stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Risto Räppääjä ja kaksoisolento (elokuva)

| Risto Räppääjä ja kaksoisolento |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Samuel Harjanne
Käsikirjoittaja:   Tiina Nopola  Emma Nopola 
Perustuu:  Sinikka ja Tiina Nopolan kirjaan Risto Räppääjä ja kaksoisolento
Tuottaja:   Rimbo Salomaa  Tiina Nopola 
Säveltäjä:  Kerkko Koskinen
Kuvaaja:  Jari Mutikainen
Leikkaaja:   Toni Tikkanen  Joel Olander 
Lavastaja:  Maria Hahl
Koreografi:  Jari Saarelainen
Pääosat:   Aleksi Johansson  Alma Järvensivun  Iina Kuustonen  Jenni Kokander  Ylermi Rajamaa 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Solar Films
Levittäjä:  Nordisk Film
Ensi-ilta:   2025-2-1414. helmikuuta 2025  
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 669 000 € (elokuvasäätiön osuus 500 000 €)
Edeltäjä:  Risto Räppääjä ja villi kone
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Risto Räppääjä ja kaksoisolento on helmikuussa 2025 ensi-iltansa saanut suomalainen lastenelokuva, jonka on ohjannut Samuel Harjanne. Elokuva perustuu Sinikka Nopolan ja Tiina Nopolan samannimiseen kirjaan. Elokuva on kymmenes Risto Räppääjä -elokuva ja Samuel Harjanne on viides Risto Räppääjä -elokuvan ohjaaja.
Elokuvan ovat käsikirjoittaneet Tiina Nopola ja Emma Nopola. Musiikin on säveltänyt Kerkko Koskinen ja laulujen sanat ovat Matias Nopolan.
Elokuva on kuvattu kesällä 2024 pääkaupunkiseudulla. Elokuvan tuottajina ovat Rimbo Salomaa ja Tiina Nopola. Elokuva on Solar Filmsin ja Ricky Rapperin yhteistuotantoa. Elokuvan levittäjänä toimii Nordisk Film.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Aleksi Johansson  | … |  Risto Räppääjä   |
|  Alma Järvensivu  | … |  Nelli Nuudelipää   |
|  Jenni Kokander  | … |  Pakastaja-Elvi   |
|  Ylermi Rajamaa  | … |  Lennart Lindberg   |
|  Iina Kuustonen  | … |  Rauha Räppääjä   |
Aiheesta muualla

Risto Räppääjä ja kaksoisolento -elokuvan Youtube-traileri
Hermansaaren kartano

Hermansaaren kartano (ruots. Hermansö gård) on kartano Lokalahdella Uudessakaupungissa. Kartano perustettiin vuonna 1639 rälssitilaksi. Hermansaaren kartano on ollut usean eri aatelissuvun omistuksessa, joista tunnetuimpia ovat Fleming, Taube, Ehrenmalm, von Kothen ja Jägerhorn af Storby. Kartanoon kuului myös Träskin ja Nopperlan rälssitilat. Kartanon nykyinen päärakennus on rakennettu puusta. Lähellä kartanoa sijaitsee vanha viljamakasiini, joka valmistui vuonna 1817 luultavasti C. L. Engelin piirustusten mukaisesti.
1800-luvun alussa Hermansaaren kartanon mailla kuivatettiin suota pelloksi. Kuivatuksen yhteydessä maasta löytyi kaksi tammista laivaa. Hylkyjä ei ole kuitenkaan pystytty enää uudestaan paikantamaan.
Arja Saijonmaa

| Arja Saijonmaa |
| --- | --- |
 Arja Saijonmaa Tukholmassa vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. joulukuuta 1944 Mikkeli (ikä 80)
Ammatti:  freelancer-taiteilija
Muusikko
Laulukielet:  suomi, ruotsi, norja, espanja, italia, kreikka, saksa, ranska
Aktiivisena:  1969–
Tyylilajit:  poliittinen musiikki, iskelmä, chanson, etnomusiikki
Soittimet:  laulu
Levy-yhtiöt:  Allstar, Finnlevy, Love Records, Polydor, Scandia, SonyBMG
Aiheesta muualla
arjasaijonmaa.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Arja Enni Helena Saijonmaa (s. 1. joulukuuta 1944 Mikkeli) on suomalainen laulaja, näyttelijä ja kirjailija, joka on luonut uraa myös ulkomailla. Hän asuu nykyään Tukholmassa, toisinaan myös Pariisissa ja Helsingissä.
Saijonmaa alkoi esiintyä laulajana ja näyttelijänä 1960-luvulla. Hänen ulkomainen uransa alkoi 1970-luvun alussa, kun hänet kiinnitettiin solistiksi Mikis Theodorakisin maailmankiertueeseen. Saijonmaa on 1970-luvun lopulta lähtien tehnyt pääosan taiteellisesta työstään Ruotsissa. Monipuolisen laulu-uransa aikana hän on esittänyt muun muassa poliittisia lauluja, ranskalaisia chansoneita, etnomusiikkia, suomalaisia tangoja ja ruotsalaista diskoiskelmää. Saijonmaa on levyttänyt suomeksi, ruotsiksi ja useilla muilla kielillä. Hänet on koko uransa ajan tunnettu myös poliittisena aktivistina. Hän pyrki RKP:n sitoutumattomana ehdokkaana Euroopan parlamenttiin 1996 ja kansanedustajaksi eduskuntavaaleissa 2003, mutta hänen saamansa äänimäärät jäivät vaatimattomiksi.
Lapsuus- ja opiskeluaika

Saijonmaa varttui hammaslääkäri-isän ja pianistiäidin tyttärenä ja oppi soittamaan pianoa jo ennen kuin oppi lukemaan. Mozartin pianokonserton hän osasi soittaa 12-vuotiaana. Perheessä harrastettiin musiikin lisäksi teatteria, ja Arja opiskeli alaa vaihto-oppilaana Yhdysvalloissa. Palattuaan Yhdysvalloista takaisin Suomeen Arja aloitti opiskelut Sibelius-Akatemian solistilinjalla. Saijonmaa kirjoitti ylioppilaaksi 1964 Mikkelissä ja aloitti sen jälkeen opinnot Helsingin yliopistossa, Sibelius-Akatemiassa ja myöhemmin vielä Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän valmistui 1992 filosofian kandidaatiksi.
Ura > Musiikki

Saijonmaa nousi julkisuuteen 1960-luvun poliittisesta laululiikkeestä. Hän liittyi vasemmistoradikaaliin Ylioppilasteatteriin vuosikymmenen puolivälissä ja osallistui muun muassa Lapualaisoopperan kantaesitykseen. Myöhemmin Saijonmaa toimi Ylioppilasteatterin johtoryhmässä ja ohjasi teatterille näytelmät Lakko ja Tapaus Suomi vuonna 1970. Vuonna 1969 hän teki ensimmäiset levytyksensä. Ensimmäinen menestyskappale oli Kaj Chydeniuksen ja Aulikki Oksasen Puhu minulle rakkaudesta.
Saijonmaa kiinnitettiin 1970-luvun alussa solistiksi Mikis Theodorakisin maailmankiertueeseen. Jo tätä ennen vuonna 1968 hän oli tulkinnut kreikkalaisia lauluja Kabaree demokratiasta -näytelmässä. Saijonmaa ja Theodorakis julkaisivat vuonna 1977 Ruotsissa levyn Det är tid att sjunga sånger, josta tuli suurmenestys. Sen jälkeen Saijonmaa on tehnyt pääosan taiteellisesta työstään Ruotsissa. Hän levytti 1979 chileläisen Inti-Illimani-orkesterin kanssa Violeta Parran lauluja. Jag vill tacka livet (Gracias a la vida) on yksi Saijonmaan suurimmista menestyslauluista. Tämän laulun hän esitti saksankielisenä versiona Leben, ich sag’ Danke Willy Brandtin hautajaisissa 1992. Olof Palmen hautajaisissa 1986 hän esitti laulun Enai Megalos O Kaimos ruotsiksi.
Saijonmaa levytti 1980-luvulla enimmäkseen iskelmä- ja tangomusiikkia, muun muassa suomalaisia ikivihreitä sävellyksiä ruotsiksi Anders Ekdahlin sovittamina, Tukholman Poliisikuoron ja Hovikapellin jousien säestämänä. Albumi levytettiin ruotsiksi nimellä Sånger från asfalt och ängar ja samoja taustoja hyödyntäen pian myös suomeksi nimellä Ruotsiin ja takaisin. Jälkimmäisestä Saijonmaa sai uransa ensimmäisen kultalevyn Suomessa. Vuonna 1983 hän teki tunnetuimman suomenkielisen levytyksensä Ystävän laulu, joka oli alun perin venäläisen trubaduurin Vladimir Vysotskin sävellys Juha Vainion suomentamana.
Vuonna 1986 ilmestynyt kokoelma Valitut laulut toi Saijonmaalle toisen kultalevyn Suomessa. Kaupallisesti menestynein albumi on 1987 ilmestynyt Högt över havet, jota on myyty Ruotsissa yli 200 000 kappaletta. Ruotsissa Saijonmaa on saanut kolme kultalevyä ja yhden timanttilevyn. Kaikkiaan hänen levyjään on myyty yli 2 miljoonaa kappaletta.
Saijonmaa on osallistunut viidesti euroviisukarsintoihin: kahdesti Suomen karsintoihin (Talvilintu 1971 ja Gabriela 1990) ja kolmesti Ruotsin karsintoihin (Högt över havet 1987, 2. sija häviten pisteellä voittajasävelmälle. Myöhemmin laulusta tuli kaikkien aikojen ensimmäinen Second Chance Contestin voittaja. Vad du än trodde så trodde du fel vuonna 2005. Mina fyra årstider vuonna 2019, viimeinen sija ensimmäisessä semifinaalissa.)
Loppusyksystä 2011 Saijonmaa teki konserttikiertueen eri puolilla Suomea. Vuosina 2013–2014 Saijonmaa teki Riksteaternin kanssa Den hemliga stranden – Salaisella rannalla -omaelämäkerralliskiertueen, joka ulottui Ruotsista Suomeen ja kertoi hänen ja Theodorakisin uran ja yhteistyön alkuvaiheista.
Ura > Elokuva, teatteri ja televisio

Saijonmaa on tehnyt joitakin elokuva- ja teatterirooleja. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Pohjan tähteet (1969), Punatukka (1969), Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti (1979), Charlotte Löwensköld (1979), Havlandet (1985) ja Kuudes kerta (2017). Vuonna 1988 Saijonmaa esitti Zarah Leanderia Tähdenlento-musikaalissa. Lisäksi Saijonmaalla on ollut kabaree- ja revyyesityksiä muun muassa Tukholman Hamburger Börs -yökerhossa, Pariisin Olympia-teatterissa, Bertolt Brechtin perustamassa Berliner Ensemblessa sekä Yhdysvalloissa. Saijonmaa kuului myös Canto General -oratorion kantaesittäjiin Maria Farantourin ja Petros Pandisin kanssa. Hän esiintyi vuonna 2007 ruotsalaisessa Stjärnorna på slottet -ohjelmassa ja myöhemmin vuonna 2011 myös ohjelman suomalaisversiossa, Linnan tähdissä.
Ura > Kirjallinen toiminta

Saijonmaa on julkaissut kirjan suomalaisesta saunasta, joka julkaistiin ensin norjaksi, myöhemmin myös japaniksi, ruotsiksi ja suomeksi. Saijonmaan omaelämäkerrallinen kirja Nuori alaston nainen – Mikis ja minä ilmestyi 2011, se on julkaistu suomeksi, ruotsiksi, norjaksi ja kreikaksi.
Ihmisoikeustyö

Vuonna 1987 Saijonmaa kutsuttiin YK:n pakolaisavun hyväntahdonlähettilääksi. Tässä ominaisuudessa hän on vieraillut noin 50 pakolaisleirillä eri puolilla maailmaa. Vuonna 1994 Saijonmaa organisoi Harry Belafonten ja Zubin Mehtan kanssa konsertin Oslon Spektrumissa Lähi-idän rauhansopimuksen kunniaksi. Saijonmaa teki 1970- ja 1980-luvuilla runsain mitoin kulttuurityötä Chilen ja Kreikan sotilasjunttia sekä Etelä-Afrikan apartheid-hallintoa vastaan. Hän on osallistunut myös taiteilijoiden rauhanliikkeen toimintaan.
Syksyllä 2015 Saijonmaa aloitti työnsä YK:n UN Women -järjestön hyväntahdonlähettiläänä Ruotsissa.
Tunnustuksia

Saijonmaa valittiin Aftonbladet-lehden yleisöäänestyksessä Ruotsin karismaattisimmaksi naiseksi 1985. Seuraavana vuonna hänelle myönnettiin Pro Finlandia -palkinto ja vuoden naissolistin Emma-palkinto.  Vuonna 1988 Saijonmaalle myönnettiin Eleanor Roosevelt -säätiön palkinto työstä ihmisoikeuksien hyväksi. Vuonna 2006 hän oli ehdolla Iskelmä-Finlandia -palkinnon saajaksi. Vuonna 2011 Saijonmaa jakoi Oslossa  Carnegie Art Awardin, joka on yksi maailman suurimmista taidepalkinnoista, suomalaiselle Heikki Marilalle. Saijonmaata ennen palkinnon ovat jakaneet esimerkiksi kuningatar Margareta, Vigdís Finnbogadóttir, kruununprinsessa Victoria, Tarja Halonen ja kuningatar Sonja. Syyskuussa 2017 Saijonmaalle luovutettiin korkein Pablo Neruda -kunniamerkki, jonka Chilen valtio myöntää taiteilijalle. Saman tunnustuksen ovat aiemmin saaneet esimerkiksi oopperatähti Placido Domingo ja U2:n keulakuva Bono.
Viittauksia muussa kulttuurissa

Saijonmaahan viitataan Magnus Ugglan vuonna 1989 julkaiseman ”Jag mår illa” -kappaleen tekstissä. Myös KAJ-yhtyeen kappaleessa ”Bara bada bastu” hänen nimensä mainitaan.
Diskografia > Suomenkieliset albumit

Laula kanssani toveri (1972)
Arja Saijonmaa & Mikis Theodorakis (1972)
Koko yön minun poikani valvoi (1973)
Huomenta sydämeni (1975)
Jokainen arkiaamu (1979)
Miten voin kyllin kiittää (1979)
Ruotsiin ja takaisin - kultalevy (1981)
Ystävän laulu (1983)
Arja Saijonmaa & George de Godzinsky Finlandia-talossa (1986)
Yhteinen taivas ja maa (1989)
Paijaa mua (1993)
La Cumparsita (1994)
Sydänten silta (2000)
Rakkaus on rohkeutta (2006)
Diskografia > Kokoelmat

Valitut laulut - kultalevy (1986)
Arja Saijonmaa (2LP) (1988)
20 suosikkia – Ystävän laulu (1995)
20 suosikkia – Satumaa (2001)
Tähtisarja – 30 suosikkia (2CD) (2006)
Jokainen arkiaamu – Kootut levytykset 1972–1979 (CD) (2011)
Sydämeni savuaa – Kohokohtia 1969–1989 (2CD) (2011)
Diskografia > Ruotsinkieliset albumit

Det är tid att sjunga sånger – kultalevy (1977)
Arja Saijonmaa & Mikis Theodorakis i Stockholms konserthus (1978)
Jag vill tacka livet - kultalevy (1979)
Sånger från asfalt och ängar – kultalevy (1981)
Leksaker och parfym (1982)
Högt över havet – timanttilevy (1987)
Arja sjunger Zarah (1988)
Samma himmel samma sol (1989)
La Cumparsita (1994)
En bro av gemenskap (1999)
Dig har jag kär... – Min svenska sångbok (2014)
Arjas jul (2016)
Diskografia > Kokoelmat

Tango Jalousie (1984)
Det bästa av Theodorakis (1985)
Arja's bästa (1994)
Guldkorn (2000)
100% (2CD) (2002)
Vad du än trodde så trodde du fel (2005)
Diskografia > Muita levyjä

En soisi sen päättyvän (1970) (Jim Pembroken, Tarleena Sammalkorven ja Pepe Willbergin kanssa)
Es ist Zeit (1983)
Canto General (1975)
Kvinnen (1986)
Mikis & Arja (2CD) (1996)
Bara du kommer (1998)
Nära (2003)
Diskografia > Vierailut

Työväenlauluja (1969)
V.I. Lenin 1870-1970 (1970)
Perkele! Lauluja Suomesta (1971)
Kiila 35 (1971)
Plastic Maailma (1971)
Kissa vieköön! Uusrahvaanomaisia ralleja (1972)
Rauha, ystävyys, solidaarisuus (1973)
Työn armeijan marssi ja muita poliittisia lauluja (1974)
Minulla on ystävä – Arvo Turtiaisen 70-vuotispäivän juhlalevy (1974)
Suojele luontoa, ihmistäkin (1975)
Alternativ festival i Stockholm 17.–22.3.1975 (1975)
2. Helsingin laulufestivaali 13.–20.11.1977 (1977)
Inti Illimani i Sverige (1980)
Isin kanssa (2004)
Havet och kärleken (2007)
Snurra min jord (2010)
Kirjat

Arjan saunakirja.  (Uudistettu, laajennettu käännös ruotsinkielisestä alkuteoksesta)  Suomentanut Jaana Nikula. Maarianhamina:  PQR, 2010.  ISBN 978-952-5705-29-4
Nuori alaston nainen. Mikis ja minä.  Suomentanut Tuula Syvänperä. Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-25221-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arja Saijonmaan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Lindfors, Jukka: Arja Saijonmaa lähti laulamaan maailmalle Yle Elävä arkisto. 8.9.2006. Viitattu 30.11.2018.
Rytsä, Paavo: Arja Saijonmaa: Gabriela Yle Elävä arkisto. 9.2.2007. Viitattu 30.11.2018.
Arja Saijonmaa Last.fm:ssä (englanniksi)
Arja Saijonmaa - Discography & Songs Discogs. Viitattu 30.11.2018 (englanniksi).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Ruotsi  Japani 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Theodorakis ja Saijonmaa vuonna 1972.
Saijonmaa vuonna 1971 Mikkelin Rapu ja Muikku -festivaaleilla.
Arja Saijonmaa vuonna 2011 Göteborgin kirjamessuilla kirjansa En ung naken kvinna julkistamistilaisuudessa.
Johannes Virolainen
Nuoruus ja sotavuodet

Johannes Virolainen syntyi Viipurin maalaiskunnan Yläsommeen kylässä, noin 14 kilometrin päässä Viipurista. Vanhemmat Paavo Virolainen ja Anna-Lydia o.s. Skyttä olivat maanviljelijöitä. Perheessä oli kahdeksan lasta, joista Johannes oli ikäjärjestyksessä kuudes. Sisarusten etäinen sukulainen oli kirjailija Kyösti Skyttä. Virolainen pääsi kansakoulun jälkeen Viipurin oppikouluun, josta hän kirjoitti sukunsa ja kotikylänsä ensimmäiseksi ylioppilaaksi 1932.
Nuoruus ja sotavuodet > Opinnot

Valkolakin saatuaan Virolainen suoritti varusmiespalveluksen 1932–1933 yleten reservin vänrikiksi. Reserviupseerikoulussa hänen oppilastovereinaan olivat muiden muassa myöhempi Suomen Työnantajien Keskusliiton puheenjohtaja Päiviö Hetemäki ja myöhempi Suomen Pankin pääjohtaja Klaus Waris. Tämän jälkeen Virolainen lähti Helsinkiin opiskelemaan maatalous- ja metsätieteitä ja valmistui 1938 maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi ja agronomiksi.
Opintojensa aikana Virolainen oli alkanut suunnitella yliopistomiehen uraa. Valmistuttuaan hän ryhtyi valmistelemaan väitöskirjaa, jonka aiheeksi hän sopi maanviljelystalouden professorin Rurik Pihkalan kanssa Karjalan kannaksen pienviljelijöiden ansiotalouden rakenne. Virolainen ehti aloittaa aineiston keräämisen väitöskirjaa varten, kunnes talvisota ja Karjalan menettäminen muuttivat niin hänen väitöskirjansa aiheen kuin koko hänen elämänsä suunnan.
Myöhemmin hän väitteli poliittisen uransa ohessa maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi väitöskirjalla Maatalousmaan arvioimisesta ja arvosta Suomessa vuosina 1934–38 (1951). Opiskeluaikanaan Virolainen myös lähti mukaan Maalaisliiton poliittiseen toimintaan ja oli mukana perustamassa Maalaisliiton ylioppilasyhdistystä. Virolainen arveli myöhemmin sodan viivästyttäneen hänen väitöskirjansa valmistumista 5–6 vuotta.
Virolainen on kertonut muistelmissaan tavanneensa Urho Kekkosen ensimmäisen kerran syksyllä 1936. Virolainen pyysi tuoreen kansanedustajan ja ministerin maalaisliittolaisten ylioppilaiden tilaisuuteen esitelmöimään aiheesta ”Mitä ylioppilaat tänään, sitä kansa huomenna”. Presidentti Kyösti Kallion Virolainen ehti tavata muutaman kerran 1930-luvun lopulla; tämän seuraajaa Risto Rytiä Virolainen ei tavannut henkilökohtaisesti koskaan.
Nuoruus ja sotavuodet > Sota-aika

Sotien aikana Virolaisen ura kietoutui karjalaisten kohtaloihin. Talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 Viipuri, Yläsommeen kylä ja Virolaisen kotitila jäivät uuden rajan taakse. Jatkosodan aikana Virolainen työskenteli Palautetun alueen neuvottelukunnan toimistopäällikkönä 1942–1944. Neuvottelukunnan tehtävänä oli organisoida jatkosodan alussa takaisin vallatun Karjalan jälleenrakennus ja -asutustyöt. Kun jatkosota päättyi 1944 ja talvisodan jälkeinen raja vahvistettiin Moskovan välirauhassa, neuvottelukunta lakkautettiin. Virolainen nousi sisäasiainministeriön siirtoväenasiain osaston päälliköksi tehtävänään Karjalan evakoiden asuttaminen. Sota-aikana hän yleni luutnantiksi ja myöhemmin vielä reservissä kapteeniksi.
Toimiessaan päämajan sotilashallinto-osaston väestönsiirtotoimiston päällikkönä vuosina 1941–1942 Virolainen oli lähellä marsalkka Gustaf Mannerheimia, mutta ei tavannut tätä henkilökohtaisesti. Ainoa läheisempi kontakti Mannerheimin ja Virolaisen välillä tapahtui huhtikuun alussa 1945 Mannerheimin avatessa tasavallan presidenttinä vuoden 1945 vaaleissa valitun eduskunnan toimikauden. Mannerheimin seuraajan J. K. Paasikiven kanssa Virolainen oli jo läheisessä yhteistyössä.
Nuoruus ja sotavuodet > Sodan jälkeen

Virolainen hankki 1952 maatilan Lohjalta, jonne osa Viipurin maalaiskunnan evakoista oli asutettu, ja nimesi sen lapsuudenkotinsa uimapaikan mukaan Vironperäksi. Poliittisen uran rinnalla hän työskenteli koko elämänsä maanviljelijänä. Vironperä oli karjatilana vuoteen 1976 saakka, jolloin Virolaisen oli ajan puutteen vuoksi luovuttava lehmien pidosta. Oman maatilan ohella Virolaisella oli myös kaupunkiasunto Helsingin Katajanokalla.
Samalla Virolaisesta tuli yksi Karjalan evakoiden näkyvimmistä keulakuvista. Jo vuodesta 1940 hän toimi Karjalan Liiton maataloussihteerinä sekä sittemmin sen hallituksen jäsenenä ja vuosina 1985–1990 puheenjohtajana. Hän kannatti maltillisesti Karjalan palauttamista Suomelle ja sanoikin, että ainoa tilanne, jolloin hän voisi ottaa ryypyn, on Karjalan palautuksen juhlistaminen. Tämän hänen kerrotaan tokaisseen sekä Anastas Mikojanille että Nikita Hruštšoville. Virolainen oli absolutisti.
Varhainen poliittinen ura > Kekkosen luottomies

Johannes Virolainen nousi eduskuntaan ensimmäisissä sodanjälkeisissä vaaleissa 1945. Hänet valittiin pian Maaseudun nuorten liiton puheenjohtajaksi ja Maalaisliiton varapuheenjohtajaksi, ja hän nousi yhdeksi puolueensa voimahahmon Urho Kekkosen luottomiehistä. Kekkonen muodosti ensimmäisen hallituksensa vuoden 1950 presidentinvaalin jälkeen ja pyysi Virolaista sisäministerin paikalle, mutta Virolainen kieltäytyi vedoten kiireisiinsä väitöskirjansa viimeistelyssä. Virolaisen pitkä ministeriura alkoi lokakuussa 1950, kun hän tuli mukaan hallitukseen hänen edeltäjänsä Lauri Riikosen siirryttyä Kuopion läänin maaherraksi. Samassa yhteydessä alkoi myös toisen karjalaissyntyisen poliitikon Teuvo Auran ura valtioneuvoston jäsenenä hänen tullessaan kauppa- ja teollisuusministeriksi. Vuoden 1952 puoluekokouksessa Sotkamossa Virolainen asettui Arvo Korsimon vastaehdokkaaksi Maalaisliiton puoluesihteerin vaaliin, mutta Korsimo voitti hänet selvin numeroin.
1950-luvulla Virolainen oli Kekkosen yhteistyökumppanina kaikissa tämän hallituksissa: toisena sisäministerinä 1950–1951, kansliaministerinä 1951, pääministerin sihteerinä 1952–1953, opetusministerinä 1953–1954 ja ulkoasiainministerinä 1954–1956. Ulkoministerikautenaan Virolainen sai "tietämättömän ulkoministerin" liikanimen, koska Kekkonen ja presidentti J. K. Paasikivi eivät kertoneet hänelle matkastaan Moskovaan loppuvuodesta 1955. Matkan tuloksena Neuvostoliitto palautti Suomelle Porkkalan vuokra-alueen. Porkkalan luovutusasiakirjan allekirjoittivat Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä tammikuun lopulla 1956 Suomen edustajina Kekkonen ja Virolainen sekä Neuvostoliiton edustajina suurlähettiläs Viktor Lebedev ja varapääministeri Mihail Pervuhin. Kekkosen noustua presidentiksi 1956 Virolainen jatkoi puolueensa vakioministerinä.
Varhainen poliittinen ura > Yöpakkashallitus

Elokuussa 1958 Virolainen otti vastaan ulkoministerin paikan K. A. Fagerholmin hallituksessa. Hallitus herätti ärtymystä Neuvostoliitossa, koska eduskunnan suurimmaksi puolueeksi noussut SKDL samoin kuin SDP:n vasemmistosiipi oli jätetty oppositioon. Syntyi yöpakkaskriisi: Neuvostoliitto jäädytti taloudelliset neuvottelut Suomen kanssa, kutsui suurlähettiläänsä kotiin Helsingistä ja antoi ymmärtää Fagerholmin hallituksen olevan sille epämieluisa. Ulko- ja sisäpoliittisen painostuksen seurauksena Virolainen ja muut Maalaisliiton ministerit erosivat joulukuussa 1958, mikä hajotti hallituksen.
Yöpakkashallituksen ulkoministerinä toimiminen löi Virolaiseen vuosikymmeniksi leiman, ja poliittiset vastustajat hyödynsivät sitä osoittaakseen hänet "ulkopoliittisesti epäluotettavaksi". Tapaus myös löi ensimmäiset säröt Virolaisen ja Kekkosen väleihin. Vaikka Kekkonen oli nimittänyt yöpakkashallituksen, hän oli aavistanut ikävyyksiä ja varoittanut Virolaista pysymään sen ulkopuolella; Virolainen puolestaan piti Kekkosen toimintaa kaksinaamaisena. Virolainen säilyi Kekkosen suosiossa vielä pitkään, mutta presidentin maalaisliittolaiseen lähipiiriin eli K-linjaan hän ei koskaan kuulunut.
Virolainen palasi myöhemmin muistelmateoksissaan toistuvasti yöpakkashallitukseen, jota hän piti yhtenä uransa traumaattisimmista kokemuksista. Hallitusta muodostettaessa hän yritti vedota sosialidemokraatteihin, ettei SDP:n puoluesihteeriä Väinö Leskistä otettaisi ministeriksi, mutta SDP:n puheenjohtaja Väinö Tanner murahti Virolaiselle: "Mitäs Te nuori mies puhutte, nythän muodostetaan Suomen eikä Neuvostoliiton hallitusta." Maalaisliiton eduskuntaryhmä päätti miltei yksimielisesti – vain Matti Kekkosen vastustaessa –, että puolue osallistuu hallitukseen ja että myös Virolaisen on mentävä mukaan. Virolaisen siteeraaman V. J. Sukselaisen mukaan ainoa henkilö, joka olisi voinut estää hallituksen, olisi ollut Kekkonen, joka ei kuitenkaan tarpeeksi tehokkaasti puuttunut hallituksen muodostamiseen. Kekkosen luottomies, puoluesihteeri Arvo Korsimo puolestaan sattui juuri ratkaisevalla hetkellä olemaan ulkomailla.
Varhainen poliittinen ura > Virolainen ja ruotsin kieli

Suhteessaan ruotsin kieleen Virolainen oli vielä 1940-luvulla hyvin kriittinen. Tuoreena kansanedustajana vuonna 1945 hän arvosteli voimakkaasti pääministeri J. K. Paasikiven vaatimuksesta maanhankintalakiin liitettyä kielipykälää, jonka mukaan suomenkielisten osuus Suomen ruotsinkielisillä alueilla sai siirtoväkeä asutettaessa nousta enintään kahdella prosentilla. Paasikivi, joka piti ruotsin kieltä tärkeänä Suomen ja muiden Pohjoismaiden pitkän yhteisen historian vuoksi, puolestaan läksytti ankarin sanoin Virolaista tämän asenteesta, ja tultuaan ministeriksi Virolainen tarkistikin perusteellisesti kantansa. Toimiessaan vuosina 1968–1970 Koiviston hallituksen opetusministerinä hän vaikutti keskeisesti siihen, että ruotsin kielestä tuli vastoin asiaan kantaa ottaneiden opetusalan asiantuntijoiden tahtoa pakollinen aine Suomen suomenkielisiin peruskouluihin. Virolainen piti vieraan kielen opetusta myös erittäin tärkeänä ulkopoliittisena suuntakysymyksenä. Ansioistaan ruotsin kielen hyväksi Virolainen sai hopeisen Axel Olof Freudenthal -mitalin ja Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan suurristin, joista jälkimmäisen kuningas Kustaa VI Aadolf luovutti hänelle henkilökohtaisesti.