Real Madrid CF
Historia > Viisi peräkkäistä Euroopan cupia

Vuonna 1954 Real Madrid voitti valmentaja Enrique Fernándezin luotsaamana ensimmäisen Espanjan pääsarjamestaruutensa 20 vuoteen, mitä seura puolusti mestaruuttaan menestyksekkäästi myös seuraavana vuonna. Vuonna 1956 mestaruuden vei Athletic, mutta Real Madrid oli mestari jälleen vuosina 1957 ja 1958.
Vuonna 1955 Santiago Bernabéu oli mukana perustamassa L’Équipe-lehden toimittajan Gabriel Hanot’n idean ja Copa Latina -turnauksen pohjalta Euroopan cupia, joka on vuodesta 1992 lähtien tunnettu nimellä Mestarien liiga. Vuoden 1955 mestaruuden turvin Real Madrid pääsi mukaan kilpailuun ja ensimmäiset viisi kautta olivat seuran hallintaa Alfredo Di Stéfanon johtaessa ”valkoista balettia”. Kilpailun ensimmäisen ottelunsa seura pelasi Genevessä Servetteä vastaan 8. syyskuuta 1955, ja voitti 2–0 Miguel Muñozin ja Héctor Rialin maaleilla. Ennen loppuottelua Madrid selvitti tieltään myös Partizanin ja Milanin, ja Pariisissa Stade Reimsia vastaan pelatun loppuottelun joukkue voitti 4–3, oltuaan jo kahden maalin tappioasemassa. Seuraavalla kaudella loppuottelu, jossa vastassa oli Fiorentina, pelattiin Real Madridin kotistadionilla Santiago Bernabéulla 125 000 katsojan edessä. Ottelu oli maalittomassa tasatilanteessa aina 70. minuutille asti kunnes Di Stéfano teki vapauttavan maalin rangaistuspotkulla ja Real Madrid voitti lopulta 2–0.
Kauden 1957–1958 Euroopan cupia varjosti Münchenin lento-onnettomuus, jossa kuoli kahdeksan Manchester Unitedin pelaajaa ja 15 muuta matkustajaa. Brysselissä pelatussa loppuottelussa Real Madrid sai vastaansa välierissä juuri Manchester Unitedin kukistaneen Milanin. Pitkäksi venähtäneen ottelun 3–2-voittomaalin Real Madridille teki Francisco Gento vasta jatkoajan toisella puoliskolla.
Neljännessä, Stuttgartissa pelatussa loppuottelussa Real Madrid sai vastaansa jo kauden 1955–1956 loppuottelusta tutun Stade Reimsin. Valkoiset voittivat 2–0 Enrique Mateosin ja Di Stéfanon maaleilla. Real Madridin ylivoima Euroopassa huipentui vuonna 1960 Glasgow’n Hampden Parkilla pelattuun loppuotteluun, jossa Real Madrid voitti Eintracht Frankfurtin numeroin 7–3 BBC:n ja muiden Euroopan televisioyhtiöiden kameroiden sekä 135 000 paikalla olleen katsojan edessä. Di Stéfano teki kolme ja Puskás neljä maalia. Lähimmäs Real Madridin viiden voiton putkea ovat päässet Ajax (1971–1973) ja Bayern München (1974–1976) kolmella perättäisellä voitollaan.
Vuonna 1960 Real Madrid kohtasi ensimmäistä kertaa järjestetyssä Intercontinental Cupissa Etelä-Amerikan Copa Libertadores -kilpailun voittajan Peñarolin. Kaksiosainen ottelu päättyi Real Madridin hyväksi maalein 5–1, joista kaikki syntyivät Madridissa pelatussa toisessa osaottelussa.
Viimeistään 1950-luvun lopun euromenestyksen myötä Real Madridista muodostui kenties hieman tahtomattaankin diktaattori Francisco Francon hallinnon suojatti, ja tästä syystä seura leimataan muiden joukkueiden kannattajien keskuudessa yhä nykyäänkin usein ”francolaiseksi”. Puheenjohtaja Bernabéu oli taistellut sisällissodassa Francon kansallismielisten puolella ja oli sodan jälkeen ainakin julkisuudessa Francon aatteiden kannattaja. Seuran kotistadionin kutsuvierasaitio oli tuohon aikaan usein Francon hallinnon jäsenten miehittämä ja myös diktaattori itse oli satunnaisesti paikalla. Valtion hallinnassa olleet televisiokanavat keskittyivät urheilu-uutisoinnissaan lähes yksinomaan Real Madridin otteluiden seuraamiseen, jolla pyrittiin luomaan kuva Real Madridista ”koko kansan joukkueena”. Jimmy Burnsin teoksessa Barça: A People’s Passion väitetään Francon hallinnon sekaantuneen myös Real Madridin pelaajahankintoihin sekä vaikuttaneen erotuomareihin erityisesti Real Madridin ja Barcelonan välisissä kohtaamisissa. Phil Ball pitää espanjalaista jalkapalloilua laajemmin tutkivassa teoksessa Morbo: The Story of Spanish Football kuitenkin Francon vaikutusta Real Madridin menestykseen enimmäkseen liioiteltuna ja arvioi Francon hyötyneen suhteesta huomattavasti seuraa enemmän. Espanja oli toisen maailmansodan jäljiltä poliittisesti ja taloudellisesti hyvin eristynyt valtio, ja välit Yhdysvaltoihin ja muihin länsimaihin olivat viileät. Franco tiesi urheilun arvon, ja seuran saavutettua menestystä hän käytti sitä hyväksi pönkittääkseen omaa arvostustaan ja luodakseen suhteita ulkomaille.