stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Riian asema (Moskova)
Aiheesta muualla

Moskovan Riian asemasta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (moscow.ru)
Moskovan matkustustiedote: varovaisuutta asemilla! (Arkistoitu – Internet Archive) (formin.fi)
Aseman sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (rizhsky.dzvr.ru)
Venäjän rautateiden matkustajaliikenteen sivut, sis. aikatauluhaku (venäjäksi) (rzd.ru)
Aikatauluhaku Москован Valko-Venäjän asemalle (englanniksi) (poezda.net)
Lähiasemien kaavio Riian asemalta lähdettäessä (venäjäksi) (pass.rzd.ru)
Rautatiekarttaa Moskovan seudusta ja läntisestä Venäjästä parovoz.com. Arkistoitu 4.12.2012. Viitattu 25.10.2011. (englanniksi), (venäjäksi) (parovoz.com)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| n k Moskova |
| --- | --- | --- |
 Hallinnollinen jako  Liittovaltiokaupunki  Moskovan alue 
| Yleistä |  Historia Moskovan ruhtinaskunta  Vuoden 1918 kapina  |  |
| Maantiede |  Moskvajoki  Oka  Volga  Moskovan kanava  |  |
| Koulutus ja tiede |  Asevoimien yhteisakatemia  Ilmailuinstituutti  Moskovan valtionyliopisto  Teknillinen valtionyliopisto  Kansainvälisten suhteiden instituutti  Skolkovo  |  |
| Kulttuuri |  Elokuvajuhlat  Museot Asevoimien keskusmuseo  Kosmonautiikan museo  Kremlin asehuone  Kubinkan panssarimuseo  Leninin mausoleumi  RKK Energijan museo  Suuren isänmaallisen sodan museo  Tretjakovin galleria  Musiikki Konservatorio  Orkesteri  Teatteri Bolšoi-teatteri  Majakovski-teatteri  Teatteritaiteen akatemia  Puistot Bitsevskin puisto  Gorkin puisto  Ystävyydenpuisto  Urheilu Lokomotiv-keskusstadion  Lužniki  Megasport-urheilupalatsi  Novogorsk  Otkrytije Arena  VTB Arena  Dynamo Moskova Jalkapallo  Jääkiekko  Spartak Moskova Jalkapallo  Jääkiekko  TsSKA Moskova Jalkapallo  Jääkiekko  Koripallo  |  |
| Liikenne |  Šeremetjevo  Domodedovo  Vnukovo  Ramenskoje  Metro  Ratayhteydet Leningradin asema  Kazanin asema  Kurskin asema  Kiovan asema  Riian asema  Paveletsin asema  Savjolovon asema  Jaroslavlin asema  Valko-Venäjän asema  Tiet Lefortovon tunneli  Kehätie  M10  Volokolamskin valtatie  |  |
| Hallinnollinen jako |  Keskinen piirikunta  Pohjoinen piirikunta  Koillinen piirikunta Ostankino  Itäinen piirikunta Sokolniki  Kaakkoinen piirikunta Lefortovo  Petšatniki  Eteläinen piirikunta  Läntinen piirikunta  Luoteinen piirikunta  Zelenograd  Novomoskovski Moskovski  Štšerbinka  Troitsk  |  |
| Nähtävyydet |  Aleksanteri II:n patsas  Edelweiss  Eläintarha  Federation Tower  GUM  Hotelli Ukraina  Kotelnitšeskaja Naberežnaja  Kristus Vapahtajan katedraali  Lubjanka  Moskovan Kreml Arkkienkelin katedraali  Kahdentoista apostolin kirkko  Kristuksen syntymän kirkko  Kristuksen taivaaseenastumisen kirkko  Neitsyt Marian Ilmestyskirkko  Spasskaja-torni  Uspenskin katedraali  Novodevitšin nunnaluostari  Punainen tori Pyhän Vasilin katedraali  Riemukaari  Smolenskin tori  Štyki-muistomerkki  Työläinen ja kolhoosinainen  Valkoinen talo  Valtionkirjasto  Yleisvenäläinen näyttelykeskus  |  |
Savjolovon asema (Moskova)

| Savjolovon asema  Савёловский вокзал, Savjolovski vokzal |
| --- | --- |
 Savjolovon asema (2019)
Perustiedot
Sijainti:  55°47′39.9″N, 37°35′17.6″E
Osoite:  Savjolovskogo vokzala pl. 2 
Kunta:  Moskova
Valtio:  Venäjä
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Venäjän rautatiet
Lähijunat:  kymmeniä junia päivittäin 
Vaihtoyhteydet:  Moskovan metron asema Savjolovskaja, sisäänkäynti aseman edustalla
Ratapiha
Muut raiteet:  Moskovassa on yhdeksän päärautatieasemaa ratapihoineen. Näiden välillä voi olla useiden kilometrien etäisyydet.
 Käynti metroasemalle on Savjolovon rautatieaseman pääsisäänkäynnin vieressä. Kuva vuodelta 2002.
Savjolovon asema (ven. Савёловский вокзал,  Москва-Савёловская,  Savjolovski vokzal, Moskva-Savjolovskaja) on Moskovassa sijaitseva Venäjän rautateiden rautatieasema. Se luetaan tavallisesti yhdeksi kaupungin yhdeksästä päärautatieasemasta, vaikka asema palvelee ainoastaan lähijunaliikennettä.
Rautatieasema sijaitsee Moskovan ydinkeskustan luoteispuolella, 4,9 kilometriä Punaiselta torilta. Käynti Savjolovskaja-metroasemalle on heti rautatieaseman pääovien itäpuolella. Metroasema kuuluu Moskovan metrolinja 9:n (harmaa) reitistöön.
Rautatieasema on saanut nimensä Moskovasta 130 kilometriä pohjoiseen sijainneesta Savjolovon kylästä (Савёловo). Savjolovo on sittemmin sulautettu Volgan vastarannalla sijaitsevaan  Kimryn kaupunkiin, mutta rautatieaseman nimi on yhä Savjolovo.
Aiheesta muualla

Aseman sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (savelovsky.dzvr.ru)
Savjolovon aseman tietoja, mm. aseman pohjapiirros, aikataulut, lippumyymälän tiedot yms (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (moscow.ru)
Moskovan matkustustiedote: varovaisuutta asemilla! (Arkistoitu – Internet Archive) (formin.fi)
Venäjän rautateiden matkustajaliikenteen sivut, sis. aikatauluhaku (venäjäksi) (rzd.ru)
Rautatiekarttaa Moskovan seudusta ja läntisestä Venäjästä parovoz.com. Arkistoitu 4.12.2012. Viitattu 10.11.2011. (englanniksi), (venäjäksi) (parovoz.com)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| n k Moskova |
| --- | --- | --- |
 Hallinnollinen jako  Liittovaltiokaupunki  Moskovan alue 
| Yleistä |  Historia Moskovan ruhtinaskunta  Vuoden 1918 kapina  |  |
| Maantiede |  Moskvajoki  Oka  Volga  Moskovan kanava  |  |
| Koulutus ja tiede |  Asevoimien yhteisakatemia  Ilmailuinstituutti  Moskovan valtionyliopisto  Teknillinen valtionyliopisto  Kansainvälisten suhteiden instituutti  Skolkovo  |  |
| Kulttuuri |  Elokuvajuhlat  Museot Asevoimien keskusmuseo  Kosmonautiikan museo  Kremlin asehuone  Kubinkan panssarimuseo  Leninin mausoleumi  RKK Energijan museo  Suuren isänmaallisen sodan museo  Tretjakovin galleria  Musiikki Konservatorio  Orkesteri  Teatteri Bolšoi-teatteri  Majakovski-teatteri  Teatteritaiteen akatemia  Puistot Bitsevskin puisto  Gorkin puisto  Ystävyydenpuisto  Urheilu Lokomotiv-keskusstadion  Lužniki  Megasport-urheilupalatsi  Novogorsk  Otkrytije Arena  VTB Arena  Dynamo Moskova Jalkapallo  Jääkiekko  Spartak Moskova Jalkapallo  Jääkiekko  TsSKA Moskova Jalkapallo  Jääkiekko  Koripallo  |  |
| Liikenne |  Šeremetjevo  Domodedovo  Vnukovo  Ramenskoje  Metro  Ratayhteydet Leningradin asema  Kazanin asema  Kurskin asema  Kiovan asema  Riian asema  Paveletsin asema  Savjolovon asema  Jaroslavlin asema  Valko-Venäjän asema  Tiet Lefortovon tunneli  Kehätie  M10  Volokolamskin valtatie  |  |
| Hallinnollinen jako |  Keskinen piirikunta  Pohjoinen piirikunta  Koillinen piirikunta Ostankino  Itäinen piirikunta Sokolniki  Kaakkoinen piirikunta Lefortovo  Petšatniki  Eteläinen piirikunta  Läntinen piirikunta  Luoteinen piirikunta  Zelenograd  Novomoskovski Moskovski  Štšerbinka  Troitsk  |  |
| Nähtävyydet |  Aleksanteri II:n patsas  Edelweiss  Eläintarha  Federation Tower  GUM  Hotelli Ukraina  Kotelnitšeskaja Naberežnaja  Kristus Vapahtajan katedraali  Lubjanka  Moskovan Kreml Arkkienkelin katedraali  Kahdentoista apostolin kirkko  Kristuksen syntymän kirkko  Kristuksen taivaaseenastumisen kirkko  Neitsyt Marian Ilmestyskirkko  Spasskaja-torni  Uspenskin katedraali  Novodevitšin nunnaluostari  Punainen tori Pyhän Vasilin katedraali  Riemukaari  Smolenskin tori  Štyki-muistomerkki  Työläinen ja kolhoosinainen  Valkoinen talo  Valtionkirjasto  Yleisvenäläinen näyttelykeskus  |  |
Rasputin (laulukirja)

| Rasputin |
| --- | --- |
 Rasputin-laulukirjan 12. painos
Kirjailija:  PerinneSeura
Kieli:  Suomi
Genre:  laulukirja
Julkaistu:  1965
Sivumäärä:  260
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Rasputin (myös Raspu tai Raspuutin) on Tampereen yliopiston teekkareiden yhteinen laulukirja. Kirja on muovikantinen ja väriltään punavalkoinen. Kirjaa käytetään erityisesti sitseillä ja osana teekkareiden laulukulttuuria. Laulukirjasta on olemassa verkkoversio.
Laulukirjan 13. painos julkistetiin syksyllä 2024.
Laulukirjan julkaisun hallinnoi ja kustantaa teekkarien perinnekulttuuria vaaliva yhdistys PerinneSeura Ry.
Historia

Laulukirja Rasputinin ensimmäinen painos julkaistiin vuonna 1965, mutta tämän jälkeen lauluperinne katkesi muutamaksi vuosikymmeneksi. 80-luvulla sekä 90-luvun alussa Hervannan kampuksen teekkarit käyttivät laulumuistinsa tukena pääasiallisesti suomalaisten koneteekkareiden yhteistä laulukirja Wirsua. Vuonna 1995 julkaistu Rasputinin ”noin ensimmäinen” eli ensimmäinen moderni painos, jonka jälkeen uusia painoksia on julkaistu noin kahden vuoden välein.
Aiheesta muualla

Netti-Rasputin
Krasnojarskin rautatieasema

| Krasnojarskin rautatieasema  Станция Красноярск-Пассажирский |
| --- | --- |
 Krasnojarskin rautatieasema
Perustiedot
Lyhenne:  asemanumero 2038001
Sijainti:  56°00′20.2″N, 092°49′47.3″E
Osoite:  30 Julja ulitsa 1, Krasnojarsk
Kunta:  Krasnojarsk, Krasnojarskin aluepiiri
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  esimerkiksi Novosibirsk 762 km, Omsk 1 389 km, Tjumen 1 961 km, Perm-2 2 684 km, Nižni Novgorod 3 620 km, Vladimir 3 871 km, Moskovan Jaroslavlin asema 4 081 km, Pietarin Laatokan asema 4 377 km
Avattu:  1896
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  runsaasti, esimerkkejä: Alder (Sotši), Anapa, Blagoveštšensk, Groznyi, Habarovsk-1, Irkutsk, Jekaterinburg, Kirov, Minsk, Moskova (Jaroslavlin asema) tai (Kazanin asema), Kemerovo, Nižni Novgorod, Novosibirsk, Omsk, Peking, Penza, Perm-2, Pietari (Laatokan asema), Tjumen, Tomsk, Tšeljabinsk,  Tšita-2, Ulan-Ude, Ulaanbaatr, Ussurijsk, Vladimir, Vladivostok, Volgograd
Lähijunat:  kyllä
Asemarakennus
Rakennettu:  1961
Lipunmyynti:  ma-su 7:45–19:30, tauko kello 11-12
 Krasnojarskin asema ratapihan ylikulkusillalta nähtynä
Krasnojarskin rautatieasema (ven. Станция  Красноярск-Пассажирский,  Stantsija Krasnojarsk-Passažirski) Venäjän Krasnojarskin aluepiirin keskuksen, miljoonakaupunki Krasnojarskin  matkustajaliikenteen päärautatieasema.
Asema kuuluu Venäjän rautateiden Siperian radan keskeisimpiin rautatieasemiin.
Historiaa

Päätös Uralvuoriston itäreunalla sijaitsevan Tšeljabinskin ja Tyynenmeren rannalla sijaitsevan Vladivostokin välisen rataosuuden rakentamisesta tehtiin helmikuussa 1891. Hankkeen kokonaishinnaksi päätettiin tuolloin 350 miljoonaa sen ajan Venäjän ruplaa. Maaliskuussa 1891 tsaari Aleksanteri III allekirjoitti määräyksen, jolla hän kehotti kruununprinssi Nikolaita kertomaan Siperian radan rakentamishankkeesta paluumatkallaan kaukoidän maista. Nikolai käynnisti radan rakennustyöt virallisesti toukokuussa 1891 Vladivostokissa.
Radanrakennustyöt aloitettiin samaan aikaan hankkeen molemmista päistä. Osuus Tšeljabinskista Krasnojarskiin valmistui vuonna 1895. Ensimmäistä, Krasnojarskiin 6. joulukuuta 1895 saapunutta junaa oli vastaanottamassa juhlallisesti 26 000 asukasta. Radan jatko Irkutskiin valmistui elokuussa 1898.
Krasnojarskin ensimmäinen rautatieasema avattiin 1896 ja se oli silloin ensimmäinen toisen asemaluokan rakennus Siperian keskiosissa. Nykyinen asemarakennus on vuodelta 1961 ja sitä pidetään yhtenä Uralin alueen kauneimmista. Matkustajien odotushalli sijaitsee rakennuksen 2. kerroksessa.
Krasnojarsk ja muita artikkelissa mainittuja Venäjän kaupunkeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Krasnojarskin rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Krasnojarskin rautatieasema kartalla (venäjäksi) (yandex.ru)
Kaukojunien aikatauluja Krasnojarskin rautatieasemalle (rasp.yandex.ru) (venäjäksi)
Lähijunien aikatauluja Krasnojarskin rautatieasemalle (rasp.yandex.ru) (venäjäksi)
Aikatauluhaku Krasnojarskin  rautatieaseman kaukojunille (englanniksi) (poezda.net)
Venäjän rautateiden alueellinen tytäryhtiö Krasnojarskaja Železnaja Doroga (KŽD) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (kras.rzd.ru)
Kreeta Haapasalo

Kreeta Haapasalo Jyväskylän laulujuhlilla 1887.
Kreeta Haapasalo (o.s. Järvilä, 13. marraskuuta 1813 Kaustinen – 29. maaliskuuta 1893 Jyväskylä) oli suomalainen kanteleensoittaja ja kansanlaulaja.
Haapasalon syntymäajasta on useita tietoja, mutta hän syntyi ilmeisesti vuonna 1813 Kaustisella. Kuusivuotiaana hän alkoi opetella kanteleensoittoa naapurin isännän opastuksella ja myöhemmin Haapasalon veli rakensi hänelle oman soittimen. Haapasalo avioitui 22-vuotiaana vuonna 1837 Joonas Huntuksen kanssa. He saivat 11 lasta. Kaustisen lisäksi perhe asui Kälviällä, Vetelissä ja Halsuan Kalliokoskella. Myöhemmin Haapasalo asui myös Varkaudessa ja Jyväskylässä.
Aluksi Haapasalo kiersi soittamassa kannelta lähipitäjissä hankkiakseen lisäansioita perheen elättämiseen, mutta myöhemmin hän kiersi myös itse esiintymisen vuoksi. Ensimmäiset matkat lähikaupunkeihin Haapasalo teki vuonna 1849. Hänellä oli toisinaan matkoilla mukanaan myös miehensä ja osa lapsista. Myöhemmin hän esiintyi myös yhdessä tyttärensä Kreeta Sofia Räisäsen sekä sisarensa tyttärentyttären Sanna Purolan kanssa. Vuonna 1853 Haapasalo vieraili ensimmäisen kerran Helsingissä. Zachris Topelius kirjoitti hänestä Helsingfors Tidningar -lehteen, minkä ansiosta hän sai tunnettuutta säätyläisten piirissä. Helsingin matkalta jäi käyttöön myös perheen Vetelin asuinpaikasta juontuva sukunimi.
Haapasalo kiersi laulamassa ja soittamassa kannelta ympäri Suomea ja vieraili Pietarissa vuosina 1859 ja 1866 sekä Tukholmassa 1860. Kansanperinteen kerääjä Lilli Lilius kirjoitti ”Kantele-Kreetan” elämäkerran haastateltuaan tätä Varkaudessa vuonna 1887.
Haapasalo teki myös omia sävellyksiä, joista tunnetuimpia ovat Kleofas Immanuel Nordlundin sanoittama Kanteleeni, joka on myös evankelisen herätysliikkeen laulukirjassa Siionin kannel laulu  479 (sama säkeistö on myös Nordlundin laulussa "Oi minkä onnen autuuden", laulu 318, sen 5. säkeistö, samoin myös laulukirjassa Viisikielinen, numeroilla 177 ja 403), sekä Kreeta Haapasalon joululaulu. Jälkimmäisen ovat levyttäneet muun muassa Taru Valjakka ja Sakari Kukko. Sävellyksiä ovat tallentaneet myös Ilmari Krohn ja A. A. Borenius.
Haapasalon muistomerkkejä on Kaustisen kirkon edustalla (Ilmari Wirkkala 1954), Varkaudessa Pirtinniemen hautausmaan vieressä (1985) ja Jyväskylän vanhalla hautausmaalla. R. W. Ekman maalasi Haapasalon esiintymisistä yhteensä viisi maalausta, joista tunnetuin on vuonna 1868 valmistunut Kreeta Haapasalo soittaa kannelta talonpoikaistuvassa.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Kreeta Haapasalo on Wikiaineistossa
Kreeta Haapasalon sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Wäinö Kolkkala : Kreetta Haapasalon muisto, Aamulehti, 10.04.1938, nro 97, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana
Urho Kekkosen elämäkerta

| Urho Kekkonen |
| --- | --- |
 Urho Kekkonen vuonna 1975.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. syyskuuta 1900 Pielavesi, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 31. elokuuta 1986 (85 vuotta) Helsinki, Suomi
Urho Kaleva Kekkonen (3. syyskuuta 1900 Pielavesi – 31. elokuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja kahdeksas Suomen tasavallan presidentti. Hän oli tasavallan istuva presidentti yhtäjaksoisesti vuodesta 1956 alkuvuoteen 1982, yli 25 vuoden ajan. Viimeinen presidenttikausi jäi kesken sairauden takia.
Kekkonen on Suomen historian pitkäaikaisin presidentti. Hän on ensimmäinen, joka toimi tasavallan presidenttinä kaksi kokonaista kautta ja ainoa, joka on valittu toimeensa useammaksi kuin kahdeksi kaudeksi. Ennen presidenttiyttään Kekkonen toimi muun muassa oikeusministerinä, eduskunnan puhemiehenä sekä viiden hallituksen pääministerinä, ja ennen poliittista uraansa hän oli poliisi, juristi ja yleisurheilija.
Kekkosta on pidetty taktisesti taitavana reaalipoliitikkona. Hänen kaudellaan Suomi pysyi Euroopan länsiryhmässä Neuvostoliiton paineesta huolimatta. Toisaalta Kekkonen on saanut arvostelua pitkän valtakauden varmistamisesta idän suhteiden avulla ja usein kovaotteisesta vallankäytöstä sisäpolitiikassa. Vuonna 2004 järjestetyssä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Urho Kekkonen sijoittui kolmanneksi 57 456 äänellä edellään Carl Gustaf Emil Mannerheim ja Risto Ryti.
Sukutausta

Kekkoset ovat vanha savolainen suku. Urho Kekkosen varhaisimmat tunnetut esi-isät asettuivat Savon seudulle mahdollisesti jo ennen 1500-lukua. On epäselvää, mistä Kekkoset ovat saapuneet Savoon. Koska Kekkosia tiedetään muinoin eläneen Karjalankannaksella ainakin Muolaassa ja Valkjärvellä, on arveltu, että he ovat lähtöisin Karjalasta. Urho Kekkonen itse piti mahdollisena myös sitä, että Kekkoset saattavat olla lähtöisin läntisestä Suomesta, esimerkiksi Hämeestä, missä on jo 1400-luvulta lähtien ollut Kekkosten nimeen liittyviä paikannimiä.
Kekkosen varhaisin nykyisin nimeltä tunnettu esi-isä oli hänen isoisoisoisoisoisoisoisänsä Tuomas Kekkonen (syntynyt noin 1630), joka mainitaan ensimmäisen kerran pieksämäkeläisissä asiakirjoissa 1673. Hän oli mahdollisesti kotoisin joko Kangasniemeltä tai Joroisista.
Urho Kekkosen esivanhemmat sekä äidin että isän puolelta aina kahdenteentoista sukupolveen saakka olivat kaikki vanhojen itäsuomalaisten talonpoikaissukujen jälkeläisiä. Kekkosen suku isän puolelta oli kaskimaiden valtaajia ja äidin puolelta omilla maillaan pysynyt talonpoikaissuku. Isoisä Eenokki, Urho Kekkosen isän isä, kuului kuitenkin 1800-luvulla kasvaneeseen tilattomien ryhmään ja hankki elatuksensa tilapäistöillä ja renkinä.
Palveltuaan eri taloissa Eenokki Kekkonen vei vihille Anna-Liisa Koskisen. Heille syntyi kolme poikaa, jotka saivat nimet Taavetti (s. 1865), Juho (s. 1873) ja Alpertti (s. 1875). Juho Kekkonen, Koivujärven Vainikan talon mäkitupalaisen keskimmäinen poika oli Urho Kekkosen isä. Isoisä Aatu Pylvänäinen, Urho Kekkosen äidin isä, joka viljeli Kangasniemen Tarkkalan tilaa, avioitui kesällä 1878 16-vuotiaan Amanda Mannisen kanssa. Heidän lapsensa, kolme tytärtä ja kaksi poikaa, olivat Emilia, Elsa, Siilas, Tyyne ja Eetu.
Isä Juho Kekkonen joutui tilattoman perheen poikana lähtemään metsätöihin ja päätyi vuonna 1898 tukkityömaalle Kangasniemelle. Siellä Kuvasmäen Tarkkalan talon sisarusparven vanhin tytär Emilia paimensi karjaa Haahkalan maiden rantalaitumilla. Samoilla rannoilla liikkuvassa tukkimiesporukassa liikkui myös Juho Kekkonen. Nuoret tutustuivat ja heidät vihittiin vuonna 1899. Pariskunta muutti Otavaan, mistä Juho Kekkonen oli saanut töitä Halla Oy:n Koivusahalla. Myöhemmin hän yleni metsätyönjohtajaksi ja tukkiasioitsijaksi.
Nuoripari siirtyi työmaan mukana Pielavedelle, mistä Juho Kekkonen vuokrasi savutuvan ja kamarin käsittävään torpan, jota hän vähitellen korjaili ja laajensi kunnolliseksi taloksi. Kuopion läänin henkikirjojen 1901–1905 mukaan Juho Kekkonen oli Pielaveden talon n:o 5 Niskalan torppari, eikä siten koskaan omistanut rakennusta. Hän rakensi tupaan savupiipun vähän ennen esikoispoikansa Urhon syntymää. Talon takana olevan kauniin lepikon takia taloa alettiin kutsua Lepikon torpaksi. Pihapiirissä sijaitsi savusauna, jossa Urho Kekkonen syntyi 3. syyskuuta 1900. Lepikon torpassa perhe asui kuusi vuotta ja Siiri-tytär syntyi vuonna 1904. Juho Kekkosen savotoiden mukana perhe muutti vuonna 1906 Kuopioon ja 1908 Lapinlahdelle. Tiukkaa oli, mutta puutetta ei kärsitty. Perheen kuopus Jussi syntyi vuonna 1910.
Lapsuus ja nuoruus

”Sain lahjaksi onnellisen lapsuuden” on Urho Kekkonen sanonut lapsuudestaan. Koulun Urho Kekkonen aloitti Lapinlahdella. Käytyään kolme vuotta kansakoulua hän sai pyrkiä Iisalmen yhteiskouluun. Iisalmesta muutettiin jo seuraavana vuonna Kajaaniin, minne vuosisadan vaihteessa oli perustettu saha ja selluloosatehdas. Isä Juho pääsi Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön tukkiasioitsijaksi ja niin syksyllä 1911 Urho siirtyi Kajaanin Yhteiskoulun toiselle luokalle. Hän oli luokan nuorin oppilas. Hän ei ollut mallioppilas, vaan kuriton ja vallaton. Yläluokilla hän oli koulun toverikunnan johdossa ja toimitti sen lehteä Mielikkiä ja sai vuosijuhlissa harjoitella puheiden pitämistä. Hän luki myös innokkaasti historian ja kaunokirjallisuuden teoksia. Hän sai myös 12-vuotiaasta alkaen olla mukana isänsä uittotyömailla.
Urho Kekkonen oli jo nuoresta pitäen innokas kirjoittaja. Ensimmäiset tekstit ilmestyivät vuoden 1914 puolella. Niitä julkaisi kaupungin vanhasuomalainen sanomalehti Kaikuja Kajaanista. Seuraavana vuonna hän suomensi käyttämänsä nimimerkin Esaias Ranstakan Kohennuskepiksi ja alkoi kirjoittaa kaupungin vanhimpaan lehteen, nuorsuomalaiseen Kajaanin Lehteen. Myöhemmin Kekkonen alkoi käyttää koulutovereidensa keksimiä nimiä Känä ja Urho Sorsimo.
Vanhemmilla oli varaa kouluttaa poikansa ylioppilaaksi. Kekkosella oli kaksi nuorempaa sisarusta: vakuutusvirkailijana myöhemmin toiminut Siiri Kekkonen (1904–1969) ja majuri, toimitusjohtaja Uuno Johannes (Jussi) Kekkonen (1910–1962).
Vuonna 1949, kun Kekkosesta ryhdyttiin toden teolla tekemään presidenttiä, Lepikon torpan valokuvasta retusoitiin savupiippu pois tarkoituksena esittää Kekkonen ”savupirtin poikana” ja luotiin muutenkin tarpeelliseksi katsottu kuva Kekkosesta kansan syvistä riveistä nousseena ”sivistyneenä jätkänä”.
Lukiolaisena Kekkonen liittyi Kajaanin suojeluskuntaan ja osallistui Suomen sisällissotaan Kajaanin sissirykmentin mukana valkoisten joukoissa. Hän osallistui Kuopion ja Varkauden valtauksiin, Mäntyharjun rintaman ja Viipurin taisteluihin sekä johti sodan loppuvaiheessa Haminassa yhdeksän punaisen teloittamista.
Kekkonen kaljuuntui suhteellisen nuorella iällä. Tämän väitettiin johtuneen siitä, että hänen ollessaan vähän toisella kymmenellä perheen vuokraemäntä Kajaanissa antoi hänelle niin kovaa tukkapöllyä.
Urheilu-ura

Kekkonen oli nuorena miehenä kansallisen huipputason yleisurheilija. Vuonna 1924 hän voitti vauhdittomien hyppyjen SM-kisoissa korkeushypyn ja kolmiloikan. Saman vuoden Kalevan kisoissa hän voitti korkeushypyn ja sijoittui toiseksi sivulajissaan 100 metrin juoksussa. Korkeushypyssä Kekkonen saavutti lisäksi kolme pronssia Kalevan kisoissa vuosina 1923, 1927 ja 1928. Hänen hallussaan oli vauhdittoman kolmiloikan Suomen ennätys (972 cm). Kekkosen muita henkilökohtaisia ennätystuloksia olivat korkeushypyn 185 cm, kolmiloikan 14,06 metriä ja 100 metrin juoksun 11,0 sekuntia.
Urheilijanuransa jälkeen Kekkonen toimi Suomen Olympiakomitean ja Suomen Urheiluliiton (SUL) johdossa. Vuoden 1932 olympiakisoissa Los Angelesissa Kekkonen toimi Suomen olympiajoukkueen johtajana. Kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF puheenjohtajanaan ruotsalainen Sigfrid Edström sulki näiden kisojen aikana Paavo Nurmen kisoista ammattilaissyytösten vuoksi. Kekkonen taisteli sinnikkäästi ja jopa ärsytystä herättävän jääräpäisestikin Nurmen osallistumisen puolesta. Seurauksena oli, että Suomen ja Ruotsin yleisurheilumaaottelut keskeytyivät useaksi vuodeksi. Riita leimautui vahvasti Edströmin ja Kekkosen väliseksi kiistaksi. Ansioistaan Suomen urheilun hyväksi Urho Kekkoselle myönnettiin Suomen urheilun suuri ansioristi vuonna 1950.