stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kvadrupolimagneetti

Kvadrupolimagneetissa kahden magneetin pohjoisnavat (n) ovat vastakkain ja kahden muun magneetin etelänavat (s) ovat vastakkain.
Kvadrupolimagneetti, eli nelinapainen magneetti koostuu neljästä magneetista siten, että kahden magneetin pohjoisnavat ovat toisiaan vastapäätä ja samoin kahden muun magneetin etelänavat. Magneetit on siis sijoitettu siten, että vierekkäisten magneettien kvadrupolin keskustaan osoittavat navat ovat vastakkaiset. Keskellä kvadrupolia magneettikenttä on nolla. Keskipisteen ulkopuolella magneettikenttä kasvaa voimakkaasti radiaaliseen suuntaan.
Vierailijoille näytillä oleva synkrotronin kvadrupolimagneetti Australiassa.
Kvadrupolimagneetteja käytetään muun muassa hiukkaskiihdyttimissä ja synkrotroneissa varattujen hiukkasten fokusoinnissa. Varatut hiukkaset kokevat magneettikentässä Lorentzin voiman ja niiden rata muuttuu. Kvadrupolimagneetti toimii osittain samoin kuin valoa taivuttavat linssit optiikassa. Kvadrupolimagneetti ei kuitenkaan voi fokusoida varattuja hiukkasia sekä pysty- että vaakasuunnassa kuten optinen linssi vaan sen vaikutus hiukkasiin on yhdessä suunnassa kokoava ja toisessa hajottava. Käyttämällä useita kvadrupolimagneetteja tietyn välimatkan päässä toisistaan, voidaan hiukkasjoukkoa fokusoida molemmissa suunnissa.
Kvadrupolimagneetteja voidaan käyttää myös ohjaamaan neutronien lentorataa, sillä neutroneilla on magneettinen momentti, vaikkei niillä olekaan varausta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kvadrupolin magneettikenttäviivat
Huppuviuhkakerttuli

| Huppuviuhkakerttuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttulit Parulidae
Suku::  Viuhkakerttulit Myioborus
Laji::  miniatus
Kaksiosainen nimi
 Myioborus miniatus  (A. Wilson, 1827) 
Alalajit
 M. m. aurantiacus  M. m. ballux  M. m. comptus  M. m. connectens  M. m. hellmayri  M. m. intermedius  M. m. miniatus  M. m. molochinus  M. m. pallidiventris  M. m. sanctaemartae  M. m. subsimilis  M. m. verticalis 
Katso myös
   Huppuviuhkakerttuli Wikispeciesissä   Huppuviuhkakerttuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Huppuviuhkakerttuli (Myioborus miniatus) Keski- ja Etelä-Amerikassa elävä kerttuleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan huppuviuhkakerttuli on noin 12 cm. Lajin pää kaula ja selkä ovat väriltään tumman tuhkanharmaat. Vatsan väri muuttuu etelästä pohjoiseen mentäessä sitruunankeltaisesta kirsikanpunaiseksi. Lajin pyrstön sivujen sulat ovat valkoiset. Huppuviuhkakerttulin päälaella on ruosteenpunainen laikku.
Levinneisyys ja elinympäristö

Huppuviuhkakerttulin levinneisyys ulottuu Etelä-Amerikasta Meksikoon. Levinneisyysalue levenee Sierra Madren kohdalla ja ulottuu pohjoisessa aina Maderas del Carmenin vuorille Coahuilassa.
Huppuviuhkakerttulit elävät pilvi- ja vuoristometsissä 2 500–7 000 metrin korkeudessa. Laji liikkuu sekä metsien latvuskerroksissa että maan lähellä.
Ravinto

Huppuviuhkakerttulit syövät pääasiassa hyönteisiä. Etsiessään ravintoa puista huppukerttuli leväyttelee pyrstöään auki ja kiinni. Tämä saattaa houkutella hyönteisiä tulemaan esiin, jolloin ne on helppo syödä. Laji voi etsiä ruokaa yhdessä muiden kerttuleiden tai tangaroiden kanssa.
Carl-Birger Kvikant

Carl-Birger Kvikant
Carl-Birger Kvikantin muistolaatta Kokkolassa.
Carl-Birger Valdemar Kvikant (30. kesäkuuta 1912 Kokkola – 17. kesäkuuta 1944 Perkjärvi) oli suomalainen kapteeni ja Mannerheim-ristin ritari.
Carl-Birger Kvikant oli koulutukseltaan filosofian kandidaatti ja työskenteli historian- ja äidinkielenopettajana Oulussa.
Kvikant osallistui talvi- ja jatkosotaan. Hänet ylennettiin kapteeniksi 8. lokakuuta 1942. Panssaridivisioonan Rynnäkkötykkipataljoonan komppanianpäällikkö Kvikant nimitettiin 26. kesäkuuta 1944 Mannerheim-ristin ritariksi numero 132, kuolemansa jälkeen.
Kvikant haavoittui kuolettavasti vihollisen tykistökeskityksessä 16. kesäkuuta 1944 Perkjärven aseman lähellä taisteluosasto Kvikantin ollessa valmistautumassa hyökkäykseen. Hänet tuotiin 17. kesäkuuta 1944 kuolleena 39. kenttäsairaalaan Viipuriin. Hänet on haudattu Kaarlelan sankarihautaan Kokkolaan.
Kuusimäki

| Kuusimäki |
| --- | --- |

Kaupunki:  Lappeenranta
Suuralue:  Sammonlahden suuralue
Suurpiiri:  Länsi-Lappeenranta
Kaupunginosa nro:  24
Väkiluku:  1 522 (31.12.2013)
Postinumero(t):  53810
Lähialueet:  Kourula
Kuusimäki on Lappeenrannan kaupunginosa ja tilastoalue. Se sijaitsee kaupungin läntisellä alueella Lappeenrannan lentoaseman ja Saimaan välissä. Kuusimäki tunnetaan myös nimellä Huhtiniemi samannimisen niemen mukaan, jolla suuri osa kaupunginosasta on.
Huhtiniemen 10-kerroksiset kerrostalot hallitsevat maisemaa.
Lappeen Ihalaisen ja Mustolan kyliin aikoinaan kuulunut Kuusimäki liitettiin Lappeenrannan kaupunkiin vuoden 1932 esikaupunkiliitoksessa, jonka jälkeen kaupungin länsiraja kulki Huhtiniemen länsipuolelta eteläkaakkoon. Kuusimäen asemakaava vahvistettiin ensimmäisten joukossa vuoden 1967 kuntaliitosten (Lappee, Lappeenranta ja Lauritsala) jälkeen. Kuusimäen asutus alkoi rakentua jo 1920-luvulla, ja 1960-luvulla sinne rakennettiin ensimmäiset kerrostalot. Nykyisin alueella on sekaisin omakoti-, rivi- ja kerrostaloasutusta, mutta yli 80 prosenttia asunnoista kerrostaloasuntoja. Kuusimäen tilastoalueella on 1 522 asukasta.
Kaupunginosaa rajaavat Saimaan lisäksi Fazerin makeistehdas idässä, Helsingintie etelässä ja Huhtiniemenkatu ja Kaaramakatu lännessä. Kuusimäen naapurikaupunginosia ovat Leiri, Lentokenttä ja Kourula.
Liikunta ja vapaa-aika

Kaupunginosassa on liikunnan ja vapaa-ajan toiminnan keskittymä. Siellä sijaitsee Huhtiniemen matkailukeskus (leirintäalue ja Finnhostel-hostelli), opiskelija-asuntolanakin toimiva kesähotelli Karelia-Park, kunnallinen Huhtiniemen hiihto- ja urheilukeskus ja kaupallinen Etelä-Karjalan Liikuntakeskus. Huhtiniemen leirintäalueen paikalle on kaavoitettu suuri kylpylähotelli ja loma-asuntoja.
Huhtiniemen hiihto- ja urheilukeskuksessa on talvisin 10 kilometriä valaistuja latuja ja kaksi 160 metrin laskettelurinnettä. Kesäisin alueella on hiekkapallokenttä, jousiammunnan harjoittelupaikka, 3,5 kilometrin valaistu kuntopolku ja skeittialue. Huhtiniemessä on ollut myös kaksi hyppyrimäkeä. Vuonna 1961 rakennettu puinen ”tulitikkurakennelma”, jonka mäkiennätys oli 67 metriä, purettiin vuonna 2001. Pienempi betoninen mäki on edelleen pystyssä, mutta pahoin rapistunut. 1970-luvulla alueelle suunniteltiin kolmattakin mäkeä, mutta paikalle rakennettiinkin Spede Pasasen kehittämä mäkihyppylinko eli niin sanottu spedelinko. Se oli käytössä vain muutaman vuoden ajan.
Etelä-Karjalan Liikuntakeskus on sisäliikuntapaikka, jossa on kuntosaleja, ryhmäliikuntatiloja, mailapelikenttiä ja muita liikunta- ja hyvinvointipalveluita.
Reservikomppania

Kuusimäessä on myös osa Lappeenrannan varuskuntahistoriaa. Suomen suuriruhtinaskunnan armeijan Lappeenrannan reservikomppanian alue rakennettiin nykyisen kaupunginosan itäosaan vuodesta 1882 alkaen ja toimi tässä tarkoituksessa vuoteen 1902 asti. Itsenäisyyden aikana rakennuksia käyttivät ainakin Ratsuväkiprikaatin ja Lappeenrannan sotilaspiirin esikunnat, kunnes ne siirtyivät kaupungille vuonna 1979. Alue kuuluu Lappeenrannan linnoitus- ja varuskuntakaupungin valtakunnallisesti merkittävään rakennettuun kulttuuriympäristöön. Nykyisin tiloja käyttää Lappeenrannan steinerkoulu.
Reservikomppanian alueesta luoteeseen, nykyisen liikuntakeskuksen paikalla oli 1970-luvulle asti ampumarata.
Huhtiniemen joukkohaudat

Valtakunnallista julkisuutta Kuusimäki ja Huhtiniemi ovat saaneet epäilyistä, joiden mukaan siellä olisi sotakesänä 1944 teloitettu suomalaisia rintamakarkureita. Asiaa ovat tutkineet muun muassa Karjala-lehden päätoimittaja Antti O. Arponen ja Martti Meuronen. Syksyllä 2006 alueella tehtiin kaivauksia, joihin osallistui oikeushammaslääkäri Helena Ranta. Kaivauksissa löytyi ainakin yhdentoista miehen joukkohauta. On mahdollista, että joukkohaudoissa on kyse vanhasta ortodoksisesta hautausmaasta. Myöhemmin ilmeni, ettei kyseisellä löydöllä ollut yhteyttä jatkosodan tapahtumiin.
Aiheesta muualla

Kaupunginosan esittely Lappeenrannan kaupungin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaupunginosan esittely Kuusimäen, Kourulan ja Lavolan asukasyhdistyksen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Lappeenranta
| --- | --- |
Kaupunginosat:  Ahvenlampi • Alakylä • Hakali • Harapainen • Hartikkala • Hiekkapelto • Hiessilta • Honkalahti • Hyrymäki • Ihalainen • Kanavansuu • Karhuvuori • Kariniemi • Kaukas • Keskus • Kesola • Kesämäki • Kimpinen • Kivisalmi • Korvenkeskus • Kourula • Kuusela • Kuusimäki • Kylpylä • Laihia • Lampikangas • Lapvesi • Lauritsala • Lavola • Leiri • Lentokenttä • Lepola • Linnoitus • Lintukangas • Mattila • Mustola • Myllymäki • Mälkiä • Mäntylä • Nuijamaa • Pajarila • Pallo–Tyysterniemi • Parkkarila • Peltola • Pulp • Putkinotko • Pöyhiänniemi • Rauha • Reijola • Ruoholampi • Rutola • Sammonlahti • Selkäharju • Skinnarila • Suolahti • Taikinamäki • Tirilä • Tykki–Kiviharju • Uus-Lavola • Vesivalo • Voisalmi • Ylämaa
Kyliä:  Hanhijärvi • Hiivaniemi • Kansola • Konnunsuo • Kontu • Leino • Louko • Moisio • Ravattila • Raippo • Ruokola • Rännikorpi • Simola • Sirkjärvi • Vainikkala
Muita alueita:  Huhtiniemi • Joutseno • Nuijamaa • Pikisaari • Ylämaa
Karelia-Parkin rakennus Park vuonna 1989
Knut Kvalheim

Knut Kvalheim (s. 14. kesäkuuta 1950) on norjalainen entinen kestävyysjuoksija. Hänen veljensä Arne Kvalheim menestyi myös kestävyysjuoksijana.
Knut Kvalheim sijoittui neljänneksitoista 5 000 metrin juoksussa Rooman EM-kilpailuissa 1974 ajalla 14.19,0.. Montréalin 1976 olympialaisissa hän oli 5 000 metrillä yhdeksäs ajalla 13.30,33. Kovavauhtisessa alkuerässään hän oli ollut kolmas ajalla 13.20,60. Hän sijoittui yhdeksänneksi myös 10 000 metrin juoksussa Prahan EM-kilpailussa 1978 ja karsiutui alkuerissä EM-kilpailuissa 1971 ja 1982.
Henkilökohtaiset ennätykset

1500 m 3.38,1
3000 m 7.42,0
3000 metrin esteet 8.25,2
5000 m 13.20,54
10 000 m 27.41,26
puolimaraton 1.03,30
maraton 2.15.11
Kuusojan laaksontäytesuisto

Kuusojan laaksontäytesuisto  on viime jääkauden loppuvaiheeseen ajoitettu ja Pielisjärven reunamuodostumaan kuuluva geologinen kerrostuma, joka sijaitsee Pielisjoen pohjoispuolella Kontiolahdella ja Joensuun Enossa Pohjois-Karjalassa.
Maantietoa

Kuusojan laaksontäytesuisto on noin 8 kilometriä pitkä ja 2–4 kilometriä leveä. Seismisillä luotauksilla on mitattu maa-aineksen paksuudeksi jopa 50 metriä. Se sijaitsee korkean kallioselänteen kaakkoispuolella, josta alkaa luode-kaakko-suuntainen kallioperän murroslaakso. Laakso kapenee luoteeseen päin ja siellä siinä on yli 11 kilometriä pitkä ja vain kymmeniä metrejä leveä lähes yhtenäinen rotkolaakso. Viimeisin osuus siinä on rotkolaakson päättävä Kolvananuuro. Kallioselänteen katkaisee etelässä poikittain kulkeva kaksi kilometriä leveä Salmilammen laakso. Myös Salmilammen laaksolla on seuralaisenaan luoteessa sijaitseva murroslaakso, joka on kuitenkin vain kaksi kilometriä pitkä. Kun kallioselänteen huiput kohoavat 200–250 metrin korkeuteen mpy., yltää laakson maanpinta vain 110–120 metrin korkeuteen. Muinaisen laakson katkaisee nykyään Pielisjoki, joka tekee Alusveden ja Kangasveden välissä hiekkamaahan noin 8 kilometrin pituisen mutkan. Mutkan takana on vielä hiekkamaata, joka voidaan lukea mukaan laaksontäytteeseen. Laakson kautta kulkee Kontiolahden ja Joensuun kuntaraja.
Luontoarvoja

Laaksossa kasvaa kangasmetsää, mutta siinä on myös soistuneita metsäalueita. Lähellä Pielisjoen rantaa on Kuusojankangas, sen koillispuolella Simanansuo ja Palokangas, sekä pohjoisessa Kuvasärkkä ja Kuokkasenkangas. Täällä laakson läpi virtaavaan Kuusojaan yhtyy Salmilammen laaksosta tuleva Salmilamminpuro. Kuusoja alkaa Kuusjärvestä, joka sijaitsee vaara-alueella. Kuusojan latvoilla siihen yhtyy pieni Urkkalamminpuro, joka alkaa Urkkalammesta. Kolvananuurosta laskee siihen laiha puro, jonka lähteinä ovat Suuri Koirilampi ja sen seuralainen Pieni Koirilampi. Laaksosta tulee Kolinpolku , joka seuraa Kolvananuuron laaksoa pohjoiseen.
Muodostumisteoria

Salmilaakson suulla on reunatasanne, joka on kerrostunut 115 metrin korkeustasoon. Laaksonsuun ylittää reunamoreeni, joka kuuluu Pielisjärven reunamuodostumaan. Reunamoreenin kohdalla kulki mannerjäätikön Pohjois-Karjalan virtauskielekkeen reuna. Sen sulaessa virtasi jäätikköjoet laaksoon Salmilammen suunnalta ja Kolvananuuron suunnalta pohjoisesta. Kartoista voi havaita, että murroslaakson pohjoispäässä on jälkiä jäätikköjoen muodostamasta syöttöharjusta. Aluksi jäätikköjoen tuoma maa-aines kerrostui Riutan seudulla tasoon, joka sijaitsee nykyään 120 metrin korkeudessa. Myöhemmin maa-aines kerrostui laaksossa alempana 110 metrin korkeuteen, ja loppuaikana se kerrostui vieläkin alemmalle korkeudelle. Maankohoamisen seurauksena vedenpinta aleni samalla ja loppuaikana rantavoimat kuluttivat laaksontäytteeseen jälkiä, jotka sijaitsevat 100–105 metrin korkeudessa. Onkin päätelty, että nämä jäljet liittyvät Yoldiameren tai sitä hieman ylempänä sijainneen jääjärven aallokkoon. Laakson maanpinnan vinous on ainakin osittain maankohoamisen aiheuttaman kallistumisen tuottamaa. Myös Salmenlammen laakson maanpinta on 105–120 metrin korkeudella.
Laaksonpohjalla on jäätikön aikaisia valumauomia, jotka risteilevät ja palmikoivat. Niiden lisäksi on laaksossa syviä uurteita, jotka ovat jääjärvien tulvien aiheuttamia. Myös myöhempinä aikoina esimerkiksi Kuusoja on uurtanut omaa uomaansa syvälle maaperään.
Edellä mainitun reunamoreenin lisäksi on löydetty toinenkin reunamoreeni. Se on ensimmäistä nuorempi ja sen muodostanut jäätikkö on virrannut kohti laaksoa lännen suunasta.
Ne osat laaksontäytteestä, jotka syntyivät Pielisjärven reunamuodostuman synnyn aikoihin, ovat noin 11 400–11 300 vuotta vanhoja.
Huotrakalat

| Huotrakalat |
| --- | --- |
 Huotrakala (Trichiurus lepturus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Kehittyneet luukalat Neopterygii
Lahko::  Makrillikalat Scombriformes
Alalahko::  Scombroidei
Heimo::  Huotrakalat Trichiuridae  Rafinesque, 1810
Alaheimot ja suvut
 Aphanopodinae Aphanopus  Benthodesmus  Lepidopinae Assurger  Eupleurogrammus  Evoxymetopon  Lepidopus  Trichiurinae Demissolinea  Lepturacanthus  Tentoriceps  Trichiurus 
Katso myös
   Huotrakalat Wikispeciesissä   Huotrakalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Huotrakalat (Trichiuridae) on makrillikaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan lämpimistä valtameristä.
Taksonomia

Varhaisimmat huotrakalojen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Huotrakalojen heimoon kuuluu 10 sukua ja 45 lajia. Heimo jaetaan, kolmeen alaheimoon, jotka ovat Aphanopodinae, Lepidopodinae ja Trichiurinae. Eniten lajeja kuuluu Aphanopodinae-alaheimoon. Huotrakaloihin kuuluvia lajeja ovat muun muassa mustahuotrakala (Aphanopus carbo), hopeahuotrakala (Lepidopus caudatus) ja huotrakala (Trichiurus lepturus).
Anatomia

Huotrakalalajit ovat suurikokoisia kaloja ja voivat saavuttaa 1–2 metrin pituuden. Kaikille lajeille on tyypillistä, että ruumis on pitkulainen ja nauhamainen. Selkäevä on hyvin pitkä ja ulottuu koko ruumiin pituudelle. Eri alaheimojen lajit eroavat toisistaan vatsa- ja pyrstöeviensä perusteella. Aphanopodinae-alaheimoon kuuluvilla kaloilla pyrstöevä on pieni ja haarautunut ja vatsaevä muodostuu yhdestä piikistä, Lepidopodinae-alaheimon lajeilla pyrstöevä voi joko olla tai puuttua ja vatsaevät ovat alkeelliset, Trichiurinae-alaheimon lajeilla ei ole pyrstö- eikä vatsaeviä, mutta selkäevä on pidentynyt kalan peräpäästä siimamaiseksi. Huotrakalojen hampaat ovat kookkaat ja torahammasmaiset. Huotrakalalajit ovat suomuttomia ja väritykseltään tyypillisesti hopeanharmaita.
Levinneisyys

Huotrakalalajeija tavataan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Ne elävät lämpimissä vesissä aivan merenpinnan läheisyydestä aina 1 600 metrin syvyyteen asti. Lajit ovat petokaloja, joiden ravinto koostuu kaloista, kalmareista ja äyriäisitä. Monet heimon lajeista ovat hyviä ruokakaloja ja niitä myös kalastetaan kaupallisesti ja myydään tyypillisesti tuoreena, pakastettuna tai suolattuna.
Satu Huttunen

Satu Orvokki Huttunen, o.s. Pulkkinen (s. 27. syyskuuta 1945 Sotkamo) on Oulun yliopiston kasvien ekofysiologian ja ympäristöekologian professori emerita.
Huttunen syntyi kirvesmies Sulo Pulkkisen ja toimistosihteeri Sirkka Achrénin perheeseen.  Hänen puolisonsa vuodesta 1965 on Jouko Huttunen (s. 1944). Huttunen  tuli ylioppilaaksi Kajaanin tyttölyseosta 1965 ja opiskeli Oulun yliopistossa, josta hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1972 ja lisensiaatiksi 1974 ja väitteli tohtoriksi 1975. Suomen Akatemian tutkimusassistentti sekä nuorempi ja vanhempi tutkija hän oli useaan otteeseen 1975–1983, sitten Oulun yliopiston kasvitieteen dosentti 1980–1989, va. apulaisprofessori 1983–1983 sekä professori 1989–2012. Yliopiston hallituksen jäsen Huttunen oli 1988–1990 ja Metsäntutkimuslaitoksen johtokunnan jäsen 1991–1997. Suomen luonnonsuojeluliiton puheenjohtajana Huttunen toimi 1991–1994. Hänet valittiin Vuoden naiseksi 1986.
Anja Kurikan maalaama Satu Huttusen muotokuva paljastettiin Oulun yliopiston kasvitieteellisessä puutarhassa 28. tammikuuta 2014.
Aiheesta muualla

Satu Huttunen: Metsät muuttuvassa ilmastossa. Alailmakehän otsoni ongelmana. (Aktuumi 3/2007, ss. 16-17) (Viitattu 13.5.2014)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Puola
HMS Hunter (1895)

| HMS Hunter |
| --- | --- |
 HMS Hunter

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Govan
Kölinlasku:  7. kesäkuuta 1894
Laskettu vesille:  28. joulukuuta 1895
Palveluskäyttöön:  toukokuu 1896
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 10. huhtikuuta 1916
Tekniset tiedot
Uppouma:  275 t 320 t (max)
Pituus:  62,26 m (kokonaispituus)
Leveys:  5,79 m
Syväys:  2,21 m
Koneteho:  4 000 ihp
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  53
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 5 x QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 x 18" torpedoputkea
HMS Hunter oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1896 palvelukseenotettu Handy-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin 7. helmikuuta 1894 Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista Skotlannista, jolloin sen valmistumisajankohdaksi määrättiin 7. helmikuuta 1895. Köli laskettiin 7. kesäkuuta 1894 telakkanumerolla 380 ja alus laskettiin vesille 28. joulukuuta 1895. Se valmistui toukokuussa 1896.
Palvelus

Koko uransa alus palveli kotivesillä, kunnes se myytiin 10. huhtikuuta 1912 romutettavaksi Wardille Briton Ferryyn.
Kuwa (1944)

| Kuwa / 桑 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fujinagata
Kölinlasku:  20. joulukuuta 1943
Laskettu vesille:  25. toukokuuta 1944
Palveluskäyttöön:  25. heinäkuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  10. helmikuuta 1945
Loppuvaihe:  upotettu 3. joulukuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 260 t (normaali) 1 530 t (kuormattu)
Pituus:  92,5 m (vesiraja) 100,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,35 m
Syväys:  3,30 m
Koneteho:  19 000 shp
Nopeus:  27,8 solmua
Miehistöä:  211
Aseistus
Aseistus:  3 × 12 mm/40 type 89 24 × 25 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 610 mm torpedoputkea 36 × type 2 syvyyspommia
Kuwa (jap. 桑) oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1944 valmistunut Matsu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Fujinagatan telakalta, missä köli laskettiin 20. joulukuuta 1943. Alus laskettiin vesille 25. toukokuuta 1944 ja otettiin palvelukseen kaksi kuukautta myöhemmin 25. heinäkuuta.
Palvelus

Alus upposi 3. joulukuuta 1944 taistelussa Ormocinlahdella ja poistettiin alusluettelosta 10. helmikuuta 1945.
Huopakynä

Tussikyniä
Huopakynä eli tussikynä tarkoittaa rakenteiltaan ja ominaisuuksiltaan vaihtelevia piirtämisvälineitä, joille on luonteenomaista piirrosmainen jälki.
Historia

Alun perin tussilla on tarkoitettu hienojakoisen noen kolloidista liuosta: mustaa väriä, joka on valmistettu hienosta noesta, johon on sideaineeksi lisätty esim. arabikumia. Tussi on toinen nimitys musteelle, jota käytetään muun muassa piirroksiin ja kalligrafiaan. Puhekielessä se viittaa usein huopakyniin. Tussi-sanaa käytetään myös yleensä mistä tahansa kynämuodossa käytetyistä nestemäisistä väreistä.
Tussikynän keksijänä voidaan pitää amerikkalaista Sidney Rosenthalia. Hän keksi liittää musteen täyttämään lasiastiaan kiinteän siveltimen. Hänen yrityksensä alkoi myydä vuonna 1952 tähän oivallukseen perustuvia huopakärkikyniä nimellä Magic Marker. Tuote sai nopeasti suuren suosion. Vuonna 1958 markkinoille tuotiin kapeampi kynä, jonka kuoret olivat alumiinia. Myös Papermate ja Pentel ovat varhaisia tussien valmistajia.
Korostuskynät ja kapeakärkiset tussit tulivat markkinoille 1970-luvulla, samaan aikaan kuin ns. permanenttitussit, eli pysyvää jälkeä tekevät tussit. Erityisen kapeakärkiset tussit ja valkotaulutussit tulivat suosituiksi 1990-luvulla.
Käyttö

Piirrosvälinettä valittaessa on huomioitava käytetyn väriaineen eli tussin  tekniset ominaisuudet: vesiliukoinen tussi leviää kostuessaan ja jotkut spriiliukoiset tussit voivat kellastuttaa paperia.
Huopakynällä suuret värialueet tehdään esimerkiksi leveillä osittain päällekkäisillä samansuuntaisilla viivoilla tai maalaamalla suoraan huopaytimellä.
Erilaisia tussikyniä

Ainakin seuraavista käytetään nimitystä tussikynä:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Huopakynä Wikimedia Commonsissa
Yliviivaustusseja
Kvanttiväridynamiikka

Kvarkeilla on kolme erilaista väriä. Värivoimaa kantavat Gluonit (Keltaiset aallot kuvassa) sitovat kvarkit hadroniksi.
Kvanttiväridynamiikka eli kvanttikromodynamiikka eli QCD on kvarkkien ja gluonien välistä vuorovaikutusta eli vahvaa vuorovaikutusta kuvaava fysiikan teoria. QCD on oleellinen osa hiukkasfysiikan standardimallia. Kvarkit ja gluonit ovat hadronien, kuten neutronien ja protonien rakenneosasia. QCD:ssä vahvaa vuorovaikutusta, eli värivoimaa kantavat gluonit sitovat kvarkit hadroneiksi. Gluoneilla on kahdeksan väristä ja jostakin antiväristä koostuvaa väriyhdistelmää, kun taas kvarkeilla on kolmea eri väriä (ja antikvarkeilla kolmea eri antiväriä).
QCD:lle ominaista on asymptoottinen vapaus, mikä tarkoittaa sitä, että kvarkkien lähestyessä hadronissa toisiaan niiden välinen vuorovaikutus pienenee kohti nollaa. Vastaavasti hadronissa olevien kvarkkien irrottaminen toisistaan vaatii lähes äärettömän suuren voiman. Teorian asymptoottisesta vapaudesta keksi David Politzer, Frank Wilczek ja David Gross vuonna 1973.
QCD on jossain määrin analoginen kvanttisähködynamiikalle eli QED:lle, jossa välittäjähiukkasena toimii massaton sähkömagneettista voimaa kuljettava fotoni vastikkeena QCD:n värivoimaa kuljettavalle gluonille. Oleellisin ero QCD:n ja QED:n välillä lienee se, että gluonit voivat vuorovaikuttaa keskenään värivarauksensa takia, mutta fotoneilla ei ole sähkövarausta, joten ne eivät vuorovaikuta keskenään.
Kvarkkeja on kuutta eri tyyppiä eli makua: u (up, ylös), d (down, alas), s (strange, outo), c (charm, lumo), t (top, huippu), b (bottom, pohja). Alkeisvarausyksiköissä mitattuna u-, c- ja t-kvarkkien varaukset ovat +2/3 ja d-, s- ja b-kvarkkien –1/3, jolloin niiden yhdistelmistä saadaan nukleonien ja muiden hadronien varaukset ja koostumus. Hadronit ovat ns. värineutraaleja, eli niiden värivaraus on aina nolla. Joten hadronin sisällä olevilla kvarkeilla on joko kaikki kolme väriä (punainen, sininen ja vihreä), kaikki kolme antiväriä (antipunainen, antisininen ja antivihreä) tai väri ja sitä vastaava antiväri (esim. sininen ja antisininen).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kvanttiväridynamiikka Wikimedia Commonsissa