stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Italian Grand Prix 1992
Kilpailun tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierroksia | Aika/keskeytyssyy | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 |  Ayrton Senna | McLaren-Honda | 53 | 1.18.15,349 | 2 | 10 |
| 2 | 20 |  Martin Brundle | Benetton-Ford | 53 | + 17,050 | 9 | 6 |
| 3 | 19 |  Michael Schumacher | Benetton-Ford | 53 | + 24,373 | 6 | 4 |
| 4 | 2 |  Gerhard Berger | McLaren-Honda | 53 | + 1.25,490 | 5 | 3 |
| 5 | 6 |  Riccardo Patrese | Williams-Renault | 53 | + 1.33,158 | 4 | 2 |
| 6 | 4 |  Andrea de Cesaris | Tyrrell-Ilmor | 52 | + 1 krs. | 21 | 1 |
| 7 | 9 |  Michele Alboreto | Footwork-Mugen-Honda | 52 | + 1 krs. | 16 |   |
| 8 | 22 |  Pierluigi Martini | Dallara-Ferrari | 52 | + 1 krs. | 22 |   |
| 9 | 30 |  Ukyo Katayama | Larrousse-Lamborghini | 50 | Voimansiirto | 23 |   |
| 10 | 16 |  Karl Wendlinger | March-Ilmor | 50 | + 3 krs. | 17 |   |
| 11 | 21 |  Jyrki Järvilehto | Dallara-Ferrari | 47 | Moottori | 14 |   |
| Kesk. | 33 |  Mauricio Gugelmin | Jordan-Yamaha | 46 | Voimansiirto | 26 |   |
| Kesk. | 5 |  Nigel Mansell | Williams-Renault | 41 | Hydrauliikka | 1 |   |
| Kesk. | 25 |  Thierry Boutsen | Ligier-Renault | 41 | Sähköt | 8 |   |
| Kesk. | 26 |  Érik Comas | Ligier-Renault | 35 | Ulosajo | 15 |   |
| Kesk. | 15 |  Gabriele Tarquini | Fondmetal-Ford | 30 | Vaihdelaatikko | 20 |   |
| Kesk. | 3 |  Olivier Grouillard | Tyrrell-Ilmor | 26 | Moottori | 18 |   |
| Kesk. | 12 |  Johnny Herbert | Lotus-Ford | 18 | Moottori | 13 |   |
| Kesk. | 17 |  Emanuele Naspetti | March-Ilmor | 17 | Moottori | 24 |   |
| Kesk. | 27 |  Jean Alesi | Ferrari | 12 | Polttoainejärjestelmä | 3 |   |
| Kesk. | 28 |  Ivan Capelli | Ferrari | 12 | Sähköt | 7 |   |
| Kesk. | 24 |  Gianni Morbidelli | Minardi-Lamborghini | 12 | Moottori | 12 |   |
| Kesk. | 29 |  Bertrand Gachot | Larrousse-Lamborghini | 11 | Moottori | 10 |   |
| Kesk. | 11 |  Mika Häkkinen | Lotus-Ford | 5 | Moottori | 11 |   |
| Kesk. | 10 |  Aguri Suzuki | Footwork-Mugen-Honda | 2 | Jousitus | 19 |   |
| Kesk. | 14 |  Eric van de Poele | Fondmetal-Ford | 0 | Kytkin | 25 |   |
| DNQ | 23 |  Christian Fittipaldi | Minardi-Lamborghini |   |  |  |   |
| DNQ | 32 |  Stefano Modena | Jordan-Yamaha |   |  |  |   |
Muuta

Thierry Boutsenin 150. kilpailu
Fondmetal -tallin 150. kilpailu
Renault -moottoreille 70. paalupaikka ja ensimmäinen valmistajien maailmanmestaruus
Muuta > Johtokierrokset

| Kuljettaja | Talli | Kierrokset |
| --- | --- | --- |
|  Nigel Mansell | Williams-Renault | 1-19 |
|  Riccardo Patrese | Williams-Renault | 20-47 |
|  Ayrton Senna | McLaren-Honda | 48-53 |
Kilpailun Jälkeen > MM-tilanne -kuljettajat

| Sija | Kuljettaja | Talli | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Nigel Mansell | Williams-Renault | 98 |
| 2. |  Michael Schumacher | Benetton-Ford | 47 |
| 3. |  Riccardo Patrese | Williams-Renault | 46 |
| 4. |  Ayrton Senna | McLaren-Honda | 46 |
| 5. |  Gerhard Berger | McLaren-Honda | 27 |
| 6. |  Martin Brundle | Benetton-Ford | 27 |
| 7. |  Jean Alesi | Ferrari | 13 |
| 8. |  Mika Häkkinen | Lotus-Ford | 9 |
| 9. |  Michele Alboreto | Footwork-Mugen-Honda | 5 |
| 10. |  Andrea de Cesaris | Tyrrell-Ilmor | 5 |
Kilpailun Jälkeen > Valmistajien MM-tilanne

| Sija | Talli | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Williams-Renault | 144 |
| 2. |  Benetton-Ford | 74 |
| 3. |  McLaren-Honda | 73 |
| 4. |  Ferrari | 16 |
| 5. |  Lotus-Ford | 11 |
Aiheesta muualla

Kuvia kilpailusta (Arkistoitu – Internet Archive)
Formula 1 -luokan Italian Grand Prix’t
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950-luku | 1950 | 1951 | 1952 | 1953 | 1954 | 1955 | 1956 | 1957 | 1958 | 1959 |
| 1960-luku | 1960 | 1961 | 1962 | 1963 | 1964 | 1965 | 1966 | 1967 | 1968 | 1969 |
| 1970-luku | 1970 | 1971 | 1972 | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1978 | 1979 |
| 1980-luku | 1980 | 1981 | 1982 | 1983 | 1984 | 1985 | 1986 | 1987 | 1988 | 1989 |
| 1990-luku | 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 |
| 2000-luku | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 2010-luku | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 |
| 2020-luku | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 |  |  |  |  |  |
Radat: Autodromo Nazionale Monza (1950–1979, 1981–) Autodromo Enzo e Dino Ferrari (1980)
Formula 1 -kausi 1992
Etelä-Afrikka |  Meksiko |  Brasilia |  Espanja |  San Marino |  Monaco |  Kanada 
  Ranska |  Britannia |  Saksa |  Unkari |  Belgia |  Italia |  Portugali |  Japani 
  Australia
Eisbären Berlin

| Eisbären Berlin |
| --- | --- |

Perustettu:  1954
Entiset nimet:  SC Dynamo Berlin  1954–1990   EHC Dynamo Berlin 1990–1992  Eisbären Berlin  1992–
Kaupunki:   Berliini, Saksa
Kotiareena:  Uber Arena
– kapasiteetti:  14 200
Sarjataso:  DEL
Värit:                
Toimitusjohtaja:   Thomas Bothstede
Päävalmentaja:   Serge Aubin
Kapteeni:   Kai Wissmann
Omistaja:   Philip Anschutz
Mestaruudet:  10 (2005, 2006, 2008, 2009, 2011, 2012, 2013, 2021, 2022, 2024)
Hopeaa:  3 (1998, 2004, 2018)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Eisbären Berlin on berliiniläinen jääkiekkoseura, joka pelaa Saksan korkeimmalla sarjatasolla, DEL-liigassa. Eisbären on voittanut yhdeksän mestaruutta, joista kaikki 2000-luvulla (2005, 2006, 2008, 2009, 2011, 2012, 2013, 2021, 2022, 2024). Dynamon nimellä se voitti aikanaan myös Saksan demokraattisen tasavallan mestaruuden 15 kertaa, joskin suurimman osan niistä kahden joukkueen liigassa yhdessä Dynamo Weißwasserin kanssa. Eisbärenin kotiareena on 14 200 -paikkainen Uber Arena. Eisbärenin tunnuslaulu on ”Hey, wir wollen die Eisbären seh’n” (suomeksi ”Hei, Me tahdomme nähdä Jääkarhut”), jonka teki vuonna 1996 DDR-aikana erittäin suosittu rockyhtye nimeltä Puhdys. Kannattajat kutsuvat seuraansa yhä yleisesti Dynamon nimellä ja pitävät yllä itäberliinilästä identiteettiä, vaikkakin läntisen paikalliskilpailija BSC Preussenin mentyä konkurssiin 2000-luvun alkupuolella Eisbärenistä tuli koko Berliinin ainoa jääkiekon ammattilaisseura.
Kaudella 2023–2024 seuran yleisökeskiarvo kotiotteluissa oli  13 804.
Joukkue kaudella 2024–2025

| Maalivahdit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 1 |  | Jonas Stettmer | L | 2025 | Straubing, Saksa |
| 30 |  | Jake Hildebrand | L | 2025 | Butler, Pennsylvania, Yhdysvallat |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 4 |  | Adam Smith | L | 2025 | Sharon, Ontario, Kanada |
| 5 |  | Mitch Reinke | R | 2025 | Stillwater, Minnesota, Yhdysvallat |
| 6 |  | Kai Wissmann (C) | R | 2025 | Villingen-Schwenningen, Saksa |
| 8 |  | Marco Nowak | R | 2025 | Dresden, Saksa |
| 12 |  | Eric Mik | L | 2026 | Berliini, Saksa |
| 18 |  | Jonas Müller | L | 2028 | Berliini, Saksa |
| 40 |  | Korbinian Geibel | L | 2027 | Starnberg, Saksa |
| 44 |  | Olivier Galipeau | L | 2025 | Montreal, Québec, Kanada |
| 56 |  | Markus Niemeläinen | L | 2025 | Kuopio, Suomi |
| 75 |  | Norwin Panocha | L |  | Bayreuth, Saksa |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 9 |  | Ty Ronning | R | OLH | 2025 | Burnaby, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |
| 10 |  | Lean Bergmann | L | H | 2026 | Hemer, Saksa |
| 21 |  | Manuel Wiederer | R | OLH / KH | 2028 | Deggendorf, Saksa |
| 23 |  | Blaine Byron | L | KH | 2025 | Manotick, Ontario, Kanada |
| 33 |  | Matěj Leden | L | H | 2026 |  |
| 38 |  | Yannick Veilleux | L | VLH | 2026 | St-Hipolite, Québec, Kanada |
| 71 |  | Maxim Schäfer | L | H | 2027 | Nürnberg, Saksa |
| 77 |  | Eric Hördler | L | H | 2025 | Berliini, Saksa |
| 78 |  | Michael Bartuli | L | H | 2025 | Hampuri, Saksa |
| 81 |  | Elias Schneider | L | H | Juniori | Rosenheim, Saksa |
| 89 |  | Zach Boychuk | L | KH / VLH | 2025 | Airdrie, Alberta, Kanada |
| 92 |  | Marcel Noebels | L | VLH / KH | 2025 | Tönisvorst, Saksa |
| 93 |  | Leo Pföderl | R | LH | 2029 | Bad Tölz, Saksa |
| 94 |  | Liam Kirk | L | VLH / KH | 2026 | Maltby, Englanti |
| 95 |  | Frederik Tiffels | L | VLH | 2025 | Köln, Saksa |
| 97 |  | Gabriel Fontaine | L | KH / VLH | 2025 | Montreal, Québec, Kanada |
Joukkue kaudella 2024–2025 > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Serge Aubin
Apuvalmentaja: Rob Collins
Apuvalmentaja: André Rankel
Maalivahtivalmentaja: Sebastian Elwing
Videovalmentaja: Tom Kanzock
Fysiikkavalmentaja: Daniel Mawer
Mentaalivalmentaja: Markus Flemming
Huoltopäällikkö: Dirk Perschau
Toimitusjohtaja: Thomas Bothstede
Urheilutoimenjohtaja: Stéphane Richer
Omistaja: Philip Anschutz
Lähde: EliteProspects
Joukkue kaudella 2024–2025 > Jäädytetyt pelinumerot

11 Sven Felski
19 Mark Beaufait
Eisbären kausi kaudelta

| Vuosi | Joukkue | Liiga | Tilastot | Runkosarjassa | Pudotuspelit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1990/91 | EHC Dynamo Berlin | 1. Bundesliga | 8-29-7 (V-H-T) | 12. | putosi 2. Bundesliga |
| 1991/92 | EHC Dynamo Berlin | 2. Bundesliga | 7-5-4 (V-H-T) | 5. | nousi 1. Bundesliga |
| 1992/93 | Eisbären Berlin | 1. Bundesliga | 8-30-6 (V-H-T) | 12. | ei selvinnyt |
| 1993/94 | Eisbären Berlin | 1. Bundesliga | 11-31-2 (V-H-T) | 11. | ei selvinnyt |
| 1994/95 | Eisbären Berlin | DEL | 10-32-2 (V-H-T) | 18. | ei selvinnyt |
| 1995/96 | Eisbären Berlin | DEL | 11-36-3 (V-H-T) | 17. | ei selvinnyt |
| 1996/97 | Eisbären Berlin | DEL | 26-19-4 (V-H-T) | 4. | putosi semifinaaleissa |
| 1997/98 | Eisbären Berlin | DEL | 27-14-6-1 (V-H-T-JAH) | 1. | hävisi finaalin |
| 1998/99 | Eisbären Berlin | DEL | 26-17-4-5 (V-H-T-JAH) | 2. | putosi semifinaaleissa |
| 1999/00 | Eisbären Berlin | DEL | 23-30-3 (V-H-JAH) | 13. | ei selvinnyt |
| 2000/01 | Eisbären Berlin | DEL | 25-31-4 (V-H-JAH) | 14. | ei selvinnyt |
| 2001/02 | Eisbären Berlin | DEL | 31-24-5 (V-H-JAH) | 7. | putosi puolivälierissä |
| 2002/03 | Eisbären Berlin | DEL | 35-8-9 (V-H-JAH) | 1. | putosi semifinaaleissa |
| 2003/04 | Eisbären Berlin | DEL | 34-12-6 (V-H-JAH) | 1. | hävisi finaalin |
| 2004/05 | Eisbären Berlin | DEL | 32-14-6 (V-H-JAH) | 2. | mestaruus |
| 2005/06 | Eisbären Berlin | DEL | 32-15 (V-H) | 1. | mestaruus |
| 2006/07 | Eisbären Berlin | DEL | 24-21-3 (V-H-JAH) | 9. | ei selvinnyt |
| 2007/08 | Eisbären Berlin | DEL | 38-14-4 (V-H-JAH) | 2. | mestaruus |
| 2008/09 | Eisbären Berlin | DEL | 31-14 (V-H) | 1. | mestaruus |
| 2009/10 | Eisbären Berlin | DEL | 36-11 (V-H) | 1. | putosi puolivälierissä |
| 2010/11 | Eisbären Berlin | DEL | 24-16 (V-H) | 3. | mestaruus |
| 2011/12 | Eisbären Berlin | DEL | 26-16 (V-H) | 1. | mestaruus |
| 2012/13 | Eisbären Berlin | DEL | 23-18 (V-H) | 4. | mestaruus |

| Vuosi | Joukkue | Liiga | Tilastot | Runkosarjassa | Pudotuspelit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008/09 | Eisbären Berlin | CHL | 2-1 (V-H) | 2. | ei selvinnyt |
| 2010/11 | Eisbären Berlin | European Trophy | 5–2 (V-H) | 1. | mestaruus |
| 2011/12 | Eisbären Berlin | European Trophy | 4–3 (V-H) | 2. | ei selvinnyt |
| 2012/13 | Eisbären Berlin | European Trophy | 6–1 (V-H) | 2. | putosi puolivälierissä |
Saavutukset

Deutsche Eishockey Liga
Kultaa: (10): 2005, 2006, 2008, 2009, 2011, 2012, 2013, 2021, 2022, 2024
Hopeaa: (3): 1998, 2004, 2018
DDR-Oberliga
Kultaa: (15): 1966, 1967, 1968, 1976, 1977, 1978, 1979, 1980, 1982, 1983, 1984, 1985, 1986, 1987, 1988
European Trophy
Kultaa: (1): 2010
Deutscher Eishockey-Pokal
Kultaa: (1): 2008
Continental Cup
Hopeaa: (2): 1998, 2000
European Hockey League
Pronssia: (1): 1999
Lisa Hovinheimo

| Lisa Hovinheimo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1938 (ikä 86–87)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  toimittaja ja televisio-ohjaaja
Ohjaaja
Palkinnot
 tiedonjulkistamisen valtionpalkinto (2006) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Lisa Hovinheimo (s. 1938) on suomalainen toimittaja ja televisio-ohjaaja, joka työskenteli pitkään Yleisradiossa etenkin kulttuuriaiheiden parissa. Vuonna 2006 hänelle myönnettiin elämäntyöstään tiedonjulkistamisen valtionpalkinto.
Hovinheimo on tehnyt televisio-ohjelmia eri taiteenlajeista sekä muun muassa Suomen sukukansoista, neuvostoliittolaisista taiteilijoista ja muista Venäjän ja Viron aiheista. Hän jäi eläkkeelle Yleisradiosta vuonna 2001 mutta on senkin jälkeen jatkanut työtään freelancerinä.
Lisa Hovinheimo lähti talvisodan alla perheensä mukana evakkoon Karjalasta ja kävi koulunsa Savonlinnassa. Hänen isänsä oli kotoisin Venäjältä ja äiti Laatokan Karjalasta. Hovinheimo pääsi ylioppilaaksi Savonlinnan tyttölyseosta vuonna 1958 ja opiskeli sitten kieliä Helsingin yliopistossa. Journalistin uransa hän aloitti kulttuuritoimittajana Suomen Tietotoimistossa ja siirtyi sitten Yleisradion televisiotoimittajaksi.
Aiheesta muualla

Lisa Hovinheimo Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Kampintori

| Kampintori> Kamptorget |
| --- | --- |
 Kampintori Fredrikinkadun suunnasta kohti Malminrinnettä. Kuvan keskellä Ernst Billgrenin Suuri kohtauspaikka.
Sijainti:  Helsinki
Kaupunginosa:  Kamppi
Taideteokset:  Suuri kohtauspaikka (Ernst Billgren)
Aiheesta muualla
 Wikimedia Commons 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kampintori (ruots. Kamptorget) on Fredrikinkadun, Malminkadun ja Malminrinteen rajaama aukio Helsingin Kampin kaupunginosassa.
Tori on kolmion muotoinen. Sillä sijaitsi Kampin paloasema, joka valmistui vuonna 1893. Se oli koristeellinen tiilirakennus, jonka katolla oli torni ja tornissa kuparinen kello. Rakennus purettiin 1960-luvulla. Sen jälkeen aukio oli pysäköintialueena 1990-luvun lopulle, jolloin se kunnostettiin perusteellisesti.
Aukio kivettiin migmatiitilla ja graniitilla, luonnonkivestä on tehty myös istuskelupenkkejä ja -portaita. Aukiolle on istutettu muutama puu. Kampintori palkittiin kunniamaininnalla Vuoden ympäristörakenne -kilpailussa 1998.
Kampintorilla on kuvataiteilija  Ernst Billgrenin kaksiosainen taideteos, Kohtauspaikat. Torilla oleva talonmallinen osa on Suuri kohtauspaikka ja näkömatkan päässä Malminkadulla oleva osa on nimeltään Pieni kohtauspaikka. Veistoskokonaisuus on paljastettu 13. marraskuuta 1998.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kampintori Wikimedia Commonsissa
Vlad III

| Vlad III |
| --- | --- |
 
Valakian ruhtinas
Valtakausi:  lokakuu – marraskuu 1448
Edeltäjä:  Vladislav II
Seuraaja:  Vladislav II
Valtakausi:  1456 – 1462
Edeltäjä:  Vladislav II
Seuraaja:  Radu cel Frumos
Valtakausi:  1476 – 1477
Edeltäjä:  Basarab Vanha
Seuraaja:  Basarab Vanha

Syntynyt:  1428–1431 Sighișoara, Transilvania, Unkarin kuningaskunta
Kuollut:  1476
Suku:  Drăculești
Isä:  Vlad II Dracul
Äiti:  Moldovan Eupraxia
Uskonto:  ortodoksi
Nimikirjoitus:  
Vlad III (n. 1431 Sighișoara, Transilvania, Unkarin kuningaskunta – 1476) oli Valakian ruhtinas vuosina 1448, 1456–1462 ja 1476. Vladin aikana Valakia oli Unkarin ja Osmanien valtakunnan vasallivaltio.
Vladista kertovien osin liioiteltujen tarinoiden vuoksi Vlad muistetaan parhaiten kiinnostuksestaan julmiin teloitustapoihin, erityisesti seivästämiseen. Hänet tunnettiinkin myös nimillä Vlad Țepeș eli Vlad Seivästäjä sekä Vlad Dracula (Dracula tarkoittaa lohikäärmeen tai paholaisen poikaa). Kauhukirjailija Bram Stoker otti Vladin liikanimestä Dracula-vampyyrihahmonsa nimen ja lainasi hahmoonsa myös muutaman historiallisen faktan Vladin elämästä.
Varhainen elämä ja valtaannousu

Vlad syntyi oletetusti Sighișoarassa Transilvaniassa joskus 1428–1431. Hänen isänsä oli Valakian ruhtinas Vlad II Dracul, ja hänellä oli isoveli Mircea ja pikkuvelipuoli Radu. Vlad kuului Draculeștien sukuhaaraan, ja hänestä käytettiin joskus isänsä tapaan nimeä Dracula. Nimi juontuu latinan lohikäärmettä merkitsevästä sanasta draco, sillä isä Vlad Dracul valittiin vuonna 1431 Lohikäärmeen ritarikunnan jäseneksi; ritarikunnan oli perustanut Unkarin kuningas Sigismund taistelemaan osmaneja vastaan.
Osmanien sulttaani otti ruhtinas Vlad II:n kahden poikansa kanssa panttivangikseen, kun Vlad III oli 10-vuotias, ja väliaikaisesti Valakiaa hallitsemaan jäänyt Mircea syrjäytettiin. Vlad II kuitenkin vapautettiin 1443, ja hän palasi valtaan. Sulttaani vapautti nuoret veljekset myöhemmin yli kuuden vuoden vankeuden jälkeen.
Vlad II Dracul ja Mircea murhattiin 1447. Osmanien sulttaani Murad II nosti seuraavana vuonna Vlad III:n Valakian ruhtinaaksi, koska katsoi pystyvänsä luottamaan tähän. Kahden kuukauden kuluttua Vladislav II syrjäytti hänet, ja Vlad pakeni takaisin sulttaanin suojelukseen Edirneen. Sieltä hän jatkoi pian Moldovaan enonsa Bogdan II:n hoviin. Bogdan murhattiin 1451, ja Vlad pakeni maasta serkkunsa Tapanin kanssa, josta tuli myöhemmin Moldovan ruhtinas Tapani Suuri. Vladin ei löytänyt tilaisuutta nousta takaisin Valakian valtaistuimelle, joten hän palasi Moldovaan. Hän siirtyi 1454 Unkariin, ja kun merkittävä unkarilainen sotilasjohtaja János Hunyadi riitaantui Vladimir II:n kanssa, Vlad nostettiin jälleen Valakian ruhtinaaksi vuoteen 1456 mennessä.
Toinen valtakausi

Noustuaan valtaistuimelle Vlad keskitti valtaa ja vahvisti hallitsijan asemaa aatelistoon nähden. Hän oli epäluuloinen aatelisia kohtaan, sillä nämä olivat surmanneet hänen veljensä Mircean. Kertomuksen mukaan Vlad kutsui luokseen 500 aatelista ja seivästytti heidät kaikki, sillä hän oli tyytymätön siihen, kuinka montaa ruhtinasta he olivat palvelleet. Toisessa tarinassa Vlad seivästi joukon aatelisia pääsiäisjuhlassa tai pakotti osan heistä rakentamaan linnoitusta. Lisäksi Vlad pyrki kitkemään rikollisuuden ruhtinaskunnastaan määräämällä pienimmistäkin rikoksista ankaria rangaistuksia, tarinoiden mukaan kaikille aina kuolemantuomion, yleensä seivästämällä.
Vlad auttoi serkkuaan Tapani Suurta nousemaan Moldovan ruhtinaaksi 1457 lähettämällä tälle 6 000 valakialaista sotilasta. Vlad joutui selkkauksiin joidenkin Transilvanian saksilaiskaupunkien mahtimiesten kanssa, sillä hän pyrki vähentämään näiden erioikeuksia kaupankäynnissä. Hän joutui kamppailemaan useaa kruununtavoittelijaa vastaan, kertomusten mukaan julmin keinoin. Vlad joutui myös tasapainottelemaan vahvojen naapuriensa Unkarin ja osmanien välillä. Unkarille Vlad vannoi aluksi uskollisuutta turkkilaisia vastaan, kuten hän oli valtaan päästessään luvannutkin. Pian hän kuitenkin liittoutui myös osmanien sulttaanin kanssa.
Vakiinnutettuaan valtansa Valakiassa Vlad kääntyi Osmanien valtakuntaa vastaan ja kieltäytyi jatkamasta raskaan veron maksamista. Syttyneessä sodassa Vlad menestyi aluksi, mutta vuonna 1462 sulttaanin armeija vastasi hyökkäämällä takaisin suurella miesylivoimalla ja pakotti Vladin turvautumaan sissisotaan ja poltetun maan taktiikkaan. Vlad pyrki pysäyttämään osmanit yllätyshyökkäyksillä ja esittelemällä julmuuttaan seivästämällä vihollisiaan tuhansittain. Lopulta sulttaani vetäytyi Valakiasta raskaan sotaretken jälkeen. Vlad oli kuitenkin syrjäytetty, ja sulttaani nosti uudeksi ruhtinaaksi hänen veljensä Radu Komean.
Paluu valtaan ja kuolema

Vlad jatkoi sotaa veljensä joukkoja vastaan maan pohjois- ja itäosista käsin. Lopulta Vlad joutui pakenemaan vuorille ja niiden yli Transilvaniaan. Hän lähti tapaamaan Unkarin kuningasta Matias Corvinusta, mutta ei saanutkaan tältä pyytämäänsä apua, vaan joutui vangiksi. Vladin oleskellessa kuninkaan palatsissa vankina 13 vuoden ajan hänen hirmuinen maineensa kasvoi Euroopassa etenkin hänen vanhojen saksalaisten vihollistensa ansiosta. Hänet vapautettiin viimeistään vuonna 1475, sillä Corvinus katsoi hänen olevan jälleen hyödyllinen. Vlad hyökkäsi unkarilaisten tukemana Valakiaan 1476, saavutti voiton ja nousi taas ruhtinaaksi. Hän sai kuitenkin pian surmansa. Hänen surmaajistaan ja kuolemansa olosuhteista kerrotaan vaihtelevia tarinoita; yhden tarinan mukaan hänen päänsä vietiin osmanien sulttaanille hunajaan upotettuna. Vladin hautapaikasta ei ole varmaa tietoa, eikä hautaa ole löydetty.
Tarinat ja jälkimaine

Vladista syntyi jo hänen elinaikanaan 1400-luvulla tarinaperinne, aluksi suullinen ja myöhemmin myös kirjallinen. Tarinat voidaan jakaa romanialaisiin, venäläisiin ja saksalaisiin. Romanialaisissa tarinoissa Vladista annetaan kaikkein myönteisin kuva: niissä hän esiintyy oikeudenmukaisena hallitsijana, joka rakastaa maataan ja on taipumaton. Hänestä ei koskaan käytetä nimeä Dracula, kuten venäläisissä ja saksalaisissa tarinoissa, sillä romanian kielessä Dracula tarkoittaa paholaisen poikaa. Venäläisissä tarinoissa Vlad esitetään julmana ja silmittömään väkivaltaan kykenevänä hallitsijana mutta kuitenkin oikeudenmukaisena. Saksalaisissa tarinoissa Vlad kuvataan kielteisesti, mielipuolisena ja verenhimoisena tyrannina. Niissä kuvataan yksityiskohtaisesti Vladin käyttämiä kidutus- ja surmaamismenetelmiä, usein liioitellen. Erään saksalaisen runon käännösvirheen pohjalta syntyi myös käsitys siitä, että Vlad nautti ihmisverta, minkä seurauksena jotkut myöhemmin yhdistivät hänet vampyyreihin.
Tarinoiden lisäksi Vlad mainitaan myös monissa historiallisissa lähteissä, joissa häneen suhtaudutaan myös vaihtelevasti, myötämielisestä parjaavaan. Myös hänen omia kirjeitään on säilynyt. Vlad oli melko tunnettu hahmo vielä 1500-luvulla Kaakkois- ja Keski-Euroopassa, Osmanien valtakunnassa ja Venäjällä. Sen jälkeen hänet unohdettiin pitkäksi aikaa Romanian ulkopuolella.
Vampyyri Draculan esikuvana

Vuonna 1897 irlantilainen Bram Stoker julkaisi Dracula-romaaninsa, jonka päähenkilölle hän lainasi Vladin nimen. Stokerin arvellaan ottaneen nimen erään vuonna 1820 julkaistun historiakirjan alaviitteestä, jossa kerrottiin: ”Dracula tarkoittaa valakian kielellä paholaista. Valakialaisilla oli silloin tapana antaa tämä sukunimi kenelle tahansa ihmiselle, joka herätti huomiota joko rohkeudellaan, julmilla teoillaan tai viekkaudellaan.” Stoker lainasi samasta kirjasta hahmonsa taustaksi myös muutaman historiallisen faktan Vladin elämästä. Sitä ei kuitenkaan tiedetä varmasti, tiesikö Stoker Vladin maineesta julmana seivästäjänä.
Kirjallisuutta

Koskinen, Juha-Pekka: Paholaisen vasara. [Romaani.] Helsinki-kirjat 2011.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vlad III Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Romania  Alankomaat  Puola  Venäjä  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Puukaiverrus, jossa Vlad istuu aterialla seivästettyjen ruumiiden ympäröimänä.