Aiskhylos
Näytelmät > Tyyli ja kieli

Aiskhyloksen tyyli on ylevää ja suurellista. Hänen kielensä on täynnä vanhahtavia ilmaisuja, metaforia ja erikoisia yhdistelmiä, ja näin se on eepillisempää kuin Sofokleen tai Euripideen kieli. Sen voi nähdä sopivan paremmin heerosten suuhun sekä ilmaisemaan voimakkaita tunteita ja kuvaamaan kaikenlaisia kauheuksia, kuin kuvaamaan ihmismielen toimintaa erilaisten ristiriitaisten motiivien ajamana. Vastaavasti Aiskhyloksen näytelmien henkilöhahmot ovat yleviä ja majesteettisia, jumalia ja heeroksia. Suurellisuudessa Aiskhyloksen on joskus arvosteltu menneen liiallisuuksiinkin asti, ja jotkut valittivat, ettei hänen kielensä ole inhimillistä. Toisaalta Aiskhyloksen tavallisemmat hahmot, kuten vartiomies Agamemnonissa tai Oresteen vanha imettäjä Hautauhrintuojissa, käyttävät asemaansa sopivampaa kieltä, joka oli lähempänä arkielämää.
Tyylinsä vuoksi Aiskhyloksen näytelmien herättämät tunteet olivat luonteeltaan enemmän uskonnollisia kuin moraalisia. Hänen henkilöhahmonsa olivat yliluonnollisia sekä toiminnassa että kärsimyksessään, eivätkä näin aina sopineet opettamaan käytännöllistä moraalia. Näytelmät tuottivat uskonnollista kunnioitusta ja pelkoa jumalten voimaa kohtaan, ja esittivät ihmiset kokonaan näille alamaisina. Toisaalta ihmiset näyttäytyvät väistämättömän kohtalon pelinappuloina tai jumalten välisten kamppailuiden uhreina. Aiskhylos opettaa jumalten tahtoon nöyrtymistä ja tämän tahdon vastustamisen turhuutta ja huonoja seurauksia, mutta toisaalta päättää näytelmänsä joskus onnellisesti muistuttamalla kaitselmuksesta ja siitä, että hyville käy hyvin ja pahoille huonosti.
Aiskhyloksen jumalmaailma on homeerinen. Homeroksen tavoin Zeus on hänellä kaikkeuden ylin hallitsija, kaiken lähde ja keskipiste. Kaikki muut jumalat ovat hänen alamaisiaan, ja kaikki voima ja auktoriteetti saavat alkunsa hänestä. Jopa Kohtalo näyttäytyy joskus samana kuin Zeuksen tahto. Ainoastaan Zeus kykenee toimimaan juuri niin kuin itse haluaa. Aiskhyloksen voimakas usko jumalalliseen johdatukseen sekä kansojen että yksilöiden kohtaloissa on joskus liitetty hänen kokemuksiinsa persialaissodissa.
Aiskhyloksen näytelmistä on huomautettu, että niissä on vain vähän selkeää juonta tai ei varsinaista juonta laisinkaan. Vaikuttaa kuin hän olisi ollut kyvykkäämpi tai ainakin kiinnostuneempi luomaan näytelmiensä suuret linjat kuin täyttämään ne juonenkuljetuksen yksityiskohdilla. Sellaisten näytelmien kuin Persialaiset ja Seitsemän Thebaa vastaan tarkoitus vaikuttaa olleen ennemmin eeppinen kuin dramaattinen, ja ennemmin kunniakkaiden taistelujen elävöittäminen katsojille ja näiden tunnetilan kohottaminen esityksen ja henkilöhahmojen luonteiden ylevyydellä, kuin katsojien viehättäminen tai säikäyttäminen taidokkailla juonenkäänteillä.
Filosofialtaan Aiskhyloksen sanotaan eräässä perinteessä olleen pythagoralainen. Tälle hänen näytelmänsä eivät tarjoa suoraa tukea, mutta Aiskhyloksen ja Pythagoraan luonteenlaaduissa voi kenties havaita jotakin samankaltaisuutta.
Sofokleen kerrotaan esittäneen Aiskhyloksen kyvyistä mielenkiintoisen huomion: hänen mukaansa Aiskhylos teki asiat oikein tietämättä sitä, toisin sanoen hän oli nero tietämättä sitä itse, ja työskenteli tuntematta ammattinsa taiteellisia lakeja tai ainakaan välittämättä niistä.