stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helttakäävät

| Helttakäävät |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Polyporaceae
Suku::  Helttakäävät Lenzites  Fr.
Katso myös
   Helttakäävät Wikispeciesissä   Helttakäävät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helttakäävät (Lenzites) on lahottajakääpäsuku, joka esiintyy Suomessa ja Pohjoismaissakin vain yhtenä lajina, koivunhelttakääpänä (Lenzites betulina). Suku on erotettavissa muista samantapaisista käävistä kovuutensa ansiosta, samoin yläpinnan harjaksisuudesta ja alapinnan pillistön puuttumisesta: pillistön sijasta löydetään helttamuodostuma. Suvun käävät ovat yksivuotisia valkolahottajia, mikä edellyttää ligniiniä hajottavien solunulkoisten entsyymien läsnäoloa. Suomessa ja Pohjoismaissa tunnetaan vain koivunhelttakääpä (Lenzites betulina). Lajeja on kyllä maailmalla ainakin kymmeniä.
Toisinaan päältä katsoen miltei samannäköisiä helttakääpiä ja pörrökääpiä (Cerrena) voidaan tavata samalta puulta aivan vieretysten.
Helmisilmät

| Helmisilmät |
| --- | --- |
 Benthalbella infans
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset  Actinopterygii
Lahko::  Auloppikalat  Aulopiformes
Heimo::  Helmisilmät  Scopelarchidae  Regan, 1911
Suvut
 Benthalbella  Rosenblattichthys  Scopelarchoides  Scopelarchus 
Katso myös
   Helmisilmät Wikispeciesissä   Helmisilmät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helmisilmät (Scopelarchidae) on auloppikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä valtameristä.
Lajit ja anatomia

Helmisilmien heimoon kuuluu 4 sukua ja 17 lajia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkänomaisia, hoikkia ja litteähköjä kaloja. Kooltaan ne ovat pienehköjä kaloja, tyypillisesti noin 5–23 cm pitkiä. Heimon lajien ainnutlaatuinen piirre on niiden kookkaat teleskooppimaiset silmät, joissa on kaksi verkkokalvoa. Silmien pinnalla on valoinen täplä, joka on yhteydessä sekundääriretinaan. Tämän laajentaa helmisilmien näkökenttää. Muita tyypillisiä helmisilmälajien piirteitä ovat suuri suu, hampaat alaleuassa ja kielessä, lyhyehkö selkäevä ja rasvaevä. Pyrstöevä on haarautunut. Heimon kaloilla ei ole uimarakkoa. Kylkiviivan suomut ovat muita kookkaammat ja väriltään kalat ovat hopeanharmaita, ruskeita tai mustia ja eräillä lajeilla on tumma juova kylkiviivan ylä- tai alapuolella. Helmisilmät ovat hermafrodiitteja.
Levinneisyys ja elintavat

Helmisilmälajeja tavataan Atlantista Välimeri pois luettuna, Intian valtamerestä, Tyynestämerestä ja Eteläisestä jäämerestä. Ne elävät tyypillisesti noin 500–1 000 metrin syvyydessä ja tulevat öisin lähemmäksi pintaa. Helmisilmälajit ovat petokaloja, joiden ravintoa ovat pienemmät kalat.
Helmiseppä

| Helmiseppä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tukaanit Ramphastidae
Suku::  Maasepät Trachyphonus
Laji::  erythrocephalus
Kaksiosainen nimi
 Trachyphonus erythrocephalus  Cabanis, 1878 
Alalajit
 T. e. erythrocephalus  T. e. shelleyi  T. e. versicolor 
Katso myös
   Helmiseppä Wikispeciesissä   Helmiseppä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Helmiseppä (Trachyphonus erythrocephalus) on tukaaneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Itä-Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Helmiseppä voi kasvaa 20 29 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään. Helmisepän päälaki on koiraalla musta ja naaraalla ruskea. Pää on punainen ja kurkku keltainen ja musta. Pään sivuilla on valkoiset pilkut. Lajin rinta on väriltään keltainen ja punainen ja vatsa keltainen. Linnun selkä, siivet ja pyrstö ovat mustat valkoisin pilkuin. Helmisepän nokka on pitkähkö ja vaaleanpunainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Helmisepän levinneisyysalue ulottuu Etiopiasta Tansaniaan. Lajin elinympäristöä ovat kuivat metsät, savannit ja pensaikot usein termiittipesien läheisyydessä. Lintu liikkuu yksin tai pieninä ryhminä. Helmiseppä syö hedelmiä, siemeniä, hyönteisiä ja hämähäkkejä. Helmiseppä pesii termiittipesään kaivamassaan käytävässä. Helmisepän pesimäkausi ajoittuu sadekaudelle helmikuusta heinäkuulle.
Helsingfors (sanomalehti)

Helsingfors Annonsbladin ensimmäisen numeron etusivu.
Helsingfors (vuonna 1876 Helsingfors Annonsblad, 1877–1878 Dagens Nyheter) oli Helsingissä vuosina 1876–1883 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Kirjanpainaja A.A. Lindforsin perustama Helsingfors Annonsblad oli pääkaupungin kauppiaspiireille suunnattu ilmoituslehti, joka sisälsi myös uutisia ja muuta aineistoa. Vuoden 1877 se laajennettiin uutislehdeksi, joka sai nimen Dagens Nyheter. Nuorten ruotsinmielisten ylioppilaiden toimittama lehti oli kannanotoissaan maltillinen ja uutislehtenä väritön.
Vuoden 1879 alussa lehden nimeksi tuli Helsingfors. Aluksi se oli kielikysymyksessä varovainen uutislehti. Vuonna 1880 pääkaupungin svekomaanit ostivat Lindforsin kirjapainon, minkä jälkeen lehdestä tuli radikaalin ruotsinmielinen. Helsingfors kävi kiivasta polemiikkia fennomaanilehdistön sekä liberaalin Helsingfors Dagbladin kanssa. Valtakunnallisesti levinneen ruotsinmielisen Nya Pressenin perustamisen jälkeen lehti kävi tarpeettomaksi ja se lopetettiin huhtikuussa 1883.
Päätoimittajat  ja vastaavat päätoimittajat

Andreas (Anders) August Lindfors (1876–1878)
Karl Grönlund (1879)
Oskar Reinhold Strömfors (1880)
Frans Mikael Mexmontan (1881–1882)
Kondrad Lönnbeck (1882–1883).
Aiheesta muualla

Helsingfors Annonsblad digitoituna kansalliskirjastossa
Dagens Nyheter digitoituna kansalliskirjastossa
Helsingfors digitoituna kansalliskirjastossa
Helttasienet

Helttasienet on sienten muotoryhmä, jonka kaikki lajit eivät ole läheistä sukua toisilleen. Samanlaisia ulkonäköön perustuvia ryhmiä ovat myös jäkälät ja käävät.
Ennen molekyylibiologisia tutkimuksia ja fylogenian selvittämistä, helttasienet oli lahkon nimitys, josta käytettiin tieteellistä nimeä (Agaricales). Siihen kuuluu yli 4 000 lajia,  mm. peltoherkkusieni ja punakärpässieni. Helttasienillä on morfologinen vastaavuus, eli niiden itiöt muodostuvat lakin alapinnalla sijaitsevissa heltoissa. Helttasieniä kasvaa lähes kaikkialla maailmassa Etelämannerta ja meriä lukuun ottamatta.lähde?
Nykyään katsotaan, että helttasienillä käsitetään toisistaan geneettisesti toisistan hyvinkin kaukaisia sienilajeja, joiden itiöstö sijaitsee lakin yhteydessä heltoissa, yleensä alapuolella. Näin ollen helttasieniin käsitetään kuuluvaksi rouskut ja haperot sekä suuri joukko muita suursieniä.
Agaricales on puolestaan nykykäsityksen mukaan sienten geneettinen kladi, joka vastaa osittain helttasienten määritelmää, mutta siitä puuttuvat muun muassa rouskut ja haperot, ja toisaalta siihen kuuluu esimerkiksi kääväkkäitä kuten häränkieli ja kupusieniä kuten tuhkelot.
Helvetin historia

| Helvetin historia: Pohjalta pohjalle Homeroksesta Manaajaan |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kari Kuula
Kustantaja:  Kirjapaja
Julkaistu:  2006
Sivumäärä:  323
ISBN:  9789516073500
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Helvetin historia: Pohjalta pohjalle Homeroksesta Manaajaan on dosentti Kari Kuulan tietokirja vuodelta 2006. Kirja käy läpi helvetin historiaa alkaen antiikin maailman Homeroksesta päätyen pohtimaan aina nykykirkon helvettikäsityksiä. Kirja keskittyy pääsääntöisesti kristinuskon helvettiin, vaikkakin kirjan alkupuoli käsittelee antiikin maailman haadesta.
Kirja sai myönteisen vastaanoton Helsingin Sanomien arvioinnissa. Kirjalle myönnettiin Lauri Jäntin säätiön kunniamaininta vuonna 2007. Kuula on pitänyt kirjaan pohjautuvan 13-osaisen luontosarjan Puijon kirkossa 2006-2007.
Kirjan alaotsikko viittaa sanaleikkinä Esa Saarisen teokseen Länsimaisen filosofian historia huipulta huipulle Sokrateesta Marxiin
Heinämaa

Heinämaanraittia.
Heinämaa on Orimattilan pohjoinen kylä Päijät-Hämeessä. Kylästä on matkaa Orimattilan keskustaan noin 10 km ja Lahteen noin 20 km. Heinämaa on aikojen kuluessa tunnettu myös nimellä Hyyttäri. Heinämaan kylä on Suomessa ja maailmallakin kuuluisa nyplätyistä pitseistä ja se on myös yksi Museoviraston määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kylä sijaitsee Orimattilasta Nastolan Villähteelle kulkevan Heinämaantien (yhdystien 1691) varrella, sen puolivälissä. Heinämaantiestä erkanee Heinämaanraitti, jonka ympärille kylän keskustaajama on muodostunut. Kylän rajalla kulkee Heinjoki, joka liittyy myöhemmin Orimattilan Palojokeen. Heinämaa on sijoittunut Heinjoen itäpuolelle, kun taas joen länsipuolella on Leitsamaan kylä. Monesti kylät kuitenkin tulkitaan yhdeksi kyläksi, sillä leitsamaalaiset tukeutuvat palveluissaan Heinämaahan (koulu, kauppa) ja kylät tekevät paljon yhteistyötä. Heinämaa lasketaan yhdeksi Orimattilan toiminnallisista kylistä.
Historiaa

Kylän historiaa tunnetaan 1500-luvulta saakka. Ensimmäiset asukkaat ovat asettuneet kylälle 1546–1551. Heinämaan nimenä on esiintynyt myös Hyyttäri (tai Hyytäri, Hyyteri). Hollolan syyskäräjillä olivat vuonna 1557 Mikko Olavinpoika Leitsamaa ja Antti Pietarinpoika Hyyttäri (Hytar). Tuolloin on Hämeessä käytetty kylän nimeä sukunimenä.
Jatkosodan aikana 30. kesäkuuta 1941 putosi Heinämaan Jursalan Yrjölän maatilalle neuvostoliittolainen pommituslentokone, jota oli ammuttu matkallaan pommittamaan Lahden Radiomäen yleisradiomastoja. Samalla lennolla olleista lentokoneista toinen putosi Nastolan Pensuolle ja kolmas teki pakkolaskun Vehkalahdelle.
Historiaa > Koulu

Heinämaalle perustettiin ensimmäinen kansakoulu vuonna 1871, ja se toimi aluksi Ali-Heikkilän talossa. Uusi koulutalo rakennettiin syksyllä 1872. Rakennuksen laajennus valmistui 1913, ja tällöin oli koulussa jo kaksi opettajaa. Koulussa toimi pitkäaikaisesti opettajapariskunta Severi ja Lyyli Kantola, vuosina 1912–1945. Kantolan pariskunta osallistui kylän kehittämiseen muutenkin: heidän aloitteestaan kylään tuli rukoushuone, jonka alttaritaulun itse Severi Kantola maalasi vuonna 1934, ja Kantolat olivat myös mukana edistämässä pitsinnypläyksen tunnetuksi tekemistä. Heinämaan koulun toiminta loppui vuonna 2014.
Historiaa > Kaupat

Heinämaan kylällä on ollut yhtä aikaa kolmekin kauppaa. Vanhin kaupoista oli J. R. Kanervan kauppa. Osuusliike Toukola perusti ensimmäisen sivuliikkeensä Heinämaalle, vuonna 1921. Toukolan kauppa lopetettiin 1970-luvulla. Toukolan kiinteistössä toimi sittemmin Tatari-baari, jonka yhteydessä oli myös postipalveluja. Nykyään kylässä ei ole toimivaa kauppaa.
Maantiedettä

Heinämaan rajoina on idässä Kuivanto, etelässä Niinikoski ja Viljamaa eli Orimattilan kirkonkylä, lännessä Leitsamaa ja pohjoisessa Lahden Nastolan Villähde. Heinämaan kylällä on useita kulmakuntia. Keskikylän lisäksi paikkoina tunnetaan muun muassa Pitkämäki, Ristonmäki, Sepänmäki, Murenoja, Roinankulma, Metsäkulma, Kukko ja Ylikoski.
Keskikylällä on pieniä kukkuloita, mutta muuten pohjoinen Orimattila on maanmuodoiltaan melko tasaista. Järviä ei ole ollenkaan, vain pari hyvin pientä lampea. Kylän halki laaksossa kulkeva Heinjoki on nykyään lähinnä puro. Entisinä aikoina kuitenkin on jokea pitkin pystynyt uittamaan tukkeja ja joki on pyörittänyt myllyjä syys- ja kevättulvien aikaan. Joessa on ollut syvempiä ja leveämpiä uimakelpoisia kohtia, joita kutsutaan nimellä "pauni". Heinämaan nykyisen Seuratalon paikkeilla on kosken partaalla toiminut myös Hyyterin juustola, jonka perusti sveitsiläinen Mathias Pfäffli noin vuonna 1885. Juustola oli toiminnassa vuoteen 1909 saakka.
Mäkitupalaisalueet

Heinämaalla on säilynyt mäkitupalaisasutusta keskustaajaman välittömässä yhteydessä Mahalanmäellä sekä keskustaajamasta Montarin suuntaan menevän Sepänjoentien varressa Sepänmäellä ja lähistöllä Ristonmäellä. Mäkitupalaiset olivat pääasiassa käsityöammattien harjoittajia.
Mahalanmäen rakennukset on perustettu kivikkoiselle mäelle, Ronnilan isännän mäkitupalaisille vuokraamille, viljelyskelvottomille maille. Mahalanmäen rakennuksista vanhimmat ovat 1800-luvuilta, mahdollisesti jopa 1700-luvun puolelta. Asuinrakennuksia on ollut kuusi. Näistä kaksi, Kivistön mökki ja Etulan talo, edustavat vain Mahalanmäellä tavattavaa rakennustyyliä: asuinrakennukseen on kiinteästi yhdistetty kaksikerroksinen luhtiaitta. On arveltu, että rakentamalla tupa ja aitta saman katon alle saatettiin säästää niukkaa tonttimaata.
Sepänmäki on saanut nimensä kumpareella sijaitsevasta Sepän puustellista ja kyläsepän pajasta. Sepänmäen muut asuintalot ovat Rauhamaa ja Kotiranta. Ristonmäen rakennuskanta on suurin, ja siellä sijaitsevat muun muassa 1800-luvulta ellei aiemmalta ajalta peräisin olevat Koivumäki, Kulmala, Laurila, Mikkola ja Pihlajamäki. Lisäksi Ristonmäen kokonaisuuteen kuuluvat 1900-luvulla rakennetut Ahomäki ja Vesala, sekä hieman erillään sijaitsevat Lemola ja Hietala.
Käsityöläisyys > Heinämaan pitsi

Hämeessä ja Uudellamaalla on pitsinnypläys ollut ennen yleistä, mutta nypläystaito on säilynyt lähinnä vain Orimattilassa ja siellä etenkin Heinämaan kylässä. Heinämaalla tiedetäänkin olevan yli 200-vuotinen historia pitsinnypläyksessä eli pitsin kutomisessa, kuten heinämaalaiset sanovat. Pitsiä oletetaan aletun nyplätä 1700-luvun loppupuolella. Kirjallisia viitteitä löytyy kuitenkin vasta noin 1857 alkaen.
Yhtenä syynä nypläyksen säilymiseen on pidetty sitä, että kylästä on ollut huonot kulkuyhteydet muualle. Polku kirkonkylästä Heinämaalle levennettiin rattailla kuljettavaksi tieksi vasta 1867–68. Vain osa kyläläisistä on voinut elättää itsensä maanviljelyllä. Niinpä lukuisa joukko kylän nais- ja osin miesväestäkin on hankkinut lisätienestiä nyplätyllä pitsillä, jota sitten on kierretty myymässä pitkienkin taipaleiden takana. Näin myös Heinämaan pitsejä on tehty tunnetuiksi ympäri maata. Myyntimatkojen vaikutuksesta pitsejä alettiin tilata liikkeisiin eri puolille Suomea.
Nypläystaito on kulkenut monesti suvussa, äidiltä tyttärelle, usein myös isältä pojalle. Taito on opittu jo neljän tai viiden vanhana, ja lapsilta on saatettu odottaa "pitsitinkiä" eli tiettyä määrää kudottua pitsiä päivässä. Nypläystaito on siirtynyt myös kylään muuttaneille. Esimerkiksi sulhanen on saattanut opettaa nuorikkonsa kutomaan pitsiä. Miesväki on tukenut nypläystä ja osallistunut osaltaan esimerkiksi mallien suunnitteluun.
Miehet ovat myös tehneet nypläystyynyt, jotka ovat Orimattilassa länsimaalaisia tyyliltään: Tyyny on puurunkoinen, puolipyöreä ja kupera, ja sen pinta lampaannahkaa ja sisällä täyte. Tyynyn takaosan keskellä on puinen neliskanttinen kolo, johon on kiinnitetty puusylinteri, rulla. Rullan päälle on sitten kiinnitetty "myysteri" eli pahvinen pitsimalli. Mallin mukaan kudotaan nuppineuloja apuna käyttäen pitsiä pellavalangasta, joka on kiinnitetty puisiin "nappuloihin".
Käsityöläisyys > Heinämaan pitsi > Pitsinkutojia

Pitsiä on kudottu sukupolvesta toiseen. Nypläyksen taitajia oli 1920-luvulla 80–100 henkilöä, 1980-luvun alussa noin 40. Nyplääjistä voi mainita etenkin Hanna Viksténin (1891–1957), joka myös tunnettiin lisänimellä "Heinämaan pitsikuningatar". Hänen tyttärensä Varma Ritala jatkoi äidinperintönä tullutta nypläystä. Myös Hannan äiti Hilda Olin (1860–1951) ja isoäiti Anna-Liisa Simontytär olivat tunnettuja pitsinkutojia.
Nyplääjä Hanna Koskinen (1876–1962) kävi myymässä kutomiaan pitsejä muun muassa Helsingissä. Siellä hän tapasi Orimattilan tulevan kirkkoherran, tohtori Sakari Loimarannan, jonka vaimo Hanna Loimaranta (1889–1969) oli tunnettu pitsinystävä ja nypläyksen tukija. Pitsinkutoja Jenny Kantola (1902–1993) oli kuuluisa pitsien nimien keksijä. Hän myös nimesi vanhoja pitsejä uudelleen.
Kotiteollisuuden Keskusliiton hopeisen taitomerkin on saanut useampikin kutoja, muun muassa Soini Arola, Katri Laine ja Anni Niemelä, sekä miehistä Toivo Laine, Nuutti Niemelä ja Hugo Olin. Viimeisenä kylässä ammatikseen on pitsiä kutonut Anni Niemelä. Nykyään nyplätään joko harrastuksena tai lisäansioiksi muun ammatin ohella.
Käsityöläisyys > Heinämaan pitsi > Pitsimallit

Mistä tai keneltä pitsinkutomisen taito Heinämaalle tuli, siitä ei ole varmuutta. Perimätiedon mukaan on arvioitu sen tapahtuneen 1760–1780-luvuilla. Kutojat saivat myyntimatkoilla vaikutteita muualta. Oman kylän pitseihin tuli kuitenkin omaleimaisuutta. Pitsit olivat kapeita ja suoria väli- ja reunapitsejä 1900-luvun alkuun saakka.  Tällaisia pitsejä on päätynyt Kansallismuseonkin kokoelmiin, muun muassa Henrika Kivistön pitsikokoelmana. Vähitellen alettiin kutoa pitsiliinoja. Pitsien kehittely jatkui: keksittiin uusia malleja ja artikkeleja, muun muassa kauluksia, kynttilämansetteja, kirjanmerkkejä, koruja, jopa morsiuskruunu.
Pitseihin liittyy Heinämaalla myös oma sanasto. "Pamppala" on mantelimainen kuvio, "Neljäpamppalai" muodostaa apilamaisen kuvion. "Peroi" on perhosmainen kuvio, jonka voi toisaalta nähdä hämähäkkinä, "pankka" on suoraa metripitsiä ja "laukku" tarkoittaa pitsissä olevaa pyöreää reikää.
Pitsimallien nimilista on pitkä, tässä muutamia: Perospitsi, Linnunsilmä, Ykslaukkui, Lonkeri, Kirkon ovi, Rappui, Pohjantähti, Prinsessa, Risa, Myllynsiipi, Tontunsilmä, Kolmelehtoselliist, Umpmankeli ja Vellamo.
Käsityöläisyys > Heinämaan pitsi > Heinämaan Pitsin Kutojat r.y.

Nypläystaitoa on ajan saatossa uhannut muun muassa tarvikepula ja kilpailu. Sotien aikaan ja pula-aikana ei tahtonut saada kunnollista pellavalankaa. Vuosina 1936 ja 1938 yritettiin Heinämaan koululla pidetyssä kokouksessa puhua yhteisen yhdistyksen puolesta. Vaadittiin toimia menekin edistämiseksi ja lankapulan ratkaisemiseksi. Sotien jälkeen Kiinassa tehty halpapitsi uhkasi tuotantoa. Pitsi ei ollut laadullisesti yhtä hyvää muun muassa heikomman langan vuoksi. Kilpailu kuitenkin lopulta herätti heinämaalaiset ymmärtämään, että tarvittiin yhteistoimia ettei taito kylältä hiipuisi. Pitsikauppiaatkaan eivät enää 1950-luvulle tultaessa jaksaneet lähteä kiertämään pitsinmyynnissä.
Heinämaan Pitsin Kutojat r.y. perustettiin vuonna 1959. Ensitöikseen yhdistys otti käyttöön "Heinämaan pitsiä" -laatumerkin, jonka suunnitteli opettaja Severi Kantola. Yhdistyksen tavoitteena oli edistää pitsien markkinointia, pyrkiä säilyttämään vuosisatojen perinne sekä siirtämään taito uusille sukupolville. Heinämaan ala-asteella on opetettu perinnekäsitöitä vuodesta 1993 lähtien.
Vuodesta 1989 saakka on Heinämaalla joka kesä järjestetty kaksipäiväiset Pitsipäivät, joiden teema vaihtelee vuosittain. Pitsipäivien aikana esitellään tuotteita ja annetaan työnäytöksiä. Orimattilan keskustan kulttuuritaloon on myös perustettu Pitsitupa, jossa on pysyvä pitsien ja nypläystarvikkeiden myyntinäyttely.
Käsityöläisyys > Puuastioiden valmistus

Pitsinnypläyksen ohella heinämaalaiset ovat olleet tunnettuja puutyötaidoistaan. Astianteko on alkanut joskus 1600-luvun puolivälissä ja jatkui 1960-luvulle asti. Puuastioita valmistettiin kaupattavaksi ja valikomaan kuului vakkoja, seuloja, pohtimia ja muita puuastioita sekä kimpiastioita, kuten pyttyjä, saaveja, tynnyreitä, paljuja, liha- ja taikinatiinuja sekä kiuluja. Astianvalmistus alkoi 1900-luvun edetessä muuttua käyttöastiapainotteisesta matkamuisto-tyyppisten esineiden valmistukseen. Puuastioiden valmistus on ollut Heinämaalla lähinnä maattoman miesväen talvikausien elinkeino, kesäkausina elanto saatiin muista töistä.
Puuastioiden kysyntä oli suurimmillaan toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina, mitä osin selittää se, että siirtolaiset tarvitsivat uusia astioita. Astiantekoa koetettiin sekä nopeuttaa että helpottaa koneistamisella: saatettiin hankkia sirkkeli, oikohöylä ja kutteri puuntyöstöä varten. Toiset astiantekijät ovat  tässä vaiheessa luopuneet valmistuksesta, kun se olisi vaatinut investointia laitteisiin. Tuotanto ei kuitenkaan juuri ehtinyt teollistua, kun puuastioiden kysyntä jo alkoi hiipua 1960-luvulle tultaessa. Maatalous koneellistui, ei käytetty enää kylvövakkoja. Ei tarvittu enää liha- tai taikinatiinuja. Muovi syrjäytti puiset astiat. Harrastustoimintana puutöiden teko jatkuu edelleen.
Käsityöläisyys > Perinnetalo Hyyttäri

Heinämaan käsityöläisperinteen säilyttämiseksi avattiin Hyyttäriksi kutsuttu käsityöpaja asumattomassa Pärhän vanhassa päärakennuksessa vuonna 1981. Talon omistajat Sirpa ja Matti Pärhä tarjosivat taloa korvauksetta käsityökäyttöön, ja talo kunnostettiin talkoilla. Talossa on ollut eri käsityöalojen työnäytöksiä sekä käsityötuotteita näytteillä ja myynnissä. Perinnetalo oli toiminnassa 1980-luvulla.
Seura- ja yhteistoiminta

Suomessa perustettiin 1800-luvun lopulla nuorisoseuroja, joiden tarkoituksena oli kristillisen siveellisyyden ja isänmaanrakkauden ylläpitäminen sekä "hankkia nuorisolle jalostuttavaa huvitusta ja tilaisuutta joutohetkien käyttämiseen tietojensa kartuttamiseksi". Orimattilan nuorisoseura perustettiin vuonna 1895, jonka jälkeen nuorisoseuroja perustettiin eri kylille. Leitsamaa-Heinämaalla perustettiin oma nuorisoseura "Kansallismielinen Nuorisoliitto" vuonna 1912. Jo tätä aiemmin vuonna 1907 oli kylään perustettu raittiusseura "Puro". Maamiesseurat taas ovat pyrkineet kohottamaan maanviljelijöiden ammattitaitoa ja innoittamaan heitä työssään. Heinä-Leitsamaan maamiesseura perustettiin vuonna 1910.
Heinämaan kylällä on vietetty aikojen saatossa yhteisesti niin kesäjuhlia kuin Villisikajuhlia, joista ensimmäiset pidettiin 1994. Heinämaan Seuratalo, eli Heinä-Leitsamaan Maamiesseuran talo, on ollut ja on edelleen erilaisten aktiviteettien näyttämö. Seuratalolla on näytelmiä, iltamia ja naamiaiset järjestänyt muun muassa 4H-kerho. Yhteistoimin on kylään saatu aikaiseksi muun muassa päiväkoti. Vanhan rukoushuoneen eli kyläkirkon ulkoverhouksen uusiminen toteutettiin niin, että kyläläiset sahasivat lautatavaran valmiiksi ja veivät rakennustarvikkeet rukoushuoneen pihalle. Orimattilan seurakunnan oli näin aloitettava korjaustyöt.
Yhdeksi syyksi sille, että kylällä on ollut suuri yksituumaisuus, on nähty se ettei kylällä ole ollut suurta luokkajakoa eikä voimakkaita poliittisia intohimoja. Kylältä Orimattilaan johtava tie oli myös pitkään huonokuntoinen, joten kyläläisten on ollut pakko tehdä asioita oman väen voimin.
Seura- ja yhteistoiminta > Salibandyseura HePa

Salibandyseura Heinämaan Pallon eli HePa:n perusti Jukka Nikula vuonna 1990. Hän oli nähnyt Ruotsissa pelattavan salibandyä ja innostui kokoamaan oman kylän nuorista joukkueen. Aluksi pelattiin Heinämaan seuratalolla, joka kuitenkin kävi pelipaikkana pieneksi. Vuoden 1993 syksyllä alettiin suunnitella omaa urheiluhallia, jonka  nuoret itse rakensivat talkoilla vuonna 1994 Leitsamaan puolelle. Uudessa hallissa pelattiin kolme vuotta, jonka jälkeen siirryttiin pelaamaan Orimattilan palloiluhalliin, jossa seuran harjoitukset edelleen pidetään. Seura siis kasvoi kylän yhteishankkeesta koko kaupungin omaksi salibandyseuraksi.
Vuonna 1991 Hepa pelasi ensimmäiset liigan sarjapelit. Syksyllä 1996 Jukka Nikula sai HePan mukaan Lahden kortteliliigaan. HePa:sta on lähtenyt kasvatteja muihin seuroihin, jopa maajoukkuetasolle saakka.
Seura on aktivoinut kylällä toimintaa muutenkin. Villisikajuhlia on alettu viettää HePan aloitteesta.