stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arikarat
Historia > Lewisin ja Clarkin retkikunnan vierailu

Lokakuussa 1804 amerikkalaiset tutkimusmatkailijat Meriwether Lewis ja William Clark ankkuroivat St. Louisista Missouria pitkin saapuneen jokilaivansa ja lähelle arikarojen maita. Ensimmäinen kylä löytyi saaresta keskellä Grand riveriä. Suurin osa saaresta oli täynnä maissi-, tupakka- ja papuviljelmiä. Niiden laidasta löytyi 60 maamajaa. Lähettyviltä muutaman mailin päässä sijaitsi kaksi muuta arikarakylää molemmin puolin Oak Creekiä. Clarkin ja Lewisin mukana seurasi kaksi tulkkia sekä musta mies nimeltään York, joka oli Clarkin palvelija. Intiaanit eivät olleet aiemmin nähneet mustaa miestä ja hänen ihonväriään pidettiin merkkinä erityisistä henkisistä voimista. . Kun tutkimusmatkailijat tarjosivat arikaroille tapaamisten yhteydessä alkoholia, nämä kieltäytyivät ja ihmettelivät miten valkoinen mies voi tekeytyä ystäväksi ja tarjota samanaikaisesti jotain, joka tekee hulluksi.
Retkikunnan vierailun tarkoituksena oli kehittää Yhdysvaltain kauppasuhteita alueen intiaaneihin. Arikarain merkittävä rooli ylä-Missourin kaupankäynnissä nosti heidät näkyvään asemaan. Tutkimusmatkailijat esittivät käyntinsä aikana toivomuksen, että arikarat lopettaisivat keskinäiset sotansa lakotain kanssa, ja pyrkisivät pysyvään rauhaan.
Lewis ja Clark suorittivat kolmessa kylässä tarkan väestönlaskennan saaden kokonaisluvuksi 2600 intiaania, joista sotureita oli neljäsosa. Tutkimusretkikunta yritti taivuttaa arikaroja samalla myötämielisiksi amerikkalaisia kohtaan antaen ymmärtää miten voimakas kansa Yhdysvallat oli. Presidentti Thomas Jefferson oli itse tutkimusmatkan eräs tärkeä taustatekijä ja jotkut arikaroista halusivatkin tavata "suuren valkoisen isän". Kun arikarain päällikkö Eagle Feather vuonna 1805 kuoli Washingtonissa matkalla presidenttiä tapaamaan, saivat arikarat tiedon hänen kuolemastaan vasta vuotta myöhemmin.
Historia > Arikarat vastaan Yhdysvallat

Arikarain ja Yhdysvaltain suhteet eivät muotoutuneet Lewisin ja Clarkin retkikunnan lähdön jälkeisinä vuosina kovinkaan lämpimiksi. On mahdollista, että intiaanit tulkitsivat vieraidensa puheet juonitteluksi. Arikarain keskeinen sijainti tasankojen heimojen ja angloamerikkalaisen maailman välisessä kaupankäynnissä huolestutti heitä itseään. Varsinkin, kun kaupankäynti oli siirtymässä heidän kontrollinsa ulkopuolelle. Kilpailevat turkisyhtiöt käyttivät arikaroja pelinappuloinaan, ja tämä käytäntömalli kiristi heidän keskinäisiä välejään.
Vuonna 1823 erään kauppayhtiön työntekijä surmasi vaikutusvaltaisen arikara-päällikön pojan. Tapahtuma sai arikarat raivoihinsa, ja he surmasivat Missourin varrella veneillä liikkuneen amerikkalaisen 13-henkisen kauppamatkueen. Tämä johti peruuttamattomasti sotaan arikarain ja Yhdysvaltain välillä saman vuoden aikana. Amerikkalaiset kokosivat vahvan sotilasosaston, jonka johtoon asetettiin eversti Henry Leavenworth. Sadoilla sioux-sotureilla vahvistettu Yhdysvaltain armeija tunkeutui arikarain maille toteuttamaan saamaansa tehtävää. Noin 50 arikaraa sai surmansa hajanaisissa hyökkäyksissä ja yksi heidän kylistään poltettiin. Tapahtuma kesti vain viikon, mutta sen myötä arikarain taloudellinen asema romahti. He menettivät kahden perättäisen vuoden maissisatonsa, ja etsivät turvaa Nebraskan skidi-pawneilta. Vihamielisyys, jota arikarat osoittivat amerikkalaisia kohtaan teki heistä pelottavia ja ei-toivottuja naapurien silmissä. Rauha Yhdysvaltain kanssa solmittiin 1825.
Tapahtuma kirjattiin ensimmäiseksi tasankointiaanien ja Yhdysvaltain välillä käydyksi sodaksi. Poltetun arikarakylän paikalle rakennettiin kasarmi, jonka yhtenä tehtävänä oli muistuttaa "epäystävällisiä" intiaaneja, kuten mustajalkoja ja croweja, Yhdysvaltain voimasta.
Historia > Liitto hidatsojen ja mandanien kanssa

Arikarat palasivat takaisin rakentaen kaksi kylää Heart-joelle lähelle heidän entisiä maitaan. Heidän asenteensa ympäristön siouxeihin, mandaneihin ja hidatsoihin säilyi vihamielisinä, eivätkä he suhtautuneet Yhdysvaltoihin edelleenkään ystävällisesti. Vuonna 1833 taidemaalari George Catlin, joka tuli tunnetuksi intiaanien kulttuurista kertovista maalauksistaan, ohitti veneellään etäältä arikarojen kylät uskaltamatta poiketa rantaan.
Saman vuoden aikana arikarat jättivät asuinpaikkansa ja pakenivat siouxeja viettäen kolme talvea skidi-pawneiden luona. Vuonna 1836, palatessaan takaisin omiin kyliinsä, arikarat joutuivat saman vuoden kesäkuussa alkaneen isorokkoepidemian keskelle. Kolme kertaa peräkkäin iskenyt tauti hävitti lähes täysin heidän kylänsä. Sairauden jäljiltä eloon jääneet joutuivat turvautumaan apuun. Siouxien jatkuvan häirinnän pakottamina arikarat pyysivät turvaa Yhdysvalloilta, joka tarjoutui auttamaan. Arikarat solmivat myös pysyvän liiton hidatsojen sekä mandanien kanssa unohtaen keskinäiset vihollisuutensa ja asettumalla yhdessä näiden kanssa Like-a-fishhookiin Missourin suulle. Myöhemmin paikka muutti nimensä Fort Bertholdiksi. Monet arikara-soturit värväytyivät Yhdysvaltain armeijaan 1870-luvun alussa. Kenraali George Armstrong Custer käytti osaa heistä rykmenttinsä tiedustelijoina valmistellessaan suurta sotaretkeä siouxien, cheyennien ja arapahojen lyömiseksi vuonna 1876 Little Bighornissa.
Nykyaika

Arikarat, hidatsat ja mandanit tunnetaan virallisesti MHA-kansakuntana (Three Affiliated Tribes), ja heidän Fort Bertholdin reservaattinsa pinta-ala on 3 900 neliökilometriä.. Reservaatin alkujuuret ovat vuodelta 1862. Varsinaisesti se luotiin vuonna 1880, ja virallisesti heistä tuli sen asukkaita vuonna 1900. Puolet maista on yksityisessä intiaaniomistuksessa. Missourijoki halkoo aluetta ja jakaa sen kolmeen erilliseen osaan. Pohjoiset ja itäiset alueet koostuvat hedelmällisitä viljelymaista, läntisten ja eteläisten seutujen sisältäessä enimmäkseen ruohoaavikkoa. Arikarojen kielen osaajia on vähän, mutta nuoret heimon jäsenet tekevät parhaansa pitääkseen kielen elossa.
MHA-kansakunnalla on New Townissa oma museonsa, jossa vieraat voivat tutustua ylä-Missourin intiaanien vanhoihin perinteisiin. Kaikilla kolmella heimolla on oma kesäinen pow-wow-juhlansa. Diabetekseen sairastuneiden korkeat lukemat ovat saaneet  MHA-kansakunnan ajamaan tarmokkaasti oman terveudenhuoltonsa kehittämistä. Tämän tuloksena avattiin v. 2004 Fort Berthold Diabetes Program Wellness Center.
Kulttuuri > Kylät

Tutkimusmatkailija Etienne Veniard de Bourgmont vietti useita vuosia arikarain kylissä 1700-luvun alkupuolella, ja kertoi aikalaisilleen kyliä olevan Missourijoen länsipuolella kaikkiaan 40. Myös arikarain oman perimätiedon mukaan kylien määrä pitää paikkansa. Lisäksi arkeologiset kaivaukset vahvistavat tiedon kymmenistä kylistä. Osa näistä on ollut suurikokoisia ja paaluvarustuksin suojattuja. Kylien keskellä sijaitsi laaja tori, jota hallitsi suurikokoinen rakennus. Niihin mahtui satoja ihmisiä, ja ne toimivat arikarain uskonnollisen elämän keskuksena.
Arikarain kylät olivat poliittiselta rakenteeltaan itsehallinnollisia, ja heimot olivat löyhässä liitossa keskenään. Kun toisiaan seuraavat perättäiset pandemiat löivät hajalle arikarat 1700-luvun loppupuolella, tuhoutui suuri osa heidän alkuperäistä kulttuuriaan ja poliittista järjestelmäänsä. Arikarain parissa asunut Pierre Antoine Tabeau kuvasi vuonna 1804, että hän ei nähnyt arikaroissa yhtenäistä kansakuntaa, vaan kulkutautien rikkirepimän ihmisjoukon, joka oli majoittunut kolmeen kylään. Hajonneet suvut, kannattajia vailla olevat päälliköt, ja toisistaan eriävät murteet tekivät arikaroista kolme kaoottista puoluehenkistä ryhmittymää, joiden välillä ollut jännite esti yhteisten päätösten syntymisen.
Kulttuuri > Luokkajako

Arikarain luokkajako muodosti neljä eri tasoa. Ylinnä olivat parhaiten tunnetut sotajohtajat ja henkimiehet. Toinen luokka muodostui kunnioitettuihin seuroihin kuuluvista miehistä ja naisista. Kolmanteen kuuluivat miehet, jotka olivat ansainneet sodissa kunniaa. Alin luokka sisälsi edellisten tasojen ulkopuolelle jääneet soturit.
Kulttuuri > Kaupankäynti

Pohjoisille tasangoille siirryttyään arikarat harrastivat aktiivista kaupankäyntiä monilla maataloustuotteillaan. Heidän viljelemänsä pienitähkäinen maissilajike oli hyvin kysyttyä ruokatavaraa. Cheyennet ja lakotat muodostivat tärkeimmän asiakaskunnan. Arikarat halusivat cheyennien hevosia, ja olivat valmiit vaihtamaan niitä aseisiin ja ammuksiin. Cheyennet puolestaan olivat riippuvaisia arikarain ruokatarvikkeista Kiowat, arapahot ja osaget vierailivat monien muiden tavoin kauppapaikoilla, ja toivat mukanaan omia tuotteitaan. Markkinapäivät pidettiin kesäisin, ja niiden ajaksi keskeytetyt sodat saattoivat jatkua kauppatilaisuuden päätyttyä.
Lähellä olevissa hidatsojen ja mandanien kylissä käytiin kauppaa lähes kaikella mitä preerioille oli kulkeutunut. Ne toimivat varastopaikkoina niin biisoninmetsästäjille, St. Louisin kauppiaille kuin nuoren Amerikan taiteilijoille ja tutkimusmatkaajillekin. Arikarat pyrkivät hallitsemaan kaupankäyntiä ja asettivat sulkuja Missouri-joelle tarkoituksenaan estää St. Louisista lähteneiden kauppiaiden matkan mandanien ja hidatsojen kyliin.
Vaikka arikarat olivat säilyttäneet maamajansa ja maanviljelynsä Texasin ajoista asti, he harrastivat myös metsästystä. Syksyllä, kun sadonkorjuu oli tehty, joukko ratsumiehiä suuntasi kulkunsa tasangoille, jossa he elivät yli talven vaeltavina biisonien metsästäjinä. Joskus biisoneita metsästettiin vedessä. Arikarat olivat taitavia uimareita ja pystyivät vangitsemaan biisoneita, kun nämä puolustuskyvyttöminä ylittivät jokia suurina laumoina. Keväällä metsästäjät palasivat kyliinsä odottamaan ukkosen ensimmäistä jyrähdystä. Se oli merkki, joka käynnisti jokakeväisen "Äiti Maissin" rituaalin.
Kulttuuri > Rituaalit

Arikarain maailmaa hallitsi hahmottomaksi kuvailtu "Suuri pyhä", jolla ei ollut suoraa kontaktia ihmisiin. "Äiti maissi" oli laskeutunut maan päälle tämän ylimmän hengen lähettiläänä. Hän ohjasi arikarat etsimään omat kulttuurilliset piirteensä ja hyvän elämän. Äiti maissin kunniaksi järjestettiin jokavuotinen rituaali. Kyseessä oli monimuotoinen ja tarkoin suunniteltu seremonia, joka alkoi pyhän kirstun avaamisella. Kirstussa säilytettiin voiman symboleita: kaikkeen elolliseen ja hedelmällisyyteen liittyviä taika-esineitä. Joka kylällä oli oma kirstunsa. Vaikka menot liittyivätkin lähinnä maissin istutukseen, kyseessä oli kuitenkin myös uuden elämän luomistyö. Juhla oli arikaroille tärkeä, ja sitä on vietetty vielä 1900-luvun alussa.
Arikarain muita juhlia on seetripuun seremonia, joka oli loppukesään liittynyt lääkemajan avaus. Sage-tanssi oli henkistä puhdistautumista varten. 1800-luvun alussa ympäristön heimoilta omaksuttu aurinkotanssi jäi arikarain keskuudessa lyhytaikaiseksi ilmiöksi. He eivät koskaan sisäistäneet siihen omaa uskontoaan.
Kulttuuri > Sukulaisuus ja avioliitto

Sukulaisuus arikaroilla laskettiin äidin puolelta. Tämän vuoksi naisilla oli suuri valta ja he pystyivät osallistumaan tärkeisiin päätöksiin heimon asioissa. Arikarat olivat moniavioisia. Naimalla vanhimman tyttären sai mies ensisijaisen oikeuden vaimonsa nuorempiin siskoihin, kun nämä tulivat oikeaan ikään. Vaikka suvut järjestivät avioliitot, oli tytön suostumus välttämätön. Jos avioliitto ei vastannut odotuksia, vaimo saattoi jättää miehensä ja palata vanhempiensa luo ilman häpeää. Aviorikoksesta yllätetty nainen maksoi teostaan ruumiillisena kurituksena. Joissakin tapauksissa mies jätti hänet. Aviomiehellä oli myös oikeus ampua vaimonsa rakastajan paras hevonen.
Toisin kuin useimmilla tasankojen kansoilla, arikaroilla ei ollut avioliiton mukana tulevia sukulaisuussuhteiden sisältämiä tabuja, kuten puhekielto anopin kanssa. Nämä mutkikkaat suhteet korvasi viholliselta otettu päänahka tai joku muu erikoislahja, jonka aviomies antoi appivanhemmilleen.
Arikarat joutuivat 1700-luvun lopulla puristuksiin siouxheimojen keskellä, kun taas pawneet jäivät etelämmäksi.
Lewis ja Clark opittiin tuntemaan 1800-luvun alkupuolella monissa intiaanikylissä.
Karl Bodmer: Arikara-soturi Pachtuwa-chta vuonna 1833.
Taidemaalari George Catlin sai ystävällisen vastaanoton muun muassa mustajalkojen, mandanien ja siouxien kylissä, mutta ei uskaltautunut vierailulle arikarain luo.
Uimaan lähteviä biisoneita saattoi joskus odottaa vedessä arikarain muodostama metsästyspartio.
Asterikasvit

| Asterikasvit |
| --- | --- |
 Asterikasveihin kuuluva leskenlehti.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae  Martinov
Synonyymit
 Compositae Giseke, nom. cons. et nom. alt. (suojeltu ja vanhin nimi)  Acarnaceae Link, nom. illeg.  Ambrosiaceae Berchtold & J. Presl  Anthemidaceae Berchtold & J. Presl  Aposeridaceae Rafinesque  Arctotidaceae Berchtold & J. Presl  Artemisiaceae Martynov  Athanasiaceae Martynov  Calendulaceae Berchtold & J. Presl  Carduaceae Berchtold & J. Presl  Carlinaceae Berchtold & J. Presl  Centaureaceae Berchtold & J. Presl  Cichoriaceae Jussieu, nom. cons.  Cnicaceae Vest  Coreopsidaceae Link, nom. inval.  Cynaraceae Burnett  Echinopaceae Berchtold & J. Presl  Eupatoriaceae Berchtold & J. Presl  Gnaphaliaceae Rudolphi  Grindeliaceae A. Heller  Heleniaceae Rafinesque  Helianthaceae Berchtold & J. Presl  Helichrysaceae Link, nom. inval.  Lactucaceae Drude  Inulaceae Berchtold & J. Presl  Ivaceae Rafinesque  Madiaceae A. Heller  Matricariaceae J. Voigt  Mutisiaceae Burnett  Nassauviaceae Burmeister  Partheniaceae Link, nom. inval.  Perdiciaceae Link, nom. inval.  Picridaceae Martynov  Santolinaceae Martynov  Senecionaceae Berchtold & J. Presl  Serratulaceae Martynov  Tanacetaceae Vest  Tussilagaceae Berchtold & J. Presl  Vernoniaceae Burmeister  Xanthiaceae Vest  Xeranthemaceae Döll 
Katso myös
   Asterikasvit Wikispeciesissä   Asterikasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Asterikasvit eli mykerökukkaiskasvit (Asteraceae eli Compositae) on lajimäärältään maailman suurin siemenkasviheimo, jossa on 1 620 sukua ja 23 600 lajia. Toiseksi suurin on kämmekkäkasvit, jossa on 22 075 lajia. Asterikasvien nimi on johdettu nimisuvustaan astereista, mutta myös tunnettu nimellä mykerökukkaiset. Heimon lajit ovat levinneet Etelämannerta lukuun ottamatta kaikille mantereille.
Tuntomerkit

Mykerökukkaiskasvit ovat tavallisesti ruohoja, mutta myös pensasmaisia ja joskus puuvartisia. Välkehtivät iridoidiyhdisteet puuttuvat. Kasveissa on erityskanavia. Lehtilaidat ovat vaihtelevanlaisia.
Asterikasveille tyypillinen kukinto on kehtomykerö, joka ulkonäöltään muistuttaa usein erehdyttävästi yhtä kukkaa, mutta muodostuu itse asiassa useista sadoista pienistä, samassa kukkapohjuksessa ja toisissaan kiinni olevista kukista, joista jokaisessa on pienoiskoossa kaikki tavallisen kukan osat: terälehdet, heteet, emit ja usein verholehdetkin. Kunkin pikkukukan terälehdet ovat tosin kasvaneet yhteen ja muodostavat kielimäisen tai torvimaisen teriön. Joillakin asterikasveilla kuten ahopäivänkakkaralla ja auringonkukalla mykeröä ympäröi vielä joukko laitakukkia, jotka näyttävät tavallisen kukan terälehdiltä, mutta joista jokaisessa on viisi kielimäisesti yhteen kasvanutta terälehteä.
Mykerön kehtosuomut sijaitsevat monessa rivissä ja pohjus on kuoppainen. Mykerön kunkin yksittäisen kukan verhiö on surkastunut. Kehräkukkien teriöliuskat ovat tavallisesti leveyttään pidempiä. Heteenponnet ovat kasvaneet yhteen, niiden lokerositeet ovat huomiota herättäviä, tyvestä lisäkkeellisiä. Kukissa on rengasmainen mesiäinen. Emiön vartalo kasvaa ponsien muodostaman putken läpi ja on haarainen, ja luottipinta on haarojen sisäpinnalla. Sikiäimessä on yksi pohjaistukallinen siemenaihe. Hedelmävaiheessa verhiö muuntuu hahtuvamaiseksi pappukseksi, joka auttaa hedelmän kulkeutumisessa kauemmas emokasvista. Siemenen endospermi on niukka tai puuttuu.
Evoluutio

Asterikasvien monimuotoistuminen alkoi ilmeisesti Etelä-Amerikan eteläosissa. Ne levisivät sieltä Afrikkaan saarten välityksellä aikana, jolloin välimatka mannerten välillä ei ollut niin suuri kuin nykyään. Tässä vaiheessa on mahdollista, että saarten valtaaminen sai aikaan evoluutiota pensasmaisuuteen ja puuvartisuuteen, mikä näyttää olevan yhteistä monille saarille levinneille kasviryhmille. Pensasmaisuutta ja puuvartisuutta on kehittynyt kyllä myös Etelä-Amerikassa. Afrikasta alkanut sopeutumislevittäytyminen on luonut monia kehityshaaroja eli kladeja. Esimerkkinä tästä on muun muassa Carduoideae-alaheimon tribus Cardueae, jossa on ainakin 2 400 lajia, joista valtaosa on keskittynyt Välimeren alueelle. Ilmeisesti eteläisen Afrikan alueella on erilaistunut myös alaheimon Asteroideae tribus Gnaphalieae, joka sittemmin on kokenut uusia sopeutumislevittäytymisiä esimerkiksi Australaasiassa, josta tunnetaan noin 550 lajia. Villakoilla (Senecio) on tapahtunut leviämistä mantereelta toiselle. Marunat (Artemisia) ovat euraasialaista alkuperää ja niidenkin levittäytyminen on ollut mittavaa. Afrikan vuoristojen jättivillakot (Dendrosenecio) ovat keskenään läheistä sukua, mutteivät välitöntä sukua villakoille (Senecio). Espeletia on Andien luonteenomainen suku, joka sekin on toissijaisesti puuvartinen ja usein enemmän tai vähemmän paksurunkoinen. Vuoristoissa syntyneet kladit leviävät vuoristosta toiseen ikään kuin saarelta toiselle.
Asterikasvien leviämisen kaikkialle ja moninaistumisen syitä on etsitty monista seikoista. Ilmiön taustalla voivat olla mykerön kehittyminen ja sen runsas siementuotanto, hiilihydraattien varastoiminen fruktaaneina, sekundaaristen aineenvaihduntatuotteiden moninaisuus tai jotkin muut syyt. Heimo osoittaa huomattavaa tendenssiä morfoligisen monimutkaisuuden lisääntymiselle. Heimon muinaisuudessa on tapahtunut kromosomistojen moninkertaistumista (polyploidiaa). Vastaavanlainen tilanne on ollut heinäkasvien (Poaceae) heimossa, jossa on myös ollut laajamittaista genomin kahdentumista (duplikaatiota) ja hiilihydraattien varastointia fruktaaneina (ilmiötä sanotaan parallelismiksi).
Mykerökukkaiskasvien monimuotoistumisen suuruutta kuvaa hyvin se, että heimo muodostaa yksinään kahdeksan prosenttia koko aitokaksisirkkaisten eli eudikotyledonien lajimäärästä. Alaheimoista nuorin, Asteroideae, käsittää yli 16 000 lajia, mikä on kaksi kolmasosaa heimon koko lajimäärästä. Suurin osa vanhemmista alaheimoista on vähälajisia, poikkeuksena Cichorioideae 3 600 lajillaan ja Carduoideae noin 2 800 lajillaan. Evoluutionopeus heimon eri osissa on ollut hyvin erilaista.
Luokittelu

Asterikasvien sukujen rajaaminen on käymistilassa. Klassinen esimerkki tässä suhteessa on vernonioiden (Vernonia) suku: onko siinä 800–1 000 lajia vai pitäisikö suku hajottaa 20 alatribukseen ja siis lukuisaan määrään sukuja, joista kaksi kolmasosaa käsittäisi vain yhden tai kaksi lajia? Pitäisikö villakoiden (Senecio) suku pitää yhdessä kaikessa laajuudessaan vai jakaa useammaksi suvuksi? Jaettunakin ahtaasti käsitetty villakoiden suku sisältäisi noin 1 000 lajia, ja se sisältäisi enemmän kuin kahdeksan eri evoluutiopuun haaraa eli kladia ja olisi parafyleettinen. Myös Asteroideae-alaheimon Inuleae-tribuksen alatribuksen Inulinae suvut tarvitsevat järjestämistä uudelleen, samoin tribuksessa Astereae. Risteytyminen tekee joistakin suvuista ja jopa alatribuksista para- tai polyfyleettisiä.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Asterikasvit eli mykerökukkaiskasvit (Asteraceae)
Suomen Lajitietokeskus: Asterikasvit – Asteraceae
Flora of China: Asteraceae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25400  Wikispecies: Asteraceae  APNI: 54580  ATRF: Asteraceae  CoL: 622TP  EoL: 4206  EPPO: 1COMF  FloraBase: 22924  FNA: 10074  FoAO2: Asteraceae  FoC: 10074  GBIF: 3065  GRIN: 110  iNaturalist: 47604  IPNI: 319342-2  IRMNG: 114753  ITIS: 35420  NBN: NBNSYS0000159456  NCBI: 4210  NZOR: f31dd6e6-d1e0-4b1b-b166-89254733a5f9  Open Tree of Life: 46248  Paleobiology Database: 183083  Plazi: FD3C627A-FF86-FFA7-FD66-FEABFB29FD30  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:319342-2  Tropicos: 50307371  VASCAN: 91  VicFlora: 0f466426-4b2f-4437-98a3-6bd04965d642  WFO: wfo-7000000146  WoRMS: 234045
Aurinkomatkat

| Oy Aurinkomatkat – Suntours Ltd Ab |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1963
Toimitusjohtaja:  Timo Kousa
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Toiminta-alue:  Suomi Viro
Toimiala:  matkailu
Liikevaihto:  245 milj. euroa (2012) 
Henkilöstö:  280
Omistaja:  Finnair
Kotisivu:  aurinkomatkat.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oy Aurinkomatkat – Suntours Ltd Ab on Suomen suurin valmismatkojen järjestäjä 32 prosentin markkinaosuudella. Se kuuluu Finnair-konserniin. Aurinkomatkat tarjoaa paitsi perinteisiä valmismatkoja, myös lento+hotelli-omatoimimatkoja sekä pelkkiä lentoja ja hotelleja, räätälöityjä matkoja, aktiivilomia (hiihto, golf, vaellus, sukellus ja maraton), teemamatkoja (kiertomatkat ja lukijamatkat) ja risteilyjä. Yhtiö lennätti 300 000 lomailijaa ulkomaille vuonna 2012; 65 prosenttia matkoista myytiin internetin kautta. Liikevaihto oli 245 miljoonaa euroa vuonna 2012. Aurinkomatkat tekee valmismatkoja noin 40 maahan, 150 lomakohteeseen ja 900 hotelliin. Yhtiössä työskentelee noin 280 henkilöä, heistä noin 110 lomakohteissa.
Vuonna 2011 Aurinkomatkojen tarjontaan lisättiin myös SMT:n ja Arean vapaa-ajan matkailun palvelut, jolloin toiminta laajeni perinteisistä valmismatkoista täyden palvelun matkatavarataloksi.
Palvelut

Aurinkomatkat järjestää valmismatkoja lukuisiin ranta- ja kaupunkikohteisiin. Aurinkomatkojen rantalomat ovat matkapaketteja, joihin kuuluvat lennot, matkatavaroiden kuljetus lennoilla,majoitus sekä Aurinkomatkojen suomenkielinen palvelu. Aurinkomatkojen omatoimiset Kaupunkilomat ovat reittilentoihin perustuvia, yksilöllisesti koottavia omatoimisia matkapaketteja
Historia > 1960-luku

1960-luvun alussa Suomeen muodostui kaksi kilpailevaa matkanjärjestäjäryhmittymää. Toiseen ryhmään kuului markkinoinnissa käytetty nimi Aurinkomatkat, jonka takana olivat matkanjärjestäjät Area ja Kaleva. Kilpaileva ryhmittymä oli Suomen Ulkomaanmatkat Oy, johon kuuluivat Suomen Matkatoimisto Oy, Suomen Turistiauto Oy ja Kar-Airin matkatoimisto.
Kun alalle alkoi tulla myös uusia yrittäjiä, vanhat matkanjärjestäjät päättivät tiivistää yhteistyötään. Siksi 29. marraskuuta vuonna 1963 kaupparekisteriin rekisteröitiin virallisesti yhtiö Aurinkomatkat – Suntours Ltd Oy, jonka kolmeksi suurimmaksi osakkaaksi tulivat Area, Suomen Matkatoimisto Oy ja Matkatoimisto Kaleva. Loput osakkeet jakautuivat 13 pienen matkatoimiston kesken. lähde?
Ensimmäinen Aurinkomatkojen nimellä julkaistu lomaesite tuli jo kesäksi 1963. Tämän ensimmäisen toimintavuoden aikana Aurinkomatkat toteutti 10 000 matkaa. Kohteita olivat Gotlanti, Bornholm, Rodos, Italia, Mallorca, Ibiza, Bulgaria, kiertomatkat Euroopan eri maissa ja kaupunkilomat (Wien, Hampuri, Rooma, Ateena, Pariisi, Amsterdam, Pohjoismaiden pääkaupungit, Lugano ja Venetsia). lähde?
Matkustaminen oli 1960-luvulla huomattavasti nykyistä hankalampaa. Esimerkiksi Rodokselle pääsi vain yhdistelmämatkalla, jossa oltiin ensin viikko Ateenassa. Ateenaan mentäessä lennettiin ensin Düsseldorfiin suomalaisella Caravelle-koneella ja sitten perille saksalaisella Vickers Viscount -koneella. Ateena–Rodos-lennot kuljetti kreikkalainen Olympic Airways. lähde?
Kesällä 1966 Aurinkomatkat alkoi käyttää lennoillaan suihkukoneita ensimmäisenä matkanjärjestäjänä maailmassa ja  panostaa reittilentojen sijaan tilauslentoihin.. Talvella 1966–1967 enää vain lyhyet lennot Müncheniin tehtiin nelimoottorisella Douglas DC-6B -koneella. Tätä konetta käytettiin tosin vielä syksyllä 1967 Madeiran-lennoilla. Suurin osa matkoista kesällä 1968 tehtiin Super Caravelle -koneilla. Koko 1960-luvun ajan julkaistiin erillinen kesäohjelma Pohjoismaihin. lähde?
Kesällä 1969 Aurinkomatkat alkoi käyttää vain Finnairin lentoja. Myöhemminkin, myös 2000-luvulla, on tosin käytetty satunnaisesti muitakin lentoyhtiöitä. Vuonna 1969 matkustajia kyyditsivät Finnairin uudet DC-8-62-suihkukoneet, joihin mahtui 189 matkustajaa. Kesä 1969 oli viimeinen, jolloin liikemerkkinä käytettiin auringonkukkaa. Talvella logoksi otettiin musta a-kirjain, joka oli oranssin ympyrän päällä. lähde?