stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gibraltarin museo
Historia

Gibraltarin museon perusti alueen silloinen kuvernööri kenraali Sir Alexander Godle 27. heinäkuuta vuonna 1930. Museotalo muodostettiin kahdesta ennen upseereja majoittaneesta talosta. Paikka valittiin, koska sen alapuolella sijaitsi hyvin säilynyt maurilainen kylpylä. Ongelmaksi muodostui aluksi näyttelyiden kokoaminen ja näyttelyiden esineitä lainattiin esimerkiksi British Museumilta. Myöhemmin museon vetonauloiksi kohosivat maurilainen kylpylä, Gibraltarin pienoismalli ja egyptiläinen muumio. Museo suljettiin toisen maailmansodan ajaksi ja se avasi ovensa uudelleen vuonna 1945. Vuonna 1966 virkaansa astunut museon kuraattori Joaquin Bensusan uudisti näyttelyitä enemmän Gibraltaria koskevaksi. Näyttelyissä alettiin tuoda esille myös paikallista luontoa. Nykyisin museota johtaa professori Clive Finlayson.
Tutkimus

Gibraltarin museon toiminnan yhteydessä tehdään myös tieteellistä tutkimusta. Tutkimuksen pääkohteita ovat olleet muun muassa neoliittiset ihmis- ja eläinpopulaatiot, foinikialainen ja karthagolainen arkeologia, keskiaikainen arkeologia ja vedenalainen tutkimus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gibraltarin museo Wikimedia Commonsissa
Arkeologinen ulkoilmanäyttely museossa.
Kannibalismi

Leonhard Kernin norsunluuveistos naispuolisesta kannibaalista (n. 1650).
Kannibalismi tarkoittaa samaa lajia olevan yksilön syömistä. Myös eläintä, joka syö oman lajinsa edustajia, kutsutaan kannibaaliksi. Ihmistä, joka syö toista ihmistä, kutsutaan nimellä ihmissyöjä eli antropofagi.
Etymologia

Termi ”kannibaali” tulee espanjasta. Kristoffer Kolumbus oletti saapuessaan Amerikkaan, että Haitin asukkaat olisivat Kiinan suurkaanin alamaisia. Valmistautuessaan tapaamiseen hänellä oli mukanaan arabian ja heprean taitajia. Kuullessaan nimen Caniba tai Canima hän oletti sanan viittaavan Mendevillen kuvaamiin koirapäisiin ihmisiin (cane-bal). Samuel Purchas on väittänyt sanan tarkoittavan ”uljaita miehiä” karibien kielellä. Richard Hakluyt toi sanan englantiin ja Shakespeare käytti sitä näytelmässään Myrsky Caliban-hirviön nimenä.
»Amiraali purjehti lounaiseen suuntaan ja arveli vihdoinkin olevansa vastapäätä Bohion saarta. Hän huomauttaa: kaikki saarelaiset, joita tähän päivään asti oli tullut tuntemaan, pelkäsivät tavattomasti canibalaisia, jotka asuvat Bohiolla. »Näitä canibalaisia», lisää hän tähän, »pelätään ihmissyöjinä, ja laivassamme olevat intialaiset nähdessään meidän suuntaavan suoraan kohti Bohiota eivät pystyneet sanomaan enää sanaakaan pelosta, että heidät syötäisiin, eikä mikään saanut heitä luopumaan siitä pelosta. He kertoivat jo aikaisemmin minulle, että näillä canibalaisilla oli vain yksi silmä ja koiran kuono. Sitä arvelen kuitenkin valheeksi ja luulen, että nämä canibalaiset ovat suurkaanin alamaisia, jotka käyvät sotia näitä saarelaisia vastaan ja vievät heitä vankeuteen.» 
(Kolumbuksen päiväkirjasta 26. marraskuuta 1492)
Kannibalismi ihmisillä

Kannibalismia pidetään yleisesti ruokatabuna. Sitä on kuitenkin harrastettu uskontoon ja sodankäyntiin liittyvissä rituaaleissa. Joidenkin antropologien mukaan se on ollut yleistä muinaisuudessa. Toiset taas suhtautuvat siihen suurella epäilyksellä ja uskovat, että tapa on ollut todella harvinainen ja että ”villien” ihmissyöntiä on liioiteltu perusteluna vieraiden kansojen sivistämiselle.
Ihmissyöntiä on tavattu Uudessa-Guineassa ja Etelä-Amerikassa. Eräs varhaisimmista kuvauksista ihmissyönnistä on tupinambá-intiaanien vankina Brasiliassa 1550-luvulla olleen Hans Stadenin teos, jota pidetään aitona. Amazonin alueella on dokumentoitu ihmissyöntiä vielä 1900-luvullakin.
Korowai-heimo Kaakkois-Papualla on yksi harvoja ihmisryhmiä, jossa kannibalismia harjoitetaan edelleen. Uuden-Guinean fore-heimon ruumiskannibalismia, joka johti Kuru-taudin leviämiseen, on kyseenalaistettu. Antropologi Marvin Harrisin mukaan ruumiiden silpominen oli hautajaisriitti, joka eurooppalaisten saapumisen aikaan sattuneen nälänhädän vuoksi muuttui kannibalistiseksi uskonnolliseksi riitiksi.
Kannibalismi ihmisillä > Esihistoriallista kannibalismia

Espanjalaisesta Gran Dolina -luolasta on löydetty yli 800 000 vuotta vanhoja luita, joissa on merkkejä ihmissyönnistä, muun muassa jälkiä lihan leikkaamisesta. Tutkijat ovat arvelleet, ettei ihmissyönti ollut pelkästään rituaali, vaan myös ravinnontarpeen täyttämistä ja tapa hyötyä reviirikiistoista.
Suomessa muun muassa Ahvenanmaalla on tehty arkeologisia löytöjä, joiden on väitetty kertovan kivikautisesta kannibalismista.
Kannibalismi ihmisillä > Historiallista kannibalismia

Kannibalismia on tavattu Amerikassa, etenkin asteekkien kukkaissotien aikaan. Suuret määrät asteekkisodissa vangittuja vihollisia ensin uhrattiin jumalille, minkä jälkeen ruumiit valmistettiin ruoaksi totuttujen tapojen mukaan. Paloitelluista ruumiinosista valmistettiin muhennosta, jota höystettiin tomaateilla ja maustettiin pippureilla.
Kannibalismia on tiedetty harjoitetun ensimmäisen ristiretken aikana. Joidenkin ristiretkeläisten tiedetään syöneen kuolleiden vihollistensa ruumiita Ma’aratin valloituksen jälkeen. Sitä harjoitettiin myös marssilla Jerusalemiin. Kyseessä oli luultavasti nälän ja kuumeisuuden yhdistelmä, mahdollisesti myös halu terrorisoida vihollista. Jotkut kieltäytyivät syömästä kristittyjen toveriensa lihaa, mutta söivät tapettujen muslimien ruumiita.
Kannibalismi ihmisillä > Nykyajan kannibalismia

Kannibalismia on väitetty tapahtuneen Ukrainassa 1930-luvun nälänhätien yhteydessä, Kiinassa sisällissodan ja suuren harppauksen aikana. Myös toisen maailmansodan aikana saarretussa Leningradissa ja japanilaisten joukkojen keskuudessa kannibalismia harjoitettiin. Japanilaisten kannibalismi on hyvin dokumentoitua, ja siitä on silminäkijätodisteita. Siihen ajauduttiin, kun ruoka loppui. Japanilaiset sotilaat tappoivat jopa toisiaan, jos siviilejä ei ollut käytettävissä. Vangittuja vihollissotilaita teloitettiin ja syötiin myös psykopatologisiin tarkoituksiin. Tunnetuin esimerkki kannibalismista tapahtui Chichi-jiman saarella Japanissa. 2. syyskuuta 1944 käydyssä ilmataistelussa ammuttiin alas yhdeksän amerikkalaista lentäjää (heistä yhden, aliluutnantti George H. W. Bushin, pelasti sukellusvene USS Finback). Kahdeksan kiinnisaatua lentäjää mestattiin, valmistettiin ruuaksi ja syötiin. Tapaus tuli ilmi vuonna 1945 sodan jälkeen, ja sotarikosoikeudenkäynnissä vuonna 1947 kolmestakymmenestä japanilaisesta syytetystä viisi todettiin syyllisiksi murhaan ja hirtettiin.
Vuoden 1972 Andien lento-onnettomuudessa eloonjääneet joutuivat turvautumaan kannibalismiin pysyäkseen hengissä.
Vuonna 2001 saksalainen Armin Meiwes etsi netistä vapaaehtoisen uhrin ja kutsui tämän luokseen. Uhrin omasta pyynnöstä Meiwes tappoi tämän ja söi hänen pakastettuja ruumiinosiaan. Tapaus järkytti saksalaisia ja ihmisiä ympäri maailman.
Kannibalismi ihmisillä > Kannibalismisyytökset propagandana

Kannibalismisyytöksiä on käytetty myös propagandana. Brittiläisen kolonialismin laajentumisen aikana orjuutta pidettiin laittomana, jollei voitu osoittaa, että ihmisten olot orjina olivat paremmat kuin vapaudessa. Kannibalismia pidettiin todisteena tästä, ja syytökset olivat laajoja.
William Arens väitti kirjassaan The Man-Eating Myth: Anthropology and Anthropophagy (New York: Oxford University Press, 1979) kannibalismiväitteitä käytetyn leimaamaan toista ihmisryhmää moraalisesti alemmaksi. Esimerkkejä tästä ovat väitteet juutalaisista syömässä kristittyjen ja muslimien lapsia ja antiikin kreikkalaisten syytökset kaukaisempia, ei-helleenisiä barbaareja vastaan.
Etupäässä japanilaiset historioitsijat, kuten Kuwabara Jitsuzo (1870–1931), ovat 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa väittäneet kiinalaisilla olevan erityisen rikas kannibalismin historia. Väitteet kärjistyivät molemmin puolin toisen kiinalais-japanilaisen sodan aikana. Vielä 1980-luvulla Key Ray Chong väitti kiinalaisten harjoittaneen kannibalismia myös nälänhädistä riippumatta.
Arensin työn jälkeen kannibalismisyytöksiin on suhtauduttu skeptisemmin ja ymmärretty syytösten olevan itse kannibalismia yleisempiä.
Vuonna 1994 väitettiin Jugoslavian keskitysleireille suljettujen pakolaisten pakotetun syömään toistensa lihaa. Väitteet osoittautuivat tekaistuiksi.
Kannibalismi ihmisillä > Kannibalismi myyteissä ja uskonnoissa

Ihmissyöntiä on pidetty keinona varmistaa surmatun vihollisen elinvoiman karkottaminen. Hautajaisrituaaleissa sitä on tehty varmistamaan kunnioitetun heimon jäsenen kuolemattomuus. Surmatun vihollisen elinvoiman omaan haltuun saaminen on luultavasti yleisempää. Esim. 1600-luvulla jesuiitat kertovat irokeesien ja huronien harjoittaneen rituaalista kannibalismia juuri tämän periaatteen takia. Ellei vihollista adoptoitu, häntä todennäköisemmin kidutettiin, ja jos vihollinen osoittautui urheaksi, hänen sydämensä tai lihaansa voitiin syödä, jotta vihollisen voima siirtyisi näin syöjiin. Myös Stadenin kuvaamat tupinambá-intiaanit toimivat näin. Historioitsija Richard Suggin mukaan jo atsteekit harjoittivat syötäviksi tarkoitettujen vankien soveltuvuuden testaamista kidutuksella. Atna-intiaaneilla kannibalismi perustui uskomukseen siitä, että kaatuneen henki saattoi kostaa, ellei soturi söisi vähän rasvaa surmatun vihollisen sydämen läheltä.
Kansanperinteessä kannibalismi liitetään pahuuteen, esim. sadussa Hannu ja Kerttu.
Mytologiassa kannibalismi on laajennettu universaaliksi periaatteeksi, kuten hindujumala Kalin tapauksessa. Kalin kerrotaan juoneen demonien veri estääkseen niitä nousemasta uudelleen. Kreikan mytologiassa Kronoksen tarinassa on kannibalismin teemaa.
Taiteessa helvetti on usein kuvattu suuna, joka syö ihmisiä. Kristittyjen ehtoollisessa tapahtuu symbolista ihmissyöntiä. Katolisen dogmin mukaan leipä ja viini muuttuvat oikeaksi Kristuksen vereksi ja lihaksi ehtoollisessa.
Kannibalismi ihmisillä > Lääketieteellinen kannibalismi

Lääketieteellinen kannibalismi tarkoittaa Euroopassa 1500-luvulta lähtien esiintyneitä lääkärien ja apteekkarien ajatuksia siitä miten mestattujen ihmisten ruumiista vapautui maagisia voimia joita voitiin käyttää sairauksien parantamiseksi. Kuolleiden ihmisten ruumiinosilla ja niistä tehdyillä valmisteilla kuten jauhetuilla muumioilla käytävä kauppa oli yleistä vuosisatojen ajan. Paracelsus kehitti kannibalismiin tarkkoja ohjeita. Hänen seuraajansa saksalaislääkäri Johann Schöderin mukaan lääkekäyttöön soveltui parhaiten "noin 24-vuotiaan punatukkaisen, väkivaltaisesti kuolleen miehen ruumis". Schröderin kirjoittaman 1600-luvun tärkeimmän rohdoskäsikirjan mukaan ihmisliha "piti leikata pieniksi paloiksi tai siivuiksi, maustaa tai upottaa spriihin ja antaa kuivua." Myös ihmisrasvaa käytettiin. Saksalainen kulttuurihistorioitsija Anna Bergmann  käsittelee lääketieteellistä kannibalismia kirjassaan Der entseelte Patient: die moderne Medizin und der Tod (suom. Menehtynyt potilas: moderni lääketiede ja kuolema), ja esittää että Paracelsuksen käsitykset juontavat juurensa taikauskosta ja kristillisistä mestausrituaaleista.
Kannibalismi eläinkunnassa

Kannibalismia tapahtuu monilla eläinlajeilla. Se on hyvin yleistä selkärangattomilla, kaloilla ja sammakkoeläimillä, harvinaisempaa linnuilla ja nisäkkäillä. Hyönteisistä rukoilijasirkkanaaras ja hämähäkeistä mustaleski voi syödä koiraan parittelun jälkeen. Joillain hailla esiintyy kohdun sisäistä kannibalismia.
Nisäkkäillä ja linnuilla kannibalismia voi tapahtua vankeudessa, ruuan puutteesta tai stressistä. Jänikset, hiiret, rotat ja hamsterit saattavat syödä poikasensa, jos pesää uhataan. Petolinnuilla, etenkin pöllöillä, kannibalismi on varsin tavallista. Poikasia kuoriutuu useimmiten enemmän kuin mitä emot pystyvät ruokkimaan. Tällöin nuorimmainen ei saa riittävästi ravintoa ja heikkenee, kunnes lopulta kuolee. Välittömästi kuoltuaan poikanen muuttuu sisarustensa silmissä ravinnoksi.
Leijonaurokset pyrkivät tappamaan toisten urosten poikasia saattaakseen naaraat aikaisemmin kiimaan. Poikaset saattavat tulla myös syödyksi, vaikka tappamisen ensisijaisena tarkoituksena ei olekaan ravinnon hankinta, vaan oman perimän jatkaminen. Simpanssit saattavat syödä muita kuin omia poikasiaan.
Kirjallisuutta

Artemis Kelosaari: Kannibaalikirja - Kirjoituksia ihmissyönnin historiasta. Salakirjat, 2019. ISBN 978-952-7204-33-7
Aiheesta muualla

Jani Kaaro, 2010: Sääli ja muita syitä ihmissyöntiin (tiede.fi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hans Stadenin kuvaus kannibalismista Brasiliassa vuonna 1557.
Pentti Karjalainen

Leo Pentti Karjalainen (s. 1945) on suomalainen tekniikantutkija. Hän toimi vuodesta 1977 alkaen Oulun yliopiston metalliopin apulaisprofessorin ja professorin viran hoitajana (professorinimitys v. 1988) eläkkeelle jäämiseensä saakka vuoden 2013 alussa. Hän johti materiaalitekniikan laboratoriota vuodesta 1981 ja koulutti 140 diplomi-insinööriä erityisesti perusmetalliteollisuuden palvelukseen. Hän oli perustamassa Oulun yliopiston Terästutkimuskeskus CASR:ia vuonna 2006, jonka johtoryhmän puheenjohtajana hän toimi vuoteen 2024 asti. Hänen tutkimuksensa kohdistuu erityisesti lujien terästen valmistukseen termomekaanisia käsittelyjä käyttäen sekä näiden mikrorakenteisiin ja mekaanisiin ominaisuuksiin. Hän on julkaissut yli 200 tieteellistä artikkelia yhdessä useiden kansainvälisten tutkijoiden kanssa. Oulun yliopiston metallitutkimuksen historiaa hänen aikanaan on kuvattu teoksessa ”Puoli vuosisataa metallitutkimusta Oulun yliopistossa”.
Aiheesta muualla

120 osaajaa: Pentti Karjalainen (Arkistoitu – Internet Archive) Tekniikan akateemiset
5. jääkärirykmentti

Hugo Viktor Österman
5. jääkärirykmentti oli valkoisten itäarmeijan 3. jääkäriprikaatiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Rykmentin komentaja oli jääkärimajuri Hugo Viktor Österman (11. huhtikuuta 1918 alkaen).
Rykmentistä muodostettiin sodan jälkeen  Kuopion jalkaväkirykmentti N:o 4 ja edelleen Tampereen Rykmentti.
Joukko-osastot

13. jääkäripataljoona
Komentaja: kapteeni Huyssen.
14. jääkäripataljoona
Komentaja: jääkärikapteeni Olof Lars Alarik Prytz.
15. jääkäripataljoona
Komentaja: jääkärimajuri Lars Birger Homén. Yksikkö oli kenttälennätinpataljoona ja luonteeltaan kolmikomppaniainen merkinantojoukko, joita myöhemmin alettiin kutsua radiojoukoiksi. Viestijärjestelmän alueellisena ja valtakunnallisena runkona se toimi hajautetusti eri paikkakunnilla siten, että  1. komppania oli Vaasassa, 2. komppania Pietarsaaressa ja 3. komppania Savonlinnassa.
Täydennyspataljoona
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Rafael Johannes Kajander, pataljoona kutsuntapiiri oli Pohjois-Pohjanmaa ja sijoituspaikka Vaasa.
1. komppania
Rykmentissä palvelleita Saksan jääkäreitä

Adjutanttina jääkärivänrikki Karl-Vilhelm Emil Jürgen Grünn, muonitus- ja rehumestarina jääkärivääpeli Paavo Jalmari Haanpää, lähettiupseerina rykmentin esikunnassa jääkärivänrikki Taito Juho Nurminen, adjutanttina jääkäriluutnantti Erkki Johannes Raappana, täydennyskomppanian päällikkönä huhtikuun lopulta jääkärivääpeli Mikko Rossi (siirrettiin 2. toukokuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Karjalan 2. rykmentin 5. pataljoonan 2. komppaniaan).
Karjalan 2. rykmentin 4. pataljoona

Karjalan 2. rykmentin 4. pataljoona oli valkoisten itäarmeijan Karjalan 2. rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkäriluutnantti Aarne Salminen (14. maaliskuuta alkaen).
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: V. Tosurinen.
2. komppania
Päällikkö: V. Kinnunen, jääkärialiupseeri Eino Siira (siirrettiin 7. pataljoonan 2. komppaniaan ja edelleen 10. maaliskuuta Karjalan 1. rykmentin 3. pataljoonaan komppanianpäälliköksi).
3. komppania
Päällikkö: J. Uski.
konekiväärikomppania
Päällikkö: M. Riipinen.
Alar Karis

| Alar Karis |
| --- | --- |
 Alar Karis vuonna 2022.
Viron 6. presidentti
 11. lokakuuta 2021–  
Pääministeri:  Kaja Kallas Kristen Michal
Edeltäjä:  Kersti Kaljulaid
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1958 (ikä 66) Tartto
Kansalaisuus:   virolainen
Puoliso:  Sirje Karis
Lapset:  3
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Tutkinnot:  Viron maatalousyliopisto
Alar Karis (s. 26. maaliskuuta 1958 Tartto, Viro) on Viron presidentti, jonka Riigikogu valitsi järjestyksessään kuudenneksi tasavallan presidentiksi elokuussa 2021.
Karis on puoluepoliittisesti sitoutumaton ja koulutukseltaan biologian tohtori, joka on toiminut molekyyligenetiikkaan ja kehitysbiologiaan erikoistuneena eläintieteen professorina. Akateemisen uran lisäksi Karis on toiminut johtavana virkamiehenä.
Ennen presidenttiyttään Karis toimi Viron kansallismuseon (ERM) johtajana (2018–2021), Viron valtiontalouden tarkastusviraston johtajana (2013–2018), Tarton yliopiston rehtorina (2007–2012) ja Viron maatalousyliopiston rehtorina (2003–2007).
Tausta

Alar Kariksen isä Harry Karis (s. 1930) on kasvitieteilijä.
Karis valmistui vuonna 1981 Viron maatalousakatemiasta eläinlääketieteen tohtoriksi ja työskenteli 1980-luvulla tutkijana Virossa ja 1990-luvulla Saksassa ja Britanniassa. Vuosina 2007–2012 hän toimi Tarton yliopiston rehtorina, 2013–2018 Viron valtiontaloudentarkastaja (Riigikontrolör). ja vuodesta 2018 lähtien hän on toiminut Viron kansallismuseon johtajana.
Viron presidenttinä

Karis asettui ehdolle vuoden 2021 presidentinvaaleihin haastamaan istuvaa presidenttiä Kersti Kaljulaidia, ja hänen ehdokkuudelleen ovat esittäneet hyväksyntänsä sekä Viron reformipuolue että myös keskustapuolue.
Yksityiselämä

Karis avioitui vuonna 1977 historiantutkija Sirje Jädalan (s. 1956) kanssa, ja heillä on kolme lasta. Karis opiskeli nuorena yliopistossa suomea parin vuoden ajan, mutta hänen kielitaitonsa on kuihtunut vähäisen käytön takia.
Kunnianosoituksia > Virolaiset

Valtionvaakunan ritarikunta (suurmestari, 2021)
Marianmaan ristin ritarikunta (suurmestari, 2021)
Valkoisen Tähden ritarikunta (suurmestari, 2021)
Kotkaristin ritarikunta (suurmestari, 2021)
Viron Punaisen Ristin ritarikunta (suurmestari, 2021)
Lähde:
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Leopold II:n ritarikunta (Belgia, 2008)
Pohjantähti-ritarikunta (Ruotsi, 2011)
Suomen Leijonan ritarikunta (Suomi, 2013)
Kansallisen tunnustuksen risti (Latvia, 2019)
Kolmen Tähden ritarikunta (Latvia, 2023)
Serafiimiritarikunta (Ruotsi, 2023)
Lähde:
Kauko Kare

Kauko Kare ja Uusi Kuvalehti 1960-luvulla.
Kauko Aatos Kare (vuoteen 1935 Karén; 19. huhtikuuta 1914 Hattula – 21. maaliskuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, toimittaja, kääntäjä ja kustantaja ja Urho Kekkosen ajan tunnettu toisinajattelija. Kare käytti muun muassa nimimerkkejä Kaksiparta, Antti Kaleva Keinonen, Oka, Teemu ja Martinpoika.
Ura toimittajana

Kauko Kareen isä oli hattulalaisen Vesunnin kartanon omistaja G. A. Karén. Kare pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1932, ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1957. Kare työskenteli 1930-luvulta alkaen toimittajana eri lehdissä, muun muassa Kajaani-lehdessä. Hän pyrki Ajan Suunnan päätoimittajaksi. Bjarne Nitovuoren mukaan hän ihaili Mussolinia.
IKL:n ja AKS:n kaltaisiin oikeistolaisiin opiskelijajärjestöihin boheemi filosofian ylioppilas ei liittynyt. Jo sodan jälkeen hän tunnustautui tannerilaiseksi sosiaalidemokraatiksi, joskin elämänkerturit katsovat hänen edustaneen klassista liberalismia. Hän oli antikommunisti. Kare laski saaneensa kolmesti potkut mielipiteittensä vuoksi.
Kare työskenteli 1930-luvulta alkaen toimittajana etenkin Kajaani-lehdessä ja 1940-luvulla Forssan Lehden päätoimittajana. Hänen ollessaan Suomalaisen Suomen toimitussihteerinä lehden avustajakuntaan kuuluivat myös Erno Paasilinna ja Aarne Kinnunen.
Kare toimi WSOY:n kustannusvirkailijana 1948–1951 ja Suomalaisen Suomen toimitussihteerinä 1948–1952 sekä 1957–1966. Hän oli myös julkaisemansa aikakauslehden Nootin päätoimittaja ja johti perustamaansa ja omistamaansa Alea-Kirja Oy -kustantamoa vuodesta 1967. Lehtityössään Kare loi linjan, jossa yhdistyvät sotien aikana kehittynyt asevelihenki ja perinteinen isänmaallisuus. Kareen jyrkän ehdoton ote hänen oikeina pitämiinsä asioihin johti hänet välirikkoon työnantajien kanssa toinen toisensa jälkeen, ja näin hän ajautui yksinäiseksi freelancer-toimittajaksi. Nootti-lehti oli Urpo Lahtisen Lehtimiehet-kustantamon julkaiseman skandaalilehti Hymyn ohella 1970-luvulla toistuvasti Neuvostoliiton Suomen-suurlähettilään Vladimir Stepanovin hampaissa.
Kare suomensi muun muassa Erasmus Rotterdamilaisen Tyhmyyden ylistyksen ja Gustaf Mattssonin pakinat, jotka olivat hänelle suomennostöistä mieluisimpia.
Karetta luonnehditaan usein sananvapauden esitaistelijaksi, mutta 1960-luvun kirjasodissa – kohteina Sissiluutnantti ja Juhannustanssit – hän asettui asevoimien ja kirkon kannalle ja tuomitsi kyseiset romaanit.
Kekkos-kriitikko

Kare nousi julkisuuteen 1967 julkaisemallaan teoksella Tähän on tultu: Paasikiven linjalta K-rintamaan, jossa hän arvosteli presidentti Urho Kekkosen toimia. Hän joutui tuolloin perustamaan oman kustantamon, jotta saisi teoksensa julkaistua. Hän sai rahoitusta Kansallis-Osake-Pankin pääjohtajalta Matti Virkkuselta ja ryhtyi kokoamaan kirjoituksiaan. Länsi-Savon Kirjapainon latoja Pauli Ihalainen lähetti vedokset Kekkosen luettavaksi. Tähän on tultu ja sen täydennetty ja tiivistetty toinen versio saavuttivat suuren menekin. Kirjaa myytiin noin 75 000 kappaletta, ja se pelasti taloudellisiin vaikeuksiin joutuneen Kareen.
Kareen mielestä Kekkosen linja oli vuoden 1958 yöpakkaskriisistä lähtien syrjäyttänyt Paasikiven linjan, kunnostettu Saimaan kanava oli Suomelle kallis ja hyödytön, Neuvostoliitto osti Suomesta vientituotteita liian halvalla, riippuvuus neuvostoöljystä oli kansallinen uhkatekijä, poliittiset virkanimitykset pönkittivät Kekkosen sisäpoliittista vallankäyttöä ja Kekkonen oli vierailullaan Virossa vuonna 1964 tunnustanut Baltian maiden kuulumisen Neuvostoliittoon.
Kare oli kirjan ilmestymisen jälkeen Kekkos-vastaisen oikeisto-opposition tunnetuimpia henkilöitä 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulla. Hänen kustantamonsa Alea-Kirja julkaisi kymmeniä muiden kustantamojen torjumia teoksia, joista valtaosa edusti poliittisia oppositionäkemyksiä. Vuoden 1978 presidentinvaalissa Kare politikoi Perustuslaillisen Kansanpuolueen ehdokkaan Ahti M. Salosen puolesta.
Kareen johdolla perustettiin vuonna 1971 kansalaisjärjestö Itsenäisyyden Puolesta, jonka oli tarkoitus koota yhteen Kekkosen, kommunismin ja Neuvostoliiton vaikutusvallan vastustajia yli puoluerajojen. Vuodesta 1974 Kare keskittyi Nootin toimittamiseen ja kustantamonsa johtamiseen, joten yhdistyksen puheenjohtajaksi tuli Heikki Eskelinen. Kare riitautui 1980-luvulle tultaessa yhdistyksen johdon kanssa. Hän osoitti vuonna 1974 kiinnostusta Aleksandr Solženitsynin teoksen Vankileirien saaristo julkaisemiseen.
Mauno Koiviston presidenttikaudella vuonna 1984 Alea-Kirjan julkaisema nimimerkki Sirje Sinilindin raportti Neuvostoliiton kansallisuuspolitiikasta vuosina 1940–1984 katkaisi Suomen mediassa vaikenemisen todellisuudesta miehitetyssä Virossa. Historioitsija Seppo Zetterberg esitteli teoksen myönteisesti muun muassa Yleisradion Ajankohtaisessa kakkosessa. Jukka Tarkan mukaan se perustui laajaan ja monipuoliseen, osittain läntisten tutkijoiden ulottumattomissa olleeseen lähdeaineistoon.
Kauko Kare sai Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -mitalin vuonna 1991.
Tarkan mukaan monet historiantutkijat ovat vuosikymmenien viiveellä myöntäneet Kareen olleen Kekkos-kritiikissään useammin suunnilleen oikeassa kuin täysin väärässä. Tarkan mielestä Kareen uskottavuutta söi kuitenkin hänen koulupoikamaisen rehvasteleva tyylinsä, joka antoi aseita hänen vähättelijöidensä ja pilkkaajiensa käsiin. Helsingin Sanomien poliittisen toimituksen esimiehen Aarno Laitisen johdolla vuonna 1981 kirjoitettu kohukirja Tamminiemen pesänjakajat oli Tarkan mukaan Tähän on tultu -teoksen henkinen seuraaja.