stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jäätikköjärvi
Nimityksiä

Suomen kielessä ei ole ollut tarvetta erotella jäätiköiden yhteyteen syntyneitä järviä, vaikka kielessä on esimerkiksi lukuisia muita talveen viittavia erikoissanoja. Sanasto on tämän vuoksi muodostunut käännössanoista. Geologiassa jääjärvellä tarkoitetaan jäätikön sulamisvesien täyttämää allasta, jonka vähintään yhden sivun muodostaa jäätikön reuna (jääkontaktijärvi ). Hydrologiassa jääjärvet luokitellaan sijainnin mukaan. Glasiaalinen viittaa yleisesti jäätikköön ja glasiaalijärvi (engl. glacial lake) tarkoittaa alun perin jäätikkösyntyistä järveä. Niitä ovat Suomessa useimmat viimeisen Veiksel-jääkauden Fennoskandian mannerjäätikön toiminnasta johtuvat tavalliset järvet. Nykyisiin jääjärviin viitataan nimityksellä proglasiaalijärvi (engl. proglacial lake). Sillä tarkoitetaan jäätikön kylkeen tai sen eteen rajautuvaa järveä (jääkontaktijärvi). Supraglasiaalijärvi (engl. supraglacial lake) on muodostunut jäätikön päälle sen pinnan sulamisvesistä ja subglasiaalijärvi (engl. subglacial lake) sijaitsee jäätikön alla sen pohjalla, jonne kertyneet pinnan sulamisvedet on sen muodostanut. Pinnan ja pohjan välissä, eli jäätikön sisällä, sijaitsevat englasiaalijärvet (engl. englacial lake) . Jäätikön reunalle voi muodostua epiglasiaalijärviä (distaalinen jääjärvi, engl. epiglacial lake), joiden vesi on peräisin sulavan jäätikön pinnalta pintavalumana tai jäätikköjokitunneleista jäätikön alta.
Yleistä

Maapallolla on suuria mannerjäätiköitä Etelämantereella ja Grönlannissa, joissa kummassakin on kesäisin jääjärviä. Jäätiköitä esiintyy korkealla vuoristoissa, joita ovat esimerkiksi Alpit ja Skandit Euroopassa, Himalaja Aasiassa ja Andit Etelä-Amerikassa. Vuoristojen jääjärvet liittyvät vuoristojäätiköiden kesäisiin sulamisiin. Jäätikön kärkikielekkeen vetäytyessä kourulaaksossaan ylöspäin, voi sen kynnyskohtaan jäädä vettä onsilojärveksi . Vettä voi lisäksi kertyä järviksi jäätikkövirran varteen laaksoon, jäätikkökielekkeen eteen reunamoreenin taakse tai jäätikön alapuolelle kalliomaaston painanteeseen. Kun jääjärveä padonnut reunamoreeni murtuu, avautuu vedelle nopeasti levenevä purkausuoma. Sen aiheuttama purkaustulva voi aiheuttaa alempana suurta vahinkoa. Purkaustulvat tai jäätikköjokitulvat ovat merkittävä jäätikköjärviin liittyvä ongelma, johon on ilmaston lämpenemisessä varauduttava.
Jääjärvet sijaitsevat pääsääntöisesti seuduilla, jossa kasvillisuus on vähäistä ja maaperässä esiintyy runsaasti herkästi huuhtoutuvia maa-aineksia. Veteen joutuu silloin runsaasti mineraaleja, jotka voivat antaa vedelle vihertäviä tai sinisiä sävyjä. Maaperän eloperäisen maa-aineksen vähyys heijastuu suoraan järvien ravintoaineiden vähyytenä. Mineraalit ja ravinnottomuus vaikuttavat vesistön planktonin laatuun ja määrään. Jääjärvet ovat usein kirkasvetisiä paitsi silloin, kun järveen laskee vuolaita jäätikköjokia mukanaan savea.
Esimerkkejä jääjärvistä > Glasiaalijärvi

Glasiaalijärvi on yleisnimitys järville, joiden muodostumiseen nykyiset jäätiköt tai menneisyyden mannerjäätiköt ovat olleet osallisina. Lähes kaikki Suomen järvien vesialtaat ovat jäätikön toiminnan muovaamia, joten nämä järvet ovat glasiaalijärviä. Useat järvet ovat lisäksi olleet lyhyen aikaa jääkontaktijärvinä. Suurimpia suomalaisia glasiaalijärviä ovat Päijänne, Saimaa ja Inarijärvi. Samaan luokkaan kuuluvat myös lähialueiden järvet Laatokka, Ääninen, Peipsijärvi, Võrtsjärvi, Mälaren, Hjälmaren, Vättern ja Vänern, jotka ovat kaikki muodostuneet Fennoskandian mannerjäätikön toiminnasta. Maailman suurimpia glasiaalijärviä ovat Pohjois-Amerikassa sijaitsevat Yläjärvi, Michiganjärvi, Huronjärvi, Eriejärvi ja Ontariojärvi, jotka ovat kaikki muodostuneet Laurentian mannerjäätikön toiminnan tuloksena.
Esimerkkejä jääjärvistä > Supraglasiaalijärvi

Laajan jäätikön pinta sulaa ainakin kesäisin, jolloin pintaa pitkin alkaa virrata vettä. Vesi muodostaa puroja, jotka paisuvat joiksi ja kerääntyy mahdollisesti jäätikön pinnan painanteisiin lammikoiksi ja järviksi. Niiden läpimitta vaihtelee muutamasta metristä kymmeneen kilometriin. Virtaava vesi käyttäytyy jäätiköllä samalla tavalla kuin maanpinnalla, joten jokien meanderointi, palmikoituminen, haarottuminen tai yhtyminen ovat jäätikölläkin tavallisia ilmioitä. Veden aiheuttama eroosio on kuitenkin veden lämpöenergian aiheuttamaa (engl. thermal erosion). Kiviainesta kulkeutuu pintaveden mukana hyvin vähän. Veden lämpöenergian aiheuttama eroosio voi olla jopa 10 senttimetriä vuorokaudessa. Sekä virtaavan veden että järviksi kerääntyvän supraglasiaalijärven vedenväri on turkoosin sininen ja se erottuu ilmakuvissa hyvin valkoista taustaansa vasten. Grönlannin ja Etelämantereen jäätiköiltä on valokuvattu kesäisin runsaasti supraglasiaalijärviä ja verrattaessa 1970-luvulta alkaen otettuja kuvia keskenään, on todettu supraglasiaalijärvien määrän kasvaneen koko ajan.
Vesi pysyy järvessä niin kauan, kun pohjana oleva jäätikkö on vesitiivis. Jäätiköiden virtaaminen ja liikehdintä voi aiheuttaa jäähän halkeamia ja säröjä (engl. crevasses), jonne järven vesi pääsee tunkeutumaan. Jos vesi alkaa virrata säröissä, sulattaa se niitä suuremmiksi. Vesi voi kadota halkeamiin ja säröihin kokonaan, päästä jatkamaan matkaansa railoja pitkin alemmaksi ja siirtyä kauaksi uusiin jääjärviin. Aikaa jääjärven tyhjenemiseen voi kestää muutamasta tunnista pariin päivään. Suuren jääjärven tyhjeneminen voi synnyttää vesivirtauksen, joka vetää vertoa Niagaran putouksille. Supraglasiaalijärvi katoaa myös jäätymällä, sillä viimeistään talvella jääjärvet jäätyvä pohjiaan myöten ja sulautuvat näin muuhun jäätikköön.
Esimerkkejä jääjärvistä > Subglasiaalijärvi

Jäätikön pohjan ja kallioperän väliin tunkeutuva vesi voi muodostaa sinne suuren vesivaraston. Tämä on mahdollista, jos kallioperässä on siinä kohdassa painauma tai se on ympäristönsä vedenjakajan ympäröimä. Pohjalle kerääntyvässä vedessä on suuri hydrostaattinen paine ja se voi kasvaa samalla, kun jäätikön pintavedet johtuvat jäätikkökaivoista alaspäin. Myös subglasiaalijärvillä on tunneleissa virtaavia tulo- ja lasku-uomia. Veden täyttämä onkalo alkaa kasvamaan, jos siihen virtaa muualta lisää vettä, ja vastaavasti pienenemään, kun onkalosta poistuu vettä. Tämä toiminta on onnistuttu mittaamaan myös subglasiaaljärven päältä, missä sekä ontelon koon muutokset on mitattu radiometrisesti että jäätikön pinnan korkeusvaihtelut on taltioitu satelliittipaikannuksella. Subglasiaalijärvi siis pullistaa jäätikköä ylöspäin, kun siihen tulee lisää vettä. Onkalo voi kasvaa myös maaperän termisyydestä johtuen. Esimerkiksi Islannin jäätiköiden maaperä on lämmin ja lämpö sulattaa jäätiköitä alta päin.
Grönlannin jäätikön alta on radiometrisesti tunnistettu 54 subglasiaalijärveä (vuoteen 2019 mennessä ) ja Etelämantereelta on vastaavasti tunnistettu 379 subglasiaalijärveä (vuonna 2021 mennessä), mutta niitä arvellaan olevan molemmilla jäätiköillä tuntuvasti enemmän. Osa Etelämantereen jääjärvistä sijaitsevat valtamerien vedenpinnan alapuolella. Suurin subglasiaalijärvi Vostok sijaitsee Etelämantereella.
Esimerkkejä jääjärvistä > Englasiaalijärvi

Jäätikön pohjan lisäksi jääjärvi voi muodostua jäätikön sisällekin. Silloin siihen tulee vettä jäätikön pinnalta jäätikkökaivosta tai halkeamia ja säröjä pitkin. Virtaava vesi sulattaa jäätikön halkeamat suuremmiksi varastoiden niihin vettä. Lopulta niistä voi kehittyä onteloita, jolla ei ole pohjakosketusta kallioperään. Jäätikön liike saa englasiaalijärvien seinämät lopulta romahtamaan. Englasiaalijärvestä on tulouomien lisäksi oltava lasku-uomia sellaiseen suuntaan, missä on alempi hydrostaattinen paine kuin tulouomilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jääjärvi Wikimedia Commonsissa
Teppo Moisio: Himalajalla tulvii Kumppani. 3. elokuuta 2006. Arkistoitu 6.8.2007. Viitattu 1. elokuuta 2007.
David Alt: Mystery of the megaflood: Ice Age Lake pbs.org. Elokuu 2005. Viitattu 1. elokuuta 2007. (englanniksi)
Inka Hannula

Inka Hannula (s. 1981 Oulu) on suomalainen kuvataiteilija, kulttuurituottaja ja taideohjaaja.
Hannula on valmistunut kulttuurituotannon medianomiksi Seinäjoen ammattikorkeakoulusta ja kuvataiteilijaksi Turun Taideakatemiasta. Lisäksi hän on opiskellut  taidehistoriaa Turun yliopistossa sekä tanssipedagogiikkaaTaideyliopistossa.
Maalauksen ohella Hannula työskentelee tanssin ja yhteisötaiteen parissa. Hän on osallistunut teoksillaan Naivistit Iittalassa -näyttelyihin vuosina 2018-22.
Aiheesta muualla

Inka Hannulan verkkosivut
Yhteisteokset Teemu Raudaskosken kanssa
Inka Hannula Kansallisgallerian kokoelmissa
Inarinsaamelaiset

Inarinsaamelaiset ovat saamelaisryhmä, jonka perinteinen asuinalue on Inarijärven ympäristö Suomessa. Inarinsaamelaiset ovat yksi uralilaisista kansoista, eli suomalaisten sukukansa. Inarinsaamelaiselle kulttuurille ominaista ovat historialliset elinkeinot, suku, vaatetus sekä oma kieli, inarinsaame. Inarinsaamea puhui äidinkielenään vuonna 2004 yhteensä 258 henkilöä ja vuonna 2008 yhteensä 279 henkilöä. Inarinsaamelaisia on eri arvioiden mukaan 700–900. Muun muassa vuonna 2000 määräksi arvioitiin 900 henkeä.
Asuinalue

Inarinsaamelaisten perinteinen asuinalue on Inarijärven ympäristö. Historiallisesti heidän asuttamansa alue on saattanut olla laajempikin. Etelässä historiallisen asuinalueen raja kulkee Saariselästä Ivalojoen latvoille, lännessä Lemmenjoelle ja sieltä Vaskojoen kautta Aksujärvelle. Luoteessa raja kulkee Syysjärven ja Säytsijärvien kautta Iijärvelle ja sieltä itään Inarijärven ympäri. Myös Norjan puolella Inarijoen alueella on asunut inarinsaamelaisia. Tähän viittaisivat paikannimet ja perimätieto. Monia inarinsaamelaisia asuu myös perinteisten asuinalueidensa ulkopuolella muualla Suomessa sekä ulkomailla.
Historia > Varhaishistoria

Ensimmäiset merkit ihmisasutuksesta Inarin alueelta ovat 7 000–8 000 vuotta vanhoja. Tuon ajan asukkaat kuuluivat ilmeisesti komsakulttuuriin, mikä viittaisi siihen että ensimmäiset asukkaat tulivat alueelle Ruijan rannikolta. Myöhemmin asukkaita on tullut myös muualta Norjan suunnalta sekä Pohjois-Ruotsista. Varhaisimmat asukkaat elivät pyynti- ja keräilytaloudessa, eivätkä he muodostaneet kiinteää asutusta. Asuinpaikkoja siirrettiin vuodenaikojen mukaan suotuisimmille kalastus- tai metsästysmaille. Kivikautiset löydökset Inarista käsittävät lähinnä kivisiä metsästykseen ja kalastukseen liittyvää esineistöä. Orgaanisista aineista, kuten esimerkiksi luusta tai puusta, tehdyt esineet, eivät säilyneet maaperän happamuuden vuoksi. Tärkeimpiä kivikautisia löydöspaikkoja alueella ovat Vuopajan ja Saamenmuseon asuinpaikat.
Kivikauden jälkeen alkoi varhaismetallikausi, joka kattaa pohjoismaisen pronssi- ja varhaisrautakauden. Pronssiesineitä tuli alueelle pienessä mittakaavassa kaupankäynnin kautta. Lusmansaaren kätkölöytö on ainut tunnettu pronssikautisten pronssiesineiden löytö Inarin alueelta. Sen esineistö on peräisin ajalta 900–700 eaa. Kirakkajoensuun asuinpaikalta löydetty 2 600 vuotta vanha kuonakakku on ainut raudan työstämisestä kertova löydös Inarista tuolta ajalta. Varhaismetallikaudelta ovat peräisin myös suuret peurakuoppajärjestelmät. Varhaismetallikauden lopulta alueelta ei ole selittämättömästä syystä rauta- tai keramiikka löydöksiä.
Historia > Rautakausi

Varhaismetallikauteen kuuluneen varhaisrautakauden jälkeen tullutta keskirautakautta on vaikea hahmottaa Inarissa, koska tuolta ajalta puuttuvat omaleimaiset esinelöydökset. Tuolta ajalta peräisin olevia löydöksiä on vain muutama ja nekin oli ilmeisesti tuotu muualta. Keskirautakaudelta on löydetty vain yksi metalliesine, ilmeisesti Gotlannista peräisin oleva rautapuukko. Myöhäisrautakaudella ilmaantui suorakaiteen liesilatomus, jota pidetään ensimmäisenä saamelaisperäisenä jäännöksenä. Latomukset ovat olleet 2–3 tai 6–8 latomuksen ryhmissä ja niitä tunnetaan kaiken kaikkiaan Inarin alueelta yhteensä 30. Myöhäisrautakaudella, 800–1300-luvuilta, esineistöistä voidaan päätellä kauppayhteyksien itään, länteen ja etelään olleen tiheät. Tuon aikaisia metallilöytöjä tunnetaan Inarin alueelta yhteensä 20.
Historia > Keskiaika

Keskiajalla Ruotsi, Norja ja Novgorod alkoivat laajentua Lappiin. Ruotsi ja Novgorod solmivat Pähkinäsaaren rauhan vuonna 1323, ja Norja solmi rajasopimuksen Novgorodin kanssa vuonna 1326. Näiden sopimusten myötä Lappiin syntyi suuria yhteisiä verotusalueita. Historiallisia lähteitä inarinsaamelaisista ei tuolta ajalta ole, vaan tämänkin ajan tiedot heistä perustuvat arkeologiaan. Tuolta ajalta ei kuitenkaan ole kovin paljon löydöksiä. Tuolloin Inarin alueella asui luultavasti useita erillisiä pyyntiyhteisöjä. Latomukset olivat edelleen yleisiä. Ensimmäiset historialliset lähteet inarinsaamelaisista ovat 1550-luvulta. Samoihin aikoihin tyypillinen asumus vaihtui kodasta turvekatteisiin hirsikotiin. 1500-luvulla vakiintuivat myös siitojen rajat. Vuotuiskiertoon liittyvä elämäntapa säilyi luultavasti 1600-luvulle saakka.
Historia > Uusiaika

Kristinusko saapui Inarin alueelle 1620- ja 1630-luvuilla ja ensimmäinen kirkko rakennettiin Inarin Pielpajärvelle vuonna 1646. Kaikki inarinsaamelaiset olivat kääntyneet kristinuskoon vuoteen 1661 mennessä. Kirkon tulon myötä alettiin kirjata syntyneet, kastetut, vihityt ja kuolleet. Toisaalta pakanauskonto ja esimerkiksi joikuperinne (livđe) hävisivät miltei kokonaan. Noitavainojen aikaan samanismia harjoittaneita saamelaisia tapettiin.
Vuonna 1852 Norjan ja Venäjän välinen raja suljettiin, mikä johti monen pohjoissaamelaisen muuttoon alueelle. Alueelle oli tullut myös suomalaisten uudisasukkaiden mailtaan karkottamia keminsaamelaisia, jotka sulautuivat paikallisiin. 1700-luvulla Inariin alettiin rakentaa uudistiloja, joista monet olivat inarinsaamelaisten itsensä rakentamia. Tilan perustamisesta sai verovapausvuosia. Inarinsaamelaiset tekivät tiloja ympäri Inaria ja niistä ensimmäinen rakennettiin 1740-luvulla. Uudistilojen myötä alueelle tunkeutuivat myös suomalaiset. Uudistilojen perustamisen tahti hiljeni 1800-luvun loppupuolella maan puutteen takia. Joulukuussa 1919 Inarissa puhkesi espanjantautiepidemia. Seuraavan parin kuukauden aikana kuoli 190 inarilaista, eli noin kymmenesosa sen aikaisesta väestöstä.
Vielä toisen maailmansodan jälkeenkin 1950-luvulle saakka inarinsaamelaiset elivät luontaistaloudessa. Kalastuselinkeino rupesi kuitenkin tyrehtymään Inarijärven liikakalastuksen takia. 1970-luvulla tärkeä kesälaidunalue katkaistiin Näätämön paliskunnaksi. Poronhoitajilla on ollut ongelmia myös poronlaidunnusmetsien hakkaamisen takia. Toisin kuin pohjoissaamelaiset, inarinsaamelaiset pitivät myös lehmiä.
Kulttuuri > Saamenpuku

Inarinsaamelaisten saamenpuvussa on samankaltaisuuksia Varanginvuonon ja Sodankylän Vuotson alueiden saamenpukujen kanssa. Itä-Inarissa käytetään edelleen perinteisiä inarinsaamelaisia pukuja. Puku koristellaan eri tavoin riippuen sen käyttäjästä ja suvusta. Puku on ollut aikoinaan arkivaatetusta, mutta nykyisin sen käyttö on jäänyt lähinnä juhlatilaisuuksiin. Pukua pidetään kuitenkin kielen ohella tärkeimpänä inarinsaamelaisen identiteetin osatekijänä.
Naisten ja miesten käyttämät puvut ovat molemmat pohjaväriltään mustia tai tumman sinisiä. Koristeväreinä käytetään punaista, keltaista ja vihreää. Perinteisesti puku on verkaa. Talviasuna on käytetty peskiä, joka tehtiin vasannahoista. Se on nykyisin korvautunut kelkkahaalareilla.
Kulttuuri > Vuotuismuutto

Vuotuismuuttoa (varriistâllâm) harjoitettiin laajamittaisesti toiseen maailmansotaan saakka. Tuolloin muutettiin lähinnä kesä- ja talvipaikkojen välillä, mutta aiemmin muutto on tehty useammankin kerran. Joidenkin inarinsaamelaisten tiedetään käyttäneen jopa kuusivaiheista muuttoa. Kesäpaikka sijaitsi usein Inarijärven rannoilla ja talvipaikka taas metsässä lähellä porolaitumia. Kesä- ja talvipaikkojen etäisyys toisistaan ei ollut useinkaan kovin suuri, se oli harvoin yli viisi kilometriä. Partakossa vuotuismuuttoa harjoitettiin vielä 1970-luvulla, jossa viimeiset vuotuismuutot tehtiin 2000-luvulla.
Kulttuuri > Musiikki

Inarinsaamelaisen musiikin keskeiset osat ovat ihmisten livđet sekä eläinlivđet. Livđe on inarinsaamelainen nimitys suomeksi joiku-nimellä tunnetulle laulumuodolle. Lauluissa kuvataan tietyn alueen omaa elinympäristöä ja ihmisiä. Keskeistä lauluissa on se, että laulun kohde omistaa laulunsa. Vanhimmat tunnetut livđe-tekstit ovat 1880-luvulta. Inarinsaamelaista musiikkia arkistoitiin 1880-luvulta 1900-luvulle. Laajimman inarinsaamelaisen musiikin kokoelman on tehnyt Anna-Briitta Mattus.
Kulttuuri > Ruoka

Inarinsaamelainen ruokaperinne pohjautuu kalastukseen metsästykseen ja keräilyyn. Perinteisen kalastuselinkeinon takia kala on ollut erityisen tärkeässä asemassa. Kala säilöttiin suolaamalla, jäädyttämällä, hapattamalla tai kuivaamalla. Kalaruuista olennaisimpia oli kuivahauki. Kalojen lihan lisäksi hyödynnettiin mäti, sekä sellaiset sisäelimet kuten maksa ja suolet. Poronliha säilöttiin jäädyttämällä, kuivaamalla ja suolaamalla. Marjoista kerättiin hillaa, puolukkaa ja mustikkaa, joista viimeistä käytettiin myös vatsalääkkeenä. Petun käyttö oli yleistä, vaikka pulaa viljasta ei olisi ollutkaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Saamelaismuseo / inarinsaamelaiset (Arkistoitu – Internet Archive)
Voitto Valio Viinanen: PowerPoint-esitelmiä ja artikkeleita, kuvia ja kirjallisuutta Inarin historiasta ja inarilaisten kulttuurista; inarinsaamelaisten kulttuuri- ja uskontoperinnettä; seitoja eli uhripaikkoja Inarijärven ympäristössä (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle Elävä arkisto: Inarinsaamelaisista tuli Inarinmaan vähemmistö
Inarijärven maisemia.
Immunokromatografiset sivuvirtaustestit

Testiliuska kaavio.
Immunokromatografiset sivuvirtaustestitlähde? (LFT), jotka tunnetaan myös nimellä lateraalivirtauksen immunokromatografiset määritykset tai pikatestit, ovat yksinkertaisia laitteita, joiden tarkoituksena on havaita kohdeaineen esiintyminen nestemäisessä näytteessä ilman kalliita erikoislaitteita. Näitä testejä käytetään laajalti lääketieteellisessä diagnostiikassa kotitesteissä, hoitopaikkatesteissä tai laboratoriokäytössä. Esimerkiksi kotiraskaustesti on LFT, joka havaitsee tietyn hormonin. Nämä testit ovat yksinkertaisia ja taloudellisia, ja ne antavat tuloksen yleensä noin viidessä-30 minuutissa. Monet laboratoriosovellukset lisäävät yksinkertaisten LFT-testien herkkyyttä käyttämällä erityisiä lisälaitteita.
LFT-testit toimivat samoilla periaatteilla kuin entsyymisidonnaiset immunosorbenttimääritykset (ELISA). Pohjimmiltaan näissä testeissä nestemäinen näyte ajetaan pitkin tyynyn pintaa, jossa on reaktiivisia molekyylejä, jotka näyttävät positiivisen tai negatiivisen tuloksen. Tyynyt perustuvat kapillaarivuoteisiin, kuten huokoiseen paperiin, mikrorakenteiseen polymeeriin tai sintrattuun polymeeriin. Jokainen näistä tyynyistä pystyy kuljettamaan nestettä (esim. virtsaa, verta, sylkeä) spontaanisti.
Näytetyyny toimii sienenä ja pidättää ylimääräisen näytteen nesteen. Kun neste on imeytynyt, se virtaa toiseen konjugaattityynyyn, johon valmistaja on varastoinut suola-sokerimatriisiin pakastekuivattuja bioaktiivisia hiukkasia, joita kutsutaan konjugaateiksi (ks. jäljempänä). Konjugaattityyny sisältää kaikki reagenssit, joita tarvitaan optimoituun kemialliseen reaktioon kohdemolekyylin (esim. antigeenin) ja sen kemiallisen kumppanin (esim. vasta-aineen) välillä, joka on immobilisoitu hiukkasen pinnalle. Tämä merkitsee kohdehiukkaset, kun ne kulkevat tyynyn läpi ja jatkavat matkaansa testi- ja kontrollilinjoille. Testiviivalla näkyy signaali, usein väri kuten raskaustestissä. Kontrolliviiva sisältää affiniteettiligandeja, jotka osoittavat, onko näyte virrannut läpi ja ovatko konjugaattityynyssä olevat biomolekyylit aktiivisia. Kun neste on läpäissyt nämä reaktiovyöhykkeet, se pääsee viimeiseen huokoiseen materiaaliin, sydänlankaan, joka toimii yksinkertaisesti jätesäiliönä.
LFT:t voivat toimia joko kilpailu- tai sandwich-määrityksinä.
Yhteenveto > Värilliset hiukkaset

Periaatteessa voidaan käyttää mitä tahansa värillistä hiukkasta, mutta yleisimmin käytetään kuitenkin lateksia (sininen väri) tai nanometrin kokoisia kultahiukkasia (punainen väri). Kultahiukkaset ovat punaisia paikallisen pintaplasmoniresonanssin vuoksi. Myös fluoresoivia tai magneettisesti leimattuja hiukkasia voidaan käyttää, mutta nämä vaativat kuitenkin elektronisen lukulaitteen käyttöä testituloksen arvioimiseksi.
Yhteenveto > Sandwich-määritykset

Sivuvirtaustestien sandwich-assay- ja competitive assay -muotojen välinen ero
Sandwich-testejä käytetään yleensä suurille analyytteille, koska niillä on yleensä useita sitoutumiskohtia. Kun näyte siirtyy määrityksen läpi, se kohtaa ensin konjugaatin, joka on kohdeanalyytille spesifinen vasta-aine, joka on merkitty visuaalisella tunnisteella, yleensä kolloidisella kullalla. Vasta-aineet sitoutuvat näytteessä olevaan kohdeanalyyttiin ja siirtyvät yhdessä, kunnes ne saavuttavat testilinjan. Testilinja sisältää myös kohdeanalyytille spesifisiä immobilisoituja vasta-aineita, jotka sitoutuvat siirtyneisiin analyyttiin sitoutuneisiin konjugaattimolekyyleihin. Testilinjalla näkyy tällöin visuaalinen muutos, joka johtuu konsentroituneesta visuaalisesta tunnisteesta, mikä vahvistaa kohdemolekyylien läsnäolon. Useimmissa sandwich-määrityksissä on myös kontrolliviiva, joka näkyy riippumatta siitä, onko kohdeanalyytti läsnä vai ei, jotta voidaan varmistaa lateraalivirtaustyynyn moitteeton toiminta.
Nopeaa ja edullista sandwich-pohjaista määritystä käytetään yleisesti kotiraskaustesteissä, joilla osoitetaan ihmisen koriongonadotropiinia (hCG) raskaana olevien naisten virtsasta.
Yhteenveto > Kilpailukykyiset määritykset

Kompetitiivisia määrityksiä käytetään yleensä pienille analyytteille, koska pienillä analyytteillä on vähemmän sitoutumiskohtia. Näyte kohtaa ensin kohdeanalyytin vasta-aineet, jotka on merkitty visuaalisella tunnisteella (värilliset hiukkaset). Testirivi sisältää kohdeanalyytin, joka on kiinnitetty pintaan. Kun kohdeanalyytti puuttuu näytteestä, sitoutumattomat vasta-aineet sitoutuvat näihin kiinnittyneisiin analyyttimolekyyleihin, jolloin näytteessä näkyy visuaalinen merkintä. Sitä vastoin kun kohdeanalyytti on näytteessä, se sitoutuu vasta-aineisiin ja estää niitä sitoutumasta testilinjan kiinteään analyyttiin, jolloin visuaalista merkkiainetta ei näy. Tämä eroaa sandwich-määrityksistä siinä, että kaistaleen puuttuminen tarkoittaa, että analyytti on läsnä.
Yhteenveto > Kvantitatiiviset testit

Useimmat LFT-testit on tarkoitettu toimimaan puhtaasti laadullisesti. On kuitenkin mahdollista mitata testiviivan voimakkuutta näytteessä olevan analyytin määrän määrittämiseksi. Useat yritykset käyttävät kannettavia diagnostisia laitteita, joita kutsutaan sivuvirtauslukulaitteiksi, joiden avulla saadaan täysin kvantitatiivinen määritystulos. Käyttämällä valaistuksessa ainutlaatuisia valon aallonpituuksia yhdessä joko CMOS- tai CCD-detektointitekniikan kanssa voidaan tuottaa signaalirikas kuva todellisista testiviivoista. Käyttämällä kuvankäsittelyalgoritmeja, jotka on suunniteltu erityisesti tiettyä testityyppiä ja väliaineita varten, viivojen voimakkuudet voidaan sitten suhteuttaa analyyttien pitoisuuksiin. Yhden tällaisen käsikäyttöisen lateraalivirtauslaitealustan on valmistanut Detekt Biomedical L.L.C.. Vaihtoehtoisilla ei-optisilla tekniikoilla voidaan myös raportoida kvantitatiivisia määritystuloksia. Yksi tällainen esimerkki on magneettinen immunomääritys (MIA) LFT-muodossa, joka mahdollistaa myös määrällisen tuloksen saamisen. Näytteen nesteen kapillaarisen pumppauksen vaihteluiden vähentäminen on toinen tapa siirtyä laadullisista tuloksista määrällisiin. Viimeaikaisessa työssä on esimerkiksi osoitettu kapillaarinen pumppaus, jossa virtausnopeus on vakio ja riippumaton nesteen viskositeetista ja pintaenergiasta.
Matkapuhelimet ovat osoittaneet, että niillä on suuri potentiaali kvantifioinnissa lateraalivirtausmäärityksissä, ei ainoastaan laitteen kameran, vaan myös valosensorin tai matkapuhelimen akun tuottaman energian avulla.