stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jean-Michel Basquiat
Elämä > Nuoruus

Basquiat'n äiti Matilde oli kotoisin Puerto Ricosta, ja isä Gerardilla oli haitilaiset sukujuuret. Basquiat osoitti kiinnostusta taidetta kohtaan jo varhain, ja hänen äitinsä kannusti poikaa piirtämään, maalaamaan ja osallistumaan muihin taideharrastuksiin. Basquiat'n äiti toi seitsämän vuotiaalle Jean-Michellille Grays Anatomy -kirjan tämän ollessa sairaalassa auton ajettua hänen päälleen. Hän kertoi myöhemmin että kirja oli yksi aikaisimmista innoituksen lähteistä teoksilleen.
Lähdettyään yksityiskoulu St. Ann'sista vuonna 1971 Basquiat vaihtoi vähintään viiden eri julkisen koulun välillä kunnes 15 vuotiaana päätyi vaihtoehtoiseen City-As-School lukioon. Basquiat lintsasi koulusta mutta sai tästä huolimatta kannustusta opettajiltaan. City-As-Schoolissa ollessaan Basquiat kuvitti muun muassa koulun lehteä.
Elämä > Taidemaailmassa

17-vuotiaana Basquiat alkoi maalata lukio ystävänsä Al Diazin kanssa metrovaunuihin ja slummirakennuksiin spray-maaleilla graffiteja ja ns. tageja, joissa hän käytti nimimerkkiä SAMO (lyhenne sanonnasta ”same old shit”). Hän erottui lajin muista tekijöistä vahvan graafisen taitonsa ja kuvataiteen tuntemuksen ansiosta. Seuraavana vuonna Basquiat muutti pois kotoaan ja jätti koulun kesken. Hän asui ystäviensä luona ja elätti itseään myymällä tekemiään postikortteja ja T-paitoja. Hän alkoi saada töitään kaupaksi huomattavilla rahasummilla. Vuonna 1980 hän osallistui monen nuoren taiteilijan yhteisnäyttelyyn, jonka oli sponsoroinut Collaborative Projects Inc. Muutaman seuraavan vuoden aikana hänen töitään oli jatkuvasti esillä muiden nuorten taiteilijoiden (esimerkiksi Keith Haringin ja Barbara Krugerin) töiden rinnalla.
Basquiat esiintyi Edo Bortoglion elokuvassa New York Beat Movie vuonna 1981. Elokuvassa oli mukana myös Basquiat’n ystäviä, kuten Vincent Gallo, graffititaiteilija Fab Five Freddy ja Blondie-yhtyeen laulaja Debbie Harry. Basquiat vieraili myöhemmin myös Blondien Rapture-musiikkivideolla.
Basquiat tutustui Andy Warholiin vuonna 1983, ja he tekivät jonkin verran yhteistyötä. He keskustelivat amerikanafrikkalaisen taiteen ja kirjallisuuden asemasta Yhdysvalloissa ja maalasivat yhdessä, usein tekemällä yhteismaalauksia, joissa yhdistyivät Basquiat’n graffitit ja Warholin mainoslogot. Julkisuudessa pohdittiin, miksi Warhol teki yhteistyötä Basquiat'n kanssa: arveltiin, että hän haluaa käyttää hyväksi nuoren taiteilijan mainetta. Kaikesta huolimatta he pysyivät ystävinä Warholin kuolemaan saakka.
Vuoteen 1984 mennessä Basquiat’n ystävät alkoivat olla jo huolestuneita hänen kiihtyvästä huumeidenkäytöstään, äkkipikaiseksi muuttuneesta käytöksestään ja vainoharhaisuudestaan.
Kansainvälisen kuuluisuuden kasvaessa hänen töitään esiteltiin läpi Euroopan. Basquiat matkusti Afrikkaan vuonna 1986, ja hänen töitään oli esillä Norsunluurannikolla.
Elämä > Kuolema

Warholin kuolema vuonna 1987 oli ankara isku Basquiat’lle. Hän yritti taistella huumeriippuvuutta vastaan, lähti vähäksi aikaa New Yorkista ja asui Mauissa. Palattuaan kotikaupunkiinsa hän kuoli heroiinin yliannostukseen 27-vuotiaana ,12. elokuuta 1988.  Basquiatin oli löytänyt tajuttomana tämän asunnosta hänen sen aikanen tyttöystävänsä Kelle Inman. Basquiat on haudattuna Green-Woodin hautasmaalla, New Yorkissa.
Basquiat’n isä omistaa nykyään suurimman osan poikansa töistä ja lainaa niitä näyttelyihin
Taide > Tyylikaudet

Basquiat'n taiteilijanuran voi jakaa kolmeen osin päällekkäiseen tyylikauteen.
Varhaisimmalla kaudellaan (1980–1982) hän maalasi enimmäkseen hahmoja, kuten luurankomaisia figuureja ja naamiomaisia kasvoja, joiden on tulkittu kuvastaneen taiteilijan lempiaihetta: kuolevaisuutta. Osa maalausten aiheista on peräisin katukuvasta, kuten autot, rakennukset, poliisit, lasten leikit ja graffitit.
Keskikaudellaan (1982–1985) hän maalasi moniosaisille kankaille. Nämä työt ovat täynnä tiheää kirjoitusta ja kollaaseja. Niissä voi myös havaita Basquiat'n kiinnostuneen amerikanafrikkalaisten kulttuurista ja identiteetistä. Töissä kuvataan useita tummaihoisia yhdysvaltalaisia Charlie Parkerista Sugar Ray Robinsoniin.
Viimeisinä vuosinaan Basquiat oli alkanut kehitellä uudenlaista tyyliä, johon kuuluivat erilainen maalaustapa ja uudet symbolit.
Taide > Teokset

Basquiat'n kuuluisimpiin teoksiin lukeutuvat Irony of Negro Policeman (1981), Untitled (Skull) (1981) ja Hollywood Africans (1983).
Populaarikulttuurissa

Taiteilija Julian Schnabel käsikirjoitti ja ohjasi elokuvan Basquiat, joka perustui Basquiat'n elämäntarinaan. Elokuvassa oli nimekäs joukko tähtiä Courtney Lovesta ja Dennis Hopperista alkaen, ja nimiroolia esitti Jeffrey Wright. Elokuva sai ensi-iltansa vuonna 1996 ja nosti taiteilijan uuden sukupolven tietoisuuteen. Vuonna 2017 ohjaaja Sara Driver kuvasi dokumenttifilmin Boom for Real: The Late Teenage Years of Jean-Michel Basquiat, joka kuvaa taiteilijan alkutaivalta.
Kirjallisuutta

Fretz, Eric: Jean-Michel Basquiat: A Biography. Greenwood Press, 2010. ISBN 978-0-313-38056-3
Hoban, Phoebe: Basquiat: A Quick Killing in Art. Penguin Books, 2004.
Aiheesta muualla

Brooklyn Museum Basquiat'n retrospektiivi, kuvia taiteilijasta ja hänen teoksistaan (englanniksi)
Basquiat at Artfacts (Arkistoitu – Internet Archive)
Pearlman, Alison: Unpackaging Art of the 1980s.
Powers, Nicholas: The Radiant Death: a review of the Brooklyn Museum’s Basquiat exhibit
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Beerin ja Lambertin laki

Beerin ja Lambertin laki on spektroskopiassa havaittu laki, jonka mukaan sähkömagneettisen säteilyn absorboituminen riippuu absorboivan aineen määrästä eksponentiaalisesti. Lain avulla voidaan esimerkiksi selvittää väriaineiden pitoisuuksia liuoksessa spektrofotometria hyväksi käyttäen. Laista käytetään myös nimiä Beerin laki, Lambertin–Beerin laki ja Beerin–Lambertin–Bouguer’n laki.
Yhtälöt

Beerin ja Lambertin laki esitetään tavallisesti muodossa
A = ε b c, missä A on absorbanssi, ε molaarinen absorptiokerroin, b näytteen paksuus ja c absorboivan aineen konsentraatio. Absorbanssi on A = −lg T, missä T on transmittanssi eli näytteestä läpi päässeen säteilyn intensiteetti I jaettuna säteilyn alkuperäisellä intensiteetillä I0 (intensiteetin sijasta pitäisi oikeastaan puhua spektrisestä säteilytehosta Pλ). Beerin ja Lambertin lain toinen esitysmuoto on:
Lain mukaan läpi pääsevän valon voimakkuus pienenee eksponentiaalisesti absorboivan aineen määrän kasvaessa. Valosta pidättyy samanpaksuisissa kerroksissa yhtä suuri osuus: jos valon voimakkuus pienenee ensimmäisessä kerroksessa 70 prosenttiin alkuperäisestä, seuraavan samanlaisen kerroksen jälkeen valosta on jäljellä 49 prosenttia, sillä 0,7 · 0,7 = 0,49. Jälkimmäisessä kerroksessa absorboituu vähemmän fotoneja.
Beerin ja Lambertin lain tavallisin esitysmuoto voidaan laskea seuraavista lähtökohdista, jotka jo sinänsä sisältävät lain periaatteet: Kun säteily kulkee infinitesimaalisen lyhyen matkan dx läpi, sen intensiteetti pienenee dI:llä. Absorption määrä on suoraan verrannollinen absorboivan aineen määrään eli konsentraatioon c ja kerroksen paksuuteen dx sekä Fermin kultaisen säännön perusteella myös säteilyn intensiteettiin. Siten voidaan kirjoittaa: dI = −kcI dx, missä k on verrannollisuuskerroin. Saatu differentiaaliyhtälö voidaan ratkaista erottelemalla muuttujat ja integroimalla:
Jos absorboiva aine on tasaisesti jakautunut, konsentraatio on vakio ja saadaan:
Luonnollinen logaritmi voidaan vaihtaa kymmenkantaiseksi. Jäljelle jäävä vakio sulautetaan absorptiokertoimeen yhtälön lg e · k = ε mukaisesti:
Käyttö

Beerin ja Lambertin lakia käytetään absorboivien aineiden pitoisuuksien selvittämiseen. Tutkittavan aineen absorbansseja mitataan ensin tunnetuilla pitoisuuksilla. Piirtämällä nämä absorbanssit pitoisuuden funktiona saadaan vertailukäyrä, joka on Beerin ja Lambertin lain pätevyysalueella suora. Tällä alueella mittauspisteitä tarvitaan vain muutama. Tuntemattoman näytteen pitoisuus voidaan katsoa vertailukäyrästä sen jälkeen, kun näytteen absorbanssi on mitattu samoissa olosuhteissa. Lain pätevyysalueella voidaan pitoisuuden selvittämiseksi käyttää myös yhtälöä A = ε b c. Mittaukseen on valittava sellainen aallonpituus, jolla näytteessä olevat epäpuhtaudet tai muut aineet eivät absorboi merkittävästi. Aallonpituuden tulisi myös olla leveän absorptiohuipun kohdalla, jotta mittausaallonpituuden pieni vaihtelu ei vaikuta tulokseen merkittävästi.
Absorbansseja voidaan laskea yhteen. Jos näytteessä on aineet 1 ja 2, näytteen absorbanssi on aineiden absorbanssien summa: A = b (ε1 c1 + ε2 c2). Konsentraatioiden selvittämiseksi tulisi mitata absorbanssit kahdella eri aallonpituudella siten, että näillä aallonpituuksilla toinen aine absorboi mahdollisimman paljon ja toinen mahdollisimman vähän. Jotta syntyvä yhtälöpari voidaan ratkaista, täytyy lisäksi tietää aineiden absorptiokertoimet käytetyillä aallonpituuksilla. Ne voidaan selvittää vertailukäyrän kulmakertoimesta. Absorbansseja yhteen laskemalla voidaan periaatteessa analysoida useammankin aineen seos, mutta mittaustarkkuus on tällöin huonompi.
Molaarinen absorptiokerroin

Molaarinen absorptiokerroin ε (aikaisemmin ”ekstinktiokerroin” tai ”absorptiviteetti”) on sitä suurempi, mitä voimakkaammin säteily absorboituu. Absorptiokerroin riippuu paitsi absorboivasta aineesta myös säteilyn aallonpituudesta, lämpötilasta sekä liuosmittauksissa käytettävästä liuottimesta. Väriaineiden absorptiokertoimet ovat yleensä suuria, joten vähäisetkin ainemäärät aiheuttavat liuokseen voimakkaan värin. Pieniä metalli-ionien pitoisuuksia voidaankin määrittää spektrofotometrisesti, kun ionien annetaan muodostaa värillinen kompleksi.
Näyteastian eli kyvetin pituus ilmoitetaan yleensä senttimetreinä (cm) ja liuoksen konsentraatio mooleina kuutiodesimetriä kohti (mol/dm3). Tällöin absorptiokertoimen yksiköksi tulee mol−1 cm−1 dm3. Yksikkönä voi olla myös cm2 mol−1. Absorptiokerroin voidaan siten tulkita myös mooliseksi absorptiopoikkipinta-alaksi. Jos pitoisuus ilmoitetaan grammoina litraa kohden (g/l), absorptiokerrointa voidaan merkitä a:lla. Massapitoisuuksia käytetään varsinkin silloin, kun aineen moolimassaa ei tunneta.
Yhtä taajuutta (tai aallonpituutta) vastaavan absorptiokertoimen ilmoittaminen ei välttämättä anna hyvää kuvaa eri taajuuksille levittäytyvän absorptiovyön voimakkuudesta. Kuvaavampi suure saadaan integroimalla absorptiokertoimet absorptiovyön taajuusalueella:
Suure α vastaa pinta-alaa taajuuden funktiona piirretyssä absorptiokerroinkuvaajassa.
Lain pätevyys

Suurilla konsentraatioilla konsentraatio–absorbanssi-kuvaaja taipuu konsentraatioakselia kohti eli absorbanssi on pienempi kuin sen Beerin ja Lambertin lain mukaan pitäisi olla. Laki soveltuu siten vain laimeille liuoksille. Koska väliainekin voi absorboida säteilyä, väliaineen spektri mitataan erikseen ilman näytettä ja näin saatu tausta vähennetään näytteen spektristä.
Laki pätee vain monokromaattiselle eli yhdestä taajuudesta koostuvalle säteilylle. Käytännössä säteilyn taajuusalueen on siis oltava kapea verrattuna spektrin viivanleveyksiin. Laki ei päde myöskään, jos säteily on hyvin voimakasta.
Beerin ja Lambertin lakia käytettäessä on otettava huomioon myös se, että aine voi reagoida. Esimerkiksi kromaatti- (CrO42−) ja dikromaatti-ionit (Cr2O72−), joiden välillä on vedessä pH:sta riippuva tasapaino, absorboivat säteilyä eri tavalla. Myös näytteen fluoresenssi- tai fosforesenssisäteily sekä valon siroaminen tai kyvetin pinnasta heijastuminen aiheuttavat poikkeamaa Beerin ja Lambertin laista.
Historia

Ranskalainen Pierre Bouguer julkaisi valoa koskevia tutkimuksia vuonna 1729 kirjassaan Essai d’optique sur la gradation de la lumière. Hän käsitteli ajatusta siitä, että samanpaksuiset kerrokset pidättäisivät aina yhtä paljon säteilyä. Bouguer kuvaa, kuinka hän ohjasi 32 kynttilän tehoa vastaavan valomäärän kahden lasilevyn läpi ja jäljelle jäi 16 kynttilän teho. Kun hän ohjasi tämän valomäärän uudelleen kahden samanlaisen lasilevyn läpi, valo ei kuitenkaan hävinnyt. Vielä kymmenenkin lasilevyn jälkeen valoa oli jäljellä noin yhtä kynttilää vastaava määrä. Bouguer päätteli, että valon voimakkuus pienenee geometrisen sarjan eikä aritmeettisen sarjan mukaisesti. Samanpaksuinen kerros absorboi siis aina suhteellisesti yhtä paljon valoa.lähde tarkemmin?
Saksalainen Johann Heinrich Lambert ilmaisi Bouguer’n havaitseman asian matemaattisesti vuonna 1760 teoksessaan Photometria, sive de mensura et gradibus luminis, colorum et umbrae. Lambert tunsi Bouguer’n tulokset, mutta hänen lähestymistapansa oli teoreettisempi kuin Bouguer’lla.lähde tarkemmin?
Saksalainen August Beer julkaisi valon absorptiota käsittelevän tutkimuksensa Annalen der Physik und Chemie -lehdessä vuonna 1852. Hän käytti fotometrissään valonlähteenä kahta tarkasti säädettyä öljylamppua ja suodattimena punaista lasia. Säteiden voimakkuuksien mittaamisessa hän hyödynsi polarisaatiota Nicolin prismojen avulla. Beer tutki absorptiota useiden eri suolojen liuoksilla. Eräässä työssä hän täytti yhden desimetrin pituisen putken kuparisulfaattiliuoksella, jossa oli yksi tilavuusyksikkö väkevää liuosta ja yhdeksän tilavuusyksikköä vettä (1:9). Lisäksi hän täytti kahden desimetrin pituisen putken puolta laimeammalla liuoksella (1:19). Molemmissa tapauksissa hän sai mittaustarkkuuden rajoissa saman absorptiokertoimen.lähde tarkemmin?
Beer totesi mittaustensa pohjalta, että läpi pääsevän valon voimakkuus riippuu eksponentiaalisesti absorboivan aineen määrästä. Hän viittaa artikkelissaan lähinnä aineen määrään eikä konsentraatioon, joka esiintyy Beerin ja Lambertin lain nykymuodossa. Ranskalainen F. Bernard julkaisi Beeristä riippumatta samanlaisia tuloksia muutamaa kuukautta myöhemmin vuonna 1852 Annales de chimie et physique -lehdessä.lähde tarkemmin?
Johann Heinrich Lambert (1728–1777)
Gunnar Berge

| Gunnar Berge |
| --- | --- |
 Berge vuonna 2010.
Norjan kunta- ja työministeri
 Brundtlandin III hallitus 4. syyskuuta 1992 – 25. lokakuuta 1996  
Edeltäjä:  Kjell Borgen
Seuraaja:  Kjell Opseth
Norjan valtiovarainministeri
 Brundtlandin II hallitus 9. toukokuuta 1986 – 16. lokakuuta 1989  
Edeltäjä:  Arne Skauge
Seuraaja:  Arne Skauge
Suurkäräjäedustaja
 Rogalandin vaalipiiri 1969–1993  
Norjan Nobel-komitean puheenjohtaja
 2000–2002  
Edeltäjä:  Francis Sejersted
Seuraaja:  Ole Danbolt Mjøs
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. elokuuta 1940 (ikä 84) Etne, Norja
Tiedot
Puolue:  Työväenpuolue
Gunnar Berge (s. 29. elokuuta 1940 Etne) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän on istunut suurkäräjillä vuosina 1969–1993 ja toiminut Norjan valtiovarainministerinä 1986–1989 sekä kunta- ja työministerinä 1992–1996. Vuosina 2000–2002 hän oli Norjan Nobel-komitean puheenjohtaja.
Teokset

Til Kongen med fagbrev. Aschehoug, 2011. ISBN 9788203292545
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gunnar Berge Wikimedia Commonsissa
Gunnar Berge Norjan suurkäräjien verkkosivuilla (norjaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat
Jeff Beck

| Jeff Beck |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1944
Kuollut: 10. tammikuuta 2023 (78 vuotta)
Ammatti:  kitaristi
Muusikko
Taiteilijanimi:  Jeff, JB
Aktiivisena:  1965–2022
Tyylilajit:  rock, instrumentaalimusiikki, blues-rock, fuusiojazz, hard rock, progressiivinen rock
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  The Yardbirds  The Jeff Beck Group  Beck, Bogert & Appice  sooloura
Levy-yhtiöt:  EMI, Atco Records ja Epic Records 
Aiheesta muualla
www.jeffbeck.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jeff (Geoffrey Arnold) Beck (24. kesäkuuta 1944 Wallington, Surrey – 10. tammikuuta 2023) oli brittiläinen rockia ja fuusiojazzia esittävä merkittävä sähkökitaristi. Beck soitti useissa 1960-luvun merkittävissä brittiyhtyeissä.
Jeff Beckin ura > Uran alkuvaihe

Geoffrey Arnold Beck syntyi Wallingtonissa. Useiden 1960-luvun alun rockmuusikoiden tapaan hän aloitti uransa soittamalla muusikoiden tapaamisissa. Vuonna 1965 Beck liittyi The Yardbirds -nimiseen menestyvään yhtyeeseen, jonka aikaisempi soolokitaristi Eric Clapton oli lähtenyt John Mayall´s Bluesbreakersiin. Häntä suositteli yhtyeeseen tähän aikaan studiokitaristina toiminut Jimmy Page, jota yhtye aluksi pyysi kitaristiksi.
The Yardbirds levytti suurimmat hittinsä niiden 18 kuukauden aikana, jotka Beck oli yhtyeen jäsen. Suosion myötä Beck oli tuonaikaisen teinityttöjen lehden RAVE:n kansikuvassa.
Vuonna 1966 Beck jakoi soolokitaristin roolin Jimmy Pagen kanssa. Heikko terveys rasitti Beckiä kiertueilla ja lopulta hän erosi lyhyen ajan kuluttua Pagen liittymisestä. Tämän ajan ainoaksi levytykseksi jäi single "Over Under Sideways Down". Kokoonpano esiintyi klubikohtauksessa Michelangelo Antonionin 1966 valmistuneessa elokuvassa Blow-Up –erään suudelman jälkeen.
The Yardbirdsistä eroamisensa jälkeen Beck teki soolosinglen "Hi Ho Silver Lining/Beck's Bolero", jossa Beck laulaa a-puolen itse. Instrumentaalikappaleessa "Bolero" häntä säestivät Jimmy Page ja The Who -yhtyeen rumpali Keith Moon, basisti/kosketinsoittaja John Paul Jones sekä pianisti Nicky Hopkins.
Jeff Beckin ura > Heavy metal -pioneeri

Vuonna 1967 Beck perusti yhtyeen The Jeff Beck Group, jossa hän oli itse soolokitaristi, Rod Stewart laulusolisti ja Ron Wood basisti. Rumpalina oli aluksi Paul Cook jota seurasi Aynsley Dunbar. Hänen tilalleen tuli Mick Waller. Heistä Waller soitti albumeilla. Myöhemmin mukaan tuli vielä pianisti Nicky Hopkins. 
Singlellä "Tallyman/Rock My Plimsoul" rumpalina oli Dunbar.
Tämä single sekä seuraava "Love is Blue/I've Been Drinkin'" oli jaettu siten, että b-puoli esitteli varsinaisesti Jeff Beck Groupin musiikkia a-puolen ollessa kaupallisempaa musiikkia.
Yhtye teki kaksi varhaista bluespohjaista heavy metal -tyyliä ennakoivaa levyä, jotka olivat Truth vuonna 1968 ja Cosa Nostra Beck-Ola seuraavana vuonna.
Kokoonpano teki vielä Donovanin kanssa singlen "Goo Goo Barabajagal (Love is Hot)", joka saavutti Isossa-Britanniassa kuudennen ja Yhdysvalloissa 36. sijan.
Sisäisten kitkojen vuoksi Stewart ja Wood jättivät yhtyeen vuonna 1969 ja perustivat The Faces -yhtyeen. Wood liittyi myöhemmin The Rolling Stonesiin. Beckin piti alun perin muodostaa kokoonpano Stewartin, basisti Tim Bogertin ja rumpali Carmine Appicen kanssa, mutta loukkaantuminen auto-onnettomuudessa ja toipumisaika pilasivat suunnitelman.
Toivuttuaan Beck kokosi uuden The Jeff Beck Groupin. Tähän kokoonpanoon kuuluivat muun muassa rumpali Cozy Powell sekä kosketinsoittaja
Max Middleton. Musiikillisesti yhtye siirtyi lähemmäksi fuusiomusiikkia.
The Jeff Beck Groupin toisenkin kokoonpanon hajottua vuonna 1972 Beck muodosti trion nimeltä Beck, Bogert and Appice Carmine Appicen ja Tim Bogertin kanssa heidän Cactus-yhtyeensä hajottua. Tämäkään yhtye ei saavuttanut merkittävää menestystä ja hajosi pian, vaikka se sai pienen hitin Stevie Wonderin "Superstition"-kappaleen versiollaan. Beck soitti myöhemmin soolokitaraa Wonderin Talking Book -levyllä.
Jeff Beckin ura > Instrumentaalimusiikin parissa

Vuonna 1975 Beck teki jazzhenkisen instrumentaalilevyn Blow by Blow, joka odottamattomasti sai positiivista palautetta ja saavutti 4. sijan Yhdysvaltojen listoilla. Tällä albumilla Beck teki tunnetuksi Talk box -efektilaitteen. Albumin suunnitteluvaiheessa hänelle tarjottiin The Rolling Stonesista eronneen Mick Taylorin paikkaa yhtyeen soolokitaristina. Koesoiton järjestely oli sekava, eivätkä yhtyeen jäsenet olleet kertaakaan yhtäaikaa paikalla. Toisaalta Beck halusi tehdä oman albuminsa jo varatun tuottaja George Martinin kanssa. Päätös pysyä The Rolling Stonesin ulkopuolella ei kuitenkaan ollut helppo.
Blow by Blow'ta seurasi yhteistyö kosketinsoittaja Jan Hammerin ja rumpali Narada Michael Waldenin kanssa albumilla Wired 1976. Tämäkin albumi oli arvostelumenestys.
Jeff Beck levytti 1980- ja 1990-luvuilla vain satunnaisesti: tuotantoa olivat Flash 1985, (mukana Rod Stewart ja Jan Hammer), Guitar Shop 1989, Crazy Legs 1993, Who Else 1999 ja You Had It Coming 2001. Jeff Beck sai kolmannen Grammynsa parhaasta rockinstrumentaalista kappaleesta "Dirty Mind" levyltä You Had It Coming. Vuoden 2003 levyllä Jeff kahden viimeisimmän albumin uusi sähkökitaratyyli jatkui hallitsevana. Kappale "Plan B" tältä levyltä toi neljännen Grammyn jälleen parhaasta rockinstrumentaaliesityksestä.
Beck kuoli 10. tammikuuta 2023 aivokalvontulehdukseen.
Merkitys rockmusiikille

Jeff Beck oli yksi ensimmäisistä 1960-luvulla sähköistä säröä kokeilleista kitaristeista, erityisesti The Yardbirdsin levyllä Roger the Engineer vuodelta 1966 ja singlekappaleen ”Heart full of Soul” introssa. Singlekappaleella ”Still I’m Sad” hän käyttää äänenvoimakkuuden muuntelua kitaran soinnin muuntamiseksi niin sanottuun viulusoundiin.
Hän määritteli sähkökitaran soinnin ja kitaristien roolin rockmusiikissa uudelleen. Hän ennakoi Cream-yhtyeen aikaisen Eric Claptonin mutta varsinkin Jimi Hendrixin myötä tullutta kitaristien tähtiasemaa ja show-elementtejä ja yleisemmin vakavampaa suhtautumista muusikoihin taiteilijoina.
Beck oli ensimmäisiä jotka varsinaisesti hyödynsivät kitaran efektejä kuten säröpedaali ja feedback. Lavalla hän saattoi soittaa käyttäen vain otelaudan kättä toinen käsi selän tai niskan takana.
Beckin työ The Yardbirdsissä ja The Jeff Beck Groupin albumilla Truth 1968 uursivat uraa erityisesti bluespohjaiselle heavy metalille, joka kehittyi varsinaisesti 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa.lähde?
Beckin ongelmana oli ailahteleva johtajuus kokoonpanoissaan. Tämän on katsottu estäneen ensimmäisen Jeff Beck Groupin suuren läpimurron, vaikka sen työ osaltaan raivasi tietä uudelle musiikkityylille.lähde tarkemmin?kenen mukaan?
Nykyisin Seymour Duncan valmistaa Jeff Beck -kitaramikrofonia, jota pidetään erityisesti rock- ja metallimusiikille sopivana.
Diskografia

Truth (1968)
Beck-Ola (Cosa Nostra) (1969)
Rough and Ready (1971)
Jeff Beck Group (1972)
Beck Bogert Appice (1973)
Live in Japan (1974 - Japan only)
Blow by Blow (1975)
Wired (1976)
Jeff Beck with The Jan Hammer Group Live (1977)
There and Back (1980)
Flash (1985)
Jeff Beck's Guitar Shop (1989)
Beckology (1991 anthology)
Frankie's House (1992)
Crazy Legs (1993)
Who Else! (1999)
You Had It Coming (2001)
Jeff (2003)
Emotion & Commotion (2010)
Loud Hailer (2016)
18 (2022) (Johnny Deppin kanssa)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jeff Beck official homepage (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Jeff Beck Music (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
cricketsoda.com (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef
Berdytšiv

| Berdytšiv (Берди́чів) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Žytomyrin alueen sijainti, alla kaupungin sijainti
 Berdytšiv
 Koordinaatit: 49.89287°N, 28.59123°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Žytomyrin alue
Piiri:  Berdytšivin piiri
Väkiluku (2001):  87 575
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  13300–13318
 
 berdychiv.com.ua/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Berdytšiv (ukr. Берди́чів) on keskikokoinen kaupunki pohjoisen Ukrainan Žytomyrin alueella.
Kaupunki on asukasluvultaan toiseksi suurin kaupunki maakunnassaan. Se on heinäkuusta 2020 ollut osa Berdytšivin piiriä. Vuonna 2001 Berdytšivin asukasluku oli 87 575.