra II (RUS-1) vuodelta 2007 ja Luna (FIN-17) vuodelta 2012.
Arvostettu Sinebrychoffin pokaali purjehdittiin kaseilla 1911-1961. Nykyisin poalkinnosta kilpailevat 6mR-veneet.
R-mittasääntö

Kasit rakennetaan alun perin 1907 sovitun, sittemmin kaksi kertaa muutetun, kansainvälisen R-mittasäännön mukaan. 8m on tulos mittasäännön kaavasta. R tarkoittaa, että vene on alun perin luokiteltu ja rekisteröity Lloydsin vaatimusten mukaan. Mittasääntö on:
jossa L on veneen tehollista pituutta kuvaava luku, F vapaalaidan tehollinen korkeus, d rungon muototekijä ja S purjepinta-ala. Saman mittasäännön veneitä ovat kaseja suuremmat 12mR- ja 10mR-luokkien veneet, sekä pienemmät 6mR-veneet. 5m- ja 5.5m-veneet muistuttavat R-säännön metriveneitä, mutta eivät ole saman säännön mukaan rakennettuja. 8mR-, 6mR- ja 5.5mR-veneet ovat aikoinaan kaikki olleet olympialuokkia.
Yksilöllisyys

Kasit ovat noin 15 metriä pitkiä, 2,5 metriä leveitä ja painavat 8–10 tonnia. Kasi on konstruktioluokka, joka tarkoittaa että jokainen kasi on yksilö toisin kuin yksityyppiveneet. Kaseilla retkeillään, päiväpurjehditaan ja kilpaillaan. Klassiset kasit rakennettiin 50-luvulle asti pitkäkölisiksi. Ensimmäinen ns. moderni kasi, jossa oli jaettu lateraalipinta, rakennettiin 60-luvulla. Uusissa moderneissa veneissä on järjestäen bulbilla ja trimtabilla varustettu siipiköli. Myös vesilinjan yläpuolelta nämä kasit poikkeavat vanhemmista kilpasiskoistaan.
Kasi kilpaveneenä

Kasit, kuten muutkin metrisäännön veneet, on suunniteltu puhtaasti kilpaveneiksi, mutta niillä purjehditaan sekä retki- että kilpailuveneinä. Klassisen kilpaveneen miehistö on seitsemän ja modernin kuusi henkilöä. Pääsääntöisesti suomalaisissa kaseissa ei ole apumoottoreita, joten niillä purjehditaan satamaan ja satamasta. Kaseissa on melko askeettiset sisätilat kun vertailukohtana pidetään nykyveneitä.
Kaseilla kilpaillaan 2000-luvulla aktiivisemmin kuin koskaan aikaisemmin. Vuosittain järjestettäviin kasien MM-kilpailuihin osallistuu 20–40 venekuntaa; Suomessa tärkeimpien regattojen lähdöissä on kahdesta yli kymmeneen veneeseen. Ruotsalaisveneitä osallistuu aktiivisesti Suomenlahden kisoihin. Samoin venäjän ainut kasi Astra II. Vuonna 2007 suomalainen vene Windy ylsi MM-kilpailuissa Skotlannissa klassisten hopeasijalle. Vuonna 2008 Norjan Hankøssa Suomen Silja ylti samaan. Yhteensä vuoden 2008 MM-kilpailuihin osallistui peräti viisi suomalaisvenettä. Surin koskaan järjestetty 8mR regatta oli vuoden 2002 maailmanmestaruudet Helsingissä. NJK:n järjestämiin kisoihin osallistui kaikkeaan 39 venettä.
Kasit olivat aikoinaan rikkaiden kilpureita

Ennen sotia kasi täytti asuttavan kilpailuveneen vaatimukset. Manner-Euroopassa palkatut gasti yöpyivät tavallisesti veneessä. Pohjoismaissa omistajat käyttivät kasejaan kilpailujen välillä lomaveneinä. Kasit olivat aikoinaan kuinkaallisten, suurpankkiirien ja teollisuusmiesten huvia. Norjan ja Espanjan kuningashuoneet, Kruppit, Rothschildit, Wallenbergit ja Saruddin Aga Khan ovat olleet innokkaita kasipurjehtijoita. Tänään kasipurjehtiminen on keskiluokkaistunut ja vetoaa erityisesti kilpailemisesta kiinnostuneihin klassisten purjeveneiden ystäviin.
Hintataso

Kasin ostohinta riippuu iästä, kunnosta, suunnittelijan nimestä ja veneen kilpailumenestyksestä. Pääsääntöisesti 1930–40-luvun kasit ovat kalliimpia kuin sitä vanhemmat, sillä niillä on usein tiedossa olevaa kilpailumenestystä. "Kalliita" suunnittelijoita ovat esimerkiksi Fife, Nicholson ja Anker. Edullisen, kohtuukuntoisen kasin voi saada 80 000 eurolla, kallis voi Euroopan mantereella maksaa jopa 250 000–300 000 euroa. Huonossa kunnossa olevan "projektin" hinta voi olla 0–200 000 euroa. Euroopassa uuden klassisen kasin rakennuttaminen maksaa noin 8 000–10 000 työtunnin kulut + materiaalit eli noin 350 000–400 000 euroa. Tällaisia uusia klassisia kaseja on viime vuosina teetetty muun muassa Pietarissa (Astra II ja Birgit) ja Portugalissa (Sveitsiin ja Japaniin). Suomeen valmistui Charles E. Nicholsonin piirustuksiin rakennettu Luna replika kasi vuonna 2012. Mieluisan kasin löytäminen voi kestää vuosia, koska niitä on vähän markkinoilla ja useimmat omistajat ovat tarkkoja siitä minkälaisiin käsiin usein vuosikymmeniä samalla omistajalla ollut vene päätyy.
Kasit Olympialaisissa > 1912

Suomi osallistui, itsenäisenä mutta Venäjän lipun alla, ensimmäistä kertaa purjehdukseen lajina vuoden 1912 kesäolympialaisiin. Olympialaisiin osallistuivat kutoset, kasit, 10mR ja 12mR-veneet. Suomi sai pronssia kasiluokassa jossa Norja vei kullan ja Ruotsi hopean. Kaksitoistametrisissä Suomi voitti hopeaa. Suomen kasivene oli Willian Fifen suunnittelema Lucky Girl jonka Gunnar Tallbergin pieni tytär Lucy oli voittanut NJK:n arpajaisveneenä vuonna 1911. Kaseja purjehdittiin tuolloin kuuden hengen miehistöllä. Suomen ensimmäisen purjehduksen olympiapronssin purjehti seuraava miehistö:
Arthur Ahnger
Emil Lindh
Bertil Tallberg
Gunnar Tallberg
Georg Westling
Lycky Girl katosi toisen maailmansodan jälkeen mutta löytyi Ruotsissa asuntoveneeksi muutettuna 90-luvun loppupuolella. Vuonna 2008 Lucky Girl purjehti jälleen Fairlie Restaurations-telakan kahvelitakilaa myöten täydellisesti entisöytynä Konstanz-järvellä.