Santeri Mäkelä
Elämä > Neuvostoliitossa

Pietarissa Mäkelä toimi aluksi kaupunkiin majoittuneiden punapakolaisten muonituskomissaarina. Elokuun lopussa hän osallistui Moskovassa pidettyyn SKP:n perustavaan kokoukseen. Myöhemmin syksyllä Mäkelä veti Pietarissa järjestettyjä puolueen agitaatiokursseja Yrjö Sirolan ja Aura Kiiskisen kanssa sekä työskenteli Vapaus-lehden aputoimittajana. Talven 1919 puoluekonferenssissa Mäkelä allekirjoitti niin sanotun Kommunistisen vaalilipun, vaikka sen vallankumouksellinen sisältö olikin ristiriidassa hänen omien näkemystensä kanssa. Vuosina 1919-1923 Mäkelä työskenteli opettajana Pietarin suomalaisessa työkoulussa, Toksovan kansanopistossa, Rääpyvän karjanhoitokoulussa ja Pietarin kansainvälisessä punaupseerikoulussa. Mäkelän jäsenyys VKP(b):ssa raukesi rästiin jääneiden jäsenasioiden vuoksi 1923, mutta hän piti itseään jatkossakin bolshevikkina.
Syyskuussa 1923 SKP lähetti Mäkelän ja SSTP:n entisen piirisihteerin Antti Ojalan maanalaiseen puoluetyöhön Suomeen. Mäkelän tehtäväksi annettiin lietsoa erimielisyyksiä Maalaisliiton sisällä muun muassa perustamalla talonpojille suunnattu vasemmistolainen lehti. Yritysten jäätyä tuloksettomiksi hän palasi Neuvostoliittoon heinäkuussa 1924. Mäkelä jatkoi toimintaansa Lempaalan Mäntysaaressa sijainneesta SKP:n kurssikeskuksesta käsin kirjoittamalla kymmenittäin Suomeen suunnattuja lehtiartikkeleita, joita jul�kaistiin Työväenjärjestöjen Tiedonantajassa, Pohjan Voimassa ja Työn Äänessä. Mäkelä arvosteli toistuvasti Maalaisliittoa, jonka hän katsoi suurmaanomistajien johtamana hylänneen talonpojan asian ja omaksuneen militarismin, jossa isänmaallisuuden mittana oli sotakiihko. Mäkelä pystyi kirjoittamaan vapaasti, koska ei juurikaan ollut tekemisissä SKP:n Moskovassa toimineen puoluejohdon kanssa. Kominternin paatoksellisten fraasien sijaan hän käytti kohdeyleisölleen tuttuja kansanomaisia ja raamatullisia ilmaisuja, jotka tyyliltään muistuttivat vanhan työväenliikkeen agitaatiota. Mäkelä julkaisi tekstinsä aluksi nimellä ”Pienviljelijä”, mutta vaihtoi 1924 nimimerkikseen ”Talonpoika”.
Vuonna 1927 Mäkelä irtisanottiin SKP:n palkkalistoilta, kun Leningradin alueella toiminutta henkilökuntaa vähennettiin säästösyistä. Hän asettui Lempaalan Ryyppylässä toimineelle yhteistoimintatilalle jatkaen aluksi kirjoittamistaan suomalaisiin lehtiin, kunnes ryhtyi pian laatimaan tekstejä Neuvostoliiton suomenkielisiin julkaisuihin. Mäkelä asui viimeiset vuotensa Neuvosto-Karjalassa, mutta hänen muuttonsa ajankohdasta ei ole tarkkaa tietoa. Joidenkin lähteiden mukaan Mäkelä vaikutti Karjalassa jo 1930-luvun alussa, kun taas toiset sanovat hänen siirtyneen seudulle vasta 1936. SKP otti Mäkelään yhteyttä jälleen talvella 1937, kun Suomen Vallankumousliikkeen Tutkijakunta pyysi häneltä artikkelia Yrjö Sirolan muistokirjaan. Mäkelä kertoi olevansa yövahtina Kustannusliike Kirjan maatilalla Petroskoin lähellä ja valitti pientä palkkaansa, joka ei riittänyt ruokaan eikä vaatteisiin. Henkensä pitimiksi hän oli sepittänyt runoja ja lehtikirjoituksia. Mäkelän toimeentulo heikkeni entisestään samana syksynä, kun kaikki suomenkielinen julkaisutoiminta lakkautettiin. Stalinin vainojen suomalaisuhreja tutkineen Eila Lahti-Argutinan mukaan Mäkelä asui viimeksi Petroskoissa työttömänä, mutta hänen kohtalonsa on epäselvä. Raoul Palmgren kertoi Mäkelän kuolleen luonnollisesti vuonna 1938. Joidenkin väitteiden mukaan Mäkelä vangittiin ja teloitettiin tai hän kuoli Vienanmeren saarella sijainneella vankileirillä. Karjalan kirjailijaliiton puheenjohtaja Viktor Tšehov kuitenkin mainitsi Mäkelän vuonna 1948 ilmestyneessä artikkelissaan, mikä ei olisi ollut mahdollista, jos hän olisi kuollut Stalinin vainojen uhrina.