stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johannes Askolin

Johannes Askolin.
Johannes Askolin (11. marraskuuta 1843 Pornainen – 13. maaliskuuta 1912 Porvoo) oli Porvoossa vaikuttanut kauppias, tehtailija ja kauppaneuvos (1895). Hän aloitti uransa puotipoikana kauppias Henrik Vilhelm Hjorthin kauppahuoneessa. Askolin toimi laivanvarustajana, puutavarakauppiaana, lahjoittajana sekä kunnallismiehenä. Hän omisti useita sahalaitoksia ja kartanoita.
Lapsuus ja uran alku

Johannes Askolin oli sepän poika Pornaisista. Perheeseen kuuluivat äiti Anna, vanhemmat sisaret Sina ja Fredrika sekä pikkuveli Emanuel. Johanneksen isä Johan Askolin kuoli pojan ollessa 10-vuotias, isoisä oli kuollut kolme vuotta tätä ennen. Hän sai 15-vuotiaana paikan puotipoikana Porvoossa, Hjorthin kauppahuoneessa. Omistajan Henrik Hjorthin lisäksi kauppahuoneen liikeasioita hoitivat hänen isoveljensä Theodor ja sisar Flora. Nuorin sisar Märtha oli avioitunut, eikä ollut kauppahuoneen palveluksessa. Johannes opiskeli viisi vuotta kauppiaaksi Hjorthin opastuksella ja ajan salliessa kirjoista Floran avustamana. Vuonna 1862 Theodor kuoli, ja lokakuussa 1864 kuoli myös kauppahuoneen omistaja Henrik Hjorth. Tammikuussa 1865 Hjortin kauppahuone siirtyi Johannes Askolinin nimiin. Syyskuussa samana vuonna Flora (synt. 1826) ja Johannes vihittiin.
Kunnallismies ja hyväntekijä

Johannes Askolin valittiin Porvoon ensimmäiseen kaupunginvaltuustoon vuonna 1874, ja hän jatkoi toimessa yhtäjaksoisesti 34 vuotta, vuoteen 1908 saakka. Hän toimi taksoituslautakunnan jäsenenä, rahatoimikamarin puheenjohtajana (nykyisin vastaa kaupunginhallituksen puheenjohtajan asemaa) sekä erilaisten liikelaitosten luottamustehtävissä. Jotkut vaikutusvaltaiset henkilöt pitivät Askolinia rahakamarin puheenjohtajaksi liian sivistymättömänä ja suoraviivaisena, ja Askolinin 60-vuotispäivien jälkeen hänet korvattiin heti varapuheenjohtaja Gustaf Söderströmillä.
Askolin perusti vuonna 1906 sekä Koskenkylän että Isnäsin kansakoulut, palkkasi niihin opettajat ja kustansi kouluruokailun. Hän piti myös huolen äitinsä ja sisartensa toimeentulosta näiden kuolemaan saakka. Hän antoi lahjoituksia mm. porvoolaiselle Suomen ensimmäiselle kansanopistolle, Porvoon kaupungin historian kirjoitustyöhön ja Näsinmäen hautausmaan siunauskappeliin, Porvoon kaupunginkirjaston laajentamiseen ja Myrskylän kunnalle vähävaraisten auttamiseksi. Pornaisten kunnalle hän antoi summan, jonka korkotuloista tuli käyttää varoja lämpimään kouluateriaan varattomien vanhempien lapsille. Askolinin testamentti sisälsi lahjoituskirjoja Keuhkotaudin Vastustamisyhdistykselle parantolan rakentamiseksi Porvooseen ja sen korkorahastoksi.
Askolin auttoi aatelistoon kuuluneita naapureitaan sortovuosina. Vuonna 1903 hän osti Ruotsiin maanpakoon joutuvalta kreivi Gustaf Filip Creutzilta Malmgårdin kartanon 750 000 kultamarkalla luvaten myydä kartanon samaan hintaan, jos kreivi pystyy palaamaan takaisin. Toinen naapuri, Sarvilahden kartanon isäntä Viktor Magnus von Born, sai valtavan 80 000 markan sakkorangaistuksen sekä karkotusmääräyksen Keski-Venäjälle. Sakon ulosotto aiottiin suorittaa kauppaamalla von Bornin karja yleisessä karjahuutokaupassa, jonne saapui mm. pietarilaisia teuraskarjan ostajia. Kun ensimmäinen lehmä tuotiin navetasta pihalle, karjaisi huutokappameklari: ”Mitä tarjotaan?” Tähän Askolin vastasi: ”80 000 markkaa. Viekää lehmä takaisin Bornin navettaan!”
Avioliitot ja perhe-elämä

Johannes Askolin solmi kolme avioliittoa. Vuonna 1865 solmittu ensimmäinen avioliitto Flora Emerentia Hjorthin (s. 15. tammikuuta 1826) kanssa oli tiettävästi onnellinen. He saivat kaksi lasta. Vuonna 1866 syntyi poika Johannes Vilhelm eli "Janne". Vuonna 1868 syntyi tytär Märtha Johanna, joka menehtyi vauvana. Flora-vaimo kuoli heinäkuussa 1877 vain 51-vuotiaana. Äidin ja Jannen välit olivat olleet lämpimät. Isän kanssa suhde oli jäänyt etäiseksi, kun tämä keskittyi liiketoimiin. Äidin kuolema järkytti poikaa ja hänen terveytensä heikkeni. Jannesta tuli sairastelusta huolimatta ylioppilas vuonna 1886. Isä toivoi pojasta liikkeensä jatkajaa, mutta Jannea kiinnosti upseerin ura. Terveys ei kuitenkaan kestänyt sotilaselämää, ja hänet siirrettiin reserviin. Janne ryhtyi kohentamaan kuntoaan pyöräilen, mutta kuoli sydänkohtaukseen pyöräretkellään vuonna 1897.
Askolin solmi toisen avioliittonsa tammikuussa 1879. Toinen vaimo oli vaasalainen kaunotar Berta Johansson (s. 25. helmikuuta 1856). Pari sai vuonna 1881 pojan, joka kuoli alle vuoden ikäisenä. Berta oli tuhlaavainen ja vietti juhlia aviomiehen hoitaessa liiketoimiaan. Talvella 1883 Berta Askolin palvelusväen mukaan karkasi venäläisen upseerin kanssa Venäjälle, eikä koskaan palannut. Johannes Askolin anoi erivapautta uuteen avioliittoon, kun viranomaisasiat oli selvitetty.
Askolin avioitui kolmannen vaimonsa, porvoolaisen Rosa Vilhelmina Nykoppin (s. 11. maaliskuuta 1856) kanssa vuonna 1883. Rosa oli Askolinin ensimmäisen vaimon Flora Hjorthin Märta-sisaren tytär. Vuonna 1880 leskeksi jääneellä Rosalla oli aiemmasta avioliitosta poika Nils Oskar Osvald (s. 1875) sekä tytär Ella Rosa Sofia (s. 1876). Pariskunnalle syntyi vuonna 1890 tytär Maini Johanna Vilhelmina, jota vanhemmat hemmottelivat. Perheeseen kuului myös Rosan äiti, Märta Langén o.s. Hjorth. Askolin halusi adoptoida Rosan vanhemmat lapset. Nils Oskar ei suostunut adoptioon, eikä halunnut siirtyä Askolinin liikkeen palvelukseen. Hän oli juopottelevainen ja kuoli 28-vuotiaana vuonna 1903. Ellasta tuli Askolinin adoptiotytär vuonna 1900, mutta hän kuoli vuonna 1909.
Johannes Askolin menehtyi vuonna 1912 aivohalvaukseen. Rosa Askolin eli vain noin vuoden miehensä kuoleman jälkeen. Askolinin ainoa perijä oli hänen tyttärensä Maini Askolin. Perheen hautamonumentin Porvoon Näsin hautausmaalle suunnitteli kuvanveistäjä Walter Runeberg.
Aiheesta muualla

Hellsten, Tanja: / Askolin, Johannes (1843–1912). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  7.10.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Walter Runebergin suunnittelema Askolinin hautamuistomerkki Näsinmäen hautausmaalla.
Johan August von Essen

| Johan August von Essen |
| --- | --- |
 Tammikuun valiokunnan jäseniä. Von Essen eturivissä ensimmäinen oikealta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. toukokuuta 1815 Laihia
Kuollut: 26. elokuuta 1873 (58 vuotta) Kaarina
Kansalaisuus:  Suomalainen
Ammatti:  Lehtimies, maanviljelijä, kuvernööri
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Johan August von Essen (11. toukokuuta 1815 Laihia – 26. elokuuta 1873 Kaarina) oli suomalainen lehtimies, maanviljelijä, valtiopäivämies ja kuvernööri.
Henkilöhistoria

Von Essenin isä, Gustaf Johan von Essen oli luutnantti Pohjanmaan jalkaväkirykmentissä. Von Essenin äiti oli Johanna Magdalena Forsman. Von Essen kävi Vaasan triviaalikoulua 31. tammikuuta 1824–1831 ja Turun lukiota 23. elokuuta 1831–29. helmikuuta 1832. Sen jälkeen hän jatkoi Helsingin yliopistossa, josta hän ei kuitenkaan valmistunut. Vuonna 1843 von Essen muutti vaimonsa kanssa Ruotsiin. Ruotsissa von Essen kirjoitti nimimerkillä –S. –N. kaunokirjallisen teoksen Mordnatten i Kauhajoki, joka perustuu muistitietoihin. Teos kertoo, mitä venäläiset Vasili Orlov-Denisovin kasakat tekivät niin kutsuttuna murhayönä Kauhajoella sijainneen Ala-Knuuttilan tilan asukkaille ja itse tilalle. Von Essenillä oli äitinsä kautta yhteyksiä Ala-Knuuttilaan. Teos suomennettiin vasta vuonna 2008 nimellä Murhayö Kauhajoella 1808.
Vuonna 1846 von Essen palasi Ruotsista takaisin Suomeen ja asettui Varsinais-Suomeen, Kaarinan Rauhanlinnan tilalle. Von Essen oli saanut lehtimiehen koulutuksen ja kirjoitti näytelmiä, novelleja, kaunokirjallisuutta sekä jatkokertomuksia. Hän kävi myös polemiikkia esimerkiksi J. V. Snellmanin kanssa ja viljeli maata.
Von Essen puolusti liberaaleja ajatuksia ja painovapautta. Hänestä tuli sittemmin ruotsinkielisen Åbo Underrättelser -sanomalehden päätoimittaja ja vuonna 1866 Kuopion läänin vt. kuvernööri. Vakinainen kuvernööri hänestä tuli vuonna 1868. Aatelissäädyssä von Essen oli edustaja valtiopäivillä 1863–1864 ja 1872. Hän oli myös Tammikuun valiokunnan jäsen vuonna 1862.
Teokset

Konturteckningar 1. häftet : Mordnatten i Kauhajoki : sann berättelse från sista finska kriget, af -S.-N. Stockholm 1844
Konturteckningar 2. häftet : Ett tidens barn : en charasteristik, af -S.-N. 1845
Skärgårdsflickan : komedi i två akter med kupletter på finska folkmelodier, musiken af M. Zeller. Samt: Det farliga skrinet. Sann berättelse från sista finska kriget. J. W. Lillja (Aura), Åbo 1847
Herman Wimpel : operett af J. A. von Essen och N. H. Pinello, musik Oskar Byström. Näytelmä, esitetty 1875
Murhayö Kauhajoella 1808.  (Ruots. alkuteos: Mordnatten i Kauhajoki, suom. Sironen, Kirsti ja Kauhajoki-Seuran työryhmä)  Kauhajoki:  Kauhajoki-Seura ry, 2008.  ISBN 978-952-92-3957-3
Āstika ja nāstika

Astika (sanskritiksi आस्तिक, āstika, ”ortodoksinen” eli ”oikeaoppinen”) ja nastika (sanskritiksi नास्तिक, nāstika, ”heterodoksinen”) viittaavat hindulaisessa filosofiassa koulukuntien ja filosofien luokitteluun sen mukaan, hyväksyvätkö ne Veda-kirjojen auktoriteetin korkeimpana ilmoituksena vai eivät. Tämän määritelmän mukaisesti Nyaya, Vaisheshika, Samkhya, Jooga, Purva Mimamsa ja  Vedanta ovat astika-koulukuntia, kun taas Cārvāka, jainalaisuus ja buddhalaisuus ovat nastika-koulukuntia.
Termien etymologia ja merkitys

Astika on sanskriitinkielinen adjektiivi ja substantiivi, joka on johdettu sanasta asti (”se on [olemassa]”), ja se merkitsee ”uskovaa”, ”hurskasta” tai ”jotakuta joka uskoo [Jumalan, toisen todellisuuden tms.] olemassaoloon”. Nastika (na, ”ei” + āstika) on edellisen negatiivi, joka tarkoittaa kirjaimellisesti ”epäuskoista” tai ”epähurskasta”.
Joskus termi astika tulkitaan tai käännetään löyhästi ”teismiksi” ja nastika ”ateismiksi”. Varsinainen merkitys liittyy kuitenkin Veda-kirjojen pitämiseen auktoritatiivisina tai ei: esimerkiksi Samkhya ja Purva Mimamsa -koulukunnat eivät hyväksy jumalia, mutta ne pitävät Veda-kirjoja auktoriteetteinaan, joten ne luetaan ateistisiksi astika-koulukunniksi.
Koulukuntien luokittelu

Intian monet filosofiset perinteet luokiteltiin keskiajalla kuuden oikeaoppisen hindulaisen koulukunnan järjestelmäksi, shaddarshana (şaddarśana), jotka kaikki pitävät Veda-kirjoja uskonnollisena auktoriteettinaan:
Nyaya, logiikan koulukunta
Vaisheshika, atomistinen koulukunta
Samkhya, numeroiva koulukunta
Jooga, Patanjalin koulukunta (Samkhyan metafysiikka)
Purva Mimamsa (tai lyhyesti Mimamsa), Veda-eksegeesin perinne, vedalaisten rituaalien painotus
Vedanta (eli Uttara Mimamsa), Upanishadien perinne, vedalaisen filosofian painotus
Koulukunnista kolme luokiteltiin heterodoksisiksi, eivätkä ne perusta uskomuksiaan Veda-kirjoihin:
Cārvāka
buddhalaisuus
jainalaisuus
Tantra-perinteillä on sekä astikan että nastikan ominaisuuksia, ja siksi ne jaetaan myös kahtia astikaan eli vedalaiseen ja nastikaan eli ei-vedalaiseen osaan, ja astikalaiset teokset edelleen viiteen osaan, Śākta, Śaiva, Saura, Gāṇapatya ja Vaiṣṇava. Tantran seuraajat pitävät Veda-kirjoja auktoriteettinaan, joten sikäli heidät voidaan lukea astikaan.
Käännös suomeksi
Asyylikantajaproteiini

Malli Escherichia coli-bakteerin asyylikantajaproteiinin rakenteesta
Asyylikantajaproteiini on proteiini, jolla on tärkeä rooli muun muassa rasvahappojen ja polyketidien biosynteesissä ja se on osa rasvahapposyntaasientsyymikompleksia. Asyylikantajaproteiinia esiintyy kaikissa eliöissä.
Asyylikantajaproteiini on kooltaan suhteellisen pieni ja muodoltaan pallomainen proteiini. Esimerkiksi Escherichia coli-bakteerin asyylikantajaproteiini koostuu 77 aminohaposta. Asyylikantajaproteiini on niin kutsuttu hapan proteiini eli sen isoelektrinen piste on alle pH 7. Toimiakseen asyylikantajaproteiinin tulee olla liittyneenä fosfopanteteiiniin. Tämän ryhmän liittämisestä proteiiniin huolehtii entsyymi nimeltään asyylikantajaproteiinisyntaasi, joka liittää fosfopanteteiinin erääseen asyylikantajaproteiinin seriinihapon hydroksyyliryhmään.
Rasvahappojen synteeseissä asyylikantajaproteiini toimii rasvahappojen synteesin alustana. Ensimmäisessä vaiheessa joko asetyylikoentsyymi-A tai malonyylikoentsyymi-A kondensoituu asyylikantajaproteiinin fosfopanteteiiniosan tioliryhmän kanssa muodostaen asetyyliasyylikantajaproteiinin tai malonyyliasyylikantajaproteiinin. Näitä reaktioita katalysoivat entsyymit ovat asetyylitransasylaasi ja malonyylitransasylaasi. Rasvahappojen synteesin aikana rasvahappoketju on liittyneenä asyylikantajaproteiiniin, kunnes saavutetaan palmitiinihappo eli rasvahappomolekyyli, jossa on 16 hiiliatomia. Tämän jälkeen eräs tioesteraaseihin kuuluva entsyymi irrottaa palmitiinihapon asyylikantajaproteiinista.
Sakari Issakainen

Sakari Issakainen (s. 6. toukokuuta 1938 Heinävesi) on suomalainen kirjailija.
Issakainen kävi keskikoulun ja opiskeli Heinolan seminaarissa ja Sibelius-Akatemian kirkkomusiikkiosastolla. Hän toimi vuosikymmeniä opettajana Helsingissä ja Heinävedellä sekä kanttorin sijaisena synnyinkunnassaan Heinävedellä. Vuodesta 1988 lähtien hän on toiminut päätoimisena kirjailijana.
Issakaiselle myönnettiin vuonna 1987 J. H. Erkon palkinto romaanista Paratiisissa ei soi Paganini. Hän voitti Kirjallisuuden valtionpalkinnon teoksellaan Jos nimeltä kutsut (1991). Teoksellaan Valaskalan unta Issakainen voitti vuonna 1992 Gummeruksen Kaarlen päivän palkinnon.
Teokset

Paratiisissa ei soi Paganini.  Jyväskylä:  Gummerus, 1987.  ISBN 951-20-3022-5
Vesimiehen fuuga.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1989.  ISBN 951-20-3487-5
Jos nimeltä kutsut.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1989.  ISBN 951-20-3690-8
Valaskalan unta.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1991.  ISBN 951-20-3827-7
Lasikuitumies.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1994.  ISBN 951-20-4618-0
Giovannin poika.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1996.  ISBN 951-20-4998-8
Sitkeä rakastaja.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1998.  ISBN 951-20-5214-8
Espalmador.  Helsinki:  Gummerus, 2001.  ISBN 951-20-5796-4
Mitä pilvet puhuvat.  Helsinki:  Gummerus, 2009.  ISBN 978-951-20-8051-9
Aiheesta muualla

Jari O. Hiltunen: Jobin kirjasta ja sen vierestä. Arvostelu romaanista Mistä pilvet puhuvat Satakunnan Kansassa[vanhentunut linkki]
Sakari Issakainen Kirjasampo.fi:ssä
Kullervo Hulkko

Kullervo Hulkko Olhavan sankarivainajien muistomerkillä 1957
Kullervo Kuudes Veikko Hulkko (2. heinäkuuta 1914 Kemijärvi – 17. joulukuuta 1965 Oulu) oli vanhoillislestadiolainen rovasti ja kirkkoherra. Vuodesta 1959 alkaen hän toimi Oulun tuomiokapitulin notaarina ja sittemmin Oulun yliopiston opettajainvalmistuslaitoksen uskonnon lehtorina.
Henkilöhistoria

Hulkon vanhemmat olivat Kemiyhtiön konttoripäällikkö Arvid Hulkko ja Hilja Pöykkö, joiden perheessä oli 14 lasta. Hänen puolisonsa vuodesta 1941 oli Toini Annikki Liakka. Lukion Hulkko kävi Oulun lyseossa, minkä jälkeen hän vuonna 1933 kirjoittautui Helsingin yliopiston teologiseen tiedekuntaan. Hänet vihittiin papiksi 11.9.1936 Oulussa. Hulkko suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1939 ja teologian lisensiaatin tutkinnon 1955. Syksyllä 1950 hän opiskeli Lundin yliopistossa kolme kuukautta.
Hulkko tunnettiin vanhoillislestadiolaisena pappina, saarnamiehenä ja kirkkohistorian tutkijana Suomessa, Pohjoismaissa ja Amerikassa. Papin tehtävät hän aloitti ensin sotilaspappina ja sitten elokuussa vuonna 1941 rintamalla haavoituttuaan Kemijärvellä, jossa hän toimi jonkin aikaa myös vt. kirkkoherrana. Myöhemmin hän työskenteli pappina Kajaanissa ja Iisalmessa ja kirkkoherrana Kuivaniemellä ja Iissä ennen siirtymistään Ouluun. Oulussa hän toimi ensin Oulun tuomiokunnan notaarina ja vuodesta 1960 Oulun opettajainvalmistuslaitoksen uskonnonlehtorina. Oulussa asuessaan hän toimi myös muun muassa kaupunginvaltuutettuna.
Kirjallinen tuotanto

Hulkko julkaisi useita uskonnollisia teoksia ja uskontoon liittyviä tietokirjoja ja muita julkaisuja:
Hulkko, Kullervo: Säännöstely ja omatunto.  Asevelipapit, 1943.
Hulkko, Kullervo: Koutokeinon hurmos.  Pohjois-Pohjalainen osakunta, 1947.
Hulkko, Kullervo: Armonmerkki alkulestadiolaisuudessa.  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1950-luku.
Hulkko, Kullervo: Minä lähetän teidät : piirteitä Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistyksen toiminnasta ja vanhoillilestadiolaisuudesta vuosina 1906–1955 : historiallinen esitys.  SRK, 1956.
Hulkko, Kullervo: Sanan tuli lihaksi : Joulunajan Saarnatekstien tutkistelua.  SRK, 1984.  ISBN 951-9422-58-7
Hulkko, Kullervo: Kukistumaton valtakunta.  SRK, 1965.  ISBN 951-9422-03-X
Esko Jalkanen

| Esko Jalkanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. kesäkuuta 1921 Laukaa
Kuollut: 5. elokuuta 2007 (86 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Esko Sakari Jalkanen (5. kesäkuuta 1921 Laukaa – 5. elokuuta 2007) oli suomalainen kirjailija, metsänhoitaja, puutarhuri ja Luonnonvoimat ry -nimisen new age -yhdistyksen perustaja.
Jalkanen toimi kauppapuutarhurina Lievestuoreella ja oli jo varhain kiinnostunut luonnonmukaisesta viljelystä. Hän tuli tunnetuksi henkimaailman asioita ja luontoa käsittelevistä kirjoistaan. Hänen teoksistaan välittyvässä todellisuuskäsityksessä ihminen jaetaan fyysisestä, eteerisestä, astraalisesta, mentaalisesta, buddhisesta ja muista vielä korkeammista tasoista koostuvaksi kokonaisuudeksi. Eteeristä tasoa Jalkanen kutsuu teoksissaan eetteritasoksi.
Teoksia

Hätähuuto luonnon puolesta.  Porvoo:  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-11948-2
Luonnon salaiset voimat.  Espoo:  Weilin + Göös, 1986.  ISBN 951-35-3878-8
Varjoja peilissä: Yliaistillisia tutkielmia luonnosta.  Jyväskylä:  Atena, 1991.  ISBN 951-9362-42-8
Aiheesta muualla

Esko Jalkanen – Luonnonvoimat-yhdistys ry.
Esko Jalkanen Elonetissä
HMS Astrid

| HMS Astrid |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Nyköpingin telakka
Laskettu vesille:  6. kesäkuuta 1861
Palveluskäyttöön:  25. marraskuuta 1861
Poistui palveluskäytöstä:  7. huhtikuuta 1899
Tekniset tiedot
Uppouma:  185 t
Pituus:  30,4 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,7 m
Syväys:  2,1 m
Koneteho:  130 hv
Nopeus:  8 solmua
Miehistöä:  40
Aseistus
Aseistus:  2 x 226 mm tykkiä 10 x 41 mm reelinkitykkiä
HMS Astrid oli Ruotsin laivaston vuonna 1861 vesillelaskettu 2. luokan tykkivene.
Valmistus

Alus laskettiin vesille 6. kesäkuuta 1861 Nyköpingin telakalta ja se otettiin palveluksen 25. marraskuuta.
Alus valmistettiin teräksestä ja se oli varustettu kahdella mastolla, joihin kyettiin nostamaan kaikkiaan 270 m² purjeet.
Palvelus

Vuosina 1866-1867 aluksen tykit korvattiin yhdellä 96 millimetrin kanuunalla ja samalla miehistöntarve laski 31 mieheen. Alus poistettiin palveluksesta 7. huhtikuuta 1899, jonka jälkeen se muutettiin hiiliproomuksi.
Astérix (satelliitti)

Asterix (A-1)
Astérix-satelliitti on Ranskan ensimmäinen satelliitti. Se laukaistiin ranskalaisella Diamant-kantoraketilla 26. marraskuuta 1965 Hammaguirin sotilastukikohdasta, Algeriasta. Tämä CNESin kehittämän satelliitin tunnus oli A1 ja se nimettiin Astérixiksi.
Ranskasta avaruusmaa

Täten Ranskasta tuli kolmas ns. avaruusmaa, joksi lasketaan maa, joka on laukaissut oman avaruusaluksen omalla kantoraketilla.
A1-satelliitin toiminta lakkasi samana päivänä, jona se laukaistiin. Kyseessä oli 1990-luvun lopulla muodostetun määritelmän mukaan mikrosatelliitti, koska sen paino oli alle 100 kg.
Lempinimen Astérix satelliitti sai sarjakuvahahmo Asterixilta. Sarjakuvan käsikirjoittaja René Goscinny kiitti Ranskan pääministeriä moisesta kunniasta sillä seurauksella että asiasta tietämätön pääministeri moitti satelliitin rakentajia nimestä koska "satelliitti on aivan liian vakava asia nimettäväksi sarjakuvahahmon mukaan".
Ensimmäinen länsieurooppalainen suoritus?

Italia oli aiemmin laukaissut satelliitin San Marcon laukaisukeskuksestaan (porauslauttamainen laukaisukeskus Kenian rannikoilla), mutta Italia käytti NASAn Scout-kantorakettia. Sinänsä Eurooppa oli laukaissut vuodesta 1957 alkaen useita satelliitteja, mutta Neuvostoliiton tuloksia ei tuolloin laskettu Euroopan saldoon.lähde?
Tekninen kuvaus

Paino: 42 kg.
Periheli: 527 km.
Apheli: 1697 km.
Inklinaatio: 34,3 astetta
Kiertoaika: 107,5 minuuttia
Veikko Haakana

| Veikko Haakana |
| --- | --- |
 Kirjailijat Kalle Heikkinen ja Veikko Haakana Ukonjärvellä vuonna 1965.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. elokuuta 1923 Parikkala, Suomi
Kuollut: 29. heinäkuuta 2018 (94 vuotta) Sodankylä, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Aikakausi:  1957–2011
Esikoisteos:  Luolamiehen pojat (1957)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Veikko Olavi Haakana (21. elokuuta 1923 Parikkala – 29. heinäkuuta 2018 Sodankylä) oli suomalainen kirjailija. Hänen vaimonsa oli kirjailija Anna-Liisa Haakana.
Haakana kävi ylioppilaaksi päästyään Rauman seminaarin ja toimi ensin opettajana Saaren kunnan Mikkolanniemen kylässä, eli kotikylässään ja vuodesta 1960 lähtien opettajana ensin Rovaniemen maalaiskunnassa ja sitten parikymmentä vuotta Sodankylässä.
Haakana alkoi 1950-luvulla julkaista nuorten seikkailukirjoja. Teoksellaan Kivinen biisoni (1969) hän voitti 1970 Valtion kirjallisuuspalkinnon.
Teokset

Luolamiehen pojat, nuorten paleofiktioromaani. Valistus 1957
Kiva päivä, romaani. Karisto 1958
Luolapoikien paluu, nuorten paleofiktioromaani. Valistus 1958
Ei paluuta, runokokoelma. Karisto 1959
Kamera paljastaa, nuorisoromaani. Karisto 1959
Poikkikirves iskee, nuorten paleofiktioromaani. Karisto 1959
Tavoitteena tunturi, nuorisoromaani. WSOY 1959
Kuorolausuntarunoja. Karisto 1959
Arkuntekijä, romaani. Karisto 1960
Koleraparta, näytelmä. Karisto 1960
Silta, radiokuunnelma. Yleisradio 1960
Jäätikkö uhkaa, nuorten paleofiktioromaani. Valistus 1961, uusi painos 1988
Koulukaskuja, Kalle Väänäsen postuumin kirjan toimitus. Karisto 1962
Kanava, romaani. Karisto 1962
Kuonokasvoinen kauhu, nuorten paleofiktioromaani. Valistus 1962, uusi painos Karisto 1989
Mykiösaaren arvoitus, nuorisoromaani. Valistus 1964
Elämää juoksuhaudoissa, sotaromaani. Karisto 1965
Onko joulupukkia olemassa?, 1966
Ilta Kannaksella, sotaromaani. Karisto 1968
Kivinen biisoni, nuorten paleofiktioromaani. Karisto 1969
Anteri, Lapin poika, nuorisoromaani. Karisto 1971
Suden lauluja, runokokoelma. Karisto 1972
Meren soutajia, raportti Ruijasta. Karisto 1973
Pojat kairassa, nuorisoromaani. Karisto 1975
Tunturista tuulee, eräkertomuksia. Karisto 1976
Lauluja Lapista – runoja Ruijasta, runokokoelma. Karisto 1978
Papinvaalit, romaani. Karisto 1978
Pohjoiseen, eräkertomuksia. Karisto 1979
Itkevät kannot, runokokoelma. Karisto 1982
Kivipiirassa jalokivi, eräkertomuksia. Karisto 1982
Valittuja runoja, Karisto 1983
On aika sytyttää kiehiset, eräkertomuksia. Karisto 1984
Metsät vastaan, puut ohi, runokokoelma. Karisto 1987
Vekku Vähäpuheinen, tarinoita koirista. Karisto 1987
Inarilta itään, Paatsjoelta pohjoiseen, Karisto 1989
Pahdalla poron kallo, eräkertomuksia. Karisto 1990
Joskus vielä kerran, runokokoelma. Karisto 1992
Vuosien lumet, eräkertomuksia. Karisto 1993
Aaveryhmä, sotaromaani. Karisto 1994
Jäähyväiset Joelle, erä- ja kalastusnovelleja. Karisto 1995
Väylä – Älven – Le Fleuve, taidekirja taidemaalari Maj-Siri Österlingin kanssa. Runot Veikko Haakana. Suomeksi, ruotsiksi ja ranskaksi. 60 numeroitua ja signeerattua kappaletta. Semigrafit Jean Villevieille. Painatus Cristian Coudures, Ranska 1995
Retket kuin unta, eränovelleja. Karisto 1996
Pomoaavan ympäri, eräkertomus. Karisto 1998
Katson kauemmaksi, runoja. Karisto 1999
Seita lähtee liikkeelle, romaani. Karisto 2000
Laduttomilla lumilla, novelleja. Karisto 2003
Punaisen kiven aapa, pienoisromaani. Karisto 2006
Unien kirja, novelleja. Karisto 2011