stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Halti
Vaeltaminen Haltille

Haltille pääsee useita eri reittejä, kesällä kävellen ja talvella hiihtäen. Suomen puolelta tavallisin lähtöpaikka on Kilpisjärvi, josta matka Kalottireittiä pitkin Haltille on noin 55 kilometriä. Tällä reitillä kuljetaan useiden Käsivarren kuuluisien nähtävyyksien ohi. Näitä ovat mm. Meekonlaakso jylhine pahtaseinineen, erikoinen Saivaara sekä Pitsuskönkään vaikuttava vesiputous. Haltin juurella on uudehko autiotupa/varaustupa. Monet vaeltajat käyvät Haltilla läheiseltä Pitsusjärven autiotuvalta, josta matkaa Haltin huipulle on Kalottireittiä pitkin noin 12 kilometriä. Pääosa matkasta on loivaa nousua ja vain viimeiset kilometrit ovat jyrkkää kapuamista. Haltille nousuun ei tarvita kiipeilyvarusteita.
Vaihtoehtoisia lähtöpaikkoja Haltin vaellukselle ovat Norjan puolella Gálggojávri talvella tai Didnujoki kesällä. Näistä kummastakin noustaan yleensä Didnujokivartta ensin Lossujärvelle ja edelleen Urtasjokilaaksoa seuraten itään Pitsusjoelle saakka. Sieltä käännytään Kalottireitille kohti pohjoista ja Haltia. Kolmas Norjan puolella oleva usein käytetty lähtöpaikka on Guolasjávri, jonne pääsee heikkokuntoista tietä pitkin autolla. Tien päästä on matkaa Haltille alle kymmenen kilometriä.
Tarujen tunturit

Asko Kaikusalo on kirjoittanut tarinan Tarujen tunturit. Se sijoittuu myyttiseen menneisyyteen, jossa jättiläiset asuttavat Käsivarren seutua. Tuossa tarinassa Halti kuvataan mahtavana Haltin äijänä, Haltin jättiläisheimon johtajana. Itse tarina keskittyy jörön Saanan ja hänen kauniin morsiamensa Malla-neidon häihin, joita vietetään Porojärven kirkolla. Rukkaset saanut kilpakosija, Ruotsin Pältsa, tulee kutsumattona häihin mukanaan häijyt pohjanakat, Jäämeren velhot. Näiden taika riistäytyy käsistä aikaansaaden valtavan jäävyöryn, joka peittää lopulta kaikki jättiläiset. Hääväki pakenee ja Mallan ja hänen äitinsä kyynelistä syntyy Kilpisjärvi. Lopulta vuosituhansia myöhemmin jäämassat sulavat paljastaen paikoilleen jähmettyneet jättiläiset. Häistä aikoinaan paenneen lapinväen vaatteet repeilivät tuiverruksessa ja verhosivat rinteet, laet ja laaksot. Joka syksy sama väriloisto tulvehtii tunturiin ruskan muodossa ja muistuttaa näin kauan sitten dramaattisesti päättyneistä hääjuhlista. Tarina Tarujen tunturit on ollut alkuna myös Taiskan Syksyn sävelessä vuonna 1976 esittämälle kappaleelle ”Haltin häät”.
Rusehtavia kiviä Haltin rinteellä
Näkymä Haltilta etelään. Kuvassa näkyvät Haltijärvi ja Pitsusjärvi.
Govdajohkan putous Kalottireitin tuntumassa Haltin eteläpuolella, Halti näkyy kuvassa taustalla keskellä.
Haldičohkka idästä nähtynä. Suomen korkein kohta, rajapyykki 303B, erottuu kuvan keskellä.
Rajapyykki 303B ei ole Haldičohkkan laella.
Rajapyykki 304 on ollut paikallaan vuodesta 1764 lähtien.
Rajapyykki 304 on matalassa notkelmassa Käsivarren äärimmäisessä kulmauksessa noin 680 m koilliseen rajapyykiltä 303B.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halti Wikimedia Commonsissa
Halti ja Haltin vaellus Vaellus ja retkeily -sivustolla.
Suomen maakuntien korkeimmat maastonkohdat
Ahvenanmaa: Orrdalsklint
Etelä-Karjala: Haukkavuori
Etelä-Pohjanmaa: Raitamäki
Etelä-Savo: Paukkulanmäki
Kainuu: Iso Tuomivaara
Kanta-Häme: Niinimäenselänmaa
Keski-Pohjanmaa: Salmelanharju
Keski-Suomi: Kiiskilänmäki
Kymenlaakso: Ukkosvuori
Lappi: Halti
Pirkanmaa: Venäläisvuori
Pohjanmaa: Pyhävuori
Pohjois-Karjala: Koli
Pohjois-Pohjanmaa: Valtavaara
Pohjois-Savo: Maaselänmäki
Päijät-Häme: Tiirismaa
Satakunta: Soininharju
Uusimaa: Loukkumäki
Varsinais-Suomi: Särämäki
Sammon taonta

| Sammon taonta |
| --- | --- |

Nimi:  Sammon taonta
Tekijä:  Akseli Gallen-Kallela
Valmistuspaikka:  Vehmersalmi
Valmistumisvuosi:  1893
Taiteenlaji:  Mytologiamaalaus
Teostyyppi:  Maalaus
Materiaali:  Öljyväri ja kangas (maalauspohja)
Korkeus:  200  cm
Leveys:  152  cm
Kokoelma:  Kansallisgalleria
Sijainti:  Ateneum
Sammon taonta on Akseli Gallen-Kallelan tekemä realismia edustava Kalevala-aiheinen maalaus, joka kuvaa Sammon tekoa. Akseli Gallen-Kallela maalasi teoksen vuonna 1893 viettäessään perheensä kanssa kesää Savossa. Öljyväreillä kankaalle maalatun teoksen koko on 200 × 152 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.
Tausta

Gallen-Kallela etsi töilleen sopivia, aidon oloisia ympäristöjä kiertäen eri puolin Suomea. Minna Canthin neuvomana hän siirtyi perheineen kesäksi 1893 Savoon Vehmersalmelle, Mustaharjun tilalle. Siellä hän maalasi Kalevalan kymmenennen runon inspiroimana Sammon taonta -teoksensa. Taiteilijan vaimo Mary Gallen-Kallela toimi puvustajana sekä lavastajana ja samana kesänä syntyikin myös kaunis muotokuva Marysta Vehmersalmen kallioisissa maisemissa.
Aiheesta muualla

Teos Suomen Kansallisgallerian sivuilla: Kokoelmat: Sammon taonta.
Taidevartti: Akseli Gallen-Kallela – Sammon taonta (Kantti.net, 27 min. videotallenne).
Fantastic Four: Hopeasurffari

| Fantastic Four: Hopeasurffari> Fantastic Four: Rise of the Silver Surfer |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Tim Story
Käsikirjoittaja:  Don Payne Mark Frost John Turman
Perustuu:  Stan Leen ja Jack Kirbyn sarjakuvaan Ihmeneloset
Tuottaja:  Avi Arad Bernd Eichinger Ralph Winter
Säveltäjä:  John Ottman
Kuvaaja:  Larry Blanford
Leikkaaja:  William Hoy Peter S. Elliot
Pukusuunnittelija:  Mary E. Vogt
Pääosat:  Ioan Gruffudd Jessica Alba Chris Evans Michael Chiklis Julian McMahon Kerry Washington Andre Braugher Laurence Fishburne Doug Jones
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat Saksa
Tuotantoyhtiö:   Marvel Entertainment  1492 Pictures  Constantin Film  Ingenious Film Partners  Dune Entertainment 
Levittäjä:  20th Century Fox
Ensi-ilta:   15. kesäkuuta 2007  10. elokuuta 2007
Kesto:  92 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  130 miljoonaa $
Tuotto:  289 miljoonaa $
Edeltäjä:  Fantastic Four
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fantastic Four: Hopeasurffari on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin luomaan Ihmeneloset-supersankariryhmään. Elokuvan on ohjannut Tim Story, ja sen pääosissa näyttelevät Ioan Gruffudd, Jessica Alba, Michael Chiklis, Chris Evans ja Julian McMahon. Elokuva on jatkoa kaksi vuotta aiemmalle elokuvalle Fantastic Four.
Fantastic Four: Hopeasurffari valmistettiin yhdysvaltalais−saksalaisena yhteistyönä. Elokuvan saama vastaanotto oli melko kielteinen, ja sitä arvosteltiin tyhjänpäiväiseksi ja järjettömäksi. Yleisesti ottaen vastaanotto oli kuitenkin ensimmäistä Fantastic Fouria myönteisempi ja elokuvan kepeä, hyväntuulinen tunnelma sai kiitosta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ioan Gruffudd  | … |  Reed Richards / Herra Fantastinen   |
|  Jessica Alba  | … |  Susan "Sue" Storm / Näkymätön nainen   |
|  Chris Evans  | … |  Johnny Storm / Liekki   |
|  Michael Chiklis  | … |  Ben Grimm / Möykky   |
|  Julian McMahon  | … |  Victor von Doom / Tohtori Doom   |
|  Kerry Washington  | … |  Alicia Masters   |
|  Andre Braugher  | … |  kenraali Hager   |
|  Doug Jones  | … |  Norrin Radd / Hopeasurffari   |
|  Laurence Fishburne  | … |  Hopeasurffarin ääni   |
|  Beau Garrett  | … |  kapteeni Frankie Raye   |
|  Brian Posehn  | … |  pappi   |
|  Azh Grenier  | … |  Sherman   |
|  Kenneth Welsh  | … |  Jeff Wagner   |
|  Stan Lee  | … |  torjuttu häävieras (cameo)   |
Arvioita

| Kriitikoiden vastaanotto> Yhteispisteet.Julkaisu | Kriitikoiden vastaanotto> Yhteispisteet.Pisteet |
| --- | --- |
Metacritic: 45 %
Rotten Tomatoes: 37 %
Arvostelupisteet
Julkaisu: Pisteet
AllMovie Jeremy Wheeler: 
Film-O-Holic Jussi Lahtonen: 
Helsingin Sanomat Jussi Ahlroth: (Kielteinen)
Iltalehti: 
MTV Tuuve Aro: (Myönteinen)
Muropaketti Tatu Junni: 
The New York Times Manogla Dargis: (Kielteinen)
The Times Kevin Maher: 
The Wall Street Journal Joe Morgenstern: (Keskinkertainen)
Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 37 % kriitikoista antoi elokuvalle myönteisen arvostelun. Yhteenvedon mukaan Hopeasurffari on edeltäjäänsä parempi mutta yksinkertainen ja lapsellinen elokuva, jonka suurin vahvuus ovat näyttävät erikoistehoseet. Metacritic-sivuston keräämä arvosana elokuvalle on 45/100, joka perustuu 35 arvosteluun. Sivuston mukaan Hopeasurffarin vastaanotto oli ”ristiriitainen tai keskinkertainen”.
The New York Timesin arvostelussa Manohla Dargis sanoo Hopeasurffaria sekoituksena ”kierrätettyjä ideoita, tyhjäkäyntiä, hoopoa huulenheittoa, satunnaista naisvihamielisyyttä ja pseudotieteellistä hölynpölyä”. The Wall Street Journalin Joe Morgensternin mukaan elokuva saa ihmisnäyttelijätkin muistuttamaan digitaalisia luomuksia, mikä on osa tietoisen hyväntuulista ulkoasua. The Timesin Kevin Maherin mukaan yhteiskunnallisesta alatekstistä riisuttu Hopeasurffari on tervetullutta vaihtelua teennäisen syvällisiin ja ylipitkiin supersankarielokuviin; ”kaikkea, mitä 60-luvun sarjakuvaan perustuvalta elokuvalta voi toivoa – räikeä, tyhjäpäinen, tunne-elämältään yksiulotteinen, rehvakkaan idioottimainen ja armeliaan lyhyt”. AllMovie-sivuston arvostelussa Jeremy Wheeler sanoo Hopeasurffarin olevan edeltäjäänsä parempi, vaikka se kärsiikin samoista ongelmista. Wheelerin mukaan elokuva on höpsö, hyväntuulinen ja varman päälle pelattu.
Helsingin Sanomien kriitikko Jussi Ahlroth kuvailee Hopeasurffaria yhdistelmäksi supersankarielokuvaa ja romanttista komediaa. Lopputulos ”on juuri niin kammottava kuin miltä resepti kuulostaa”. Marvelin kiehtovimpiin kuuluva hahmo Hopeasurffari on sarjakuvavastineeseensa verrattuna pinnallinen, eikä loppuratkaisussa ole järkeä edes elokuvan sisäisen logiikan puitteissa. Muropaketti-sivuston Tatu Junnin mukaan elokuvan keskeinen ongelma on, että se mikä toimii sarjakuvassa ei välttämättä toimi elokuvassa. Jo elokuvan nimi on tahattoman koominen, eikä ”juonessa ole päätä, ei häntää”. Film-O-Holicin Jussi Lahtonen sanoo Hopeasurffarin onnistuvan tavoitteessaan olla humoristinen ja näyttävillä erikoistehosteilla turboahdettu toimintaseikkailu. Elokuva on pinnallinen ja kliseinen, mutta sen viihteellinen tyyli on perusteltu. Iltalehden arvion mukaan Hopeasurffari on ensimmäistä osaa parempi, vauhdikas ja hauska sarjakuvaseikkailu, joka sopii ennen kaikkea Ihmenelosien faneille. Sarjakuvaa entuudestaan tuntemattomille elokuva jäänee ”etäiseksi ja melko yhdentekeväksi”. MTV:n Tuuve Aron mukaan Hopeasurffari on ”hupsu, sympaattinen ja melkoisen yhdentekevä” elokuva, joka tarjoaa näyttäviä erikoisefektejä ja sopii ennen kaikkea nuoremmalle yleisölle.
Aiheesta muualla

Jesse Itkonen: Fantastic Four: Hopeasurffari. Elokuvateatteri.com 31.7.2007.
Jussi Ahlroth: Fantastic Four: Hopeasurffari. Helsingin Sanomat 10.8.2007.
Jussi Lahtonen: Fantastic Four: Hopeasurffari. Film-o-holic.com 10.8.2007.
Fantastic Four: Hopeasurffari. Savon sanomat 4.1.2008.
Tatu Junni: Fantastic Four: Hopeasurffari. Dome.fi 9.8.2007.
| n k Hopeasurffari |
| --- | --- |
 Stan Lee  Jack Kirby 
Sivuhahmot:  Adam Warlock  Alicia Masters  Ihmeneloset  Nova (Frankie Raye)  Pip-peikko  Shalla-Bal  Seuraaja Uatu 
Viholliset:  Annihilus  Ego, Elävä Planeetta  Keräilijä  Kriit  Musta Veljeskunta  Ronan Syyttäjä  Skrullit  Suuri Kehittäjä  Suurmestari  Terrax  Thanos  Ylin Tajunta 
Muut mediat:  Silver Surfer (videopeli)  Silver Surfer (animaatiosarja)  Fantastic Four: Hopeasurffari (elokuva)  Fantastic Four: Rise of the Silver Surfer (videopeli)
Hanhilampi (Sanginkylä)

| Hanhilampi |
| --- | --- |
 Hanhilammen länsirantaa kaakkoon päin.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Sanginkylä, Utajärvi
Koordinaatit:  64°52′03″N, 26°36′12″E
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  110,4 m
 fiHanhilampi 
Hanhilampi on pieni lampi Utajärven kunnan Sanginkylässä. Se sijaitsee Sanginjärven länsipuolella ja hieman suuremmasta Ahvenlammesta noin 700 metriä kaakkoon.
Lampimaisema

Lammessa ei ole laskuojaa eli se saa vetensä ympäröiviltä soilta. Lammen rannat ovatkin kokonaan suota, mutta sen pohjoispuolella on Hanhiselkä-niminen kangas. Idän ja koillisen suunnassa on myös kankaita. Sieltä lammelle tulee seututie 837:ltä Maaselän kohdalta Isolle Karvasjärvelle päin lähtevän metsäautotien sivuhaara. Sanginjärven kylähistorian mukaan tältä suunnalta valmisteltiin aikoinaan Sanginjärven länsipuolitse tieyhteyttä, mutta hanke kariutui. Lammen ympäristö on asumaton. Vaikka lampi on pieni, siinä on ahventa ja haukea. Siellä käyvät varsinkin pilkkijät talvisin, koska lammen lähettyviltä menee moottorikelkkareitti.
Hajuvesi

Hajuvesipulloja hyllyssä
Hajuvesi (etenkin vahvimpana pitoisuutenaan myös parfyymi, ransk. parfum, lat. per fumum, ’savuna ilmaan’) on alkoholipohjainen, tuoksuva kosmetiikkatuote, jota käytetään antamaan miellyttävä tuoksu. Sen pääasiallisina ainesosina ovat kuljetinaineena toimivan alkoholin lisäksi erilaiset tuoksuvat yhdisteet tai aineet, joita tuotetaan synteettisesti, kasveista tai vähäisessä määrin eläinkunnan tuotteista.
Käyttö

Hajuvettä suihkutetaan iholle antamaan käyttäjälleen miellyttävä tuoksu, ja sitä voidaan suihkuttaa ilmaan esimerkiksi juhlissa, jotta koko huone tuoksuisi. Hajusteilla voidaan peittää epämiellyttäviä hajuja, kuten lian, tupakan tai pilaantuneen ruoan hajut. Hajuvesiä on käytetty myös uskonnollisissa menoissa.
Hajuvettä suihkutetaan usein kaulaan ja ranteen, kyynärvarren, nilkan tai polvivarren sisäpuolelle. Eri hajuvedet sopivat ihmisille eri tavoin, sillä hajuvesi muuttuu jokaisen iholla eri hajuiseksi käyttäjän oman ihon rasva- ja öljykoostumuksen mukaan.
Koostumus

Hajuvesi sisältää alkoholia, vettä ja tuoksutiivistettä, jossa voi olla 50–100 eri ainetta. Alkoholin ja veden suhde seoksessa on yleensä 96:4. Hajuvedet luokitellaan tuoksutiivisteen osuuksien suhteen, joskaan luokittelu ei ole vakiintunut:
|  | Tuoksutiivistettä |
| --- | --- |
parfyymi: 15–40 % (yleensä 20 %)
parfum de toilette eli eau de parfum: 10–20 %
eau de toilette: 5–15 %
eau de cologne: 2–5 %
parfyymideodorantti, partavesi: 1–3 %
Mitä vahvempaa hajuvesi on, sitä kauemmin sen tuoksu säilyy iholla. Parfyymit voivat kestää iholla kuudesta kahdeksaan tuntia, eau de parfum neljästä viiteen tuntia, ja eau de cologne parisen tuntia.
Joidenkin hajuvesissä käytetyistä kemikaaleista on arveltu aiheuttavan allergisia reaktioita tai olevan hormonihäiritsijöitä. Hajuvesiteollisuuden mukaan kaikkia allergisia reaktioita ei voi välttää, mutta alan valvonta on kunnossa.
Raaka-aineet > Kasviperäiset tuoksuaineet

Hajuvesien raaka-aineiksi eristetään kasvien eri osien hyväntuoksuisia eteerisiä öljyjä. Usein yhden öljykilon tuottamiseen tarvitaan monisata- tai monituhatkertainen määrä kasvinosia. Yksi eteerinen öljy saattaa koostua yli 200 komponentista. Eteerisiä öljyjä tunnetaan yli 3 000, joista useita satoja on kaupallisessa käytössä.
Eteeriset öljyt eristetään useimmiten vesihöyrytislauksella, jossa kasvit ennen tislausta pilkotaan ja sekoitetaan veteen. Toinen tapa on perkolointi, jossa jauhettu tai murskattu kasviaines sekoitetaan liuotteeseen, suodatetaan, tislataan, pestään ja jäädytetään, minkä jälkeen alkoholi haihdutetaan pois. Muita eristämistapoja ovat rasvalla liuottaminen, maserointi ja puristaminen.
Raaka-aineet > Eläinperäiset tuoksuaineet

Eläinperäisiä tuoksuaineita ei enää juurikaan käytetä hajuvesissä niiden vaikean saatavuuden ja kalleuden vuoksi. Synteettiset aineet ovat korvanneet ne joitain kaikkein kalleimpia hajuvesiä lukuun ottamatta. Tunnettuja eläinperäisiä tuoksuaineita ovat myski, sivetti, hauste ja ambra.
Raaka-aineet > Synteettiset tuoksuaineet

Synteettisiin tuoksuaineisiin kuuluvat niin puhtaasti keinotekoiset kuin luontoperäisistä tuoksuaineistakin eristetyt, kemiallisesti muutetut aineet. Tärkeimpiä synteettisiä tuoksuaineita ovat muun muassa erilaiset aldehydit, asetaatit ja alkoholit. Synteettisiä tuoksuaineita on osattu valmistaa 1830-luvulta lähtien.
Suunnittelu ja valmistus

Hajuveden suunnittelee parfymööri. Virallisesti parfymöörin titteliä voi käyttää vain vähintään seitsemän vuotta alalla työskennellyt ja kykynsä osoittanut tuoksujen suunnittelija. Parfymööri saa aluksi tuoksuidean eli konseptin yrityksensä fragrance designerilta. Parfymööri yhdistelee tuoksuja ideoidensa pohjalta mahdollisimman neutraalissa ja hajuttomassa ympäristössä. Hän työskentelee hyllykön eli urkujen edessä ja tiputtelee pienistä pulloista tuoksuja pienille liuskoille haisteltavakseen. Uuden tuoksun luomiseen kuuluu pikkutarkkaa punnitsemista, mittaamista, annostelua ja haistamista. Parfymööriltä vaaditaan kaikkien raaka-aineiden kemian tuntemusta, hyvää tuoksumuistia ja kykyä yhdistellä aineita oikeassa suhteessa. Hänen täytyy tuntea myös kemikaaleihin ja luonnon raaka-aineisiin liittyvä lainsäädäntö. Valmiin tuotteen on hyvän tuoksun lisäksi myös täytettävä vaativien asiakkaiden odotukset tuoksun kestävyyden ja tasalaatuisuuden suhteen. Uusien tuoksujen syntyminen kestää yleensä parista vuodesta jopa kymmeneen vuoteen.
Parfymöörin suunnitteleman reseptin mukaan tehdään tiiviste. Sitä sekoitetaan, kypsytetään useita viikkoja, laimennetaan alkoholilla ja vedellä, ja kypsytetään vielä 6−8 viikkoa. Ennen pullotusta hajuvesi vielä jäähdytetään ja suodatetaan.
Tuoksut > Tuoksun rakenne

Hajuveden ainesosat ovat nimeltään tuoksunuotteja. Kahta tai useampaa tuoksunuottia yhdistelemällä saadaan uusia tuoksuja eli akordeja, 'sointuja'.
Hajuveden haihtuessa iholta sen tuoksun eri osat tulevat esiin kolmessa vaiheessa. Ensimmäisenä aistitaan latvatuoksu, jonka muodostavat keveimmät ja nopeimmin haihtuvat ainesosat, kuten sitrus ja aldehydit. Latvatuoksun ainesosat voi aistia vain muutaman minuutin ajan. Ensituoksun haihduttua aistitaan sydäntuoksu, joka kehittyy noin 10–15 minuuttia hajuveden suihkuttamisen jälkeen.. Sydäntuoksu antaa hajuvedelle sen luonteen, jonka mukaan hajuvesi kuvaillaan. Sydäntuoksu on rikas ja täyteläinen, ja se muodostuu muun muassa kukista. Viimeiseksi aistitaan juurituoksu. Se koostuu suurimmista molekyyleistä, jotka kestävät iholla tuntikausia. Jotkin molekyyleistä toimivat kiinnikkeinä ja auttavat pienempiä latva- tai sydäntuoksun molekyylejä kestämään pidempään. Juurituoksuissa on usein eläinperäisiä ainesosia, kuten myskiä, synteettistä sivettiä ja ambraa, sekä mausteita, sammalia ja puuta. Lopulta tuoksu muodostaa käyttäjänsä iholla hänelle yksilöllisen ominaistuoksun. Lopputuoksu kehittyy iholle useiden tuntien kuluttua hajuveden laittamisesta.
Lineaarinen eli monoliittinen tuoksu on sellainen tuoksu, jonka lopputuoksu kehittyy iholla tavallista nopeammin. Näin sen latvatuoksu ja juurituoksu eivät eroa toisistaan merkittävästi. Lineaarisia tuoksuja on perinteisiä tuoksuja helpompi myydä, sillä asiakas saa heti kokonaiskuvan tuoksusta.
Tuoksut > Tuoksuperheet

Hajuvesien perinteisiä tuoksuperheitä ovat sitrustuoksut, kukkaistuoksut, saniaismaiset tuoksut (fougère), chypre-tuoksut, itämaiset tuoksut, puun tuoksut ja nahkaiset tuoksut. Miesten tuoksuissa näistä suosittuja ovat etenkin saniaistuoksut, puun tuoksut ja nahkaiset tuoksut, vaikka hajuvesillä ei varsinaisesti olekaan ”sukupuolta”.
Kukkaistuoksut ovat suosituin tuoksuperhe. Ne ovat naisellisia ja kukkaisia: niissä on yleensä jasmiinia ja ruusua, sekä usein myös pionia, gardeniaa, tuberosaa, kieloa, magnoliaa ja mimosaa.
Sitrustuoksut ovat raikkaita ja ilmavia, ja niissä on vivahteita sitruunasta, bergamotista, appelsiinista, greipistä ja mandariinista. Suurin osa sitrustuoksuista on eau de Cologne -tuoksuja; parfyymeja niiden joukossa on tuskin lainkaan.
Itämaisissa tuoksuissa käytetään perinteisiä itämaisia ainesosia kuten mausteita, myskiä, suitsukkeita ja pihkaa. Niiden rakenteessa käytetään heliotrooppeja, santelipuuta, kumariinia, nuolijuurta, vaniljaa ja kumihartsia. Itämaiset tuoksut ovat täyteläisiä ja runsaita, ja ne kestävät pitkään. Tunnettuja itämaisia tuoksuja ovat esimerkiksi Chanelin Coco, Guerlainin Shalimar ja Calvin Kleinin Obsession.
Itämaiset kukkaistuoksut ovat kukkaistuoksujen ja itämaisten tuoksujen yhdistelmä. Ne ovat ilmavampia ja kevyempiä kuin itämaiset tuoksut, mutta silti sensuelleja.
Metsäiset tuoksut käyttävät esimerkiksi santelipuuta, setripuuta, agarapuuta, guaiac-puuta, patsulia ja vetiveriä. Moni metsäinen tuoksu on erityisesti miesten suosima.
Chypre-tuoksut ovat saaneet nimensä Kyproksesta. Ne ovat lämpimiä ja kuivia sekä kukkaisia, hedelmäisiä ja metsäisiä. Niiden juurituoksussa on puisia ja sammaleisia tuoksunuotteja kuten bergamottia, tammisammalta, patsulia ja labdanum-pihkaa.
Saniaistuoksut sisältävät laventelia, pelargonia, vetiveriä, bergamottia, tammisammalta ja kumariinia. Ne ovat useimmiten miesten tuoksuja, vaikka ne kehitettiinkin alun perin naisille.
Gurmandi-tuoksu on uusi tuoksuperhe. Sen tuoksut ovat esimerkiksi karamellia, suklaata, maitoa, hattaraa, kahvia, konjakkia, toffeeta, mantelia tai purukumia, ja yleensä ne ovat vaniljapohjaisia. Niissä käytetään myös mausteita ja pihkaa. Gurmandi-tuoksut ovat luonteeltaan lämpimiä.
Nykyaikaisia tuoksuperheitä ovat lisäksi akvaattinen ja vihreä.
Tuoksut > Hajuvesien kuvailu

Kaupallisten hajuvesien tarkat kaavat ovat salaisia. Hajuvesiin perehtyneet voivat kuitenkin tulla erittäin taitaviksi tunnistamaan hajuveden alkuperäisiä aineosia. Käytännöllisin tapa kuvailla hajuvettä on määritellä se tuoksun sävyn tekijöiden mukaan tai mihin tuoksuperheeseen se kuuluu, ja millainen hajuveden kokonaisvaikutelma on lähtien ensimmäisestä tuoksukokemuksesta viimeiseen aistittavaan aavistukseen.
Historia

Hajusteita on käytetty uhrimenoissa jo tuhansia vuosia sitten. Muinaisten egyptiläisten hajuvesi kyfi koostui hunajasta, väriherneistä, sahramista, mirhasta, kardemummasta ja ruusuista. Nykyisenkaltaisia hajuvesiä pystyttiin valmistamaan arabien keksittyä tislauksen 800–900-luvuilla. Varsinainen parfyymiteollisuus sai alkunsa Ranskassa noin vuonna 1190. Tislausmenetelmät olivat 1500-lukuun mennessä kehittyneet niin, että niitä voitiin käyttää yleisesti hajuvesiteollisuudessa.
Vuonna 1714 italialainen Giovanni Maria Farina kehitti kölninveden. Vuonna 1792 kölniläinen Wilhelm Mülhens kehitti sitrushedelmistä, rosmariinista ja laventelista salaisella reseptillään edelleenkin suositun miesten tuoksun Eau de Cologne 4711:n.
1800-luvulla tuoksuaineita opittiin analysoimaan kemiallisesti ja synteettisiä tuoksuja alettiin kehittää: kaneliöljystä eristettiin kanelialdehydi 1830-luvulla, salisyylihaposta kumariini vuonna 1868 ja sen jälkeen heliotropiini (1869) ja vanilliini (1876). Kumariinia käytettiin hajuvedessä ensimmäisen kerran vuonna 1882 (Fougère Royal) ja vanilliinia 1889 (Jicky). Myös savun ja nahan tuoksuiset kinoliiniyhdisteet luotiin 1800-luvun lopulla samoin kuin iononi-yhdisteet, joita käytetään itämaisissa tuoksuissa.
Vuonna 1925 julkistettiin kuuluisa Chanel No. 5, jossa käytettiin vuonna 1903 kehitettyjä rasva-aldehydejä. 1920-luvulla syntetisoitiin myös eläintuoksut myski ja sivettoni. Sen jälkeen on kehitetty useita erilaisia luonnollisia ja täysin uudenlaisia tuoksuja, joita monet tunnetuimmista hajuvesistä käyttävät.
Nykyisin uudet hajuvedet kuuluvat usein muotitalojen brändeihin, ja niitä markkinoivat entistä useammin tunnetut julkisuuden henkilöt.
Säilytys

Hajuvesi voi säilyä useita vuosia, jos sen pitää valolta suojattuna. Hajuvettä tulisi säilyttää pullossa, jossa se ei joudu suoraan kosketuksiin ilman kanssa, kuten suihkepulloissa, joissa sitä yleensä myydäänkin. Avatussa ja vajaassa pullossa hajuvesi voi alkaa huonontua jo alle vuodessa. Hajuvesi säilyy parhaiten 3–7 asteen lämpötilassa.
Kirjallisuutta

Ari Turunen, Tuoksujen atlas. Helsinki: Aula & Co, 2021. ISBN 978-952-364-165-5
Patrick Süskind, Parfyymi: Erään murhaajan tarina. Helsinki: Otava, 1986. ISBN 951-1-08680-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hajuvesi Wikimedia Commonsissa
Kosmetiikan kemiaa: Hajusteet (Arkistoitu – Internet Archive)
Fragonard-tehtaan hajuvesilaboratorio Èzessä, Ranskassa
Parfymöörin työtila Grassessa
Rodo-parfyymin mainosjuliste, Alfons Mucha 1896.
Reino Hallamaa

Eversti Reino Hallamaa.
Reino Henrik Hallamaa (sukunimi alkuaan Hummelin, käytti Espanjassa asuessaan nimeä Ricardo Palma; 12. maaliskuuta 1899 Kokemäki – 11. elokuuta 1979 Churriana, Malaga, Espanja) oli suomalainen eversti ja Suomen radiotiedustelun alkuunpanija ja kehittäjä.