stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Hood (51)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
MaritimeQuest: Hood kuvissa (englanniksi)
Admiral-luokan taisteluristeilijät
J.C. Schmitz-Westerholtin maalaus HMS Hoodin tuhosta. Prince of Wales edustalla.
Lars Olof Prytz

Lars Olof Prytz (4. heinäkuuta 1793 Turku – 7. elokuuta 1867 Espoo) oli suomalainen virka- ja valtiopäivämies.
Lars Olof Prytzin vanhemmat olivat kapteeni Anders Johan Pryss, 1799 aateloituna Prytz, ja Hedvig Maria von Mell ja puoliso vuodesta 1835 Helena Rosalie Franzén (k. 1851). Laamanni, valtiopäivämies Lars Knut Prytz oli heidän poikansa. Lars Olof Prytz tuli ylioppilaaksi 1811. Hän oli Turun hovioikeuden auskultantti 1814. Hovioikeuden ylimääräinen notaari hänestä tuli 1816 ja samana vuonna senaatin talousosaston ylimääräinen kopisti. Prytzistä tuli senaatin kansliatoimituskunnan kopisti 1817, kanslisti 1821 ja talousosaston anomusasiain kirjaaja 1829.  Leimapaperikonttorin kamreerina hän toimi 1845–1866. Prytz sai protokollasihteerin arvonimen 1832 ja kamarineuvoksen arvonimen 1859. Hän oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1863–1864 ja 1867.
Ari-Pekka Koivisto

Ari-Pekka Koivisto vuonna 2006
Ari-Pekka Koivisto (s. 18. marraskuuta 1964 Kankaanpää) on suomalainen juristi, joka on toiminut valtakunnansyyttäjänä vuodesta 2022 alkaen.
Elämä ja ura

Koivisto valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1990. Hänellä on myös varatuomarin arvo.
Koivisto on työskennellyt Uudenmaan lääninhallituksen poliisi- ja rikostarkastajana 1995–1996, Vaasan talousrikossyyttäjänä 1997–2002, valtionsyyttäjänä 2003–2011, Rajavartiolaitoksen esikunnassa oikeudellisen osaston päällikkönä 2011–2020 sekä oikeusministeriön kriminaalipolitiikka- ja rikosoikeusosaston osastopäällikkönä vuosina 2020–2022. Lisäksi vuonna 1994 Koivisto toimi sotilaslakimiehenä YK:n suomalaisissa valvontajoukoissa Libanonissa.
Vuosina 1999–2002 Koivisto oli syyttäjänä pesäpallon sopupeliskandaalissa.
Koivisto nimitettiin valtakunnansyyttäjäksi lokakuusta 2022 alkaen viran edellisen haltijan Raija Toiviaisen jäädessä eläkkeelle.
Koivisto on naimisissa.
Venäläinen kulttuuri

Maatuska kuvastaa venäjäisen kulttuurin monikerroksisuutta.
Venäläisen kulttuurin  juuret ovat varhaisessa itäslaavilaisessa kulttuurissa. Kansanperinteeseen ovat vaikuttaneet myös alueella asuvat monet eri kansallisuusryhmät ja näiden tavat. Venäläinen kirjallisuus, teatteri, baletti sekä runous ovat maailmallakin arvostettua.
Tunnetuimpia venäläisiä nykymusiikin  edustajia ovat muun muassa viihdelaulaja  Alla Pugatšova, tyttöpop-ryhmä t.A.T.u. ja Euroviisuissa menestynyt Dima Bilan. Venäläisistä nykykirjailijoista mainitsemisen arvoisia ovat muun muassa Boris Akunin ja Viktor Pelevin.
Venäläisen kulttuurin historia

Muinaisvenäläiseen kulttuuriin vaikutti voimakkaasti Venäjän kastautuminen ortodoksisuuteen vuonna 988. Venäläiset omaksuivat Bysantin uskonnon, taiteen ja arkkitehtuurin. Bysantista on peräisin muun muassa ikonimaalaus. Venäjän historian aikana kirkko ja sen ylläpitämät luostarit ovatkin toimineet merkittävinä kuvataiteen ja kirjallisuuden tuottajina ja säilyttäjinä.
Venäläisen kirjallisuuden ja runouden kulta-aika sijoittuu 1800-luvulle, jolloin elivät muun muassa kuuluista runoilijat Aleksandr Puškin ja Mihail Lermontov sekä kirjailijat Leo Tolstoi ja Fjodor Dostojevski. Venäjän kirjallisuuden hopeakaudeksi kutsutaan 1800-1900-lukujen taitetta, jolloin teoksiaan julkaisi muun muassa runoilija Vladimir Majakovski.
Venäläisen kulttuurin historia > Neuvostoliiton kulttuuri

Vuonna 1917 alkanut Neuvostohallinnon kausi vaikutti voimakkaasti maan kulttuuriin. Neuvostoliiton aikana venäläisessä taiteessa vaikutti erityisesti sosialistiseksi realismiksi kutsuttu suuntaus. Sosialistinen realismi oli ainoa hyväksytty taidesuuntaus vuodesta 1934 aina 1980-luvun lopulle, ja se vaikutti paitsi kuvataiteeseen, myös kirjallisuuteen, musiikkiin, elokuvaan, tanssiin, arkkitehtuuriin ja teatteriin. Taidetta sääntelevänä kulttuuripoliittisena järjestelmänä sosialistinen realismi loppui vasta Neuvostoliiton purkautuessa 1991.
Venäläisen kulttuurin historia > Venäjä

Virallinen sensuuri lakkautettiin Neuvostoliitossa kolme vuotta ennen maan lakkauttamista, vuonna 1988, jolloin kirjastot siirtyivät uuteen aikaan. Se tarkoitti ovien avaamista osastoon, joka oli otsikoitu ”vain viralliseen käyttöön”. Myös yksityiset taidemarkkinat alkoivat vaikuttaa 1980-luvulla. Uuden Venäjän taiteilijoiden ammattiliittojen valta heikkeni, ja taiteilijat menettivät niitä etuoikeuksia, joita heillä oli ollut kommunistien valvomassa taide-elämässä.
Neuvostoliiton romahdus ja talouden lama-ajat vaikeuttivat muun muassa maan kulttuuripalvelujen saatavuuteen. Siitä huolimatta kirjallisuus, teatteri ja musiikki ovat yhä Venäjällä suosittuja kulttuurimuotoja. Venäläiset klassisen musiikin teokset, kuten Tšaikovskin säveltämä baletti Joutsenlampi, ovat tunnettuja ja arvostettuja ympäri maailmaa, mutta sen sijaan venäläinen populaarimusiikki ei ole merkittävästi menestynyt maan rajojen ulkopuolella. Venäjän syrjäisemmillä alueilla kansanmusiikki on yhä voimissaan.
Taide > Ikoni ja ikonimaalaus

Ikonimaalaus kulkeutui Venäjälle Bysantista, ja siitä kehittyi pian mosaiikki- ja freskotradition sivuhaara. Tavallisesti ikonit maalataan puulle temperaväreillä, ja ne voidaan koristella kultauksella. Nykyään ikoni voi olla myös painettu kuva. Ikoni ei ole perinteinen taide-esine, kuten esimerkiksi taulu, vaan ikonia käytetään uskonnon harjoittamiseen. Pappi siunaa kirkossa ikonin käyttöön. Ikoneita ei käytetä ainoastaan ortodoksikirkossa, jossa ikoneista koostuvaa alttariseinää kutsutaan ikonostaasiksi, vaan niitä sijoitetaan myös koteihin. Ikonia ei perinteisesti signeerata, vaan katsotaan, että ikoni on maalattu Jumalan kunniaksi ja hänen myötävaikutuksellaan maalarin käden kautta. Varsinkin keskiajalla ikonitaiteilijat olivat arvostettuja mestareita, ja joillekin venäläisille ikonitaiteilijoille, kuten Andrei Rubljoville kehittyi oma, huippuunsa hiottu ja tunnistettava maalaustyylinsä.
Taide > Venäläinen avantgarde

Venäläisellä avantgardella viitataan laajaan modernismin aaltoon joka kukoisti Venäjällä ja Neuvostoliitossa erityisesti vuosina 1890-1930, jolloin uusia ilmaisukeinoja etsittiin vimmaisesti lähes kaikilla taiteenaloilla. Vaikka jälkeenpäin on tapana puhua venäläisen avantgarden aikakaudesta, kyseessä oli useiden pienten ryhmien kokonaisuus. Venäläiseen avantgardeen kuuluvat muun muassa:
abstrakti maalaustaide, jonka merkittävä kehittäjä Venäjällä oli Wassily Kandinsky
konstruktivismi, esimerkiksi Vladimir Tatlin vaikutti myös arkkitehtuurissa ennen funktionalismia
kubofuturismi - kubismin ja futurismin yhdistelmä. Tätä edusti esimerkiksi Vladimir Majakovski, joka oli kuvataiteilija, runoilija ja kirjailija.
suprematismi, esimerkiksi Kazimir Malevitš
Avantgarden aika päättyi Venäjällä 1930-luvulle tultaessa valtion tukeman sosialistisen realismin myötä.
Taide > Sosialistinen realismi

Eräs Venäjän vallankumouksen johtavia ideoita oli valjastaa taide palvelemaan proletariaatin diktatuuria. Tämä tuli esille erityisesti sosialistisessa realismissa, joka vuoden 1934 jälkeen oli ainoa valtion hyväksymä taidesuuntaus aina Neuvostoliiton hajoamiseen vuonna 1991 asti. Sosialistisen realismin metodin mukaan taiteen tehtävä on palvella vallankumousta ja sosialismin rakentamista olemalla kansantajuista ja puoluekantaista. Monesti tämä merkitsi työläisten kuvaamista esimerkillisinä sankareina. Sosialistisen realismin ajatuksena oli realistinen muoto ja sosialistinen sisältö. Sitä sovellettiin kaikkiin taiteisiin.
Sosialistisen realismin isänä mainitaan usein kirjailija Maksim Gorki, jonka romaania Äiti (1907, suom. 1944) pidetään sosialistisen realismin arkkityyppinä. Sosialistisen realismin merkittävimpiä edustajia kirjallisuudessa olivat Gorkin lisäksi Mihail Šolohov ja Aleksei Tolstoi.
Venäläiset kansanperinteet > Tanssi

Venäläisellä kansantanssilla on pitkä historia ja tanssin rooli venäläisessä kulttuurissa on merkittävä. Esimerkiksi tyypillisiä tansseja ovat erilaiset kyykkytanssit eli ripaskat, joita Venäjällä ja muissa itäslaavilaisissa kulttuureissa on tanssittu pitkään.
Venäläiset kansanperinteet > Vierailu ja vieraanvaraisuus

Venäjällä on hyvin tärkeää että kun tullaan kylään, on annettava jotain lahjaksi. Lahjan antajan taloudellisella tilanteella ei ole merkitystä, koska on epäkohteliasta olla antamatta mitään lahjaa. Tärkeintä on lahjan antaminen.
Venäläiset ovat hyvin vieraanvaraisia. Aina kun vieraita on tulossa kylään, heille on tarjottava ruokaa ja juomaa. On epäkohteliasta olla tarjoamatta vieraille mitään.
Venäläiset kansanperinteet > Ruokakulttuuri

Venäläinen keittiö tunnetaan etenkin keitoista, kalaruoista ja suolaisista leivonnaisista. Sieniä ja kasviksia käytetään paljon. Liharuoista suosituimpia ovat paistit, mutta ortodoksisen kirkon paaston aikana punaista lihaa ei saa syödä. Tunnetuimpia venäläisiä ruokia ovat muun muassa kaalikeitto, borssikeitto, blinit ja stroganov.
Naiset laittavat Venäjällä ruokaa ja tarjoilevat ne pöytään. Pöydässä kuuluu seurustella. Miesten tehtävä on tarjoilla juomaa laseihin, aina ensin naisille, sitten miehille ja viimeisenä itselleen. Tyhjät pullot ja tölkit on laitettava lattialle, koska Venäläisen uskomuksen mukaan pöydälle jätettynä ne aiheuttavat rahan menoa. Vodka kuuluu venäläiseen ruokapöytään. Yleensä vodkaa juodaan vieraiden seurassa. Aina ennen syömistä on nostettava malja ja kerrottava mille nostamme maljaa, vasta sen jälkeen voidaan juoda, laskea lasi pöydälle ja aloittaa syöminen. Aina kun juodaan vodkaa tai jotain muuta alkoholijuomaa, niin on nostettava malja jollekin.
Venäjän valtiolliset juhlapäivät

| Pvm | Suomalainen nimi  | Paikallinen nimi |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1.-5. tammikuuta | Uudenvuoden loma | Новый год |  |
| 7. tammikuuta | juliaanisen kalenterin mukainen joulu | Рождество |  |
| 23. helmikuuta | Isänmaan puolustajan päivä | День защитника отечества |  |
| 8. maaliskuuta | Kansainvälinen naisten päivä | Международный женский день |  |
| Huhtikuu (siirtyvä) | Pääsiäinen | Пасха |  |
| 1. toukokuuta | Vappu (tai kevään ja työn juhla) | Праздник весны и труда |  |
| 9. toukokuuta | Voiton päivä | День Победы |  |
| 12. kesäkuuta | Venäjän federaation kansallispäivä | День независимости |  |
| 4. marraskuuta | Kansan yhtenäisyyden päivä | День народного единства |  |
| 12. joulukuuta | Perustuslain päivä | День конституции |  |
Kirjallisuutta

Haapaniemi, Mira & Moijanen, Maisa & Muradjan, Kirsi: Tak ili kak? Venäläistä tapakulttuuria suomalaisille.  (3. uusittu ja täydennetty painos)  Helsinki:  Suomalais-venäläinen kauppakamariyhdistys, 2005.  ISBN 952-99189-0-9
Karvonen, Timo: Venäläinen tapakulttuuri: Perinteitä ja nykyaikaa.  (Teksti: Timo Karvonen. Toimittanut Outi Alava)  Helsinki:  Suomi-Venäjä-seura, 2008.  ISBN 978-951-97832-8-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Culture.ru.
Venäläisestä kulttuurista Etälukion sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive).
Andrei Rubljovin Pyhä kolminaisuus.
Kazimir Malevitš, Musta neliö, 1913.
Venäläinen tanssija tanssimassa venäläistä ripaskaa Imagine Cup kilpailussa
Knut Cannelin

Knut Leopold Cannelin
Knut Leopold Cannelin (7. elokuuta 1860 Pietarsaari – 9. tammikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori, kielitieteilijä, sanakirjojen tekijä ja lyseon lehtori.
Cannelinin vanhemmat olivat rovasti Gustaf Cannelin ja Emma Augusta Girsén. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1880 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1884, maisteriksi 1886, lisensiaatiksi 1888 ja tohtoriksi 1890. Cannelin oli Joensuun lyseossa lehtorina ja rehtorina 1889–1908 ja sitten Helsingin suomalaisessa lyseossa rehtorina ja suomen ja ruotsin kielen sekä myöhemmin suomen ja latinan kielen lehtorina vuosina 1908–1930. Hänelle myönnettiin vuonna 1930 professorin arvonimi. Joensuussa ollessaan Canelin valittiin Joensuun kaupunginvaltuustoon vuonna 1903 ja toimi useaan otteeseen kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Siirryttyään vuonna 1908 Helsinkin hänet valittiin myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäseneksi.
Cannelin toimitti useita ruotsalais-suomalaisia ja suomalais-ruotsalaisia sanakirjoja. Ensimmäisen sanakirjansa hän julkaisi jo vuonna 1889 WSOY:n kustantamana. Merkittäviä Cannelinin sanakirjoja olivat vuonna 1904 ilmestynyt Ruotsalais-suomalainen sanakirja ja vuonna 1908 ilmestynyt Suomalais-ruotsalainen sanakirja. Molemmista ilmestyi useita ajan tasalle saatettuja painoksia ja lisäksi erityiset koulupainokset. Cannelinin kuoltua hänen poikansa filosofian maisteri Aulis Cannelin (1896–1960) toimitti useita uudistettuja painoksia isänsä sanakirjoista.
Kirjastoneuvos Helle Kannila oli Knut Cannelinin veljentytär. Suomen Pankin pääjohtaja Klaus Waris oli taas Knut Cannelinin tyttären Katri Maria Cannelinin (1891–1973) poika.
Julkaisuja

Tutkimus Kemin kielenmurteesta. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1888, 1889
Suomalainen lukemisto suomalais-ruotsalaisine sanastoineen ; toimittanut Knut Cannelin. Werner Söderström 1889
M. F. Qvintilianuksen mielipiteet alkeisopetuksesta, hänen institutio oratoria'n mukaan teoksessa Kertomus Joensuun suomalaisesta klassillisesta lyseosta lukuvuotena 1890-1891. Joensuu 1891
Klassillinen vai reaalinen suunta? teoksessa Kertomus Joensuun suomalaisesta klassillisesta lyseosta lukuvuotena 1898-1899. Joensuu 1899
Suomalainen lukemisto : liitesanasto. Hämeenlinna 1900
Joensuun W. P. K. 1883 – 1903. Joensuu 1903
Ruotsalais-suomalainen sanakirja – Svenskt-finskt lexikon. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 106. Helsinki 1904, 2. lis. painos 1920, 4. lis. painos 1930, 5. lisätty painos 1939, 7. painos 1953 (Sanakirjan 4. lisätty painos vuodelta 1930 digitoituna Projekt Runebergissä)
Suomalais-ruotsalainen sanakirja – Finskt-svenskt lexikon. WSOY 1908, 2. lis. painos 1913, 3. lis. painos 1920 (Sanakirjan 2. lisätty painos vuodelta 1913 digitoituna Internet Archivessa)
Suomalais-Ruotsalainen sanakirja : koulupainos ;​ toimittanut Knut Cannelin. 4. uud. painos WSOY 1909
Ruotsalais-suomalainen sanakirja : koulupainos – Svensk-finsk ordbok : skolupplaga. WSOY 1915, 8. painos 1936
Kieliopas : ohjeita suomenkielen käyttäjille 1, Äänne- ja sanaoppi. WSOY 1916, 4. uud. painos 1931
Vierasperäiset sanat : ääntämisen ja oikeinkirjoittamisen ohjeluettelo ; kirj. Martti Airila ja Knut Cannelin. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 164. Helsinki 1920
Havaintoja suomenkielen denominaalisten johdannaisverbien alalta. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1930
Finska språket : grammatik och ordbildningslära. Schildt, Helsingfors 1932
Suomalais-ruotsalainen tasku-sanakirja – Finskt-svenskt fick-lexikon ; toimittanut Aulis Cannelin. WSOY 1946, 8. painos 1963
Finsk-svensk ordbok ; laatineet Knut ja Aulis Cannelin, Lauri Hirvensalo ja Nils Hedlund. Svenska bokförlagets ordböcker. Norstedt, Stockholm 1968 (Sanakirja digitoituna Projekt Runebergissä)
Suomalais-ruotsalainen suursanakirja – Finsk-svensk storordbok ; laatineet Knut ja Aulis Cannelin, Lauri Hirvensalo ja Nils Hedlund. WSOY 1968, 3. uud. painos 1976, 4. painos nimellä Suomi-ruotsi-suursanakirja – Finsk-svensk storordbok. WSOY 1984, 12. painos 2003
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Knut Cannelinin e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Trove  Uppslagsverket Finland  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Topi Silvo

Topi (Topias) Silvo (29. lokakuuta 1875 Vehkalahti – 26. toukokuuta 1961 Hamina) oli suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Silvon vanhemmat olivat maanviljelijä Elias Silvo ja Heleena Mänttäri ja puolisot 1907–1940 Lydia Bask ja vuodesta 1946 Aune Heleena Paasikivi, aiemmin Lankila. Silvo kävi kansakoulun ja yksityisen kauppakoulun ja teki opintomatkoja useisiin eri maihin, kuten Tanskaan 1922 ja 1924–1939. Hänellä oli oma kauppaliike Vehkalahden Vilniemen kylässä 1897–1900, hän oli sekatavarakaupan omistaja Kotkassa 1901–1903 ja Viipurissa 1903–1904, Tukkuliike William Sipari ja Kumpp:n tukkukauppias ja osakas Haminassa 1904–1928, Panimo Oy E. Baskin johtokunnan puheenjohtaja 1910–1935 ja toimitusjohtaja 1912–1934, Ristiniemen Oy:n johtokunnan jäsen vuodesta 1911 ja toimitusjohtaja vuodesta 1922 sekä Oy Ämmäkosken johtokunnan jäsen vuodesta 1920 ja ulkomaanmyynnin hoitaja vuodesta 1922. Silvo oli myös Haminan Lasitehdas -yhtiön perustajia 1911 ja Suomen Teräskynätehdas -yhtiön perustajia 1912 sekä Poitsilan kartanon osakas 1916–1936. Hän oli Haminan kaupunginvaltuuston jäsen 1904–1915, minkä lisäksi hänellä oli muita luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen Silvo sai 1948.
Lars Knut Prytz

Lars Knut Prytz (20. joulukuuta 1840 Helsinki – 20. syyskuuta 1910 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virka- ja moninkertainen valtiopäivämies.
Prytzin vanhemmat olivat kamarineuvos Lars Olof Prytz ja Helena Rosalie Franzén ja puolisot vuodesta 1876 Maria Charlotta Heikel, o.s. Franzén (k. 1880) ja vuodesta 1886 Agnes Amanda Tawaststjerna. Jääkärimajuri Olof Prytz oli Lars Knut Prytzin poika toisesta avioliitosta. Lars Knut Prytz tuli ylioppilaaksi Helsingissä, suoritti tuomarintutkinnon 1864 ja sai varatuomarin arvon 1867. Hän oli senaatin protokollasihteeri sotilastoimituskunnassa 1880–1888 ja kamaritoimituskunnassa 1888–1890 ja valtiokonttorin johtaja 1890–1910. Prytz sai laamannin arvo 1894.
Prytz oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1872, 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1894, 1897, 1900 ja 1905–1906.
Karl Emil Konstantin Saurén

Karl Emil Konstantin Saurén (26. heinäkuuta 1817 Helsinki – 17. maaliskuuta 1892 Helsinki) oli suomalainen juristi, kamreeri ja valtioneuvos.
Saurénin vanhemmat olivat Helsingin kunnallispormestari, laamanni Joel Jakob Saurén (1785–1852) ja Maria Charlotta de la Motte (k. 1851). Hän pääsi ylioppilaaksi yksityistodistuksella 1833 ja suoritti Helsingin yliopistossa tuomarintutkinnon 1838.
Saurén oli senaatin talousosastolla ylimääräisenä kamarikirjurina vuodesta 1839, valtiovaraintoimituskunnassa kamarikirjurina vuodesta 1842, kamaritoimituskunnassa 2. apukamreerina vuodesta 1847, valtiovaraintoimituskunnassa komissariaattiasiain apukamreerina vuodesta 1850 sekä 1. apukamreerina vuodesta 1851. Viimeksi hän oli sotilastoimituskunnan kamreerina 1858–1882. Saurén sai valtioneuvoksen arvon 1882.
Saurén oli naimisissa 1856–1890 Sofia Natalia Brummerin (k. 1890) kanssa. Heidän poikiaan olivat oikeusraatimies Karl Hjalmar Saurén (1858–1917), arkkitehti Hugo Emil Saurén (1860–1927), vakuutus- ja pankkimies Karl William Saurén (1866–1924) ja liikemies Herman Constantin Saurén (1864–1935).
Backaksen kartanon turverata

Backaksen kartanon turverata
Backaksen kartanon turverata oli Helsingin maalaiskunnassa Backaksen kartanon mailla sijainnut kapearaiteinen rautatie. Viiden kilometrin pituinen rata valmistui vuonna 1920 ja sitä käytettiin turvepehkun, mudan, hiekan ja saven kuljetukseen. Turvepehkua ja mutaa kuljetettiin suolta kartanon pelloille ja hiekkaa ja savea taas kartanon omalle tiilitehtaalle, joka oli perustettu vuonna 1919. Rata alkoi kartanon talouskeskuksesta ja johti Veromiehenkylän kautta pohjoiseen nykyisen Helsinki-Vantaan lentoaseman alueelle.
1600-luvulla perustetun kartanon omisti Osuusliike Elanto, joka oli ostanut sen Carl Ehrnroothilta vuonna 1916. Tilan pinta-ala oli ostohetkellä 683 hehtaaria, josta peltoa 141 ja metsää 482 hehtaaria. Oston jälkeen Elanto aloitti Backaksessa laajan kehitysohjelman, jonka tarkoituksena oli muodostaa kartanosta mallitila. Backakseen rakennettiin 1920-luvulla uusi navetta, kuivaamo-puimala ja suursikala. Kasvihuoneviljely aloitettiin 1930. Sikala lopetti toimintansa 1980-luvun alussa mutta kasvihuoneviljely jatkui vuoteen 2009, jolloin Backaksen puutarhakeskus lopetettiin. Sittemmin HOK-Elanto on käyttänyt päärakennusta ja puimalaa vuokrattavina juhlatiloina. Päärakennuksessa toimii myös kesäravintola.
Aiheesta muualla

Backaksen radan linjaus, kartassa merkitty vetoradaksi (Taloudellinen kartta 1:100.000 Helsinki-Riihimäki 1936, Timo Meriluodon karttasivut)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Backaksen kartanon turverata (Q11853792)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: industrial railway, kapearaiteinen rautatie
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Vantaa
Anton Hasti

Anton Antinpoika Hasti (sukunimi vuodesta 1908 Nurmela; 4. toukokuuta 1874 Nuijamaa – 5. toukokuuta 1918 Lappeenranta) oli suomalainen työmies ja näytelmäkirjailija.
Anton Nurmela vangittiin Suomen sisällissodan aikana 28. huhtikuuta 1918 ja hänet ammuttiin Lappeenrannassa toukokuun alussa 1918.
Teoksia

Yksimieliset : kaksiosainen kuvaus arkielämästä. Seuranäytelmiä n:o 48. Karisto 1907, 2. painos 1920 (nimellä Anton Hasti)
Höyrylaiva osuuskunta Nuijamaa i. l. : tietoja kymmenvuotisesta toiminnasta. Viipuri 1917 (nimellä Anton Nurmela)
Fritz Wilén

Fritz Carl Gottfried Wilén (6. elokuuta 1857 Turku – 16. huhtikuuta 1899 Tampere) oli ruotsiksi kirjoittanut suomalainen kirjailija ja sähköalan pioneeri Suomessa. Hän käytti kirjailijana nimimerkkejä Bonifacius ja Klöfveress.
Amerikkalaisen Thomson-Houston sähköliikkeen edustajana Tampereella toiminut Wilén esitti marraskuussa 1887 Tampereen kaupunginvaltuustolle sähkövalaistuksen rakentamista kaupunkiin. Elokuussa 1888 Wilén järjesti kokeen jossa kaupungin keskustaa valaistiin 30 kaarilampulla. Koe onnistui niin hyvin että Tampereen kaupunki osti Wiléniltä tarvittavat laitteet ja 15. marraskuuta 1888 aloitti toimintansa Suomen ensimmäinen kunnallinen sähkölaitos joka toimitti sähköä katuvalaistukseen ja kaupungin julkisiin rakennuksiin.
Vuonna 1891 Wilén perusti Helsinkiin vaihtovirtaa tuottaneen Helsingin Sähkövalaistus Osakeyhtiön. Yhtiö kilpaili D. J. Wadénin vuonna 1884 perustaman Helsingin Sähkökeskusvalaistus-yhtiön kanssa joka tuotti puolestaan tasavirtaa. Wadénin yhtiö sulautui kilpailijaansa 1891.
Teoksia

Finländska humoresker af Klöfveress.    P. H. Beijer, Helsingfors 1882
Muntra historier från land of haf af Klöfveress.    P. H. Beijer, Helsingfors 1882
Med penna och sax : skizzer, berättelser och sånger af Bonifacius.   Grönlund, Åbo 1887
Det nya systemet för elektrisk belysning med växelström och transformatorer.   Helsingfors 1890
Henry R. Gibson

Henry R. Gibson
Henry Richard Gibson (24. joulukuuta 1837 Kent Island, Maryland – 25. toukokuuta 1938 Washington DC) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko.
Gibson aloitti uransa juristina Knoxvillessä Tennesseessä. Hän osallistui Tennesseen perustuslain säätämiskokoukseen vuonna 1870. Hän oli Tennesseen senaatin jäsen vuosina 1871–1875 ja Tennesseen edustajainhuoneen jäsen vuosina 1875–1877. Vuosina 1895–1905 Gibson edusti Tennesseetä Yhdysvaltain edustajainhuoneessa. Hän perusti Knoxville Republican -lehden vuonna 1879 ja toimitti sitten myös lehteä Knoxville Daily Chronicle. Gibson opetti lääketieteen lainsäädäntöä Tennessee Medical Collegessa vuosina 1889–1906.
Gibson julkaisi kirjan Gibson’s Suits in Chancery (1891). Hän oli kirjoittajana ja neuvoa-antavana toimittajana teoksessa American and English Encyclopedia of Law and Practice. Myös Gibsonin serkku Charles H. Gibson oli poliitikko.