stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kanadanhanhi
Piirteet > Ulkonäkö ja koko

Kanadanhanhi poikkeaa muista hanhista siten, että sillä on musta pää ja kaula sekä valkea leuanalus. Vartalo on päältä harmaanruskea ja alta vaalea. Valkoinen yläperä erottuu selvästi. Kanadanhanhi on Suomessa tavattavista hanhilajeista suurin; koiras painaa 3,5–7 kg, naaras 3–5,5 kiloa. Pituus on 90–106 cm ja siipien kärkiväli 155–180 cm. Kanadanhanhi sekoitetaan usein valkoposkihanheen, mutta huomattavasti suuremmalla kanadanhanhella on harmaanruskea ruumis, vain vähän valkoista poskilla eikä laisinkaan otsalla tai silmien ympärillä, ja rinta on valkea.
Pienet poikaset ovat untuvapeitteisiä ja väriltään keltaisen ja vaaleanruskean kirjavia. Kasvaessaan ne muuttuvat tummanharmaiksi, ja syksyllä ne ovat jo samannäköisiä kuin aikuiset yksilöt.
Kanadanhanhen eri alalajien välillä on huomattavia eroja sekä ulkonäössä ja koossa että käyttäytymisesä. Pienin alalaji painaa vain 1,5 kilogrammaa, kun taas suurin, Pohjois-Amerikan keskiosissa pesivä B. c. maxima voi painaa yli kahdeksan kilogrammaa. B. c. maxima onkin suurin kaikista hanhista. Osa tutkijoista luokittelikin neljä pienintä alalajia vuonna 2003 erilliseksi lajiksi, pikkukanadanhanheksi (Branta hutchinsii), minkä jälkeen kanadanhanhella on nykyisin seitsemän alalajia.
Piirteet > Ääntely

Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kanadanhanhen lentoääni on trumpettimainen, laulujoutsenmainen ”ah-HONK”-honkotus. Varoitusääni on karhea ”KAR-RAK”, jonka tapainen on myös yhteydenpitoääni. Soidinaikana voi kuulla syvän ”rak-ruk-ruk”-honkotuksen.
Levinneisyys > Luontainen levinneisyys

Alun perin kanadanhanhi on kotoisin Pohjois-Amerikasta, missä se pesii Kanadassa ja Yhdysvaltojen pohjoisosissa, ja talvehtii muualla Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Se on Pohjois-Amerikan yleisin hanhilaji, niitä arvioidaan elävän mantereella 9–10 miljoonaa yksilöä. 1800-luvun lopulla laji oli paikoitellen hyvin uhanalainen, mutta nykyään kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee sen elinvoimaiseksi.
Elinympäristö

Kanadanhanhet pärjäävät monenlaisissa ympäristöissä. Parhaiten ne viihtyvät saarilla ja rauhallisilla meren- ja järvenrannoilla. Ne pesivät mielellään hiukan ympäristöä ylempänä olevissa paikoissa lähellä vettä, esimerkiksi majavanpesän päällä. Kanadanhanhet voivat puolustaa reviiriään hyvin aggressiivisesti. Ne ovat ihmistä kohtaan pelottomia ja ovat oppineet hyödyntämään meheväruohoisia alueita kuten puistoja, golf-kenttiä ja pihanurmikoita, joilla Euroopan alkuperäiset, arat hanhilajit eivät esiinny. Amerikassa golfkenttiä on jopa jouduttu ruiskuttamaan erilaisilla hanhikarkottimilla. Suuret hanhenulostemäärät esimerkiksi uimarannoilla ja hanhien meluisuus sekä niiden ruokailu oraspelloilla ovat nykyisin suurimpia syitä siihen, että kanadanhanhien määrää pyritään rajoittamaan sekä Amerikassa että Euroopassa. Ruokaileva hanhi ulostaa muutaman minuutin välein.
Kun kanadanhanhi alkoi levitä Pohjoismaihin, sen pelättiin kilpailevan saariston alkuperäisen lajin, merihanhen, kanssa. Pelko on kuitenkin osoittautunut aiheettomaksi, sillä lajien elintavat poikkeavat toisistaan. Merihanhi pesii pensaiden suojissa suhteellisen kaukana rannasta ja laiduntaa enemmän maalla, kun taas kanadanhanhi pesii näkyvästi rannan lähellä ja ruokailee enimmäkseen vedessä. Vain hyvin pienillä saarilla lajien välillä saattaa olla kanadanhanhen eduksi koituvaa kilpailua. Vaikka kanadanhanhet ovat aggressiivisia lajitovereitaan kohtaan, ne yleensä suvaitsevat merihanhia. Merihanhikannat ovat jopa kasvaneet samaan aikaan kanadanhanhien runsastumisen kanssa. Haahkojen ja sinisorsien on todettu hyötyvän kanadanhanhen lähellä pesimisestä, sillä kookas hanhi karkottaa petoeläimet pois pesimäpaikaltaan. Sorsat voivatkin pesiä jopa vain metrin päässä hanhen pesästä.
Elintavat > Käyttäytyminen

Kanadanhanhi ei juurikaan pelkää ihmistä, ja se puolustaa reviiriään aggressiivisesti. Kanadanhanhen suuresta koosta johtuen sen lento näyttää suhteellisen hitaalta ja rauhalliselta. Pohjois-Amerikassa yksivuotiaat yksilöt muuttavat sulkasadon ajaksi kauas mantereen pohjoisosiin. Syksyn edetessä muuttomatkaa odottelevat samankesäiset poikueet kerääntyvät yhteen jopa kymmenien tuhansien yksilöiden parviksi. Suomalaiset linnut lähtevät muuttomatkalle loka-joulukuussa ja palaavat maalis-toukokuussa. Muutto tapahtuu aina päiväsaikaan.
Aikuisen kanadanhanhen luontaisia vihollisia ovat Pohjois-Amerikassa mustakarhu, kojootti, susi ja merikotkat. Munia ja pieniä poikasia saalistavat lisäksi erilaiset ketut, pesukarhu, lokit ja varislinnut.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Kanadanhanhella on elinikäinen pariside. Naaras palaa yleensä pesimään synnyinseudulleen, ja puoliso seuraa sen mukana. Kanadanhanhiparit pesivät yksittäin tai joskus pieninä yhdyskuntina. Kanadanhanhet vuoraavat matalan pesäkeon huipulla olevan pesäkuoppansa kasveilla ja höyhenillä. Pesäkumpu on tehty erilaisista kasvinosista, kuten ruo’on- ja oksanpätkistä ja vesikasveista, ja se sijaitsee rantaviivan tuntumassa, piilossa kasvillisuuden seassa. Munia on yleensä 3–7 kpl, joskus jopa 12; vanhat yksilöt munivat enemmän munia kuin nuoret. Munat ovat väriltään valkeita tai kermankellertäviä. Muninta tapahtuu huhti-toukokuussa ja haudonta kestää noin kuukauden. Poikaset ovat pesäpakoisia ja lähtevät seuraamaan emojaan vuorokauden kuluessa kuoriutumisestaan. Poikaset tulevat lentotaitoisiksi noin puolentoista kuukauden ikäisinä, mutta pysyttelevät emojensa seurassa seuraavaan kevääseen asti. Emot puolustavat pesiään ja poikasiaan aggressiivisesti ja kykenevät karkottamaan jopa pesukarhun tai mäyrän kokoisen pedon. Haudonnan aikana koiras pitää myös toiset kanadanhanhet poissa pesän ja naaraan läheisyydestä.
Kanadanhanhi voi joskus risteytyä valkoposkihanhen kanssa. Tällöin syntynyt jälkeläinen on kooltaan ja väritykseltään muutoin vanhempiensa välimuoto, mutta niitä hieman tummempi ja ruskeasävyisempi.
Kanadanhanhi saavuttaa sukukypsyyden kolmevuotiaana, mutta joskus jo kaksivuotiaatkin voivat munia. Vanhin suomalainen rengastettu kanadanhanhi on ollut 17 vuotta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin on brittiläinen hanhi, 24 vuotta 2 kuukautta vanha. Maailman vanhin yksilö on elänyt 42-vuotiaaksi. Joidenkin lähteiden mukaan laji voisi saavuttaa jopa 80 vuoden iän, mutta tiedon paikkansapitävyyttä pidetään epätodennäköisenä.
Elintavat > Ravinto

Kanadanhanhet ovat enimmäkseen kasvinsyöjiä. Ne syövät sekä matalassa vedessä kasvavia vesikasveja että meheviä ruohokasveja, kuten heinää ja apilaa, kuivalta maalta. Kesäisin ne laiduntavat usein nurmikoilla, ja muuton ja talvehtimisen aikana niityillä ja vilja- ja oraspelloilla. Hyönteiset, etanat ja muut selkärangattomat ovat lisäravintoa. Joskus ne syövät myös pieniä kaloja.
Kanadanhanhi ja ihminen

Kanadanhanhi on Suomessa metsästettävä riistalaji. Sen metsästys alkoi luvanvaraisena vuonna 1983. Lajin metsästysaika on 20. elokuuta – 31. joulukuuta.
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Kanadanhanhi
Metsästäjäliitto: Kanadanhanhi
Encyclopedia of Life: Branta canadensis (luettu 23.7.2010) (englanniksi)
Animal Diversity Web (englanniksi)
ARKive: Canada goose (Branta canadensis) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kanadanhanhi Lintukuva-verkkopalvelussa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26733  Wikispecies: Branta canadensis  ABA: cangoo  ADW: Branta_canadensis  AFD: Branta_canadensis  Avibase: B59E18633E2EFD25  BioLib: 8441  BirdLife: 22679935  BOLD: 17391  BOW: cangoo  BTO: bob1660  CoL: 5WRC3  eBird: cangoo  EoL: 45510537  EPPO: BRNTCA  EUNIS: 916  EURING: 1660  Fauna Europaea: 96482  Fauna Europaea (new): 9c6f028c-ae4c-44b0-bb10-011ad81b1bdb  FEIS: brca  GBIF: 5232437  GISD: 1427  GNAB: canada-goose  IBC: canada-goose-branta-canadensis  iNaturalist: 7089  IRMNG: 10585055  ISC: 91754  ITIS: 174999  IUCN: 22679935  NatureServe: 2.770965  NBN: NBNSYS0000000009  NCBI: 8853  Neotropical: cangoo  NZBO: canada-goose  NZOR: 571984a8-1d64-418c-86c5-05e91876a771  Observation.org: 110  OBIS: 159176  ODNR: canada-goose  Open Tree of Life: 714461  Paleobiology Database: 110951  Paleobiology Database: 110951  TSA: 2822  WoRMS: 159176  Xeno-canto: Branta-canadensis  Laji.fi: MX.26298 
Vasemmalla valkoposki- ja oikealla kanadanhanhi.
Urbaani kanadanhanhi Pohjois-Carolinassa.
Kanadanhanhi viihtyy rehevissä vesistöissä.
Kanadanhanhiparvi vedessä.
Pesä.
Poikue.
Branta canadensis
Kanadanhanhi lennossa.
Comiskey Park

| Comiskey Park |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  324 West 35th St., Chicago, Illinois 60616
Koordinaatit:  41°49′54″N, 87°38′1″W
Avattu:  1. heinäkuuta 1910
Suljettu:  30. syyskuuta 1990
Purettu:  1991
Omistaja:  Chicago White Sox
Kenttä:  nurmi
Kustannukset:  750 000 dollaria
Arkkitehti:  Zachary Taylor Davis, Osborn Engineering
Aiemmat nimet:  White Sox Park (1910-1912, 1962-1975)
Käyttäjät
 Chicago White Sox (MLB) (1910-1990) Chicago Cubs (MLB) (1918 World Series) Chicago Cardinals (NFL) (1922-1925), (1929-1959) "Card-Pitt" (NFL) (1944)  Chicago Bulls (AFL) (1926)  Chicago American Giants (1941-1952) (Negro Leagues) Chicago Mustangs (NASL) (1968) Chicago Sting (NASL) (1980-1985) 
Katsojakapasiteetti
 28 800 (1910) 52 000 (1927) 50 000 (1938) 51 000 (1939) 50 000 (1940) 46 550 (1942) 50 934 (1953) 44 492 (1969) 43 951 (1990) 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Comiskey Park oli stadion Chicagossa, Yhdysvalloissa. Baseballseura Chicago White Sox pelasi sillä kotiottelunsa vuosina 1910–1990. Charles Comiskey rakennutti stadionin Zachary Taylor Davis suunnitelmien pohjalta, ja sillä pelattiin yhteensä yli 6 000 MLB-ottelua ja neljä World Seriesiä. Stadionilla käytiin myös nyrkkeilykamppailua, ja siellä on kahdesti käyty ammattilaisnyrkkeilyn maailmanmestaruusottelu.
Comiskey Parkille rakennettiin korvaaja sen eteläpuolelle, ja se avattiin vuonna 1991. Uusi Comiskey Park nimettiin vuonna 2003 U.S. Cellular Fieldiksi. Alkuperäistä Comiskey Parkia kutsutaankin joskus Vanhaksi Comiskey Parkiksi.
Historia

Chicago White Soxin omistaja Charles Comiskey halusi rakennettuu vanhanaikaiseksi muodostuneen South Side Parkin tilalle uuden betonista ja teräksestä rakennetun stadionin. Perustukset laskettiin 10. helmikuuta 1910. Stadionin ensimmäisessä pelissä, 1. heinäkuuta, White Sox hävisi St. Louis Brownsille. Stadionin oli suunnitellut arkkitehti Zachary Taylor Davis apunaan Comiskey ja syöttäjä Ed Walsh.
Stadion tunnettiin alkujaan nimellä White Sox Park, mutta se nimettiin pian White Soxin omistajan mukaan Comiskey Parkiksi. Alkujaan kotipesää ympäröi kaksikerroksinen pääkatsomo, joka jatkui yksikerroksisenä kumpaakin sivulinjaa pitkin. Takakentällä oli kaksi yksikerroksista puista avokatsomoa, ja niiden välissä oli tulostaulu. Rakennuksen julkisivu oli punaista tiiltä. Vuonna 1926 Comiskey Parkille tehtiin miljoonan dollarin remontti, jonka ansiosta kentän yleisökapasiteetti kasvoi 32 000:sta 52 000:een. Remontissa puiset avokatsomot korvattiin kaksikerroksilla betoniteräsrakennelmilla ja sivulinjaa reunustaneet katsomot korotettiin kaksikerroksisiksi. Tulostaulu siirrettiin takakentältä uuden avokatsomon paikalta ja sekä vasemmalle että oikealle seunustalle tuli uusi tulostaulu.
Vuonna 1947 stadionille tehtiin pieniä muutoksia ja takakentän keskikatsomo poistettiin, minkä seurauksena sinne ei mahtunut enää kuin 44 492 katsojaa. Bill Veeck osti White Soxin vuonna 1959. Veeck maalautti Comiskey Parkin julkisivun valkoiseksi ja asennutti sinne ensimmäisen elektronisen tulostaulun. Vuonna 1960 stadionille tuli "räjähtävä tulostaulu", josta tuli ilotulituksia ja erilaisia ääniä. Vuonna 1961 stadion myytiin Allynin perheelle, joka palautti sen alkuperäisen nimen. Kulujen pienentämiseksi sisäkentälle asennettiin tekonurmi vuonna 1969. Veeck osti White Soxin uudelleen 1976 ja poisti välittömästi kentän tekonurmen ja nimesi sen jälleen Comiskey Parkiksi.
White Sox alkoi tutkia 1980-luvulla mahdollisuutta rakentaa uusi stadion. Comiskey Parkin kunnostus hylättiin liian kalliina. Joukkue uhkasi lähteä Chicagosta, jos uutta paikkaa stadionille ei löytyisi. Kaupunki päättikin lopulta, että joukkueelle rakennettaisiin uusi stadion. Vanhan Comiskey Parkin viimeinen ottelu pelattiin 30. syyskuuta 1990, ja White Sox voitti siinä Seattle Marinersin. Uusi Comiskey Park avattiin 18. huhtikuuta 1991. Useat järjestöt yrittivät pelastaa vanhan stadionin, mutta se purettiin kokonaan vuonna 1991 ja sen paikalla tuli parkkialue.
Käyttö > Baseball

Comiskey Parkin 80 käyttövuoden aikana sillä kävi seuraamassa baseballotteluita 72 801 381 maksanutta katsojaa. Kentällä pelattiin neljä kertaa MLB-sarjan loppuottelusarjaa, World Seriesia. White Sox pelasi stadionilla kolme World Seriesia, 1917, 1919 ja 1959. Ainoan mestaruutensa joukkue voitti 1917, kun se voitti ratkaiseen ottelun vieraskentällä. White Soxin paikallisvastustaja Chicago Cubs pelasi myös World Seriesin Comiskey Parkilla. Cubs piti omaa stadioniaan Weeghman Parkia liian pienenä World Seriesille.
MLB:n ensimmäinen tähdistöottelu pelattiin vuonna 1933 Comiskey Parkilla. Tähdistöottelu pelattiin lopulta kolmesti stadionilla, sillä se isännöi tapahtumaa myös vuosina 1950 ja 1983. Yhteensä Comiskey Parkilla pelattiin yli 6 000 MLB-ottelua.
Käyttö > Nyrkkeily

Monia ammattilaisnyrkkeilykamppailuja käytiin 1920–1960-luvuilla stadioneilla, sillä niihin mahtui huomattavasti enemmän yleisöä kuin sisähalleihin. Comiskey Parkillakin käytiin merkittäviä nyrkkeilyotteluita. Vuonna 1937 käydyssä kamppailussa Joe Louis valtasi maailmanmestaruuden James J. Braddockilta. Vuonna 1962 Sonny Liston voitti lyhyessä kamppailussa maailmanmestaruuden Floyd Pattersonilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Comiskey Park Wikimedia Commonsissa
Lyöntiharjoitukset Comiskey Parkilla vuonna 1986.
Tim Harding

Timothy David (Tim) Harding (s. 6. toukokuuta 1948 Lontoo) on shakinpelaaja, -historioitsija ja tuottelias shakkikirjoittaja, joka on erityisesti perehtynyt kirjeshakkiin ja avausteoriaan. Vuosina 1996–2006 hän julkaisi kirjeshakkilehteä Chess Mail ja on kirjoittanut The Kibitzer -kolumnia ChessCafe.com-verkkosivulle vuodesta 1996. Harding on elänyt Dublinissa, Irlannissa vuodesta 1976, missä työskenteli Sunday Press -lehden toimittajana vuoteen 1995.
Vuonna 2002 Harding sai kirjeshakin Senior International Master -arvon. Hän väitteli 2009 filosofian tohtoriksi historiasta aiheenaan kirjeshakki Britanniassa ja Irlannissa 1824–1914.
Hardingia pidetään niin sanotun Frankenstein-Dracula -muunnelman nimeäjänä (hänen vuoden 1975 Wieniläistä peliä käsittelevässä kirjassaan).
Kirjoja

The Write Move (Chess Mail Ltd., 2005)
50 Golden Chess Games (Chess Mail Ltd., 2004)
Red Letters with CC-GM Sergey Grodzensky (Chess Mail Ltd., 2003)
64 Great Chess Games (Chess Mail Ltd., 2002)
Counter Gambits (Dover, 2001)
Startling Correspondence Chess Miniatures (Chess Mail Ltd., 2000)
Why You Lose At Chess, 2nd ed. (Dover, 2001)
Four Gambits To Beat The French (Chess Digest, 1998).
Play The Evans Gambit, rev. ed. [Bernard Caffertyn kanssa] (Cadogan, 1997)
Winning at Correspondence Chess (Batsford, May 1996).
Better Chess For Average Players (Dover, 1996; Oxford University Press, 1977)
Evans Gambit and a System v Two Knights Defense, 2nd ed (Chess Digest, 1996)
The Fighting Fajarowicz (Chess Digest, 1995)
The Classical French (Batsford, 1991)
The Marshall Attack [suurilta osin John Nunn] (Batsford, 1989)
Dynamic White Openings AND Dynamic Black Defenses (Chess Digest 1989)
The Games of the World Correspondence Championships I-X, rev. ed.(Batsford, 1987)
Openings for the Club Player [Leonard Bardenin kanssa] (1987)
Irregular Openings for the 1990s (Chess Digest, 1986)
The New Chess Computer Book (Pergamon Press, 1985)
Ponziani Opening (Chess Digest 1984)
Philidor's Defense, A Reappraisal (Chess Digest 1984)
Nimzowitsch Defence (1981)
Queen's Gambit Declined: Semi-Slav [toim. A.J.Whiteley] (Batsford, 1981)
French: MacCutcheon and Advance Lines (Batsford, 1979)
French: Classical Lines [W.Heidenfeldin kanssa] (Batsford, 1979)
Colle, London and Blackmar-Diemer Systems (Batsford, 1979)
Spanish (Ruy Lopez): Marshall (1977)
The Italian Game [G.S.Botterillin kanssa] (1977)
The Scotch [enimm. G.S.Botterill] (1977)
The Leningrad Dutch (1976)
The Batsford Guide To Chess Openings [Leonard Bardenin kanssa] (1976)
Sicilian: …e5 [P.R.Marklandin kanssa] (1976)
Vienna Opening (Chess Player, 1976)
The Sicilian Richter-Rauzer [with P.R.Markland] (1975)
The Sicilian Sozin [G.S.Botterill & C.Kottnauerin kanssa] (1974)
The Marshall Attack [R.G.Waden kanssa] (1974)
Counter Gambits (British Chess Magazine, 1974)
Bishop's Opening (Chess Player, 1973)
Sähköiset julkaisut

Correspondence Chess World CD-ROM (Chess Mail, 1998)
MegaCorr CD-ROM (Chess Mail Ltd., 1999)
MegaCorr2 CD-ROM (Chess Mail Ltd., 2001)
The Total Marshall (CD-ROM) (Chess Mail Ltd., 2002)
MegaCorr3 CD-ROM (Chess Mail Ltd., 2003
MegaCorr4 CD-ROM (Chess Mail Ltd., 2003)
UltraCorr CD-ROM (Chess Mail Ltd., 2006)
UltraCorr2 (2008)
UltraCorr3 (2009)
UltraCorr3a (2010).
Lähde: Hardingin shakillinen bibliografia:  Viitattu 7.11.2010
Muita julkaisuja

'Battle at long range': correspondence chess in Britain and Ireland, 1824-1914, a social and cultural history.  Dublin:  Trinity College, 2009.  (Hardingin väitös)
Aiheesta muualla

Tim Hardingin kotisivut
Hardingin shakkihistorialliset julkaisut
Tim Harding ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Tim Harding
Käännös suomeksi
Shinbutsu kakuri

Ise oli yksi ensimmäisistä pyhäköistä, joka erotti kaminsa buddhalaisuudesta. Kuvassa bugaku-esitys pyhäköllä.
Shinbutsu kakuri (jap. 神仏隔離, ”kamien eriyttäminen buddhalaisuudesta”) tarkoittaa Japanin buddhalaisessa terminologiassa keskiajan ja varhaismodernin ajan tapaa pitää jotkin kamit erillään buddhalaisuudesta. Samalla kun monet kamit liitettiin kiinteäksi osaksi buddhalaisuutta, tietyt tai joissain tapauksissa jopa samat kamit eri kontekstissa pidettiin järjestelmällisesti erossa buddhalaisista oppirakennelmista. Ilmiöllä oli merkittäviä seurauksia japanilaiselle kulttuurille. Sitä ei tule sekoittaa shinbutsu bunriin (”kamien ja buddhien erottaminen toisistaan”) tai haibutsu kishakuun (”lakkauttakaa buddhat ja tuhotkaa Śākyamuni”), jotka ovat Japanin historiassa yleensä poliittisista syistä toistuneita ilmiöitä. Shinbutsu kakuri hyväksyy buddhalaisuuden olemassaolon, mutta kaksi muuta liikettä vastustavat sitä.
Historia

Kun Japanille vieras buddhalaisuus saapui maahan, se täytyi jollain tavalla sovittaa paikallisiin kami-uskomuksiin. Tämä toteutui toisaalta synkretisminä (shinbutsu shūgō, ”kamien ja buddhien synkretismi”) ja toisaalta sen vastakohtana (shinbutsu kakuri).
Historia > Kamien ja buddhien liittäminen yhteen

Kun buddhalaisuus oli saapunut Japaniin, japanilaiset kehittivät paikallisten kamien ja uuden ulkomaisen uskonnon välille synkretismin, jota kutsutaan nimellä shinbutsu shūgō. Buddhalaisuus tuli maahan Kiinan kautta Asuka-kauden lopulla 500-luvulla. Sen sijaan, että japanilaiset olisivat hylänneet vanhat uskomuksensa, he yrittivät sopeuttaa ne uuteen ja olettivat molempien olevan tosia. Niinpä buddhalaiset temppelit liitettiin paikallisiin pyhäköihin ja toisin päin. Molemmat omistettiin sekä kameille että Buddhalle. Buddhalaisen vaikutuksen syvyys voidaan esimerkiksi nähdä nykyisissä pyhäköissä, joiden muoto suurine rukoushalleineen ja pyhine kuvineen on itsessään buddhalaista alkuperää. Vaikutusvaltaisen honji suijaku -teorian mukaan, joka oli yleinen Meiji-kaudelle saakka, buddhalaiset jumaluudet jopa päättivät ilmaantua japanilaisille paikallisten kamien muodossa pelastaakseen heidät.
Historia > Shinbutsu kakurin alkuperä

Shinbutsu kakuri -ilmiön alkuperä ei näytä olevan siinä, että buddhalaisuus olisi liitetty kuolemaan ja siten epäpuhtauteen. Suora kosketus kuolemaan liittyviin asioihin, kuten vereen, oli kielletty myös temppeleissä, ja buddhalaisuutta ei kielletty valtaosassa pyhäköitä. Ilmiö sai pikemminkin alkunsa sellaisista pyhäköistä ja rituaaleista, joilla oli vahvat siteet keisariin, kuten Isestä, ja se oli aina tiukasti sidoksissa häneen ja hänen valtaannoususeremoniaansa. Myöhemmin se levisi muihin virallisiin seremonioihin. On väitetty, että ilmiö oli reaktio buddhalaisten munkkien sekaantumiselle politiikkaan: se saavutti huippunsa vuoden 768 Dōkyō-välikohtauksessa, jossa keisarinna Shōtoku halusi luovuttaa valtaistuimen munkki Dōkyōlle. Vaikuttaakin siltä, että keisarilliset rituaalit erotettiin buddhalaisuudesta osin siksi, että periytyvää keisarinvaltaa haluttiin suojella.
Shinbutsu kakurilla oli joka tapauksessa merkittäviä seurauksia. Kami-uskomusten täydellinen sulautuminen buddhalaisuuteen estyi. Buddhalaisuuden kieltäminen Isen ja Kamon pyhäköillä salli niiden myös kehittää vapaasti omia teorioitaan kamien luonteesta.
Aiheesta muualla

佐藤 真人 [Satō, Masato]: 神仏隔離の要因をめぐる考察 [Shinbutsu kakuri no yōin o meguru kōsatsu]. 宗教研究 [Shūkyō kenkyū], 2007, 81. vsk, nro 2.  ISSN 0387-3293  Artikkelin verkkoversio.
Venom

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Venom on pistävän tai purevan eläimen myrkkyä tarkoittava englannin kielen sana. Se on yleisessä käytössä tuotteiden ja taideteosten nimissä.
Elokuvat

Venom, vuonna 2005 ilmestynyt kauhuelokuva
Venom , vuonna 2018 ilmestynyt Marvel-hahmoon perustuva elokuva
Venom: Let There Be Carnage, jatko-osa 2021
Venom: The Last Dance, jatko-osa vuodelta 2024.
Kulkuneuvot

de Havilland Venom, brittiläinen suihkuhävittäjä
Hennessey Viper SRT 10 Venom, Dodge-merkillä valmistettu urheiluauto.
Musiikki

Venom, vuonna 1979 perustettu brittiläinen heavy metal -yhtye
”Venom”, Cristal Snow’n kappale vuoden 2010 albumilta God You Made Me Wicked
Venom, Bullet for My Valentinen studioalbumi vuodelta 2015
Venom, rap-artisti Chamillionairen julkaisematta jäänyt studioalbumi.
Sarjakuvat

Venom, Marvel-kustantamon sarjakuvien superroisto.
SOIUSA

SOIUSA (Suddivisione Orografica Internazionale Unificata del Sistema Alpino)
Aluejakojärjestelmää kuvastava pyramidi
SOIUSA (lyhenne sanoista Suddivisione Orografica Internazionale Unificata del Sistema Alpino) eli ISMSA (lyhenne sanoista International Standardized Mountain Subdivision of the Alps) on tarkka esitys Alppien aluejaosta, jonka tavoitteena on yhtenäistää erilaiset kansalliset luokittelut ja toteuttaa kansainvälisesti hyväksytty järjestelmä. Sen on suunnitellut italialainen tutkija, Sergio Marazzi, yhteistyössä ”Club Alpino Italiano” -seuran ja useiden muiden kanssa. SOIUSAn on myös tarkoitus korvata Italiassa vuonna 1926 esitetty perinteinen ”Partizione delle Alpi” -aluejako nykyaikaisemmalla tulkinnalla.
SOIUSA-aluejaossa Alpit jaetaan ensinnäkin kahteen pääosaan (PT, ital. parti), Itäisiin Alppeihin ja Läntisiin Alppeihin. Pääosat puolestaan jaetaan viiteen eri vyöhykkeeseen (SR, ital. settorii). Läntiset Alpit käsittävät kaksi tällaista vyöhykettä, Eteläiset Länsi-Alpit ja Pohjoiset Länsi-Alpit. Itäisillä Alpeilla vyöhykkeitä on kolme, jotka ovat Keskiset Itä-Alpit, Pohjoiset Itä-Alpit ja Eteläiset Itä-Alpit. Vyöhykkeet jaetaan yhteensä 36 osastoon (SZ, ital. sezioni), jotka edelleen jaetaan 132 alaosastoon (STS, ital. sottosezioni). Näiden jälkeen jako tarkentuu vielä 333 yläryhmään (SPG, ital. supergruppi), 870 ryhmään (GR, ital. gruppi) ja 1 625 alaryhmään (STG, ital. sottogruppi).