stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tiukka linja
Painokset

| Formaatti | Levy-yhtiö ja tunnus | Julkaistu |
| --- | --- | --- |
| LP | EMI FInland, 5E 062-35054​ | 1975 |
| MC | EMI Finland, 5E 246-35054 | 1975 |
| CD | EMI Finland, 7243 4 93215 2 6 | 1997 |
| LP | ​Lipposen levy ja kasetti,  LIPPOLEVY179 | 2022 |
Tekijät > Muusikot

Kirka – laulu
| --- | --- |
  The Islanders  Kalervo ”Kassu” Halonen – piano, urut, ms-leo-2000, klavinetti, minimoog-syntetisaattori, taustalaulu  Esko Vesterinen – kitara, taustalaulu  Raine ”Renne” Angelvuo – bassokitara, taustalaulu  Pentti Lahti – tenori- ja baritonisaksofoni, taustalaulu  Mircea Stan – pasuuna, taustalaulu  Ismo ”Ippe” Kätkä – rummut, taustalaulu :   Muut  Juhani Aaltonen, Paroni Paakkunainen, Pekka Pöyry ja Tapio Tuominen – huilut ja saksofonit  Tom Bildo, Petri Juutilainen ja Martti Pessa – pasuunat  Mike Koskinen ja Simo Salminen – trumpetit (”Taas nousen junaan”)  Tauno Virtanen – trumpetti  Heikki Hämäläinen ja Seppo Rautasuo – viulut  Jorma Ylönen – viulut  Tapani ”Nappi” Ikonen – lyömäsoittimet (”Taas nousen junaan”)  Reino ”Reiska” Laine – congarummut
Tekijät > Tuotanto

Tommi Liuhala – tuottaja
Antti Joki – äänitys (Finnlevy-studiot)
Reijo Porkka – valokuvat
Raine ”Renne” Angelvuo – kansi
Uranuksen tutkimus

Uranus
Tämä artikkeli käsittelee Uranuksen tutkimusta. Uranus on Aurinkokunnan kaasuplaneetta, jota on tutkittu Maasta käsin ensimmäisen kerran vuonna 1690, jolloin sitä luultiin tähdeksi. Vuonna 1781 Uranus havaittiin ensimmäisen kerran planeetaksi. Uranuksen vuonna 1986 ohittanut Nasan Voyager 2 -luotain on ainoa avaruusluotain, joka on tutkinut sitä lähietäisyydeltä. Suurin osa siitä, mitä Uranuksesta nykyisin tiedetään, perustuu Voyager 2:n dataan. Uranusta on tutkittu myös Hubble- ja James Webb -avaruusteleskoopeilla. Nasa ja Kiina suunnittelevat uutta luotainlentoa Uranukseen.
Tutkimus > Maasta tehdyt havainnot

Englantilainen tähtitieteilijä William Lassell löysi vuonna 1851 Uranukselta kaksi uutta kuuta, Arielin ja Umbrielin. Uranuksen viidennen kuun, Mirandan, löysi 18. helmikuuta 1948 Gerard Kuiper. Kahden australialaisen observatorion tutkijoiden havainnot 10. maaliskuuta 1977 johtivat Uranuksen renkaiden löytymiseen.
Tutkimus > Voyager 2 > Voyager 2:n Uranuksen ohilennolla ottamia kuvia

Uranus
Uranus ja sen renkaat
Uranus väärävärikuvana
Uranuksen renkaat
Uranuksen kuu Umbriel
Uranuksen kuu Titania
Uranuksen kuu Miranda
Uranuksen sirppi, luotaimen viimeinen kuva Uranuksesta
Tutkimus > Voyager 2 > Datan uudelleenanalysointi

Vuonna 2020 Voyager 2:n tuottamaa dataa uudelleen analysoitaessa havaittiin, että Uranuksen magneettikenttä mahdollisesti vuotaisi Uranuksen ilmakehän ainetta avaruuteen. Ilmiötä kutsutaan plasmoidiksi.
Voyager 2:n dataa analysoitiin jälleen vuonna 2023, jolloin saatiin selville, että neljällä Uranuksen kuulla saattaisi olla pinnanalainen meri. On mahdollista, että Titanialla ja Oberonilla pinnanalainen meri olisi lämmin, jolloin olosuhteet elämälle olisivat niissä suotuisat. Myös Arielilla ja Mirandalla saattaisi olla pinnanalainen meri. Mirandan meri on kuitenkin hyvin mahdollisesti jo jäätynyt.
Vuonna 2024 paljastui, että osa Voyager 2:n mittauksista oli johtanut tutkijoita harhaan. Uranukseen oli vuonna 1986 osunut Aurinkomyrsky juuri Voyager 2:n lentäessä sen ohi, mikä vääristi luotaimen keräämä dataa.
Tutkimus > Hubble

Hubble-avaruusteleskooppi kuvasi vuonna 2003 Uranusta, ja vuonna 2005 näistä kuvista paljastui uusi rengaspari sekä kaksi uutta kuuta, Mab ja Cupid. Nasa julkisti löydöt 22. joulukuuta 2005.
Hubblen ja Keckin observatorion havaintojen perusteella vuonna 2006 todettiin Uranuksen ulkoiset renkaat sinisiksi ja sisäiset renkaat punertaviksi.
Tutkimus > James Webb -teleskooppi

James Webb -avaruusteleskooppi löysi Uranukselta vuoden 2023 loppupuolella infrapunarevontulet teleskoopin NIRCam (Near-Infrared Camera) -infrapunakameralla.
Tulevat luotaimet

Nasa kaavailee uutta kiertolaisluotainta Uranukseen. Nasa on kertonut uuden Uranus-luotaimen olevan järjestön yksi tärkeimmistä tavoitteista ja kuvannut sitä Mars Sample Return Missionia tärkeämmäksi. Luotain maksaisi 4,2 miljardia dollaria ja laukaistaisiin mahdollisesti vuonna 2031. Matka Uranukseen kestäisi noin 13 vuotta. Luotaimen alustava nimi joulukuussa 2024 oli Uranus Orbiter and Probe (UOP).
Luotaimeen kuuluisi kaksi osaa: kiertolaisluotain, joka kiertäisi Uranusta, sekä laskeutumiskapseli, joka laskeutuisi Uranukseen tehden planeetan ilmakehässä mittauksia ja päättäisi matkansa tuhoutumalla Uranuksen pintaan. Samankaltainen luotain oli Jupiteria tutkimaan lähetetty Nasan Galileo. Uranuksen ilmakehä on Aurinkokunnan planeetoista kylmin (kylmimmillään 153–218 Celsiusta), mikä luo haasteita laskeutumiskapselin suunnittelussa.
Myös Kiina on kaavailemassa Uranukseen luotainta nimeltä Tianwen-4. Suunnitelmana on laukaista vuonna 2035 kaksi luotainta yhdessä Pitkä Marssi 5 -raketilla. Toisen, suuremman luotaimen määränpäänä olisi Jupiterin kuu Kallisto ja pienemmän Uranus.
Lähimmät laukaisuikkunat Uranukseen ovat vuosille 2030 ja 2034.
Samikon

| Samikon> Σαμικόν |
| --- | --- |
 Samikonin akropolista.
Sijainti
 Samikon
Koordinaatit:  37°31′33″N, 21°35′46″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Fragkokklisiá, Káto Samikó, Zacháro, Elis, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Trifylia, Elis
Aiheesta muualla
  Samikon Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Samikon (m.kreik. Σαμικόν, myös Samos, Σάμος, Samia, Σαμία; lat. Samicum) oli antiikin aikainen kaupunki Trifyliassa Eliin maakunnassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Zacháron kunnan alueella noin 1,5 kilometriä etelään nykyisestä Káto Samikón kylästä.
Maantiede

Samikon sijaitsi Trifyliassa Eliin eteläosassa lähellä Peloponnesoksen niemimaan länsirannikkoa. Kaupungin paikka oli suunnilleen Alfeios- ja Neda-jokien suiden puolivälissä, hieman pohjoiseen nykyisen Kaïáfas-järven paikalla soihin laskeneesta Anigros-joesta. Kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi nykyisin Kaïáfaksen kukkulana tunnettu kukkula, joka on Lapíthas-vuoren läntinen uloke ja tulee paikalla niin lähelle merta, että sen ja meren väliin jää vain kapea kaistale. Rotko erottaa kukkulan muusta Lapíthas-vuoresta.
Samikonin alakaupunki levittäytyi kukkulan luoteisrinteeseen ja mahdollisesti myös kauemmaksi samaan suuntaan kukkulan vieressä olevalle tasangolle. Nykyaikana tasangolla sijaitsi aiemmin Agoulinítsa-järvi, jota ei antiikin aikana ollut ja joka on nykyisinkin kuivattu.
Kaupunki hallitsi sen viereistä laajaa hedelmällistä tasankoa, sekä mainittua merkittävää vuoren ja meren välistä kulkuväylää, joka oli tie Pisatiista Trifyliaan ja Messeniaan. Samikonin lähellä oli rikkipitoisia kuumia lähteitä, joiden sanottiin parantavan ihosairauksia. Ne sijaitsivat lähellä Anigros-joen suuta, ja ovat edelleen olemassa lähellä nykyistä Kaïáfas-järveä ja Kaïáfaksen kylää. Strabon sanoo, että joen ja järven vesi oli haisevaa ja kalat syömäkelvottomia. Tämä selitettiin sillä, että kentaurit olivat pesseet Anigroksessa haavansa. Sekä Strabon että Pausanias mainitsevat veden parantavat ominaisuudet.
Lähteiden lähellä oli Strabonin mukaan kaksi luolaa, joista toinen oli omistettu Anigrides- tai Anigriades-nymfeille ja toinen Atlantides-nymfeille. Ensin mainittu oli merkittävämpi, ja Pausanias mainitsee vain sen. Henkilöt, jotka halusivat käyttää paikan vettä, menivät ensimmäisenä luolaan esittämään rukouksensa nymfeille.
Historia

Samikonin alkuperäisiä asukkaita olivat epeijit. Strabonin mukaan kaupungin alkuperäinen nimi oli Samos, koska se oli sijoitettu kukkulalle, ja nimi Samos viittasi korkeisiin paikkoihin. Samikon oli alun perin kaupungin linnoituksen nimi, ja samaa nimeä käytettiin myös ympäröivästä tasangosta.  Pausanias puhuu kaupungista nimeltä Samia, jota hän vaikuttaa pitäneen eri paikkana kuin Samikon, mutta Samikon on ainoa nimi, joka esiintyy historiallisten tapahtumien yhteydessä.
Epeijeiltä kaupunki siirtyi Pyloksen valtapiiriin, ja se yhdistetään Arenen kaupunkiin, joka esiintyy Homeroksen Iliaan Laivaluettelossa. Homeros sijoitti Arenen lähelle Minyeios-joen suuta, ja kyseisen joen uskotaan olleen sama kuin Anigros. Myöhemmin kaupunki siirtyi ensin minyalaisille ja sitten elisläisille.
Klassisella kaudella Samikon oli Eliin osana, kunnes Trifylian kaupungit onnistuivat vapautumaan elisläisten vallasta spartalaisten avulla. Samikon oli Trifylian kuuden kaupungin uskonnollisen liiton keskus, joka tunnettiin Poseidon Samiokselle omistetusta temppelistään. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Samikeus (Σαμικεύς).
Pausaniaan mukaan Polyperkhon käytti Samikonia linnoituksena Arkadian liittoa vastaan. Aitolian liitto palautti Samikonin elisläisille vuonna 244 eaa. Filippos V valtasi kaupungin vuonna 219 eaa. Kaupunki oli olemassa vielä roomalaisella kaudella, ja sen paikka vaikuttaa olleen linnoitettuna myös keskiajalla paikan strategisen merkityksen vuoksi.
Samikon yhdistetään idempänä sisämaassa sijainneeseen Makistonin kaupunkiin, mutta niiden välinen suhde on epäselvä. Aiemmin kaupunkeja pidettiin usein samana paikkana, jonka nimi olisi vaihtunut edellä kuvatuissa historiallisissa käänteissä, tai Makistonia ainakin etsittiin hyvin läheltä Samikonia. Nykyisin kuitenkin pidetään selvänä, että Samikon ja Makiston sijaitsivat selvästi eri paikoissa. Sen sijaan ne eivät välttämättä ole olleet olemassa ainakaan kukoistavina samanaikaisesti, sillä klassisen kauden lähteet, kuten Herodotos ja Ksenofon, mainitsevat vain Makistonin, ja hellenistisen ja roomalaisen kauden lähteet Polybios ja Pausanias vain Samikonin. Erään teorian mukaan rannikolla olleen Samikonin taannuttua minyalaiset olisivat rakentaneet Makistonin uuteen paikkaan, mutta nimi Samikon olisi myöhemmin elpynyt vanhan paikan nimeksi ja ollut jälleen käytössä hellenistisellä ja roomalaisella kaudella. Siksi nykytutkimuksessa Makiston on luettu arkaaisen tai klassisen kauden polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon, mutta Samikonia ei; Samikon on saattanut olla tuolloin Makistonin alaisuudessa. Se oli kuitenkin itsenäinen polis viimeistään hellenistisellä kaudella. Makistonin kaupunki katoaa historiasta ennen vuotta 219 eaa., ja voi olla, että Samikonista tuli makistonlaisten polis-keskus.
Rakennukset ja löydökset > Esihistoriallinen kaupunki

Esihistoriallisen kaupungin akropoliina toimi pienempi kukkula, nykyinen Kleídin kukkula, joka sijaitsee antiikin aikaisen kaupungin paikan länsipuolella. Se ajoitetaan keskihelladiselle ja myöhäishelladiselle eli mykeneläiselle kaudelle. Kukkulalta on löydetty kyklooppimuuria ja useita hautoja.
Rakennukset ja löydökset > Antiikin aikainen kaupunki

Akropolis eli yläkaupunki
Antiikin aikaisen akropoliin muurit ajoitetaan klassiselle kaudelle 300-luvulle eaa. Löydöksiä on aina roomalaiselle kaudelle saakka. Samalla kukkulalla on ilmeisesti ollut esihistoriallisella kaudella vartiotorni.
Akropoliin muurien pituus on noin 2,4 kilometriä. Ne sulkevat sisäänsä suunnilleen kolmionmuotoisen alueen, jonka kanta on pohjoiseen päin ja kärki kaakossa kaupungin kukkulan korkeimmalla kohdalla. Muurit ovat säilyneet hyvin niiden itä- ja lounaissivulta, mutta ne ovat kadonneet pohjoissivulta. Muurit on tehty monikulmaisista kivistä ja niiden paksuus on noin kaksi metriä. Niitä on säilynyt monin paikoin yli 3,5 metrin korkeudelta. Muureissa on kolme porttia ja neliskulmaisia torneja. Lounaissivun tornit ovat myöhäisempiä.
Muurien sisäpuolelta on löydetty useiden rakennusten ja tukimuurien jäänteitä sekä vesisäiliöitä. Huomattavin rakennuslöytö on pitkänomaisen julkisen rakennuksen, oletetusti stoan eli pylväshallin, jäännökset.
Alakaupunki
Akropoliin pohjoispuolelta alakaupungin alueelta on löydetty muun muassa roomalaisen kylpylän sekä varhaisella kristillisellä kaudella rakennetun kirkon jäänteet.
Poseidon Samioksen temppeli
Samikonissa oli Poseidon Samiokselle omistettu temppeli, jonka ympärillä oli villioliivipuulehto. Se sijaitsi oletettavasti meren rannalla kaupungin lähellä. Temppeli oli Trifylian kaupunkien yhteinen ja ne osallistuivat yhdessä sen ylläpitoon. Myöhempinä aikoina temppelistä vastasi Makistonin kaupunki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Samikon Wikimedia Commonsissa
Samikonin akropoliin muureja.
Samikonin akropoliin muureja.
Vanha karttapiirros Samikonin löydöksistä. Ferdinand Aldenhoven, 1841.
A. Akropolis
B. Alakaupunki
D. Esihistoriallinen akropolis
Härad

| Härad |
| --- | --- |

 Härad
 Koordinaatit: 59°21′38″N, 16°54′12″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Södermanlandin lääni
Maakunta:  Södermanland
Kunta:  Strängnäs
Väkiluku (31.12.2023):  683
Härad on taajama Strängnäsin kunnassa Södermanlandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 683 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Härad Wikimedia Commonsissa
Korpiselkä

| Korpiselkä> Entinen kunta – pääosa luovutettu Neuvostoliitolle ja jäljelle jäänyt alue nykyisin osa Joensuuta |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Salmin kihlakunta
Kuntanumero:  278
Hallinnollinen keskus:  Korpiselkä
Perustettu:  
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Suomelle jääneet osat liitetty:  1946
– kuntiin:  Tuupovaara
Pinta-ala:  1 476,10 km²  (1940)
– maa:  1 366,00 km²
– sisävesi:  110,10 km²
Väkiluku:  3 584   (1939)
– väestötiheys:  2,68 as./km²
Korpiselän epävirallinen perinnevaakuna. Vaakuna on suunniteltu Korpiselän pitäjäseuralle.
Korpiselkä (eteläkarj. Korbiselgä) on Suomen entinen kunta, Laatokan Karjalan pohjoisosassa Raja-Karjalassa silloisessa Viipurin läänissä. Se kuului Salmin kihlakuntaan, Suojärven tuomiokuntaan, Korpiselän–Soanlahden käräjäkuntaan  ja nimismiespiiriin. Korpiselän pinta-ala oli 1 476,10 km², ja siellä oli 3 584 asukasta (1939). Korpiselän naapurikuntia olivat Värtsilä, Tuupovaara, Ilomantsi, Suojärvi, Suistamo ja Soanlahti. Korpiselän pääosa luovutettiin Neuvostoliitolle 1940 ja 1944. Suomen puolelle jäänyt osa Korpiselkää liitettiin 1946 Tuupovaaran kuntaan ja Kuopion lääniin. Niistä Viipurin läänin kunnista, joista ainakin osa jäi Suomelle, oli Korpiselkä ainoa, jonka jäljelle jäänyttä osaa ei liitetty Kymen lääniin.
Historia

Korpiselän alueelta on tehty 37 kivikautista esinelöytöä, joiden lisäksi kirkonkylästä tunnetaan Linnamäki. Varhaisimpiin alueen asukkaisiin viittaavat paikannimet kuten Lapinjärvi ja saamelaisperäiset Jukajoki, Sonkajanvaara, Vuotsanjoki, Muntanjärvi, Mielunjärvi ja -joki, Hirvasjärvi, Sonkusjärvi, Tolvajärvet ja -joki sekä Vieksinki.
Historia > 1500-luku

Korpiselän aluetta koskevat ensimmäiset kirjalliset maininnat ovat Venäjään liitetyn Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjasta vuodelta 1500, jossa mainitaan Korpiselän, Kokkarin, Kilpijärven, Tolvajärven ja Ägläjärven kylät. Korpijärven rannoille syntyivät 1500-luvun aikana Hoilolan, Tšiipakan ja Saaroisten kylät sekä Kokkarin lähistölle alueen keskiosaan Saavanvaaran eli Tšokin kylä, joiden lisäksi Kilpijärvi puolestaan autioitui. Ruotsi ja Venäjä sotivat alueella 1500-luvulla. Ruotsin miehitysaikana 1580-luvulla mainitaan Kokkari Pälkjärven ja Korpiselkä Tohmajärven kappeliin kuuluvina Ilomantsin pogostan kylinä sekä Korpiselän alueen itäosan kylät puolestaan Sortavalan pogostan Suojärven kappelin kylinä.
Historia > Ruotsin vallan aika

Stolbovan rauhassa vuonna 1617 Käkisalmen lääni siirtyi Ruotsille, joka alkoi luterilaistaa vanhastaan ortodoksista aluetta. Käkisalmen läänin ortodoksista väestöä alkoi muuttaa Venäjälle, pakoon Ruotsin harjoittamaa luterilaistamista ja taloudellista painostusta. Korpiselän alueen kylistä tähän muuttovirtaan liittyi 340 asukasta. Vuonna 1657 alkoi Ruptuurisota, jossa Venäjä yritti vallata Käkisalmen läänin takaisin. Ortodoksinen väestö liittyi hyökkääjän puolelle, jota se piti vapauttajana uskonnollisesta sorrosta. Venäjän yritys kuitenkin epäonnistui ja se joutui vetäytymään. Vihollisen puolelle liittyneisiin ortodokseihin kohdistui kostotoimenpiteitä, mikä sai lisää väestöä pakenemaan Venäjälle. Itään paenneiden ortodoksien tilalle tuli luterilaisia asukkaita muun muassa Savosta, mutta tästä huolimatta Korpiselän alueen asukasluku laski.
Historia > Venäjän vallan aika

Suuressa Pohjan sodassa Venäjä valloitti alueen ja vuonna 1721 solmitun Uudenkaupungin rauhan raja muodosti myöhemmän Korpiselän viivasuoran länsi- ja luoteisrajan. Sota laski alueen asukaslukua entisestään ja taloja autioitui. Rauhan myötä alueelta paenneita ortodokseja palaili vähitellen takaisin kotiseudulleen. Korpiselän alue kärsi sotatoimista jälleen Hattujen sodan aikana 1741–1743, jonka päättänyt Turun rauhan ei johtanut rajamuutoksiin Korpiselän alueella. Vuonna 1721 solmittu Uudenkaupungin rauhan raja vakiintui kuitenkin vasta Turun rauhan jälkeen ja sitä ennen rajaseudun kyläläiset viljelivät rajan toiselle puolelle jääneitä kaskimaitaan entiseen tapaan. Ruotsin puolelta tohmajärveläiset viljelivät maitaan Saarivaarassa Venäjän puolella 1740-luvulle asti, jolloin venäläiset virkamiehet perustivat Saarivaaraan ensimmäiset talot. Vastaavasti korpiselkäläiset viljelivät kaskimaitaan Ruotsin puolella Sonkajanvaarassa ja Kiitsanjärvellä, kunnes ruotsalaiset virkamiehet karkottivat heidät sieltä.
Vuonna 1764 laaditussa tutkintapöytäkirjassa mainitaan Korpiselän alueen kylissä olleen 46 kantataloa, mutta viljelmien luku oli tilanosat ja uudisasutukset mukaan lukien 96. Asukkaita oli samana vuonna 626, joista 390 oli miehiä ja 236 naisia. Pöytäkirjan tiedoissa mainitaan lisäksi 82 hevosta, 99 lehmää ja noin 30 hehtaaria peltoa. Korpiselän länsiosaan syntyi 1700-luvulla uudisasutuksen leviämisen myötä kaksi uutta kylää: Saarivaara ja 1500-luvulla autioitunut Kilpijärvi. Itäosassa Ägläjärveltä levisi asutus Kitilänselkään ja Yläjärvelle. Venäjän viranomaiset hyödynsivät Ruotsin puolisen Pohjois-Karjalan asukkaiden tapaa käydä kauppaa Laatokan suunnalla ja järjestivät 1700-luvulla Korpiselän markkinoita.
Venäjälle siirtyneessä Vanhassa-Suomessa tuli voimaan 1700-luvulla lahjoitusmaajärjestelmä, kun keisari lahjoitti laajoja maa-alueita aatelisille. Lahjoitusmaiden talonpojat maksoivat veronsa tämän jälkeen kruunun sijasta lahjoitusmaan omistajalle ja ne suoritettiin pääasiassa päivätöinä. Koko Korpiselän aluekin lahjoitettiin Suojärven mukana, johon se silloin kuului, kreivi Buturlille vuonna 1760.
Historia > Autonomian aika

Keisarin määräyksellä Vanha-Suomi ja Korpiselkä sen mukana liitettiin autonomiseen Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1812. Autonomian ajalla Korpiselästä muodostui oma pitäjänsä ja sittemmin kuntansa. Kehitystä haittasi kuitenkin 1700-luvulta periytyvä lahjoitusmaajärjestelmä.
Historia > Autonomian aika > Pitäjän muodostuminen

Korpiselän kylässä oli ollut Pyhälle Nikolaokselle pyhitetty tsasouna jo 1600-luvulla ja 1770-luvulla sen tilalle rakennettiin kirkko. Korpiselän alueen kylistä muodostettiin Suojärven alainen ortodoksinen kappeliseurakunta vuonna 1799  ja itsenäinen seurakunta siitä muodostettiin vuonna 1815. Soanlahden luterilaisen seurakunnan alainen Korpiselän rukoushuonekunta perustettiin vuonna 1885 ja luterilainen kirkko valmistui 1890. Kunnallinen hallinto perustettiin Korpiselkään vuoden 1865 kunnallisasetuksen mukaisesti ja kuntakokousten pöytäkirjat ovat tallella vuodesta 1877 lähtien. Ensimmäinen kansakoulu perustettiin kirkonkylään vuonna 1886. Isojako Korpiselän kylissä suoritettiin vuoden 1890 tienoilla, jonka seurauksena asutus levisi laajemmalle vanhoista kyläkeskustoista.
Historia > Autonomian aika > Lahjoitusmaakysymys

Lahjoitusmaajärjestelmä säilyi Vanhassa-Suomessa vielä autonomian aikanakin ja 1800-luvulla Korpiselkä siirtyi Suojärven lahjoitusmaan osana Kreivitär Anna Orlovoi-Tsestemenskajan omistukseen. Keisarin vuonna 1826 antama asetus teki lahjoitusmaat lahjoitusmaaisäntien täydeksi omaisuudeksi ja heillä oli rajoittamaton oikeus määrätä päivätöitä ja veroja sekä häätää niskuroivat talonpojat mailtaan. Näin lahjoitusmaatalonpojat menettivät omistusoikeuden maihinsa ja heidän asemansa lähenteli jo maaorjuutta. Lahjoitusmaakysymys ratkaistiin vuoden 1867 valtiopäivillä, jolloin päätettiin Suomen valtion lunastavan lahjoitusmaat, jonka jälkeen talonpojat saisivat lunastaa ne pitkäaikaisen valtionlainan avulla. Korpiselän maat lunastettiin valtiolle vuonna 1873, mutta korpiselkäläiset talonpojat olivat kruunun lampuoteina vuoteen 1899 asti, jolloin he saivat itsenäisen talonpojan perintökirjansa. Ägläjärven talonpojat saivat perintökirjansa kuitenkin vasta 1922.
Historia > Itsenäisyyden aika > Talvisota

Talvisodan sytyttyä marraskuun viimeisenä päivänä 1939, alkoi Puna-armeijan 139. divisioona edetä Suojärven pohjoispuolitse Korpiselän kautta Värtsilään. Se koostui kolmesta jalkaväkirykmentistä, panssareista ja tykistöstä, joita vastaan Suomella oli laittaa neljä erillispataljoonaa, yksi kenttätykistöpatteri ja yksi jalkaväkitykkijaos. Korpiselän itäosien kylät saivat evakuoimismääräyksen vasta sodan sytyttyä, mikä vaikeutti suomalaisten alivoimaista puolustusta siviiliväestön osin sekasortoisen paon tukkiessa tiet. Puolustuksen viivytysasemaksi määrätty Ägläjärven linja petti itsenäisyyspäivänä 1939 ja seuraavana päivänä puna-armeija oli jo Tolvajärvellä. Rintama pysyi Tolvajärvellä joulukuun 12. päivään, jolloin alkoi Tolvajärven–Ägläjärven taisteluna tunnettu suomalaisten vastahyökkäys, jossa puna-armeijan 139. divisioona kärsi raskaita tappioita ja joutui perääntymään. Suomalaisten vastahyökkäys kesti useita päiviä, Ägläjärven kylä vallattiin takaisin 22. joulukuuta ja puna-armeija työnnettiin Aittoelle asti, jossa rintama pysyi talvisodan loppuun asti. Tolvajärven–Ägläjärven taistelu oli suomalaisten ensimmäinen merkittävä hyökkäysvoitto.
Kun talvisodan päättänyt Moskovan rauha astui voimaan 13. maaliskuuta 1940, oli rintama Aittojoella Korpiselän itäpuolella ja koko kunta Suomen hallussa. Rauhansopimus edellytti kuitenkin lähes koko kunnan luovuttamista Neuvostoliitolle ja niin alkoi evakuointi myös Korpiselän läntisimmissä osissa. Luovutetun alueen suuruus oli 1 366,29 km² eli 93 prosenttia koko kunnan pinta-alasta. Suomen puolelle jäi aivan Korpiselän läntisin osa, niin kutsuttu Tynkä-Korpiselkä, joka koostui Hoilolan, Mannervaaran, Ruhovaaran, Saarivaaran, Meriinahon ja Saaroisten kylistä. Tosin näistäkin menetettiin osia. Korpiselän kirkonkylä jäi luovutetulle alueelle vain kahden kilometrin päähän uudesta rajasta. Luovutetulla alueella oli 2 553 asukasta eli 71,2 prosenttia koko kunnan väestöstä. Heidät evakuoitiin Hankasalmelle ja sieltä osa siirrettiin myöhemmin Mikkelin lähistölle Otavaan. Kesäkuussa 1940 hyväksytyn pika-asutuslain mukaisesti heidät oli tarkoitus asuttaa Nurmeksen ympäristöön.