stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pissis
Pissismuoti

Pissiksiksi on sanottu 12–17-vuotiaita tyttöjä, jotka ovat arvostelevia ja muotitietoisia kuluttajia. Pissismuodin ulkoisiin tuntomerkkeihin kuuluvat vahva meikki, laitetut hiukset, kireät merkkifarkut ja muut merkkivaatteet. Pissiksen stereotypiassa tunnusomaista on runsas kevyen alkoholin (yleensä makean siiderin) juominen ja humalassa itkeminen.
Nanna Aito-Ihkulan vuonna 2007 ilmestyneessä Pissismin vaaleanpunaisessa kirjassa on annettu ohjeita, joiden mukaan pissiksen tulee käyttäytyä. Tärkeimmiksi pissiksen ominaisuuksiksi hän nostaa ulkonäön, kielen, tavat ja asenteen. Lisäksi pissiksen tulee käyttää puhuessaan jatkuvasti vittu-sanaa ja heittää väliin ”ihqdaa” (kirjoitusmuoto ihQ d44). Keskeistä on myös ”angstinen” asenne jokaiseen asiaan. Pissisten ihanteeksi Aito-Ihkula nostaa yhdysvaltalaisen laulajan, näyttelijän ja mallin Paris Hiltonin. Aito-Ihkulan mukaan parasta pissismissä on se, että voi hyvällä omallatunnolla irrottautua arjesta ja tehdä ”greizejä” juttuja.
Tulkintoja

Naistutkija Sari Näreen mukaan pissikset pyrkivät pukeutumisellaan ja käyttäytymisellään korostamaan aikuismaisia piirteitään äärimmäisyyksiin asti ja vielä sen ylikin. Pissismiksi kutsuttua ilmiötä on pidetty myös tyttöjen omana campina, ja Näreen mukaan siinä on kyse tyttöjen itseironiasta ja suojautumiskeinosta. Näreen ja tyttökulttuureja tutkineen Jaana Lähteenmaan mukaan buumin alussa kyseessä oli mahdollisesti halu miellyttää poikia ja esittää ihanteiden mukaista seksikästä naista, esimerkiksi Pamela Andersonia. He esimerkiksi käyttävät paljastavia paitoja sekä lyhyitä hameita. Tutkijat ovat nähneet ilmiössä myös tahallista ärsyttämistä sekä kapinointia, ja Näre pitää myönteisenä sitä, että sorretut tytöt ryhtyvät itse karnevalisoimaan omaa asemaansa.
Muodin tyylikkäänä kokevat pitävät pissistä haukkumasanana. Jaana Lähteenmaan mukaan sanan ”pissis” käyttö haukkumasanana kertoo myös nuorten alkoholikulttuurin muutoksesta ja siitä, että alkoholia käyttäviin tyttöihin on alettu kohdistaa halveksuntaa.
Musiikissa

Oululainen tyttöduo Lissut levytti vuonna 2007 kappaleen ”Pissikset”, joka on julkaistu samannimisenä singlenä sekä heidän esikoisalbumillaan Lissut vuodelta 2008.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Pissiksillä on aina hauskempaa
Pitäjänneuvos

Pitäjänneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 8. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 6 200 euroa tai 1 550 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1960. Vuosien 1918–2013 aikana pitäjänneuvoksen arvonimi on myönnetty 363 henkilölle.  Pitäjänneuvoksen arvonimen haltijana voi samassa kunnassa olla vain yksi henkilö kerrallaan.
Pitäjänyhdistys

Pitäjänyhdistys oli Ruotsissa ja Suomessa käytössä ollut järjestely palovahinkojen korvaamiseksi vahingon kärsijöille. Ruotsin 1765–1766 valtiopäivät antoi luvan niiden perustamiseen ja kuningaskin suostui menettelyyn. Uutta tässä pitäjittäisessä järjestelyssä oli se, että yhdistykset keräsivät vakuutusmaksuja ja myönsivät pienehköjä lainoja keräämistään rahastoista. Yhdistyksiin liittyneet saivat myös vapautuksen pakollisesta kihlakunnan paloapujärjestelmästä, jossa avun antaminen oli kihlakunnan jäsenten velvollisuus. Palovakuutusten alkumuotojen korvausten ohella valtio antoi usein palovahingon jälkeen verohelpotuksia ja vahingonkärsineiden lähteminen kerjuulle oli varsin yleinen tapa.
Jorma Keino

Jorma Keino (6. lokakuuta 1924 Hämeenlinna – 19. huhtikuuta 2015 Kauniainen) oli suomalainen järjestöjohtaja, joka teki pitkän uran suomalaisen metsäteollisuuden myyntiorganisaatioiden Finncellin ja Finnpapin johdossa.
Jorma Keino opiskeli diplomi-insinööriksi ja työskenteli 1950-luvun alkupuolella Suomen Lontoon-suurlähetystön kaupallisena attaseana ja sitten metalliteollisuuden vientiosuuskunta Metexin myyntitehtävissä Brasiliassa. Vuonna 1955 hän siirtyi selluntuottajien Finncelliin, jossa hän työskenteli useissa tehtävissä, viimeksi toimitusjohtajana vuoteen 1973. Hän siirtyi sitten toimitusjohtajaksi suomalaisten paperitehtaiden myyntiyhdistykseen Finnpapiin, jossa hän jatkoi vuoden 1983 jälkeen vielä johtokunnan puheenjohtajana kunnes jäi eläkkeelle 1987.
Keino toimi lisäksi puheenjohtajana Suomalais-englantilaisessa kauppayhdistyksessä 1979–1989 ja Suomalais-japanilaisessa kauppakamarissa 1984–1988. Hän oli aktiivisesti mukana vapaaehtoisessa maanpuolustustyössä, muun muassa Tykkimiehet ry:n puheenjohtajana 1999–2000.
Pispala

Pispalanharju Pyhäjärven jäältä.
Pispala on kahden kaupunginosan muodostama alue Tampereella noin 2,5 km keskustasta länteen. Se muodostuu Ylä-Pispalan ja Ala-Pispalan kaupunginosista. Se sijaitsee Pispalanharjulla, Suomen korkeimmalla soraharjulla, enimmäkseen etelärinteessä. Alueelle ominaista on jyrkkään rinteeseen sovitettu rakentamistapa. Pispalan suojelua on edistänyt muun muassa Kurpitsaliike, joka pitää hallussaan Kurpitsataloksi nimettyä kiinteistöä Tahmelan rannassa.
Pispalan ohi lähellä Näsijärven rantaa kulkevat Paasikiventie, joka on osa Raumalle johtavaa valtatietä 12, sekä Tampereen–Porin rautatie, josta lännempänä haarautuu myös Parkanon rata. Pispalan pääkatu on Pispalan valtatie, joka nimensä mukaisesti oli osa valtateitä 3, 9, 11 ja 12 ennen uusien tieosuuksien valmistumista.
Pispalassa toimii Pispalan koulu, jossa opiskelevat peruskoulun luokat 1.–6. Koulu sijaitsee harjun korkeimman kohdan tuntumassa. Kaupunginosassa sijaitsevat Lauri Viita -museo, vaihtoehtomusiikkia esittävä Vastavirta-klubi, Pispalan Pulteri, nykytaiteen keskus Hirvitalo ja muistomerkki ”Betonimylläri”. Pispalan maamerkkinä toimii Haulitorni.
Pispalassa sijaitsee myös Suomen vanhin edelleen toimiva yleinen sauna, vuonna 1906 toimintansa aloittanut Rajaportin sauna. Saunan omistaa Tampereen kaupunki ja sen toiminnasta vastaa Pispalan saunayhdistys ry. Rajaportin saunan lisäksi Pispalan alueella on ollut kaikkiaan liki kymmenen yleistä saunaa, joista kaksi viimeistä, Sirenin sauna (kirkkoa vastapäätä) ja Harjun sauna (Sallin vaarin sauna), joka oli aikoinaan tunnettu yrttikylvyistään, olivat toiminnassa 1980-luvulle saakka.
Pispala tunnetaan myös useista portaistaan. Tunnetuimmat ovat Pispalan portaat, jotka nousevat Tahmelasta Hirvikadulta ylös Pispalanharjulle. Portaiden ylösjuoksu on suosittu aktiviteetti urheilijoiden ja kuntoilijoiden keskuudessa.
Vuonna 1929 perustettu Ahjolan kansalaisopisto sijaitsee Pispalassa.
Pispalassa toimii vuonna 1969 perustettu kotiseutuyhdistys Pispalan Moreeni ry, jonka omistuksessa on Ahjolan naapurissa sijaitseva vanha haulitehdas.
Pispala kulttuurissa

Eräs kuuluisimmista Pispalaa kuvaavista kaunokirjallisista teoksista on Lauri Viidan romaani Moreeni. Myös F. E. Sillanpää on sijoittanut pienoisromaaninsa Hiltu ja Ragnar – jota kirjailija itse piti parhaana teoksenaan – tapahtumat Pispalaan. Niin ikään Hannu Salaman teos Siinä näkijä missä tekijä sijoittuu suurelta osin Pispalaan.
Myös useat muusikot ovat tehneet Pispala-aiheisia kappaleita. Tällaisia ovat esimerkiksi Tapio Rautavaaran Oli Pispalan mäellä tölli (1966) ja Pispalan poikia ollaan (1966), Joose Keskitalon Pispalan tyttö (2008), Lassi Valtosen Pispala (2011), Popedan Jäin täryjyrän alle Pispalassa (1990), sekä SMC Lähiörottien Vastavirta (2012). Iskelmälaulaja Eino Valtanen julkaisi vuonna 1981 albumin Kulta Pispalasta, jolla on samanniminen kappale. Tunnetun brittiläisen yhtyeen The Human League musiikkivideo Night People (2011) on kuvattu osittain Pispalassa.
Elokuvista Mika Kaurismäen Klaani (1984) on kuvattu osittain Pispalassa.
Kirjallisuutta

Harjula, Kristiina: Unelma Pispalasta. Tampereen kaupunginosat -julkaisusarja 1. Tampere: Pispalan asukasyhdistys ja Tampereen kaupunki 1992. ISBN 951-9430-65-2.
Järvinen, Toivo – Sinisalo, Uuno: Ainutlaatuinen Pispala. Muistelmia ja kuvauksia Pispalasta ja sen asukkaista. Tampere: Pispalan Moreeni 1973. ISBN 951-9080-08-2.
Koivisto, Tuomo: Työläisurheilija. Asser Koivisto – Urheilija ja järjestömies 1915–1985. Tampere: Tuomo Koivisto 2002. ISBN 952-91-4570-5.
Riekkola, Juhani – Helenius, Kyllikki: Pispala. Pispalan Moreeni r.y.:n julkaisuja 2. Tampere: Pispalan Moreeni 1976. ISBN 951-9080-15-5.
Koivisto, Tuomo: Monen lajin taitajat.Tahmelan Vesa 1919-2012. Tahmelan Vesa 2016
Aiheesta muualla

Pispalan portaat Pispalan kaupunginosan verkkosivut
Pispalan liitos Koskesta voimaa -verkkojulkaisu
Lauri Viita -kulttuuriraitti
Ylen Elävä arkisto: Arvo Ahlroosin tv-dokumentti Nousu Pispalaan vuodelta 1965, pääosassa kirjailija Lauri Viita
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue: Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue: Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue: Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue: Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue: Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue: Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita: Taraste
Rajaportin sauna.
Kehtolaulu

William-Adolphe Bouguereau, Kehtolaulu, 1875.
Kehtolaulu eli tuutulaulu on lapsen nukutuslaulu  eli rauhoittava laulu, jota lauletaan yleensä lapsille nukutettaessa. Sen tarkoituksena on auttaa lapsia rauhoittumaan ja nukahtamaan.  Perinteisille kehtolauluille on yhteistä suppea sävelala, motiivien ja fraasien toisto sekä pehmeä laulutapa. Esittäjän täytyy esittää kappale rauhoittavalla ja unettavalla äänellä, jopa yksitoikkoisen ”kehtolaulumaisesti”.
Suomalaisiin perinnearkistoihin on tallennettuna yli tuhat erilaista kehtolaulua. Runolauluperinne eli niissä pisimpään.  Perinteisiä suomalaisia kehtolauluja ovat muun muassa Aa tuuti lasta, Nuku, nuku nurmilintu ja Tuu tuu tupakkarulla. Kansainvälisesti tunnettu kehtolaulu on Brahmsin kehtolaulu (Levon hetki nyt lyö, saks. Guten Abend, Gut' Nacht).
Kirjallisuutta

Asplund, Anneli & Forstadius, Annukka (toim.): Unilintu: Sata suomalaista kehtolaulua.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1989.  ISBN 951-717-549-3
Järvenpää, Leena (toim.): Aa tuuti lasta: Unilauluja lapsille.  (Kuvittanut Virpi Penna)  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4670-2
Kaasinen, Sari: Nuku, nuku lapseni: Kehtolauluja ja hyräilyhetkiä.  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 978-951-607-769-0
Kekkonen, Reijo (toim.): Wiegenlieder aus aller Welt: Kehtolauluja kaikkialta maailmasta. Stuttgart: Reclam, 2013 ISBN 978-3-15-010921-2
Kekkonen, Reijo (toim.): Lullabies of the world: Kehtolauluja kaikkialta maailmasta. Stuttgart: Carus-Verlag, 2013 ISBN 978-3-89948-194-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Kehtolauluja on Wikiaineistossa
Kehtolaulu-materiaalipaketti (Arkistoitu – Internet Archive). Kulttuuriosuuskunta Uulu.
Pirttikylä

| Pirttikylä Pörtom> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Närpiö ja Maalahti |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°42′45″N, 021°36′51″E
Lääni:  Vaasan lääni
Maakunta:  Pohjanmaan maakunta
Kuntanumero:  605
Hallinnollinen keskus:  Pirttikylä
Perustettu:  
– emäpitäjä:  Närpiö
Liitetty:  1973
– kuntiin:  Närpiö
Pinta-ala:   km²   (1.1.1972)
– maa:  220,3 km²
Väkiluku:  1 783   (31.12.1972)
– väestötiheys:  8,17 as./km²
Pirttikylä (ruots. Pörtom) on Pohjanmaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Pirttikylän kunta liitettiin 1973 Närpiöön, ja sen pohjoisosa liitettiin Maalahteen 1975. Kylässä on Pirttikylän puukirkko vuodelta 1783. Sen on suunnitellut J. Elfström. Pirttikylän kotiseutumuseo jakautuu kolmeen osaan, Ahlholman kartanoon, Småttgårdeniin ja taiteilija Viktor Dalbon kotiin ja ateljeehen.
Pirttikylän naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Jurva, Korsnäs, Maalahti, Petolahti, Teuva ja Ylimarkku. Kunnan vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1963.
Pirttikylän kunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen: vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 92,7 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Maantiede

Pirttikylä sijaitsee Pohjanmaan maakunnan eteläosassa. Tärkein vesistö on Närpiönjoki, joka alkaa Närvijokena entisen Jurvan (nykyisin osa Kurikkaa) puolelta. Jokilaakson viljavalla savikkopohjalla, noin 25–30 metrin korkeudella merenpinnasta, leviävät tasaiset peltolakeudet. Kirkonkylän kohdalla joki tekee jyrkän polvekkeen ja kääntyy virtaamaan etelälounaaseen. Asutus seuraa jokea miltei katkeamattomana nauhana. Korkeimmat maastonkohdat ovat etelässä entisen Ylimarkun kunnan rajan tuntumassa, jossa on laajahko yli 50 metrin korkeudelle merenpinnasta ulottuva alue. Entisen kunnan pohjois- ja koillisosassa on laajahkoja soita.
Liikenne

Pirttikylän kautta kulkee valtatie 8, jota pitkin on matkaa Vaasaan vajaat 50 kilometriä ja Poriin runsaat 140 kilometriä. Närpiön keskustaajamaan on Pirttikylän kirkonkylästä noin 30 kilometriä.
Historia

Pirttikylä on aikoinaan kuulunut kappelina Närpiöön. Se sai oman kirkon 1696 ja papin 1702 ja erotettiin omaksi kirkkoherrakunnaksi 1859.
Pirttikylässä toimi Bergan lasitehdas vuosina 1796–1883.
Pirttikylän pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla klimppisoppa.
Kyliä

Ahlholm, Berga (Bruksbacken), Brännskogen, Dalbacken, Elgmossa, Hag, Högbacka, Korpbäcken, Laplom, Mattlars, Nordbäck, Norrback, Nuolijärvi (Nojärv), Pilkbacken, Piparsidan, Pirttikylän kirkonkylä (Pörtom kyrkoby), Pörtbäcken, Sarne, Sidbäck, Sommarback, Stubbhagen, Svarvarbacken, Södrabyn, Taali (Johannesdal), Velkmossen, Västerskogen, Östrabyn
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Pirttikylässä oli kaksi taajamaa: kirkonkylä (440 asukasta) ja Närvijoki (yhteensä 548 asukasta, joista 28 Pirttikylän puolella). Närvijoen taajama sijaitsi pääosin Jurvan puolella.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Pirttikylän väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Pirttikylän väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 3 005 | 3 005 |
| 1890 | 1890 |    | 3 261 | 3 261 |
| 1900 | 1900 |    | 3 308 | 3 308 |
| 1910 | 1910 |    | 2 555 | 2 555 |
| 1920 | 1920 |    | 2 573 | 2 573 |
| 1930 | 1930 |    | 2 515 | 2 515 |
| 1940 | 1940 |    | 2 471 | 2 471 |
| 1950 | 1950 |    | 2 488 | 2 488 |
| 1960 | 1960 |    | 2 255 | 2 255 |
| 1970 | 1970 |    | 1 799 | 1 799 |
Lähde: Tilastokeskus.
Aappo Pirilä

Aappo Pirilä (25. helmikuuta 1890 Kempele – 27. joulukuuta 1980 Turku) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Isak Pirilä ja Maria Aleksandra Bohm: Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1913 Stella Elisabet Hekanahon kanssa, josta hän erosi vuonna 1942 ja avioitui uudelleen vuonna 1948 kansakoulunopettaja Helmi Irene Jutilan kanssa.
Opinnot

Hän kävi viisi luokkaa Oulun klassillista lyseota ja suoritti kahdeksannen luokan yksityisesti Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1925. Hän suoritti Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1927–1929 ja upseerien talvikoulutuskurssin Utissa vuonna 1931.
Jääkäriaika

Tämä kempeleläinen maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 9. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti vuonna 1917 Polangenissa järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet komennettiin 2. komppanianpäälliköksi 28. huhtikuuta alkaen. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pirilä palveli sisällissodan jälkeen edelleen komppanianpäällikkönä 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Savon jääkärirykmentti 3 sen jälkeen Uudenmaan rykmentti. Hänet siirrettiin Uudenmaan rykmentistä 15. kesäkuuta 1923 alkaen Suomen valkoisen kaartin Lapuan pataljoonan 7. komppaniaan ja 16. lokakuuta 1923 alkaen pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Suomen valkoisesta kaartista hänet komennettiin 14. tammikuuta 1925 ja lopulta siirrettiin 24. heinäkuuta 1925 alkaen Hyökkäysvaunupataljoonaan, jossa hän toimi 2. komppanian päällikkönä ja pataljoonan komentajan viransijaisena. Hyökkäysvaunupataljoonan muututtua Erilliseksi hyökkäysvaunukomppaniaksi l. toukokuuta 1927 Pirilä nimitettiin sen päälliköksi. Erillisestä hyökkäysvaunukomppaniasta hänet siirrettiin 26. tammikuuta 1928 alkaen Porin rykmenttiin, jossa hän toimi aliupseerikoulunjohtajana ja 29. joulukuuta 1930 alkaen I pataljoonan komentajana. Porin rykmentistä hänet siirrettiin 1. joulukuuta 1931 komentajaksi Uudenmaan rykmentin I pataljoonaan, josta hänet siirrettiin edelleen komentajaksi 1. heinäkuuta 1933 alkaen Suomen valkoisen kaartin Lapuan pataljoonaan. Hänet siirrettiin 19. joulukuuta 1934 alkaen Keski-Suomen rykmenttiin, mutta siirrosta huolimatta hän työskenteli komennettuna entisessä tehtävässään Suomen valkoisessa kaartissa aina 6. elokuuta 1935 saakka, jolloin hänet nimitettiin Porin rykmentin II pataljoonan komentajaksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1938 saakka, jolloin hänet nimitettiin Porin Sotilaspiirin päälliköksi ollen tehtävässä talvisotaan saakka. Edellä mainittujen tehtävien ohella Pirilä toimi Santahaminan komendanttina 1. joulukuuta 1931 – 1. syyskuuta 1934 ja Helsingin varuskunnan komendanttina 16. kesäkuuta – 14. heinäkuuta sekä 28. elokuuta – 10. syyskuuta 1934 väliset ajat.
Talvi- ja jatkosota sekä sotien jälkeinen aika

Pirilä osallistui talvisotaan komentajana Jalkaväkirykmentti 18:ssa ja osallistui taisteluihin Summassa. Myöhemmin hän oli II Armeijakunnan käytössä. Välirauhan aikana Pirilä toimi päällikkönä Jalkaväenkoulutuskeskus 5:ssä ja komentajana Jalkaväkirykmentti 40:ssä sekä 12. Prikaatin komentajan apulaisena. Myöhemmin välirauhan aikana hän toimi Satakunnan sotilasläänin komentajan apulaisena. Jatkosodan puhjettua hänet nimitettiin Satakunnan sotilasläänin komentajaksi ja oli tehtävässä koko sodan ajan. Sodan jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi Vakuutusyhtiö Salaman palvelukseen, josta hän siirtyi Vakuutusyhtiö Suomen palvelukseen vuonna 1950 ja oli tehtävässä vuoteen 1952 saakka.
Luottamustoimet

Pirilä toimi Hyökkäysvaunupataljoonan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1926 ja Uudenmaan rykmentin kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1933 sekä 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1935. Lisäksi hän toimi Kempeleen nuorisoseuran johtokunnan jäsenenä vuosina 1911–1914 ja  maamiesseuran johtokunnan jäsenenä vuosina 1912–1915 sekä Kempeleen-Salon osuusmeijerin hallinnon jäsenenä vuonna 1914 ja tilien tarkastajana vuonna 1915. Kempeleen-Salon osuuskaupan hallinnon jäsenenä hän toimi vuonna 1915 ja Malmin kunnan Santahaminan kansakoulun johtokunnan jäsenenä ja varapuheenjohtajana vuosina 1932–1933 ja puheenjohtajana vuonna 1934.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921  Majuri 6. joulukuuta 1925  Everstiluutnantti 19. joulukuuta 1934 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Saksan kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Pistesiipi

| Pistesiipi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Keltasiivet Lithosiinae
Suku::  Pelosia
Laji::  muscerda
Kaksiosainen nimi
 Pelosia muscerda  Hufnagel, 1767 
Katso myös
   Pistesiipi Wikispeciesissä   Pistesiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pistesiipi (Pelosia muscerda) on hoikka, siilikkäisiin kuuluva perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Kapeasiipinen, harmaa perhoslaji. Etusiivet ovat lähes tasaisen vaaleanharmaat, etureunasta usein hieman vaaleammat, pituuteensa nähden kapeat ja kärjestään lähes suorat. Siiven keskivaiheilla on kolmesta neljään mustan pisteen muodostama rivi siiven etureunasta kohti siiven takareunan kärkeä. Lisäksi lähempänä siiven tyveä ja takareunaa on vinottain kaksi mustaa pistettä. Takasiivet ovat harmaanvalkoiset, etureunastaan vähän tummemmat. Lepäävä perhonen pitää siipiään vaakatasossa osittain päällekkäin, mikä antaa sille lähes suorakaiteen muodon. Siipiväli on koiraalla 23–27 mm ja naaraalla 24–32 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjasta Keski- ja Pohjois-Euroopan poikki itään aina Japaniin saakka. Suomessa laji on eteläinen tulokas, joka tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 1927. Havainnot painottuvat nykyäänkin etelärannikon tuntumaan, mutta hajanaisia löytöjä on suunnilleen Pori–Joensuu-linjalle saakka. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun puolivälistä elokuun puoleenväliin.
Elinympäristö ja elintavat

Pistesiipi elää kosteissa lehtimetsissä usein lähellä rantaa ja saattaa sopivalla paikalla olla runsaslukuinen. Perhosilla on myös taipumusta vaellella etsien uusia elinpaikkoja. Perhoset aloittavat lentonsa hämärän laskeutuessa ja jatkavat pimeän aikaan. Molemmat sukupuolet tulevat hyvin valolle sekä syömään makealla nesteellä kostutetulle syötille.
Naaras munii munat ryhmiksi puiden jäkäläisille oksille tai rungolle. Munat kuoriutuvat paria viikkoa myöhemmin ja toukat kasvavat hitaasti ennen talvehtimistaan kuorenraoissa. Toukat ovat yöaktiivisia ja viettävät piilottelevaa elämää oleskellen päivät puunkoloissa tai vastaavissa paikoissa. Siksi toukkia tapaa luonnossa harvoin. Ne ovat täysikasvuisia touko-kesäkuun vaihteessa ja koteloituvat toukkakarvoilla suojettuun kotelokoppaan kaarnankoloon tai jäkäläkasvuston alle. Kotelovaihe kestää 3–4 viikkoa.
Ravintokasvi

Toukka syö puiden oksilla kasvavia viherleviä ja jäkäliä. Kasvatuksessa se kelpuuttaa myös kuihtuneet kasvinlehdet, mutta niiden kuulumisesta ruokavalioon luonnossa ei ole tietoa.