stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wilh. Schauman
Historia

Yhtiö perustettiin 1911 Wilhelm Schaumanin kuoleman jälkeen jatkamaan hänen omistamisensa yritysten toimintaa. Näihin kuului sahoja, Jyväskylän vaneritehdas sekä sokeri- ja sikuritehtaat Pietarsaaressa. Schaumanin vanerinvalmistus oli alusta lähtien hyvin kannattavaa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vanerin vienti Venäjältä ja Baltiasta länteen oli loppunut. Suomi oli ainoa Euroopan maa joka pystyi viemään merkittäviä määriä vaneria ja jolla oli myös riittävästi vanerin raaka-aineena tarvittavaa rauduskoivua. Schauman perusti toisen vaneritehtaan Savonlinnaan 1921 ja osti Joensuussa toimineen Itä-Suomen Faneeritehdas Oy:n vaneritehtaan 1924. Yhtiön vanerituotanto nousi vuoden 1913 5 000 kuutiometristä vuonna 1928 jo 31 000 kuutiometriin.
Schauman rakensi myös 1934 sulfiittiselluloosatehtaan Pietarsaareen Alholmaan. Vuonna 1935 tuotannon aloittanut tehdas kuului erilliselle yhtiölle nimeltä Ab Jakobstads Cellulosa-Pietarsaaren Selluloosa Oy joka liitettiin 1960 osaksi Schaumania.
Sokerinvalmistuksesta luovuttiin 1919 kun Pietarsaaren sokeritehtaasta tuli osa samana vuonna perustettua Oy Suomen Sokeri Ab:tä. Sikurin valmistus jatkui kannattavana mutta sotavuosia lukuun ottamatta pienimuotoisena aina vuoteen 1960 saakka ja viimeinen sikurierä myytiin varastosta syyskuussa 1964.
Schauman alkoi 1950- ja 1960-luvuilla valmistaa myös puukuitulevyjä ja lastulevyjä. Uusi puukuitulevytehdas aloitti toimintansa Savonlinnassa 1954. Jyväskylän lastulevytehdas avattiin 1958, Viialan levytehdas ostettiin 1962 Viiala Oy:ltä ja vuonna 1969 perustettiin lastulevytehdas myös Joensuuhun. 1960-luvun alussa perustettiin Pietarsaareen myös sulfaattiselluloosatehdas, paperitehdas ja paperisäkkejä valmistanut Wisapakin tehdas. 1970-luvun alussa Schauman oli jo Suomen suurin markkinasellun valmistaja ja Pietarsaaren paperisäkkitehdas oli Suomen suurin. Schauman hankki myös CrafSacin säkkitehtaan Rouenista Ranskasta 1969. Schaumanilla oli myös rakennuspuusepänteollisuutta ja se omisti vuodesta 1971 pietarsaarelaisen, suuria Swan-purjeveneitä valmistaneen Nautorin veneveistämön.
Vuonna 1980 Schauman osti Asko-yhtymä Oy:ltä Fennia-Fanerin entiset vaneritehtaat Lahdessa ja Vammalassa. 1983 Schauman osti Antti Aarnion Palkkiyhtymältä 1960-luvulla perustetut Ristiinan Pelloksen ja Kiteen Puhoksen lastulevy- ja vaneritehtaat.
Schauman oli Helsingin pörssin päälistalla vuosina 1949-1988. Yhtiö fuusioitiin 1988 Kymmene-konserniin ja vuodesta 1996 se on ollut osa UPM-Kymmene konsernia.
Toimitusjohtajia

1945–1947 Edvard Hanell
1947–1951 Carl-Gustaf Londen
1951–1968 Uno Savola
1969–1988 Gay Ehrnrooth
Kirjallisuutta

Per Schybergson: Juuret metsässä. Schauman 1883–1983 I–II. Helsinki 1983. ISBN 951-99452-3-7.
Dorrit Willumsen

| Dorrit Willumsen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. elokuuta 1940 Kööpenhamina
Kansalaisuus:  Tanska
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Jess Ørnsbo
Kirjailija
Äidinkieli: tanska
Tyylilajit:  proosa, runous, novelli
Palkinnot
 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 1997 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Dorrit Kirsten Willumsen (s. 31. elokuuta 1940 Kööpenhamina) on tanskalainen kirjailija.
Willumsen debytoi vuonna 1965 novellikokoelmalla Knagen. Siitä alkaen hän on julkaissut useita romaaneja, runoja ja novelleja. Romaanilla Marie Willumsen teki todellisen läpimurtonsa vuonna 1983. Romaani käsitteli Madame Tussaudin elämää Ranskan vallankumouksen aikana sekä tämän taiteellisten pyrkimysten vaikeaa yhteensovittamista ihmissuhteisiin. Willumsenin varhaisia teoksia leimaa kriittisyys nyky-yhteiskuntaa ja naisten huonoa asemaa kohtaan.
Vuonna 1986 Willumsen julkaisi omaelämäkerrallisen muistelmaromaanin Suk hjerte, joka kuvaa kolmen naisen elämää 1930-luvulta 1980-luvulle. Romaani Klædt i purpur, joka ilmestyi vuonna 1990, sovitettiin myöhemmin näytelmäksi. Se kertoo keisarinna Theodoran lapsuudesta 500-luvun ​​Roomassa.
Willumsen sai vuonna 1997 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon edellisenä vuonna ilmestyneestä romaanista Bang: en roman om Herman Bang. Siinä valottuu tanskalaisen kirjailijan Herman Bangin elämän ja työn yhteys. Tämä teema tulee esille monissa muissakin Willumsenin teoksissa.
Willumsenin puoliso oli kirjailija Jess Ørnsbo ja heidän poikansa runoilija Tore Ørnsbo.
Palkinnot ja tunnustukset

Kultaiset laakerit -kirjallisuuspalkinto 1983
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 1997
Suomennetut teokset

Turisti haudattuna: kuunnelma (For slet ikke at tale om Marcia), suom. Tuovi Paju. Helsinki: Yleisradio 1973
Mutaatio, novelli, teoksessa: 47: eurooppalaisia nykynovelleja, Helsinki: Otava 1997 ISBN 951-1-13889-8
Donald W. Winnicott

Donald W. Winnicott vuonna 1952.
Donald Woods Winnicott (7. huhtikuuta 1896 Plymouth – 28. tammikuuta 1971 Lontoo) oli englantilainen lastenlääkäri ja psykoanalyytikko. Hän syntyi Plymouthissa varakkaaseen metodistiperheeseen. Hänen isänsä oli kauppias sir Frederick Winnicott ja hänen äitinsä Elizabeth Martha Woods.
Winnicottilla oli rauhallinen lapsuus. Hän kävi koulua Cambridgen Leys Schoolissa ja opiskeli lääketiedettä Cambridgen yliopiston Jesus Collegessa. Ensimmäinen maailmansota keskeytti opinnot. Tuolloin hän toimi apulaiskirurgina (probationer surgeon) kuninkaallisen laivaston hävittäjällä. Hän valmistui lääkäriksi vuonna 1920, ja 1923 (jolloin hän meni naimisiin Alice Taylorin kanssa) hän sai viran Paddington Green Children's Hospitalissa ja hänestä tuli lontoolainen lastenlääkäri. Hän työskenteli siellä 40 vuotta. D. W. Winnicott avioitui toisen kerran vuonna 1958 psykoanalyytikko Elsie Clare Nimmo Brittonin kanssa.
Winnicott nousi kuuluisuuteen, kun Anna Freudin seuraajat taistelivat Melanie Kleinin kanssa siitä, kuka on Sigmund Freudin oikea seuraaja. Toisen maailmansodan loppuun mennessä saavutettiin kompromissi freudilaisten, kleinilaisten ja keskustan välillä. Winnicott kuului keskustaryhmään.
Winnicott tutki ja hoiti psyykkisesti kärsiviä lapsia ja heidän äitejään. Työssään hän saattoi kehittää teoriaansa ja hoitomenetelmäänsä; hänen luomiaan käsitteitä ovat esimerkiksi "holding environment" (kannattelu) ja "transitional object" (siirtymäobjekti), jollaisen perikuva on Tenavien Epun turvariepu.
Winnicottin teoreettiset julkaisut painottivat empatiaa ja mielikuvitusta sekä välittämistä.
Hän kuoli vuonna 1971 useiden sydänkohtauksien jälkeen. Hänen tuhkansa haudattiin Lontooseen.
Edith Wharton

| Edith Wharton |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. tammikuuta 1862 New York City, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 11. elokuuta 1937 (75 vuotta) Saint-Brice-sous-Forêt, Val-d'Oise, Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Pulitzer-palkinto 1921 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Edith Newbold Wharton (o.s. Jones, 24. tammikuutalähde? 1862 New York, New York, Yhdysvallat – 11. elokuutalähde? 1937 Saint-Brice-sous-Forêt, Ranska) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän sai vuonna 1921 Pulitzer-palkinnon romaanista Viattomuuden aika (Age of Innocence, 1920). Hänen tunnetuin teoksensa on Säätynsä uhri (House of Mirth, 1905).
Elämä

Jones oli syntyisin newyorkilaisesta hienostoperheestä. Perheen viettäessä paljon aikaa Euroopassa tyttärellä oli kotiopettaja. Ajan tapaan perheen yhteiskuntaluokassa ei arvostettu taiteellisia ja älyllisiä pyrkimyksiä eikä koulutusta pidetty tarpeellisena, vaan naisen tehtävä oli löytää sopiva aviomies omasta yhteiskuntaluokastaan ja hoitaa sen jälkeen kotia ja lapsia. Wharton hylkäsi nämä arvot jo nuorena ja vietti mieluummin aikaa isänsä kirjastossa.
Vuonna 1885 Wharton meni naimisiin itseään 13 vuotta vanhemman bostonilaisen Edward Whartonin kanssa. He asuivat yhdessä 28 vuotta, mutta avioliitto ei ollut onnellinen. Edith haki eroa vuonna 1913 miehensä aviorikoksen vuoksi.
Vuonna 1911 Wharton muutti erilleen miehestään ja asettui asumaan Ranskaan, jossa hän vietti loppuelämänsä. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän järjesti hätäapua pakolaisille ja orvoille ja oli mukana toimikunnissa ja järjestöissä, jotka pyrkivät korjaamaan sodan tuhoja. Hän kirjoitti laajasti matkoistaan eturintamalle, ja näitä raportteja julkaistiin vuonna 1915. Ranskan hallitus myönsi hänelle Ranskan Kunnialegioonan kunniamerkin tunnustuksena rohkeudesta ja työstä ranskalaisten hyväksi.
Wharton oli Henry Jamesin ystävä ja oppilas, ja hänen ystäväpiiriinsä kuului muutakin aikakauden älymystöä, kuten Egerton Winthrop, Paul Bourget ja Walter Berry.
Kirjallinen tuotanto

Wharton alkoi kirjoittaa jo nuorena, ja hän oli 16-vuotias, kun kaksi hänen runoaan julkaistiin Atlantic Monthly -lehdessä. Hänen runojaan julkaistiin myöhemmin myös Scribner's-, Harper's- ja Century-lehdissä. Wharton alkoi kuitenkin keskittyä kirjoittamiseen enemmän vasta 1890-luvun lopulla. Useat hänen teoksistaan kuvailevat aikansa joutilasta amerikkalaista yläluokkaa ja sen psykologiaa ja moraalia. Whartonin omaelämäkerta A Backward Glance ilmestyi vuonna 1934.
Whartonin tuntematon näytelmä The Shadow of a Doubt vuodelta 1901 löytyi vuonna 2017 texasilaisen yliopiston arkistosta.
Kirjallinen tuotanto > Säätynsä uhri

Säätynsä uhri (engl. House of Mirth, 1905) kertoo kauniista, mutta epäonnisesta Lily Bartista. Hänet on opetettu yläluokkaiseksi vaimoksi, mutta hän ei kykene myymään itseään kuin kauppatavaraa.
Tässä kirjassa tulevat esiin Whartonin keskeiset tapahtumapaikat, juonet ja teemat: New Yorkin vanha yläluokka ristiriitatilanteessa uusrikkaiden kanssa sekä hahmojen turha kamppailu heitä suurempien sosiaalisten voimien ja heitä moraalittomampien hahmojen vangitsemana.
Palkinnot ja tunnustukset

Wharton sai Pulitzer-palkinnon vuonna romaanista Viattomuuden aika (1920). Hän oli ensimmäinen nainen, jolle palkinto myönnettiin.lähde? Vuonna 1924 Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemia myönsi Whartonille kultaisen mitalin. Wharton oli ensimmäinen nainen, jolle palkinto myönnettiin.
Teokset

Jälkeenpäin (Afterward, 1910), teoksessa Amerikkalaiset aaveet, suom. Sari Kallionen ja Anita Puumalainen. WSOY 1995 ISBN 951-0-20244-4
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Verses, 1878 (romaani)  Only a Child, 1879 (runo)  The Decoration of Houses, 1897  The Greater Inclination, 1899  The Touchstone, 1900  The Line of Least Resistance, 1900  The Rembrandt, 1900  April Showers, 1900  Crucial Instances, 1901  The Moving Finger, 1901  The Recovery, 1901  Margaret of Cortona, 1901 (runo)  The Shadow of a Doubt, 1901 (näytelmä)  The Valley of Decision, 1902  The Quicksand, 1902  The Reckoning, 1902  The Mission of Jane, 1902  The Dilettante, 1903  The Vice of Reading, 1903  Italian Villas and Their Gardens, 1904  The Last Asset, 1904  The Letter, 1904  The Other Two, 1904  The Pot-Boiler, 1904  |  The Best Man, 1905  Säätynsä uhri (The House of Mirth), 1905 (suom. A. H., Kirja, 1922)  Italian Backgrounds, 1905  In Trust, 1906  The Introducers, 1906  The Fruit of the Tree, 1907  Madame de Treymes, 1907  A Motor-Flight Through France, 1908  The Bolted Door, 1908  Expiation, 1908  Artemis to Actaeon and Other Verses, 1909  A Grave, 1909 (runo)  Ogrin the Hermit, 1909  The Comrade, 1910  The Letters, 1910  Other Times, Other Manners, 1911  Ethan Frome, 1912  The Reef, 1912 (romaani)  The Long Run, 1912  The Custom of the Country, 1913  Coming Home, 1915  Fighting France, from Dunkerque to Belfort, 1915  The Great Blue Tent, 1915 (runo)  The Book of the Homeless, 1916  Xingu and Other Stories, 1916  |  The Bunner Sisters, 1916  Summer, 1917 (romaani)  The Marne, 1918  The Refugees, 1919  French Ways and Their Meaning, 1919  The Seed of the Faith, 1919  Writing a War Story, 1919  Viattomuuden aika (The Age of Innocence), 1920 (romaani, suom. Sirkka-Liisa Norko-Turja, Otava, 1955)  In Morocco, 1921  In Provence and Lyrical Epigrams, 1920 (runo)  The Glimpses of the Moon, 1922  A Son at the Front, 1923  Old New York, 1924 (romaani)  The Mother's Recompense, 1925  The Writing of Fiction, 1925  Here and Beyond, 1926  Twelve Poems, 1926  Twilight Sleep, 1927  The Children, 1928  Hudson River Bracketed, 1929  The Gods Arrive, 1932  Roman Fever, 1934  A Backward Glance, 1934  The Buccaneers, 1938  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edith Wharton Wikimedia Commonsissa
Edith Wharton: The Shadow of a Doubt: A Play in Three Acts Introduction by Laura Rattray and Mary Chinery (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC 2  IdRef
Werner Wiskari

Werner Wiskari Helsingissä marraskuulla 1961.
Werner M. Wiskari (16. toukokuuta 1918 Michigan – 8. joulukuuta 2008 Wakefield, Charlestown, Rhode Island, Yhdysvallat) oli amerikansuomalainen toimittaja, joka työskenteli The New York Times -lehden palveluksessa lähes 40 vuotta. Hänen isänsä oli Jääskestä Etelä-Karjalasta kotoisin ollut, Yhdysvaltoihin muuttanut pastori Matti Wiskari. Wernerin äiti oli kotoisin Nokialta.
Wiskari palveli toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain laivastossa Tyynellämerellä. Sodan päätyttyä hän opiskeli Columbian yliopistossa ja tuli toimittajaksi The New York Times -lehden palvelukseen 1948. Vuosina 1958–1964 Wiskari toimi lehden Pohjois-Euroopan-kirjeenvaihtajana Tukholmassa, jossa hän myös selosti, kuka sai kulloisenkin vuoden Nobelin palkinnon.
Tässä vaiheessa hän perehtyi myös Suomen asioihin ja raportoi Yhdysvaltoihin niin kutsutuista yöpakkasista syksyllä 1958, noottikriisistä syksyllä 1961 ja muista kansainvälistä huomiota herättäneistä tapahtumista. Niinpä silloinen eduskunnan puhemies ja pääministeri Karl-August Fagerholm ristikin Wiskarin ”pahanilmanlinnuksi”, koska hänen mielestään Wiskari ilmestyi Helsinkiin aina kun jotakin ikävää oli tapahtumassa.
Vuonna 1959 Wiskari oli ensimmäinen ulkomainen kirjeenvaihtaja, jolle presidentti Urho Kekkonen myönsi virallisen haastattelun. Wiskari kävi Helsingissä useita kertoja vielä sen jälkeen, kun New York Times oli lakkauttanut asemapaikkansa Tukholmassa, ja miltei jokaisella Helsingin-käynnillään hän pistäytyi myös Tamminiemessä. Max Jakobsonin mukaan Wiskarissa yhdistyivät yhdysvaltalainen tutkiva journalismi ja suomalainen itsepäisyys ja tämän ansiosta Wiskari sai selville paljon sellaista, mitä ei ollut tarkoitettu julkisuuteen.
Wiskari siirtyi New York Timesin ulkomaantoimitukseen 1968 ja oli muun muassa mukana valmistelemassa Yhdysvaltain Vietnamin sotaan joutumista selvittäneitä Pentagonin papereita julkaistavaksi.
Wiskari kirjoitti jo kesällä 1979 presidentti Urho Kekkosen kärsivän muistikatkoksista. Hänen mukaansa Yleisradio leikkasi uutiskatsauksista pois kohdat, joissa presidentti takelteli pitäessään valmistelemattomia puheita. Suomen tiedotusvälineissä asiasta vaiettiin ja se tuli julkisuuteen vasta elokuussa 1981 presidentin Islannin-matkan jälkeen.
Wiskarin raportoi myös Iranin ja Irakin välisestä sodasta 1980-luvulla.
Wiskari jäi eläkkeelle 1984 ja asettui asumaan Charlestowniin Rhode Islandiin. Kokemuksistaan Pohjois-Euroopan kirjeenvaihtajana hän kirjoitti tarinakokoelman Bad Weather Bird (suom. Pahanilmanlintu).
Wiskari osallistui myös kotikaupunkinsa Charlestownin kunnallispolitiikkaan demokraattien riveistä.
Teoksia

Werner Wiskari: Pahanilmanlintu. (Bad Weather Bird.) Suomentanut Seppo Hyrkäs. Porvoo: WSOY, 1987. ISBN 951-0-13307-8.
Hugo Winter (rovasti)

Hugo Winter (3. heinäkuuta 1866 Hartola – 23. huhtikuuta 1949 Saarijärvi) oli suomalainen rovasti ja maailmanmatkaaja.
Winterin vanhemmat olivat Hartolan kirkkoherra Adolf Magnus Winter (1828–1880) ja Julia Malvina Bonsdorff (1836–1926). Hän pääsi ylioppilaaksi 1885 Jyväskylän lyseosta ja suoritti teologisen erotutkinnon Helsingin yliopistossa 1889. Winter vihittiin papiksi 1890.
Winter oli aluksi ylimääräisenä pappina Pyhäjärvellä (V.l.), Hollolassa ja Hirvensalmella ja sen jälkeen 1894–1915 Hollolan seurakunnan toisena kappalaisena ja samalla Lahden kauppalan ja vuodesta 1905 Lahden kaupungin pastorina. Hän oli Hartolan kirkkoherrana 1915–1920 ja Saarijärven kirkkoherrana 1920–1947. Winter sai rovastin arvonimen 1928.
Winter teki vuodesta 1890 lähtien useita ulkomaanmatkoja ja piti matkakokemuksistaan esitelmiä. Hän kävi muun muassa enonsa, matematiikan ja luonnontieteen yliopettaja Ernst Jakob Waldemar Bonsdorffin kanssa Egyptissä vuonna 1896 sekä Huippuvuorilla 1909, matkasi 1907 Himalajalle, Shanghaihin ja Havaijille ja 1913 Algerian kautta Australiaan ja Uruguayihin. Vuonna 1921 hän kävi Yhdysvalloissa, 1925 Etelä-Afrikassa, 1929 Yhdysvalloissa ja Länsi-Intian saarilla, 1935 Yhdysvalloissa, 1936 Pariisissa, 1937 Unkarissa, 1938 Etelä- ja Väli-Amerikan maissa sekä Länsi-Intian saarilla ja vuonna 1939 Portugalissa ja Italiassa.
Hugo Winter oli naimisissa vuodesta 1929 Gerda Elisabet von Haartmanin (1877–1963) kanssa. Winterin sisaruksia olivat kirjailija Maila Talvio ja merikapteeni, kirjailija Ernst Winter (Erkki West).
Teoksia

Maailmanmatkoiltani : rovasti Hugo Winterin matkakertomuksia vuosilta 1896-1925 ; toimittanut Maija Länsisalo. Sampo-lehti, Saarijärvi 2005
Kirjallisuutta

Tiina Koskimies ; Ravintoa sielulle ja ruumiille : suomalainen pappilapuutarha 1900-luvun alkupuoliskolla. Tutkimuksia / Jyväskylän yliopisto, etnologian laitos 39. Jyväskylä 1999
Martti Lappalainen : Vain tavallinen maalaispastori : rovasti Hugo Winterin saarijärvivuodet 1923-1949. Omakustanne, Saarijärvi 2001 ISBN 952-91-3993-4
Edward Winter

Edward Winter on brittiläinen journalisti, historioitsija, keräilijä ja shakkikirjailija. Hän pitää vakituista kolumnia Chess Notes. Hän asuu Genevessä Sveitsissä.
Kirjat

Chess Facts and Fables (2006) ISBN 0-7864-2310-2
A Chess Omnibus (2003) ISBN 1-888690-17-8
Kings, Commoners and Knaves: Further Chess Explorations (1999) ISBN 1-888690-04-6
Chess Explorations (1996) ISBN 1-85744-171-0
CAPABLANCA A Compendium of Games, Notes, Articles, Correspondence, Illustrations and Other Rare Archival Materials on the Cuban Chess Genius José Raúl Capablanca, 1888-1942 (1989) ISBN 0-89950-455-8
World Chess Champions (1981) ISBN 0-08-024094-1
Aiheesta muualla

http://www.chesshistory.com/
Markku Wilenius

| Markku Wilenius> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. marraskuuta 1961 Helsinki (ikä 63)
Ammatti:  professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Jyväskylän yliopisto (YTM 1992, YTL 1995), Helsingin yliopisto (VTT 1997)
Instituutti:  Turun yliopiston Tulevaisuuden tutkimuskeskus
Tutkimusalue:  tulevaisuuden tutkimus, yhteiskuntatieteellinen ympäristötutkimus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Markku Johannes Wilenius (s. 28. marraskuuta 1961 Helsinki) on suomalainen tutkija, tulevaisuudentutkimuksen professori Turun yliopiston tulevaisuuden tutkimuskeskuksessa marraskuusta 2014 lähtien ja Dubain tulevaisuusakatemian tieteellinen johtaja vuoden 2020 alusta.
Koulutus ja ura

Wilenius kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin steinerkoulusta (1981). Hän valmistui puutarha-arkkitehdiksi vuonna 1988. Sen jälkeen hän opiskeli Jyväskylän yliopistossa yhteiskuntatieteiden maisteriksi (1992) ja lisensiaatiksi (1995). Valtiotieteiden tohtoriksi hän valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1997. Hänen englanninkielinen, yhteiskuntatieteelliseen ympäristötutkimuksen piiriin kuuluva väitöskirjansa (1997) oli otsikoitu Faust on Wheels: Conceptualizing Modernization and Global Climate Change.
Vuonna 1992 hän toimi tutkijana Suomen Akatemian ilmastonmuutoksen tutkimusohjelmassa. Vuonna 1996 Wilenius aloitti Turun kauppakorkeakoulun tulevaisuuden tutkimuskeskuksen koordinaattorina Suoman Akatemian Citizenship and Ecomodernization in the Information Society: Futures Approach -tutkimushankkeessa.  Wilenius johti keskusta vuosina 1999–2001 ja 2003–2005. Hän työskenteli tulevaisuudentutkimuksen professorina Turun yliopiston kauppakorkeakoulun Tulevaisuuden tutkimuskeskuksessa vuosina 2004–2012.
Vuosina 2007–2010 Wilenius työskenteli vakuutusyhtiö Allianzin ylimmässä johdossa ja neuvonantajana toimien muun muassa strategiayksiön johtajana.
Vuonna 2016 hänelle myönnettiin neljän vuoden kestoinen Unescon professuuri (UNESCO Chair in Learning Society and Futures of Education).
Jäätyään valitsematta Suomen itsenäisyyden juhlarahaston Sitran johtajaksi vuonna 2019 hän aloitti työt Dubai Future Academyn dekaanina vuoden 2020 alussa.
Wilenius on tutkinut muun muassa teknologian, talouden, ruoan, kulttuurin, ilmaston, koulutuksen, median, alueellisen kehityksen ja Euroopan tulevaisuuteen liittyviä teemoja. Hän on toiminut monissa valtionhallinnon toimikunnissa ja on muun muassa Suomen IPCC-työryhmän ja Rooman Klubin jäsen sekä Walter Ahlströmin säätiön ja Runar Bäckströmin säätiön puheenjohtaja.
Markku Wileniuksen Tulevaisuuskirja (Otava, 2015) sai Lauri Jäntin säätiön kunniamaininnan vuonna 2016.
Yksityiselämä

Wileniuksen isä oli filosofian emeritusprofessori Reijo Wilenius.
Teoksia

Luovaan talouteen: kulttuuriosaaminen tulevaisuuden voimavarana.  Helsinki:  Edita, 2004.  ISBN 951-37-4029-3
Tulevaisuuskirja: metodi seuraavan aikakauden ymmärtämiseen.  Helsinki:  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-28663-9
Aiheesta muualla

Markku Wileniuksen verkkosivut
Markku Wilenius. University of Turku, Finland Futures Research Centre (englanniksi) (researchgate.net)
Google Scholarin haku "Markku Wilenius" (englanniksi) (scholar.google.com)
Markus Ziemann (4.8.2019) Tulevaisuustutkija Markku Wilenius tietää, että 10 vuoden päästä elämme täysin erilaisessa maailmassa: "Suuri herääminen on selvästi tapahtumassa" (yle.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Pentti Rautawaara

Aulikki ja Pentti Rautawaara vuonna 1943.
Eero Pentti Rautawaara (28. kesäkuuta 1911 Vaasa – 31. maaliskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen kansainvälisestikin tunnettu sellotaiteilija. Hänen isänsä oli laulaja Wäinö Rautawaara, sisarensa oopperalaulaja Aulikki Rautawaara ja serkkunsa säveltäjä Einojuhani Rautavaara sekä setänsä oopperalaulaja Eino Rautavaara.
Rautawaara opiskeli sellonsoittoa Helsingin musiikkiopistossa Ossian Fohströmin johdolla vuosina 1929–1931 ja teki opintomatkoja Norjaan, Saksaan, Ranskaan ja Britanniaan vuosina 1932–1939. Hän piti ensikonserttinsa vuonna 1933. Ensimmäinen kiinnitys hänellä oli Helsingin Teatteriorkesterissa vuoteen 1942 ja vuodesta 1947 hän toimi Radio-orkesterin soolosellistinä. Kotimaan lisäksi Rautawaara konsertoi Virossa, Puolassa, Saksassa, Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa.
Rautawaara soitti yhdessä Cyril Szalkiewiczin kanssa Suomen Solistiyhdistyksen järjestämissä konserteissa, ja hänen perustamansa Helsinki-kvartetti esitti myös hänen serkkunsa sävellyksiä. Rautawaara palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1959.