stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hall of the Mountain Grill
Albumin vastaanotto mediassa

Albumi julkaistiin Britanniassa syyskuussa 1974. Se nousi kyseisen maan listalla sijalle 16. jatkaen yhtyeen top-20-sijoituksia. Singleinä julkaistiin kappaleet "The Psychedelic Warlords", b-puolenaan albumilta löytymätön, Edmonton Sundownin konsertissa nauhoitettu "It's So Easy", sekä "You'd Better Believe It" b-puolenaan "Paradox". Lehdistössä albumi sai vaihtelevan vastaanoton. Melody Maker-lehti kehui albumia "yhtyeen tähän saakka parhaaksi" vaikkakin kritisoi yhtyeen "jääneen hippi-imagonsa, valojensa ja nauhoitustekniikoidensa vangeiksi".
Vuonna 1974 Hawkwind kiersi Pohjois-Amerikassa useampaan otteeseen ja lokakuussa 1974 siellä julkaistu Hall Of The Mountain Grill nousi myös listoille (110) uudella mantereella ja sai rohkaisevia arvosteluja paikallisilta musiikkilehdiltä. Rolling Stone-julkaisu kirjoitti albumin olevan "yhtyeen tähänastisista albumeista ensimmäisen, jota voi varauksetta kuunnella" ja Billboard-lehti kertoi "albumin sisältävän hyviä elektronisia juttuja" ja olevan "ideaali fm-soittoon". Phonograph Record-lehti puolestaan kritisoi albumia "ylituotetuksi" ja syytti yhtyettä "taiteellistumisesta". Albumin promoamiseksi Pohjois-Amerikassa julkaistiin myös neljä kappaletta sisältävä EP.
Nykyaikana albumi arvostetaan yleisesti korkealle yhtyeen tuotannossa. Allmusic-sivuston kriitikko sanoo albumin olevan "yhtyeen paras" ja "hieno kitara-pohjainen space rock-albumi". Myös yhtyeen jäsenet ovat olleet tyytyväisiä albumiin. Rumpali Simon King totesi heti albumin julkaisun jälkeen olevansa "tyytyväinen albumiin ja sen tuomiin uusiin juttuihin" ja basisti Lemmy Kilmister on sanonut albumin olevan "yhtyeen huipennus".
Vuonna 1996 albumista julkaistiin bonus-raitoja sisältävä remasteroitu CD-versio.
Kappaleet > A-puoli

"The Psychedelic Warlords (Disappear In Smoke)" (Brock) - 6:50
"Wind Of Change" (Brock) - 5:08
"D-Rider" (Nik Turner) - 6:14
"Web Weaver" (Brock) - 3:15
Kappaleet > B-puoli

"You'd Better Believe It" (Brock) - 7:13
"Hall Of The Mountain Grill" (House) - 2:14
"Lost Johnny" (Kilmister/Farren) - 3:30
"Goat Willow" (Dettmar) - 1:37
"Paradox" (Brock) - 5:35
Kappaleet > Remasteroidun version bonuskappaleet

"You'd Better Believe It" (single-versio) (Brock) - 3:22
"The Psychedelic Warlords (Disappear In Smoke)" (single-versio) (Brock) - 3:57
"Paradox" (single-versio) (Brock) - 4:04
"It's So Easy" (Brock) - 5:20
Singlejulkaisut

"The Psychedelic Warlords (Disappear In Smoke)" (single-edit) / "It's So Easy" (UK, United Artists UP 35715, 1974)
"You'd Better Believe It" (single edit) / "Paradox" (remix single edit) (EU, United Artists 35689A, 1974)
"Psychedelic Warlords" / "Hall of the Mountain Grill" / "D-Rider" / "Wind of Change" (US, Hall of the Mountain Grill-EP, United Artists SP 109, 1974, promo-EP)
Muusikot

Dave Brock: kitara, syntetisaattori, urut, huuliharppu, laulu
Lemmy Kilmister: basso, laulu, kitara
Simon House: kosketinsoittimet, syntetisaattori, mellotron, viulu
Nik Turner: saksofoni, oboe, huilu, laulu
Simon King: rummut, lyömäsoittimet
Del Dettmar: kosketinsoittimet, syntetisaattori, kalimba
Tuotanto

Hawkwind ja Doug Bennett - tuottajat
Roy Thomas Baker - tuottaja (kpl. 5 ja 9)
Barney Bubbles ja David Hardy - kansitaide
Phil Franks - valokuvaus
Arvosteluja

Allmusic ()
Sputnik Music () linkki
Progarchives () linkki
Starfarer (9/10) linkki (Arkistoitu – Internet Archive)
Head Heritage (vaihteleva) linkki
Julkaisuhistoria

syyskuu 1974: United Artists Records, UAG 29672, UK vinyyli (alkuperäinen painos kuvallisella sisäpussilla)
lokakuu 1974 United Artists Records, UA-LA328-G, USA vinyyli (kuvallinen sisäpussi)
lokakuu 1974 United Artists Records, UA-EA328.G, USA 8-raita nauha
tammikuu 1981: Liberty Records, LBG29672, UK vinyyli
lokakuu 1985: EMI Fame, FA413133-1, UK vinyyli
toukokuu 1989: EMI Fame, CDFA3133, UK CD
lokakuu 1992: One Way Records, S2147660, USA CD
maaliskuu 1996: EMI Remasters, HAWKS5, UK CD (remasteroitu versio bonus-kappaleilla, ensimmäinen painos digipak-kansilla)
lokakuu 2010: Rock Classics, RCV012LP, UK, 2x12" (keltainen vinyyli, 1000:n kappaleen painos)
Helikoniakasvit

| Helikoniakasvit |
| --- | --- |
 Heliconia angusta
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset, Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Yksisirkkaiset Lilianae eli Monocotyledoneae
Lahko::  Zingiberales
Heimo::  Helikoniakasvit Heliconiaceae  Vines
Suvut
 Heliconia L. – helikoniat 
Katso myös
   Helikoniakasvit Wikispeciesissä   Helikoniakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helikoniakasvit (Heliconiaceae) on koppisiemenisten Zingiberales-lahkoon kuuluva heimo, jossa on vain helikonioiden (Heliconia) suku.
Tuntomerkit

Helikoniat ovat kookkaita ja juurakollisia ruohoja. Lehdet sijaitsevat kahdessa rivissä. Pitkäperäisessä kukinnossa on kookkaat ja värikkäät suojuslehdet, joiden hangoissa kukkaryhmät sijaitsevat. Kukat ovat vinosti vastakohtaisia, ja niissä on viisi terälehtimäistä, enemmän tai vähemmän yhteen kasvanutta kehälehteä. Heteitä on viisi ja ne kiinnittyvät tyvestään kehään, lisäksi on yksi enemmän tai vähemmän huppumainen joutohede. Sikiäimen pohjaistukassa on kolme siemenaihetta. Hedelmä on mehevä, lohkohedelmä tai luumarja, ja sijaitsee tukevan ja pidentyneen perän päässä. Luumarjassa on kussakin lokerossa yksi kova kivi.
Levinneisyys

Helikoniat ovat kotoisin enimmäkseen trooppisesta Amerikasta. Muutama laji kasvaa Sulawesin saarelta Tyynenmeren saarille ulottuvalla alueella.
Luokittelu

Helikonialajeja on 100–200 luokittelijasta riippuen. Suomeksi nimetyt lajit ovat laikkuhelikonia (Heliconia bihai) ja kirjohelikonia (Heliconia psittacorum).
Aiheesta muualla

Levinneisyyskartta: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/maps/heliconiaceaemap.gif
Lajiluettelo: http://www.theplantlist.org/tpl1.1/search?q=Heliconia
Hattulammi (Ruovesi)

| Hattulammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Ruovesi
Koordinaatit:  61°59′15″N, 23°52′15″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Paloveden alue (35.32)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  35.323.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  182,7 m  
Rantaviiva:  0,951 km  
Pinta-ala:  2,718 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiHattulammi 
Hattulammi  on Pirkanmaalla Ruovedellä Pihlajalahden kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,7 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Paloveden alueella (35.32), jonka Nenos-Kieringan valuma-alueeseen (35.323) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 182,7 metriä mpy.
Luontoarvoja

Lampi sisältyy Helvetinjärven kansallispuistoon ja se sijaitsee sen eteläpuolella.
Herttoniemen Toverit

| Herttoniemen Toverit |
| --- | --- |

Perustettu:  1921
Kaupunki:  Helsinki
Sarja:  Kolmonen (2018)
Päävalmentaja:  Antti Roine
Infobox OKNimi-testi OK: 
Herttoniemen Toverit (HerTo) on helsinkiläinen vuonna 1921 perustettu jalkapalloseura.
HerTon naisten edustusjoukkue pelasi SM-sarjassa vuosina 1985–1992. Se voitti pääsarjaurallaan kolme hopeaa ja kaksi pronssia. Suomen Cupin Herttoniemen Toverit voitti kolmesti peräkkäin vuosina 1987–1989. Kauden 1992 päätteeksi HerTo luopui sarjapaikastaan talousvaikeuksien vuoksi.
Miehissä HerTo ei ole pelannut kolmella korkeimmalla sarjatasolla. Kaudella 2018 seuran sarjataso on Suomen Palloliiton Uudenmaan piirin Kolmonen, jossa HerTo pelannee pääosan kotiotteluistaan Myllypuron nurmikentällä. Seuran pieni, mutta uskollinen faniryhmä tunnetaan nimellä Hertonomit.
Honoré III

| Honoré III |
| --- | --- |
 
Monacon ruhtinas
Valtakausi:  7. marraskuuta 1733 – 19. tammikuuta 1793
Edeltäjä:  Jaakko I
Seuraaja:  Honoré IV

Syntynyt:  10. marraskuuta 1720 Pariisi, Ranska
Kuollut:  21. maaliskuuta 1795 (74 vuotta) Pariisi, Ranska
Puoliso:  Maria-Caterina di Brignole-Sale
Lapset:  Honoré IV Joseph
Koko nimi:  Honoré Camille Léonor Grimaldi de Goyon de Matignon
Suku:  Grimaldi
Isä:  Jaakko I
Äiti:  Louise Hippolyte
Uskonto:  roomalaiskatolilainen
Honoré III, koko nimeltään Honoré Camille Léonor Grimaldi de Goyon de Matignon, (10. marraskuuta 1720 – 21. maaliskuuta 1795) oli Monacon ruhtinas lähes kuusikymmentä vuotta vuosina 1733−1793. Hän oli Jaakko I:n ja Louise Hippolyten vanhin aikuisikään elänyt poika. Hänen veljensä, Antoine, oli kuollut jo puolivuotiaana.
Aika prinssinä ja ruhtinaana

Honoré muutti 20. toukokuuta 1732 isänsä luo Hôtel Matignoniin (nykyiseen Ranskan pääministerin virka-asuntoon) Pariisiin ja pysyi siellä vaikka hänet julistettiin 1733 Monacon ruhtinaaksi. Yhteydenpitäjänä ja Monacon eräänlaisena sijaishallitsijana toimi 1732–1784 Antoine Grimaldi, ruhtinas Antoine I:n ja tanssija Élisabeth Dufortin poika. Tilanne pysyi samanlaisena Antoinen kuolemaan 1784 asti. Tällöin Honoré III oli jo 64-vuotias. 
Kansalliskokous otti vallan Monacossa 19. tammikuuta 1793 ja Monacosta tuli osa Ranskaa 24. helmikuuta 1793.
Vaikka Honoré oli liberaali hallitsija ja avoin vallankumouksellisille aatteille, hänet vangittiin 20. syyskuuta 1793. Kun hänet vapautettiin vuotta myöhemmin, hän oli henkisesti raunioina ja hänen omaisuutensa oli otettu haltuun.
Perhe

Honoré meni naimisiin Maria-Caterina di Brignole-Salen (k. 1813) kanssa vuonna 1751. He saivat sai kaksi lasta, tulevan ruhtinaan Honoré IV:n, ja Joseph Grimaldin (10. syyskuuta 1763 - 28. kesäkuuta 1816). Pariskunta erosi vuonna 1770, ja Marie-Catherine avioitui prinssi de Condén kanssa vuonna 1798.
Himojen puutarha (sävellys)

Himojen puutarha, fantasia per orchestra, on Herman Rechbergerin sävellys vuodelta 1977. Hän sai siitä Teoston 1. palkinnon.
Rechberger on soveltanut siinä renessanssin piirteitä.
Sävellys on levytetty
esittäjä Itävallan radion sinfoniaorkesteri, Fuga 3022 1983
HMS Ramillies (07)

| HMS Ramillies |
| --- | --- |
 HMS Ramillies

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  William Beardmore and Company, Dalmuir, Skotlanti
Kölinlasku:  12. marraskuuta 1913
Laskettu vesille:  12. kesäkuuta 1916
Palveluskäyttöön:  1. syyskuuta 1917
Loppuvaihe:  romutettu 1949
Tekniset tiedot
Uppouma:  28 000 t (standardi) 31 200 t (max)
Pituus:  190 m
Leveys:  27 m 31 m (torpedovöillä)
Syväys:  8,5 m
Koneteho:  40 000 shp (30 MW)
Nopeus:  23 solmua 1917 torpedovyön lisäämisen jälkeen 21 solmua 1939: 18 solmua
Miehistöä:  997 - 1 146
Aseistus
Aseistus:  8 × BL 15" (381 mm) Mk I -tykkiä 14 × BL 6" (152 mm) Mk XII -tykkiä 2 × 3" (76 mm) tykkiä 4 × 47 mm tykkiä 4 × 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Ramillies (viirinumero 07) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1916 vesillelaskettu Revenge-luokan taistelulaiva, joka otti osaa kumpaankin maailmansotaan ja romutettiin vuonna 1948.
Valmistus

Alus tilattiin osana vuoden 1913 laivasto-ohjelmaa William Beardmore and Companyn telakalta Skotlannin Dalmuirista, missä köli laskettiin 12. marraskuuta 1913. Alus laskettiin vesille 12. kesäkuuta 1916 ja otettiin palvelukseen 1. syyskuuta 1917. Alus valmistui lokakuussa. Aluksen palveluskäyttöön ottaminen viivästyi, koska vesille laskun yhteydessä aluksen pohja vaurioitui. Alus jouduttiin hinaamaan vaikeissa olosuhteissa Mersey-jokea pitkin korjattavaksi Cammell Lairdin telakalle.
Samoin käyttöönottoa viivästytti kasvanut huoli sukellusveneistä ja hävittäjistä laukaistujen torpedoiden vaikutuksista ja alukseen päätettiin jo rakennusaikana rakentaa torpedovyöt. Näiden korjausten ja muutostöiden seurauksena sekä työvoiman siirto HMS Repulsen työmaalle aiheuttivat viiveet aluksen käyttöönotossa.
Palvelus

Palvelukseen oton jälkeen alus liitettiin toukokuussa 1917 1. taistelulaivaviirikköön, jossa se palveli koko ensimmäisen maailmansodan.
Britannian ja Turkin välinen ristiriita aiheutti 1920 aluksen siirtämisen Marmaranmerelle. Alus siirrettiin Atlantin laivaston 2. taistelulaivaviirikköön 1924. Vuoden 1926 yleislakon aikana alus toimi muonavarastona Mersey-joella yhdessä HMS Barhamin kanssa. Alus palasi Välimeren laivastoon saman vuoden lopulla.
Palestiinan rauhattomuudet 1929 aiheuttivat aluksen siirtämisen alueelle.
Alukselle tehtiin modernisointitöitä kesäkuusta 1932 elokuuhun 1934 Plymouthissa.
Palvelus > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan syttyessä 1939 Ramillies kuului Kotilaivastoon ja toimi Pohjois-Atlantilla saattuetehtävissä. Se oli Islannin, Norjan ja Skotlannin välisellä merialueella 31. elokuuta – 7. syyskuuta tehtävänään estää saksalaisten kauppalaivojen paluu kotisatamiin. Vuoden lopulla alus saattoi joukkojenkuljetusaluksia Aleksandriaan ja lokakuussa sen asemapaikkana oli Gibraltar.
Amiraliteetti sai tiedon saksalaisen taskutaistelulaiva Admiral Graf Speen purjehduksesta eteläisellä Atlantilla ja Intian valtamerellä Lourenco Marquesin edustalla 16. marraskuuta.  Taistelulaiva sai käskyn siirtyä Adeniin ja muodostaa yhdessä taistelulaiva HMS Malayan ja lentotukialus HMS Gloriousin kanssa Force J:n. Force J lähetettiin tuhoamaan Admiral Graf Spee, joka purjehti takaisin Atlantille ja tapasi kohtalonsa taistelussa La Plata -joen suulla Force H:n risteilijöiden HMS Ajax ja HMNZS Achilleksen, joita tuki Force G:n HMS Exeter, kanssa.
Vuoden 1939 lopulla Ramillies sai käskyn purjehtia itään Intian valtamerelle. Miehistön jäsenenä aluksella oli Hänen kuninkaallinen korkeutensa Prinssi Philip. Alus vieraili Uudessa-Seelannissa jouluna ja saattoi 13 000 uusiseelantilaista sotilasta kuljettaneen saattueen Wellingtonista Sueziin 6. tammikuuta – 12. helmikuuta 1940. Alus saattoi 15. huhtikuuta – 7. toukokuuta australialaisia joukkoja kuljettaneen saattueen Melbournesta Sueziin.
Italian liityttyä sotaan kesäkuussa 1940 taistelulaiva siirrettiin Välimerelle osaksi amiraali Andrew Cunninghamin Force D:tä Aleksandriassa. Yhdessä sisaraluksensa HMS Royal Sovereignin kanssa se saattoi saattueen Aleksandriasta Maltalle 27.–30. kesäkuuta. Ramillies osallistui Bardian ja Fort Capuzzon pommitukseen 16.–18. elokuuta. Paluumatkalla se joutui italialaisen pommikoneen maaliksi, mutta siihen ei osunut.
Alus saattoi saattueen Aleksandriasta Maltalle 8.–14. lokakuuta. Paluumatkalla aluksen kimppuun hyökkäsi kahdeksan italialaista torpedovenettä. Ramillies ei kärsinyt tappioita, mutta se upotti kolme hyökkäävistä veneistä ja vaurioitti neljää.
Taistelulaiva saattoi saattueen Aleksandriasta Kreetalle 25.–28. lokakuuta ja 10.–13. marraskuuta saattuetehtävässä Aleksandriasta Maltalle ja sitten taas Kreetalle. Viimeisellä matkalla vihollisen sukellusvene laukaisi torpedon kohti Ramilliesia, mutta ei osunut.
Amiraali Andrew Cunninghamin johtama hyökkäys Taranton laivastotukikohtaan 11. marraskuuta vähensi italialaisten taistelulaivojen aiheuttamaa uhkaa Välimerellä ja Cunningham saattoi lähettää kaksi vanhaa ja hidasta taistelulaivaansa, Ramilliesin ja Malayan, Pohjois-Atlantin saattueiden suojaksi ja samalla vapauttaa saattuehävittäjät Välimerellä näiden suojaamisesta.
Alus purjehti länteen suojaten neljän kauppalaivan saattuetta Maltalle marraskuun lopulla 1940. Puolessa matkassa se irrottautui saattueesta ja matkasi edelleen kohden länttä, liittyen risteilijöihin HMS Berwick ja HMS Newcastle. Alukset purjehtivat Sisilian kapeikon kautta. Tämän purjehduksen aikana laivat ottivat osaa Spartiventon taisteluun, jonka aikana Ramillies ampui useita laukauksia pääaseillaan saamatta aikaiseksi mitään ja Berwick vaurioitui.
Palvelus > Pohjois-Atlantti

Englantiin paluun jälkeen alus liitettiin Atlantin saattueiden suojaksi. Alus lähti ensimmäiseen tehtäväänsä 12. tammikuuta 1941 saattamaan 40 000 sotilaan saattuetta Kapkaupungin kautta Lähi-itään.
Taistelulaivan ollessa saattamassa saattuetta HX106 Halifaxista Liverpooliin Saksan laivaston taisteluristeilijät Scharnhorst ja Gneisenau löysivät saattueen 8. helmikuuta. Scharnhorstin päällikkö lupautui vetämään Ramilliesin pois saattueen luota, jotta Gneisenau voisi tuhota sen. Tähän ei kuitenkaan saksalaisen osaston komentaja vara-amiraali Günther Lütjens kuitenkaan suostunut, koska häntä oli kielletty taistelemasta raskaiden 15 tuuman tykein varustettujen pinta-alusten kanssa. Tosiasiassa riski olisi ollut vähäinen, koska Scharnhorst oli paljon Ramilliesia nopeampi ja sen tykkien kantama oli suurempi, vaikka ne olivatkin kevyempiä. Saksalaiset poistuivat saattueen luota, mutta ilmoittivat siitä sukellusveneille, jotka upottivat muutaman aluksen saattueesta.
24. toukokuuta Ramillies oli Cape Farewellin eteläpuolella Grönlannin tuntumassa suojaamassa saattuetta HX127 Halifaxista. Saattueeseen kuului 57 kauppalaivaa sekä saattajat Kanadan laivaston hävittäjä HMCS Ottawa, Intian laivaston sluuppi HMIS Sutlej, Town-luokan hävittäjä HMS Salisbury, saattuehävittäjä HMS Hambledon, korvetit HMS Larkspur ja HMS Begonia sekä pienempiä aluksia. Saksalainen taistelulaiva Bismarck oli murtautunut Pohjois-Atlantille ja oli upottanut matkalla taisteluristeilijä HMS Hoodin. Mikäli Bismarck olisi jatkanut purjehdustaan saattuereittejä kohti olisi alus ollut ainoa este saattueiden ja tuhon välillä. 24. toukokuuta amiraliteetti määräsi taistelulaivan jättämään saattueensa ja estämään Bismarckin pääsyn laivareitille. Bismarck oli kuitenkin saanut vaurioita taistelussa ja oli purjehtimassa kohti Ranskaa korjattavaksi.
Palvelus > Intian valtameri

Ramillies määrättiin maaliskuussa 1942 osaksi amiraali James Somervillen laivasto-osastoa, joka koottiin lähetettäväksi Intian valtamerelle suojaamaan Intian reittiä. Osastoon määrättiin kaksi lentotukialusta ja kolme vanhaa Revenge-luokan taistelulaivaa. Osaston onneksi se ei kohdannut Japanin laivastoa, joka vetäytyi alueelta aiheutettuaan liittoutuneille lentotukialuksen ja useiden pienempien alusten menetyksen.
Toukokuussa alus lähetettiin tukemaan maihinnousua Madagaskarille (Operaatio Ironclad). Keisarillisen Japanin laivaston sukellusveneen I-10:n tiedustelulentokone havaitsi taistelulaivan ankkurissa Diego Suarezin satamassa. Koneen havaitsemisen jälkeen aluksen paikkaa vaihdettiin. Japanilaiset sukellusveneet I-16 ja I-20 lähettivät kuitenkin matkaan pienoissukellusveneet, joista luutnantti Saburo Akedan komentama onnistui läpäisemään sataman puolustuksen ja laukaisemaan torpedonsa, joista toinen vaurioitti pahoin Ramilliesia kello 20:25 ja toinen upotti tankkeri British Loyaltyn kello 21:20. Korvetit HMS Genista ja HMS Thyme pudottivat syvyyspommeja, mutta sukellusvene kykeni rantautumaan ja luutnantti Akeda sekä puosu Masami Takemoto pakenivat maihin, missä he kuolivat tulitaistelussa merijalkaväkeä vastaan.
Japanilaiset raportoivat taistelulaivan upottamisesta, mutta alus hinattiin  Durbaniin korjattavaksi ja se palasi Plymouthiin telakalle elokuussa 1942 omin voimin. Kesäkuussa 1943 se palasi korjattuna palvelukseen.
Palvelus > Normandia

Ramillies kuului 6. kesäkuuta 1944 Normandian maihinnousun tulitukiosastoon. Aluksen alueeksi oli määrätty Sword Beach eli itäisin maihinnousualue, jossa erityisenä tehtävänä oli tuhota Bernevillen patteri. Se onnistui tehtävässään ja maihinnousu onnistui suunnitellusti. Ensimmäisen päivän aikana se joutui myös kahden saksalaisen hävittäjän hyökkäyksen kohteeksi, mutta laukaistut torpedot eivät osuneet. Lisäksi taistelulaiva tuhosi 4 ja 6 tuuman apuaseillaan osaston E-veneitä. Illalla alus palasi Portsmouthiin täydentämään ammuksia ja huoltoon.
Normandina rannikolle alus palasi 8. kesäkuuta tuhoten toisen 6 tuuman rannikkopatterin ja tulitti seuraavana päivänä tulenjohtajan johtamana panssarivaunuja, tykkejä, jalkaväkikeskittymiä ja moottoriajoneuvoja menestyksekkäästi estäen saksalaisten vastahyökkäykset alueella. Alus joutui myös E-veneiden hyökkäyksen kohteeksi, minkä se torjui omalla tulella.
Alus tulitti 10. kesäkuuta kaukana sisämaassa olevaa rautatieristeystä lähellä Caenia ja uudelleen seuraavana päivänä samoin kuin panssariyhtymää, jossa sen tuli aiheutti merkittäviä tappioita. Alus kärsi lieviä vaurioita syöksypommittajan pudottamasta lähelle osuneesta pommista 12. kesäkuuta.
Saksalainen liikkuva patteri ampui 32 laukausta kohti alusta 15. kesäkuuta. Laukauksista kaksi osui ja yksi miehistön jäsen haavoittui laivalla. Tulituksen seurauksena alus siirtyi kantaman ulkopuolelle ja tulitti saksalaista patteria tuhoten sen seuraavien päivien kuluessa.
Normandian maihinnousun aikana taistelulaiva ampui 1 002 kappaletta 15 tuuman kranaatteja, mitä pidetään suurimpana ammusmääränä, minkä yksi alus on ampunut yhdessä operaatiossa. Alus osallistui tulitukitehtävään vielä maihinnousussa Etelä-Ranskaan (operaatio Dragoon) tuhoten Toulonin satamaa suojaavat patterit.
Sodan jälkeen

Reserviin taistelulaiva siirrettiin 31. tammikuuta 1945 Portsmouthissa ja sitä käytettiin majoitusaluksena. Alus myytiin 1946 ja romutettiin 1949.
Aluksen päälliköt

kapteeni Harold T Baillie-Grohman 5. tammikuuta 1939 - 27. marraskuuta 1940
kapteeni Arthur D Read
kapteeni John Egerton Broome 1945-1946
Aiheesta muualla

Royal Navy History, HMS Ramillies, Institute of Naval History (englanniksi)
Maritimequest HMS Ramillies kuvissa (englanniksi)
The H.M.S. Ramillies Association (englanniksi)
Revenge-luokan taistelulaivat
Laivasto-osastot Normandian maihinnousussa
Henri-Chapelle

| Henri-Chapelle Hendrik-Kapelle Heinrichskapelle Hinri-Tchapele Kapäl |
| --- | --- |
 Henri-Chapelle
 Koordinaatit: 50°41′N, 5°56′E 
Valtio:  Belgia
Maakunta:  Liège
Arrondissementti:  Verviers
Kunta:  Welkenraedt
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  4841
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Henri-Chapelle (holl. Hendrik-Kapelle, saks. Heinrichskapelle, valloniksi Hinri-Tchapele, luxemburgiksi Kapäl) on kylä Belgian Vallonian alueella Liègen maakunnassa Welkenraedtin kunnassa.
Gulp-joki virtaa Henri-Chapellen alueella.
Henri-Chapellen nähtävyyksiä ovat muun muassa Baelenin linna, Ruyffin linna ja Pyhän Yrjön kirkko. Kirkko edustaa goottilaista tyyliä, mutta sen tornit ovat romaaniset. Henri-Chapellessa sijaitsee myös sotilashautausmaa, joka on toisessa maailmansodassa kaatuneiden amerikkalaisten sotilaiden hautausmaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henri-Chapelle Wikimedia Commonsissa
Pyhän Yrjön kirkko Henri-Chapellessa.
Himoinen

Himoinen oli Vuoden kylä 1998.
Himoinen on Vehmaalla sijaitseva kylä, joka on seututie 194:n varrella noin kahdeksan kilometrin päässä kunnan keskustaajamasta Vinkkilästä. Kylään ulottuvan Isosalmen pohjukassa sijaitsevat pienvenesatama, uimaranta sekä paikallisen kyläyhdistyksen ylläpitämä rantasauna.
Vuonna 1998 Himoinen valittiin Varsinais-Suomen Vuoden kyläksi. Nimistöntutkija Saulo Kepsun mukaan kylän nimen taustalla on esikristillinen ”himo”-alkuinen tai -loppuinen henkilönnimi.
Henri-Georges Clouzot

Henri-Georges ja Vera Clouzot 1953.
Henri-Georges Clouzot [kluzo] (20. marraskuuta 1907 Niort – 12. tammikuuta 1977 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja.
Clouzot’lle myönnettiin Venetsian elokuvajuhlien Kultainen leijona 1949 ja Berliinin elokuvajuhlien Kultainen karhu 1953. Hän sai vuonna 1953 Cannesin Grand Prix’n (nykyisen Kultaisen palmun edeltäjä) ja vuonna 1956 tuomariston erikoispalkinnon. Hän oli vuonna 1956 toistamiseen ehdolla Kultaisen palmun saajaksi.
Clouzot syntyi Niortissa ja kuoli 69-vuotiaana Pariisissa. Hän oli vuosina 1950–1960 naimisissa näyttelijä Véra Clouzot’n kanssa.
Clouzot’n tunnetuimpia elokuvia ovat L’assassin habite au 21 (1942), Korppi (1943), Kolmas aste (1947), Pelon palkka (1953), Pirulliset (1955), Picasso – arvoitus (1956) ja Kahlitut (1968).
Aiheesta muualla

Henri-Georges Clouzot Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Henri-Georges Clouzot Hannu Salmen elokuvablogissa
Clouzot Kino Klassikossa - Yle