stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Donepetsiili

| --- | --- |

Donepetsiili
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(RS)-2-[(1-bentsyyli-4-piperidyyli)metyyli]- 5,6-dimetoksi-2,3-dihydroindeeni-1-oni
Tunnisteet
CAS-numero: 120014-06-4
ATC-koodi: N06DA02
PubChem CID: 3152
DrugBank: APRD00039
Kemialliset tiedot
Kaava: C24H29NO3 
Moolimassa: 379,492 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 100 % 
Proteiinisitoutuminen: 96 % 
Metabolia: CYP3A4 CYP2D6 
Puoliintumisaika: 70 tuntia 
Ekskreetio: 0,11–0,13 (l/h/kg)
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen: 5,10 & 23 mg tabletti
Donepetsiili on antikoliiniesteraaseihin kuuluva lääke, jota käytetään Alzheimerin taudin hoitoon. Sen vaikutusmekanismina on aivojen asetyylikoliiniesteraasientsyymin spesifinen ja reversiibeli esto.
Lääke annetaan kerran päivässä ja sitä voidaan vähäisten perifeeristen kolinergisten haittojen vuoksi käyttää kroonisesti monilla potilailla. Donepetsiili metaboloituu CYP2D6:n ja CYP3A4 ja lääkitystä suunniteltaessa tulee ottaa huomioon geneettiset polymorfiat ja lääkkeiden yhteisvaikutus. Lääke tuotiin ensimmäisen kerran markkinoille kauppanimellä Aricept. Suomessa donepetsiili myydään valmistenimillä Aricept, Donepezil Krka, Denepezil Navamedic, Donepezil Orion, Zauton.
Aineenvaihdunta

Donepetsiili metaboloituu ensikierron metabolian kautta maksassa, pääasiassa CYP3A4:n välityksellä CYP2D6:n lisäksi. Tämän jälkeen tapahtuu O-dealkylaatiota, hydroksylaatiota, N-hapetusta, hydrolyysiä ja O-glukuronidaatiota, jotka tuottavat erilaisia metaboliitteja, joilla on samanlaiset puoliintumisajat kuin muuttumattomalla lähtölääkkeellä. Radioaktiivisesti merkityn donepetsiilin farmakokinetiikkaa koskeva tutkimus osoitti, että noin 53 % plasman radioaktiivisuudesta esiintyi muuttumattomana donepetsiilinä ja 11 % tunnistettiin metaboliitiksi 6-O-desmetyylidonepetsiiliksi, jolla on samanlainen asetyylikoliiniesteraasientsyymin tehon esto. Tämä lääke metaboloituu voimakkaasti neljään ensisijaiseen metaboliittiin, joista kahta pidetään farmakologisesti aktiivisena,  sekä useisiin inaktiivisiin ja tunnistamattomiin metaboliitteihin.
Stereokemia

Lääkkeenä käytetty donepetsiili on rasemaatti.
| Enantiomeerit |
| --- | --- |
 (R)-Enantiomeeri:  (S)-Enantiomeeri
Aiheesta muualla

DrugBank: Donepetsiili (APRD00039)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Donepetsiili (D07869)
ChEMBL: Donepetsiili (CHEMBL502)
http://fdasis.nlm.nih.gov/srs/srsdirect.jsp?regno=8SSC91326P (Arkistoitu – Internet Archive)
Dreadnought-huijaus

Horace Colen lehdistölle lähettämä valokuva ”Abessinian keisarista” seurueineen. Cole itse äärimmäisenä oikealla, Virginia Woolf äärimmäisenä vasemmalla.
Dreadnought-huijaus oli 7. helmikuuta 1910 toteutettu kepponen, jossa seurapiireissä liikkunut pilailija Horace de Vere Cole ja tämän ystävät vierailivat Britannian laivaston taistelulaiva HMS Dreadnoughtilla esittäen Abessinian keisaria ja tämän seuruetta. Pila tunnetaan myös nimellä ”Bunga bunga”.
Pilassa olivat mukana Cole ja hänen ystävänsä Adrian Stephen, Anthony Buxton, Guy Ridley, Duncan Grant sekä Adrianin sisar Virginia Stephen, joka tuli myöhemmin tunnetuksi kirjailijana nimellä Virginia Woolf. Joukkio painatti swahilinkieliset käyntikortit ja vuokrasi itselleen kehnot valepuvut. Lisäksi he hankkivat irtoparrat ja tekivät kasvoilleen tumman meikin. Anthony Buxton esitti Abessinian keisaria.
HMS Dreadnought oli tapahtuman aikaan ankkuroituna Weymouthinlahdella Dorsetissa. Pilan pääuhrina oli Britannian kotilaivaston komentaja, vara-amiraali sir William May. Hänelle lähetettiin ulkoministeriön nimissä väärennetty sähke, jossa ilmoitettiin Abessinian keisarin välittömästä vierailusta. Paikalle saapunut seurue otettiin juhlallisesti ja protokollan mukaisesti vastaan. Tiettävästi heille ammuttiin tykeillä kunnialaukauksia, joihin he vastasivat huutamalla ”Bunga, bunga!” Koska laivastossa ei tiedetty Abessinian kansallislaulua, sen sijaan esitettiin Sansibarin kansallislaulu. Vierailu oli menestys, vaikka se päättyikin nopeasti, sillä vieraat kieltäytyivät lounaasta ja palasivat takaisin maihin iltarukousta varten. Huijaus ei vierailun aikana paljastunut, vaikka irtoparrat ja -viikset olivat jatkuvasti irtoamaisillaan ja tumma meikki alkoi valua sateessa.
Pari päivää myöhemmin The Daily Mirror -lehti paljasti huijauksen Colen vihjeestä, ja brittilaivaston upseerit joutuivat naurunalaisiksi. Tapaus johti jopa parlamenttikyselyyn, sillä huijaus katsottiin lain rikkomiseksi. Toimenpiteisiin ei kuitenkaan ryhdytty.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dreadnought-huijaus Wikimedia Commonsissa
Downing College

| Downing College |
| --- | --- |
  

Perustettu:  1800
Opiskelijoita:  442
Jatko-opiskelijoita:  241
Sijainti:  Cambridge, Englanti  Yhdistynyt kuningaskunta
Osoite:  Regent Street Cambridge CB2 1DQ
Yhteistyö:  Lincoln College (Oxford)
Sivusto:  www.dow.cam.ac.uk
Downing College on yksi Cambridgen yliopiston 31 collegesta.
Downing College perustettiin vuonna 1800 baronetti Sir George Downingin (1685–1749) testamenttilahjoituksella. Arkkitehti William Wilkins suunnitteli collegen rakennukset, mutta vain osa hänen suunnitelmastaan toteutettiin. Myöhemmin collegea on täydennetty muiden arkkitehtien suunnitelmien pohjalta.
Domus, Downing College (Cambridge).
Kirjallisuutta

Rawle, Tim, A Classical Adventure: The Architectural History of Downing College, Cambridge, Cambridge, Oxbridge Portfolio, 2015, ISBN 978 0 9572867 4 0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Downing College Wikimedia Commonsissa
Cambridgen yliopiston colleget
Christ’s
Churchill
Clare
Clare Hall
Corpus Christi
Darwin
Downing
Emmanuel
Fitzwilliam
Girton
Gonville and Caius
Homerton
Hughes Hall
Jesus
King’s
Lucy Cavendish
Magdalene
Murray Edwards (New Hall)
Newnham
Pembroke
Peterhouse
Queens’
Robinson
St Catharine’s
St Edmund’s
St John’s
Selwyn
Sidney Sussex
Trinity
Trinity Hall
Wolfson
John Lawton

| John Lawton |
| --- | --- |
 John Lawton (2001)
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. kesäkuuta 1946 Halifax, Iso-Britannia
Kuollut: 29. kesäkuuta 2021 (75 vuotta)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Aktiivisena:  1960-luvun alku-2021
Tyylilajit:  Rock, hard rock, progressiivinen rock, pop
Yhtyeet:  The Deans, Lucifer's Friend, Les Humphries Singers, Uriah Heep, Hensley Lawton Band, Zar, Rebel, Gunhill, Lawton Dunning Project, John Lawton Band
Aiheesta muualla
www.johnlawtonmusic.com ja www.johnlawton.org
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
John Cooper Lawton (11. kesäkuuta 1946 Halifax, Britannia – 29. kesäkuuta 2021) oli brittiläinen muusikko, joka muistetaan parhaiten laulajana yhtyeissä Lucifer's Friend (1970-1976, 1981, 1994), Les Humphries Singers ja Uriah Heep (1976-1979).
Musiikkiura

Lawton aloitti musiikkiuransa 1960-luvun alussa The Deans -nimisessä yhtyeessä. 1970-luvulla hän lauloi saksalaisissa Lucifer's Friend ja Les Humphries Singers -yhtyeissä. Lucifer's Friend esitti heavy metalia ja hard rockia ja Les Humphries Singers gospelvaikutteisia popkappaleita. Lawton oli myös Les Humphries Singersin riveissä edustamassa Länsi-Saksaa vuoden 1976 Eurovision laulukilpailussa.
Vuonna 1976 Lawtonista tuli hard rock/heavy metal-yhtye Uriah Heepin uusi laulaja erotetun David Byronin tilalle. Lawton levytti Uriah Heepin kanssa kolme studioalbumia; Firefly (1977), Innocent Victim (1977) ja Fallen Angel (1978). Yhtye oli tuolloin suosittu erityisesti Euroopassa. Hänen aikakautensa yhtyeessä päättyi vuonna 1979 musiikillisiin erimielisyyksiin toisen Uriah Heep -jäsenen Ken Hensleyn kanssa. 1970-luvun jälkeen Lawton on ollut mukana erilaisissa yhtyeprojekteissa ja on johtanut muun muassa omaa yhtyettään. Vuonna 1995 Lawton palasi Uriah Heepin laulajaksi muutaman keikan ajaksi Etelä-Afrikassa, kun yhtyeen nykyinen laulaja Bernie Shaw kärsi ääniongelmista.
Diskografia > Sooloalbumit

Heartbeat (julkaistu myös nimellä "HardBeat") (1980)
Still Paying My Dues to the Blues (2000)
Diskografia > Asterix

Asterix (1970)
Diskografia > Lucifer's Friend

Lucifer's Friend (1970)
Where the Groupies Killed the Blues (1972)
I'm Just a Rock & Roll Singer (1973)
Banquet (1974)
Mind Exploding (1975)
Mean Machine (1981)
Sumo Grip (1994)
Diskografia > Les Humphries Singers

We Are Goin' Down Jordan (1971)
Singing Detonation (1971)
Old Man Moses (1971)
Mexico (1972)
Sound '73 (1973)
Mama Loo (La Onu Cantante) (1973)
Live in Europe (1973)
Carnival (1973)
Sound '73/II (1973)
The World Of (1973)
Kansas City (1974)
Sound '74 (1974)
One of These Days (1974)
Rock 'n Roll Party (1974)
Amazing Grace & Gospeltrain (1975)
Party on the Rocks (1975)
Diskografia > Uriah Heep

Firefly (1977)
Innocent Victim (1977)
Fallen Angel (1978)
Live in Europe 1979 (äänitetty 1979, julkaistu 1986)
The Magician's Birthday Party (äänitetty 2001, julkaistu 2002)
Diskografia > Hensley Lawton Band

The Return (Live at Heepvention 2000) (2000)
Diskografia > Zar

Live Your Life Forever (1990)
Diskografia > Rebel

Stargazer (1982)
Diskografia > Gunhill

One Over the Eight (1995)
Night Heat (1997)
Diskografia > Lawton Dunning Project

Steppin' It Up (2002)
One More Night (Live) (2002)
Diskografia > John Lawton Band

Sting in the Tale (2003)
Shakin' the Tale (2004)
Kirjallisuus

Jørgen Angel: The Photobook – Uriah Heep Golden Years – 1974–76 photographed by Jørgen Angel (Krispin & Eickhoff, 1999) ISBN 3-00-004329-2
Dave Ling: Wizards and Demons (Classic Rock Productions, 2003) ISBN 0-9543743-0-4
Järvinen, Mika: Easy Livin’: Ken Hensleyn vuodet 1970–1980. Johnny Kniga, 2013. ISBN 978-951-0-39014-6
Douglas B-66 Destroyer

| Douglas B-66 Destroyer |
| --- | --- |
 Douglas B-66 Destroyer
Tyyppi:  tiedustelu- ja pommituskone
Valmistaja:  Douglas Aircraft Company
Suunnittelija:  Ed Heinemann
Ensilento:  28. kesäkuuta 1954
Esitelty:  1956
Valmistusmäärä:  294 
Valmistusvuodet:  1954–1961
Douglas B-66B Destroyer.
Kuvan EB-66E -kone tukeutui Thaimaan Takhliin 30. maaliskuuta 1970, Vietnamin sodan aikana.
Douglas B-66 Destroyer on Yhdysvaltain ilmavoimille laivaston Douglas A-3 Skywarrior -koneesta kehitettysuihkumoottorikäyttöinen taktinen keskiraskas pommikone.
Konetyyppi vakuutti ensi alkuun ilmavoimien edustajat suorituskyvyllään, mutta sen suuri huoltotarve lyhensi palveluskäytön noin 15 vuoteen.
B-66 Destroyerin huippunopeus oli A-3 Skywarrioria suurempi: 1 020 km/h. Kone oli 60 senttimetriä pidempi, 3 senttimetriä korkeampi ja sen siipien pinta-ala oli noin 3 neliömetriä pienempi kuin A-3:ssa. B-66 Destroyerin tyhjäpaino oli lähes 2 000 kg ja enimmäislentoonlähtöpaino jonkin verran (1000 paunaa eli noin 454 kg) verrokkiaan suurempi.
Lentotiedusteluun ja ELSO-häirintätehtäviin käytetyt versiot saivat mallimerkinnän EB-66 tai RB-66. 5 443 kg pommikuorman kuljettamaan kyennyt kone pystyi myös taktisiin ydinpommituksiin. Konetyyppi osallistui Vietnamin sotaan, ja se vedettiin pois palveluskäytöstä vuonna 1973.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2 tai 3
Matkustajat: 1, mikäli miehistöä 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&022.090000022,90 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&022.010000022,10 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&07.01900007,19 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&072.046000072,46 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&019720.&&&&0019 720 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Allison J71-A11 -suihkuturbiinit; &&&&&&&&&&&&&045.&&&&0045 kN
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&01015.&&&&001 015 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01489.&&&&001 489 km
Aseistus
5 443 kg pommeja, taikka ydinpommeja sisäisesti
2 × 20 mm kauko-ohjattu tykki pyrstöampumossa
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.millionmonkeytheater.com/B-66.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.nationalmuseum.af.mil/factsheets/factsheet.asp?id=323
http://www.museumofaviation.org/WB66.php (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=278
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Douglas B-66 Destroyer
Käännös suomeksi
Douglas A-1 Skyraider

| Douglas A-1 (AD) Skyraider |
| --- | --- |
 Douglas A-1H Skyraider, joka operoi vuonna 1966 USS Oriskanyilta.
Tyyppi:  rynnäkkökone
Valmistaja:  Douglas Aircraft Company
Suunnittelija:  Ed Heinemann
Ensilento:  18. maaliskuuta 1945
Esitelty:  1946
Valmistusmäärä:  3 160 
Valmistusvuodet:  1945–1957
Douglas A-1 (AD) Skyraider on yhdysvaltalainen yksimoottorinen alatasoinen trapetsisiipinen rynnäkkökone. Skyraider suunniteltiin toimimaan lentotukialuksilta.
Douglasin sotilaskoneiden pääsuunnittelija Ed Heinemann suunnitteli konetyypin. Alun perin konetyypin nimenä oli AD-1.
Kuvassa Skyraiderin ""keulataidetta". Moottorin sovituskappale, propelli sekä ilmanottoaukot näkyvät erittäin hyvin.
A-1 Skyraider oli Yhdysvaltain laivaston ensimmäinen rynnäköintiin suunniteltu sotilaslentokone. Potkurikäyttöisenä se jäikin lähes ainoaksi yksimoottorikoneeksi, joka valmistettiin tähän tarkoitukseen. Koneesta tehtiin eri kehitysversioita, ja sen ensilento ja käyttöönotto tapahtui vuonna 1945. Se ei ehtinyt toisen maailmansodan sotatoimiin, mutta osallistui Korean ja Vietnamin sotiin. Konetyypin korvasivat muun muassa Grumman A-6 Intruder ja Douglas A-4 Skyhawk, jotka olivat kumpikin suihkukäyttöisiä sotilaslentokoneita. Aktiivikäytöstä poistaminen tapahtui 1970-luvun alussa.
Douglas A-1 Skyraiderin siipi- ja runkoripustimissa kuljetettava aseistus saattoi kattaa erilaisia pommeja, raketteja (kuten esim. 127 mm:n "Zuni" Mk-32, LAU-10-rakettipodeista laukaistuina) sekä myöhempänä myös ilmasta-maahan ammuttavia ohjuksia. Lisäpolttoainesäiliöt olivat myös mahdollisia koneen toimintamatkan lisäämiseksi, yleensä niitä oli yksi koneen keskilinjan alla olevassa ripustuspisteessä.
Douglas A-1 Skyraiderin 3-D-kaaviokuvat.
Pitkän palvelusuran aikana konetyyppi sai useita eri kutsumanimiä, joista yksi kaikkein yleisimpiä oli "Spad" ensimmäisen maailmansodan Spad S.VII -hävittäjän mukaan. Toinen käytetty lempinimi oli "Able Dog", joka tuli lyhenteestä AD. Myös Hobo (suom. kulkuri) oli eräs yleisesti käytetty lempinimi, joka johtunee ehkä koneen A-1H-muunnoksesta.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&011.084000011,84 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&015.025000015,25 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.07800004,78 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&037.019200037,192 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&05429.&&&&005 429 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Wright R-3500-26WA 18-sylinterinen kaksirivinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&02013.&&&&002 013 kW (&&&&&&&&&&&02700.&&&&002 700 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0518.&&&&00518 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&02116.&&&&002 116 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&08685.&&&&008 685 m
Aseistus
4 × 20 mm M2-tykkiä; 3 629 kg pommeja, joista 14 ulkoisessa ripustuspisteessä; 127 mm:n raketteja siipien ripustimissa max x12.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.abledogs.com/
http://www.skyraider.org/
http://www.airforce-magazine.com/MagazineArchive/Magazine%20Documents/2007/June%202007/0607classics.pdf
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Douglas A-1 Skyraider
Käännös suomeksi
Renate Dorrestein

Renate Dorrestein
Renate Dorrestein (25. tammikuuta 1954 Amsterdam, Alankomaat – 4. toukokuuta 2018) oli hollantilainen kirjailija ja toimittaja. Hän sai Annie Romein -palkinnon 1993 koko tuotannostaan. Hän aloitti toimittajanuransa Panorama-nimisessä lehdessä, ja hänen esikoisteoksensa Buitenstaanders ilmestyi 1983. Hänen sisarensa itsemurha on vaikuttanut merkittävällä tavalla hänen teoksiinsa.
Hän kuoli ruokatorven syöpään 64-vuotiaana.
Teokset

Buitenstaanders, 1983
Vreemde streken, 1985
Noorderzon, 1986
Een nacht om te vliegeren, 1987
Korte metten, 1988
Het perpetuum mobile van de liefde, 1988
Vóór alles een dame, 1989
Het hemelse gerecht, 1991
Ontaarde moeders, 1992
3  Heden ik, 199
Een sterke man, 1994
Verborgen gebreken, 1996, teoksen pohjalta on  Paula van der Oest ohjannut 2004 elokuvan
Want dit is mijn lichaam, 1997
Een hart van steen, 1998
Het geheim van de schrijver, 2000
Zonder genade, 2001
Het duister dat ons scheidt, 2003
Zolang er leven is, 2004
Mijn zoon heeft een seksleven en ik lees mijn moeder Roodkapje voor, 2006
Echt sexy, 2007
Laat me niet alleen, 2008
Is er hoop, 2009
Heiligenlevens en bananenpitten, 2009
De leesclub, 2010
De stiefmoeder, 2011
De zondagmiddagauto, 2012
De blokkade, 2013
Nott Won't Sleep, 2013, iPad
Liever horen we onszelf, 2014
Weerwater, 2015
Teokset > Suomennetut teokset

Kivisydän. Alkuteos Een hart van steen, suom. Kirsti Nikkanen. Like 2000. ISBN 951-578-721-1
Pojallani on seksielämä ja minä luen äidille Punahilkkaa. Alkuteos: Mijn zoon heeft een seksleven en ik lees mijn moeder Roodkapje voor, suom. Titia Schuurman. WSOY 2009. ISBN 978-951-0-34285-5
Lainaa vain. suom. Sanna van Leeuwen. WSOY 2011. ISBN 978-951-0-36552-6
Aiheesta muualla

Renate Dorresteinin sivusto (hollanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Bo Diddley

Bo Diddley vuonna 1957
Bo Diddley (oik. Ellas McDaniel, s. Ellas Bates 30. joulukuuta 1928 McComb, Mississippi, Yhdysvallat – 2. kesäkuuta 2008 Archer, Florida, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -laulaja ja kitaristi, joka tunnettiin parhaiten persoonallisesta rytmistään ja monista säveltämistään rockklassikoista.
Varttuminen ja uran alkutaival

Ellas Bates syntyi Mississippin osavaltiossa lähellä pientä paikkakuntaa nimeltä McComb. Lapsena äidin sisko Gussie McDonald adoptoi hänet, mikä johti sukunimen vaihtumiseen. Viisivuotiaana Ellas muutti kasvatusäitinsä kanssa Chicagoon, missä hän aloitti viulunsoiton opiskelun Ebenezer Baptist Church -nimisessä kirkossa. Hän soitti viulua kirkon orkesterissa seuraavat 12 vuotta.
Sodanjälkeinen Chicago-blues teki nuoreen Ellas McDonaldiin suuren vaikutuksen ja hän ryhtyi harjoittelemaan kitaransoittoa. Lopulta hän perusti oman yhtyeen nimeltä The Langley Avenue Jive Cats. Samaan aikaan hän kävi vielä yläkoulua, missä sai kutsumanimekseen Bo Diddley.
Diddley soitti 1940-luvun alussa pasuunaa Baptist Congress Band -nimisessä orkesterissa ja perusti myös pyykkilautatrion, joka soitti enimmäkseen pienissä juhlissa tai kadunkulmissa. Vuosien 1946 ja 1951 välillä hän työskenteli eri ammateissa ja toimi myös jonkin aikaa nyrkkeilijänä ennen päätymistään muusikoksi chicagolaisiin yökerhoihin. Tutustuttuaan paikallisiin muusikoihin, kuten Billy Boy Arnoldiin, Bo Diddley suostuteltiin julkaisemaan oma demolevy vuonna 1955. Useiden levy-yhtiöiden torjuttua sopimuksen uuden artistikandidaatin kanssa Bo Diddley päätyi levyttämään Chess Recordsille. Ensisingle (”I’m a Man”) nousi heti rhythm and blues -listalla toiseksi.
Hän oli blueskitaristi Chuck Berryn ikä- ja ”tallitoveri”. Molemmat levyttivät chicagolaiselle Chess Recordsille.
Musiikki

Diddleyn kappaleisiin kuuluvasta persoonallisesta rytmistä tuli hänen tavaramerkkinsä, ja sitä on usein jäljitelty. Monet myöhemmät muusikot ovat tehneet hänen kappaleitaan uudelleen tunnetuksi. Klassikoihin kuuluvat muun muassa ”Bo Diddley”, ”I’m a Man” ja ”Who Do You Love”, josta George Thorogood on levyttänyt oman versionsa, sekä ”Mona”, ”Hey Bo Diddley” ja "Road Runner", joista viimeisenä mainitusta esimerkiksi suomalainen Hurriganes-yhtye teki oman versionsa.
Afrikkalaisesta rumpurytmistä kehittämänsä synkopoidun ja hellittämättömän Diddley-rytmin lisäksi Bo Diddleyn persoonalliseen tyyliin kuului sähkökitaralla ja vahvistimella tuotettu ennenkuulumattoman raskas ja säröinen sointi, joka on vaikuttanut moniin myöhempiin rockkitaristeihin Jimi Hendrix mukaan lukien. Diddley soitti harvoin tyypillistä 12 tahdin bluesia, vaan pitkitti laulujensa säkeistöjä ja pysytteli yhdessä soinnussa vaihtaen sitä ainoastaan kertosäkeessä. Diddleyn omaperäiseen ”viidakkorytmiin” vaikuttivat hänen sodanjälkeisestä Chicago-bluesista saamansa vaikutteet, ja erinomaisessa yhteistyössä Diddleyn kanssa toimiva yhtye täydensi kokonaisuutta.
Yhteistyö Chess Recordsin kanssa päättyi 1970-luvun alussa, minkä jälkeen Bo Diddley muutti Meksikoon. Hän työskenteli siellä apulaissheriffinä joitain vuosia. Sen jälkeen hän on julkaissut jälleen uusia levyjä ja vieraillut säännöllisesti Euroopassakin. Suomessa Bo Diddley esiintyi Järvenpään Puistobluesissa 29. kesäkuuta 1991 ja April Jazzissa huhtikuussa 2005.
Musiikki > Nimikkokitarat

Diddley lisäsi lavashow’hunsa visuaalisia tehokeinoja: hän teetti Gretsch-kitarayhtiöllä joukon psykedeelisenmuotoisia ja -värisiä kitaroita, joukkoon kuului jopa joitakin turkiksella päällystettyjä soittimia. Tunnetuin Diddleyn teettämistä kitaroista lienee niin sanottu ”laatikkomalli”, suorakulmion muotoinen kitara, jota Diddley käytti eniten uransa aikana.
Kuolema

Toukokuussa 2007 Diddley sai aivoinfarktin lavalla kesken esityksen ja joutui sairaalahoitoon teho-osastolle. Hänellä oli myös pitkään ollut sydänvika ja diabetes, ja kokeiden perusteella aivoinfarktin todettiin aiheuttaneen vaurioita oikeaan aivopuoliskoon ja aiheuttaneen puhevaikeuksia.
Bo Diddley kuoli 79-vuotiaana sydänkohtaukseen kotonaan Archerissa, Floridassa 2. kesäkuuta 2008.
Merkitys

Diddley sai Grammy-palkinnon elämäntyöstään vuonna 1999, ja hänelle on myönnetty tähti Hollywood Walk of Famelle.
Diskografia

Bo Diddley (1958)
Go Bo Diddley (1959)
Have Guitar Will Travel (1960)
Bo Diddley in the Spotlight (1960)
Bo Diddley Is a Gunslinger (1960)
Bo Diddley Is a Lover (1961)
Bo Diddley’s a Twister (1962)
Bo Diddley (1962)
Bo Diddley & Company (1962)
Surfin’ with Bo Diddley (1963)
Bo Diddley’s Beach Party (1963)
Bo Diddley’s 16 All-Time Greatest Hits (1964)
Two Great Guitars (Chuck Berryn kanssa) (1964)
Hey Good Lookin’ (1965)
500% More Man (1965)
The Originator (1966)
Super Blues (Muddy Watersin ja Little Walterin kanssa) (1967)
Super Super Blues Band (Muddy Watersin ja Howlin’ Wolfin kanssa) (1967)
The Black Gladiator (1970)
Another Dimension (1971)
Where It All Began (1972)
Got My Own Bag of Tricks (1972)
The London Bo Diddley Sessions (1973)
Big Bad Bo (1974)
20th Anniversary of Rock & Roll (1976)
I’m a Man (1977)
Ain’t It Good to Be Free (1983)
Bo Diddley & Co – Live (1985)
Hey...Bo Diddley in Concert (1986)
Breakin’ Through the BS (1989)
Living Legend (1989)
Rare & Well Done (1991)
Live at the Ritz (Ronnie Woodin kanssa) (1992)
This Should Not Be (1993)
Promises (1994)
A Man Amongst Men (1996)
Moochas Gracias (Anna Moon kanssa) (2002)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bo Diddley Wikimedia Commonsissa
Bo Diddley - The Originator
The Official Bo Diddley MySpace Page
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 2 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC 2  IdRef 
Bo Diddley vuonna 1997 kuuluisan ”laatikkokitaransa” kanssa.