stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teppo Tuominen

Teppo Richard Tuominen (6. toukokuuta 1933 Helsinki – 25. joulukuuta 2009 Vantaa) oli suomalainen sellisti, viola da gamban soittaja ja kapellimestari. Hän sai opetusneuvoksen arvonimen vuonna 1993.
Tuominen vietti lapsuutensa Tampereella ja aloitti sellonsoiton opiskelun kouluikäisenä. Hän valmistui kansakoulunopettajaksi Joensuussa 1957 ja aloitti siellä työskentelyn tässä ammatissa. Hän oli aktiivinen toimija myös kaupungin musiikkipiireissä, esimerkiksi Joensuun orkesterissa, jonka soolosellistinä hän soitti vuosina 1954–1960. Hänen sellonsoiton opettajiaan olivat Vili Pullinen, Enrico Mainardi, August Wenzinger ja Hannelore Müller. Vuonna 1961 Tuominen muutti Tikkurilaan. Hän jatkoi opettajan työtään Simonkylän kansakoulussa. Tällöin hän alkoi myös johtaa orkestereita ja opettaa sellonsoittoa eri puolilla Suomea. Lisäksi Tuominen soitti selloa Vantaan viihdeorkesterissa vuosina 1961–1970 ja Hämeenlinnan kaupunginorkesterissa 1964–1966. Avustajana hän työskenteli Helsingin teatteriorkesterissa, Suomen kansallisoopperan orkesterissa ja Radion sinfoniaorkesterissa.
Tuominen konsertoi sellistinä eri puolilla Suomea ja esiintyi orkesterisolistina muuallakin Pohjoismaissa. Hän aloitti vanhan musiikin Sonores Antiqui -yhtyeessä sellon- ja gambansoiton sen perustamisen yhteydessä vuonna 1967. Hän toimi myös Vantaa-trion jäsenenä vuodesta 1974. Tuominen oli Vantaan musiikkiopiston rehtori vuosina 1979–1994. Hän sovelsi alle kouluikäisille oppilaille soitonopetuksen Suzuki-metodia. Tuominen jatkoi omia sooloesiintymisiä eläkevuosinaankin esimerkiksi kirkoissa. Hän kuoli 76-vuotiaana kotonaan Vantaan Vapaalassa. Tuominen on haudattu Hämeenkylän kirkon hautausmaalle.
Tuhkakarvajalka

| Tuhkakarvajalka |
| --- | --- |
 koiras
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Villakkaat Lymantriidae
Suku::  Dicallomera
Laji::  fascelina
Kaksiosainen nimi
 Dicallomera fascelina  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Tuhkakarvajalka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuhkakarvajalka (Dicallomera fascelina) on harmaa, Suomessa harvinainen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Tuhkakarvajalka on harmaa yöperhonen, jonka naaras on selvästi koirasta kookkaampi. Siipien pohjaväri on vaaleanharmaa ja etusiipi on kauttaaltaan pienten mustien täplien kirjoma. Sisempi ja ulompi poikkiviiru erottuvat selvästi. Ne ovat varsinkin etureunastaan mustat ja niissä on oranssinruskeaa varjostumaa. Poikkiviirujen väliin jää tumma, reunaltaan vaalea keskitäplä. Takasiivet ovat vaaleanharmaat ja niissä on himmeä, tumma keskitäplä. Koiraan tuntosarvet ovat tuuhean kaksoiskampahampaiset. Naaraan tuntosarvet ovat ohuemmat, ruumis rotevampi ja siivet muodoltaan pitemmät ja kapeammat, kuin koiraalla. Pohjoisessa perhoset ovat pohjaväriltään tummemman harmaita. Karvajaloille tyypilliseen tapaan lepäävä perhonen pitää etummaista, tuuhean harmaakarvaista raajapariaan ojennettuna eteenpäin. Siipiväli on koiraalla 34–40 mm ja naaraalla 37–53 mm.
Toukka muistuttaa melko paljon rämekarvajalan (Gynaephora selenitica) toukkaa. Se on musta ja kauttaaltaan valkoisten tai kellertävien karvojen peittämä. Selkäpuolella on viisi mustaa tuuheaa karvatupsua, jotka ovat sivuilta valkoiset. Pään molemmin puolin on lyhyet, eteenpäin suuntautuneet mustat tupsut ja toukan peräpäässä on pitkä ja tuuhea musta karvatupsu. Täysikasvuinen toukka on 40–45 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika

Tuhkakarvajalan levinneisyys ulottuu Keski- ja Pohjois-Euroopasta Venäjän poikki Itä-Siperiaan. Suomessa sitä tavataan paikoittaisena koko maassa, joskin laji on selvästi yleisempi etelä- ja keskiosissa. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesä-heinäkuun vaihteesta elokuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Tuhkakarvajalka viihtyy sekä kosteilla että kuivilla avoimilla paikoilla ja saattaa olla hyvinkin runsaslukuinen. Koiraat aloittavat lennon yleensä vasta puolen yön aikoihin tai aamuyöllä, mutta naaraat lähtevät liikkeelle jo illan tullen. Koiraat tulevat valolle, naaraat hyvin harvoin. Aikuinen perhonen on lyhytikäinen eikä nauti ravintoa.
Naaras munii 150–200 munaa muutaman kymmenen munan ryhmiksi oksille. Munarykelmään tarttuu tummanharmaata karvaa naaraan takaruumiin kärjen tupsusta. Nuoret toukat elävät ryhminä ja talvehtivat. Keväällä toukat itsenäistyvät ja syövät ravintokasviaan ympäri vuorokauden. Helpoimmin toukkia löytää alkukesästä öisin. Toukat ovat täysikasvuisia kesäkuun alkupuolella ja pohjoisimmilla elinalueillaan saattavat talvehtia vielä uudelleen ennen koteloitumistaan. Kotelo on läpikuultavan ja toukkakarvoilla suojatun kotelokopan sisällä maassa tai kasvin varrella.
Ravintokasvi

Toukka on monilla lehtipuilla ja varvuilla elävä polyfagi.
Aiheesta muualla

Suomen perhoset: Tuhkakarvajalka
Suomen perhostutkijain seura: tuhkakarvajalka (Arkistoitu – Internet Archive)
toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q45496  GBIF: 8276688  iNaturalist: 460211  LoB: 6043  Observation.org: 9130
Tuomas Ragvaldinpoika

Tuomas Ragvaldinpoika (6. joulukuuta 1724 Tyrvää – 14. maaliskuuta 1804 Loimaa) oli suomalainen virsirunoilija ja arkkiveisujen tekijä. Hän oli aikansa merkittävin talonpoikais- ja arkkivirsirunoilija. Hän sepitti henkilö-, hää- ja hautajaisrunoja sekä kruunajais- ja matkatoivotusrunoja kuninkaallisille.
Tyrvään Laukulasta kotoisin olleen Tuomas Ragvaldinpojan vanhemmat olivat Lipun talon omistanut kuudennusmies Ragvald Hansinpoika ja Margareta Erkintytär. Tuomas Ragvaldinpoika kärsi synnynnäisestä huuli- ja kitalakihalkiosta ja tämä vamma teki hänen puheestaan honottavaa ja vaikeasti ymmärrettävää sekä myös turmeli hänen ulkonäköään. Hän rampautui myös nuorena kuumesairauden takia eikä kyennyt ruumiilliseen työhön.
Vuonna 1763 Tuomas Ragvaldinpoika lähti Turkuun jossa hänen huulihalkionsa leikattiin onnistuneesti. Tuomas laati tästä tapauksesta 50-säkeistöisen arkkiveisun Sen Wielä wirhellisen Ilo-Weisu. Tämä arkkiveisu oli ensimmäinen Suomessa julkaistu ei-hengellinen arkkiveisu. Tuomas Ragvaldinpoika keksi myös nimen arkkiveisu painetuille runoille ja virsille.
Tuomas Ragvaldinpoika joutui hankkimaan elantonsa kirjoittamalla ja hän julkaisikin elämänsä aikana 60 lehtistä jotka sisälsivät noin 150 virttä. Hän asui aluksi Turussa ja meni naimisiin 1765 Mynämäen Nihdeisen kylän Sunin talosta kotoisin olleen Maria Juhontyttären kanssa. Ensimmäisen vaimon kuoltua influenssaan 1776 Tuomas meni uusiin naimisiin 1777 turkulaisen piian Liisa Heikintyttären kanssa. Tästä avioliitosta hänellä oli kuusi lasta. Perhe muutti Turusta Loimaan Hirvikoskelle jossa Liisa Heikintytär kuoli keuhkotautiin vuonna 1788.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Tuomas Ragvaldinpoika on Wikiaineistossa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Päivi Tuomi-Nikula

Päivi Tuomi-Nikula on suomalainen tietokirjailija, opettaja, tulkki ja kääntäjä. Hän on saanut miehensä Jorma Tuomi-Nikulan kanssa vuonna 2003 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon teoksesta Keisarit kesälomalla Suomessa. Muita hänen teoksiaan on Anastasia – Pieni suuri pianisti (Minerva 2008), joka kertoo pianisti Anastasia Romanovna Taranista (s. 1995).
Teokset

Jorma ja Päivi Tuomi-Nikula: Keisarit kesälomalla Suomessa, Atena, 2002 ISBN 951-796-287-8
Anastasia! Pieni suuri pianisti, Minerva, 2007 ISBN 978-952-492-108-4
Jorma & Päivi Tuomi-Nikula: Nikolai II : Suomen suuriruhtinas. Atena, 2010 ISBN 978-951-796-650-4
Veikko Tuominen (juoksija)

| Veikko Tuominen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. marraskuuta 1915 Iitti
Kuollut: 13. heinäkuuta 1941 (25 vuotta) Ylämaa
Kansalaisuus:  Suomi
Uran tiedot
Laji:  keski- ja pitkien matkojen juoksu
Seura:  Lahden Ahkera (-1935) Helsingin Kisa-Veikot (1936) Lahden Urheilijat (1937) Lahden Ahkera (1938) Helsingin Kisa-Veikot (1939-1941)
Kilpauran kesto:  -1941
Saavutukset
Ennätykset:  800 m 1.57,0 (1939)   1 500 m 4.01,4 (1939)   2 000 m 5.22,2 (1939)   3 000 m 8.15,2 (1940)   5 000 m 14.22,4 (1940)   10 000 m 30.07,6 (1939)   3000 esj 9.19,2 (1938)
Veikko Päiviö Tuominen (14. marraskuuta 1915 Iitti – 13. heinäkuuta 1941 Ylämaa) oli suomalainen kestävyysjuoksija. Hän edusti urallaan aluksi Lahden Ahkeraa ja Lahden Urheilijoita sekä muutettuaan Helsinkiin vuodesta 1939 lähtien Helsingin Kisa-Veikkoja (HKV) ja saavutti HKV:n riveissä henkilökohtaisten SM-mitalien lisäksi viestimitaleja.
Tuominen kilpaili 1930-luvulla yleisurheilun SM-kisoissa, joissa hän ensimmäisen kerran nousi kahdeksan parhaan joukkoon vuoden 1935 SM-kisoissa 5 000 metrillä sijoituksen ollessa kahdeksas. Seuraavana vuonna hän sai maastojuoksun pitkän matkan SM-pronssin. Näihin aikoihin Tuominen aloitti vakavamman harjoittelun ja seuraavan vuoden SM-maastoissa hän oli Lahden Urheilijoiden pronssia saavuttaneessa pitkän matkan joukkueessa. Radalla hän oli SM-kisoissa 5 000 metrllä viides. Vuoden 1938 parhaaksi sijoitukseksi tuli SM-kisojen estejuoksun neljäs sija Lahden Ahkeran väreissä.
Kesällä 1939 Helsingin muutettuaan ja siirryttyään HKV:n riveihin tuli jo menestystä laajemmin. SM-maastoissa pitkällä matkalla eli 9 km:llä hän oli henkilökohtaisesti viides ja oli mukana joukkuemestaruuden voittaneessa HKV:n joukkueessa, jossa muina jäseninä olivat Matti Laihoranta ja Emil Kukkonen. Saman vuoden ratajuoksun SM-viesteissä 4 x 1 500 metrillä hän oli myös mestaruuden voittaneessa HKV:n joukkueessa. Tässä vaiheessa Tuominen oli vahva ehdokas tuleviin, pitämättä jääneisiin Helsingin vuoden 1940 olympialaisiin.
Talvisodan jälkeen keväällä 1940 hän oli mukana SM-maastoissa hopeaa voittaneessa HKV:n joukkueessa. Kesällä 1940 Kalevan kisoissa Tampereen Pyynikillä Tuominen saavutti 5 000 metrillä mestaruuden kukistamalla loppukirissä seuratoverinsa Taisto Mäen. Seuraavalla kaudella keväällä 1941 hän oli SM-pronssia maastojuoksussa voittaneessa HKV:n joukkueessa.
Veikko Tuominen edusti Suomea neljässä A-maaottelussa 1938-1940 sekä B-joukkueessa Ruotsia vastaan 1939. Vuonna 1939 hän juoksi 10 000 metrillä 30.07,6, joka oli maailmantilaston toiseksi paras Taisto Mäen jäljessä. Kaudella 1940 Tuominen teki 3000 ja 5000 metrin parhaat aikansa 8,.15,2 ja 14.22,4 ollen kummallakin matkalla vuoden maailmantilastossa kolmas.
Ennen poliisiuraansa hän työskenteli Hannes Kolehmaisen urheiluliikkeessä Helsingissä.
Heinäkuussa 1941 alkaneessa Jatkosodassa Tuominen kaatui alun hyökkäysvaiheessa Ylämaan Kirvesjärvellä 13. heinäkuuta. Hän oli kaatuessaan kersanttina Jalkaväkirykmentti 45:ssä.
Tubuainlurikki

| Tubuainlurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Polynesianlurikit Vini
Laji::  kuhlii
Kaksiosainen nimi
 Vini kuhlii  (Vigors, 1824) 
Katso myös
   Tubuainlurikki Wikispeciesissä   Tubuainlurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tubuainlurikki (Vini kuhlii) on Ranskan Polynesiassa elävä erittäin uhanalainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Tubuainlurikin pituus on noin 19 cm ja paino noin 55 g. Sen höyhenpuku on alapuolelta kirkkaan punainen ja selkäpuolelta vihreä. Korvallisella on sininen laikku. Takaselkä ja yläperä ovat kellahtavat ja pyrstö on päältä punainen ja harmaa alapuolelta. Nokka on oranssi, iiris punainen ja koivet oranssinruskeat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on ruskehtava, iiris ruskea ja vatsapuoli harmahtavanpunainen.
Esiintyminen

Tubuainlurikin alkuperäinen elinympäristö on Ranskan Polynesiassa Rimataran saarella Tubuain saaristossa. Lajia on siirretty pohjoisemmaksi Washington-, Fanning- ja Joulusaarille vuonna 1957 ja vuonna 2007 Atiun saarelle Cookinsaarille. Lajin populaation koko on Rimataralla noin 750 yksilöä ja Cookinsaarilla noin tuhat yksilöä. Joulusaarilla on tavattu vain muutamia yksilöitä. Sen kanta on taantunut pääasiassa sen punaisten höyhenten keräilyn ja mustarottien takia. Tubuainlurikkia pidetään harvoin vankeudessa lemmikkilintuna.
Fossiililöytöjen perusteella tubuainlurikin esiintymisalue on aikaisemmin ollut paljon nykyistä laajempi keskisessä Polynesiassa.
Elinympäristö

Tubuainlurikit asuvat metsissä ja kookospalmumetsiköissä sekä puutarhoissa. Ne esiintyvät yleensä pienissä parvissa tai pareittain.
Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan enimmäkseen vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Naaras munii yhden tai kaksi munaa. Poikaset lähtevät pesästä noin seitsemän viikon ikäisinä.
Ravinto

Tubuainlurikit syövät siitepölyä, mettä ja kukkia. Erityisen persoja ne ovat kookospalmun kukinnoille.
Santa Tuomi

Tuomi 1930-luvun alussa.
Santa Valborg Tuomi (o.s. Roth; 30. toukokuuta 1897 Porvoo – 23. huhtikuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli muun muassa Oulun Työväen Näyttämöllä, Helsingin Työväen Teatterissa ja Viipurin Näyttämöllä. Viipurin Työväen Teatterissa hänellä oli pääosa  näytelmässä Häitten jälkeen ja Biancan rooli Othellossa syyskaudella 1926. Kevätkaudella 1928 Tuomi oli mukana muun muassa Franz Schubertin laulunäytelmässä Wieniläistyttöjä. Helsingin Työväen Teatterissa 6. joulukuuta 1942 juhlaensi-iltansa saaneessa näytelmässä Pohjalaisia hän toimi ohjaajana.
Santa Tuomi sekä hänen puolisonsa Arvi Tuomi esiintyvät vuonna 1943 valmistuneessa elokuvassa Miehen kunnia.
Aiheesta muualla

Santa Tuomi Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Juha-Pekka Rusanen

Juha-Pekka Rusanen (s. 22. maaliskuuta 1990) on Kiuruveden kaupunginjohtaja. Kiuruveden kaupunginvaltuusto valitsi hänet uudeksi Kiuruveden kaupunginjohtajaksi toukokuussa 2021. Aikaisemmin hän on toiminut Keiteleen kunnanjohtajana. Koulutukseltaan Rusanen on yhteiskuntatieteiden maisteri.
Rusanen tunnetaan laulavana kuntajohtajana. Hän on järjestänyt lukuisia laulutempauksia korona-aikana, mitkä saivat myös valtakunnallista huomiota. Hän tuli tunnetuksi myös Aamulypsy Areena tempauksesta, sillä Kiuruveden jäähalli nimettiin Aamulypsy-Areenaksi Radio Suomipopin aamuohjelman tempauksen siivittämänä. Tempaus palkittiin Radiogaalassa vuoden radiopromootiona.
Rusanen on kotoisin Lapinlahdelta, jossa hän toimi kuntapäättäjänä yli kymmenen vuotta. Rusanen valittiin Lapinlahden kunnanvaltuustoon vuosina 2008 , 2012 ja 2017 toimitetuissa vaaleissa. Ensimmäisellä kaudellaan hän oli tarkastuslautakunnan puheenjohtaja. Valtuustokaudella 2013–2017 hän toimi Lapinlahden kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Rusanen toimi vuosina 2017–2020 Lapinlahden kunnan tarkastuslautakunnan puheenjohtajana sekä valtuustoryhmän puheenjohtajana. Lisäksi hän on toiminut Ylä-Savon koulutuskuntayhtymän yhtymävaltuuston puheenjohtajana vuosina 2017–2020 sekä Pohjois-Savon liiton maakuntahallituksen jäsenenä 2017–2021.lähde?
Marraskuussa 2014 Rusanen valittiin Keskustan Pohjois-Savon piirin puheenjohtajaksi. Hän luopui puheenjohtajan tehtävästä 2017. Hän on toiminut Keskustan puoluehallituksen jäsenenä.lähde? Aiemmin hän on toiminut Keskustanuorten Ylä-Savon ja Pohjois-Savon piirien puheenjohtajana sekä Keskustan Opiskelijaliiton varapuheenjohtajana.
Rusasen nimi oli myös esillä, kun Keskustan puoluesihteeriä valittiin vuonna 2016. Harkinnan jälkeen Rusanen ei kuitenkaan lähtenyt tavoittelemaan puoluesihteerin tehtävää.
Rusanen on toiminut menettelytapavaliokunnan puheenjohtajana useassa Keskustan puoluekokouksessa.
Hän on työskennellyt myös paikallisradiotoimittajana, kansanedustajan avustajana sekä Euroopan parlamentin jäsenen kotimaan erityisavustajana.
Rusanen valittiin Suomen ev.lut seurakunnan kirkolliskokousedustajaksi Kuopion hiippakunnasta 2024.
Tulilintu (baletti)

Mihail Fokin ja Tamara Karsavina Tulilinnun päärooleissa, mainoskuva, 1910.
Aleksandr Golovinin luonnos Tulilinnun lavasteeksi (Dušnoje Katšejevon kuningaskunta), 1910.
Tulilintu (ransk. L'oiseau de feu, ven. Жар-птица, Žar-ptitsa) on venäläisen Igor Stravinskyn säveltämä baletti. Se tehtiin Sergei Djagilevin tilauksesta tämän Ballets russes -seuruetta varten. Alkuperäisen koreografian laati Mihail Fokin. Tulilintu oli Stravinskyn ensimmäinen kansainväliseksi menestykseksi kohonnut teos. Sen kantaesitys oli Pariisin oopperatalossa 25. kesäkuuta 1910.
Baletin päähenkilöt ovat venäläisen kansanperinteen hahmot prinssi Ivan Tsarevitš (”Iivana tsaarinpoika”), pahahenki Koštšei Kuolematon ja myyttinen Tulilintu, joka toimii Ivanin avustajana.
Tulilintua esitetään yhä sekä balettina että orkesterisarjana.
Juoni

Ollessaan iltasella metsällä Ivan Tsarevitš huomaa Tulilinnun, jota jää väijymään. Hän vangitsee kultaisia omenoita syömään tulleen linnun lumottuun puutarhaan. Tulilintu anoo vapauttaan vangitsijaltaan tarjoamalla pyrstösulkansa, jonka avulla hän voi auttaa sulan haltijaa hädässä. Ivan suostuu tähän. Nähdessään kolmentoista neidon tulevan Koštšei Kuolemattoman linnasta hän saa tietää yhdeltä neidoista, kauniilta tsaarintyttäreltä, että nämä ovat noiduttuja ja Koštšei muuttaa jokaisen linnaan tunkeutujan kiveksi. Vartijat saavat Ivanin kiinni ja hän käyttää Tulilinnun pyrstösulkaa kutsuakseen tämän apuun. Tulilintu lumoaa Koštšein käskyläiset ja paljastaa Ivanille ilkeän noidan salaisuuden, joka on kallisarvoiseen rasiaan kätketty muna. Ivan löytää rasian ja murskaa munan, jolloin Koštšein voima häviää. Mikään ei voi nyt estää Ivanin ja kauniin tsaarintyttären onnea. He lähtevät kahdentoista neidon ja näitä aikoinaan pelastamaan tulleiden, kivestä takaisin ihmishahmoon palautuneiden prinssien kanssa omaan valtakuntaansa.
Musiikki

Stravinsky lainasi teokseen melodioita venäläisestä kansanmusiikista, mutta tunnistettavimmat kohdat ovat kokonaan hänen omia luomuksiaan. Stravinskyn tiedetään lainanneen Tulilinnussa ainakin kahta perinteistä horovod-tanssia, jotka molemmat olivat ilmestyneet hänen opettajanaan toimineen Nikolai Rimski-Korsakovin vuonna 1877 julkaisemassa venäläisten kansanlaulujen kokoelmassa. Kansanmusiikista lainatut muodot samaistuvat baletissa ihmishahmoihin, kuten prinssi Ivaniin ja prinsessoihin, kun taas Tulilintua ja noita Koštšeita edustavat monimutkaisemmat, Stravinskyn itsenäisesti kehittämät melodiat.
Baletin tunnetuimmat kappaleet ovat Tulilinnun tanssi, infernaalinen tanssi (danse infernale) ja loppukohtauksen juhlava musiikki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tulilintu Wikimedia Commonsissa
Léon Bakst, noita Koštšei, pukuluonnos Tulilintuun, 1910.
Léon Bakst, ballerinan pukuluonnos, 1910.
Tuomarila

Tuomarilan rautatieasema.
Tuomarila (ruots. Domsby, jonka mukaan käytetään joskus lempinimeä Domi) on osa-alue Espoon keskuksen kaupunginosassa. Tuomarilan historian katsotaan alkaneen 1900-luvun alkupuolella, kun rantaradan yhteys Karjaalta Pasilaan valmistui 1903 ja parantuneiden kulkuyhteyksien vuoksi Espoon kirkon läheisyyteen sijoittuneet Domsin, Sunan, Dahlin, Jofsin ja Kirstin maatilat alkoivat vähitellen väistyä alueelta uuden asutuksen tieltä. Tuomarilan nykyinen rakennuskanta koostuu enimmäkseen omakoti- ja rivitaloista sekä enenevissä määrin myös matalahkoista kerrostaloista. Asukkaita on noin 3 000.
Alueella toimii muun muassa peruskoulu, päiväkoti, mormonikirkko sekä 1929 perustettu Tuomarilan VPK, jonka vuonna 1950 talkoovoimin valmistunut VPK-talo Palotiellä on Tuomarilan ehkä parhaiten tunnettu maamerkki. VPK-talossa toimintaansa pyöritti elokuun 2011 loppuun asti myös maineikas ja pitkän historian omaava Kino Tuomarila, joka oli yksi Espoon viimeisistä vanhan ajan elokuvateattereista.
Tuomarilan luonnonläheisestä sijainnista huolimatta keskuspuiston ja Kauniaisten Kasavuoren välissä on se keskeisellä paikalla muun muassa Espoon keskuksen ja Lommilan monipuolisten ja kehittyvien palvelujen sekä rantaradan, Helsinki–Turku-moottoritien (Turunväylän), Kehä II:n ja Kehä III:n tarjoamien hyvien kulkuyhteyksin äärellä. Tuomarilan rautatieasemalla pysähtyvät lähiliikennejunat E, L, ja U. Itse asemarakennus on säilynyt lähes alkuperäisessä 1930-luvun ulkoasussaan.
Viime vuosien aikana Tuomarila on kasvanut voimakkaasti. Juna-aseman pohjoispuolelle on noussut uusi Kulovalkean kerrostalovaltainen asuinalue, ja myös junaradan välittömään läheisyyteen sen eteläpuolelle niin sanottuun vanhaan Tuomarilaan on rakennettu uusia rivi- ja kerrostaloja. Tuomarilan alue laajasti käsitettynä on kasvanut lännessä kiinni Sunaan ja Suvelaan sekä pohjoisessa Kirkkojärveen.
Björkbackan yhdyskuntahistoriallinen huvila sijaitsee Tuomarilassa.
Kirjallisuutta

Lassila, Ritva (päätoim.): Pihkassa Tuomarilaan: kaupunginosan tarinoita. Tuomarila-seura 2016. ISBN 9529378211.
Aiheesta muualla

Espoon keskuksen kaupunkipolut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tuomarila-seura ry
Tuomarilan Vapaaehtoinen Palokunta - Domsby Frivilliga Brandkår r.y.
Tuopin jäljet

Tuopin jäljet on yksi tunnetuimpia Tapio Rautavaaran kappaleita. Sen on säveltänyt ja sovittanut Toivo Kärki ja sanoittaneet Reino Helismaa ja Lullan Helo (jälkimmäinen käytti salanimeään Kari Wilkman). Joulukuussa 1963 julkaistun singlelevyn kääntöpuolella on Rafael Ramstedtin balladi Rosvo-Roope, ja molemmat kappaleet on julkaistu Rautavaaran albumilla Tapio Rautavaaran uusimpia laulelmia sekä myöhemmin monilla kokoelmalevyillä.
Laulua on arvosteltu aikanaan alkoholinkäytön ylistyksenä, mutta sanoituksessa on havaittu myöhemmin syvällisempääkin symboliikkaa.
Kappaleen ovat levyttäneet myös Topi Sorsakoski vuonna 2011 viimeiseksi jääneelle albumilleen Tummansininen sävel sekä Vesku Jokinen & Sundin pojat albumilleen Juuret vuonna 2012. Cornelis Vreeswijk levytti kappaleen vuonna 1980 ruotsiksi nimellä Stopets spår.
Tulolähde

Tulolähde on suomalaisessa verotuksessa esiintyvä käsite. Verotusta varten verovelvollisen tulot jaetaan tulolähteisiin, joista lasketaan kustakin verot erikseen. Tulolähteet ovat: elinkeinotoiminnan tulolähde (EVL-tulo), maatalouden tulolähde (MVL-tulo) ja henkilökohtainen tulolähde eli muun toiminnan tulolähde (ns. TVL-tulo). Kunkin tulolähteen tulos lasketaan erikseen oman verolakinsa mukaisesti. Henkilökohtaisen tulon verotusta säätelee Tuloverolaki, elinkeinotulon verotusta Laki elinkeinotulon verottamisesta ja maataloustulon verotusta Maatilatalouden tuloverolaki.
Elinkeinotoiminnalla tarkoitetaan liike- ja ammattitoimintaa. Maataloutena pidetään maa- ja metsätalouteen liittyvää toimintaa kuten viljelyä ja tuotantoeläinten kasvatusta. Ne toiminnot, jotka eivät kuulu elinkeino- tai maataloustulolähteisiin, kuuluvat henkilökohtaiseen tulolähteeseen ja verotetaan tuloverolain mukaan. Kellä tahansa verovelvollisella voi olla kaikki kolme tulolähdettä, sillä lähdejako ei riipu yhtiömuodosta. Yksityishenkilöllä henkilökohtaiseen tulolähteeseen kuuluvat esimerkiksi eläke- ja palkkatulot.
Tulolähdejaon merkitys

Kunkin tulolähteen tulos lasketaan erikseen ja myös ilmoitetaan omalla veroilmoituslomakkeellaan. Toisen tulolähteen tappiota ei saa vähentää toisen tulolähteen voitosta.
Tulolähdejaottelulla on merkitystä esimerkiksi arvopaperikaupassa ja luovutusvoiton verotuksessa. Osakeluovutusten yhteydessä tulolähteen määrittely voi olla ratkaisevaa tulon veronalaisuuden tai tappion vähennyskelpoisuuden kannalta. Elinkeinoverolain mukaan tietyt käyttöomaisuusosakkeiden luovutukset voivat olla täysin verovapaita. Toisaalta tuloverolain mukaan voidaan luovutusvoiton laskennassa käyttää ns. hankintameno-olettamaa, kun taas elinkeinoverolain mukaan ei voida. Tulolähteellä on merkitystä myös siinä, verotetaanko yksityishenkilön arvopaperikaupan tulot ansio- vai pääomatuloina. Myös kiinteistöjen ja huoneistojen vuokratulojen verotuksessa tulolähdejaottelulla on merkitystä.