stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen tataarit
Historia > Yhteydet kotiin

1900-luvun alkuun mennessä Leningradiin oli muodostunut paljolti Nižni Novgorodin alueen misääreistä koostuva yhteisö. Osa heistä saapui Suomeen ja osa jäivät kaupunkiin. Tataarit Suomessa pitivät yhteyksiä heidän ja kotikyliensä sukulaisten kanssa tiettävästi aina 1930-luvulle, liikkuen rajan yli laittomasti 1920-luvun ajan. Yhteydet lopulta katkesivat kiristyneen rajavalvonnan seurauksena. Tätä ennen he olivat myös avustaneet kaupungin misäärejä lähettämällä heille rahaa kuriirin kautta; esimerkiksi Ymär Sali, Zinnetullah Ahsen Böre ja Camaletdinin veljekset. Henkilökohtaisesti avustettiin etenkin teologi Musa Bigieviä. Hänen joutuessa pidätetyksi Moskovassa lähetti Suomen yhteisö vuonna 1923 Turkin hallinnolle kirjeen pyytäen apua hänen vapautuksessa ja vuonna 1930 oli myös pyrkimys saada hänet maahan.
Rajan yli matkaamisien ja siirrettyjen rahasummien vuoksi Neuvostoliiton puolelle jääneitä tataareita syytettiin ajoittain "vakoilusta Suomen hyväksi", ja osa heistä teloitettiin tämän vuoksi. Näihin kuuluu muun muassa Letfulla Sharipzhanov, Aktukin kylän mullah, entinen Tsaarin armeijan nuorempi aliupseeri. Hän kävi 1920-luvulla useasti Suomessa tapaamassa sukulaisiaan. Vuonna 1937 hänet teloitettiin ampumalla. Sharipzhanov rehabilitoitiin vuonna 1989.
1950-luvun puolivälissä avautunut kirjeenvaihto ja matkustaminen Neuvostoliiton puolelle mahdollisti katkenneiden yhteyksien uudelleenluomisen, joskin vasta 1960–1970-lukujen taitteessa alkoivat vahvistua kontaktit Tatarstanin päkaupunkiin Kazaniin heidän saadessaan tataarilaisia vieraita rajan toiselta puolen. Baškiirilaisia taiteilijoita he saivat vieraakseen vuonna 1967, hieman ennen kazanilaisia. Kotikylissään he pääsivät käymään 1900-luvun loppupuolella.
Historia > Tataarit Berliinissä

Berliini toimi tataareille ja muille turkkilaisille maanpakolaisille 1900-luvun alkupuolella omanlaisena kohtaamispaikkana. Tästä oli tietoinen myös Venäjän valtion yhteinen poliittinen osasto, eli OGPU; ”Kazanin, Pietarin ja Suomen muslimit ylläpitävät hyvin aktiivisia kontakteja Berliiniin, jonne tällä hetkellä kokoontuu ulkomaalaisten tataarien vastavallankumouksen kerma”. Professori Yrjö Jahnsson kävi Berliinissä tapaamassa baškiirilaista aktivistia Zeki Velidiä vuonna 1925. Hänen mukaansa Jahnssonin pyrkimys oli ”yhdistää suomalaiset ja venäläisten vangitsemat aasialaiset kansakunnat Venäjän siirtomaaintressejä vastaan”. Vuotta aikaisemmin Velidiä ja kaupungissa oleskelevaa tataariaktivistia Ayaz İshakia olivat käyneet Suomesta tapaamassa tataarit Zinnetullah Ahsen ja Imad Samaletdin, jotka kertoivat Koraanin suomennoshankkeesta.
Myös nuoria muslimiemigrantteja lähti opiskelemaan Berliiniin. Teologi Alimcan Idrisin johdolla sinne oli perustettu vuonna 1918 ”venäläis-muslimiopiskelijoiden avustusseura”, jonka tarkoitus oli auttaa opiskelijoita ylläpitämään yhteydet kotimaahansa ja tuoda uusia opiskelijoita kaupunkiin. Vuoden 1972 haastattelussa sosiologi Pertti Raution kanssa tataaripariskunta Semiulla ja Mahruse Wafin, jotka itse olivat opiskelleet Berliinissä, kuvailivat tataarien opiskelua Saksassa muun muassa seuraavasti: ”Monista heistä tuli tiedemiehiä, Istanbulin ja Ankaran yliopistoihin opettajia. Suurin osa turkologeja. Sit oli lääkäreitä, kemistejä, kauppakorkeakoulun käyneitä ja nämä saivat Turkissa opintoa vastaavat paikat ja yleensä ne olivat professoreita siellä.”
Historia > Järjestäytyminen maassa > Uskonnolliset yhdistykset

Vuonna 1915 perustettu Helsingin musulmaanien hyväntekeväisyysseura oli ensimmäinen Suomessa rekisteröity tataariyhdistys ja samalla myös maan ensimmäinen islaminuskoisia edustanut yhdistys. Uskonnonvapauslaki tuli voimaan 1922, ja tataarit perustivat Suomen muhamettilaisen seurakunnan vuonna 1925. Suomesta tuli täten ensimmäinen länsimaa, jossa muslimit saivat virallisen tunnustuksen. Vihkimisoikeuden tataarit saivat kuitenkin vasta vuonna 1932, koska Turun arkkihiippakunnan tuomiokapituli oli kyseiset anomukset aikaisemmin hylännyt; syynä pelko moniavioisuuden harrastamisesta. ”Muslimien” ja ”islamilaisten” sijaan Suomessa oli tuohon aikaan tapana puhua ”muhamettilaisista” ja ”musulmaaneista”. Vuodesta 1963 seurakunta on toiminut nimellä Suomen Islam-seurakunta.
Myös muualla Suomessa kokoonnuttiin uskonnollisissa merkeissä. Vuonna 1942 perustettiin Tampereen Islamilainen Seurakunta, ja Järvenpäähän valmistui samana vuonna puinen moskeija.
Tataariyhteisöstä tehtiin ensimmäinen pyhiinvaellusmatka Mekkaan vuonna 1931. Aikaisemmin, vuonna 1925, muutama yhteisön jäsen oli yrittänyt samaa, mutta tietämättömistä syistä se epäonnistui. Imaami Weli-Ahmed Hakim suoritti pyhiinvaelluksen ennen Suomeen tuloaan vuonna 1907.
Historia > Järjestäytyminen maassa > Kulttuuriyhdistykset

Kulttuurinsa turvaamiseksi ja edistämiseksi tataarit perustivat yhdistyksiä eri kaupunkeihin. Vuonna 1935 perustettiin sekä Helsingissä toimiva Suomen turkkilaisten seura että Tampereen Turkkilainen Yhdistys, ja kaksi vuotta myöhemmin Turun Turkkilais-Tataarilainen Yhdistys. Järjestöt ovat pääsääntöisesti keskittyneet kielen opetukseen, kulttuuritapahtumien järjestämiseen ja julkaisutoimintaan. Myös tataarien seurakunta on järjestänyt kielikursseja ja vuosina 1948–1969 Helsingissä toimi tataarien oma koulu, ”turkkilainen kansakoulu” (Türk Halık Mektebi).
Historia > Tataarien vastaanotto Suomessa

Ajoittain Suomeen tulleita tataarikauppiaita syytettiin verojen välttelystä ja kaupan harjoittamisesta ilman lupia. Suhtautumisen koettiin kokonaisuudessaan kuitenkin olevan myönteisempää kuin Venäjällä, mikä lienee yksi syy maahan asettumiselle. Suomen viranomaisten mukaan suurimmalla osalla kauppiaista motiivi maahan tuloon ei ollut Venäjällä koettu syrjintä vaan ilmeisesti paremman elintason tavoittelu. Tarkoituksena alkuun oli yleensä palata takaisin kotiin tienattuaan tarpeeksi.
Tataariemigrantteihin ei kohdistunut tiettävästi juurikaan ennakkoluuloja heidän islamilaisuuden vuoksi, vaan keskittyi se lähinnä heidän taustaan Venäjällä. Ajoittain tataarit joutuivat ”kommunistivakoojan” epäilyjen kohteeksi. Nämä olivat yleensä perättömiä syytöksiä ja perustuivat jonkun yksittäisen tataarin väitettyihin ”bolševikkimyönteisiin” mielipiteisiin, jotka eivät lopulta johtaneet mihinkään. He myös saivat luottamusta lainvalvojien tahoilta, sillä heidän keskuudessa oli suomalaisten yliopistoihmisten ja aktivistien kanssa hyvissä väleissä olevia ja yhdessä työskenteleviä. Tästä selkeänä esimerkkinä Hasan Kanykoff.
Myöhempien tataarisukupolvien yksittäisten haastattelujen perusteella Suomessa ei juurikaan ole syrjintää esiintynyt ajoittaisten "tattari" -nimittelyjen lisäksi. Kyseinen kutsumanimi, joka erehdyttävästi on myös romaneista käytetty nimitys, johti kuitenkin vuonna 1961 välikohtaukseen, minkä seurauksena kaksi tataaria joutui vankilaan ja kolmas vahingonkorvausten maksuun. Kolmikko pahoinpiteli erään metalliliikkeen harjoittajan vahingoittaen tämän näköä pysyvästi. Mies oli väitetysti haukkunut heitä "tattareiksi" helsinkiläisessä ravintolassa vappuyönä. Pahoinpitelijät yhdessä joutuivat maksamaan uhrille kokonaisuudessaan 1 105 000 markkaa.
Tataareihin kohdistuneita välikohtauksia on vuonna 1942 tapahtunut tappo, jossa rintamalta lomalla oleva sotamies Siadetdin Samlihan ammuttiin hänen kävellessä ystävänsä kanssa ilta-aikaan Helsingissä puhuen äidinkieltään. Motiiviksi epäiltiin ampujan luulleen häntä desantiksi. Tekijää ei tavoitettu. Tampereella puolestaan 1990-luvun alussa heitettiin palopommi tataarikotiin.
Historia > Poliittiset pakolaiset tataarien keskuudessa

Idel-Ural -valtion itsenäisyyshaaveiden kariuduttua vuonna 1918 alkoi Suomeen tulla hankkeen johtajia poliittisina pakolaisina. He olivat Yusuf Akçura, Ayaz İshaki, Musa Bigiev, Zeki Velidi, Sadri Maksudi, Alimcan Idris, Abdullah Battal ja Pietarin entinen imaami Lutfi Ishaki. Idris ja Battal jäivät Suomeen pitemmäksi aikaa. He toimivat yhteisön opettajina ja kulttuurivaikuttajina, mutta muut jatkoivat pian matkaa eteenpäin, lähinnä Saksaan, Ranskaan tai Turkkiin. Osa kuitenkin palasi myöhemmin Suomeen. Palaajiin kuului Ayaz Ishaki, jolle Tampereen tataariyhteisö järjesti vuonna 1937 tapahtumatäytteisen helmikuun, joka sisälsi esimerkiksi teatteriesityksen Tampereen Teatterissa. Ishaki vuorostaan järjesti vuonna 1938 Idel-Uralin muistojuhlat Varsovassa, johon osallistui Suomen tataariyhteisön jäseniä.
Idel-Ural-poliitikkojen lisäksi pakolaisena Suomeen tuli esimerkiksi myöhemmin Ranskassa teosofina ja vapaamuurarina tunnettu tataari Emine Sartlan, joka Suomessa oli mukana perustamassa tataarien seurakuntaa ja luennoimassa islamin uskosta.
Historia > Akateeminen kiinnostus tataareja kohtaan Suomessa

Tataarit ovat olleet monen suomalaisen kielentutkijan mielenkiinnon aiheena. Misäärejä tarkemmin tutkineet ovat etenkin Martti Räsänen ja Heikki Paasonen. Muita uteliaita olivat Matthias Alexander Castrén, August Ahlqvist ja Gustaf John Ramstedt, joista Ramstedt jopa antoi lapsilleen osittain ”tataarilaiset nimet”.
Kulttuuri > Uskonto > Tausta

Tataarit ovat perinteisesti sunnalaisia muslimeja. Heidän Venäjän valtaa edeltävä islamilainen historia juontaa juurensa aina 900-luvulle, jolloin Volgan Bulgaria omaksui islamin uskon. Tätä juhlitaan vuosittain Tatarstanissa.
Venäjällä ensimmäinen virallinen islamilainen yhdistys oli vuoden 1788 "Orenburgin muslimien henkinen kokoonpano", jonka muftina toimi tataari Muhammedžan Husainov. Tunnetuimpia mišääritataarien uskonnollisia hahmoja on Kuisun kylässä syntynyt suufilaisen Naqshbandi -veljeskunnan šeikki, ulama ja filosofi Sadek Abdulžalilov eli Sadek-abzi (1829–1886), joka "puhui arabiaa, turkkia, persiaa, venäjää ja opiskeli Koraania syvästi ja tiesi monia suuroja ja säkeitä ulkoa".
Islamin uskon merkitys tataareille vahvistui entisestään 1500-luvulla, kun heistä tuli osa Venäjää. Tämän jälkeen konservatiivit, eli kadimit (قديم, qadīm, ”vanha”), alkoivat vastustaa kaikkea uudistusta peläten sen johtavan identiteetin hajoamiseen. "He puolsivat olemassa olevien instituutioiden säilyttämistä ja saarnasivat keskiaikaisen teologisen perinteen tiukkaa noudattamista (taqlīd)". Naisten koulutus nähtiin negatiivisena asiana.
Osa hengellisistä johtajista kuitenkin alkoi kritisoimaan vanhoillisia. "He vaativat rationaalisuutta ja itseluovaa tarkastelua (ijtihād) primaarilähteistä, Koraanista, sunnasta ja muslimien ensimmäisten sukupolvien käytännöistä oikeudellisten määräysten poimimiseksi, ottaen huomioon yhteisön nykyaikaiset ja alueelliset tarpeet". Nämä teologit ja heidän reformiaatteen seuraajat halusivat uudistaa koulutusta sisällyttämällä myös maallisia aineita sekä venäjänkieltä kokien, että integraatiota ja vuorovaikutusta venäläisten kanssa ei voida välttää. He kannattivat naisten koulutuksen kehittämistä. Ayaz İshaki: "Kansa, jota uhkaa täydellinen sukupuutto, koska he eivät halua seurata edistystä-, venäläistä kulttuuria ja uudistaa vuosisatoja vanhoja tapojaan".
Tämä uudistusliike tunnettiin lopulta jadidismin nimellä (Džadidizm, Cäditçelek; جديد jadīd, ”uusi”). Tataarit Suomessa olivat yhteyksissä rajan toisella puolen asuviin uudistuksellisiin hahmoihin. Heitä myös kävi Suomessa. Näistä nimekkäimpiä Ayaz İshaki ja Musa Bigi. Heillä oli yhteys 1900-luvulla myös Japanin ja Turkin tataariväestöjen kanssa, jotka olivat omaksuneet samaisia uudistuksia. Tamperelainen imaami Habibur-Rahman Shakir oli kirjeenvaihdossa kurdilaisen uudistajan Said Nursin kanssa.
Tataarit näkevät islamin osana heidän kansallista ja kulttuurillista perintöä ja se on täten etnisen identiteetin keskeisessä roolissa. Aikoinaan tataarin sijasta he jopa tunnistautuivat nimellä muslimi (möselman). Tataarikylissä tehtyjen haastattelujen perusteella he eivät välttämättä aina edes noteeraa kristittyjä tataareja "aidoiksi tataareiksi". Suufivaikutteista tataarien islamia onkin kutsuttu nimellä "kansan islam".
Kulttuuri > Uskonto > Tampereen tataariseurakunta

Tampereen tataariseurakunta (vuoteen 2019 Tampereen islamilainen seurakunta) oli etenkin 1900-luvun alkupuolella merkittävässä asemassa Venäjän tataaripoliitikoiden yhteyksien ylläpitäjänä. Tampereen tataariyhteisön keskuudessa vieraili myös tataarilaisia tiedemiehiä Kazanista ja sen jäseniä matkasi Venäjän puolelle vierailulle. Tampereelle kutsuttiin ensimmäinen imaami jo 1910-luvulla Kazanista. Seurakunnan imaami Habibur-Rahman Shakir oli arvostettu teologi islamilaisessa maailmassa. Hän teki pyhiinvaelluksen Mekkaan Saudi-Arabian kuninkaan kutsuvieraana vuonna 1972. Tampereen yhteisön keskuudesta pyhiinvaelluksen Mekkaan teki myös Esad Baibulat vaimonsa Leylan ja siskonsa Ölken Alin kanssa vuonna 1987.
Nykyisin seurakunnan jäsenistö on muutamissa kymmenissä. Seurakunnan puheenjohtaja vuonna 2020 on yrittäjä Vahit Wafin.
Kulttuuri > Kieli

Tataari on kiptšak-turkkilainen kieli. Myös esimerkiksi kazakki on saman alaryhmän kieli. Mišäärit ja täten Suomen tataarit puhuvat kielen läntistä murretta eli mišääriä. Se eroaa hieman Kazanin murteesta, joka on samalla tataarin kirjakieli.
Aktukin kylässä Venäjällä syntynyt tamperelainen tataari Aisa Hakimcan puhumassa äidinkieltään vuonna 1952 (neljä erillistä ääninauhoitetta).
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Suomen kieli on vaikuttanut paikallisten tataarien kieleen. Suomentataariin on myös vaikuttanut turkki, siinä missä Venäjän tataareilla venäjä. Esimerkiksi Saksa on tataareille Venäjällä "Germanija" (Германия), kun taas tataareille Suomessa se on turkkilainen "Almanya".
Tataari ja turkki kuuluvat turkkilaisten kielten eri alahaaroihin, mutta sisältävät samojen kieliopillisten elementtien lisäksi vastaavia lainasanoja arabiasta ja persiasta, sekä yhteisiä muinaisturkkilaisia sanoja. Tataarin mišäärimurre myös omaa sellaisia foneettisia samankaltaisuuksia turkin kanssa, mitä Kazanin murteesta ei löydy. Näistä selkeimpinä affrikaattana ääntyvät c ja ç (dʒ / tʃ; tat. ʑ / ɕ) sekä uvulaarisen ʁ:n puuttuminen (tat. ğ / г; turkissa on sama kirjain mutta sillä ei ole omaa äännettä vaan se toimii siirtymänä kahden vokaalin välillä tai pidentää edellistä vokaalia).
Tataarinkielen taito on perinteisesti nähty keskeisenä osana tataarien identiteettiä ja täten sen korvaamista suomenkielellä on pidetty negatiivisena. Zirek Tuganay: "Lapsena puhuimme tietenkin suomea suomalaisten kanssa ulkoleikeissä. Kotona piti kuitenkin aina puhua tataaria. Vanhempamme vetivät korviamme, jos he kuulivat meidän puhuvan suomea".
Kulttuuri > Kieli > Kirjaimisto

Tataaria, kuten muitakin turkkilaisia kieliä, kirjoitettiin alun perin arabialaisella kirjaimistolla, aina 1900-luvun alkupuolelle saakka. Turkkilaisten kansojen keskuudessa arabialainen kirjaimisto voidaan katsoa perinteeksi joka varhaimmillaan sai alkunsa jo 900-luvulla islamin uskoon kääntymisen jälkeen. Nykyään Suomessa tataaria kirjoitetaan latinalaisella kirjaimistolla. Tataarin kirjakieli (Tatarstanissa) puolestaan käyttää kyrillistä kirjaimistoa.
Kulttuuri > Kieli > Kirjaimisto > Historia

Venäjällä ja sittemmin Neuvostoliitossa tataarit käyttivät arabialaista kirjaimistoa aina vuoteen 1928, jonka jälkeen hetkellisesti, vuoteen 1939, käytössä oli latinalainen kirjaimisto. Tämän jälkeen siirryttiin kyrilliseen, jona se on pysynyt sittemmin. Arabialainen abjad ei tunnetusti riitä kuvaamaan turkkilaisten kielten äännevarastoja, joten myös tataarin arabialainen kirjoitustyyli koki uudistuksia.
Tataarin kirjakielenä käytettiin 1900-luvun alkuun asti tšagatain kielestä polveutuvaa türkiä, joka tunnetaan myös tataarin vanhana kirjakielenä (İske tatar tele). Arabialaista kirjaimistoa kutsutaan nimellä İske imlâ (ايسكی املا, "vanha oikeinkirjoitus"). Kirjaimistoa alettiin uudistaa 1800-luvulla muun muassa Kayum Nasıyrin toimesta siten, että se vastasi paremmin tataarin fonetiikkaa ja otti huomioon sen vokaalit. Muokattua arabialaista kirjaimistoa kutsutaan nimellä Yaña imlâ (ياڭا ئيملە, "uusi oikeinkirjoitus").
Ennen lopullisesti kyrilliseen siirtymistä vuonna 1939, silloisessa Neuvostoliitossa tataarit omaksuivat hetkellisesti latinalaisen kirjaimiston (Yañalif). Suomessa tataarit alkoivat pikkuhiljaa muuttaa kirjoitustaan latinalaiseen 1930-luvulla, ja 1950-lukuun mennessä julkaisut olivat suurimmaksi osaksi siirtyneet uuteen kirjaimistoon. Lasten opetuksessa siirryttiin uuteen kirjaimistoon 1960-luvulla ja siirtymävaiheen aikana käytettiin vielä molempia samanaikaisesti. Muutokseen vaikutti etenkin Mustafa Kemalin Turkissa tehdyt uudistustoimet. Kaikki eivät kuitenkaan kannattaneet tätä sillä osa uskoi arabialaisesta kirjaimistosta luopumisen vaikuttavan negatiivisesti heidän identiteettiinsä. Tämän enemmän tai vähemmän tuhatvuotisen kirjallisen perinteen hylkäämistä on kritisoitu vielä sittemminkin.
Suomessa tataarin latinalaisen kirjaimiston ensimmäinen versio lainattiin suoraan turkin kielen aakkosista. Sen jälkeen se on kokenut eri variaatioita vuosikymmenten aikana. Perinteisesti suomentataari on merkinnyt ä-äänteen e-kirjaimella, joka on kompromissina jättänyt ı-kirjaimen merkitsemään sekä sitä itseään [ɯ], että e-äännettä (tat. кечкенә / keçkenä; suomentat. kıçkıne, 'pieni'). Sittemmin kirjoitusmuoto on saanut enemmän vaikutteita tataarin kirjakielestä.
Kulttuuri > Kieli > Kirjaimisto > Historia > Kielinäyte

»Finlandiyä tatarlarınıñ törki cämiyäte 1800 nçe yıllarnın ahırında oyışkan. Ul vakıtta Tübän Novgorod guberniyäse Sergaç öyäzeneñ avıllarınnan tatar säüdägärläreneñ törkeme Finlandiyägä kilgän. Finlandiyä ul zaman Rusiyä kulastında bulgan. – Kadriye Bedretdin (2021)»
Tataaria kirjoitetaan Tatarstanissa kyrillisesti ja sen ohella rajallisessa käytössä ollut latinalainen versio on pohjautunut vuodesta 2012 Turkkilaisten maiden neuvoston yleisturkkilaisiin aakkosiin. Vuonna 2024 sitä muokattiin niin, että ä-kirjaimen sijasta käytetään kirjainta ə, mikä löytyy jo azerin latinalaisesta kirjaimistosta. Tämä on kerännyt suosiota tataariaktivistien keskuudessa, joista jotkut ovat antaneet uudelle kirjaimistolle nimen "Neo-əlif".   Vuonna 2024 perustettu englanninkielinen opetussivusto "Learn Tatar" käyttää tätä myöskin.
Kulttuuri > Kieli > Nimet

Tataarinimien oikeinkirjoitus on ollut Suomessa hyvin kirjavaa. Tähän vaikuttaa etenkin siirtyminen arabialaisesta kirjaimistosta latinalaiseen, sekä se, että viranomaiset usein kirjoittivat tataarien nimiä pelkän korvakuulon perusteella.
Misäärien ja täten Suomen tataarien murre-erot kazanintataarin- eli nykyisen tataarin kirjakielen kanssa vaikuttaa myös kirjoitusasuun. Esimerkiksi nimi Ğömär (tat. Гомәр; arabialaisesta عمر, ʻUmar) on misääreillä yleensä Ymär (Ümer, ven. Умяр)..
Nimien kirjoitusasu on ollut usein lainattu Turkista, jolloin tataarinkielen ä-äänne on merkitty e-kirjaimella. Välillä kuitenkin nimen turkkilainen ja venäläinen versio voivat sattumalta olla identtisiä. Esimerkiksi tataarinimi Bädretdin (Бәдретдин, arabialaisesta  بدر الدين,  Badr al-Dīn) on suomessa Bedretdin ja venäläisittäin sitä ilmenee muotoon Бедретдин, eli myöskin e-kirjaimella.
Kulttuuri > Kieli > Nimet > Tausta

Islamin vaikutuksesta arabialaiset nimet ovat olleet tataarien käytössä jo pitkään, mutta heidän esi-isien nimet alkujaan olivat enemmän turkkilaista ja turkkilaispersialaista perää, kuten Bulat (Baybulat, Akbulat), Batır (Bikbatır, Batırbay), Timur (Timurbay, Biktimur), Uraz (Urazay, Urazbirde), Hodaybirde, İşbirde, İştiräk; naisilla yleiset nimikomponentit olivat bikä, banu ja göl (Aybikä, Altınbikä, Şirinbikä, Aygöl, Gölbikä, Gölçäçäk, Gölbanu, Aybanu). Näitä alkoi lopulta korvaamaan islamilaiset nimet, jotka usein olivat kaksiosaisia ja teoforisia sävyltään. Esimerkiksi miehillä Sämiulla (سميع الله, Samīʻ Allāh; "jumalan kuuntelija"), Nizameddin ( نظام الدين, Niẓām al-Dīn; "uskon järjestäjä"), Abdurrahim ( عبد الرحيم, ʻAbd al-Raḥīm; "armollisen palvelija"). Myös persialainen sana can (d͡ʒan, جان, Jān; "sielu") muodostui yleiseksi liitteeksi nimissä (Arifcan, Möhämmätcan, Hakimcan, Şakircan), ja tapana oli muutoinkin yhdistää kahta nimeä (Möhämmätzakir). Tataarinaisilla vastaavasti oli nimiä, jotka viittasivat profeetta Muhammedin naispuolisiin sukulaisiin (Ayşä / Ayşäbikä, Fatima / Bibifatima, Zäynäp / Bibizäynäp, Ömmegölsem).
1900-luvun alun jälkeen kaksiosaiset nimet alkoivat menettää suosiotaan ja osa päätyi myös lyhentämään ne (Sadretdin: Sadri, Lotfulla: Lotfi, Abdurräshid: Räshid). Naisilla ilmeni nimiä kuten Azize (Azizä), Aliye (Aliyä), Halime (Halimä), Hafize (Hafizä), Feride (Färidä), Fazile (Fazilä).
Sittemmin käyttöön on otettu Turkin turkkilaiset- (Erkan, Okan – Meral, Filiz) sekä persialais- ja arabialaisturkkilaiset hybridinimet (Ildar – Aynur), joskin myös puhtaasti arabialaisia nimiä ilmenee edelleen (Adil, Kadir). Venäjän tataareilla puolestaan on käytössä myös eurooppalaisia nimiä, kuten Albert, Emil, Rudolf – Elvira, Diana, Roza. Tataareilla on yleensä vain yksi etunimi.
Kulttuuri > Kieli > Nimet > Sukunimet

Tataareilla oli noin 1800–1900 -lukujen taitteeseen saakka etunimen lisäksi käytössä patronyymi eli isännimi. Suomeen saapuneet tataarit lopulta omaksuivat oman isännimensä sukunimekseen ja täten nykyiset tataarien sukunimet voidaan yleensä jäljittää johonkin esi-isään. Poikkeuksellisesti ne, jotka matkustivat maahan vanhempiensa tai isänsä kanssa, saivat sukunimekseen isänsä patronyymin, eli isoisänsä nimen. Täten eri aikoina tulleet veljekset saattoivat käyttää eri sukunimeä. Kyseiseen aikaan patronyymejä merkittiin samoin miten sukunimiä nykyään, eli -ov / -ev (-jev) / -in. (Esimerkiksi Zinnätulla Imadutdininpoika = Zinnätulla Imadutdinov). Edellä mainitun isännimi olisi nykyisen käytännön mukaan Imadutdinovitš, ja sukunimi Imadutdinov.
Suomessa venäläiset päätteet otettiin sukunimistä pois yleensä itsenäisyyden aikoihin. Pääsyyksi on oletettu pyrkimys välttyä sen ajan niin sanotulta ”ryssänleimalta”. Myös Venäjän puolella osa tataareista on käyttänyt sukunimeä ilman venäläistä päätettä, joskin yleensä epävirallisissa merkeissä, kuten taiteilijanimenä (Tukayev -> Tukay).
Yleisimpiä sukunimiä Suomen tataariyhteisön keskuudessa vuonna 1970 olivat Samaletdin, Bedretdin, Ali, Saadetdin, Hairetdin, Ainetdin, Hamidulla/Hamidullen, Schakir, Hasan, Arifulla/Arifullen, Sadik, Asis, Beshar, Osman, Nisametdin, Fethulla ja Wafin.
Kulttuuri > Taide > Kirjallisuus

Tataarikirjallisuus (Tatar ädäbiyätı, edebiyeti) on perinne, jonka juuret varhaimmillaan katsotaan juontavan Mahmud al-Kasgarin vuosina 1072–1074 koostamaan ensimmäiseen turkkilaisten kielten sanakirjaan, Dīwān Lughāt al-Turk (ديوان لغات الترك). Myös monet keski-aasialaiset, persialaiset ja arabialaiset runoteokset luetaan merkittäviksi tataarin kielen alkuajan kehitykselle. Vanhalla tataarin kirjakielellä tunnetuin teos on Qol Ğalin Qissa-i Yosıf (قصه یوسف, 'Tarina Joosefista', 1233). Nykytataarin kirjakielen perustajaksi lasketaan runoilija Ğabdulla Tuqay (1886–1913).
Suomen merkittävimpiä tataarirunoilijoita oli Sadri Hamid, jonka erikoisuus olivat humoristiset ja riimitellyt kronikat. Gevher (Gäühär) Tuganay (1911–1998) puolestaan kirjoitti paljolti luontoaiheisia runoja ja Aisa Hakimcanin tekstit käsittivät usein kotikylän Aktukin kaipuuta. Myös muun muassa Habibur-Rahman Shakir ja Hasan Hamidulla ilmaisivat itseään runouden kautta.