stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuolemanrangaistus
Kannatus ja vastustus > Suomi

Vuonna 2006 laaditun tutkimuksen mukaan Suomessa kuolemanrangaistusta vastustaa 63 % ja kannattaa 29 % (miehistä 36 %, naisista 22 %) suomalaisista. Kuolemanrangaistusta kannattivat eniten keski-ikäiset miehet. Keskustalaisista kuolemanrangaistusta kannattaisi 30 %; kokoomuslaisilla kannatus on 29 % ja vihreillä 28 %. Vuonna 2011 laaditun tutkimuksen mukaan 19 % suomalaisista hyväksyy kuolemanrangaistuksen, 29 % hyväksyy kuolemanrangaistuksen joissakin tilanteissa ja 48 % ei hyväksy kuolemanrangaistusta lainkaan. Ikäluokista 25–49-vuotiaat ovat myötämielisimpiä kuolemanrangaistukselle, heistä jopa 60 % hyväksyy kuolemanrangaistuksen ainakin joskus, kriittisimpiä ovat 60–74-vuotiaat. Perussuomalaiset olivat ainoita, joiden kannattajista enemmistö kannatti kuolemanrangaistusta. Perussuomalaisista ainoastaan 16 % ei hyväksy kuolemanrangaistusta lainkaan. Helsingin Sanomien haastattelun perusteella osa kuolemanrangaistuksen hyväksyjistä vastusti kuolemanrangaistuksen laillistamista Suomessa.
Kannatus ja vastustus > Muslimit

Jotkut islamilaisen šarian määräämistä rangaistuksista ovat ankaria. Kaikki muslimit eivät kuitenkaan ole kannattaneet niitä. Kivittämällä toimeenpantu kuolemantuomio haureuden johdosta sai eniten kannatusta Afganistanissa (84 %) ja Palestiinassa (81 %), vähiten Albaniassa (6 %). Egyptissä sen hyväksyi 80 % ja Irakissa 57 %.
Šaria määrää kuolemantuomion myös rangaistuksena siitä, että muslimi luopuu uskostaan vaikka vain osittain. Islamista luopuneiden teloittamista kannatettiin Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan maista yleisimmin Egyptissä (86 %) ja vähiten Tunisiassa (29 %). Kannatus oli suurta myös Afganistanissa (79 %) ja Pakistanissa (76 %). Alhaisimpia luvut olivat Balkanilla (8–15 %) ja Keski-Aasiassa (4–22 %).
Kaikissa muslimimaissa ovat käytössä myös siviililait, ja šariaa sovelletaan oikeusistuimissa vain osittain.
Menetelmät

Kuolemanrangaistuksia on toteutettu monilla eri menetelmillä, joista menneisyydessä yleisiä olivat hevosilla repiminen, kivitys, teilaaminen, ristiinnaulitseminen, hirttäminen, seivästäminen ja mestaus. Nämä ovat pääosin väistyneet, kun kuolemanrangaistuksen merkitys yhteiskuntarauhan ylläpitäjänä on vähentynyt.
Teloitus suoritetaan maailmassa nykyisin yleensä jollain yhdeksästä eri menetelmästä, jotka ovat eri maiden laeissa auktorisoinnin yleisyysjärjestyksessä (22. kesäkuuta 2012 tilanteen mukaan): hirttäminen, teloitusryhmän edessä ampuminen (monta laukausta yhtä aikaa) tai muu ampuminen (yksi laukaus), kivitys, myrkkyruiske, mestaus, kaasukammio, sähkötuoli tai pudottaminen. Joidenkin maiden lait auktorisoivat useamman kuin yhden teloitustavan.
Hirttämisen auktorisoi teloitustavaksi 60 maan laki, mukaan lukien Japani, Intia, Etelä-Korea ja Yhdysvallat. 29 maata auktorisoi ampumisen teloitusryhmän edessä, mukaan lukien Kuuba, Etelä-Korea ja Yhdysvallat. 23 muuta auktorisoi teloituksen yhdellä laukauksella, kuten Valko-Venäjä, Intia, Pohjois-Korea ja Venäjä. Kivityksen auktorisoi yhdeksän maata, kaikki islamilaisia. Myrkkyruiske auktorisoidaan kuuden (Kiina, Guatemala, Taiwan, Thaimaa, Yhdysvallat ja Vietnam) ja mestaus viiden maan laissa (Benin, Kongon demokraattinen tasavalta, Iran, Saudi-Arabia ja Jemen).
Naiset

Naisia tuomitaan kuolemanrangaistukseen huomattavasti miehiä harvemmin. Esimerkiksi Yhdysvalloissa vuoden 1608 jälkeen teloitetuista naisia on 2,9 % sekä vuosien 1973–2011 välillä kuolemaan tuomituista naisia on 2,1 %. Kuolemantuomion sallivista maista neljän (Valko-Venäjä, Guatemala, Venäjä ja Tadžikistan) lain mukaan naisia ei voi tuomita  koskaan kuolemaan. Monessa niistäkin maista, joissa naisten kuolemantuomio sallitaan, nuorten lasten äitiä ei saa teloittaa. Ainoastaan Saint Kitts ja Nevisissä voidaan raskaana oleva nainen lain mukaan teloittaa. Joissain maissa raskaana olevan naisen tuomiota lykätään ja toisissa se muutetaan vankeusrangaistukseksi.
Alaikäiset

Moni kansainvälinen sopimus kieltää alaikäisten teloittamisen, ja suurin osa kuolemantuomion säilyttäneistä maista kieltää sen omassa lainsäädännössään. Joissain maissa, etenkin Iranissa, alaikäisiä tuomitaan kuitenkin edelleen kuolemaan. Monissa kehitysmaissa ihmisten syntymätiedot ovat usein puutteellisia, minkä seurauksena alaikäisiäkin saatetaan teloittaa.
Yhdysvalloissa alaikäisenä on entisaikoina tuomittu esimerkiksi George Stinney (teloitettiin 14-vuotiaana kahdesta murhasta 1944), James Arcene (teloitettiin 10-vuotiaana tehdystä rikoksesta Arkansas’ssa 1885), Hannah Ocuish (teloitettiin 12-vuotiaana kuusivuotiaan tytön murhasta 1786) ja Thomas Graunger (teloitettiin 16-vuotiaana 1642).
Kirjallisuutta

Kiiskinen, Terhi & Pihlström, Sami (toim.): Kuoleman filosofia.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, filosofian laitos, 2002.  ISBN 952100522X
Terho, Sampo: Silmä silmästä: Kuolemanrangaistuksen historiaa.  Jyväskylä:  Atena, 2007.  ISBN 978-951-796-495-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Homepage Death Penalty Information Center. Viitattu 22.5.2020. (englanniksi)
The Death Penalty in the United States Wesleylowe.com. Viitattu 22.5.2020. (englanniksi) Kuolemanrangaistusta puoltava sivu.
Death penalty: key facts about the situation in Europe and the rest of the world  News – European Parliament . 25.2.2019 . Viitattu 22.5.2020. (englanniksi)
Death penalty in 2019: Facts and figures Amnesty international. 21.4.2020. Viitattu 22.5.2020. (englanniksi)
Kuolemantuomio kuolemantuomiolle Tilastokeskus. 12.9.2001. Viitattu 22.5.2020.
Kuva Cesare Beccarian teoksesta Dei delitti e delle pene.
Maat, joissa kuolemanrangaistus on käytössä: 55
  Maat, jotka ovat poistaneet kuolemanrangaistuksen käytännössä
  Kuolemanrangaistuksen poistaneet maat (lukuun ottamatta poikkeuksellisissa olosuhteissa, kuten sota-aikana tehtyjä rikoksia)
  Maat, joissa kuolemanrangaistus on kielletty
Tehty Amnesty Internationalin vuoden 2024 tietojen mukaan.
Kuolemanrangaistus Yhdysvalloissa osavaltioittain:
  Kuolemanrangaistusta ei käytössä
  Todettu osavaltion perustuslain vastaiseksi
  Ei teloituksia vuoden 1976 jälkeen
  Teloituksia toteutettu vuoden 1976 jälkeen
ROR

ROR eli Revolutions On Request oli helsinkiläinen taiteilijakollektiivi. Se perustettiin vuonna 1998, alun perin osuuskuntana. Mukana oli vaihteleva määrä eri visuaalisen, taideteollisen ja musiikin alojen edustajaa, joista vähän myöhemmin muodostui pienempi taiteilijaryhmä, ja sen toiminta fokusoitui kokonaan nykytaiteeseen.
Vuosituhannen vaihtuessa ryhmä oli tiivistynyt nelihenkiseksi sen tunnetuimpaan kokoonpanoon.
ROR-taiteen keskeisiä teemoja olivat kritiikki teknologiauskoa kohtaan, rock- ja pop-kulttuurin ilmiöt, psykedelia, perinteiset käsityötaidot yhdistettyinä nykyaikaisiin medioihin ja optisten illuusioiden perinteisiin.
Jäsentensä mukaan ROR oli elämäntapa. Viimeinen näyttely johon ryhmä osallistui oli vuonna 2008. ROR-taide oli leimallisesti ryhmän tekemää tai sen tuottamaa, ROR-filosofiasta syntynyttä tai siihen sopivaa, ja mukaan kutsuttiin tarpeen mukaan myös vierailijoita - kuvataiteilijoita, muusikoita, käsityöläisiä ja keksijöitä. Tärkeintä oli tietty ROR-asenne.
Ryhmää onkin verrattu sen taiteen intermediaalisuuden ja filosofian puolesta Fluxukseen.
Näyttelytoiminta ja ROR-galleria

Ryhmä sekä osallistui erilaisiin kutsu-ja ryhmänäyttelyihin että tuotti isoja joukkonäyttelyitä, joihin kutsuttiin vierailevia artisteja, ja se myös kiersi näiden näyttelyiden kanssa ympäri maailmaa. Vuonna 2003, ROR perusti muutaman muun ammattilaisen kanssa (mm. Eva Neklyaeva, Max Ryynänen) voittoa tuottamattoman ns. vaihtoehtoisen taidegallerian Helsingin Kallioon, jossa kuratoitiin omia ja kutsunäyttelyitä. Gallerian  toimintafilosofiana oli levittää taidetta myös sellaisille ihmisille, jotka eivät gallerioissa yleensä käy. Näyttelytoiminta Kalliossa jatkui vuoden 2004 loppuun.
Julkaisut

Terror 2000 > Error, Revolutions on Request, ROR # 1. Terror 2000 -kiertonäyttelyn yhteydessä julkaistu pahville painettu taskukokoinen, haitarimallinen julkaisu.
ROR Todellisuus on nousussa, 2000, ROR # 2. Ilmaisjakelulehti.
ROR - Original Soundcarrier to Utopia, 2000, ROR # 3. Musiikkia ROR (Revolutions on Request) -taiteilijaryhmän näyttelyyn Utopia (Kiasma 20010210 - 20010422).
Revolutions on Request: Utopia, ROR # 5. Näyttelyjulkaisu ROR: Utopia -näyttelyyn. Nykytaiteen museon julkaisuja 73 / 2000. ISBN 951-53-2269-3
Utopia, 2001, ROR # 6. Näyttelyjulkaisu Utopia-näyttelyn Kielin näyttelyyn.  ISBN 3-923701-92-6
Do-it-yourself-Flamejob, 2003, ROR #7. Julkaistu art-ist 6 -lehdessä
Jäsenet

Jiri Geller
Klaus Nyqvist
Panu Puolakka
Karoliina Taipale
Muita jäseniä mm.: Alvar Gullichsen, Reetta Hartikainen, Sanna-Mari Liukkonen, Juha Mäkelä, Heikki Ryynänen
Näyttelyt

2008 ROR, Fennofolk - New Nordic Oddity, Design Museum, Helsinki
2007 ROR: Powertrip, Transmission Gallery, Glasgow
ROR: Revolutions On Request, Brändström & Stene gallery, Tukholma
2006 The State of Things, Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design, Oslo
2005 Rock'n ROR, "Faites vos jeux", Shedhalle, Zürich
ROR Forever! MAM project 003, Mori Art Museum, Tokio
2004 ror: ultima thule, DaDaDa, Temporary Contemporary Gallery, Lontoo
ror: ultima thule, Together Forever, Contemporary art Gallery, Vancouver
2003 ror: ultima thule, Tirana Biennale 2, Tirana
ROR: Contemporary Plastic, ctrl_alt_del, Marres, Maastricht
ROR: Nykymuovia, ROR-galleria, Helsinki
Utopia Station, 50th Venice Biennale, Venetsia
ror: piece by piece, The Straight or Crooked Way, Royal College of Art, Lontoo
2002 ror: piece by piece, Fundamnetalism of the New Order, Charlottenborg, Kööpenhamina
ror: piece by piece, Manifesta 4, Städelsches Kunstinstitut, Frankfurt am Main
2001 ROR: Utopia, Skulpturens Hus, Tukholma
ROR: Utopia, Kunsthalle zu Kiel, Kiel
ROR: Utopia, Kiasma, Museum of Contemporary Art, Helsinki
2000 ROR: Terror 2.0, Finnish Institute Gallery, Tukholma
ROR: Terror 2000, Nordic House, Reykjavik
ROR: Terror 2000, Into Galleria, Helsinki
Jarkko Roth

Jarkko Roth (s. 1943) on vehmaalainen kuvanveistäjä, joka käyttää materiaalinaan erityisesti graniittia. Hän on tunnettu myös mitalitaiteilijana.
Roth opiskeli Turun piirustuskoulussa.
Teoksia

Suojattu kasvu (1985), Läntinen Rantakatu 25, Turku.
Ohjattu kasvu (1989), Raision tehtaat, Raisio.
Fjalar Nordellin muistomerkki (1996), St Anthonyn puisto, Salo.
Tiedon voima (1998), Salon kaupunginkirjaston piha.
Antti Lizeliuksen muistopatsas (2008), Mynämäen kirkon viereinen puisto. Muistomerkki on pystytetty Lizeliuksen syntymän 300-vuotispäivän muistoksi. Kiiltävän mustan muistomerkin vino asento kuvastaa jatkuvuutta.
Kohtaaminen (2024), Lokalahden kirkon edusta.
Teoksia > Kuvia teoksista

Suojattu kasvu, 1983, Turku
Liekkien herraksi, 1986, Uusikaupunki.
Ohjattu kasvu, 1989, Raisio.
Fjalar Nordellin muistomerkki, 1996, Salo.
Tiedon voima, 1998, Salo.
Oravanpyörä, 2004, Vehmaa.
Antti Lizeliuksen muistopatsas, 2008, Mynämäki.
Juuret, Eero Rantasen muistomerkki, 2018, Uusikaupunki.
Kohtaaminen, Ilkka Kanervan muistomerkki, 2024, Uusikaupunki.
Juha Rosma

| Juha Rosma> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. huhtikuuta 1948 (ikä 76) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  elokuvaohjaaja, elokuva- ja televisiotyön apulaisprofessori (1985-1990), draamapäällikkö
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (VTK 1972)
Instituutti:  Taideteollinen korkeakoulu, Yleisradio
Juha Erkki Rosma (s. 30. huhtikuuta 1948 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja. Hän on ohjannut elokuvat Huomenna (1986), Harmagedon (1986) ja Kuka on Joe Louis? (1992), televisioelokuvat Rondaus (1994) ja Levoton rauha (2009) sekä useita jaksoja eri televisiosarjoihin, kuten Isänmaan kaikuja (1990), Kvartetti (1991), Onnellisia ihmisiä (1995), Vaarallinen kevät (1999), Mahtihäät (2000), Sitoutumisen alkeet (2007), Stalkkeri (2012), Tehdas (2013), Tie Eedeniin (2003–2005), Kotikatu (1995–2012) ja Uusi päivä (2010–2018).
Hän on ohjannut myös Tampereen Teatteriin, Tampereen Työväen Teatteriin, Kemin kaupunginteatteriin ja Hämeenlinnan kaupunginteatteriin sekä useita kuunnelmia.
Ura

Rosma tuli ylioppilaaksi Tapiolan lukiosta (1967). Hän suoritti valtiotieteen kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa) (1972) ja sai stipendin opiskelemaan elokuvaa Puolassa. Hän työskenteli Mainos-TV:n filmitoimittajana 1970–1975 ja Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen laitoksen lehtorina, yliopettajana ja apulaisprofessorina vuosina 1975–1990. TV2:n teatteripäällikön tehtävässä Rosma aloitti vuonna 1997 ja Yleisradion draamapäällikkönä 2002-2007.
Ennen ensimmäistä pitkää näytelmäelokuvaansa Rosma oli ohjannut kahdeksan lyhytelokuvaa ja pitkän tv-elokuvan Tähdenlento (1985). Elokuvan Huomenna tarina syntyi yhteistyössä Jukka Vienon kanssa. Harmagedon – erään maailman loppu perustui Jussi Parviaisen Jumalan rakastaja -näytelmän roolihahmoon Juska Paarma, jota Parviainen itse näytteli oman käsikirjoituksensa pohjalta. Nyrkkeilyaiheisen suomalais-puolalaisen yhteistuotantoelokuvan Kuka on Joe Louis? käsikirjoitus syntyi yhdessä puolalaisen Cezary Harasimowiczin kanssa.
Rosma on ollut Suomen elokuvaohjaajaliiton puheenjohtaja 1986–1996), Pohjoismaisen elokuvaohjaajaliiton puheenjohtaja 1996–1998, Suomen elokuvasäätiön hallituksen puheenjohtaja 1996–1997) sekä valtion elokuvataidetoimikunnan puheenjohtaja 1997–2003.
Elokuvataiteen valtionpalkinnon Rosma on saanut kolmesti ja kahdesti hänet on palkittu Venlalla. Vuoden 2008 Venla-gaalassa Juha Rosma sai parhaan ohjaajan palkinnon TV2:lle tekemästään Sitoutumisen alkeet -sarjasta sekä vuonna 2000 sarjasta Vaarallinen kevät.
Rosma on Ringside Club ry:n sekä Suomen Nyrkkeilysäätiön puheenjohtaja.
Julkaisuja

Elokuvadramaturgian salaisuudet 1984. Helsinki: Suomen elokuvasäätiö. ISBN 951-9349-34-0
Aiheesta muualla

Juha Rosma Internet Movie Databasessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
RT-kortisto

RT-kortisto on suomalaisen Rakennustieto Oy:n julkaisema kortistomuotoinen tietokokoelma, joka sisältää tietoa ja ohjeita mm. rakenteista, tilasunnittelusta, rakennusalan sopimuksista ja tehtävänjaosta. Myös rakennusalan säädökset ja vertaileva tieto erilaisista rakennusalan tuotteista julkaistaan kortistossa. Kortisto on saatavissa RT Net -nettipalveluna. Sitä julkaistaan myös CD- ja paperimuodossa.
Ensimmäiset RT-kortit laati Alvar Aallon aloitteesta 1942 perustettu Suomen Arkkitehtiliiton jälleenrakennustoimisto (vuodesta 1947 nimellä Asemakaava- ja Standardisoimislaitos, nykyisin Rakennustieto) yhteistyössä eri järjestöjen ja alan asiantuntijoiden kanssa sekä Rakennusstandarditoimikunnan valvonnassa. Rakennuksen eri osien ohjeistuksesta RT-kortisto laajeni 1945 myös keittiökalusteiden standardointiin.
Ratu-kortisto on vastaavanlainen rankennustuotannon tietopaketti.
Rossija-turnaus 1988

Rossija-turnaus 1988 (Russian Government Cup) oli yhdeksäs sanomalehti Rossijan järjestämä jääpalloturnaus, joka pelattiin Abakanissa 31. tammikuuta -7. helmikuuta 1988. Turnauksen voitti Neuvostoliitto.
Alkusarjan taulukko ja ottelutulokset

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | Pts |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Ruotsi | 4 | 4 | 0 | 0 | 38–12 | 8 |  | – | 6–4 | 9–4 | – |
|  Neuvostoliitto | 4 | 3 | 0 | 1 | 36–9 | 6 | 4–5 |  | 8–2 | 14–2 | 10–0 |
|  Suomi | 4 | 2 | 0 | 2 | 28–18 | 4 | – | – |  | 9–3 | 13–1 |
|  Norja | 4 | 1 | 0 | 3 | 14–33 | 2 | – | – | – |  | 5–1 |
|  Yhdysvallat | 4 | 0 | 0 | 4 | 2–46 | 0 | 0–18 | – | – | – |  |
Ottelu 3. sijasta

|  | Tulos |  |
| --- | --- | --- |
| Suomi | 11–2 (3–1) |  Norja |
Loppuottelu

|  | Tulos |  |
| --- | --- | --- |
| Neuvostoliitto | 4–3 (3–1) |  Ruotsi |
Romanian vallankumous 1989

Romanian vallankumous viittaa 16.–25. joulukuuta 1989 kestäneisiin levottomuuksiin ja mellakoihin, jotka johtivat Romanian kommunistisen diktatuurin kukistumiseen. Tapahtumat alkoivat mielenosoituksilla Timișoarassa, levisivät mellakoiksi Bukarestissa ja muualla maassa, kiihtyivät taisteluiksi vallankumouksellisten joukkojen ja kommunistihallinnon kannattajien välillä, ja päättyivät maan presidentti Nicolae Ceaușescun ja hänen vaimonsa Elenan teloitukseen. Vallankumous liittyi Itä-Euroopan kommunistihallintojen kaatumiseen vuoden 1989 aikana, mutta vain Romaniassa vallanvaihdos tapahtui verisesti ja yli 1 100 romanialaista menetti henkensä.
Vallankumous > Timișoaran mielenosoitukset

16. joulukuuta Romanian unkarilaisalueella Transilvaniassa sijaitsevassa Timișoaran kaupungissa puhkesi mielenosoitus, joissa vastustettiin toisinajattelijan pastori László Tőkésin karkotusta. Hän oli arvostellut Ceaușescun hallitusta, joten viranomaiset päättivät karkottaa hänet Unkariin. Hänet perheineen vietiin väkivalloin syrjäiseen Mineun kylään, jossa heidät laitettiin vartioitaviksi. Timișoaran maantieteellisen sijainnin takia kaupunkilaiset pystyivät katsomaan Jugoslavian valtiollisen televisiokanavan uutislähetyksiä, joissa kerrottiin muiden Itä-Euroopan maiden luopuneen kommunismista. Tőkésin karkotuksen päivämääräksi oli sovittu 15. joulukuuta, mutta Timișoaran asukkaat piirittivät hänen kotinsa estääkseen viranomaisia pääsemästä Tőkésin luokse. Väkijoukko ei suostunut perääntymään Tőkésin kodin ympäriltä, joten Timișoaran pormestari Petre Moț uhkasi hajottaa väkijoukon voimakeinoin, elleivät ihmiset suostuneet poistumaan kello 17.00 mennessä. Mielenosoittajat uhmasivat pormestaria huutamalla kommunisminvastaisia iskulauseita ja veisaamalla Romanian kansallislaulua Deșteaptă-te, române!, jonka kommunistihallitus oli kieltänyt vuonna 1947. Poliisi ja Securitate saapuivat hajottamaan väkijoukon, jolloin Timișoarassa puhkesi mellakka. Securitaten kyynelkaasusta ja vesitykeistä huolimatta mielenosoittajat ryhmittyivät Timișoaran ortodoksisen katedraalin luokse ja marssivat kaupungin kaduille heitellen kiviä turvallisuusjoukkoja päin. Pormestari Moț ymmärsi turvallisuusjoukkojen olevan riittämättömät mielenosoitusten laannuttamiseksi.
17. joulukuuta väkijoukko valtasi kommunistisen puolueen paikallisen puoluetoimiston ja heitti ikkunoista ulos asiakirjoja ja propagandalehtiä. Armeijan yksiköt mobilisoitiin Timișoaran kaduille. Illalla kello 20.00 mennessä kaupungilla oli puhjennut sotilaiden tulitusta, jossa osa mielenosoittajista sai surmansa. Panssarivaunut, panssaroidut miehistönkuljetusvaunut, rekka-autot ja helikopterit estivät mielenosoittajien marssin kaupungilla. 18. joulukuuta kaupungin keskusta oli armeijan ja Securitaten hallinnassa ja pormestari Moț kielsi yli kahden hengen kokoontumiset. Samana päivänä Ceaușescu lähti valtionvierailulle Iraniin ja jätti maan muun johdon tukahduttamaan Timișoaran mielenosoitukset. 20. joulukuuta Timișoaraan ilmestyi 100 000 ihmisen väkijoukko, joka vaati Ceaușescun poistamista virasta. Ceaușescu palasi valtionvierailultaan ja piti kello 19.00 televisiossa puheen, jossa hän tuomitsi Timișoaran levottomuudet ja syytti niitä ulkovaltojen tiedustelupalveluiden järjestämiksi. Timișoaran levottomuuksissa kuoli arviolta sata ihmistä. Joululomilta palaavat opiskelijat ja lännen radiolähetykset Radio Free Europessa ja Voice of Americassa välittivät sanaa Timișoaran levottomuuksista. Tyytymättömyys Ceaușescun hallintoon alkoi levitä maanlaajuiseksi.
Vallankumous > Ceaușescun loppu

Ceaușescut, Bobu ja Mănescu lensivät Bukarestista Ceaușescujen pariskunnan lomahuvilalle Snagovissa. Bobu ja Mănescu jäivät rakennukseen, mutta Ceaușescut pyysivät Malutania kuljettamaan heidät helikopterilla Tituun. Kesken lentomatkan armeija antoi helikopterille käskyn laskeutua maahan välittömästi. Ceaușescut päätyivät auton kyydissä Târgovișteen, jossa radiossa vallankumouksesta kuulleet poliisit pidättivät heidät. Pariskunta siirrettiin vangeiksi Târgovișten varuskuntaan. 25. joulukuuta heille järjestettiin pikaoikeudenkäynti, jossa Nicolae Ceaușescua syytettiin muun muassa vallan väärinkäytöstä ja talousrikoksista. Pariskunnalle langetettiin kuolemantuomio kansanmurhasta ja rikoksista Romanian valtiota vastaan. Ceaușescujen oikeudenkäynti kuvattiin näytettäväksi Romanian televisiossa.
Heti oikeudenkäynnin jälkeen pariskunta saatettiin ulos rakennuksesta teloitusta varten. Kolme sotilasta, Ionel Boeru, Georghin Octavian ja Dorin-Marian Cirlan, määrättiin ampumaan Ceaușescut. Kameramies ei ehtinyt taltioida teloitushetkeä, joten Romanian televisiossa näytettiin vain maassa makaavat Ceaușescujen ruumiit. Seuraavana päivänä kuvat Ceaușescujen oikeudenkäynnistä ja teloituksesta levisivät uutislähetyksissä maailmanlaajuisesti. Ceaușescut olivat viimeiset Romaniassa teloitetut henkilöt ennen kuin Romania lakkautti kuolemanrangaistuksen 7. tammikuuta 1990.
Ceaușescujen paettua Bukarestissa vallan otti haltuunsa Ion Iliescun Kansallisen pelastuksen rintama, jonka perustamisen Iliescu tuli julistaneeksi radiossa ja televisiossa 22. joulukuuta. Armeija siirtyi Kansallisen pelastuksen rintaman puolelle, mutta Securitate pysyi uskollisena Ceaușesculle ja kommunistihallinnolle. 23. joulukuuta kiristynyt tilanne Bukarestissa kärjistyi kaupunkisodankäynniksi vallankumouksellisten joukkojen ja kommunistihallinnon kannattajien välillä. Joukot kävivät taisteluja pääkaupungin keskeisten rakennusten, kuten sairaaloiden, museoiden, puolustusministeriön, Bukarestin yliopiston ja Bucharest-Otopenin kansainvälisen lentoaseman hallinnasta. Taistelut päättyivät lopullisesti Kansallisen pelastuksen rintaman voittoon 27. joulukuuta, kaksi päivää Ceaușescujen teloituksen jälkeen.
Vallankumouksen seuraukset

27. joulukuuta Kansallisen pelastuksen rintama lakkautti Ceaușescun kommunistihallinnon yksipuoluediktatuurin. Sen tilalle perustettiin väliaikaishallitus, Kansallisen pelastuksen rintaman neuvosto, jota johtivat Ion Iliescu presidenttinä ja Petre Roman pääministerinä. Ulkomaat tunnustivat Kansallisen pelastuksen rintaman neuvoston Romanian lailliseksi hallitukseksi. Monet ulkomaiset poliitikot, kuten Yhdysvaltain presidentti George H. W. Bush, Neuvostoliiton presidentti Mihail Gorbatšov, Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Margaret Thatcher, Ranskan presidentti François Mitterrand, Länsi-Saksan ulkoministeri Hans-Dietrich Genscher, Bulgarian kommunistisen puolueen pääsihteeri Petăr Mladenov, Tšekkoslovakian entinen pääministeri Ladislav Adamec ja Naton pääsihteeri Manfred Wörner, lähettivät onnitteluja Romanian uudelle hallitukselle. Vuoden 1990 toukokuussa Romaniassa järjestettiin presidentinvaalit, jotka voitti Kansallisen pelastuksen rintaman Ion Iliescu. Vuonna 1991 hyväksyttiin uusi perustuslaki, joka määritteli Romanian valtionmuodoksi demokraattisen tasavallan. Romania liittyi Natoon vuonna 2004 ja Euroopan unionin jäsenmaaksi vuonna 2007.
Aluksi Romanian vallankumouksessa uutisoitiin kuolleen jopa 64 000 ihmistä. Myöhemmät laskelmat todistivat vallankumouksessa kuolleen yhteensä 1 104 ihmistä, joista 164 Ceaușescun vallasta syösseissä mielenosoituksissa. Vallankumouksessa haavoittui 3 352 ihmistä. Romania oli itäblokin ainoa maa, jossa kommunistihallinnon syrjäyttäminen vaati kuolonuhreja. Ceaușescujen teloituksen jälkeisiä tapahtumia ei ole vielä selvitetty kaikkia tyydyttävällä tavalla. Vallankumouksen kuolonuhreista yli 900 sai surmansa vielä teloituksen jälkeen. Virallisen selityksen mukaan hallituksen kaatumisen jälkeen Securitaten "terroristiset" jäsenet yrittivät pelastaa Ceaușescun ja taistelivat vallasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Elävä arkisto: Romanian vallankumous 1989
BBC News: Romania's bloody revolution (englanniksi)
Ceausescu.org: Revolution in Romania 1989 (englanniksi)
Ceaușescun propagandakuva Bukarestissa vuonna 1986.
Mielenosoitus Timișoarassa.
Mielenosoittajia Bukarestin kaduilla.
Rovnon taistelu

Rovnon taistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan XIII armeijakunnan joukkojen ja Neuvostoliiton 13. ja 60. armeijan joukkojen välinen taistelu Rivnen (ven. Rovno) kaupungista Ukrainan pohjoisosissa. Taistelu alkoi 2. helmikuuta 1944 ja päättyi 5. helmikuuta saksalaisten antautumiseen.