stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Boreaalinen vyöhyke
Boreaalinen ilmasto

Suomen etelärannikolla on leveysasteeseensa nähden lauhkeaa. Taiga kasvaa eteläisimmillään Suomen etelärannikolla ja voidaan lukea siellä jo hemiboreaaliin, joka välittää keskieurooppalaisia lehtimetsiä havumetsiimme.
Verhojansk sijaitsee lehtikuusen esiintymisalueen pohjoisrajalla, joka on metsäekosysteemin esiintymisen äärirajoja.
Boreaalinen vyöhyke kuuluu pohjoiseen lauhkeaan vyöhykkeeseen ja tarkemmin ottaen viileään ilmastotyyppiin, jonka keskilämpötila on 10–22 celsiusastetta 1–3 kesäkuukauden aikana. Kylmimmän kuukauden lämpötila alittaa −3 °C.
Boreaalisella vyöhykkeellä lämpötila nousee 1–4 kk kestävän kesän aikana yli +10 °C, mutta laskee talvella alle +3 °C:n. Vuoden keskilämpötila on noin −5 – +5 °C tai −7 – +4,5 °C.
Havumetsävyöhykkeellä sataa yleensä noin 300–1500 mm, Suomessa noin 600–700 mm. Tällä sademäärällä havumetsä on yleensä humidi, kostea. Sademäärissä on yleensä vähempi sateinen aika talvella ja keväällä, ja runsassateisempi aika kesällä ja syksyllä. Vuotuinen sademäärä vaihtelee melko paljon alueittain, ja se on yleensä 200–2000 mm. Kosteimpia alueita ovat Norjan länsirannikko ja Alaskan etelärannikko, kuivinta on keskisessä Siperiassa. Kosteilla seuduilla on runsaasti kuusia, pihtoja ja koivuja. Kuivemmilla mantereisilla seuduilla metsä on lähinnä mäntyä ja lehtikuusta.
Merellisissä osissa, kuten Fennoskandiassa, talvet ovat melko leutoja suhteessa itäisen Siperian mantereiseen ilmastoon, jossa kesät ovat lämpimiä ja talvet erittäin ankaria.
Suomen ilmasto on kylmä- tai lauhkeatalvinen, ja kesän ja talven kuukausien lämpötilaero jopa 40 °C, alimman ja ylimmän kohdan (hyvin kylmä talviyö, kuuma kesäpäivä) jopa 70–80 °C. Sademäärä on meillä 700–800 mm.
Boreaalisen vyöhykkeen maaperä

Maaperä on melko vähäravinteinen, hapan ja podsoloitunut. Happamuus johtuu havupuiden pudottamien neulasten maatuessaan erittämästä haposta, joka estää useimpien muiden kasvien viihtymisen maaperässä. Pintakerros on turvemainen pintahumus, jossa on sienihyyfejä.
Tyypillisin maalaji on moreeni, joka on peruja viime jääkaudelta.
Suot

Metsien jälkeen boreaalisen vyöhykkeen tärkein kasvillisuustyyppi on suo, joita alueella on runsaasti johtuen laakeasta maastosta ja tasaisen kosteasta ilmastosta. Soita on runsaasti Suomessa, mutta laajimmat suoalueet ovat Länsi-Siperiassa Ob- ja Irtyš-jokien seuduilla. Suot ovat pääasiassa aapasoita jotka koostuvat nevoista, rämeistä ja korvista. Pohjoisessa tundran tuntumassa on palsasoita ja Fennoskandian eteläosissa sekä Kanadan länsiosissa keidassoita.
Eläimistö

Boreaalisen vyöhykkeen eläimistö on vähälajinen, mutta monet sen lajeista esiintyvät ainoastaan kyseisellä alueella. Hirvi on niistä suurikokoisin, ja sen pienemmät sukulaiset peurat esiintyvät myös tundraseuduilla. Petoeläimistä tyypillisimpiä ovat karhu, susi, ilves, ahma ja näätä. Jyrsijöistä sopulit ja myyrät ovat tavallisempia kuin rotat ja hiiret, joita esiintyy lähinnä asutuksen läheisyydessä. Muita yleisiä nisäkkäitä ovat metsäjänis, kärppä, lumikko, saukko, orava, liito-orava ja pohjanlepakko.
Tavallista suurempi osa linnustosta koostuu pikkulinnuista. Tyypillisiä edustajia ovat muun muassa tiaiset, kertut ja tikat. Petolinnuista tavallisia ovat esimerkiksi kanahaukka ja pöllöt. Soilla viihtyvät teeri sekä useat viklot ja sorsat.
Boreaaliset havumetsäalueet

Mantereisuuden mukaan määritellyt havumetsän pääalueet Euraasiassa ovat:
1 Fennoskandian alue
2 Pohjois-Venäjän ja Uralin alue
3 Länsi-Siperian alue
4 Itä-Siperian alue
5 Kaukoidän alue
Suomi

Suomi kuuluu ainoana maana lähes kokonaan boreaaliseen havumetsävyöhykkeeseen. Lounaisrannikko- ja osa etelärannikosta kuuluvat lehtimetsävyöhykkeeseen luettavaan hemiboreaaliseen vyöhykkeeseen, joka edustaa boreaalisen ja temperaattisen vyöhykkeen vaihettumisaluetta, lauhkean vyöhykkeen sekametsää, jossa kasvaa jo tammeakin. Toisaalta Suomen puolella synkät havumetsät ovat hemiboreaalisessa vyöhykkeessä vallitsevia, ja keskieurooppalaisten lehtimetsien piirteitä esiintyy vain hajanaisesti ja harvassa. Pohjoisimman Lapin tuntureilla vallitsee alpiininen, tundramainen kasvillisuus, jossa kasvaa puustona vain pienikokoista tunturikoivua ja pensaskerroksessa pajuja. Tätä vyöhykettä sanotaan myös hemiarktiseksi vyöhykkeeksi.
Boreaalinen vyöhyke voidaan jakaa edelleen pohjoisboreaaliseen (Lappi ja Peräpohjola), jossa ei enää kasva tervaleppää, keskiboreaaliseen (Pohjanmaa ja Kainuu), jossa ei kasva metsälehmusta, sekä eteläboreaaliseen (Etelä-Pohjanmaa, Lounais-Suomi ja Järvi-Suomi), jossa ei kasva tammea.
Suomi > Eteläboreaalinen vyöhyke

Eteläboreaalisen vyöhykkeen kasvukausi on 160–175 vrk, haihtuminen PEselvennä 465–510 mm. Metsät ovat tiheitä, korkeita ja nopeakasvuisia. Tyypillinen metsänkorkeus 15−17 m. Metsät uudistuvat voimakkaasti ja vaikuttavat voimakkaasti alueen ilmastoon. Valtalajeina havupuut, kuten kuusi ja mänty. Vanhan eteläboreaalisen metsän biodiversiteetti on suuri. Kuusi hieman mäntyä runsaampi, mänty kasvaa lähinnä siellä missä kuusi ei viihdy, eli karuilla paikoilla. Kuusen optimein kasvuvyöhyke, pohjoisemmaksi mentäessä se hiljalleen vähenee ja etelämmäksi mennessä se antaa hiljalleen tilaa lehtipuille, vaikka se onkin valtalajina suurimmassa osassa eteläisempää hemiboreaalista vyöhykettä. Eteläboreaalisessa vyöhykkeessä havupuiden seassa kasvaa myös lehtipuita, kuten haapaa, leppää, ja koivua. Ne saavat valoa jopa tiheissä kuusimetsissä, kasvamalla harvoina ja toisinaan kärsivinä kuusien väleissä. Ne esiintyvät kuitenkin alueella useammin pioneeripuina, esimerkiksi metsäpalojen jälkeen. Havupuut eivät myöskään kasva Etelä-Suomen savikoiden tulvatasangoilla, ja niillä muun muassa lepät, haapa ja koivut ovat runsaita. Erityisesti kosteikkoja suosiva tervaleppä kasvaa eteläboreaalisessa vyöhykkeessä yleisenä, kun taas pohjoisemmilla boreaalivyöhykkeillä se on harvinaisuus. Kenttäkerroksen lajisto vaihtelee voimakkaasti metsätyypin mukaan. Kuusimetsissä valtalajit ovat yleensä sammalet ja mustikka, mäntymetsissä jäkälät, kanerva ja puolukka ja lehdoissa esimerkiksi kielo, sananjalka ja käenkaali. Soita on runsaasti, mutta täällä ne muodostuvat vain laaksoihin ja painanteisiin. Suurin osa alueen eteläosan soista on kuivatettu maanviljelyn tieltä. Kesä on sen verran pitkä ja lämmin, että maa ehtii lämmetä hyvin. Ikiroutaa maaperässä ei ole lainkaan. Suotuisimmilla paikoilla reheviä lehtoja, pienilmastoltaan optimeilla paikoilla joskus jopa jalopuulehtoja. Tuore kangasmetsä on kuivaa kangasta tavallisempi metsätyyppi, ja lehtomainen kangasmetsä on erityisesti alueen eteläosissa tyypillinen metsätyyppi. Jalot lehtipuut kuitenkin harvinaisia, vaikkakin eteläboreaalisessa vyöhykkeessä kasvaa vielä jalavaa ja lehmusta, kuitenkin lähinnä paikallisluontoisina relikteinä. Eteläosissa vaahteraa ja pähkinäpensasta, mutta tammi ei alueella luonnostaan kasva lainkaan. Eteläboreaalisia metsiä kasvaa Suomessa Uudenmaan ja Varsinais-Suomen pohjoisosissa, Satakunnassa, Pirkanmaalla, Kanta- ja Päijät-Hämeessä, Kymenlaaksossa, Etelä- ja Pohjois-Karjalassa, Etelä- ja Pohjois-Savossa, Keski-Suomessa sekä Pohjanmaan rannikolla.
Suomi > Keskiboreaalinen vyöhyke

Keskiboreaalisen vyöhykkeen kasvukausi on 140–160 vrk, PE 430–465 mm. Melko tiheitä, eteläboreaalisia vain hieman matalampia ja kohtalaisen nopeaa vauhtia kasvavia metsiä. Tyypillinen metsänkorkeus on noin 13 m. Metsien uudistuminen on parempaa kuin pohjoisboreaalisessa vyöhykkeessä, jopa vuosittaista. Valtalajeina ovat havupuut, kuten kuusi ja mänty. Mänty on kuusta runsaampi ja esiintyy toisinaan jopa sekapuuna kuusen kanssa. Seassa kasvaa myös harvakseltaan koivua, haapaa ja leppää, kuitenkin yleisimmin pioneeripuina. Alueella ei kasva luontaisesti lainkaan jaloja lehtipuita, kuten tammea, vaahteraa, jalavaa ja pähkinäpensasta. Metsien pensaskerros on niukka ja se muodostuu lähinnä havupuiden taimista. Kenttäkerroksen lajisto vaihtelee metsätyyppien mukaan. Kuivalla kankaalla vallitsevina lajeina ovat jäkälät, variksenmarja ja puolukka; tuoreilla kankailla mustikka ja eteläboreaalisesta vyöhykkeestä poiketen myös paikoitellen puolukka sekä jotkin suokasvit, kuten suopursu. Lehtoalueita muodostuu yleensä purolaaksoihin, ja niissä aluskasvillisuutena on tyypillisesti saniaisia ja puusto on yleensä kuusivaltaisia. Tervaleppä on keskiboreaalisessa vyöhykkeessä harvinainen. Alueella on runsaasti soita, joita muodostuu myös alaville, tasaisille paikoille. Paikoin esiintyy jopa lettoja, joilla tavataan harvinaisia kämmekkäkasveja. Syvällä maaperässä esiintyy laikuittaisesti ikiroutaa. Yöhalloja voi esiintyä jopa pitkin kesää. Keskiboreaalisessa vyöhykkeessä kulkee viljan viljelyn pohjoisraja, mutta alue on kannattavaa metsätalousaluetta. Kuiva kangasmetsä on yleisin metsätyyppi, vaikka tuoreita kankaitakin on melko paljon. Keskiboreaalisia metsiä kasvaa Suomessa lähinnä Etelä-, Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla, Kainuussa ja Etelä-Lapissa, mutta myös Satakunnan, Pirkanmaan, Keski-Suomen, Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan pohjoisissa osissa.
Suomi > Pohjoisboreaalinen vyöhyke

Pohjoisboreaalisen vyöhykkeen kasvukausi on 100–140 vrk, haihtuminen PE 320–420 mm. Tyypillinen metsänkorkeus on 5−12 m riippuen alueen pohjoisuudesta. Metsä kasvaa hitaasti tai erittäin hitaasti valtalajeina mänty ja koivu; Siperiassa mänty ja lehtikuusi. Suomessa pohjoisboreaalisen vyöhykkeen eteläosissa kasvaa myös kuusta, mutta jo Rovaniemen pohjoispuolella se on harvinaisempi. Toisaalta kuusimetsiä on runsaasti erityisesti Kittilän, Sodankylän, Savukosken ja Sallan alueilla. Pohjoisimmat pohjoisboreaaliset metsät ovat Skandinaviassa männyn ja tunturikoivun matalia sekametsiä. Pohjoisimmissa osissa vyöhykettä havupuut saattavat tuottaa itävää siementä vain muutaman kerran vuosisadassa. Vain poikkeuksellisen leutoina vuosina, aivan pohjoisimmilla rajoilla havupuut eivät välttämättä edes siemennä itse koko elämänsä aikana, ja ovat itsekin levinneet alueelle mahdollisesti siemenenä tuulen mukana eteläisemmistä puista ja selvinneet aikuisiksi kuin sattuman kaupalla. Moni puulaji kasvaa siellä äärimmillään, puusto on matalampaa ja harvempaa kuin etelämpänä. Kenttäkerros on rikas ja vaihtelee metsätyypin mukaan. Siellä missä Etelä-Suomen eteläboreaalisella vyöhykkeellä kasvaa kuusivaltaisia mustikkakankaita, kasvaa pohjoisboreaalisen vyöhykkeen eteläosissa paksusammalkuusikoita, joissa suokasvit, kuten suopursu ja mustikka ovat tyypillisiä kenttäkerroksen kasveja. Pohjoisempana paksusammalkuusikon korvaavat erilaiset mäntyvaltaiset suometsät. Karummilla paikoilla mäntyvaltaisilla seuduilla kasvaa laajoja jäkäläkankaita, joilla tyypillisiä aluskasveja ovat riekonmarja, juolukka ja puolukka. Pohjoisboreaalinen vyöhyke on hyvin erilainen sen etelä- ja pohjoisosissa, ja se voidaan jakaa Suomessa kahteen alavyöhykkeeseen: eteläiseen tiheämmän havumetsän vyöhykkeeseen ja suojametsävyöhykkeeseen. Suojametsien pohjoispuolella sijaitsee hemiarktinen tunturikoivuvyöhyke, joka on tundra- ja havumetsäbiomien vaihettumisaluetta. Myös suojametsissä kasvaa tunturikoivua matalien havupuiden seassa. Pohjoisboreaalinen vyöhyke on pohjoisosistaan maa- ja metsätaloudelle hyödytön vyöhyke, mutta alueella harjoitetaan paljon porotaloutta. Suojametsien eteläpuolella harjoitetaan metsätaloutta, mutta se ei ole yhtä kannattavaa kuin etelämpänä. Alueen kesät ovat melko leutoja ja vähähelteisiä, halloja esiintyy pitkin kesää. Soita on lähes kaikkialla, paitsi korkeilla paikoilla. Alueen pohjoisosissa maa on syvältä kauttaaltaan ikiroudassa, eteläosissa ikirouta on laikuittaista. Pohjoisboreaalisia metsiä on Suomessa lähes koko Lapissa (Pello−Rovaniemi−Ranua-linjan pohjoispuolella) sekä Koillismaalla ja Kainuun pohjoisimmissa osissa. Uhanalaistarkastelussa Pohjoisboreaalinen vyöhyke on jaettu neljään osaan: Koillismaahan, Peräpohjolaan, Metsä-Lappiin ja Tunturi-Lappiin.
Alppimetsät

Alppimetsissä on tietyillä korkeuksilla havaittavissa havumetsävyöhyke, jonka puuston muodostavat kuusi, saksanpihta, lehtikuusi, alppisembra ja mänty. Alempana kasvaa myös pyökkiä ja ylempänä ovat alppiniityt, joilla kasvaa myös pihlajaa.
Kaledonian havumetsät

Kaledonian ylänkö Skotlannissa on ainutlaatuinen havumetsäalue Euroopassa. Kaledoniassa kasvaa havumetsiä, sillä alue sijaitsee suhteellisen korkealla merenpinnasta. Kaledonian metsiä hallitsevat mänty, koivu ja haapa, kenttäkerroksessa kanervat. Kuusta ei kasva lainkaan. Ilmasto on mereinen, talvet ovat leutoja ja kesät viileitä. Talvien leutoudesta johtuen männyt voivat kasvaa leveästi, sillä talvella ei aina tule oksille painoksi raskasta lumipeitettä. Alueella elää monia boreaaliselle vyöhykkeelle tyypillisiä lajeja, esimerkiksi metso, joka ei muuten ole tyypillinen laji Isossa-Britanniassa. Lisäksi Kaledoniassa elää alueelle endeeminen skotlanninkäpylintu.
Boreaalisen vyöhykkeen ja tundran rajamailla puut ovat matalia ja kasvavat harvassa, Alaska.
Aapasoita esiintyy boreaalisen vyöhykkeen keski- ja pohjoisosissa.
Karhu
Rehevää eteläboreaalista kuusikkoa Liesjärven kansallispuistossa. Eteläboreaalisia metsiä kasvaa suurimmassa osassa Etelä-Suomea Kokkolasta etelään lukuun ottamatta aivan lounaisinta rannikkoa.
Ylängöllä sijaitsevaa keskiboreaalista metsää järven ympärillä Norjan Trondheimin lähellä. Samanlaista kasvaa Suomessa Jyväskylän pohjoispuolelta Kemiin saakka.
Suomalaista pohjoisboreaalista metsää Syötteen kansallispuistossa. Pohjoisboreaalista metsää kasvaa lähinnä Koillismaalla ja Lapissa, lukuun ottamatta aivan pohjoisinta Lappia.
Raimo Heinonen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten telinevoimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | joukkuekilpailu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Antwerpen 1965 | hyppy |  |
Raimo Yrjö Heinonen (s. 29. toukokuuta 1935 Turku) on suomalainen entinen voimistelija ja olympiamitalisti.
Heinonen sai olympiapronssia Melbournen kesäkisoissa 1956 telinevoimistelun joukkuekilpailussa. Hän sijoittui 12-ottelussa 37:nneksi ja yksittäisistä telineistä parhaiten rekillä 18:nneksi. Olympiakisoihin Heinonen osallistui myös Roomassa 1960 ja Tokiossa 1964.
Viidensissä EM-kisoissaan 1965 Heinonen saavutti hypyssä hopeaa. MM-kisoihin hän osallistui kahdesti.
Oman urheilu-uransa jälkeen Heinonen on toiminut Suomen Voimisteluliiton päävalmentajana 1967–1969 ja urheilun järjestötehtävissä muun muassa Suomen Voimisteluliiton ja Suomen Voimistelusäätiön hallituksessa. Turun Urheiluliiton puheenjohtajana hän toimi 1978–2004. Hän sai ansioistaan SLU:n vuoden seurajohtajapalkinnon 2004. Heinoselle myönnettiin liikuntaneuvoksen arvonimi vuonna 2005.
Raimo Heinosen poika Jari Heinonen voitti voimistelussa 23 Suomen mestaruutta 1980-luvulla. Jari Heinosen tyttäristä Marianne (myöh. Sjöroos) on ryhmäaerobicin maailmanmestari vuodelta 2004, Pauliina (myöh. Ojansivu) on saavuttanut näytösvoimistelussa PM-pronssia ja SM-kultaa sekä kilpaillut myös cheerleadingissa ja Johanna on myös kilpaillut aerobicissa.
Saavutuksia > Olympiakisoissa

Joukkuekilpailussa pronssia 1956, kuudes 1960 ja kahdeksas 1964
12-ottelussa 37:s 1956, 42:s 1960 ja 39:s 1964
Rekillä 18:s 1956, 22:s 1960 ja 54:s 1964
Hypyssä 41:s 1956, 68:s 1960 ja 19:s 1964
Nojapuilla 21:s 1956, 23:s 1960 ja 52:s 1964
Hevosella 30:s 1956, 46:s 1960 ja 36:s 1964
Permannolla 46:s 1956, 71:s 1960 ja 42:s 1964
Renkailla 45:s 1956 sekä 69:s 1960 ja 1964
Saavutuksia > MM-kisoissa

Joukkuekilpailussa neljäs 1958 ja seitsemäs 1962
12-ottelussa 15:s 1958 ja 40:s 1962
Saavutuksia > EM-kisoissa

Moniottelussa keskeytti 1955, 12:s 1957, 22:s 1961, 20:s 1963 ja 15:s 1965
Hypyssä hopeaa 1965
Hevosella seitsemäs 1961
Nojapuilla seitsemäs 1963
Saavutuksia > PM-kisoissa

Joukkuekilpailussa kultaa 1957, 1959 ja 1961
6-ottelussa pronssia 1959 ja 1961
Saavutuksia > SM-kisoissa

Moniottelussa kultaa 1957, 1961, 1964 ja 1965
Yksittäisillä telineillä yhteensä 7 kultaa
Aiheesta muualla

Artikkeli Heinosesta SLU:n verkkolehdessä
Heksatsinoni

| Heksatsinoni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-sykloheksyyli-6-(dimetyyliamino)-1-metyyli-1,3,5-triatsiini-2,4-dioni
CAS-numero:  51235-04-2
PubChem CID:  39965
SMILES:  CN1C(=NC(=O)N(C1=O)C2CCCCC2)N(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H20N4O2
Moolimassa:  252,32 g/mol
Sulamispiste:  115-117 °C
Tiheys:  1,25 g/cm3
Liukoisuus veteen:  330 g/l (25 °C).
Heksatsinoni (C12H20N4O2) on triatsiinijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään rikkaruohomyrkkynä. Suomessa heksatsinonin käyttö on ollut kiellettyä vuodesta 2000 alkaen ja koko EU:n alueella käyttö kiellettiin marraskuussa 2002 Euroopan komission asetuksella.
Ominaisuudet

Heksatsinoni on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin, asetoniin, kloroformiin, heksaaniin ja bentseeniin. Heksatsinoni on laajakirjoinen rikkaruohomyrkky ja vaikuttaa estämällä kasvien yhteyttämistä. Suuren vesiliukoisuutensa vuoksi heksatsinoni pääsee helposti käytön yhteydessä pohjavesiin.
Valmistus ja käyttö

Heksatsinonisynteesin lähtöaineet ovat syanamidi ja metyyliklooriformiaatti. Näiden kondensaatiotuote metyloidaan dimetyylisulfoksidin avulla ja muodostuva tuote reagoi sykloheksyyli-isosyanaatin ja dimetyyliamiinin kanssa muodostaen heksatsinonia.
Heksatsinonia käytetään rikkaruohomyrkkynä havupuu-, sinimailas-, ananas- ja sokeriruokoviljelmillä. Yhdiste tehoaa niin yksivuotisiin kuin monivuotisiinkin kasveihin. Heksatsinoni vahingoittaa lehtipuita.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Hexazinone (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Hexazinone (englanniksi)
ChemBlink: Hexazinone (englanniksi)
Seppo Helle

Seppo Helle vuonna 1964.
Seppo Eilo Helle (21. tammikuuta 1937 Helsinki – 1. toukokuuta 2014) oli suomalainen jääkiekkovalmentaja.
Helle valmensi SM-sarjassa kolme kautta Ilvestä 1961–1964. Hän oli ensimmäinen päätoiminen valmentaja Suomessa. Ensimmäisellä kaudellaan Helle valmensi Ilveksen mestaruuteen vain 25-vuotiaana.
Valmentajan pestinsä jälkeen Helle toimi melkein 20 vuotta Ilveksen toiminnanjohtajana ja edustusjoukkueen valmentajana. Hän oli myös perustamassa SM-liigaa.
Helle kuoli vuonna 2014 pitkän sairauden jälkeen.
Saavutukset ja palkinnot

1 Suomen mestaruus (1961)
2 SM-pronssia
Suomen Jääkiekkoleijona #152
Heksokinaasi

| --- | --- |
Heksokinaasi

Malli ihmisen heksokinaasi I -entsyymin rakenteesta
Tunnisteet
CAS-numero: 9001-51-8
EC-numero: 2.7.1.1
Tietokannat
KEGGt: KEGG
Heksokinaasi on entsyymi, joka katalysoi heksoosisokereiden fosforylaatiota. Tavallisin substraatti on glukoosi osana glykolyysiä, mutta entsyymi katalysoi fosfaattijohdannaisten muodostumista myös muista heksooseista, kuten mannoosista ja fruktoosista. Heksokinaasin EC-numero on EC 2.7.1.1.
Isoentsyymit ja rakenne

Monilla eliöillä heksokinaasi on kooltaan noin 50 kDa oleva monomeeri, jossa on kolo, johon substraatti sitoutuu. Ihmisillä ja muilla nisäkkäillä kolme neljästä tavattavasta isoentsyymistä ovat dimeerejä ja kooltaan noin 100 kDa. Nisäkkäillä on neljä heksokinaasin isoentsyymiä. Näistä heksokinaasi I on yleisin ja esiintyy aivoissa, lihaksissa ja erytrosyyteissä. Heksokinaasi II on yleinen lihaksistossa, heksokinaasi III erytrosyyteissä ja heksokinaasi IV eli glukokinaasi haimasaarekkeissa ja maksassa. Heksokinaasi on usein sitoutuneena mitokondrion ulkokalvon poriiniproteiiniin.
Toiminta

Heksokinaasissa tapahtuu heksoosisokerin sitoutuessa konformaation muutos, jota kutsutaan indusoiduksi sovitteeksi. Sokerin sitoutuessa entsyymiin toinen alayksiköistä pyörähtää 12° ympäri ja substraatti jää entsyymin sisään muodostuvaan kammioon. Tämän vuoksi substraatin kemiallinen ympäristö muuttuu poolittomammaksi, mikä edesauttaa reaktiota. Tällöin myöskään vesi ei pääse aktiiviseen keskukseen aiheuttamaan ATP:n hydrolyysiä ADP:ksi ja fosfaatti-ioniksi.
Heksokinaasi tarvitsee toimiakseen Mg2+- tai Mn2+-ioneja, jotka koordinoituvat ATP-molekyyliin. Entsyymin aktiivisessa kohdassa oleva aspartaamihappo deprotonoi C6-hiilessä olevan hydroksyyliryhmän, joka hyökkää ATP-molekyylin fosforihappoon ja samalla yksi fosfoesterisidos katkeaa ja muodostuu ADP-molekyyli. Tämän jälkeen heksoosi-6-fosfaatti, usein glukoosi-6-fosfaatti, irtoaa.
Heksokinaasia inhiboivat reaktion tuotteet heksoosi-6-fosfaatit, esimerkiksi glykolyysin yhteydessä glukoosi-6-fosfaatti. Heksokinaasin substraateista korkeat glukoosikonsentraatiot heikentävät heksokinaasi III -isoentsyymin toimintaa.
Heksokinaasin puutos

Mutaatiot heksokinaasin toimintaa ohjaavissa geeneissä aiheuttavat virheellisesti toimivan entsyymin tuotantoa. Mutaatio periytyy resessiivisenä autosomaalisesti. Tällainen heksokinaasi ei muuta konformaatiotaan aktiiviseksi substraatin sitouduttua. Puutoksen oireita ovat hemolyyttinen anemia ja toisinaan myös hyperbilirubinemia. Potilaat voivat olla myös henkisiltä kyvyiltään kehittymättömiä.
Heksokinaasin katalysoima reaktio glukoosin ollessa substraattina
Aijol Brandt

| Aijol Brandt> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. toukokuuta 1909 Loviisa
Kuollut: 2. tammikuuta 1992 (82 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1929–1969
Komentajuudet:  Viestikoelaitos (1955–1960) Porin Sotilaspiiri (1960–1963) Viestirykmentti (1963–1964) Sisä-Suomen sotilaslääni (1968–1969)
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri
Kunniamerkit:  SL komentajamerkki VR 2.lk sotilaallisista ansioista rauhan aikana  VR 3.lk miekkojen kera Sininen Risti Saksan Kotkan ritarikunnan 2.lk risti
Bo Aijol Alexis Brandt (24. toukokuuta 1909 Loviisa – 2. tammikuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri.
Brandt valmistui Kadettikoulusta 1930, suoritti sotateknillisiä opintoja 1936–1938 ja kävi Sotakorkeakoulun 1953–1955 sekä valtakunnallisen maanpuolustuskurssin 1964. Hän toimi nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä Viestipataljoonassa 1930–1936. Pioneeripataljoonaan hän oli sijoitettuna 1938–1939. Talvisodan aikoihin 1939–1940 hän palveli toimistopäällikkönä. Viestipataljoona 20:ä hän komensi 1940. Toimistoupseerina pääesikunnassa hän oli 1940–1941. 5. divisioonan viestikomentajana Brandt toimi 1941–1942. Viestipataljoona 10:ä hän komensi 1942–1944. Viestirykmentin aliupseerikoulun johtajana hän oli 1945. Sotakorkeakoulussa hän toimi opettajana 1946–1952. Pääesikunnassa hän oli toimistopäällikkönä 1955–1960. Porin sotilaspiirin päällikkönä hän palveli 1960–1963. Viestirykmenttiä Brandt komensi 1963–1964. Osastopäällikkönä pääesikunnassa hän toimi vuodesta 1964 alkaen. Viestitarkastajana hän toimi 1967–1968.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Reservivänrikki 1929  Vänrikki 1930  Luutnantti 1932  Kapteeni 1939  Majuri 1941  Everstiluutnantti 1951  Eversti 1960  Kenraalimajuri 1968  |   |  SL komentajamerkki  VR 2.lk sotilaallisista ansioista rauhan aikana  VR 3.lk miekkojen kera  VR 4.lk miekkojen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Sotilasansiomitali  Sininen Risti  Saksan Kotkan ritarikunnan 2.lk risti  |
Hellevi

| Hellevi |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  16. syyskuuta
– ruotsinkielinen:  16. syyskuuta
– ortodoksinen:  5. helmikuuta
Muunnelmia:  Hillevi
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Hellin, Hellä tai Helvig
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hellevi on suomalainen naisen etunimi. Nimi on voinut syntynyä muunnelmana nimestä Hellä  tai Hellin, jotka ovat Helena-nimen muunnoksia, tai germaanisesta nimestä Helvig, joka johtuu taisteluonnea tarkoittavasta sanasta. Nimi oli 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu noin 13 620 henkilölle, joista yli puolet on syntynyt 1940- ja 1950-luvuilla. Hellevin samoin kuin Hillan, Hillevin ja Hillen nimipäivä on 16. syyskuuta.