stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siikakankaan lentokentän muistomerkki

Siikakankaan lentokentän muistomerkki on entisen Siikakankaan lentokentän alueella Ruovedellä. Muistomerkin on pystyttänyt Lentovarikon kilta. Vuonna 1936 käyttöönotetun lentokentän muistomerkki paljastettiin Ollinkiventiellä 23.5.2014 ja siihen on myöhemmin lisätty laattoja. Muistomerkki kertoo lentokenttä- ja varikkotoiminnasta alueella sekä kentän toiminnasta 1970-luvun alussa.
Muistomerkissä kerrotut lento-onnettomuudet lähialueella:
| Päivä | Tunnus | Tyyppi | Kunta | Paikka | Kartalla | Menehtyneet | Kommentti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1936 |  |  | Ruovesi | Siikakankaan lentokenttä | 61.8442°N, 24.1988°E |  |  |
| 2014 |  |  | Ruovesi | Siikakankaan lentokentän muistomerkki | 61.8511°N, 24.2048°E |  | (artikkelin muistokohde) |
| 28. tammikuuta 1940 | BL-108 | Bristol Blenheim Mk I | Ruovesi | Siikaneva | 61.8297°N, 24.127°E | Hugo Rahunen, Aimo Matikainen ja Armas Valtonen |  |
| 17. toukokuuta 1940 | FR-87 | Fokker D.XXI | Orivesi | Osatunneva | 61.7721°N, 24.1353°E | Väinö Inkilä |  |
| 19. toukokuuta 1941 | FR-137 | Fokker D.XXI | Orivesi | Lauttakulma, Haukkajärvi | 61.7832°N, 24.1826°E | Urho Hyvönen | järvessä |
| 8. elokuuta 1941 | GA-55 | Gloster Gamecock II | Ruovesi | Siikakangas | 61.8445°N, 24.2069°E | Pekka Michailov |  |
| 12. elokuuta 1942 | PY-39 | VL Pyry | Juupajoki | Korkeakoski | 61.8005°N, 24.3672°E | Eero Aronen ja Erkki Västi |   |
Kunnioita kohteiden yksityisyyttä ja liikkumisrajoituksia.
Shōjo

Shōjo (jap. 少女, ”tyttö”, "tyttöjen") on mangan, animen ja muun japanilaisen populaarikulttuurin noin 10–17-vuotiaat tytöt käsittävä kohderyhmä.
Shōjon piirteitä ovat muun muassa liioitellut tunnereaktiot, lapsekkaat ja kauniit piirteet kuten suuret silmät, paksut hiukset ja hoikat tyttöhahmot, yksityiskohtaiset ja tyylikkäät vaatteet ja romanttisen kiinnostuksen kohteena söpöt nuoret pojat. Tyylissä korostuu suloisuus ja nuorekkuus.
Useimmat shōjotaiteilijat ovat 70-luvulta alkaen olleet naisia.
Shōjo-tyylin merkittävimmät naispuoliset taiteilijat ovat "Loistava 24" -nimellä tunnettu väljä ryhmä, johon kuuluivat Moto Hagio, Riyoko Ikeda, Yumiko Ōshima, Keiko Takemiya ja Ryōko Yamagishi. He loivat nykyisin shõjolle tunnusomaisia tehosteita kuten esimerkiksi kukkaset, kimalle-efektit ja salamat laajentamaan hahmon tunteiden esittämistä. Ryhmä myös mursi perinteisen kuva-asettelun ja kuvaruutujen muodon. He myös hälvensivät tietoisesti sukupuolirajoja.
Shōjossa käsitellään usein sellaisia aiheita kuten rakkaus, aikuistuminen, unelmat, maailman pelastaminen sekä elämä ja kuolema. Tarinan pääjuoni voi olla minkälainen tahansa, mutta yleensä taustalla on toinen, syvällisempi juoni. Tarina voi esimerkiksi kertoa teinitytöstä, joka muuttaa uudelle paikkakunnalle. Hän on saattanut tavata jo leikki-iässä pojan ja heistä on tullut toistensa parhaat ystävät ja luotetut mutta he ovat elämän myötä joutuneet erilleen vuosiksi.
Tarinan eteneminen on aluksi suoraviivaista ja esittelee samalla päähenkilön. Myöhemmin hän ehkä tapaa pojan ja huomaa tämän olevankin lapsuudenystävä ja olleensa rakastunut tähän jo tuohon aikaan. Päähenkilö joutuu kohtaamaan aikuistumisen ja toisen huomioon ottamisen ja samalla hänen ja muiden taustat ja niistä kumpuavat motiivit nousevat esiin. Ne voivat tuoda tarinaan syvyyttä ja useita näkökulmia päähenkilön tapaan toimia.
Melkein jokaisesta shōjo-sarjasta löytyy romantiikkaa, ja useimpien päähenkilö on samastumisen kohteeksi kelpaava teini-ikäinen tyttö.
Tarinan sivuhahmot voidaan koota siten, että lukija löytää heistä kiinnekohtia. Joitakin tyyppiesimerkkejä ovat rento, näennäisen välinpitämätön hahmo, joka pohjimmiltaan on hyväsydäminen sekä hiljainen, vahvanoloinen tyttö, jolla kuitenkin on jokin huolellisesti piilotettu herkkä kohtansa tai hänelle nolo salaisuus. Sivuhahmojen tehtävänä on usein tukea, mutta myös näyttää päähahmolle toisenlaisia elämänmalleja ja ratkaisuja.
Tunnettuja shōjo-sarjoja ovat muun muassa Sailor Moon, Wedding Peach, Candy Candy, Tokyo Mew Mew, Peach Girl, Kareshi kanojo no jijō, Mermaid Melody, Kamikaze Kaitou Jeanne ja Fruits Basket. Laajalevikkisin shõjo-lehti on ollut Ciao, jonka levikki oli 446,667 tilaajaa 2017.
Shōjoa ei pidä sekoittaa shōjoaihin eli tyttöjen välistä rakkautta käsitteleviin sarjoihin, joka on useamman eri kohdeyleisön sarjojen muodostama oma genrensä.
Toisinaan Suomessa tyyliä kuvaamaan käytetään humoristista sanaleikkiä sohjo, joka on lainattu lumen ja veden seoksen nimestä.
Tunnettuja shōjo-sarjoja

Candy Candy
Cherry Juice
Fruits Basket
Full Moon wo sagashite
Emma
Sailor Moon
Fushigi Yuugi
Nana
Princess Ai
Sugar Sugar Rune
Time Stranger Kyoko
Tokyo Mew Mew
Vampire Knight
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shōjo Wikimedia Commonsissa
Anime ja manga
| --- | --- |
Lajityyppejä:  Mecha  Taikatyttögenre  Haaremi  Yaoi  Yuri  Hentai 
Kohderyhmiä:  Lasten anime ja manga  Shōnen (pojat)  Seinen (miehet)  Shōjo (tytöt)  Josei (naiset) 
Käsitteitä:  Cosplay  Etchi  Otaku  Dōjinshi  Fanipalvelu  Visual novel  Tsundere  Yandere  Moe
Allan Sherman

Allan Sherman televisioroolissa The Loner -ohjelmassa 1965.
Allan Sherman (aiemmin Allan Copelon, 30. marraskuuta 1924 Chicago, Yhdysvallat – 20. marraskuuta 1973 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen koomikko, laulaja, lauluntekijä ja televisiotuottaja, joka tunnetaan parhaiten 1960-luvun alun musiikillisista parodioistaan. Hänen suurin hittinsä oli Hello Muddah, Hello Fadduh, Ponchiellin Tuntien tanssin melodiaan sovitettu laulu pojasta, joka kirjoittaa kirjettä kotiin tylsältä kesäleiriltä.
Diskografiaa

1962: My Son, the Folk Singer
1963: My Son, the Celebrity
1963: My Son, the Nut
1964: Allan in Wonderland
1964: Peter and the Commissar
1964: For Swingin’ Livers Only
1965: My Name is Allan
1966: Live!! (Hoping You Are The Same)
1967: Togetherness
1979: Best of Allan Sherman
1990: My Son, the Greatest
2005: My Son, the Box
Aiheesta muualla

Allan Sherman Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Allan Sherman
Käännös suomeksi
Ann Shulgin

Ann Shulgin vuonna 2011.
Ann Shulgin (22. maaliskuuta 1931 – 9. heinäkuuta 2022) oli yhdysvaltalainen tutkija ja kirjailija, joka työskenteli yhdessä aviomiehensä Alexander Shulginin kanssa psykoaktiivisten aineiden parissa. Ann Shulgin toimi myös itseoppineena psykoterapeuttina kolmen vuoden ajan, kun hänen terapiassaan käyttämänsä psykedeelit, kuten MDMA ja 2C-B olivat vielä laillisia. Kyseisten psykedeelien tultua laittomiksi hän päätti mieluummin keskittyä uraansa kirjailijana. Ann Shulgin myös testasi yhdessä miehensä Alexander Shulginin kanssa tämän kehittämiä psykoaktiivisia yhdisteitä.
Tuotanto > Teokset

yhdessä Alexander Shulginin kanssa: Pihkal: A Chemical Love Story. Berkeley: Transform Press, 1991. ISBN 0-9630096-0-5.
yhdessä Alexander Shulginin kanssa: Tihkal: The Continuation. Berkeley: Transform Press, 1997. ISBN 0-9630096-9-9.
Tuotanto > Artikkelit

The new psychotherapy: MDMA and the Shadow. Eleusis, 1995. Artikkelin verkkoversio
yhdessä Alexander Shulginin kanssa: "A New Vocabulary" teoksessa Forte, Robert: Entheogens and the Future of Religion. Berkeley: Council on Spiritual Practices, 1997. ISBN 1-889725-01-3.
A New Class of Criminals. Los Angeles Times, 2001. Artikkelin verkkoversio
yhdessä Alexander Shulginin kanssa: "Frontiers of Pharmacology" teoksessa Walsh, Robert & Grob, Charles: Higher Wisdom. SUNY Press, 2005. ISBN 0791465187
Habibur-Rahman Shakir

| Habibur-Rahman Shakir> حبيب الرحمن شاكر  Habîburrahmân Şâkir |
| --- | --- |
 Habiburrahman Şakir vuonna 1948.
Henkilötiedot
Muut nimet:  al-Bulgari, H.R. Shakir / Schakir, Habiburrehman
Syntynyt: 10. joulukuuta, 1903 Danış awılı, Venäjän keisarikunta (nyk. Kamsko-Ustinskiyn piiri, Tatarstan, Venäjä)
Kuollut: 18. huhtikuuta 1975 (71 vuotta) Tampere, Suomi
Arvonimi: hadži
Puoliso:  Bîbî Reyhâne Velîullâh  ‎بيبی ريحـانة ولی الله
Lapset:  Mohammed-Said, Rizaetdin, Saide, Raziye, Shihabetdin, Hamide, Kerime, Sabire
Sukulaiset:  tataarinkielen opettaja Hamide Çaydam (tytär)  virkamies Aysu Shakir (lapsenlapsi)
Habibur-Rahman Shakir (Habiburrahman Şakir, myös nimellä Habiburrahman al-Bulgari; 10. joulukuuta 1903 – 18. huhtikuuta 1975) oli Tampereen tataariyhteisön keskuudessa toiminut imaami, joka muista tataareista poiketen saapui Suomeen myöhempänä ajankohtana ja oli kotoisin nykyisen Tatarstanin alueelta.
Shakir aloitti imaamin virassa Tampereella vuonna 1947. Ennen Suomeen tuloaan hän hoiti uskonnollisia töitä Intiassa, jossa yksi hänen oppilaistaan oli tuleva Pakistanin presidentti Zulfikar Ali Bhutto. Yhdessä vaimonsa kanssa Shakir suoritti pyhiinvaelluksen Mekkaan Saudi-Arabian kutsuvieraana vuonna 1972.
Shakir julkaisi ja toimitti Suomessa uskonnollisia teoksia. Hänellä oli kotonaan laaja kirjasto, jota monet yhteisön jäsenet hyödynsivät. Shakir tunnettiin arvostettuna teologina islamilaisessa maailmassa. Shakir oli kirjeenvaihdossa kurdilaisen teologin Said Nursin kanssa ja Shakirin on sanottu olevan "ensimmäisiä eurooppalaisia Nursin liikkeen seuraajia". Shakir oli myös kirjeenvaihdossa algerialaisen nationalistijohtajan Ahmad Tawfiq al-Madanin kanssa.
Elämäkerta

Shakir syntyi vuonna 1903 nykyisen Tatarstanin tasavallan Kamsko-Ustinskiyn piirin (Kama tamağı rayonı) kylässä Danış awılı. Nuoruusvuosinaan hän opiskeli teologiaa Buharassa ja Taškentissa. Venäjän vallankumouksen aikoihin Shakir pakeni Kabuliin. Siellä hän avioitui Bibi-Rehana Veliullan kanssa. Afganistanissa Shakir myös tapasi Musa Bigin, jonka suosittelemana hänet lopulta kutsuttiin Tampereelle imaamiksi vuonna 1947. Tataarilaisten uudistajien (jadid) ja vastavuoroisesti "Nuorten afgaanien" välillä on todettu ideologista samanhenkisyyttä, jonka vuoksi tataarireformistit ihailivat heitä. Bigi: "Kabul on paratiisi maan päällä. Afganistanin valtio on sivistyksen ja uskonnon suhteen vahvin valtio kaikista islamilaisista valtioista".
Shakir toimi imaamina Peshawarissa ja vuonna 1942 hän jatkoi uskonnollisia töitään Bombayssa, josta lopulta saapui Suomeen. Siellä yksi Shakirin oppilaista oli tuleva Pakistanin presidentti Zulfikar Ali Bhutto.
Shakir toimi Suomessa imaamin töiden lisäksi toimittajana ja julkaisijana. Vuonna 1949 hän alkoi julkaista kerran kuussa ilmestyvää lehteä nimeltä "Finlandiye Islam Mücellesi" (myöh. Islam Mecellesi). Paikallisen tataariyhteisön lisäksi sitä luettiin Tokiossa ja Turkissa. Shakir julkaisi myös muun muassa kauppias Semiulla Wafinin kanssa teoksen "Din derésleré ve Islam tarihçesé" (1962) ja muutaman vuoden kuluttua ystävänsä taiteilija Aisa Hakimcanin kanssa vihkosen tataarirunoilija Abdulla Tukaista. Shakir myös itse kirjoitti runoja. Hänen tiedetään lisäksi tutkineen jonkin verran kyseisiä aiheita näytelmäkirjallisuuden kautta. Melodraamassa Niyaz beynin mirasi Shakir tuo esiin päähahmon kautta koulutuksen ja anteliaisuuden tärkeyden. Teos ottaa myös kantaa fatalismiin ja vapaaseen tahtoon.
Shakirin kaksi teologi Said Nursille lähettämää kirjettä sisällytettiin vuonna 1976 Istanbulissa julkaistuun teokseen Bediüzzaman Said Nursî.
Shakir oli islamilaisena teologina arvostettu jo ennen aikaansa Suomessa. Hänen luokseen tuli ihmisiä, joilla oli uskontoon liittyviä kysymyksiä, välillä ulkomailta asti. Shakirin laajaa kirjastoa käytettiin myös tarvittaessa hyödyksi. Shakir osasi tataarin kielen lisäksi turkkia, arabiaa, urdua ja farsia.
Myös Shakirin vaimo Bibi-Rehana oli valistunut muslimi. Hän auttoi etenkin tataariyhteisön naisia islamin uskon asioissa. Bibi-Rehana oli tunnetun imaamin Şemsullah Veliullan tytär. (Шәмсулла Вәлиулла, Şämsulla Wäliulla). Imaami-Şemsullah julkaisi elämänsä aikana 30 uskonnollista teosta, joita painettiin Kazanissa.
Habibur-Rahman suoritti vaimonsa Bibi-Rehanan kanssa Saudi-Arabian kutsuvieraana pyhiinvaellusmatkan Mekkaan vuonna 1972. He tapasivat kuningas Faisal I:n matkan aikana.
Shakirien kotiosoite oli Vellamonkatu 21. Shakir kuoli Tampereella 1975 ja hänet haudattiin Helsingin islamilaiselle hautausmaalle.  Shakirien lapset ovat Mohammed-Said, Rizaetdin, Saide, Raziye, Shihabetdin, Hamide, Kerime ja Sabire. Tytär Hamide Caydam (Çaydam) on tataarinkielen opettaja.  Virkamies Aysu Shakir on Habibur-Rahmanin pojantytär.
Julkaisuja

Finlandiyä İslām Mäğälläse (1949, julk. Shakir / toim. Fatih Arat)
Törek ïruģlarï (1950, julk. Shakir & Zuhur Tahir)
Islam mecellesı (1950-1951, toim. Shakir / julk. Ymär Sali)
Din derésleré ve Islam tarihçesé (1962, toim. Shakir / julk. Semiulla Wafin)
Šarä'it al-īmān (1966, toim. Shakir / julk. Hadice Arifulla)
Abdulla Tukay (1966 / 1969, toim. Shakir / julk. Aisa Hakimcan)
Näkemyksiä

Aikakausilehdessään Shakir tuo muun muassa esiin "turkkilaisten" identiteettiin keskittyviä ajatuksia, alkaen esi-islamisesta aikakaudesta. Hän esittää, että turkkilaiset, toisin kuin muut kansat, omaksuivat islaminuskon vapaaehtoisesti, ovat antaneet merkittävän panoksen islamilaiselle sivilisaatiolle, ja että henkilöä voi pitää oikeana turkkilaisena vain, jos tämä harjoittaa islaminuskoa. Shakir esittää tärkeäksi "uskonnon, kielen ja tarkoituksen yhtenäisyyden", jonka on oletettu pohjautuvan krimintataarilaisen intellektuellin-, turkkilaisten kansojen yhtenäisyyttä edistäneen Ismail Gasprinskin mottoon "kielen, ajatuksen ja toiminnan yhtenäisyys".
Lehdessä Shakir kritisoi ankarasti joitain silloisia paikallisen tataariyhteisön ehdottamia nimiä vastasyntyneille, jotka Shakirin mukaan eivät olleet "merkitty oikein eivätkä tradition mukaisia". Shakir kiinnitti erityistä huomiota lasten moraalista ja henkistä kasvatusta koskeviin kysymyksiin.
Shakir julkaisi lehdessä Abu al-Hadin kirjoittaman tekstin, joka kritisoi Muhammedin syntymän juhlistamista (Mawlid). Sen mukaan sitä ei tukisi "kanoniset todisteet ja historialliset tosiasiat". Shakirin todellinen mielipide asiasta jäi kuitenkin tämän perusteella epäselväksi, sillä hän myös julkaisi tataarien Muhammedin syntymään keskittyviä runoja Rabi' al-Awwalin aaton aikaan, jota pidetään Mawlidin kuukautena.
Versioita nimestä

Habibur-Rahman / Habiburrahman / Habiburrehman, Shakir / Schakir. Imaamina myös nimellä "al-Bulgari"; ал-Булгари (əl-Bolğari).
Tataarin modernilla kirjakielellä Хәбиб әр-Рахман / Хәбибрахман Шакир; Xəbib ər-Raxman / Xəbibraxman Şakir; arabialaisella kirjaimistolla: ‎ حبيب الرحمن شاكر  Ḥabīb al-Raḥmān Šākir / Habîb er-Rahmân Şâkir.
Turkkilaisissa lähteissä Habiburrahman Şakir, venäläisissä Хабибуррахман Шакир.
Aiheesta muualla

Татарский имам Хабибурахман Шакир: как учитель будущего президента Пакистана оказался в Стране тысячи озер
Хабибурахман Шакир: тернистый путь в страну тысячи озер
Хабибуррахман Шакир: тернистый путь в страну тысячи озер. Часть 2
Habiburrahman Shakir, Kansalliskirjasto
Mikä yhdisti tataari-imaamin Pohjois-Afrikan muslimeihin? (venäjäksi)
Ğabdulla Tuqay, Tampere 1969. (Şakir & Hakimcan).
Abdullah Ali, Habiburrahman Shakir, Ahmet Naim Atasever Taškentissa 1966. Shakirin vanha ystävä Ziyautdinhan Babahan myös kuvassa.
Inni Siegberg

Taiteilija Inni Siegberg ja perhe taidenäyttelyssä. Vasemmalla taiteilijan isä, lehtori Arthur J. Siegberg, Inni (Inkeri) Siegberg, hänen poikansa Aarno Ragnar ja arkkitehti Arvid Ekelund. Seinällä on kuva Inni Siegbergin äidistä Hanna Victoria Siegbergistä
Inkeri (Inni) Siegberg (19. joulukuuta 1892 Hämeenlinna – 20. huhtikuuta 1965) oli suomalainen Marraskuun ryhmään kuulunut taidemaalari.
Siegbergin äiti oli Hanna Victoria Siegberg, taiteilijan isä, lehtori Arthur J. Siegberg, hänen poikiaan olivat Aarno Ragnar ja Arvid Ekelund.
Siegberg opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1912–1915. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosien 1914 ja 1957 välillä sekä Suomen Taideakatemian kolmevuotisnäyttelyyn 1956. Hänen töitään oli näytteillä Moskovassa 1917, Kööpenhaminassa 1919, Tukholmassa ja Oslossa 1929, Moskovassa 1934, Riiassa ja Pariisissa 1935, Oslossa 1946 sekä Tukholmassa 1947 ja 1949. Siegberg sai valtion taiteilijaeläkkeen 1960.
Siegberg oli naimisissa vuodesta 1918 taidemaalari Ragnar Ekelundin kanssa. Liitto päättyi avioeroon 1930-luvulla. Heidän poikansa oli arkkitehti Arvid Ekelund (1926–2002).
Kirjallisuutta

Ekelund, Arvid: Äitini Inni Siegberg. Helsinki: Arvid Ekelund, 1994.
Konttinen, Riitta: Modernistipareja. Helsinki: Otava, 2010. ISBN 978-951-1-21447-2.
Aiheesta muualla

Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Inni Siegberg
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Agathe von Siebold

Agathe von Siebold (5. heinäkuuta 1835 – 1. maaliskuuta 1909) on jäänyt musiikinhistoriaan Johannes Brahmsin nuoruudenrakastettuna.
Agathe von Siebold oli göttingeniläisen lääkärin Eduard von Sieboldin tytär. Hän tutustui säveltäjä Johannes Brahmsiin Göttingenissä vuonna 1858, ja he rakastuivat toisiinsa. Brahms kirjoitti Agathelle eräitä kauneimmista lauluistaan ja käytti hänen nimestään ottamiaan kirjaimia A-G-A-H-E mottona kahdessa sävellyksessään: Jousiseksteton op. 36 G-duuri ensimmäisessä osassa ja laulussaan naiskuorolle "Jungbrunnen" op. 44 nro 10.
Agathe von Sieboldin ja Johannes Brahmsin tiet kuitenkin erosivat lyhyen kihlauksen jälkeen. Agathen vuonna 1908 kirjoittamien lyhyiden muistelmien mukaan Brahms kirjoitti hänelle: "Rakastan sinua! Minun täytyy nähdä sinut uudestaan! Mutta kahleita en voi kantaa! Kirjoita minulle, onko minun taas tultava, suljettava sinut syliini, suudeltava sinua, sanottava sinulle, että rakastan sinua!"
Agathe von Siebold avioitui 1868 göttingeniläisen lääkärin Carl Schütten kanssa. Agathe tuhosi ennen avioliittoaan Brahmsilta saamansa kirjeet ja antoi Brahmsin hänelle lahjoittamat käsikirjoitukset pois. Johannes Brahms pysytteli lopun elämäänsä poikamiehenä.
Aiheesta muualla

Brahms-sivulla on Agathen valokuva (Arkistoitu – Internet Archive) (tanskaksi)
Kirjallisuutta

Emil Michelmann: Agathe von Siebold, Johannes Brahms' Jugendliebe. Häntzschel, Göttingen, 1930.
Hans Küntzel: "Aber Fesseln tragen kann ich nicht". Johannes Brahms und Agathe von Siebold. Steidl, Göttingen, 2003. ISBN 3-88243-888-6.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Filip Komea

| Filip Komea |
| --- | --- |
 Muotokuva vuodelta 1501.
Burgundin herttua  Alankomaiden valtias
Valtakausi:  27. maaliskuuta 1482 – 25. syyskuuta 1506
Edeltäjä:  Maksimilian I
Seuraaja:  Kaarle V
Kastilian kuningas
Valtakausi:  12. heinäkuuta – 25. syyskuuta 1506
Edeltäjä:  Johanna Mielipuoli (kanssahallitsija)

Syntynyt:  22. heinäkuuta 1478 Brugge, Flanderi, Burgundien Alankomaat
Kuollut:  25. syyskuuta 1506 (28 vuotta) Burgos, Kastilian kruunu
Puoliso:  Johanna Mielipuoli
Lapset:  Eleonoora Itävaltalainen Kaarle V Elisabet Itävaltalainen Ferdinand I Maria Itävaltalainen Katariina Itävaltalainen
Suku:  Habsburg
Isä:  Maksimilian I
Äiti:  Burgundin Maria
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Filip I, Filip Komea (esp. Felipe I de Castilla, el Hermoso); (22. heinäkuuta 1478 Brugge, Flanderi, Burgundin Alankomaat – 25. syyskuuta 1506 Burgos, Kastilia) oli ensimmäinen Habsburg-sukuun kuulunut Kastilian kuningas.
Filip sai lisänimen Komea vaaleiden hiustensa ja viehättävien siniharmaiden silmiensä takia.
Suku

Hänen isänsä oli tuleva keisari Maksimilian ja äitinsä Burgundin herttuatar Maria. Hänen nuorempi sisarensa oli Margareeta Itävaltalainen, joka avioitui vuonna 1497 Asturian ruhtinas Juanin (1478–1497) kanssa, joka oli Ferdinand Katolilaisen ja Isabella Katolilaisen ainoa poika. Hänen äitinsä kuoli 25-vuotiaana ratsastusonnettomuuden jälkivammoihin vuonna 1582. Filip peri Burgundin Alankomaat äidiltään nelivuotiaana ja isä toimi sijaishallitsijana hänen alaikäisyytensä aikana.
Lapsuus ja nuoruus, kasvatus

Huolimatta myrskyisistä poliittisista oloista, äidin varhaisesta kuolemasta sekä erosta isästä ja sisaresta, joka lähetettin kaksivuotiaana Ranskaan kasvatettavaksi Ludvig XI:n pojan morsiameksi, nuoren Filipin nuoresta elämästä ei puuttunut ylellisyyttä ja hän oli koulutettu luokkansa henkilön tarpeisiin. Hän menestyi jousiammunnassa, tenniksessä, keppitaistelussa ja metsästyksessä, ja osoittautui turnajaisissa yhtä urheaksi ritariksi kuin isänsä. Hän oli myös hyvä tanssija ja keskustelija ja peri vanhempiensa intohimon musiikkiin. Tämä riehakkuus ei kuitenkaan ilmennyt hänen toimissaan poliitikkona.
Jatkuvan sodankäymisen vuoksi isä Maksimilian oli yleensä poissa nuoren Filipin elämästä, hän ​​palasi taisteluihin kaksi kuukautta pojan syntymän jälkeen. Myöhemmin Maksimilian yritti välttää tunnesyistä johtuen palaamasta Alankomaihin ja eikä saapunut vuonna 1494 Filipin Burgundin herttuaksi julistamisen juhlallisuuksiin eikä vuonna 1496 poikansa häihin. Hänen opettajiaan Mecheleniin saapumisen jälkeen olivat Olivier de la Marche ja François de Busleyden, josta tuli myöhemmin hänen kanslerinsa Flanderissa. Tärkeä kasvattaja vuodesta 1485 lähtien oli myös isoäitipuoli, leskiherttuatar Margareeta Yorkilainen (1446–1503).
Burgundin herttua

Vuonna 1493 isoisä, keisari Fredrik III kuoli, jolloin Filipin isästä tuli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan johtaja, keisari Maksimilian I. Uusien velvollisuuksiensa rasittamana ja henkilökohtaisesti väsyneensä suhteestaan ​​Burgundin herttuakunnan maihin, hän päätti siirtää vallan 15-vuotiaalle Filipille. Burgundin herttuakunnan asukkaat ottivat uutisen vastaan ilolla, sillä uusi hallitsija oli syntyperäinen, puhui samaa kieltä, oli rauhaa rakastava ja luotti neuvonantajiinsa, kun taas Maksimilian oli sotaisa eikä kunnioittanut aiempia sopimuksia, kuten vuoden 1477 paikallista itsehallintoa turvaavaa sopimusta.
Nuoresta iästään huolimatta Filip osoitti nopeasti olevansa tehokas hallitsija, jota kansa rakasti Alankomaissa. Hän harjoitti politiikkaa, joka suosi rauhaa ja taloudellista kehitystä säilyttäen samalla hallituksen rakentamisen vakaan suunnan.
Avioliitto

Filip avioitui 20. lokakuuta 1496 Kastilian ja Aragonian kruununperijänä tuolloin vielä kolmantena olevan Johanna Kastilialaisen (Mielipuoli) kanssa, joka oli Ferdinand Katolilaisen ja Isabella Katolilaisen tytär. Filipin sisar Margareeta ja Johannan veli infante, kruununprinssi Juan (1478–1497) naitettiin myös toisilleen vuonna 1497.
He asuivat Flanderissa, esikoinen Eleonoora syntyi Leuvenissa, vanhin poika Kaarle syntyi Gentissä ja keskimmäinen lapsi Isabella syntyi Brysselissä kuten myös nuorempi tytär Maria.
Avioliitto oli aluksi onnellinen, mutta Filipin jatkuvat puolisoaan alistavat valtapyrkimykset ja uskottomuus vaikuttivat masentavasti Johannaan.
Filip ja Johanna tekivät matkan Espanjaan vuonna 1502 kun Kastilian säätykokous cortes Torossa ja Aragonia cortes Zaragozassa vannoivat uskollisuudenvalansa ja tunnustivat Johannan lailliseksi perijäksi, kruununprinsessaksi ja Filipin kanssahallitsijaksi. Veli Juan ja tämän pieni tytär olivat kuolleet, samoin Johannan vanhempi sisar Isabella Aragonialainen ja tämän poika Miguel La Paz. Tällä matkalla Johanna synnytti Madridissa poikansa Ferdinandin.
Vaikka Johanna oli syvästi rakastunut Filipiin, heidän avioelämänsä teki hänestä äärimmäisen onnettoman aviomiehen uskottomuuden ja poliittisen epävarmuuden vuoksi. Filip yritti jatkuvasti anastaa puolisonsa laillisen perimysoikeuden. Tämä johti suurelta osin huhuihin Johannan mielenvikaisuudesta, mihin vaikuttivat tiedot masennuksesta tai neuroottisista teoista, joita Johanna oli tehnyt ollessaan vangittuna tai aviomiehensä pakottamana. Huhut hyödyttivät Filipiä poliittisesti. Useimmat historioitsijat ovat nykyisin samaa mieltä siitä, että Johanna oli tuolloin vain kliinisesti masentunut, eikä mielipuoli, kuten yleisesti uskotaan.
Ennen Johannan äidin kuolemaa vuonna 1504 aviomies ja vaimo asuivat jo erillään.