stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sananvapaus
Maittain > Venäjällä

Venäjällä sananvapauden tila on kaksijakoinen. Toisaalta perustuslain mukaan sananvapaus Euroopan ihmisoikeusasiakirjaa mukailevalla tavalla on olemassa, toisaalta esimerkiksi Presidentti Putinin syyskuussa 2003 Columbian yliopistossa esittämä vastaus opiskelijan esittämään sananvapautta koskevaan kysymykseen oli "Meillä ei ole koskaan ollutkaan sananvapautta Venäjällä. 90-luvun alussa syntyi käsitys jostakin laajemmasta sananvapaudesta, joka tulkittiin varsinkin lehdistössä vapautena kaikkea kohtaan, anarkiaksi ja pyrkimyksenä aiheuttaa sekaannusta hintaan mihin hyvänsä."
Lehdistön sananvapautta Venäjällä ei nähdä demokratian kehityksen kannalta absoluuttisen hyvänä asiana. Eräs näkemys piti lehdistöä yhtenä kaupallisena pelurina, jolla ei ole yhteiskunnassa ydinpelaajan roolia. Yleisemmin valtiosta riippumattomia tiedotusvälineitä on pyritty sulkemaan, yhteiskuntakriittisten kansalaisjärjestöjen toimintaa vaikeuttamaan ja ulkomaalaisia toimittajia häätämään maasta. Sananvapaus on heikentynyt varsinkin Venäjän keväällä 2014 suorittaman Ukrainan Krimin miehityksen ja Itä-Ukrainassa vuodesta 2014 jatkuneiden sotatoimien aikana. Osin jo ennen Ukrainan sotatoimia voimaan tulleet tiedotusvälineiden sensuurilait ovat osaltaan estäneet valtion ja presidentinhallinnon virallisesta linjasta poikkeavaa viestintää myös verkkoviestimissä esimerkiksi Ukrainan tilanteesta ja Venäjän osallisuudesta siihen. Tärkeimpänä joukkoviestintävälineenä Venäjällä pidetyt television pääkanavat ovat valtio-omisteisia ja toimivat keskeisesti valtionhallinnon viestiminä.
Maittain > Kiinassa

Kiinan perustuslaki rajoittaa sananvapautta yleisen järjestyksen ja turvallisuuden varjolla, sananvapaus rinnastetaan poliittiseksi välineeksi kritisoida viranomaisia. Kiinan perustuslaissa artiklat 35 ja 51 eivät määrittele sananvapauden rajoitteita niin kuin useammassa muussa maassa, vaan artikloissa määritellään mikä on yksilötasolla sallittua.
Esimerkiksi toimittaja Shi Tao tuomittiin 10 vuodeksi vankilaan hänen käytyä sähköpostilla keskustelua ulkomaille Tiananmenin tapahtumien 15. vuosipäivään liittyen. Sähköpostiliikenteestä Kiinan viranomaisille raportoi Yahoo Hong Kong. Sananvapautta onkin rajoitettu niin pitkälle, että esim. Hu Pingin (Kiinalaisen Demokraattisen Allianssin (CAD) Presidentti 1988-1991) mielestä sananvapautta Kiinassa ei ole.
Kiinan kansantasavallassa on aina sensuroitu ulkomaisia lehtiä ja mediaa. Nykyisin se ulottuu myös tietoverkkoihin ja sosiaaliseen mediaan. Sensuurin päävastuu on kommunistipuolueen julkisuusosastolla. Arvellaan, että internetin valvonta työllistää yli 100 000 kiinalaista. Valvonta perustuu kahteen menetelmään: niin sanottu suuri palomuuri estää kiinalaisten pääsyn hallituksen mielestä epämieluisille ulkomaisille verkkosivuille. Kultainen suojakilpi taas seuloo tiedonvälitystä maan sisällä. Sisäiset rajoitukset kohdistuvat ajatuksiin, jotka voisivat uhata kommunistipuolueen asemaa tai kannustaa järjestäytyneeseen kansalaistoimintaan. Nettirajoitusten takia maan tärkeimmät palveluntarjoajat ovat kiinalaisia: hakurobotti Baidu, sosiaalinen verkosto Renren, internetportaali Tencent ja microblogi Sina Weibo.
Maittain > Intiassa

Penguin-kustantamo silppusi vuonna 2014 yhdysvaltalaisen professorin Wendy Donigerin 2009 ilmestyneen teoksen The Hindus: An Alternative History, joka käsitteli Intian historiaa poikkeavasta näkökulmasta. Teos loukkasi hindujen uskonnollisia tunteita.
Rajoitukset

Sananvapautta pidetään yhtenä demokraattisen yhteiskunnan perusoikeuksista. Tästä huolimatta kaikilla valtioilla on laeissaan sananvapautta rajoittavia pykäliä, esimerkiksi kansallista turvallisuutta koskevissa asioissa. Vastaavalla tavalla myös Euroopan ihmisoikeusasiakirjan artikla 10, toinen kohta toteaa että sananvapautta on voitava rajoittaa yleisen turvallisuuden nimissä. Tätä kohtaa hyödynnetään eri maissa varsin lavealla tavalla tulkiten ja sananvapautta rajoittaen.
Mikäli sananvapautta käytetään loukkaamaan jotakin toista oikeushyvää, kuten oikeutta kunniaan tai yksityisyyteen taikka yhteiskuntarauhaa, lainsäädännössä on punnittu kumpi on tärkeämpi oikeushyvä. Sellaisia rangaistaviksi säädettyjä tekoja, joissa tekijä käyttää väärin sananvapauttaan, nimitetään sananvapausrikoksiksi. Suomen lainsäädännössä ja Euroopan unionissa muun muassa yhteiskuntarauhaa vaarantavat, kansanryhmää vastaan kiihottavat viestit taikka toisen kunniaa loukkaavat lausumat eivät kuulu sananvapauden piiriin.
Suomessa lainsäätäjä on puuttunut sananvapauden väärinkäyttämiseen muun muassa seuraavilla rikoslaissa rangaistaviksi säädetyillä teoilla:
kunnianloukkaus (RL 24:9)
yksityiselämää loukkaava tiedon levittäminen (RL 24:8)
kiihottaminen kansanryhmää vastaan (Rikoslaki 11:10)
julkinen kehottaminen rikokseen (RL 17:1)
uskonrauhan rikkominen, 1. tekotapa (ns. "jumalanpilkkapykälä") (RL 17:10)
väkivaltakuvauksen levittäminen (RL 17:17)
sukupuolisiveellisyyttä loukkaavan kuvan levittäminen (RL 17:18)
sukupuolisiveellisyyttä loukkaava markkinointi (RL 17:20)
markkinointirikos (RL 30:1)
virkasalaisuuden rikkominen (RL 40:5)
yrityssalaisuuden rikkominen (RL 30:5)
Myös oikeuden kuvata ja tallentaa materiaalia eräissä tapauksissa on katsottu kuuluvan sananvapauden piiriin.
Rajoitukset > Laillisuusperiaate

Laillisuusperiaate vaatii, että ihmisten tulee voida tietää ennalta, mitkä teot ovat rikollisia ja mitkä eivät. Nyt näin ei ole: etenkin sananvapausrikokset ovat kontekstisidonnaisia.
Epäselvyyden vuoksi valtakunnansyyttäjä Raija Toiviainen katsoo, että rikoslakia voisi täsmentää.
Rajoitukset > Ennakkosensuuri

Ennakkosensuurin poissaolo on länsimaisissa demokratioissa usein mielletty sananvapauden ydinsisällöksi. Julkaisutoiminnalle ei saa olla ennakollista estettä. Julkaisija on kuitenkin rikosoikeudellisessa vastuussa sisällöstään.lähde?
Rajoitukset > ”Sananvastuu”

Jotkut suomalaisen median edustajat ovat korostaneet sananvapauteen liittyvän myös vastuun. Esimerkiksi entinen Helsingin Sanomien päätoimittaja Mikael Pentikäinen on määritellyt sananvastuun niin, että jos julkaistavan asian tiedetään loukkaavan ja aiheuttava riskejä, sitä ei pidä julkaista. Esimerkkinä hän käyttää Googlen omistamassa Youtubessa julkaistua Muhammed-videota, joka aiheutti levottomuuksia, joissa kuoli ihmisiä. Pentikäisen mukaan Googlen olisi pitänyt poistaa video, eikä tuolloin kyse olisi sensuurista vaan vastuun kantamisesta.
Rajoitukset > Kunnian suojeleminen

Rikoslain 24 luvun 9 §:n mukaan kunnianloukkauksesta tuomitaan se, joka
esittää toisesta valheellisen tiedon tai vihjauksen siten, että teko on omiaan aiheuttamaan vahinkoa tai kärsimystä loukatulle taikka häneen kohdistuvaa halveksuntaa, taikka
muuten kuin 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla halventaa toista.
Kunnianloukkauksesta voidaan tuomita sakkoihin tai vankeuteen enintään kuudeksi kuukaudeksi.
Valtionsyyttäjä Mika Illmanin mukaan halventavat nimitykset, kuten ”ryssä” ja ”neekeri” täyttävät oikeuskäytännössä kunnianloukkausrikoksen tunnusmerkistön. Illmanin mukaan loukkaavien sanojen käyttämistä voidaan pitää näyttönä tahallisuudesta ja loukkaamistarkoitusta arvioitaessa perusteena siitä, täyttääkö aineisto rikoslain 11 luvun 8 §:n tunnusmerkistön..
Rajoitukset > Yksityiselämän suoja

Yksityiselämää loukkaavaan tiedon levittämiseen syyllistyy levittämällä sellaisia toisen yksityiselämään kuuluvia tietoja, joiden leviäminen voi aiheuttaa kärsimystä sille, jota tieto koskee. Teosta voidaan tuomita sakkoa tai enintään kaksi vuotta vankeutta. Rikos eroaa kunnianloukkauksesta siten, että siinä on kysymys oikeellisen tiedon levittämisestä, kun taas kunnianloukkauksessa on ensisijaisesti kyse valheellisen tiedon levittämisestä. Yksityiselämää loukkaava tiedon levittäminen on sisältörikos, jossa rikos tehdään saattamalla tietoa julkisuuteen. Tämän teon säätämisellä rangaistavaksi halutaan suojella oikeutta yksityiselämään.
Rajoitukset > Yhteiskuntarauhan suojeleminen > Kiihotus kansanryhmää vastaan

Rikoslain 11 luvun 10 §:ssä (511/2011) säädetään: "Joka asettaa yleisön saataville tai muutoin yleisön keskuuteen levittää tai pitää yleisön saatavilla tiedon, mielipiteen tai muun viestin, jossa uhataan, panetellaan tai solvataan jotakin ryhmää rodun, ihonvärin, syntyperän, kansallisen tai etnisen alkuperän, uskonnon tai vakaumuksen, seksuaalisen suuntautumisen tai vammaisuuden perusteella taikka niihin rinnastettavalla muulla perusteella, on tuomittava kiihottamisesta kansanryhmää vastaan sakkoon tai vankeuteen enintään kahdeksi vuodeksi." Lisäksi 10 a §:ssä määritellään törkeä kiihottaminen kansanryhmää vastaan.
Rajoitukset > Yhteiskuntarauhan suojeleminen > Uskonrauhan rikkominen

Vuodesta 1999 Suomessa on ollut voimassa rikoslain 17 luvun 10 § (563/1998) uskonrauhan rikkomisesta. Tämän teon säätämisellä rangaistavaksi suojellaan yleistä järjestystä ja yhteiskuntarauhaa. Teosta voidaan tuomita sakkoihin tai vankeuteen enintään kuudeksi kuukaudeksi.
Rajoitukset > Yhteiskuntarauhan suojeleminen > Luvanvarainen sananvapaus

Sananvapautta voidaan rajoittaa myös siten, että sen käyttämiseen tarvitaan lupaa. Esimerkiksi yleisöön vetoaminen joukkotiedotusvälineissä rahankeräämistarkoituksessa on kiellettyä, mikäli rahankeräykseen ei ole voimassa olevaa rahankeräyslupaa.
Rajoitusten haitat

Toimittajat ilman rajoja -järjestö on moittinut Saksan vihapuhetta suitsivan lain syövän terää länsimaiden sananvapaussaarnoilta Turkissa, Venäjällä ja Kiinassa.
Sananvapautta puolustavan Pen-kirjailijajärjestön Suomen-osastoa johtava Venla Hiidensalo varoitti vuonna 2018 siitä, että sananvapauden rajoittaminen terrorismin tai vihapuheen varjolla uhkaa johtaa entistä totalitaarisempiin hallintoihin.
Kirjallisuutta

Arminen, Ilkka: Juhannustansseista Jumalan teatteriin: Suomalainen julkisuus ja kulttuurisodat.  (Tutkijaliiton julkaisusarja 58)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1989.  ISBN 951-9297-72-3
Dahl, Rita: Suomettunut sananvapaus.  (Erottaja-sarja)  Helsinki:  Multikustannus, 2009.  ISBN 978-952-468-228-2
Haarscher, Guy: Tunnustuksettomuus.  ((La laïcité, 1996.) Suomentanut Tapani Kilpeläinen. Esipuhe Jarkko Tontti. 23°45)  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura ry, 2006.  ISBN 952-5503-22-4
Hoikka, Mikko: Sananvapaus Euroopan unionin oikeudessa.  (Väitöskirja, Turun yliopisto. Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja. A-sarja, n:o 289)  Helsinki:  Suomalainen lakimiesyhdistys, 2009.  ISBN 978-951-855-285-0
Jula, Jari (toim.): Taiteen etiikka.  Turku:  Areopagus, 2007.  ISBN 978-952-99791-0-3
Kuosma, Tapio: Sananvapaus.  Helsinki:  Livres Belles-Lettres, 2015.  ISBN 978-952-67994-2-1
Laukkanen, Janne: Poliisin tietoon tulleet sananvapausrikokset ja niiden esitutkinta.  (Poliisiammattikorkeakoulun raportteja 68)  Tampere:  Poliisiammattikorkeakoulu, 2008.  ISBN 978-951-815-146-6
Mäntylä, Jorma: Totuus markkinoilla: Liberalistinen lehdistöteoria ja John Stuart Mill.  (Väitöskirja, Tampereen yliopisto.)  Tampere:  Tampere University Press, 2007.  ISBN 978-951-44-6962-6  Teoksen verkkoversio (PDF).
Mäntylä, Jorma: Journalistin etiikka.  (2. uudistettu laitos)  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-086-2
Neuvonen, Riku: Sananvapaus, joukkoviestintä ja sääntely.  Helsinki:  Talentum: Lakimiesliiton kustannus, 2005.  ISBN 952-14-0953-3
Neuvonen, Riku: Viestintäoikeuden perusteet.  (2. tarkistettu painos)  Helsinki:  Talentum, 2008.  ISBN 978-952-14-1365-0
Niiranen, Valtteri & Sotamaa, Petteri: Sananvapauslain käsikirja.  Helsinki:  WSOY lakitieto, 2003.  ISBN 951-670-110-8
Niiranen, Valtteri – Sotamaa, Petri – Tiilikka, Päivi: Sananvapauslaki: Tulkinta ja käytäntö.  Helsinki:  Sanoma Pro, 2013.  ISBN 978-952-63-1743-4
Nordenstreng, Kaarle (toim.): Sananvapaus.  Helsinki Porvoo Juva:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20841-8
Ollila, Riitta: Sananvapaus.  Helsinki:  Tietosanoma, 2004.  ISBN 951-885-236-7
Rautiainen, Pauli: Taiteellinen alibi: Ilmaisurikoksen taiteellinen luonne sen rangaistavuuden poistavana tekijänä. Oikeus, 2011, 40. vsk, nro 2, s. 244–253.
Ruotsalainen, Jani: Mitä saa sanoa? Sananvapauden oikeudelliset rajat yksityistä ihmistä käsittelevissä joukkoviestimissä.  (Perustuu tekijän lisensiaatintyöhön Lapin yliopistossa. Lapin yliopiston oikeustieteellisiä julkaisuja. Sarja C, 46)  Rovaniemi:  Lapin yliopisto, 2006.  ISBN 952-484-058-8
Tiilikka, Päivi: Journalistin sananvapaus.  (Perustuu osin tekijän väitöskirjaan Sananvapaus ja yksilönsuoja)  Helsinki:  WSOYpro, 2008.  ISBN 978-951-0-33177-4
Vuortama, Timo & Kerosuo, Lauri: Viestinnän lait ja säännöt.  (6. kokonaan uudistettu laitos)  Karkkila:  Kustannus-Mäkelä, 2004.  ISBN 951-882-409-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eduskunnan oikeusasiamiehen kanslian Ihmisoikeuskeskuksen koulutusvideo perustuslain sananvapauspykälästä.
Suomen perustuslaki (Arkistoitu – Internet Archive).
van Mill, David: Freedom of Speech The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Mielipiteen- ja sananvapaus. Ihmisoikeudet.net.
YLEn Elävä arkisto: Kuolema sananvapauden kintereillä
https://sananvapauteen.fi Sananvapaudesta Suomessa
Aiheesta muualla > Järjestöjä

Suomen PEN.
Suomen journalistiliitto.
Electronic Frontier Finland.
Aiheesta muualla > Artikkeleita

Seppo Honkanen: "Inhimillisyyttä hei". Aviisi 01/2010
OTT Jarkko Tontti: Sananvapaustaantumasta ja historiasta. Defensor Legis 2/2023.
Sami Syrjämäki: Miksi sananvapauden rajoittamisesta puhutaan?
Toimittajajärjestön raportti on lohdutonta luettavaa: Suurvallat rajoittavat sananvapautta Yle, 2018
| n k Vapaus |
| --- | --- |
Käsitteet:  Kognitiivinen vapaus  Moraalinen vastuu  Vapauden henkilöityminen Libertas  Negatiivinen vapaus  Positiivinen vapaus  Subjektiivinen oikeus  Omistajuus  Yhteiskunnallinen vapaus  Vapaa tahto 
Aloittain:  Akateeminen  Kansalaisvapaudet  Taloudellinen vapaus  Poliittinen vapaus  Älyllinen vapaus 
Oikeuksittain:  Ajatuksenvapaus  Aseiden omistaminen  Elämä  Kokoontuminen  Koulutuksenvapaus  Lehdistö  Liikkuminen  Omistaminen  Sananvapaus  Tiedonsaanti  Uskonto  Valinnanvapaus  Yhdistyminen
Matti Savolainen

Matti Savolainen (27. elokuuta 1889 Sortavala – 25. kesäkuuta 1955) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilasoppinsa Saksassa saanut jääkäri.
Perhetausta

Savolaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Savolainen ja Anni Immonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Rauha Elisabet Renforsin kanssa, joka kuoli vuonna 1926. Toisen kerran Savolainen vihittiin vuonna 1929 Ilma Elisabet Muukkosen kanssa.
Opinnot

Savolainen kävi neljä luokkaa Sortavalan lyseota ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Sortavalan lyseossa vuonna 1921 ja seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Hän kävi alue- ja paikallispäälliköiden kurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1924 ja Reserviupseerikoulun vuonna 1926 sekä Kadettikoulun poikkeuksellisen kurssin vuonna 1928. Valtion poliisikoulun hän kävi vuonna 1932.
Jääkärikausi

Savolainen toimi vuosina 1913–1916 Itä-Karjalan raittiuspiirin matkasihteerinä ja puhujana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 15. heinäkuuta 1916. Hänet siirrettiin 27. helmikuuta 1917 alkaen 1. konekiväärikomppaniaan ja 10. heinäkuuta 1917 alkaen pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan.
Suomen sisällissota

Savolainen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi kiväärin- ja joukkueenjohtajaksi sekä myöhemmin komppanianvääpeliksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Savolainen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hänet siirrettiin 7. syyskuuta 1918 Karjalan kaartin rykmenttiin, missä hän toimi aluksi 2. konekiväärikomppanian väliaikaisena päällikkönä ja myöhemmin joukkueenjohtajana 1. konekiväärikomppaniassa. Karjalan Kaartista hänet komennettiin 9. helmikuuta 1919 alkaen Panssarijuna numero l:n konekivääriosaston johtajaksi. Panssarijunasta hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin 3. Jääkäripataljoonan 1. komppanian, josta hänet siirrettiin edelleen 20. huhtikuuta 1921 Savon jääkärirykmentin 9. komppanian vääpeliksi. Hän hoiti 16. maaliskuuta - 30. syyskuuta 1922 välisen ajan Savon jääkärirykmentin 3. Jääkäripataljoonan taloudenhoitajan tehtäviä.
Hän erosi armeijan palveluksesta ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet nimitettiin 1. lokakuuta 1922 alkaen Jyväskylän suojeluskuntapiirin VIII alueen päälliköksi. Suojeluskunnasta hän erosi 31. toukokuuta 1925 ja astui takaisin armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin kanslistiksi Karjalan kutsuntapiirin kutsuntatoimistoon, missä hän työskenteli 1. kesäkuuta 1925 - 30. huhtikuuta 1926 välisen ajan, jolloin hänet siirrettiin Rannikkotykistörykmentti 3:een, missähän toimi 1. toukokuuta - 21. joulukuuta 1926 välisen ajan. Seuraavaksi hänet siirrettiin nuoremmaksi upseeriksi Uudenmaan rykmentin 2. komppaniassa 21. joulukuuta 1926, josta hänet siirrettiin Muonavarikko 3:n apulaispäälliköksi 21. syyskuuta 1928 ja oli tehtävässä 31. tammikuuta 1930 saakka. Merivartiolaitoksen Katajaluodon aseman päälliköksi hänet nimitettiin 1. marraskuuta 1930 ja oli toimessa 1. heinäkuuta 1932 saakka, jolloin erosi armeijasta. Hän työskenteli 4. syyskuuta 1933 alkaen henkilötarkastajana Oy Alkoholiliikkeen palveluksessa.
Talvisota

Savolainen osallistui talvisotaan toimistoupseerina Mikkelin suojeluskuntapiirin esikunnassa, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin komppanianpäälliköksi Mikkelin Vartiopataljoonaan. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä. Hänet haudattiin Malmille.
Luottamustoimet

Savolainen toimi Jääkäriliiton Viipurin alaosaston johtokunnan jäsenenä vuosina 1921–1922 ja Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1927–1928.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 2. toukokuuta 1918  Vääpeli 7. syyskuuta 1918  Reservin vänrikki 5. heinäkuuta 1926  Resrvin luutnantti 16. toukokuuta 1937 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Otsaluu

Otsaluu on pariton luu, joka muodostaa osan kalloa. Otsaluu koostuu kuudesta osasta. Sen tärkein tehtävä on suojella otsalohkoja.
Velyki Mosty

| Velyki Mosty Великі Мости |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Velyki Mosty
 Koordinaatit: 50.2432°N, 24.1401°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Tšervonohradin piiri
Historiallinen maininta:  1472
Magdeburgin oikeudet:  1559
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  8,5 km²
Väkiluku (2022)  ():  6 286 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Velyki Mosty (ukr. Великі Мости, merkitys: suuret sillat) on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen pohjoisosassa Tšervonohradin piirissä. Velyki Mosty sijaitsee Läntisen Bugin vesistöön kuuluvan Ratajoen varrella, 45 kilometriä aluekeskus Lvivistä pohjoiseen.
Tammikuun keskilämpötila on −4,3 ja heinäkuun +18,1 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 610 millimetriä.
Paikkakunnan ensimmäinen kirjallinen maininta on vuodelta 1472 nimellä Mosty (suom. sillat) tai Mist Belz (Belzin silta). Tuolloin seutu velvoitettiin rakentamaan neljä siltaa Ratajoen yli. Magdeburgin oikeudet paikkakunta sai 1559. Kaupungiksi se tuli vuonna 1940. Vuosina 1944–1959 Velyki Mostylla oli piirikeskuksen asema.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 6 286 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 5 924 (5 925) asukasta, joista etnisesti ukrainalaisia oli 97,59 prosenttia, venäläisiä 1,27 % ja puolalaisia 0,81 %. Vuonna 1989 kaupunkiin kirjattiin 5 494 asukasta.
Velyki Mosty on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Tšervonohradin piiriin; sitä ennen se oli Sokalin piirissä sijainnut kaupunki.
Ratajokea.
Synagoogan rauniot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Velyki Mosty Wikimedia Commonsissa
Великі Мости, Сокальський район, Львівська область (ukrainaksi) (ukrssr.com.ua)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Georg Schünemann

Georg Schünemann (keskellä)
Georg Schünemann (13. maaliskuuta 1884 Berliini – 2. tammikuuta 1945 Berliini) oli saksalainen musiikkitieteilijä.
Elämä ja ura > Varhaiset vaiheet

Schünemann opiskeli muun muassa pianon- ja huilunsoittoa Sternin konservatoriossa. Musiikkitiedettä hän opiskeli Berliinin yliopistossa Hermann Kretzschmarin, Max Friedlaenderin, Johannes Wolfin ja muiden johdolla. Schünemann opiskeli yliopistossa myös saksalaista kirjallisuutta ja filosofiaa. Hän sai filosofian tohtorin oppiarvon vuonna 1907. Hänen väitöskirjansa käsitteli mensuraalinotaatiolla kirjoitetun musiikin iskuista. Tutkimuksensa pohjalta Schünemann laati suosituksia keskiajan ja renessanssin polyfonisen musiikin esitystavoista. Väitöstyötä ohjasivat Kretzschmar ja Wolf. Schünemann toimi vuodesta 1906 lähtien avustajana Carl Stumpfin psykologisessa instituutissa. Tämän myötä hän pääsi tutustumaan Berliner Phonogramm-Archivin työhön. Habilitaatiotyötään varten Schünemann tutki Venäjälle muuttaneiden saksalaisten yhteisöjen musiikkia ensimmäisen maailmansodan sotavankien tekemien äänitysten pohjalta.
Elämä ja ura > Työ Weimarin tasavallassa

Väitöskirjansa ja habilitaatiotyönsä pohjalta Schünemann kirjoitti vuonna 1920 tärkeän artikkelin vertailevan musiikkitieteen ja musiikkihistorian suhteesta. Siinä hän puolsi ei-länsimaisen musiikin tutkimusta keskiaikaisen ja sitäkin vanhempaa musiikkia koskevan tietämyksen aukkojen täyttämiseksi. Schünemann jakoi Marius Schneiderin näkökulman siitä, että vertailevan musiikkitieteen tulokset voivat edistää länsimaiden oman musiikkihistorian ymmärrystä. Schünemann pääsi vuonna 1920 Berliinin Musikhochschulen ensimmäiseksi vararehtoriksi ja vuonna 1932 rehtoriksi. Hän oli Jugendmusikbewegungin johtaja Leo Kestenbergin läheinen yhteistyökumppani. Jugendmusikbewegung vastasi kulttuuripolitiikasta Weimarin tasavallan aikana. Kaikki saksalaiset lapset saivat Schünemannin avustaman työn tuloksena perusopetusta laulun lisäksi myös musiikin teoriassa ja musiikkihistoriassa. Schünemann järjesti Saksassa intialaisen, turkkilaisen ja jaavalaisen musiikin esityksiä. Hän kutsui Pichu Sambamoorthin luennoimaan eteläintialaisesta musiikista ja puolalaisen tutkija Stefan Łubieńskin luennoimaan japanilaisesta musiikista.
Elämä ja ura > Työ natsi-Saksassa ja kuolema

Vuonna 1933 Schünemann erotti natsien määräysten mukaisesti henkilökuntaan kuuluneet juutalaiset Musikhochschulen palveluksesta, mitä Leo Kestenberg piti anteeksiantamattomana. Natsit suhtautuivat kuitenkin epäluuloisesti myös Schünemanniin johtuen tämän kytköksistä juutalaisiin ja sosialisteihin. Vain kuukausia myöhemmin hän joutui itsekin erotetuksi tehtävistään. Hänet erotettiin myös Berliinin yliopistosta, jossa hän oli toiminut professorina vuodesta 1922. Schünemann nimitettiin Berliinin valtiollisen soitinkokoelman johtajaksi. Vuodesta 1935 hän työskenteli Preussische Staatsbibliothekin musiikkiosaston johtajana.
Toisen maailmansodan aikana Schünemann työskenteli natsien kulttuuripolitiikasta vastanneessa Amt Rosenbergissä. Hän teki itsemurhan tammikuussa 1945.