stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heikki Hellman

Heikki Hellman heinäkuussa 2012.
Heikki Tapio Hellman (s. 24. lokakuuta 1955 Hollola) on tiedotusopin dosentti sekä yliopistotutkija Tampereen yliopiston viestintätieteiden tiedekunnassa. Vuosina 1980–2010 hän työskenteli Helsingin Sanomien toimittajana ja 1989–2005 kulttuuritoimituksen esimiehenä. Lukuvuoden 2008–2009 hän toimi journalistiikan vierailijaprofessorina Tampereen yliopistossa sekä vuosina 2011–2016 yliopiston viestinnän, median ja teatterin yksikön johtajana.lähde? Hellman on tutkinut lehtityönsä ohessa ja sen jälkeen viestintäpolitiikkaa, yleisradiotoimintaa, televisio-ohjelmistoja ja kulttuurijournalismia. Hän on julkaissut useita kymmeniä tieteellisiä artikkeleita.
Hän ollut vuodesta 2013 alkaen Yleisradion hallituksen jäsen.
Hellman kirjoitti ylioppilaaksi 1974 ja valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1980, lisensiaatiksi 1992. Hän väitteli yhteiskuntatieteiden tohtoriksi Tampereen yliopistossa 1999. Lisäksi hän suoritti jatko-opintoja Westminsterin yliopistossa Lontoossa 1993–1994. Dosentin arvon Tampereen yliopistossa hän sai 2010.
Teokset

& Vahtokari, Reijo: Kapitalismin kulttuuri ja kulttuuriteollisuuden toimintaedellytykset. Aineistoa massakulttuurin ja suomalaisen ääniteteollisuuden tutkimukseen.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1979.  ISBN 951-44-0907-8
Ajatusten Marshall-suunnitelma. Katsaus kansainvälisen viestinnän tutkimuksen kehityspiirteisiin ja sosiaaliteknologisoitumiseen.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1981.  ISBN 951-44-1094-7
& Seppä, Tarja & Varis, Tapio: Aseidenriisunta ja tiedonvälitys. Tutkimus YK:n yleiskokouksen 2. aseidenriisunnan erityisistunnon käsittelystä suomalaisissa tiedotusvälineissä.  Tampere:  Rauhan- ja konfliktintutkimuslaitos, 1983.  ISBN 951-706-061-0
(toim.): Kun ydinsota syttyy. Journalistien ensimmäisen rauhanpäivän alustukset ja keskustelut.  Helsinki:  Suomen sanomalehtimiesten liitto, 1983.
Suomalainen prime-time. Tutkimus television uudesta kilpailutilanteesta sekä Yleisradion ja MTV:n parhaan katseluajan ohjelmarakenteesta vuosina 1970–1986.  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1988.  ISBN 951-679-988-4
Uustelevision aika? Yleisradiotoiminnan edellytykset television rakennemuutoksessa.  Helsinki:  Hanki ja jää, 1988.  ISBN 951-8916-02-0
From companions to competitors. The changing broadcasting markets and television programming in Finland.  (Väitöskirja)  Tampere:  University of Tampere, 1999.  ISBN 951-44-4507-4
Koko illan ilo? Kolmostelevisio ja television kaupallistuminen Suomessa.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011.  ISBN 978-952-222-339-5
Hello, I Love You

| ”Hello, I Love You” The Doors |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Waiting for the Sun
 Äänitetty : helmikuu – toukokuu 1968
 Julkaistu: kesäkuu 1968
 Formaatti: 7" vinyyli
 Tuottaja(t): Paul A. Rothchild
 Tyylilaji: psykedeelinen rock
 Kesto: 02.22
 Levy-yhtiö: Elektra
Listasijoitukset
  1. (2 viikkoa, elokuu 1968)    10. (24. syyskuuta 1968)    15. (elokuu 1968)  25. (syyskuu 1968)
The Doors muut singlet
| ”The Unknown Soldier” 1968 | ”Hello, I Love You” 1968 | ”Touch Me” 1968 |
Hello, I Love You on yhdysvaltalaisen The Doors -yhtyeen kesäkuussa 1968 julkaistu kappale, joka sisältyi myös samana vuonna julkaistulle albumille Waiting for the Sun. Laulusolisti Jim Morrison oli kirjoittanut kappaleen jo kesällä 1965.
Kappale nousi Yhdysvaltain singlelistan kärkeen kahden viikon ajaksi elokuussa 1968. "Hello, I Love You" on myös yhtyeen parhaiten menestynyt single Isossa-Britanniassa sen noustua listan sijalle 15.
The Kinks -yhtyeen johtohahmo Ray Davies väitti ”Hello, I Love Youn” olevan plagiaatti hänen kirjoittamastaan, vuonna 1964 julkaistusta Kinks-hitistä ”All Day and All of the Night”. Brittiläiset oikeusistuimet määräsivät Doorsin maksamaan kappaleesta royaltit Kinksille.
Kokoonpano

Jim Morrison – laulu
Ray Manzarek – urut, kosketinsoitin-basso, taustalaulu
Robby Krieger – fuzzkitara, taustalaulu
John Densmore – rummut
Brahuit

Brahuit ovat joukko heimoja, joiden jäseniä asuu pääasiassa Belutšistanissa ja Pakistanin Sindhissä. Heidän määräkseen on arvioitu 861 000 −1,5 miljoonaa Pakistanissa, noin 200 000 Afganistanissa ja 10 000 Iranissa. Brahuit puhuvat brahuin kieltä, joka on muista alueen asukkaiden puhumista kielistä poiketen dravidakieli.
Brahuiden ydinalue on Kalat Pakistanin Belutšistanissa. Poliittisesti brahuita voidaan kuvailla eri heimojen löyhäksi konfederaatioksi. 1700-luvulta Pakistanin itsenäistymiseen saakka heitä hallitsivat Ahmadzaisien dynastia. Heimon jäsenyys perustuu löyhästi isälinjoihin ja uskollisuuteen jollekin tietylle heimolle. Heimoa johtaa sadar, jonka asema on perinnöllinen. Sadar on myös välikäsi heimojen ja keskushallinnon välillä.
Brahuiden perinteinen elinkeino on paimentolaisuus, joka on hitaasti muuttunut perinteisestä paimentolaisuudesta laitumienvaihtoon ja vielä sittemmin kohti tavallista aloillaan pysyvää maataloutta. Paimentolaisuutta harjoittavat brahuit asuvat vuohenkarvoista tehdyissä teltoissa ja elävät karjastaan. Maaliskuusta lokakuuhun he kasvattavat esimerkiksi hedelmiä ja vihanneksia muuttaen marraskuussa etelään myymään karjaa ja käsitöitä. Nykyisin monet ovat myös asettuneet viljelemään maata Sindhiin.
Lähes kaikki brahuit ovat sunnalaisia muslimeja. Osalla brahuimiehistä on useita vaimoja ja avioerot ovat epätavallisia. Miehet ovat perinteisesti naineet veljiensä tyttäriä. Naiset eivät noudata huntujen käyttöä tiukasti. Brahuin kielen lisäksi monet brahuista puhuvat myös belutšia. Monet brahuin kieltä puhuvat mieltävätkin itsensä voimakkaasti belutšeiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brahuit Wikimedia Commonsissa
Brandenburg-luokka (taistelulaiva)

| Brandenburg-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  10 501 t
Pituus:  115,7 m (kokonaispituus) 113,9 m (vesiraja)
Leveys:  19,5 m
Syväys:  7,9 m
Koneteho:  10 200 ihp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  568
Aseistus
Meritorjunta:  6 x 28 cm tykkiä 6 x 10,5 cm tykkiä 8 x 8,8 cm tykkiä 12 x konekivääriä 6 x 45 cm torpedoputkea
Brandenburg-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut taistelulaivaluokka, johon kuului neljä alusta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| SMS Brandenburg | AG Vulcan Stettin | 1890 | 21. syyskuuta 1891 | 19. marraskuuta 1893 | romutettu 1920 |
| SMS Kurfürst Friedrich Wilhelm | Kaiserliche Werft Wilhelmshaven | 1890 | 30. kesäkuuta 1891 | 19. marraskuuta 1893 | myyty Turkille 1910 |
| SMS Weissenburg | AG Vulcan Stettin | 1890 | 14. joulukuuta 1891 | 5. kesäkuuta 1894 | myyty Turkille 1910 |
| SMS Wörth | Germaniawerft, Kiel | 1890 | 6. elokuuta 1892 | 31. lokakuuta 1894 | romutettu 1919 |
Heinolan rintama

Valkoisia Sysmässä ennen ensimmäistä Heinolan taistelua.
Heinolan rintama oli Suomen sisällissodan Savon rintaman rintamalohko, jonka taistelut käytiin helmi–maaliskuussa 1918 Heinolan kaupungin ja Heinolan kirkonkylän alueilla. Taistelut muodostivat Savon rintaman läntisen siiven. Niistä puhutaan toisinaan myös Sysmän rintamana valkoisten tukikohtanaan pitämän Sysmän mukaan.
Heinolan ensimmäinen taistelu käytiin 28. helmikuuta, jolloin valkoiset yrittivät vallata punaisten hallussa ollutta kaupunkia. Punaiset puolestaan valtasivat Lusin 9. maaliskuuta, jonka jälkeen valkoiset ottivat sen takaisin neljä päivää myöhemmin. Heinolan toinen taistelu käytiin 15. maaliskuuta, jolloin valkoiset yrittivät jälleen turhaan vallata Heinolan kaupunkia.
Taustaa

Itä-Uudenmaan suojeluskuntalaisia oli sodan alkupäivinä jäänyt rintamalinjan eteläpuolelle punaisten hallitsemalle alueelle. Valkoisen armeijan ylipäällikkö kenraali C. G. E. Mannerheim päätti lähettää heille apuvoimia, tietämättä, että suojeluskuntalaiset olivat jo 11. helmikuuta käydyn Pellingin taistelun jälkeen vetäytyneet suojaan Porvoon saaristoon. Valkoisten tarkoituksena oli murtautua rintamalinjan läpi Lahden ja Kouvolan välistä kohti Itä-Uuttamaata ja Kymenlaaksoa, ja näin jakaa punaisten hallitsema eteläinen Suomi kahtia. Tehtävä annettiin eversti Harald Hjalmarsonille, joka oli valkoiseen armeijaan vapaaehtoisena liittynyt ruotsalainen upseeri. Hänen alaisuuteensa annettiin noin 700 miestä, jotka oli koottu lähinnä Etelä-Savosta ja Sysmän suunnalta. Yleisesti epäpätevänä pidetty Hjalmarson päätti tehdä hyökkäyksen juuri Heinolan kautta, vaikka punaiset olivat keskittäneet voimiaan juuri sinne.
Punaiset puolestaan yrittivät vallata noin kymmenen kilometriä Heinolan kaupungin pohjoispuolella sijaitsevan Lusin kylän, jonka kautta kulki maantieyhteys Etelä-Savoon ja Keski-Suomeen. Tarkoituksena oli tämän jälkeen edetä Sysmän kautta kohti Jyväskyläa sekä Mäntyharjun kautta Mikkeliin, mutta suunnitelma epäonnistui, kun punaiset eivät saaneet Lusia pysyvästi haltuunsa.
Taistelut > Heinolan ensimmäinen taistelu

Heinola oli siirtynyt punaisten haltuun 21. helmikuuta, jolloin noin 300 miehen vahvuinen Lahden punakaartin osasto miehitti kaupungin taisteluitta. Valtauksen jälkeen punaiset varustivat puolustusasemiaan kaupunkia ympäröivälle harjulle. Rintamapäällikkönä toimi Heinolan työväenyhdistyksen johtomiehiin kuulunut työmies Erik Sirén. Punaisten joukkoja huollettiin 30 kilometrin päästä Lahdesta, josta uusia miehiä lähetettiin päivittäin rintamalle.
Valkoiset hyökkäsivät Heinolaan ensimmäistä kertaa aamuvarhaisella 28. helmikuuta, jolloin noin 500 miehen vahvuinen Savon ryhmän osasto eteni Heinolan kirkonkylän kautta pohjoisesta kohti kaupunkia. Hyökkäykseen osallistui kolme Sysmän 1. pataljoonan komppaniaa sekä kihlakunnantuomari Martti Eklundin johtama Mikkelin 1. pataljoonan II komppania, jota oli täydennetty Vöyrin sotakoulun miehillä. Valkoiset onnistuivat saavuttamaan punaisten puolustuslinjan, josta ammuttu konekiväärituli kuitenkin pysäytti hyökkäyksen. Hjalmarson lähetti yhden komppanian kiertämään punaisten selustaan Ruotsalaisen järven kautta, mutta sen eteneminen pysähtyi, kun osastoa johtanut ruotsalainen majuri Gustaf Glimstedt kaatui Jyrängönvirran sillalla. Päällikkönsä menettäneet kokemattomat suojeluskuntalaiset joutuivat pakokauhuun ja onnistuivat niukasti välttämään yhteenoton Kurhilasta paikalle saapuneen punaisten apujoukon kanssa. Pimeän tultua Hjalmarsonille ei jäänyt muuta mahdollisuutta kuin antaa joukoilleen perääntymiskäsky. Taistelussa kaatui 16 valkoista ja 21 punaista.
Heinolan kaupunki jäi edelleen punaisten haltuun, valkoisten miehittäessä Lusin kylän. Sysmästä Lusiin siirtyneitä valkoisia komensi nyt kapteeni Aarne Uimonen, joka korvasi juopottelusta syytetyn everstiluutnantti August Lindemanin. Kaupungin ja Lusin välissä sijaitsevasta Heinolan kirkonkylästä tuli ei-kenenkään-maata, jonka suuret elintarvikevarastot kiinnostivat molempia osapuolia. Punaiset kävivät 6. maaliskuuta tyhjentämässä varastoja, ja valkoiset puolestaan hakivat kirkonkylästä seuraavana yönä useita tonneja sokeria ja viljaa.
Taistelut > Lusin taistelut

Punaiset hyökkäsivät Lusiin 9. maaliskuuta tuhannen miehen voimin Helsingin punakaartiin kuuluneen leipurin Gösta Sundbergin johdolla. Valkoisilla oli kylässä ainoastaan kaksi kapteeni Uimosen johtamaa Sysmän 1. pataljoonan komppaniaa, jotka perääntyivät Onkiniemeen punaisten tykistön tuhottua heidän konekivääriasemiensa vieressä sijainneen myllyn. Punaiset miehittivät Lusin ja veivät suurimman osan valkoisten hankkimista elintarvikkeista takaisin kirkonkylään. Taistelussa kaatui kolme valkoista.
Valkoiset ryhtyivät välittömästi suunnittelemaan kylän takaisinvaltausta. Hjalmarsonin siirryttyä Vaskiveden rintamalle, hyökkäyksen johto annettiin Savon ryhmän esikuntapäällikkönä toimineelle eversti Alexander Tunzelman von Adlerflugille, joka sai komentoonsa Sysmän 1. pataljoonan eli noin tuhat miestä. Rintamapäällikkö Hannes Järvimäen johtamia punaisia oli Lusissa noin 650.
Valkoisten hyökkäysjoukot jaettiin kahteen osastoon, joiden päällikköina toimivat kapteeni Aarne Uimonen sekä aikaisemmin Saksan keisarikunnan armeijassa palvellut korpraali Karl Müller, joka oli värväytynyt valkoiseen armeijaan väittäen olevansa yliluutnantti Karl von Zedtwitz zu Hackenbach. 13. maaliskuuta Müllerin pääjoukko hyökkäsi Mikkelin suunnasta ja Uimosen pienempi osasto Sysmästä. Valkoiset onnistuivat saamaan Lusin haltuunsa iltapäivään mennessä, jonka jälkeen punaiset perääntyivät aluksi Heinolan kirkonkylään ja sieltä edelleen kaupunkiin saakka. Kirkonkylän pohjoispuolella punaisilla oli vastassaan sinne koukannut Uimosen osasto, joka kuitenkin joutui väistymään punaisten tieltä.
Punaisia kerrotaan Lusin toisessa taistelussa kuolleen noin 60, joista osa teloitettiin. Taistelun aikana valkoiset saivat vangiksi myös 27 punaista, jotka suljettiin latoon. Punaisten tykistötuli kuitenkin osui rakennukseen, jolloin osa vangeista, joidenkin lähteiden mukaan jopa kaikki, menehtyi liekkeihin. Valkoisia taistelussa kaatui 12.
Taistelut > Heinolan toinen taistelu

Valkoiset miehittivät tyhjäksi jääneen Heinolan kirkonkylän Lusin toista taistelua seuranneena päivänä 14. maaliskuuta, jonka jälkeen Sysmän 1. pataljoona hyökkäsi kaupunkiin heti seuraavana aamuna. Adlerflugin hyökkäyssuunnitelma oli samanlainen kuin Hjalmarsonin pari viikkoa aikaisemmin toteuttama; päähyökkäys tehtiin pohjoisesta ja samanakaisesti toinen osasto koukkasi Ruotsalaisen jään kautta kaupungin eteläpuolelle. Adlerflug sai kuitenkin yöllä sydänkohtauksen ja joutui jäämään hoidettavaksi Heinolan pappilaan. Kun myös kapteeni Uimonen oli sairastunut, jäi hyökkäyksen johto korpraali Müllerille. Aamulla käynnistynyt hyökkäys pysähtyi nopeasti punaisten vahvoihin puolustuslinjoihin, mutta valkoiset eivät pystyneet perääntymään ennen pimeän tuloa. 18 tuntia kestäneen taistelun aikana kaatui 22 valkoista ja viisi punaista. Haavoittuneet punaiset kuljetettiin Lahden kansanopistolle perustettuun sotasairaalaan.
Valkoisten epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen punaiset yrittivät vallata Heinolan kirkonkylän 18. maaliskuuta ja saivat sen lopulta haltuunsa ilman taisteluja kolme päivää myöhemmin. Tämän jälkeen rintamalinja vakiintui kirkonkylän ja Lusin välille kuukauden ajaksi, vaikka valkoiset tekivät vielä yhden pienen hyökkäyksen 9. huhtikuuta.
Taistelut > Punaisten vetäytyminen

Punaiset aloittivat Heinolan kaupungin evakuoinnin Lahden taistelun käynnistyttyä 19. huhtikuuta. Se tyhjeni lopullisesti jo seuraavan päivän aikana, jonka jälkeen eversti Georg Londénin joukot ottivat Heinolan kirkonkylän ja kaupungin haltuunsa. Punaisten suunnitelmana oli vetäytyä Vierumäen kautta kohti itää, mutta perääntyminen pysähtyi heidän kohdattuaan Härkälän risteyksessä Kalkkisen suunnasta saapuneen valkoisten osaston. Tämän jälkeen käyty Vierumäen taistelu vaati jopa 200–300 kaatunutta. Sodan jälkiselvittelyjen aikana valkoiset teloittivat Heinolassa 34 punaista tai heidän kannattajaansa.
Muistomerkit

Heinolan hautausmaalla on punaisten joukkohauta, mutta vainajien lukumäärä tai kuolinpaikka ei ole selvillä. Muistomerkin on tehnyt kivityömies Yrjö Kaikuvuo vuonna 1949. Heinolan hautausmaalla on myös 12:n valkoisen sankarihauta, jonka 1922 paljastetun muistomerkin on suunnitellut arkkitehti Ilmari Launis.
Lusissa on vuonna 1965 paljastettu valkoisten muistomerkki, jonka muistolaatan on suunnitellut kuvanveistäjä Armas Lähteenkorva. Lusin taisteluissa kaatuneet punaiset on haudattu Tuusjärven rannalle Kiialankankaalle, jossa on myös 1940-luvulla pystytetty muistomerkki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinolan rintama Wikimedia Commonsissa
Valkoisten kuormasto etenemässä Mäntyharjulta kohti Heinolaa.
Sophie Brahe

Sophie Brahe
Sophie Brahe (24. elokuuta 1556 Knudstrup Skåne silloinen Tanska – 1643 Helsingør), oli tanskalainen puutarhuri ja tähtitieteilijä. Hän opiskeli tähtitiedettä, kemiaa ja lääketiedettä. Hänet tunnetaan erityisesti isoveljensä Tyko Brahen avustajana tähtitieteellisten havaintojen teossa. Lääketiedekin kiinnosti häntä.
Hell’s Kitchen (Manhattan)

Hell’s Kitchenin alue kartalla.
Port Authority -bussiterminaali Hell’s Kitchenissä.
Hell’s Kitchen on kaupunginosa Manhattanin saaren länsiosassa New Yorkin kaupungissa Yhdysvalloissa. Kaupunginosa kuuluu Manhattan Community District 4:ään. Alueen keskiluokkaistumisen myötä kaupunginosa nimettiin 1960-luvulla Clintoniksi; nimi johdettiin alueen länsilaidalla sijainneesta DeWitt Clinton -puistosta. Hell’s Kitcheniä rajaavat 30th ja 59th Street, 8th Avenue ja Hudsonjoki.
Alueella oli synkkä maine 1990-luvulle asti. Siellä oli varastoja, sairaaloita ja liikennevarikoita, ja se oli alamaailman suosiossa. Alue on sittemmin siistiytynyt, ja siellä on muun muassa paljon etnisiä ravintoloita.
Tunnettuja asukkaita

Alicia Keys
Josh Peck
Mario Puzo
George Raft
Sylvester Stallone
Bruce Willis
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hell’s Kitchen Wikimedia Commonsissa
Manhattanin aluejako
Alue 1 : 
Tribeca ja Lower Manhattan


Alue 2 : 
Greenwich Village, NoHo, SoHo ja Little Italy


Alue 3 : 
Tompkins Square, East Village, Lower East Side, Chinatown, Two Bridges


Alue 4 : 
Hell’s Kitchen, Chelsea


Alue 5 : 
Midtown


Alue 6 : 
Stuyvesant Town, Tudor City, Turtle Bay, Peter Cooper Village, Murray Hill, Gramercy Park, Kips Bay ja Sutton Place


Alue 7 : 
Manhattan Valley, Upper West Side ja Lincoln Square


Alue 8 : 
Upper East Side, Lenox Hill, Yorkville ja Roosevelt Island


Alue 9 : 
Hamilton Heights, Manhattanville ja Morningside Heights


Alue 10 : 
Harlem ja Polo Grounds


Alue 11 : 
East Harlem, El Barrio/Spanish Harlem, Ward's ja Randall's Island


Alue 12 : 
Inwood, Hudson Heights ja Washington Heights
Brandenburg-luokka (fregatti)

| Brandenburg-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  4 900 t
Pituus:  138,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  16,7 m
Syväys:  6,8 m
Nopeus:  29 solmua
Miehistöä:  200 alus + 20 lentohenkilöstö
Aseistus
Meritorjunta:  1 x OTO Melara 76 mm/L62 Mk75 -tykki 2 x 27 mm Rheinmetall Rh202 -tykkiä 4 x MM38 Exocet-ohjusten laukaisualustaa 4 x 324 mm torpedoputkea 2 x Westland Lynx -helikopteria
Ilmatorjunta:  1 x Mk41 Mod3 VLS -laukaisualusta 2 x Mk49 RAM-ohjusten laukaisualustaa
Brandenburg-luokka eli F123-luokka on Saksan laivaston neljän aluksen muodostama ohjusfregattiluokka. Luokan alukset valmistettiin korvaamaan Hamburg-luokan hävittäjät, joista myös siirrettiin aluksille Exocet-ohjukset.
Alukset

Luokan ensimmäinen alus tilattiin 28. kesäkuuta 1989 konsortiolta, jota johti Blohm + Voss. Muina yrityksinä olivat Thyssen Nordseewerke ja HDW Kielistä. Alukset on sijoitettu 2. fregattilaivueeseen (saks. 2. Fregattengeschwader) Wilhelmshaveniin.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Brandenburg | Blohm + Voss, Hampuri | 11. helmikuuta 1992 | 28. elokuuta 1992 | 14. lokakuuta 1994 | - |
| Schleswig-Holstein | Howaldtswerke-Deutsche Werft, Kiel | 1. heinäkuuta 1993 | 8. kesäkuuta 1994 | 24. marraskuuta 1995 | - |
| Bayern | Nordseewerke | 16. joulukuuta 1993 | 30. kesäkuuta 1994 | 15. kesäkuuta 1996 | - |
| Mecklenburg-Vorpommern | Bremer Vulcan | 23. marraskuuta 1993 | 23. helmikuuta 1995 | 1. joulukuuta 1996 | - |
Carl-Magnus Brander

Carl-Magnus Brander (27. helmikuuta 1919 Helsinki – 18. tammikuuta 1998) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä ja -valmentaja.
Brander pelasi SM-sarjaa KIF:ssä, Arsenalissa ja HIFK:ssa. Hän voitti kaksi Suomen-mestaruutta KIF:ssä vuosina 1941 ja 1943. Brander toimi Arsenalin pelaaja-valmentajana tämän ainoana pääsarjakautena 1948–1949. HIFK:iin Brander siirtyi Arsenalin pudottua SM-sarjasta ja pelasi siellä kaudet 1949–1956. Seuraavat kolme kautta hän toimi vielä HIFK:n valmentajana. Pelasi SM-sarjassa yhteensä 85 ottelua tehoilla 21 + 2.
Brander pelasi urallaan kaksi maaottelua.
Saavutukset ja palkinnot

2 Suomen-mestaruutta (1941, 1943)
2 SM-pronssia
Suomen Jääkiekkoleijona numero 55
Lauri Heino

| Lauri Heino |
| --- | --- |
 Kersantti Lauri Heino (vas.) ja kersantti Matti Virtanen jatkosodan aikana 22. heinäkuuta 1944.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. elokuuta 1918 Somero
Kuollut: 3. helmikuuta 2001 (82 vuotta) Somero
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Jatkosota
Sotilasarvo:  Ylikersantti
Joukko-osasto:  Panssariprikaati
Lauri Aleksanteri Heino (24. elokuuta 1918 Somero – 3. helmikuuta 2001 Somero) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari. Sotilasarvoltaan hän oli ylikersantti.
Heino palveli jatkosodassa panssarivaunun kuljettajana Panssariprikaatissa, ensin T-26-vaunun ja myöhemmin T-34-vaunun ajajana. Hänen ansioihin luetaan useiden vihollispanssarivaunujen pelastaminen Panssariprikaatin käyttöön, mukaan lukien prikaatin ensimmäinen T-34-vaunu.
Lauri Heino T-34-vaunun ajajana jatkosodan aikana 22. heinäkuuta 1944.
Heino nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi Panssaripataljoonan komentajan, everstiluutnantti Sven Björkmanin tekemän nimitysesityksen ja kenraalimajuri Taavetti Laatikaisen ja kenraalimajuri Ruben Laguksen puollon perusteella. Nimitys tapahtui 21. marraskuuta 1943 numerolla 123. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa osallistuminen taisteluihin suurta henkilökohtaista rohkeutta osoittaen sekä vihollisvaunujen evakuointi omaan käyttöön. Myöhemmin Heino kunnostautui muun muassa Talin–Ihantalan taistelussa.
Sodan jälkeen Heino toimi liikkeenharjoittajana. Hän osallistui myös Someron kunnallispolitiikkaan Someron kunnavaltuuston jäsenenä vuosina 1965–1968.
Lauri Heino kuoli vuonna 2001. Hänet on haudattu Someron uudelle hautausmaalle.
Lauri Heinon, hänen vaimonsa ja kahden poikansa hauta Someron hautausmaan uudella osiolla.
Hekimoğlu Ali pašša

| Hekimoğlu Ali pašša> Suurvisiiri |
| --- | --- |
 1732–1735 1742 1755  
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1689 Istanbul, Osmanien valtakunta
Kuollut: 14. elokuuta 1758 Kütahya, Osmanien valtakunta
Tiedot
Uskonto:  Islam
Hekimoğlu Ali pašša (1689–1758)  oli Osmanien valtakunnan virkamies ja sotilasjohtaja, joka toimi suurvisiirinä kolme kertaa, vuosina 1732–1735, 1742 ja 1755.
Ura

Alin isä oli Osmaneiden valtakuntaan loikannut venetsialainen, joka toimi sulttaani Mustafa II:n henkilääkärinä. Ali syntyi 4. kesäkuuta 1689 ja kasvoi Topkapin palatsin seraljissa. Hän työskenteli jo nuoresta iästä lähtien erilaisissa virkatehtävissä pääkaupungissa. Vuonna 1722 hänet nimitettiin Adanan kuvernööriksi, jossa tehtävässä hän alisti kapinoivat kilikialaisheimot. Vuonna 1724 hän siirtyi Aleppon kuvernööriksi, ja hän kunnostautui Tabrizin piirityksessä ja valtauksessa Persiaa vastaan käydyn sodan aikana. Hänet ylennettiin visiiriksi 1725, ja hän jatkoi kuvernöörin tehtävissä Osmanien valtakunnan itäosissa. Hän voitti šaahi Tahmasp III:n armeijan Kurijan taistelussa 15. syyskuuta 1731 ja valtasi sodan aikana vielä useita kaupunkeja.lähde?
Ura > Suurvisiirinä

Ali paššan ensimmäistä suurvisiirikautta luonnehditaan hallinnollisesti järkevänä aikana. Ali toteutti merkittävän valuuttauudistuksen. Hän neuvotteli Ranskan suurlähettilään markiisi Louis Sauveur de Villeneuven kanssa liittoutumisesta Habsburgien monarkian Itävaltaa vastaan, mutta Ranskan asettamien vaatimusten vuoksi hän ei allekirjoittanut liittolaissopimusta. Heinäkuussa 1735 osmanit ajautuivat uudelleen vihamielisyyksiin Persian kanssa, ja sen seurauksena Ali pašša joutui väistymään virasta. Irtisanottuja suurvisiirejä koskevan tavan mukaisesti hänet karkotettiin Istanbulista etäisen alueen kuvernööriksi. Ali pašša toimi aluksi Mytilínin kuvernöörinä, ja sen jälkeen hän pääsi Bosnian kuvernööriksi.