stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valtakunnankanslia
Uusi valtakunnankanslia

Vuoden 1938 tammikuun loppupuolella Adolf Hitler määräsi suosikkiarkkitehtinsa Albert Speerin rakennuttamaan uuden rakennuksen valtakunnankanslialle, ehdottaen että rakennus voitaisiin rakentaa valmiiksi vuodessa. Hitlerin mielestä vanha valtakunnankanslia ei ollut sopiva ja oikeanlainen Saksan valtakunnan pääkansliaksi. Uusi valtakunnankanslia maksoi yli 90 miljoonaa Reichsmarkia. Tyyliltään se oli sekoitus art decoa ja funktionalismia. Sen rakennustöiden parissa työskenteli yli 4 000 ihmistä. Se rakennettiin vanhan valtakunnankanslian jatkeeksi Vossstrassen puolelle korttelia. Hitlerin vastaanottogalleriaan johtanut huoneiden kirjo sisustettiin materiaali- ja väririkkaasti, ja se oli yli 220 metrin pituinen. Vastaanottogalleria itse oli pituudeltaan 145 metriä. Hitlerin oma toimisto puolestaan oli pinta-alaltaan 400 neliömetriä.
Toisen maailmansodan aikana Hitler rakennutti valtakunnankanslian ja sen pihan alle Führerbunkerina tunnetun bunkkerin, jossa hän myöhemmin teki itsemurhan. Uusi valtakunnankanslia vaurioitui merkittävästi Berliinin taistelussa vuonna 1945. Sodan jälkeen uuden valtakunnankanslian rippeet joutuivat neuvostoliittolaisten miehitysjoukkojen tuhoamiksi. Osaa rakennuksen marmoriseinistä käytettiin Moskovan palatsimaisten metroasemien rakentamiseen. Sodassa raunioitunut vanha valtakunnankanslia purettiin sekin vuonna 1950. Alue, jossa valtakunnankanslia oli sijainnut, tuli kuulumaan Itä-Berliiniin, mutta se sijaitsi aivan rajan pinnassa siten, että myöhemmin Berliinin muuri kulki sen entisen tontin läntisimmän osan kautta. Alueelle rakennettiin 1980-luvulla asuinkerrostaloja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valtakunnankanslia Wikimedia Commonsissa
Uusi valtakunnankanslia vuonna 1939.
Valtakunnankanslian alue toisen maailmansodan lopussa. Vanha valtakunnankanslia on kuvassa numero 15, vuonna 1930 rakennettu laajennusosa numero 18 ja uusi valtakunnankanslia numerot 1, 2 ja 3. Numerot 7, 8 ja 10 ovat Führerbunkerin sisäänkäyntejä.
Uuden valtakunnankanslian pronssikotka Lontoon Imperial War Museumissa.
Nikita Davydov

| Nikita Davydov |
| --- | --- |
 Nikita Davydov maaliskuussa 2012.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Nikita Aleksandrovitš Davydov
Syntynyt: 9. huhtikuuta 1988 (ikä 36) Ufa, Venäjä
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2011–2013
Seurat:  Salavat Julajev Ufa (KHL) Atlant Mytištši (KHL)
Nikita Aleksandrovitš Davydov (ven. Никита Александрович Давыдов, s. 9. huhtikuuta 1988 Ufa) on venäläinen uransa lopettanut jääkiekkomaalivahti. Hän pelasi urallaan 22 KHL-ottelua Salavat Julajev Ufassa ja Atlant Mytištšissa.
Tōkyū-rautatiet

| Tōkyū-rautatiet> 東京急行電鉄株式会社.Tokyu Corporation |
| --- | --- |

Perustiedot
 Tōkyū-rautateiden linjakartta
Valtio:  Japani
Toiminta-alue:  Kantō
Perustettu:  2. syyskuuta 1922
Rataverkko
Verkoston pituus:  104,9 km
Kotisivu
Tōkyūn 6020-sarjan juna
Tōkyūn 5000-sarjan juna
Tōkyō kyūkō -rautatiet (jap. 東京急行電鉄株式会社, Tōkyō kyūkō dentetsu kabushikigaisha), lyhyemmin Tōkyū-rautatiet (jap. 東急電鉄, Tōkyū dentetsu) on japanilainen rautatieyhtiö, joka toimii Suur-Tokion alueella Tokion metropolissa ja Kanagawan prefektuurissa. Se luetaan suurten yksityisten rautatieyhtiöiden (ōte-shitetsu) joukkoon. Tōkyūn linjat palvelevat Tokion eteläosia, Jokohamaa ja sen ympäristöä. Yhtiön rautatielinjojen yhteispituus on 104,9 kilometriä, ja sillä on käytössään 97 asemaa. Päivittäin se kuljettaa keskimäärin noin 1,23 miljoonaa matkustajaa (vuonna 2016). Tōkyū on osa Tōkyū Groupia, johon kuuluu yli 200 muuta yritystä.
Yhtiöllä on 4 402 työntekijää (vuonna 2017). Sen pääkonttori sijaitsee Tokion Shibuyan erillisalueen Nanpeidaichōn kaupunginosassa.
Historia

Tōkyū-rautatiet perustettiin vuonna 1922 nimellä Meguro–Kamata-rautatiet (jap. 目黒蒲田電鉄株式会社, Meguro–Kamata dentetsu kabushikigaisha). Alun perin se oli Tokion lounaispuolelle puutarhakaupunkia kehittäneen Den’entoshi-yhtiön tytäryritys, johon emoyritys kuitenkin yhdistettiin myöhemmin 1920-luvulla. Vuonna 1939 yrityksen nimeksi muutettiin Tokio–Jokohama-rautatiet (jap. 東京横浜電鉄, Tōkyō–Yokohama dentetsu), ja toisen maailmansodan aikana vuonna 1942 siihen yhdistettiin Keikyū- ja Odakyū-rautatiet. Samalla yritys otti käyttöön nykyisen nimensä. Se sai haltuunsa myös Keiō-rautatiet vuonna 1944, mutta sodan päätyttyä nämä liitokset purettiin vuonna 1948.
Linjat

Tōkyū-rautateiden merkittävimmät linjat liittävät Shibuyan rautatieaseman Jokohamaan (Tōyoko-linja) ja sen pohjoispuolen lähiöihin (Den’entoshi-linja). Muut, lyhyemmät linjat palvelevat Tokion lounaisosia. Tōkyū liikennöi myös yhtä erillistä raitiotielinjaa (Setagaya-linja) ja lyhyttä Kodomonokuni-rautatielinjaa, jonka omistaa Jokohama-pikarautatie.
Tōkyū harjoittaa läpiajoliikennettä muiden rautatieyhtiöiden linjoille: Tokion päässä Tōkyō metron Fukutoshin-, Hanzōmon- ja Nanboku-linjoille ja niiden kautta edelleen muun muassa Tōbu- ja Seibu-rautateiden linjoille; Jokohaman päässä Jokohama-pikarautatien Minatomirai-linjalle.
| Symboli> Rautatielinjat | Linja> Rautatielinjat | Japaniksi> Rautatielinjat | Reitti> Rautatielinjat | Pituus (km)> Rautatielinjat | Rautatielinjat | Rautatielinjat | Rautatielinjat | Rautatielinjat | Rautatielinjat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Tōyoko-linja | 東急東横線 | Shibuya–Jokohama | 24,2 |  |  |  |  |  |
|  | Meguro-linja | 東急目黒線 | Meguro–Hiyoshi | 11,9 |  |  |  |  |  |
|  | Den’entoshi-linja | 東急田園都市線 | Shibuya–Chūō-Rinkan | 31,5 |  |  |  |  |  |
|  | Ōimachi-linja | 東急大井町線 | Ōimachi–Mizonokuchi | 12,4 |  |  |  |  |  |
|  | Ikegami-linja | 東急池上線 | Gotanda–Kamata | 10,9 |  |  |  |  |  |
|  | Tamagawa-linja | 東急多摩川線 | Kamata–Tamagawa | 5,6 |  |  |  |  |  |
|  | Kodomonokuni-linja | 東急こどもの国線 | Nagatsuta–Kodomonokuni | 3,4 |  |  |  |  |  |
Raitiotielinja
|  | Setagaya-linja | 東急世田谷線 | Sangenjaya–Shimo-Takaido | 5,0 |  |  |  |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tōkyū-rautatiet Wikimedia Commonsissa
Yhtiön internetsivut (japaniksi) (englanniksi)
Nils-Magnus Maconi

Nils-Magnus Maconi on suomalainen pianisti.
Maconi on suorittanut Sibelius-Akatemiassa soitonopettajan tutkinnon 1968 ja pianonsoiton diplomitutkinnon 1970. Lisäksi hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1970.
Maconi on esiintynyt kotimaassa mm. kirkkokonserteissa säestäjänä ja solistina. Hän on opettanut Sibelius-Akatemiassa pianopedagogiikkaa 1975–85 ja toiminut pianonsoiton päätoimisena tuntiopettajana vuodesta 1982.
Nikita Kljukin

| Nikita Kljukin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. marraskuuta 1989 Rybinsk, Neuvostoliitto
Kuollut: 7. syyskuuta 2011 (21 vuotta) Jaroslavl, Venäjä
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  184 cm
Paino:  85 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2008–2011
Seurat:  Lokomotiv Jaroslavl (KHL)
Nikita Sergejevitš Kljukin (ven. Никита Сергеевич Клюкин), 10. marraskuuta 1989 Rybinsk, Neuvostoliitto – 7. syyskuuta 2011 Jaroslavl, Venäjä) oli venäläinen jääkiekkoilija, joka edusti KHL-joukkuetta HK Lokomotiv Jaroslavlia koko uransa ajan.
Kljukinin uran alkoi kaudella 2005–2006 Lokomotivin kakkosjoukkueessa Venäjän kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Pervaja ligassa. Kaudelle 2008–2009 hän sai peliaikaa Lokomotivin edustusjoukkueeseen.
Kljukin sai pronssia nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa Venäjän maajoukkueessa vuonna 2009 ja voitti alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuden vuonna 2007.
Kljukin kuoli monen muun joukkuetoverinsa tavoin lento-onnettomuudessa 7. syyskuuta 2011.
National Educational Television

National Educational Television (NET) oli yhdysvaltalainen julkisen palvelun televisioverkko. Se oli Public Broadcasting Servicen edeltäjä ja toimi vuosina 1952–1970. NET aloitti toimintansa 4. marraskuuta 1952, ja toiminta kesti 4. lokakuuta 1970 asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta National Educational Television Wikimedia Commonsissa
Niittyliekosammal

| Niittyliekosammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Bryidae
Lahko::  Palmikkosammalet Hypnales
Heimo::  Kerrossammalet Hylocomiaceae
Suku::  Liekosammalet Rhytidiadelphus
Laji::  squarrosus
Kaksiosainen nimi
 Rhytidiadelphus squarrosus  (Hedw.) Warnst. 
Katso myös
   Niittyliekosammal Wikispeciesissä   Niittyliekosammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Niittyliekosammal (Rhytidiadelphus squarrosus) liekosammalten sukuun kuuluva isokokoinen sammallaji. Se voi kasvaa yli 15 senttimetriä pitkäksi. Yleisväriltään laji on kellanvihreää, ja varret ovat punaisenruskehtavia. Niittyliekosammal kasvaa yleisenä Etelä- ja Keski-Suomessa niityillä, lehtomaisissa metsissä, puistoilla ja laitumilla. Luontaisten kasvupaikkojensa lisäksi se ilmestyy myös hyvin usein pihanurmikoille.   Uhanalaisuusluokittelussa se on elinvoimainen.
Nils-Gustaf Palmgren

Tor Nils-Gustaf Palmgren (s. 1. lokakuuta 1936 Helsinki) on suomalainen juristi ja yritysjohtaja, joka on saanut merenkulkuneuvoksen arvonimen.
Palmgrenin vanhemmat olivat eversti Carl-Gustaf Palmgren ja Glory Astrid Maria Torsdotter Grotenfelt. Hänen puolisonsa vuodesta 1961 on kulttuurisihteeri Naema Clara Louise Fogelholm. Ylioppilaaksi vuonna 1955 tullut Palmgren suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1960 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1963. Hän oli valmistuttuaan kauppa- ja teollisuusministeriön palveluksessa, mutta siirtyi vuonna 1962 Suomen Höyrylaivan lakimieheksi. Hän oli yhtiössä onnettomuusosaston apulaisjuristi 1961–1962, onnettomuusosaston päällikkö 1962–1964, lakiasiainosaston päällikkö 1964–1970, johtokunnan, hallituksen ja hallintoneuvoston sihteeri 1964–1989, apulaisjohtaja 1970–1972, hallintojohtaja, johtokunnan jäsen 1972–1989, varatoimitusjohtaja 1978–1989, Asset Management -jaoston päällikkö 1984–1987 ja Marine Service -osaston päällikkö 1984–1987. Palmgren oli lisäksi Neptun Maritimen Suomen yhtiön toimitusjohtaja 1987–2000 sekä Silja Linella toimitusjohtaja ja konsernijohtaja 2000–2003. Hän oli myös useiden muiden yhtiöiden toimitusjohtaja ja hallitusten jäsen ja hänellä oli työuransa aikana monia kansallisia ja kansainvälisiä luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Sotilasarvoltaan Palmgren on reservin vänrikki (1956). Merenkulkuneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 2002.
Nils-Erik Silfverberg

Börje Nils-Erik Silfverberg (8. syyskuuta 1934 Pohja – 5. marraskuuta 2021 Espoo) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Silfverbergin vanhemmat olivat hitsaaja Niilo Valfrid Silfverberg ja Ellen Karin Nylund ja puoliso 1956–2010 Liisa Marjatta Hannopukki. Silfverberg tuli ylioppilaaksi Karis-Billnäs samskolasta 1953 ja valmistui diplomiekonomiksi  Svenska Handelshögskolanista 1957. Hän suoritti myös useita liikkeenjohdon kursseja kotimaassa ja ulkomailla. Silfverberg oli Oy Esso Ab:n myyntitehtävissä 1957, piiripäällikkö 1958–1964, apulaistoimintapäällikkö 1964–1968 ja myyntipäällikkö 1968–1969, Esso Africa Inc:n kaupallinen neuvonantaja Lontoossa 1969, Oy Esso Ab:n myynninjohtaja 1969–1976 ja markkinointijohtaja ja johtajiston jäsen 1976–1979, Esso Europe Inc:n Skandinavian maiden kaupallinen neuvonantaja Lontoossa 1980–1981 ja Oy Esso Ab:n toimitusjohtaja, pääjohtaja ja hallituksen jäsen 1981–1992 ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1992. Hänellä oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen Silfverberg sai 1990.
Nils-Erik Virkola

Nils-Erik ”Nisse” Virkola (vuoteen 1935 Willberg; 23. joulukuuta 1923 Helsinki – 23. tammikuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen tekniikan tutkija.
Virkola oli Teknillisen korkeakoulun selluloosatekniikan professori vuosina 1972–1987. Hänen tutkimuskohteitaan olivat selluloosakemia ja selluloosan valmistus.
Virkolan veli oli pääjohtaja, kauppaneuvos ja vuorineuvos Åke Virkola.
Urban Hymns

| Urban Hymns The Verve |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Olympic Studios 13. lokakuuta, 1996 - 4. elokuuta, 1997.
 Julkaistu: 29. syyskuuta, 1997. (UK)
 Tuottaja(t): The Verve, Christopher Marc Potter, Youth
 Tyylilaji: Rock, Brittipop
 Kesto: 75.51
 Levy-yhtiö: Virgin
Urban Hymns on rock-yhtye The Verven kolmas albumi joka julkaistiin 29. syyskuuta 1997. Hitti-singlejen Bitter Sweet Symphony ja The Drugs Don't Work vauhdittamana se nousi suoraan Britannian albumi-listan ykköseksi, Yhdysvalloissa sijoitus oli 23.
Urban Hymns oli vuosina 1997–1998 11 viikkoa Ison-Britannian albumilistalla, ja on myynyt kotimaassaan yli 3 miljoonaa kappaletta jonka ansiosta se on Britannian historian 28 myydyin albumi. Vuonna 1998 rock-lehti Q:n äänestyksessä albumi äänestettiin 18:nneksi parhaimmaksi levyksi kautta aikojen Britanniassa. Samana vuonna se oli ehdolla Mercury-musiikkipalkinnon saajaksi. Vuonna 2001 albumi palkittiin 8-kertaisella platinalevyllä.
Levyn sisältö

Bitter Sweet Symphony (Richard Ashcroft) - 5:58
Sonnet (Richard Ashcroft) - 4:21
The Rolling People (The Verve) - 7:01
The Drugs Don't Work (Richard Ashcroft) - 5:05
Catching the Butterfly (The Verve) - 6:26
Neon Wilderness (Nick McCabe, The Verve) - 2:37
Space and Time (Richard Ashcroft) - 5:36
Weeping Willow (Richard Ashcroft) - 4:49
Lucky Man (Richard Ashcroft) - 4:53
One Day (Richard Ashcroft) - 5:03
This Time (Richard Ashcroft) - 3:50
Velvet Morning (Richard Ashcroft) - 4:57
+ Sisältää piilotetun raidan Come On / Deep Freeze (The Verve) - 15:15
Levyn singlet

"Bitter Sweet Symphony", julkaistu 16. kesäkuuta, 1997 merkittävin listasijoitus nro. 2 Britanniassa.
"The Drugs Don't Work", julkaistu 1. syyskuuta, 1997 merkittävin listasijoitus nro. 1 Britanniassa.
"Lucky Man", julkaistu 24. marraskuuta, 1997 merkittävin listasijoitus nro. 7 Britanniassa.
"Sonnet", julkaistu 2. maaliskuuta, 1998.
Nobelin kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Rivnen alue, Ukraina
Pinta-ala:  253,1881 km²
| --- | --- |
Perustettu:  11.4.2019
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Nobelin kansallispuisto (Nobeljärven kansallispuisto) (ukr. Нобельський національний природний парк, Nobelskyi natsionalnyi pryrodnyi park) on kansallispuisto Ukrainan Rivnen alueella. Vuonna 2019 perustetun kansallispuiston pinta-ala on 253,1881 neliökilometriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nobelin kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: uk:Нобельський національний природний парк
Käännös suomeksi
Nikita Katsalapov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Nikita Katsalapov vuonna 2014. |  Nikita Katsalapov vuonna 2014. |  Nikita Katsalapov vuonna 2014. |  |
Taitoluistelu
Maa:   Venäjä
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Sotši 2014 | joukkue |  |
|  Hopeaa | Peking 2022 | jäätanssi |  |
|  Pronssia | Sotši 2014 | jäätanssi |  |
|  Pronssia | Peking 2022 | joukkue |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tukholma 2021 | jäätanssi |  |
|  Hopeaa | Saitama 2019 | jäätanssi |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Graz 2020 | jäätanssi |  |
|  Kultaa | Tallinna 2022 | jäätanssi |  |
|  Hopeaa | Zagreb 2013 | jäätanssi |  |
|  Hopeaa | Budapest 2014 | jäätanssi |  |
|  Pronssia | Sheffield 2012 | jäätanssi |  |
Viktorija Sinitsina ja Nikita Katsalapov vuonna 2018.
Nikita Gennadjevitš Katsalapov (ven. Никита Геннадьевич Кацалапов; s. 10. heinäkuuta 1991 Moskova) on venäläinen taitoluistelija. Hän on joukkuekilpailun olympiavoittaja sekä jäätanssin kaksinkertainen olympiamitalisti, maailmanmestari ja kaksinkertainen Euroopan-mestari.
Varhaisnuoruudessa Katsalapovin parina jäätanssissa oli Jelena Iljinyh. Heidän tiensä erosivat vuonna 2005, ja Katsalapov luisteli muutaman vuoden Angelina Kabiševan parina, kunnes hän keväällä 2008 palasi yhteen Iljinyhin kanssa. Vuonna 2010 he voittivat nuorten maailmanmestaruuden. Vuonna 2011 he pääsivät aikuisten arvokilpailuihin ja sijoittuivat Euroopan-mestaruuskilpailuissa neljänneksi ja maailmanmestaruuskilpailuissa seitsemänneksi. Vuonna 2012 he saavuttivat EM-pronssia ja sijoittuivat MM-kilpailuissa viidenneksi. Vuonna 2013 tuloksena oli EM-hopea ja MM-kilpailujen yhdeksäs sija. Vuonna 2014 he saavuttivat EM-hopeaa, olympiapronssia ja MM-kilpailujen neljännen sijan. Sotšin olympialaisten joukkuekilpailussa he voittivat kultaa.
Putin palkitsi olympiavoittaja Katsalapovin kunniamerkillä huhtikuussa 2022.
Keväällä 2014 Katsalapov sai parikseen Viktorija Sinitsinan. He sijoittuivat vuonna 2016 EM-kilpailuissa neljänneksi ja MM-kilpailuissa yhdeksänneksi. Seuraavana vuonna he olivat EM-kilpailuissa kymmenensiä. He palasivat arvokilpailuihin vuonna 2019, jolloin he sijoittuivat EM-kilpailuissa neljänneksi ja saavuttivat MM-hopeaa. Vuonna 2020 he voittivat Euroopan-mestaruuden ja vuonna 2021 maailmanmestaruuden. Vuonna 2022 he voittivat Euroopan-mestaruuden ja saavuttivat Pekingin olympialaisissa hopeaa. Pekingin joukkuekilpailussa Venäjä saavutti lopulta pronssia. Alun perin Venäjä voitti joukkuekilpailun, mutta putosi lopulta ykköspaikalta kolmossijalle Kamila Valijevan dopingkäryn vuoksi.
Muuramenharju

Latu Muuramenharjulla
Muuramenharju eli Muuratharju on Sisä-Suomen reunamuodostuman osa Muuramessa Päijänteen ja Muuratjärven välissä Muuramen kirkonkylän eteläpuolella. Muuramenharjun luonnonsuojelualueelta näkee sekä Päijänteelle että Muuratjärvelle. Muuramenharjun molemmilla rinteillä on hyvin kehittyneitä muinaisrantoja.
Turun Suomalainen Säästöpankki

TSSP:n logo vuodelta 1961.
Pääkonttori 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa.
Vanhan TSSP:n pääkonttorin tiloissa toimii nyt Nordea.
Turun Suomalainen Säästöpankki (TSSP) oli Turussa ja lähikunnissa vuosina 1904–1992 toiminut säästöpankki. Vuonna 1975 se oli ottolainauksella mitattuna Suomen kolmanneksi suurin säästöpankki.
Kansallis-Osake-Pankille siirtyneet konttorit

| --- | --- |
 Alastaro  Alastaro, Virttaa  Kaarina, Piispanristi  Karinainen  Loimaa  Naantali  Turku, Hannunniittu  Turku, Humalisto  Turku, Kauppatori  Turku, Kupittaa :  Turku, Kärsämäki  Turku, Länsikeskus  Turku, Martti  Turku, Paattinen  Turku, Patteri  Turku, Peltola  Turku, Tortinmäki  Turku, Vasaramäki  Turku, Yrityspankki TSSP
Osuuspankeille siirtyneet konttorit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Askainen  Aura  Lemu  Loimaa, Kojonkulma  Loimaan kunta, Hirvikoski  Loimaan kunta, Metsämaa  Masku  Mellilä  Merimasku  |  Mynämäki  Mynämäki, Karjala  Nousiainen  Oripää  Paimio  Piikkiö  Pöytyä, kirkonkylä  Pöytyä, Riihikoski  Rusko  |  Rymättylä  Rymättylä, Röölä  Sauvo  Tarvasjoki  Vahto  Vampula  Vampula, Kukonharja  Vampula, Rutava  Yläne  |
Suomen Yhdyspankille siirtyneet konttorit

Raisio
Kirjallisuutta

Mikko Ossa: Turun Suomalainen Säästöpankki 75 vuotta: 1904–1979. Turun Suomalainen Säästöpankki 1979.
Einar W. Juva: Turun Suomalaisen Säästöpankin kuudes vuosikymmen. Turun Suomalainen Säästöpankki 1964.
Einar W. Juva: Turun Suomalainen Säästöpankki 1904-1954. Turun Suomalainen Säästöpankki 1954.
Niittynaamiokerttuli

| Niittynaamiokerttuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttulit Parulidae
Suku::  Naamiokerttulit Geothlypis
Laji::  poliocephala
Kaksiosainen nimi
 Geothlypis poliocephala  (Baird, 1865) 
Katso myös
   Niittynaamiokerttuli Wikispeciesissä   Niittynaamiokerttuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Niittynaamiokerttuli (Geothlypis poliocephala) on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Niittynaamiokerttulia tavataan laajalla alueella Keski-Amerikassa. Sen kannaksi arvioidaan 500 000–4 999 999 yksilöä, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Nitrourea

| Nitrourea |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  556-89-8
PubChem CID:  62372
SMILES:  C(=O)(N)N[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH3N3O3
Moolimassa:  105,5 g/mol
Sulamispiste:  158,5 °C
Nitrourea on räjähdysaine. Nitrourea on ureanitraattia voimakkaampi räjähdysaine, jota valmistetaan edellisestä rikkihappokäsittelyllä alhaisessa lämpötilassa. Aine räjähtää nopeudella 6 000-7 000 m/s[lähde? ].
Tšukotkanrekikoira

| Tšukotkanrekikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Venäjä
Määrä:  Suomessa muutamia yksilöitä
Alkuperäinen käyttö:  rekikoira, metsästyskoira
Nykyinen käyttö:  rekikoira, seurakoira
Muita nimityksiä:  Чукотская ездовая, Chukotka Sled Dog, tšukotka kelgukoer
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu EKL: ryhmä 5 alaryhmä 1 Pohjoiset rekikoirat
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  uros 56-65 cm narttu 53-62 cm
Väritys:  valkoinen, fawn, punainen, punasoopeli, ruskea, harmaasoopeli, musta, black&tan, täplikäs tai laikukas
Tšukotkanrekikoira (ven. Чукотская ездовая, Chukotskaya yezdovaya) on venäläinen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n tunnustusta, mutta se on hyväksytty virallisesti roduksi Virossa (Eesti Kennelliit, EKL). Aiemmin se oli myös Venäjän Kennelfederaation (RKF) hyväksyttyjen rotujen listalla.
Ulkonäkö

Rotu on keskikokoinen, vahvarakenteinen, lihaksikas ja rungoltaan hieman pitkänomainen. Päänmuoto muistuttaa tasakylkistä kolmiota; kallo-osa on suunnilleen yhtä pitkä kuin leveä; otsan alue on leveä ja massiivinen; otsapenger on selvästi erottuva olematta jyrkkä. Kuono on kiilanmuotoinen, hieman tylppäkärkinen; kirsu on suuri ja yleensä musta, joskin vaaleamman värisillä yksilöillä se voi olla vaaleampi. Purenta on yleensä leikkaava, mutta myös tasapurenta sallitaan. Silmät ovat soikeanmuotoiset ja vinoasentoiset, sävyiltään vaaleanruskeasta tummanruskeaan. Korvat ovat melko pienet, pystyt, tasakylkisen kolmion muotoiset, eteenpäin kallistuneet ja leveälle asettuneet. Häntä asettuu ylälinjan alapuolelle ja yltää vähintään kinnerniveleen asti; koiran ollessa levossa se joko riippuu tai kaareutuu hieman ylöspäin; koiran ollessa valppaana se kaartuu ylälinjan ylle sapelin tai puoliympyrän muodossa. Karvapeite on kaksinkertainen, karhea, tiheä ja vedenkestävä; rungossa korkeintaan 6 cm pitkä; niskassa, sään kohdalla ja raajojen takaosissa karva on pidempää (8-10 cm); hännässä karva on kaikkein pisintä (10-12 cm); kuonossa, otsassa, korvissa ja raajojen etupuolilla karva on lyhyempää. Sallitut värit ovat valkoinen, fawn, punainen, punasoopeli, ruskea, harmaasoopeli, musta, musta tan-merkein (black&tan), täplikäs ja laikukas; domino-kuviointi on tyypillistä. Urosten säkäkorkeus on  56-65 cm ja narttujen 53-62 cm.
Luonne ja käyttäytyminen

Tšukotkanrekikoira on helppo kouluttaa, ja siitä saa erinomaisen, sinnikkään ja kestävän rekikoiran. Se kykenee vaivattomasti kulkemaan meren päälle muodostuneen jään ja kukkulaisen tundramaaston ylitse. Se on erityisen kyvykäs pitkien ja erityisen pitkien matkojen vetokoirana. Vieraisiin ihmisiin se saattaa suhtautua ystävällisesti tai passiivisen puolustavasti.
Alkuperä

Rotu on kotoisin Koillis-Aasiasta, ja se on sopeutunut työskentelemään äärimmäisen kovissa arktisissa olosuhteissa. Suurin osa yksilöistä elää Tšukotkan niemimaalla, missä niitä käytetään yhä alkuperäiseen käyttötarkoitukseensa reen vetoon (talvisin), tavaroiden vetoon kärryillä (kesäisin) ja metsästykseen. Jalostusmateriaali muodostuu useista eristyneistä populaatioista.