stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lohikäärme
Populaarikulttuurissa > Fantasiapeleissä

Roolipeleissä lohikäärme on perinteisesti vihollinen, yleensä pahimmasta päästä. Suurimman mahdollisen lohikäärmeen tappamisesta saa aina kunniaa. Yleensä lohikäärmeet myös vartioivat jonkinlaista aarretta, jonka pelaaja saa lohikäärmeen tapettuaan.
Joissakin peleissä ja saduissa on paljon erityyppisiä lohikäärmeitä. Tällöin yleensä lohikäärmeet eroavat toisistaan kokonsa puolesta sekä siinä, mitä ne sylkevät suustaanlähde?. Perinteisesti lohikäärme sylkee tulta, mutta ne voivat sylkeä myös vaikkapa jäätä, salamoita tai happoa. Muun muassa Tibia-roolipelissä on monia erilaisia lohikäärmeitä ja lisäksi lohikäärmeiden ”sukulaisia” (Wyvern ja Hydra). TSR:n kirjoissa (Dragonlance, Forgotten Realms) lohikäärmeitä on kymmentä laatua: punainen, musta, vihreä, sininen ja valkoinen ovat pahoja, ”värillisiä” lohikäärmeitä, kun taas kultainen, hopeinen, vaskinen, pronssinen ja kuparinen ovat hyviä, ”metallisia” lohikäärmeitä. Osa hyvistä lohikäärmeistä on koulutettu esimerkiksi vartioimaan linnaa tai aarretta. World of Warcraftissa on myös erityyppisiä lohikäärmeitä, jotka värinsä puolesta edustavat tiettyä asiaa: siniset lohikäärmeet hallitsevat taikuutta, punaiset elämää, vihreät luontoa, pronssiset aikaa ja mustat maata. Jokaisella lohikäärmeryhmällä on johtaja (aspect) Punaisia lohikäärmeitä johtaa Alexstraza the Lifebinder, sinisiä Kalecgos the Spellweaver, vihreitä Ysera the Dreamer, pronssisia Nozdormu the Timeless One ja mustia nykyään kuollut Deathwing the Destroyer (ent. Neltharion the Earthwarder) Tässä pelissä lohikäärmeet ovat ikivanhoja olentoja, jotka eivät kuole vanhuuteen mutta voivat kuolla ulkopuolisen voiman tuhoamana.
Pelisarja Final Fantasyssa yleisenä summon-taikaolentona esiintyy Bahamut, joka on yleensä myös pelin yksi voimakkaammista Summon-olennoista.
Tunnettuja lohikäärmeitä

Alduin
Alexstraza
Ancalagon Musta
Bahamut
Charizard
Cynder
Chrysophylax
Drogoth
Draigoch
Deathwing
Delfyne
Draco
Drontti Edvard
Fafnir
Fin Fang Foom
Glaedr
Glaurung
Grim Matchstick
Gostir
Haku
Jörmungandr
Kalessin
Katla
Konqit
Lohikäärmemies
Lambtonin mato
Malefor
Nidhöggr
Norbert
Puff
Ridley
Saphira
Scatha
Shendu
Shruikan
Smaug
Spike
Spyro
Tehanu
Tabaluga
Thorog
Temeraire
Thorn
Tiamat
Urgost
Hampaaton
Kirjallisuutta

Egerkrans, Johan: Lohikäärmeet.  Suomentanut Louhivuori, Jänis. Minerva, 2022.  ISBN 978-952-375-570-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Medieval Bestiary – Dragon
Radio86.fi: Long wang – Lohikäärme - Lohikäärme kiinalaisessa kulttuurissa
Eeva Mäkelä: Lohikäärme lentää yhä. Tiede 1/2004.
Lentäviä lohikäärmeitä kroatialaisessa seinämaalauksessa.
Leviatanin surmaaminen, Gustave Doré, 1865.
Lohikäärmeitä Pekingin kuninkaallisessa Beihai-puistossa.
Kiinalainen lohikäärme lähikuvassa.
Kiinalainen lohikäärmejuhla Australiassa.
Herakles surmaamassa Hydraa kreikkalaisen ruukun kyljessä.
Patsas Tukholmassa: Pyhä Yrjö taistelee lohikäärmettä vastaan.
Pyhä Mikael taistelee lohikäärmettä vastaan. Keskiaikaisen käsikirjoituksen Heures d’Étienne Chevalier kuvitusta.
Lohikäärmeisiin uskottiin vielä 1600-luvulla. Siivekäs lohikäärme Athanasius Kircherin teoksessa Mundus Subterraneus (1665).
Manannan

Manannan tai Manannán mac Lir on Irlannin kelttiläisessä mytologiassa meren jumaluus ja meren jumala Lirin poika.
Tarujen mukaan Manannan hallitsi paratiisimaista siunattujen maata (Tir Tairngire), suojeli merimiehiä ja takasi runsaan sadon. Hänen taianomaiset sikansa puolestaan antoivat jumalille kuolemattomuuden, sillä sikojen lihaa syöneet muuttuivat kuolemattomiksi. Siat taas heräsivät aina henkiin sen jälkeen, kun ne oli tapettu. Manannanilla oli lisäksi haarniska, jota mikään ase ei voinut läpäistä. Tarujen mukaan Manannan ratsasti aaltojen yli loistavilla vaunuilla, ja hänellä oli voittamaton miekka. Walesilaisessa mytologiassa häntä kutsutaan nimellä Manawyddan, joka on kuitenkin lähinnä  maanviljelyksen jumala ja taitava suutari.
Sekä Manannan että Manawyddan pohjautuvat luultavasti samaan varhaiseen kelttiläiseen jumaluuteen. Mansaari on myös saattanut saada nimensä Manannanin mukaan.
Harald

| Harald |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  1. huhtikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Harto
Vastineita eri kielissä:  Harold
Nimen alkuperä:  germaaninen, "kansan tai sotajoukon johtaja"
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harald on miehen etunimi. Nimi on germaanista alkuperää, ja sen alkumuoto Hariwald tai   merkitsee kansan tai sotajoukon johtajaa.. Suomalaisessa kaupungin nimessä Harjavalta tämä nimen germaaniseen kantakieleen rekonstruoitu alkumuoto *Harja-walða on säilynyt lähes muuttumattomana, toisin kuin missään itse germaanisista kielistä.
Harald oli keskiajalla useiden Englannin, Norjan ja Tanskan kuninkaiden nimenä, ja myös Norjan nykyinen kuningas on nimeltään Harald.
Suomessa nimi Harald on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu noin 4210 henkilölle, ennen vuotta 1920 joskus naisillekin. Nimeä ei ole suomenkielisessä kalenterissa, mutta suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Haraldin nimipäivä on 1. huhtikuuta.
Tunnettuja Haraldeja > Kuninkaita

Englannin kuninkaat:
Harald Jäniksenkäpälä, kuningas 1035–1040
Harald Godwininpoika, kuningas 1066
Norjan kuninkaat:
Harald Kaunotukka, kuningas noin 865–933
Harald Harmaaturkki, kuningas 960–970
Harald Sinihammas, kuningas 976–986, myös Tanskan kuningas
Harald Ankara, kuningas 1045–1066
Harald Gille, kuningas 1130–1136
Harald V, kuningas 1991–
Tanskan kuninkaat:
Harald Sotahammas, perimätiedon mukaan Tanskan ja Ruotsin kuningas 700-luvulla
Harald Klak, kuningas 800-luvulla
Harald Sinihammas, 959–986, myös Norjan kuningas
Harald II, kuningas 1014–1018
Harald Hein, kuningas 1074–1080
Kuvitteellisia Haraldeja

Harald Hirmuinen, sarjakuvahahmo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harald Wikimedia Commonsissa
Malminpää

| Malminpää |
| --- | --- |
 Björneborgs svenska samskola Malminpään kaupunginosassa.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Keskikaupunki
Kaupunginosa nro:  3
Väkiluku:  1 943 (2013)
Postinumero(t):  28100
Malminpää (ruots. Malmen) on yksi Porin kaupunginosista, järjestysluvultaan kolmas. Se on Porin historiallisen keskustan neljästä kaupunginosasta lounainen ja se rajoittuu Eteläpuistoon, Länsipuistoon, Vapaudenkatuun ja Itsenäisyydenkatuun.
Kaupunginosassa on noin 1 950 asukasta, ja sen rakennuskanta koostuu pääosin 1950-luvun jälkeen rakennetuista asuinkerrostaloista. Vanhempaa rakennuskantaa edustaa muun muassa vuonna 1902 valmistunut Porin tyttölyseo. Kaupunginosassa sijaitsee myös Björneborgs svenska samskolan koulurakennuksia, ruotsinkielinen monitoimitalo Mikaelsgården sekä Liisantorina tunnettu aukio.
Aiheesta muualla

Malminpää Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Raili Malmberg

Raili Malmberg Kalevalaisten Naisten Liiton puheenjohtajana vuonna 1995.
Raili Maria Kaarina Malmberg (22. marraskuuta 1926 Helsinki – 24. helmikuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen journalisti, pedagogi, tapakulttuurin vaalija ja usean valtakunnallisen naisjärjestön kunniajäsen. Hän toimi pitkään Koululainen- (1972–1981) ja Kotiliesi-lehtien (1981–1986) päätoimittajana. Hän työskenteli myös Suomenmaassa ja Kaunis koti -lehdessä (1949–1950). Hän oli muun muassa Kalevalaisten Naisten Liiton puheenjohtaja vuosina 1991–1997.
Malmberg kirjoitti yhden runoteoksen, televisionäytelmän, käytösoppaita ja muita julkaisuja sekä artikkeleita kirjoihin.
Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Ura ja luottamustoimet

Malmberg oli koulutukseltaan filosofian lisensiaatti ja opettaja. Hän toimi luokanopettajana eri luokka-asteilla pääkaupunkiseudulla 1952–1972. Hän toimi Suomen Lottaperinneliiton puheenjohtajana 2004–2007, Tapaseuran puheenjohtajana ja oli perustamassa yhdistystä, sekä Naisjärjestöjen Keskusliiton hallituksessa, kunniajäseneksi hänet nimitettiin vuonna 2001.
Malmbergille myönnettiin opetusneuvoksen arvonimi 1995. Hän sai valtion journalistipalkinnon vuonna 1997 työstään Kotiliedessä ja Kotimaassa. Malmberg valittiin Naisjärjestöjen keskusliiton kunniajäseneksi vuonna 2001 ja Kalevalaisten Naisten jäsenyhdistysten kunniapuheenjohtajaksi vuonna 2019. Hänet valittiin vuoden lotaksi vuonna 2009. Hän oli Maanpuolustuksen Tuen valtuuskunnan jäsen.
Malmbergin tunnetuimpia runoja ovat "Ylistyslaulu elämälle" (runoteoksessa Riekonmarjat, 1976) ja "Minun isänmaani".
Teokset

Riekonmarjat, Kronos, 1976 ISBN 951-9492-57-7
Hyväksi tavaksi: käytösopas arkeen ja juhlaan, Otava, 1990, 5. tark. p. 2001 ISBN 951-1-17244-1
Kaunis käytös, hyvät tavat, Kotiliesi, 1990 ISBN 951-9435-31-X
Tapataidon ABC, Nuorisokasvatusliitto, 1991 ISBN 951-96245-1-1
Isoäidin onnea, Kirjapaja, 1994 ISBN 951-625-278-8
Kodin onneksi, Kirjapaja, 1997 ISBN 951-625-386-5
Joka oksalla omena: perinnettä tähän päivään, Kalevalaisten naisten liitto, 1990 ISBN 951-95056-3-6
Viola Malmi

Viola Malmi (14. maaliskuuta 1932 Kontupohja, Karjalan ASNT –  15. maaliskuuta 2010 Petroskoi) oli petroskoilainen balettimestari, kansantanssinopettaja ja perinteentutkija. Viola Malmi omisti elämänsä karjalaiselle kulttuurille. Karjalan kansantanssien elvyttäjänä häntä nimitettiin tanssialan Lönnrotiksi, sillä hän keräsi talteen karjalaista tanssi-, juhla- ja leikkiperinnettä ja julkaisi niitä käsitteleviä kirjoja Venäjällä ja Suomessa.
Viola Malmin äiti oli Karjalan tanssitaiteen ja Kantele-yhtyeen perustajien joukkoon kuulunut balettimestari Helmi Malmi. Näyttelijäksi Viola Malmi valmistui vuonna 1957 Leningradin valtiollisesta teatteri-instituutista. Oltuaan melkein kymmenen vuotta Riian nuorisoteatterin ja Petroskoin venäläisen draamateatterin näyttämöllä hän aloitti opinnot Leningradin konservatorion balettimestariosastolla.
Malmi oli petroskoilaisten Karjala- ja Karjalainen Gornitsa -yhtyeiden perustaja. Karjalaa hän johti vuosina 1973–1988 ja Gornitsaa 1988–2001. Hän on ohjannut tansseja muun muassa Suomalaisen teatterin näytelmissä Kalevala ja Kanteletar. Hän elvytti muun muassa Kižin saaren kansanperinnejuhlat ja Kintahankylän perinnejuhlat ja johti niitä. Malmi elvytti inkeriläisia röntyskä-tansseja ja toi Röntyskä-ryhmän esiintymään Suomeenkin.
Suomessa hän toimi muun muassa Oriveden kansantanssikurssien opettajana. Hän oli 1990-luvulla vietettyjen Kontiolahden Taikayö-tapahtumien sielu ja oli järjestämässä kansanperinteeseen pohjautuvia laskiaisjuhlia Kontiolahdella ja Tohmajärvellä. Hän ohjasi Joensuussa Motoran 25-vuotisjuhlaesityksen Karjalan neidot 1994. Gornitsa ja Ranuan Kalevala-ryhmä tekivät vuosina 1995–2004 seitsemän Kalevalaan pohjautuvaa suurproduktiota, jotka Malmi käsikirjoitti ja ohjasi.
Tunnustuksia

Karjalan hallituksen Sampo-kulttuuripalkinko 1999
Venäjän tunnustuspalkinto Venäjän Sielu 2008
Suomen Kansantanssin Ystävien SKY kunniajäsen 2001
Malmin kotitalon seinään Petroskoin Lenininkatu 25:een kiinnitettiin 20.9.2020 hänestä kertova muistolaatta.
Teoksia

Junno, Sauli – Malmi, Viola– Riikonen, Rauni – Riikonen, Sakari: Leikkilipas. Leikkejä ja tansseja Karjalasta ja Suomesta. Toim. Tellervo Riikonen. Keuruu: Ilias Oy. 130 s. 2003
Viola Malmi. Elämäni tanssi - Karjalaisen kansantanssin arkea ja juhlaa - Virtain kulttuurintutkimusaseman raportteja, Tutkivi 3.2005
Viola Malmi: Karjalaisen kansantanssin lähteillä. 1993.
Malmi, Viola: Karjalaisia kansantansseja; Ritva Sabellin suomennoksen pohjalta toimittaneet Pirkko-Liisa Rausmaa, Esko Rausmaa. Helsinki: Suomalaisen kansantanssin ystävät, 1982. 95 s. ISBN 951-95693-1-6. Alkuteos: Narodnyje tantsy Karelii.
Makuaisti

Ihmisen kieli ja makunystyt. Kielen eri osat eivät suoraan maista pelkästään eri makuja, mutta osilla saattaa olla lieviä modaliteetteja eri makujen aistimisen suhteen.
Makuaisti eli gustatorinen aisti on aistinjärjestelmä, joka mahdollistaa aistin omaavan saada kriittistä informaatiota nauttimansa aineen mausta ja sitä kautta luonteesta. Esimerkiksi makea- ja aminohapporeseptorit mahdollistavat ravinteikkaiden ruoka-aineiden tunnistamisen, kun taas karvasreseptorit aiheuttavat luotaantyöntäviä reaktioita haitallisia aineita vastaan. Ilmiö on havaittavissa jo vastasyntyneillä ihmislapsilla.
Ihmiset ja muut nisäkkäät kykenevät erottamaan ainakin viisi eri perusmakua: makea, hapan, suolainen, karvas ja umami. Laajalle levinnyt käsitys "kielikartasta", jonka mukaan tietty osa kielestä vastaisi tietystä makuaistimuksesta, on suurelta osin virheellinen. Kielen herkkyydessä on alueellisia eroja, mutta kaikki maut voidaan maistaa millä tahansa kielen makusilmuja sisältävällä osalla.
Rakenne ja toiminta

Ihmisen kielessä on makusilmuja kielen makunystyiksi kutsutuissa nystyrakenteissa (papillae).
Papilla fungiforma eli sieninysty esiintyy vaaleanpunaisina nystyinä kielen etuosassa.
Papilla circumvallata eli vallinystystö koostuu 12 makunystystä kielen takaosassa.
Papilla foliata eli lehtinysty esiintyy kielen takalaidoilla.
Makusilmujen määrä makunystyissä on yksilökohtaista. Etenkin papilla fungiform -tyyppisissä makunystyissä saattaa olla vähän tai ei yhtään makusilmuja. Yksilökohtainen vaihtelu ei ole selvästi riippuvainen iästä tai terveydentilasta.
Makusilmut ovat sipulimaisia rakenteita, jotka sisältävät makusoluja. Makusolut uusiutuvat läpi elämän. Kun sylkeen liuenneet makuaineet pääsevät makuhuokosten kautta kosketuksiin makusolun kanssa, ne reagoivat joko makureseptorien tai ionikanavien kautta. Tämä aikaansaa jännitevaihteluita, jotka edelleen käynnistävät kemiallisia reaktioita. Lopulta reaktiot muodostavat impulsseja aivoihin joko chorda tympani- tai glossopharyngeus-hermon kautta.
Ihminen maistaa sakkaroosin ja aspartaamin makeina, vaikka aineet ovat kemiallisesti hyvin erityyppisiä. Makeita ja karvaita yhdisteitä on monipuolisesti eri yhdisteluokissa. Esimerkiksi makean makuaistimuksen tuottavia makuaineita ovat tai voivat olla sokerit, glykolit, alkoholit, aldehydit, ketonit, amidit, esterit, aminohapot, tietyt pienet proteiinit, halogenoidut hapot sekä lyijyn ja berylliumin epäorgaaniset suolat. Suolaisen tai happaman makuaistimuksen tuottavat makuaineet ovat tyypillisesti ioneja. Puhdas suolainen maku on vain ruokasuolalla eli natriumkloridilla. Happaman maun aiheuttavat happojen liuoksissa esiintyvät oksoniumionit, jotka tekevät liuoksen myös kemiallisessa mielessä happamiksi.  Kuitenkin esimerkiksi etikkahappo laimeanakin liuoksena maistuu voimakkaammin happamalta kuin epäorgaanisten happojen liuokset, joiden pH on sama.
Makuaistin vajaatoiminta ja puute

Kolmasosa vanhoista ihmisistä ilmoittaa olevansa tyytymättömiä haju- ja makuaistinsa toimintaan. Syitä aistitoiminnan vaimenemiseen voi olla useita. Vajaatoiminta voi johtua anatomian rakenteellisista muutoksista, kuten makusilmujen vähenemisestä ja sen ympäristön muutoksista tai reseptoriproteiinien, ionikanavien ja tiettyjen keskeisten molekyylien tiheyden ja jakauman muutoksista. Myös hammasproteesi luo fyysisen esteen joidenkin reseptorien toiminnalle ja lisäksi heikentää syljen ja yhdisteiden eritystä kiinnikealueilta. Joskus makuaistin heikentyminen voi olla myös seurausta kroonisista sairauksista kuten syövästä, diabeteksestä ja munuaissairauksista tai niiden hoitotoimenpiteistä kuten leikkauksista, lääkkeistä tai säteilystä.
Makuaistin puuttumista kutsutaan ageusiaksi. Makuaistin heikkeneminen on dysgeusia.
Makuharhojen eli parageusioiden yleisimpiä syitä ovat psykiatriset sairaudet ja lääkkeiden sivuvaikutukset. Myös männynsiemenistä on ilmoitettu parageusiaoireita eri puolilta maailmaa.
Koska hajuaisti on yhteydessä makukokemuksiin, on sen häiriöillä merkitystä myös makuaistiin.
Kirjallisuutta

Hatt, Hanns & Dee, Regine: Pieni tuoksu- ja makukirja.  ((Das kleine Buch vom Riechen und Schmechen, 2012.) Suomentanut Veikko Ahola)  Jyväskylä:  Docendo, 2013.  ISBN 978-952-5912-85-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto: Makuaisti
Yle Oppiminen: Makuaisti
Makusilmu, joka sisältää makureseptorisoluja.
Aino Malmberg

Aino Malmberg vuonna 1917.
Aino Emma Wilhelmina Malmberg os. Perenius (24. helmikuuta 1865 Hollola – 3. helmikuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja sosialistinen poliitikko.
Malmbergin vanhemmat olivat kirkkoherra Johannes Perenius ja Edla Olivia Björkstén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1884 ja valmistui Helsingin yliopistosta opettajakandidaatiksi 1886. Malmberg toimi sitten englannin kielen opettajana eri kouluissa ja myöhemmin vuosina 1898–1908 Suomen Liikemiesten Kauppaopistossa.
Malmberg joutui lähtemään Suomesta Englantiin vuonna 1910 osallistuttuaan Venäjän hallinnon vastaiseen toimintaan. Hän palasi Suomeen vasta maan itsenäistyttyä. Malmberg edusti Englannin Independent Labour Partya kansainvälisessä työväenkongressissa Kööpenhaminassa 1910. Hän piti esitelmiä Suomen oloista myös Amerikassa ja teki 1928–1929 vierailun Australiaan, jossa perehtyi sikäläisten suomalaisten siirtolaisten oloihin.
Malmberg oli naimisissa lehtori Emil Othniel Malmbergin kanssa vuosina 1887–1910, mutta liitto päättyi eroon. Heidän poikiaan olivat kenraaliluutnantti ja suojeluskuntien komentaja Lauri Malmberg, jääkärieversti Erik Malmberg ja kirjailija Olavi Malmberg.
Teokset

Malmbergin kirjallinen tuotanto sisälsi mm. novelleja ja muistelmia sekä henkilö- ja matkakuvauksia:
Tien ohesta tempomia. Otava 1901
Totta ja leikkiä. Otava 1903
Yksinkö? Otava 1903
Maailmaa kierrellessä. Rosma, Helsinki 1922
Voimakasta väkeä. Otava 1926
Voimatonta väkeä. Otava 1927
Suomi Austraaliassa : matkahavaintoja. Otava 1929
Johtajia. Otava 1933
Kirjallisuutta

Marjo-Riitta Antikainen & Erkki Tuomioja: Edelläkävijä: Aino Malmberg – aktivisti, feministi, sosialisti. Tammi, Helsinki 2021. ISBN 978-952-043-149-5
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Aino Malmbergin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Aino Malmbergin teoksia Dorian Klassikkokirjastossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  Europeana
Malmivaara

Malmivaara, alun perin Malmberg on pohjalainen pappissuku, jossa on ollut useita herännäisen herätysliikkeen vaikuttajia, piispoja ja kokoomuslaisia poliitikkoja. Suomessa on myös muita Malmivaara-ja Malmberg-nimisiä sukuja, joista savolainen Malmberg-suku on myös tunnettu ja tutkittu.
Pohjalaisen Malmberg-suvun kantaisä on salpietarinkeittäjäksi sanottu Paul Christian Malmberg (1725–1761), joka oli tiettävästi kotoisin Ruotsin Skaraborgin läänin Malman pitäjän Bergan talosta. Hän muutti ensin Vaasaan ja sitten Isoonkyröön. Hänen kuoltuaan hänen leskensä meni uudelleen naimisiin Isonkyrön nimismiehen Anders Hellmanin kanssa ja osti Iso-Kaukosen tilan Ylistarosta. Paul Malmbergin poika oli jahtivouti Gustaf Malmberg (1757–1809), jonka pojanpoika Nils Gustaf Malmberg oli tunnettu herännäisjohtaja. Suuri osa suvun Malmivaara-nimisistä on hänen toisesta avioliitosta syntyneen poikansa, vuoden 1906 suuressa nimenmuutoksessa nimensä suomentaneen rovasti Wilhelmi Malmivaaran jälkeläisiä. Malmivaaroja on kuitenkin myös Nils Gustaf Malmbergin ensimmäisestä avioliitosta syntyneen pojan, leipurimestari Frans Malmbergin jälkeläisissä. Nils Gustaf Malmbergin tyttärenpoikia taas on runsaasti muun muassa af Enehjelm ja Theslöf-suvuissa.
Maksaruohot

| Maksaruohot |
| --- | --- |
 Keltamaksaruoho (Sedum acre)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Maksaruohokasvit Crassulaceae
Suku::  Maksaruohot Sedum  L.
Katso myös
   Maksaruohot Wikispeciesissä   Maksaruohot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maksaruohot eli suomumaksaruohot (Sedum) on maksaruohokasveihin kuuluva suku, johon kuuluu noin 400 lajia. Maksaruohot ovat mehikasveja, joiden mehevät lehdet mahdollistavat niiden kasvamisen kuivilla seuduilla. Suvun edustajat ovat levinneet pohjoiselle pallonpuoliskolle. Kasvutavaltaan maksaruohot ovat pystykasvuisia matalia ruohoja tai mattomaisia maanpeittokasveja. Tähtimäisessä kukassa on yleensä viisi (harvoin neljä tai kuusi) terälehteä ja kaksin verroin heteitä. Kukka on lajista riippuen väriltään keltainen, valkoinen, vaaleanpunainen tai punainen. Suomessa esiintyy luonnonvaraisena seitsemän lajia ja useita lajeja kasvatetaan koristekasveina esimerkiksi kivikkopuutarhoissa, joista niitä on paikoitellen siirtynyt myös luontoon puutarhakarkulaisina. Maksaruohojen kukat houkuttelevat perhosia.
Lajeja > Suomessa esiintyvät lajit

isomaksaruoho (Sedum telephium, syn. Hylotelephium telephium): 20–50 cm, valkoiset kukat, melko yleinen rannikkoseudulla Helsingistä Ouluun.
kalliomaksaruoho (Sedum rupestre, syn. Petrosedum rupestre, S. reflexum): 10–30 cm, keltaiset kukat, harvinaisena Ahvenanmaalla ja lounaissaaristossa.
karvamaksaruoho (Sedum villosum): 2–6 cm, vaaleanpunaiset kukat, esiintymä Muoniossa.
keltamaksaruoho (Sedum acre): 3–12 cm, keltaiset kukat, Etelä-Suomessa ja rannikolla yleisenä.
kesämaksaruoho (Sedum annuum): 3–10 cm, keltaiset kukat, Etelä-Suomessa ja pohjoisimmassa Lapissa.
särmämaksaruoho (Sedum sexangulare): 3–10 cm, keltaiset kukat, Ahvenanmaalla harvinaisena, esiintymä Kirkkonummella.
valkomaksaruoho (Sedum album): 5–15 cm, valkoiset kukat, Ahvenanmaalla ja lounaissaaristossa yleisenä.