stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valio Aimo
Historia > F. Heinon Perilliset (1932–1971)

Yrityksen toimintaa jatkoivat Heinon vaimo Helmi Heino ja lapset Helmi Hakkarainen ja Sulo Heino nimellä F. Heinon Perilliset. Sulo Heino oli yhtiön toimitusjohtajana vuodet 1932–1974. Yhtiö keskittyi aluksi lihajalosteiden tukkukauppaan.
Vuonna 1959 Sulo Heino sai Amerikan-matkallaan idean nouto- eli pikatukusta. Yhtiö perusti Helsingin ensimmäisen ja Suomen toisen noutotukun vuonna 1961. Pikatukun asiakkaita olivat pienkauppiaat, kioskiyrittäjät ja ravintolat, joille suurten tukkuliikkeiden tarjoamat myyntierät olivat liian suuria. Pikatukku muutti vuonna 1969 Hämeentieltä Kyläsuureen.
Yritys perusti valintamyymälän Konalaan vuonna 1969.
Historia > TukkuHeino Oy (2005–2021)

| Heinon Tukku Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1899, 2006
Tuotteet:  elintarvikkeet, juomat, päivittäistavara, toimistotarvikkeet
Liikevaihto:  179,574 milj. € (2021)
Henkilöstö:  336 (2021)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Yritys yhtiöitettiin vuonna 2005 eri yhtiöiksi ja sen emoyhtiöksi tuli TukkuHeino Oy.
Tammikuussa 2007 Heinon Tukun omistuspohja muuttui ja 15 prosenttia yhtiön osakkaisesta siirtyi operatiivisen johdon haltuun. Loput jäivät Heinon perheen omistukseen. Konserniin kuului emoyhtiö Tukkuheino Oy:n lisäksi Heino Juomat Oy ja Heinon Toimistopalvelu Oy.
Tammikuussa 2008 Heinon Tukku osti 80 prosenttia oululaisesta Evanti Qualitystä, joka oli Pohjois-Suomen suurin yksityinen alkoholitukku. Pientuottajien ruokaa myyvä Anton & Anton perustettiin. Heinon Tukku oli yksi osakkaista.
2010-luvulla avattiin myyntikonttori Seinäjoelle.
Vuonna 2012 Heino-konsernin liikevaihto oli 220 miljoonaa euroa.
Keväällä 2013 Heino-konsernista tuli Anton & Anton -ruokakaupan pääomistaja. Heinon Tukun satavuotisjuhlarahaston aloitteesta Hotelli- ja ravintolamuseo alkoi kerätä suomalaisten ravintolamuistoja Restopediaan.
Tammikuussa 2015 Heinon Tukulla oli 450 työntekijää sekä pikatukut Helsingissä, Vantaalla ja Lappeenrannassa. Toimitustukkuja sillä oli Espoossa ja Kuopiossa ja myyntikonttorit Turussa, Tampereella ja Oulussa. Yhtiön liiketoimintaan kuului päivittäistavaroiden, alkoholijuomien ja toimistotarvikkeiden tukkukauppa ja maahantuonti sekä liha- ja kalatuotteiden jalostus.
Elokuussa 2018 Tukon liiketoiminnat ajettiin alas, kun Heinon Tukku ja Wihuri Oy lopettivat Tuko-hankintansa. Muut Tuko-osuuskunnan osakkaat olivat lopettaneet hankintansa jo aiemmin. Kalavapriikin lisäksi Heino-konserniin kuului myös vastuulliseen ruokaan keskittynyt Anton & Anton sekä alkoholijuomia maahantuova Uniq Drinks Finland. Heinon Tukulla oli noin 450 työntekijää.
Toukokuussa 2019 Kesko ilmoitti haluavansa ostaa Heinon Tukun ja konserniin kuuluvan kalanjalostusyrityksen Kalavapriikin. Anton & Anton ja Uniq Drinks Finland olisivat jääneet kaupan ulkopuolelle. Marraskuussa Kilpailu- ja kuluttajavirasto esitti markkinaoikeudelle kaupan estämistä.
Helmikuussa 2020 markkinaoikeus kielsi kaupan, koska oli huolissaan pikatukkumarkkinoiden liiallisesta keskittymisestä. Keskon ja Heinon Tukun yhteinen markkinosuus yleistukuista olisi ollut 60–70 prosenttia. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun markkinaoikeus kielsi suomalaisen yrityskaupan. Koronapandemia supisti yhtiön liiketoimintaa. Huhtikuussa yhtiö avasi pikatukkunsa väliaikaisesti myös henkilöasiakkaille. Yhtiön liikevaihto tippui 240 miljoonasta eurosta noin 170 miljoonaan euroon.
Vuonna 2021 Tukkuheino-konserniin kuuluivat Tukkuheino Oy, Uniq Drinks Finland Oy, Anton & Anton Ab sekä Heinon Tukku Oy.
Historia > Valio Aimo (2021–)

Huhtikuussa 2021 kerrottiin, että Valio oli ostamassa Valio Aimon eli Heinon Tukku Oy:n sekä Espoon ja Kuopion toimitustukut. Kaupan ulkopuolelle jäivät emoyhtiö Tukkuheino Oy, sen omistamat kiinteistöt Espoossa, Helsingissä, Vantaalla ja Kuopiossa, kuopiolainen Kalavapriikki, Anton & Anton, alkoholin maahantuonti ja panimotoiminta. Kilpailu- ja kuluttajavirasto hyväksyi kaupan kesäkuussa. Yrityskaupan mukana Valiolle siirtyi noin 340 työntekijää ja tukun edustamat 30 000 tuotenimikettä. Kaupan myötä Valion asiakaskunta kasvoi horeca-palvelun suurista ketjuista, julkishallinnosta ja henkilöstöravintoloista niin yksittäisiin ravintoloihin ja kahviloihin kuin isoihin ketjuihinkin.
Tammikuussa 2022 Heinon Tukun nimeksi vaihdettiin Valio Aimo. Aimo oli ollut yksi Heinon Tukun omia tuotemerkkejä. Helmikuussa Revcap ja Cobbleyard Real Estate -yhtiöt ostivat pikatukkujen kiinteistöt Helsingistä ja Vantaalta.
Organisaatio

Valio Aimo kuuluu Valio-konserniin. Valio Aimolla on toimitustukut Espoossa ja Kuopiossa sekä pikatukut Helsingissä ja Vantaalla. Tukun liiketoimintajohtajana toimii Jussi Mattsson.
Liiketoiminta

Valio Aimo on tukku, mutta sillä on myös omaa valmistusta. Se kuuluu suurimpiin ammattikeittiöitä palveleviin tukkuihin Suomessa. Tukussa toimii myös keittiömestaritiimi, joka tukee asiakkaiden prosessien kehitystä ja ideoi heille esimerkiksi uusia tuotteita ja reseptejä.
Valio Aimon asiakkaisiin kuuluu muun muassa ravintoloita, leipomoita, hotelleja, pitopalveluja, julkishallinnon edustajia ja teollisuusyrityksiä. Yhtiöllä on pikatukkuja pääkaupunkiseudulla.
Tunnustuksia

Heinon Tukku Oy:n toimitusjohtaja Raimo Heino sai vuonna 1995 kauppaneuvoksen arvonimen.
Heinon Tukku oli ensimmäinen suomalainen tukkukauppa, jolle myönnettiin pohjoismainen Joutsenmerkki.
Joulukuussa 2007 Pääkaupunkiseudun yhteistyövaltuuskunta YTV palkitsi Heinon Tukun vuoden Luonnonvarojen säästäjänä. Yhtiö oli pienentänyt jätemääräänsä 28 prosenttia vuosien 2004 ja 2006 välillä.
Kirjallisuutta

Heino, Rauli: Heinon henki : Heinon tukku oy:n historia 1899-1999.  Helsinki:  Edita, 1999.  ISBN 951-37-3003-4
Aiheesta muualla

Verkkosivut
F. Heinon perilliset -tukkuliikkeen pakettiauto ja työntekijöitä vuonna 1960
Inari Niemi

| Inari Niemi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. lokakuuta 1978 (ikä 46) Helsinki
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  2003–
Tunnetuimmat ohjaukset:  Robin – The Movie (2012) Kesäkaverit (2014)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Inari Niemi (s. 28. lokakuuta 1978 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänen tunnetuimmat ohjaustyönsä ovat joulukuussa 2012 ensi-iltansa saanut dokumenttielokuva poplaulaja Robinista sekä elokuussa 2014 ensi-iltansa saanut, Niemen ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva, Kesäkaverit.
Niemi on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Hänen siskonsa on runoilija Juuli Niemi ja isä elokuvaohjaaja Raimo O. Niemi.
Ohjaukset > Elokuvat

| Vuosi | Nimi |
| --- | --- |
2012: Robin – The Movie
2014: Kesäkaverit
2017: Joulumaa
2022: Valoa valoa valoa
Ohjaukset > Lyhytelokuvat

| Vuosi> 2023 | Nimi> Valoa Valoa Valoa |
| --- | --- |
2003: Tänään Aura bilettää
2005: Keveys ja riemu
2006: Niin liian hyvät
2008: Kurjet
2009: Kesäpaikka
2019: Tyttöbileet
Aiheesta muualla

Inari Niemi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Inari Niemi Elonetissä.
| n k Inari Niemi |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Kesäkaverit (2014)  Joulumaa (2017)  Valoa valoa valoa (2022) 
TV-sarjat (ohjaus):  Roba (2012) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  Keveys ja riemu (2005)  Robin (2012) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Tänään Aura bilettää (2003)  Niin liian hyvät (2006)  Kurjet (2008)  Kesäpaikka (2008)  Kasmir: Vadelmavene (2014)  Tyttöbileet (2019) 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Kap Verde

Kap Verden tasavalta eli Kap Verde (port. Cabo Verde, ’vihreä niemi’) on Afrikan saarivaltio. Se sijaitsee Atlantin valtamerellä, noin 450 kilometrin päässä Länsi-Afrikan rannikolta. Se on Makaronesiaan kuuluva tasavalta.
Alun perin nimi Kap Verde tarkoitti Afrikan mantereen läntisintä niemeä, joka sijaitsee nykyisessä Senegalissa lähellä Dakaria. Niemen edustalla sijaitsevalle saariryhmälle annettiin sen mukaan myöhemmin nimi Kap Verden saaret, maan itsenäistymisen jälkeen vuonna 1975 lyhyesti Kap Verde.
Kap Verde oli asumaton portugalilaisten saapuessa sinne 1400-luvulla. Saaret asutettiin ja niistä tehtiin osa portugalilaista imperiumia, jolloin saarista tuli Portugalin siirtomaa. Kap Verdestä tuli pian orjakaupan keskus, ja pääosa nykyisistä asukkaista onkin afrikkalaisten orjien ja portugalilaisten siirtolaisten jälkeläisiä.
Kap Verde tunnustettiin itsenäiseksi valtioksi 5. heinäkuuta 1975. Se kuuluu Portugalinkielisten maiden yhteisöön.
Maantiede

Kap Verde sijaitsee 480 kilometriä länteen Dakarista, Senegalista. Se koostuu kymmenestä suuresta ja viidestä selvästi pienemmästä saaresta, jotka ovat vulkaanista alkuperää. Ne sijaitsevat trooppisen sadevyöhykkeen reunamilla, missä sateet ovat vähäisiä ja epäsäännöllisiä.
Maantiede > Ilmasto

Saarten ilmasto on kuuma, vähäsateinen, mutta silti joskus epämiellyttävän kostea. Tukaluutta lievittää usein vilvoittava merituuli. Kap Verden pohjoisosassa Sal-nimisen saaren sääasemalla mitattu kuukauden keskilämpötila on 21–27 celsiusastetta, lämpimin kuukausi on syyskuu. Tammi- ja helmikuussa saarilla kärsitään usein Saharasta lähtöisin olevista hiekkamyrskyistä.
Maantiede > Saaret

Kap Verden saaret jaetaan kahteen erilliseen saariryhmään, joista pohjoisempi Barlaventosaarten ryhmä käsittää kuusi suurta pääsaarta ja eteläisempi Sotaventon ryhmä neljä. Saariryhmän korkein kohta on Fogon saarella sijaitseva tulivuori Pico de Fogon huippu, joka on 2 829 metriä merenpinnan tasoa ylempänä.
Barlaventosaariin kuuluvat Boa Vista, Sal, Santa Luzia, Santo Antão, São Nicolau ja São Vicente sekä kaksi pienempää luotoa, Raso ja Branco. Saarten maasto on pääsääntöisesti karua ja ilmasto kuumaa, ja ne kärsivät jatkuvasti kuivuudesta alhaisen sademäärän takia.
Eteläisemmän, Sotaventon saariryhmän pääsaaret ovat Brava, Fogo, Maio ja Santiago. Saariryhmään kuuluu myös kolme luotoa, Grande, Luís Carneiro ja Cima, jotka yhdessä tunnetaan nimellä Rombos. Saaret ovat vulkaanista alkuperää, ja niillä vallitsee trooppinen ilmasto. Sademäärä on niukka, ja kuivuus aiheuttaa näilläkin saarilla ongelmia.
Saaret eroavat toisistaan maastoltaan. Sal, Boavista, Maio ja São Vicente ovat matalia autiomaasaaria, joilla on hiekkadyynejä. Santiago, Santo Antão, Fogo ja São Nicolau ovat vuoristoisempia ja hedelmällisempiä, vaikka kuivuus haittaa maanviljelyä. Ainoastaan yksi tulivuori, Fogo on aktiivinen. Pääkaupunki Praia sijaitsee Santiagon saarella, joka on suurin ja pisimpään asuttu saari.
Maantiede > Luonto

Kasvillisuus levittäytyi tuliperäisille saarille hitaasti. Siemeniä tuli merivirtojen ja lintujen mukana sekä Afrikasta, Latinalaisesta Amerikasta että muilta saarilta kuten Azoreilta, Madeiralta ja Kanariansaarilta. On arvioitu, että kun saaret asutettiin, niillä eli 250 kasvilajia. Kasveja on lisätty järjestelmällisesti eroosion hillitsemiseksi, ja nykyisin lajeja on noin 850.
Kap Verdellä ei ole muita luontaisia maanisäkäslajeja kuin lepakot. Ihmisen mukana tulleet lajit, kuten hiiri ja kaniini ovat villiintyneet. Monet muuttolinnut pysähtyvät saarille matkallaan. Kylmän ja ravinteikkaan Kanarianvirran ansiosta saaria ympäröivässä meressä on monenlaisia kaloja ja selkärangattomia. Valaita on havaittu 16 lajia.
Historia

Portugalilaiset löysivät asumattomat Kap Verden saaret vuonna 1460 ja alkoivat asuttaa niitä kaksi vuotta myöhemmin. He perustivat Ribeira Granden kaupungin, joka oli ensimmäinen eurooppalaisten pysyvä asutus tropiikissa (nykyisin nimeltään Cidade Velha). He toivat maahan afrikkalaisia orjia istuttamaan puuvillaa, hedelmäpuita ja sokeriruokoa. Saarelle muutti myös yrittäjiä ja uskonnollisten vainojen ajamia pakolaisia Euroopasta. Hyvän sijaintinsa vuoksi Afrikan rannikolla Kap Verdestä tuli tärkeä keskus Portugalin orjakaupalle. Merirosvot hyökkäsivät saarelle ajoittain, Sir Francis Drake ryösteli siellä vuonna 1585. Ranskalaisten hyökättyä Ribeira Grandeen vuonna 1712 se menetti merkitystään ja pääkaupunki siirrettiin Praiaan vuonna 1770.
Orjakaupan hiipuessa Kap Verden merkitys väheni, mutta sen sijainti Atlantin poikki kulkevien laivareittien varrella ja Mindalon erinomainen satama São Vicenten saarella tekivät siitä kauppalaivojen pysähdyspaikan. Suezin kanavan avaaminen vuonna 1869 vähensi suuresti sataman merkitystä.
Portugali muutti Kap Verden statusta siirtomaasta merentakaiseksi provinssiksi vuonna 1956 hillitäkseen kasvavaa nationalismia. Silti samana vuonna perustettiin Guinean ja Kap Verden afrikkalainen itsenäisyyspuolue (PAIGC), joka vaati parannuksia poliittiseen ja taloudelliseen tilanteeseen. Vuonna 1975 Kap Verde itsenäistyi. Koska sama puolue johti molempia maita itsenäistymisen jälkeen, Guinea-Bissau ja Kap Verde oli tarkoitus yhdistää yhdeksi valtioksi. Hanke kuitenkin päättyi vallankaappaukseen Guinea-Bissaussa vuonna 1980. Kap Verdellä puolue muutti nimensä Kap Verden afrikkalaiseksi itsenäisyyspuolueeksi (PAICV). Puolue johti Kap Verdeä itsenäistymisestä vuoteen 1990. Ensimmäiset monipuoluevaalit pidettiin tammikuussa 1991. Oppositioryhmien yhteenliittymä MPD voitti enemmistön parlamentissa, ja sen presidenttiehdokas António Mascarenhas Monteiro sai 73,5 prosenttia äänistä. MPD:n enemmistö parlamentissa vahvistui vuonna 1995, ja vuonna 1996 Monteiro valittiin toiselle kaudelle. Vuonna 2001 valta palasi PAICV:lle, ja presidentiksi nousi Pedro Pires. Vuonna 2011 PAICV voitti taas parlamentin enemmistön. Presidentinvaalissa voiton vei MPD:n Jorge Carlos Fonseca toisella kierroksella.Vuonna 2016 MPD voitti ensin maan parlamenttivaalit ja lokakuussa 2016 presidentinvaaleissa puoluetta edustanut istuva presidentti Jorge Carlos Fonseca valittiin uudelleen. Pääministeriksi tuli Praian pormestari, MPD:n Ulisses Correia e Silva puolueen saatua huhtikuun 2016 vaaleissa ensimmäisen kerran 15 vuoteen enemmän parlamenttipaikkoja kuin PAICV.
Vuonna 2013 maa päätti, ettei se enää halua nimeään käännettävän. Maahan tulisi viitata jatkossa sen portugalinkielisellä nimellä Cabo Verde kielestä riippumatta.
Politiikka

Kap Verde on semipresidentiaalinen tasavalta. Kap Verden hallintomalli perustuu vuonna 1992 hyväksyttyyn perustuslakiin. Siihen 1995 tehty lisäys lisäsi presidentin valtaa. Presidentin toimikausi on viisivuotinen.
Sekä presidentti että pääministeri valitaan vaalein viiden vuoden välein. Vuoden 2020 vaalit voitti PAICV-puolueen puheenjohtaja Jose Maria Neves. 72-jäseninen parlamentti valitaan myös viiden vuoden välein. Vuonna 2021 valitussa parlamentissa maata pitkään hallinneella puolueella Kap Verden afrikkalainen itsenäisyyspuolue (PAICV) on 30 paikkaa, Demokratialiikkeellä (MpD) 38 paikkaa.
Politiikka > Vapauksien kehitys

Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Kap Verde on vakaa demokratia, jossa järjestetään kilpailevia vaaleja ja säännöllisiä vallansiirtoja kilpailevien puolueiden välillä. Kansalaisvapauksia suojellaan yleensä, mutta oikeussuojan saatavuutta heikentää ylikuormitettu tuomioistuinjärjestelmä, ja rikollisuus on edelleen huolenaihe. Muita ratkaisemattomia ongelmia ovat naisten ja siirtotyöläisten jatkuva eriarvoisuus.
Kunnat

Kap Verde koostuu 22 kunnasta (conselhos, yksikössä conselho).
Boa Vista
Brava
Maio
Mosteiros
Paul
Praia
Porto Novo
Ribeira Brava
Ribeira Grande
Ribeira Grande de Santiago
Sal
Santa Catarina
Santa Catarina do Fogo
Santa Cruz
São Domingos
São Filipe
São Lourenço dos Órgãos
São Miguel
São Salvador do Mundo
São Vicente
Tarrafal
Tarrafal de São Nicolau
Talous

Kap Verde on pieni maa, jolla ei ole luonnonrikkauksia ja joka on kärsinyt pahoista kuivista kausista ja veden puutteesta. Sateiden puute rajoittaa maataloutta, jota harjoitetaan vain neljällä saarella vuoden ympäri. Suurin osa saarten bruttokansantuotteesta syntyy palvelusektorilla.
Lähivesillä olisi hummereita ja tonnikaloja, mutta kalastuspotentiaalia ei hyödynnetä täydellä teholla. Ulkomailla asuvien kapverdeläisten kotiin lähettämät rahat tuottavat yli 20 prosenttia bruttokansantuotteesta.
Saarilla on yhteensä kymmenen lentokenttää. Maantietä on 1 350 kilometriä. Porto Grande on ainoa varsinainen satama. Kaikkien asuttujen saarten välillä on matkustajalauttaliikennettä.
Väestö

Vuoden 2010 väestönlaskennassa maan 491 575 asukkaasta 61,8 prosenttia eli kaupungeissa. Nuorten osuus oli suuri: puolet väestöstä oli alle 22-vuotiaita. Vuonna 2021 asukkaita oli jo 561 901.
Suurin osa Kap Verden asukkaista on alkuperältään portugalilaisten siirtolaisten ja afrikkalaisten orjien jälkeläisiä. Etnisistä ryhmistä kreoleiksi kutsuttuihin mulatteihin lasketaan kuuluvaksi 71 prosenttia, afrikkalaisiksi 28 prosenttia ja eurooppalaisiksi prosentti asukkaista. Itse asiassa kapverdeläisiä asuu enemmän Kap Verden ulkopuolella kuin itse maassa, sillä sateiden niukkuus ja luonnonvarojen vähäisyys ovat rohkaisseet monia muuttamaan ulkomaille.
Portugalin lisäksi saarilla puhutaan portugaliin pohjautuvaa kapverdenkreolia, jolla ei ole virallista asemaa. Perustuslaki pyrkii kuitenkin kreolikielen virallistamiseen ja määrittelee kansalaisten velvollisuudeksi osata kumpaakin. Roomalaiskatolisuus on hallitseva uskonto, ja siihen on sekoittunut piirteitä perinteisistä heimouskonnoista.
Kulttuuri

Kap Verden kulttuuri heijastaa sen afrikkalaisia juuria. Saaret tunnetaan erilaisista musiikkilajeistaan, joiden alkuperä vastaa eri puolilta tulleiden kapverdeläisten alkuperää.
Laulaja Cesária Évora on esiintynyt ympäri maailmaa, ja hänen levyjään on myyty suuria määriä Euroopassa. Hän nousi maailmanmaineeseen lähes 50-vuotiaana ja jatkoi esiintymistä 70-vuotiaaksi asti.
Perusruokaa on maissi. Kansallisruoka cachupa on pataruoka, joka tehdään kuivatusta maissista eli hominystä, pavuista ja lihasta. Sokeriruo’osta tehdään grog-nimistä viinaa.
Kulttuuri > Urheilu

Kap Verde on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1996 alkaen 2–5 urheilijan joukkueilla. Se ei ole saanut mitaleita. Kap Verden koripallomaajoukkue on päässyt Afrikan-mestaruuskilpailuissa kolmanneksi, vuonna 2007. Kap Verden jalkapallomaajoukkue oli FIFAn rankingissa vuoden 2014 päättyessä sijalla 40.
Kulttuuri > Media

Kap Verden yleisradioyhtiö on nimeltään RTC, joka jakautuu televisioon (TCV), radioon (RCV) sekä nuorisolle suunnattuun kanavaan (RCV+). Kanava sai alkunsa vuonna 1986, kun yksipuoluejärjestelmän aikana kaksi yksityistä radiokanavaa kansallistettiin ja uuden yhtiön nimeksi tuli Rádio Nacional de Cabo Verde (RNCV). Maan avauduttua vuonna 1992 yksityiset mediat palasivat, ja 1997 RNCV ja televisiota hallinnoiva TNCV yhdistettiin nykyiseksi RTC:ksi.
Suurin osa maan mediasta on valtion omistuksessa, mutta esim. radiokanavat Praia FM ja Radio Comercial. Kapverdeläisiä lehtiä ovat muun muassa A Nação, A Semana ja Jornal O Cidadão.
Toimittajat ilman rajoja on kiitellyt maata sen poikkeuksellisesta median vapaudesta. Hyökkäykset toimittajia vastaan ovat lähes olemattomia..
Internetiä käyttää 43,0 prosenttia kansalaisista (2017).
Aiheesta muualla

Yhdysvaltain ulkoministeriön maaprofiili (Background Note: Cape Verde) (englanniksi)
| n k Portugalinkielisten maiden yhteisö |
| --- | --- |
Jäsenvaltiot:  Angola  Brasilia  Guinea-Bissau  Itä-Timor  Kap Verde  Mosambik  Portugali  Päiväntasaajan Guinea  São Tomé ja Príncipe 
| n k Afrikan valtiot |
| --- | --- | --- |
|  Pohjois-Afrikka |  Algeria  Egypti  Libya  Marokko  Mauritania  Sudan  Tunisia  |  |
|  Länsi-Afrikka |  Benin  Burkina Faso  Gabon  Gambia  Ghana  Guinea  Guinea-Bissau  Kamerun  Kap Verde  Kongon tasavalta  Liberia  Mali  Norsunluurannikko  Niger  Nigeria  Päiväntasaajan Guinea  São Tomé ja Príncipe  Senegal  Sierra Leone  Togo  |  |
|  Keski-Afrikka |  Burundi  Keski-Afrikan tasavalta  Kongon demokraattinen tasavalta  Ruanda  Tšad  |  |
|  Itä-Afrikka |  Djibouti  Eritrea  Etelä-Sudan  Etiopia  Kenia  Seychellit  Somalia  Tansania  Uganda  |  |
|  Eteläinen Afrikka |  Angola  Botswana  Etelä-Afrikka  Komorit  Lesotho  Madagaskar  Malawi  Mauritius  Mosambik  Namibia  Swazimaa  Sambia  Zimbabwe  |  |
 Itsehallintoalueet: Länsi-Sahara kiistanalainen alue  Mayotte  Réunion  Saint Helena 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 2  Australia  Kreikka 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  UK Parliament  Yle 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  NARA  IdRef 
Kap Verden kartta. Kuvan alalaidan neljä suurta saarta muodostavat eteläisemmän Sotaventon saariryhmän, ja loput pohjoisemmassa Barlaventon.
Saint Vicenten saari
Vanha postikortti Sao Vicentestä
Oikeuspalatsi Praiassa
Praian kansainvälinen lentoasema
Luzin Neitsyt Marian kirkko São Vicentessa.
Cesária Évora esiintymässä Luxemburgissa vuonna 2009.
Rolls-Royce Ghost

| Rolls-Royce Ghost |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Rolls-Royce Motor Cars
Konserni:  BMW
Valmistusvuodet:  2010-
Korimalli:  4-ovinen sedan
Luokka:  F-segmentti
Muotoilija:  Andreas Thurner (2006) Charles Coldham (sisätilat)
Edeltäjä:  Rolls-Royce Silver Seraph
Teknisesti samankaltaisia:  Rolls-Royce Wraith Rolls-Royce Dawn BMW 7-sarja (F01)
Tekniset tiedot
Mitat
Pituus:  5 296 mm
Leveys:  1 947 mm
Korkeus:  1 502 mm
Rolls-Royce Ghost on sedan-korimallinen luksusauto, jota brittiläinen Rolls-Royce Motor Cars on valmistanut vuodesta 2010.
Autolle tehtiin facelift vuonna 2014, ja uudempaa versiota kutsutaan nimellä Ghost Series II.
Ghost ennen facelifitiä
Ghost takaa
Ghost sisältä
Ghost Black Badge
Kurdistanin yhteisöjen liitto (KCK)

KCK:n lippu
Kurdistanin yhteisöjen liitto (Koma Civakên Kurdistanê, KCK) on kurdijohtaja Abdullah Öcalanin aloitteesta perustettu kurdilainen järjestö. Vuonna 2005 perustettu KCK toimii kattojärjestönä demokraattisen konfederalismin ajatukset jakaville kurdijärjestöille, jotka vaikuttavat Turkin, Syyrian, Irakin ja Iranin alueilla sekä diasporayhteisöissä. Keskeisimmiksi periaatteiksi ("kolmeksi pilariksi)" KCK määrittelee ruohonjuuritason demokratian, naisten vapautuksen ja ekologian.
Järjestö pitää säännöllisiä yleiskokouksia (kansojen kokouksia). Kokouksia on pidetty esimerkiksi Irakin kurdialueilla. Sillä on toimintaa myös Turkissa. KCK:n valtarakenteet suosivat kansallisvaltio-mallin ohittavaa paikallistason päätöksentekoa kylä- ja naapurustoneuvostoineen. Se näkee tämän demokraattisena vastakohtana "keskittyneelle, yltiöbyrokraattiselle ja hierarkiselle" päätöksentekomallille. KCK:hon kuuluu jäseniä ja tukijoita kurdiyhteisöistä, mutta myös esimerkiksi alueen arabeista, turkkilaisista, assyrialaisista. PKK, PÇDK, PYD ja PJAK ovat KCK:n jäsenpuolueita. Järjestö ottaa kantaa alueen asioihin ja myös kansainvälisemminkin. KCK:n nykyisinä yhteispuheenjohtajina toimivat Besê Hozat ja Cemil Bayik.
Fiat 500L

| Fiat 500L |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Serbia
Valmistaja:  Fiat
Konserni:  Fiat Chrysler Automobiles
Valmistusvuodet:  2012–2022
Korimalli:  5-ovinen tila-auto
Luokka:  M-segmentti
Edeltäjä:  Fiat Idea
Teknisesti samankaltaisia:  Fiat 500X Fiat Tipo Fiat Toro Jeep Commander Jeep Compass (MP) Jeep Renegade
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  GM Fiat Small Wide LWB
Moottori:  R2 R4
Iskutilavuus:  0,9–1,6 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen robotti 6-vaihteinen automaatti 6-vaihteinen kaksoiskytkin
Fiat 500L on Fiatin vuosina 2012–2022 valmistama tila-automalli, joka korvasi Fiat Idean. 500L perustuu samalle alustarakenteelle kuin Fiat 500X-, Tipo- ja Jeep Renegade -mallit. Normaalin version lisäksi mallista on saatavana pidennetty seitsenpaikkainen 500L Living sekä maasturihenkinen 500L Trekking, joka on kuitenkin aina etuvetoinen.
Vuoden 2012 Euro NCAP -kolaritestistä 500L sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Vuonna 2017 500L uusittiin Fiatin mukaan 40 prosenttia auton komponenteista. Ulkoiset muutokset kohdistuivat puskureihin ja etusäleikköön.
Fiat 500L Living
Fiat 500L Trekking
Facelift-mallin Fiat 500L.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fiat 500L Wikimedia Commonsissa
Fiatin automallit