stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinö Sanaksenaho
Jääkärikausi

Sanaksenaho työskenteli konttoristina ja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 11. maaliskuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Hänet siirrettiin 11. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon, mistä hänet laskettiin siviilitöihin 2. elokuuta 1917.
Suomen sisällissota

Sanaksenaho saapui takaisin Suomeen 24. maaliskuuta 1918 Vaasaan höyrylaiva S/S Arcturuksen toisella aseidenkuljetusmatkalla. Vaasasta hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Oulun suojeluskuntaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin 5. kesäkuuta 1918 alkaen Suomen valkoisen kaartin 12. pataljoonan 3. komppaniaan. Armeijasta hän kumminkin erosi ja liittyi 22. kesäkuuta 1918 jääkärikapteeni Toivo Kuisman johtamaan Vienan Karjalan retkikuntaan. Hän toimi retkikunnalla joukkueenjohtajana ja 20. elokuuta – 15. syyskuuta 1918 välisen ajan komppanianpäällikkönä 2. komppaniassa. Hän otti osaa retkikunnalla taisteluihin Vuokkiniemessä, missä hän haavoittui. Retkikunnalta palattuaan Suomeen hän toimi Kuopiossa jääkärikapteeni Kuisman adjutanttina sekä toimi 1. joulukuuta 1918 – 1. huhtikuuta 1919 välisen ajan opettajana karjalaisten sotilasjohtajakursseilla ja oli huhtikuun ajan kurssinjohtajana sekä sen jälkeen 21. kesäkuuta 1919 saakka retkikunnan rahastonhoitajana. Myöhemmin hän liittyi Suojeluskuntajärjestöön, missä hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Iisalmen suojeluskuntaan 1. syyskuuta 1919 ja toimi tehtävässä 1. elokuuta 1921 saakka, toimien tuona aikana hetken myös Iisalmen suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Vuonna 1925 hän siirtyi järjestysmieheksi Kyrön-Petsamon maantienrakennustyömaalle, mistä hän siirtyi etsivän keskuspoliisin palvelukseen 12. syyskuuta 1930 ja palveli keskuspoliisissa 14. helmikuuta 1931 saakka. Myöhemmin hän toimi sekalaisissa töissä.
Talvi- ja jatkosota

Sanaksenaho osallistui talvisotaan ylimääräisenä kansliavirkailijana Kemin sotilaspiirin esikunnan Kutsuntatoimistossa. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Oulun läänin kansanhuoltopiirin palvelukseen, missä tehtävässä hän palveli sodan loppuun saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 5. kesäkuuta 1918  Vääpeli 1918  Vänrikki, kapteeni Toivo Kuisman joukoissa 1919 |    |  Vapaussodanmuistomitali soljen kera  Talvisodanmuistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Leo Sario

| Leo Sario> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: Lieksa 
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Rolf Nevanlinna
Instituutti:  Kalifornian yliopisto (Los Angeles)
Tutkimusalue:  Funktioteoria (matematiikka)
Leo Reino Sario (18. toukokuuta 1916 Lieksa – 15. elokuuta 2009 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli suomalaissyntyinen matemaatikko, joka muutti 1950 Yhdysvaltoihin.
Leo Sario väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1948. Väitöskirjan nimi oli Über Riemannsche Flächen mit hebbarem Rand ja väitöksen ohjaajana toimi Rolf Nevanlinna.
Sario oli vaikuttamassa Suomen Akatemian perustamiseen.
Sario työskenteli vuodesta 1954 Kalifornian yliopistossa, jossa hän teki tutkimuksia funktioteorian alalla, ja tutki varsinkin Riemannin pintoja. Hänet nimitettiin yliopiston vakituiseksi professoriksi 11. lokakuuta 1954. Leo Sario julkaisi yhdessä Lars Ahlforsin kanssa vuonna 1960 Riemannin pintoja käsittelevän kirjan Riemann Surfaces, joka on vieläkin saatavilla kirjakaupoissa. Sario ryhtyi vuonna 1962 kirjoittamaan yhteistä teosta myös Rolf Nevanlinnan kanssa. Kirjan alkuosa olisi käsitellyt meromorfisten funktioiden teoriaa Nevanlinnan vuoden 1929 monografian tekstiä hyödyntäen, ja Sarion vastuulla oli käsitellä Riemannin pintoja loppuosassa. 1964 kustannussopimus purkautui, kun tekijöille tuli erimielisyyksiä Nevanlinnan työtahdista ja toisaalta siitä, kuinka paljon Sario työryhmineen sai uudelleenkirjoittaa Nevanlinnan osuudesta. Sario valitti kustantajalle Nevanlinnan epäluotettavuudesta. Sarion ja Nevanlinnan väliset suhteet katkesivat pysyvästi.
Aiheesta muualla

Mathematics Genealogy Project: Leo Sario (englanniksi)
Lars V. Ahlfors, Leo Sario: Riemann Surfaces. Princeton University Press, 1960 (pdf) (englanniksi)
Amazon: Lars Valerian Ahlfors, Leo Sario: Riemann Surfaces. ISBN 978-0691626123 (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Sartai

| Sartai |
| --- | --- |

Valtiot:  Liettua 
Paikkakunta:  Zarasain kunnallispiiri ja Rokiškisin kunnallispiiri 
Koordinaatit:  55°48′51″N, 25°49′10″E
Laskujoki:  Šventoji 
Mittaustietoja
Pituus:  14,8  km
Leveys:  8,7  km 
Rantaviiva:  79  km 
Pinta-ala:  13,368 km² 
Keskisyvyys:  5,7  m 
Suurin syvyys:  22 m 
Valuma-alue:  1 362 km2 
 fiSartai 
Sartai on Rokiškisin ja Zarasain kunnallispiireissä Liettuan koillisosassa sijaitseva järvi. Pinta-alansa puolesta järvi on Liettuan viidenneksi suurin (kun Kaliningradin rajalla oleva, pääsosin Venäjän puolella sijaitseva Vištytis lasketaan mukaan). Järvi koostuu kapeista osista ja sen 79 kilometriä pitkä rantaviiva on Liettuan pisin. Järvessä on kuusi saarta.
Ritva Santavuori

| Ritva Santavuori |
| --- | --- |
 Ritva Santavuori vuonna 1953.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. kesäkuuta 1932 Viipuri
Kuollut: 30. maaliskuuta 2024 (91 vuotta) Sipoo
Ammatti:  syyttäjä
Ritva Anja Irmeli Santavuori (o.s. Lehtinen; 8. kesäkuuta 1932 Viipuri – 30. maaliskuuta 2024 Sipoo) oli suomalainen juristi.
Elämä ja ura

Santavuori valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1968. Hän työskenteli aluksi keskusrikospoliisissa muun muassa toimistopäällikkönä ja sitten Helsingissä kaupunginviskaalina ja myöhemmin syyttäjänä vuosina 1974–1996. Santavuori toimi muun muassa huumerikossyyttäjänä ja osastopäällikkönä.
Santavuori oli suomalaisen syyttäjäkoulutuksen pioneereja. Hän toimi vuosina 1978–1979 oikeuskanslerinviraston syyttäjien koulutustyöryhmän puheenjohtajana ja syyttäjäkurssien johtajana 1979–1980. Santavuori oli syyttäjänä useissa aikanaan huomiota herättäneissä jutuissa kuten Dolorex-jutussa, Jollaksen palkkamurhajutussa ja Myllypuron lapsisurmissa. Hän oli myös Iltalehden kolumnisti ja vakiovieras Yle TV1:n Aamu-TV:n Jälkiviisaat-osiossa.
Julkisen sanan neuvosto antoi 1. helmikuuta 2008 päätöksen, jossa moitittiin Santavuoren puheita Jälkiviisaat-ohjelmassa 11. tammikuuta. Santavuori sanoi ohjelmassa Barack Obaman isoäitiä rumaksi ja arveli, että tällä on jäljellä ”negridisiä” piirteitä, kuten gorillamainen nenä. Santavuoren mielestä isoäidin kuvia levitettiin medioissa Obaman vaalikampanjan vaikeuttamiseksi. JSN:n mukaan puheenvuorossa tuotiin esiin etninen alkuperä halventavassa merkityksessä. Vastuu tapauksesta kuului neuvoston mukaan Yleisradiolle. Santavuori pahoitteli kommenttejaan myöhemmin, mutta helmikuussa ilmoitettiin, ettei Santavuori jatka Jälkiviisaissa.
Santavuori kuoli maaliskuussa 2024 pitkäaikaiseen sairauteen.
Perhe

Santavuoren ensimmäinen puoliso oli sellotaiteilija Esko Valsta 1952–1954. Toisen avioliiton hän solmi Usko Santavuoren kanssa 1955. Heillä on kaksi lasta.
Teoksia

Rouva syyttäjä.  Helsinki:  Edita, 1997.  ISBN 978-951-3-72131-2
Rouva syyttäjä ja mafian lait.  Helsinki:  Edita, 2000.  ISBN 978-951-3-72983-7
Rouva syyttäjän paluu.  (Pääosa kirjoituksista ilmestynyt aiemmin Iltalehdessä vuosina 1998–2005)  Helsinki:  Edita, 2005.  ISBN 951-37-4443-4
Armo.  Helsinki:  Edita, 2007.  ISBN 978-951-6-07566-5
Sanginjärvi

| Sanginjärvi |
| --- | --- |
 Järvinäkymä Tiironsaaresta Niemikylään.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Sanginkylä, Utajärvi
Koordinaatit:  64°51′21″N, 26°40′57″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Sanginjoki
Järvinumero:  59.152.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  101,9 m 
Rantaviiva:  16,51 km 
Pinta-ala:  4,817 km² 
 fiSanginjärvi 
Sanginjärvi on Utajärven kunnan suurin järvi.
Sijainti

Järvi sijaitsee Sanginkylässä kunnan luoteisosassa, noin 20 kilometriä kuntakeskuksesta koilliseen lähellä Oulun kunnanrajaa. Sanginjärven laskujoki on Sanginjoki, joka laskee Kortelammen kautta Oulujokeen Oulun Sanginsuun kaupunginosassa. Järveen taas laskee koillisesta Itäoja, jonka yksi haara lähtee Vaaranlammesta Lamminvaaran juurelta. Järvessä on kolme saarta: Lamposaari, Sairastensaari ja Tiironsaari.
Ympäristö

Sanginjärvi on antanut nimensä koko kylälle, jonka ensimmäinen asutus sijoittui järven kaakkoislaidalle Kärpän ja Niemen talon tienoille ja seuraavaksi luoteiskolkkaan Lahden talon ympäristöön. Myöhemmin asutus kuitenkin keskittyi järven pohjoisrannalle Puutturintien varteen, jonne myös Sangin koulu ja kyläkauppa perustettiin. Alkuperäisen asutuksen lähistölle tosin sijoittui sittemmin Osuuskauppa, samoin kuin jo lakkautettu Sanginkylän posti. Järven etelä- ja lounaisosat Tankolahdelle  saakka ovat olleet aina vähän asuttuja, lukuun ottamatta joitakin myöhemmin rakennettuja kesämökkejä ja eräkämppiä. Kesäasutuskin on keskittynyt järven pohjoislaidalle, ehkäpä koska eteläisille rannoille ei ole juuri tieyhteyttä ja länteen Maaselän suuntaan on muutenkin laaja asumaton alue. Siellä sijaitsevaa Järvenpäänsuota lukuun ottamatta järven rannat ovat kuivia kangas- ja peltomaita, laaja turvekäytössä oleva Itäsuo taas jää  seututien 837 toiselle puolelle.
Käyttö

Sanginjärvi on Sangin kylähistorian mukaan ollut jo varhain tärkeä kalapaikka, varsinkin hauki oli aiemmin arvokala, jota järvestä pyydettiin paljon. Ahven ja lahna ovat myös olleet tärkeitä kalastajille, ja matalana ja varsin tummavetisenä järvessä on paljon särkiäkin. Mataluus on johtanut monena talvena hapen puutteeseen ja kalakuolemiinkin. Rantatilojen omistajien ohella kesäasukkaat ovat nauttineet järven näkymistä. Itäojan suulle on rakennettu muitakin varten kota, talvella pohjois-eteläsuunnan moottorikelkkareitti kulkee kodan kautta. Pohjoisrannan pientä Sairastensaarta käytettiin aikanaan talvisin vainajien tilapäisenä hautausmaana, ennen kuin kylälle saatiin oma hautausmaa. Lamposaaren nimi viittaa sen käyttöön lammaslaitumena. Kolmas eli Tiironsaari on pieni luoto. Sanginjärvestä lähtevä Sanginjoki tarjoaa elämyksiä melojille ainakin tulva-aikana, jolloin se on laskettavissa koko pituudeltaan. Sangin kylähistorian mukaan Sanginjärvi ja Sanginjoki muodostivat aikoinaan yhteyden Oulujoen ja Kiiminkijoen vesistöjen välille, lukuun ottamatta muutamia maakannaksia, joihin viittaa mm. Sangin Tervolankylän Talasniemi -paikannimi.
Kuvagalleria

Sanginjoen alkupiste
Näkymä Tiironsaaresta
Näkymä Lamposaaresta
Sairastensaarta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sanginjärvi Wikimedia Commonsissa
Sanginjärven kylähistoria. Sanginjärven kyläseura ry. Sanginkylä 2000. Toim. Esko Vesala ja Matti Savolainen, 708 s. ISBN 952-91-2823-1  (Järven ympäristön historiaa ja asutusta)
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas  Alakylä  Ala-Naama  Ala-Niska  Autio  Juorkuna  Järvikylä  Kangaskylä  Kernilä  Kivijärvi  Kormunkylä  Marttisjärvi  Murronkylä  Naamankylä  Niska  Ojakylä  Potku  Sanginkylä  Sipolankylä  Sapilasmaa  Sotka  Särkijärvi  Tervolankylä  Utanen  Ylisuvanto  Yli-Utos 
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi  Ahvenlampi (Sanginkylä)  Ahvenlampi (Juorkuna)  Hakojärvi  Iso Karvasjärvi  Iso Kivijärvi  Iso Olvasjärvi  Iso-Timonen  Juorkuna  Kaihlanen  Kirkaslampi  Kivi-Sorsua  Kivijärvi  Korpinen  Kärkkäänjärvi  Lauttalampi  Marttisjärvi  Matkalampi  Mustalampi  Nuanjärvi  Palonen  Penikkajärvi  Pieni Torvenjärvi  Pikku Karvasjärvi  Pikku Olvasjärvi  Pikku-Säynäjä  Pikku-Timonen  Pontema  Puutturinjärvi  Saari-Sorsua  Sanginjärvi  Siiralampi  Sotkajärvi  Särkijärvi  Säynäjä  Torvenjärvi  Vaaranlampi  Valkiaisjärvi  Vähä-Ruohonen 
Joet ja purot:  Kiiminkijoki  Kivijoki  Koivujoki  Korpisenoja  Naamanjoki  Nuanjoki  Oilinginoja  Oulujoki  Piltuanjoki  Piltunginjoki  Poikajoki  Potkunjoki  Sanginjoki  Särkijoki  Säynäjäjoki  Tilanjoki  Timo-oja  Utosjoki 
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto  Rokuan kansallispuisto 
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä  Ahmaskosken silta  Ala-Utoksen voimalaitos  Maijan kivi  Utajärven kirkko  Utajärven kivipuisto  Utasen voimalaitos 
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950)  Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958)  Roomari-patsas (1985)  Veteraanikivi (1991)  Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000)  Runonlaulajien muistomerkki (2003) 
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo  Ylisipolan kotiseutumuseo 
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema  Niskan seisake  Oulu–Kontiomäki-rata  Rokuan rautatie  Seututie 836  Seututie 837  Sotkan seisake  Utajärven rautatieasema  Valtatie 22  Yhdystie 8300
Pi Sarpaneva

Pi Sarpaneva 1960-luvun alussa poikiensa Polon ja Tomin kanssa.
Ann-Mari ”Pi” Sarpaneva (o.s. Holmberg, 14. joulukuuta 1933 Helsinki – 27. joulukuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen sisustusarkkitehti. Sarpaneva opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa. Hän suunnitteli vaatteita (Finn-Flare) ja kesäasuntoja. Hän toimi freelance-suunnittelijana 1954–1970 ja perusti Maj Kuhlefeltin kanssa P & M Design Ab:n, jossa hän työskenteli vuodesta 1970. Hän oli tunnettu suunnittelemistaan työvaatteista, joita on kuvattu tarkoituksenmukaisiksi ja kauniiksi.
Pi Sarpaneva oli naimisissa Timo Sarpanevan kanssa vuosina 1954–1970. Heille syntyi kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Pi Sarpanevan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Richard Sapper

Richard Sapperin Tizio-valaisin, Artemide 1972.
Matkaradio TS502, Brionvega 1965.
Richard Frank Sapper (30. toukokuuta 1932 München – 31. joulukuuta 2015 Milano) oli saksalainen, Italian Milanossa toiminut teollinen muotoilija. Hänen töissään yhdistyivät yksinkertainen muoto ja tekninen innovaatio usein älykkäällä ja yllättävällä tavalla. Hänet palkittiin muun muassa Raymond Loewyn säätiön Lucky Strike -palkinnolla ja peräti kymmenen kertaa arvostetulla Compasso d’Oro -palkinnolla. Parikymmentä hänen työtään on otettu mukaan New Yorkin Museum of Modern Artin (MoMA) kokoelmiin.
Sapper aloitti uransa Mercedes-Benzin muotoiluosastolla, kunnes muutti vuonna 1958 Milanoon työskentelemään aluksi Gio Pontin arkkitehtitoimistossa ja sitten La Rinascente -luksustavarataloketjun muotoiluosastolla. Pian hän alkoi tehdä yhteistyötä italialaisen arkkitehti ja muotoilija Marco Zanuson kanssa. Elektroniikkayritys Brionvega palkkasi Sapperin ja Zanuson muotoilemaan kulutuselektroniikkatuotteita, jotka kykenisivät kilpailemaan japanilaisten ja saksalaisten valmistajien kanssa. Tuotteisiin kuuluivat kannettava Doney 14, maailman ensimmäinen täysin transistoroitu tv-vastaanotin vuodelta 1962, sekä kahdesta saranoidusta puoliskosta muodostuva matkaradio TS502 vuodelta 1965. Vuonna 1964 Sapper ja Zanuso suunnittelivat Kartell-kalustevalmistajalle ensimmäisen täysin muovista valmistetun tuolin, pinottavan lastenistuimen K1340.
Oman muotoilustudionsa alkuvaiheessa 1959 Sapper suunnitteli Lorenz-kelloyritykselle yhä tuotannossa olevan Static-pöytäkellon, ensimmäisen tuotteensa, joka palkittiin Compasso d’Oro -palkinnolla. Vuonna 1972 syntyi Sapperin ehkä tunnetuin esine, Tizio-pöytävalaisin Artemide-yhtiölle. Siinä matalajännitteiseen halogeenilamppuun kulkee virta valaisimen nivellettyjä mutta toisistaan eristettyjä varsitankopareja pitkin, ja valaisimen asentoa voi säätää portaattomasti vastapainojen avulla. Tiziosta on sittemmin tehty useita erilaisia versioita, ja se on yksi maailman eniten myytyjä valaisinmalleja. 1970–1980-luvuilla Sapper suunnitteli myös toimistotuolisarjan amerikkalaiselle Knollille, valikoiman sekuntikelloja Heuerille sekä kokoontaitettavan Nena-tuolin B&B Italia -yritykselle. Vuodesta 1978 Richard Sapper muotoili Alessille muun muassa espressopannun, viheltävän Bollitore-vesipannun, Bandung-teekannun ja Coban-espressokoneen.
Vuonna 1980 Sapper nimitettiin IBM:n johtavaksi muotoilukonsultiksi, ja hänen kynästään syntyivät monet varhaiset kannettavat tietokoneet kuten ThinkPad 700C vuonna 1992. Sen musta, suorakulmainen kotelo rikkoi yhtiön perinteisen helmenharmaan linjan ja esitteli keskelle näppäimistöä sijoitetun pienen punaisen napin, jolla ohjailtiin kohdistinta tietokoneen näytöllä. Lenovon ostettua IBM:n PC-osaston vuonna 2005 Sapper sai jatkaa ThinkPad-tuoteperheen muotoilukonsulttina.
Sapper opetti ja luennoi muun muassa Yalen, Pekingin ja Buenos Airesin yliopistoissa, Stuttgartin taideakatemiassa, Lontoon Royal College of Artissa, Milanon Domus-akatemiassa sekä Wienin Hochschule für Angewandte Kunst -koulussa.
Kirjallisuutta

Michael Webb, Richard Sapper, Chronicle Books, San Francisco 2002
Uta Brandes, Richard Sapper: Tools for Life, Steidl Verlag, Göttingen 1993
Hans Höger, Tizio Light by Richard Sapper (Design Classics), Verlag form, Hampuri 1997
Siegfried Gronert, The 9090 Cafetiere by Richard Sapper (Design Classics), Verlag form, Hampuri 1998
Richard Sapper, Michael Horsham, The International Design Yearbook 1998, Laurence King, Lontoo 1998
Jonathan Olivares: Richard Sapper. Phaidon Press, 2016. ISBN 978-0714871202
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Richard Sapper Wikimedia Commonsissa
Sapperin töitä MoMAssa
Sapperin töitä Metropolitan-museossa
Goethe-Insitut: Designer aus Deutschland
Life in Italy (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  ADK  KulturNav  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Richard Sapper
Käännös suomeksi
Sampo (Kalevala)

Akseli Gallen-Kallela: Sammon taonta, 1893.
Sampo eli kirjokansi on suomalaisessa mytologiassa ihmeellinen kone tai esine, kosintalahja ja sotasaalis, joka liittyy usein Pohjolaan. Sampo on tunnettu erityisesti suomalaisesta kansanrunoudesta kootusta Kalevala-eepoksesta, jossa sillä on tärkeä rooli. Eri taruissa sampo on erilainen, sillä on myös useita nimityksiä ja ilmiasuja. Kalevalassa käytetyissä sampotaruissa sampo on ihmeellinen, rikkauksia tekevä mylly.
Sampotarut ovat olleet paitsi ihmeellisiä kertomuksia kahden kansan taistelusta ja ihme-esineen vaiheista, myös ilmeisesti alkujaan kosmisia kuvauksia. Sampotarut ovat myös selittäneet maanviljelyksen syntyä ja joidenkin muidenkin asioiden myyttistä alkuperää. Samporunoutta on ollut eräiden tietojen mukaan tapana laulaa kevätkylvön yhteydessä.
Sammon tutkimuksen historiaa

Ensimmäisen kerran sampo mainitaan tieteen historiassa Carl Axel Gottlundin väitöstilaisuuden yhteydessä 12. joulukuuta 1818. Väitös oli aiheeltaan De proverbis fennicis eli Suomalaisista sananlaskuista. Gottlund oli tallentanut tarinan sampaan ryöstöstä Sävsenissä, Taalainmaalla Maija Turpiaiselta, ja julkaissut sen aiemmin samana vuonna teoksessaan Pieniä Runoja Suomen Poijille Ratoxi. Seuraava maininta sammosta löytyy Zacharias Topelius vanhemman vuoden 1821 kokoelmassa Suomen kansan vanhoja runoja ynnä myös nykyisempiä lauluja. Elias Lönnrot kirjoitti muistiin ensimmäisen sampo-runonsa loppukesästä 1832.
Suurimpia sampoa käsitteleviä teoksia on Emil Nestor Setälän 650-sivuinen tutkimus Sammon arvoitus.
Kalevalan sampo

Sampo mainitaan Kalevalan runoissa 1, 7, 10, 15, 19, 38, 39, 42, 43 ja 45. Sampo eli kirjokansi on ihmekone, joka tekee eli jauhaa rahaa, viljaa ja suolaa. Sammolla katsotaan olevan kansi, sillä sen toisintonimi on kirjokansi. Sillä arvellaan myös olevan jalat, joiden avulla se seisoo pystyssä, sekä reiät tai nokat, joista tulee sammon jauhaessa rahaa, viljaa ja suolaa, eli ”kotipitoja”, ”syötäviä” ja ”myötäviä”.
Seppä Ilmarinen takoo Sammon Pohjolan emännälle vastineeksi Pohjolan tyttärestä. Pohjolan emäntä Louhi ottaa sammon vastaan, mutta kieltäytyy luovuttamasta tyttöä Ilmarisen vaimoksi. Louhi vie Sammon kivisen mäen sisään, juurruttaa sen maaperään, ja sulkee lukkojen taakse. Sen jälkeen sampo jauhaa rikkautta Pohjolan väelle.
Tästä suuttuneina kalevalaiset hyökkäävät Pohjolaan ja anastavat sammon. Syntyneessä taistelussa sampo tuhoutuu. Pohjan Akka saa sammon kannen. Sammon sirpaleita ajelehtii kalevalaisten rantaan. Sirpaleet rikastuttavat Kalevalan maata.
Galleria

Ilmarinen takoo Sammon, Berndt Godenhjelm, 1800-luku
Sammon taonta, Väinö Blomstedt, 1897
Sammon taonta, Joseph Alasen temperamaalaus, 1910–1911
Sammon taonta, Kalevalan kankahilla, Rudolf Koivu, 1931
Veikko Aaltonan mosaiikki Sammon haku Pohjolan kivimäestä, jossa Lemminkäinen kyntää härällä irti Sammon juuret, 1940
Sammon ryöstö, Akseli Gallen-Kallela, 1897
Sammon ryöstö, Väinö Blomstedt, 1897
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sampo (Kalevala) Wikimedia Commonsissa
Gallen-Kallela: Sammon puolustus, 1896.
Havainnollistus siitä, miten Pohjantähti naulana liittää yhteen kuvun muotoisen taivaankannen ja sampaan eli maailmanpylvään. E.N Setälän (1932) mukaan.
August Sarin

August Sarin (4. joulukuuta 1861 Forssa – 1. kesäkuuta 1935 Vaasa) oli suomalainen Vaasassa asunut moottoritehtailija.
August Sarin meni jo nuorena työhön Forssan puuvillatehtaan konepajalle. Hän harrasti työn ohella itseopiskelua ja suoritti kirjeenvaihdolla insinööritutkinnon eräässä Lontoon kirjeenvaihtokoulussa vuosina 1900–1903. Sarin muutti Vaasaan 1890 ja toimi 19 vuoden ajan Vaasan puuvillatehtaan konepajassa työnjohtajana.
Sarin perusti vuonna 1910 Vaasaan moottoritehtaan Kustaa Pälvin kanssa toiminimellä Sarin & Pälvi. Tehdas sijaitsi Vaasan lääninvankilan lähellä sijainneella Räätälinsaarella, jota tehtaan työntekijät kutsuivat Pirunsaareksi. Toiminimi muutettiin Vaasan Moottoritehdas Oy-nimiseksi osakeyhtiöksi 1914 osakkeiden ollessa Sarinin lähimpien sukulaisten omistuksessa. Sarin itse toimi tehtaan johtajana ja teknillisenä ylivalvojana. Sarin aloitti sitten maatalousmoottorien valmistuksen suuremmassa mittakaavassa ja nämä moottorit tulivat Suomessa tunnetuiksi Sarinin moottorien nimellä. Moottorien jälleenmyyjänä toimi vuodesta 1916 alkaen turkulainen Oy Victor Forseliuksen koneliike. Vuonna 1929 tehtaassa oli 35 työntekijää. Tehtaan valmistamien nelitahtisten maatalousmoottoreiden mallien tehot olivat 5-6 hevosvoimaa, 8 hevosvoimaa ja 13 hevosvoimaa. Polttoaineena oli bensiini tai petrooli ja moottoreita käytettiin maataloudessa muun muassa puimakoneiden ja sirkkeleiden voimanlähteenä.
Sarinin kuoltua tehtaan omistajiksi tulivat vuonna 1950 Tammen veljekset, joilla oli jo oma moottoritehdas toisaalla. Vaasan Moottoritehdas Oy valmisti moottoreita 1960-luvulle saakka.
Sarin oli yhdeksän vuotta Vaasan kaupunginvaltuuston jäsenenä ja hän kuului Vaasan kunnallisklubiin.
Kirjallisuutta

Rauno Grönbacka : Marakatteja ja kissanpäitä: vaasalaisten moottoritehtaiden tarina - Markattor och katthuvuden: historien om motorfabrikerna i Vasa; käännös ruotsiksi Esko Pursiainen ja Jenni Roth. Vaasan Veteraaniautoseura, Vaasa 2014 ISBN 978-952-93-3896-2
Aiheesta muualla

Vaasan Moottoritehdas Oy:n digitoituja pienpainatteita Kansalliskirjastossa