stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Islamin suuntaukset
Pääsuuntaukset > Šiialaisuus

Useimmat šiiat (68–80 %) löytyvät vain neljästä maasta, joita ovat Iran, Pakistan, Intia ja Irak. Šiiat ovat enemmistönä vain Iranissa (90–95 %), Azerbaidžanissa ja Bahrainissa (65–75 %). Irakissa ja Libanonissa heitä on noin puolet muslimeista
Šiialaisuus eroaa sunnalaisuudesta vain muutamissa asioissa, mutta periaatteelliset erot ovat silti niin suuria, että esimerkiksi yhteiset rukoushetket ovat mahdottomia. Suuntaukset voivat myös pitää toisiaan vääräuskoisina. Sunnien ja šiiojen välillä esiintyy tämän takia ajoittain väkivaltaisuuksia.
Huomattava ero on kysymys maallisen ja uskonnollisen vallan suhteesta. Sunnalaisuuteen kuuluu oppi uskovien komentajasta, yhdestä kalifista, jolla ei kuitenkaan ole uskonnollista valtaa. Šiialaisuudessa sekä maallinen että uskonnollinen valta kuuluu samalle henkilölle eli imaamille. Nykyisin imaami on kuitenkin kätkeytynyt. Uskonnollista ja maallista auktoriteettia koskeva ero ilmenee siinä, että šiialaisuudessa korostetaan Muhammedin oikeutettuina seuraajina Muhammedin ottopoikaa Ali ibn Abi Talibia ja hänen jälkeensä Alin poikaa ja Muhammedin tyttärenpoikaa Husain ibn Alia. Šiiat viettävät hänen muistokseen Ašura-juhlaa, joka on šiiojen tärkein vuosittainen merkkipäivä. Alista alkava imaamien ketju on niin merkittävä, että maininta Alista on lisätty  šiialaiseen uskontunnustukseen.
Pääsuuntaukset > Šiialaisuus > Kaksitoistašiialaisuus

Kaksitoistašiialaisuus on šiialaisuuden suurin haara ja Iranin valtionuskonto.
Pääsuuntaukset > Šiialaisuus > Seitsemänšiialaisuus

Seitsemänšiialaisuus (ismailiitit) on šiialaisuuden toiseksi merkittävin haara.
Pääsuuntaukset > Šiialaisuus > Zaidilaisuus

Zaidilaisuus erkani šiialaisten pääsuuntauksesta Kaksitoistašiialaisuudesta , koska syntyi erimielisyys viidennestä imaamista, joka zaidilaisten mukaan oli Zayd ibn Ali, kun taas pääsuuntaus piti viidentenä imaamina hänen veljeään Muhammad al-Baqiria. Zaidilaisuutta esiintyy Pohjois-Jemenissä, missä noin kolmannes jemeniläisitä on zaideja.
Pääsuuntaukset > Ibadilaisuus

Ibadilaisuus on vanha, lähes yksinomaan Omanissa esiintyvä vanha islamin suuntaus. Noin 45 % omanilaisista on ibadiitteja. Heidän kokonaismääränsä maailmassa on noin 3 miljoonaa, joista  suurin osa Omanissa.
Suufilaiset veljeskunnat > Suufilaisuus

Suufilaisuus on islamin mystiikkaa korostava suuntaus. Sen päämääränä on saavuttaa yhteys Jumalaan mietiskelemällä. Nimi tulee arabian sanasta suf, joka tarkoittaa villaa. Sillä viitataan askeettien käyttämään villakaapuun. Osa selittää nimityksen tulevan kreikan sanasta sofia, viisaus tai arabian safa, puhtaus. Suufilaisuutta esiintyy sekä šiiojen että sunnien keskuudessa, joten kyseessä ei ole islamin kolmas haara. Askeettisuus ja köyhyyden ihannointi ovat yleistä suufilaisuudelle, joka on saanut tähän vaikutteita Lähi-idän kristillisestä munkkihurskaudesta.
Dervissit ovat luostariyhteisöön järjestäytyneitä suufilaismunkkeja. He muodostavat pääasiassa miehille tarkoitettuja hierarkkisia veljeskuntia. Dervissit harrastavat erilaisia ekstaasitekniikoita, kuten jumalakokemuksen saamista tanssin avulla.
Muita suuntauksia > Ahmadiyya

Ahmadia on Punjabissa Intiassa 1800-luvun lopussa syntynyt suuntaus. Ahmadeja on yhteensä noin miljoona Intiassa ja Pakistanissa, eräiden tietojen mukaan jopa paljon enemmän. Liikkeen perustaja Mirza Ghulam Ahmad  piti itseään Messiaana, Mahdina ja Krishnan inkarnaationa. Muslimit ovat hyökänneet liikkeen jäseniä vastaan, koska sitä ei pidetä aidosti islamilaisena.
Muita suuntauksia > Koraanifundamentalismi

Koraani-fundamentalismi tarkoittaa vain Koraaniin nojaavaa näkemystä islamista. Se syntyi 1800- ja 1900-lukujen välissä Intiassa ja Egyptissä uudistamaan islamia. Näkemys sai alkunsa ainakin osittain länsimaissa, kun historiallis-kriittiset tutkimukset asettivat kyseenalaiseksi hadith perimätietokokoelmien aitouden. Hadith-kokoelmat muodostavat yhdessä Koraanin kanssa Profeetan elämäntavan eli sunnan, jonka ortodoksiseen jäljittämiseen perustuu islamin pääsuuntaus sunnalaisuus.
Vapaamielisille muslimiajattelijoille hadith-kokoelmien aitouden kyseenalaisuus merkitsi yhteentörmäystä arvomaailmoissa. Useat luopuivat islamista yhteiskunnallisen ajattelun pohjana ja jättivät käsitteen sekularisoituneen yhteiskunnan ulkopuolelle yksityisasiaksi. Toiset vastaavasti pyrkivät löytämään ratkaisun islamin sisältä.
Nämä koraani-fundamentalistit asettivat kyseenalaiseksi sunnan aseman yhdenvertaisena Koraanin kanssa. He eivät kyseenalaistaneet Profeetan elämäntapaa eli sunnaa itseään, mutta heidän näkemyksensä mukaan Muhammadin kuoltua tästä sunnasta ei ole luotettavaa tietoa. Toisin sanoen sunnan sitovuus oli rauennut. Vastaavasti hadith-kokoelmiin perustuvaa sunnaa puolustavien mukaan Koraanin alkuperäinen merkitys jää hämäräksi mikäli sen rinnalla ei tarjota yksityiskohtaista tulkintaa ja viiteryhmää.
Koraani on itsessään väljää tekstiä, joka harvemmin sisältää selkeitä käskyjä ja kieltoja. Koraani-fundamentalisteille tämä avaisi ovet dynaamiselle, väljälle islamille. Koraani näyttäisi yleiset moraaliset suuntaviivat ja kukin aikakausi sovittaisi sanoman sopivaksi nykyaikaan. Vastustajien mukaan islam on Profeetan aikana luotu muuttumaton järjestelmä ja mikä tahansa muutos olisi turmellusta.
Koraani-fundamentalismin kukoistuskausi oli 1900-luvun alkupuolella, mutta perinteinen sunna-ajattelu säilyi muuttumattomana. Nykyään Koraani-fundamentalismilla on yksittäisiä kannattajia lähinnä länsimaissa, joissa he toimivat vailla laajempaa kannattajakuntaa.
Muita suuntauksia > Muuta

Islamin piirissä tai sen rajoilla esiintyy useita useita kooltaan vähäisiä liikkeitä. Esimerkki sellaisista on Yhdysvalloissa syntynyt ja noin 10 000–70 000 kannattajan Nation of Islam.
Islamin pääsuuntauksien kannattajamäärät

| Suuntaus | Prosentti osuus (koko maailma) |
| --- | --- |
Sunnalaisuus: 1,4 miljardia
Šiialaisuus: 154–200 miljoonaa
Ibadilaisuus: 2,7 miljoonaa
Ahmadiyya: 10–20 miljoonaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Islamin suuntaukset Wikimedia Commonsissa
Šiialaisuus (sininen) ja sunnalaisuus (vihreä) alueittain.
Foínikas

Foínikas (kreik. Φοίνικας, kath.kreik. Φοίνιξ, Foínix; transl. myös Fínikas) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Foínikas, kylä Ágios Vasíleioksen kunnassa Réthymnon alueyksikössä Kreetan alueella
Foínikas, kylä Sfakián kunnassa Chanián alueyksikössä Kreetan alueella
Foínikas, kylä Sýroksen saarella Etelä-Egean saarten alueella
Loutró eli Foínikas, saari Kreetan etelärannikon edustalla
Tatjana Ledovskaja

| Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto. Olympialaiset  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto. Olympialaiset  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto. Olympialaiset  | Naisten yleisurheilu> Maa:   Neuvostoliitto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Soul 1988 | 4×400 metriä |  |
|  Hopeaa | Soul 1988 | 400 metrin aidat |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tokio 1991 | 400 metrin aidat |  |
|  Kultaa | Tokio 1991 | 4×400 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Split 1990 | 400 metrin aidat |  |
|  Hopeaa | Split 1990 | 4×400 metriä |  |
Tatjana Ledovskaja (s. 21. toukokuuta 1966) on Neuvostoliittoa edustanut valkovenäläinen pika- ja aitajuoksija sekä olympiavoittaja. Hänen päämatkansa oli 400 metrin aitajuoksu.
Ledovskaja nousi 400 metrin aitajuoksijana maailman huipulle vuonna 1988. Hän paransi Soulin olympialaisissa ennätystään 1,3 sekuntia ja saavutti hopeaa ajalla 53,18 häviten vain 0,01 sekuntia Australian Debbie Flintoff-Kingille. Olympiakultaa hän voitti 4 × 400 metrin viestijuoksussa, jonka ensimmäisen osuuden hän juoksi Neuvostoliiton joukkueessa. Voittoaika oli uusi maailmanennätys 3.15,17.
Splitin EM-kilpailuissa 1990 Ledovskaja voitti kultaa 400 metrin aitajuoksussa ja saavutti hopeaa 4 × 400 metrin viestissä. Tokion MM-kilpailuissa 1991 hän paransi aitajuoksun ennätyksekseen 53,11 s ja voitti kultaa sekä aidoissa että viestissä. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän sijoittui aitajuoksussa neljänneksi saatuaan saman ajan 54,31 s kuin pronssimitalisti Janeene Vickers.
Neuvostoliiton hajottua Ledovskaja edusti Valko-Venäjää mutta ilman suurempaa menestystä. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 hän juoksi välierissä ajan 54,60 s ja karsiutui. Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 hänet hylättiin välierissä.
Ledovskaja oli 171 cm pitkä ja painoi huippuvuosinaan 60 kiloa.
Parhaat tulokset 400 metrin aitajuoksussa vuosittain

1987: 56,92 s
1988: 53,18 s
1989: 54,68 s
1990: 53,62 s
1991: 53,11 s
1992: 53,55 s
1993: 54,60 s
Loutró

Loutró (kreik. Λουτρό, ”Kylpy(lä)”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Loutró, kylä Sfakián kunnassa Chanián alueyksikössä Kreetan alueella
Loutró, saari Kreetan etelärannikolla Loutrón kylän edustalla
Loutró, kyläyhdyskunta ja entinen kylä Amfilochían kunnassa Aitolia-Akarnanian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Loutró”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kimmo Latvamäki

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ratamelonta.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ratamelonta.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ratamelonta.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten ratamelonta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia |  Poznań 2005 | K-1 200 m |  |
Kimmo Kristian Latvamäki (s. 6. kesäkuuta 1976) on suomalainen kilpameloja. Hänen päämatkansa olivat ratamelonnan kajakkiyksiköiden 200 ja 500 metriä. Latvamäki edusti Ruoveden Kanoottipurjehtijoita ja häntä valmensi Béla Pavelka.
Latvamäen nuoruusvuodet

Melontaan Latvamäki tutustui vuonna 1985, kun Raimo Pihlava aloitti Ruovedellä melontakoulun. Ensimmäiset vuodet melonta oli hänelle vain leikkimielinen harrastus, mutta vuonna 1987 hän osallistui ensimmäiseen kilpailuunsa. Säännöllisen harjoittelun Latvamäki aloitti 13-vuotiaana, ja samana vuonna hän sai mitalin nuorisomestaruuskilpailuista. Alun melko laihan menestyksen jälkeen Latvamäki voitti 18-vuotiaana juniorien maailmancupin Hollannissa. Vuonna 1996 Latvamäki siirtyi kokopäiväiseksi urheilijaksi.
Huippuvuodet

Latvamäki edusti Suomea vuosien 2000 ja 2004 kesäolympialaisissa sekä useissa maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän sijoittui MM-kilpailuissa kajakkiyksiköiden 200 metrillä neljänneksi vuosina 1997 ja 1999. Hän saavutti samassa lajissa EM-pronssia vuonna 2005.
Saavutuksia > Olympialaiset

13. sija Sydneyn olympiakisoissa 2000 kajakkiyksiköiden (K-1) 500 metrillä
13. sija Ateenan olympiakisoissa 2004 K-1 500 metrillä
Saavutuksia > MM-kilpailut

Dartmouth, Kanada vuonna 1997
K-1 200 metrillä 4. sija
Szeged, Unkari vuonna 1998
K-1 200 metrillä 5. sija ja K-1 500 metrillä 10. sija
Milano, Italia vuonna 1999
K-1 200 metrillä 4. sija ja K-1 500 metrillä 14. sija
Poznań, Puola vuonna 2001
K-1 200 metrillä 5. sija ja K-1 500 metrillä 6. sija
Sevilla, Espanja vuonna 2002
K-1 200 metrillä 5. sija ja K-1 500 metrillä 11. sija
Gainesville, Yhdysvallat vuonna 2003
K-1 200 metrillä 15. sija ja K-1 500 metrillä 17. sija
Saavutuksia > EM-kilpailut

Poznań, Puola vuonna 2005
K-1 200 metrillä pronssia
Saavutuksia > Maailmancup

Yhteensä neljä maailmancupin osakilpailuvoittoa kajakkiyksiköiden 200 metrillä (1996, 1998, 1999 ja 2005)
Yhteensä kaksi maailmancupin osakilpailuvoittoa Petteri Keson kanssa kajakkikaksikoiden (K-2) 200 metrillä (1996)
Palkintosijoituksia kajakkiyksiköiden osakilpailuissa yhteensä neljä (1997, 1998, 1999 ja 2000)
Aiheesta muualla

Kimmo Latvamäen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Alain Legrain

Alain-Pierre Legrain (s. 26. heinäkuuta 1947) on ranskalainen seiväshyppääjä.
Legrain sijoittui Ateenan EM-kilpailuissa 1969 seiväshypyssä yhdeksänneksi tuloksella 480 cm. Hänellä on pituutta 173 senttimetriä ja hän painoi kilpavuosinaan 75 kiloa.
Ari Lehkosuo

Ari Lehkosuo (s. 26. syyskuuta 1960) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edusti SM-sarjassa Helsingin Jalkapalloklubia kausina 1978–1984. Hän pelasi 99 SM-sarjaottelua ja teki niissä yhden maalin. Hän voitti Suomen-mestaruuden kausilla 1978 ja 1981. Kausina 1985–1986 hän pelasi I divisioonassa Finnairin Palloilijoiden joukkueessa. Hän pelasi kolme nuorten ja viisi poikien maaottelua.
Ari Lehkosuon lapsista Lilli Lehkosuo on cheerleadingin MM-mitalisti ja Otto Lehkosuo salibandyn maajoukkuepelaaja. Arin pikkuveli Mika Lehkosuo on pelannut jalkapalloa maajoukkueessa ja menestynyt myös jalkapallovalmentajana.
Simo Lehmusvirta

Simo Juhani Lehmusvirta (8. maaliskuuta 1931 Tampere – 16. maaliskuuta 2020 Tampere) oli suomalainen jalkapalloilija.
Välihyökkääjänä pelannut Lehmusvirta edusti urallaan Tampereen Kisatovereita 1951–1953, Tampereen Ilves-Kissoja 1954–1956 ja Tampereen Pallo-Veikkoja 1958–1960 sekä 1965. Hän pelasi valtaosan kausista 1. divisioonassa. Ainoastaan kaudella 1956 Ilves-Kissat oli mestaruussarjassa. Kaikkiaan Lehmusvirta pelasi 17 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 7 maalia. Divisioonassa hän teki 81 maalia yhdeksän kauden aikana.
Lehmusvirta pelasi maajoukkueessa vuonna 1955 kolme maaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Mika Launis

Mika Launis (s. 1949) on suomalainen kuvittaja ja graafinen suunnittelija.
Henkilöhistoria

Launis on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa graafista suunnittelua ja valmistui vuonna 1981. Päättötyökseen hän teki kuvitukset saamenkieliseen lastenkirjaan. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2018.
Taiteellinen tuotanto

Launis on kuvittanut paljon lastenkirjoja. Ensimmäiset kuvitustyöt hän teki Weilin & Göösille 1980-luvun puolivälissä. 1990-luvun alussa hänen tärkeimmäksi työnantajakseen tuli Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, jonka tietokirjallisuuden kansiin hän toi eleettömyyden tilalle eloa ja tulkinnanvaraisuutta.
Lisäksi hän on kuvittanut kirjojen kansia, joista tunnetuimpia ovat suomenkielisten Harry Potter -kirjojen kannet. Ville Hänninen luonnehtii Launiksen Potter-kansien tunnelmaa erityiseksi. Launis käyttää Pottereissa niin sanottua ilmaperspekstiiviä, jossa etualan värit ovat lämpimiä ja taustalla viileämpiä, ja näin syntyy monikerroksisuutta. Väriskaala on syvä mutta hillitty. Viimeisen Potterin, Harry Potter ja kuoleman varjelukset kantta Hänninen sanoo hengeltään ja symboliikaltaan suorastaan kirkkomaalaukselliseksi.
Joitakin hänen tekemiään kuvia on julkaistu myös postimerkkeinä. Launis on saanut töistään useita palkintoja. Vuonna 1992 hän sai Suomen kuvakirjapalkinnon ja vuonna 1997 lasten- ja nuortenkirjojen kuvituksille jaettavan Rudolf Koivu -palkinnon. Launis on yksi Kuvittajat ry:n perustajista ja toimi sen ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 2002–2004 ja toiminnanjohtajana vuonna 2005.
Sukutausta

Launiksen isä oli pastori Ilmo Launis ja yksi hänen veljistään oli laulaja Martti Launis.
Sukutausta > Omat teokset

Launis on paitsi kuvittanut, myös julkaissut teoksia yksin ja yhdessä muiden kanssa. Hänen teoksiaan ovat muun muassa seuraavat:
Repu on pelimannikoira, 1991
Repu on metsästyskoira, 1991
Harakka, suomalaisia lastenloruja, 1993, (toim.)
Töihin sirkukseen, 2001, Mats Lillrankin tekstiin
Mumur, 1989, Jaana Lapon tekstiin
Aiheesta muualla

Portfolio kuvittajat.fi-sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Tietoa Hormiverkko-nimisellä sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  Europeana  IdRef 
Harry Potter ja kuoleman varjelukset.
Tapani Lausti

Tapani Lausti (s. 31. tammikuuta 1943 Helsinki) on suomalainen eläkkeellä oleva toimittaja ja ulkomaankirjeenvaihtaja. Hän työskenteli urallaan YLE:ssä, BBC:n suomenkielisessä osastossa ja Suomen Lontoon instituutissa. Hän sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon yhdessä Kaj Bärlundin kanssa teoksesta Palkat paketissa vuonna 1972. Toimittajana Lausti erikoistui kansainväliseen politiikkaan ja aatehistoriaan. Nykyään Lausti asuu Espanjassa.
Elämä

Lausti syntyi kirjastoneuvos Kaarlo Laustin ja Päivi Salolammen perheeseen. Koulutukseltaan Lausti on valtiotieteiden maisteri. Pro gradunsa, jonka aihe oli Yhdysvaltain ulkopolitiikka kommunistimaihin nähden, hän teki vuonna 1966. Laustin työhön ovat kuuluneet maailmanpolitiikan kriittinen seuranta ja analyysi jo 1960-luvulta, jolloin hän aloitti uransa. Vuodet 1967–1986 Lausti työskenteli Yleisradiossa. Vuosina 1973–1982 hän toimi ulkomaantoimittajana, vuodet 1983–1986 Ylen vakituisena Lontoon-kirjeenvaihtajana ja 1987–1995 freelancerinä Lontoossa.
Suomen Lontoon Instituutissa Lausti toimitti lehteä nimeltä Eagle Street. Raportteja hän on tehnyt  Irlannista, Neuvostoliitosta, Jugoslaviasta, Romaniasta, Tšekkoslovakiasta, Libyasta, Kiinasta, Filippiineiltä ja Brysselistä. Vuosina 1981–1982 Lausti myös luennoi Itä-Euroopan poliittisista järjestelmistä Helsingin yliopistossa.
Mielipiteet

Kylmän sodan aikana Lausti ei hyväksynyt hyväksynyt valintaa kapitalismin ja reaalisosialismin välillä, vaan kuului niihin, jotka toivat esiin vapaudenhenkisen sosialismin vaihtoehdon. Nato ja Yhdysvallat ovat olleet Laustin ankaran kritiikin kohteena.
Vuonna 2013 hän kirjoitti: "Onnistuakseen maailman resurssien haltuunotossa läntisen imperiumin on manipuloitava mielipiteitä vakuuttaakseen ihmiset siitä, että sen omat terroriteot ovat moraalisesti oikeutettuja." Lausti katsoi, että Yhdysvallat on provosoinut Ukrainan kriisin:  "Vuoden 2014 tapahtumia Ukrainassa olivat edeltäneet pitkään jatkuneet yritykset saada maa vedetyksi Natoon huolimatta siitä, että huomattava osa maan kansalaisista oli kulttuuriltaan ja kieleltään venäläisiä."
Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen Yhdysvallat aloitti heti järjestelmällisen politiikan Venäjän saartamiseksi. Laustin mukaan Ukrainan vetäminen Euroopan unioniin ja myöhemmin Natoon kuuluu Yhdysvaltain strategiaan, jossa tavoitteena on Euro-Aasian luonnonvarojen hallinta. Laustin mielestä presidentti Putin  ei mahtailussa vedä vertoja Washingtonin päälläpäsmäreille.
Siirryttyään eläkkeelle Lausti on keskittynyt tutkimaan historian laboratoriossa kokeiltuja toisenlaisia ihanteita, elämänmuotoja ja kasvatusperiaatteita. Lausti uskoo yhä useampien ihmisten ymmärtäneen, että nyky-yhteiskunnat on rakennettu kestämättömälle pohjalle. Laustin mielestä on havaittavissa niin monia kriisejä ja uhkia, että tulevaisuuteen huolettomasti suhtautuminen on tuudittautumista illuusioihin. Uhkina Lausti näkee muun muassa ilmastonmuutoksen, kansainvälisen politiikan militarisoitumisen ja kansainvälisen talouden mahdollisen romahtamisen.
Kirjallinen tuotanto

Bärlund, Kaj & Lausti, Tapani: Viimeinen taisto? Työväenliike ja taloudellinen yhdentyminen.  Helsinki:  Otava, 1970.
Bärlund, Kaj & Lausti, Tapani: Palkat paketissa. Työväenliike tulopolitiikan kourissa.  Helsinki:  Weilin+Göös, 1971.
Rahkonen, Keijo & Lausti, Tapani (toim.): ”Blairism”, a beacon for Europe?.  Helsinki:  Renvall Institute, University of Helsinki, 2001.  ISBN 951-45-9831-8
Toisinajattelun tiekartta.  Helsinki:  Like, Suomen Rauhanpuolustajat, 2004.  ISBN 952-471-428-0
Tienviittoja tulevaisuuteen.  Helsinki:  Like, Suomen Rauhanpuolustajat, 2008.  ISBN 978-952-01-0129-9
Tietoa muualta

Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
www.rauhanpuolustajat.fi - Tapani Lausti[vanhentunut linkki]
HS.fi - Toisintoimittajan testamentti[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva
Lehdistöneuvos

Lehdistöneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 6. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 12 000 euroa tai 3 000 euroa. Lehdistöneuvos on ollut Suomessa myös ulkoasianhallinnon virkanimike.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1990.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Nro | Päivämäärä | Henkilö | Ammatti tai arvo | Kotipaikka | Lähde |
|  1.  | 8.6.1990  | Mikko Pohtola | varatoimitusjohtaja | Helsinki  |  |
|  2.  | 7.6.1991  | Ole Jakobsson | päätoimittaja | Pietarsaari  |  |
|  3.  | 23.5.2001  | Lauri Helve | kustantaja, vastaava päätoimittaja | Helsinki  |  |
|  4.  | 14.11.2003  | Pekka Sitari | päätoimittaja, hum.tiet.kand. | Joensuu  |  |
|  5.  | 19.5.2004  | Pekka Kivelä | johtaja, yhteiskuntatiet. maisteri | Espoo  |  |
|  6.  | 19.5.2004  | Vesa-Pekka Koljonen  | ent. vastaava päätoimittaja | Helsinki  |  |
|  7.  | 19.5.2004  | Seppo Sarlund | ent. kunnanjohtaja, toimitusjohtaja  | Espoo  |  |
|  8.  | 2.6.2006  | Olle Spring | päätoimittaja | Tammisaari  |  |
|  9.  | 15.6.2007  | Erkki Heikkinen | johtaja, fil. maisteri | Helsinki  |  |
|  10.  | 12.6.2008  | Kari Vainio | viestintäjohtaja, ekonomi | Lontoo  |  |
|  11.  | 20.5.2011  | Jyrki Vesikansa | toimittaja, filosofian lisensiaatti | Helsinki  |  |
|  12.  | 30.11.2012  | Ilkka Juva | viestintäjohtaja | Helsinki  |  |
|  13.  | 16.5.2014  | Hannu Laaksola | päätoimittaja, opettaja | Vantaa |  |
|  14.  | 10.3.2017  | Pauli Uusi-Kilponen | vastaava päätoimittaja, toimitusjohtaja, asentaja  | Eurajoki |  |
|  15.  | 19.12.2018  | Jorma Pouta | valokuvaaja | Helsinki |  |
Ison-Britannian laivaston ilmavoimat

Royal Navyn AgustaWestland AW101 EH101 Merlin HM.1 (2005)
Ison-Britannian laivaston ilmavoimat (engl. Fleet Air Arm (FAA), kirjaimellisesti kääntäen ”laivaston ilma-ase”) on Ison-Britannian Kuninkaallisen laivaston osa, jonka vastuulla ovat ilmaoperaatiot.
Laivaston ilmavoimilla on käytössään AgustaWestland Merlin, Westland Sea King ja Westland Lynx −helikoptereja sekä BAe Harrier GR7/GR9 –lentokoneita. Laivaston ilmavoimissa palvelee noin 6 200 henkeä ja sillä on käytössään noin 200 taistelukonetta ja 50 yhteys- ja koulutuskonetta.
Historia > Kuninkaallinen laivaston ilmailupalvelu

Kuninkaallinen laivaston ilmailupalvelu (engl. Royal Naval Air Service (RNAS)) perustettiin tammikuussa 1914 amiraliteetin ilmailuosaston alaisuuteen. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä RNAS:lla oli enemmän lentokoneita kuin armeijan Kuninkaallisilla lentojoukoilla (engl. Royal Flying Corps (RFC)). RNAS:n päätehtävät olivat tiedustelu, rannikkopartiointi, hyökkäykset vastustajan rannikkokohteisiin. Lisäksi RNAS:n tuli estää viholliskoneiden pääsy kotialueen kohteisiin.
RNAS ja RFC yhdistettiin huhtikuussa 1918, jolloin muodostuivat Ison-Britannian ilmavoimat (engl. Royal Air Force). Yhdistyessä RNAS:n vahvuus oli 67 000 miestä, 2 949 lentokonetta, 103 ilmalaivaa ja 126 rannikkoasemaa.
Historia > Laivaston ilmavoimat > Perustaminen

Laivaston ilmavoimat perustettiin 1. huhtikuuta 1924 ilmavoimien osastona, joka sisälsi RAF:n lentokaluston ja henkilökunnan kuninkaallisen laivaston aluksilla. Meri-ilmavoimat siirrettiin 24. toukokuuta 1939 amiraliteetin alaisuuteen (Inskip Award) ja nimettiin uudelleen kuninkaallisen laivaston ilmailuosastoksi (engl. Air Branch of the Royal Navy).
Historia > Laivaston ilmavoimat > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan puhjetessa laivaston ilmavoimissa oli 20 laivuetta, joissa oli 232 lentokonetta. Sodan päättyessä Ison-Britannian laivastolla oli 59 lentotukialusta, 3 700 lentokonetta, 72 000 miestä ja 56 lentoasemaa.