stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vin Mariani

Vin Marianin mainontaa, paavi Leo XIII
Vin Mariani oli korsikalaisen Angelo Marianin kehittämä juoma, joka koostui ranskalaisesta viinistä ja kokaiinista. Kokaiini oli peräisin liotetuista kokapensaan lehdistä.
Juoma oli suosittu Euroopassa ja Yhdysvalloissa sen suuren kokaiinipitoisuuden ja keksijänsä markkinointikykyjen ansiosta. Sitä nauttivat muun muassa kolme paavia, kaksi Yhdysvaltain presidenttiä ja Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar Viktoria.
Juomaa myytiin patenttilääkkeenä, jotka olivat 1800-luvun Yhdysvalloissa suosittuja vaihtoehtolääkkeitä. Tavanomaiset lääkkeet olivat usein kalliita ja tehottomia, ja patenttilääkkeiden suosio heijasteli tavallisia lääkkeitä kohtaan tunnettua epäluottamusta. Monet patenttilääkkeet sisälsivät suuria määriä alkoholia, kofeiinia tai morfiinia, ja niitä markkinoitiin erityisesti sanomalehtimainosten avulla. Myöhemmin yhdysvaltalainen farmaseutti John Pemberton kopioi Vin Mariani -viinin ohjeen, muunsi sitä hieman ja alkoi myydä omaa ranskalaista kokaviiniä, joka toimi alkuna Coca-Colalle.
Viirusarvikirvari

| Viirusarvikirvari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Hävinnyt 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Siipikantaiset Pterygota
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Kärpäset Brachycera
Osalahko::  Muscomorpha
Yläheimo::  Syrphoidea
Heimo::  Kukkakärpäset Syrphidae
Alaheimo::  Syrphinae
Tribus::  Chrysotoxini
Suku::  Chrysotoxum
Laji::  octomaculatum
Kaksiosainen nimi
 Chrysotoxum octomaculatum  Curtis, 1937 
Katso myös
   Viirusarvikirvari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viirusarvikirvari (Chrysotoxum octomaculatum) on kukkakärpäsiin kuuluva kärpäslaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi (RE).
Koko ja ulkonäkö

Viirusarvikirvari muistuttaa paljolti kaarisarvikirvaria (Chrysotoxum festivum), mutta viirusarvikirvarin tuntosarvien tyvestä laskien kolmas jaoke on aina lyhyempi kuin ensimmäinen ja toinen jaoke yhteensä. Ruumiin yleisväritys on musta, mutta takaruumiin jaokkeissa on keskeltä katkeavat keltaiset poikkijuovat ja toisen jaokkeen poikkijuova kaartuu taaksepäin. Ainakin neljännessä, mutta usein myös kolmannessa jaokkeessa jaokkeen etureunan mustan alueen katkaisee jaokkeen reunan tuntumassa oranssi pitkittäisjuova. Ruumiin pituus 10–13 mm.
Levinneisyys

Lajin levinneisyys ulottuu Länsi- ja Etelä-Euroopasta Keski-Aasiaan.  Suomessa viirusarvikirvari on tavattu vain kolme kertaa. Kerran Etelä-Karjalan Uukuniemestä ja kahdesti Varsinais-Suomen Koski Tl:n Eriksbergistä.
Elinympäristö ja elintavat

Viirusarvikirvari suosii lämpimiä ympäristöjä ja viihtyy aukkoisissa lehtimetsissä, sopivan avoimilla mutta pensaikkoisilla niityillä sekä rantojen hiekkapohjaisissa männiköissä. Koiraat lentelevät muutamien metrien korkeudella maanpinnasta, naaraat matalammalla kasvillisuuden yläpuolella ja kärpäset käyvät aterioimassa kukilla. Ruotsissa laji on lennossa touko-kesäkuussa sekä syyskuussa. Toukkaa tai sen elintapoja ei tunneta, mutta se saattaa olla jollakin tapaa sidoksissa muurahaisiin.
Suomessa laji on luokiteltu hävinneeksi, Ruotsissa se on erittäin uhanalainen.
Aiheesta muualla

UK BAP Priority Species (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2745645  BioLib: 123605  CoL: V2KB  EoL: 748238  EUNIS: 75534  Fauna Europaea: 65406  Fauna Europaea (new): 8ab5573c-e722-402f-ad16-06b63eb0309f  GBIF: 1535899  iNaturalist: 486686  IRMNG: 10937306  NBN: NHMSYS0021182153  NCBI: 323320  Open Tree of Life: 168722  Laji.fi: MX.277902
Eero Vilevaara

Eero Kalevi Vilevaara (14. elokuuta 1928 Kiikala – 14. marraskuuta 2004 Hyvinkää) oli suomalainen pesäpalloilija. Pelipaikaltaan hän oli polttaja.
Vilevaara pelasi pesäpallon SM-sarjassa vuosina 1950–1959, 1961 ja 1963. Hän edusti urallaan Loimaan Palloilijoita, Pallo-Tovereita, Ypäjän Yllätystä, Vimpelin Vetoa ja Hyvinkään Tahkoa. Vedon joukkueessa hän saavutti SM-pronssia 1958 ja SM-hopeaa 1959. Hän oli Pesäpalloliiton (PPL) joukkueen vaihtopelaaja Helsingin 1952 olympialaisissa pelatussa pesäpallon näytösottelussa. Itä–Länsi-ottelussa hän pelasi seitsemän kertaa.
Pesäpallouransa jälkeen Vilevaara oli mestariluokan keilaaja, ja curlingissa hän voitti Suomen mestaruuden ja toimi Suomen joukkueenjohtajana MM- ja EM-kisoissa. Hän kilpaili myös golfissa ja toimi Finnish Golf Finland -lehden päätoimittajana.
Vilevaara valmistui maisteriksi Turun yliopistosta 1954. Hän toimi mm. Vimpelin yhteiskoulun historian opettajana ja Hyvinkään Iltalukion rehtorina.  Vilevaara oli Hyvinkään kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1968–1972. Hänen veljensä Esko Vilevaara oli myös pesäpalloilija.
Saavutukset > Pelaajana

1 SM-hopea: 1959
1 SM-pronssi: 1958
7 Itä-Länsi-ottelua: 1949-1952, 1954, 1955, 1959
Aiheesta muualla

Muistokirjoitus Loimaan Palloilijoiden historian yhteydessä
Muistokirjoitus Suomen Curlingliiton sivulla
Pesäpalloliiton joukkue – Pesäpallo kesäolympialaisissa 1952
Pertti Ahonen |
Antti Elomaa |
Leo Hannula |
Olli Hanski |
Toivo Ilola |
Pertti Jaakkola |
Eino Kaakkolahti |
Vilho Kokkonen |
Taisto Lehto |
Viljo Niemi |
Eero Vilevaara |
Eero Vuorio
Viisauden kirja

| Viisauden kirja> Σοφία Σαλoμῶντος.Raamattu Vanha testamentti Deuterokanoniset kirjat |
| --- | --- |
 Viisauden kirjan alku, Codex Gigas, 1200-luku.
Synty ja käyttö
Kirjoittaja (perint.):  Pseudo-Salomo
Ajoitus:  n. 200–50 eaa.
Käyttäjä:  katolinen kirkko ortodoksinen kirkko
Teksti
Genre:  viisauskirjallisuus
Alkukieli:  heprea (muinaiskreikka)
Alkuperä:  Septuaginta
Lyhenne:  Viis.

Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Viisauden kirja eli Salomon viisaus (m.kreik. Σοφία Σαλoμῶντος, Sofia Salomōntos) on deuterokanonisiin kirjoihin eli Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva kirja, joka on mukana Septuagintassa sekä katolisessa ja ortodoksisessa Raamatussa. Se ei kuulu juutalaiseen Raamattuun Tanakiin eikä varsinaiseen protestanttisten Raamattujen kaanoniin.
Historia

Viisauden kirjasta ei ole säilynyt hepreankielisiä kopioita, ainoastaan Septuagintassa oleva kreikankielinen teksti, joka edustaa Septuagintan klassisinta kreikkaa. Vaikka kirjan kirjoittaja esittää olevansa Salomo, monet tutkijat katsovat kirjan kielen ja ajatusten olevan hellenististä alkuperää, ja kirjoittajan, jota yleensä kutsutaan Pseudo-Salomoksi, tämän vuoksi olevan Aleksandrian juutalaisia. Kirja ajoitetaan yleensä ensimmäiselle tai toiselle vuosisadalle eaa.
Filosofiset vaikutteet

Viisauden kirja on saattanut saada vaikutteita keskiplatonismista ja sen perustana olevasta muusta kreikkalaisesta filosofiasta. Osa kirjan uskonnollisista ja eettisistä ajatuksista on linjassa kreikkalais-roomalaisen stoalaisuuden kanssa. Kirjassa esiintyvät muun muassa neljä stoalaista ideaalia, jotka on lainattu Platonilta. Jakeet 8:2–18 muistuttavat Herakleen puhetta hyveestä Ksenofonin Muistelmissa (II.1).
Kirjallisuutta

”Viisauden kirja”, Vanhan testamentin apokryfikirjat.  (Toimituskunta: Juhani Pihkala ym. 2. korjattu painos (1. painos 2009))  Helsinki:  Kirjapaja, 2010.  ISBN 978-951-607-780-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viisauden kirja Wikimedia Commonsissa
Finbible Apokryfikirjojen käännökset vuosilta 1642, 1776 ja 1938 erikseen ja rinnakkain sekä muita suomalaisia raamatunkäännöksiä
Gigot, Francis: Book of Wisdom Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Book of Wisdom
Käännös suomeksi
Vladimir Vikulov

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Grenoble 1968 | miehet |  |
|  Kultaa | Sapporo 1972 | miehet |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Jugoslavia 1966 | miehet |  |
|  Kultaa | Itävalta 1967 | miehet |  |
|  Kultaa | Grenoble 1968 | miehet |  |
|  Kultaa | Ruotsi 1969 | miehet |  |
|  Kultaa | Ruotsi 1970 | miehet |  |
|  Kultaa | Sveitsi 1971 | miehet |  |
|  Kultaa | Länsi-Saksa 1975 | miehet |  |
|  Hopeaa | Tšekkoslovakia 1972 | miehet |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Jugoslavia 1966 | miehet |  |
|  Kultaa | Itävalta 1967 | miehet |  |
|  Kultaa | Grenoble 1968 | miehet |  |
|  Kultaa | Ruotsi 1969 | miehet |  |
|  Kultaa | Ruotsi 1970 | miehet |  |
|  Kultaa | Länsi-Saksa 1975 | miehet |  |
|  Hopeaa | Sveitsi 1971 | miehet |  |
|  Hopeaa | Tšekkoslovakia 1972 | miehet |  |
Vladimir Ivanovitš Vikulov (ven. Владимир Иванович Викулов, 20. heinäkuuta 1946 Moskova, Venäjän SFNT – 9. elokuuta 2013 Moskova, Venäjä) oli Neuvostoliittoa edustanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Vikulov oli parhaita pelinrakentajia 1960- ja 1970-luvuilla. Hänen ketjukavereinaan pelasivat muun muassa Anatoli Firsov, Viktor Polupanov, Valeri Harlamov, Aleksandr Maltsev, Boris Aleksandrov ja Viktor Žluktov. Vikulov pelasi 520 liigaottelua tehden 283 maalia Neuvostoliiton mestaruussarjassa vuosina 1964–1979. Hän edusti TsSKA Moskovaa ja SKA Leningradia. Neuvostoliiton maajoukkueessa hän pelasi 195 maaottelua tehden 109 maalia vuosina 1965–1979.
Vikulov voitti Neuvostoliiton maajoukkueessa olympiakultaa Grenoblessa 1968 ja Sapporossa 1972, seitsemän maailman- ja kuusi Euroopan mestaruutta.
Vikulov kuoli Moskovassa 9. elokuuta 2013, 67-vuotiaana.
Saavutuksia

kaksi olympiakultaa 1968 (samalla jaettiin myös MM-mitalit) ja 1972
seitsemän maailmanmestaruutta 1966–1971 ja 1975
Summit Series -ottelut 1972 Kanadaa vastaan
Super Series -ottelut 1975–1976, 1976–1977 ja 1978–1979 Kanadaa vastaan
Kanada-cup-pronssia 1976
Saavutuksia > Kansallisia palkintoja

Neuvostoliiton All Stars -joukkueessa 1970–1972
Neuvostoliiton urheilumestari 1967
Neuvostoliiton paras maalintekijä 1972
Saavutuksia > Kansainvälisiä palkintoja

IIHF:n jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen All Stars -joukkueessa 1971 ja 1972
Villivuori

Villivuori on Naantalissa, Merimaskussa Otavan saarella sijaitseva yli 100 hehtaarin laajuinen kallioylänköalue, jonka korkein kohta on noin 60 metriä merenpinnan yläpuolella. Pieni osa kallioalueesta on Rymättylän puolella. Kallion lakiosassa on vuonna 1994 perustettu noin 10 hehtaarin luonnonsuojelualue, kaksi pronssikautista hautaröykkiötä ja kiveen uurrettu jatulintarha. Villivuori kuuluu Merimaskun nähtävyyksiin. Näköalat kallionlaelta ovat rajoitetut, sillä puusto peittää näkyvyyttä.
Vesi- ja ympäristöhallituksen vuoden 1995 julkaisussa Luonnon- ja maisemansuojelun kannalta arvokkaat kallioalueet Turun ja Porin läänissä Villivuori inventoitiin paikallisesti arvokkaaksi ja vähemmän merkittäväksi kallioalueeksi. Valtakunnallisesti merkittävien kallioalueiden suojelurajauksista Villivuori jäi pois, mutta se kuuluu silti arvoluokkaan 5, eli siinä on sen verran merkittäviä maisema- ja luonnonarvoja, ettei sille tulisi myöntää maa-aineslain mukaisia ottolupia. Villivuoren keskiosissa sen lakialueilla sijaitsee kaksi vierekkäistä yksityistä luonnonsuojelualuetta, jotka kummatkin ovat 5 hehtaaria. Ne ovat tunnukseltaan YSA023401 ja YSA023359. Luonnonsuojelualueesta on laadittu luontoselvitys ja hoitosuunnitelma vuonna 2005.
Villivuoren kallioalue yhdessä ympäröivien metsien kanssa on noin 300 hehtaarin laajuinen tyypillinen rannikkometsäalue. Villivuoren lakiosat ovat karua kalliomännikköä ja avokalliota, mutta notkelmissa on pieniä metsäisiä soita ja soistumia. Kallioalueen luoteissivulla on lähes kilometrin pituinen suora ja jyrkkä seinämä, jonka keskikohdilla on kallion korkein kohta. Korkeimmasta kohdasta kallio laskee erittäin loivasti lännen ja etelän suuntaan. Luonnonsuojelualueen läheisyydessä sijaitsee metsälain tarkoittama vähäpuustoinen suo.
Pesimälinnusto edustaa tyypillistä karun rannikkoalueen lajistoa. Paikalla on pesinyt muun muassa kangaskiuru parhaimmillaan neljän parin voimin, isokäpylintuja, kulorastaita, töyhtötiaisia ja uuttukyyhkyjä useita pareja, sekä yksittäispareja teeri, pyy, palokärki, harmaapäätikka, käki, kehrääjä ja tiltaltti. Paikalla on pesinyt aikaisemmin myös metso ja huuhkaja.
Villivuoren huipulla on kaksi pronssikautista hautaröykkiötä. Hautaröykkiöt ovat 2,5 metrin päässä toisistaan. Isompi on halkaisijaltaan 12–13 metriä ja korkeudeltaan 1,3 metriä. Sen on rakennettu kivistä, joiden halkaisija on 30–50 senttimetriä. Pienempi hautaröykkiö on halkaisijaltaan 7–8 metriä ja korkeudeltaan 70 senttimetriä. Kummastakin hautaröykkiöstä on otettu kiviä ja niitä on nähtävillä ympäristössä. Kummassakaan hautaröykkiössä ei ole nähtävillä paasiarkkurakennelmaa. Paikka inventointiin vuonna 1971. Villivuorella on Suomen ainoa kiveen uurrettu jatulintarha. Jatulintarhan ajoitus on kuitenkin auki. Villivuorella on myös Litorina-kauden aikainen rantamuodostuma.
Aiheesta muualla

Villivuoren huipulla (video) rannikkoseutu.fi, Rannikkoseutu-sanomalehden verkkosivusto.  15.8.2017. Raisio:  Alma Media Kustannus Oy. Arkistoitu 21.9.2017. Viitattu 20.9.2017.
Vinous

Vinous on todennäköisyyslaskennassa jakauman muotoa kuvaava tilastotieteellinen käsite. Otoksesta laskettavaa otosvinouskerrointa merkitään  g_{1}. Se määritellään kaavalla
missä  n on otoskoko,  {\overline {x}} on otoskeskiarvo,  m_{3} on kolmas keskusmomentti ja  m_{2} on otosvarianssi.
Jakauman sanotaan olevan vino, jos suuri osa havainnoista on keskiarvoa suurempia tai pienempiä. Jos suuri osa havainnoista on keskiarvoa pienempiä, niin jakauma on oikealle vino ja jos suuri osa havainnoista on keskiarvoa suurempia, niin jakauma on vasemmalle vino. Jos vinouskerroin  g_{1}>0, niin jakauma oikealle vino. Jos taas  g_{1}<0, niin jakauma on vasemmalle vino. Oikealle vinon jakauman oikea "häntä" on vasenta "häntää" pidempi ja vastaavasti vasemmalle vinon jakauman vasen "häntä" on oikeaa "häntää" pidempi.
Vasemmalle (negatiivisesti) ja oikealle (positiivisesti) vinot jakaumat.
Jakauman mahdollinen vinous on tärkeä huomioida, sillä monet tilastolliset testit perustuvat olettamukseen jakauman symmetrisyydestä. Vino jakauma ei ole symmetrinen.
Vety

Vety on jaksollisen järjestelmän ensimmäinen alkuaine. Sen kemiallinen merkki on H (lat. hydrogenium). Vety on epämetalli, mutta jaksollisessa järjestelmässä se on sijoitettu ensimmäiseen pääryhmään yhdessä alkalimetallien kanssa. Vedyn elektronit nimittäin jakautuvat energiatasoille samalla tavoin kuin alkalimetalleillakin yleensä: sillä on vain yksi elektroni, joka on siis sen valenssielektroni. Normaalissa ilmanpaineessa huoneenlämmössä vety on väritön, hajuton ja mauton, tulenarka, ilmaa huomattavasti kevyempi kaasu, joka esiintyy luonnossa kaksiatomisina molekyyleinä (H2). Vedyn sulamispiste on −259 °C ja kiehumispiste on −253 °C (n. 14 ja 20 K). Vedyn moolimassa IUPACin standardin mukaisesti on [1,00784; 1,00811] g/mol .
Tunnetuin vety-yhdiste on vesi, jonka molekyylikaava on H2O. Keveydestään huolimatta vesi esiintyy huoneenlämpötilassa nesteenä, mikä johtuu vesimolekyylien välisistä vetysidoksista. Vedellä on korkea kiehumispiste, mikä on tehnyt mahdolliseksi nykyisen kaltaisen elämän syntymisen. Vetyä on maapallolla eniten nimenomaan vesimolekyyleissä, ja sitä on maapallon maankuoren kokonaismassasta 0,14 %. Vety on maailmankaikkeuden yleisin alkuaine, ja se toimii tähtien polttoaineena niissä tapahtuvissa fuusioreaktioissa.
Esiintyminen > Maailmankaikkeudessa

Vety on maailmankaikkeuden yleisin alkuaine ja sitä on noin 73 % maailmankaikkeudessa esiintyvän aineen massasta. Maailmankaikkeuden atomeista 90 % on vetyä, 9 % heliumia ja 1 % muita aineita. Spektroskooppisilla laitteilla tehdyillä mittauksilla on saatu selville, että Auringosta ja muista tähdistä suurin osa on vetyä. Auringossa vetyä fuusioituu jatkuvasti heliumiksi. Reaktio on Maassa olevan elämän kannalta elintärkeä, sillä ilman Auringon tuottamaa energiaa Maassa ei olisi riittävästi lämpöä elämälle. Vety (ja helium) oli ensimmäinen alkuaine maailmankaikkeudessa, ja muut alkuaineet syntyivät myöhemmin tähdissä vedyn fuusioituessa .
Metallinen vety on ainakin teoriassa mahdollinen suuressa paineessa kuten suurten planeettojen ytimissä, esimerkiksi Jupiterissa. On yritetty tosin saada aikaan kokeellisesti suprajohtavaa vetyä myös laboratorio-olosuhteissa alentamalla vaadittavaa painetta tuottamalla litium- ja natriumhydridejä.
Esiintyminen > Maapallolla

Maapallolla vety on kymmenenneksi yleisin alkuaine, joten se on selvästi harvinaisempaa kuin muualla maailmankaikkeudessa. Vedyn keveyden vuoksi sen osuus Maan kokonaismassasta on vain 0,9 prosentin luokkaa ja maankuoren massasta vieläkin vähemmän, noin 0,15 %. Universumin massasta vedyn osuuden on arveltu olevan jopa 75 %. Vapaana alkuaineena vety on maapallolla harvinainen, ja se esiintyy lähes aina sitoutuneena kemiallisiksi yhdisteiksi. Tulivuorenpurkauksissa ja öljynporauksen yhteydessä saattaa kuitenkin vapautua pieniä määriä vetykaasua.
Suurin osa maapallolla esiintyvästä vedystä on sitoutuneena veteen, joka on vedyn ja hapen yhdiste. Muita luonnossakin esiintyviä epäorgaanisia vety-yhdisteitä ovat muun muassa maaperässä esiintyvät ammoniumsuolat.lähde?
Vetyä esiintyy myös lähes jokaisessa orgaanisessa yhdisteessä. Hiilivedyissä on vain hiili- ja vetyatomeja. Muissakin orgaanisissa yhdisteissä osa vetyatomeista on sitoutunut yleensä suoraan hiiliatomiin, mutta osa esimerkiksi happiatomiin, kuten alkoholeissa ja karboksyylihapoissa, tai typpiatomiin kuten amiineissa. Monimutkaisempia hiiltä, vetyä ja muitakin alkuaineita sisältäviä orgaanisia yhdisteitä ovat esimerkiksi sellaiset biologisesti tärkeät aineet kuin proteiinit, rasvat ja hiilihydraatit sekä myös DNA.
Vetyä on sitoutuneena myös fossiilisissa polttoaineissa, joista maaöljy ja maakaasu ovat pääosin hiilivetyjä. Myös kivihiilen huokosissa on yleensä metaania (kaivoskaasua), joka on yksinkertaisin hiilivety.lähde?
Merivedestä voi tulla polttoainelähde, jos hallittu fuusiorektio saadaan maan päällä aikaan. Merivedestä saadaan vetyä fuusioreaktion polttoaineeksi.
Ominaisuudet > Fysikaaliset ominaisuudet

Puhdas vety on normaalioloissa olomuodoltaan kaasua. Vetykaasu (H2) on huomattavasti ilmaa keveämpää: 0 °C:n lämpötilassa ja normaalissa ilmanpaineessa vedyn tiheys on noin 0,09 g/dm3, kun ilman tiheys vastaavissa olosuhteissa on 1,3 g/dm3. Myös nestemäisenä ja kiinteänä vedyn tiheys on huomattavasti pienempi kuin muiden alkuaineiden tiheydet vastaavissa olomuodoissa. Nestemäisen vedyn tiheys kiehumispisteessään on noin 0,07 g/cm3 ja kiinteän vedyn tiheys sulamispisteessään on 0,0763 g/cm3.
Vedyn sulamis- ja kiehumispiste ovat alkuaineista toiseksi alhaisimmat, sillä ainoastaan heliumilla on vetyä alhaisempi sulamis- ja kiehumislämpötila. Vedyn sulamispiste 1,013 baarin paineessa on −259,4 °C ja kiehumispiste −252,9 °C. Nestemäinen vety, jota tuotti ensimmäisen kerran brittiläinen kemisti James Dewar vuonna 1898, on väritöntä muuten paitsi suurina määrinä, jolloin se näyttää vaalean siniseltä. Kiinteä vety on väritöntä.
Ominaisuudet > Fysikaaliset ominaisuudet > Isotoopit

Vetyä esiintyy luonnossa kolmena isotooppina: 1H, 2H ja 3H. Laboratorioissa on kuitenkin pystytty syntetisoimaan myös muita vedyn isotooppeja, joita ovat 4H, 5H, 6H ja 7H. Ne ovat hyvin epävakaita, eikä niitä esiinny luonnossa.
1H eli protium (kreik. πρῶτον, proton, ”ensimmäinen”) eli tavallinen vety on yleisin vedyn isotooppi, jota on 99,98 % kaikista vetyatomeista. Isotoopissa on vain yksi protoni, josta nimi protium tulee. Isotoopin ytimessä ei siis ole ainoatakaan neutronia.
2H tai D, deuterium, (”toinen”), on toiseksi yleisin vedyn isotooppi, jota on noin 0,015 % Maassa olevasta vedystä. Isotoopin ytimessä on yhden protonin lisäksi yksi neutroni. Deuterium ei ole radioaktiivista, eikä se aiheuta merkittävää myrkytysvaaraa. Vesimolekyyliä, jossa on tavallisen vedyn sijasta deuteriumia, kutsutaan raskaaksi vedeksi. Raskasta vettä käytetään esimerkiksi ydinvoimaloissa CANDU-reaktoreissa hidastimena. Monia deuteroituja orgaanisia yhdisteitä, kuten deuteroitua kloroformia, käytetään liuottimina NMR-spektroskopiassa. Deuteriumia käytetään tulevaisuudessa myös fuusioreaktoreissa polttoaineena.
3H tai T, tritium (”kolmas”), on hyvin harvinainen vedyn isotooppi, jonka ytimessä on yksi protoni ja kaksi neutronia. Kaikesta vedystä sitä on 1⁄10 000. Tritium on radioaktiivista, ja se hajoaa beetahajoamisen kautta helium-3:ksi. Tritiumin puoliintumisaika on noin 12,32 vuotta. Tritiumin löysivät Ernest Rutherford, M. L. Oliphant ja Harteck vuonna 1934 pommittaessaan deuterium-atomeja deuteroneilla eli deuterium-atomin ytimillä. Pieniä määriä tritiumia muodostuu yläilmakehässä, kun kosmiset säteet iskeytyvät typpimolekyyleihin. Tritiumia voidaan myös valmistaa reaktoreissa pommittamalla litium-6:ta neutroneilla. Tritium voi esiintyä kaasumaisena, mutta yleisimmin muodossa, jossa yksi vesimolekyylin protium-atomeista on korvautunut sillä. Tritiumin hajoamisessa syntyvät elektronit voivat virittää muiden aineiden elektroneja, joten sitä käytetään itsevalaisevana aineena rannekellojen näytöissä ja poistumistiekylteissä. Muita käyttökohteita ovat merkkiaineena isotooppigeokemiassa ja lääketieteessä tutkittaessa lääkeaineiden metaboliaa. Yksi energiantuotannon kannalta lupaavimmista fuusioreaktioista on deuteriumin ja tritiumin fuusio. Siinä vapautuu energiaa 16 MeV, mutta se vaatii noin 40 miljoonan kelvinin lämpötilan.
Ominaisuudet > Fysikaaliset ominaisuudet > Orto- ja paravety

Useampiatomisilla molekyyleillä voi olla niin kutsuttuja spin-isomeerejä. Vedyllä niitä on kaksi: orto- ja paravety. Niiden olemassaolon havaitsi R. Mecke vuonna 1924 spektroskooppisesti, ja Werner Heisenberg selitti ne kvanttimekaniikan avulla vuonna 1927. Ortovedyssä vetymolekyylin atomien spinit ovat toisiinsa nähden samansuuntaiset ja paravedyssä vastakkaiset. Näiden isomeerien fysikaalisissa ominaisuuksissa on eroja, ja niiden sulamis- ja kiehumispisteet, höyrystymislämmöt ja lämpökapasiteetit eroavat toisistaan. Esimerkiksi ortovedyn kiehumispiste on 0,24 °C korkeampi kuin paravedyllä. Myös vety-yhdisteillä, kuten vedellä on orto- ja paraisomeerinsä.
Huoneenlämpötilassa vedystä 75 % on ortomuodossa ja loput on paravetyä. Nestemäisessä vedyssä paramuoto on sen sijaan vallitseva, koska se on silloin stabiilimpi, ja absoluuttisessa nollapisteessä kaikki vety on paravetynä. Orto- ja paravety ovat kineettisessä tasapainossa. Ortovety voi muuntua para-isomeerikseen. Muuntuminen on eksotermistä eli lämpöä vapauttavaa, minkä vuoksi vetykaasua haihtuu säilytyspulloistaan. Häviön minimoimiseksi vetykaasu johdetaan nesteytysvaiheessa vesipitoisen rauta(III)oksidin lävitse. Rauta(III)oksidi, platina, palladium tai typpimonoksidi toimivat katalyytteinä ja muuntavat ortovedyn paravedyksi.