stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sommen taistelu
Taistelun kulku > Lopputulos

Sommen taistelun tappioista on tutkimuskirjallisuudessa esitetty vaihtelevia lukuja. Encyclopædia Britannican mukaan brittien kokonaistappiot olivat noin 420 000 miestä, ranskalaisten 194 000 miestä ja saksalaisten yli 440 000 miestä. Luku sisältää kuolleet, haavoittuneet ja kadonneet. Tykistön ja kranaatinheitinten tuli aiheutti yli puolet tappioista, ja konekiväärituli suurimman osan lopuista. Pistin, joka edellisinä vuosisatoina oli ollut jalkaväkisotilaan tärkein ase, aiheutti vain 1 % kaikista tappioista.
Viisi kuukautta kestäneen taistelun aikana ympärysvallat valtasivat runsaat 300 neliökilometriä ja etenivät enimmillään noin 10 kilometrin syvyyteen. Saksalaiset onnistuivat pysäyttämään hyökkäyksen ja tekemään useita onnistuneita vastahyökkäyksiä, joten taktisella tasolla heidän tavoitteensa toteutuivat. Kaikkien osapuolten tappiot olivat kuitenkin niin suuret, ettei Sommen taistelulla ollut varsinaista voittajaa. Taistelussa kärsittyjen tappioiden korvaaminen tuotti suuria vaikeuksia kaikille osapuolille.
Seuraukset

Sommen taistelu on Ranskassa jäänyt Verdunia tuntemattomammaksi, mutta Yhdistyneessä kuningaskunnassa sitä pidetään kansallisen sotahistorian suurimpana tragediana. Siitä on tullut ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla koettujen kauhujen symboli, joka pysyvästi muutti suhtautumista sotiin. Sommella hyökänneet brittisotilaat olivat enimmäkseen vapaaehtoisia, jotka olivat lähteneet sotaan romanttisten mielikuvien vallassa. Taistelun myötä sankaritarinat menettivät uskottavuutensa, ja sota alettiin nähdä hirvittävänä ihmishenkien tuhlauksena. Korkeat miestappiot eivät sinänsä vakavasti järkyttäneet kotirintaman taistelutahtoa, mutta taistelua johtaneita kenraaleja – erityisesti Haigia – syytettiin epäpäteviksi ja heitä vaadittiin rangaistaviksi. Todellisuudessa kenraalit olivat jo ennen sotaa varoittaneet poliitikkoja totaalisen sodan vaaroista.
Sommen ja Verdunin suuret miestappiot johtivat kenraali von Falkenhaynin erottamiseen elokuun 1916 lopulla. Saksan maavoimien johtoon asetettiin sotamarsalkaksi ylennetty Paul von Hindenburg. Hän luopui yrityksistä lyödä länsivallat maataisteluissa ja aloitti rajoittamattoman sukellusvenesodan, jonka seurauksena Yhdysvallat liittyi maailmansotaan.
Sommen taistelu johti sekä ympärys- että keskusvaltojen asevoimissa uudistuksiin. Sommen opetukset näkyivät ympärysvaltojen parantuneessa sotamenestyksessä vuosina 1917–1918. Panssarivaunuista tuli ennen pitkää merkittävä ase, ja Cambraissa niitä syksyllä 1917 ensi kertaa käytettiin onnistuneesti läpimurron tekemiseen. Myös saksalaiset kehittivät taktiikkaansa ja ottivat käyttöön nopealiikkeisiä iskujoukkoja, jotka ohittivat linnoitetut asemat ja tunkeutuivat vihollisen selustaan. Keväällä 1918 saksalaiset iskujoukot saavuttivat länsirintamalla huomattavaa menestystä. Kumpikin osapuoli alkoi suosia liikkuvaa sulkutulta, jonka tähtäys siirtyi syvemmälle vihollisen asemiin samaa tahtia kuin oma jalkaväki eteni.
Sotahistorioitsija John Keeganin mukaan Sommen taistelusta on sodan jälkeen esitetty lukemattomia pohdintoja siitä, mitä hyökkäävän jalkaväen olisi kannattanut tehdä. Taistelu on yritetty tulkita kalliiksi mutta arvokkaaksi harjoitukseksi, josta saatu kokemus mahdollisti taktiikan ja aseteknologian kehityksen ja lopulta ympärysvaltojen voiton. Keegan pitää näitä spekulaatioita turhina: vuoden 1916 tilanne oli joka tapauksessa sellainen, että kevyesti aseistetun ja suojatun jalkaväen hyökkäys asemiin kaivautunutta vihollista vastaan johti väistämättä verilöylyyn. Vasta sukupolvea myöhemmin käytettävissä oli teknologiaa, joka mahdollisti kokonaan toisenlaisen sodankäynnin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sommen taistelu Wikimedia Commonsissa
Länsirintama vuosina 1915–1916.
Brittiläisen Intian armeijan sotilaita Sommella.
Ilmakuva saksalaisten juoksuhautaverkostosta.
Brittiläisen järeän haupitsipatterin tuliasema Sommella.
Brittisotilaat kaivamassa juoksuhautaa Bazentinin lähistöllä 14. heinäkuuta 1916.
Brittiläinen Mark I -panssarivaunu Thiepvalin lähellä 25. syyskuuta 1916. Panssarivaunu on niin kutsuttu uros eli aseistettu tykillä.
Saksalainen sotilas Sommen taistelun loppupuolella.
Juoksuhautaan kuolleita saksalaissotilaita Ginchyn lähellä elokuussa 1916.
Ympärysvaltojen eteneminen Sommen rintamalla 1. heinäkuuta – 18. marraskuuta 1916.
Aarne Pulkkinen

Aarne Ilmari Pulkkinen (1. tammikuuta 1915 Pielavesi – 30. joulukuuta 1977 Pielavesi) oli suomalainen pienviljelijä ja Suomen kansan demokraattisen liiton kansanedustaja.
Pulkkisen äiti oli konekutoja Iida Aliina Pulkkinen. Hän kävi kansakoulun ja suoritti myöhemmin Sirola-opiston kurssin. Pulkkinen työskenteli metsätyömiehenä Pielavedellä 1929–1944, oli pienviljelijänä 1944–1947 ja toimi Pienviljelijäin liiton apulaisneuvojana 1945–1952. Pulkkinen oli sitten vuodesta 1952 alkaen Suomen kansan demokraattisen liiton Kuopion piirijärjestön toimitsijana, valistussihteerinä ja  vt. piirisihteerinä.
Pulkkinen oli Suomen kansan demokraattisen liiton kansanedustajana 1958–1970 ja 1972–1977 edustaen Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä 1958–1962 ja Kuopion läänin vaalipiiriä 1962–1970 ja 1972–1977. Hän kuoli joulukuun lopulla 1977 kesken edustajakautensa ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli SKDL:n Veikko J. Rytkönen. Pulkkinen oli Pielaveden kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana ja hän oli myös muun muassa Suomen kommunistisen puolueen Kuopion piirijärjestön puheenjohtajana ja Pienviljelijäin liiton johtokunnan varapuheenjohtajana.
Pulkkinen oli naimisissa vuodesta 1940 Kerttu Laukkasen kanssa.
Juho Pyörälä

Juho Pyörälän hauta Vihannin Kankaraisten hautausmaalla
Juho Pyörälä (17. elokuuta 1883 Vihanti – 6. tammikuuta 1959 Oulu) oli suomalainen Maalaisliiton poliitikko, joka istui kansanedustajana Oulun läänin vaalipiiristä marraskuusta 1939 heinäkuuhun 1948. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosina 1925, 1943 ja 1950. Hän toimi lisäksi muun muassa Vihannin kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Varsinaiselta ammatiltaan Pyörälä oli maanviljelijä. Hän toimi myös muun muassa käsityönopettajana kansanopistossa ja kansakoulussa. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon vuonna 1953. Hän oli naimisissa vuodesta 1907 Aune Aliina Asunmaan kanssa; puoliso kuoli vuonna 1934, ja Pyörälä meni uusiin naimisiin Elin Amanda Äkkösen kanssa vuonna 1937.
Suolahappo

| Suolahappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
Muut nimet:  Vetykloridihappo kloorivetyhappo
CAS-numero:  7647-01-0
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  HCl
Moolimassa:  36,46 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön neste
Tiheys:  1,18 g/cm3 (37 % liuos)
Liukoisuus veteen:  72 g / 100 ml (20 °C)
 C 
Suolahappo, vetykloridihappo eli kloorivetyhappo on vahvasti hapan liuos, joka syntyy vetykloridin eli kloorivedyn (HCl) liuetessa veteen. Vahvana happona vetykloridi protolysoituu vedessä lähes täydellisesti kloridi- (Cl-) sekä vetyioneiksi, jotka yhtyvät vesimolekyylien kanssa muodostaen oksoniumioneja (H3O+). Niinpä suolahapossa veteen liuenneina onkin vetykloridimolekyylien sijaan pääasiassa kloridi- ja oksoniumioneja. Tästä huolimatta suolahapolle käytetään usein vetykloridin tavoin merkintää HCl tai tarkemmin HCl (aq). Erotukseksi kaasumaisesta vetykloridista käytetään suolahaposta joskus myös nimitystä hydroniumkloridi.
Suolahappo on liuos, joka koostuu oksoniumioneista H3O+ ja kloridi-ioneista. Kyseessä on väritön neste, jolla on tunnusomainen pistävä haju.
Suolahappo on vahva happo, joka syövyttää ihoa väkevänä liuoksena. Suolahappo on tärkeänä aineksena ihmisen ja useimpien eläinten mahanesteessä.
Suolahappo on myös tärkeä teollisuuskemikaali, jota käytetään muun muassa polyvinyylikloridin (PVC-muovin) valmistukseen ja nahkojen prosessointiin. Elintarviketeollisuudessa sitä käytetään lisäaineena sekä gelatiinin tuotantoon. Rehun säilöntään käytettävä AIV-liuos on suolahapon ja rikkihapon seos. Kotitaloudessa suolahappoa voidaan käyttää laimeana liuoksena kattilakiven poistoon.
Suolahappo kaasuuntuu, jos suolahappoliuos ei sisällä vähintään noin 60 prosenttia vettä tai suolahappoa ei säilytetä kovassa paineessa tai jäähdytetä.
Nimeäminen

Eurooppalaiset alkemistit käyttivät vetykloridihaposta latinaksi muun muassa nimiä spiritus salis ("suolan henki") ja "acidum salis" (suolahappo). Molemmat nimet ovat yhä käytössä käännöksinä useissa kielissä, esimerkiksi saksan Salzsäure, ruotsin saltsyra ja myös suomen suolahappo.
Ennen systemaattisten nimien käyttöönottoa suolahappo tunnettiin muun muassa nimellä muriaattihappo (lat. acidum muriatum''), missä sana muriatum tarkoittaa suolapitoista. Tähän perustuva nimi muriatic acid on englannin kielessä yhä toisinaan käytössä.  Vuonna 1814 ranskalainen kemisti Joseph Louis Gay-Lussac antoi sille nimen acide hydrochlorique
Fysikaaliset ominaisuudet

| Konsentraatio> kg HCl/kg  | Konsentraatio> kg HCl/m3 | Konsentraatio> Baumé | Tiheys> kg/L | Molaarisuus> mol/L | pH>  | Viskositeetti> mPa·s | Ominaislämpö> kJ/(kg·K) | Höyryn-paine> kPa | Kiehumis-piste> °C | Sulamispiste> °C |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 % | 104.80 | 6.6 | 1.048 | 2.87 | −0.5 | 1.16 | 3.47 | 1.95 | 103 | −18 |
| 20 % | 219.60 | 13 | 1.098 | 6.02 | −0.8 | 1.37 | 2.99 | 1.40 | 108 | −59 |
| 30 % | 344.70 | 19 | 1.149 | 9.45 | −1.0 | 1.70 | 2.60 | 2.13 | 90 | −52 |
| 32 % | 370.88 | 20 | 1.159 | 10.17 | −1.0 | 1.80 | 2.55 | 3.73 | 84 | −43 |
| 34 % | 397.46 | 21 | 1.169 | 10.90 | −1.0 | 1.90 | 2.50 | 7.24 | 71 | −36 |
| 36 % | 424.44 | 22 | 1.179 | 11.64 | −1.1 | 1.99 | 2.46 | 14.5 | 61 | −30 |
| 38 % | 451.82 | 23 | 1.189 | 12.39 | −1.1 | 2.10 | 2.43 | 28.3 | 48 | −26 |
Taulukon luvut tarkoittavat suureiden arvoja 20 °C:n lämpötilassa ja 1 ilmakehän (101.325 kPa) paineessa. Höyrynpainearvot on saatu julkaisusta International Critical Tables ja tarkoittavat liuoksen kokonaishöyrynpainetta.
Suolahapon fysikaaliset ominaisuudet kuten sulamis- ja kiehumispiste, tiheys ja pH, riippuvat HCl:n konsentraatiota tai molaarisuudesta vesiliuoksessa. Ne vaihtelevat veden vastaavista arvoista HCl-pitoisuuden ollessa lähellä nollaa aina savuavan suolahapon arvoihin saakka, joka sisältää yli 40 % HCl.
Kun liuos sisältää 20,2 % vetykloridia ja loput vettä, se on atseotrooppinen, eli sen kiehuessa syntyvän höyryn koostumus on sama kuin liuoksen itsensä. Tämän atseotrooppisen liuoksen kiehumispiste on 110 °C. Vesi ja vetykloridi muodostavat myös neljä eutektista seosta, joilla on huomattavan alhainen sulamispiste, ja ne vastaavat kiteiden koostumuksia HCl·H2O (68 % HCl), HCl·2H2O (51 % HCl), HCl·3H2O (41 % HCl) ja HCl·6H2O (25 % HCl). Lisäksi on metastabiili eutektinen seos, joka vastaa koostumusta HCl·3H2O (24,8 % HCl).
Valmistus > Elimistössä

Ihmisen ja monien muiden eläinten maharauhaset valmistavat suolahappoa, jota se käyttää mahahapon pääainesosaksi. Vesi ja hiilidioksidi yhtyvät aluksi tuottaen hiilihappoa (H2CO3), joka hajoaa vetyioneiksi (H+) ja bikarbonaatiksi (HCO3–). Bikarbonaatti-ioni kulkeutuu solusta verenkiertoon, missä yhteydessä verenkierrosta saapuu soluun kloridi eli kloori-ioni (Cl–).
Kloridi- ja vetyionit muodostuvat mahalaukun limakalvon soluissa toisistaan erillään, ennen kuin päätyvät eri tiehyitä myöten mahalaukkuun.
Valmistus > Teollisuudessa

Suolahappoa valmistetaan liuottamalla vetykloridia veteen. Vetykloridia voidaan valmistaa monilla tavoilla eri raaka-aineista.
Vetykloridia voidaan valmistaa esimerkiksi suoraan alkuaineistaan, vedystä ja kloorista. Suurin osa tuotetusta suolahaposta saadaan kuitenkin kemianteollisuuden prosesseista, joissa valmistetaan samalla muitakin tuotteita. Vanhastaan vetykloridia on saatu kuumentamalla liuosta, joka sisältää rikkihappoa ja ruokasuola eli natriumkloridia:
Samalla saadaan natriumsulfaattia eli glaubersuolaa. Vetykloridia voidaan valmistaa myös esimerkiksi antamalla bentseenin reagoida kloorin kanssa, jolloin syntyy fenyylikloridia ja vetykloridia:
Teollista suolahappoa valmistetaan liuoksina, jotka sisältävät enintään 38 % HCl. Suuremmatkin pitoisuudet aina 40 %:iin saakka ovat kemiallisesti mahdollisia, mutta niissä höyrystyminen on siinä määrin runsasta, että niiden varastointi ja käsittely edellyttäisivät ylimääräisiä varotoimia, kuten paineistusta ja jäähdytystä. Suurteollisuudessa käytetyissä valmisteissa pitoisuus on 30 ja 35 %:n välillä, mikä on kuljetusten kannalta tehokasta, mutta toisaalta höyrystymisen vuoksi tapahtuvat häviöt ovat pienempiä. Kotitalouskäyttöön, pääasiassa puhdistusaineeksi, myydään laimeampia liuoksia, joista eri maissa käytetään eri nimityksiä, esimerkiksi Britanniassa "Spirits of Salts". Useimmiten niissä kehotetaan laimentamaan liuosta ennen käyttöä.
Suurimpia suolahapon tuottajia ovat Dow Chemical Company, jonka vuosituotanto vastaa noin 2 miljoonaa tonnia HCl-kaasua, sekä Georgia Gulf, Tosoh, Akzo  Nobel ja Tessenderlo, joiden vuotuiset tuotannot ovat 0,5 ja 1,5 miljoonan tonnin välillä. Koko maailmassa sitä tuotetaan, vertailun vuoksi HCl:ksi muunnettuna, noin 20 miljoonaa tonnia, vuodessa, josta 3 miljoonaa suoraan syntetisoimalla ja loput orgaanisten ja muiden synteesien sivutuotteina. Suurimman osan suolahaposta käyttävät tuottajat itse omiin tarkoituksiinsa. Myyntiin sitä tuoetaan vuodessa noin 5 miljoonaa tonnia.
Vaikutukset ja käyttö > Elimistössä

Suolahappo säätää mahanesteen pH:n välille 1–2. Suolahappo tuhoaa happamuutensa ansiosta suun kautta elimistöön päässeitä mikrobeita. Lisäksi se osallistuu mineraalien ja vitamiinien, kuten B12-vitamiinin, imeytymiseen.
Lähinnä suolahaposta koostuva mahahappo ja on tärkeä myös ruoan sisältämien proteiinien sulamisten kannalta. Suuren happamuutensa vuoksi se denaturoi proteiineja ja tekee ne siten alttiiksi ruoansulatusentsyymien kuten pepsiinin hajottavalle vaikutukselle. Alhainen pH aktivoi myös entsyymin esiasteen pepsinogeenin aktiiviseksi pepsiiniksi hajottamalla sen. Ennen kuin ruokasulan sisältämä suolahappo poistuu mahalaukusta, natriumvetykarbonaatti neutraloi sen pohjukaissuolessa.
Jos vatsassa ei erity riittävästi suolahappoa, ruoka ei pilkkoudu eivätkä ravintoaineet imeydy kunnolla ja mikrobit voivat päästä lisääntymään. Tästä saattaa seurata ruoka-aineallergioita tai toiminnallisia vatsaoireita kuten ruokailun jälkeistä ähkyä, röyhtäilyä, närästystä, ilmavaivoja, ripulia tai ummetusta. Lisäravinteiden nauttiminen saattaa aiheuttaa lisäksi pahoinvointia..
Yli puolet yli 60-vuotiaista suomalaisista kärsii vatsan hapottomuudesta. Alhainen suolahappopitoisuus saattaa johtua esimerkiksi mahalaukun seinämän solujen vaurioitumisesta, stressistä tai joidenkin lääkeaineiden käytöstä.
Vaikutukset ja käyttö > Teollisuudessa

Suolahappo on vahva epäorgaaninen happo, jota käytetään moniin teollisiin tarkoituksiin kuten metallien jalostukseen. Tarvittavan tuotteen laatu riippuu pitkälti käyttötarkoituksesta.
Vaikutukset ja käyttö > Teollisuudessa > Teräksen puhdistus

Yksi suolahapon tärkeimmistä käyttötarkoituksista on ruosteen tai rautaoksidin poistaminen teräksen pinnalta ennen sen muuta käsittelyä kuten esimerkiksi ekstruusiota, valssausta tai galvanointia. Tähän tarkoitukseen käytetyn suolahapon HCl-pitoisuus on tyypillisesti noin 18 %. Reaktio on tällöin seuraava:
Reaktiossa syntyvää rauta(II)kloridin (FeCl2 liuosta on vanhastaan on myös käytetty hyväksi useisiin tarkoituksiin. Nykyisin teollisuus on kuitenkin kehittänyt prosesseja, joilla se voidaan muuttaa takaisin suolahapoksi. Yleisin tällainen prosessi on pyrohydrolyysi, jossa tapahtuva reaktio on seuraava:
Täten happo voidaan kierrättää. Sivutuotteena saatu rauta(III)oksidi Fe2O3 on myös arvokasta, sillä sitä voidaan käyttää useisiin muihin teollisuusprosesseihin.
Vaikutukset ja käyttö > Teollisuudessa > Orgaanisten yhdisteiden tuotanto

Suolahappo käytetään laajamittaisesti useiden orgaanisten yhdisteiden tuotannossa. Sen avulla valmistetaan esimerkiksi vinyylikloridia ja dikloorietaania, joista edelleen valmistetaan polyvinyylikloridia eli PVC-muovia. Tähän tarkoitukseen käytetty suolahappo on usein saman tehtaan valmistamaa kuin missä se käytetään eikä siis ole sellaisenaan ollut missään vaiheessa kauppatavarana. Muita suolahapon avulla valmistettuja orgaanisia yhdisteitä ovat bisfenoli-A, josta tehdään polykarbonaattia, aktiivihiili, askorbiinihappo ja monet farmaseuttiset valmisteet.  Esimerkiksi dikloorietaania valmistetaan oksyklorinaatiolla seuraavasti:
Vaikutukset ja käyttö > Teollisuudessa > Epäorgaanisten yhdisteiden tuotanto

Suolahapon avulla voidaan normaaleilla happo-emäsreaktioilla valmistaa monia epäorgaanisia yhdisteitä.  Sellaisia ovat veden esimerkiksi veden käsittelyyn käytetyt kemikaalit kuten rauta(III)kloridi ja polyalumiinikloridi (PAC):
Sekä rauta(III)kloridia että PAC:ta käytetään saostuskemikaalina juomaveden tuotannossa, jätevesien käsittelyssä ja paperin valmistuksessa.
Muita suolahapon avulla valmistettavia epäorgaanisia yhdisteitä ovat maantiesuolana käytetty kalsiumkloridi sekä nikkelikloridi ja sinkkikloridi, joita käytetään metallien elektrolyyttiseen päällystämiseen, sinkkikloridia lisäksi paristoissa.
Vaikutukset ja käyttö > Teollisuudessa > Happamuuden säätö ja neutralointi

Sellaisilla teollisuuden aloilla, joilla tuotteilta vaaditaan suurta puhtautta, esimerkiksi elintarvike- ja lääketeollisuudessa sekä vesijohtoveden puhdistuksessa, vesivirtojen pH:n säätöön käytetään korkealaatuista suolahappoa. Aloilla, joissa puhtausvaatimukset eivät ole yhtä tiukat, teknistä laatua oleva suolahappo riittää jätteenä syntyvien virtausten neutralointiin ja myös esimerkiksi uima-altaiden pH:n säätöön.
Vaikutukset ja käyttö > Teollisuudessa > Ioninvaihtajien elvytys

Korkealuokkaista suolahappoa käytetään ioninvaihtohartsien elvytykseen. Ioninvaihdon avulla voidaan poistaa Na+- ja Ca2+-ioneja vesiliuoksista, jolloin saadaan demineralisoitua vettä. Happoa käytetään kationien huuhtelemiseen pois hartsista. Na+-ionit korvautuvat H+-ioneilla ja jokainen Ca2+ kahdella H+-ionilla.
Ioninvaihtoa ja demineralisoitua vettä käytetään kaikilla kemianteollisuuden aloilla, juomaveden tuotantoon ja monilla elintarviketeollisuuden aloilla.
Vaikutukset ja käyttö > Muita käyttötarkoituksia

Pienessä mittakaavassa suolahappoa käytetään moniin tarkoituksiin kuten nahan prosessointiin, ruokasuolan puhdistukseen, puhdistusaineena kotitalouksissa ja rakennusteollisuudessa. Maaöljyn tuotannossa maahan ruiskutetaan toisinaan suolahappoa, jotta se liuottaisi osan kiviaineksesta ja edesauttaisi siten öljyn poraamista öljylähteistä. Näin on tehty varsinkin Pohjanmeren öljyntuotannossa.
Suolahappoa voidaan käyttää liuottamaan kalsiumkarbonaattia esimerkiksi poistettaessa kattiloissa kattilakiveä tai muurilaastia tiilten pinnoilta. Se on kuitenkin vaarallinen aine, jota on käsiteltävä varoen. Tiiliseinää käsiteltäessä reaktio jatkuu vain siihen saakka, kunnes kaikki happo on käytetty, jolloin syntyy kalsiumkloridia, hiilidioksidia ja vettä:
Elintarvikkeiden, niiden aineisten ja lisäaineiden tuotannossa sovelletaan monia reaktioita, joihin suolahappo osallistuu. Tyypillisiä tuotteita ovat aspartaami, fruktoosi, sitruunahappo, lysiini, hydrolysoitu kasviproteiini ruokien lisäaineena ja gelatiini. Näihin tarkoituksiin käytetään erittäin puhdasta, elintarviketason suolahappoa.
Turvallisuus

| Massakonsentraatio | Luokitus | H-lausekkeet |
| --- | --- | --- |
| 10%<C<25% | Ärsyttää ihoa, ärsyttää voimakkaasti silmiä | H315, H319 |
| C \geq 10% | Saattaa aiheuttaa hengitysteiden ärsytystä | H-335 |
| C \geq 25% | Voimakkaasti ihoa syövyttävää ja silmiä vaurioittavaa | H-314 |
Väkevä suolahappo, savuava suolahappo, muodostaa happamia sumupisaroita. Sekä sumupisarat että liuos syöyvyttävät ihmisten kudoksia ja voivat peruutta­matto­masti vahingoittaa hengitys­elimiä, silmiä, ihoa ja sisä­elimiä. Suolahappo reagoi voimakkaasti useiden hapettavien kemikaalien, kuten natrium­hypo­kloriitin (NaClO) tai kaliumpermanganaatin (KMnO4) kanssa muodostaen myrkyllistä kloorikaasua.
Suolahapon käsittelystä aiheutuvat riskit voidaan minimoida käyttämällä henkilö­kohtaisia suoja­varusteita, kuten lateksikäsineitä, suojalaseja sekä kemikaaleja kestäviä vaatteita ja kenkiä. Yhdysvaltain ympäristönsuojeluvirasto luokittelee suola­hapon myrkylliseksi aineeksi.
Suolahapon YK-numero on 1789. Numero on merkittävä näkyviin säiliöön kiinnitettyyn kylttiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suolahapon kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Hydrochloric acid (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Hydrochloric acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Hydrogen chloride (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Hydrochloric acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Hydrochloric acid (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hydrochloric acid
Sulampiste veden HCl-konsentraation funktiona
Mahalaukun alkalista limakalvoa esittävä diagrammi puolustusmekanismeineen
Käännös suomeksi
A. J. Partanen

| A>  J. Partanen |
| --- | --- |
 A. J. Partanen vuonna 1916.
Kansanedustaja
 22.5.1907–28.2.1910  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Kuopion läntinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. helmikuuta 1879 Kuopio
Kuollut: 16. toukokuuta 1948 (69 vuotta) Yhdysvallat
Ammatti:  kaupanhoitaja
Antti Juho Partanen (23. helmikuuta 1879 Kuopio − 16. toukokuuta 1948 Yhdysvallat) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1910. Myöhemmin Partanen vaikutti Yhdysvalloissa, jossa hänestä tuli yksi amerikansuomalaisen osuustoimintaliikkeen käynnistäjistä.
Elämä

Partasen vanhemmat olivat työmies Antti Partanen ja Maria Savander. Kansakoulun käytyään hän työskenteli kirjansitojana ja vuodesta 1902 lähtien Kuopion Työväen Osuuskaupan hoitajana. Hän oli myös SOK:n hallintoneuvoston jäsen.
Partanen vaikutti työväenliikkeessä vuosisadan vaihteesta lähtien. Hän oli muun muassa Kuopion työväenyhdistyksen ja sosialidemokraattisen piiritoimikunnan puheenjohtaja sekä kuului SDP:n puolueneuvostoon. Vuonna 1906 Partanen oli Viaporin kapinan aikana Helsingissä puoluehallinnon kokouksessa ja joutui kahdeksan päivän ajaksi vankilaan kapinoinnista syytettynä. Partanen valittiin kansanedustajaksi maaliskuussa 1907 Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Hän uusi paikkansa vuosina 1908 ja 1909, mutta vuoden 1910 vaaleissa Partanen ja toinen kuopiolainen kansanedustaja Pekka Mömmö syrjäytettiin ehdokaslistalta heidän äänestettyään pankkivaltuusmieheksi Yrjö Sirolan sijasta porvarien ehdokasta Ernst Nevanlinnaa.
Eduskuntavuosiensa jälkeen Partanen lähti siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin. Partanen vaikutti aluksi Chicagossa ja myöhemmin Massachusettsin Fitchburgissa, jossa hän toimi Idän Osuuskauppojen Liiton sihteerinä. Ensimmäisen maailmansodan aikana Partanen muutti Oregonin Astoriaan, jossa hän työskenteli Toveri-sanomalehteä kustantaneen Western Workmen’s Cooperative Publishing Companyn liikkeenhoitajana. Marraskuussa 1918 lehden henkilöstöä pidätettiin syytettynä sodanaikaisen vakoilulain rikkomisesta sekä kapinan lietsomisesta armeijan henkilökunnan keskuudessa. Partanen ja lehden päätoimittaja William N. Reivo saivat kahden vuoden vankeusrangaistuksen.
Partasen myöhemmistä vaiheista ei ole tiedoa. Hän kuoli Yhdysvalloissa 69-vuotiaana toukokuussa 1948.
Perhe

Antti Partasen puoliso oli Gustava Miettinen.
Teokset

Kirjanpito-opas : Suomen Sos.-Dem.-puolueen järjestöille sekä yhdistysten ja osastojen luottamustoimissa oleville henkilöille.  Helsinki:  Suomen sos.-dem. puolue, 1911.