Itämeren jäätikkövirta
Jäätikkövirta ja virtauskieleke > Jääkauden huippuvaihe (LGM)

Jääkauden viimeinen laaja jäätiköityminen alkoi Keski-Veikselin aikana ja silloin Skandien vuoriston jäätiköt olivat aluksi virranneet alas Pohjanlahdelle. Runsas lumentulo työnsi jäätikköä sekä Suomen puolelle että etelään varsinaiselle Itämerelle. Jäätiköitymisen huippuvaiheessa oli Pohjanlahdelle kertynyt jäätikölle paksuutta noin kolme kilometriä. Tältä kalottialueelta virtasi jäätä eri ilmansuuntiin ja Itämeren jäätikkövirta johti jäätä Itämeren altaaseen kohti etelää. Sen monet virtauskielekkeet ovat jääkauden kylmimmän LGM-vaiheen aikana puskeneet jään reunaa aina Saksaan, Puolaan, Venäjälle ja Liettuaan jättäen sinne muistoiksi reunamoreeneja tai reunamuodostumia. Vaikka nämä jäätikön kaukoliikuntojen muodostumat tunnetaan hyvin, ei jäätikön liikkeistä ennen niitä tiedetä paljoakaan. Parhaiten tunnetaan mannerjäätikön sulamisvaiheen jäätikkövirrat ja jäätikkövirrasta haarautuneet virtauskielekkeet. Voidaan kuitenkin olettaa, että jäätikön laajenemisvaiheen loppuaikoina jäätiköt virtasivat samoja reittejä kuin ne tekivät sulamisaikanaan jo kauan ennen Salpausselkien (12 300 vs) muodostumista. Salpausselkävaiheen jälkeen tiedetään kehityksen kulku hyvin.
Ahvenanmaan kohdalla on jäätikkövirran länsipuolella virrannut Keski-Ruotsin virtauskieleke (engl. Middle Swedish Ice Lobe) ja jäätiköiden välinen raja on kulkenut Tukholman alueella linjaa Gävle, Västerås ja Nyköping pitkin  ja etelässä se on seurannut Keski- ja Etelä-Ruotsin rannikkoseutua Skåneen asti. Jäätikkövirran itä- ja eteläraja on häilyvämpi, sillä siitä on haarautunut Lounais-Suomen ja Suomenlahden yli kaakkoon johtanut haara, joka on kuitenkin siellä törmännyt Karjalan virtauskielekkeeseen (engl. Karelian Ice Lobe). Tämä kieleke on, ylitettyään ensin Laatokan, kiertänyt etelän kautta Peipsijärven ja työntynyt Valko-Venäjän pohjoisosiin asti muodostaen itsekin osan mannerjäätikön LGM-vaiheen reunasta . Riian jäätikkövirta (engl. Riga Ice Stream) on ensin ylittänyt Hiiumaan ja Saarenmaan ja jatkanut sitten Riianlahden mennessään Latvian ja Liettuan alangoille. Se on kylmimmässä LGM-vaiheessaan saavuttanut eteläkaakossa Valko-Venäjän rajan (noin 19 000 vs). Vaikka edellä esitellyt ja alempana esiteltävät kielekkeet ovat olleet aktiivisia LGM-vaiheen aikana, ovat ne saavuttaneet LGM-rajan hieman eri aikoina (merkitty sulkuihin). Seuraava kieleke on ollut lyhyt Masurian virtauskieleke (engl. Mazury Ice Lobe), joka on ylittänyt Venäjällä Kuurinhaffin ja liikkunut Masurian seudulle Puolaan. Kahden edellisen väliin on jäänyt hitaasti virtaavan jäätikön alue, jolla ei ole nimeä. Seuraavana, edellisten länsipuolella, on sijainnut Veikselin virtauskieleke (engl. Vistula Ice Lobe), joka on aluksi ylittänyt Veikselinhaffin matkallaan Veikselin jokilaaksoon Puolassa (noin 22 000 vs). Oderin virtauskieleke (engl. Oder Ice Lobe) on tehnyt samoin Oderinhaffilla ja se on seurannut Oderjokea yläjuoksulle päin Puolan Zielona Góraan asti (noin 20 000 vs). Yli puolet kielekkeen vaikutusalueesta sijaitsee Oderin länsipuolella Saksassa. Oderin ja Veikselin virtauskielekkeiden välissä on varsin laaja hitaasti virtaavan jäätikön alue, jolle ei ole tiedossa nimeä. Itämeren jäätikkövirran päävirta on edennyt Itämeren altaassa täyttäen ensin sen eteläosat. Samalla sen kärkikieleke on kääntynyt Skånen ympäri suuntautuen aluksi kohti Tanskan saaria ja sen jälkeen kohti Jyllannin niemimaata. Noin 22 000 vs jäätikön pohjois-etelä- suuntainen reuna sijaitsi keskellä Jyllannin niemimaata. Jäätikkövirta on kohdannut niemimaan pohjoisoissa siihen työntyneen Keski-Ruotsin virtauskielekkeen ja Skagerrakin virtauskielekkeen tuomat jäätiköt.