stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Michel Aflaq
Elämäkerta > Vallankaappaukset

Irakiin oli myös perustettu Baath-puolue. Se kaappasi maassa vallan helmikuussa 1963. Syyriassa valta kaapattiin 8. maaliskuuta 1963 ja siviilipresidentti Nazim al-Kudsi syrjäytettiin. Syyriassa uusi hallitus muodostettiin sekä Baath-puolueen että Nasserin kannattajista. Nasser piti vallankaappauksia itselleen uhkana ja hänen propagandakoneistonsa hyökkäsi Baath-puoluetta vastaan. Seurauksena oli välien lopullinen katkeaminen.
Asiat eivät kuitenkaan edenneet lopulta suotuisasti. Sekä syyrialaiset että irakilaiset sotilaat, jotka muodostivat puolueen sotilasosaston, olivat syrjäyttämässä siviilejä puolueen johdosta. Myös Aflaq joutui syrjään. Nyt julistettiin, että sosialismin rakentamiseksi tarvittiin sotilaiden ja johtajien liittoa. Vaikka sotilaat johtivat Irakin ja Syyrian vallankaappauksia, katsottiin maailmalla, että johtaja oli Aflaq. Vastavallankumous syrjäytti Baath-puolueen Irakissa 10. marraskuuta 1963.
Tilanne Baath-puolueessa kiristyi myös Syyriassa. Puolueen sotilaallinen- ja siviiliosasto kävivät valtakamppailua ja Aflaqin siviiliosasto hävisi kamppailun. Hafez al-Assadin kaapattua Syyriassa vallan 23. helmikuuta 1966 oli Aflaqin pakko lähteä maanpakoon. Tämä merkitsi myös Baath-puolueen hajoamista Irakin puolueeseen ja Syyrian uus-Baathilaiseen puolueeseen. Aflaq ei enää koskaan palannut synnyinmaahansa.
Elämäkerta > Maanpaossa

Libanonissa ja Brasiliassa vietetyn maanpakolaisuuden jälkeen Aflaq muutti vuonna 1968 Irakiin. Siellä hän syytti sikäläistä Baath-puoluetta siitä, että he eivät tukeneet palestiinalaisia heidän kamppailussaan. Irakin johto ei halunnut avointa konfliktia Israelin kanssa ja Aflaq siirtyi vapaaehtoisesti Libanoniin vuonna 1971 välttääkseen suuremmat riidat Irakin johdon kanssa. Samana vuonna Syyrian johtaja Hafez al-Assad ilmoitti, että Aflaq on tuomittu poissaolevana kuolemaan. Aflaq palasi Irakiin jälleen vuonna 1974.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet

Palattuaan Irakiin Aflaq ei enää osallistunut politiikkaan. Hän omistautui kirjoittamaan teoksia, jotka käsittelivät arabien kansallisuusliikettä ja vallankumoushistoriaa. Hän sai jonkin verran vaikutusvaltaa, kun Irakin presidentti Saddam Hussein ystävystyi hänen kanssaan. Vuosina 1980−1988 käydyn Irakin–Iranin sodan aikana Iran väitti propagandassaan, että Irakin johtaja ottaa vastaan käskyjä kristityltä.
Aflaq kuoli vuonna 1989 Pariisissa, missä oli saamassa hoitoa pitkäaikaiseen sairauteensa.
Arvioita elämäntyöstä

Aflaqia on pidetty askeettisena ja ujona henkilönä, joka eli vaatimatonta elämää.
Yhdysvalloissa työskennellyt libanonilainen filosofi Fouad Ajami on tarkastellut Aflaqin kirjoituksia kriittisesti. Hänen mukaansa niistä puuttuu todellinen sisältö. Sisällön sijasta kirjoittaja tuntuu olleen kovin innostunut omista sanoistaan. Ajami myöntää kuitenkin, että niissä on myös hyvää näkemystä siitä, mikä arabimaailman kehityksessä meni vikaan ja mitä pitäisi tehdä, jotta saavutettaisiin parempi tulevaisuus.
Toisin kuin ystävänsä ja työtoverinsa Salah al-Din al-Bitar, joka esitti myös käytännöllisiä ratkaisuja arkisiin ongelmiin, Aflaq keskittyi enemmän unelmiin.
Aflaq esiintyi päättäväisenä sananvapauden puolustajana. Al-Assadin kaapattua vallan Syyriassa hän vaati demokratiaa ja vastusti diktatuurin rakentamista. Hänen ajatuksiinsa sanan- ja ajatuksenvapaudesta liittyy kuitenkin tiettyä horjuvuutta ja paradokseja. Aflaq kirjoitti, että Baath-puolueen tuli pitää valtaa ilman vapaita vaaleja sekä neuvoa ihmisiä tietyn siirtymäkauden aikana joka vaadittiin ennen parempaa yhteiskuntaa. Kansalta ei olisi tarvetta kysyä mielipidettä, sillä vain puolueella oli hallussaan oikeat vastaukset.
Syyrian diktaaturihallinnon ja Saddam Husseinin katsotaan nykyään käyttäneen Aflaqin kirjoituksia yhtenä kovaotteisen diktatuurin oikeuttajista.
Michel Aflaq keskustelemassa Saddam Husseinin kanssa vuonna 1988.
Käännös suomeksi
Alikääpiö

Nimeäminen · Luokittelu
Kehitys · HR-kaavio · Nukleosynteesi

Tähtijärjestelmä · Eksoplaneetta

Luettelot tähdistä
Synty ja kehitys
Synty · Prototähti · Esipääsarja · Pääsarja
Horisontaalihaara · Asymptoottihaara
Esiplanetaarinen sumu · Planetaarinen sumu
Wolfin–Rayetin tähti · Valesupernova
Supernova · Hypernova
Luminositeettiluokitus
Alikääpiö · Kääpiö (Punainen · Keltainen · Sininen)
Alijättiläinen · Jättiläinen (Punainen · Sininen)
Kirkas jättiläinen · Ylijättiläinen (Punainen · Sininen)
Hyperjättiläinen
Spektriluokitus
O · B · A · F · G · K · M
Bariumtähti · Hiilitähti · Teknetiumtähti
Jäänteet
Valkoinen kääpiö · Musta kääpiö · Heliumplaneetta
Neutronitähti (Pulsari · Magnetar) · Musta aukko
Nukleosynteesi
Alfareaktio · Kolmialfareaktio · Heliumleimahdus
Hiilisykli · Hiilen fuusio · Neutronisieppaus · Nova
Yleiset ominaisuudet
Ikä · Magnitudi · Metallisuus · Luminositeetti
Aiheeseen liittyvää
Ruskea kääpiö · Ruskea alikääpiö · Planeetta
Tähtijoukko (Avoin · Pallomainen) · Tähdistö
Auringon ominaisuudet
n
k
Alikääpiö tarkoittaa tähteä, joka on hieman himmeämpi kuin pääsarjan tähti. Alikääpiöiden kirkkaus on noin kaksi magnitudia himmeämpi kuin vastaavan pääsarjan tähden. Alikääpiötä merkitään spektriluokituksessa sd tai VI.
Alikääpiöt jaetaan kahteen tyyppiin, viileisiin ja kuumiin.
Viileät alikääpiöt

Viileät, metalliköyhät alikääpiöt, joita sanotaan tavallisesti vain "alikääpiöiksi", ovat pääsarjan tähtiä himmeämpiä, koska niiden metallipitoisuus on alhainen, ja ne kuuluvat yleensä populaatio II:een.
Koska näissä alikääpiöissä on vähän metalleja, ne säteilevät enemmän ultraviolettisäteilyä kuin vastaavan lämpöiset pääsarjan tähdet. Kaasumaiset metallit nimittäin imevät ultraviolettisäteilyä. Alhaisen metallipitoisuuden tuottama parempi säteilynläpäisykyky tuottaa pienemmän, kuumemman tähden kuin suurimetallisen Populaatio I:n tapauksessa.
Nämä alikääpiöt ovat usein Linnunradan halossa, ja niillä on suuret liikenopeudet Aurinkoon verrattuna. Tunnettuja viileitä alikääpiöitä ovat muun muassa Kapteynin tähti ja Groombridge 1830.
Viileät alikääpiöt > Esimerkki viileästä alikääpiöstä

tähti Myy Cassiopeiae A (μ Cas A, Mu Cas A)
etäisyys 24,63 valovuotta
tällä tähdellä on eksoplaneetta
spektriluokka G5VI (Auringon G2V)
absoluuttinen kirkkaus 5,78 (Auringon noin 4,8, G5V:lle 5,08)
pintalämpötila 5 770 kelviniä
massa 0,61 aurinkoa
säde 0,71 aurinkoa
säteilyntuotto 0,42 aurinkoa
metallipitoisuus 0,21 aurinkoa
pyörähdysaika 23,3 vuorokautta
Kuumat alikääpiöt

Heliumrikkaat alikääpiöt ovat eräs joidenkin tähtien kehityksen viimeisistä vaiheista. Näitä sanotaan tavallisesti kuumiksi alikääpiöiksi tai sinisiksi kääpiöiksi. Ne kuuluvat spektriluokkiin O ja B. Nämä ovat pääsarjan alla HR-kaaviossa, ja niiden sanotaan edustavan "äärimmäistä horisontaalihaaraa" EHB tai "sinistä horisontaalihaaraa" HBB. Horisontaalihaaran tähdethän polttavat heliumia.. Monesti nämä tähdet merkitään spektriluokkaan sdO, sdOB tai sdB. sdB-tähtien massa on noin 0,5 Auringon massaa.
Nämä tähdet syntyvät punaisesta jättiläisestä, jonka vetypitoiset ulko-osat viskautuvat pois ennen kuin tähden ydin alkaa polttaa heliumia.
Tämä ennenaikainen tähden vetykerroksen häviäminen johtuu ehkä lähekkäisestä kaksoistähtiluonteesta. Tällöin kuumat alikääpiöt kehittyvät suoraan horisontaalihaaran jättiläistähdistä. Toisen teorian mukaan kaksi jättiläistähdistä kehittynyttä valkeaa kääpiötä sulautuu yhteen kuumaksi alikääpiöksi. Näitä tähtiä on runsaasti vanhoissa tähtijärjestelmissä, lähinnä ellipsigalakseissa ja pallomaisissa tähtijoukoissa.
Kuumat alikääpiöt > Kuumien alikääpiöiden tyypit

| Tyyppi | Lyhennys | Spektrin piirteitä |
| --- | --- | --- |
| Horisontaalihaaran B-haara | HBB -tähti | Ohuita vedyn Balmerin absorptioviivoja, He I, Mg |
| B-alikääpiö | sdB-tähti | Leveä Balmerin absorptio, heikko He I |
| OB-alikääpiö | sdOB-tähti | sdB, ja He II kohdalla 4686 Å |
| O-alikääpiö | sdO-tähti | He:tä runsaasti, He II |
Lähde:
Irakin sodan tappiot ja siviiliuhrit

Irakin sodan tappiot ja siviiliuhrit ovat eri sotivien osapuolten tuottamia kuolemia ja vammautumisia Irakin sodassa.
Irakin sodan tappiot ja siviiliuhrit vuoteen 2008

Siviiliuhreista rekisteriä pitävä Iraq Body Count Project ilmoitti miehityksen seurauksineen vaatineen alkuvuoteen 2008 mennessä 82 349–89 867 siviiliuhria. Iraq Body Count Project ei laske sotilaskuolemia, ja sodassa kuolleiden irakilaissotilaiden määrästä on olemassa vain arvioita. Sodan ja sen seurausten kokonaiskuolleisuudesta tehty tieteellinen arvio julkaistiin The Lancet -lehdessä 2004, jonka mukaan Irakissa oli siihen mennessä kuollut noin 100 000 henkeä. Irakin hallitus ilmoitti joulukuussa 2006, että yli 12 000 irakilaispoliisia oli kuollut Saddamin kukistumisen jälkeen.
Vuoden 2008 pääsiäiseen mennessä yhdysvaltalaisia sotilaita oli kuollut yli 4 000 ja kymmeniä tuhansia oli haavoittunut. Koska ”varsinaiset sotatoimet” olivat lähinnä ilmaiskuja tärkeisiin kohteisiin, tuona aikana kuolleiden koalition sotilaiden määrä oli varsin vähäinen. Suurin osa näistäkin menehtyi lähinnä erilaisissa onnettomuuksissa: helikopteri-, auto-, aseenkäsittely yms. Suurin osa koalition kuolinuhreista on tullut kapinallisten sissi-iskuissa sen jälkeen kun vanha hallinto oli kukistettu.
Toimittajia on tapettu Irakissa sodan aikana 2003–2007 yhteensä 200.lähde? (vrt. toisessa maailmansodassa 68 ja Vietnamin sodassa 66).
31. elokuuta 2005 jopa tuhat ihmistä kuoli Bagdadissa syntyneessä paniikissa kun šiiapyhiinvaeltajien keskuudessa levisi huhu tulossa olevasta itsemurhaiskusta.
Köyhdytetty uraani

Raskasmetalliominaisuuksiensa takia köyhdytetty uraani on myrkyllistä, kuten kaikki metallit sisäänhengitettyinä. Yleinen väärinkäsitys STUK:in mukaan on, että köyhdytetty uraani säteilisi vaarallisesti. Suomen Säteilyturvakeskuksen mukaan köyhdytetty uraani ei säteile enempää kuin suomalainen porakaivovesi, ja köyhdytettyä uraania käytetään mm. sairaaloissa säteilysuojana.
Yhdysvallat on käyttänyt Irakissa vuonna 2003 alkaneessa sodassa köyhdytettyä uraania sisältäviä ammuksia. Yksistään Basran kaupungin asuinalueille uraania on levinnyt yli 300 000 kg. Ammusten myrkyllinen uraanipöly on saastuttanut maaperää ja vesivaroja. Alueella on sittemmin todettu 5-kertainen määrä syöpäsairauksia sotaa edeltävään aikaan verrattuna. Vastasyntyneillä on saastuneella alueella paljon epämuodostumia ja kasvaimia. Yhdysvaltain omien sotilaiden säteilymyrkytyksiin on alettu hiljalleen heräämään ja perätty Bushin hallituksen vastuuta. Muun muassa Euroopan neuvosto on ottanut kantaa köyhdytettyä uraania sisältävien sotatarvikkeiden käytön kieltämiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Irakin sodan tappiot ja siviiliuhrit Wikimedia Commonsissa
Alfred Vanderbilt

Alfred Gwynne Vanderbilt vanhempi (20. lokakuuta 1877 – 7. toukokuuta 1915) oli yhdysvaltalainen liikemies ja Vanderbilt-suvun jäsen.

Hän kuoli RMS Lusitanian uppoamisessa.
Varhainen elämä

Vanderbilt syntyi New Yorkissa , Cornelius Vanderbilt II: n (1843–1899) ja Alice Claypoole Gwynnen (1845–1934) kolmantena poikana.
Hänen sisaruksensa olivat Alice Gwynne Vanderbilt (1869-1874), William Henry Vanderbilt II (1870–1892), Cornelius "Neily" Vanderbilt III (1873–1942), Gertrude Vanderbilt (1875–1942), Reginald Claypoole Vanderbilt (1880–1925) ja Gladys Moore Vanderbilt (1886–1965).
Ura

Palattuaan New Yorkiin Vanderbilt alkoi työskennellä New York Central-rautatieyhtiön virkailijana.
Yksityiselämä

11. tammikuuta 1901 Vanderbilt meni naimisiin Ellen ("Elsie") Tuck Frenchin kanssa Newportissa Rhode Islandilla . Hän oli Francis Ormond Frenchin (1837–1893) ja hänen vaimonsa Ellen Tuckin (1838–1915) tytär ja oli läheisiä ystäviä Vanderbiltin siskon, Gertrude Vanderbilt Whitneyn kanssa, joka oli naimisissa Harry Payne Whitneyn kanssa .    Myöhemmin samana vuonna, 24. marraskuuta 1901, Elsie synnytti heidän ainoan lapsensa: William Henry Vanderbilt III (1901–1981), myöhemmin Rhode Islandin kuvernöörin.
Maaliskuussa 1908 Elsie muutti veljensä Amos Tuck Frenchin kotiin Tuxedo Parkiin, New Yorkiin .  Pian sen jälkeen huhtikuussa 1908 puhkesi skandaali sen jälkeen, kun Elsie haki avioeroa ja väitti aviorikoksen Kuuban atašeen vaimon Agnes O'Brien Ruízin kanssa Washington DC: ssä .    Julkisuus, joka aiheutti erimielisyyksiä kenen puolesta tukea  sai Agnes Ruízin lopulta itsemurhaan vuonna 1909.   Uudelleen naimisiin joutunut Elsie kuoli Newportissa 27. helmikuuta 1948.
Vanderbilt vietti paljon aikaa Lontoossa avioeron jälkeen,  ja avioitui siellä uudelleen 17. joulukuuta 1911   varakkaan amerikkalaisen avioeron Margaret Mary Emersonin (1886–1960) kanssa.  Hän oli kapteeni Isaac Edward Emersonin (1859–1931) ja Emily Askew Dunnin (1854–1921) tytär ja oli Bromo-Seltzerin omaisuuden perillinen.  Margaret oli ollut naimisissa iältään 1902-1910 Dr. Smith Hollins McKim (d. 1932),   varakas lääkäri Baltimore .   Alfredillä ja Margaretilla oli yhdessä kaksi lasta: Alfred Gwynne Vanderbilt Jr. (1912–1999),  liikemies ja kilpailuhevoskasvattaja,  ja George Washington Vanderbilt III (1914–1961), purjehtija ja tutkija.
Yksityiselämä > Harrastukset

Vanderbilt oli urheilija, ja hän nautti erityisesti metsästyksestä. 1800-luvun lopulla hän ja monet muut miljonäärit, kuten James Hazen Hyde, harjoittivat 1800-luvun alun vanhaa englantilaista valmennustekniikkaa. Lontoon Holland Housen lähellä tapaava valmentajaryhmä veisi ajoneuvonsa yhden päivän, kahden päivän tai pidemmälle matkalle valittuja reittejä useiden läänien läpi, menemällä reittien etukäteen järjestettyihin majataloihin ja hotelleihin. Vanderbilt ajoi usein valmentajaa täydellisesti pukeutuneessa puvussa, vaunu tai sulhanen.  Hänet on kirjattu vakituisena vieraana Burford Bridge -hotellissa lähellä Box Hillia Surrey'ssa, jossa hän ajoi Lontoosta Brightoniin pysähtyen ottamaan lounasta ja keräämään sähkeitä.   Hän rakasti ulkokokemusta.
Yksityiselämä > RMS Lusitania

1. toukokuuta 1915  Vanderbilt nousi RMS Lusitaniaan ensimmäisen luokan matkustajana.  Se oli työmatka, ja hän matkusti vain palvelijansa, Ronald Denyerin kanssa, jättäen perheensä kotiin New Yorkiin.
Irlannin Corkin kreivikunnan rannikolla, 7. toukokuuta, saksalainen sukellusvene, U-20 torpedoi aluksen ja upotti sen 18 minuutissa. Vanderbilt ja Denyer auttoivat muita pelastusveneisiin, ja sitten Vanderbilt antoi pelastusliivinsä naispuolisen matkustajan pelastamiseksi. Vanderbiltin ruumista ei koskaan löydetty.
Vanderbilt Hotel
Margaret Emerson McKim
Alfred Vanderbiltin muistomerkki
Käännös suomeksi
Polkadot

Polkadot on hajautettu protokolla, johon liittyy samanniminen kryptovaluutta. Protokollan tarkoitus on parantaa eri lohkoketjujen välisiä yhteyksiä ja helpottaa datansiirtoa niiden välillä.
Polkadot-hanke julkistettiin kesällä 2020, jolloin julkaistiin MainNet eli tuotantoversio Polkadotin lohkoketjusta. Aluksi MainNetin hallinta oli keskitetty Web3 Foundationille, mutta heinäkuussa 2020 se hajautettiin. Polkadotin perusti myös Ethereumia perustamassa ollut Gavin Wood. Polkadotin kunkin hajautetun sovelluksen saamasta erillisestä lohkoketjusta käytetään nimitystä “parachain”. Näillä parachaineilla alettiin käydä huutokauppaa marraskuussa 2021. Vuonna 2023 esiteltiin päivitys Polkadot 2.0.
Liikkeelle lasketun Polkadot-kryptovaluutan määrää ei ole rajoitettu. Polkadotin testiverkon nimi on Kusama. Polkadotilla käydään kauppaa muun muassa Binancessa.
Eirekr Kaukomatkaajan saaga

Eirekr Kaukomatkaajan saaga (isl. Eireks saga viðförla tai Eiríks saga viðförla) on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta nimeltä. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saaga kertoo norjalaisesta kuninkaanpojasta, joka etsii ”Kuolemattomien vainiota” (isl. Ódáinsakr), matkaa kauas itään ja paluunsa jälkeen valmistelee Norjassa ihmisiä vastaanottamaan kristinuskon. Eirekr Kaukomatkaajan saagaa ei ole suomennettu.
Ajoitus ja käsikirjoitukset

Eirekr Kaukomatkaajan saaga on laadittu vuoden 1300 paikkeilla. Siitä on säilynyt kolme erilaista versiota (A, B, C), jotka kaikki kuitenkin juontavat yhdestä ja samasta keskiaikaisesta alkuperäistekstistä. C-version katsotaan olevan lähimpänä alkuperäistä, kun taas A- ja B-versio ovat kumpikin käyneet läpi uudelleenmuokkauksia. Varhaisin säilynyt käsikirjoitus Eirekr Kaukomatkaajan saagasta (AM 657c 4to) on noin vuoden 1350 tienoilta ja edustaa saagan B-versiota. Sen lisäksi Eirekr Kaukomatkaajan saaga on säilynyt täydellisenä vain Flateyjarbók-käsikirjoituksessa (n. 1387–1390). Saaga on todennäköisesti ollut melko suosittu keskiajalla ja sen jälkeen, sillä siitä on säilynyt yli 50 käsikirjoitusta.
Saagan juoni

Saagan alussa norjalaisen Þrándheimrin (Trondheim) kuninkaan Þrándrin poika Eirekr vannoo etsivänsä paikan, ”jota pakanat kutsuvat kuolemattomien vainioksi, mutta kristityt elävien ihmisten maaksi tai paratiisiksi” (er heiðnir menn kalla Ódáinsakr, en kristnir menn jörð lifandi manna eða Paradísum). Hän matkaa kauas etelään sen löytääkseen. Hän saapuu Konstantinopoliin (isl. Miklagarðr), missä hän esittää kysymyksiä koskien itäistä maailmaa ja paratiisia. Hän saa kreikkalaisten kuninkaalta (isl. Grikkja konungr) vastauksia, jotka muistuttavat keskiajan maantieteellisiä ja teologisia oppeja. ”Kuolemattomien vainio” määrittyy niiden mukaan eräänlaiseksi maanpäälliseksi paratiisiksi. Sitten Eirekr jatkaa matkaansa Jordan-virralle ja kauemmas itään Intiaan ja paratiisissa olevalle joelle saakka, missä lohikäärme vartioi ainoata joen ylittävää siltaa. Eirekrin ylittäessä siltaa lohikäärme nielaisee hänet, ja Eirekr luulee saapuneensa paratiisiin. Eirekrin suojelusenkeli (isl. varðhaldsengill) kertoo hänelle kuitenkin unessa, ettei paikka ole paratiisi, ja kun Eirekrille annetaan vaihtoehdoksi palata kotiin tai jäädä tähän paikkaan, tämä valitsee palaamisen Norjaan. Siellä Eirekr valmistaa ihmisiä ottamaan vastaan kristinuskon. Kymmenen vuotta myöhemmin Eirekr eräänä päivänä katoaa, eikä häntä enää löydetä. Ihmiset katsovat, että Jumalan henki (isl. guðs andi) on noutanut Eirekrin.
Erityispiirteet

Eirekr Kaukomatkaajan saaga on yleensä luettu muinaissaagoihin. Muinaissaaga-termin käyttö Eirekr Kaukomatkaajan saagan yhteydessä perustuu tanskalaisen historioitsijan Carl Christian Rafnin (1795–1864) tekemälle luokittelulle. Rafn toimitti ensimmäisen muinaissaagojen kokoelman Fornaldar Sögur Nordrlanda eptir gömlum handritum, joka ilmestyi vuosina 1829–1830. Eirekr Kaukomatkaajan saaga täytti Rafnin odottamat muinaissaagojen yleisimmät ulkoiset piirteet: saaga ei ole varsinainen käännös mistään eurooppalaisesta tekstistä, sen tapahtumat eivät sijoitu Islantiin vaan sen ulkopuoliseen Skandinaviaan ja aikaan ennen Islannin asuttamista ja sen päähahmo kuninkaanpoika Eirekr on skandinaavista alkuperää. 



Sisällöltään melko lyhyt Eirekrin saaga on kuitenkin pikemminkin yhdistelmä keskiajan tieteellisiä ja kristinopillisia teoksia ja tuonpuoleiseen liittyvistä näyistä kertovaa uskonnollista kirjallisuutta sekä kotoperäisiä ritarisaagoja tai muinaissaagoista nuorimpia seikkailusaagoja (saks. Abenteuersagas). Kaksi viimeksi mainittua saagalajia sisältävät usein kansansaduille tyypillisiä ja fantasiamaisia piirteitä. Oppineen kirjallisuuden vaikutuksen vuoksi saaga muistuttaa ajoittain keskiajalle tyypillistä oppilaan ja opettajan välistä opetuksellista dialogia, sekä loppuosaltaan myös kristillisille näyille tyypillistä matkaa tuonpuoleiseen. 



Eirekr Kaukomatkaajan saagassa opetuksellinen materiaali on kuitenkin ilmeisesti pyritty kirjoittamaan viihteellisen tarinan muotoon. Lisäksi saagassa on yhtymäkohtia esimerkiksi 1200-luvulla Norjassa laadittuun saagaan Barlaams saga ok Josaphats, joka pohjautui keskiajan Euroopassa hyvin suositulle legendalle. Siinä kerrottiin intialaisesta kuninkaanpoika Josaphatista, jonka munkki Barlaam saa kääntymään kristityksi. Kotoperäisistä ritarisaagoista yhtymäkohtia löytyy esimerkiksi saagaan saksien maan keisarin pojasta (Konráðs saga keisarasonar), joka on laadittu vuoden 1300 tienoilla ja on yksi vanhimmista saagalajinsa edustajista. 



Saagan sisällölliset piirteet ovat vaikuttaneet siihen, että Rafnin toimittaman kokoelman jälkeen kaikki eivät ole lukeneet Eirekr Kaukomatkaajan saagaa muinaissaagoihin. Se ei esimerkiksi enää ole mukana Guðni Jónssonin 1950-luvulla toimittamassa muinaissaagojen kokoelmassa.
Kirjoittaja ja vaikutteet

Eirekr Kaukomatkaajan saagan kirjoittaja on todennäköisesti ollut kirkonmies. Saagan sisällön perusteella hän on tuntenut ainakin Honorius Autunilaisen kristinopillisen teoksen Elucidarium, jonka muinaisnorjankielinen käännös Elucidarius oli tehty jo 1100-luvulla. Lisäksi hänen lähteenään on ollut Honoriuksen toinen teos De Imagine Mundi, Isidorus Sevillalaisen Etymologiae, joka oli keskiajalla yksi tärkeimmistä ensyklopedisista käsikirjoista, sekä keskiajalla suosittu irlantilaisen ritarin näky tuonpuoleista (Visio Tundali), joka oli käännetty muinaisnorjaksi viimeistään 1200-luvun alkuun mennessä ja tunnettiin nimellä Duggals leizla.



Toisaalta on myös kyseenalaistettu se, missä määrin Eirekr Kaukomatkaajan saaga sisältää skandinaaviselle perinteelle pohjautuvaa materiaalia ylipäätään. Esimerkiksi pakanalliseksi oletettu nimi Ódáinsakr mainitaan (Undensakre) myös tanskalaisen historioitsijan Saxo Grammaticuksen teoksessa Gesta Danorum paikkana, jonne eräs skoonelainen hallitsija vetäytyy, kun Amleth on ajanut hänet maanpakoon. On silti epäily, ettei käsite välttämättä juonnu pakanalliselta ajalta.
Merkitys Flateyjarbókissa

Eirekr Kaukomatkaajan saagan on katsottu Flateyjarbókissa esittävän kristillisen version Ynglingien saagan alkuperämyytistä, jonka mukaan Ynglingien kuningassuvun esi-isät eli aasa-jumalat olisivat tulleet Skandinaviaan Troijasta. Sen mukaan kristillinen kulttuuri siirtyi Kreikasta Norjaan jo myyttisestä Fornjótr-jättiläisestä polveutuvien Norjan varhaisten kuninkaiden aikana, joiden alkuperää valottivat keskiajalla Flateyjarbókissakin mukana olevat tekstit Fundinn Noregr ja Hversu Noregr byggðist. Viimeksi mainituissa Fornjótrin jälkeläinen Nórr ottaa valtaansa purjehtimallaan reitillä (isl. Norvegr) olevat alueet ja perustaa näin Norjan kuningaskunnan eli yhteiskunnan maallisen vallan. Nórrin sukupuun myöhempi vesa Eirekr taas esitetään saagassaan toisen valtapuolen, kirkon eli hengellisen vallan perustajana.
Erilaiset käsikirjoituskontekstit

Eirekr Kaukomatkaajan saaga on todennäköisesti saanut keskiajalla toisistaan hieman poikkeavia tulkintoja esimerkiksi sen mukaan, millaisten saagalajien kanssa se on eri käsikirjoituksissa esiintynyt. Myös Eirekrin saagan luokittelua tiettyyn saagalajiin, kuten muinaissaagoihin, on pohdittu näiden käsikirjoituskontekstien valossa. Esimerkiksi Flateyjarbókissa saaga esiintyy yhdessä pyhimyksellisistä Norjan kuninkaista kertovien kuningassaagojen ja islantilaissaagojen sekä -tarinoiden kanssa. Elizabeth Ashman Rowe (2005) on esittänyt, että Flateyjarbókissa Eirekrin saaga on moraaliseen opetukseen tähtäävä exemplum-kertomus. Toisissa käsikirjoituksissa Eirekr Kaukomatkaajan saaga taas esiintyy pyhimyselämäkertojen yhteydessä, toisissa taas yhdessä viihdyttävämpien ritarisaagojen tai muinaissaagojen kanssa.
Käännökset ja editiot

Bjarni Vilhjálmsson & Guðni Jónsson (toim.). 1943-1944. Fornaldarsögur Norðurlanda, 3. Reykjavík, 446-454.
Guðbrandur Vigfússon & C. R. Unger (toim.). 1860-1868. Flateyjarbók, 1. Christiania: Malling, 29-36.
Jensen, Helle (toim.). 1983. Eiríks saga víðförla. Editiones Arnamagnæanæ, Series B 29. København: Reitzel.
Rafn, C. C. (toim.) 1829–1830. Fornaldar sögur Nordrlanda, 3. Kaupmannahöfn: [s.n.], 661-674.
Aiheesta muualla

Eireks saga viðförla muinaisislanniksi Heimskringla.no -sivustolla
Eireks saga viðförla -bibliografia Stories for All Time: The Icelandic Fornaldarsögur (Arkistoitu – Internet Archive) -sivustolla
Eireks saga viðförla englanniksi  Germanic Mythology  -sivustolla