stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sofia Samatar

Sofia Samatar (2017)
Sofia Samatar (s. 1971 pohjoinen Indiana) on yhdysvaltalainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija.
Samatar sai Goshen Collegesta Bachelor of Arts -arvon englannin kielessä. Afrikan kielistä ja kirjallisuudesta hän sai filosofian tohtorin arvon Wisconsin-Madisonin yliopistosta. Samatarin tutkimukselliset erikoistumisalueet ovat arabiankielinen kirjallisuus, afrikkalainen kirjallisuus, maailmankirjallisuus, kansalliset rajat ylittävä englanninkielinen ja postkoloniaalinen kirjallisuus, afrofuturismi ja spekulatiivinen fiktio. Oppiarvojensa suorittamisen välillä Samatar opetti englannin kieltä Egyptissä ja Etelä-Sudanissa.
Samatar sai vuonna 2014 Crawford-palkinnon parhaasta fantasiakirjallisuuden debyytistä, Astounding-palkinnon parhaalle uudelle kirjailijalle, British Fantasy Awardin ja parhaan romaanin World Fantasy -palkinnon. Hänen esikoisromaaninsa oli A Stranger in Olondria (2013). Samatar julkaisi vuonna 2016 romaanin The Winged Histories (2016), vuonna 2017 novellikokoelman Tender ja vuonna 2018 yhteistyössä veljensä Del Samatarin kanssa teoksen Monster Portraits (2018). Vuodelta 2022 on Samatarin muistelmateos The White Mosque. Romaanien ja novellien ohella Samatar on julkaissut artikkeleita ja lukuja kirjoihin.
Samatar on kirjoittamistyönsä ohella työskennellyt Associate Professor -asemassa James Madisonin yliopistossa.
Sindhit

| Sindhit> سنڌي / सिन्धी |
| --- | --- |
Väkiluku:  35 000 000
Asuinalueet:   Pakistan 23 410 910  Intia 2 810 000  Hongkong 7 500  Suomi 111
Kielet:  sindhi
Uskonnot:  islam, hindulaisuus, sikhiläisyys
Sindhit (sindhiksi سنڌي (arabia), सिन्धी (devanagari)) ovat sindhiä puhuva etninen ryhmä Sindhin provinssista nykyisestä Pakistanista. Intian jaon jälkeen vuonna 1947 suurin osa hindu- ja sikhisindheistä pakeni nykyiseen Intiaan tai muihin maihin. Nykyään Pakistanin sindhit ovat pääasiassa muslimeja ja Intian sindhit hinduja.
Sindhimuslimien kulttuuri on saanut paljon vaikutteita sufilaisuuden opeista ja perusteista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sindhit Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sindhi people
Käännös suomeksi
Tsipilja

| Tsipilja Ципиля |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Venäjä
Alue:  Pihkovan alue
Piiri:  Pustoškan piiri
Koordinaatit:  56°32′19″N, 29°19′18″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Tsipiljankan valuma-alue
Laskujoki:  Tsipiljanka
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  169,7 m  mpy. 
Pituus:  2,4 km 
Leveys:  1,6 km 
Pinta-ala:  2,468 km² 
Tilavuus:  0,0074 km³ 
Keskisyvyys:  3 m 
Suurin syvyys:  6 m 
Valuma-alue:  7,2 km² 
Saaria:  2 
 fiTsipilja 
Tsipilja tai Tsipelja (ven. Ципиля, Ципеля) on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä.
Maantietoa

Järvi on 2,4 kilometriä pitkä, 1,6 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 2,468 neliökilometriä eli 247 hehtaaria. Sen keskisyvyys on 3 metriä, mutta syvänteessä on 6 metriä vettä. Järvellä on kaksi saarta, joiden yhteispinta-ala on 1,8 hehtaaria. Ne sijaitsevat järven itärannan tuntumassa. Pienempi saari on pieni luoto, joten pinta-ala sopii suuremman saaren alaksi. Saaren pituus on 250 metriä. Järven ympäristö on soistunutta metsämaata. Luoteessa sijaitsee suuri suoalue, jota kutustaan nimellä Tšistjakin suo (ven. болото Чистяки). Rantojen lähellä sijaitsee kapeita niittyjä, joiden viljelystä on jo luovuttu. Järven ympärillä ei ilmakuvien perusteella ole enää asutusta.
Luontoarvoja

Järvessä elää ainakin hauki, ahven, lahna, kuha, säyne, suutari, made, pasuri, karppi, rantanuoliainen, mutakala, törö, salakka, ruutana, sekä joitakin Rutilus-suvun kaloja ja jokirapu. Järven pohja on kivikkoinen ja hietapohjainen.
Vesistösuhteita

Tsipilja sijaitsee Aloljan sivujoki Tsipiljankan valuma-alueella. Alolja on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen.
Järveen laskee neljä metsäojaa ja sen valuma-alueen koko on 7,2 neliökilometriä . Sen oma laskujoki on Tsipiljanka, joka on 13 kilometriä pitkä. Se yhtyy Aloljaan Vyplohan (ven. Выплоха) kylän lähellä. Tsipiljankalla on sivujoki Krjavka, joka alkaa Krjavkan järvestä (ven. Кряква).
Huomautuksia

1 2 3 4  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista ru:Ципиля, jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä.
1 2 3 4 5 6  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus, asutus ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
↑  Järven tilavuus on laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä.
Käännös suomeksi
Tintti ja aakkostaide

Tintti ja aakkostaide -albumin kansikuva.
Tintti ja aakkostaide (ransk. Tintin et l’alph-art) on belgialaisen sarjakuvataiteilija Hergén käsikirjoittama ja piirtämä 24. Tintti-sarjakuva-albumi. Hergé aloitti tarinan käsikirjoittamisen ja piirtämisen vuonna 1981, mutta vuonna 1983 hänen kuolemansa jätti sarjakuvan keskeneräiseksi. Tintti ja aakkostaide oli Tintti-sarjan viimeinen sarjakuva, vaikka viimeinen valmistunut albumi oli vuonna 1976 ilmestynyt Tintti ja Picarot. Suomeksi tarina julkaistiin 2005 nimellä Tintti ja aakkostaide: Tintin viimeinen seikkailu Heikki Kaukorannan suomentamana ja Otavan kustantamana.
Historia

Hergé oli ollut 1960-luvulta lähtien intohimoinen avantgarden harrastaja, minkä johdosta hän päätti vuonna 1978 tehdä uuden Tintti-seikkailun nykytaiteiden maailmasta. Hergé oli saanut vaikutteita taideväärentäjien Fernand Legrosin ja Elmyr de Horyn pidätyksistä vuodelta 1964, ja hän oli myös seurannut uutisia uususkontojen toiminnasta. Taiteilija yhdisteli piirteitä molemmista ja vuonna 1981 hän laati niiden pohjalta Tintti-sarjakuvaksi epätyypillisen hidastempoisen käsikirjoituksen, jossa Tintti tutkii kahden taideasiantuntijan kuolemaa ja tapaa taideväärentäjien rikollisjoukkion, jonka päällikkö on myös eräänlaisen New Age -lahkon guru.
Hergé oli ehtinyt käsikirjoittaa ja piirtää tarinaa kahden vuoden ajan, kunnes 3. maaliskuuta 1983 hän kuoli sairastamansa luusyövän komplikaatioihin Saint-Lucin sairaalassa Brysselin lähistöllä. Hergén kuoleman takia tarina on keskeneräinen: käsikirjoituksesta puuttuu sarjakuvan loppuratkaisu ja piirrokset ovat jääneet luonnosasteelle. Hergé itse kertoi ennen kuolemaansa, ettei edes hän tiedä tarinan loppuratkaisua, vaan tarinan jatko on lukijan mielikuvituksen varassa. Hergén kuoleman jälkeen 62-sivuiseksi tarkoitetusta tarinasta oli valmiina lyijykynällä piirrettyjä luonnoksia, jotka Benoît Peeters, Michel Bareau ja Jean-Manuel Duvivier editoivat 42-sivuiseksi sarjakuvaksi. Ryhmä onnistui löytämään Hergén arkistoista käsikirjoituksen, johon Hergé oli kirjoittanut tarinan dialogin. On mahdollista, että Hergé suunnitteli muutamien luonnosteltujen kohtausten poistamista lopullisesta versiosta.
Studios Hergén pitkäaikainen työntekijä ja Hergén assistentti Bob De Moor tahtoi viimeistellä tarinan kunnianosoitukseksi Hergén elämäntyölle. Hän kuitenkin joutui luopumaan suunnitelmistaan, koska Hergé oli kuolinvuoteellaan pyytänyt, ettei yksikään sarjakuvataiteilija enää käsikirjoittaisi ja piirtäisi Tintti-sarjakuvaa. Vuonna 1986 Hergén leski Fanny teki päätöksen julkaista keskeneräinen Tintti ja aakkostaide, ja vuonna 1987 hän sulki Studios Hergén ja perusti sen tilalle La Fondation Hergé -säätiön. Alun perin tarina ilmestyi Casterman-kustantamon ja La Fondation Hergén julkaisemana 69-sivuisena albumina. Vuonna 2004 Tintti ja aakkostaide ilmestyi 62-sivuisena uusittuna painoksena. Vuonna 2006 julkaistun suomenkielisen käännöksen julkaisi Otava ja suomensi Heikki Kaukoranta. Uudistetussa laitoksessa on tarinan luonnosten ohella myös Hergén arkistoista löytyneitä sivuja kertomuksen vaihtoehtoisista juonista.
Piraattiversiot

Keskeneräisyytensä vuoksi Tintistä ja aakkostaiteesta on tehty useita puhtaaksipiirrettyjä ja laittomasti julkaistuja piraattipainoksia, joissa on yleensä taiteilijansa kehittämä näkemys tarinan loppuratkaisusta. Tunnetuimman piraattipainoksen käsikirjoitti ja piirsi kanadalainen sarjakuvataiteilija Yves Rodier, jonka "viimeistely" Tintti ja aakkostaide ilmestyi jo alun perin vuonna 1986. Vuonna 1991 Rodier tapasi Bob De Moorin, jonka kanssa hän pyysi La Fondation Hergéltä lupaa julkaista Rodierin Tintti ja aakkostaide. La Fondation Hergé kuitenkin kieltäytyi julkaisemasta sarjakuvaa, mutta Rodier teki tarinasta uudelleenpiirretyn epävirallisen painoksen, joka julkaistiin vuonna 1996.
Aiheesta muualla

Manu Pärssinen: Tintti ja aakkostaide. V2.fi 18.4.2008.
Tintin seikkailut: Tintti ja aakkostaide (Arkistoitu versio)
| --- | --- |
Sarjakuva-albumit:  Tintti Neuvostojen maassa (1930) • Tintti Afrikassa (1931) • Tintti Amerikassa (1932) • Faaraon sikarit (1934) • Sininen lootus (1936) • Särkynyt korva (1937) • Mustan saaren salaisuus (1938) • Kuningas Ottokarin valtikka (1939) • Kultasaksinen rapu (1941) • Salaperäinen tähti (1942) • Yksisarvisen salaisuus (1943) •  Rakham Punaisen aarre (1944) • Seitsemän kristallipalloa (1948) • Auringon temppeli (1949) • Mustan kullan maa (1950) • Päämääränä kuu (1953) • Tintti kuun kamaralla (1954) • Tuhatkaunon tapaus (1956) • Seikkailu Punaisella merellä (1958) • Tintti Tiibetissä (1960) • Castafioren korut (1963) • Lento 714 (1968) • Tintti ja Picarot (1976) • Tintti ja aakkostaide (1986)
Hahmot:  Tintti • Kapteeni Haddock • Milou • Professori Tuhatkauno • Dupont ja Dupond • Bianca Castafiore • Muut hahmot
Tapahtumapaikat:  Borduria • Khemed • Moulinsartin linna • San Theodoros • Syldavia
Elokuvat:  Kultasaksinen rapu (1947) • Tintti ja merirosvon aarre (1961) • Tintti ja siniset appelsiinit (1964) • Auringon temppeli (1969) • Tintti Haijärvellä (1972) • Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011)
Animaatiosarjat:  Les aventures de Tintin d'après Hergé (1958–62) • Tintin seikkailut (1991–92)
Videopelit:  Tintin on the Moon (1989) • Tintin in Tibet (1996) • Prisoners of the Sun (1997) • Tintin: Destination Adventure (2001)
Yhteistyökumppanit:  Norbert Wallez • Bob de Moor • Edgar Pierre Jacobs • Jacques Martin • Greg • Roger Leloup • Josette Baujot • Jacques Van Melkebeke • Fanny Rodwell • Philippe Goddin • Michael Farr • Benoît Peeters • Numa Sadoul • Jean-Pierre Talbot • Yves Rodier
Muuta:  Borduuri • Casterman • Hergé-museo • Le journal de Tintin • Le Petit Vingtième • Ligne claire • Studios Hergé • Syldaavi • Tintin et le Thermozéro • Quick & Flupke • Veikko, Tette ja Jykke
Stonewall

Stonewall voi tarkoittaa seuraavia asioita:
CSS Stonewall, yhdysvaltalainen laiva, josta tuli Japanin laivaston panssarilaiva Kōtetsu
Thomas Jonathan ”Stonewall” Jackson, Etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa
Stonewall Inn, newyorkilainen homobaari, jonka luona kesäkuussa 1969 käydyt mellakat aloittivat homoseksuaalien vapautusliikkeen
Stonewall, Nigel Finchin ohjaama elokuva vuodelta 1995
Stonewall, Roland Emmerichin ohjaama elokuva vuodelta 2015.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Stonewall”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Tinneri (yhtye)

| Tinneri |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1977–1980, 2011–
Tyylilaji:  punk punk rock
Kotipaikka:   Pirkanmaa, Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Seppo Seppälä, laulu, kitara   Jyrki Miettinen, kitara, laulu   Manu Ojanen, rummut   Pantse Haapio, basso, laulu   Kari Seppälä, kitara  
Entiset jäsenet:  Kari Hakala, kitara   Jari Salmela, rummut   Reijo Laine, basso   Tero "Slemmy" Syvänen, basso   Make Haukisalmi, basso   Lauri Kannas, koskettimet  
Levy-yhtiö:  Propaganda records,  2012-   Hilse-levyt,  1979   Johanna,  1980  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tinneri on Tampereella vuonna 1977 perustettu punk-yhtye. Se levytti Kimmo Miettisen Hilselp- ja Hilse II -kokoelma-albumeille viisi kappaletta vuonna 1979 ja kaksi kappaletta Johannan 3 vuotta myöhemmin -kokoelmalle vuonna 1980. Propaganda records julkaisi yhtyeen debyyttisinglen "Kotikaupungin katupöly" vuonna 2013. Yhtyeen todennäköisesti tunnetuin kappale on Hilselp-kokoelmalta (1979) löytyvä "Mustavalkoinen maailma".
Historia

Tinnerin debyyttikappale "Kotikaupungin katupöly" syntyi Hilselp-kokoelmalle 1979. Yhtye keikkaili suhteellisen paljon Tampereen seudulla ja teki kappaleita myös Hilse II -levylle, jolta löytyy "Mustavalkoinen maailma" -kappaleen lisäksi myös kolme muuta levytystä: "Elämää valheiden keskellä", "Takaisin sähkötuoliin" ja "Sulla on se fiilis". Tämän jälkeen yhtye siirtyi Atte Blomin Johanna-levy-yhtiön Numerot-alamerkille. Vuonna 1980 julkaistulla 3 vuotta myöhemmin kokoelma-LP:llä Tinneriltä kuultiin kappaleet "Selkä menosuuntaan" sekä "Suakin tarvitaan". Pian näiden äänitysten jälkeen yhtye kuitenkin hajosi musiikillisiin ristiriitoihin. Tinneri soitti kymmenkunta sovittua keikkaa tilapäisillä kokoonpanoilla, minkä jälkeen laulaja Seppo Seppälä lopetti yhtyeen.
Tinneri soitti ensimmäisen comeback-keikkansa Kuljun työväentalolla Kulju Kytee" -punkfestivaaleilla Lempäälässä 22.1.2011. Tämän jälkeen yhtye on keikkaillut Tampereen seudun lisäksi esimerkiksi Porissa ravintola Montussa keväällä 2012 ja Hämeenlinnan Suisto-klubilla. Yhtyeen kokoonpano oli aluksi Seppo Seppälä (laulu ja kitara), Jyrki Miettinen (kitara ja laulu), Pantse Haapio (basso ja laulu), Manu Ojanen (rummut), Kari Seppälä (kitara), mutta vuoden 2013 alussa Haapio vaihdettiin Dead Bobrikov -nimisessä Dead Kennedys tribuuttibändissä soittaneeseen ja laulaneeseen Arne Sjöstediin. Sjösted lähti kuitenkin bändistä pian Epikriisi-albumin julkaisukeikan jälkeen. Lopulta uudeksi basistiksi vakiintui kesällä 2014 Pekka Ruissalo. Kari Seppälä lopetti Tinnerissä keväällä 2015.
Vuonna 2015 Tinnerin rumpali Manu Ojanen katkaisi jalkansa, minkä seurauksena yhtye keikkaili muutaman kerran myös akustisena. Uuden Tinnerin ensimmäinen levy, single "Kotikaupungin katupöly / Musta laatikko", julkaistiin 9. tammikuuta 2013. Seuraavaksi Tinneri julkaisi CD-singlen "Se on ihan sama / Eläintarina". Albumi nimeltä Epikriisi julkaistiin 28.2.2014.
Kokoonpanoja > Alkuperäinen levyttänyt kokoonpano (1977-1980)

Seppo Seppälä – laulu
Kari Seppälä – kitara
Kari Hakala – kitara
Reijo Laine – basso
Jari Salmela – rummut
Kokoonpanoja > Nykyinen kokoonpano (2015-)

Seppo Seppälä – laulu ja akustinen kitara
Jyrki Miettinen – kitara ja laulu
Pekka Ruissalo – basso ja laulu
Manu Ojanen – rummut
Diskografia

Kokoelma-albumeilla
Hilselp (1979,  Hilse)
Hilse II (1979,  Hilse)
3 vuotta myöhemmin (1980,  Johanna/Numerot)
Punk ja yäk! – Suomipunk 1977–1987 (2009,  Stupido Records)
Miettinen - pieni rockhistoriikki 1979-2000 (2011,  Gaga Goodies)
Singlet
"Kotikaupungin katupöly" (2013, Propaganda records)
"Se on ihan sama" (2014, Propaganda records)
Diskografia > Albumit

Epikriisi (2014, Propaganda records)
Aiheesta muualla

Tinneri finnmusic.net-sivustolla
Tinnerin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Stones

|  Stones |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Zibbz
Levy-yhtiö:  6003 Records
Kesto:  2:59
Tyylilaji:  pop
Julkaistu:  9. tammikuuta 2018
Säveltäjä(t):  Corinne Gfeller Stee Gfeller Laurell Barker
Sanoittaja(t):  Corinne Gfeller Stee Gfeller Laurell Barker
Tuottaja(t):  Corinne Gfeller Stee Gfeller Laurell Barker
Euroviisutiedot
Vuosi:  2018
Maa:  Sveitsi
Kieli:  englanti
Sijoitus:  –.
Pisteet:  –
Sijoitus semifinaalissa:  13.
Pisteet semifinaalissa:  86
Video:  videolinkki
Stones on sveitsiläisen yhtyeen Zibbzin esittämä kappale, jolla he edustivat Sveitsiä vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa.
Kappale kilpaili Euroviisujen ensimmäisessä semifinaalissa, jossa se sijoittui kolmanneksitoista ja täten karsiutui finaalista.
Zibbz esittämässä kappalettaan Euroviisujen ensimmäisen semifinaalin harjoituksissa.
Tarbosaurus

| Tarbosaurus bataar |
| --- | --- |

 Liitukausi 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Hirmuliskot Dinosauria
Lahko::  Liskonlantioiset Saurischia
Alalahko::  Theropoda
Heimo::  Tyrannosauridae
Suku::  Tarbosaurus
Laji::  bataar
Kaksiosainen nimi
 Tarbosaurus bataar  Maleev, 1955 
Katso myös
   Tarbosaurus Wikispeciesissä   Tarbosaurus Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tarbosaurus (”hirvittävä lisko”) oli Tyrannosauridaen heimoon kuuluva teropodisuku, joka kukoisti Aasiassa 70–65 miljoonaa vuotta sitten myöhäisellä liitukaudella. Sen fossiileja on löydetty Mongoliasta ja hajanaisempia löytöjä on tehty myös Kiinassa. Vaikka monia Tarbosaurus-lajeja onkin nimetty, nykypaleontologit pitävät vain yhden, Tarbosaurus bataarin, olemassaoloa todistettuna. Osa tutkijoista on sitä mieltä, että T. bataar on vain Tyrannosaurus-suvun aasialainen edustaja, ja mikäli väite pitää paikkansa, koko Tarbosaurus-sukuun voidaan suhtautua vain synonyymina Tyrannosaurukselle.
Tarbosaurusta ja Tyrannosaurusta pidetään toistensa lähisukulaisina. Eräiden tutkijoiden mukaan Alioramus, joka niin ikään asutti aikoinaan Mongoliaa, on Tarbosauruksen läheisin sukulainen. Kuten useimmat tunnetuista Tyrannosauridaeista, myös Tarbosaurus oli isokokoinen, kahdella jalalla liikkuva petoeläin, joka painoi yli tonnin ja jolla oli kymmeniä suuria ja teräviä hampaita. Sen alaleuan rakenne oli ainutlaatuinen poikkeavan lukitusmekanisminsa vuoksi, ja sillä oli pienemmät eturaajat kuin millään toisella tyrannosauridilla ruumiinkokoon suhteutettuna.
Tarbosaurus eli kosteilla, joenuomien jakamilla tulvatasangoilla. Tässä ympäristössä se oli ravintoketjun huipulla ja metsästi todennäköisesti muita suuria dinosauruksia, kuten Saurolophuksia tai Nemegtosauruksia. Tarbosauruksen fossiileja on löydetty paljon, ja näytteiden joukossa on muun muassa täydellisiä pääkalloja ja luurankoja. Materiaalin runsaus on mahdollistanut fylogenisia sekä kallon toimintaa ja aivojen rakennetta koskevia tutkimuksia.
Tuntomerkit

Vaikka Tarbosaurus jäikin koossa toiseksi Tyrannosaurukselle, oli se silti yksi suurimmista tyrannosaurideista. Suurimmat tunnetut yksilöt olivat 10–12 metriä pitkiä ja viitisen metriä korkeita. Täysikasvuisen yksilön massa ei ole selvillä, mutta sen on arveltu olevan joko sama tai hieman pienempi kuin Tyrannosauruksen.
Suurin löydetty Tarbosauruksen kallo on yli 1,3 metriä pitkä, suurempi kuin yhdenkään toisen tyrannosauridin, Tyrannosaurus poikkeuksena. Kallon korkeus on sama kuin Tyrannosauruksella, mutta häviää leveydessä etenkin takaosansa suhteen. Kallon takaosan kapeuden vuoksi Tarbosauruksen silmät eivät osoittaneet suoraan eteenpäin, joten on arveltu, ettei sillä ole ollut binokulaarista näköä toisin kuin Tyrannosauruksella. Kallon suuret aukot tekivät siitä kevyemmän. Tarbosauruksen leuoissa komeili 60:stä 64:ään hammasta, mikä on hieman enemmän kuin Tyrannosauruksella mutta vähemmän kuin pienemmillä tyrannosaurideilla, kuten Gorgosauruksella ja Alioramuksella. Poikkileikattaessa enin osa sen hampaista olisi soikeita, joskin praemaxillaan kiinnittyneet hampaat olisivat D:n muotoisia. Tällainen heterodonttinen purukalusto on tyypillinen tyrannosauridaen heimolle. Pisimmät hampaat sijaitsivat yläleuassa. Tarbosauruksen alaleuassa angulus oli niveltynyt ulkoreunansa luuharjanteesta hampaiden alla olevien luiden takaosaan, minkä vuoksi Tarbosauruksella, kuten myös Alioramuksellakin, oli ainutlaatuinen lukitusmekanismi leuassaan. Muilla tyrannosaurideilla ei ollut vastaava harjannetta, ja siksi niiden alaleuat liikkuivat joustavammin.
Tyrannosauridejen ruumiinmuodoissa on vain vähän vaihtelua, eikä Tarbosaurus ole tässä poikkeus. Sen päätä tuki S:n muotoinen kaula, kun taas muu selkäranka mukaan lukien sen pitkä häntä olivat vaakasuorassa. Tarbosauruksella oli pienet, kaksivarpaiset eturaajat, jotka olivat ruumiinkokoon nähden pienimmät koko Tyrannosauridaen heimossa. Päinvastaisesti sen kolmivarpaiset kannatteluraajat taas olivat pitkät ja vankat. Raskas häntä toimi vastapainona päälle ja torsolle asettaen eläimen painopisteen lantiolle.
Luokittelu ja systematiikka

Tarbosaurus luokitellaan teropodiksi sekä Tyrannosaurinaen alaheimoon ja Tyrannosauridaen heimoon kuuluvaksi. Muita saman alaheimon jäseniä ovat muun muassa Tyrannosaurus ja näitä kahta edeltänyt Daspletosaurus, joista molemmat asuttivat Pohjois-Amerikkaa, sekä mahdollisesti Alioramus. Eläimet tässä nimenomaisessa alaheimossa ovat kaikki lähempää sukua Tyrannosaurukselle kuin Albertosaurukselle, ja ne tunnetaan jämäkästä ruumiinrakenteestaan sekä suhteellisen suurista kalloistaan ja reisiluistaan, jotka ovat pidempiä kuin Albertosaurinae-alaheimon jäsenillä.
Tarbosaurus bataaria pidettiin alun perin Tyrannosaurus-suvun jäsenenä. Useiden nykytutkijoiden mielestä on kuitenkin parempi pitää suvut erillään, vaikka he tunnustavatkin ne hyvin läheisiksi. Vuonna 2003 kallorakenteiden pohjalta tehdyn kladistisen analyysin perusteella Alioramus olisi Tarbosauruksen läheisin sukulainen, sillä molemmilla on samanlaisia kallon painetta vähentäviä kallonpiirteitä, joita ei esiinny muilla tyrannosaurineilla. Mikäli näin on, tämä sukulaissuhde estäisi Tarbosauruksen muodostumisen synonyymiksi Tyrannosaurukselle ja pakottaisi tutkijat pohtimaan vakavemmin sitä vaihtoehtoa, että Pohjois-Amerikan ja Aasian tyrannosaurineilla on erilliset esivanhemmat. Ainoa tunnettu Alioramuksen näyte, jolla on nuoren eläimen piirteitä, ei todennäköisesti ole nuori Tarbosaurus, koska sillä on huomattavasti enemmän hampaita (76-78) ja ainutlaatuinen rivi luisia kyhmyjä sen kuonossa.
Löytäminen ja nimeäminen > Mahdolliset päällekkäisyydet

Kiinalaiset tiedemiehet löysivät pienen teropodin kallon ja luurangon Xinjiangista 1960-luvun puolivälissä. Vuonna 1977 Dong Zhiming kuvaili näytettä, joka oli saatu Subashin muodostelmasta. Hänen mukaansa se oli uuden suvun ja lajin edustaja, Shanshanosaurus huoyanshanensis. Gregory Paul tunnisti Shanshanosauruksen tyrannosauridiksi 1988 ja liitti sen nyttemmin käytöstä poistettuun Aublysodon-sukuun. Dong ja Currie tutkivat näytteen myöhemmin uudelleen ja arvelivat sen olevan jonkin suuremman tyrannosauridilajin nuori yksilö. He pidättäytyivät yhdistämästä sitä virallisemmin mihinkään tiettyyn sukuun, mutta ehdottivat Tarbosaurusta. Ajan myötä muiltakin Kiinan paikkakunnilta on löydetty tyrannosauridien hampaita sekä muita yksittäisiä osia, ja näille on annettu erilaisia nimiä. Albertosaurus periculosiksen, Tyrannosaurus luanchuanensiksen, Tyrannosaurus turpanensiksen ja Chingkankousaurus fragiliksen on usein arveltu olevan vain päällekkäisiä nimityksiä Tarbosaurukselle.
Vuonna 1976 Sergei Kurzanovin Alioramukseksi nimeämän tyrannosauridisuvun edustaja löytyi hieman vanhemmista maakerroksista Mongoliasta. Monien analyysien johtopäätöksenä on ollut, että Alioramus oli läheistä sukua Tarbosaurukselle. Löydettyä eläintä kuvailtiin alun perin aikuiseksi, mutta sen pitkä ja matala kallo on tyypillinen nuorelle tyrannosauridille. Tämän vuoksi Currie spekuloi sillä ajatuksella, että Alioramus saattaisi olla nuori Tarbosaurus, mutta hän huomautti myös, että suurempi hammasmäärä ja luukyhmyrivi sen kuonossa kielivät muusta.
Paleobiologia

Kuten useat muutkin suurikokoiset tyrannosauridit, tunnetaan Tarbosaurus yltäkylläisestä ja hyvin säilyneestä fossiilimateriaalista: Jopa yksi neljännes kaikista Nemegtin muodostelmasta löytyneistä fossiileista kuuluu Tarbosaurukselle. Vaikka Tarbosaurusta ei olekaan tutkittu yhtä perusteellisesti kuin pohjoisamerikkalaisia tyrannosaurideita, saatavilla olevat näytteet ovat mahdollistaneet sen, että tutkijat ovat voineet vetää hyvin rajattuja johtopäätöksiä sen biologiasta.