stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tanskan vastarintaliike
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tanskan vastarintaliike Wikimedia Commonsissa
| n k Tanskan historia |
| --- | --- | --- |
| Esihistoria |  Beowulf  Doggerland  Maglemosen kulttuuri  Kongemosen kulttuuri  Ertebøllen kulttuuri  Suppilopikarikulttuuri  Skandinavian pronssikausi  Esiroomalainen rautakausi  Tollundin mies  |  |
| Viikinkiaika |  Viikingit Gorm Vanha  Harald Sinihammas  Sven Haaraparta  Knuut Suuri  Jellingin riimukivet  Skandinaavinen mytologia  Danelagen  Danevirke  |  |
| Keskiaika |  Saksalainen ritarikunta  Bornhövedin taistelu  Lyndanisen taistelu  Kalmarin unioni Margareeta I  Haakon VI Maununpoika  Eerik Pommerilainen  Tanska-Norja  Tukholman verilöyly  Uskonpuhdistus Christiern Pedersen  Hans Tausen  Johanniittain ritarikunta  Kreivisota  |  |
| Suurvalta-aika |  Kolmikymmenvuotinen sota Brömsebron rauha  Pohjan sota Roskilden rauha  Skåneland  Holstein-Gottorp  Kööpenhaminan rauha  Skoonen sota  Suuri Pohjan sota  Siirtomaat Länsi-Intia  Grönlanti  Kööpenhaminan taistelu  Kuudennen liittokunnan sota  Wienin kongressi  Hans Christian Andersen  Søren Kierkegaard  Bertel Thorvaldsen  N. F. S. Grundtvig  Schleswig-Holstein Schleswigin herttuakunta  Holsteinin herttuakunta  Ensimmäinen Saksan–Tanskan sota  Helgolandin meritaistelu  Toinen Saksan–Tanskan sota  Skandinavian rahaliitto  |  |
| 1900- |  Hyvinvointivaltio  Pääsiäiskriisi  Tanskan miehitys Tanskan valtaus  Islannin maihinnousu  Tanskan protektoraatti  Tanskan vastarintaliike  Tanskan valtakunnankomissariaatti  Pohjoismaiden neuvosto  Kansanäänestys Eurosta  |  |
Benjamin Whorf

| Benjamin Whorf> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. huhtikuuta 1897 Winthrop, Massachusetts, Yhdysvallat
Kuollut: 26. heinäkuuta 1941
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Massachusetts Institute of Technology
Väitöstyön ohjaaja:  Edward Sapir
Tutkimusalue:  kielitiede
Tunnetut työt:  Sapirin-Whorfin hypoteesi
Benjamin Lee Whorf (24. huhtikuuta 1897 Winthrop, Massachusetts, Yhdysvallat – 26. heinäkuuta 1941) oli yhdysvaltalainen kielitieteilijä. Whorf tunnetaan laajalti ajatuksista, jotka koskevat kielen suhteellisuutta, oletusta, että kieli vaikuttaa ajatteluun. Se on keskeinen aihe monissa hänen julkaisuissaan, ja häntä pidetään tämän näkemyksen isänä. Teoriasta käytetään usein nimitystä Sapirin-Whorfin hypoteesi, ja se on nimetty hänen ja hänen ohjaajansa Edward Sapirin mukaan.
Whorf oli alkujaan koulutukseltaan kemian insinööri, mutta kiinnostui myöhemmin kielitieteestä, jota hän opiskeli Sapirin oppilaana Yalen yliopistossa. Whorfin kiinnostus kieliin johtui hänen kiinnostuksestaan kreationismiin ja tahtoon todistaa evoluutioteoria vääräksi. Whorfia häiritsi se, että uskonnollisten tekstien maailman kuva oli niin erilainen kuin tieteellisen, ja hän julkaisi evoluutioteorian kumoamisesta 130 000-sanaisen artikkelin, joka perustuu argumenttiin suunnittelijan välttämättömyydestä. Kymmenenä viimeisenä elinvuotenaan hän omisti vapaa-aikansa kielitieteen opinnoille ja teki kenttätyötä intiaanien kielten parissa Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Hänestä tuli aikansa merkittävimpiä kielitieteilijöitä, vaikka hän yhä työskenteli palotarkastajana Hartfordin vakuutusyhtiössä. Hän julkaisi hopin kieliopin, tutkimuksia nahuatlin murteista, mayojen hieroglyfikirjoituksista ja yritti ensimmäisenä rekonstruoida uto-asteekkien kieltä. Hän julkaisi useita artikkeleita arvostetuimmissa kielitieteellisissä julkaisuissa, joista monet käsittelivät hänen näkemyksiään siitä, miten kielijärjestelmät vaikuttavat ajatteluun ja kielenkäyttäjien käyttäytymiseen.
Elämäkerta

Whorfin vanhemmat olivat Harry ja Sarah (Lee) Whorf. Hän suoritti MIT:stä 1918 tutkinnon kemiantekniikassa. Hän siirtyi pian palotarkastajaksi Hartfordin palovakuutusyhtiöön, mutta opiskeli vapaa-aikanaan antropologiaa ja kielitiedettä.
Vuonna 1931 Whorf aloitti kielitieteen opinnot Yalen yliopistossa ja teki pian vaikutuksen Edward Sapiriin, joka tuki hänen opintojaan. Vuonna 1936 Whorf nimitettiin Yalessa tutkijan kunniavirkaan Honorary Research Fellow in Anthropology. Vuonna 1937 Yale myönsi hänelle Sterling Fellowshipin. Hän toimi antropologian professorina 1937–1938, jolloin hän alkoi sairastella vakavasti.
Whorfin nuorempi veli oli näyttelijä ja ohjaaja Richard Whorf.
Whorf kuoli 44-vuotiaana syöpään. Hänet muistetaan lähinnä postuumisti ilmestyneestä teoksesta Language, Thought, and Reality (1956).
Kirjallisuutta > Suomennokset

Whorf, Lee Benjamin: Hopi-intiaanien maailmankaikkeuden malli. (suomentanut Ismo  Koskinen) Niin & näin: filosofinen aikakauslehti, 1998, 5. vsk, nro 2, s. 57-60.  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura. ISSN 1237-1645  Artikkelin verkkoversio. (PDF)
Tulevaisuuden tiellä

| Tulevaisuuden tiellä |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Mika Waltari
Kirjoitettu:  1941
Alkuperäiskieli:  suomi
Aihe:  porvariperheen pojan ja työläisperheen tyttären suhde, talvisodan vaikutus luokkarajoihin
Tapahtumapaikka ja -aika:  keskikokoinen maaseutukaupunki Luovutetussa Karjalassa, lokakuusta 1939 maaliskuuhun 1940
Kantaesitys:  8. maaliskuuta 1941
Kantaesityspaikka:  Helsingin Työväenteatteri
Tulevaisuuden tiellä on Mika Waltarin kirjoittama näytelmä vuodelta 1941. Waltari osallistui sillä Suomen Näytelmäkirjailijaliiton kilpailun A-sarjaan, mutta ei saanut palkintoa. Sarjan voitti Maria Jotunin Klaus, Louhikon herra. Tulevaisuuden tiellä ilmestyi 1941 WSOY:n näytelmäsarjassa, samana vuonna ja samassa sarjassa kuin Waltarin toinen näytelmä Maa on ikuinen.
Teatterin esitystietokannan mukaan näytelmää on esitetty kuudessa eri ammattiteatterissa vuosina 1941–1942. Kantaesityksensä se sai Helsingin Työväenteatterissa 8. maaliskuuta 1941.
Teemat ja tapahtumat

Tulevaisuuden tiellä on Maaria Koskiluoman mukaan näytelmä, jolla on ollut aikanaan sosiaalinen tilaus. Se haluaa sovittaa ristiriidat työväestön ja porvarien välillä ja osoittaa, että kummatkin ovat samoja suomalaisia. Panu Rajala nimittää sitä ”sovinnaiseksi tendenssinäytelmäksi”, joka kuvaa talvisodan aikaista yksimielisyyttä. Juri Nummelinin mukaan näytelmä käsittelee sotaa ja sen vaikutusta suomalaisiin ja suomalaiseen yhteiskuntaan,  ”talvisodan henkeä”.
Näytelmä on sijoitettu keskikokoiseen maaseutukaupunkiin Luovutetussa Karjalassa, ja sen aiheena on porvariperheen pojan Kauko Äyrämön ja työläisperheen tyttären Airi Kaitapään suhde. Ensimmäinen näytös tapahtuu lokakuussa 1939 YH:n aikaan ja viimeinen talvisodan päätyttyä maaliskuussa 1940.
Kaukon isä Arvid Äyrämö on varatuomari ja säästöpankin johtaja, ja Kauko itse on ylioppilas ja reservin vänrikki. Perheen isä kuvataan vallastaan tietoiseksi, ja äiti on ahdaskatseinen ja ennakkoluuloinen. Airi on talonmiehen tytär ja työväenlehden toimittaja, ja hän on kirjoittanut monia häväistyshenkisiä juttuja Arvid Äyrämöstä. Äyrämön perhe vastustaa Airin ja Kaukon suhdetta voimakkaasti mutta hyväksyy sen lopulta sen jälkeen, kun Airi tulee raskaaksi ja Kauko, jonka luullaan kaatuneen, palaakin sodasta hengissä. Näytelmän lopussa henkilöt lähtevät yhdessä ”uuteen Suomenmaahan” kotikaupungistaan, joka jää uuden rajan taakse.
Rajala vertaa Tulevaisuuden tiellä –näytelmää Waltarin toiseen teokseen, Ihmeelliseen Joosefiin, jossa sukupuoliroolit esitettiin toisinpäin. Porvariperheen äiti kuvataan kummassakin näytelmässä typeräksi. Näytelmästä käy ilmi Waltarin myötätunto työväkeä kohtaan, sillä Airi kuvataan näytelmässä myönteisesti ja hänestä kasvaa sen sankaritar. Nummelinin mukaan Waltarin tuotannossa on tyypillistä, että uudet sukupolvet hakevat uusia aatteellisia sisältöjä, jotta elämä ja yhteiskunta kehittyisivät.
Östersundomin suurpiiri

Östersundomin suurpiiri (ruots. Östersundoms stordistrikt) on Helsingin kaupunkisuunnittelullinen suurpiiri. Suurpiiri on samalla myös Östersundomin peruspiiri.
Östersundomin suurpiiriin kuuluvat Östersundomin, Salmenkallion, Talosaaren, Karhusaaren ja Ultunan kaupunginosat. Suurpiiri muodostettiin vuoden 2009 alussa Helsinkiin liitetyistä Vantaan ja Lounais-Sipoon alueista.
Östersundomin suurpiiri on pinta-alaltaan 26,16 neliökilometriä. Vuoden 2018 lopussa alueella asui 1 944 asukasta ja asukastiheys oli 74 asukasta neliökilometriä kohden. Se on Helsingin suuralueista selvästi väkiluvultaan pienin ja harvimmin asuttu. Östersundomissa on runsaasti maaseutumaisia ja luonnonläheisiä alueita. Suurpiiristä metsää on 10,89 neliökilometriä, mikä on yli 40 prosenttia alueen pinta-alasta.
Östersundom on Helsingin vauraimpia alueita. Vuonna 2017 asukkaiden vuositulo oli keskimäärin 60 366 euroa. Työllisyysaste oli vuoden 2017 lopussa 80,9 prosenttia, mikä oli Helsingin korkeimpia. Vuoden 2017 lopussa suurpiirissä oli 424 työpaikkaa.
Östersundomin rakennuskanta koostuu pääosin pientaloista. Asuntojen keskikoko oli vuoden 2018 lopussa 160,7 neliömetriä ja asumisväljyys 55,8 neliömetriä asukasta kohden. Luvut ovat Helsingin suurimmat. Vuokra-asuntojen osuus kaikista asunnoista oli 9,0 prosenttia.
Kuvia

Östersundomin kirkko
Östersundomin ostoskeskus
Maalaismaisemaa Salmenkalliossa
Karhusaaren venesatama
Seututietä 170 vuonna 2008, kun Östersundomin alue kuului vielä Sipooseen
Tupolev

| OAO Tupolev |
| --- | --- |

 Tupolevin pääkonttoria Moskovassa.
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  22. lokakuuta 1922
Avainhenkilöt:  Andrei Tupolev (perustaja)
Kotipaikka:   Moskova, Venäjä
Tuotteet:  lentokoneet
Henkilöstö:  12 042 (2022)
Emoyhtiö:  OAK
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tupolev Tu-26/Tu-22M -pommikone
OAO Tupolev (ven. Ту́полев) on venäläinen lentokonesuunnittelutoimisto ja -valmistaja. Tupolevin lentokonesuunnittelutoimiston perustaminen liittyy vuonna 1918 perustetun TsAGI:n osaksi syyskuussa 1922 perustettuun komissioon kokonaan metallisen sotilaslentokoneen suunnittelemiseksi ja kehittämiseksi. Komission johtoon tuli lentokonesuunnittelija Andrei Tupolev (1888—1972).
Tupolevin yrityksen päätoimipaikkoja ovat suunnittelutoimisto ja koetuotantotehdas Moskovassa, haaratoimipiste Moskovan alueen Tomilinossa ja koelentoasema Moskovan alueen Žukovskissa. Sillä on laaja kumppanuusverkosto. Yhtiössä työskentelee noin 12 000 henkeä.
Useiden Tupolev-koneille sattuneiden onnettomuuksien myötä Suomessa Tupoleveja on leikkisästi kutsuttu nimellä ”Putolev”.
Painopisteenä pommi- ja matkustajakoneet

Tupolevista tuli 1922 suunnittelutoimiston johtaja ja hän ohjasi joukkoa myöhemmin tunnetuksi tulleita suunnittelijoita (kuten Pavel Suhoi, Vladimir Mjasištšev). heidän suunnitelmiensa pohjalta valmistui TB-1-pommikone (eli ANT-4, Tupolevin nimikirjaimien mukaan). Pommikoneiden ohella toimisto suunnitteli sittemmin myös matkustajakoneita, myös Neuvostoliiton ensimmäisen suihkumatkustajakoneen, Tupolev Tu-104:n. Andrei Tupolevista tuli n jälkeen myös hänen poikansa Aleksei Tupolev (1925—2001) toimi yhtiön pääsuunnittelijana.
Neuvostoliittolaisten lentokonesuunnittelutoimistojen, kuten Antonovin, Berievin, Mjasištševin, Mikojan-Gurevitšin (MiG), Iljušinin ja Jakovlevin piirissä Tupolev on erikoistunut nimenomaan raskaiden lentokoneiden, pommikoneiden ja siviilimatkustajakoneiden suunnitteluun ja valmistukseen. Tupolev on suunnitellut myös rahtikoneita, miehittämättömiä lentolaitteita ja tutkimus- ja kehitystyypin lentokoneita.
Tunnetuimpiin Tupolevin siviililentokonetyyppeihin kuuluvat Tupolev Tu-134 ja Tupolev Tu-154, joita on runsaasti käytössä Venäjällä ja IVY:ssä. Yritys tuotti aikoinaan yli puolet aiemman Neuvostoliiton alueen maissa käytetyistä matkustajalentokoneista.
Yhdysvaltain Boeing, Euroopan ranskalais-englantilainen Concorde-konsortio ja Neuvostoliitto pohtivat kaikki yliäänimatkustajakoneen rakentamista 1960-luvun alussa, muun muassa koska yliäänipommikoneista oli saatu kokemusta. Ranskalle ja Englannille hanke oli teknologisen osaamisen osoitus, Neuvostoliitolle eräs kilpailu kapitalismin kanssa. Boeing vetäytyi ensimmäisenä, koska koneen tuotannolle ja käytölle ei ollut taloudellisia perusteita. Tupolev Tu-144 valmistui ensimmäisenä, vuonna 1969. Sitä pidettiin Neuvostoliiton sisäisillä lennoilla pitkään, kunnes se vedettiin pois käytöstä. Ranskalais-brittiläinen Concorde valmistui hieman myöhemmin ja oli käytössä 2000-luvun alkuun.
Viime aikoina valmistuksessa olleita Tupolevin lentokonemalleja ovat olleet muassa matkustajalentokoneet Tupolev Tu-204 ja Tupolev Tu-214. Yhtiön aiemmin valmistamia, Venäjällä yhä palveluskäytössä olevia pommikoneita ovat Tupolev Tu-95МС, Tupolev Tu-22М3, ja Tupolev Tu-160.
Suomi ja Tupolevin lentokoneet

Toisen maailmansodan aikana Suomen ilmavoimilla oli käytössään muutamia sotasaaliiksi saatuja Tupolevin pommikoneita (DB- ja SB-koneita) ja lukuisia muita neuvostoliittolaisia tyyppejä.
Suomen ja Neuvostoliiton bilateraalikaupan aikana tarjottiin neuvostoliittolaisia lentokoneita myös Finnairille, mutta lähinnä niiden suuren huoltotarpeen ja polttoainekulutuksen vuoksi Finnair pitäytyi yhdysvaltalaisen McDonnell Douglasin lentokoneissa.
Tupolevin rakentumattomat suunnittelemat

Tupolev Tu-244 yliäänimatkustajakone
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tupolev Wikimedia Commonsissa
Venik's aviation
KMV Avian Tupolev Tu-154M Moskovassa (8/2003)
Härjänoja

| Härjänoja |
| --- | --- |
 Härjänojan kylää elokuussa 2009 Salkolantieltä nähtynä. Vasemmalla Alaskylä, oikealla Yläskylä.
 Härjänoja
 Koordinaatit: 60°34.931′N, 23°47.631′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Varsinais-Suomi
Kunta:  Somero
Historiallinen maakunta:  Häme
Entinen kunta:  Somerniemi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Korkeus:  112,5 m
Väkiluku (2011):  38
Postinumero:  31470
Suuntanumero(t):  +358 (0) 2
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Härjänoja (myös Ojankylä) on kylä Somerniemellä Somerolla. Kylä on tullut tunnetuksi kirjailija Helvi Hämäläisen (1907–1998) ”runokylänä”, jossa kirjailija työskenteli ja jonka luonnosta ja ihmisistä hän otti aiheita runoihinsa ja romaaneihinsa. Härjänoja kuuluu viereisen Keltiäisten kyläkeskuksen vaikutuspiiriin yhdessä muiden Somerniemen Painiojärven pohjoispuolisten kylien kanssa, ja sen takamaat liittyvät karuun ja erämaiseen Tammelan ylänköön.
Maantiede > Sijainti

Härjänoja sijaitsee Somerniemellä, noin neljän kilometrin päässä Helsinkiin vievältä maantieltä ja Somerniemen kirkolta, hieman syrjässä Somerniemen keskuskylistä Oinasjärvestä ja Jakkulasta, vaikka ei Somerniemen kylistä kaikkein kauimmaisena; Salkolan erämaakylään on Härjänojalta vielä kuusi kilometriä.
Härjänojan naapurikyliä Somerniemellä ovat kyläkeskus Keltiäinen lännessä, Somerniemen kirkon sijaintipaikka Härjänlahti etelässä ja Liesjärven kansallispuistoon rajoittuva Salkola pohjoisessa. Pusulan puolella naapureina ovat pohjoisessa useiden kylien isossajaossa erotetuista liikamaista muodostunut Kärkölän kulmakunta ja etelässä pitkän ja kapean Arimaa-järven vastarannalla Hyrkkölän kylässä Arimaan kulmakunta ja kartano, jossa vuosina 1864–1918 toimi Ariman lasitehdas.
Koko nykyisen Someron ja samalla Somerniemen kylistä Härjänojan kylä ulottuu kauimmas itään, ja Härjänojan kylässä Kaupinkulmalla on myös nykyisen Varsinais-Suomen maakunnan itäisin piste.
Maantiede > Maisemat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Härjänoja, runouteni maisema, on suurten metsien ja pienten peltojen kylä. | ” |
– Helvi Hämäläinen 1993
Luonnonmaantieteellisesti Härjänoja sijoittuu laajan ja harvaan asutun Tammelan ylängön reunalle, ja pohjoiseen Tammelan suuntaan jatkuu suuria metsiä kymmeniä kilometrejä.
Kallioperä on Härjänojalla verrattain emäksistä ja koostuu muun muassa amfiboliitista, kvartsi- ja granodioriitista, gabrosta ja dioriitista. Kallioperän pinnanmuotojen hallitsevana piirteenä on Arimajärven pohjoisrantaa noudatteleva kallioperän murroslinja.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Maa ei kuitenkaan ole hedelmällistä, vaikka näyttää siltä, sillä se on kuivaa nummimaata. | ” |
– Helvi Hämäläinen 1993
Maaperän pinnanmuodoista huomattavin on kylän luoteispuolitse kulkeva Kolmanteen salpausselkään liittyvä reunamuodostuma, ja peltojen maalajina on harjujen lievealueilla yleisesti esiintyvä hieno hieta. Kylän takamaat ovat pääosin kallio- ja moreenimaata, paikoin myös kumpumoreenia. Osa moreenimaista on huuhtoutumattomia eli supra-akvaattisia, mikä tarkoittaa, että maa ei ole jääkauden jälkeen jäästä vapauduttuaan joutunut veden huuhtomaksi. Supra-akvaattisen alueen raja on Tammelan ja Someron rajaseudulla noin 120 metriä. Tämä ylittyy Härjänojan pohjoisosassa laajalti ja korkeimmat alueet yltävät jopa yli 140 metrin. Korkein kohta kylässä on 152,8 metrin korkeuteen yltävä Lakiamäki Kovelojärven eteläpuolella ja yli 140 metrin kohoavia kohtia on myös Kaupinkulmalla, Korkialan, Hämihuhdan, Vahalammin ja Valkaman luona sekä Salkolanjärven eteläpuolella.
Maantiede > Vesistöt

Vesistöaluejaossa kylä on vedenjakajalla Saaristomeren ja Suomenlahden välillä. Enimmät kylän pelloista ja taloista ovat Paimionjoen vesistöön kuuluvan, Painiojärveen laskevan ojan varrella, josta kylä on saanut nimensä.
Etelässä kylään rajoittuu Karjaanjoen vesistöön kuuluva pitkä ja kapea, 184 hehtaarin laajuinen Arimaa-järvi (korkeus 89,6 m), joka on muodostunut Tammelan ylängön reuna-alueille tyypilliseen syvään kallioperän murrokseen. Arimajärveen laskevat Myllyjokea pitkin Härjänojan kylän takamaiden pienet järvet, Myllyjärvi (korkeus 107,2 m), Levo-Patamo (korkeus 107,3 m), Vehka-Patamo (korkeus 115,5 m) ja Kovelo (korkeus 121,0 m), sekä Pusulan puolelta Patamo (korkeus 107,9 m), Kivijärvi (korkeus 116,3 m) ja Härjänojan rajalla sijaitseva Särkijärvi (korkeus 117,5 m). Järvistä Levo-Patamo on tunnettu punaisista lumpeistaan, ja järven kaunis maisema on antanut aiheen Helvi Hämäläisen runoon Rakastettu järvi kokoelmassa Lapsellinen maa (1943).
Pohjoisessa, Pusulan Kärkölän rajalla on 153 ha laajuinen karu ja ruskeavetinen Heinjärvi (korkeus 117,4 m), johon liittyvät pienemmät Heinlammi (korkeus 117,5 m) ja Vahalammi (korkeus 117,9 m). Myös Heinjärvi on osa Karjaanjoen vesistöä ja kuuluu Pusulanjoen latvajärviin. Järviketjunsa ylimpänä järvenä sen valuma-alue on pieni.
Maantiede > Elävä luonto

Emäksisen kallioperän ansiosta Härjänojan metsissä on runsaasti käenkaali-mustikkatyypin lehtoja. Tauno Toivosen ja Hilkka Ritalan laskelmien mukaan Arimaajärven koillispuolisella dioriitti- ja amfiboliittikallioperän alueella esiintyi 1950-luvulla Somerniemen 37 lehtolajista 28, ja muun muassa metsälehmusta esiintyi monikymmenrunkoisina kasvustoina.
Suojelluista luontokohteista kylän alueelle ulottuu kaksi Natura 2000 -aluetta. Koirlammen–Arimaan purolehto Arimaa-järven rannalla liittyy Haukkamäen Natura-alueeseen Nummi-Pusulassa. Se perustettiin yksityiseksi luonnonsuojelualueeksi vuonna 1955, ja siihen liittyy Nummi-Pusulan puolella myöhemmin Natura-alueeksi muodostettu Haukkamäen kallioalue Arimaa-järveen rajoittuvine jyrkänteineen. Siellä on kerrottu asuvan haltijan, jonka huudon myös Helvi Hämäläinen on kertonut kuulleensa. Koirlammen–Arimaan purolehdossa esiintyviä lehtokasveja ovat muun muassa imikkä, metsälehmus, lehtokuusama, lehtokorte, mustakonnanmarja ja harvinaisuutena humala. Toinen Natura-alue Härjänojalla on kylän pohjoisosassa sijaitseva, luonnonsuojelualueeksi perustettu Valkaman metsä, joka muodostaa merkittävän vanhan metsän kohteen.
Maakunnallisesti arvokkaaksi perinnebiotoopiksi Härjänojalla on arvioitu metsälaitumesta, sekametsähaasta ja harvinaiseksi luokitellusta tuoreesta pienruohoniitystä koostuva Yli-Kaupin laidun Kaupinkulmalla. Siellä esiintyivät 1990-luvulla tehdyssä inventoinnissa muun muassa jäkki, hirssisara, nurmitatar, nurmirölli ja laidunpoimulehti.
Luonnonmuistomerkkinä kylässä on rauhoitettu saarni Kaupinkulman Uuden-Kaupin maalla.
Historia > Asutushistoriaa

Härjänojan kylästä ei vuonna 2006 Somerolla toteutussa arkeologisessa inventoinnissa löydetty esihistoriallisiksi ajoitettuja muinaisjäännöksiä. Läheltä Vahalammia kylän pohjoisosta löytyi kuitenkin yksi ajoittamaton röykkiö.
Ensimmäinen asiakirjamaininta Härjänojan kylästä on vuodelta 1509. Vuonna 1539 kylässä on ollut viisi taloa ja vuonna 1702 kuusi. Viimeistään 1700-luvulla talot esiintyvät nimillä Karppi, Kilo, Sarvi, Sirro, Uro ja Verkkala. Vuosilta 1731 ja 1764 olevien karttojen mukaan kylä on ollut 1700-luvulla jakautuneena kahteen osakylään: kylälle nimen antaneen, Painiojärveen laskevan ojan varressa sijainneeseen Alaskylään, johon luettiin Uron, Sirron ja Verkkalan talot, ja ylempänä tienristeyksessä sijainneeseen Yläskylään, johon luettiin Sarven, Karpin ja Kilon talot. Isonjaon myötä muodostui vielä ojan pohjoispuolelle Uusikylä, jossa nykyään on Sirron talo. Taloista Verkkala on edelleen vanhalla paikallaan, mutta muut ovat siirtyneet eri puolille kylän vanhoja kotitiluksia joko vuosina 1794–1799 toimeenpannun isonjaon seurauksena tai viimeistään 1800-luvun lopulla tai 1900-luvun alussa, Sarvi vuonna 1880, Kilo 1914 ja Karppi 1920-luvulla.
Isossajaossa, jossa Härjänoja oli omana jakokuntanaan, muodostettiin jaossa jääneelle liikamaalle Heinjärven läheisyyteen neljä kruunun uudistaloa: Kauppi, Valkama, Uusitalo ja Taniainen. Näistä Valkama halottiin vuonna 1809 kahtia Valkamaan ja Vahalammiin ja Kauppi vuonna 1852 Ali-Kauppiin ja Yli-Kauppiin. Nykyisissä kartoissa tämän kylän pohjoisosan nimenä on Kaupinkulma.
1700-luvun lopulta ja 1800-luvun alkupuolelta alkaen kylään muodostui myös torppia. Vuoden 1901 henkikirjassa näitä oli kylän vanhoilla taloilla yhteensä 16 ja Kaupinkulman uudistaloilla 7.
Historia > Varhaisia elinkeinoja

Vanhoja maatalouden sivuelinkeinoja Tammelan ylängön metsäisillä alueilla olivat järvimalmin nosto ja tervanpoltto. Järvimalmia saatiin Somerniemen alueella Salkolanjärvestä ja Liesjärvestä Salkolassa ja Heinjärvestä Härjänojalla, mistä sitä kuljetettiin Högforsin ruukkiin Karkkilassa. Samoin tervaa poltettiin 1700-luvulta alkaen Tammelan, Lopen ja Somerniemen metsäisissä osissa, Somerniemellä erityisesti Salkolassa ja Härjänojalla.
Muuta kuin paikallisen väestön ylläpitämää elinkeinotoimintaa kylässä edusti ainakin jo 1820-luvulla toiminnassa ollut, Myllyjärvestä Arimaa-järveen laskevassa Myllyjoessa sijainnut Patakosken saha. Vuonna 1853 sen omisti kauppias Wathén Helsingistä, ja myöhemmin 1800-luvun loppuvuosikymmeninä omistajana oli maapurikylässä Pusulan Hyrkkölässä Arimaan lasitehtaan omistanut Alfons Alftan. Saha ei ollut Somerniemen ainoa; samoihin aikoihin perustettuja olivat myös Kopilan saha Pitkiönjoessa, Korkeakosken saha Keltiäisissä sekä Jakkulan ja Palikaisten sahat. Vielä 1940-luvulla samalla paikalla toimi mylly, jonka omisti silloin rehtori J. Ritala.
Eräs merkki yhteiskunnan uudenaikaistumisesta oli paikallisen kauppatoiminnan viriäminen lähes jokaisessa Somerniemenkin kylässä. Ensimmäinen kauppa Härjänojalla toimi Kilon talossa vuosina 1891–1893, toinen Sarven talon mailla vuosina 1896–1897 ja kolmas vuosina 1898–1903.