stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jälleenmyyntikorvaus
Korvaukset

Jälleenmyyntikorvaus on:
5 prosenttia siitä osasta kuvataiteen teoksen myyntihintaa, joka on enintään 50 000 euroa
3 prosenttia siitä osasta kuvataiteen teoksen myyntihintaa, joka on yli 50 000 euroa mutta enintään 200 000 euroa
1 prosentti siitä osasta kuvataiteen teoksen myyntihintaa, joka on yli 200 000 euroa mutta enintään 350 000 euroa
0,5 prosenttia siitä osasta kuvataiteen teoksen myyntihintaa, joka on yli 350 000 euroa mutta enintään 500 000 euroa
0,25 prosenttia siitä osasta kuvataiteen teoksen myyntihintaa, joka on yli 500 000 euroa
Jälleenmyyntikorvaus lasketaan kuvataiteen teoksen arvonlisäverottomasta myyntihinnasta. Jälleenmyyntikorvausta ei peritä myyntihinnasta, joka arvonlisäverottomana on enintään 255 euroa. Pykälän 2 momentin mukaan laskettavan korvauksen kokonaismäärä on enintään 12 500 euroa.
Kansainvälinen kehitys

Kuvataiteen jälleenmyyntikorvaus on ollut Ranskassa vuodesta 1920 lähtien, jossa velvollisuus säädettiin alun perin vain julkisille taidehuutokaupoille, koska niiden valvonta oli yksinkertaisinta. Jälleenmyyntikorvauksesta lisättiin maininta Bernin yleissopimukseen 1948 (artikla 14 ter), jonka mukaan sopimuksen jäsenvaltiot voivat määrätä alkuperäisten taideteosten sekä kirjailijoiden ja säveltäjien alkuperäisten käsikirjoitusten jälleenmyyntikorvauksesta.lähde?
Kaikissa Pohjoismaissa on jälleenmyyntikorvauslainsäädäntö. Tanskan ja Suomen jälleenmyyntikorvauslainsäädäntö on hyvin samankaltaista. 
EU:n piirissä jälleenmyyntikorvaus yhtenäistettiin vuonna 2001 annetussa direktiivissä. (2001/84/EY). Iso-Britannia, jossa oli merkittäviä taidehuutokauppakamareita, kuten Sotheby ja Christie's tuli silloin myös jälleenmyyntikorvauksen piiriin.lähde?
Yhdysvalloissa tehtiin lakialoite jälleenmyyntikorvausten lainsäädännöstä 1990.
Kansainvälinen kehitys > Jälleenmyynti tänään

Jälleenmyyntikorvaukseen oikeutettuja teoksia huutokaupattiin vuonna 2010 maailmassa noin 2,1 miljardin euron arvosta. EU:ssa tällaisten teosten osuus oli 50 prosenttia kuvataiteen huutokauppamyynnin arvosta vuonna 2010, kun vastaava osuus Yhdysvalloissa oli 35 prosenttia, Sveitsissä 25 prosenttia ja muualla maailmassa 3 prosenttia myynnistä.
EU:n kymmenessä jäsenvaltiossa tuloutettiin vuonna 2010 noin 14 miljoonan euron arvosta jälleenmyyntikorvauksia yhteensä 6 631 taiteilijalle ja heidän oikeudenomistajilleen. Määrä oli jokseenkin sama kuin vuonna 2007, jolloin korvauksia tuloutettiin 14,4 miljoonaa euroa yhteensä 7 107 taiteilijalle ja heidän oikeudenomistajilleen. Noin puolet korvauksista perittiin pelkästään Ranskassa.
Nils Tuurenpoika Bielke

Nils Tuurenpojan muotokuva.
Nils Tuurenpoika Bielke (1569–1639) oli Suomen ensimmäinen kenraalikuvernööri, valtaneuvos ja Turun hovioikeuden ensimmäinen presidentti. Bielke oli Ruotsin kuningas Kaarle IX:n suosikkeja, mutta on jäänyt historiallisessa arvioinnissa esimerkiksi Axel Oxenstiernan varjoon, sillä hän ei pitänyt melua tekemisistään. Siksi häntä onkin pidetty Kaarlen tahdottomana avustajana. Suomea hän luonnehti kurjaksi barbaarien kulmakunnaksi. Pian nimityksensä jälkeen hän pyysi eroa tehtävästä muun muassa sillä perusteella, ettei hän osannut suomea.
Bielke oli taustaltaan yläluokkainen, hyvin koulutettu hallintomies. Hänet nimitettiin Suomen kenraalikuvernööriksi kesäkuussa 1623. Tämä oli osa kuningas Kustaa II Aadolfin keskittämispolitiikkaa, jolla Suomi pyrittiin saamaan tiukasti Tukholman kontrolliin. Tämän toteuttamisen välineitä olivat Turun hovioikeus ja verojen kantamisesta vastannut Turun kamari. Vuonna 1624 Bielke, jonka velvollisuutena oli huolehtia Baltiassa sotaa käyvien joukkojen huollosta, lähetti voudeille kuninkaallisen määräyksen, jossa vaadittiin kansaa toimittamaan Liivinmaalla taisteleville joukoille turkkeja, sukkia ja jalkineita. Maaliskuussa 1625 Bielke käski vouteja viivyttelemättä kokoamaan rahvaalta elintarvikkeita (viisi kappaa ruista, erä kuivattua lihaa ja kalaa sekä herneitä), jotka oli kuljetettava Helsingin kaupungissa sijainneeseen kruunun muonavarastoon asianmukaisesti säilytettäviksi. Yksi hänen tehtävistään oli ottaa vastaan alamaisten valitukset, jotka aikaisemmin oli osoitettu suoraan kuninkaalle. Hän ei kuitenkaan ollut oikeusoppinut. Hän joutui loputtomasti riitelemään verojen keräämisestä vastanneita virkamiehiä vastaan, koska nämä pyrkivät ottamaan osan tuotoista itselleen. Hän riitautui syvästi myös Turun piispa Eerik Sorolaisen kanssa, koska piispa pyrki pitämään valtaa käsissään.
Bielke asetti Isak Rothoviuksen uudeksi piispaksi vuonna 1627. Tämä oli osoitus siitä, että myös kirkko alistetaan valtion tahtoon. Viimeisetkin katolisuuden jäänteet haluttiin karsia kirkon piiristä.
Troijan naiset

| Troijan naiset> Τρῳάδες |
| --- | --- |
 Odysseus syöksee Astyanaksin alas Troijan muureilta Andromakhen estelyistä huolimatta.
Kirjoittaja:  Euripides
Alkuperäiskieli:  klassinen kreikka
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Troijan muurien edusta Troijan sodan päättymisen jälkeen
Kantaesitys:  415 eaa.
Kantaesityspaikka:  Ateena, Dionysoksen teatteri
Henkilöt
Henkilöt:  Hekabe, Priamoksen puoliso Andromakhe, Hektorin puoliso Astyanaks, Hektorin ja Andromakhen poika Kassandra, Hekaben tytär Menelaos, Spartan kuningas Helena, Menelaoksen puoliso Talthybios, kreikkalaisten airut Athene  Poseidon kreikkalaisia sotilaita
Kuoro:  Troijan naisia
Troijan naiset (m.kreik. Τρῳάδες, Trōades) on Euripideen kirjoittama antiikin kreikkalainen tragedia.
Näytelmä kertoo Troijan naisten kohtaloista ja tunteista Troijan sodan jälkeen, kun kreikkalaiset ovat vallanneet ja tuhonneet kaupungin ja surmanneet heidän miehensä. Näytelmä kirjoitettiin peloponnesolaissodan aikana ja sitä on usein pidetty kirjailijansa sodanvastaisena puheenvuorona juuri aiemmin tapahtuneen Meloksen saaren valtauksen verisen lopun johdosta.
Historia

Troijan naiset esitettiin ensimmäisen kerran Ateenan Dionysia-juhlien näytelmäkilpailuissa vuonna 415 eaa. Euripides voitti näytelmällään tuolloin toisen palkinnon, häviten melko tuntemattomalle tragediakirjailija Ksenokleelle.
Troijan naiset oli kolmas osa Euripideen Troijan sotaa käsitelleestä trilogiasta. Näytelmätrilogian muut osat ja niiden yhteyteen kuulunut satyyrinäytelmä eivät ole säilyneet nykyaikaan. Trilogian ensimmäinen osa Aleksandros kertoi Troijan prinssi Pariksen tunnistamisesta. Hänet oli hylätty lapsena ja siksi hän oli kasvanut paimenten parissa. Aikuiseksi kasvettuaan hänet kuitenkin tunnistettiin prinssiksi.
Trilogian toinen osa Palamedes käsitteli Palamedeen muilta kreikkalaisilta saamaa huonoa kohtelua. Trilogiaan liittyi satyyrinäytelmä Sisyfos. Trilogian osat eivät Euripideelle tyypillisesti liittyneet juonensa puolesta yhteen samoin kuin esimerkiksi Aiskhyloksen Oresteian osat.
Näytelmä saattaa liittyä peloponnesolaissodan muuttumiseen yhä verisemmäksi näytelmän kirjoittamisen aikoihin. Edellisenä vuonna, vuonna 416 eaa., tapahtuneen Meloksen valtauksen yhteydessä ateenalaiset olivat surmanneet kaikki saaren miespuoliset asukkaat ja ottaneet naiset sekä lapset orjiksi. Jo aiemmin vuonna 421 eaa. sama oli tapahtunut Skionessa; ja tätä ennen vuonna 427 eaa. Mytilenen asukkaat oli tuomittu kuolemaan, vaikka ateenalaiset peruivatkin päätöksensä viime hetkellä. Samaan vuoteen näytelmän ensiesityksen kanssa sijoittuvat myös hermien turmelemisen tapaus sekä ateenalaisten epäonnistunut Sisilian sotaretki, joka tosin tapahtui vasta näytelmän esittämisen jälkeen.
Näytelmän neljä troijalaista naista ovat samat jotka esiintyvät Iliaan viimeisessä kirjassa suremassa Hektorin kuolleen ruumiin äärellä. Hekabesta Euripides kirjoitti myöhemmin myös tälle omistetun näytelmän nimeltä Hekabe.
Myöhemmät sovitukset

Jean-Paul Sartre kirjoitti näytelmästä oman version (Les troyennes, 1965), joka on melko uskollinen alkutekstille. Siihen on lisätty verhottuja viittauksia eurooppalaiseen ja amerikkalaiseen imperialismiin Afrikassa ja Aasiassa sekä joitakin eksistentiaalisia teemoja. Myös israelilainen näytelmäkirjailija Hanoch Levin kirjoitti oman versionsa näytelmästä (The Lost Women of Troy, 1984).
Kreikkalainen elokuvaohjaaja Michális Kakogiánnis käytti Euripideen näytelmää pohjana elokuvalleen Troijan naiset (1971). Siinä Hekabea näytteli Katharine Hepburn, Andromakhea Vanessa Redgrave, Talthybiosta Brian Blessed, Kassandraa Geneviève Bujold, Helenaa Eiríni Pappá ja Menelaosta Patrick Magee.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Euripides: Troijan naiset. Teoksessa Euripides: Hippolytos. Troijan naiset.  ((Hippolytos; Troades.) Suomentanut Maarit Kaimio)  Helsinki:  Gaudeamus, 1974.  ISBN 951-662-071-X
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Euripides: Trojan Women.  (Käännös Alan Shapiro. Greek Tragedy in New Translations)  Oxford University Press, 2009.  ISBN 0195374932
Euripides: Volume IV.  (Trojan Women. Iphigenia among the Taurians. Ion. Loeb Classical Library 010N)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1999.  ISBN 0674995740  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Biehl, Werner: Euripides Troades.  Heidelberg:  Winter, 1989.  ISBN 3-533-04094-1
Scodel, Ruth: The Trojan trilogy of Euripides.  Göttingen:  Vandenhoeck & Ruprecht, 1980.  ISBN 3-525-25156-4
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta The Trojan Women on Wikiaineistossa
Euripides: The Trojan Women. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Euripides: The Trojan Women (Arkistoitu – Internet Archive). The Internet Classics Archive. (englanniksi)
Euripideen näytelmät
| --- | --- |
Säilyneet: Alkestis · Andromakhe · Bakkhantit · Elektra · Foinikian naiset · Hekabe · Helena · Herakleen lapset · Herakles · Hippolytos · Ifigeneia Auliissa · Ifigeneia taurien mailla · Ion · Kyklooppi · Medeia · Orestes · Troijan naiset · Turvananojat · (Rhesos)
Kadonneita ja katkelmallisia: Aiolos
Troijan tuho. John Sartain, 1854.
Kassandra. Dante Gabriel Rossetti, 1861.
Hekabe (Willow Hale) ja Talthybios (Sterling Wolfe) Brad Maysin ohjaamassa versiossa Troijan naisista. ARK Theatre Company, Los Angeles, 2003.
Yhdystie 2131

Yhdystie 2131 on maantie, joka kulkee Köyliön Kankaanpäästä saman kunnan alueella sijaitsevaan Lähteenkylään. Sen pituus on 11 kilometriä. Noin 7,9 kilometrin mittainen Lähteenkylän ja Yttilän koulun välinen osuus on nimetty museotieksi vuonna 1998.
Yhdystie 2131 on myös osa vanhaa pyhiinvaellusreittiä Pyhän Henrikin tietä, sekä jo ainakin keskiajalta periytyvää historiallista Huovintietä.
Aiheesta muualla

Piltz, Martti & Laura Soosalu: Huovintie, Säkylä. Museotien hoito- ja ylläpitosuunnitelma.  (Satakunnan elinkeino- Liikenne ja ympäristökeskus, raportteja 106 / 2016)  Pori:  Satakunnan elinkeino- Liikenne ja ympäristökeskus, 2016.  ISBN 978-952-314-535-1  Teoksen verkkoversio (pdf) Viitattu 1.9.2018.
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:  Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:  Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:  Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:  Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:  Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:  Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:  Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:  Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:  Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:  Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:  Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:  Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:  Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:  Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:  Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:  Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:  Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Yhdystie 2131 (Q11902632)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: tie, Suomen museotie
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Säkylä
sijainti: Köyliö
Colosseum

| Colosseum |
| --- | --- |

Sijainti:  Rooma, Italia
Koordinaatit:  41°53′24.6″N, 12°29′32.2″E
Rakennustyyppi:  amfiteatteri
Valmistumisvuosi:  80
Rakennuttaja:  Vespasianus, Titus
Julkisivumateriaali:  travertiini
Korkeus:  50 m
Kerrosluku:  4
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Colosseum (ital. il Colosseo) on antiikin Rooman aikainen amfiteatteri Roomassa Italiassa. Colosseum oli koko Rooman valtakunnan suurin amfiteatteri, ja sinne mahtui ilmeisesti yli 50 000 katsojaa.
Colosseumin rakentamisen aloitti keisari Vespasianus 70-luvun alussa, ja se vihittiin käyttöön vuonna 80 Tituksen hallituskaudella. Colosseumilla järjestettiin sen ensimmäisten vuosisatojen aikana gladiaattoritaisteluita, metsästysnäytöksiä ja muita näytöksiä sekä teloituksia.
Nykyisin Colosseum on osittain raunioitunut maanjäristyksien ja kiviaineksen ryöstön takia. Se on Rooman suosituimpia nähtävyyksiä ja katolisen kirkon pyhä paikka.
Nimi

Antiikin aikana rakennus tunnettiin nimellä Amphitheatrum Flavium, ”Flaviusten amfiteatteri”. Colosseum-nimitys otettiin käyttöön vasta keskiajalla. Nimi tulee  rakennuksen suuresta koosta tai todennäköisimmin sen edustalla aikoinaan sijainneesta keisari Neron kolossaalisesta pronssipatsaasta eli Neron kolossista, jonka perustukset ovat edelleen nähtävissä.
Historia > Rakentaminen

Keisari Vespasianus (69–79) aloitti Colosseumin rakentamisen vuonna 72. Rakennus sijoitettiin keisari Neron yksityispalatsin Domus Aurean puutarhassa sijainneen tekojärven paikalle. Colosseumin rakentaminen oli osa keisarin suurempaa hanketta, jolla Rooma palautettaisiin entiseen loistoonsa edellisen sisällissodan jäljiltä.
Vespanius ja hänen seuraajansa muuttivat alueen ulkomuotoa laajalti. Vaikka Neron patsas Colossus säästettiin, suurin osa muusta Domus Aureasta hävitettiin. Neron tekojärvi täytettiin, ja alue otettiin uuden amfiteatterin käyttöön. Entisen Domus Aurean alueelle rakennettiin lisäksi gladiaattorikouluja ja muita amfiteatterin toimintaa tukevia rakennuksia. Rakennustyömaalta löytyneen kaiverruksen mukaan ”keisari Vespasianus määräsi tämän uuden amfiteatterin rakennettavaksi kenraalinsa ryöstösaaliilla”. Tämän on ajateltu viittaavan roomalaisten keräämään valtavaan sotasaaliiseen ensimmäisen juutalaissodan loputtua vuonna 73. Colosseumin voidaan siis tulkita olleen suuren voiton mahtava muistomerkki.
Amfiteatterin vihki vuonna 80 käyttöön Vespasianuksen poika ja seuraaja, keisari Titus. Dion Kassios kertoi, että vihkiäisjuhlien aikana surmattiin 11 000 eläintä ja että juhla kesti sata päivää. Colosseum viimeisteltiin Vespaniuksen nuoremman pojan Domitianuksen aikana (81–96).
Historia > Näytökset

Colosseumista tuli valmistuttuaan Rooman valtakunnan merkittävin gladiaattorinäytäntöjen tapahtumapaikka. Colosseumin myötä gladiaattoritaistelut laajenivat ja ohjelmanumeroista tuli kerta kerralta monipuolisempia.
Colosseumin päiväohjelma noudatti vakiintunutta kaavaa. Aamulla nähtiin ensin eläintaisteluita, sitten eläinten metsästystä. Keskipäivällä teloitettiin karanneita orjia ja rikollisia, ja iltapäivällä esitettiin päänumero, gladiaattoritaistelut. Joskus ohjelmien välillä oli kevyempää viihdettä. Rooman keisarit olivat usein katsomassa näytöksiä, ja keisari Commodus esiintyi itsekin satoja kertoja.
Colosseumilla järjestettiin lisäksi vanhojen taistelujen toisintoja ja mytologiaan pohjautuvia näytelmiä. Niitä varten areena maisemoitiin puilla ja kivenlohkareilla. Areena pystyttiin myös täyttämään vedellä meritaisteluita varten.
Colosseumia on pidetty kristityssä perinteessä paikkana, jossa monia kristittyjä surmattiin heidän uskontonsa vuoksi. Ensimmäinen Colosseumilla surmattu kristitty marttyyri oli perimätiedon mukaan leijonille heitetty Pyhä Ignatius. Kristittyjen surmaamisesta Colosseumilla nimenomaan uskonsa vuoksi ei kuitenkaan ole luotettavaa näyttöä.
Historia > Myöhäisantiikki

Colosseum vaurioitui vuonna 217 tulipalossa, jonka Dion Kassioksen mukaan aiheutti salama. Palossa tuhoutuivat amfiteatterin ylimmät puiset osat. Amfiteatteria ei kunnostettu ennen kuin vasta vuonna 240, ja uudestaan sitä kunnostettiin 250 tai 252 sekä jälleen vuonna 320. Kaiverrukset kertovat, että useita osia Colosseumista korjattiin keisareiden Theodosius II ja Valentinianus III hallintovuosina 425–450. Korjaukset johtuivat luultavasti vuoden 443 suuresta maanjäristyksestä. Uusia korjauksia tehtiin vuosina 484 ja 508. Areenaa käytettiin kilpailuihin vielä 400-luvulla. Viimeiset maininnat gladiaattoriotteluista ovat vuodelta 435. Eläinten metsästysnäytökset jatkuivat ainakin vuoteen 525 asti.
Historia > Keskiaika

Teologi Beda Venerabilis kirjoitti 600-luvulla epigrammin, jossa hän viittasi luultavasti keisari Neron patsaaseen (coliseus), mutta säkeet on myöhemmin liitetty Colosseumiin.
»Niin kauan kuin Colosseum pysyy, pysyy Rooma;
Kun Colosseum kaatuu, kaatuu Rooma;
Kun Rooma kaatuu, kaatuu maailma.» 
(– Beda Venerabilis)
Amfiteatterin sisäpuolelle valmistui 500-luvun lopulla pieni kirkko ja areena muutettiin hautausmaaksi. Katsomoiden alla olevat holvit ja syvennykset muutettiin asunnoiksi ja työpajoiksi, ja niitä käytettiin historiallisten lähteiden mukaan vielä 1100-luvulla. 1200-luvulla Frangipanien suku teki Colosseumista linnoituksen.
Colosseumin lounainen ulkoseinä sortui vuoden 1281 maanjäristyksessä. Sen jälkeen rakennuksen kiviä alettiin käyttää rakennusmateriaalina, metallipatsaat sulatettiin ja rakennuksen metallikiinnikkeet sulatettiin uutta käyttöä varten. Paavi Aleksanteri VI vuokrasi rakennusta louhokseksi. Rapistumisestaan huolimatta Colosseumilla järjestettiin yhä toisinaan uskonnollisia kulkueita ja näytelmiä.
Historia > Uusi aika

1700- ja 1800-lukujen aikana paavit etsivät uusia keinoja hyödyntää käyttämättömiä Colosseumin raunioita. Paavi Sixtus V suunnitteli raunioiden muuttamista suureksi villatehtaaksi. Tämä suunnitelma kuitenkin kaatui Sixtus V:n kuoltua. Kardinaali Altieri järjesti vuonna 1671 Colosseumilla härkätaisteluja, mutta ne lopetettiin julkisen vastustuksen takia. 1740-luvulla Colosseumin pieni kirkko kunnostettiin. 1800-luvulla kirkkovaltio aloitti Colosseumissa laajemmat entistämistyöt.
Vuonna 1749 paavi Benedictus XIV kielsi raunioiden käyttämisen kivilouhoksena. Samalla hän antoi Colosseumille virallisen aseman Rooman pääsiäisjuhlallisuuksissa. Edelleenkin joka pitkäperjantaina paavi johtaa Ristin tien soihtukulkuetta Colosseumille.
Syksyllä 2013 käynnistettiin projekti Colosseumin puhdistamiseksi ilmansaasteista, jotka ovat värjänneet sen seinät likaisenharmaiksi.
Italian valtio suunnittelee rakentavansa areenalle jälleen lattian ja alkavansa järjestää siellä erilaisia viihdetapahtumia, kuten konsertteja. Liikuteltavan puisen lattian on tarkoitus valmistua vuoteen 2023 mennessä.
Colosseum valittiin sveitsiläisen NewOpenWorld Corporation -yrityksen vuonna 2007 järjestämässä avoimessa äänestyksessä yhdeksi uuden ajan seitsemästä ihmeestä.
Arkkitehtuuri

Soikionmuotoisen rakennuksen pituusakseli on 188 metriä ja poikittaisakseli 156 metriä. Rakennuksen 50 metriä korkeat ulkoseinät ovat travertiiniä ja seinistä on pystyssä nykyään noin kaksi kolmasosaa. Nelikerroksisen rakennuksen kolme alinta kerrosta muodostuvat kukin 80 arkadista.
Jokaisessa kerroksessa on erilainen pylväsjärjestelmä. Ensimmäisen kerroksen pylväät edustavat doorilaista, toisen joonialaista ja kolmannen korinttilaista tyyliä. Neljännessä kerroksessa on korinttilaisia pilastereita ja suorakulmaiset ikkunat.
Colosseumin seinät ovat nykyisin muuttuneet harmaiksi, mutta alun perin rakennus oli kirkkaanvärinen. Ulkoseinät olivat travertiinin norsunluunvalkoisia, ja sisäseinät päällystettiin punaisella ja mustalla travertiinilla sekä atsuriitinsinisellä rappauksella.
Rakennukseen oli 80 numeroitua sisäänkäyntiä, joiden avulla katsojat löysivät helposti omille paikoilleen. Keisarin ja hänen seurueensa sisäänkäynti sijaitsi ensimmäisen (I) ja viimeisen (LXXVI) sisäänkäynnin välissä. Tämä kuitenkin tuhoutui maanjäristyksessä vuonna 1349.
Colosseumin yleisökapasiteetiksi on esitetty arvioita 50 000:sta 73 000:een. Sisäänpääsy näytöksiin oli maksutonta, mutta kansalaiset saivat kukin oman lippunsa, jossa jokaiselle oli osoitettu katsomopaikka. Lehterit oli jaettu yhteiskuntaluokittain. Lähinnä areenaa istuivat senaattorit, joilla oli henkilökohtaiset, nimilaatalla osoitetut paikat. Heidän takanaan istui muu ylimystö ja ylemmillä penkkiriveillä alemmat luokat arvojärjestyksessä. Naiset istuivat alkuaikoina miesten joukossa, mutta myöhemmin heidät sijoitettiin ylimmille riveille. Myös eri etnisillä ryhmillä sekä esimerkiksi opettajilla, lähettiläillä ja diplomaateilla oli omat istumaosionsa. Preettorin tribunaalia vastapäätä oli Vestan neitsyiden aitio.
Colosseum ei ollut katettu, mutta auringon suojaksi pingotettiin purjekangaskatoksia. Purjekankaiden nostamiseen köysien ja väkipyörien avulla tarvittiin tuhat merimiestä.
Soikionmuotoinen areena on kooltaan 80 × 54 metriä. Areenalle tultiin kahdesta portista, jotka sijaitsivat pitkällä akselilla. Läntinen Porta Triumphalis oli gladiaattorien sisäänkäynti, ja itäisen Porta Libitinarian kautta heidän ruumiinsa kannettiin pois. Kummastakin portista johtivat jyrkät portaat areenan alle, missä eläimiä ja aseita säilytettiin. Areenan alapuoliset rakenteet jaettiin neljään lohkoon, joissa oli kammioita ja käytäviä. Kellarista nostettiin areenalle monimutkaisia ja raskaita lavasteita, ja kellarin lattiassa näkyy vielä vinssien kolot. Kellarin keskuskäytävästä oli yhteys Colosseumin itäpuolella olevaan Ludus Magnus -gladiaattorikasarmiin. Vuosisatojen aikana areenan puinen lattia ja kellarin kalusteet tuhoutuivat monta kertaa maanjäristyksissä ja tulipaloissa, ja ne rakennettiin uudelleen.
Kirjallisuutta

Hopkins, Keith & Beard, Mary: The Colosseum.  Harvard University Press, 2005.  ISBN 0-674-01895-8  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaj Swanljung: Rooman ajan tunnetuin monumentti. Vaasan yhteislukio 2001.
Livekuvaa Colosseumilta: ensimmäinen kuvakulma, toinen kuvakulma
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 2  3 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Maantieteelliset:  EUTA theatre  MusicBrainz place  Pleiades  Structurae 
Antiikin ajan Rooman keskustan kartta. Soikionmuotoinen Colosseum on kartan oikeassa yläkulmassa.
Jean-Léon Gérômen gladiaattoritaistelua kuvaava maalaus Pollice Verso vuodelta 1872.
Colosseumin uloin seinä (vasemmalla) on osittain jo kadonnut, ja sisemmät kerrokset näkyvät sen takaa.
Colosseumin leikkaus ja yhteiskuntaluokkien istuma-alueet.
Areenan roomalaisaikainen kansi ei ole säilynyt, minkä vuoksi eläinhäkit ja käytävät ovat nykyään nähtävissä.