Stockmannin Helsingin keskustan tavaratalo
Historia > Mannermainen tavaratalo

Uusi liikepalatsi oli 24. marraskuuta 1930 valmiina vihittäväksi käyttöön. Tavaratalon sisustus, tekniset laitteet ja varsinkin tavarat edustivat kaikki viimeisintä muotia, ja tavarataloa sanottiinkin eurooppalaisen kaupunkielämän symboliksi.
Koko rakennuksen lattiapinta-ala oli noin 38 000 neliömetriä, joista noin 5 000 oli vuokrattu muille yrityksille. Pohjakerroksen alla oli tilavia varastokellareja, joita jatkui Keskuskadun alla koko sen pituudelta. Tavaratalossa oli myös oma voimakeskuksensa, jonka teho oli kylliksi suuri pienemmän kaupungin sähköistämiseen.
Stockmannin tavaratalo hyväksyttiin heti yhdeksi nuoren tasavallan pääkaupungin maamerkiksi, ja rakennuksessa oli otettu käyttöön uutta tekniikkaa, kuten liukuportaat, paternosterhissi ja sprinklerit. Tavaratalo esitettiin jättimäisenä koneistona, jota pidettiin käynnissä uusimman tekniikan avulla. Tämä loi rakennukselle uuden ajan salaperäisen sadunhohteen. Aikalaiset näkivät tavaratalon rakentamisen tärkeänä etappina Helsingin historiassa. Asemakaava-arkkitehti Bertel Jung vertasi tavarataloa kaupungintaloon: se oli yksi kaupunkikulttuurin symboleista. Helsinki oli tämän rakennuksen myötä saanut kaupungin keskustaan lujasti suunnitellun ja yhtenäisen talojärkäleen.
Tavaratalon osastot oli sijoitettu ulkomaisten esikuvien mukaan myynnin kannalta edullisesti. Ensimmäisessä ja toisessa kerroksessa myytiin halpoja tavaroita, jotka vetivät puoleensa suurimmat asiakasvirrat, kun taas kalliimmat erikoisartikkelit oli sijoitettu ylempiin kerroksiin. Siellä olivat myös tilaa vievät osastot, joilla lattiapinta-alaan verrattuna oli melko alhainen myyntiprosentti. Osastot, joiden tavarat liittyivät toisiinsa, oli sijoitettu lähekkäin. Ammattimiehistä muodostunut sisustuskomitea vastasi talon sisustuksesta. Euroopan tavarataloihin tehdyillä opintomatkoilla koottiin tietoa tavaroiden tilaa säästävistä esillepanoista, ja Stockmannilla myyntituotteet oli esikuviensa mukaan pantu näkyvästi esille ja niissä oli selvät hintalaput. Asiakas pystyi ilman myyjän apua tutustumaan valikoimaan ja valmistautumaan mahdolliseen ostoon.
Tapahtumat, mannekiiniesitykset ja erikoisviikot kuuluivat ohjelmaan jo alkuvuosista lähtien. Kansallisten ja kansainvälisten virikkeiden yhdistäminen oli ominaista yritykselle. Elitismiä vältettiin, sillä tavarataloa markkinoitiin heti koko kansan ostopaikkana. Yleisön silmissä vakiintui mielikuva, että Stockmannilta pystyi ostamaan kaiken tarvitsemansa. Stockmannin asiallisista, eleganteista ja ryhdikkäistä myyjistä tuli talon tunnus.
Asiakkaiden houkuttelemiseksi tavaratalo tarjosi erilaisia palvelumuotoja. Monet tulivat lounaalle, kirjoittamaan kirjeitä, tapaamaan ystäviä tai kuluttamaan aikaansa vaeltelemalla eri osastoilla. Samalla oli hyvin mahdollista, että jokin talon suuresta tarjonnasta herätti kävijöiden ostohalut. Joka kerroksessa oli saatavana jonkinlaista erikoispalvelua: Pohjakerroksessa puhdistettiin kenkiä sekä säilytettiin vaatteita ja aivan pääsisäänkäynnin eteisen viereen kävijät voivat jättää koiransa. Ensimmäisestä ja toisesta kerroksesta Stockmann oli antanut vuokralle pankki- ja matkatoimistotilat. Kolmannessa kerroksessa kävijät saattoivat soittaa kaupunkipuheluja tai virkistäytyä soodalähteen äärellä. Tavaratalon erikoispalveluihin kuului myös asiakkaiden mattojen, suksien sekä turkkien ja muiden talvivaatteiden vastaanottaminen kesäsäilytykseen tai korjattavaksi. Taloudellisesti kannattamattomat palvelumuodot karsiutuivat kuitenkin vähitellen pois tai ne vaihdettiin edullisempiin. Uusia palveluita otettiin käyttöön parin vuoden välein. Vuonna 1934 hankittiin esimerkiksi kenkäosastolle röntgenkone (pedoskooppi), joka näytti jalkaterän sijainnin kengässä.