stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Doors
Diskografia > Livealbumit

Absolutely Live (1970)
Alive, She Cried (1983)
Live at the Hollywood Bowl (1987)
In Concert (1991)
Live in Detroit 1970 (2001)
Live at the Aquarius Theatre: The First Performance (2001)
Live at the Aquarius Theatre: The Second Performance (2001)
Bright Midnight: Live in America (2002)
Live in Hollywood (2002)
Live in Philadelphia (2006)
Live in Boston 1970 (2007)
Live in Pittsburgh 1970 (2008)
Live at the Matrix 1967 (2008)
Live in New York (2009)
Diskografia > Kokoelma-albumit

13 (1970)
Weird Scenes Inside the Goldmine (1972)
The Best of The Doors (1973)
Greatest Hits (1980)
The Best of The Doors (1985) 2 LP
The Doors (1991); elokuvan soundtrack
Box Set (1997)
The Best of The Doors (2000) (sisältää vuonna 1973 julkaistun kokoelma-albumin kappaleet plus muita)
Legacy: the Absolute Best (2003) 2 CD
The Very Best of The Doors (2004)
Best of The Doors (2004)
Perception (2006)
The Very Best of The Doors (2007)
Scattered Sun (2007)
The Future Starts Here: The Essential Doors Hits (2008)
The Platinum Collection (2008)
L.A. Woman: The Workshop Sessions (2012)
Behind Closed Doors: The Rarities (2013)
Curated by Rsd (2014)
The Singles (2017)
Diskografia > Singlet

”Break On Through (To the Other Side)” (1967)
”Light My Fire” (1967)
”People Are Strange” (1967)
”Love Me Two Times” (1967)
”The Unknown Soldier” (1968)
”Hello, I Love You” (1968)
”Touch Me” (1968)
”Wishful Sinful” (1969)
”Tell All the People” (1969)
”Runnin’ Blue” (1969)
”You Make Me Real” / ”Roadhouse Blues” (1970)
”Love Her Madly” (1971)
”Riders on the Storm” (1971)
”Tightrope Ride” (1971)
”Ships with Sails” (1972)
”Get Up and Dance” (1972)
”The Mosquito” (1972)
”The Piano Bird” (1972)
Kirjallisuutta

Densmore, John: Riders on the Storm: Elämäni Jim Morrisonin ja The Doorsin kanssa, Helsinki Tammi 1992 ISBN 951-31-0072-3
Robby Krieger, Jeff Alulis: Set the Night on Fire. Elämää, kuolemaa ja kitaransoittoa The Doorsissa. Suomentanut Kirsi Luoma, Like, 2022 ISBN 978-951-1-39410-5
Manzarek, Ray: Light my fire: Matkani Doorsin kanssa.  (Light My Fire: My Life with the Doors, 1998)  Suomentanut Jaana Kapari. Helsinki:  Tammi, 1999.  ISBN 951-31-1373-6
Dokumenttielokuva

When You’re Strange (Tom DiCillo, 2009). Elokuvasta julkaistiin myös samanniminen soundtrack-albumi 2010lähde?.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta The Doors Wikimedia Commonsissa
The Doorsin viralliset kotisivut (englanniksi)
The Doors
|  Jim Morrison  Robby Krieger  Ray Manzarek  John Densmore  |
| --- | --- |
Studioalbumit:  The Doors (1967)  Strange Days (1967)  Waiting for the Sun (1968)  The Soft Parade (1969)  Morrison Hotel (1970)  L.A. Woman (1971)  Other Voices (1971)  Full Circle (1972)  An American Prayer (1978) 
Livealbumit:  Absolutely Live (1970)  Alive, She Cried (1983)  Live at the Hollywood Bowl (1987)  In Concert (1991)  Live in Detroit (äänitetty 1970; 2000)  Live in Hollywood: Highlights from the Aquarius Theater Performances (2001)  Live at the Aquarius Theatre: The First Performance (2001)  Live at the Aquarius Theatre: The Second Performance (2001)  Bright Midnight: Live in America (2001)  Live in Hollywood (2002)  Live in Philadelphia ’70 (2005)  Live in Boston (äänitetty 1970; 2005)  Live in Pittsburgh 1970 (2008)  Live at the Matrix 1967 (2008)  Live in New York (2009)  Live in Vancouver 1970 (2010)  Live at the Bowl ’68 (2012)  London Fog 1966 (2016)  Live at the Isle of Wight Festival 1970 (2018) 
Kokoelma-albumit:  13 (1970)  Weird Scenes Inside the Goldmine (1972)  The Best of The Doors (1973)  Greatest Hits (1980)  The Best of The Doors (1985)  The Doors (1980)  The Doors: Box Set (1997)  The Best of The Doors (2000)  Legacy: the Absolute Best  The Very Best of The Doors (2004)  Best of The Doors (2004)  Perception (2006)  The Very Best of The Doors (2007)  Scattered Sun (2007)  The Future Starts Here: The Essential Doors Hits (2008)  The Platinum Collection (2008)  L.A. Woman: The Workshop Sessions (2012)  Behind Closed Doors: The Rarities (2013)  The Singles (2017) 
Singlet:  ”Break On Through (To the Other Side)” / ”End of the Night” (1967)  ”Light My Fire” / ”The Crystal Ship” (1967)  ”People Are Strange” (1967)  ”Love Me Two Times” / ”Moonlight Drive” (1967)  ”The Unknown Soldier” / ”We Could Be So Good Together” (1968)  ”Hello, I Love You” / ”Love Street” (1968)  ”Touch Me” (1968)  ”Wishful Sinful” (1969)  ”Tell All the People” (1969)  ”Runnin’ Blue” (1969)  ”You Make Me Real” / ”Roadhouse Blues” (1970)  ”Love Her Madly” / ”Riders on the Storm” (1971)  ”The Mosquito” / ”Treetrunk” (1972)  ”Gloria” / ”Moonlight Drive” (1983) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef 
The Doors esiintymässä Kööpenhaminassa vuonna 1968.
The Doors vuonna 1971 Jim Morrisonin kuoltua.
The Doors vuonna 1969
The Doorsin tähti Hollywood Walk of Famella.
Egorovin lause

Matematiikassa Egorovin lause antaa ehdon mitallisten funktioiden jonon tasaiselle suppenemiselle.
Olkoon (fn) jono reaaliarvoisia mitallisia funktioita mitta-avaruudessa  (X,Σ,μ) siten, että fn suppenee μ-melkein kaikkialla äärellismittaisessa joukossa A kohti rajafunktiota f. Tällöin kaikilla ε > 0 on olemassa A:n osajoukko B jolle μ(B) < ε ja (fn) suppenee tasaisesti kohti f:ää joukossa A−B. Tässä μ(B) tarkoittaa B:n (μ-)mittaa.
Toisin sanoin pisteittäinen suppeneminen A:n melkein jokaisessa pisteessä antaa funktiolle f A:ssa paljon vahvemman tasaisen suppenemisen jossain A:ta mielivaltaisen vähän pienemmässä A:n osajoukossa. Lause voidaan todistaa suoraan käyttämällä tasaisen suppenemisen määritelmää ja μ:n subadditiivisuutta. Lauseen antamaa suppenemista kutsutaan melkein tasaiseksi suppenemiseksi. Huomaa, että oletus μ(A) < ∞ on välttämätön Egorovin lauseessa. Tarkastellaan Lebesguen mitan suhteen indikaattorifunktiota
joka on määritelty kaikilla reaaliluvuilla R. Tämä jono suppenee pisteittäin kohti nollafunktiota kaikkialla, mutta ei suppene tasaisesti missään joukossa R−B, missä B on mikä tahansa äärellismittainen joukko.
Egorovin lausetta voidaan soveltaa kompaktikantajaiseen jatkuvaan funktioon, jolloin saadaan todistettua Lusinin lause.
Lause on nimetty Dmitri Egorovin, venäläisen fyysikon ja geometrikon, mukaan.
Aiheesta muualla

Beals, Richard (2004).  Analysis: An Introduction.  New York: Cambridge University Press. ISBN 0-521-60047-2.
Weisstein, Eric W., et al. (2005).  Egorov's Theorem. Retrieved April 19, 2005.
Thomas Edison

| Thomas Alva Edison |
| --- | --- |
 Thomas Edison suunnilleen vuonna 1922.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1847 Milan, Ohio
Kuollut: 18. lokakuuta 1931 (84 vuotta) West Orange, New Jersey
Kansalaisuus:   yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  sähköoppi, fysiikka
Tunnetut työt:  hehkulamppu, fonografi
Palkinnot:  Franklin-mitali (1926)
 Nimikirjoitus
A Day with Thomas Edison (englanniksi) (1922)
Edison New Jerseyn laboratoriossaan 1901.
Edison ja fonografi vuonna 1878.
Edisonin kotifonografi, matkalaukkumalli.
Thomas Alva Edison (11. helmikuuta 1847 Milan, Ohio – 18. lokakuuta 1931 West Orange, New Jersey) oli yhdysvaltalainen keksijä ja liikemies. Hän oli aikansa tuotteliaimpia keksijöitä ja hänen nimissään oli 1 093 patenttia. Hän on jättiläisyritys General Electricin perustaja.
Suurin osa Edisonin keksinnöistä ei ollut täysin omintakeisia vaan aikaisempien patenttien jatkokehitelmiä. Keksijöinäkin toimivat käytännössä Edisonin lukuisat alaiset. Edisonia arvosteltiin toistuvasti siitä, että hän ei myöntänyt muiden osuutta keksinnöissään. Edisonille kuitenkin myönnettiin maailmanlaajuisesti patentteja muun muassa Yhdysvalloissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Ranskassa ja Saksassa.
Suku

Edisonien esi-isät, Hollannin Edesonit, tulivat New Jerseyyn vuonna 1730. Thomas Alva Edisonin isä, Samuel Ogden Edison Jr oli päreentekijä, räätäli ja kapakoitsija. Hän osallistui Kanadan itsenäisyyttä ajaneeseen kapinaliikkeeseen ja pakeni kapinan epäonnistuttua isoisänsä kanssa Port Huroniin, Michiganiin, jättäen väliaikaisesti puolisonsa Nancy Matthews Elliottin ja heidän lapsensa jälkeen. Lopulta Samuel muutti Milaniin Ohiossa. Kaupunki koki taloudellisen kasvun kauden, ja Samin perhe seurasi perässä. Vuonna 1847 perheeseen syntyi seitsemäs lapsi, Thomas Alva Edison. Milanin talouskasvu oli pian ohitse ja seitsenvuotias "Al" muutti perheensä kanssa Port Huroniin Michiganissa.
Varhaiset vuodet

Thomas Edison aloitti koulunkäynnin myöhään sairasteltuaan toistuvasti lapsena. Hänen mielensä harhaili usein, ja hänen opettajansa Alexander Crawfordin oli kuultu sanoneen Edisonia tyhmäksi. Tähän päättyi Edisonin saama kolmen kuukauden muodollinen koulutus. Hänen äitinsä oli toiminut opettajana Kanadassa ja otti mielellään hoitaakseen poikansa koulutuksen. Äiti Nancy Edison rohkaisi poikaansa lukemaan ja tekemään kokeita. Thomas olikin kiinnostunut erityisesti fysiikasta ja kemiasta, joten hän rakensi kotiinsa laboratorion. Rahaa laboratoriotarvikkeisiin hän sai myymällä itse painettuja sanomalehtiä.
Edison kuuroutui osittain nuorukaisena. Hänestä tuli sähköttäjä sen jälkeen, kun hän pelasti J.U. MacKenzien pojan, Jimmien, karkuteille joutuneen rautatievaunun alta. MacKenzie oli niin kiitollinen Edisonille, että hän otti Edisonista huolehtiakseen ja koulutti hänet sähköttäjäksi. Edisonin huonokuuloisuudesta oli sähköttäjän työssä hyötyäkin, sillä sen vuoksi hän välttyi kuulemasta vieressä istuvaa toista sähköttäjää. Osa hänen varhaisemmista keksinnöistä liittyykin sähkölennättimeen, kuten esimerkiksi reikänauha. Edison haki ensimmäistä patenttiaan, sähköistä ääntenlaskijaa, 28. lokakuuta 1868. Keksintö jäi vuosikymmeniksi unohduksiin, koska vanhoilliset poliitikot estivät sen käyttöönoton; Edisonin elämäkerran nuorisopainoksessa asia ilmaistaan näin:
»Joskus on poliittisesti ehdottoman välttämätöntä, että ääntenlaskenta sujuu hyvin hitaasti, koska mielipiteet voivat laskennan aikana vielä muuttuakin. Tällainen kone aikaansaisi nopeita ja poliittisesti vaarallisia päätöksiä, joiden kumoaminen olisi aivan liian hankalaa!»
Menlo Park (1876–1881) > Sähkövalo

Monet keksijät olivat yrittäneet valmistaa hehkulamppuja. Kuitenkin vasta Edisonin ansiosta sähkövalaistus alkoi nopeasti yleistyä.
Alkuvaiheessa suurimpana ongelmana oli löytää hehkulankaan mahdollisimman sopiva materiaali. Edison kokeili monia tarkoitukseen sopivia metalleja, muun muassa platinaa, mutta päätyi lopulta hiililankaan. Ensimmäisen onnistuneen kokeen hän suoritti 22. lokakuuta 1879, ja se kesti 40 tuntia. Edison paransi vielä keksintöään ja jätti patenttihakemuksen 4. marraskuuta. Seuraavan vuoden tammikuun 27. päivänä hänelle myönnettiinkin patentti n:o 223 898 hiililangalla toimivasta sähkölampusta. Vaikka patentissa mainittiin monia tapoja, joilla hiililanka olisi voitu valmistaa, patentin myöntämisen jälkeenkin kesti vielä kuukausia, ennen kuin Edison ja hänen työryhmänsä keksivät karbonisoidun bambulangan, joka kesti käytössä yli 1 200 tuntia.
Tämän jälkeen Edison osti myös Henry Woodwardille 29. elokuuta 1876 Yhdysvalloissa myönnetyn patentin n:o 181 613 ja sai yksinoikeuden myös hänelle Kanadassa myönnettyyn patenttiin. Nämä patentit koskivat typellä täytettyyn lasisäiliöön sijoitettua hiililankaa. Tällainen hehkulamppu erosi selvästi Edisonin omasta keksinnöstä, josta kuitenkin tuli ensimmäinen kaupallisesti menestynyt sähkölamppu.
Edison perusti eräiden rahoittajien kuten J. P. Morganin ja Vanderbilt-suvun kanssa New Yorkiin Edison Electric Light Companyn vuonna 1878. Hän esitteli hehkulamppua ensimmäisen kerran julkisessa näytöksessä 31. joulukuuta 1879 Menlo Parkissa. Niihin aikoihin hän myös sanoi: "Teemme vielä sähköstä niin halpaa, että enää vain rikkaat polttavat kynttilöitä."
George Westinghousen yhtiö osti Philip Diehlin kilpailevan induktiolampun patentin 25 000 dollarilla vuonna 1882, mikä pakotti Edisonin yhtiön pitämään tarkemmin kiinni patenttioikeuksistaan ja alentamaan sähkölamppujen hintaa.
Lokakuun 8. päivänä 1883 Yhdysvaltojen patenttivirasto totesi, että Edisonin patentti perustui William Sawyerin työhön ja oli siksi mitätöitävä. Kiista asiasta jatkui kuusi vuotta, kunnes 6. lokakuuta 1889 oikeus totesi, että Edisonin väite siitä, että hän oli olennaisesti parantanut hehkulamppua, oli oikea. Välttääkseen mahdollisen oikeusriidan Joseph Swanin kanssa, joka oli hakenut Britanniassa myös patentin hehkulampulle, Swan ja Edison perustivat yhdessä Ediswan-yhtiön markkinoimaan keksintöä Britanniassa.
Maailman ensimmäinen julkinen rakennus, joka valaistiin Edisonin sähkölampuilla, oli Mahenin teatteri Brnossa, nykyisessä Tšekissä. Sinne sähkövalaistuksen asensi Edisonin assistentti Francis Jehl.
Menlo Park (1876–1881) > Sähkön jakelu

Edison sai vuonna 1880 patentin myös sähkön jakelujärjestelmälle, joka oli olennaisen tärkeä, jotta sähkölamppu olisi levinnyt yleiseen käyttöön. Vasta se teki vähitellen mahdolliseksi muidenkin sähkölaitteiden yleistymisen, vaikka esimerkiksi ensimmäinen sähkömoottori olikin keksitty jo 1820-luvulla. Edison perusti 17. joulukuuta 1880 yhtiön nimeltä Edison Illuminating Company. Se oli maailman ensimmäinen yleisölle sähköä myynyt sähkölaitos, ja vuonna 1882 sen ensimmäinen voimalaitos tehtiin New Yorkin Pearl Street Stationille. Syyskuun 4. päivänä 1882 Edison itse kytki sähköverkkoon virran. Laitos jakoi Manhattanin eteläosiin tasavirtaa 110 voltin jännitteellä.
Jo saman vuoden tammikuussa Edison oli avannut ensimmäisen höyrykäyttöisen sähkövoimalan Holborn Viaductilla Lontoossa. Tämä tasavirtajärjestelmä tuotti sähköä katulamppuihin sekä muutamiin lähellä voimalaa sijainneisiin yksityisasuntoihin. 19. tammikuuta 1883 ensimmäinen standardoitu, ilmajohtoihin perustuva sähkövalaistusjärjestelmä otettiin käyttöön Rosellessa New Jerseyssä.
Edisonin ilmiö

Vaikka Edison ei varsinaisesti ollut tiedemies, hän teki yhden tieteelliseltäkin kannalta merkittävän havainnon. Vuonna 1883 hän havaitsi, että negatiivisella sähköllä varatusta metallilevystä sähkö voi purkautua tyhjiönkin läpi. Tätä sanotaan Edisonin ilmiöksi. Vasta myöhemmin todettiin, että purkauksen aiheuttavat metallista irtoavat elektronit, joiden löytymiseen myös tämä havainto osaltaan vaikutti. Edison ei uskonut tällä keksinnöllä olevan käytännön merkitystä, mutta hän päätti kuitenkin patentoida sen. Myöhemmin keksintö osoittautui kuitenkin huomattavan tärkeäksi myös tekniseltä kannalta, sillä siihen perustuvat elektroniputket.
Huomionosoituksia

Life-lehti sijoitti Edisonin erikoisnumerossaan vuonna 1997 ensimmäiseksi listalle, joka käsitti "100 tuhannen viimeksi kuluneen vuoden merkittävintä ihmistä". Michael H. Hartin luettelossa historian merkittävimpien henkilöistä Edison on sijalla 35. Hänet on valittu myös viidenneksitoista suurimmaksi amerikkalaiseksi TV-sarjassa "The Greatest American" vuonna 2005. Vuonna 1915 Edison sai Franklin-mitalin. Vuonna 1940 Spencer Tracy esitti Edisonia elokuvassa "Edison The Man".
Hänen alkuperäinen laboratorionsa Menlo Parkissa siirrettiin museoitavaksi New Yorkin Greenwich Villageen. Hankkeen rahoitti pääasiassa Edisonin ystävä Henry Ford. Samoin alueelle siirrettiin Edisonin elämään oleellisesti liittynyt Smith´s Creek Depoint -niminen rautatieasema, jolle rakennettiin oma rautatieyhteys ja jonka kautta Edison saapui sähkölampun keksimisen 50-vuotisjuhlaan vuonna 1930.
Tällä asemalla äkkipikainen konduktööri oli heittänyt nuoren pojan ulos junasta tämän aiheutettua ensimmäisillä kokeillaan vahingossa pienen tulipalon; elämäkerran mukaan tällöin annetut kovat korvapuustit vaurioittivat pojan kuuloa pysyvästi. Kun Edison kuusi vuosikymmentä myöhemmin poistui junanvaunusta samalla asemalla, hänet auttoi vaunun portaita alas Yhdysvaltain silloinen presidentti.
Tämän juhlan yhteydessä Edison istui vielä kerran vanhan työpöytänsä ääreen tehdäkseen lampun valmistuskokeen uudelleen. Kaikki tarvittava oli tuotu jo valmiiksi ja vanhat apulaiset olivat myös paikalla. Nyt koe sujui vanhasta muistista täysin mutkatta.
Kun historiallinen muistolamppu valmistui ja Edison nousi tuoliltaan, Henry Ford kiinnitytti tuolin tarkalleen siihen paikkaan, mihin se Edisonilta jäi.
Viimeiset vuodet

Edison oli aktiivinen liike-elämässä aina kuolemaansa asti. Edisonista tuli Milanissa, Ohiossa sijaitsevan synnyinkotinsa omistaja vuonna 1906. Viimeisellä vierailullaan vuonna 1923 hän oli järkyttynyt havaitessaan vanhan kotinsa valaisun tapahtuvan edelleen lampuilla ja kynttilöillä.
Thomas Edison kuoli diabeteksestä aiheutuneisiin komplikaatioihin 18. lokakuuta 1931 "Glenmontin" kodissaan  Llewellyn Parkissa West Orangessa, New Jerseyssä, minkä hän oli hankkinut vuonna 1886 häälahjaksi Minalle. Thomas Edison on haudattu kotinsa pihalle.
Edisonin viimeistä henkäystä säilytetään koeputkessa Henry Fordin museossa. Ford kehotti Charles Edisonia sinetöimään Edisonin kuolinhuoneen ilmaa sisältävä koeputki pian kuoleman jälkeen muistona. Muovinen kuolinnaamio valmistettiin myös.
Historioitsija Paul Israel on luonnehtinut Edisonia "vapaa-ajattelijaksi". Edisoniin oli suuresti vaikuttanut Thomas Painen teos The Age of Reason. Edison puolusti Painen "tieteellistä  deismiä". Edison kannatti väkivallattomuutta. 
Kun häntä pyydettiin laivaston konsultiksi ensimmäisen maailmansodan aikana Edison totesi kehittävänsä ainoastaan puolustuksellisia aseita ja myöhemmin kertoi olevansa ylpeä siitä, että ei ole koskaan keksinyt/kehittänyt aseita surmaamistarkoituksiin ("I am proud of the fact that I never invented weapons to kill.") Edisonin väkivallattomuuden filosofia ulottui myös eläimiin: "Väkivallattomuus johtaa korkeimpaan etiikkaan, mikä on kaiken kehityksen päämäärä. Kunnes me lopetamme kaikkien elävien olentojen vahingoittamisen olemme yhä villi-ihmisiä."
Yksityiselämä

Thomas Edison meni 25. joulukuuta 1871 naimisiin 16-vuotiaan Mary Stilwellin kanssa. He olivat tavanneet kaksi kuukautta aikaisemmin Maryn työskennellessä Edisonin yrityksessä. He saivat kolme lasta:
Marion Estelle Edison (1873–1965), lempinimi "Dot"
Thomas Alva Edison, Jr. (1876–1935), lempinimi "Dash"
William Leslie Edison (1878–1937)
Mary Edison kuoli 9. elokuuta 1884, ehkä aivokasvaimen johdosta.
Toisen avioliittonsa 39-vuotias Edison solmi 24. helmikuuta 1886 Akronissa, Ohiossa. Uusi vaimo oli 20-vuotias Mina Miller, jota Edison kosi käyttämällä morseaakkosia, jotka Mina oli oppinut heidän seurustelunsa aikana. Mina oli keksijän ja filantroopin Lewis Millerin tytär. Lewis Miller oli Chautauqua Institutionin kanssaperustaja ja metodistien hyväntekeväisyysjärjestöjen tukija. Mina ja Thomas Edison saivat kolme lasta:
Madeleine Edison (1888–1979), puoliso John Eyre Sloane.
Charles Edison (1890–1969), joka otti myöhemmin yrityksen hoitoonsa isänsä kuoleman jälkeen ja joka valittiin myöhemmin New Jerseyn kuvernööriksi. Hän johti myös isänsä kokeellisia laboratorioita West Orangessa, New Jerseyssä.
Theodore Edison (1898–1992), ainoa perheenjäsen jolla oli college-tutkinto (MIT Physics 1923). Hänellä oli myös yli 80 patenttia ansioinaan.
Mina kuoli Thomas Edisonin jälkeen 24. elokuuta 1947.
Edisonin keksintöjä

fonografi, joka oli hallitseva äänentoistolaite ennen gramofonin keksimistä, käytettiin myös sanelulaitteena
kinetoskooppi, laite, jossa katsotaan sisään ja josta näkee elävää kuvaa
elokuvaprojektori
Edison-kanta
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thomas Edison Wikimedia Commonsissa
Beals, Gerald: The Biography of Thomas Edison Thomasedison.com. 1999. Viitattu 17.10.2018 (englanniksi).
Patent list nps.gov. 30.6.2006. Arkistoitu 30.6.2006. Viitattu 17.10.2018 (englanniksi).
Edison, Thomas Alva: Let us not forget – A message to the American people archive.org. 30.12.1918. Viitattu 17.10.2018. (englanniksi) – Blue Amberol -fonografisylinterille 30.12.1918 tallennettu Edisonin puhe ensimmäisen maailmansodan päätyttyä (äänitiedosto 1:47 min)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Edison vuonna 1878
Menlo Parkissa joulukuussa 1879 esitelty Edisonin hehkulamppu
Huomiota herättävät sähkövaloesitykset tulivat suosituiksi yleisötapahtumiksi kuten tässä Tennesseen 100-vuotisnäyttelyssä vuonna 1897.
"Topsyn teloitus" (Electrocuting an Elephant, 1903)
Seminole Lodge, Edisonin talviasunto Fort Myersissa, Floridassa
Mina Edison vuonna 1906
Isokihu

| Isokihu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Kihut Stercorariidae
Suku::  Kihut Stercorarius
Laji::  skua
Kaksiosainen nimi
 Stercorarius skua  (Brunnich, 1764) 

Katso myös
   Isokihu Wikispeciesissä   Isokihu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isokihu (Stercorarius skua) on valtamerten lintu, jota tavataan Suomessa kerran tai muutaman kerran vuodessa. Lajin nimesi Morten Thrane Brünnich 1764.
Koko ja ulkonäkö

Isokihu on tummanruskea merilintu. Sen pituus 50–58 cm, siipien kärkiväli 125–140 cm ja paino 1,2–1,6 kg. Naaras on huomattavasti koirasta suurempi.
Euroopan vanhin rengastettu isokihu on ollut 32 vuotta ja 10 kuukautta vanha brittiläinen lintu.
Levinneisyys

Isokihun pesimäkanta rajoittuu Eurooppaan. Isokihua pesii Euroopassa 12 900 – 15 000 paria, joista 9 600 – 9 700 Isossa-Britanniassa. Lajia pesii myös Färsaarilla (1 000 – 2 000 paria), Islannissa (1 000 – 2 000 paria), Huippuvuorilla (1 000 – 1 100 paria), Norjassa (110–150 paria), Venäjällä (100–150 paria) ja Irlannissa (13–15 paria). Se talvehtii avomerellä Atlantilla lähellä päiväntasaajaa. Lajin kanta on elinvoimainen. Britannian kanta on runsastunut voimakkaasti, Färsaarten kanta puolestaan on taantunut.lähde? Suomessa isokihu on havaittu hyväksytysti vuoden 2023 loppuun mennessä 86 kertaa.
Elinympäristö

Isokihu viihtyy merten rannoilla ja avomerellä. Harvoin sitä tavataan sisämaan järvillä.
Lisääntyminen

Isokihut lisääntyvät yhdyskuntina saarten ylätasanteilla ja kallionseinämillä. Pesä on vain syvennys maassa. Naaras munii kaksi munaa, joita molemmat emot hautovat. Haudonta kestää 28–30 vuorokautta. Poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti ja ovat lentokykyisiä 6–7-viikkoisina. Emot puolustavat pesäänsä ihmisiltä ja muilta vaaroilta nopeilla syöksyillä. Pesii ensimmäisen kerran vasta 7–8-vuotiaana.
Ravinto

Isokihu syö kalaa, jota se hankkii usein ryöväämällä pienemmiltä merilinnuilta. Se tappaa ja syö myös lintuja, jopa merilokin kokoisia. Isokihun ravintoon kuuluvat myös linnunmunat ja -poikaset, jopa saman lajin poikaset (kannibalismi).