Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
Tausta > Anatolian kreikkalaisväestö

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Kansallisuuksien jakautuminen Osmanien valtakunnassa (Anatoliassa), Osmanien virallinen tilasto 1910
| Maakunnat | Turkkilaisia | Kreikkalaisia | Armenialaisia | Juutalaisia | Muita | Yhteensä |  |
| İstanbul (Aasian puoleinen rannikko) | 135 681 | 70 906 | 30 465 | 5 120 | 16 812 | 258 984 |  |
| İzmit | 184 960 | 78 564 | 50 935 | 2 180 | 1 435 | 318 074 |  |
| Aydın (Izmir) | 974 225 | 629 002 | 17 247 | 24 361 | 58 076 | 1 702 911 |  |
| Bursa | 1 346 387 | 274 530 | 87 932 | 2 788 | 6 125 | 1 717 762 |  |
| Konya | 1 143 335 | 85 320 | 9 426 | 720 | 15 356 | 1 254 157 |  |
| Ankara | 991 666 | 54 280 | 101 388 | 901 | 12 329 | 1 160 564 |  |
| Trabzon | 1 047 889 | 351 104 | 45 094 | – | – | 1 444 087 |  |
| Sivas | 933 572 | 98 270 | 165 741 | – | – | 1 197 583 |  |
| Kastamonu | 1 086 420 | 18 160 | 3 061 | – | 1 980 | 1 109 621 |  |
| Adana | 212 454 | 88 010 | 81 250 | – | 107 240 | 488 954 |  |
| Biga | 136 000 | 29 000 | 2 000 | 3 300 | 98 | 170 398 |  |
| Yhteensä % | 8 192 589 75,7 % | 1 777 146 16,42 % | 594 539 5,5 % | 39 370 0,36 % | 219 451 2,03 % | 10 823 095 |  |
Ekumeenisen patriarkaatin tilasto 1912
| Yhteensä % | 7 048 662 72,7 % | 1 788 582 18,45 % | 608 707 6,28 % | 37 523 0,39 % | 218 102 2,25 % | 9 695 506 |  |
Yhtenä aiheena Kreikan sotaretkiin Vähässä-Aasiassa oli, että alueella asui vanhastaan runsaasti kreikan­kielistä ortodoksi­kristittyä väestöä, joka tarvitsi suojelua. Alueen kreikkalais­asutus oli ikivanhaa alkuperää: jo Kreikan arkaaisella kaudella siellä oli ollut joukko kreikkalaisia kaupunkivaltioita (jotka tosin välillä olivat joutuneet Persian alaisuuteen mutta itsenäistyneet jälleen persialais­sotien tuloksena). Juuri ennen ensimmäistä maailmansotaa Osmanien valtakunnan alueella asui noin 2,5 miljoonaa kreikkalaista. Tutkijat ovat kuitenkin kyseen­alaistaneet, olivatko kreikkalaiset silloin enää enemmistönä Kreikan vaatimilla alueilla. Ceder James Lowe ja Michael L. Dockrill ovat väittäneet, että Kreikan vaatimukset Smyrnaan nähden olivat vähintäänkin kyseen­alaisia, sillä Smyrnan vilajeetissa kreikkalaiset muodostivat ehkä juuri ja juuri enemmistön, toden­näköisemmin kuitenkin vain suuren vähemmistön, keskellä muutoin jo tuolloin lähes täysin turkkilaista Anatoliaa. Tarkka lukumäärä on vaikeasti selvitettävissä, koska turkkilaisissa tilastoissa väestö jaoteltiin uskonnon, mutta ei syntyperän, kielen tai sen perusteella, mihin kansallisuuteen kukin itse katsoi kuuluvansa. Toisaalta brittiläiset ja amerikkalaiset tilastot vuodelta 1919 viittaavat siihen, että kreikkalais­väestö oli suurin Smyrnassa, 375 000, kun taas muslimeja oli 325 000.
Kreikan pääministeri Venizelos ilmoitti erään brittiläisen sanomalehden haastattelussa, että ”Kreikka ei ole sodassa islamia vastaan, vaan anakronistista Osmanien hallitusta ja sen korruptoitunutta, häpeällistä ja veristä hallintoa vastaan mielessään ajatus sen karkottamisesta alueita, joissa enemmistö asukkaista on kreikkalaisia.”
Sèvresin neuvottelu­pöydässä Venizelos lienee liioitellut Anatolian kreikkalais­väestön vaaran­alaista asemaa saadakseen tukea liittoutuneiden hallituksilta. Esimerkiksi nuorturkkilaiset eivät enää silloin olleet vallassa Turkissa, mikä osaltaan teki hänen perustelunsa vähemmän vakuuttaviksi. Useimmat nuor­turkkilais­hallituksen jäsenet olivat maailman­sodan loppu­vaiheessa paenneet maasta, ja Istanbulissa toiminut osmani­hallitus oli jo Britannian valvonnassa. Lisäksi Venizelos oli jo maailmansodan alkuvaiheessa, ennen kreikkalaisten kansanmurhaa, ilmoittanut pyrkivänsä laajentamaan Kreikan alueita osmanien kustannuksella. Kirjeessään Kreikan kuningas Konstantin I:lle tammikuussa 1915 hän oli kirjoittanut: ”Minulla on se vaikutelma, että myönnytykset Kreikalle Vähässä-Aasiassa ... olisivat niin mittavat, että toinen yhtä laaja eikä vähemmän rikas Kreikka tulisi liitetyksi voittoisissa Balkanin sodista kehkeyty­neeseen, entiseen verrattuna kaksin­kertaiseen Kreikkaan.”
Kreikan sotaretki päättyi tappioon, ja ilmeisesti se tuli yllyttäneeksi vastapuolta vielä enemmän juuri sellaisiin julmuuksiin, jotka sillä oli tarkoitus torjua. Arnold J. Toynbeen mukaan Britannian ja Kreikan politiikka ja Pariisin rauhan­konferenssin päätökset johtivat ratkaisevina tekijöinä niihin julmuuksiin, joihin molemmat osapuolet syyllistyivät sodan aikana ja sen jälkeen. Hänen mukaansa ”Pontoksen” kreikkalaiset ja Kreikan valloittamien alueiden turkkilaiset joutuivat pahoin kärsimään ainakin osittain Venizeloksen ja Lloyd Georgen Pariisissa tekemien virhe­arvioiden vuoksi.