Charles de Gaulle
Sotilasura 1912–1940

Nuori Charles de Gaulle valitsi sotilasuran. Hän meni tunnettuun ranskalaiseen École spéciale militaire de Saint-Cyr -sotilasakatemiaan vuonna 1908. Hän valmistui vuonna 1912, liittyi jalkaväkirykmenttiin ja toimi siellä eversti Philippe Pétainin alaisuudessa.
Ensimmäisen maailmansodan alussa de Gaulle oli luutnantti, mutta ylennettiin pian kapteeniksi. Hän haavoittui ensimmäisessä taistelussaan 15. elokuuta 1914 Dinantissa. Toivuttuaan haavoittumisesta de Gaulle liittyi Champagnen rintamalla toimivaan 7. komppaniaan ja toimi sen päällikkönä. Hän haavoittui uudelleen 10. maaliskuuta 1915 Sommen rintamalla. Taisteluissa osoitettu älykkyys ja rohkeus, joskus jopa tottelemattomuuskin, saivat 33. armeijakunnan päällikön tekemään hänestä adjutanttinsa.
Maaliskuussa 1916 hänen rykmenttinsä joutui saksalaisten hyökkäyksen kohteeksi ja tuhoutui lähes kokonaan lähellä Verdunin kaupunkia. Yrittäessään läpimurtoa jäljelle jääneiden miestensä kanssa hän haavoittui erittäin vakavasti kolmannen kerran, nyt pistimen iskuista. Tämän jälkeen hän jäi saksalaisten vangiksi.
Yritettyään pakoa sotavankeudesta de Gaulle siirrettiin Ingolstadtiin Baijeriin. Leiri oli tarkoitettu hänen kaltaisilleen hankalille ja pakoa yrittäneille sotavangeille. Ajankulukseen de Gaulle järjesti muille vangeille esitelmiä, joissa käsiteltiin käynnissä olevaa sotaa ja sen ongelmia.
Sijoituspaikkansa varmuudesta huolimatta de Gaulle yritti pakoa kaikkiaan viisi kertaa, yrityksissään kuitenkaan menestymättä. Aselevon jälkeen hänet vapautettiin vankeudesta. Näistä kahdesta ja puolesta vankeudessa vietetystä vuodesta hänelle jäi karvas muisto ja hän piti itseään hyödyttömänä sotilaana, josta ei ole mihinkään.
Huolimatta pettymyksistään omiin sotilaallisiin kykyihinsä de Gaulle jatkoi sotilasuraansa toimien aluksi esikuntakenraali Maxime Weygandin ja sitten kenraaliksi kohonneen Philippe Pétainin alaisuudessa.
Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa vuonna 1920 de Gaulle oli vapaaehtoisena Ranskan sotilasavun joukoissa ja muodostamassa Puolan armeijaa. Hän taisteli ja teki itsestään kuuluisan taistelussa Zbrutšjoen lähellä. Hän vastaanotti Puolan korkeimman sotilasmitalin, Virtuti Militarin. De Gaulle oli ylennetty majuriksi ja hänellä olisi ollut mahdollisuus merkittävään sotilasuraan Puolassa, mutta hän päätti palata Ranskaan. De Gaulle oli kiinnostunut myös sodankäynnin teoriasta, erityisesti panssareiden käytöstä ja nopeista sotaliikkeistä. Puolan sodan kokemusten perusteella hän julkaisi lukuisia kirjoja ja artikkeleita armeijan uudelleen järjestämisestä. Teoksessa Vers l’armée de métier (”Ammattiarmeijaa kohti”) hän esitti uusia ajatuksia mekanisoidusta sodankäynnistä.
Heinz Guderian ja Saksan armeijan esikuntakenraalit olivat kiinnostuneita de Gaullen ajatuksista. Kotimaassa Pétain kuitenkin torjui suurimman osan de Gaullen uusista ja uudistavista ajatuksista ja näin miesten väliset suhteet huononivat. Myös ranskalaiset poliitikot torjuivat de Gaullen ajatukset, poikkeuksena Paul Reynaud, jolla oli myöhemmin merkittävä rooli de Gaullen uralla.
Vuosina 1929–1932 de Gaulle palveli Lähi-idässä. Vuonna 1932 hän toimi puolustusneuvoston pääsihteerinä. Vuonna 1939 hänet ylennettiin everstiksi.