stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jérôme Carcopino
Elämäkerta

Jérôme Carcopino syntyi korsikalaista syntyperää olleen lääkärin perheeseen ja opiskeli vuodesta 1901 lähtien Pariisin École normale supérieuressa. Vuonna hän osallistui historian ja maantiedon agregaatioon, jossa hän selvisi ensimmäiselle sijalle. Hänestä tuli Ranskan roomalaisen koulun (École française de Rome) jäsen, ja niin hän vietti muutaman vuoden Roomassa. Tämän jälkeen hänet nimitettiin lehtoriksi Le Havren lyseoon, jossa hän opetti vuosina 1907–1911.
Hän toimi yhden vuoden ajan Raymond Poincarén, joka oli myös akateemikko ja Ranskan tasavallan presidentti, sihteerinä. Vuonna 1912 hänet nimitettiin Algerin yliopiston lehtoriksi. Seuraavana vuonna hän sai aseman apulaistarkastajana ja pääsi johtajaksi Algerian kansallismuseoon.
Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli itäisessä armeijassa ja sai sotilaallisista ansoistaan Kunnialegioonan ristin. Sodan jälkeen hän väitteli kahdesti tohtoriksi, ja hänet määrättiin opettamaan historiaa Sorbonnen yliopistossa Pariisissa. Vuonna 1937 hänet nimitettiin ranskalaisen, Roomassa sijaitsevan tutkimusinstituutin École française de Romen johtajaksi.
Ranskan natsimiehityksen aikana hän vuosina 1940–1942 johti entistä korkeakouluaan École normale supérieurea, ja samalla hän toimi, ilman erillistä nimityskirjaa, Pariisin alueen kaikkien oppilaitosten rehtorina, josta tehtävästä hänen edeltäjänsä Gustave Roussy oli joutunut eroamaan 11. marraskuuta 1940 tapahtuneiden Pariisin opiskelijamellakoiden vuoksi.
Helmikuussa 1941 hänet nimitettiin amiraali François Darlanin hallituksen opetus- ja nuorisoasiain ministeriksi. Tällöin hänen nimeensä liitettiin keskeinen arkeologisia löytöjä käsittelevä laki. Samoin hänen aikanaan tehtiin 15. elokuuta 1941 koululaitoksen uudistamiseen tähtäävä laki. Näissä toimissaan hän toteutti Vichyn hallituksen lainsäädäntöä, eritoten kaikkien juutalaisten ja vapaamuurareiden sulkemista kaikkien julkisten tehtävien ulkopuolelle.
Heti Pierre Lavalin tultua pääministeriksi Carcopino pyysi eroa tehtävistään ja palasi takaisin École normale supérieuren johtajaksi. Tällöin hän pyrki toimillaan estämään koulun oppilaiden joutumisen pakkotyöhön Saksaan.
Ranskan vapauttamisen yhteydessä Carcopino erotettiin 1944 kaikista julkisista tehtävistä. Hänet vangittiin elokuussa 1944, ja hän oli sijoitettuna samaan selliin kuin Sacha Guitry. Hän vapautui helmikuussa 1945. Korkein oikeus vapautti hänet kaikista epäilyistä 11. tammikuuta 1947, sillä hänen katsottiin tehneen palveluksia vastarintaliikkeelle. Vuonna 1951 hänelle palautettiin vanhat virat.
Jérôme Carcopino valittiin Ranskan akatemian jäseneksi 24. marraskuuta 1955, ja hän seurasi tehtävässä akateemikko André Chaumeix'tä. Vuonna 1969 Algerian arkeologinen museo nimettiin hänen mukaansa.
Teokset

L’inscription d’Aïn-el-Djemala. Contribution à l’histoire des saltus africains et du colonat partiare, 1906
L’Ostracisme athénien, 1909
La loi de Hiéron et les Romains 1914–1919
Virgile et les origines d’Ostie, 1919
La louve du Capitole, 1924
Études romaines. I, La Basilique pythagoricienne de la Porte Majeure, 1926
Autour des Gracques. Études critiques, 1928
Ostie, 1929
Des Gracques à Sulla (yhteistyössä G. Blochin kanssa), 1929
Virgile et le Mystère de la IVe Églogue', 1930
Sylla ou la monarchie manquée' (Giraud-baudin), 1932
Points de vue sur l’impérialisme romain, 1934
César, 1936
La vie quotidienne à Rome à l’apogée de l’Empire. 1939
Aspects mystiques de la Rome païenne, 1941
Le Maroc antique, 1943
Les secrets de la correspondance de Cicéron, 2 vol. (Giraud-baudin) 1948
Études d’histoire chrétienne. I, Le christianisme secret du “carré magique”. Les fouilles de Saint-Pierre et la tradition, 1953
Souvenirs de sept ans, 1937–1944, 1953
Le mystère d’un symbole chrétien, l’ascia, 1955
De Pythagore aux Apôtres. Études sur la conversion du monde romain, (Flammarion) 1956
Promenades historiques au pays de la Dame de Vix, (Giraud-baudin) 1957
Alésia et les ruses de César, 1958
Passion et politique chez les Césars, 1958
Le Vatican, 1958
Les étapes de l’impérialisme romain, 1961
Profils de conquérants. I, Pyrrhus, conquérant ou aventurier ? II, Grandeur et faiblesse d’Hannibal. III, Autour de César. IV, Genséric et les vandales de l’Afrique, (Flammarion) 1961
Rencontres de l’histoire et de la littérature romaines, (Flammarion) 1963
Études d’histoire chrétienne. II. Les reliques de Saint-Pierre à Rome, 1965
Jules César, 1965
Souvenirs romains, 1968
Souvenirs de la guerre en Orient, 1970
Kirjallisuus

Stéphanie Corcy-Debray, Jérôme Carcopino, un historien à Vichy, Editions L'Harmattan, 2001, ISBN 2747508315
Pierre Grimal, Cl Carcopino ja P. Oubliac, Jérôme Carcopino, un historien au service de l'humanisme, Les Belles Lettres, 1981
Aiheesta muualla

Ranskan akatemian elämäkertatiedostot[vanhentunut linkki]
Pierre Boyancé, «Jérôme Carcopino, Directeur de l'École française de Rome (1937–1940)» , Mélanges d'archéologie et d'histoire, 1970, 82-2, s. 565– 570. (ranskaksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: André Chaumeix | Ranskan akatemian jäsen  Tuoli 3 1955–1970 | Seuraaja: Roger Caillois |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Kustaa Vaasa (lehti)

| Kustaa Vaasa |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  aikakauslehti
Perustettu:  1939
Lakkautettu:  1943
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  kerran kuukaudessa
Kustaa Vaasa oli Suomessa 1939–1943 ilmestynyt poliittinen aikakauslehti. Lehden julkaisemisen takana olivat Gunnar von Hertzen, maisteri Erkki Räikkönen ja tohtori Martti Mustakallio. Lehti oli suomenkielinen ja sen ideologia oli kansallissosialistista Saksaa ihannoiva. Lehden päätoimittajana toimi koko sen julkaisemisen ajan Erkki Räikkönen. Toimittajina lehdessä oli esimerkiksi Bertel Gripenberg, Matti Jaakkola, Gunnar Lindqvist ja Olavi Linnove. Lehden ympärille muodostui vuonna 1942 Siniristi-yhdistys.
Kustaa Vaasa nimettiin Ruotsin kuninkaan Kustaa Vaasan mukaan. Kustaa Vaasa perustettiin tarkoituksenaan yhdistää kaikki ei-sosialistit Suomessa, ja sen sävy oli suhteellisen sivistynyt verrattuna siniristin aggressiiviseen ja kiivaaseen antisemitismiin. Kustaa Vaasa halusi muodostaa "valkoisen rintaman" palaten sisällissodan aikoihin, jolloin "valkoiset" työskentelivät yli puoluerajojen voittaakseen sosialistit. Huolimatta sovinnollisesta sävystä, konservatiivien lähetysmisestä ja voimakkaasta antisosialismista Kustaa Vaasa kuvaili itseään avoimesti "kansallissosialistiseksi" ja piti aktiivisia yhteyksiä Saksan natseihin. Räikkönen matkusti myös vuonna 1940 Saksan miehittämään Norjaan, jossa hän tapasi Franz Walther Stahleckerin, SS:n turvallisuuspoliisin ja turvallisuuspalvelun johtajan. Kustaa Vaasa kannatti myös suomalaista irredentismia, suur-Suomea ja Heimoaatetta.
Huolimatta siitä, että lehti oli verrattaen hillitty verrattuna Siniristiin ja Työrintamaan, jotka vaativat "lopullista ratkaisua" juutalaiskysymykseen, lehti kannatti silti ”juutalaisen kauppurihen[gen]" puhdistamista maasta ja kansalaisuuden saattamista riippuvaiseksi "asiantuntijoiden" rotubiologisesta lausunnosta. Lindqvist kirjoitti Kustaa Vaasassa, kuinka paikalliset juutalaiset olivat ajaneet Englannin ja USA:n Neuvostoliiton puolelle: "Tuon pirullisen kylmästi laskelmoidun suunnitelman takaa astuu esiin poliittisen, ylivaltiollisen juutalaisuuden Juudaskasvot ja kavaltajan veristen hopeakolikoiden helisevä ääni kiirii yli valtamerienkin".
Kymijokilinja

| Kymijokilinja |
| --- | --- |
Sijainti:  Kymenlaakso
Suunnittelija:  Valo Nihtilä
Rakennuttaja:  Suomen valtio
Käyttäjä:  Suomen puolustusvoimat
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kymijokilinja (myös K-linja) oli talvisotaa ennen ja sen jälkeen vuosina 1939–1940 Taavetista Kotkaan suunniteltu ja osin rakennettu puolustuslinja. Museovirasto ei ole inventoinut linjaa vaan on ottanut tiedot ylös vain muiden inventointien tai teiden rakennuksen yhteydessä.
Suunnittelu

Kiristyneen Euroopan sotilaspoliittisen tilanteen vuoksi sotamarsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim puolustusneuvoston puheenjohtajana lähetti heinäkuussa 1939 kirjelmän puolustusministeri Juho Niukkaselle ja esitti laajaa linnoittamisohjelmaa Suomen rajoille. Syyskuun puolivälissä 1939 Ylesesikunnan maavoimatoimiston päällikkö everstiluutnantti Valo Nihtilä ehdotti linnoittamista vieläkin kauemmaksi sisämaahan kuin Mannerheim esitti. lähde?
Nihtilä ehdotti, että linnoituslinja kulkisi Pielisjärvestä Pielisjokea pitkin Pyhäselkään ja siitä vesistöä myöten Puruveden, Sulkavan ja Puumalan salmien kautta Saimaaseen. Saimaan kanavan linnoituslinjan ohella Nihtilä ehdotti linjaa myös Lemin, Kivijärven ja Valkealan kautta Kymijokeen ja edelleen Suomenlahteen. Tämän osan, Saimaa–Kymijoki, kenttälinnoittamisen ylipäällikön reservinä ollut 6. divisioona aloittikin jo lokakuun puolella 1939. lähde?
Tämän lisäksi Nihtilä ehdotti Saimaan ja Suomenlahden välisen osan linnoittamisen osan tutkimista. Tarkkaa sijaintia kartalle hän ei merkinnyt. Nyt tiedetään, että Nihtilän suunnitelma kyseisellä välillä konkretisoitui Luumäenlinjan (myöhempi Salpalinja) nimellä. Sitä rakennettiin joulukuun 1939 puolivälistä maaliskuuhun 1940.
Nihtilää pidettiin pessimistinä hänen halutessaan linnoittaa kauas sisämaahan, kulkihan raja 200 kilometrin päässä maanteitse suhteessa Kymijokilinjaan. Talvisota kuitenkin osoitti tarpeen myös taaemmille puolustusvarustuksille. Jo aloitettu Luumäkilinja jäi osin uuden rajan taakse tai sen päälle, jolloin sitä joututtiin linjaamaan uudestaan lännemmäs. Linjasta tuli myöhemmin Edvard Hanellin suunnittelema Salpalinja. Luumäkilinja vanha linjaus konkretisoitui kuitenkin myöhemmin Vaalimaan oikaisuasemana. lähde?
Rakentaminen

Kivijärven ja Tirvanjärven välistä osuutta ryhdyttiinkin toteuttamaan nopeasti, kun armeija pantiin liikekannalle ylimääräisten harjoitusten (YH) verukkeella. Luumäelle Taavetin seudulle ylipäällikön reserviksi sijoitettu 6. Divisioona sai jo 21. lokakuuta 1939 ohjeen aloittaa suunnittelu ja kenttävarustustyöt osalla voimistaan Saimaan–Kivijärven ja Tirvanjärven alueella (Mankinvirran linja). Linnoitustöihin joutui samoin reservinä Utissa ollut Polkupyöräpataljoona 6.
Päämaja antoi käskyn merivoimien komentajalle Väinö Valveelle aloittaa K-linjan linnoittaminen jo 10. joulukuuta 1939. Työt alkoivat vasta tammikuun alussa pienin voimin Utin seudulla. Tammikuun lopussa merivoimien jalkaväkijoukot, työryhmä Aho, aloitti linnoittamisen merenrannasta Juurikorpeen. lähde?
Talvisodan päätyttyä linnoittamisjoukot siirrettiin Luumäen linjalta ja myös uuden rajan takaa Kymijoelle. Hetkellisesti linnoittajien määrä nousi jokivarressa jopa noin 17 000 mieheen. Aluksi linnoittajat olivat päämajan pioneerikomentajan Unio Sarlinin alaisuudessa. 5. huhtikuuta linja siirrettiin Edvard Hanellin alaisuuteen. Seuraavana päivänä hän määräsi työt K-linjalla lopetettavaksi. Niitä pienessä mitassa jatkettiin päämajan reservissä olleen 23. divisioonan voimin, Myllykosken–Utin-välillä vielä syksyyn 1940 ja jopa aina kevääseen 1941 saakka.
K-linjalle oli toukokuuhun 1940 mennessä valmistunut taistelu- ja yhteyshautaa 20 kilometriä, 65 avointa tai katettua asepesäkettä, neljä betonista konekiväärikorsua, 64 kenttälinnoitettuja 1–2 ryhmän majoituskorsuja ja viisi betonista majoituskorsua. "Kalliokorsuja" (luolia) oli rakennettu seitsemän ja kiviestettä (1–4-rivistä) 1,8 kilometriä.
Työvoimana oli ylimääräisten harjoitusten aikaan suomalaisia, mutta sotatoimien alettua ruotsalaisia ja norjalaisia. Tanskalaistenkin oli tarkoitus tulla rakentamaan linjaa, mutta työt keskeytettiin ennen heidän saapumistaan. Myös norjalaiset lähetettiin kotiin. Töitä jatkoivat ruotsalaiset ja suomalaiset välirauhan aikana. lähde?
Linjaus

Salpalinjan Hamina–Taavetti-linjan ja Kymijokilinjan yhdistää toisiinsa pohjoisesta niiden väliin tehdyt Väliväylää myötäilevät linjat. Näistä Salpalinjan ja HT-linjan välinen alue lasketaan kuuluvaksi HT-linjaan ja puolestaan HT- ja K-linjan välinen linja K-linjaan. lähde?
Taavetin ja Utin välillä K-linja on erittäin katkonainen ja jäänyt täysin keskeneräiseksi. Utista eteenpäin puolustuskeskuksia on sen sijaan valmistunut useita. lähde?
Maalinja > Hietamiehentie

Tien molemmin puolein on ylimääräisten harjoitusten aikana rakennetut juoksuhaudat ja panssariesteet Kivilammen kohdalla.
Maalinja > Utti

Multasenmäki Valtatie 6:n ja Pasintien risteyksen alueella kulkee koko selänteen leveydeltä juoksuhauta ja osin myös kivinen panssarieste. Myös lännempänä Pöllönmäellä sijaitsee selänteen läpi juoksuhauta ja kivinen panssarieste. Paikalla on myös muistolaatta, jonka mukaan este on tehty syksyllä 1939.
Utin linnoituksen itäpuolella sijaitsee koko Salpausselän läpi kulkeva juoksuhauta ampumapesäkkeineen. Valtatie 6:n pohjoispuolella lisäksi korsukaivanto ja kivinen panssarieste. Utin linnakkeeseen kuuluva selänteen läpi kulkeva kaivanto oli muutettu panssarikaivannoksi, mutta se on nykyisin entisöity alkuperäiseen asuunsa. lähde?
Maalinja > Häkämäki

Valtatie 6 ja Jyrääntien risteyksen välittömässä läheisyydessä sijaitsee 3 korsukaivantoa.
Maalinja > Tykkimäki

Nykyisen Kouvolan Betoni OY:n mailla on sijainnut puolustusrakennelmia. Soranoton seurauksen jäljellä on enää muutama yksittäinen potero soramontun ja Tehontien välisellä alueella. lähde?
Maalinja > Kotkankallio

Mäen itärinteessä on yksittäisiä poteroita. Mäen päällä on sijainnut ilmatorjuntakonekivääritorni ja mäen länsirinteessä on keskeneräiseksi jäänyt luola. Kotkankallion länsipuolella kulkee myös lyhyt pätkä panssarikaivantoa ja kivistä panssariestettä. lähde?
Maalinja > Töröstinmäki

Mäen itärinteessä kulkee juoksuhautaa ja yksittäisiä poteroita. Lisäksi tuntemattomia betonirakennelmia. Mäen korkeimmassa kohdassa on sijainnut ilmavalvontatorni, sekä jatkosodan aikana Raija-tutka.
Maalinja > Valkealan kirkonkylä

Valkealan kirkonkylän alueella kulkee kivinen panssarieste, joka on rakennettu 1940.
Kymijoki > Eerola

Eerolan Golfkentän alueella kulkee juoksuhautaa ja kolme korsua, jotka on osin merkitty opaskyltein. Lisäksi kentän länsipuolisella kukkulalla on yksittäisiä poteroita. lähde?
Kymijoki > Kymintehdas

Kymintehtaan pohjoispuolella sijaitsee yksi ainoista Kymijokilinjalle rakennetuista betonikorsuista. Metallioven paksuudesta ja mallista korsu on helppo tunnistaa talvisodan aikaiseksi rakennukseksi. lähde?
Kymijoki > Keltti

Valtatie 6 pohjoispuolella Jyrkänkallion mäellä on sijainnut ennen juoksuhautaa. Ne kuten myös aikaisempi ruotsalaisten rakentama redukti on tuhottu. lähde?
Kymijoki > Lauttavalkama

Alueella sijaitsee vähäisiä määriä juoksuhautaa. lähde?
Kymijoki > Kaivonmäki

Mäen päällä on sijainnut ilmatorjuntakonekivääriä varten torni. lähde?
Kymijoki > Koria

Alueella sijaitsee juoksuhautaa, kaksi betonista pikakivääriasemaa ja kallioon louhittu tulenjohtoasema. Eskolanmäellä juoksuhautaa ja ilmatorjuntakonekiväärin asema. Korian vanhan meijerin mailla on myös juoksuhautaa. lähde?
Kymijoki > Anjala

Känkkärämäellä luontopolun varrella sijaitsee juoksuhautaa sekä ilmatorjuntakonekiväärin asema. Kirkkokalliolla sijaitsee juoksuhautaa ja panssarintorjuntatykin asema. Kirkkokallion taisteluhautoja on kunnostettu muutamaan otteeseen, tiettävästi ainakin AnjalanElimäen maatalousnäyttelyitä varten 1961.
Kotka

Kotkassa linja kulkee paikoin jopa neljänä peräkkäisenä linjana. Näistä itäisimpänä Kymijoki-Rapakivenjärvi-Juurikorpi-Tavastila-Rantahaka-linja. Joenmyötäiset linjat olivat: Korkeakoski, Huumanhaara ja Langinkoski. lähde?
Kotka > Sakkara

Yhteensä 210 metriä taisteluhautaa.
Kotka > Pernoo Yläkylä

30 metriä pitkä taisteluhauta III8.
Kotka > Jäppilä

Tuliasema IV31.
Kotka > Kurittula Uusitalo

Pohjoisosassa taisteluhaudat V5 ja V6. Näiden lisäksi on kaksi suorakulmaista useamman miehen tuliasemaa. Etelässä lisäksi 40 metriä pitkä taisteluhauta V7.
Kotka > Kurittula Tommila

55 metriä pitkä taisteluhauta V1, sekä 37 metriä pitkä taisteluhauta V2.
Kotka > Parikka

50 metriä pitkä kaksirivinen panssarivaunun kivieste IV17 sijaitsee kohdassa, jossa Langinkoskenhaarasta erkaantuu itään Korkeakoskenhaara.
Parikassa K-Linja haarautuu kahteen osaan. Korkeakoskenhaaraan ja Langinkoskenhaaraan. Näistä jälkimmäinen haarautuu vielä uudestaan Langinkosken ja Huumanhaaraan  Kyminlinnan kohdalla.
Kotka > Petäjäkoski

65 metriä pitkä panssarivaunun kivieste IV18.
Kotka > Kierikkala

145 metriä pitkä taisteluhauta nro IV13. Kallioon louhitut miehistökorsut IV12 (60 hlö) ja IV11 (100 hlö). Mäen päällä on sijainnut myös ilmavalvontatorni.
Kotka > Kolkkala

Kolmirivinen panssarikivieste, jonka pituus on ollut 155 metriä. Keskelle tehty 30 metriä leveä aukko.
Kotka > Uusikylä

200 metriä pitkä ja puolitoistametriä syvä taisteluhauta nro IV7, sekä 
puoliksi tuhoutunut kolmerivinen ja sata metriä pitkä Panssarikivieste nro IV4. Kaksi kalliokorsua IV2 (200hlö) ja IV3 (60hlö).
Kotka > Jumalniemi

Mäen päällä on sijainnut ilmatorjuntapatteri.
Kotka > Kuutsalo

Saaren pohjoisosassa kaksi korsua ja tykkiasema. Mullinkylässä tykkiasema ja kaksi miehistökorsua ja juoksuhautaa.
Kotka > Pihkoo

250 metriä pitkä taisteluhauta V8.
Kotka > Kotkansaari

Kallioluolat Öljymylly, Seurahuone, ja Fort Katarina
Kotka > Sutela

Kotkassa Kymijokilinja kulkee useana linjana. Sutela on osa taainta linjaa mikä myötäilee Kymijoen itäisen haaran läntisintä haaraa. Juoksuhautaa V/10 ja konekivääripesäke. Rakennettu välirauhan aikana.
Kotka > Lankila

25m pitkä taisteluhauta V11.
Kotka > Pirosenvuori

Kallioon louhittu miehistöluola.
Aiheesta muualla

Sotahistoriamatkat: Yh-ajan linnoitteet väliväylällä. (Arkistoitu – Internet Archive)
Sotahistoriamatkat: Ulkomaalaiset linnoitustyöntekijät Kotkassa 1940 (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjallisuutta

Eric Björklund: Kohti Salpalinjaa. Schildts. 2007. ISBN 9789186748166
Arimo, Reino: Suomen linnoittamisen historia 1918–1944, ISBN 9511062638
Eero Laesterä

| Eero Laesterä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. toukokuuta 1963 (ikä 61) Pälkäne, Suomi
Poliitikko
Puolue:  Kansallinen kokoomus, puolueen listalla mahdollisesti sitoutumattomana
Asema:  Pälkäneen kunnanhallituksen puheenjohtaja vuoteen 2017
Koulutus:  hallintotieteiden tohtori
Eero Laesterä (s. 26. toukokuuta 1963 Pälkäne) on kunnallispoliitikko ja konsultti.
Laesterä on ollut Pälkäneen kunnanhallituksen puheenjohtaja. Hän on toiminut muun muassa Aito Säästöpankki Oy:n, Perlacon Oy:n ja Solinum Oy:n hallituksen puheenjohtajana.
Laesterä on hallintotieteiden tohtori. Hänen väitöskirjansa käsittelee finanssiriskejä Suomen kunnissa.
Laesterä on tullut tunnetuksi erityisesti kuntaliitosselvitysten selvitysmiehenä ja kuntatalouden asiantuntijana. Laesterä on saneerannut kymmeniä kuntia ja yhteistoiminta-alueita.
Perlacon

Laesterä perusti konsulttiyhtiö Perlaconin vuonna 2012. Vuonna 2020 Perlacon on Suomen käytetyin neuvonantaja kuntien säästöohjelmien tekijänä. Yrityksellä ei ole kilpailijoita.
Perlacon laatii konsultoimalleen kunnalle painelaskelman, joka kertoo, miten pian kunta on vaarassa joutua kriisikunnaksi ja mahdollisesti menettää itsenäisyytensä. Itsenäisyytensä säilyttämiseksi kunta tilaa Perlaconilta talouden tasapainottamispaketin.
Vuosien aikana kolmasosa Suomen kunnista on tilannut Perlaconilta säästö- tai tasapainotusohjelman. Perlaconin säästöohjelmiin kuuluu usein opettajan virkojen vähentäminen opetusryhmiä tiivistämällä, palvelujen ulkoistaminen ja kulttuuripalveluiden säästöt.
Perlaconin käytäntö on, että säästötoimenpiteitä valmistelee ohjausryhmä, jonka työ on salaista. Ohjausryhmän laatima valmis säästöpaketti esitellään valtuustolle, jonka on hyväksyttävä paketti pikaisesti yhtenä kokonaisuutena, johon ei voi tehdä muutoksia.
Jotkut Perlaconin säästökeinot ovat epäonnistuneet ja joidenkin keinojen vaikutusta on etukäteen yliarvioitu. Useat kunnat ovat jättäneet säästöohjelmien toteuttamisen kesken.
Kuntaliiton omistama FCG Finnish Consulting Group osti Laesterän Perlaconin keväällä 2020. Laesterä toimii FCG Perlaconin hallituksen puheenjohtajana.
Julkaisut

Pentti Rönkkö, Eero Laesterä: Miksi rahat eivät riitä? Ylivelkaantuneen perheen toimeentulo vuonna 1993 KOTO-laskentamallin avulla kuvattuna. Tampere: Tampereen yliopisto, 1993. Tampereen yliopisto, kunnallistieteiden laitos, Suunnittelusarja, 48. ISBN 951-44-3327-0. (Tulojen uudelleenjako hyvinvointivaltiossa -tutkimusprojekti)
Eero Laesterä & Pertti Laesterä: Eräiden reikäleipäkuntien yhdistymisen taloudelliset vaikutukset. Helsinki: Sisäasiainministeriö, 1997. Sisäasiainministeriön kuntaosaston julkaisu, 1997, 3. ISBN 951-734-135-0.
Finanssiriskit Suomen kunnissa. Tampere: Tampere University Press: 2010, Acta Universitatis Tamperensis, 1494. ISBN 978-951-44-7960-1. Väitöskirja, Tampereen yliopisto.
Pekka Averio, Asko Koskinen, Eero Laesterä, Kuntien talous ja rahoitus. Helsinki : KAKS – Kunnallisalan kehittämissäätiö, 2019
Aiheesta muualla

toim. Antje Tolpo, Kirsi Skön, "Kunnat kuntoon, konsultti!" Yle Areena 23.11.2020
Viljo Cantell

Viljo Ilmari Cantell (1. joulukuuta 1897 Sortavala – 2. huhtikuuta 1930 Viipuri) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat asemapäällikkö John Gabriel Cantell ja Gustaava Karoliina Mykrä.
Opinnot

Cantell kävi Sortavalan Lyseota viisi luokkaa. Haminan taistelukoulun hän suoritti vuonna 1918, upseerien pioneerikurssin hän suoritti Haminassa vuonna 1921, taktiikan soveltamiskursseille hän osallistui vuonna 1925, Suojeluskuntain päällystökoulussa hän suoritti konekiväärikomppanianpäällikkökurssin vuonna 1929.
Jääkäriaika

Cantell opiskeli Sortavalan lyseossa, mutta erosi sen kuudennelta luokalta 20. joulukuuta 1915 liittyäkseen vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 13. tammikuuta 1916. Matkalla Saksaan Cantell palellutti pahoin molemmat jalkansa ylittäessään Pohjanlahden hiihtämällä. Sen johdosta hän joutui Saksaan päästyään suoraan sairaalaan. Sairaalahoidon jälkeen Cantell sijoitettiin 16. maaliskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet siirrettiin 4. komppaniaan 6. lokakuuta 1916 ja 2. konekiväärikomppaniaan 22. marraskuuta 1917. Hän otti osaa ensimmäisen maailmansodan taisteluihin Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Hän täydensi jääkärikoulutustaan Libaussa käymällä sotakoulun B-kurssin vuonna 1917.
Suomen sisällissota

25. helmikuuta 1918 Cantell saapui Vaasaan jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä. Hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Suomen sisällissotaan 4. Jääkarirykmentin 8. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan ja hän otti osaa Raudan ja rajaseudun taisteluihin. Hän haavoittui lievästi Raudussa 3. huhtikuuta 1918.