stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perheniemi
Kartanohistoria > Aateliston aika

Ruotsin kuningatar Kristiinan aikana everstiluutnantti Edward Johnstone sai kartanon rouvansa Katherine Guthrien järjestämällä kaupalla rälssiksi 1647. Siitä tuli säteri. Katherine Guthrien ensimmäisestä avioliitosta oleva hänen poikansa valtaneuvos, kreivi ja Turun hovioikeuden presidentti Robert Lichton peri. Reduktio uhkasi hänen omistustaan. Lichton hankki lisää maata velkaantuvilta talonpojilta. Perheniemen säteriratsutila siirtyi Lichtonin sisarentyttären puolisolle, ratsumestari Adam Gustav von Muhl:ille. Omistajat olivat asuneet ja asuivat pääkartanossaan Pernajassa, Tervikin kartanossa. Vasta ata velkaantuvilta talonpojilta.
Perheniemen säteriratsutila siirtyi Lichtoin sisarentyttären puolisolle, ratsumestari Adam Gustav von Muhlin tytär Anna Lovisa ja hänen puolisonsa everstiluutnantti Adam Otto von Köhler asettuivat itse asumaan Perheniemeen. Päärakennuksessa oli 1678 vain kolme tupaa ja neljä kammaria, mikä johti uuden päärakennuksen suunnitteluun. Uudisrakennuksessa oli kahdeksan huonetta uloslämpiävin uunein. 1701 kartanolla oli myös krouvi, seppä ja suutari. Anna Lovisa von Muhlilla ei ollut lapsia, minkä vuoksi kenraali Robert Muhl, hänen veljensä, yhdisti Perheniemen maaomaisuuteensa, mihin sisältyivät Perheniemen kartanon lisäksi myös Tervikin, Tjusterbyn, Vilmansgårdin ja Ratulan kartanot. Robert Muhlin ainoa tytär, Anna Dodotea Muhl, meni naimisiin valtaneuvos Otto Wilhelm de Geerin kanssa.
1700-luvulla omistajat asuivat Tervikin kartanossa ja Perheniemen kartano jäi heidän voutiensa hoidettavaksi. Olosuhteet olivat sellasiet, että 1770-luvulla Perheniemen kartanolla puhkesi talonpoikaiskapina, mikä kukistettiin sotavoimin. Otto Wilhelm de Geerin tytär avioitui serkkunsa Georg Brunowin kanssa. He muuttivat perheniemeen 1785. Sinne tulivat myös palvelijat, kamarineidot, keittäjät ja puutarhuri.  Ennen Kustaan sotaa 1788 Perheniemen tuli Ruotsin armeija ja kuningas Kustaa III. Perheniemen Leirinmäellä on muistokivi ajasta, jolloin mäki toimi Ruotsin armeijan harjoitusalueena. Kustaa III ennen Kustaan sotaa yöpui Marttilan talossa etäämmällä.
Kartanohistoria > Aatelittomien yrittäjien - porvareiden - aika

Robert Magnus Brunowin lesken, Anna Charlotta Brunowin, hallitessa kartano ajautui vararikkoon 1835. Pakkohuutokaupassa kauppaneuvos Eric Johan Stråhlen (1785-1836) kirjanpitäjä huusi kartanon kauppaneuvokselle. Kuudennes kauppasummasta maksettiin paikan päälle käteisellä voudille.
Vuoden kuluttua Perheniemen kartano siirtyi kauppaneuvoksen pojalle, Erik Johan Stråhle:lle (1821—1889) perintönä. Perheniemeen rakennettiin juustomeijeri, uusi harmaakivinavetta ja viljamakasiini sekä arkkitehti Carl Albert Edelfeltin, yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajan,  suunnittelema kartanon päärakennus.
Päärakennus on jälkiempiretyylinen puurakennuksessa on kaksi kerrosta, kummassakin oli kahdeksan huonetta. Kivijalassa sijaitsi keittiö aputiloineen ja sieltä johti kapea portaikko muihin kerroksiin. Kartanon päärakennuksesta on hyvä näköala viljelysalueille, Pärhänniemelle ja Sääksjärvelle.
Kartanohistoria > Yhtiöiden aika

Pojankin, Erik Johan Stråhle (1850-1900) nuoremmankin, kuoltua jäi Perheniemen kartano Perheniemi Gård Ab:lle, ja tilaa hoiti tämän tyttären puoliso, Haminan kaupungin pormestari Ivar Alopaeus, joka lakkautti torppareiden taksvärkki- eli päivätyövelvollisuuden jo 1903, ja antoi torppareiden ostaan maansa valtion tuella. Maanluovutus tapahtui 29. toukokuuta 1907. Jäännökseksi Perheniemen kartanoon jäi maanjaon jälkeen 2028 hehtaaria, mistä peltoa oli 250 hehtaaria. Lopuksi kartano siirtyi Tornator Oy:n haltuun, mikä suositti laajoja metsänhakkuita. Kymi-yhtiö osti kartanon 1922. Tuolloin kartanolla oli 35 hevosta ja 150 lehmää.
Kartanohistoria > Valkjärveläisen siirtoväen aika

Jatkosodan jälkeen Perheniemen kartanon alueen osti 22 valkjärveläistä maanviljelijää. 1947 talvella kartanon tonttialue myytiin Sairalan evankeliselle kansanopistolle, mikä aloitti toimintansa Perhenhiemessä 1948. Sen nimi muutettiin 1979 Perheniemen evankeliseksi kansalaisopistoksi.
Aiheesta muualla

Perheniemi Iitin kunnan sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Perheniemi, elävä kylä Etelä-Iitissä
Kenraaliluutnantti ja Turun hoivioikeuden presidentti Robert Lichton
Antiikin Pieria

Pieria ja muut Makedonian valtakunnan alueet (n. 334–323 eaa.) kartalla.
Pieria (m.kreik. Πιερία) eli Pieris (Πιερίς) oli antiikin Kreikan maakunta ja myöhempi Makedonian valtakunnan osa Ala-Makedonian ja Thessalian rajalla. Se käsitti suunnilleen nykyisen Pierian alueyksikön alueen.
Maantiede

Pieriaan kuului Makedonian eteläinen Thermainlahden rannikko Peneios- ja Haliakmon-jokien suiden välisellä alueella Olympos-vuoren juurella sen itäpuolella. Pierian pohjoispuolella sijaitsi Bottiaia, luoteispuolella Eordaia, länsipuolella Elimeia ja lounaispuolella Thessalian Perrhaibia.
Pieriassa sijaitsivat Pierian vuoret, jotka olivat Olympoksen uloke koilliseen rannikolle päin, sekä merkittävä Pierian metsä. Olympoksen juurella sen koillispuolella sijaitsi makedonialaisten pyhä kaupunki Dion. Alueen halki kulki Pellasta Thessalian Larissaan kulkenut tie.
Maantiede > Kaupungit > Polikset

Pierian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Dion
Leibethra
Pydna
Maantiede > Kaupungit > Muut kaupungit

Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan:
Aiginion
Agassai
Balla
Fylakai
Galadrai
Petra
Pimpleia
Tyrissa
Historia

Pieria mainitaan jo Homeroksen runoissa. Kreikkalaisessa mytologiassa alue oli muusien synnyinseutua. Näihin yhdistettiin alueella sijainnut Pierian lähde, jonka uskottiin antavan runollista innoitusta. Pieriasta oli kotoisin myös laulaja Orfeus. Kun muusien kultti siirtyi myöhemmin alueelta etelämmäksi Boiotiaan, osa Pierian alueen nimistöstä kopioitui samalla etelämmäksi.
Pieriaa asutti alun perin traakialainen pierien (Pieres, Πίερες) heimo. Makedonialaiset valtasivat alueen kuningas Perdikkas I:n aikana 600-luvulla eaa. Tämän jälkeen pierit karkotetiin alueelta, ja nämä siirtyivät Traakiaan Strymon-joen itäpuolelle, missä heistä sai nimensä Pieriin alue.
Nykyinen Keski-Makedonian alueen Pierian alueyksikkö on perinyt nimensä antiikin aikaisesta alueesta.
Dionysoksen talon rauniot Dionin arkeologisella alueella.
Lähde Dionissa Pieriassa, yksi mahdollinen Pierian lähteen paikka. Taustalla Olympos-vuori.
Anttilan keväthuumaus

Anttilan keväthuumaus on Tapio Rautavaaran tunnetuksi tekemä laulu. Se on käännös ruotsalaisen Evert Tauben kappaleesta "Sjösala vals". Suomenkieliset sanat on tehnyt Reino Palmroth nimimerkillä  Palle. Rautavaara levytti laulun kahdesti, 1955 ja 1971.
Helsingin Sanomat pyysi keväällä 2009 lukijoitaan nimeämään oman ”onnen laulunsa”, ja yli 800 ehdotetun kappaleen joukossa ”Anttilan keväthuumaus” oli yksi 35:stä eniten mainintoja saaneesta.
Kalle Anttila (liikemies)

Kalle Anttila (oikea nimi Kaarlo Einari Anttila) (4. kesäkuuta 1926 Helsinki – 17. helmikuuta 1993 Palm Beach, Florida, Yhdysvallat) oli suomalainen liikemies, postimyynnin uranuurtaja ja Anttila-tavarataloketjun perustaja.
Anttilan vanhemmat olivat räätälimestari, toimitusjohtaja Kaarle (Kalle) Johan Jalmari Anttila ja Lea Addie Parantala. Anttilan isä voitti olympiakultaa painissa 1920 ja 1924 ja hänellä oli 1918 perustettu räätälinliike Helsingissä. Tämä liike toimi vuodesta 1932 Anttilan Pukimo Oy nimellä.
Kalle Anttila pääsi ylioppilaaksi Helsingin Reaalilyseosta ja lähti opiskelemaan yritystaloutta Yhdysvaltoihin Michiganin yliopistoon.  Opiskeluaikanaan Anttila oli loma-aikoina työssä Sears, Roebuck and Companyn tavaratalo- ja postimyyntiyrityksessä ja täällä hän sai ajatuksen perustaa oman vastaavan yrityksen Suomeen.
Anttilan tarinan voidaan katsoa alkaneeksi vuonna 1952, kun Kalle Anttilan perustama postimyyntiyritys Postitusliike Solpa aloitti toimintansa. Silloin alkoi ilmestyä tunnettu postimyyntikuvasto nimeltään Kuluttajan opas, jonka nimi muuttui myöhemmin Ostajan oppaaksi. Anttilan esikuvina olivat amerikkalaiset postimyyntiyritykset Sears Roebuck, J. C. Penney ja Montgomery Ward.
Vuoden kuluttua Solpan perustamisesta, vuonna 1953, perustettiin Kalle Anttila Oy ja vuonna 1954 Suomen ensimmäinen ”alennustavaratalo” Helsingin Sörnäisiin ja Joensuuhun vuonna 1957. Vuonna 1960 avattiin Anttilan tavaratalo Helsingin Tennispalatsissa ja vuonna 1963 avattiin tavaratalo Turussa.
Anttilan tuotteiden laatuun ei kuitenkaan luotettu, koska tuotteet myytiin niin halvalla. Anttila osti kuitenkin tuotteensa suoraan tehtailta suurina kertaostoksina ja oli näin pystynyt myymään tuotteen eteenpäin halvalla. Vuonna 1960 postimyynnin liikevaihto oli jo yli puoli miljardia silloista markkaa.
Kalle Anttila esiintyi itsekin Anttilan televisiomainoksissa 1970-luvun alkuvuosina. Vuonna 1975 Anttilan myynti oli noussut 56 miljoonan markan lukuihin ja asiakkaita oli yli 400 000. Suomessa Vuoden 1973 öljykriisin jälkeen alkanut laskusuhdanne saattoi kuitenkin Anttilan taloudelliseen vaikeuksiin nopeasti kohoavien kustannusten takia. Esimerkiksi vuonna 1975 inflaatio nosti hintoja 18 prosenttia, eikä painettujen postimyyntiluetteloiden hintoja voinut nostaa ennen kuin seuraavassa luettelossa puolen vuoden kuluttua. Postimyynnin osuus liikevaihdosta tuolloin oli enää viidennes, mutta toisaalta tavarataloketjun rakentaminenkin oli osoittautunut suunniteltua kalliimmaksi. Anttilaa uhkasi lopulta konkurssi, kun yrityksen tavarantoimittajat alkoivat keskeyttää toimituksiaan epäillessään yhtiön maksukykyä. Tämä pakotti lopulta Kalle Anttilan myymään tammikuussa 1976 yrityksensä Tukolle 18,5 miljoonalla markalla.
Kalle Anttila erosi pian kaupan jälkeen Anttilan hallituksesta ja muutti Floridaan Yhdysvaltoihin. Täällä hän toimi liikemiehenä ja hän oli mukana muun muassa eräässä kaivosyrityksessä Etelä-Amerikassa ja puutalojen valmistuksessa Suomessa.
Anttolan vaakuna

Anttolan vaakuna (1962–2000)
Anttolan vaakuna on saanut aiheensa Anttolan kunnan menestyksestä hiihtourheilusta. Kunta tuli tunnetuksi hiihtäjistään kuten Eero Kolehmaisesta, joita vaakunan suksikeihäät symbolisoivat. Suksikeihäitä, joissa suksisauvoihin oli liitetty keihään kärki, käytettiin ennen vanhaan talvimetsästyksessä jahtikeihäinä.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 1. marraskuuta 1962. Vaakunan selitys on ”kultakentässä musta vinoristi, jossa kaksi kultaista suksikeihästä ristikkäin, sommat ylöspäin”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2001 kun kunta liittyi Mikkelin kaupunkiin.
Lämpöpaperi

Lämpöpaperille tulostettu kuitti.
Lämpöpaperi on paperilaatu, jota käytetään muun muassa kuittikoneissa. Se oli erittäin suosittua 1980-luvun keskivaiheilla faksilaitteiden tulostusmateriaalina, ja se on edelleen käytössä kassakoneiden kuittipaperina. Monissa muissa käyttötarkoituksissa se ei kuitenkaan yleistynyt. Lämpöherkän paperin teksti häviää helposti altistuessaan lämmölle, valolle ja muille vaikutuksille. Siksi kauppojen antamia takuukuitteja suositellaan säilytettävän muualla kuin muovitaskuissa.
Väriaineet

Lämpöpapereiden väriaineet voidaan jakaa pääasiassa neljään ryhmään: leukovärit, bisfenolit, herkisteet ja stabilisaattorit. Terveydelle haitallinen bisfenoli A on ollut laajassa käytössä, mutta sitä on korvattu muilla bisfenoleilla.
Allan Anttila

Allan Antila
Allan Sylvester Anttila (17. tammikuuta 1921 Kauhajoki – 16. syyskuuta 1967 Kauhajoki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 165. Joukkueen varajohtajana 3./HRR:ssä toiminut Anttila nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä kersantti. Siviiliammatiltaan Anttila oli maanviljelijä.
Antonia Minor
Lähde

Marjorie Lightman, Benjamin Lightman: A to Z of ancient Greek and Roman women.  Infobase Publishing, 2007.  ISBN 9780816067107
Jona Lendering: Antonia Minor Livius.org.
Antiikin Akhaia

Akhaia ja muut antiikin ajan Peloponnesoksen maakunnat kartalla.
Akhaia (m.kreik. Ἀχαία, myös Ἀχαιΐη, Akhaiïē, lat. Achaia, Achaea) oli antiikin Kreikan maakunta, joka sijaitsi Peloponnesoksen niemimaan pohjoisosissa ja käsitti suurin piirtein nykyisen Akhaian alueyksikön alueen.
Akhaian polikset eli kaupunkivaltiot muodostivat Akhaian liiton, joka oli olemassa löyhänä uskonnollisena liittoumana jo klassisella kaudella viimeistään 400-luvulla eaa. Siihen kuului kaksitoista kaupunkia. Uusi Akhaian liitto perustettiin hellenistisellä kaudella vuonna 280 eaa. Se kasvoi ajan kuluessa erilleen alkuperäisestä Akhaian kaupunkien liitosta, kun siihen liitettiin uusia jäseniä, ja laajimmillaan se käsitti koko Peloponnesoksen. Roomalaiset kukistivat ja hajottivat liiton vuonna 146 eaa.
Roomalaisella kaudella Akhaian mukaan nimetty Achaea oli yksi Rooman provinsseista. Siihen kuuluivat paitsi alkuperäinen Akhaia ja muu Peloponnesos, myös Keski-Kreikka. Näin se käsitti koko varsinaisen Hellaan.
Maantiede > Luonnonmaantiede

Akhaia sijaitsi Peloponnesoksen niemimaan pohjoisosassa Korintinlahden etelärannalla. Lännessä Akhaia ulottui Larisos-joelle, hiemen etelään Araksoksen niemestä, joka erotti sen Eliistä. Idässä se ulottui Sythas-joelle, joka erotti sen Sikyoniasta eli Sikyonin poliksen alueesta. Akhaian eteläpuolella sijaitsi Arkadia ja lounaispuolella Elis. Akhaian rannikon pituus oli noin 105 kilometriä, ja Akhaian alueen leveys sisämaahan pohjois-eteläsuunnassa noin 20–32 kilometriä. Sen pinta-ala oli arviolta noin 1 680 neliökilometriä.
Näin Akhaia muodostui suhteellisen kapeasta rannikkoalueesta, joka sijaitsi Arkadian pohjoisrajan muodostaneiden vuorten ja Korintinlahden rannan välissä. Vuorissa oli lukuisia syviä ja kapeita rotkoja, joiden kautta Akhaiaan voitiin hyökätä etelästä. Vuorijonoista laskeutui rannikon suuntaan lukuisia harjanteita, joista osa laski mereen asti, kun taas joidenkin harjanteiden ja rannan väliin jäi kapea rannikkotasanko.
Akhaian tasangot ja vuorten väliset laaksot olivat yleisesti varsin hedelmällisiä. Tasangoilla virtasi useita jokia. Niiden alkulähteenä toimineiden vuorten läheisyydestä johtuen ne olivat kuitenkin lyhyitä, ja suuri osa niistä oli kuivia kesäisin. Alueen rannikkotasangot olivat muodostuneet ajan kuluessa näiden jokien tuodessa maa-ainesta vuorilta, ja tämän vuoksi tasangot olivat suurimpia juuri suurimpien jokien kohdalla, ja työntyivät suistonieminä kohti merta. Rannikko oli matalaa ja siellä oli vain vähän hyviä satamapaikkoja.
Maantiede > Luonnonmaantiede > Vuoret

Akhaian suurin vuori oli Panakhaikon, joka sijaitsi lähellä Patraita. Se on mahdollisesti sama vuori, jonka Plinius vanhempi mainitsee nimellä Skioessa (lat. Scioessa). Eliin sekä Dymen ja Tritaian erotti toisistaan Skollis-vuori. Akhaian etelärajalla sen erottivat Arkadiasta Erymanthos-, Aroania- ja Kyllene-vuoret.
Maantiede > Luonnonmaantiede > Niemet

Rannikon huomattavimmat niemet olivat:
Drepanon (Δρέπανον) oli Peloponnesoksen pohjoisin kohta, joka sijaitsi noin seitsemän kilometriä itään Rhionista, ja muodosti matalan hiekkaisen niemen. Strabon sekoitti Drepanonin Rhioniin. Pausanias yhdisti niemen nimen Kronoksen sirppiin, mutta sama nimi esiintyy antiikissa monien muidenkin matalien, hiekkaisten sirpinmuotoisten niemien nimenä.
Rhion (Ῥίον) sijaitsi Drepanonista länteen ja vastapäätä Antirrhionia (Ἀντίρριον) Korintinlahden pohjoisrannalla Aitolian ja Ozolian Lokriin rajalla. Antirrhion tunnettiin sekin joskus nimellä Rhion. Tällöin paikat erotettiin toisistaan kutsumalla toista Akhaian Rhioniksi (τὸ Ἀχαϊκόν, to Akhaikon) ja toista Molykreionin Rhioniksi (τὸ Μολυκρικόν, to Molykrikon), sillä se sijaitsi lähellä Molykreionin kaupunkia. Nämä kaksi niemeä muodostivat Korintinlahden suun. Salmen leveys on vajaa kaksi kilometriä, mutta antiikin kirjailijat kuvaavat sen kapeammaksi: Thukydideen mukaan sen leveys olisi ollut seitsemän stadioninmittaa, Strabonin mukaan viisi stadionia ja Plinius vanhemman mukaan vajaa roomalainen maili. Rhionin niemellä oli Poseidonille omistettu temppeli.
Araksos (Ἄραξος) sijaitsi Dymen länsipuolella ja toimi alun perin Akhaian ja Eliin rajana, mutta myöhemmin raja siirtyi Larisos-joelle.
Maantiede > Luonnonmaantiede > Joet

Akhaian joet idästä länteen olivat:
Sythas (Σύθας) eli Sys (Σῦς), joka muodosti Akhaian ja Sikyonian välisen rajan. Sen voidaan päätellä sijainneen lähellä Sikyonia, sillä Pausanias sanoo, että paikallisiin Apollonin juhliin kuului lasten kulkue Sikyonista Sythakselle ja takaisin.
Krios (Κριός), joka sai alkunsa Pellenen yläpuolisilta vuorilta ja laski mereen hieman länteen Aigeirasta.
Krathis (Κρᾶθις, nyk. Kráthis), joka sai alkunsa samannimiseltä vuorelta Arkadiasta ja laski mereen lähellä Aigaita. Sitä kuvattiin sanalla ”ainavirtaava” (ἀένναος, aennaos), erotuksena seudun muista joista, jotka olivat yleensä kuivia kesäaikaan. Styks (Στύξ), joka sai alkunsa Aroania-vuorelta Arkadiasta, oli Krathiksen sivujoki.
Buraikos (Βουραϊκός, nyk. Vouraïkós), joka sai alkunsa Arkadiasta ja laski mereen Buran itäpuolella. Strabonin perusteella joki tunnettiin myös nimellä Erasinos.
Kerynites (Κερυνίτης, nyk. Kerynítis/Boufoúskia), joka sai alkunsa Keryneia-vuorelta Arkadiasta ja laski mereen todennäköisesti Heliken itäpuolella.
Selinus (Σελινοῦς, nyk. Selinoúntas), joka laski mereen Heliken ja Aigionin välillä. Strabon kuvasi virheellisesti sen virranneen läpi Aigionin.
Meganitas (Μεγανίτας) ja Foiniks (Φοῖνιξ), jotka kummatkin laskivat mereen Aigionin länsipuolella.
Bolinaios (Βολιναῖος), joka laski mereen hieman Drepanon niemestä itään. Se sai nimensä Bolinen kaupungista, joka oli lakannut olemasta Pausaniaan aikaan tultaessa.
Selemnos (Σέλεμνος), joka laski mereen Drepanonin ja Rhionin niemien välillä, hieman itään Argyrasta.
Kharadros (Χάραδρος) ja Meilikhos (Μείλιχος), jotka kummatkin laskivat mereen Rhionin nieman ja Patrain välillä.
Glaukos (Γλαῦκος, nyk. Gláfkos), joka laski mereen hieman etelään Patraista.
Peiros (Πεῖρος, nyk. Peíros/Kamenítsa) eli Akheloos (Ἀχελῷος), joka laski mereen lähellä Olenosta. Peirokseen laski Teutheas (Τευθέας, nyk. Parapeíros) -joki, joka puolestaan sai vettä Kaukon-joesta. Peiros virtasi ohi Farain, jossa sitä kutsuttiin nimellä Pieros (Πίερος). Strabon kutsuu jokea eräässä kohdassa nimellä Melas (Μέλας), mutta lukutapa on todennäköisesti virheellinen. Dionysios Periegetes mainitsee Melaksen samoin kuin Krathiksen jokina, jotka saivat alkunsa Erymanthos-vuorelta.
Larisos (Λάρισος, nyk. Láris(s)os), joka muodosti Akhaian ja Eliin välisen rajan. Se sai alkunsa Skollis-vuorelta ja laski mereen 30 stadionin päässä Dymestä.
Näistä joista ainoastaan Krathis ja Peiros olivat merkittävämpiä.
Maantiede > Luonnonmaantiede > Tasangot

Akhaia ei muodostanut maantieteellisesti tai kulttuurisesti täysin yhtenäistä aluetta, vaan jakaantui neljään erilliseen alueeseen; nämä olivat Aigeiran ja Erineoksen välinen rannikkoalue, Patrain rannikkotasanko, Dymen rannikkotasanko Peiros-joen länsipuolella sekä Farain tasanko Panakhaikon-vuoren lounaispuolella.
Maantiede > Kaupungit > Polikset

Akhaian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Aigai
Aigeira
Aigion
Askheion
Bura
Dyme
Farai eli Fara
Felloe
Helike
Keryneia
Leontion
Olenos
Patrai
Pellene
Rhypes eli Rhypai
Tritaia eli Tritaieis
Maantiede > Kaupungit > Muut kaupungit

Akhaian muita kaupunkeja (tai kyliä) olivat:
Akarra
Akheion
Alos
Anake
Antheia
Arba
Argyra, Patrain alainen
Aristonautai, Pellenen satama
Azotos
Boline, Patrain alainen
Erineos
Euryteiai, Olenoksen alainen
Faistos
Gonussa tai Gonoessa tai Donussa, Pellenen linnoitus
Heketombaion, Dymen alainen
Langon, Dymen alainen
Leuktron, Aigionin alainen
Mesatis
Oluros, Pellenen linnoitus
Panormos
Peirai, Olenoksen alainen
Pella
Politeia
Psofis
Skolis
Tarne
Teikhos, Dymen alainen
Teneion
Thrius
Tromileia
Historia > Arkaainen ja klassinen kausi

Akhaialaiset mainitaan vain harvoin Kreikan kukoistuskaudella. Koska alue oli hieman erillään Kreikan vaiheita hallinneiden joonialaisten ja doorilaisten alueista, se jäi suurimmaksi osaksi myös syrjään suurista sodista. Näin Akhaian kaupungit kukoistivat suhteellisessa rauhassa aina 300-luvun eaa. puoliväliin saakka. Akhaialaiset eivät osallistuneet 400-luvun eaa. alun persialaissotiin.
Vanha Akhaian liitto oli hyvin löyhä ja luonteeltaan lähinnä uskonnollinen. Kukin kaupunki oli itsenäinen, mutta niillä oli yhteiset kulttitoimitukset ja juhlat, joissa sovittiin yhteisistä asioista sekä soviteltiin kiistat. Herodotoksen aikana Akhaian kaksitoista kaupunkia olivat Pellene, Aigeira, Aigai, Bura, Helike, Aigion, Rhypes eli Rhypai, Patrai, Farai, Olenos, Dyme ja Tritaia. Sama luettelo esiintyy myöhemmin Strabonilla. Polybioksen luettelosta käy kuitenkin ilmi, että Leontion ja Keryneia korvasivat myöhemmin Rhypesin ja Aigain, jotka olivat autioituneet. Pausaniaalla esiintyvät sekä Rhypes että Aigai, ja Patrain tilalla on Keryneia. Polybios on tässä kuitenkin uskottavampi lähde.
Koska Akhaian kaupunkien yhteistyö oli enemmän uskonnollista kuin poliittista, niiden voidaan nähdä toimineen historiassa usein toisistaan varsin riippumatta. Pellene oli ainoa, joka liittyi Spartan puolelle peloponnesolaissodan alussa, kun taas muut kaupungit pysyivät puolueettomina. Sodan myöhemmässä vaiheessa Patrai oli ainoa, joka oli Ateenan puolella. Liiton alkuperäinen kokoontumispaikka oli Helike, jossa suoritettiin yhteiset uhrit sen suojelusjumalalle Poseidonille. Sen jälkeen kun Helike oli tuhoutunut vuoden 373 eaa. maanjäristyksessä, kokoukset siirrettiin Aigioniin, jossa uhrattiin Zeus Homagyriokselle tai Homariokselle sekä panakhaialaiselle Demeterille.
Vuonna 454 eaa. akhaialaiset tekivät liiton Ateenan kanssa. Ateenalaiset joutuivat kuitenkin Spartan ja sen liittolaisten kanssa vuonna 445 eaa. tekemässään rauhassa luovuttamaan alueen kolmeksikymmeneksi vuodeksi. Peloponnesolaissodassa akhaialaiset olivat Spartan puolella, vaikkakin todennäköisesti varsin vastahakoisesti. He säilyttivät kuitenkin hyvän maineen muiden kreikkalaisten parissa. Tämä näkyi muun muassa siinä, että monet Suur-Kreikan kreikkalaissiirtokunnista pyysivät heitä välittäjiksi kiistoissaan ja omaksuivat heidän yhteiskuntamallinsa. Myöhemmin spartalaiset ja thebalaiset valitsivat heidät välittäjiksi vuoden 371 eaa. Leuktran taistelun jälkeen.
Ensimmäinen suurempi isku Akhaialle oli Khaironeian taistelu vuonna 338 eaa. Siinä akhaialaiset taistelivat ateenalaisten ja boiotialaisten puolella Filippos II:n Makedoniaa vastaan, ja kärsivät merkittäviä tappioita. Vuonna 331 eaa. Akhaian kaupungit Pelleneä lukuun ottamatta liittoutuivat Spartan kanssa tavoittelemaan Kreikalle vapautta makedonialaisvallasta, ja kärsivät Spartan kanssa tappion Megalopoliin taistelussa, jossa Spartan kuningas Agis III kaatui. Tämä nujersi akhaialaiset niin, etteivät he voineet tarjota kreikkalaisten liittokunnalle apua vuosien 323–322 eaa. Lamian sodassa Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen.