Ballets russes
Historia > Ryhmän hajoaminen ja sen perintö

George Balanchinen Le Bal esitettiin vuonna 1929 Pariisissa lähes kaksikymmentä vuotta Ballets russesin ensimmäisen esiintymisen jälkeen, mutta Djagilev ei halunnut juhlallisuuksia. Pariisiin säästettiin myös viimeinen iso ensi-ilta, Le Fils Prodigue, Tuhlaajapoika, (musiikki Sergei Prokofjev, lavastus ja puvut Mihail Larionov), jossa Balanchine näytti osaavansa tehdä juonibaletteja siinä missä muutkin. Serge Lifar loisti miespääosassa. Pariisista seurue jatkoi Lontooseen, jossa menestys ja suosio jatkui. Onnistuneen kauden jälkeen Djagilev lähti lääkärin määräyksiä uhmaten Venetsiaan. Muutamien esiintymisten jälkeen Vichyssä myös tanssijat lähtivät lomalle kukin taholleen, jonne he saivat viestin Djagilevin kuolemasta 19. elokuuta 1929.
Djagilevin balettiryhmää ei koskaan enää saatu kootuksi entiselleen, sillä samanlaista johtohahmoa ei enää ollut löydettävissä. Ryhmällä ei myöskään koskaan ollut kunnon kotipaikkaa, vaikka se 1920-luvun puolivälistä viettikin osan vuodesta Monte Carlossa, eikä omaa balettikoulua, josta se olisi saanut uusia tanssijoita. Vaikka päärooleihin löytyi upeita tähtitanssijoita, sekä Balanchine että Ninette de Valois valittivat jo corps de ballet'n tason heikkenevän.
Mutta vaikka ryhmä hajosikin, sen perintö levisi ympäri maailmaa siinä toimineiden taiteilijoiden mukana. Englannissa sen perintöä jatkoivat Vic-Wells Ballet (myöh. Royal Ballet), Ballet Rambert sekä Alicia Markovan ja Anton Dolin perustama Markova-Dolin Ballet. Yhdysvalloissa Ballet Theatre (myöh. American Ballet Theatre) ja New York City Ballet perustettiin Ballets russes'in tanssijoitten voimalla. Myös lyhytikäiset seurueet kuten Bronislava Nižinskan Théâtre de la Dance, Ida Rubinsteinin balettiseurue, Adolph Bolmin Ballet Intime ja pysyvät instituutiot kuten Pariisin oopperan baletti ja Teatro Colón Buenos Airesissa perustivat toimintansa Ballets russes'in entisiin jäseniin.
Suurin osa Djagilevin yhteistyökumppaneista oli nuoria nousevia kykyjä, joista monet vaikuttivat taidemaailmassa vielä lähes puolen vuosisadan ajan ja pystyivät näin välittämään Djagilevin taiteellisia ideaaleja eteenpäin. Ballets russes oli aloittanut eksoottisista venäläisaiheista, edennyt niistä modernin ajan kuvaukseen ja lopulta Balanchinen liikelähtöiseen neoklassismiin. Se oli tuonut teoksiin kokonaistaiteellisen ajattelun ja käytti tuotannoissaan sekä merkittäviä moderneja säveltäjiä että kuvataiteilijoita. Romanttisen baletin ballerinakeskeisyyden sijaan se nosti myös sekä miestanssijat että corps de ballet'n keskeisiin rooleihin. Suuri osa ryhmän teoksista oli pienimuotoisia konsertti-iltoihin sopivia, koko illan baletteja oli ohjelmistossa vain muutamia. Paitsi että niitä oli helpompi rahoittaa, niiden muodostamaa repertuaaria oli helpompi soveltaa aina tilanteen mukaan vastaamaan yleisön odotuksiin.
Mihail Fokinin ja hänen seuraajiensa erottautuminen Keisarillisen baletin edustamasta koregrafisesta traditiosta johti Ballets russes'in syntyyn, joka voidaan nähdä modernin baletin esi-isänä. Fokinin aloittamaa vallankumousta jatkoivat hänen seuraajansa Djagilevin seurueessa: Nižinskin myötä baletti ylitti modernismin kynnyksen; Massinen kanssa se muodosti liiton futurismin kanssa; Nižinskan kanssa se omaksui konstruktivismin abstraktin metodin ja Balanchinen kanssa se pariutui neoklassisen idealismin kanssa.