stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Glyyfi

Glyyfejä a-kirjaimen gemenasta.
Glyyfi (kreikan sanasta γλύφη, glyfē 'kaiverrus') on kirjoitusmerkin esitysmuoto.
Esimerkiksi arabin kirjaimistossa jokaisella merkillä on erilainen muoto riippuen siitä, esiintyykö merkki sanan alussa, keskellä, lopussa tai yksinään. Nämä eri esitysmuodot ovat saman kirjaimen glyyfejä.
Erilaisia glyyfejä Unicode-kirjoitusmerkille LATIN SMALL LETTER A (U+0061):  a\quad {\mbox{a}}\quad {\boldsymbol {\alpha }}\quad {\mathfrak {a}}. Joukko glyyfejä muodostaa fontin. Glyyfi voi myös koostua useamman merkin ligatuurista, jos merkit ladotaan yhteen, esimerkiksi ligatuuri ffi muodostaa Unicodessa vain yhden glyyfin ﬃ (U+64259).
Suhtautuminen glyyfeihin tietotekniikassa vaihtelee. Latinalaisen kirjaimiston glyyfeille, kuten ﬁ- ja ﬃ-ligatuureille on perinteisesti varattu oma merkkipaikkansa merkistöstä, sen sijaan arabian kirjainten eri esitysmuodoille ei ole. Jos tamililaisessa kirjaimistossa halutaan kirjoittaa ṭu-tavu, on kirjoitettava ட-kirjain ja siihen yhdistyvä vokaalimerkki U+0BC1, jolloin muodostuu glyyfi டு. Länsimaisen tietotekniikan kannalta டு ei ole kirjain, jolle olisi varattu oma merkkipaikkansa (Unicode codepoint), vaan ட-kirjaimen esitysmuoto eli glyyfi.
Vehnäjauho
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vehnäjauho Wikimedia Commonsissa
Vili ja kissojen taikalaakso

| Vili ja kissojen taikalaakso> Cats and Peachtopia, 貓與桃花源 |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Gary Wang
Käsikirjoittaja:  Gary Wang
Tuottaja:   Zhou Yu  Ye Yuan 
Säveltäjä:  Haowel Guo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Kiina
Levittäjä:  ADS Service
Ensi-ilta:  2018
Kesto:  87 min.
Alkuperäiskieli:  kiina
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vili ja kissojen taikalaakso (Cats and Peachtopia, perint.: 貓與桃花源; yksink.: 猫与桃花源) on vuonna 2018 julkaistu kiinalainen animaatioelokuva, jonka ohjasi Gary Wang.
Juoni

Nyytti on yksinhuoltajaksi jäänyt kissa-isä, joka viettää leppoisaa elämää kerrostalossa poikansa Vilin kanssa. Vili on villi ja seikkailunhaluinen pentu, joka eräänä päivänä päättää karata asunnosta etsimään kissojen myyttistä taikalaaksoa, Persikkamaata, jossa toivoo kohtaavansa kadonneen äitinsä. Nyytti huomaan poikansa kadonneen ja lähtee hänen peräänsä ystävänsä papukaija Maran kanssa. Löytääkseen Vilin on Nyytin aloitettava Maran kanssa vaarallinen matka halki suurkaupungin katujen.
Varaani (albumi)

| Varaani J>  Karjalainen ja Mustat Lasit |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : vuodenvaihde 85-86
 Studio : Finnvox-studio
 Julkaistu: 3. maaliskuuta 1986   (2007 CD:n digipak-versio)   (2011 remasteroitu CD)
 Formaatti: LP-levy (PÄLP 68)   CD-levy (POKOCD 4)   C-kasetti (POKS 68)
 Tuottaja(t): Olli Haavisto
 Tyylilaji: suomirock, poprock, bluesrock
 Kesto: 37.06
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
 Levymerkki: Poko Rekords
Muut kannet
 Albumin takakansi.
Listasijoitukset
  1. (maaliskuu 1986)
J. Karjalaisen ja Mustien Lasien muut julkaisut
| Doris 1985 | Varaani 1986 | Kookospähkinäkitara 1987 |
Singlet albumilta Varaani
 ”Sekaisin / Skippasi skappadi” Julkaistu: 1986  ”Irmeli / Mä meen” Julkaistu: elokuu 1986
Varaani on J. Karjalainen ja Mustat Lasit -yhtyeen kuudes albumi, joka julkaistiin maaliskuussa 1986. Albumin tunnetuin kappale on levyn päätösraita "Mä meen". Albumin kansitaiteen on suunnitellut Kai Kujasalo.
Albumi julkaistiin 3. maaliskuuta 1986 vinyylilevynä, CD-levynä sekä C-kasettina Poko Rekordsin toimesta. Vuonna 2007 julkaistiin CD-painos digipak-kansilla. Vuonna 2011 albumi julkaistiin remasteroituna CD-painoksena.
Albumi ylitti kulta -ja platinalevyrajat ilmestymisvuonnaan 1986 ja sitä on myyty yhteensä 67 530 kappaletta.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Jukka Karjalainen ja sovittanut Jukka Tuovinen.
| --- | --- |
 A-puoli Varaani – 5.45  Irmeli – 3.25  Bileet vintillä – 3.22  Rock-n-roll mies – 3.07  Skippadi skappadi – 0.48 :  B-puoli Niin monta vuotta – 3.27   Sekaisin – 5.06  Parhaat puoleni – 4.44  Itke itke itke – 4.10  Mä meen – 4.32
Kokoonpano

| --- | --- |
 J. Karjalainen ja Mustat Lasit Mikko Kivikari – piano, urut ja haitari  Jukka Tuovinen – saksofoni ja piano (kappaleessa "Varaani")  Antero Priha – trumpetti  Olli Haavisto – kitara, dobro ja pedal steel -kitara  Pekka Lehti – basso  Janne Haavisto – rummut  J. Karjalainen - kitara, mandoliini, huuliharppu ja laulu :  Muut muusikot Seppo Kantonen – piano (kappaleissa "Skippadi skappadi", "Niin monta vuotta", "Sekaisin" ja "Parhaat puoleni") Tuotanto Risto Hemmi - äänitys ja miksaus  Olli Haavisto - miksaus ja tuotanto  Kai Kujasalo - kannen graafinen suunnittelu  Timo Kirves - valokuvat (sisäpussi)
Gláros (Léros)

| --- | --- |
Sijainti:  36°59′11″N, 26°19′33″E, Léros Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,187 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Gláros (kreik. Γλάρος) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Egeanmeressä Kínaroksen saaren itäpuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,187 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Gláros kuuluu Léroksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Vapaamuurarimuseo

| Vapaamuurarimuseo |
| --- | --- |
Tyyppi:  Museo 
Sijainti:  Helsinki 
Kotisivut:  vapaamuurarit.fi/?id=301&o=Mus... 
Koordinaatit:  60°09′43″N, 24°56′53″E
 fiVapaamuurarimuseo 
  
Vapaamuurarimuseo on Helsingissä toimiva museo, joka kertoo vapaamuurariuden historiasta alkuajoista nykypäivään asti. Painopiste on vuonna 1922 käynnistyneessä suomalaisessa vapaamuurariudessa. Erityishuomiota on omistettu eräille suomalaisen veljeskunnan merkkihenkilöille.
Vapaamuurarien suomalaisia merkkimiehiä

Jean Sibelius oli suomalaisen vapaamuurariuden perustajajäsen ja sävelsi veljeskuntaa varten ainutlaatuisen, oman rituaalimusiikin, joka on käytössä Suomessa, Virossa ja Suomen suurloosin ruotsalaisissa looseissa. Sibeliuksella on oma vitriininsä, ja museosta löytyy myös hänen jäsenanomuksensa.
Risto Ryti on ainoa vapaamuurareihin kuulunut Suomen presidentti. Myös hänellä on oma vitriininsä, jonka erityisharvinaisuus on hänen henkilölehtensä sotasyyllisyysvankeudesta Helsingin keskusvankilasta. Muita museon erikoisuuksia ovat vapaamuurari Hannes Kolehmaisen palkinnot, Sibeliuksen puoltama Eliel Saarisen jäsenanomus ja jalkaväenkenraali Paavo Talvelan vapaamuurarisalkku.
Muuta kokoelmassa

Viron vapaamuurarius on saanut oman vitriininsä, koska Viron itsenäistyttyä uudelleen vapaamuurarius tuli sinne suomalaisessa muodossaan, suomalaisten vapaamuurarien avustuksella.
Vapaamuurarimuseolla on myös kattava kokoelma kaikkien Suomessa toimivien tunnustettujen vapaamuurarijärjestöjen varusteista. Esineistöä täydentävät mm. ulkomaiset varusteet eri maista sekä Suomen suurloosin saamat lahjaesineet.
Vietnamin tasavallan ilmavoimat

| Vietnamin tasavallan ilmavoimat |
| --- | --- |
  Konetunnus 

Valtio:   Etelä-Vietnam
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Rooli:  puolustushaara
Koko:  3 500 (v. 1955) 50 000 (v. 1972)
Vietnamin tasavallan ilmavoimat oli entisen Vietnamin tasavallan eli Etelä-Vietnamin asevoimien puolustushaara. Ilmavoimat perustettiin vuonna 1955 ja se otti osaa Vietnamin sotaan vaihtelevalla menestyksellä.
Historia

Vietnamin tasavallan ilmavoimat perustettiin vuonna 1955 ja se sai ensimmäiset lentokoneensa Ranskalta. Alkuperäiseen kalustoon kuului 28 Grumman F8F Bearcat -hävittäjää, 25 Douglas C-47 Skytrain-kuljetuskonetta ja 60 Cessna O-1 Bird Dog -tiedustelukonetta. Vahvuudeltaan ilmavoimat olivat 3 500 sotilasta. Kolme vuotta myöhemmin Yhdysvalloista saatiin Douglas AD-6 Skyraider -hävittäjäpommittajia ja North American T-28 Trojan -koneita. Ennen vuotta 1964 ilmavoimat olivat kuitenkin kaiken kaikkiaan pienet ja ne menestyivät huonosti Etelä-Vietnamin kansallisen vapautusrintaman kiihtyessä vuosina 1963 ja 1964. Ilmavoimien kehitystä oli laimminlyöty ja esimerkiksi koulutettujen lentäjien määrä oli vähäinen, minkä lisäksi ilmaiskujen toteuttaminen oli tehty hankalaksi. Maakohteita vastaan hyökkäämiselle tarvittiin lupa korkeilta tahoilta päällystössä, mikä teki iskuista nopeasti liikkuvia sissejä vastaan hankalaa. Maavoimien komentajat eivät myöskään arvostaneet ilmavoimia, eivätkä he esimerkiksi pyytäneet tukea omille operaatioilleen ilmavoimilta.
Ilmavoimia alettiin laajentaa Yhdysvaltojen tuella vuoden 1964 jälkeen. Douglas A-1 Skyraider -koneet korvasivat tehottomina pidetyt T-28 -koneet. Vuonna 1964 ilmavoimiin kuului 8 400 sotilasta ja yhteensä 190 lentokonetta. Vuonna 1968 samat luvut olivat kasvaneet 16 000 sotilaaseen ja 398 lentokoneeseen. Vietnamin tasavallan ilmavoimat osallistuivat Yhdysvaltain ilmavoimien kanssa operaatio Rolling Thunderin toteuttamiseen, jonka aikana tehtiin ilmaiskuja kohteisiin Pohjois-Vietnamissa. Operaation alkaessa 2. maaliskuuta 1965 104 amerikkalaista konetta iski Pohjois-Vietnamiin ja 19 etelävietnamilaista hävittäjäpommittajaa isku Quân Khên laivastotukikohtaa vastaan. Vuoteen 1968 mennessä Vietnamin tasavallan ilmavoimat toteutti 25 % kaikista Etelä-Vietnamin rajojen sisällä toteutetuista ilmaiskuista.
Vietnamin sodan loppupuolella Yhdysvallat aloitti niin sanotun vietnamisaation, jonka tavoitteena oli antaa vastuu sodasta Etelä-Vietnamille. Operaatio Enhance lisäsi Vietnamin tasavallan ilmavoimien vahvuutta paperilla. Sen sotilaiden määrä vuonna 1972 oli 49 454 ja budjetti 542,8 miljoonaa dollaria. Tästä huolimatta kommunistien käynnistäessä viimeisen hyökkäyksensä etelää vastaan Vietnamin tasavallan ilmavoimat romahtivat. Yhdysvaltain kongressi oli vuosina 1974 ja 1975 rajoittanut Vietnamiin virtaavan rahan määrää, mikä teki esimerkiksi varaosien hankinnasta vaikeaa. Ilmavoimat ei myöskään koskaan saanut aikaiseksi tehokasta huoltojärjestelmää. Pohjois-Vietnamin joukkojen etelään tuomat Strela-2-ohjukset tekivät kaiken lisäksi ilmaiskuista aikaisempaa vaarallisempia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vietnamin tasavallan ilmavoimat Wikimedia Commonsissa
Vietnamin tasavallan ilmavoimien Douglas A-1 Skyraider.
Vihannesportulakka

| Vihannesportulakka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Portulakkakasvit Portulacaceae
Suku::  Portulakat Portulaca
Laji::  oleracea
Kaksiosainen nimi
 Portulaca oleracea  L. 
Katso myös
   Vihannesportulakka Wikispeciesissä   Vihannesportulakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vihannesportulakka (Portulaca oleracea) on yksivuotinen, mehevälehtinen ja keltakukkainen yrtti, jonka kirpeän happoinen maku muistuttaa hiukan käenkaalia (Oxalis acetosella).
Ulkonäkö ja koko

Vihannesportulakka kasvaa 10–20 senttimetriä korkeaksi. Varsi on usein punertava. Vastakkain tai kierteisesti asettuneet ruodittomat lehdet ovat korvakkeellisia, ja korvakkeet ovat kalvomaisia. Vastapuikea lehtilapa on 1–4 cm pitkä, ehyt, ehytlaitainen ja möyheä. Kukat ovat kaksineuvoisia ja ovat tiheinä perättöminä ryhminä. Kukat ovat 8–12 mm leveitä. Aivan kukan alapuolella on kaksi verholehtimäistä, erikokoista ja 3–6 mm pitkää ylälehteä, jotka varisevat varhain. Kukan kehä on teriömäinen ja tavallisesti viisilehtinen, kehälehdet ovat väriltään keltaisia. Heteitä on 7–15 kappaletta ja luotti on viisiliuskainen. Emiö on yhdyslehtinen. Suomessa vihannesportulakka kukkii elo-syyskuussa. Hedelmä on avautuva, kaksiluomainen kota. Kasvi tuottaa runsaasti mustia, kiiltäviä siemeniä.
Vihannesportulakka jaetaan kahteen alalajiin. Rikkaportulakka (ssp. oleracea) on suikerteleva- tai kohenevavartinen. Sen lehdet ovat väriltään tummanvihreitä, lehtilapa 1–3 cm pitkä ja siemen alle millimetrin pituinen. Jalostettu nimialalaji vihannesportulakka (ssp. sativa) on puolestaan koheneva- tai pystyvartinen. Lehdet ovat väriltään kellanvihreitä, lehtilapa on 2–4 cm pitkä ja siemen yli millimetrin pituinen.
Levinneisyys

Vihannesportulakka kasvaa villinä Etu-Aasiassa. Jalostettua muotoa kasvatetaan yleisesti muun muassa Etelä- ja Keski-Euroopassa. Suomessa vihannesportulakka on tavattu paikoitellen eri puolilta maata aina Etelä-Lappia myöten. Villiintyneet yksilöt kuuluvat pääasiassa alalajiin ssp. oleracea.
Elinympäristö

Portulakka ei ole vaativa elinympäristönsä suhteen, vaan sitä kasvaa kaikenlaisissa aurinkoisissa paikoissa, myös rikkaruohona kukkapenkeissä ja viljapelloilla.
Suomessa vihannesportulakka on harvinainen tulokaslaji. Alalajeista rikkaportulakka on satunnainen tulokas puutarhoissa ja satamissa, ja sen siemenet saattavat säilyä maassa vuosikausia. Viljeltyä vihannesportulakkaa tavataan villiintyneenä harvemmin, lähinnä kaatopaikoilta.
Käyttö

Alalajeista vihannesportulakka on perinteinen, aikaisemmin yleisesti viljelty vihanneskasvi. Suomessa ja muissa Pohjoismaissa vihannesportulakkaa on viljelty ainakin 1600-luvulta lähtien. Suomessa se kuului 1800-luvulla suosituimpiin keittiökasveihin, mutta sen käyttö on vähentynyt 1900-luvun aikana.
Vihannesportulakan nuoria lehtiä silputaan sellaisenaan salaattiin tai voileivän päälle, vanhempia lehtiä käytetään pinaatin tapaan. Varsia ja paksuja lehtiä voi säilöä pikkelssiksi.
Aasiassa villiä rikkaportulakkaa käytetään rohtona, koska se sisältää erittäin runsaasti C-vitamiinia. Kasvia on käytetty tämän vuoksi muun muassa keripukin hoitoon. Se myös lisää virtsaneritystä. Viljelyn vihannesportulakan C-vitamiinipitoisuus on rikkaportulakkaa pienempi.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2010: Vihannesportulakan (Portulaca oleracea) levinneisyys Suomessa
Vihannesportulakka.
Vihannesportulakka kuvattuna Otto Wilhelm Thomén teoksessa Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz (1885).
G Magazine

G Magazine on homomiehille suunnattu brasilialainen aikakauslehti, jonka julkaiseminen aloitettiin lokakuussa 1997. Lehti ilmestyy kuukausittain, ja sen levikki on 110 000. Päätoimittajana on Marcos Brandão. Lehdessä on ollut lukuisien sekä brasilialaisten että ulkomaalaisten julkisuuden henkilöiden alastonkuvia. Lehti sisältää myös homoyhteisölle kirjoitettuja artikkeleita.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive). (portugaliksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:G Magazine
Käännös suomeksi
Gene Bartow

Gene Bartow (18. elokuuta 1930 – 3. tammikuuta 2012) oli yhdysvaltalainen koripallovalmentaja. Hän loi pitkän yliopistouran, johon mahtuivat työrupeamat Keski-Missourin, Valparaison, Memphisin, Illinoisin, Kalifornian (Los Angeles) ja Alabaman (Birmingham) yliopistoissa. Hän valmensi myös miesten maajoukkuetta, joka voitti vuonna 1974 maailmanmestaruuskilpailuissa pronssia.
Bartow'n poika Murry Bartow on isänsä esimerkkiä seuraten ryhtynyt koripallovalmentajaksi.
Veniamin Tšistaljov

Veniamin Tšistaljov.
Veniamin Timofejevitš Tšistaljov (ven. Вениамин Тимофеевич Чисталёв), kirjailijanimeltään T’ima Veń (komiksi Тима Вень; 20. lokakuuta 1890 – 13. lokakuuta 1939) oli komilainen kirjailija.
Veniamin Tšistaljov syntyi talonpojan perheeseen nykyisen Komin tasavallan Ust-Kulomin piirin Pomozdinon kylässä. Koulunkäynnin jälkeen hän työskenteli opettajana Požegin ja Pomozdinon kylissä. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Venäjän armeijan riveissä sekä sen jälkeen Venäjän kansalaissotaan. Vuodesta 1918 lähtien Tšistaljov toimi 15 vuoden ajan opettajana kotikylänsä koulussa. Hän oli Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäsen vuodesta 1934.
1920–1930-luvuilla Tšistaljov kirjoitti kominkielisiä lyyrisiä runoja, ajankohtaisia runoelmia sekä näytelmät Izkar ja Nyv śetöm (”Tytön miehelle anto”). Kansalaissodan aikaa hän kuvaa kertomuksissa Šog asyv (”Apea aamu”) ja Tšyg voö (”Nälkävuonna”). Tšistaljovin vuonna 1929 ilmestynyttä kertomusta Tripan Vaś pidetään komikirjallisuuden ensimmäisenä psykologisena proosateoksena.
Vuonna 1937 Tšistaljov vangittiin ja hän kuoli Syktyvkarin vankilassa. Hänen maineensa puhdistettiin vuonna 1956.
Aiheesta muualla

Veniamin Tšistaljovin lyhyt elämäkerta ja katkelmia tuotannosta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi), (komiksi)
Gene De Paul

Gene De Paul (17. kesäkuuta 1919 New York – 27. helmikuuta 1988 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen populaari- ja elokuvamusiikin säveltäjä.
De Paul syntyi New Yorkissa kesäkuussa 1919. Hän sai koulutusta klassiseen pianonsoittoon ja aloitti uransa sovittajana ja teatteripianistina. Hän soitti varhaisella urallaan myös pianoa tanssiorkestereissa. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Yhdysvaltain maavoimissa.
Laulujen säveltämisen De Paul aloitti vuonna 1940. Hänen sanoittajanaan toimi usein Don Raye, joka kirjoitti sanat muun muassa vuoden 1941 kappaleen ”I’ll Remember April”. Toinen merkittävä yhteistyökumppani oli Johnny Mercer, jonka kanssa De Paul teki muun muassa musiikin elokuvaan Seitsemän veljeksen morsiamet ja Broadway-musikaalin Li’l Abner, joka oli Tony-ehdokkaana parhaasta musiikista. Vuonna 1951 De Paul sävelsi musiikkia Disney-animaatioelokuvaan Liisa Ihmemaassa. Yhteensä hänen musiikkiaan käytettiin 15 elokuvassa. Hänet valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1985.
Gene De Paul kuoli helmikuussa 1988 Los Angelesin Northridgessa. Hänet on haudattu Forest Lawn Memorial Parkiin Los Angelesissa.
Grand Marais

Grand Marais voi viitata seuraaviin maantieteellisiin kohteisiin:
Grand Marais, Manitoba, Kanada.
Grand Marais, Michigan, Yhdysvallat.
Grand Marais, Minnesota, Yhdysvallat.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Grand Marais”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Viimeisten päivien vaellus

Viimeisten päivien vaellus on Raamatun mukaisista lopunajoista kertova Tyndale Pressin julkaisema kirjasarja. 12-osaisen sarjan ovat kirjoittaneet Tim LaHaye ja Jerry B. Jenkins. Kokoelma on dramaattinen, tarinamuotoon kasattu kertomus, jota jotkut pitävät myös Johanneksen ilmestyksen selitysteoksena. Kirjasarja on pysynyt vuodesta 1995 lehtien best seller -listoilla[lähde? ].
Kummatkin kirjasarjan kirjoittajat ovat teologeja. LaHaye on kirjoittanut yli 40 teosta ja Jenkinsin tuotantoon kuuluu sekä kristillisiä että maallisia teoksia. Jenkins on kirjoittanut useiden saarnamiesten elämäkertoja ja toiminut pitkään Moody-instituutin julkaiseman aikakauslehden päätoimittajana.
Jokainen kirjasarjan osa on hieman yli kolmesataasivuinen.
Viimeisten päivien vaellus -kirjasarjan pohjalta on myös tehty kolmiosainen elokuvasarja Left Behind. Suomessa sarja tunnetaan nimellä Kadotettu maailma, joka on myös kirjasarjan ensimmäinen osa.
Vaikutteet

Viimeisten päivien vaellus -kirjasarjan on esitetty saaneen vaikutteita Salem Kirbanin vuonna 1970 julkaistusta kirjasta 666. Molemmissa esiintyy samankaltaisia hahmoja merkittävissä rooleissa sekä samankaltaisia juonen elementtejä.
Teokset

Kadotettu maailma.  (Left Behind, 1995)  Suomentanut Kai Takkula. Aika, 1998.
Todistajat.  (Tribulation Force, 1996)  Suomentanut Kai Takkula. Aika, 1999.
Nikolai.  (Nicolae, 1997)  Suomentanut Kai Takkula. Aika, 1999.
Sinetillä merkityt.  (Soul Harvest, 1998)  Suomentanut Kai Takkula. Aika, 2000.
Apollyon.  (Apollyon, 1999)  Suomentanut Pekka Nieminen. Aika, 2000.
Salaliitto.  (Assassins, 1999)  Suomentanut Pekka Nieminen. Aika, 2001.
Kuolinhaava.  (The Indwelling, 2000)  Suomentanut Pekka Nieminen. Aika, 2001.
Pedon merkki.  (The Mark, 2000)  Suomentanut Pekka Nieminen. Aika, 2002.
Kadotuksen lapsi.  (Desecration, 2001)  Suomentanut Pekka Nieminen. Aika, 2002.
Vihan maljat.  (The Remnant, 2002)  Suomentanut Pekka Nieminen. Aika, 2003.
Harmageddon.  (Armageddon, 2003)  Suomentanut Pekka Nieminen. Aika, 2004.
Voittoisa paluu.  (Glorious Appearing, 2004)  Suomentanut Pekka Nieminen. Aika, 2005.
Gardnar Mulloy

Gardnar Putnam Mulloy (22. marraskuuta 1913 – 14. marraskuuta 2016 Miami, Florida) oli yhdysvaltalainen tennispelaaja, joka tuli tunnetuksi varsinkin Bill Talbertin pelitoverina. Hänet kelpuutettiin vuonna 1972 Rhode Islandissa sijaitsevaan International Tennis Hall of Fameen. Mulloyn tiedetään pelanneen melko aktiivisesti lajiaan vielä yhdeksänkymppisenä.
Mulloy voitti Yhdysvaltain avoimen mestaruuden nelinpelissä vuosina 1942, 1945, 1946 ja 1948. Kaksinpelissä hän selviytyi finaaliin vuonna 1952, mutta hävisi Frank Sedgmanille.
Viimeiset rotannahat

| Viimeiset rotannahat |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste, Erkki Ruuhinen 1985
Ohjaaja:  Anssi Mänttäri Aki Kaurismäki (apulaisohjaaja)
Käsikirjoittaja:  Anssi Mänttäri
Tuottaja:  Anssi Mänttäri
Kuvaaja:  Heikki Katajisto
Leikkaaja:  Marjo Valve
Pääosat:  Kauko Laurikainen Sarina Röhr Anssi Mänttäri Taina Saikkonen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filmiauer Oy
Levittäjä:  Adams Filmi VLMedia
Ensi-ilta:  1985
Kesto:  66 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeiset rotannahat on Anssi Mänttärin ohjaama satiirinen komediaelokuva vuodelta 1985.
Tarinassa valkopukuinen mies (Mänttäri) kiertää kapakasta ja sängystä toiseen. Elokuva kuuluu vaiheeseen, jolloin Mänttäri teki runsaasti halvalla tuotettuja elokuvia. Arvioiden mukaan ne olivat kuitenkin laadukkaita elokuvia[lähde? ]. Elokuvan henkilöissä kuvastuvat tuolloinen talouden nousukausi ja nautinnontavoittelu mutta myös juurettomuus. Amatöörien näyttelijäntyöstä ja latteuksista huolimatta elokuva toimii TV-maailman arvostelijan mielestä edelleen pistävänä satiirina.
Anssi Mänttäri sai Anjalankosken Kinosunnuntain elokuvapalkinnon 1985.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kauko Laurikainen  | … |  huoneeseensa sulkeutunut mies   |
|  Sarina Röhr  | … |  sikeäuninen nainen   |
|  Anssi Mänttäri  | … |  valkopukuinen mies   |
|  Taina Saikkonen  | … |  nuori intellektuelli nainen   |
|  Riitta Havukainen  | … |  semiotiikan esitelmöitsijä   |
|  Eero Tuomikoski  | … |  Nuutinen, juoppo toimitusjohtaja   |
|  Sanna-Kaisa Palo  | … |  Irma Manner, nainen joka puhuu aina   |
|  Aki Kaurismäki  | … |  Ville, valkopukuisen miehen poika   |
|  Sallamaari Muhonen  | … |  "Punapää"   |
|  Marja Packalén  | … |  valkopukuisen miehen entinen vaimo   |
|  Matti Pellonpää  | … |  valkopukuisen miehen isä   |
|  Elina Hurme  | … |  Kaisa, nuori moralisoiva nainen   |
|  Asmo Hurula  | … |  viinaan menevä naapuri   |
|  Eeva Eloranta  | … |  naisteologi   |
|  Heikki Peltonen  | … |  miesteologi   |
|  Ilkka Kylävaara  | … |  Väisänen, menestyvä liikemies   |
|  Marjaana Mykkänen  | … |  itkevä tyttö   |
|  Hannele Laaksonen  | … |  lohduttava nainen   |
|  Titta Antti-Poika  | … |  Tiina, nainen jolla on auto   |
|  Erkki Saarela  | … |  Pera, hyväntahtoinen mies   |
|  Paavo Piskonen  | … |  Harri, omahyväinen mies   |
|  Kristiina Repo  | … |  Seija Pikkarainen, nainen joka vihaa köyhyyttä   |
|  Henri Kapulainen  | … |  krapulainen mies   |
|  Pirkko Hämäläinen  | … |  Riitta, vittumainen nainen   |
|  Jyrki Kovaleff  | … |  rehti työmies   |
|  Pentti Auer  | … |  partaansa ajava mies   |
|  Sanna Fransman  | … |  naapurin nainen   |
|  Kari Väänänen  | … |  psykiatri   |
|  Jouko Lumme  | … |  Martti, valkopukuisen miehen lapsuudenystävä   |
|  Maaret Kotiaho  | … |  nainen squash-hallissa   |
|  Olli Tuominen  | … |  kuka-tahansa-mies   |
|  Ann-Cathrine Fröjdö  | … |  "ei-mikään-rotannahka"   |
|  Johnny Lee Michaels  | … |  punkkari   |
|  Jouko Jämsä  | … |  Välikangas, mies ravintolassa   |
|  Erkki Astala  | … |  ystävällinen portsari   |
|  Antti Mäkinen  | … |  mies joka ui aamuyöllä   |
|  Jaakko Talaskivi  | … |  mies pikaruokalan pöydässä   |
|  Jari Tervo  | … |  valkopukuinen mies   |
|  Pauli Pentti  | … |  valkopukuinen mies   |
|  Juuso Hirvikangas  | … |  valkopukuinen mies   |
|  Mikko Mattila  | … |  kitaristi   |