stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
New Statesman
Kingsley Martinin aika

Samaan aikaan kun Martinista tuli päätoimittaja, Statesmaniin sulautui liberaalien viikkolehti  Nation ja lehden nimeksi tuli New Statesman and Nation, joka säilyi sillä vuoteen 1964. Nationin johtokunnan puheenjohtaja oli taloustieteilijä John Maynard Keynes, josta tuli uusi tärkeä vaikuttaja vasta yhdistyneeseen lehteen, jonka levikki oli alkuun vain vajaat 13 000.
1930-luvulla Martinin Statesman siirtyi poliittisesti selvästi vasemmalle. Siitä tuli jyrkän antifasistinen, ja se suhtautui yleensä kriittisesti hallituksen myöntyvyyspolitiikkaan Mussolinia ja Hitleriä kohtaan, vaikkakaan se ei tukenut Britannian asevarustelua. Se myös tunnetusti puhui Stalinin Neuvostoliiton puolesta. Vuonna 1934 se julkaisi H. G. Wellsin kuuluisan Staliniin kunnioittavasti suhtautuvan haastattelun. Vuonna 1938 Martin kieltäytyi julkaisemasta George Orwellin raportteja Espanjan sisällissodan aikaisesta Barcelonasta, koska niissä arvosteltiin sitä, että kommunistit tukahduttivat anarkistit ja vasemmistolaisen POUMin. "On surullinen tosiasia", Martin kirjoitti Orwellille, "että Venäjän nykyisin hallinnon vihamielinen arvostelu otetaan helposti propagandana sosialismia vastaan."lähde?
Statesmanin levikki kasvoi valtavasti Martinin aikana ja oli 70 000 vuonna 1945, ja siitä tuli keskeinen vaikuttaja työväenpuolueen politiikassa. Lehti kiitti työväenpuolueen vaalivoittoa 1945 mutta suhtautui kriittisesti uuden hallituksen ulkopolitiikkaan. Työväenpuolueen nuori parlamenttiedustaja Richard Crossman, joka oli ollut ennen sotaa apulaispäätoimittaja, oli tähän aikaan Martinin pääavustaja, ja Statesman julkaisi Crossmanin, Michael Footin ja Ian Mikardon pamfletin Keep Left, joka hyvin ytimekkäästi esitti työväenpuolueen vasemmistosiiven ehdotuksen "kolmannen voiman" ulkopolitiikasta sen sijaan että liittouduttaisiin Yhdysvaltojen kanssa.
1950-luvulla Statesman jatkoi Britannian ulko- ja puolustuspolitiikan ja Hugh Gaitskellin puoluejohtajuuden vasemmistolaissävyistä arvostelua (joskaan Martin ei ollut suoraan yhteydessä Gaitskellia vastustavan vasemmistosiiven johtajaan Aneurin Bevaniin). Se vastusti Korean sotaa, ja Britannian ydinaseiden vastainen liike sai alkunsa Statesmanissa julkaistusta J. B. Priestleyn artikkelista.
Kingsleyn jälkeen

Martin jäi eläkkeelle 1960, ja hänen tilalleen päätoimittajaksi tuli John Freeman, poliitikko ja toimittaja, joka oli eronnut työväenpuolueen hallituksesta 1951 Bevanin ja Harold Wilsonin kanssa. Freeman pysyi päätoimittajana viisi vuotta vuoteen 1965, ja hänen jälkeensä tehtävän otti Paul Johnson, jonka johdolla Statesmansaavutti levikkihuippunsa 90 000. Joidenkin mielestä, jopa Paul Johnsonin vihamiesten, kuten Richard Ingramsin miestä, tuo vaihe oli lehdelle toimituksellisesti hyvin vahvaa aikaa.
Alamäki ja kriisi

Johnsonin lähdettyä 1970 Statesmanin levikki kääntyi pitkäksi aikaa laskusuuntaan useiden päätoimittajien aikana: Richard Crossman (1970–1972) yritti johtaa lehteä samalla kun hänellä oli merkittävä asema työväenpuolueessa; Anthony Howard (1972–1978), joka palkkasi lehteen muun muassa Christopher Hitchensin, Martin Amisin ja James Fentonin (yllättäen tunnettu antisosialisti Auberon Waugh kirjoitti Statesmaniin tässä vaiheessa ennen kuin palasi luonnolliseen kotiinsa The Spectatoriin); Bruce Page (1978–1982), joka johdatteli lehteä kohti tutkivaa journalismia ja antoi potkut Arthur Marshallille, joka oli kirjoittanut Statesmaniin kolumnistina aika ajoin vuodesta 1935, ja syyksi on väitetty, että Marshall kannatti Margaret Thatcheria; Hugh Stephenson (1982–1986), jonka aikana lehti jälleen otti voimakkaasti kantaa yksipuolisen ydinaseriisunnan puolesta; John Lloyd (1986–1987), joka käänsi lehden suuntaa jälleen kohti keskustaa; Stuart Weir (1987–1990), jonka aikana Statesman perusti perustuslain uudistamiseen tähtäävän painostusryhmän Charter 88; sekä Steve Platt (1990–1996). Vuonna 1996 lehden levikki oli 23 000 kappaletta viikossa. New Statesman meni ensimmäisenä aikakauslehtenä verkkoon 1998.
Statesman hankki viikkolehti New Societyn 1988 ja ne yhdistettiin, jolloin lehden nimeksi tuli New Statesman and Society kahdeksaksi vuodeksi, minkä jälkeen palattiin vanhaan nimeen. Vuonna 1993 pääministeri John Major nosti syytteen Statesmania vastaan, kun se oli julkaissut artikkelin, jossa käsiteltiin huhuja, joiden mukaan hänellä olisi suhde keittäjään. Vaikka asia saatiin pois päiväjärjestyksestä ilman oikeuskäsittelyä pienestä rahasummasta, oikeuskulut olivat vähällä viedä lehden konkurssiin.
Kulunut vuosikymmen

Statesman pelastui uhkaavalta konkurssilta, kun sen otti haltuunsa liikemies Philip Jeffrey, mutta 1996,sen jälkeen johtokunnassa oli kiistelty Jeffreyn suunnitelmista, se myytiin Geoffrey Robinsonille, Työväenpuolueen kansanedustajalle ja liikemiehelle. Hän potkaisi Plattin pois ja nimitti päätoimittajaksi Ian Hargreavesin, joka vuorostaan irtisanoi suurimman osan vasemmistolaistoimittajista ja muutti Statesman linjan, niin että se tuki Tony Blairia työväenpuolueen johtajana. Hargreaves jälkeen oli vuorossa Peter Wilby vuonna 1998, ja hän käänsi lehden taas vasemmalle. Muutos ei mennyt ilman ristiriitoja. Vuonna 2002 Statesmania syytettiin antisemitismistä, kun se julkaisi tutkimuksiin perustuvan jutun "Sionisti vaikuttajista", Britannian juutalaisyhteisöstä, jota se nimitti "Kosher-salaliitoksi". Jutun kuvituksen oli kultainen daavidintähti, joka lävisti Yhdysvaltojen lipun. Wilbyn poliittinen toimittaja John Kampfner astui hänen jälkeensä päätoimittajaksi toukokuussa 2005 suurten sisäisten ristiriitojen jälkeen.
Päätoimittaja John Kampfner irtisanoutui yllättäen 13. helmikuuta 2008.
Päätoimittajat

| --- | --- |
 Clifford Sharp (1913–1928)  Charles Mostyn Lloyd (1928–1930)  Kingsley Martin (1930–1960)  John Freeman (1960–1965)  Paul Johnson (1965–1970)  Richard Crossman (1970–1972)  Anthony Howard (1972–1978)  Bruce Page (1978–1982):  Hugh Stephenson (1982–1986)  John Lloyd (1986–1987)  Stuart Weir (1987–1991)  Steve Platt (1991–1996)  Ian Hargreaves (1996–1998)  Peter Wilby (1998–2005)  John Kampfner (2005–2008)  Sue Matthias (virkaatekevä 2008)  Jason Cowley (2008–)
Aiheesta muualla

New Statesmanin internetsivut
New Statesman, pdf-versio
Mart Niklus

| Mart Niklus> Mart-Olav Niklus |
| --- | --- |
 Mart Niklus vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. syyskuuta 1934 (ikä 90) Tartto
Kansalaisuus:  Viro
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  ornitologia
Mart-Olav Niklus (s. 22. syyskuuta 1934 Tartto) on virolainen ornitologi, opettaja ja kansalaisoikeustaistelija Tartosta.
Neuvostovallan vastustaja

Vuonna 1959 Niklus sai Neuvosto-Virossa 10 vuoden pakkotyötuomion ja sen jälkeen 3 vuoden karkotuksen, koska hän oli ottanut valokuvia, jotka esittivät olemattomia tosiasioita kuten häirintäantenneja, luhistumaisillaan olevia asuntoja ja ruostuvia maatalouskoneita. Niklus oli toimittanut valokuvat läntisille tiedotusvälineille, jotka olivat julkaisseet ne.
Syksyllä vuonna 1976 Tartossa opettajana toiminut Niklus pidätettiin, hänen asuntoonsa tehtiin kotietsintä ja esineitä takavarikoitiin. Nikluksen väitettiin monistaneen kiellettyä kirjallisuutta. Vankilassa Niklus ryhtyi nälkälakkoon ja vapautui. Hänet pidätettiin uudelleen 25.8.1977 kuulusteltavaksi, koska KGB seurasi ryhmiä, jotka valvoivat Helsingin sopimuksen noudattamista. KGB takavarikoi Nikluksen elämäkerran, kameran ja luontokuvauksen Saarenmaalta sekä kuulusteli häntä toistuvasti Tallinnassa ja Tartossa.
Tammikuussa vuonna 1978 virolaisissa lehdissä julkaistiin artikkeli, jossa Nikluksen ja hänen perheensä yksityisiä asioita ruodittiin epäedullisessa valossa. Siinä annettiin ymmärtää Nikluksen aiheuttaneen veljensä itsemurhan. Artikkelin seurauksena Niklus sai tappouhkauksia ja hänen isänsä joutui murhayrityksen kohteeksi. Niklus itse oli Vilnassa kuulusteltavana liettualaista Viktoras Petkusta vastaan järjestetyn oikeudenkäynnin seurauksena, koska hän esiintyi oikeudenkäynnissä todistajana.
Vuonna 1981 Niklus sai uuden 10 vuoden pakkotyötuomion, tällä kertaa ankaran kurin pakkotyöleirillä, sekä 5 vuoden karkotustuomion.
Ninsar

Ninsar tai Nin-šar (sumeriksi "taimen valtiatar") on sumerilainen äitijumalatar. Hän oli joko Enlilin tai Enkin puoliso, jolle hän synnytti yhdeksän päivän raskauden jälkeen jumalatar Ninkurran, josta tuli myöhemmin Uttu-jumalattaren äiti.
Nikean ensimmäinen kirkolliskokous

Nikean kirkolliskokous eli Ensimmäinen ekumeeninen kirkolliskokous eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, yhteiseksi ja apostoliseksi” tunnustetun kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 325 Nikeassa Bitynian pääkaupungissa, nykyisen Turkin alueella. Tämä oli historiallisesti ensimmäinen yritys saavuttaa yksimielisyys kaikkia kristittyjä edustavassa  kirkossa.
Ikonissa Konstantinus Suuri ja kirkkoisät pitelevät Nikean uskontunnustusta.
Keisari Konstantinus Suuri kutsui kirkolliskokouksen koolle Hosius Kordubalaisen ja paavi Sylvester I:n suosituksesta, koska aleksandrialaisen presbyteerin Areioksen oppi areiolaisuus herätti kirkossa suuria erimielisyyksiä. Areios väitti, että Poika, Kristus, on luotu eikä siten samanarvoinen kuin Isä Jumala. Kokouksessa Areios tuomittiin harhaoppiseksi. Raamatun pohjalta muotoiltiin kristillinen kolminaisuusoppi: ”Jumala on kolmiyhteinen – Isä, Poika ja Pyhä Henki. Kolme persoonaa, mutta vain yksi Jumala.”
Koolla oli 318 kirkkoisää, joista huomattavimmat olivat Aleksandrian piispa Aleksander, Antiokian piispa Eustatios ja Jerusalemin piispa Makarios. Paavi Sylvester I ei voinut sairautensa vuoksi osallistua kokoukseen mutta lähetti edustajakseen Korduban piispan Hosiuksen ja papit Vincentiuksen ja Vituksen. Armeniaa edusti Aristakes. Muita osallistujia olivat esimerkiksi Nikolaos Myrralainen, Spyridon Kyproslainen ja Pafnutios Teebeläinen.
Piispojen lisäksi kirkolliskokoukseen osallistui myös presbyteerejä eli pappeja ja diakoneja. Myöhemmin Aleksandrian piispaksi valittu kirkkoisä Athanasios Suuri osallistui kokoukseen Aleksandrian piispa Aleksanderin avustajana ollessaan vielä nuori diakoni. Puheenjohtajana toimi todennäköisesti paavi Sylvester I:n legaatteja johtava Korduban piispa Hosius, mutta myös Antiokian piispalla Eustatioksella ja Aleksandrian piispalla Aleksanderilla oli merkittävä osuus kokouksessa. Kokouksen kunniapuheenjohtaja oli keisari Konstantinus Suuri. Täyttä historiallista varmuutta kokouksen hierarkiasta ei ole, koska arviot perustuvat myöhempien sukupolvien lausuntoihin ja allekirjoitusten järjestykseen kokouksen päätöksissä. Aikaisimmat tarkat käytetyt muistiinpanot termeistä l. asioista kirkolliskokouksessa ovat Eusebiuksen Life of Constantine 3.6 vuodelta 338, Athanasioksen 'AD Afros Epistola Synodien vuonna 369, ja kirje paavi Damasus I:lle vuonna 382 ja latinalaisten piispojen Konstantinopolin kirkolliskokouksesta.
Kirkolliskokouksessa annettiin kirkkoa sitova uskontunnustus, joka täydennettiin vuonna 381 järjestetyssä Konstantinopolin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa muotoon, joka nykyään tunnetaan Nikean uskontunnustuksena. Uskontunnustus sisältää Areiosta vastaan suunnatun oppituomion eli anateeman. Lisäksi kokouksessa annettiin 20 kanonia eli sääntöä.
318 isän uskontunnustus

Nikeassa päätetty kirkon uskontunnustuksen muoto ja anateema on seuraava:
»Me uskomme yhteen Jumalaan, Isään Kaikkivaltiaaseen, kaikkien näkyvien ja näkymättömien luojaan. Ja yhteen Herraan, Jeesukseen Kristukseen, Jumalan ainosyntyiseen Poikaan, Isästä syntyneeseen, joka on peräisin Isän olemuksesta, Jumala Jumalasta, valo valosta, tosi Jumala tosi Jumalasta, syntynyt eikä luotu, joka on samaa olemusta kuin Isä, jonka kautta kaikki on tehty niin taivaassa kuin maan päällä; meidän ihmisten tähden ja meidän pelastuksemme tähden hän astui alas ja tuli lihaksi, tuli ihmiseksi, kärsi ja nousi ylös kolmantena päivänä, astui ylös taivaisiin, tulee tuomitsemaan eläviä ja kuolleita. Ja Pyhään Henkeen.

Ja heidät, jotka sanovat "oli aika, jolloin häntä ei ollut olemassa", ja "ennen kuin hän syntyi, häntä ei ollut", ja että hän tuli olevaiseksi olemattomista asioista, tai toisesta hypostaasista tai olemuksesta, vakuuttaen, että Jumalan Pojassa tapahtuu muutoksia tai erilaistumisia, katolinen ja apostolinen kirkko erottaa.»
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikean ensimmäinen kirkolliskokous Wikimedia Commonsissa
Ninurta

Ninurta (sumeriksi maan herra) oli muinainen mesopotamialainen jumala, Girsun kaupungin suojelusjumala sekä Enlilin ja Ninlilin poika ja parannuksen jumalattaren Gulan aviomies.   Sumerilaiset kiittivät Ninurtaa kukoistavista karjalaumoista ja hedelmällisestä maasta. Ninurtalla oli myös sotaisia piirteitä ja hän metsästää myrkylintu Zuta ja hankkii takaisin varastetut kohtalon taulut. Ninurta on luultavasti sama jumala kuin Ningirsu (Girsun herra), jota palvottiin Girsun ja Lagašin kaupungeissa.
Ninurtan varhaisin nimi oli Imdugud, mikä merkitsee "sateen jumala", ja hänen alkuperäinen muotonsa oli valtavan mustan linnun hahmoinen myrsykypilvi, jolla oli leijonan pää ja ukkosmainen karjaisu. Ninurta oli ukkosen ja kevättulvien ja rajuilmojen jumala sekä kyntämisen jumala. Vähitellen Ninurta sai ihmismäisemmän ulkomuodon, ja jumalan aiempi hahmo ja nimi jäivät vain hänen tunnuksikseen. Keväisin Ninurtan kunniaksi pidettiin Nippurissa Gudsisu-juhlia kyntökauden alkamisen merkiksi.
Ninurta eli Ninib oli alun perin sumerilaisten peltojen ja sateen jumala, mutta hänestä kehittyi nuorekas jumala, joka kunnostautui sodassa urheudellaan. "Loistavana myrskykuninkaana" tunnetussa mytologisessa tekstissä Ninurta voitti erään demonin ja esti sitten valtavalla maapadolla Tigrisiä tulvimasta itään ja peittämästä maassa makaavan vihollisen ruumiin.
D’Arcy Niland

| D’Arcy Niland> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. lokakuuta 1917 Glen Innes, Uusi Etelä-Wales, Australia
Kuollut: 29. maaliskuuta 1967 (49 vuotta) Sydney, New South Wales, Australia
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Pääteokset:  Olkihattuinen tyttö (1955)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
D’Arcy Niland, oik. Darcy Francis Niland, kirjailijanimet myös: Darcy Niland, Tom Niland (20. lokakuuta 1917 Glen Innes, Uusi Etelä-Wales, Australia – 29. maaliskuuta 1967 Sydney, Uusi Etelä-Wales, Australia) oli australialainen kirjailija.
Nilandin sukutausta oli irlantilais-katolinen, mikä vaikutti hänen kirjalliseen tuotantoonsa. Nilandin puoliso oli kirjailija Ruth Park, ja heidän tyttäriään ovat kaksoissiskokset Deborah Niland ja Kilmeny Niland (k. 2009), joista myös tuli kirjailijoita. Kilmeny Nilandin puoliso oli kirjailija Rafe Champion ja poika Tom Champion.
Niland lopetti koulunkäynnin 14-vuotiaana aikomuksenaan ryhtyä kirjoittajan uralle. 16-vuotiaana hän pääsi apupojaksi (”copy boy") sydneyläisen The Sun -lehden toimitukseen, mistä oli toiveita päästä eteenpäin toimittajaksi. Hän joutui kuitenkin säästötoimien vuoksi pois. Sen jälkeen hän teki sekalaisia töitä eikä päässyt terveydellisistä syistä edes armeijaan. Hän avioitui 1942 toimittaja Ruth Parkin kanssa, ja he päättivät ryhtyä kirjoittamaan ammatikseen. Elämäkerrassaan The Drums Go Bang (1956) he kertovat, kuinka ura lähti käyntiin. D’Arcysta tuli tuottelias tarinoiden kirjoittaja. Kun Ruth Park sai merkittävän palkinnon romaanistaan The Harp in the South (1948), myös Niland päätti ryhtyä kirjoittamaan romaaneja. Hänkin sai kilpailumenestystä vuosikymmenen vaihteen molemmin puolin.
Romaani The Shiralee (1955, suom. Kulkuri ja olkihattuinen tyttö) osoittautui menestykseksi, ja sen pohjalta tehtiin elokuvakin, Mies ja olkihattuinen tyttö (1957, ohjaus Leslie Norman) ja minisarja Isän kanssa maailmalla (1987). Hän ehti ennen kuolemaansa koota laajan aineiston nyrkkeilijä Les Darcysta suunnittelemaansa kirjaa Home Before Dark varten. Työn vei loppuun hänen vaimonsa Ruth Park yhdessä Rafe Championin kanssa.
Suomennetut teokset

Kulkuri ja olkihattuinen tyttö, (The Shiralee, 1955), suom. Maija-Liisa Virtanen. WSOY, 1956
Lyhennelmä teoksesta Kulkuri ja olkihattuinen tyttö sisältyy kokoomateokseen: Kirjavaliot Valitut palat, 1977 ISBN 951-9078-39-8
Jukka Nevakivi

Jukka Taneli Nevakivi (ent. Nynäs, 8. lokakuuta 1931 Pudasjärvi – 15. tammikuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen journalisti, diplomaatti, yliopisto-opettaja ja professori sekä kansainvälisesti tunnettu historiantutkija. Hän julkaisi useita sekä Suomen historiaan että yleiseen historiaan merkittävästi liittyviä teoksia, joista monet ovat tulleet tunnetuiksi ulkomailla käännettyinä.
Nuoruus

Nevakivi oli liikennöitsijä Reino Vilho Nevakiven (ent. Nynäs) ja talousneuvos Hilja Maria Nevakiven (o.s. Kuosmanen) esikoispoika.
Nevakivi kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1951. Hän opiskeli Sveitsissä Lausannen ja Geneven yliopistoissa ranskan kieltä ja kirjallisuutta vuosina 1952 ja 1959 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1956. Sitten hän opiskeli British Councilin stipendin turvin Lontoon yliopistossa (London School of Economics and Political Sciences) ja väitteli sieltä filosofian tohtoriksi (Ph.D.) vuonna 1963.
Ura > Vapaana toimittajana

Jukka Nevakivi työskenteli opiskeluaikana vuosina 1952–1963 ja sen jälkeen pääasiassa poliittisiin aiheisiin keskittyvänä vapaana toimittajana. Hän ei osallistunut politiikkaan, mutta liittyi 1965 SDP:hen. Mauno Koiviston pyrkiessä ensimmäistä kertaa tasavallan presidentiksi hän kirjoitti johdannon ehdokkaan ensimmäiseen vaalijulkaisuun.
Ura > Ulkoasianhallinnossa

Korkeakouluopinnot suoritettuaan nuori kielitaitoinen tohtori sai kutsun Helsinkiin Ulkoasiainministeriöön. Hän aloitti sanomalehtiasiain toimistossa ja poliittisella osastolla vuodesta 1963 lähtien, jatkaen sitten ulkoasiainhallintoon Budapestiin ja Kairoon, missä hän palveli lähetystöavustajana ja -sihteerinä 1967–1970. Sen jälkeen Nevakivi toimi jälleen Suomessa Ulkoministeriössä jaostosihteerinä ja -päällikkönä, kunnes hän vuonna 1974 sai siirron Suomen valtuuskunnan asiantuntijajäseneksi Genevessä perustamisneuvottelujaan jatkavan Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssiin, ETYKiin, jossa toimi 1974–1975. Diplomaattiuransa päätökseksi Jukka Nevakivi sai vielä vuonna 1976 siirron suurlähetystö- ja ministerineuvokseksi Pariisin edustustoon.
Ura > Akateeminen ura

Jukka Nevakivi oli saanut hoitaa virkavapauksien turvin Helsingin yliopistosta 1970 saamaansa yleisen historian dosentin tointa ja nauttia 1972 valtion humanistisen toimikunnan myöntämää nuoremman tutkijan apurahaa. Hänestä tuli 1971 Suomen historiallisen seuran tutkijajäsen. Vuosina 1972–1974 hänellä oli ollut tilaisuus toimia Pariisin yliopiston (Sorbonne Nouvelle) vierailevana suomen kielen ja kirjallisuuden professorina. Lopetettuaan työskentelynsä ulkoasiainhallinnossa Nevakivi saattoi vuonna 1980 vihdoin jatkaa akateemista uraansa. 1. elokuuta 1980 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston poliittisen historian varsinaiseksi professoriksi ja sen jälkeen laitoksensa esimieheksi. Vuonna 1990 Jukka Nevakivestä tuli Suomalaisen tiedeakatemian jäsen. Hän pääsi virastaan lakimääräiselle eläkkeelle 1. tammikuuta 1996.
Ura > Historiantutkijana

Nevakivi teki tutkimusmatkoja ulkomaisiin yliopistoihin ja arkistoihin. Nevakiven tutkimuksissa herätti huomiota niiden poikkeuksellinen laajuus ja kohdemaat. Hänen käyttämänsä etenkin venäläiset arkistot ovat olleet Suomen lähihistorian tutkimisessa merkittäviä. Tutkimustyö on saanut myös kansainvälistä arvostusta.
Tunnustuksia ja palkintoja

Lähde:
Ministerineuvos 1976
Jatkosodan muistomitali
Ranskan Kansallisen Ansio-ritarikunnan komentaja
Presidentti Kekkosen palkinto 1981
Kansan Sivistysrahaston, Amerin kulttuurisäätiön ja Kustannus oy Otavan tunnustuspalkintoja 1970–1994
Kirjallinen tuotanto

Lähde:
Itsenäiset teokset:
”Muurmannin legioona – suomalaiset ja liittoutuneiden interventio Pohjois-Venäjälle 1918–1919”, Tammi 1970, 384 s. (Ensimmäinen aiheesta ilmestynyt perusteos)
”Apu, jota ei pyydetty – Liittoutuneet ja Suomen talvisota 1939–1940”. Tammi 1972 ISBN 951-30-2208-0. ”The appeal that was never made: the Allies, Scandinavia and the Finnish winter war” (alkuteoksen täydennetty englanninkielinen versio, kääntänyt Marjatta Nevakivi) London: Hurst & Co, Montreal: McGill – Queen ́s University Press 1976 ISBN 0-903983-55-9
”Ystävistä vihollisiksi – Suomi Englannin politiikassa 1940−1941”. Tammi 1976 ISBN 951-30-2787-2.
”Maanalaista diplomatiaa vuosilta 1944−1948, jolloin kylmä sota teki tuloaan Pohjolaan”. Tammi 1983, 159 s. ISBN 951-30-5952-9.
”Ulkoasiainhallinnon historia 1: 1918−1956”. Ulkoasiainministeriö, 1988, 328 s. ISBN 951-47-1491-1. 951-93-9306-15-3.
”Linnasta linnaan – Eero A. Vuoren (1900−1966) poliittinen elämäkerta”. Otava 1992 ISBN 951-1-11162-0.
”Ždanov Suomessa – miksi meitä ei neuvostolaistettu?” Otava 1995 ISBN 951-1-13274-1.
”Miten Kekkonen pääsi valtaan ja Suomi suomettui”. Otava 1996 ISBN 951-1-13984-3.
”Apu, jota ei annettu – Länsivallat ja Suomen talvisota 1939−1940”. WSOY 2000 ISBN 951-0-24676-X . (”Apu, jota ei pyydetty”- teoksen tarkistettu versio.)
Käännökset, kokoomateokset ja muiden kanssa laaditut tieteelliset julkaisut:
R. R. Palmer: ”Uuden ajan maailmanhistoria 1-3” (”A History of the Modern World 1-3”). Suom. Jukka Nevakivi ja Marjatta Nevakivi. Tammi 1965-67
”Poliittinen historia: johdatus tutkimukseen”, yhdessä Seppo Hentilän ja Lauri Haatajan kanssa, Finn Lectura 1993, 204 s. ISBN 951-8905-69-X.
”Finlandia y Bloques Regionales”, Seminario Internacional Procesos de Integración, Universidad de Buenos Aires (10, 11 y 12 de setiembre de 1997). Historia, Economia y Politica. UBA 1997.
”Suomen poliittinen historia 1809-2006”, yhdessä Osmo Jussilan ja Seppo Hentilän kanssa. WSOY, 1995. 5. p. 2006. WSOY 2006. ISBN 951-0-31572-9. Teoksen ensipainosten pohjalta on ilmestynyt ulkomailla ainakin kymmenen vieraskielistä painosta.
Aiheesta muualla

Jukka Nevakiven lyhyt biografia Reino Rinteen sivulla
Kalervo Hovi: ”Jukka Nevakivi historiantutkijana”, kokoomateoksessa S. Hentilä ja T. Turja (toim.): Poliittinen historia, Suomi ja muut. Pohjoinen 1991, ISBN 951-749-153-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Niin paljon me teihin luotettiin

| ”Niin paljon me teihin luotettiin” Yö |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Myrskyn jälkeen
 Äänitetty : Finnvox-studio, Helsinki, lokakuu 1985
 Julkaistu: 25. marraskuuta 1985
 Formaatti: 12″
 Tuottaja(t): T. T. Oksala
 Tyylilaji: suomirock
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Yön muut singlet
| ”Kuorotyttö” 1985 | ”Niin paljon me teihin luotettiin” 1985 | ”Enkelille” 1986 |
”Niin paljon me teihin luotettiin” on vuonna 1985 ilmestynyt Yön single, joka julkaistiin 12-tuumaisena maxisinglenä. Lisäksi siitä on olemassa seitsentuumainen levyautomaatteihin tarkoitettu versio. Sekä singlen nimikappale että B-puolen ”Sunnuntai-iltana (klo 21.00)” ovat mukana marraskuussa 1985 julkaistulla albumilla Myrskyn jälkeen.