stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Silmukkamenetelmä
Muita virtapiirien laskentamenetelmiä

Nortonin menetelmä
Theveninin menetelmä
Kirchhoffin laskentamenetelmä
Tähtipistepotentiaalimenetelmä
Solmumenetelmä
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Aiheesta muualla

http://www.ct.tkk.fi/courses/ca1/PDF/color/week04.pdf TKK:n Piirianalyysin peruskurssin luentokalvot
Tuloverotuksen historia Suomessa

Tämä artikkeli kertoo tuloverotuksen historiasta Suomessa.
Tuloverotuksella ymmärretään tässä sekä henkilöiden että yritysten verottamista niiden saamista erilaisista tuloista. Verotettavia tuloja ovat eri aikoina olleet esimerkiksi palkkatulo, eläketulo, asuntotulo, korkotulo, osinkotulo, metsätulo, elinkeinotulo, pääomatulo, ansiotulo ja perheenjäsenten tulot. Tuloverotukseen liittyy läheisesti myös varallisuusvero.
Tuloverotus 1800-luvulta vuoteen 1919

Kunnallisveron kantaminen alkoi Suomessa 1800-luvulla. Kunnallisverotus oli aluksi kirjavaa. Oli epäselvää, mitä verotettaisiin ja mitä oli pidettävänä tulona. Aluksi veroa suoritettiin sen mukaan, miten kunkin harkittiin voivan ottaa osaa kunnan yhteisiin rasituksiin. Tuloon kunnallisveron pääasiallisena perusteena siirryttiin kaupungeissa vuonna 1873 ja maalla 1898 annetuilla asetuksilla.
Valtion tuloverotus alkoi tulosuostuntaverosta. Sitä perittiin vuosina 1865–1885. Suostuntavero perustui nettotuloihin ja se oli lievästi progressiivinen. Korkein veroprosentti oli 1,2 % yli 10 000 markan tuloista; alle 500 markan tulot olivat verovapaat. Vero tuotti huonosti: tulojen ilmoitusvelvollisuutta ei ollut, vaan verotus perustui halukkuuteen ilmoittaa tulonsa. Heikon tuoton taustalla lienevät olleet myös Suomen talouden kehittymättömyys, veron epätasainen kohdistuminen eri verovelvollisiin ja korkeat veronkantokustannukset. Veron heikko tuotto ja mahdollisesti myös vastenmielisyys tuloveroa kohtaan vaikuttivat tulosuostuntaverosta luopumiseen.
Tulosuostuntaveron jälkeen valtio ei perinyt tuloveroa ennen kuin ensimmäisen maailmansodan aikana. Vuosina 1917–1919 Suomessa perittiin veroa, jonka nimi oli tulojen suostuntavero.
1920-luvulta 1940-luvulle

Vuonna 1920 säädettiin ensimmäinen pysyvä laki tulo- ja omaisuusverosta (TOL). Se tuli voimaan 1921 ja koski valtionverotusta. Laki oli kopioitu Ruotsista. Valtion tuloverosta tuli nyt progressiivinen ensimmäistä kertaa. Progressio koski sekä luonnollisia henkilöitä että yrityksiä. Yritysten nouseva veroasteikko oli suhteutettu sekä tuloihin että omiin pääomiin. Yritysten tulovero perittiin nettotuloista. Osakeyhtiöiden osinkoja koski kaksinkertainen verotus.
Varallisuusvero oli otettu käyttöön jo 1919. Vuoden 1920 lailla siitä tuli pysyvä verotusmuoto.
Maatalouskiinteistöjen kunnallisverotuksessa tuli muutos 1922. Niitä alettiin verottaa keskimääräiseen pinta-alan mukaiseen tuottoon perustuen. Valtionverotukseen vastaava uudistus säädettiin 1924.
Vuonna 1924 annettiin uusi laki tulo- ja omaisuusverosta. Se oli suureksi osaksi samanlainen kuin vuoden 1920 laki. Tuloverotuksessa oli käytössä puolisoiden yhteisverotus. Alaikäisen lapsen tulosta verotettiin hänen vanhempiaan, jos lasta ei voitu verottaa tulon tai varallisuuden vähäisyyden takia. Vanhempi sai toisaalta tehdä tulostaan lapsivähennyksen, jos oli elättänyt alaikäisiä lapsia.
Osakeyhtiöiden tulovero oli kahteen kertaan progressiivinen, sekä tulon määrän että voittoprosentin mukaan. Osakeyhtiöitä koski sekä ketjuverotus että kaksinkertainen verotus. Ketjuverotuksessa yhtiötä verotettiin sen muilta osakeyhtiöiltä saamista osingoista. Kaksinkertaisessa verotuksessa osakeyhtiöitä verotettiin sekä tuloistaan että varoistaan, ja lisäksi niiden osakkaita sekä osingoistaan että osakkeidensa arvosta.
Vuodesta 1935 tuli voimaan joukko muutoksia. Puolisoiden yhteisverotuksesta luovuttiin osittain siten, että vaimoa verotettiin erikseen kodin ulkopuolisesta tulosta. Vanhempien ei tarvinnut enää maksaa veroa alaikäisten lastensa tulosta tai varoista siinäkään tapauksessa, ettei lapsia itseään voinut tulojen tai varojen vähäisyyden vuoksi verottaa. Veroasteikko oli kaikille yhteinen, mutta 1935 lähtien oli voimassa perheettömien lisävero. Lisävero koski 24 vuotta täyttäneitä lapsettomia. Sen määrä oli 20 % sekä tulo- että omaisuusverosta. Lisävero nostettiin 40 prosenttiin vuonna 1940.
Tulo- ja omaisuusverolaki 1943

Vuonna 1943 säädettiin uusi tulo- ja omaisuusverolaki (TOL). Tuolloin tuloverotuksessa palattiin takaisin puolisoiden yhteisverotukseen. Alaikäisten lasten tulosta verotettiin jälleen heidän vanhempiaan vuoden 1924 lain tavoin. Luonnolliset henkilöt jaettiin kolmeen veroluokkaan iän ja perhesuhteiden perusteella. Veroluokkien veroasteikot oli suunniteltu siten, ettei puolisoita yhteisverotuksesta huolimatta verotettu ankarammin kuin naimattomia omista tuloistaan. Lapsista sai lapsivähennyksen. Tietyt leski- ja orpoeläkkeet tulivat nyt verovapaiksi, samoin kiinteistöeläke.
Osakeyhtiöiden ketjuverotus poistettiin. Osakeyhtiöitä, osuuskuntia ja muita yhteisöjä alettiin nyt verottaa tulosta ja varallisuudesta suhteellisen verokannan mukaan, kun aiemmin niillä oli ollut progressiivinen veroasteikko. Osuuskuntien tuloverotuksessa ollut verohuojennus poistettiin. Yhtymät (avoin yhtiö, kommandiittiyhtiö ja laivanisännistöyhtiö) saivat oikeuden vähentää tulostaan osakkaalleen maksaman palkan, joka vastaavasti luettiin osakkaan tuloksi. Maatalouskiinteistöjen samoin kuin poronhoidon verotus määrättiin kolmen vuoden keskimääräisen tuoton mukaan. Maa- tai metsätalouden harjoittajasta tuli verovelvollinen myös hänen perheenjäsentensä tekemästä työstä hänen maa- tai metsätaloutensa hyväksi.
Hallinnollisesti olivat kunnallisverotus ja valtionverotus pitkään erillisiä. Niiden hallinto yhdistettiin 1960.
Elinkeinotulon verottamisesta säädettiin elinkeinoverolaki (EVL) vuonna 1968. Laki on edelleen voimassa ja se koskee yrittäjien ja yritysten ammatti- ja liiketoiminnan tuloja. Katsottiin, että elinkeinotulot olivat eriytyneet omaksi tulomuodokseen, eikä niitä enää voitu verottaa samojen säädöksien perusteella kuin muita tuloja. EVL:ssä otettiin käyttöön meno-tulo -teoria, mikä merkitsi ensimmäistä irtautumista omaisuuteen pohjaavasta tulon käsitteestä. Kuitenkin sekä yrityksiä että yrittäjiä voitiin verottaa edelleen TOL:n (myöhemmin TVL:n) mukaan heidän muista kuin elinkeinotuloistaan.
Asuntotulon verottamista koskenut laki annettiin 1973.
Tulo- ja varallisuusverolaki 1975

Vuoden 1975 alusta voimaanastunut tulo- ja varallisuusverolaki (TVL) kokosi valtion- ja kunnallisverotusta koskevat säännökset yhteen lakiin.
Puolisoiden erillisverotukseen heidän omista tuloistaan siirryttiin 1976.
Yhteisöjen tuloveroa alennettiin 43 prosentista 33 prosenttiin vuonna 1986. Myyntivoittojen laaja veronalaisuus toteutui 1980-luvun kuluessa vaiheittain.
Kokonaisverouudistus 1989

Vuonna 1989 tehtiin verotukseen ns. kokonaisverouudistus. Uudistuksesta tiedotettiin koteihin jaetulla esitteellä, jonka otsikko oli Verotus kevenee. Uudistuksen johdosta annettiin myös uusi tulo- ja varallisuusverolaki (TVL).
Uudistuksessa veropohjaa laajennettiin vähennyksiä karsimalla. Kaikkiaan 16 verovähennystä lakkautettiin. Progressiivista tuloveroasteikkoa alennettiin. Uudistuksen tavoitteena oli "tuoda kaikki tulot samalle viivalle". Uudistus oli saanut vaikutteita Yhdysvalloissa Ronald Reaganiin aikana 1986 toteutetusta verouudistuksesta, jonka ajatus veroprosenttien laskemisesta ja vähennysten karsimisesta oli saanut kannatusta muissakin maissa.
Vuonna 1989 tulivat käyttöön ennakonpidätystä varten tarvittavat verokortit, joihin oli laskettu kunkin henkilökohtainen ennakonpidätysprosentti edellisen vuoden tulojen perusteella.
Yritysverotukseen tuli yhtiöveron hyvitysjärjestelmä (avoir fiscal) vuonna 1990. Korkotulojen lähdevero otettiin käyttöön 1991.
Palkansaajien veroja korotettiin vuonna 1992 ns. työllisyysverolla. Se korvattiin myöhemmin työttömyysvakuutusmaksulla. Palkansaajien maksettavaksi tuli myös työeläkemaksu vuonna 1993.
Kokonaisverouudistus ehti vain neljän vuoden ikään, kun seuraava uudistus mullisti tuloverotusta.
Tuloverotus 1993–

Suomen nykyinen tuloverolaki (TVL), joka astui voimaan vuoden 1993 alusta, toi mukanaan jälleen uuden verouudistuksen. Uudistusta on kuvattu ylivoimaisesti suurimmaksi miesmuistiin.
Tuloverolaki merkitsi suurta rakennemuutosta tuloverotuksessa. Tuolloin siirryttiin kaikkien tulojen yhtenäisverotuksesta ansiotulon ja pääomatulon erilliseen ja erilaiseen verottamiseen. Ansiotuloille jätettiin entinen progressiivinen verotusmalli, kun taas pääomatuloille tuli tasavero ilman progressiota. Sekä pääomatuloveron että yhteisöveron veroprosentiksi tuli 25.
Vaikka kokonaisverouudistuksen 1989 tavoite oli ollut "kaikki tulot samalle viivalle", käytännössä varsinkin pääomatulojen verotus oli jäänyt hyvin hajanaiseksi. Erilaisia pääomatuloja oli verotettu toisistaan selvästi poikkeavilla tavoilla siten, että vero saattoi vaihdella verovapaudesta yli 60 prosentin marginaaliveroon. Vuoden 1993 uudistuksessa pyrittiin yhdenmukaiseen verotukseen eri pääomatulojen kesken. Samalla luovuttiin aiemmasta tuloerojen tasoittamisen lähtökohdasta, jonka mukaan pääomatuloja tuli verottaa ankarammin kuin ansiotuloja. Rakennemuutoksen taustalla oli kansainvälistyminen. Pääomatulojen verotuksen taso haluttiin mitoittaa siten, ettei se liiaksi ylittänyt kansainvälistä tasoa, jotta pääomatuloja kyettäisiin verottamaan kansainvälisten pääomaliikkeiden vapautumisen jälkeen.
Metsätaloudessa siirryttiin pinta-alaverotuksesta todellisten metsätulojen verottamiseen 1993 alkaen. Uudistukseen sisältyi pitkä siirtymäaika.
Pääoma- ja yritystulojen verotus uudistui 2005. Yhtiöveron hyvitysjärjestelmästä luovuttiin ja luovutusvoittojen verotusta uudistettiin.
Pääomatulojen verotus muuttui progressiiviseksi vuonna 2012.
Aiheesta muualla

Laki tulo- ja omaisuusverosta (207/1920), Edilex
Laki tulo- ja omaisuusverosta (306/1924), Edilex
Tulo- ja omaisuusverolaki (888/1943), Edilex
Tulo- ja varallisuusverolaki (1043/1974), Finlex, alkuperäinen
Tulo- ja varallisuusverolaki (1240/1988), Finlex, alkuperäinen
Tuloverolaki (30.12.1992/1535) (Arkistoitu – Internet Archive), Finlex, ajantasainen
Kahlil Gibran’s The Prophet

| Kahlil Gibran’s The Prophet |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Roger Allers  Segmentit Paul & Gaëtan Brizzi Joan C. Gratz Mohammed Saeed Harib Tomm Moore Nina Paley Bill Plympton Joann Sfar Michal Socha 
Käsikirjoittaja:  Roger Allers
Perustuu:  Kahlil Gibranin runoteos Profeetta
Tuottaja:  Salma Hayek Clark Peterson Haytham Nasr Nael Nasr Ron Senkowski Steve Hanson Julia Lebedev  William Nix Jose Tamez
Säveltäjä:  Gabriel Yared
Leikkaaja:  Jennifer Dolce
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Kanada Ranska Libanon Qatar Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Prophet Screen Partners Ventanarosa Productions MyGroup Lebanon Gibran National Committee
Levittäjä:  GKIDS
Ensi-ilta:  syyskuussa 2014 (TIFF)  2015-08-088. elokuuta 2015 (Yhdysvallat)  
Kesto:  84 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kahlil Gibran’s The Prophet on syyskuussa 2014 ensi-iltansa saanut, mutta laajempaan levitykseen vuonna 2015 julkaistu animaatioelokuva. Elokuva perustuu Kahlil Gibranin vuonna 1923 julkaistuun runokirjaan Profeetta. Elokuvan pääohjaajana sekä käsikirjoittajana toimii Leijonakuninkaan toinen ohjaaja Roger Allers. Kirjan eri lukujen pohjalta tehtyjen segmenttien ohjauksista vastaavat erilaisia tyylisuuntia edustavat animaatio-ohjaajat ympäri maailmaa, muiden muassa Paul ja Gaëtan Brizzi, Joan C. Gratz, Mohammed Saeed Harib, Tomm Moore, Nina Paley, Bill Plympton, Joann Sfar sekä Michal Socha.
Elokuvassa alkuperäisen runokirjan ympärille rakennettu tarina kertoo epätavallisesta ystävyydestä nuoren kapinoivan tytön sekä "vallankumouksellisuudesta" syytetyn ja vangitun runoilijan välillä. Elokuvaa varten kirjan 26 runoa on tiivistetty 8 eri osaan, joista kaikilla on eri segmenttiohjaajat. Allers vastaa elokuvan kokonaisuudesta, käsikirjoituksesta, taustatarinan ohjauksesta sekä eri osien yhteensopivuudesta.
Elokuva esiteltiin osin keskeneräisenä erikoisnäytöksessä Cannesin elokuvajuhlilla toukokuussa 2014. Varsinaisen ensi-iltansa elokuva sai Toronton elokuvajuhlilla syyskuussa 2014.
Helmikuussa 2015 elokuva sai Yhdysvaltain levittäjäkseen GKIDSin, joka on aiemmin tuonut maahan muun muassa Hayao Miyazakin elokuvia. Euroopassa levityksestä vastaa Wild Bunch. Suomessa elokuva ei ole ollut eikä tiettävästi ole tulossa teatterilevitykseen muutamaa festivaalinäytöstä lukuun ottamatta syksyllä 2015.
Elokuvan Yhdysvaltain ensi-ilta oli 7. elokuuta 2015. Elokuvaa esitettiin ensimmäisen viikonlopun ajan New Yorkissa sekä Los Angelesissa, jonka jälkeen se sai asteittaisen laajemman levityksen.
Kahlil Gibran's The Prophet on ehdolla vuoden 2015 parhaan pitkän animaatioelokuvan, parhaan ohjauksen sekä parhaan leikkauksen Annie-palkinnon saajaksi.
Elokuva julkaistiin digitaaliseen jakeluun 19. tammikuuta 2016 ja DVD:nä/Blu-rayna 2. helmikuuta 2016.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Liam Neeson  | … |  Mustafa   |
|  Salma Hayek  | … |  Kamila   |
|  John Krasinski  | … |  Halim   |
|  Alfred Molina  | … |  Sergeant   |
|  Quvenzhané Wallis  | … |  Almitra   |
|  Frank Langella  | … |  Pasha   |
Aiheesta muualla

Elokuvan virallinen sivu (englanniksi)
The Prophet Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Elokuvan Yhdysvaltain traileri (englanniksi)
The Prophet Toronton elokuvajuhlien (TIFF) sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Nanoq

| Arktinen museo Nanoq |
| --- | --- |

Tyyppi:  kulttuurihistoriallinen museo
Sijainti:  Pörkenäsintie 60,  68620 Pietarsaari,  Suomi
Perustettu:  1991 (avattu yleisölle)
Johtaja:  Pentti Kronqvist
Kotisivut:  Kotisivut
Koordinaatit:  63°39′26.9″N, 22°35′10.9″E
 fiArktinen museo Nanoq 
    
Nanoq on arktinen museo Pietarsaaressa, jossa esitellään arktisten alueiden kulttuureja ja tapoja. Nanoqin perusti Pentti Kronqvist vuonna 1991, ja se on Suomen ensimmäinen arktinen museo. Kronqvist sai idean museoon naparetkillään keräämiensä esineiden innoittamana. Nanoq on grönlantia ja tarkoittaa jääkarhua.
Perustaminen

Pentti Kronqvist rakensi vuosina 1956–1983 pienen kylän Fäbodaan noin 7 kilometrin päähän Pietarsaaresta. Siinä oli kahdeksan mökkiä. Myöhemmin hän sai ajatuksen arktisesta museosta, koska oli matkoillaan kerännyt kokoelman pohjoisgrönlantilaisia esineitä, joita hän halusi laittaa esille. Museon rakentaminen alkoi vuoden 1988 kesällä, kun Nanoq r.f. perustettiin. Nykyisin taloja on noin 20.
Päärakennuksen näyttelyt

Kaksikerroksinen päärakennus on osittain rakennettu maan sisään samaan tapaan kuin turvemajat rakennetaan. Sen ensimmäisessä kerroksessa on näytteillä esineitä Arktisen ja Antarktisen alueilta sekä esitellään arktisten kansojen elämäntapoja ja kulttuuria. Muun muassa vaatteita, pyyntivälineitä ja jokapäiväisiä esineitä. Siellä on myös Pohjois-Kanadan inuittien tekemien vuolukiviveistosten kokoelma. Veistoksissa kuvataan inuittien jokapäiväisen elämän tapahtumia. Siellä on alkuaikojen jälkeen ryhdytty esittelemään myös muiden arktiksen kansojen elämää. Toisessa kerroksessa esitellään Arktiselle ja Antarktiselle alueille tehtyjen tunnettujen tutkimusretkien retkeilijöiden käyttämiä välineitä jonka lisäksi siellä on näyttely pyynnistä arktisilla alueilla: Pohjois-Grönlannista, Huippuvuorilta ja Siperiasta. Pyyntinäyttelyn esineet ovat historiallisia pyyntivälineitä, mutta myös uudempaa, modernia esineistöä on mukana.
Nanoqissa on myös Wladimir Goichmanin 111 taulun kokoelma. Hän oli aivokirurgi, professori, taidemaalari, naparetkeilijä sekä lääkintäeversti toisen maailmansodan aikana. Hän oli vuosina 1932–1934 Taimyr-retkikunnan mukana lääkärinä ja tutkijana.
Rakennuksia

Päärakennuksen alueella on tupakylä ja yhden aidon rakennuksen lisäksi alueella on muita rakennuksia, jotka yhdistyksen jäsenet ovat talkootöinä rakentaneet rakennusten esikuvien mukaan.
Pohjanmaalainen pyyntivaja
Komentokeskus talvisodasta
Pohjois-grönlantilainen turvemaja
Kirkko Avannaata ulloria (Pohjantähti), maailman pohjoisin kirkko
Erik S. Nyholmin varasto
Henry Rudin pyyntimaja
Lappilainen kullanhuuhdontaleiri
Isotupa, joka on peräisin Luodosta
Suomalainen savusauna
Lähde:
Aiheesta muualla

Arktinen museo Nanoq, Pietarsaari Yle Egenland.  17.1.2020.
Nanoq – Arktinen elämys Visit Pietarsaari. Arkistoitu 30.6.2020. Viitattu 30.6.2020.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Nanoq (Q6964116)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Pietarsaari
katuosoite: Pörkenäsintie 58, 68620 Pietarsaari, Pörkenäsvägen 58, 68620 Jakobstad
postinumero: 68600
koordinaatit: 63°39′18″N 22°35′27″E﻿ / ﻿63.655°N 22.5908°E﻿ / 63.655; 22.5908
Sisko Valkama

Valma Jaakola, kirjailijanimi Sisko Valkama (2. toukokuuta 1931 Nivala – 2. joulukuuta 1996 Oulu) oli suomalainen kirjailija.
Valkaman omaelämäkerrallinen romaani Potilaan raportti ilmestyi 1973 Otavan Kertomus elämästä -sarjassa.
Teoksia

Potilaan raportti.   Otava 1973
Yodeokin gwalliso-leiri

Yodeokin keskitysleiri eli gwalliso-leiri no. 15 (kor. 요덕 제15호 관리소, Yodeok je 15-ho gwalliso, hanja 耀德第十五號管理所) on keskitysleiri Pohjois-Koreassa, yksi poliittisista gwalliso-vankileireistä. Ihmisoikeusjärjestö Amnestyn vuonna 2011 julkistamien tietojen ja satelliittikuvien mukaan keskitysleiri sijaitsee Yodeokin piirikunnassa Etelä-Hamgyeongin maakunnassa. Keskitysleirissä on Amnestyn mukaan kaksi aluetta: täydellisen hallinnan alue, jossa 1990-luvulla arvioitiin olevan 30 000 vankia, ja vallankumouksellisten alue, jossa on noin 16 500 vankia. Järjestö kertoi vallankumouksellisten alueelta vapautuneen noin 30 vankia, jotka ovat myös onnistuneet pakenemaan Pohjois-Koreasta. Yksi tunnetuista vangeista on Kang Chol-Hwan. Chol-Hwan on julkaissut kokemuksistaan kirjan nimeltä Pjongjangin akvaariot.
Yodeokin keskitysleiristä on tehty dokumentti Yodok Stories (2008). Pohjois-Korean hallitus kiistää leirin olemassaolon.
Rakenne

Yodeokin keskitysleiriä ympäröi 3–4-metrinen piikkilanka-aita ja 2–3-metrinen muuri, joka on päällystetty sähkölangalla. Aitaa ja muuria vartioivat tuhat vartijaa, jotka on aseistettu automaattiasein ja käsikranaatein.lähde?
Vangit tekevät pakkotyötä kipsilouhoksella ja kultakaivoksessa. Leirillä sijaitsee myös tekstiilitehtaita, tislaamoita ja kuparityöpaja.
Ihmisoikeudet

Yodeokin keskitysleirin vangeilla ei ole juurikaan oikeuksia, ja heitä kohdellaan kuin orjia. Kaikki leiriltä pakoa yrittäneet teloitetaan 2–3 kuukautta kestävän kuulustelun jälkeen. Häiriötä aiheuttavat vangit suljetaan viikkojen ajaksi kuution muotoiseen kidutusselliin, jossa ei pysty seisomaan tai makaamaan. Vangit eivät saa ylimääräisiä vaatteita talvisin. Ruoka on leirillä vähäistä, minkä vuoksi vangit joutuvat syömään rottia pysyäkseen hengissä.
Käännös suomeksi
Lilith

John Collier, Lilith, 1887.
Lilith tai Lilitu (hepr. ‏לילית‎, Lilit) on babylonialaisessa mytologiassa ja juutalaisessa mytologiassa Jumalan luoma ensimmäinen nainen. Lilith on vaarallinen yön demoni, joka on seksuaalisesti rajaton ja ryöstää vauvoja pimeydessä.
Raamatussa

Nimi on mainittu Raamatussa vain yhdessä kohdassa, Jesajan kirjassa (Jes. 34:14), jossa se on kahdeksan epäpuhtaan eläimen luettelon keskellä. Nimeen on liitetty määre ”öinen velhotar” (käännös 1992).
Juutalaisessa perinteessä

Kabbalan mukaan Lilith oli Aadamin ensimmäinen puoliso, demoni jonka Jumala oli luonut. Aadamin ja Lilithin yhtymisestä syntyivät demonit. Näistä merkittävin oli Asmodeus. Lilithin myöhempänä avopuolisona pidettiin Saatanaa, joka houkutteli Eevan syntiinlankeemukseen. Joskus oletettiin myös, että viettelijä olisi ollut käärmeen hahmon ottanut Lilith, joka Jumalan kirouksen takia ei pystynytkään enää vapautumaan ottamastaan käärmeen hahmosta. Lilithin hahmo ja nimi pohjautuvat nykykäsityksen mukaan mesopotamialaiseen demonien luokkaan nimeltään lilû (naispuolinen: lilītu). Nimi käännetään yleensä ”yön hirviöksi”. Lilithiä palvottiin joidenkin juutalaisten keskuudessa vielä 700-luvulla. Lilith uhkasi ennen kaikkea lapsia ja raskaana olevia naisia, ja uskottiin, että demonilta suojasi amuletti, johon oli kaiverrettu tiettyjen enkelien nimet.
Juutalaisessa perinteessä Lilithin uskottiin olevan siivekäs, pitkähiuksinen, viekoitteleva nainen, jolle oli alistettu 480 demonin sotaväki. Lilith liikkui öisin ja saattoi olla vaaraksi yksin nukkuville. Keskiaikaiset juutalaiset uskoivat, että Lilith voi lennellä ympäriinsä pöllön hahmossa, ja pelkäsivät, että tuo vampyyrin kaltainen demoni voi ryöstää lapsia. Lilithin oletettiin olevan lapsen kimpussa, jos lapsi hymyili sapatin tai uudenkuun yönä unissaan. Tällöin nukkuvaa lasta lyötiin kolme kertaa nenälle ja manattiin Lilith lapsesta pois.
Hyvin samantapainen demoni oli Obizoth, jonka niin ikään uskottiin kuristavan vastasyntyneitä lapsia, niin poikia kuin tyttöjäkin.
Vanhoissa juutalaisissa kirjoituksissa Lilith kuvataan yleensä Aadamin demonisten jälkeläisten äitinä. Lilith on joko Aadamin ensimmäinen vaimo tai puoliso, jonka Aatami otti erottuaan Eevasta. Eeva luotiin Aatamin kylkiluusta, mutta oli Lilith joidenkin käsitysten mukaan Raamatussa mainittu nainen, joka luotiin maan tomusta kuten Aatami (1 Moos. 1:27). Lilith ei kuitenkaan halunnut olla Aatamin alainen ja jätti tämän sekä Eedenin. Joidenkin myyttien mukaan Lilithin demoniset jälkeläiset olivatkin arkkienkeli Samaelin siittämiä, eivät Aatamin. Näitä lapsia kutsutaan nimellä incubi tai succubi.
Taiteessa Lilith kuvataan usein punahiuksisena, koska punaista tukkaa pidettiin yhtenä noituuden merkkinä.
Taiteessa

Richard Westall, Faust ja Lilith, 1831.
Dante Gabriel Rossetti, Lady Lilith, 1873.
Lilith, Carl Poellathin kuvitus noin vuodelta 1886.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Haikara, Kalevi: Uhmakas Lilith. Yliopisto 8/1997 (Archive.is).