stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aktinium
Isotoopit

Yhteensä aktiniumin isotooppeja tunnetaan 32. Niiden massaluvut ovat välillä 205–236. Useimmat ovat hyvin lyhytikäisiä. Isotoopeista tärkeimpiä ovat 225Ac, 227Ac ja 228Ac. Pysyvimmät isotoopit ovat 227Ac puoliintumisajalla 21,772 vuotta, 225Ac puoliintumisajalla 9,920 päivää ja 226Ac 29,37 tuntia. Kaikkien muiden isotooppien puoliintumisajat ovat alle 10 tuntia, useimpien alle minuutin. Nopeimmin hajoaa isotooppi 217Ac, jonka puoliintumisaika on vain 69 ns. Aktiniumilla on myös ainakin yhdeksän ydinisomeeria.
Pysyvin isotooppi 227Ac, joka on uraani-235-isotoopin hajoamistuote, hajoaa lähes kokonaan torium-227-isotoopiksi, mutta noin 1 % hajoaa frankium-223:ksi. Tämä hajoamisketju haaroineen on aktiniumsarja.
Esiintyminen luonnossa

Luonnossa aktiniumia löytyy vähäisiä määriä uraanimalmista 227Ac-isotooppina. Sen pitoisuuden arvioidaan olevan maankuoressa 5,7·10-10 ppm, josta on laskettu teoreettiseksi isotoopin kokonaisvarastoksi maankuoressa 1,4·104 tonnia. Isotooppia 225Ac on löydetty vielä tätäkin pienempiä määriä brasilialaisesta monatsiitista, jossa se esiintyy yhdessä toriumin isotoopin 232Th kanssa.
Merivedessä aktiniumia on äärimmäisen vähän. Sen aiheuttama radioaktiivisuus maailman merissä on eri arvioiden mukaan 0,83–90 mBq/m3 välillä. Isotooppia 227Ac on käytetty geokemiallisena merkkiaineena tutkittaessa syvänmeren veden virtauksia ja sekoittumista.
Käyttö

Aktinium on 150 kertaa radioaktiivisempi kuin radium, mikä tekee siitä arvokkaan neutronilähteen; muutoin sillä ei ole merkittävää teollista käyttöä.
227Ac-isotooppia on käytetty avaruusluotainten radioisotooppisissa termosähkögeneraattoreissa.
225Ac-isotooppia käytetään lääketieteessä tuottamaan vismutti-213-isotooppia tai sitä voidaan käyttää yksin radioimmunoterapiassa.
Terveysvaikutus

Vaikka 227Ac on itsessään lähinnä heikko beetasäteilijä, sen hajoamissarjassa on viisi nopeasti hajoavaa α-säteilijää, mikä tekee isotoopista merkittävästi radioaktiivisen. Potentiaalisilta terveysvaikutuksiltaan aktinium-227:n säteily on suunnilleen yhtä vaarallista kuin plutoniumin. Pienikin määrä, etenkin elimistöön joutuessaan, muodostaa vakavan terveysriskin aktiniumin suuren säteilyn vuoksi. Aktiniumilla ei ole mitään osaa eliöiden kannalta. Luonnossa esiintyvien erittäin vähäisten määrien lisäksi aktiniumia voi olla ydinvoimaloiden säteilevissä osissa ja tutkimuslaboratorioissa tai muissa poikkeuksellisissa oloissa. Vaaralliselle määrälle aktiniumia luonnossa ei voi altistua.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Periodictable: Technical data for Actinium (englanniksi)
Webmineral: Actinium (Ac) (englanniksi)
Mindat: The Mineralogy of Actinium (englanniksi)
Americanelements: Actinium Technical and Safety Data (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Actinium-227 (englanniksi)
Luettelo aktiniumin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
The Royal Society of Chemistry (RSC): Actinium (englanniksi)
PeriodicTable: Actinium (Ac) (englanniksi)
PubChem: Actinium (englanniksi)
America's Best Chew

America's Best Chew (vuoteen 2022 asti Red Man) on purutupakkamerkki, joka tuli Pohjois-Amerikan markkinoille vuonna 1904. Nykyisin sen omistaa Swedish Match. Merkin aiemman nimen uskotaan tulleen intiaanien johtavasta asemasta purutupakan käytössä. Vuoteen 1954 saakka merkkiä myytiin vain Keskilännessä, mutta saatavuus laajeni sitten kansalliseksi; vuonna 1963 merkkiä myytiin 42:ssa Yhdysvaltain osavaltiossa. America's Best Chew -nimen alle on lisätty myös uusia tuotteita.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Aleksei Šahmatov

Aleksei Šahmatov
Aleksei Aleksandrovitš Šahmatov (ven. Алексе́й Алекса́ндрович Ша́хматов, 17. kesäkuuta (J: 5. kesäkuuta) 1864 Narva – 16. elokuuta 1920 Pietari) oli venäläinen kielitieteilijä ja muinaisitäslaavinkielisten kronikoiden tutkija.
Aleksei Šahmatov valmistui Moskovan yliopistosta vuonna 1887, toimi sen dosenttina vuodesta 1890 ja Pietarin yliopiston professorina vuodesta 1910. Hänet nimitettiin Pietarin tiedeakatemian akateemikoksi vuonna 1894. Vuodesta 1906 lähtien hän johti tiedeakatemian venäjän kielen ja kirjallisuuden osastoa.
Šahmatov on venäjän kielihistorian tutkimuksen perustanlaskija. Teoksissaan Issledovanija v oblasti russkoi fonetiki (1894), K istorii zvukov russkogo jazyka (1903) ym. hän pyki rekonstruoimaan yhteisvenäläisen kantakielen vertailemalla muinaisia murteita venäjän nykymurteisiin ja muihin slaavilaisiin kieliin historiallisen kielitieteen metodeja käyttäen. Šahmatov pani alulle muinaisvenäläisten kronikoiden tekstikriittisen tutkimuksen ja kehitti tekstikritiikkiä tieteenalana. Teoksissan Kurs istorii russkogo jazyka (1909), Otšerk drevneišego perioda istorii russkogo jazyka (1915), Drevneišije sudby russkogo plemeni (1919), K voprosu ob obrazovanii russkih naretši i russkih narodnostei (1899) ym. hän yhdistää kielihistorian itäslaavien ja venäläisten varhaishistorian tutkimukseen. Nykyvenäjän morfologiaa ja syntaksia käsittelevät teokset Otšerk sovremennogo russkogo literaturnogo jazyka (1925) ja Sintaksis russkogo jazyka (osat 1–2, 1925–1927). Šahmatov tutki myös muita slaavilaisia ja indoeurooppalaisia kieliä, itämerensuomalaisia kieliä ja mordvaa sekä kansatiedettä, folkloristiikkaa ja muinaisvenäläisen kirjallisuuden historiaa.
Šahmatov johti akateemisen venäjän kielen sanakirjan toimitustyötä vuosina 1891–1916. Hänen johtamastaan tiedeakatemian venäjän kielen ja kirjallisuuden osastosta muodostui venäläisen filologian keskus. Hänellä oli suuri merkitys myös venäjän kielen oikeinkirjoituksen uudistuksessa.
Aleksei Šmitov

Aleksei Mihailovitš Šmitov (ven. Алексей Михайлович Шмитов; s. 8. lokakuuta 1957 Moskova) on venäläinen urkuri ja säveltäjä.
Šmitov valmistui Moskovan konservatoriosta vuonna 1982 opiskeltuaan Tatjana Nikolajevan pianoluokalla ja Leonid Roismanin urkuluokalla. Hän osallistui myös sellaisten eurooppalaisten urkureiden kuin Leo Krämerin, Ludger Lohmannin, Harald Vogelin, Guy Bovet'n ja Hans Fagiuksen pitämille mestarikursseille. Šmitov oli neuvostoaikana maansa ensimmäinen urkuri, joka palkittiin kansainvälisessä kilpailussa (toinen palkinto, Speyer, Länsi-Saksa, 1987).
Šmitov on konsertoinut eri puolilla Venäjää. Lisäksi hän on tehnyt esiintymisiä Suomessa, Alankomaissa, Saksassa, Isossa-Britanniassa, Ranskassa, Italiassa, Sveitsissä, Portugalissa, Israelissa, Libanonissa, Syyriassa, Bulgariassa, Puolassa, Ukrainassa ja Valko-Venäjällä sekä Baltian, Etelä-Kaukasian ja Keski-Aasian maissa. Šmitovin ohjelmisto ulottuu barokkimusiikista 2000-luvun ohjelmistoon. Kapellimestareita, joiden kanssa hän on tehnyt yhteistyötä, ovat olleet Vladimir Jurowski, Mihail Pletnev, Vladislav Tšernušenko, Saulius Sondeckis ja Vladimir Begletsov. Šmitov on tehnyt lukuisia levytyksiä, joista useissa hänen kanssaan on soittanut sellisti Aleksandr Zagorinski. Levytettyyn ohjelmistoon on kuulunut muiden muassa Charles-Marie Widorin, Robert Schumannin, Johann Sebastian Bachin, Sergei Rahmaninovin, Edison Denisovin, Alexandre Tansmanin, César Franckin ja Claude Debussyn teoksia.
Vuosina 2000–2005 Šmitov toimi professorina Damaskoksessa, johon hän itse perusti arabimaailman ensimmäisen urkuluokan. Sittemmin hän on opettanut Moskovan konservatoriossa. Hän on myös istunut tuomarina kilpailuissa Venäjällä ja muualla. Säveltäjänä Šmitov on laatinut muun muassa kamariorkesterimusiikkia sekä vokaali- ja urkuteoksia. Hänestä tuli Venäjän säveltäjäliiton jäsen vuonna 2008.
Tuhatvuotinen ruusu

Tuhasvuotias ruusu, Hildesheimin katedraali
Tuhatvuotinen ruusu (saks. Tausendjähriger Rosenstock, kirjaimellisesti: Tuhatvuotias ruusupensas), tunnetaan myös nimellä Hildesheimin ruusu, on Hildesheimin katedraalin apsiksen ulkoseinällä kasvava ruusu. Katedraali sijaitsee Hildesheimissa Saksassa, ja se on omistettu Marian taivaaseenastumiselle. Katedraali ja sen vieressä oleva Mikaelinkirkko ovat olleet Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1985.
Tuomiokirkon apsiksen seinällä kiipeilevän ruusun uskotaan olevan maailman vanhin elävä ruusu. Katedraalin itäisellä apsiksella, joka on noin 21 metriä korkea ja 9 metriä leveä, kasvava ruusu on koiranruusu (Rosa canina). Ruusupensas yltää noin 10 metrin korkeuteen, ja dokumentit vahvistavat sen iän olevan noin 700 vuotta. Historian kirjoissa kuningas Ludvig Hurskaan Hildesheimin hiippakunnan perustamisesta vuonna 815 esiintyy pieniä vaihteluita, mutta ruusupensas on yleinen teema kaikissa versioissa. Liittoutuneiden pommittajat tuhosivat katedraalin vuonna 1945, mutta ruusupensaan juuret säilyivät ja se kukkii jälleen raunioiden keskellä. Legendan mukaan ruusupensas kukoistaessa myös Hildesheim kukoistaa.
Runo ruususta julkaistiin vuonna 1896. 1900-luvun alussa kirjailija Mabel Wagnalls innostui katedraalivierailun yhteydessä ruusun nähtyään kirjoittamaan kirjan Rosebush of a Thousand Years, joka toimi pohjana vuonna 1924 valmistuneelle mykkäelokuvalle Revelation.tarvitaan parempi lähde
Ruusu

Ruusujen Caninae-sektioon kuuluu noin 20–30 lajia ja alalajia, jotka esiintyvät eri muodoissa, ja ne esiintyvät pääasiassa Pohjois- ja Keski-Euroopassa. Katedraalin seinällä kasvava ruusu on lajiltaan koiranruusu (Rosa canina). Koiranruusu on tavallisesti yhdestä kolmeen metriä korkea pensas, mutta toisinaan se voi kiipeillä, jos sille annetaan tukea. Varret ovat pienien, terävien ja koukussa olevien piikkien peitossa, ja piikit auttavat ruusua kiipeämään. Lehdissä on viidestä seitsemään lehdykkää. Kukat ovat yleensä vaaleanpunaisia, tuoksuvia ja halkaisijaltaan 4–6 senttimetriä. Kukissa on viisi terälehteä, ja kukista kehittyy soikeita 1,5–2 senttimetrisiä punaoransseja kiulukoita. Koiranruusun marja tunnetaan korkeasta C-vitamiinipitoisuudestaan, ja sitä käytetään teen ja marmeladin valmistukseen. Ruusunmarjoja käytetään perinteisessä kansanlääkinnässä lääkkeenä tulehdussairauksiin. Perinteisessä itävaltalaisessa kansanlääkinnässä ruusunmarjoista on valmistettu teetä virusinfektioiden sekä munuaisten ja virtsateiden häiriöiden hoitoon. Kypsä ruususelvennä houkuttelee myös villieläimiä, erilaisia ​​hyönteisiä ja toimii suojana pesiville linnuille. Linnut syövät ruusunmarjoja talvella.
Ruusun kukat säilyvät yleensä noin kaksi viikkoa, ja ne puhkeavat toukokuun lopulla, mutta tämä voi vaihdella hieman sääolosuhteiden mukaan. Kukat ovat vaaleanpunaisia, keskeltä hieman valkoisia. Ne ovat keskikokoisia. Kukissa on melko mieto tuoksu. Kukkien viisi terälehteä ovat heikosti aaltoilevia. Lehdet ovat yläpuolelta kiiltävän tummanvihreitä ja alapuolelta karvattomia. Ruusunmarjat ovat soikeita, melko pitkänomaisia ​​ja kirkkaanpunertavia. Piikkien tiheys ja koko ovat keskiluokkaa.[lähde? ]
Katedraali tuhoutui vuoden 1945 pommituksissa, mutta ruusupensas säilyi. Kasvin maanpäälliset osat vaurioituivat, mutta juuret säilyivät elossa raunioiden alla, ja sitkeä ruusu kasvoi uudelleen.
Kaikki ruusut eivät ole niin kestäviä; pisimpään elävät ruusupensaat ovat enimmäkseen villiruusuja. Puutarharuusuilla ja muilla ruusulajikkeilla voi olla paljon lyhyempi elinikä eli vain muutama sata vuotta. Teeruusuilla (Rosa × odorata) on lyhin elinikä; ne eivät elä ehkä kolmeakymmentä–viittäkymmentä vuotta pidempään.
Kasvupaikan historia

Frankkien herttuakuntan valloitettua Saksin kuningaskunnan, keisari Kaarle Suuri perusti vuonna 800 lähetystyöhiippakunnan Elzeen, joka on kaupunki Hildesheimin piirikunnassa Ala-Saksin osavaltiossa Saksassa, noin 19 kilometrin päässä Hildesheimista länteen. Hän pyhitti lähetystyön hiippakunnan pyhille Pietarille ja Paavalille; siitä tuli alkuperäinen Hildesheimin piispakunta. Hänen poikansa, kuningas Ludvig Hurskas siirsi piispakunnan Hildesheimiin vuonna 815 ja se omistettiin Marian taivaaseenastumisen kunniaksi. Tuomiokirkon yhdyskunta kehittyi nopeasti kaupungiksi, jolle kuningas Otto III myönsi markkinaoikeudet vuonna 983.[lähde? ]
Noin viisikymmentä vuotta hiippakunnan perustamisen jälkeen ensimmäinen suuri katedraali oli valmis. Luostarin rakensi tänä aikana benediktiiniläismunkki Saint Altfrid eli Altfrid von Hildesheim, josta tuli Hildesheimin piispa ja joka perusti Hildesheimin kronikassa mainitun Essenin luostarin.
Tarina

Vuodelta 1909 olevassa kirjassaan Romantic Germany Robert Schauffler kertoo tarinan ruususta. Vuonna 815 keisari Ludvig Hurskas (778–840), Kaarle Suuren poika, metsästi Hersynian metsässä. Metsästäessään valkoista pukkia hän erkani metsästämistovereistaan ​​ja menetti riistansa sekä hevosensa. Hän yritti kutsua apua metsästystorvellaan, mutta kukaan ei vastannut soittoon. Hämmentyneenä ja yksin hän ui Innerste-joen poikki ja käveli sitten koko päivän, kunnes saapui kukkulalle, joka oli peitetty villiruusulla, joka on vanhan saksilaisen jumalattaren Huldan symboli. Keisarilla oli Neitsyt Marian pyhäinjäännös, jolta hän rukoili pelastusta, kunnes hän nukahti.[lähde? ]
Kun hän heräsi, kukkula oli kimaltelevan valkoisen lumen peitossa, vaikka oli keskikesä. Pensas oli täydessä kukassa, ruoho oli rehevää ja puut olivat lehtien peitossa. Hän etsi pyhäkköjään ja näki sen olevan jään peitossa ruusupensaan oksien välissä. Keisarin tulkinta tästä ihmeestä oli, että jumalatar lähetti hänelle merkin "ravistellen sänkyään", että Neitsyt tulisi tulevaisuudessa kunnioittaa hänen sijaansa. Hulda on kuvattu neitona lumivalkoisissa vaatteissa – hän on naisten käsitöiden suojelija, mutta liittyy myös erämaahan ja talveen – kun sataa lunta, Huldan sanotaan pudistavan höyhentyynyään. Kun hänen seuraajansa lopulta löysivät keisarin, hän lupasi rakentaa katedraalin Neitsyen kunniaksi, missä oli ruusukukkula. Hän säästi ruusun ja rakensi katedraalin siten, että ruusu kasvaa nyt alttarin takana apsiksessa. Yli tuhannen vuoden jälkeen sama ruusupensas kukkii edelleen.
Legendan toisenlaisen version mukaan Saksan keisari Ludvig Hurskas menetti rakkaan pyhäinjäännöksensä jahdatessaan riistaa ja lupasi pystyttää kappelin sinne, missä se löydetään. Relikvaario löydettiin villiruusun oksista, ja keisari rakensi pyhäkön ruusun viereen, ja alttarin oli lähellä ruusun kasvupaikkaa.
Toinen pieni muunnelma tarinaan on 1000-luvun julkaisussa Fundatio Ecclesiae Hildensemens. Keisari oli ottanut pyhäinjäännöksen käyttöönsä pysähtyessään pitämään messua metsästyksen yhteydessä. Esine asetettiin puuhun saarnan pitämisen aikana, mutta sitä ei saatu talteen, kun metsästys jatkui. Myöhemmin pappi ei kyennyt poistamaan pyhäinjäännöstä oksista. Uskoen tämän olevan Jumalan tahdon symboli, keisari rakennutti sinne kirkon sen sijaan, että se alun perin oli suunniteltu Elzeen.[lähde? ]
Elokuva ja kirjallisuus

Yksi Jessie Westonin ensimmäisistä painetuista teoksista oli pitkä tunteellinen runo nimeltä The Rose-Tree of Hildesheim. Kertomus "uhraamisesta ja kieltämisestä" perustui tarinaan ruususta. Se julkaistiin vuonna 1896, ja se oli hänen runojensa kokoomateoksen nimisäe.
Inspiraatio Mabel Wagnallsin kirjoittamaan kirjaan The Rose-bush of a Thousand Years tuli Hildesheimin ruususta. Tarina kertoo nuoresta tytöstä, joka jättää vauvansa luostariin. Äiti saavuttaa kuuluisuuden, kokee "hengellisen muutoksen" ja elvyttää suhteen lapseensa. Tarina muodosti pohjan vuoden 1924 mykkäelokuvalle Madonna ja ruusupensas. 90-minuuttisen elokuvan pääosissa olivat Viola Dana, Monte Blue ja Lew Cody. Sen käsikirjoitti ja ohjasi George D. Baker.
Käännös suomeksi
Ameraasialaiset

Ameraasialaiset (engl. Amerasian) ovat   Itä- ja Kaakkois-Aasiassa syntyneitä henkilöitä, joiden äiti on aasialainen ja isä Yhdysvaltain armeijan sotilas. Termiä käytti ensimmäisen kerran kirjailija Pearl S. Buck ja sittemmin termiä on käytetty muun muassa Yhdysvaltain laissa. Termin tarkka määritelmä kuitenkin vaihtelee hieman eri yhteyksissä. Termi on johdettu englanninkielen sanoista American (suom. yhdysvaltalainen) ja Asian (suom. aasialainen).
Aasialaisilla naisilla oli toisen maailmansodan ja kylmän sodan aikaan usein suhteita alueella sotineiden yhdysvaltalaissotilaiden kanssa. Valtaosassa tapauksista sotilaat hylkäsivät naisen ennen lapsen syntymää. Ameraasialaisia on erityisesti Yhdysvaltain entisten sotilastukikohtien lähialueilla Okinawassa,Thaimaassa, Etelä-Koreassa, Vietnamissa, Kambodžassa, Laosissa ja Filippiineillä.
Määritelmä

Ameraasialainen-termin määritelmä vaihtelee hieman eri yhteyksissä. Ameraasialaisten oikeuksia ajavat kansalaisjärjestöt Amerasian Foundation (AF) ja Amerasian Family Finder määrittelevät ameraasialaisiksi kenet tahansa, jonka isä on Yhdysvaltain kansalainen (varusmies, ekspatriaatti tai Yhdysvaltain hallituksen työntekijä) ja jonka äiti on/oli jonkin aasialaisen valtion kansalainen.
Yhdysvaltain oikeusministeriön määritelmä ameraasialaisista on huomattavasti suppeampi. Oikeusministeriön mukaan ameraasialainen on "ulkomaalainen, joka on syntynyt Koreassa, Laosissa, Kambodžassa tai Thaimaassa 31. joulukuuta 1950 jälkeen ja ennen 22. lokakuuta 1982".
Käännös suomeksi
Turbat

| Turbat |
| --- | --- |
 Turbat
 Koordinaatit: 26°0′15″N, 63°3′38″E 
Valtio:   Pakistan
Provinssi:  Balochistan
Piirikunta:  Kech
Väkiluku (2017):  213 831
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Turbat on kaupunki Pakistanin Balochistanin provinsissa. Sen asukasluku vuonna 2017 oli 213 831.
Maantiede

Turbat sijaitsee Pakistanin Balochistanin provinsissa Kechin piirikunnassa Kechjoen varrella. Kech on Daštjoen sivujoki. Alue on osa Pakistanin puoleista Makrania.
Historia

Turbat esiintyy tärkeässä roolissa baluchien kansanperinteessä. Sassi Punnunin romanttisen tarinan miespuolinen sankari eli Punnu oli kotoisin Turbatissa. Punnu liitetään lähellä Turbatia sijaitsevaan Punnun linnoitukseen. Arkeologien mukaan paikka on kuitenkin 6 000–8 000 vuotta vanha, eli huomattavasti 1100-luvulle sijoittuvaa tarinaa vanhempi.
Suurmogulien valtakunnan kaudella Turbatissa sijaitsi paikallisen nawabin eli kuvernöörin keskus. Nawabin palatsi on edelleen pystyssä. Myöhemmin Turbat oli itsenäisen Makranin ruhtinaskunnan pääkaupunki.
Talous

Turbat on kauppapaikka ympäröivällä seudulla kasvatettaville taateleille, joiden tuotantoon liittyy myös teollisuutta. Muita lähialueen maataloustuotteita ovat esimerkiksi durra, hirssi, vehnä ja riisi. Viljakasvien ohella kasvatetaan kotieläimiä.
Väestö

Pakistanin vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan Turbatin asukasluku oli 213 831, mikä teki Turbatista Balochistanin toiseksi suurimman kaupungin heti Quettan jälkeen. Osa paikallisista harjoittaa islamin zikriläistä muotoa ja lähellä sijaitseva Koh-e-Murad on zikriläisille pyhä paikka.
Auringonlasku lähellä Turbatia.
Makran Medical College Turbatissa.
Aleksei Zaharov

Aleksei Adžubei, Max Jakobson ja Aleksei Zaharov Helsingissä vuonna 1963.
Aleksei Vasiljevitš Zaharov (ven. Алексе́й Васи́льевич Заха́ров; 1913–1995) oli neuvostoliittolainen diplomaatti, joka toimi maansa varaulkoministerinä vuosina 1956–59 ja suurlähettiläänä Helsingissä vuosina 1959–1965.
Zaharov nimitettiin suurlähettilääksi Helsinkiin yöpakkaskriisin jälkeen helmikuussa 1959. Erityisesti hänen kaudellaan suomalaisille tuotti ongelmia se, että Neuvostoliitto hoiti ulkopoliittisia kysymyksiä kahdella eri organisaatiolla: NKP:n keskuskomitean kansainvälisellä osastolla sekä ulkoministeriöllä. Aina näiden välinen yhteistyö ei ollut kovin tiivistä. Esimerkiksi EFTA-kysymyksen yhteydessä tämä aiheutti sekaannusta puoluelinjan omatessa paremmat tiedot ja toimintaedellytykset kuin diplomaattilinjaa edustanut Zaharov.
SDP:n valittua Olavi Hongan presidenttiehdokkaakseen Zaharov osoitti tälle tarkoituksellisesti mieltään. Keskuskomitea oli antanut hänelle ohjeet olla osoittamatta vieraanvaraisuutta kokoomuslaisille ja sosiaalidemokraateille.
Nikita Hruštšovin syrjäyttämisen jälkeen Zaharov siirrettiin Neuvostoliiton ulkoasiainministeriön Skandinavian maiden osaston päälliköksi 1965–67, pysyvän edustajan varamieheksi YK:hon 1967–72 ja suurlähettilääksi Ugandaan vuodesta 1972.
Andreas Johansson (kunnanjohtaja)

Per Andreas Johansson (s. 1986 Västerås, Ruotsi) on Ahvenanmaalla sijaitsevan Vårdön kunnan kunnanjohtaja. Ruotsalainen Johansson valittiin tehtävään heinäkuussa 2015. Hän on aikaisemmin työskennellyt muun muassa Ruotsissa sijaitsevan Norbergin kunnan kunnansihteerinä.
Johanssonin valinnan jälkeen kävi ilmi, että hän on aikaisemmin toiminut aktiivisesti äärioikeistolaisissa liikkeissä. Vuonna 2010 Johansson oli perustamassa fasistisena pidettyä Nordisk ungdom -järjestöä, ja vuosina 2012–2013 hän toimi myös sen puheenjohtajana. Lisäksi Johansson on ollut mukana äärioikeistolaisen Nationaldemokraterna-puolueen toiminnassa, mutta jätti sen 2008. Vuonna 2004 hänet tuomittiin pahoinpitelystä, koska hän oli osallistunut väkivaltaiseen hyökkäykseen, joka kohdistui Tukholman Pride-marssiin.
Vårdön kunnanhallitus käsitteli Johanssonin valintaa uudelleen hänen taustansa tultua selville, mutta piti päätöksen voimassa yksimielisesti.
Valkjärvi (Ylöjärvi)

| Valkjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Ylöjärvi
Koordinaatit:  61°38′24″N, 23°33′53″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Näsijärven alue (35.31)
Laskuoja:  oja Himotunjärveen 
Järvinumero:  35.311.1.060
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  113,3 m  
Rantaviiva:  0,72 km  
Pinta-ala:  3,194 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiValkjärvi 
Valkjärvi  tai myös Valkijärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kyöstilän kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 3,2 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 113,3 metriä mpy.
Aleksei Bereglazov

| Aleksei Bereglazov> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1994 (ikä 30) Magnitogorsk, Venäjä
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  193 cm
Paino:  93 kg
Seura
Seura:  Lokomotiv Jaroslavl
Sarja:  KHL
Pelinumero:  5
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2013–
Aik. seurat:  Južnyi Ural Orsk (VHL) Hartford Wolf Pack (AHL) Metallurg Magnitogorsk (KHL) Avangard Omsk (KHL)
KHL-varaus:  82. varaus, 2011 Metallurg Magnitogorsk
Aleksei Aleksejevitš Bereglazov (ven. Алексей Алексеевич Береглазов; s. 20. huhtikuuta 1994 Magnitogorsk, Venäjä) on venäläinen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa KHL-joukkue Lokomotiv Jaroslavlissa.