Hikipaja
Hikipajojen historia

Vaikka monet työpaikat ovat olleet ahtaita, vaarallisia, matalapalkkaisia ja ilman työsuhdeturvaa, kaikki työpaikat eivät kuitenkaan alun perin olleet hikipajoja. Hikipajat saivat alkunsa 1830–1850-luvuilla verkatehtaissa, joissa aliurakoitsijaa kutsuttiin "hiostajaksi". Hiostusjärjestelmäksi kutsuttiin aliurakointia, jossa palkkaus määräytyi tuotetun tavaramäärän mukaan. Termiä käyttivät järjestelmän kriitikot, kuten Charles Kingsley. Aliurakoitsija saattoi palkata toisen aliurakoitsijan pienemmällä palkalla, jolloin itse työn tekijälle maksettava palkka jäi lopulta mitättömän pieneksi. Niinpä lopullisen työn tekijäksi jäivät hätää kärsivät naiset ja lapset "nälkäpalkalla". Työturvallisuus oli olematonta. Vammautuneet tai sairaat työntekijät korvattiin pian toisilla.lähde?
1800-luvun lopulla hikipajat houkuttelivat maaseudun köyhälistöä ja siirtolaisia kaupunkeihin. Näin kasvoivat Lontoon East London ja New Yorkin Lower East Side verkatehdasalueet. Hikipajat herättivät vastustusta, ja ammattiyhdistysväki kutsui niitä ahtaiksi, huonosti ilmastoiduiksi, palovaarallisiksi ja tauteja levittäviä rottia viliseviksi loukoiksi. Vuonna 1910 perustettiin International Ladies' Garment Workers' Union työolosuhteiden parantamiseksi.lähde?
Verkatehtaiden hikipajoista saivat alkunsa niin ammattiyhdistysliike kuin työturvallisuuslaki ja työlainsäädäntö. Hikipaja alkoi sanomalehdistössä tarkoittaa työpaikkaa, jonka olosuhteet olivat ala-arvoiset. Etenkin Jacob Riisin valokuvat teoksessa How the Other Half Lives ja Upton Sinclairin kirja The Jungle (suom. 'Viidakko') nostivat hikipajojen olosuhteet suuren yleisön ja poliitikkojen tietoisuuteen.lähde?
Lopullisen kolauksen hikipajojen huonoon maineen yleisön silmissä aiheutti verkatehtaiden tulipalo New Yorkissa 1911. Vaikka talouskasvusta seurannut työntekijän parempi tuottavuus ja neuvotteluasema, tai toisaalta vähimmäispalkka, työlainsäädäntö, paloturvallisuus ja oikeuslaitos hävittivät hikipajat länsimaista, ne eivät kuitenkaan kokonaan kadonneet. Nykyään hikipajat yhdistetään kolmannen maailman tehdastyöhön.
Yhdysvaltain hallitus (Government Accountability Office) totesi raportissaan vuodelta 1994, että maassa on tuhansia hikipajoja. Hikipaja tarkoitti raportissa "työnantajaa, joka rikkoo useampaa kuin yhtä työlakia koskien minimipalkkaa, työaikaa, lapsityötä, työturvallisuutta, työterveyttä, tukia tai yrityksen rekisteröintiä. Useimmat teollisuusyritykset kehitysmaissa ovat tämän määritelmän mukaisesti kuin hikipajoja.lähde?
Hikipajoihin liittyy usein myös ihmiskauppa, kun työläisiä huijataan väärin lupauksin tai velkasitein. Laittomia siirtolaisia, kouluttamattomia köyhiä ja lapsityövoimaa on helppo painostaa ja uhkailla viranomaisilla. Koska ympäristö- ja työsuojelulainsäädäntö on puutteellista, työtapaturmat ovat yleisempiä kuin lännessä. Joskus jopa vankilat naamioidaan hikipajoiksi.lähde?
Hikipajojen ongelmia on vaikea korjata. Kehitysmaat kuten Intia, Kiina, Vietnam, Bangladesh ja Honduras houkuttelevat tuotantoa lännestä hikipajoihinsa. Prosessi, jossa tuotanto siirtyy länsimaista kehitysmaihin on nimeltään maapalloistuminen, mutta sitä kutsutaan myös neoliberalismiksi, johon kuuluu vapaa markkinatalous. Toisaalta kehitysmaissa lännestä tulleet "hikipajat" ovat parannus verrattuna keskimääräisiin aiempiin työpaikkoihin sekä työoloiltaan että palkkatasoltaan