stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alajärven vapaaseurakunta
Aiheesta muualla

Seurakunnan sivu
| n k Vapaakirkollisuus Suomessa |
| --- | --- |
 Historia 
Kirkot:  Missionskyrkan i Finland  Suomen Vapaakirkko  Evankeliset ystävät 
Suurimmat seurakunnat:  Helsingin vapaaseurakunta  Hämeenlinnan vapaaseurakunta  Jyväskylän vapaaseurakunta  Järvenpään vapaaseurakunta Arkki  Kuopion vapaaseurakunta  Lahden vapaaseurakunta  Pietarsaaren Ebeneser-seurakunta  Seinäjoen vapaaseurakunta  Vaasan lähetysseurakunta  Turun vapaaseurakunta  Luettelo seurakunnista 
Henkilöt:  Arpiainen  Björkenheim  Braxén  Brofeldt  Dahlbäck  Heikel  Heiskanen  A. Hellman  H. Hellman  Jalkio  E. Jokinen  W. Jokinen  Lindberg  Lönnbeck  Mangs  Mannero  Meyer  Mäkinen  Rintala  Salmensaari  Vuorinen 
Järjestöt ja media:  Finska Veckobladet  Frank Mangs Center  Fria kristliga folkhögskolan  Kiponniemen toimintakeskus  Missio Ecuador  Päivä  Santalan kartano  Suomen teologinen opisto  Suomen Viikkolehti  Teopolis  Tyyne-Liisa ja S.S.Salmensaaren Opintosäätiö  ViaDia 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Harpunsäveliä  Hengellinen laulukirja  Vapaakirkon kesäjuhlat 
 Frikyrklig samverkan  Suomen vapaakristillinen neuvosto
Alan oppia

| Alan oppia |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kai Nieminen
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2010
Sivumäärä:  123
ISBN:  9789513156701
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Alan oppia on Kai Niemisen vuonna 2010 ilmestynyt runokokoelma.
Aiheesta muualla

Karri Kokko: Alanin opissa (Arkistoitu – Internet Archive). Parnasso 7/2010.
Sirpa Pääkkönen: Maailma muuttuu, mutta ei lopu. Helsingin Sanomat 10.10.2010.
Sami Liuhto: Kun ei enää kiivetä kuuseen. Kiiltomato.net 1.11.2010.
Miikka Laihinen: Olemassaolon ovela riemu[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 19.12 2010.
Al-Ain

| Al-Ain العين |
| --- | --- |
 Katunäkymää Al-Ainissa.
 Al-Ain
 Koordinaatit: 24°12′N, 55°46′E 
Valtio:  Yhdistyneet arabiemiirikunnat
Emiirikunta:  Abu Dhabi
Väkiluku (2005):  444 331
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Al-Ain tai Al-Ayn (arab. العين‎, ’lähde’) on kaupunki keidasalueella Yhdistyneiden arabiemiirikuntien Abu Dhabin emiirikunnassa maan koillisosassa. Sen asukasluku oli vuonna 2005 yhteensä 444 331. Kaupungin alueella on ollut ihmisasutusta jo neoliittiselta kaudelta lähtien ja sen arkeologiset kohteet pronssi- ja rautakausilta ovat Unescon maailmanperintöluettelon kohde.
Maantiede

Al-Ain sijaitsee keidasalueella noin 160 kilometriä Dubaista kaakkoon ja 110 kilometriä Omaninlahdelta länteen. Kaupungin vieressä 1 240 metrin korkeuteen kohoava Jebel Hafeet-vuori on Abu Dhabin emiirikunnan korkein ja koko maan toiseksi korkein kohta. Osa keidasalueesta kuuluu Omaniin, jonka puolella rajaa Al-Ainin naapurissa sijaitsee Buraimin kaupunki.
Historia

Varhaisimmat historialliset lähteet Al-Ainista ovat suhteellisen vähäisiä. Paikka on vanha kulkureitti Omanin, Arabian niemimaan, Persianlahden ja Mesopotamian välillä. Arkeologisia merkkejä ihmisistä alueella on jo neoliittiselta kaudelta, sekä edelleen varhaiselta pronssikaudelta ja rautakaudelta. Paikalliset arkeologiset kulttuurit tunnetaan Hafitin, Hilin ja Umm an‐Narin kulttuureina Noin 2500 vuotta ennen ajanlaskun alkua paikalliset rakensivat pyöreitä kivihautoja ja ensimmäisellä vuosituhannella eaa. alettiin rakentaa niin sanottua aflaj- (tai falaj) keinokastelujärjestelmää. Merkkejä on myös asuinrakennuksista, torneista, palatseista ja hallinnollisista rakennuksista. Alueen arkeologiset kohteet lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2011. Arkeologisten löytöjen ohella alueen historiasta ennen 1800-luvun puoliväliä tiedetään kuitenkin vain vähän.
1800-luvulla alue kuului Omanin sulttaanin hallitsemaan alueeseen, koska paikallinen naimien heimo katsottiin hänen alaisikseen. Sulttaanin valta alueella oli kuitenkin paljolti vain muodollinen. Samalla vuosisadalla alueelle muutti kuitenkin joukko bani yas-heimon jäseniä nykyisen Abu Dhabin alueelta. Omanin sulttaanin valtaa uhkasivat Saudi Arabian alueen heimopäälliköt. Wahhabilaiset keräsivät veroja paikallisilta 1800-luvun alkupuoliskolta lähtien ja 1860-luvulla Omanin sulttaani Thuwaini bin Said suunnitteli heidän karkottamistaan sotaretkellä. Sulttaani kuoli ennen suunnitelmansa toteuttamista ja lopulta wahhabilaiset vetäytyivät Najdin alueen sisäisten levottomuuksien takia 1870-luvulla. Seuraavien vuosikymmenten aikana alueen kylät jakautuivat Omanin sulttaanin ja Abu Dhabin hallitsijoiden vaikutuspiireihin. 1890-luvulla Abu Dhabin Nahyanien dynastian hallitsija Sultan ibn Zayid rakennutti paikalle Al Jahoilin linnoituksen. Hallitsijasuku rakennutti alueelle myös useita muita linnoituksia. Ulkopuoliset kiinnostuivat alueesta uudelleen 1900-luvun puolella, jolloin alueelta etsittiin öljyä. Vuonna 1952 saudiarabialaiset joukot miehittivät kylän Omanin nykyisin hallitsemalla puolella keidasaluetta. Seuraavana vuonna Abu Dhabi ja Oman sopivat keskenään alueen jaosta. Keidasalueen kylistä kolme jäi Omanin puolelle (Buraimi, Hamasa ja Sara) ja kuusi (Al-Ain, Mataradh, Jimi, Muwaiqih, Hilli ja Qattara) liitettiin Abu Dhabiin. Vuonna 1955 joukko-osastot Yhdistyneistä arabiemiirikunnista ajoivat brittiupseerien johdolla saudiarabialaiset joukot pois näiden valtaamasta kylästä. Rajakiista Saudi Arabian kanssa ratkaistiin vuonna 1974. Al-Ain on sittemmin kasvanut huomattavasti Abu Dhabin toiseksi suurimmaksi kaupungiksi.
Talous ja liikenne

Al-Ainin teollisuuden haaroihin lukeutuvat esimerkiksi sementti-, metalli-, elintarvike- ja elektroniikkateollisuus. Perinteisen talouden alan on muodostanut maatalous. Alueella tuotetaan etenkin taateleja. Matkailijoita kaupunkiin tulee etenkin talvikaudella ja kaupungissa on useita hotelleja.
Al-Ainilla on oma lentoasemansa ja tieyhteydet Abu Dhabiin.
Väestö

Vuonna 2005 Al-Ainin asukasluku oli 444 331. Paikalliset arabiemiirikuntalaiset ovat pääasiassa sunnalaisia. Nykyisin suurin osa kaupungin väestöstä on kuitenkin ulkomaalaisia.
Kulttuuri

Al-Ainin museo on perustettu vuonna 1969 ja sen näyttelyihin kuuluu paikallista historiaa kivikaudesta lähtien. Al-Ainin palatsimuseo sijaitsee Al-Ainin palatsissa (Qasr al-Ain), joka toimi Abu Dhabin hallitsijoiden tilana vuoteen 1966 ja museo aloitti toimintansa vuonna 2001. Al-Ainin eläintarha kuuluu alueen suurimpiin. Muita kohteita kaupungissa ovat esimerkiksi vuonna 1985 avattu Hili Fun City-huvipuisto
Al-Ainin yliopisto on perustettu vuonna 2004 ja sen kampusalue Al-Ainissa vuonna 2005.
Jebel Hafeet.
Vanha kivihauta.
Al Jahilin linnoitus.
Al-Ainin sementtitehdas.
Aktionin taistelu

Aktionin taistelu tai latinalaisessa muodossa Actiumin taistelu käytiin vuonna 31 eaa. lähellä Aktionia Kreikassa. Marcus Agrippan johtamat Octavianuksen joukot murskasivat Marcus Antoniuksen ja Kleopatra VII:n vastarinnan. Antonius ja Kleopatra pakenivat Egyptiin, jossa he tekivät lopulta itsemurhan.
Taistelun myötä Octavianus eli Augustus varmisti ylivaltansa valtakunnassa. Augustus laski virkakautensa keisarina alkaneen Aktionin taistelusta. Taistelua pidetäänkin usein Rooman tasavallan loppuna ja keisarikunnan alkuna.
Valmistelut

Vuoden 32 eaa. kesällä Octavianus oli saanut valmistelunsa valmiiksi. Octavianus julisti sodan Kleopatralle. Antoniukselta riistettiin seuraavan vuoden konsulinvirka, mutta häntä ei vielä julistettu valtakunnan viholliseksi. Seuraavana talvena Antoniuksen joukot pysyivät Kreikassa. Hänen päälaivastonsa odotti Aktionin satamassa. Sopivia satamia joiden kautta Octavianus voisi hyökätä Kreikkaan oli kuitenkin koko länsirannikon alueella. Antonius sijoitti kaikkiin satamiin pieniä laivastoja. Antonius ei ollut pystynyt rekrytoimaan Italiassa, mutta oli koonnut 100 000 sotilasta itäisistä provinsseista. Octavianuksen armeija koostui noin 80 000 sotilaasta. Antoniuksen laivasto oli myös ylivoimainen, ja hänen laivansa olivat isompia kuin Octavianuksella, mikä oli tärkeä tekijä tuon ajan meritaisteluissa. Antoniuksella oli myös enemmän varoja käytössään kun Octavianuksella. Antoniuksella oli myös ollut paljon enemmän menestystä sotapäällikkönä Octavianukseen verrattuna, vaikka Illyrian sota olikin parantanut Octavianuksen mainetta sotapäällikkönä.
Taistelu

Antonius ja Kleopatra kokosivat armeijan ja laivaston, joka purjehti Kreikkaan talveksi 32–31 eaa. Keväällä Octavianus ylitti Adrianmeren Agrippan kanssa ja kohtasi vihollisen saman kokoisen armeijan Aktionissa 2. syyskuuta 31 eaa. Agrippa esti Antoniuksen laivaston liikkeet ja Octavianus katkaisi armeijan huoltoyhteydet maalla. Kun Antonius käsitti, että hän häviäisi tulevan taistelun, hän käski laivastonsa murtautua saarrostuksesta ja armeijansa vetäytyä. Vain muutama laiva pääsi läpi, joukossa Antoniuksen ja Kleopatran laiva. Suurin osa heidän armeijastaan ja laivastostaan joutui antautumaan taistelun jälkeen.
Taistelun jälkeen

Taistelun jälkeen Antonius pakeni Egyptiin. Octavianus seurasi ja toisen taistelutappion jälkeen Antonius teki itsemurhan. Myös Kleopatra riisti hengen itseltään (legendan mukaan antamalla käärmeen purra itseään) kuultuaan, että Octavianus aikoi esitellä kuningatarta triumfissa palattuaan Roomaan. Kleopatran ja Caesarin poika Caesarion murhattiin.
Antoniuksen ja Kleopatran tappion jälkeen vuonna 30 eaa. Octavianuksen asema koko valtakunnan hallitsijana oli taattu. Octavianus hajotti henkilökohtaiset legioonansa ja valitutti itsensä Roomassa konsuliksi. Taistelussa saamansa voiton kunniaksi hän perusti taistelupaikan lähelle Nikopoliin kaupungin (”Voiton kaupunki”).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aktionin taistelu Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Aktionin taistelu 31 eaa.
Aitolia

Aitolia ja muita keskisen ja pohjoisen Kreikan antiikin aikaisia alueita kartalla.
Aitolia (m.kreik. Αἰτωλία, Aitōlia, lat. Aetolia) oli antiikin Kreikan maakunta. Se sijaitsi läntisessä Kreikassa Patraksen- ja Korintinlahden pohjoisrannalla. Aitolian länsipuolella sijaitsi Akarnania. Niiden välisenä rajana toimi Akheloos-joki.
Aitolian valta oli huipussaan hellenistisellä kaudella 200-luvulla eaa., jolloin sen kaupunkien liitto Aitolian liitto oli yksi Kreikan valtakeskuksista aina roomalaisen kauden alkuun saakka. Alueen asukkaista käytettiin etnonyymiä Aitōloi (Αἰτωλοί), latinaksi Aetolus. Nykyisin Aitolian alue on yhdessä Akarnanian kanssa osa Aitolia-Akarnanian alueyksikköä.
Maantiede

Aitolia käsitti Patraksen- ja Korintinlahtien pohjoispuolisen alueen keskisen Kreikan länsiosassa. Aitolian rajat vaihtelivat jonkin verran eri aikoina. Sen länsipuolella sijaitsi Akarnania, josta sen erotti Akheloos-joki (nyk. Achelóos). Pohjoispuolella sijaitsi vuoristoinen alue, jota asuttivat athamanaanit, dolopit ja dryopit. Koillispuolella sijaitsivat Doris ja Malis, kaakkoispuolella Ozolian Lokris, ja eteläpuolella Patraksen- ja Korintinlahden takana Peloponnesoksen niemimaa. Antiikin Aitolian pinta-alaksi on arvioitu noin 3 000 neliökilometriä.
Antiikin aikana Aitolia jaettiin kahteen osaan, jotka olivat Vanha Aitolia (ἡ ἀρχαία Αἰτωλία, hē arkhaia Aitōlia) ja Aitolia Epiktetos (ἡ ἐπίκτητος, hē epiktētos). Vanha Aitolia käsitti alueen rannikolla Akheloos-joelta Euenos-joelle (nyk. Évinos), ja sisämaassa Thermokseen saakka vastapäätä akarnanialaista Stratoksen kaupunkia. Aitolia Epiktetos käsitti pohjoisemman ja vuoristoisemman alueen sekä alueen Euenos-joen ja Ozolian Lokriin välissä. Vanha Aitolia oli nimensä mukaisesti aitolialaisten alkuperäistä asuma-aluetta, kun taas nimi Epiktetos viittaa siihen, että kyseinen alue oli liitetty Aitolian nimen alle myöhemmin. Strabonin mukaan Aitolian ja Lokriin alueen rajana toimi Antirrhionin niemi, mutta jotkut kaupungit tämän niemen ja Euenoksen välillä kuuluivat alun perin Lokriihin.
Aitolian tärkeimmät kaupungit olivat Kalydon ja Pleuron. Alueen polisten tärkein yhteinen pyhäkköalue oli Thermoksen eli Thermonin Apollonin pyhäkkö.
Maantiede > Luonnonmaantiede

Vanha Aitolia oli Aitolian pääjokien Akheloos- ja Euenos-jokien välistä hedelmällistä rannikkotasankoa. Tasanko tunnettiin ensin mainittuun jokeen viitaten nimellä Parakheloitis (Παραχελωῖτις). Joet virtasivat alajuoksullaan lähes rinnakkain. Akhelooksen sivujokia olivat Kampylos ja Kyathos.
Tasankoa rajaavat pohjoisen puolelta Arakynthos-vuoret. Niiden pohjoispuolella sijaitsivat Aitolian kaksi suurinta järveä, idänpuoleinen ja suurempi Trikhonis (nyk. Trichonída) ja lännenpuoleinen ja pienempi Hyria (myös Hydra tai Konope, nyk. Lysimachía), sekä Aitolian toinen päätasanko, joka sijaitsi vastapäätä Stratosta. Järvet ovat yhteyksissä toisiinsa, ja olivat sitä jo antiikin aikana. Kyathos-joki sai alkunsa Hyriasta. Arakynthos-vuoren rinteet laskevat kumpaankin järveen. Hyrian lähellä on rotko, jota Ovidius kutsui Kyknoksen Tempeksi, koska Kyknoksen sanottiin siellä muuttuneen joutseneksi.
Myös Aitolian rannikkotasangolla oli antiikin aikana järviä tai laguuneita. Strabon mainitsee kolme, jotka olivat Kynia (Κυνία) ja Uria (Οὐρία) sekä Kalydonin lähellä sijainnut järvi, jonka nimi saattoi olla Onthis (Ὀνθίς). Kynia saattoi olla nykyinen Aitolikón laguuni ja Uria nykyinen Mesolóngin laguuni.
Aitolian vuoret ovat Pindos-vuoriston eteläosaa. Merkittävimmät vuoret olivat antiikin aikaisilta nimiltään:
Tymfrestos (Τυμφρηστός, nyk. Tymfristós) pohjoisosassa, Pindos-vuoriston eteläinen jatke.
Bomoi (Βωμοί), koillisosassa, Oita-vuoren (nyk. Oíti) läntisin osa. Euenos-joen lähteet.
Koraks (Κόραξ), koillisosassa, Oita-vuoren lounainen jatke.
Tafiassos (Ταφιασσός, nyk. Klókova), Koraksin eteläinen jatke, joka ulottuu Korintinlahden rantaan saakka.
Khalkis tai Khalkeia (Χάλκις/Χαλκία, nyk. Varásova), Tafiassoksen jatke Korintinlahden rannassa. Sen juurella sijaitsi samanniminen kaupunki.
Arakynthos (Ἀράκυνθος, nyk. Arákynthos tai Zygós), Akheloos-joelta kaakkoon Euenoksen suuntaan. Erottaa Aitolian rannikkotasangon ylemmästä järvitasangosta.
Panaitolion (Παναιτώλιον, nyk. Panaitolikó), Thermoksen pohjoispuolella.
Kurion (Κούριον), Arakynthoksen jatke Pleuronin ja Trikhonis-järven välillä, antanut nimensä kureettien heimolle.
Aitolia tuotti antiikin aikana viljaa, viiniä ja oliiviöljyä. Aluetta pidettiin myös hyvänä hevostenkasvatusmaana. Alueella eli paljon villieläimiä, kuten villikarjuja ja jopa leijonia. Herodotos mainitsee Nestos- ja Akheloos-joet leijonien esiintymisalueen rajoina Euroopan puolella.
Maantiede > Polikset

Aitolian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Agrinion
Aigition
Akripos
Fola
Fylea
Halikyrna
Kallion
Kalydon
Khalkis eli Khalkeia
Makynea
Molykreion
Pleuron
Proskhion
Therminea
Trikhoneion
Maantiede > Muita kaupunkeja

Aitolian muita kaupunkeja tai asutuksia olivat muun muassa:
Akrai
Aperantia
Elaios, Kalydonin alaisuudessa
Fyteon
Ithoria
Konope, myöhemmin Arsinoe
Krokyleion
Lysimakhia
Metapa
Olenos
Paianion
Pamfia
Potidania
Pylene
Teikhion
Thermos eli Thermon
Thestieis
Historia > Esihistoria ja mytologia

Aitolian alkuperäisinä asukkaina pidettiin kureetteja, jotka olivat joidenkin näkemysten mukaan tulleet Euboialta. Nämä asuttivat Akheloos- ja Euenos-jokien välistä aluetta, ja alue sai heidän mukaansa nimen Kuretis. Alueella mainitaan asuneen myös lelegejä ja hyantteja, joista jälkimmäiset oli ajettu pois Boiotiasta. Kaikki nämä kolme kansaa kuuluivat oletettavasti ei-helleenisiin pelasgeihin.
Kreikkalaisen mytologian mukaan Aitolian ensimmäiset helleeniset asuttajat olivat epealaisia, joita johti Aitolos, Endymionin poika. Nämä tulivat alueelle Eliistä Peloponnesoksen puolelta, alistivat kureetit ja antoivat alueelle heeroksensa nimen. Tämän katsottiin tapahtuneen kuusi sukupolvea ennen Troijan sotaa. Aitoloksen katsottiin perustaneen Kalydonin kaupungin, jolle antoi poikansa nimen, ja josta tuli alueen keskus. Kureetit asuttivat edelleen vanhaa keskustaan Pleuronia, ja nämä kaksi kaupunkia olivat pitkään sodissa keskenään. Lopulta kureetit ajettiin pois Pleuronista, ja näiden sanotaan siirtyneen Akarnaniaan. Troijan sodan aikaan sekä Kalydonia että Pleuronia hallitsi aitolialainen Thoas.
Koska Pleuron oli aitolialainen kaupunki herooisen ajan lopulla, se esiintyy sellaisena joskus jo alusta saakka. Siksi myös sen esitettiin saaneen nimensä Aitoloksen pojasta Kalydonin tavoin. Vaikka joissakin myyteissä Pleuronin kerrotaan olleen kureettien keskus ja sodassa Kalydonin kuninkaan Oineuksen kanssa, toisissa myyteissä sen kuninkaaksi esitetään kuitenkin Oineuksen veli Thestios.
Aitolian sankareita olivat myös muun muassa Tydeus ja Meleagros. Sinne sijoittui myyttinen Kalydonin metsäkarjun ajo. Troijan sotaan aitolialaiset osallistuivat Thoaksen johdolla ja Homeroksen Iliaan laivaluettelon mukaan 40 laivalla. 60 vuotta Troijan sodan jälkeen Aitoliaan asettui aiolialaisia, jotka oli ajettu boiotialaisten ohella pois Thessaliasta. Siksi aluetta Pleuronin ja Kalydonin ympärillä kutsuttiin myös nimellä Aiolis. Eforoksen mukaan tämä olisi kuitenkin tapahtunut jo aiemmin.
Doorilaisvalloituksen yhteydessä aitolialaisen Oksyloksen kerrotaan opastaneen doorilaiset Korintinlahden yli. Kiitokseksi tästä hän sai Eliin, kun doorilaiset olivat vallanneet Peloponnesoksen.
Historia > Klassinen kausi

Aitolian vaiheista tiedetään suhteelisen vähän ennen klassista kautta ja peloponnesolaissotaa. Peloponnesolaissodan aikana 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Thukydides kuvasi aitolialaiset akarnanialaisten ja lokrislaisten ohella sivistymättömiksi ja puolibarbaarisiksi. Hän ei kuitenkaan kutsu näitä barbaareiksi, vaan pitää näitä taustaltaan helleeneinä, sekä näiden sankariajan maineen vuoksi että siksi, että näillä oli yhteyksiä Eliiseen. Aitolialaiset jakaantuivat tuohon aikaan kolmeen heimoon, joiden nimet olivat apodotit (Apodotoi, Ἀπόδωτοι), ofionit (Ofioneis, Ὀφιονεῖς) ja eurytanit (Eurytanes, Εὐρυτᾶνες).
Apodotit asuivat Lokriin rajoilla Naupaktoksen yläpuolisilla vuorilla; Polybioksen mukaan nämä eivät olleet helleenejä. Ofionit asuivat näiden pohjoispuolella, ja tähän heimoon kuuluivat pienemmät heimot Bomies (Βωμιῆς) ja Kallies (Καλλιῆς). Nämä asuivat Oita-vuoren suunnassa. Eurytanit asuivat vielä ofioneiden pohjoispuolella Tymfrestos-vuoren suunnassa, jossa oli näille kuulunut Oikhalian kaupunki. Tämän heimon Thukydides kuvaa olleen heimoista suurin, ja hän sanoo, että nämä puhuivat vaikeasti käsitettävää kieltä ja söivät raakaa lihaa.
Aitolian luoteisosassa asui agraiien (Agraeis, Ἀγραεῖς) heimo, joka ei kuulunut aitolialaisiin vaan oli eri kansaa omine kuninkaineen. Heistä tuli osa Aitoliaa vasta myöhemmin. Pliniuksen mukaan seudulla asui myös muita kansoja, kuten athamaaneja (Athamanes), tymfaieja (Tymfaioi) ja dolopeja (Dolopes). Nämä asuivat kuitenkin enemmän Epeiroksen ja Thessalian suunnalla, ja kuuluivat Aitolian liiton alaisuuteen vasta sen laajimmassa vaiheessa.
Peloponnesolaissodan alkaessa aitolialaiset eivät olleet liitossa sen enempää Ateenan kuin Spartankaan kanssa. Aitolialaiset liittyivät Spartan puolelle vasta sen jälkeen, kun ateenalaiset tunkeutuivat heidän alueelleen vuonna 455 eaa. Tuolloin messenialaiset, jotka ateenalaiset olivat asuttaneet Naupaktokseen ja jotka tämän jälkeen olivat saaneet kärsiä aitolialaisten ryöstöretkistä, saivat ateenalaisen kenraali Demostheneen hyökkäämään Aitoliaan tarkoituksena vallata apodotien, ofioneiden ja eurytanien alueet. Tämän onnistuessa Ateena olisi hallinnut koko aluetta Ambrakianlahden ja Parnassos-vuoren välillä. Ateenalaisten hyökkäys kuitenkin epäonnistui, ja aitolialaiset voittivat nämä Aigitionissa.
Tämän jälkeen aitolialaiset hyökkäsivät Naupaktokseen yhdessä spartalaisten kanssa. Ateenalaiset torjuivat hyökkäyksen vaivoin akarnanialaisten avulla. Muutoin aitolialaiset eivät osallistuneet sotaan, lukuun ottamatta niitä aitolialaisia, jotka toimivat palkkasotilaina Ateenan joukoissa.
Tämän jälkeen aitolialaisten vaiheista tiedetään jälleen suhteellisen vähän aina Makedonian nousuun saakka. Aitolialaiset vaikuttavat kuitenkin usein olleen sodissa naapureidensa ja erityisesti perivihollistensa akarnanialaisten kanssa.
Historia > Roomalainen kausi

Perseuksen kukistamisen jälkeen Aitolian roomalaismieliset murhasivat vuonna 167 eaa. 550 aitolialaispatrioottia roomalaisten sotilaiden avustuksella. Loput Roomaa vastustaneet viettiin vankeina Italiaan. Aitolian liitto lakkasi olemasta viimeistään tässä vaiheessa. Roomalaisella kaudella Aitolia kuului Achaean provinssiin.
Augustuksen perustettua Nikopoliin vuonna 31 eaa. Aktionin taistelussa saamansa voiton kunniaksi, monien Aitolian kaupunkien väestö siirrettiin uuteen kaupunkiin, minkä seurauksena suuri osa alueesta jäi asumattomaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aitolia Wikimedia Commonsissa
Varásova-vuorta eli antiikin Khalkis-vuorta Aitoliassa.
Thermoksen pyhäkköalueen raunioita.
Kalydonin raunioita.
Pleuronin teatterin rauniot.
Aitolian liiton alue.
Aitolian liiton lyömä tetradrakhma, n. 279–260 eaa.
Aitolialainen (Kalydonin?) hemidrakhma, kuvituksessa mm. Kalydonin metsäkarju, n. 195–168 eaa.
Alastaron vaakuna

Alastaron vaakuna (1963–2008)
Alastaron vaakuna oli Alastaron kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa maatalouteen ja kunnassa toimineeseen tulitikkutehtaaseen.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä kaksi paaluittaista tulusrautaa selätysten, niiden kummallakin puolella apilanlehti; kaikki kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Pentti Vakkamaa, ja Alastaron kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksissaan 19. kesäkuuta ja 18. joulukuuta 1962. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 7. tammikuuta 1963.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Alastaro liittyi yhdessä Mellilän kanssa Loimaan kaupunkiin.
Al-Fil

Al-Fil (arab. سورة الفيل‎, suom. Norsun suura) on Koraanin 105. suura. Islamilaisen tulkinnan mukaan suura kuvaa Mekkaa vastaan käytyä sotaa samana vuonna kuin Muhammed syntyi. Tuolloin abessinialaisen Aksumin kuningaskunnan vasallina ollut Jemenin kristitty kuningas Abraha olisi tehnyt sotaretken tarkoituksenaan tuhota Kaaba. Yritys epäonnistui Jumalan avulla. Abrahan sotajoukkoon kuului islamilaisen selityksen mukaan norsu, josta suura on saanut nimensä. Sana norsu esiintyy Koraanissa ainoastaan tässä kohdassa.
Kuningas Abrahan kirkon jäänteet Sanaassa vuonna 1942.
Norsun suura kuuluu kokonaisuudessaan seuraavasti (suomennos Jaakko Hämeen-Anttila):
»”Etkö tiedä, mitä Herrasi teki norsun väelle?
Eikö hän tehnytkin heidän juonensa tyhjäksi
ja lähettänyt parvittain lintuja heidän päälleen
heittämään heitä leimatuilla kivillä
ja tehnyt heistä kuin katkottuja korsia?”»
Suuran käännökset poikkeavat hieman toisistaan. Arvostettu englanninkielinen Pickthallin käännös puhuu lentävistä ja portugalilainen käännös siivekkäistä olennoista. Krenkow, luotettava arabiankielen tutkija, on ehdottanut, että lentävät olennot ovat hyvinkin saattaneet olla hyönteisparvia. Kivet ovat eri käännöksissä kovaa savikiveä tai poltettua savea, saksalaisessa käännöksessä ”helvetillisiä kiviä”. Christoph Luxenbergin mukaan tekstin persialainen lainasana tarkoittaa kuivattua savea. Hämeen-Anttila kääntää sen leimatuiksi kiviksi ja selittää, että ilmaisu tuo mieleen poltetut savitiilet. Hämeen-Anttilan käännös on löytänyt tiensä peruskoulun islamin oppikirjaan, missä leimaa erityisesti korostetaan. ”Katkotut korret” ovat eri käännöksissä syötyjä olkia, syötyjä lehtiä, tyhjiä akanoita, pureskeltuja olkia tai madonsyömää pellonsänkeä.