stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viivästyskorko
Jakaja

Viivästyskoron perusteena olevassa Euroopan keskuspankin viitekoron laskennassa käytetään ns. ranskalaista koronlaskentatapaa, jolloin todelliset päivät jaetaan käyttäen jakajana 360:tä. Korkolain mukaista viivästyskorkoa laskettaessa tulee jakajana kuitenkin käyttää todellisia kalenterinmukaisia päiviä (365 ja karkausvuosina 366), koska korkolaissa puhutaan yksiselitteisesti vuotuisesta korosta. Muun muassa prof. Erkki Aurejärvi on velvoiteoikeuden oppikirjoissaan tukenut todellisten päivien käyttöä jakajana. Myös Verohallinnon syventävän vero-ohjeen mukaan verotilillä suorittamatta olevalle velvoitteelle lasketaan viivästyskorko käyttäen jakajana todellisia päiviä eli 365:ttä ja karkausvuosina 366:tta, mutta verotilin ulkopuolisen menettelyn veroille viivekorko lasketaan siten, että kuukaudessa katsotaan olevan 30 päivää ja vuodessa 360 päivää (ns. saksalainen koronlaskenta). Verotusmenettelyyn liittyvää viivekorkoa ei tule sekoittaa korkolain mukaiseen viivästyskorkoon. Verojen viivekoroista säädetään laissa veronlisäyksestä ja viivekorosta. Normaalista viivästyskorosta säädetään korkolaissa.
Korkoa korolle -kielto

Viivästyskorkojen laskennassa käytetään kohtuussyistä ns. yksinkertaista korkolaskua, jolloin kunakin vuonna kertyneitä viivästyskorkoja ei pääomiteta kasvamaan korkoa korolle seuraavana vuonna. Viivästyskorkoja koskeva korkoa korolle -kielto (anatocismuksen kielto) periytyy jo antiikin ajan roomalaisten kahdentoista taulun laista (lex duodecim tabularum) noin vuodelta 450 ennen ajanlaskun alkua.
Korko eri perusteiden mukaan

| Ajanjakso | Viivästyskorko vuodessa | Lainkohta |
| --- | --- | --- |
| Vuoden 1982 loppuun saakka | Korko oli 5 %, jos velalla ei ollut eräpäivää. | Kauppakaari 9 luku 8 § |
| Vuoden 1982 loppuun saakka | Korko oli 6 %, jos eräpäivä oli määrätty. | Kauppakaari 9 luku 8 § |
| 1.1.1983 – 30.4.1995 | Korko oli kiinteä 16 % vuosina 1983–1995. | Korkolaki (633/1982) 4 § |
| 1.5.1995 alkaen | Korko on kuluttajilla (ja kaupallisissa sopimuksissa 16.3.2013 asti) 7 prosenttiyksikköä korkeampi kuin EKP:n puolivuosittain määrittämä viitekorko. | Korkolaki 4 § (6.11.2009/846), 12 § (3.5.2002/340) |
| 16.3.2013 alkaen | Kaupallisissa sopimuksissa viivästyskorko on 8 prosenttiyksikköä korkeampi kuin EKP:n puolivuosittain vahvistama viitekorko | Korkolaki 4 a § (18.1.2013/32) ja Laki kaupallisten sopimusten maksuehdoista (18.1.2013/30) |
Aiheesta muualla

Korkolain mukainen viitekorko ja viivästyskorot, %
Pomarkku

| Pomarkku Påmark |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°41′35″N, 022°00′25″E
Maakunta:  Satakunnan maakunta
Seutukunta:  Porin seutukunta
Kuntanumero:  608
Hallinnollinen keskus:  Pomarkun kirkonkylä
Perustettu:  1868
Kokonaispinta-ala:  332,05 km² 254:nneksi suurin 2022 
– maa:  301,19 km²
– sisävesi:  30,86 km²
Väkiluku:  1 932 259:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  6,41 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  14,6 %
– 15–64-v.:  53,6 %
– yli 64-v.:  31,8 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  98,4 %
– ruotsinkielisiä:  0,1 %
– muut:  1,5 %
Kunnallisvero:  10,9 % 17:nneksi suurin 2025 
Työttömyysaste:  9,4 % (2018) 
Kunnanjohtaja:  Mikko Airaksinen
Kunnanvaltuusto:  21 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Kok.   • PS   • SDP   • Vas.:   7 5 4 3 2
www.pomarkku.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pomarkku (ruots. Påmark) on Suomen kunta, joka sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Kunnassa asuu 1 932 ihmistä, ja sen pinta-ala on 332,05 km², josta 30,86 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 6,41 asukasta/km². Pomarkun naapurikunnat ovat Kankaanpää, Merikarvia (yhdessä pisteessä), Pori ja Siikainen. Aikaisempia naapurikuntia ovat olleet Ahlainen, Lavia ja Noormarkku.
Historia

Pomarkun alueelta on tehty muutamia kivikaudenaikaisia esinelöytöjä. Suuri osa kunnan alueesta kuului varhaiskeskiajalla Sastamalan pitäjän, lähinnä Ylä-Sastamalan eli myöhempien Karkun, Suoniemen ja Mouhijärven, talojen erämaihin. Pomarkun alue liitettiin kuitenkin jo hyvin varhain Suur-Ulvilan pitäjään ja samalla se joutui myös ruotsalaisen uudisasutuksen piiriin. Tästä kertovat muiden muassa ruotsalaisperäiset viiden suuren uudiskylän nimet Pomarkku, Noormarkku, Söörmarkku, Kaasmarkku ja Klåsmark (Lassila). Pomarkku-nimen on arveltu syntyneen kahdella vaihtoehtoisella tavalla: siellä asuvien katsottiin olevan ”ylhäällä rajaseudulla” (uppå marken), mutta nimen alkuosassa on nähty myös miehennimi Paavali, Påval eli Pål (siitä Pålsmark ja myöhemmin Påmark). Vuoden 1540 maakirjan mukaan Pomarkussa oli neljä taloa.
Pomarkku oli aluksi Ulvilan kappeliseurakunta, josta tuli kunnallishallinnon uudistuksessa vuonna 1868 itsenäinen kunta. Omaksi seurakunnakseen Pomarkku itsenäistyi Noormarkusta vuonna 1899. Pomarkun vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin vuonna 1962.
Pomarkussa on kaksi kirkkoa: vanha puukirkko on valmistunut vuonna 1802 ja arkkitehti Ilmari Launiksen suunnittelema kivikirkko 1921. Kirkot sijaitsevat keskustassa vierekkäin. Pomarkun ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa kirkonkylässä vuonna 1889. Kunnassa siirryttiin peruskoulujärjestelmään syyslukukauden alkaessa 1976.
Maantiede

Pomarkku sijaitsee Satakunnan maakunnassa, matkaa sekä Poriin että Kankaanpäähän on noin 25 km. Naapurikunnat ovat Kankaanpää, Merikarvia, Pori ja Siikainen.
Maantiede > Vesistöt

Pomarkun kunnassa on kaikkiaan 25 järveä. Huomattavimmat niistä ovat Kynäsjärvi ja Inhottujärvi Porin, aiemmin Noormarkun, rajalla; Valkjärvi Siikaisten rajalla sekä Isojärvi, joka on osittain Siikaisten puolella. Nämä, kuten koko Pomarkku kuuluu bifurkaatiosta tunnetun Karvianjoen vesialueeseen. Joki haarautui kahtaalle heti tultuaan Kankaanpään puolelta: sivuhaara kääntyi Leväsjokena länteen Isojärveen, mutta tämä yhteys katkesi Kynäsjärven laskun vuoksi jo 1800-luvun lopulla. Päähaara laskee Kynäsjärveen ja jatkuu sieltä Kynäsjokena Inhottujärveen. Sieltä joki jatkuu pohjoisena Pomarkunjokena − joka laskee Isojärven eteläpäähän − ja eteläisenä Noormarkunjokena kohti Selkämerta. Joessa on säännöstelypato Harjakoskella.
Maantiede > Suot

Pomarkun alueella on useita soita, mm. linnustoltaan ja kasvistoltaan arvokas Isonevan soidensuojelualue.
Maantiede > Kyliä

Riutta
Honkakoski
Kiilholma (ruots. Kilholm)
Kivijärvi
Laitila
Längelmäki
Tuunajärvi
Uusikylä (myös Hiilimäki, ruots. Hultet)
Ruokejärvi
Haapakoski
Harjankoski
Maantiede > Taajamat

Vuoden 2021 lopussa Pomarkussa oli 2 013 asukasta, joista 1 260 asui taajamassa, 736 haja-asutusalueilla ja 17:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Pomarkun taajama-aste on 63,1 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Pomarkun kirkonkylä.
Seurakunnat

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Pomarkussa toimivat seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Pomarkun seurakunta (liitetty Noormarkun seurakuntaan 2019)
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Pomarkussa toimii Pomarkun helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Pomarkun alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.
Talous

Elinkeinonaloista Pomarkku tunnetaan parhaiten jalkineteollisuudestaan, mutta myös metalli- ja puusepänteollisuus ovat merkittäviä työllistäjiä. Pääelinkeinoina ovat vanhastaan olleet maa- ja metsätalous, jonka työllistävä vaikutus on kuitenkin sotien jälkeen vähentynyt koko kunnan asukasluvun pienentyessä.
Vuonna 2022 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat Metallityö Uusitalo Oy, Pome Oy ja Suomen Käyttömuovi Oy.
Pomarkun maanviljelys on keskittynyt Pomarkunjoen varrelle.
Pomarkunjoen ylittävä vanha kivisilta keskustassa
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Pomarkun väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 3 009 | 3 009 |
| 1985 | 1985 |    | 3 028 | 3 028 |
| 1990 | 1990 |    | 2 934 | 2 934 |
| 1995 | 1995 |    | 2 808 | 2 808 |
| 2000 | 2000 |    | 2 639 | 2 639 |
| 2005 | 2005 |    | 2 528 | 2 528 |
| 2010 | 2010 |    | 2 460 | 2 460 |
| 2015 | 2015 |    | 2 240 | 2 240 |
| 2020 | 2020 |    | 2 084 | 2 084 |
Lähde: Tilastokeskus.
Koulutus

Pomarkussa on kaksi koulua, jotka ovat Kirkonkylän koulu sekä Pomarkun yhteiskoulu ja lukio. Lisäksi Pomarkussa on yksi päiväkoti, Kivisillan päiväkoti, joka toimii vuonna 2023 valmistuneessa päiväkotirakennuksessa.
Liikenne

Pomarkun halki kulkee valtatie 23 Porista Parkanon kautta Jyväskylään. Valtatieltä erkanevat seututiet Siikaisiin (30 km) ja Laviaan (40 km); jälkimmäiseen sekä kirkonkylästä entiseen naapurikuntaan Noormarkkuun kuuluvan Kairilan kylän kautta että Honkakoskelta Tuunajärven kautta. Kirkonkylästä on matkaa Poriin 25 kilometriä ja Kankaanpäähän hieman enemmän. Pomarkussa voi harrastaa resiinamatkailua vuokraamalla oman resiinan Satakunnan elämysrautatiellä. Resiinareitti kulkee käytöstä poistunutta Haapamäki–Pori-rataa pitkin. Junaliikenne Pomarkkuun alkoi vuonna 1933, jolloin valmistui arkkitehti Thure Hellströmin suunnittelema asemarakennus (lyhenne Pom). Henkilöliikenne radalla lopetettiin vuonna 1981 ja koko rataosa poistettiin käytöstä vuonna 1985. Asemarakennus on yhä jäljellä yksityisomistuksessa. Rataosalla sijaitsivat Pomarkun alueella myös Hiilimäen ja Honkakosken seisakkeet. Nykyisin lähin rautatieasema sijaitsee Porissa.
Pomarkkulaisia yrityksiä ja urheiluseuroja

Left Foot Company
Pomarfin
Pomarkun Naisvoimistelijat
Pomarkun Pyry
Pomarkun Ura
Pomarkun Urakoitsijatarvike Oy
Suomen Imurikeskus Oy
Etäisyydet tärkeimpiin keskuksiin

Helsinki 265 km
Jyväskylä 235 km
Kankaanpää 26 km
Oulu 470 km
Pori 25 km
Seinäjoki 160 km
Tampere 110 km
Turku 170 km
Kulttuuri > Murre

Pomarkun alueella puhutun kielen perustana on Porin murre, joka kuuluu lounaisten välimurteiden ryhmään. Pomarkun murre kuuluu Porin ryhmän yläatakuntalaiseen pohjoispuoliskoon. Pomarkun murteelle tyypillistä on yleisgeminaation ja k:n heikon asteen edustuksen puuttuminen.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Pomarkun pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla imelletty perunalaatikko ja ohraryynipuuro.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pomarkku Wikimedia Commonsissa
Pomarkun kunnan kotisivut
Tilastokeskus - Pomarkun avainluvut
Lintunen, Tiina: Piikaflikkoja ja plankkukuormia : Pomarkun kotiseutukirja. Pomarkun kunta, 2001. ISBN 952-91-4139-4.
| n k Satakunnan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Eura  Eurajoki  Harjavalta  Huittinen  Jämijärvi  Kankaanpää  Karvia  Kokemäki  Merikarvia  Nakkila  Pomarkku  Pori  Rauma  Siikainen  Säkylä  Ulvila 
Entiset kunnat:  Ahlainen  Hinnerjoki  Honkajoki  Honkilahti  Kauvatsa  Kiukainen  Kodisjoki  Kullaa  Köyliö  Lappi  Lavia  Luvia  Noormarkku  Porin maalaiskunta  Rauman maalaiskunta  Vampula 
Pomarkun kirkonkylää kivisillan kohdalta kuvattuna.
Proteiinisitoutuminen plasmassa

Proteiinisitoutuminen plasmassa tarkoittaa lääkeaineen affiniteettia veriplasman proteiineille eli sitä, missä määrin se sitoutuu veriplasman proteiineihin. Sille voidaan laskea prosenttiluku - jos lääkeaineen affiniteetti plasmaproteiineille on esimerkiksi 80 %, vereen vapautuneista lääkemolekyyleistä 80 % sitoutuu plasmaproteiineihin ja 20 % jää vereen vapaiksi molekyyleiksi.
Affiniteetti voi vaikuttaa lääkeaineen tehokkuuteen, sillä lääkkeen vaikutus perustuu sen kiinnittymiseen kudoksissa oleviin reseptoreihin. Mitä pienempi lääkkeen affiniteetti on, sitä tehokkaammin se voi sitoutua kohdekudoksen reseptoreihin. Albumiini, lipoproteiinit ja glykoproteiini ovat proteiineja, joihin lääkeaineet tavallisimmin kiinnittyvät.
Sitoutuminen

Lääkeaineen molekyylit voivat olla veressä joko vapaina tai johonkin kiinnittyneinä. Affiniteetista riippuen osa molekyyleistä saattaa sitoutua plasmaproteiineihin ja osa jäädä vereen vapaiksi molekyyleiksi. Jos sitoutuminen voi olla myös käänteistä, vapaiden ja sitoutuneiden molekyylien välillä vallitsee kemiallinen tasapaino seuraavan kaavan mukaan:
{\ce {Proteiini + laakeaine <=> Proteiini-laakeainekompleksi}}
Ne lääkeaineen molekyyleistä, jotka ovat kiinnittyneet proteiineihin, eivät voi kiinnittyä reseptoreihin. Vapaina olevat molekyylit ovat ainoita, jotka voivat kiinnittyä kohdekudoksen reseptoreihin ja saada aikaan halutun vaikutuksen. Vapaat molekyylit voivat myös poistua elimistöstä aineenvaihdunnan tuloksena.
Proteiinisitoutuminen voi vaikuttaa lääkeaineen eliminaation puoliintumisaikaan, kun proteiineihin sitoutuneet lääkemolekyylit vapautuvat takaisin verenkiertoon vapaiden molekyylien poistuessa elimistöstä. Elimistö pyrkii siten säilyttämään kemiallisen tasapainon vapaiden ja sitoutuneiden molekyylien välillä. Jos lääkeaineen affiniteetti plasmaproteiineihin on suuri, vapaita lääkemolekyylejä ei välttämättä ole paljoa, jolloin sitoutuneita lääkemolekyylejä vapautuu hitaasti verenkiertoon ja lääkeaine on kehossa pidempään.
Happamat ja neutraalit lääkeaineet sitoutuvat pääasiassa albumiiniin. Emäksiset lääkeaineet sitoutuvat alfa-1-glykoproteiiniin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Effect of Binding to Plasma Proteins on the Distribution, Activity and Elimination of Drugs
Lauri Viitanen

Lauri Abram Viitanen (18. syyskuuta 1898 Oulu – 19. heinäkuuta 1941) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa veljensä kanssa Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan ja talvi- ja jatkosotaan, missä hän kaatui taistelussa Aunuksen Karjalassa.
Perhetausta

Viitasen vanhemmat olivat talonomistaja Antti Viitanen ja Maria Tapio. Hänen veljensä oli jääkäriluutnantti Kaarlo Samuli Viitanen.
Opinnot

Viitanen kävi neljä luokkaa Oulun lyseota ja Suomen sahateollisuuskoulun vuosina 1924–1925 sekä Oulun teollisuuskoulun huonerakennusosaston vuosina 1929–1931. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1928.
Jääkärikausi

Viitanen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 14. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 11. maaliskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja edelleen 20. heinäkuuta 1916 pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Viitanen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa, missä hän haavoittui Kolikkoinmäellä 28. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Viitanen palveli sisällissodan edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin aluksi Savon jääkärirykmentti 3 ja myöhemmin Uudenmaan rykmentti. Hän toimi rykmentissä nuorempana upseerina muun muassa 3. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 24. syyskuuta 1919 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja sijoitettiin 1. tammikuuta 1920 alkaen paikallispäälliköksi Kiuruveden suojeluskuntaan, missä hän palveli 19. huhtikuuta 1920 saakka. Kiuruvedeltä hän siirtyi 1. joulukuuta 1920 alkaen paikallispäälliköksi Kosken suojeluskuntaan ja palveli koskella 6. kesäkuuta 1921 saakka. Koskelta hän siirtyi 7. kesäkuuta 1921 niin ikään paikallispäälliköksi Auran suojeluskuntaan ja palveli Auralalla 1. joulukuuta 1921 saakka. Pienen tauon jälkeen hän palasi suojeluskuntaan ja otti vastaan 1. helmikuuta 1922 alkaen paikallispäällikön tehtävät Vanajan suojeluskunnassa, missä tehtävässä hän palveli 1. marraskuuta 1922 saakka. Vanajalta hän matkusti Ouluun missä hän toimi komppanianpäällikkönä Oulun suojeluskunnassa vuosina 1923 – 1924. Myöhemmin hän työskenteli vuodesta 1931 alkaen rakennusmestarina Oulussa.
Talvi- ja jatkosota

Viitanen osallistui talvisotaan aluksi konekiväärikomppaniassa Erillisessä Pataljoona 23:ssa ja myöhemmin tukikohdan päällikkönä Lunkulansaarella. Hän osallistui talvisodassa taisteluihin Laatokan koillisrannikolla. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 53:een ja osallistui taisteluihin Vienan Karjalassa, missä hän kaatui taistelussa Sohjanassa. Hänet haudattiin Ouluun.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 27. maaliskuuta 1918  Vääpeli 3. toukokuuta 1918  Vänrikki 28. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1928 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Psychrolutes marcidus

| Psychrolutes marcidus |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Pallosimput Psychrolutidae
Suku::  Psychrolutes
Laji::  marcidus
Kaksiosainen nimi
 Psychrolutes marcidus  McCulloch, 1926 
Katso myös
   Psychrolutes marcidus Wikispeciesissä   Psychrolutes marcidus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Psychrolutes marcidus (engl. blobfish) on pallosimppuihin kuuluva syvänmeren kala, jota tavataan lounaisella Tyynellämerellä Australian, Tasmanian ja Uuden-Seelannin rannikoiden tuntumassa. Sillä ei ole virallista suomenkielistä nimeä, mutta kalasta on käytetty muun muassa nimityksiä "möykkykala" ja "läskikala".
Psychrolutes marcidus elää 600–1 200 metrin syvyydessä ja kasvaa korkeintaan 30 senttimetrin pituiseksi. Kalan liha on hyytelömäistä massaa, jonka tiheys on vain hieman vettä suurempaa. Tämän vuoksi se pystyy ajelehtimaan merenpohjan yläpuolella kuluttamatta energiaansa uimiseen. Ravinnokseen psychrolutes marcidus käyttää meren ylemmistä kerroksista kohti pohjaa vajoavia eliöitä, kuten äyriäisiä, jota se siivilöi suuhunsa. Psychrolutes marcidusta tarttuu usein pohjatrooleihin muiden lajien pyytämisen yhteydessä. Tämän vuoksi jotkut tutkijat pelkäävät sen tulevan uhanalaiseksi.
Alhaisen tiheytensä vuoksi Psychrolutes marciduksen muoto muuttuu huomattavasti merenpinnan tasolla pienemmästä paineesta johtuen. Merestä nostettuna epämääräistä "möykkyä" muistuttava kala on tullut tunnetuksi internetissä kiertävinä meemeinä ja syyskuussa 2013 se äänestettiin jopa maailman rumimmaksi eläimeksi.
Pronssikauden partaveitsi

Partaveitsi laivakuviolla, tanskalainen irtölöytö, myöhäispronssikausi
Pronssikauden partaveitsi kuului pronssikaudella miehen hygieniavälineistöön yhdessä pinsettien, naskalin (kynnenalunen, tatuointi), veitsen ja kamman kanssa. Ne kuuluivat ainakin eliitin lähes päivittäin tarvitsemaan välineistöön, joka annettiin myös vainajalle mukaan hautaan. Ne olivat harvinaisia varhaispronssikaudella, mutta yleistyivät myöhäispronssikaudella.
Historiaa > Alku

Partaveitset ovat peräisin kivikaudelta, jossa terinä voitiin käyttää esimerkiksi teroitettuja simpukoita, hainhampaita tai lohkaistuja piikiviä. Metallisia teriä on löytynyt esimerkiksi hautakammioista Egyptistä, jossa niitä oli tehty kullasta tai kuparista 4000–3000 eaa. Parran ajaminen yleistyi pronssikaudella kaikkialla Lähi-idässä, Euroopassa ja Aasiassa. Kuitenkin esimerkiksi Balkanilta partaveitset puuttuivat pronssikaudella lähes kokonaan.
Historiaa > Euroopassa

Varhaispronssikaudella monet partaveitset olivat pieniä, nelikulmaisia, yksi- tai kaksipuoleisesti teroitettuja ja hieman kaarevia teriä, jossa oli lyhyt kädensija toisessa päässä. Kädensija saattoi olla vain koukku, spiraalikierre tai se saattoi esittää hevosen tai ihmisen päätä. Monien terien selkä koristeltiin rivillä pieniä geometrisia kuvioita. Myöhäispronssikaudella partaveitset tehtiin suuremmiksi ja muodoltaan kolmion muotoisiksi. Kädensija muotoiltiin joutsenen kaulan tai spiraalikierteen muotoiseksi. Monet myöhäiset partaveitset ovat kauniisti ja tyylikkäästi koristeltuja. Niissä on esitetty vahvasti stilisoituneena laivoja, aurinkokuvioita, eläimiä ja ihmishahmoja, joiden aiheet on epäilemättä poimittu uskonnollisesta kuvastosta. Monteliuksen periodilla IV eli noin 1100–900 eaa. partaveitsien terät muuttuvat lähes koko Euroopassa symmetrisiksi ja joko puoliympyrän tai puolisuunnikkaan muotoisiksi. Näiden valmistajia ei ole vielä löydetty. Tällaisten terien selkäosassa on koristeluna lintu tai eläinkuvioita.
Galleria

Hauta-antimia Hvidegårdin hautauksesta, Tanskasta. Näyte partaveitsen säilytyksestä.
Partaveitsi, jossa kahvassa ihmisenpää
Piirroksessa varhaisen- (ylä) ja myöhäisen- (ala) Skandinavian pronssikauden partaveitset.
Yksityiskohta Neder Hvolrisen partaveitsessä: ns. aurinkohevonen
Pinsetit ja partaveitsi Løvestä, Tanskasta
Partaveitsi Tåstorpista, Länsigötanmaalta Ruotsista.
Katkennut partaveitsi Stora Lundista, Falköpingistä Ruotsista
Hevosenpääkoristeinen partaveitsi, Firse stenin kohteesta (RAÄ Falköpings östra 1:1)
Partaveitsi Pieringista Alabaijerista Saksasta, Uurnakenttäkulttuuri
Partaveitsen valinmuotti, Geiselhöringistä Alabaijerista
Partaveitsiä Unkarista, 1200–800 eaa.
Partaveitsi (B10127) Solbjergista Tanskasta
Pinsetit (B1515) ja partaveitsi (B3138), Løve, Holbæk, Tanska, myöhäispronssikausi
Partaveitsi (B7225), hautakummusta, Arnitlundin Haderslevista, Tanska, myöhäispronssikausi
Partaveitsi uurnakenttäkulttuurin haudasta Straubingista Alabaijerista Saksasta
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kincad, Kaitlin : The Razor's Edge: Constructing Male Identity in Bronze and Iron Age Northern Europe (englanniksi), Theses and Dissertations, elokuu 2014
Soikkeli-Jalonen, Anu: Pistoaseista partaveitsiin: Metalliesineet Suomen pronssikauden hautalöydöissä, 3.5.2017, Kalmistopiiri
Lars Johan Prytz

Prytzin tutkimuskohde naurulokki
Lars Johan Prytz (9. huhtikuuta 1789 Tarvasjoki, Juvan kapteenin puustelli – 23. kesäkuuta 1823 Turku) oli suomalainen lääkäri ja lintutieteilijä.