stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Logiikan historia
Nykyaikainen logiikka

Historiallisesti René Descartes saattoi olla ensimmäinen filosofi, joka sai ajatuksen algebran, ja erityisesti sen yhtälöiden ratkaisemiseen käyttämien menetelmien, käyttämisestä tieteellisessä tutkimuksessa. Päättelyn kalkyylin ajatusta kehitti erityisesti Gottfried Wilhelm Leibniz. Hän oli ensimmäinen, joka muotoili ajatuksen laajalti sovellettavissa olevasta matemaattisen logiikan järjestelmästä. Merkittävä osa hänen aiheen kannalta oleellisista kirjoituksistaan julkaistiin kuitenkin vasta 1900-luvun alussa, ja kaikkia ei ole julkaistu vieläkään. Nykyinen ymmärrys Leibnizin merkityksestä on kehittynyt vasta 1980-luvulta alkaen.
Gottlob Frege laajensi formaalia logiikka propositionaalisen logiikan ulkopuolelle teoksessaan Begriffsschrift (1879) ottamalla mukaan sellaisia käsitteitä kuin "kaikki" ja "jotkut". Hän näytti, kuinka muuttujia ja kvanttoreita voitiin käyttää lauseiden loogisen rakenteen paljastamiseen, joka muuten oli saattanut hautautua niiden kieliopillisen rakenteen alle. Esimerkiksi lauseesta "kaikki ihmiset ovat kuolevaisia" tulee "kaikille asioille x pätee, että jos x on ihminen niin x on kuolevainen". Fregen käyttämä erikoinen kaksiulotteinen merkintätapa vaikutti kuitenkin siihen, ettei hänen töitään huomioitu vuosiin.
Charles S. Peirce kehitti käsitteen "toisen kertaluvun logiikka" vuonna 1885 julkaistussa artikkelissaan, joka vaikutti muun muassa Giuseppe Peanoon, Ernst Schröderiin ja moniin muihin. Hän esitteli suuren joukon nykyaikaisen logiikan käyttämiä merkintöjä, muun muassa etuliitesymbolit universaali- ja eksistenssikvanttoreille. 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun loogikot tunsivat näin Peircen ja Schröderin loogiikan paremmin kuin Fregen logiikan, vaikka nykyään Fregeä pidetään yleensä "nykyaikaisen logiikan isänä".
Peano julkaisi vuonna 1889 ensimmäisen version aritmetiikan loogisesta aksiomatisoinnista. Viisi hänen kehittämistään yhdeksästä aksioomasta tunnetaan nykyään nimellä Peanon aksioomat. Yksi näistä aksioomista oli formalisoitu lause matemaattisen induktion periaatteesta.
Aiheesta muualla

Bobzien, Susanne: Ancient Logic The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Corazzon, Raul: The History of Logic from Aristotle to Gödel and Its Relationship with Ontology Theory and History of Ontology (englanniksi)
Gillon, Brendan: Logic in Classical Indian Philosophy The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
King, Peter & Shapiro, Steward: History of Logic. The Oxford Companion to Philosophy, 1995, ss. 496–500. (englanniksi)
Erichin hallitus

| Erichin hallitus |
| --- | --- |
  Suomen tasavallan 6. valtioneuvosto
 
Toimikausi alkoi:  15. maaliskuuta 1920
Toimikausi päättyi:  9. huhtikuuta 1921
Jäsenet
Hallituksen johtaja:  Rafael Erich
Ministerien lukumäärä:  12
Hallituspuolueet:   Kokoomus  Edistyspuolue  Maalaisliitto  RKP 
Historia
Edellinen:  Vennolan I hallitus
Seuraava:  Vennolan II hallitus
Erichin hallitus oli Suomen tasavallan 6. hallitus. Se oli Kokoomuksen, Edistyspuolueen, Maalaisliiton ja RKP:n muodostama enemmistöhallitus, joka toimi 391 päivän ajan 15. maaliskuuta 1920 – 9. huhtikuuta 1921. Presidentti K. J. Ståhlberg nimitti hallituksen muodostajaksi Helsingin yliopiston kansainvälisen oikeuden kokoomuslaisen professori Rafael Erichin.
Erichin hallituksen tärkein tehtävä ja saavutus oli Tarton rauha silloisen Neuvosto-Venäjän kanssa. Baltian maista Viro oli Erichin hallituksen aloittaessa toimintansa jo solminut oman rauhansopimuksensa ja Latvia sekä Liettua kävivät neuvotteluja parhaillaan, joten Suomea uhkasi eristyksiin joutuminen. Tosin Suomessa oli vielä joukko interventiopolitiikan kannattajia. Rauhansopimus solmittiin Tarton kaupungissa Virossa 14. lokakuuta 1920. Tuolloin Neuvosto-Venäjä tunnusti lopullisesti Suomen itsenäisyyden. Erichin hallituksen aikana säädettiin myös Ahvenanmaan itsehallintolaki, mutta saarimaakunnan asema ratkesi lopullisesti vasta seuraavan hallituksen aikana Kansainliiton tehtyä päätöksensä kiistassa.
Erichin hallituksen toimikaudella hyväksyttiin oppivelvollisuuslaki ja laki kansakoululaitoksen kustannuksista marraskuussa 1920. Tämä merkitsi käytännössä siirtymistä kirkollisesta yhteiskunnalliseen oppivelvollisuuteen. Joulukuussa 1920 eduskunta hyväksyi Suomen ensimmäisen sukunimilain, jonka mukaan jokaisella Suomen kansalaisella tuli olla sukunimi.
Kokoonpano

| Ministeri | Tehtävissä | Puolue |
| --- | --- | --- |
| Pääministeri Rafael Erich |  15.3.1920–9.4.1921 |  Kokoomus |
| Ulkoasiainministeri Rudolf Holsti |  15.3.1920–9.4.1921 |  Edistyspuolue |
| Oikeusministeri Karl Söderholm  Hjalmar Granfelt |  15.3.1920–28.6.1920  28.6.1920–9.4.1921 |  RKP  RKP |
| Sisäasiainministeri Albert von Hellens |  15.3.1920–9.4.1921 |  Edistyspuolue |
| Sotaministeri Bruno Jalander |  15.3.1920–9.4.1921 |  amm. |
| Valtiovarainministeri Jonathan Vartiovaara |  15.3.1920–9.4.1921 |  Kokoomus |
| Kirkollis- ja opetusministeri Lauri Ingman |  15.3.1920–9.4.1921 |  Kokoomus |
| Maatalousministeri Eero Yrjö Pehkonen |  15.3.1920–9.4.1921 |  Maalaisliitto |
| Apulaismaatalousministeri Eero Hahl |  15.3.1920–9.4.1921 |  Maalaisliitto |
| Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Magnus Lavonius |  15.3.1920–9.4.1921 |  Edistyspuolue |
| Kauppa- ja teollisuusministeri Leo Ehrnrooth  Hjalmar Procopé |  15.3.1920–12.8.1920  19.8.1920–9.4.1921 |  RKP RKP |
| Sosiaaliministeri Vilkku Joukahainen |  15.3.1920–9.4.1921 |  Maalaisliitto |
| Elintarvikeministeri Kaarlo Wuokoski |  26.3.1920–9.4.1921 |  Edistyspuolue |
Hallituksen puoluejakauma

15.3.1920
ED 	3
Kok. 	3
ML 	3
RKP 	2
amm. 	1
9.4.1921
ED 	3
Kok. 	3
ML 	3
RKP 	2
amm. 	1
Eridanos (Ateena)

| Eridanos Ἠριδανός |
| --- | --- |
 Eridanoksen nykyistä uomaa Kerameikoksen arkeologisella alueella.
Laskupaikka:  Ilissos
Maat:  Kreikka
 Antiikin Ateenan kartta, Eridanos merkitty kartan pohjoisosaan.
Eridanos (m.kreik. Ἠριδανός, kreik. Ηριδανός, Iridanós) oli pieni joki antiikin Ateenassa. Se oli Ilissosjoen sivuhaara ja virtasi Lykabettos-kukkulan alarinteiltä Agoran alueen pohjoispuolelle ja tämän jälkeen halki Kerameikoksen kaupunginosan. Eridanos yhdistyi Ilissokseen Akropoliin länsipuolella, minkä jälkeen ne virtasivat yhdessä Kefissokseen ja edelleen Faleroninlahteen.
Eridanoksen katettua uomaa Monastirákin metroasemalla.
Eridanos oli Ateenalle tärkeä makean veden lähde. Myöhemmän antiikin aikana joki katettiin suurimmaksi osaksi, ja siitä tuli käytännössä tiilimuurattu viemäritunneli. Tunnelia korjattiin ainakin kahdesti, roomalaisena ja bysanttilaisena aikana. Virta oli kattamaton ainoastaan kaupunginmuurin ulkopuolella Kerameikoksen alueella, jossa se on näkyvissä yhä edelleen. Alueella elää paljon espanjankilpikonnia. Kaupunginmuurissa eli Themistokleen muurissa oli oma aukko virtaa varten Pyhän portin ja Dipylon-portin välissä. Lykeionin gymnasion sijaitsi lähellä jokea.
Joki löydettiin uudelleen Ateenan metron rakennustöiden yhteydessä 1990-luvulla, jolloin sen vedet aiheuttivat ajoittain ongelmia rakennustöille. Vuodesta 2007 virran varrella on suoritettu kaivauksia Monastirákin alueella. Pieni osa virrasta, katetusta tunnelista ja sen ympärillä olevien rakennusten raunioista on näkyvissä Monastirákin metroasemalla.
Eridanos oli Ilissoksen ohella kuvattuna muun muassa Parthenonin läntisessä päätykolmiossa, mikä osoittaa joen merkitystä kaupungille. Eridanos yhdistyy ainakin nimensä kautta kreikkalaisen mytologian Eridanos-jokeen.
Kirjallisuutta

Eridanos, the river of ancient Athens: archaeological guide. Archaeological Receipts Fund. ISBN 960-214-293-6.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eridanos Wikimedia Commonsissa
Henry Ericsson

Henry Ericsson.
Lasimaalaus Isänmaa, 	Pohjanmaan museon Muistohallin ikkuna, 1930, Vaasa.
Carl August Henry Ericsson (6. helmikuuta 1898 Mikkeli – 16. lokakuuta 1933 Porvoo) oli suomalainen koristetaiteilija ja taidemaalari.
Ura

Ericsson opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1915–1918 ja 1919 sekä Roomassa Scuola Ornamentale di Belle Artissa ja Pariisissa Académie Colarossissa ja Académie de la Grande Chaumièressa 1922–1924. Hän kouluttautui taideteolliseksi muotoilijaksi ja tuli tunnetuksi 1920-luvun puolesta välistä alkaen lasilla, hopealla, lasimaalauksilla, sisustuksilla ja näyttelytiloilla.
Hänet tunnetaan laajemmin vuoden 1925 Pariisin kansainvälisen taideteollisuusnäyttelyn Suomen osastosta, johon hän suunnitteli arkkitehtuurin, valitsi näyttelyesineet ja teki kunniasalin kattomaalaukset.
Vuosina 1931–1932 Ericsson toteutti sarjan graafisia teoksia, joiden aihepiirinä olivat 1918 sisällissodan tapahtumat. Ericsson oli sodan lopulla määrätty Hennalan vankileirille vartijan tehtäviin, joten hänellä oli aiheesta omakohtaista kokemusta.
Viimeisinä elinvuosinaan Ericsson oli poikansa Christoffer H. Ericssonin mukaan suuntautumassa entistä selvemmin maalaustaiteeseen.
Ericssonin monipuolinen ura kesti vain runsaan vuosikymmenen ja katkesi syksyllä 1933 auto-onnettomuuteen. Siinä kuoli myös hänen vaimonsa Mariquita o.s. Björnberg, jonka isä oli Fredrik Geronimo Björnberg. Ericsson ja hänen vaimonsa sekä kirjallisuudentutkija, dosentti Erik Kihlman ja tämän vaimo Gunnel Kihlman saivat surmansa maanantai-iltana 16. lokakuuta 1933, kun heidän autonsa syöksyi Porvoossa Porvoonjokeen. Surmansa saaneet olivat vierailleet kirjailija Jarl Hemmerin luona Porvoon Runoilijakodissa, ja paluumatkalla heidän autonsa tuli kovalla vauhdilla alas Nikolainkatua, rikkoi risteyksessä korokkeella olleen tieviitan ja syöksyi jokeen. Auton kuljettajana oli taiteilija Ericsson, joka myös omisti myös auton. Autossa olleet eivät tunteneet Porvoota ja luulivat että Nikolainkatu jatkui suoraan Porvoonjoen ylittävälle sillalle. Ericsson yritti viime hetkellä välttää jokeen ajamisen tekemällä jyrkän käännöksen mutta tällöin auto syöksyi syrjittäin jokeen, kääntyi vielä ympäri ja jäi etuosansa varassa joen pohjaan. Onnettomuuden uhrit saatiin noin 15 minuutin kuluttua pois autosta mutta elvyttämistoimet eivät enää onnistuneet.
Palkinnot

I ja III palkinto Turun tuomiokirkon lasimaalauskilpailussa 1924
Ylimääräinen palkinto Eduskuntatalon seinämaalauskilpailussa 1930
II palkinto Kansallisteatterin kattomaalauskilpailussa 1932
Milton Erickson

Nuori Milton H. Erickson (kuvattu ennen vuotta 1922).
Milton Hyland Erickson, (s. 5. joulukuuta 1901 Aurumissa, Nevadassa, k. 25. maaliskuuta 1980 Phoenixissa, Arizonassa) oli yhdysvaltalainen lääkäri ja psykiatri, joka erikoistui hypnoterapiaan ja perheterapiaan.
Hänen terapiaotteensa olivat omintakeisia ja ehkä siksikin usein menestyksellisiä. Hän käytti narratiivista menetelmää ja metaforia terapiassaan. Hän on eräs lyhytterapian edelläkävijöitä ja kuuluu myös ensimmäisiin terapeutteihin, jotka tutkivat ihmisen psyykkisiä ongelmia perhesysteemitaustalta. Lyhytterapauttisiin lähestymisiin luettava ratkaisukeskeinen psykoterapia sai vaikutteita Milton H. Ericksonin opeista. Hän vältti psykopatologiaan liittyviä terapeuttisia lähestymistapoja. Niiden sijaan hän piti kaikkia asiakkaitaan pohjimmiltaan terveinä. Hänen vaikutuksensa näkyi myös NLP:n kehittymisessä.
Milton Erickson syntyi toisena lapsena 11-lapsiseen suurperheeseen, kasvoi maalla ja aikoin maanviljelijäksi kuten isänsä. Hänen puheensa kehitys oli viivästynyttä. 17-vuotiaana hän sai polion ja oli pitkiä aikoja halvaantuneena elämän tarkkailijana, joka oli ilmeisesti se aika, jolloin hän kehitti näkemyksiään ihmisen psyykestä.lähde? Milton Ericsonin opintojen aloitus viivästyi sairauden takia vuoteen 1920, josta alkaen opiskeli ja suoritti tutkintonsa Wisconsinin yliopistossa (kandidaatti; vuonna 1928 MA (psykologia) ja MD). Opiskeluaikanaan hän meni naimisiin Helen Huttonin kanssa. He saivat kolme lasta, mutta liitto päättyi avioeroon kymmenen vuoden jälkeen vuonna 1935. Lapset jäivät Miltonin luo. Vuonna 1936 hän tapasi ja meni naimisiin Elizabeth Mooren kanssa; yhdessä he saivat viisi lasta. Elizbethista tuli Miltonille myös tutkijatoveri ja yhteistyötaho hänen loppuelämänsä ajaksi.
Lääkäriksi opiskeltuaan hän joutui tekemisisiin kommunikaatiotutkimuksen kanssa.lähde?
Ericksonin terapiat tulivat esille 1970-luvun alussa muiden psykoterapeuttien alkaessa soveltaa hänen kirjoitustensa menetelmiä.
Aiheesta muualla

Milton Erickson (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (famouspsychologists.org)
Barker, P. (1986) Milton Erickson's contribution to psychiatry. Brittish Journal of Psychiatry. 1986 Apr;148:471-5.
Rosen S. (1984) The psychotherapeutic and hypnotherapeutic approaches of Milton H. Erickson, M.D. Am J Psychoanal. 1984 Summer; 44(2):133-45
Reflections on Milton Erickson (englanniksi) (psychologytoday.com)
Milton Erickson article (Arkistoitu – Internet Archive)
The Erickson Foundation (englanniksi)
NLPschedule.com
French Académy of Ericksonian Hypnosis
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Esilaulaja

Esilaulaja on toisen tai toisten laulajien edellä laulava henkilö. Nimityksellä on useita lähekkäisiä merkityksiä.
Yhteislaulussa esilaulaja on esityksen vetäjä, joka johtaa laulamista toimimalla esimerkkinä. Hän aloittaa yhteislaulun antamalla sille sopivan sävelkorkeuden. Esilaulaja huolehtii myös laulun temposta. Tempon tulee olla tilanteeseen sopiva. Esilaulajan sävelkorva tulee olla hyvä, jotta laulun melodia säilyy laulamisen ajan. Esilaulajasta riippumatta laulamista voidaan tukea säestämisellä.
Vuorolaulussa esilaulaja on soolo-osan laulaja, jonka esittämän säkeen muut joukkolaulantaan osallistujat kertaavat joko sellaisenaan tai liittävät siihen saman tai uudistuvan kertosäkeen. Jo muinaisessa Kreikassa tunnettiin ryhmälaulanta, jossa kuoro toisti esilaulajan säkeet. Tavan tunsivat myös germaaniset, romaaniset ja slaavilaiset kansat. Juutalaisessa temppelilaulussa ja vanhassa kristillisessä kirkkolaulussa käytetään laulutapaa, jossa ryhmä vastailee solistille joko lyhyin tai pitemmin osuuksin. Tällaisen esitystavan nimitys kristillisessä kirkossa on responsorinen laulu. Seurakunnan tapahtumissa laulettavaa yhteislaulua kutsutaan kaikulauluksi, jos esilaulaja tai esilauluryhmä laulaa säkeen ja seurakunta toistaa sen. Näin pienten lasten ja harvoin kirkossa käyvien ihmisten on helpompi osallistua jumalanpalvelukseen.
Kalevalaisten muinaisrunojen vuorolaulannassa esilaulajaa eli edelläveisaajaa kutsuttiin päämieheksi ja toista laulajaa puoltajaksi eli säestäjäksi. Suomessa oli tapana käyttää yhtä jälkilaulajaa, kun taas Inkerissä ja Virossa tehtävässä toimi kuoro. Ryhmälaulannassa esilaulajana toimii joko yksi tai useampi henkilö, ja muut laulajat kertaavat kuorossa kunkin säkeen. Säkeen toistaminen aloitetaan usein jo viimeisen sanan tai viimeisten tavujen kohdalla ja esilaulaja aloittaa samalla tavoin kertauksen lopussa. Jäljessälaulajat voivat laulaa vain osan kerrattavasta säkeestä tai käyttää kertosäettä. Vanha laajalle levinnyt esittämistapa on miesten kaksinlaulanta. Sen ovat tunteneet monet Euroopan ja Siperian kansanryhmät.
Dahurianlehtikuusi

| Dahurianlehtikuusi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Lehtikuuset Larix
Laji::  gmelinii
Kaksiosainen nimi
 Larix gmelinii  (Rupr.) Kuzen. (1920) 
Synonyymit
 Larix dahurica Turcz. ex Trautv.  Abies gmelinii (Rupr.)  Abies kamtschatica (Rupr.)  Larix amurensis (Beiss.)  Larix cajanderi (Mayr)  Larix kamtschatica  
Muunnokset
 Dahurianlehtikuusi L. gmelinii var. gmelinii  Kuriilienlehtikuusi L. gmelinii var. japonica  Olganlehtikuusi L. gmelinii var. olgensis  Prinssinlehtikuusi L. gmelinii var. principis-rupprechtii 
Katso myös
   Dahurianlehtikuusi Wikispeciesissä   Dahurianlehtikuusi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Dahurianlehtikuusi (Larix gmelinii) on mäntykasvien heimoon ja lehtikuusien sukuun kuuluva kesävihanta havupuu, joka kasvaa pääosin Itä-Siperiassa, Mongoliassa ja Pohjois-Koreassa. Dahurianlehtikuusi muodostaa maailman pohjoisimmat metsät.
Levinneisyys

Dahurianlehtikuusi on kotoisin Siperiasta, ja sen siellä muodostamat metsät ovat maailman pohjoisimpia metsiä. Taimyrin niemimaalla tämä havupuu kasvaa jopa Chatanga-joen suulta pohjoiseen noin 72°50' leveydellä ja Lana-joellakin 72° leveydellä. Laji kasvaa niin pohjoisessa kylmätalvisessa Siperiassa, koska kesät ovat siellä kuitenkin melko lämpimiä. Se kykenee selviämään ainakin 70 asteen pakkasista. Tämä perustuu siihen, että dahurianlehtikuusi varastoi soluihinsa jäätymispistettä alentavia aineita, joita ovat tyydyttämättömät rasvat, sokerit, sokerialkoholit ja kalvoproteiinit. Lisäksi dahurianlehtikuusi sietää lisäjuuriensa ansiosta ikiroutaa ja saattaa elää turvesoilla jopa 300–400 vuotta siinä missä tavallinen mänty on hengissä 50–70 vuotta. Dahurianlehtikuusi saattaa Baikal-järven takana kasvaa myös kuivilla aroilla
Ulkonäkö ja koko

Puu voi hyvissä oloissa kasvaa 35 m korkeaksi, mutta jää yleensä paljon pienemmäksi. Paras kasvualusta on kalkkipitoinen savinen tai hiekkainen maa, mutta yleensä dahurianlehtikuusi kasvaa hieman kitukasvuisina suurina yhtenäisinä metsiköinä karuilla ylätasangoilla, soilla, hiekkamailla ja louhikoissa. Hyvin kylmässä vuoristojen metsänrajalla ja tundran rajalla laji kasvaa maassa matavana suikerona, joka ei ole noin 20 cm:n paksuista lumipeitettä korkeampi. Lehdet ovat tasasoukkia, neulasmaisia, ohuita ja pehmeitä. Kävyt ovat vaaleanruskeita, 1–4 cm:n pituisia. Käpysuomut, joita on noin 15–40, ovat tylppä- tai lanttokärkisiä, usein vinoneliömäisiä. Peitinsuomut näkyvät tyvipuoliskossa. Puun pituuskasvu alkaa pitkähaaroista.
Dahurianlehtikuusi on yksikotinen kasvi, ja sen kukinnot ovat yksineuvoisia hedekäpyjä ja emikäpyjä. Puun runko on nuorella iällä mutkainen ja lenko. Vanhemmiten se suoristuu, mutta ei kokonaan. Nuoren puun latvus on kartiomainen, vanhalla lakkapäinen ja hyvin vanhalla vino. Dahurianlehtikuusi muodostaa runkovesoja. Puun valontarve on erittäin suuri. Viljelypuut ovat usein kasvilajien välimuotoja. Dahurianlehtikuusi on ilmastollisesti kestävä, hyväkasvuinen ja teknillisesti laadukas puu ja kesävihanta.
Dahurianlehtikuusi Suomessa

Dahurianlehtikuusi menestyy Suomessa koko maassa I-VIII kasvuvyöhykkeillä aurinkoisilla kuivilla ja tuoreilla kasvupaikoilla vähäravinteisessa maassa. Se viihtyy myös kangasmailla, sekä rämeillä ja korvissa.
Kuvia

Kypsyvä emikäpy ja puhkeamassa olevia neulasia
Kaarnaa
Keväällä puhjenneet neulaset
Syksyllä kellastuneet neulaset
Olganlehtikuusi (Larix gmelinii var. olgensis) syysasussa.
Ylivuotinen emikäpy
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Dahurianlehtikuusi (Larix gmelinii)
Metlan sivu aiheesta (Arkistoitu – Internet Archive)
United States Department of Agriculture (USDA): Larix gmelinii (englanniksi)
Flora of China: Larix gmelinii (englanniksi)
Larix gmelinii var. gmelinii
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Larix gmelinii:  Wikidata: Q756334  Wikispecies: Larix gmelinii  CoL: 6NZ8C  EoL: 1061655  EPPO: LAXGM  EUNIS: 150661  FNA: 210000962  FoC: 210000962  GBIF: 2686170  GRIN: 21487  iNaturalist: 135892  IPNI: 77092562-1  ITIS: 822572  IUCN: 42310  MoBotPF: 285019  NBN: NHMSYS0000460128  NCBI: 123599  NZOR: 5481fa48-ba6e-438b-a44f-77f85e4753ec  Observation.org: 126714  Open Tree of Life: 1080548  PfaF: Larix gmelinii  PPE: larix-gmelinii  Plant List: kew-2607679  PLANTS: LAGM3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77092562-1  RHS: 9838  Tropicos: 24900378  WFO: wfo-0000509693 
Abies gmelinii:  Wikidata: Q17357690  CoL: 8KCV  GBIF: 2686182  GRIN: 402879  IPNI: 261533-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:261533-1  Tropicos: 24901049  WFO: wfo-0000511175 
Dahurianlehtikuusimetsää Jakutiassa, Siperiassa.
Četnikit

Četnikkejä Ilindenin kansannousun aikaan 1903.
Četnikit tai tšetnikit (serb. Четници, Četnici, sanasta četa ’komppania, sotilasosasto’) ovat serbialaisia kansallismielisiä puolisotilaallisia joukkoja ja taistelijoita. Serbian armeija koulutti ja perusti kuningasmielisiä četnikkiosastoja tekemään sissi- ja terrori-iskuja ottomaaneja vastaan vuonna 1903 Makedoniaan. Ne taistelivat myös bulgaarien kanssa vuoteen 1908. Laajemmin tunnetaan toisen maailmansodan aikaiset Jugoslavian kuningasmieliset četnikit, jotka sotivat alussa miehittäjiä vastaan, mutta myöhemmin kroaatteja ja Titon partisaaneja vastaan. Nämä četnikit tekivät melko laajaa yhteistyötä akselivaltojen joukkojen kanssa, koska eivät kyenneet voittamaan niitä. Jugoslavian hajoamissodissa taistelleita puolisotilaallisia joukkioita kutsutaan yleisesti četnikeiksi. Četnikejä on monestikin syytetty erilaisista sotarikoksista.
Kuvaus

Serbian armeija erikoiskoulutti ja perusti vuonna 1903 ensimmäisen Anđelko Aleksićin johtaman četnikkiosaston ottomaanien miehittämään Makedoniaan mm. tekemään terroritekoja. Seuraavana vuonna serbit lähettivät Makedoniaan neljä četnikkiosastoa. Näiden oli määrä tukea Makedonian kapinallisia ottomaaneja vastaan. Mutta četnikit ajautuivat pian sotaan myös Makedonian bulgaarikapinallisten kanssa. Četnikkien vastarinta Makedoniassa jatkui vuoden 1908 nuorturkkilaiseen vallankumoukseen asti.
Ensimmäisessä Balkanin sodassa četnikit tekivät sissi-iskuja hyökkäävän armeijan edellä Ottomaanien armeijaa vastaan ja auttoivat hallinnon perustamisessakin. Mutta četnikit sotivat vihollislinjojen takana ja vakauttivat vallattuja alueita jopa siviiliväestöä terrorisoimalla.
Itävalta-Unkari valtasi Serbian ensimmäisen maailmansodan kestäessä raskaiden, siviiliväestölle tuhoisien taistelujen jälkeen. Korfulle vetäytynyt Serbian armeija yritti silti vastarintaa. Kaksi kilpailevaa četnikkijohtajaa hävisi taistelun Itävalta-Unkarin ja Bulgarian joukoille Toplicassa helmi-maaliskuussa 1917.
Sotien välillä četnikeiksi kutsuttiin kahta järjestöä. Ensimmäinen järjestö osallistui Makedonian pakkoserbialaistamiseen mm surmaamalla vastarinta-aktivisteja ja terrorisoimalla tavallista väestöäkin. Toinen järjestö oli siviilien veteraanijärjestö.
Toinen maailmansota

Toinen maailmansota oli ollut käynnissä jo pari vuotta, kun natsi-Saksa yhdessä Italian, Unkarin ja Bulgarian kanssa hyökkäsi Jugoslaviaan keväällä 1941. Valtaus kesti vain muutamia viikkoja ja maa jaettiin miehittäjien kesken. Osasta entistä Jugoslaviaa muodostettiin Kroatian nukkevaltio, jota hallitsi Ante Pavelićin johtama äärikansallismielinen kroaattijärjestö Ustaša. Jugoslavian kuningas Pietari II pakeni Lontooseen.
Toinen maailmansota > Četnikki-vastarintaliikkeen perustaminen

Kenraali Draža Mihailović johti pientä sotilasryhmää, joka vetäytyi Ravna Gorassin tiettömälle vuoristoalueelle etsien vielä taistelevia jugoslaaviarmeijan osastoja. Kun kävi ilmi, että armeija oli jo lyöty, Mihailović perusti 13. toukokuuta 1941 četnikkisissien partisaaniliikkeen. Četnikit tukivat paennutta kuningasta ja he alkoivat taistella saksalaisia ja italialaisia miehittäjiä vastaan. Virallisten četnikkien johto kehotti kuitenkin serbialaisia yhteistyöhön saksalaisten kanssa. Myös Lontoon pakolaishallitus ei uskonut četnikkien kykenevät voimakkaaseen vastarintaan saksalaisia vastaan. Mihailović kannatti vastarinnan aloittamista vasta liittoutuneiden ehkä saapuessa maahan, jotta vältettäisin ensimmäisen maailmansodan tapainen suuri väestökato.
Mihailović oli maltillinen ja pieniin operaatioihin uskova sissijohtaja. Hän pelkäsi saksalaisten kostavan suuret iskut siviiliväestölle. Tähän oli syytäkin, sillä saksalaiset tappoivat pelkästään Kragujevacin ja Kraljevon kaupungeissa 5 000 ihmistä. Partisaanitoiminnan yltyessä Adolf Hitler vaati, että jokaisen vastarintaliikkeen tappaman saksalaisen kuolema on kostettava tappamalla sata jugoslaavia.lähde?