stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joe Walsh
Ura Eaglesissa

Walsh liittyi Eaglesin kitaristiksi vuoden 1975 joulukuussa korvaten Bernie Leadonin, joka oli eronnut yhtyeestä ollessaan tyytymätön yhtyeen musiikin siirtyessä kohti puhdaspiirteisempää rockia. Muu yhtye, etenkin Don Henley, piti Walshia liian vauhdikkaana persoonana Eaglesin jäseneksi, mutta tämä ei ollut enää esteenä Walshin liittyessä yhtyeeseen.
Walsh debytoi Eaglesin kitaristina yhtyeen viidennellä studioalbumilla Hotel California, joka julkaistiin vuoden 1976 joulukuussa. Albumin äänittäminen oli yhtyeelle konsertoimisen ohella hyvin raskasta ja vaikeaa ja kesti yli puolitoista vuotta ennen kuin albumi vihdoin valmistui. Albumin ensimmäinen single "New Kid in Town" julkaistiin 7. joulukuuta ja se nousi Yhdysvalloissa singlelistan kärkeen kuten myös itse albumi. Hotel Californian nimikkokappale nousi singlelistan kärkeen vuoden 1977 keväällä ja se ylitti Yhdysvalloissa kultalevyn myyntimäärän. Albumin kolmas single, Walshin, Glenn Freyn ja Don Henleyn kirjoittama "Life in the Fast Lane" nousi Yhdysvalloissa sijalle 11. Walsh myös lauloi albumin kappaleen "Pretty Maids All in a Row", josta on sittemmin tullut yksi Eaglesin suosituimmista kappaleista. Hotel California oli ehdolla yhteensä viiteen Grammy-palkintoon ja se voitti lopulta ehdokkuuksistaan kaksi.
Eaglesin basisti ja perustaja Randy Meisner erosi yhtyeestä vuonna 1977. Meisnerin korvasi Timothy B. Schmit, joka oli aiemmin korvannut Meisnerin basistina Poco-yhtyeessä tämän lähtiessä basistiksi Eaglesiin. Uusi kokoonpano äänitti seuraavan kahden vuoden ajan kuudetta Eagles-albumia The Long Run, jonka äänittäminen oli yhtyeelle vaikeampaa kuin Hotel Californian tuskaiseksi luonnehdittu äänitysprosessi. Albumi tuotti yhtyeelle kuitenkin hitit "I Can't Tell You Why" ja "The Long Run", ja yhtye voitti uransa neljännen Grammy-palkinnon kappaleella "Heartache Tonight".
Eagles hajosi yhtyeen jäsenten välisiin erimielisyyksiin vuonna 1980, mutta neljätoista vuotta myöhemmin palasi yhteen paluukiertueen ja livealbumin Hell Freezes Over merkeissä. Yhtye valittiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 1998 ja vuonna 2007 yhtye julkaisi tuoreimman studioalbuminsa Long Road Out of Edenin.
Vuonna 2011 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes luetteloi Walshin maailman kolmanneksi eniten ansaitsevaksi kitaristiksi 60 miljoonan dollarin vuosiansioillaan; hänen edelleen ylsivät tulojen määrässä ainoastaan Bon Jovin Richie Sambora 125 miljoonan dollarin tuloilla ja U2:n The Edge 195 miljoonan dollarin tuloillaan.
Yksityiselämä

Walsh avioitui vuonna 2008 Marjorie Bachin, näyttelijä Barbara Bachin siskon, kanssa. Hän on näin ollen muusikko Ringo Starrin lanko.
Vuonna 2010 Walsh haki lähestymiskieltoa 70-vuotiaalle naapurilleen Nassar Adhootille, joka oli Walshin mukaan käyttäytynyt uhkaavasti hänen henkilökohtaista avustajaansa kohtaan ja "uhannut ampua Walshin hengiltä". Adhootin mukaan Walsh oli rikkonut hänen omaisuuttaan. Adhoot sen sijaan oli hyökännyt Walshin tontille ja pahoinpidellyt hänen avustajansa puuhalolla. Adhoot joutui voimaan astuneen lähestymiskiellon ohella maksamaan noin 1300 euron asianajajakulut.
Walsh on aktiivinen radioamatööri ja hänet tunnetaan kansainvälisesti myös kutsumerkillään WB6ACU.
Diskografia > The James Gang

| Julkaistu | Levy |
| --- | --- |
marraskuu 1969: Yer' Album
lokakuu 1970: James Gang Rides Again
heinäkuu 1971: Thirds
joulukuu 1971: James Gang Live in Concert
Diskografia > Barnstorm

| Julkaistu | Levy |
| --- | --- |
lokakuu 1972: Barnstorm
kesäkuu 1973: The Smoker You Drink, the Player You Get
Diskografia > Eagles

| Julkaistu | Levy |
| --- | --- |
joulukuu 1976: Hotel California
lokakuu 1979: The Long Run
marraskuu 1980: Eagles Live
marraskuu 1994: Hell Freezes Over
lokakuu 2007: Long Road Out of Eden
Diskografia > Soolotuotanto

| Julkaistu | Levy |
| --- | --- |
joulukuu 1974: So What
maaliskuu 1976: You Can't Argue with a Sick Mind
toukokuu 1978: But Seriously Folks
maaliskuu 1981: There Goes the Neighborhood
toukokuu 1983: You Bought It – You Name It
1985: The Confessor
heinäkuu 1987: Got Any Gum?
tammikuu 1991: Ordinary Average Guy
toukokuu 1992: Songs for a Dying Planet
helmikuu 2012: Analog Man
Diskografia > Muiden artistien julkaisuilla

| Julkaistu | Artisti | Levy |
| --- | --- | --- |
| 1977 | Jay Ferguson | Thunder Island |
Walsh soittamassa slide-kitaraa 1970-luvulla.
Joe Brainard

Joe Brainard
Joe Brainard (1942 Arkansas – 25. toukokuuta 1994 Manhattan, New York, New York) oli yhdysvaltalainen monipuolinen kuvataiteilija, kirjailija ja lavastaja.
Brainard varttui Tulsassa Oklahomassa ja muutti New Yorkiin 19-vuotiaana. Hän tutustui Ron Padgettin ja Dick Gallupin kautta moniin New Yorkin koulukunnan runoilijoihin ja teki näiden kanssa säännöllisesti yhteistyötä. Hänen kuvataiteellinen tuotantonsa kattaa muun muassa maalauksia, piirroksia, kollaaseja ja assemblaaseja. Brainard piti näyttelyt Fischbach Galleryssa vuosina 1971, 1972, 1974 ja 1975. Hänen teoksiaan otettiin Museum of Modern Artiin ja Whitney Museum of American Artiin. Brainard kuvitti useita runoteoksia, joiden kirjoittajiin kuuluivat Ted Berrigan, Ron Padgett, Kenward Elmslie ja Anne Waldman. Lavastuksia hän teki muiden muassa Amiri Barakan ja Frank O'Haran näytelmiin.
Brainard julkaisi lukuisia kirjoja, jotka edustavat suorapuheisen toteavaa tyyliä proosan ja runouden välimaastosta. Hänen kuvitetusta muistelmateoksestaan I Remember tuli kansainvälisesti suosittu. Brainard kuoli AIDS:iin 52-vuotiaana.
Junkers

| Junkers |
| --- | --- |

Perustaja:  Hugo Junkers
Kotipaikka:  Dessau, Saksa
Toimiala:  lentokoneteollisuus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aeron (OH-ALL, Kaleva) ja Lufthansan (D-AHUS, Heinrich Kroll) Junkers Ju-52 -lentokoneet Helsinki-Malmin lentoasemalla 1930-luvun lopulla.
Junkers oli saksalainen lentokonetehdas, joka oli kokometallisten koneiden uranuurtaja. Sen perusti Hugo Junkers. Yhtiö toimi Dessaussa Saksassa.
Historia

Yhtiön historia alkoi Junkers J1-koneella vuonna 1914. Työ keskeytyi ensimmäisen maailmansodan alkamisen vuoksi, mutta prototyypin ensilento tapahtui vuonna 1915. J2 oli sen variaatio. J3:ssa käytettiin teräslevyn sijasta duralumiinia. J4 otettiin sarjatuotantoon: sitä valmistettiin 186 kappaletta. J8 pääsi myös sarjatuotantoon Fokkerin valmistamana tunnuksella J10. J11 oli viimeinen sodanaikainen Junkers–malli.
Sodan jälkeen Fokker valmisti lisenssillä Junkersin koneita Hollannissa, koska Versailles’n rauhansopimus kielsi lentokoneiden valmistuksen Saksalta. J8-koneesta Junkers teki hyvin myyneen F-13-matkustajakoneen, joita myös osittain Junkersin omistama suomalainen lentoyhtiö Aero hankki. Vuonna 1926 valmistukseen tulivat Junkers W 33 ja Junkers W 34, joilla oli sekä sotilas- että siviilitilaajia. Koneet saavuttivat useita maailmanennätyksiä.
Junkers pohti vuonna 1924 80-paikkaisen koneen suunnittelua. Myöhemmin tämän esitutkimuksen tietoja käytettiin Junkers G.38-koneen suunnittelussa. Lufthansa otti koneen käyttöönsä.
1930-luvulla Junkers sai uudelleen varusteltavalta Luftwaffelta tilauksia kuljetuskoneista: Junkers Ju 52 ja Junkers Ju 90. Ju 52:n suunnittelu oli alkanut jo vuonna 1928. Ranska ja Espanja valmistivat niitä vielä 1940-luvun jälkipuolellakin.
Junkers Ju 86 -pommittaja tilattiin vuonna 1934, sen pinnoitteena ei enää käytetty aaltopeltiä koneen aerodynamiikan parantamiseksi. Seuraaja oli Junkers Ju 89.
1930-luvun alun lamavuosina yhtiön taloudellinen tilanne heikkeni siinä määrin, että valtio otti sen hallintaansa vuonna 1933. Hugo Junkers syrjäytettiin samalla yhtiön johdosta. Uudeksi johtajaksi valittiin Heinrich Koppenberg. Hugo Junkers kuoli vuonna 1935.
Sota-aika 1939-1945

Sotakoneita:
Saksan ilma-maa-sotastrategian mukainen syöksypommikone Junkers Ju 87 Stuka
Junkers Ju 88
Junkers Ju 188
Junkers Ju 388
Sodan lopulla yhtiö tuotti suihkumoottoreita Me 262-hävittäjiin. Junkers kehitti sodan lopulla kuusimoottorista suihkumoottoripommittajaa Junkers Ju 287.
Junkers fuusioidaan

Yhtiö jatkoi toimintaansa toisen maailmansodan jälkeen ja fuusioitui Messerschmitt-Bölkow-Blohm (MBB) -yhtiöön.
Junkers-lentokoneet

Junkers J1, 1915
Junkers J2, 1916
Junkers F13, 1919
Junkers A50, 1929
Junkers G24
Junkers G.38, 1929
Junkers W 33, 1926
Junkers W 34, 1933
Junkers Ju 52 Tante Ju
Junkers Ef 61
Junkers Ju 86
Junkers Ju 87 Stuka
Junkers Ju 88
Junkers Ju 89
Junkers Ju 90
Junkers Ju 188 Rächer
Junkers Ju 248 (Me 263)
Junkers Ju 252
Junkers Ju 287
Junkers Ju 288
Junkers Ju 290
Junkers Ju 322 Mammut
Junkers Ju 352 Herkules
Junkers Ju 388 Störtebeker
Junkers Ju 390
Junkers Ju 488
Junkers EF 132
Junkers-lentokoneet > Jumo-lentokonemoottorit

Junkers Jumo 210
Junkers Jumo 211
Junkers Jumo 213
Junkers Jumo 222
Junkers Jumo 004
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
www.junkers.de - Official Junkers Page
www.junkers.de.vu (Arkistoitu – Internet Archive)
Junkers Ju 390
Junkers Ju 87 Stuka
Junkers Jumo 211D
Joe Bugner

József Kreul "Joe" Bugner (13. maaliskuuta 1950 Szőreg, Unkari) on entinen raskaan sarjan nyrkkeilijä, jolla on Unkarin, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Australian kolmoiskansalaisuus. Hän hallitsi uransa aikana raskaan sarjan EBU:n mestaruutta kahdesti ja nousi myös Britannian ja Australian liittojen valtakunnalliseksi mestariksi. Lisäksi hän oli haastajana nyrkkeilyn maailmanmestari Muhammad Alia vastaan käydyssä titteliottelussa vuonna 1975, mutta hävisi pisteillä.
Vuonna 1998 Bugner voitti James Smithin ristiriitaisen tunnustuksen saaneessa WBF:n maailmanmestaruusottelussa, mikä teki hänestä 49 vuotta ja 110 päivää vanhana kaikkien aikojen vanhimman raskaan sarjan maailmanmestarin.
Juho Rautanen

| Juho Rautanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. toukokuuta 1997 (ikä 27) Mäntsälä, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Rauta, Ironman
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  84 kg
Seura
Seura:  Ilves
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  56
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2016–
Aik. seurat:  Kiekko-Vantaa (Mestis) Jokerit (KHL) Tappara (SML) KooKoo (SML)
Juho Henrik Rautanen (s. 25. toukokuuta 1997 Mäntsälä) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue Tampereen Ilveksessä.
Ura > Maajoukkueura

Rautanen pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2017. Hän putosi viimeisten joukossa alle 18-vuotiaiden MM-joukkueesta vuoden 2015 turnaukseen. Yhteensä Rautanen on pelannut 24 nuorten ja 18 poikien maaottelua.
Pelityyli

Rautanen on luonnehtinut olevansa pelityyliltään peruspuolustaja. Hän pitää itseään monipuolisena pelaajana, joka hoitaa ensisijaisesti puolustuspään, mutta pyrkii olemaan myös hyvä ja luova kiekollisestikin. Rautanen pitää vahvuutenaan kaksinkamppailuja kiekollisia pelaajia vastaan sekä luistelun, vaikkakin hän haluaa lisätä siihen nopeutta. Rautanen on maininnut kehityskohteikseen myös kiekollisen pelin ja pelirohkeuden. Hän pitää esikuvanaan Erik Karlssonia.
Muuta

Rautanen valmistui ylioppilaaksi Mäkelänrinteen lukiosta keväällä 2017.
Jon Inge Kjørum

| Mitalit> Miesten mäkihyppy.Maa:   Norja. Olympialaiset  | Mitalit> Miesten mäkihyppy.Maa:   Norja. Olympialaiset  | Mitalit> Miesten mäkihyppy.Maa:   Norja. Olympialaiset  | Miesten mäkihyppy> Maa:   Norja. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Calgary 1988 | joukkuemäki |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Lahti 1989 | joukkuemäki |  |
Jon Inge Kjørum (s. 23. toukokuuta 1965) on entinen norjalainen mäkihyppääjä, joka kilpaili maailmancup-tasolla vuosina 1986–1992.
Kjørum kuului Norjan joukkueeseen, joka saavutti joukkuemäen pronssia Calgaryn olympialaisissa 1988 Suomen ja Jugoslavian jälkeen. Joukkueen muut jäsenet olivat Ole Christian Eidhammer, Ole Gunnar Fidjestøl ja Erik Johnsen.
Lahden MM-kilpailuissa 1989 Norja sijoittui joukkuemäessä toiseksi Suomen viedessä jälleen voiton. Norjan joukkueessa hyppäsivät Kjørumin lisäksi Magne Johansen, Clas Brede Bråten ja Ole Gunnar Fidjestøl. Kjørum oli samoissa kisoissa lisäksi viides normaalimäessä ja viidestoista suurmäessä.
Kjørum sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kuudenneksi kaudella 1988–1989. Hän saavutti tuolloin uransa kaikki palkintokorokesijoitukset: hän voitti Liberecin suurmäen kilpailun, oli toinen Oslon suurmäessä ja kolmas Oberhofin normaalimäessä. Samalla kaudella Kjørum sijoittui mäkiviikon yhteispisteissä kuudenneksi.
Kjørum oli kahdestoista lentomäen MM-kilpailuissa Vikersundissa 1990.
John Dunstable

John Dunstable (joskus Dunstaple; mahdollisesti n. 1390 – 24. joulukuuta 1453) oli englantilainen säveltäjä. Hänet tunnetaan erityisesti moniäänisen musiikin säveltäjänä.
Elämä

Dunstable syntyi mahdollisesti Dunstablessa Bedfordshiressä. Hänen elämästään on hyvin vähän varmaa tietoa. Edes hänen syntymäajastaan ei ole varmuutta. Dunstablen kuolinpäivä on päätelty hänen hautakirjoituksessaan olleesta maininnasta.
Dunstablen arvellaan toimineen Bedfordin herttuan, Henrik V:n veljen, palveluksessa. Hän saattoi myös asua jonkin aikaa Ranskassa.
Musiikki

Dunstablen teoksista noin 50 on säilynyt. Niihin kuuluu muun muassa messuja sekä motetteja. Hänen arvellaan säveltäneen myös maallista musiikkia. Yhtään kappaletta ei kuitenkaan ole voitu varmasti todistaa Dunstablen säveltämäksi. Aiemmin luultiin, että maallinen laulu O rosa bella oli Dunstablen säveltämä, mutta nykyään sen arvellaankin olevan John Bedynghamin teos.
Joe Burke

Joseph A. ”Joe” Burke (18. maaliskuuta 1884 Philadelphia – 9. kesäkuuta 1950 Upper Darby) oli yhdysvaltalainen populaarimusiikin säveltäjä, pianisti ja näyttelijä.
Burke opiskeli Pennsylvanian yliopistossa Philadelphiassa ja lähti valmistumisen jälkeen Hollywoodiin näyttelemään elokuvissa. Hänen ensimmäinen roolinsa oli vuoden 1915 elokuvassa The Senator. Hän esiintyi muun muassa elokuvissa 8-sylinteristä rakkautta (engl. Lucky Devil, 1925), Striving for Fortune (1926) sekä The Show of Shows (1929), joka jäi hänen viimeiseksi elokuvakseen näyttelijänä.
Näyttelijäuraansa suuremman menestyksen Burke saavutti lauluntekijänä. Hän alkoi 1920-luvun puolivälissä säveltää musiikkia elokuviin työskennellen useiden eri sanoittajien kanssa. Hänen ensimmäinen menestynyt sävellyksensä oli Benny Davisin sanoittama ”Yearning” vuonna 1925. Davis sanoitti myös Burken säveltämän kappaleen ”Carolina Moon” vuonna 1928. 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa Burke teki yhteistyötä sanoittaja Al Dubinin kanssa; kaksikon suurin hitti oli Casa Loma Orchestran nauhoittama kappale ”For You”. Muita Burken ja Dubinin tekemiä lauluja ovat ”Tiptoe Through the Tulips with Me” (1929) ja ”Dancing with Tears in My Eyes” (1930). ”Tiptoe Through the Tulips with Me” -kappaleen on nauhoittanut suomeksi M. A. Numminen nimellä ”Varkain vattupensaiden taa”.
1930-luvun puolivälissä Burken yhteistyökumppanina toimi Edgar Leslie. Tommy Dorsey nauhoitti heidän kappaleensa ”On Treasure Island” vuonna 1935. Muihin kaksikon kappaleihin kuuluvat ”Moon Over Miami” (1935) ja ”It Looks like Rain in Cherry Blossom Lane” (1937).
Burke jatkoi musiikin tekemistä 1940-luvun lopulle saakka. Hänen viimeinen menestyskappaleensa oli Joseph McCarthyn sanoittama ”Ramblin’ Rose” vuonna 1948. Joe Burke kuoli Pennsylvanian Upper Darbyssa 9. kesäkuuta 1950. Hänet valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1970.
Jeannette Altwegg

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Altwegg vuonna 1951. |  Altwegg vuonna 1951. |  Altwegg vuonna 1951. |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Naisten taitoluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Oslo 1952 | yksinluistelu |  |
|  Pronssia | Sankt Moritz 1948 | yksinluistelu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Milano 1951 | yksinluistelu |  |
|  Hopeaa | Lontoo 1950 | yksinluistelu |  |
|  Pronssia | Pariisi 1949 | yksinluistelu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Zürich 1951 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Wien 1952 | yksinluistelu |  |
|  Hopeaa | Oslo 1950 | yksinluistelu |  |
|  Pronssia | Milano 1949 | yksinluistelu |  |
Jeannette Altwegg (8. syyskuuta 1930 Coimbatore, Brittiläinen Intia – 18. kesäkuuta 2021 Bern, Sveitsi) oli brittiläinen taitoluistelija, olympiavoittaja, maailman- ja euroopanmestari.
Altwegg osallistui 18-vuotiaana ensimmäisiin talviolympialaisiinsa Sankt Moritzissa 1948 ja sijoittui yksinluistelussa pronssille. Neljä vuotta myöhemmin Oslossa Altwegg voitti kultaa vaikka epäonnistui hieman vapaaohjelmassaan. MM-kilpailuista hän voitti kolme ja EM-kilpailuista neljä mitalia, kirkkaimpina vuoden 1951 maailman- ja euroopanmestaruudet sekä vuoden 1952 euroopanmestaruus. Altweggille tarjottiin olympiavoiton jälkeen huomattava määrä rahaa, jotta hän siirtyisi ammattilaisjäille. Hän kieltäytyi kuitenkin kaikista tarjouksista ja lopetti urheilu-uransa. Altwegg muutti Sveitsiin ja alkoi työskennellä sotaorpojen kanssa. Hänen lapsistaan tytär Cristina Lestander voitti maailmanmestaruuden curlingissa. Altwegg kuoli Bernissä 90-vuotiaana 18. kesäkuuta 2021.
Jouko Montonen

Jouko Olavi Montonen (13. joulukuuta 1937 Viipuri – 11. heinäkuuta 1999) oli suomalainen kiekonheittäjä. Montonen voitti kiekonheiton Suomen mestaruuden Helsingissä 1969 tuloksella 57,74. SM-pronssia hän saavutti vuosina 1966 ja 1968. Montonen edusti Suomea Ateenan EM-kisoissa 1969. Hän sijoittui kolmanneksitoista.
Montosen ennätys oli kesäkuussa 1970 Turussa heitetty 59,05. Hän edusti urallaan Haminan Tarmoa, Tampereen Urheilijoita, Helsingin Poliisi-Voimailijoita ja Viipurin Urheilijoita.
Joe Piskula

| Joe Piskula |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. heinäkuuta 1984 (ikä 40) Antigo, WI, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  93 kg
Seura
Seura:  ei joukkuetta
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2007–
Aik. seurat:  Los Angeles Kings (NHL) Manchester Monarchs (AHL) Abbotsford Heat (AHL) Calgary Flames (NHL) Milwaukee Admirals (AHL) Nashville Predators (NHL) San Diego Gulls (AHL) Leksands IF (SHL) Ilves (SML) TPS (SML)
Joseph J. Piskula (s. 5. heinäkuuta 1984 Antigo, Wisconsin, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkopuolustaja. Piskula on pelannut urallaan 13 NHL-ottelua. Hän on pelityyliltään puolustava puolustaja.
Muuta

Piskulan pikkusisko Trish on entinen Wisconsinin yliopiston Stevens Pointin yksikön joukkueen hyökkääjä. Sisaruksilla on kroatialaisia sukujuuria.
Juhani Kokko (voimanostaja)

Juhani Kokko (s. 30. kesäkuuta 1986) on suomalainen voimanostaja ja vammaisurheilija. Hän on edustanut Suomea kaksissa paralympialaisissa Pekingissä 2008, jolloin hän sijoittui sijalle 11 ja Rio de Janeirossa 2016, jolloin hän sijoittui kuudenneksi.
Kokko kilpailee alle 59 kilogramman sarjassa ja hänen ennätyksensä on 150 kg. Hänellä on kaksi EM-pronssia vuosilta 2013 ja 2018. [lähde? ]
Johan Liiva

Johan Liiva
Johan "Liiva" Axelsson on ruotsalainen muusikko ja laulaja, joka perusti metalliyhtye Arch Enemyn Christopher Amottin ja Michael Amottin kanssa. Liiva toimi Arch Enemyn laulajana vuosina 1996–2001, sen debyyttialbumista Black Earthistä kolmanteen Burning Bridges -albumiin. Liiva on mukana myös Burning Bridgesin jälkeen julkaistulla live-albumilla Burning Japan Live 1999.
Liiva toimii nykyäänmilloin? perustamassaan Hearse-yhtyeessä. Hän on myös laulanut NonExist-nimisessä yhtyeessä yhdellä albumilla.
Aiheesta muualla

Liivan Hearse-yhtyeen sivut MySpacessa
John Dudley

| John Dudley |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1504
Kuollut: 22. elokuuta 1553 Lontoo, Englanti
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
John Dudley, Northumberlandin herttua (1504 – 22. elokuuta 1553 Lontoo, Englanti) oli englantilainen sotilas ja valtiomies, joka käytännössä oli Englannin hallitsija 1549–1553. Häntä pidetään taitava hallitsijana, mutta myös häikäilemättömänä ja kunnianhimoisena juonittelijana.
Elämä ja ura

Dudley oli privy councillor Edmund Dudleyn ja Elizabeth Greyn poika. Hänen isänsä mestattiin Henrik VIII:n aikana, mutta myöhemmin teloitus kumottiin juridisesti. Dudleysta tuli Englannin Ranskassa miehittämän Calais'n apulaiskuvernööri vuonna 1538, ja vuonna 1542 hän sai arvonimet Lislen varakreivi ja Lord High Admiral. Hän palveli Hertfordin kreivin ja myöhemmän Somersetin herttuan Edward Seymourin alaisuudessa Skotlannin sotaretkellä vuonna 1544. Saman vuoden syyskuussa hän valtasi ranskalaisen Boulognen kaupungin ja toimi sen kuvernöörinä vuosina 1544–1546. Dudley korotettiin Warwickin jaarliksi ja Lord Great Chamberlainiksi vuonna 1547 lordiprotektorina toimineen Edward Seymourin alaisuudessa. Dudley oli lordiprotektorin lähin mies Skotlannin vastaisessa sotaretkessä ja saavutti suurimman kunnian Pinkien taistelun voitosta syyskuussa 1547.
Henrik VIII:n kuoltua 28. tammikuuta 1547 Dudleysta tuli jäsen neuvostossa, joka perustettiin hallitsemaan maata Edvard VI:n lapsuuden aikana. Lordiprotektori ja Dudley tekivät aluksi yhteistyötä. Vuoden 1549 loppupuolella Dudley, joka oli Edvard VI:n suosiossa, alkoi syrjäyttää itsevaltaista Somersetin herttuaa liittoutumalla maata omistaneiden luokkien ja roomalaiskatolisten kanssa. Dudley tuli neuvoston puheenjohtajaksi vuonna 1550 ja sai aikaan tammikuussa 1552 Somersetin lopullisen tappion ja teloituksen. Jo vuonna 1551 Dudley oli nostettu Northumberlandin herttuan asemaan. Somersetin kuoleman jälkeen hän oli lähes itsevaltainen Englannin hallitsija. Hän luopui Englannin pyrkimyksistä saada Skotlanti hallintaansa, kumosi Somersetin liberaalin maatalouspolitiikan tukahduttamalla kapinoineet talonpojat ja jatkoi uskonpuhdistuksen vakiinnuttamista Englannissa takavarikoimalla itselleen ja apureilleen suuren osan kirkon jäljellä olevasta varallisuudesta. Dudley lähti uskonpuhdistuksen mukaan vain omaksi hyödykseen. Piispa John Hooper ja John Knox olivat jonkin aikaa hänen suojelijoitaan. Hän alkoi nyt suunnitella Englannin kruunun saantia perheelleen. Hän taivutteli tuberkuloosiin kuolevan 15-vuotiaan kuninkaan sulkemaan kaksi sisarpuoltaan Marian ja Elisabetin pois kruununperimysoikeudesta ja nimittämään seuraajakseen Lady Jane Greyn, jonka Dudley oli naittanut pojalleen Guildford Dudleylle. Edvardin kuoltua 6. heinäkuuta 1553 Dudley julisti Janen kuningattareksi ja lähti itäisissä kreivikunnissa taisteluun Marian kannattajia vastaan. Hän antautui lopulta Marian joukoille, ja hänet teloitettiin maanpetoksesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Dudley Wikimedia Commonsissa
Joe Torre

| Joe Torre |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Joseph Paul Torre
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1940 (ikä 84) Brooklyn, New York
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Baseballpelaaja
Pelipaikka:  sieppari, ykköspesämies, kolmospesämies
Pituus:  188 cm
Paino:  96 kg
Lyöntipuoli:  oikea
Heittokäsi:  oikea
Pelaajaura
Seurajoukkueet
 1960–1965  1966–1968  1969–1974  1975–1977 :   Milwaukee Brewers  Atlanta Braves  St. Louis Cardinals  New York Mets 
Valmennusura
 1977–1981  1982–1984  1990–1995  1996–2007  2008–2010 :   New York Mets  Atlanta Braves  St. Louis Cardinals  New York Yankees  Los Angeles Dodgers 
Hall of Fame
Valintavuosi:  2014
Äänet:  100 %
Joseph Paul ”Joe” Torre (s. 18. heinäkuuta 1940) on yhdysvaltalainen baseballjohtohenkilö, ja entinen pelaaja, joka on toiminut Major League Baseballin (MLB) baseballtoimenjohtajana (chief baseball officer) vuodesta 2011. Luotuaan menestyksekkään peliuran 1960–1970-luvuilla hän siirtyi joukkueenjohtajaksi, jona hän toimi useissa seuroissa vuoteen 2010 asti. Hän oli menestyksekkäin New York Yankeesin päävalmentajana vuosina 1997–2008, jona aikana hän johti joukkueensa neljään World Series -mestaruuteen. Torre valittiin Baseball Hall of Fameen päävalmentajana vuonna 2014.
Torre oli tähdistöottelun pelaajana useina vuosina. Hän oli National Leaguen MVP vuonna 1971 sekä American Leaguen Vuoden joukkueenjohtaja vuosina 1996 ja 1998. Hän voitti Gold Gloven vuonna 1965.
Frank Torre oli Joe Torren vanhempi veli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joe Torre Wikimedia Commonsissa