stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reijo Taipale
Ura

Taipale syntyi tavalliseen maanviljelijäperheeseen. Hän menetti isänsä ollessaan kolmevuotias. Laulamisen Taipale aloitti jo 12-vuotiaana. Idolinaan hän piti Olavi Virtaa. Jo 1950-luvulla Taipale osallistui useisiin iskelmälaulukilpailuihin ja voitti ne kaikki. Loppuvuodesta 1960 oli edessä muutto Helsinkiin, sillä Taipale arveli sieltä avautuvan uran paremmin kuin kotiseudultaan.
Miehikkälässä asuessaan Taipale hankki elantonsa metsätöillä. Helsingissä hän toimi aluksi rakennuksilla ja lauloi iltaisin naisorkesteri Rytmi-tyttöjen solistina. Sieltä hänet pestasi palvelukseensa veteraanirumpali ja orkesterinjohtaja Kullervo Linna, joka passitti Taipaleen syksyllä 1961 edelleen Scandia-musiikin järjestämään koelaulutilaisuuteen. Tässä koelaulutilaisuudessa Jaakko Salo huomasi Taipaleen kyvyt ja antoi hänelle mahdollisuuden levyttää Kullervo Linnan kanssa.
Taipaleen levytysura alkoi vuonna 1962 kappaleilla ”Aila” ja ”Yön hetket”. Puoli vuotta myöhemmin levytetty Unto Monosen ”Satumaa” toi nuorelle artistille pysyvän paikan tangosolistien eturivissä. Taipaleen muihin hitteihin kuuluvat esimerkiksi ”Tähdet meren yllä”, ”Tango Humiko”, ”Sateen tango”, ”Onnen maa”, ”Ruusu joka vuodesta”, ”Niittykukkaset” ja ”Jaksaa vanhakin tanssia”. Aluksi hän oli Kullervo Linnan orkesterin laulusolistina vuosina 1961–1964, mutta vuodesta 1965 Taipale viihdytti suomalaisia oman yhtyeensä kanssa. Taipale levytti sittemmin myös cover-version ruotsalaisen rockyhtye Kentin kappaleesta ”Dom andra” (suom. ”Ihan kuin nuo toiset”).
Toivo Kärjen kanssa eri levy-yhtiössä ollut Taipale lauloi pitkään Kärkeä vain satunnaisesti, mutta Taipaleen siirryttyä Vexi Salmen firmaan alkoi tiiviimpi yhteistyö. Seitsemän vuoden aikana hän  levytti 10 Kärjen originaalia, tunnetuimpina Salmen sanoittamat  "Kurkiaurat"  ja "Elämän parketeilla" , ja lisäksi uusia versioita useista Kärjen takavuosien tangoista .
Taipaleen viimeiseksi julkiseksi esiintymiseksi jäi Sievin Urjanlinnassa elokuussa 2016 pidetty keikka.
Palkintoja

Vuonna 1990 Reijo Taipale sai Kullervo Linnan Säätiön palkinnon. Vuonna 2007 Taipale oli yhtenä Iskelmä-Finlandia-palkinnon saajaehdokkaista, mutta Seppo Hovi valitsi tuolloin voittajaksi Eino Grönin. Vuonna 2015 Taipale sai Pro Finlandia -mitalin.
Elokuvarooleja

Vuonna 1993 Taipale esiintyi Markku Pölösen käsikirjoittamassa ja ohjaamassa elokuvassa Onnen maa.
Reijo Taipale esitti laulajaa myös Aki Kaurismäen elokuvassa Tulitikkutehtaan tyttö.
Elämäkerta

Taipaleesta ilmestyi vuoden 2017 lokakuussa Hellevi Poudan kirjoittama elämäkerta Satumaa: Reijo Taipaleen tarina.
Yksityiselämä

Taipale oli naimisissa Anita Taipaleen kanssa, ja heillä on kolme lasta, Satu (s. 1966), Krista (s. 1970) ja Roni (s. 1981). He tapasivat syyskesällä 1962, kihlautuivat joulukuussa 1963 ja avioituivat vuonna 1964. Taipale asui Helsingin Veräjämäessä sijaitsevassa rivitalossa.
Taipale sairasti Alzheimerin tautia ja kuoli siihen 26. huhtikuuta 2019. Taipale on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon: lohko 13, paikka 99. Hautakiveen on kirjoitettu versaalilla ainoastaan laulajan sukunimi. Sen alla on hänen arvonimensä director cantus ja Taipaleen nimikirjoitus. Kiven on suunnitellut Taipaleen leski Anita Taipale.
Diskografia > Albumit

Reijo (1966)
Reijo Taipale (1968)
Ethän minua unhoita (1970)
Unto Monosen muistolle (Reijo Taipale, Eija Merilä ja Esko Rahkonen, 1971)
Kahden kanssasi (1973)
Amado mio (1975)
Reijon taipaleelta (1975)
Juhlakonsertti (1976)
Muistoja ja tunteita (1976)
Angelique (1977)
Juhlavalssit (1978)
Unohtumaton ilta (1979)
Kaipaan sua (1980)
Olen saanut elää (1981)
Elämän parketeilla (1982)
25 vuotta taipaleella (1984)
Ruusu joka vuodesta (1986) kultalevy
Rakkauskirje (1987)
Kotiseutuni − Muistojen Miehikkälä (Reijo Taipale, Kalevi Korpi ja Erkki Pärtty, 1987)
Virran rannalla (1989) kultalevy, platinalevy
Tulisuudelma (1990) kultalevy
Elämän tanssit (1990)
Olit täysikuu (1991) kultalevy
Taas kutsuu Karjala (1992)
Toivo Kärjen kauneimmat tangot (1992)
Kulkukoirat (Reijo Taipale ja Topi Sorsakoski, 1992) kultalevy
Soita kitara kaipaustani (1993)
Onnen maa (lauluja samannimisestä elokuvasta, 1993)
Unta näin taas (1994) kultalevy, platinalevy
Natalie (1995) kultalevy
Jaksaa vanhakin tanssia (1996) kultalevy
Jäi yöstä muisto vain (1998) kultalevy
Elämän virta (2001)
Ihan kuin nuo toiset (2003)
Sateen hiljainen ääni (2006)
Muistojen polku (2008)
Valon lapsi (2014)
Diskografia > Kokoelmia

16 tangoa (Eino Grön ja Reijo Taipale, 1970)
16 tangoa 2 (Eino Grön ja Reijo Taipale, 1973)
16 tähteä – 16 iskelmää (Eri esittäjiä, 1975)
16 tangoa (Eino Grön ja Reijo Taipale, 1978)
Toiset 16 tangoa (Eino Grön ja Reijo Taipale, 1978)
Satumaa (1982)
Reijo Taipaleen parhaat (1985)
Reijo Taipale (1987)
Niittykukkia (levytyksiä vuosilta 1979−1984, 1989)
Ruusujen aika (levytyksiä vuosilta 1986−1991, 1991)
Elämän parketeilla (levytyksiä vuosilta 1979−1984, 1992)
20 suosikkia − Onnen maa (1995) kultalevy
Saapuuko hän (levytyksiä vuosilta 1990−1996, 1996)
Juhlalevy (1997)
20 suosikkia − Aila (1998)
Unohtumattomat (2000) kultalevy, platinalevy
20 suosikkia − Kielon jäähyväiset (2001)
Unohtumattomat (2004) kultalevy
Unohtumattomat  (2005)
Toivotut (2005)
40 unohtumatonta tangoa ja valssia (2007)
Tuulet kääntyy pohjoiseen – Kaikki Fonovox-levytykset 1975–1978 (2009)
Elämän parketeilla – 48 levytystä matkan varrelta (2018)
Kirjallisuutta

Niiniluoto, Maarit: ”Taipale, Reijo (1940–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 9, s. 576–578.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5  / Teoksen verkkoversio.
Pouta, Hellevi: Satumaa: Reijo Taipaleen tarina.  Hämeenlinna:  Karisto, 2017.  ISBN 978-951-23-6307-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reijo Taipale Wikimedia Commonsissa
Reijo Taipale Pomus.netin tietokannassa
Reijo Taipaleen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Reijo Taipale YLEn Elävässä arkistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Taipale esiintymässä vuonna 1965.
Volotšysk

| Volotšysk Волочиськ |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Volotšysk
 Koordinaatit: 49.5363°N, 26.2097°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Hmelnytskyin alue
Piiri:  H’melnytskyin piiri
Kirjallinen maininta:  1463
Kaupungiksi:  1970
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  14,61 km²
Väkiluku (2021)  ():  18 604
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Volotšysk (ukr. Волочиськ; vuoteen 1545 saakka Volotšyštše ukr. Волочище) on kaupunki Ukrainan Hmelnytskyin alueen H’melnytskyin piirissä. Volotšysk sijaitsee Dnestrin vesistöön kuuvuvan Zbrutšjoen varrella, 69 kilometriä alue- ja piirikeskus H’melnytskyistä länteen. Eurooppatie E 50 ja Ukrainan rautateiden rataosuus H’melnytskyi–Ternopil kulkee kaupungin kautta; nämä yhdistävät kaupungin myös Kiovan ja Lvivin suuntaan.
Tammikuun keskilämpötila -5,6 ja heinäkuun +18,4 celsiusastetta. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä 565 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 18 604 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 2001 väkiluku oli 20 958 ja väestö oli etniseltä taustaltaan pääosin ukrainalaisia.
Volotšyskin seutu on ollut asuttua jo parituhatta vuotta ennen ajanlaskun alkua. Tästä todistavat arkeologiset löydöt: veitsiä, kaapimia (raaputtimia), piikiven palasia, piikivestä tehtyjä nuolenkärkiä. Hevosaitauksen jälkiä, jäänteitä pronssikaudelta, rautakauden alusta (900-1000-luvuilta eaa.) - Kiovan Rusin aikoihin saakka (1100-1200-luvut jaa.). Paikkakunta mainitaan kirjallisesti ensimmäisen kerran 9. heinäkuuta 1463.
Kaupungin aseman Volotšysk sai 1970. Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kaupunki on kuulunut H’melnytskyin piiriin; tätä ennen se oli vuodesta 1923 lähtien ollut Volotšyskin piirin hallintokeskus.
Volotšyskin rautatieasema.
Koulukeskus.
Urheilukenttä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volotšysk Wikimedia Commonsissa
Kaupunkiin keskittynyt verkkosivusto (ukrainaksi) (volochysk.com.ua)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat
Svitlodarsk

| Svitlodarsk Світлодарськ |
| --- | --- |
 Svitlodarsk
 Koordinaatit: 48.4355°N, 38.2157°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Bah’mutin piiri
kaupunkityyppinen taajama:  1970
kaupunki:  1992
Väkiluku (2021)  ():  11 281
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Svitlodarsk (ukr. Світлодарськ; ven. Светлодарск, Svetlodarsk; vuosina 1970-1992 nimellä Svitlodarske) on kaupunki Ukrainan Donetskin alueen itäosassa Bah’mutin piirissä. Kaupunki sijaitsee Luhanjokeen padotun tekojärven itärannalla, maanteitse noin 28 kilometriä piirikeskus Bah’mutin keskustasta kaakkoon ja vajaa 80 kilometriä aluekeskus Donetskista pohjoiskoilliseen. Eurooppatie E 40 kulkee kaupungin pohjoispuolitse.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 11 281 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 1990 asukasluku oli noin 12 300.
Tammikuun keskimääräinen lämpötila on —7,3 ja heinäkuun +21,5 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 500 millimetriä.
Svitlodarske on perustettu kaupunkityyppiseksi taajamaksi nimellä Svitlodarske (ukr. Світлодарське) 1970 läheisen lämpövoimalan rakentamisen yhteydessä. Kaupungin asema ja nimi Svitlodarsk sille säädettiin vuonna 1992. Vuoteen 2015 saakka kaupunki oli osa Debaltseven kaupunkipiiriä, mutta siirrettiin (Venäjän tukemien kapinallisten vallattua Debaltseven taistelussa tuon kaupungin) sitten nykyisin Bah’mutin piirinä tunnetun piirin osaksi.
Vuonna 2014 alkaneessa Itä-Ukrainan sodassa kaupunki jäi Ukrainan hallitsemalle puolelle, mutta lähelle Venäjän tuella Ukrainaan perustetun nukkevaltion hallinnassaan pitämän alueen rajalinjaa, jossa sotaisuudet jatkuivat. Tilanteen seurauksena monet Svitlodarskin kaupungin asukkaat evakuoituivat turvallisemmille seuduille.lähde? Venäjän hyökkäyssodassa venäläisjoukot miehittivät kaupungin 24. toukokuuta 2022.
Svitlodarskin uimarantaa tekojärven itärannalla. Taustalla Vuhlehirskin lämpövoimalaitos.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Svitlodarsk Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Svitlodarsk
Käännös suomeksi
Yhdistyneen kuningaskunnan historia

Yhdistyneen kuningaskunnan lippu.
Yhdistyneen kuningaskunnan historia valtiona alkoi, kun Englannin ja Skotlannin kuningaskunta muodostivat poliittisen unionin 1. toukokuuta 1707, kuten 22. heinäkuuta 1706 allekirjoitetussa Englannin ja Skotlannin parlamenttien ratifioimassa Trentin unionisopimuksessa oli sovittu. Unionista muodostui Ison-Britannian kuningaskunta. Ennen yhdistymistä Englanti ja Skotlanti olivat olleet itsenäisiä valtioita, mutta vuonna 1603 solmitun sopimuksen (engl. Union of the Crowns) jälkeen niitä yhdisti personaaliunioni, jolla luotiin perusta kuningaskuntien yhdistymiseen. Irlanti liittyi unionisopimukseen vuoden 1800 unionilailla, jolloin unioni sai nimekseen Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta. Vuonna 1922 Irlannin tasavalta itsenäistyi ja Pohjois-Irlanti jatkoi osana Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Vuonna 1927 Yhdistynyt kuningaskunta vaihtoi viralliseksi nimekseen Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, joka tavallisesti lyhennetään Yhdistynyt kuningaskunta tai Britannia.
Imperiumi > 1900-luvun alku

1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Yhdistynyt kuningaskunta lujitti valtaansa Etelä-Afrikassa valtaamalla Oranjen vapaavaltion ja Transvaalin toisessa buurisodassa. Sota päättyi 31. toukokuuta 1902 Vereeningingin sopimukseen. Etelä-Afrikan liittovaltio sai dominion aseman 1. heinäkuuta 1910.
Työväenpuolue perustettiin vuonna 1900. Sen ensimmäinen edustaja parlamentin alahuoneessa oli nimeltään James Keir Hardie.
Kuningatar Viktoria kuoli 22. tammikuuta 1901. Uudeksi kuninkaaksi nousi Edvard VII. Yhdistynyt kuningaskunta liittoutui Japanin kanssa 30. tammikuuta 1902 sekä Ranskan kanssa 8. huhtikuuta 1904. Venäjän kanssa solmittiin 31. elokuuta 1907 sopimus, joka poisti maiden väliltä tiettyjä kiistakysymyksiä. Sopimuksen myötä muodostui Yhdistyneen kuningaskunnan, Ranskan ja Venäjän välille liitto, kun Ranska ja Venäjä olivat myös tehneet aiemmin keskenään sopimuksen.
Edvard VII kuoli 7. toukokuuta 1910, jolloin valtaistuimelle nousi Yrjö V. Seuraavana vuonna säädetty Parliament Act poisti parlamentin ylähuoneelta veto-oikeuden lainsäädännössä. Agadirin kriisi puhkesi heinäkuussa vuonna 1911. Samana vuonna puhelinyhtiöiden toiminta kansallistettiin ja annettiin postin hoidettavaksi.
Vuonna 1921 brittiläinen imperiumi käsitti väkiluvultaan noin 458 miljoonaa ihmistä, arviolta neljäsosan maailman väkiluvusta.
Maailmansodat > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisessä maailmansodassa Britannia oli yksi ympärysvalloista Venäjän, Ranskan ja Yhdysvaltain rinnalla Saksaa vastaan. Se liittyi sotaan 4. päivänä elokuuta 1914 sen jälkeen, kun Saksa oli loukannut Belgian puolueettomuutta. Herbert Kitchener nimitettiin maan sotaministeriksi 5. elokuuta 1914. Yleinen asevelvollisuus otettiin käyttöön 26. tammikuuta 1916. Kitchener kuoli kesäkuussa 1916, minkä jälkeen David Lloyd George nimitettiin 6. heinäkuuta sotaministeriksi.
Parlamenttivaalit järjestettiin joulukuun 14. päivänä vuonna 1918. Vaalien jälkeen Lloyd George muodosti muodosti liberaalien ja konservatiivien hallituksen. Yhtenä voittajavaltioista Yhdistynyt kuningaskunta oli solmimassa Versailles’n rauhaa. Pääministeri Lloyd George oli yksi kolmesta vaikutusvaltaisimmasta poliitikosta rauhankonferenssissa. Sodassa kuoli satoja tuhansia brittejä, ja valtionvelka kymmenkertaistui. Sodan jälkeen melkein koko Saksan Itä-Afrikka, osia Togosta ja Kamerunista, Transjordania, Palestiina ja Mesopotamia siirtyivät Kansainliiton mandaattialueina Yhdistyneen kuningaskunnan hallintaan.
Maailmansodat > Sotien välinen aika

Irlannissa ristiriidat englantilaisten viranomaisten ja Sinn Féinin kannattajien välillä kehittyivät vuoden 1920 aikana sisällissodaksi. Heinäkuussa 1921 tehtiin aselepo ja aloitettiin neuvottelut, jotka johtivat siihen, että Irlannista Ulsterin kreivikuntaa lukuun ottamatta tuli itsehallinnollinen dominio. Uuden järjestelyn vastustajat aloittivat Éamon De Valeran johdolla sotatoimet uudelleen. Toukokuussa 1923 De Valera luopui sodasta.
Lloyd Georgen hallitus hajosi lokakuussa 1922. Marraskuussa järjestettiin parlamenttivaalit, joissa konservatiivit saivat jälleen enemmistön. Myös työväenpuolue menestyi vaaleissa, se sai enemmän ääniä kuin liberaalit. Uusi hallitus muodostettiin Andrew Bonar Lawn johdolla. Kansallinen radioasemaa ylläpitänyt yhtiö The British Broadcasting Company (lyh. BBC) perustettiin vuonna 1922.
Joulukuussa 1923 järjestettiin parlamenttivaalit, joiden seurauksena työväenpuolue nousi toiseksi suurimmaksi puolueeksi, ja ensimmäinen työläishallitus muodostettiin Ramsay MacDonaldin johdolla. Hallitus jäi kuitenkin lyhytikäiseksi. Vuoden 1924 lokakuussa järjestetyissä vaaleissa työväenpuolue kärsi tappion, ja konservatiivipoliitikko Stanley Baldwinista tuli uusi pääministeri.
Hiilikaivoksissa puhkesi lakkoja toukokuussa 1926. Ne laajenivat työselkkaukseksi, joka lamautti yhteiskunnan muutamaksi viikoksi.
Vuonna 1928 äänioikeutta laajennettiin, minkä seurauksena kaikki 21 vuotta täyttäneet naiset saivat äänestää vaaleissa. Naiset olivat saaneet rajoitetun äänioikeuden vuonna 1918, mutta vuodesta 1928 alkaen naisten äänioikeus oli yhtäläinen miesten kanssa.
Taloudellinen lama koetteli Yhdistynyttä kuningaskuntaa 1930-luvun alussa. MacDonaldin hallitus kaatui kesällä 1931 parlamentin käsitellessä valtion menojen alentamista. Englannin valtionpankki luopui syyskuun 21. päivänä vuonna 1931 kultakannasta ja suoritti punnan devalvoinnin.
Yhdistynyt kuningaskunta solmi Saksan kanssa laivastosopimuksen 18. kesäkuuta 1935.
Tammikuussa 1936 kuninkaaksi nousi Edvard VIII, joka luopui kruunusta jo saman vuoden joulukuussa. Hänen seuraajansa oli Yrjö VI.
Huhtikuun 27. päivänä vuonna 1939 parlamentin alahuone päätti saattaa voimaan rauhanaikaisen asevelvollisuuden.
Maailmansodat > Toinen maailmansota

Toisessa maailmansodassa Britannia oli yksi liittoutuneista, jälleen yhdessä Neuvostoliiton, Ranskan ja Yhdysvaltain kanssa Saksaa vastaan. Kun Saksa hyökkäsi Puolaan, Britannia julisti antamiensa turvatakuiden mukaisesti Saksalle sodan 3. syyskuuta 1939. Sodan levitessä Belgiaan britit onnistuivat evakuoimaan suuren osan joukkojaan Dunkerquesta kanaalin yli. Saksalaiset kävivät brittejä vastaan kiivasta ilmasotaa, mutta taistelu Britanniasta ei onnistunut, eikä Saksa miehittänyt Britanniaa. Pommituksissa kuoli kymmeniä tuhansia siviilejä. Pohjois-Afrikassa britit torjuivat italialaiset Egyptissä, ja joutuivat taistelemaan myös avuksi tulleita saksalaisia vastaan. Sota Välimerellä käsitti myös laajaa laivastosodankäyntiä, ja lentokoneet operoivat lentotukialuksilta.
Hallitus asetti toukokuussa 1941 komitean, jonka tehtävänä oli William Beveridgen johdolla laatia ehdotus sosiaalihuoltojärjestelmän uudistamiseksi. Beveridgen raportti, joka tiivisti hyvinvointivaltion päämäärän yhdeksään kohtaan, esiteltiin seuraavana vuonna. Siitä tuli myöhemmin sodanjälkeisen politiikan ohjenuora sekä Yhdistyneessä kuningaskunnassa että sen liittolaismaissa. Pääministeri Winston Churchill ja Yhdysvaltojen presidentti Franklin D. Roosevelt allekirjoittivat 14. elokuuta vuonna 1941 Atlantin julistuksen.
Parlamenttivaalit järjestettiin natsi-Saksan antautumisen jälkeen heinäkuussa vuonna 1945. Työväenpuolue voitti vaalit selvästi. Pääministeriksi nousi Clement Attlee, jonka tavoitteina olivat täystyöllisyyden saavuttaminen, sosiaalihuoltojärjestelmän rakentaminen ja tasa-arvoisten koulutusmahdollisuuksien luominen. Lokakuussa Yhdistyneestä kuningaskunnasta tuli Yhdistyneiden kansakuntien jäsen. Manner-Euroopassa olleiden brittijoukkojen määrää supistettiin vuoden 1945 toukokuun ja vuoden 1946 toukokuun välisenä aikana 1,3 miljoonasta vajaaseen puoleen miljoonaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdistyneen kuningaskunnan historia Wikimedia Commonsissa
| n k Euroopan historia maittain |
| --- | --- |
Valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta 
Muut alueet:  Abhasia  Artsakh  Etelä-Ossetia  Euroopan unioni  Färsaaret  Gibraltar  Kosovo  Pohjois-Kypros  Transnistria 
Satiirinen piirros, joka kuvaa äänestystä Kentissä vuoden 1734 parlamenttivaaleissa.
Yhdistynyttä kuningaskuntaa esittävä ranskankielinen kartta vuodelta 1843.
Raitiovaunu Elthamissa vuonna 1920.
Taistelupanssarivaunu Centurionia siirretään maihin Port Saidissa vuonna 1956.
Ukrajinka (Kiovan alue)

| Ukrajinka Українка |
| --- | --- |
 Aukio Ukrajinkassa.
 lippu:  vaakuna
 Ukrajinka
 Koordinaatit: 50.1532°N, 30.7424°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Kiovan alue
Piiri:  Obuh’ivin piiri
Historiallinen maininta:  1500-luku
Kaupunkityyppinen taajama:  1968
Kaupunki:  1979
Väkiluku (2021)  ():  16 276
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ukrajinka (ukr. Українка) on kaupunki Ukrainan Kiovan alueen Obuh’ivin piirissä. Ukrajinka sijaitsee Dnepriin padotun Kanivin tekojärven oikealla rannalla, maanteitse 40 kilometriä Kiovan keskustasta etelään.
Tammikuun keskilämpötila on -6 ja heinäkuun +19,3 celsiusastetta. Vuotuinen sademäärä keskimäärin 500–550 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 16 276 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 1990 Ukrajinkan väkiluku oli noin 16 000.
Nykyinen Ukrajinkan kaupunki on saanut nimensä 1500-luvulta peräisin olevalta kylältä. Se tunnettiin aluksi vuodesta 1541 nimellä Ihnativtsi/Ihnativka (Ігнатівці/Ігнатівка), vuodesta 1709 lähtien nimellä Zlodijivka (Злодіївка), vuodesta 1912 nimellä Stolypina (Столипіна) ja vuodesta 1921 nimellä Ukrajinka. Vuonna 1962 tehtiin päätös Trypilljan lämpövoimalaitoksen rakentamisesta läheisyyteen (Stara Ukrajinka, vanha Ukrajinka); ensimmäinen voimalayksikkö otettiin käyttöön vuonna 1969. Voimalan läheisyyteen kasvoi asutus (Nova Ukrajinka, uusi Ukrajinka), joka sai kaupunkityyppisen taajaman aseman 1968, ja kaupungin aseman vuonna 1979. Vanha ja uusi asutus kasvoivat yhteen nykyiseksi Ukrajinkan kaupungiksi. Vuonna 1982 rakennettiin rautatieyhteys Kiovaan, jossa suuri osa kaupungin asukkaista käy töissä.
Ukrajinkan seutua ilmakuvassa (2012). Lämpövoimala näkyy kuvan  vasemmassa alakulmassa.
Kaupunginvaltuuston rakennus.
Kulttuuritalo Enerhetyk.
Stuhnan seisake.
Trypillja-Dniprovsken rautatieasema Ukrajinkassa.
Kirkko.
Uimaranta Ukrajinkassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ukrajinka (Kiovan alue) Wikimedia Commonsissa
Ukrajinska hromada (Українська громада) (ukrainaksi) (ukrainska-gromada.gov.ua)
Voznesenivka

| Voznesenivka Tšervonopartyzansk Вознесенівка Червонопартизанськ |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Voznesenivka Tšervonopartyzansk
 Koordinaatit: 48.0749°N, 39.8002°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Piiri:  de facto: Sverdlovskin kaupunkipiiri (virallisesti: Dovžanskin piiri)
Väkiluku (2021)  ():  15 273
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Voznesenivka (ukr. Вознесенівка), virallisesti 2016 saakka ja miehityksen vuoksi käytännössä yhä Tšervonopartyzansk (ukr. Червонопартизанськ), on kaivoskaupunki Ukrainan Luhanskin alueen Dovžanskin piirissä.Voznesenivka sijaitsee 11 kilometriä piirikeskus Dovžanskin keskustasta itään ja kolme kilometriä Venäjän rajasta länteen. Aluekeskus Luhansk sijaitsee linnuntietä 66 kilometriä luoteeseen. Ukrainan tilastokeskus arvioi Voznesenivkan väkiluvuksi 15 273 asukasta vuoden 2021 alussa. Kaupungin kautta kulkee ratayhteys Dovžanskista Venäjän Rostovin alueen Gukovoon ja samansuuntainen paikallistieyhteys.
Voznesenivka on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut virallisesti Dovžanskin piiriin, mutta koska kaupunki on vuodesta 2014 lähtien kuulunut Venäjän ylläpitämän nukkevaltion, niin sanotun Luhanskin kansantasavallan, alueeseen, se oli vuonna 2022 käytännössä edelleen Sverdlovskin (nyk. Dovžanskin) kaupunkipiiriä.
Paikkakunnan asutus on peräisin 1800-luvulta. Kaupungiksi asutus nimettiin vuonna 1960.
Tammikuun keskilämpätila on —7,7 ja heinäkuun +21,4 celsiusastetta. Vuosisademäärä noin 500 millimetriä.
Kaupunki on ollut Itä-Ukrainan sodasta (2014–) lähtien Venäjän ylläpitämän nukkevaltion, ns. Luhanskin kansantasavallan ja venäläismiehittäjien kontrolloiman laittoman hallinnon piirissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Voznesenivka Wikimedia Commonsissa
Свердловськ, Свердловський район, Луганська область (ukrainaksi) (ukrssr.com.ua)