Kwai-joen silta (elokuva)
Tuotanto

Kwai-joen silta perustuu ranskalaisen Pierre Boullen vuonna 1952 julkaistuun romaaniin Le pont de la Rivière Kwaï (suom. Kwai-joen silta). Boulle työskenteli tuolloin brittien hallitsemassa Malesiassa ja värväytyi Ranskan armeijaan toisen maailmansodan alettua vuonna 1939. Saksan voitettua Ranskan vuonna 1941 Boulle toimi Ranskan vastarintaliikkeen piirissä agenttina Kiinassa, Burmassa ja Ranskan Indokiinassa. Lopulta hän jäi saksalaismielisten Vichyn Ranskan viranomaisten vangiksi vuonna 1943 ja vietti loput maailmansodassa vankileirillä Hanoissa. Hän kirjoitti fiktiivisen romaaninsa sodan jälkeen hänen palattuaan Ranskaan. Romaanin silta oli tosiasiassa kaksi erillistä Burman rautatien siltaa, jotka ylittivät Mae Klong-joen Thaimaassa lähellä Katchanburissa. Japanilaiset pakottivat 180 000 aasialaista ja 60 000 liittoutuneiden sotavankia radan rakennustöihin. 100 000 aasialaista ja 12 621 sotavankia kuoli rakennustöiden aikana 15. syyskuuta 1942 – 17. lokakuuta 1943. Boullen romaanista tuli bestseller.
Yhdysvaltalainen käsikirjoittaja Carl Foreman oli Hollywoodin mustalla listalla ja asui Lontoossa, kun hän kiinnostui romaanin tarinasta. Toinen tarinasta kiinnostunut oli elokuvatuottaja Sam Spiegel. Foreman ja Spiegel päättivät ostaa tarinan elokuvaoikeudet ja elokuvayhtiö Columbia Pictures suostui rahoittamaan sen tuotannon. Elokuvayhtiö tosin halusi elokuvaan amerikkalaisen roolin yleisöä varten. Ohjaajaksi palkattiin helmikuussa 1956 useiden muiden tehtävästä kieltäytyneiden jälkeen brittiläinen David Lean. Lean ei kuitenkaan pitänyt lainkaan elokuvan käsikirjoituksesta, jonka hän katsoi eroavan liikaa Boullen alkuperääisestä teoksesta. Tämä loi huomattavia jännitteitä Leanin ja Foremanin välille. Elokuvalle yritettiin tehdä uutta käsikirjoitusta muutaman kuukauden ajan, mutta Lean päätyi lopulta erottamaan Foremanin. Hänet korvasi Calder Willingham kesäkuussa 1956. Willingham erosi kuitenkin vain muutaman viikon jälkeen ja hänen seuraajansa oli Michael Wilson.
Leanin ja Foremanin riidellessä käsikirjoituksesta kartoitettiin elokuvan kuvauspaikkoja. Alkuperäinen idea oli kuvata elokuva siltojen oikealla paikalla Thaimaassa, mutta lopulta paikka todettiin liian syrjäiseksi suurelle elokuvatuotannolle. Kuvausmaaksi valittiin lopulta Sri Lanka. Elokuvan silta rakennettiin Masleliya Oya-joen yli Kitulgassa. Elokuvan vankileiri sijaitsi pääkaupunki Colombon koillispuolella hylätyllä kivilouhoksella. Lavasteiden kuten sillan ja leirin rakentamiseen palkattiin satoja paikallisia ja 48 norsua. Silta valmistui tammikuussa 1957 ja sen rakentaminen maksoi 52 085 dollaria.
Elokuvan yhteen päärooliin everstiluutnantti Nicholsonia näyttelemään kaavailtiin alkujaan Charles Laughtonia, mutta hän ei ollut tarpeeksi laiha näyttelemään nälkiintynyttä sotavankia. Lopulta rooliin valittiin Alec Guinness. Shearsin rooliin kaavailtiin Cary Grantia, mutta lopulta näyttelijäksi valikoitui William Holden. Holden sai huomattavan summan rahaa roolistaan, hänelle maksettiin 300 000 dollaria suoraan ja 10 % elokuvan lipputuloista. Japanilaisen vankileirin komentajaa eversti Saitoa näytteli Sessue Hayakawa. Elokuvaa varten palkattiin myös joukko brittiläisiä ja japanilaisia sotilasneuvonantajia.
10-kuukautta kestäneiden valmistelujen jälkeen kuvaukset alkoivat viimein marraskuussa 1956 ja ne jatkuivat toukokuuhun 1957. Kuvaukset eivät sujuneet ongelmitta. Leanin ja näyttelijöiden välit olivat hyvin kireät. Lisäksi elokuvan tärkeä kohtaus, jossa silta räjäytetään junan kulkiessa sen yli jouduttiin aluksi peruuttamaan, kun kameramies unohti ilmoittaa siirtyneensä turvallisempaan paikkaan. Räjäytys jouduttiin peruuttamaan viime hetkellä, mutta juna oli jo menossa sillan yli. Se törmäsi hiekkaesteeseen sillan toisella puolella. Seuraavana päivänä kohtaus saatiin kuitenkin kuvattua onnistuneestti. Räjäytystä seuraamassa oli srilankalaisia merkkihenkilöitä, kuten pääministeri S.W.R.D.Bandaranaike.
Ongelmat eivät päättyneet tähänkään. Räjähdyksen kuvannut filmi piti lennättää Lontooseen, koska tällä välin syttynyt Suezin kriisi oli sulkenut Suezin kanavan ja esti laivakuljetuksen. Filmi ei kuitenkaan saapunut Lontooseen, vaan katosi matkalla. Tämä johti epätoivoiseen filmin jahtiin. Lopulta filmi löytyi lentoasemalta Kairosta Egyptissä, jossa se oli altistunut kuumuudelle ja auringolle. Ihmeen kaupalla filmi ei kuitenkaan ollut lopulta vahingoittunut.