stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Desnos

Robert Desnos
Robert Desnos (1900–1945) oli ranskalainen runoilija, joka kirjoitti korutonta lyyrisyyttä, veljeydentunteen kannattamaa humaaniutta ja aavistelua traagisesta kohtalosta sisältävää lyriikkaa sekä isänmaallisia lauluja.
Nuorena Desnos toimi muun muassa kauppa-apulaisena ja myöhemmin sanomalehtimiehenä. Hän julkaisi runoja jo 16-vuotiaana, esikoisteoksensa tästä huolimatta vasta vuonna 1924. Hänen runoutensa teemoja ovat rakkaus, vapaus, kuolema ja uni. Hän oli varhainen surrealisti, joka kuten surrealistiset runoilijat muutenkin pyrki runoudessa kosketuksiin alitajuisen minänsä kanssa. Aikanaan Desnos oli surrealistisen koulukunnan huomattavimpia edustajia, mutta hän erosi tästä vuonna 1930. Desnos liittyi vastarintaliikkeeseen, ja hänet vangittiin saksalaismiehityksen aikana. Hän joutui Buchenwaldin, sittemmin Theresienstadtin keskitysleiriin. Pian vapautumisensa jälkeen Desnos kuoli keskitysleirillä saamaansa lavantautiin.
Suomennettuja runoja

Salaperäiselle & Pimeys, runoja, suomentanut Janne Salo. Turku: Savukeidas 2017 ISBN 978-952-268-202-4
Suomennettuja runoja > Runoja antologioissa

Lähde:
Tuhat laulujen vuotta, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974, 2004
Toistasataa runoilijaa: runosuomennoksia 1960-luvun kulttuurilehdistä, toim. Kalevi Seilonen, Helsinki: Tammi 1989 ISBN 951-30-6787-4
Tulisen järjen aika: kymmenen modernia ranskalaista lyyrikkoa, suom. Aale Tynni, WSOY 1962
Maailman runosydän, Hannu Tarmio, Janne Tarmio, Helsinki: WSOY 1998 ISBN 951-0-22134-1
Epitafi, suom. Aale Tynni, teoksissa: Tuhat laulujen vuotta, 1974, 2004 ja Tulisen järjen aika,
Kesäisen jalkakäytävän kupletti, suom. Seppo Tuokko, Toistasataa runoilijaa
Käännyt ensimmäisestä kulmasta oikealle, suom. Tuomas Anhava, teoksissa: Runon suku: valikoima suomeksi elävää käännöslyriikkaa ja Maailman runosydän
Käännyt ensimmäistä katua oikealle, suom. Aale Tynni, Tulisen järjen aika
Maan ääriin, suom. Kari Uuttu, Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti, 2002 ; nro 4
Neljä kaulatonta, suom. Pentti Saaritsa, Salaperäinen seurue: runoja jotka tulivat ja jäivät, WSOY 1997 ISBN 951-0-22208-9
Riisuudu, suom. Tuomas Anhava, Minä kirjoitan sinulle kaukaisesta maasta: runosuomennoksia, toim. Helena Anhava, Martti Anhava, Otava 2003 ISBN 951-1-18638-8
Runo salaperäiselle naiselle, suom. Aale Tynni, teoksissa: Tuhat laulujen vuotta, 1974, 2004 ja Tulisen järjen aika
Runoilijan suuret päivät, suom. Aale Tynni, Tulisen järjen aika
Teurastajan kupletti, suom. Seppo Tuokko, Toistasataa runoilijaa
Valituslaulu Fantômasista, suom. Aale Tynni, Tulisen järjen aika
Viinilasin kupletti, suom. Seppo Tuokko, Toistasataa runoilijaa
Brian De Palma

| Brian De Palma |
| --- | --- |
 Brian De Palma Toronton elokuvajuhlilla vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. syyskuuta 1940 (ikä 84) Newark, New Jersey, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Brian Russell De Palma (s. 11. syyskuuta 1940 Newark, New Jersey) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hän on taustaltaan amerikanitalialainen.
Ura

De Palma aloitti uransa nuorena amatöörien lyhytelokuvilla Columbian yliopistossa. Hän sai stipendin, jonka turvin syntyi ensimmäinen kokopitkä elokuva; se kuvattiin vuosina 1962–1964, mutta sai ensi-iltansa vasta 1969. Vuonna 1968 De Palman elokuvia pääsi jo elokuvateatterilevitykseen. Varhaisvaiheen elokuvissa esiintyi Robert De Niro.
Vuonna 1976 De Palma ohjasi Stephen Kingin romaaniin pohjautuvan kauhuelokuvan Carrie.
Melko pian De Palma alettiin tuntea Alfred Hitchcockin ohjaustyylin seuraajana. Hän onkin tunnustautunut Hitchcockin ihailijaksi ja pitää tätä esikuvanaan. De Palma on ennen muuta jännityselokuvan ohjaaja, ja nimenomaan niissä Alfred Hitchcockin vaikutukset näkyvätkin. Tappava tunnustus (1980) lainaa paljon Psykoa, ja Kuolema tulee kahdesti (1984) on yhdistelmä Takaikkunaa ja Vertigoa.
Hitchcockin lisäksi italialaisen Michelangelo Antonionin arvoituksellinen draama Blow Up – erään suudelman jälkeen inspiroi De Palmaa trilleriin Blow Out – viimeinen todistaja (1981). Myös trillerissä Kahdet kasvot (1992) näkyy suoria viitteitä Psykoon. De Palma muistetaan myös rikoselokuvien Arpinaaman (1983) uudelleenfilmatisoinnista sekä Lahjomattomien (1987) ohjaajana. Lahjomattomat oli ehdolla neljään Oscar-palkintoon, joista se sai yhden, kun näyttelijä Sean Connery palkittiin parhaasta miessivuosasta. 1960-luvun tv-sarjan Vaarallinen tehtävä pohjalta De Palma teki kokoillan elokuvan vuonna 1996.
Vuonna 1986 De Palma ohjasi komedian Wise Guys, mutta se sai huonot arvostelut. Vietnam-draamaa Sodan arvet (1989) pidetään taas yhtenä parhaimmista Vietnam-kuvauksista. Elokuvallaan Femme Fatale (2002) De Palma ikään kuin palasi 20 vuotta taaksepäin, Hitchcock-tyyppisten trillereiden pariin.
Vuonna 2006 ensi-iltansa saanut Musta dahlia sai kriitikoilta kehnot arvostelut, eikä sen menestyskään ollut hyvä. De Palman ohjausta kuvailtiin kuivaksi ja innottomaksi.
Vuoden 2007 elokuva Redacted, joka kertoo Irakin sodasta, sai kriitikoiden kehut mutta suuri yleisö ei löytänyt sitä.
Aikoinaan De Palmaa pidettiin lupaavana nuorena ohjaajana, mutta myöhempinä vuosina hänen on sanottu jatkuvasti jäävän valtaisien odotusten alle.kenen mukaan?
Ohjaustyyli

Brian De Palma nauttii tekniikan käytöstä, lähinnä kuvauksen ja leikkauksen tyylittelystä. Tietokoneella tuotettuja erikoistehosteita hän käyttää yleensä varoen, mutta kerran hän omistautui niille: esimerkiksi tieteiselokuva Operaatio Mars (2000) sisältää vahvoja erikoistehosteita.
Yksi De Palman erikoispiirre on nuorten, melko tuntemattomien tai juuri pinnalle päässeiden näyttelijöiden kokeilu elokuvissaan. Esimerkiksi John Travolta oli juuri päässyt Saturday Night Feverin huumasta, kun hänet kiinnitettiin Blow Outiin. Melko tuntematon nuori näyttelijä Carla Gugino valittiin Snake Eyesin (1998) naispääosaan, kuten myös Rebecca Romijn-Stamos Femme Fatalen pääosaan.
Yksityiselämä

De Palma on ollut naimisissa kolmesti. Ensimmäinen avioliitto näyttelijä Nancy Allenin kanssa kesti 1979–1984. Tuottaja Gale Anne Hurdin kanssa De Palma avioitui 1991 ja heille syntyi yksi tytär, mutta pari erosi myöhemmin. Kolmannen liittonsa De Palma solmi lokakuussa 1995 näyttelijä Darnell Gregorio-De Palman kanssa. Hänen kanssaan De Palma sai toisen tyttärensä. Pari erosi huhtikuussa 1997.
Filmografia

Icarus 1960
Woton's wake 1962
Jennifer 1964
Bridge That Gap 1965
The Responsive Eye 1966
Murder a la Mud 1968
Greetings 1968
The Wedding Party 1969
Hi, Mom! 1970
Get to know your rabbit 1972
Verinen veitsi 1973
Phantom of the Paradise – aavemusa 1974
Naisen kahdet kasvot 1976
Carrie 1976
Pahan voima 1978
Home Movies -sairas sukuni 1979
Tappava tunnustus 1980
Blow Out – viimeinen todistaja 1981
Scarface – arpinaama 1983
Kuolema tulee kahdesti 1984
Wise Guys 1986
Lahjomattomat 1987
Sodan arvet 1989
Turhuuksien rovio 1990
Kahdet kasvot 1992
Carlito’s Way 1993
Vaarallinen tehtävä 1996
Snake Eyes 1998
Operaatio Mars 2000
Femme Fatale 2002
Musta dahlia 2006
Redacted 2007
Passion 2012
Kirjallisuutta

Keesey, Douglas. Brian De Palma’s Split-Screen – A Life In Film. Jackson : University Press of Mississippi, 2017. ISBN 978-1-4968-0972-8.
Brian De Palma -teemakokonaisuus, Filmihullu 3/2014.
Elokuvia

Noah Baumbach & Jake Paltrow: De Palma (USA, 2015). Dokumenttielokuva. 1 h 50 min
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Brian De Palma Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Leclerc

Leclerc-panssarivaunu Pariisissa
AMX-56 Leclerc on ranskalainen taistelupanssarivaunu.
Giat Industries (nyk. Nexter) alkoi kehittää Leclerc-taistelupanssarivaunua 1983. Ensimmäiset kuusi prototyyppiä valmistuivat 1989. Ranskan armeija otti Leclercin käyttöön 1992 ja Yhdistyneitten Arabiemiraattien armeija 1995. Leclerc Mk 2 otettiin käyttöön 1998. Ranskan armeijalla on käytössään 406 Leclerciä, ja lisäksi 20 panssaroitua huoltovaunua. Yhdistyneet Arabiemiraatit on tilannut 390 taisteluvaunua ja 46 evakuointivaunua. Wärtsilä-SACM V8X-moottorin ns. Hyperbar-tekniikka tarkoittaa käytännössä sitä että moottoriin saadaan korkeampi ahtopaine ulkoisella kaasuturbiinilla.
LECLERC Ranska / UAE
Miehistö: 3 (johtaja, ampuja, ajaja)
Taistelumassa: 54,5 t
Moottori: Wärtsilä-SACM V8X Hyperbar diesel / MTU 883 V-12 turboahdettu diesel, 1500 hv
Vaihteisto: SESM ESM 500, automaatti / RENK HSWL 295 TM, automaatti
Nopeus: tiellä 72 km/h, maastossa > 55 km/h, peruutus 38 km/h
Kiihtyvyys: 0 - 32 km/h alle 6 s
Polttoainetta 1300 litraa (1700 ulkoisilla lisätankeilla)
Tankkaamisaika: 8 min.
Maksimimatka yhdellä tankkauksella, ulkoisten lisätankkien kanssa 550 km.
Rungon pituus: 6,88 m
Leveys helmojen kanssa: 3,71 m
Korkeus: 2,53 m
Hydropneumaattinen jousitus
Pääase: Vakautettu 120 mm (L/52) sileäputkinen psv-kanuuna automaattilatauksella, 40 laukausta, joista 22 käyttövalmiina.
Koaksiaalikonekivääri: 12,7 mm, 950 patruunaa
Ilmatorjuntakonekivääri: 7,62 mm
Lee Ching-yuen

Lee Ching-yuen
Lee Ching-yuen, translitteroitu myös Li Tšungjun  oli vuonna 1933 kuollut kiinalainen, jonka tunnettu legenda väittää olleen syntynyt vuonna 1677. Tämä merkitsisi, että hän olisi ollut kuollessaan 256-vuotias. Tätä erään uutistoimiston välittämää tietoa on toisaalta kuitenkin pidetty "herkkäuskoisuuden huippuna".
Lee Ching-yuen oli taolainen. Kyseisessä uskonnossa ja filosofiassa on esiintynyt runsaasti muitakin pitkäikäisyyteen liittyviä myyttejä.
Ching-yuen oli elämänsä aikana lukuisia kertoja naimisissa. Hänen väitetään olleen koko 256-vuotisen elämänsä ajan fyysisesti terve ja seksuaalisesti vireissä.
Lee Ching-yuen jätti jälkeensä ohjeistuksen äärimmäisen pitkäikäisyyden saavuttamiseksi. Hän suositti muun muassa kasvisvoittoista ruokavaliota, äärimmäisten tunteiden välttämistä ja elinikää pidentäviä lääkerohtoja, jotka pitäisi kerätä itse.
Lautasliina

Monogrammilla varustettu lautasliina kattauksessa.
Lautasliina eli servietti on kankainen tai paperinen kattaustekstiili, johon ruokailija pyyhkii suutaan aterioidessaan. Aterian aikana lautasliinaa pidetään sylissä, josta se tarvittaessa nostetaan suun kevyttä pyyhintää varten.
Ranskan kielen sana serviette tarkoittaa sananmukaisesti ”ruoan tarjoilussa tarpeellista tarviketta”, mutta sana vakiintui monissa kielissä tarkoittamaan lautasliinaa.
Kattauksessa lautasliina asetetaan usein alkuruokalautaselle, leipälautaselle, haarukoiden alle tai niiden vasemmalle puolelle, tai taiteltuna korkeaan jalattomaan juomalasiin. Myös kahvikattauksessa käytetään lautasliinoja.
Nykyisin kankaisia lautasliinoja käytetään pesulakustannusten minimoimiseksi vain hienommissa ravintoloissa ja juhla-aterioilla. Kankaisten lautasliinojen tilalle ovat tulleet kertakäyttöiset paperilautasliinat, joita saa ravintolatukuista ja päivittäis- ja paperitavarakaupoista eri kokoisina, eri paksuisina ja erilaisin painokuosein koristeltuina.
Historiaa

Lautasliinoja tiedetään käytetyn 1400-luvun eurooppalaisten kuninkaallisten hoveissa niin, että ne pidettiin aterian ajan lämpiminä lieden ääressä ja tuotiin ruokailijoille käsien ja kasvojen pyyhkimistä varten vasta aterian lopussa, joskus miedosti hajustettuina.
Vähitellen yleistyi tapa käyttää lautasliinaa läpi aterian. Lautasliinasta tuli yksi juhlapöytien koriste, kun opittiin taittelemaan se näyttävän veistosmaiseksi, vaikkapa lintua kuvaavaksi. Tällöin lautasliinataitelman purkamista voitiin pitää jopa huonona käytöksenä, ja näiden koristeiden lisäksi ruokailijoille saatettiin varata toiset lautasliinat varsinaiseen käyttöön.
1800-luvun alun aterioita kuvaavista maalauksista nähdään silloinen tapa pitää lautasliinan päätä aterian ajan kauluksen sisään tungettuna niin, että lautasliina peittää puvun etumuksen ja miehillä solmion. 1900-luvun alun käytöskirjallisuudessa tätä tapaa jo paheksutaan.
1900-luvulla lautasliinaa käytettiin vauraissa kodeissa. Jokaisella oli oma henkilökohtainen lautasliina, jota käytettiin noin viikon ajan ja varastoitiin aterioiden välillä lautasliinapussissa eli -laukussa tai 1800-luvulla yleistyneen lautasliinarenkaan sisään rullattuna. 1900-luvun Ruotsissa julkaistiin monia kirjoja serviettien taittelusta. Tavallisin lautasliinan koko on silloin ollut 50 × 50 cm, mutta monimutkaisempien taitosten tekemiseen tarvittiin 70 × 70 cm tai jopa 110 × 110 cm kokoisia lautasliinoja.
Lautasliinarenkaita valmistetaan hopeasta, kuparista, messingistä ja muista metalleista. Ne voivat olla myös puuta tai luuta, nykyisin myös muovia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lautasliinan taitteluohjeita Yhteishyvä-lehdessä 2012 (Arkistoitu – Internet Archive)
Andrea Spencer; Spike Powell; Maretta Bäck. Lautasliinat: taittelu-, ompelu- ja koristelumalleja. WSOY; 2002. ISBN 978-951-0-26604-5.
Lautasliina
Lavotškin La 400 Dal

Lavotškin La-400 Dal oli Neuvostoliiton korkeatorjuntaa varten suunnittelema, mutta epäonnistunut ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Lavotškinin suunnittelutoimisto teki harvoja ohjushankkeita. Dal-hanke peruutettiin vuonna 1973. Ohjusjärjestelmätyyppiä ei siten hyväksytty lainkaan aktiiviseen palveluskäyttöön. Ohjustyypin ns. Nato-tunnus oli SA-5 Griffon, joka korvautui myöhemmin toisella (SA-5 Gammon, S-200). Itse ohjusosan nimitys oli V-1000.
Ohjusjärjestelmä oli raskas ja vaikeasti liikuteltava, mutta sen etuna oli muun muassa hyvin korkea pystyulottuvuus (apogee), noin 30 kilometriä. Vaakaulottuvuus oli noin 200 kilometriä. Ohjustyypin taisteluosa oli tarkoitus varustaa ydinlatauksella. Ydinkärki oli luultavasti tyypiltään RDS-4 Tatjana. Tatjana oli taktinen plutonium-pohjainen imploosioon pohjautuva fissioräjähde, voimakkuudeltaan noin Fat Man -pommin tasoa (30 kT).
Ohjusjärjestelmä oli täysin tutkaohjattu ja korkeatorjuntaan tähdätty (muun muassa korkealla lentävät tiedustelukoneet, kuten U-2).
Suunnittelutoimiston johtaja Semjon Lavotškin kuoli 9. kesäkuuta 1960, mikä vaikeutti ohjushankkeen toteutumista.
Lavotškin La-400 Dal oli syy siihen, ettei esimerkiksi S-50 tai S-100 -tunnuksia käytetty vastaavasti. Suomalaisen eversti Ahti Lapin mukaan La-400 Dalin oli tarkoitus olla S-50/S-51, La-420 Dal M:n puolestaan S-100. Lapin mukaan vastaavia tyyppinimityksiä lienee käytetty lähinnä Nato-maita hämäämään, sillä sellainen salaperäisyyteen verhoutuminen oli yleinen käytäntö Neuvostoliitossa.
Ohjustyypin suora perillinen oli S-200, mutta se vaikutti myös muiden it-ohjustyyppien (muun muassa S-125) kehittelyyn. Jatkoversio oli tyypiltään La-420 Dal M, jota ei sitäkään hyväksytty aluetorjuntaan.
La-400 Dalin suojauspiirin eli -katveen oli ilmeisesti tarkoitus kattaa Neuvostoliiton reunamilla sijaitsevista kaupungeista Tallinna, Leningrad ja Baku.
Aiheesta muualla

ЗЕНИТНЫЙ РАКЕТНЫЙ КОМПЛЕКС "ДАЛЬ": История создания (venäjäksi)
ЗЕНИТНЫЙ РАКЕТНЫЙ КОМПЛЕКС "ДАЛЬ": Испытания (venäjäksi)
ЗЕНИТНЫЙ РАКЕТНЫЙ КОМПЛЕКС "ДАЛЬ": Модернизация (venäjäksi)
ЗЕНИТНЫЙ РАКЕТНЫЙ КОМПЛЕКС "ДАЛЬ": Боевые средства (venäjäksi)
ЗЕНИТНЫЙ РАКЕТНЫЙ КОМПЛЕКС "ДАЛЬ": Зенитная управляемая ракета "400" (venäjäksi)
ЗЕНИТНЫЙ РАКЕТНЫЙ КОМПЛЕКС "ДАЛЬ": Технические средства (venäjäksi)
ЗЕНИТНЫЙ РАКЕТНЫЙ КОМПЛЕКС "ДАЛЬ": Иллюстрации (venäjäksi)
Encyclopedia Astronautica: Dal (englanniksi)
http://www.fas.org/spp/starwars/program/soviet/v-1000.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Daoguang

| Daoguang  道光帝 |
| --- | --- |
 
Kiinan keisari
Valtakausi:  3. lokakuuta 1820 – 25. helmikuuta 1850
Edeltäjä:  Jiaqing
Seuraaja:  Xianfeng

Syntynyt:  16. syyskuuta 1782 Kielletty kaupunki, Peking, Kiina
Kuollut:  25. helmikuuta 1850 (67 vuotta) Vanha kesäpalatsi, Peking, Kiina
Puoliso:  Xiaomucheng  Xiaoshencheng  Xiaoquancheng Xiaojingcheng
Suku:  Aisin-Gioro
Isä:  Jiaqing
Äiti:  Xiaoshurui
Muotokuva, keisari istuu kirja kädessään.
Keisari kuvattuna yhdessä vankien kanssa Xianjingissa vuonna 1828 puhjenneen kapinan kukistamisen jälkeen.
Keisari, keisarinna, keisarilliset puolisot ja lapset palatsin pihalla.
Keisari lapsineen
Keisari tarkastamassa vartiosotilaansa Pekingin palatsissa.
Keisari Daoguang (myös Tao-Kuang,
kiin. 道光, mantšuksi Doro Eldengge Hūwangdi, 16. syyskuuta 1782 – 25. helmikuuta 1850) oli 
mantšulaisen Qing-dynastian kahdeksas keisari ja kuudes tähän sukuun kuulunut Kiinan hallitsija vuosina 1820–1850. Hänen hallitus­kaudellaan Kiinaa koettelivat sekä ulkoiset onnettomuudet että sisäiset levottomuudet: silloin käytiin ensimmäinen oopiumisota, ja sen lopulla alkoi Taiping-kapina, joka oli vähillä kukistaa dynastian. Historioitsija Jonathan Spence on luonnehtinut Daoguangia "hyvää tarkoittavaksi mutta tehottomaksi mieheksi", joka ylensi virkamiehiä, jotka "osoittivat puristista näkemystä, vaikka heillä ei ollut mitään sanottavaa dynastiaa kohdanneista kotimaisista ja ulkomaisista ongelmista."
Varhaisvuodet

Daoguang syntyi Pekingin Kielletyssä kaupungissa, ja hänen alkuperäinen nimensä oli Mianning (Mien-ning; kiin. 綿寧). Se muutettiin myöhemmin muotoon Minning (Min-ning; kiin. 旻寧), kun hänestä tuli keisari: hänen oman nimensä ensimmäinen merkki Mian (Mien; 綿) vaihdettiin merkiksi Min (旻) jokseenkin yleisen 'Mian'-merkin välttämiseksi. Tämän uutuuden oli ottanut käyttöön hänen isoisänsä keisari Qianlong, jonka mielestä oli vanhan nimitabun vuoksi sopimatonta, että keisarin henkilö­kohtaisessa nimessä oli tavallinen merkki.
Mianningin isä oli Yongyan (永琰), josta vuonna 1796 tuli keisari Jiaqing. Hänen äitinsä, Yongyanin päävaimo, oli Hitara, joka kuului mantšujen hitara-klaaniin ja josta tuli keisarinna, kun Jiaqing vuonna 1796 nousi valtaistuimelle. Kuolemansa jälkeen hänet tunnettiin nimellä Keisarinna Xiaoshurui (孝淑睿皇后).
Mianning oli isoisänsä Qianlongin suosiossa ja seurasi usein vanhaa keisaria tämän metsästysretkillä. Eräällä sellaisella retkellä hän onnistui yhdeksänvuotiaana ampumaan kauriin, mikä kiehtoi suuresti Qianlongia. Vuonna 1813, vielä prinssinä, Mianningilla oli myös tärkeä osuus Valkoisen lootuksen joukkojen torjumisessa, jotka uhkasivat vallata Kielletyn kaupungin. Tämän vuoksi Mianningillä katsottiin olevan suuret ansiot, jotka varmistivat hänen pääsynsä valta­istuimelle.
Valtakausi ja oopiumikauppa

Syyskuussa 1820, Mianning peri 38 vuoden iässä valtaistuimen isänsä, keisari Jiaqingin äkillisesti kuoltua tuntemattomasta syystä. Siitä lähtien hänet tunnettiin keisarina nimellä Daoguang. Hän sai kuitenkin perinnökseen rappeutuvan keisari­kunnan, jonka rajoja länsimaiset maahan­tunkeutujat alinomaa loukkasivat. Hänen valtakaudellaan Kiinan suureksi ongelmaksi muodostui oopiumi, jota brittiläiset kauppiaat toivat maahan. Oopiumia oli alettu vähäisessä määrin tuoda maahan jo hänen iso-isoisänsä keisari Yongchengin valtakaudella, silloin kuitenkin vain noin 200 laatikollista vuodessa. Qianlongin valta­kaudelta määrä oli kasvanut tuhanteen, Jiaqingin valta­kaudella 4 000:een ja Daoguangin valtakaudella 30 000 laatikolliseen.
Daoguang antoi 1820- ja 1830-luvuilla monia asetuksia oopiumin maahantuontia vastaan, ja niiden toimeen­panosta vastasi komissaari Lin Zexu. Lin Zexun yritykset pysäyttää oopiumin leviäminen Kiinassa johti suoraan ensimmäiseen oopiumi­sotaan. Kun britit vuonna 1837 saivat tietoonsa, että kiinalaiset aikoivat kieltää oopiumin maahan­tuonnin, he lähettivät laivasto­yksikön Kiinan rannikolle.  Kun vuonna 1840 alkanut sota pitkittyi, keisari syytti asiasta Liniä, joka erotettiin virastaan ja karkotettiin Jilin prefektuuriin. Samaan aikaan Himalajalla Sikhivaltio aikoi miehittää Tiibetin, mutta se voitettiin Kiinan-Sikhien sodassa (1841–1842). Rannikolla Kiina osoittautui teknologisesti ja sotilaallisesti eurooppalaisia valtoja heikommaksi, minkä vuoksi se hävisi sodan ja joutui Nankingin rauhassa vuonna 1842 luovuttamaan Britannialle Hongkongin. Lisäksi rauhansopimuksen mukaan tuonti- ja vienti­tullit eivät saaneet olla korkeampia kuin 5 % tavaran arvosta, briteille oli myönnettävä eksterritoriaalioikeus ja suosituimmuus­asema, ja Kiinan oli maksettava sota­korvauksia 21 miljoonan Meksikon dollarin arvosta.
Valtakausi ja oopiumikauppa > Kristinuskon vastustus

Vuonna 1811 annettiin määräys, jonka mukaan katolisuutta Kiinaan levittäneet eurooppalaiset oli tuomittava kuolemaan. Tämä pidettiin täydennyksenä Qingin lakikirjassa olleeseen noituuden kieltäneeseen asetukseen. Protes­tanttiset lähetyssaarnaajat toivoivat, että Kiinan hallitus tekisi eron katolisuuden ja protestantt­isuuden välille, sillä laissa mainittiin vain edellinen, mutta kun he vuosina 1835 ja 1836 toimittivat kiinalaisille kristillisiä kirjoja,  keisari Daoguang pyysi ottaa selvää, ketkä olivat Kantonissa ne kotimaiset "petturit", jotka olivat tilanneet heiltä ne kirjat.
Perhe

Isä: Keisari Jiaqing (嘉慶帝).
Äiti: Keisarinna: Xiaoshurui (孝淑睿皇后).
Perhe > Puolisot

Keisarinna Xiaomucheng (孝穆成皇后) (?–1808), Niohuru-klaanista.
Keisarinna Xiaoshencheng (孝慎成皇后) (?–1833), Tunggiya-klaanista.
Keisarinna Xiaoquancheng (孝全成皇后) (1808–1840) Niohuru-klaanista.
Keisarinna Xiaojingcheng (孝靜成皇后) (1812–1855) Borjigit-klaanista.
Keisarillinen jalosukuinen puoliso Zhuangshun (莊順皇貴妃) (?–1867), ensimmäisen prinssi Chunin äiti
Jalosukuinen puoliso Tóng (彤貴妃) (?–1877), Sumuru-klaanista
Jalosukuinen puoliso Jia (佳貴妃) (?–1890), Gogiya-klaanista.
Jalosukuinen puoliso Cheng (成貴妃) (?–1888), Niohuru-klaanista.
Puoliso He (和妃) (?–1836), Nara-klaanista.
Puoliso Xiang (祥妃) (?–1861), Niohuru-klaanista.
Consort Chang (常妃) (?–1860), Heseri-klaanista. Kuoli Yian Ming Yuanin kesäpalatsin palossa.
Keisarillinen jalkavaimo Zhen (珍嬪) (?), Heseri-klaanista
Keisarillinen jalkavaimo Tian (恬嬪) (?−1845), Fuca-klaanista.
Keisarillinen jalkavaimo Yu (豫嬪) (1816–1898), Shanggiya-klaanista.
Keisarillinen jalkavaimo Shun (順嬪) (?−1868), Shiqi-klaanista.
Keisarillinen jalkavaimo Heng (恆嬪) (?−1876), Càigiya-klaanista.
Arvostettu rouva Ping (平貴人)(?−1823) alun perin Zhao.
Arvostettu rouva Ting (定貴人)(?−1842) alun perin Sun.
Arvostettu rouva Li (李貴人)(?−1872).
Arvostettu rouva Na (那貴人)(?−1865).
Perhe > Lapset > Pojat

Prinssi Yiwei (奕緯) (16. toukokuuta 1808 – 23. toukokuuta 1831). Äiti: He
Yikang (奕綱) (22. marraskuuta 1826 – 5. maaliskuuta 1827). Äiti: keisarinna Xiaojingcheng
Yichi (奕繼) (2. joulukuuta 1829 – 22. tammikuuta 1830). Äiti: keisarinna Xiaojingcheng
Yi Zhu (1831–1861), myöhemmin keisari Xianfeng. Äiti: keisarinna Xiaoquancheng
Yicong (奕誴) (23. heinäkuuta 1831 – 18. helmikuuta 1889), toinen prinssi Tun, prinssi Yuyanin iso-isoisä. Äiti: keisarillisen puoliso Xiang (祥妃)
Prinssi Yixin: (奕訢) (11. tammikuuta 1833 – 29. toukokuuta 1898). Äiti: keisarinna Xiaojingcheng.
Yixuan, ensimmäinen prinssi Chun (16. lokakuuta 1840 – 1. tammikuuta 1891). Keisari Guangxun isä
Yiho (奕詥) (21. helmikuuta 1844 – 17. joulukuuta 1868). Äiti: keisarillinen jalosukuinen puoliso Zhuangshun.
Yihui(奕譓) (1845–1877). Äiti: Keisarillinen jalosukuinen puolisi Zhuangshun.
Perhe > Lapset > Tyttäret

Valtakunnan prinsessa Duanmin (端憫固倫公主) (1813–1819). Äiti: keisarinna Xiaoshencheng.
toinen tytär (1825). Äiti: Xiang.
Valtakunnan prinsessa Duanshun (端順固倫公主) (1825–1835). Äiti: keisarinna  Xiaoquancheng.
Valtakunnan prinsessa Shou-An (壽安固倫公主) (1826–1860). Äiti: keisarinna  Xiaoquancheng.
Toisen arvoluokan prinsessa Shou-Zang (壽臧和碩公主) (1829–1856), daughter of Consort Xiang.
Valtakunnan prinsessa Shou-En (壽恩固倫公主) (1830–1859). Äiti: keisarinna  Xiaojingcheng.
seitsemäs tytär (1840–1844). Äiti: Tun.
Toisen arvoluokan prinsessa Shou-Xi (壽禧和碩公主) (1841–1866). Äiti: Tun.
Valtakunnan prinsessa Shou-Zhuang (壽莊固倫公主) (1842–1884). Äiti: Jalosukuinen keisarillinen puoliso Zhuangshun.
kymmenes tytär (1844–1845). Äiti: Tun