stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fredrik Backman
Suomennetut teokset

Mies, joka rakasti järjestystä (En man som heter Ove), suomentanut Riie Heikkilä. Jyväskylä: Atena, 2013 ISBN 978-951-796-918-5.
Britt-Marie kävi täällä (Britt-Marie var här),  suomentanut Riie Heikkilä. Otava, 2015 ISBN 978-951-1-28715-5.
Kiekkokaupunki (Björnstad),  suomentanut Riie Heikkilä. Otava, 2017 ISBN 978-951-1-30958-1.
Me vastaan te (Vi mot er),  suomentanut Riie Heikkilä. Otava, 2018 ISBN 978-951-1-30960-4.
Mummo sanoo hei ja anteeksi (Min mormor hälsar och säger förlåt), suomentanut Riie Heikkilä, Otava, 2019  ISBN 978-951-1-34264-9
Ahdistunutta porukkaa (Folk med ångest), suomentanut Katriina Huttunen, Johnny Kniga, 2020  ISBN 978-951-0-45079-6
Voittajat (Vinnarna), suomentanut Katriina Huttunen, Johnny Kniga, 2023  ISBN 978-951-0-45210-3
Mahavatar Babaji

Mahavatar Babaji
Mahavatar Babaji on intialainen pyhimys, jonka Lahiri Mahasaya ja useat hänen  seuraajistaan tapasivat 1861 ja 1935 välisenä aikana. Tapaamisia on kuvattu Paramahansa Yoganandan kirjassa Joogin omaelämäkerta.  Myös Sri Yuktesewar Giri kirjassaan The Holy Science kertoo omasta kohtaamisestaan Mahavatar Babajin kanssa. Sri Yuktesewar kertoo kirjassaan että kyseinen teos on saanut alkunsa Babajin pyynnöstä.
Mahavatar Babajin alkuperäinen nimi ei näiden lähteiden mukaan ole tiedossa. He ketkä tapasivat Babajin alkoivat kutsua häntä nimellä jonka Lahiri Masaya oli Hänelle antanut. "Mahavatar" tarkoittaa suurta avataara ja "Babaji" tarkoittaa "kunnioitettua isää".
Tapaamisia Mahavatar Babajin kanssa, 1861-1966 > Lahiri Mahasaya

Ensimmäinen dokumentoitu tapaaminen Mahavatar Babajin kanssa tapahtui 1861 kun Lahiri Mahasaya oli määrätty Ranikhetiin työskennellessään kirjanpitäjänä Britannian hallitukselle. Eräänä päivänä kävellessään Ranikhetin kukkuloilla hän kuuli äänen kutsuvan nimeään. Seuraten ääntä ylös vuorille hän tapasi "pitkän, jumalallisesti säteilevän sadhun". Hän oli ymmällään siitä että sadhu tiesi hänen nimensä.. Tämä sadhu oli Mahavatar Babaji.
Mahavatar Babaji kertoi olleensa Lahiri Mahasayan guru aikaisemmin ja vihki hänet Kriya Joogaan. Babaji ohjeisti Lahirin vihkimään myös muita. Lahiri olisi halunnut jäädä Mahavatar Babajin seuraan, joka kuitenkin halusi Lahirin palaamaan sivistyksen pariin ja opettamaan Kriya joogaa ja vihkimään muita siihen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Joogin omaelämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Axfood

| Axfood AB |
| --- | --- |

Osake:  OMXS: AXFO
Markkina-arvo:   31 837 milj. SEK (31.12.2018)
ISIN:  SE0006993770
Perustettu:  2000
Toimitusjohtaja:  Klas Balkow
Puheenjohtaja:  Mia Brunell Livfors
Kotipaikka:  Tukholma, Ruotsi
Toiminta-alue:  Ruotsi
Toimiala:  päivittäistavaroiden tukku- ja vähittäiskauppa
Liikevaihto:   48,1 mrd. SEK (2018)
Liikevoitto:   2 025 milj. SEK (2018)
Nettotulos:   1 577 milj. SEK (2018)
Henkilöstö:   10 215 (keskim. 2018)
Omistaja:  Axel Johnsongruppen (50,1 %)
Kotisivu:  www.axfood.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Axfood AB on ruotsalainen yhtiö, joka toimii päivittäistavaroiden tukku- ja vähittäiskaupassa ja kuljetuksissa. Axfoodin vähittäiskauppaketjuja ovat Willys ja Hemköp. Sen lisäksi osa Hemköp-kaupoista sekä Handlar’n- ja Tempo-ketjujen myymälät ovat kauppiasvetoisia.
Historia

Axfood-konserni muodostettiin vuonna 2000 liittämällä yhteen Hemköpskedjan ja D&D Dagligvaror, joka puolestaan oli muodostettu edellisenä vuonna Dagab- ja D-gruppen-ketjuista. Axfoodiin liitettiin perustamisvaiheessa myös Spar Sverige, Spar Inn -pikatukku ja Suomessa toiminut Spar Finland. Fuusioyritys listattiin Tukholman pörssiin Hemköpin tilalle, aluksi nimellä Nya Dagligvarubolaget kunnes päädyttiin nimeen Axfood.
Perustamisvaiheessa Axfoodin ketjuja olivat Tempo, Vivo, Spar, Eurospar, Exet/Matex, Rätt Pris, HP Billigt och Nära sekä Billhälls. Järkeistämisen jälkeen Axfood jakautui kolmeen liiketoiminta-alueeseen: Hemköp-ketju, Axfood Franchise (Tempo, Vivo ja Spar) sekä Axfood Lågpris (Willys). Vivo Sverigen nimi muutettiin Spariksi. Exet, Matex sekä HP Billigt och Nära yhdistettiin Willys-ketjuksi. Dagab muuttui tukkuketjusta logistiikkayhtiöksi.
Vuoden 2005 alusta Axfood luopui yhteistyöstään hollantilaisen Sparin kanssa, ja Spar-kaupoista tehtiin Hemköpejä. Samana vuonna Suomen Spar Oyj myytiin S-ryhmälle. Vuonna 2009 Vi-kauppaketju lopetti vuonna 2005 alkaneen yhteistyön Bergendahlsin kanssa ja otettiin mukaan Axfoodiin. Näistäkin kaupoista tehtiin Hemköp-nimisiä. Marraskuussa 2011 Axfoodin tytäryhtiö Axfood Närlivs osti 50 % osuuden alvestalaisesta autotarviketukku Hall Mibasta.
Axfoodin omia kaupan merkkejä ovat laadukkuutta korostava elintarvikemerkki Garant, Garant Ekologiska -luomutuotteet, Premier, reilun kaupan Aware-tuotteet, edulliset Eldorado-tuotteet, Func-sähkötarvikkeet ja Fixa-keittiövarusteet.
Kirjallisuutta

De Geer, Hans: Firman: familj och företagande under 125 år: från A Johnson & Co till Axel Johnson gruppen. Institutet för ekonomisk historisk forskning vid Handelshögskolan,  Atlantis 1998. ISBN 91-630-7113-4.
Ericson, Bengt: Antonias revansch: hur hon räddade sitt imperium och kom tillbaka som en vinnare. Fischer & Co 2009. ISBN 978-91-85183-66-1.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Axfood Wikimedia Commonsissa
Axfood-konserni (englanniksi, ruotsiksi)
Axfood Ruotsi (ruotsiksi)
Hjalmar Backman

Bruno Hjalmar Backman (29. syyskuuta 1882 Tampere – 13. kesäkuuta 1935) oli suomalainen urkuri ja säveltäjä (director musices), jonka kuuluisin sävellys on Sunnuntaiaamuna (”On kesän kirkas huomen”).
Hjalmar Backman toimi Tampereella Aleksanterin kirkon kanttorina ja kirkkokuoron johtajana, ja hänet tunnettiin urkuimprovisaatioistaan. Hänen säveltämiään lauluja eri runoilijoiden teksteihin:
Chrysanthemum
Halleluja nyt soikoon
Hanhipaimen
Jo taukos työ
Kiitos herran kuulee hän
Kohta nyt
Kun sinut näin
Pulkkalaulu
Sunnuntaiaamuna (Söndagsmorgon)
Vain hetken kesä kestää
Nuorille
Tammeron marssi (Tampereen vanhimman tyttölippukunnan Tammeron tunnusmusiikki).
Aiheesta muualla

Hjalmar Backmanin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Italia  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Carl Philipp Emanuel Bach

| Carl Philipp Emanuel Bach |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. maaliskuuta 1714 Weimar
Kuollut: 14. joulukuuta 1788 (74 vuotta) Hampuri
Ammatti:  lakimies säveltäjä klaveerinsoittaja
Vanhemmat:  Johann Sebastian Bach Maria Barbara Bach
Muut tiedot
Koulutus: Leipzigin yliopisto
Tyyli:  klassismi
Carl Philipp Emanuel Bach (8. maaliskuuta 1714 Weimar – 14. joulukuuta 1788 Hampuri) oli saksalainen klaveerinsoittaja ja säveltäjä. Häntä pidetään yhtenä varhaisimmista klassismin edustajista. Hän oli Johann Sebastian Bachin ja tämän ensimmäisen puolison Maria Barbara Bachin toiseksi vanhin poika.
Carl Philipp Emannuel opiskeli isänsä johdolla ja myös opetti nuorempaa veljeään Johann Christiania. Hän aloitti varsinaiset opintonsa kymmenen vanhana Tuomaskoulussa Leipzigissa, josta hänen isänsä oli saanut kanttorinviran vuonna 1723. Hän aloitti vuonna 1731 lakiopinnot Leipzigin ja vuonna 1735 Frankfurt an der Oderin yliopistossa, mutta valmistumisensa jälkeen vuonna 1738 hän hylkäsi lakimiehen uran ja astui kruununprinssi Frederickin (myöhemmin Fredrik II Suuri) palvelukseen. Vuonna 1767 hänestä tuli kummisetänsä Georg Philipp Telemannin seuraaja Kapellmeisterin virkaan Hampuriin.lähde?
C. Ph. E. Bach oli aikansa arvostetuimpia kosketinsoitintaitureista. Hänen suosionsa säveltäjänä perustuu pääosin sonaatteihin. Lisäksi hän sävelsi muun muassa kantaatteja sekä sinfonioita.lähde? Hänen kadonneeksi luullun Johannes-passionsa on transkiptoinut ukrainalainen orkesterinjohtaja, musiikintutkija Kyrylo Karabyts.
Kirjallisuutta

Rampe, Siegbert: Carl Philipp Emanuel Bach und seine Zeit.  Laaber:  Laaber-Verlag, 2014.  ISBN 978-3-89007-838-0  (saksaksi)
Tuohiniemi, Jaakko: Yhtenäistetty Carl Philipp Emanuel Bach. Suomen musiikkikirjastoyhdistys 2005. ISBN 952-5363-22-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carl Philipp Emanuel Bach Wikimedia Commonsissa
Carl Philipp Emanuel Bach HelMet-musiikkisivujen kuukauden säveltäjänä helmikuussa 2008. (Internet Archive)
Carl Philipp Emanuel Bach International Music Score Library Project (englanniksi)
Vapaasti käytettävissä olevia Bachin partituureja. Mutopia Project
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  KulturNav  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Balkaarit

| Balkaarit |
| --- | --- |
 Balkaarilainen paimen.
Väkiluku:  105 000
Asuinalueet:   Venäjä Kaukasia, Kabardi-Balkaria
Kielet:  Karatšai-balkaari
Uskonnot:  sunnalainen islam
Balkaarit (myös alaanit - karatšai-balkaariksi: Малкъарлыла: Malqarlıla, tai Таулула: Tawlula; "vuoristolaiset") ovat islaminuskoinen turkkilainen kansa Kaukasian alueen Kabardi-Balkarian tasavallassa, jossa vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan heitä oli noin 105 000. Balkaarien puhuma äidinkieli luokitellaan kiptšakkilaisiin kieliin. Nimitys balkaari tulee luultavasti sanasta bulgaari/bolgaari. Vuonna 1944 Stalin syytti balkaareja saksalaismielisiksi ja heidät kaikki pakkosiirrettiin asuinalueiltaan. Vuonna 1957 balkaarit päästettiin takaisin kotiseuduilleen.
Cilla Back

Cilla Veronica Back (s. 16. huhtikuuta 1971 Tampere) on suomalainen teatteriohjaaja. Hän on kouluttautunut teatterialalle Italiassa Milanon Scuola del Piccolo Teatrossa, jossa hän opiskeli ensin lavastusta, sen jälkeen ohjaamista. Back on ohjannut Italian ja Suomen lisäksi muun muassa Saksassa, Ranskassa ja Norjassa.
Suomalaisella teatterikentällä Back erottuu visuaalisuudellaan.lähde? Hän myös lavastaa ja puvustaa ohjaamiaan esityksiä. Backin itsensä mukaan symbolismin ja liikkeen korostaminen on suurelta osin hänen italialaisen koulutustaustansa peruja, siinä missä Suomessa realismin perinne on yleisesti ottaen hallitsevampi.
Backille myönnettiin valtion kolmivuotinen taiteilija-apuraha 2021.
Ohjauksia

Fredrika Runeberg (dramatisointi Sofia Aminoff): Fru Catharina Boije och hennes döttrar, (Svenska Teatern, 2015)
Cilla Back: Edith - Skrattande strimma av en scharlakanssol (Wasa Teater, 2014)
Marie NDiaye: Hilda (Prospero-tuotanto, kiersi mm. Schaubühne Berlin, Centro Cultural de Belém, Tampereen Teatterikesä, 2011)
Lucy Prebble : Enron (Theater Basel, 2011)
Arthur Schnitzler: Fröken Else (Det Norske Teatret, 2011)
August Strindberg: Neiti Julie (Kuopion kaupunginteatteri, 2009)
Witold Gombrowitcz: Yvonne (Det Norske Teatret, 2008)
Henrik Ibsen: Hedda Gabler (Turun kaupunginteatteri, 2007)
Hotelli Molière (Kuopion kaupunginteatteri, 2007)
Henrik Ibsen: Rosmersholm (Suomen Kansallisteatteri, 2005)
Jean-Claude Carrière: Intohimon hämärä kohde (Turun kaupunginteatteri, 2005)
Yasmina Reza: Tre gånger liv (3 x Liv), (Svenska Teatern, 2002)
Henrik Ibsen: Nukkekoti (Lahden kaupunginteatteri, 1999)
Jean Racine: Andromakhe (Tampereen Teatteri, 1998)
Aiheesta muualla

Virallinen Nettisivu: cillaback.com
YouTube - Schauspielhaus Bochum: Trailer Yerma
YouTube - Tanssiteatteri Minimi: Trailer Tarantata
YouTube: Det Norske Teatret: Fraülein Else
YouTube - Wasa Teater Trailer Edith
YouTube - Theater Und Orchester Heidelberg: These Litte Town Blues are Melting Away
YouTube: Det Norske Teatret: Yvonne
Theater Basel: Trailer Enron (Arkistoitu – Internet Archive)
Kivennapa

| Kivennapa Kivinebb> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Rajajoen kihlakunta
Kuntanumero:  264
Hallinnollinen keskus:  Kivennavan kirkonkylä
Perustettu :  1871
– emäpitäjä:  Muolaa
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:  650,52 km²   (12.3.1940)
– maa:  632,92 km²
– sisävesi:  17,60 km²
Väkiluku:  9 912   (31.12.1939)
– väestötiheys:  15,7 as./km²
Kivennavan epävirallinen perinnevaakuna.
Kivennapa (ruots. Kivinebb) on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Kivennapa sijaitsi vain 60 km:n päässä Pietarista Venäjän vastaisella rajalla. Se oli suurin Kannaksen rajakunnista, ja sillä oli myös pisin yhtenäinen raja Neuvostoliiton kanssa, 54 km. Kivennavan naapureina olivat etelässä Terijoki ja Uusikirkko, lännessä Kanneljärvi, pohjoisessa Muolaa ja Valkjärvi sekä koillisessa Rautu. Neuvostoliiton puolella rajanaapurina oli Lempaala.
Kivennavan pinta-ala oli 633 km², asukkaita 10 000. Viipuri–Pietari-maantie kulki pitäjän halki.
Nykyisin Kivennavan kirkonkylän nimi on venäjäksi Pervomaiskoje, ja se on Leningradin alueen Viipurin piirin Pervomaiskojen eli Kivennavan maalaiskunnan keskus, jonka rajat kuitenkin poikkeavat suuresti Suomen aikaisen Kivennavan kunnan rajoista. Entisen Kivennavan Raivolan kylä puolestaan on nykyisen Roštšinon eli Raivolan kaupunkikunnan keskustaajama.
Historia

Itsenäiseksi seurakunnaksi Kivennapa muodostui vuonna 1352 Hanttula-nimisenä. Ensimmäisen kerran Kivennapa mainitaan asiakirjoissa vuonna 1445 ja merkinnee etuvarustusta (saks. Kivenibbe). Kivennavalla siirryttiin kunnallishallintoon vuonna 1871. Vuonna 1911 Kivennavan Suomenlahteen rajoittuvasta eteläosasta muodostettiin Terijoen kunta. Valtio pidätti metsistä huomattavan osan ns. kruununpuistoiksi. Kivennavan metsistä erotettiin valtion metsiksi 10 000 hehtaaria eli 21 % koko pitäjän metsävaroista.
Elokuussa 1911 keisari Nikolai II antoi lakiehdotuksen Kivennavan ja Uudenkirkon kuntien liittämisestä Pietarin kuvernementtiin. Yhtenä perusteluna asialle oli Kivennavan kuntaan vielä silloin kuuluneen Terijoen huvilayhdyskunnan runsas venäläisväestö. Ehdotus annettiin myös Suomen eduskunnan hyväksyttäväksi, mutta sai Suomessa osakseen ankaraa vastustusta ja jäi toteuttamatta. Suomen itsenäistymisen jälkeen vuonna 1920 Tarton rauhassa vahvistettiin vanha suuriruhtinaskunnan raja Suomen ja Neuvosto-Venäjän väliseksi rajaksi, ja näin ollen myös Kivennapa jäi Suomelle.
Maataloudesta sai toimeentulonsa 85 % väestöstä. Viimeisinä vuosina erikoistuttiin perunan ja sokerijuurikkaan sopimusviljelyyn. Pitäjässä oli mylly ja sahalaitoksia monissa kylissä, samoin pienteollisuutta ja monipuolista palvelutoimintaa. Raivolan kotelotehtaissa tehtiin lähes kaikki Suomen savukerasiat. Raivolassa oli myös oma sähkölaitos.
Kivennavan kylistä on heraldikko Martti Mikkolainen tehnyt maailmanhistorian ainoan kylävaakunasarjan.
Kivennavan väestöä sijoitettiin jatkosodan jälkeen seuraaville paikkakunnille: Eräjärvi, Hauho, Jämsä, Kangasala, Kuhmalahti, Lammi, Luopioinen, Längelmäki, Padasjoki, Pälkäne, Sahalahti ja Tuulos.
Kylät

Ahjärvi, Hartonen, Hiirelä, Holttila, Ikola,  Jalkala, Joutselkä, Jäppinen, Kanala, Karvala, Kaukolempiälä, Kauksamo, Kekrola, Kivennavan kirkonkylä, Kontu, Korpikylä, Kotselkä, Lavola, Liikola, Lintula, Lipola, Miettilä, Multala, Mustapohja, Pamppala, Patrikki, Pihlainen, Polviselkä, Raivola, Rantakylä, Rasala, Riihisyrjä, Riihiö, Rontu, Räikylä, Saarenmaa, Seppälä, Siiranmäki, Soppikylä, Suurselkälä (Suurselkä), Tammiselkä, Tirttula, Tonteri, Uupune, Vaittila, Vanhakylä, Vehmainen, Voipiala, Vuottaa, Ylentelä.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 18 koulupiiriin.
Henkilöitä

Tunnettuja kivennapalaisia ovat punaisten johtajana toiminut näyttelijä Hugo Salmela, tulenkantajina tunnetut runoilija Ilmari Pimiä ja kirjailija Olavi Paavolainen sekä ruotsiksi kirjoittanut Raivolan kylän kuuluisa asukas Edith Södergran. Kotiseutuneuvos Uljas Kiuru on syntynyt Kivennavan Karvalassa. Kivennapalainen oli myös kaukopartiomies ja Mannerheim-ristin ritari Arvo Mörö, joka sodan jälkeen toimi liikennöitsijänä Oulussa. Myös yrittäjä Raimo Rahikka syntyi Kivennavalla. Kauppaneuvos Seppo Toiviainen syntyi Kivennavalla.
Aiheesta muualla

Historia ja väestö, Kivennapa.fi-sivusto
Kivennapa-seura
Kivennapa-säätiö
VirtuaaliKivennapa
Kivennanvan maastokartta (Arkistoitu – Internet Archive)
Luovutetun Karjalan linkit (Arkistoitu – Internet Archive)
Elonet: Finlandia-katsaus 17 (1943): Rintamajoukkojen rakentaman uuden Kivennavan kirkon vihkiäiset. - 8:00 elokuvan alusta
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Karskela, Sirkka: Kivennapa : väestö ja tilat isonvihan jälkeen, 1998 ISBN 952-90074-5-0
Kivennapa kylästä kylään Kivennapalaisten pitäjäseura ry, 1987 ISBN 951-99842-3-2
Kivennapa : Kirkonkylä kotikontumme Nappoiset ry, 2003 ISBN 952-91-5895-5
Lemmetty, Sirkka (toim.): Kotikylät Kokkomäen kupeessa : kyläkirja Kivennavalta : Rontu, Seppälä, Holttila. Ronnun, Seppälän, Holttilan kyläkirjatoimikunta, 2004. ISBN 952-91-7801-8.
Sokka Seppo (toim.): KIVENNAVAN TENHO, 2020. ISBN 978-952-69509-0-7
Kivennavan kylät
Ahjärvi • Hartonen • Hiirelä • Holttila • Ikola • Jalkala • Joutselkä • Jäppinen • Kanala • Karvala • Kaukolempiälä • Kauksamo • Kekrola • Kivennavan kirkonkylä • Kontu • Korpikylä • Kotselkä • Lavola • Liikola • Lintula • Lipola • Miettilä • Multala • Mustapohja • Pamppala • Patrikki • Pihlainen • Polviselkä • Raivola • Rantakylä • Rasala • Riihisyrjä • Riihiö • Rontu • Räikylä • Saarenmaa • Seppälä • Siiranmäki • Soppikylä • Suurselkälä (Suurselkä) • Tammiselkä • Tirttula • Tonteri • Uupune • Vaittila • Vanhakylä • Vehmainen • Voipiala • Vuottaa • Ylentelä
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Bagrationovsk

| Bagrationovsk (Багратионовск) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Kaliningradin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Bagrationovsk
 Koordinaatit: 54.3838°N, 20.6332°E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Kaliningrad
Perustettu:  1336
Väkiluku (2010):  6 400
Aikavyöhyke:  UTC+2 (MSK-1)
 
 Kotisivu: gorod-bagrat.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bagrationovsk (ven. Багратио́новск) on kaupunki Kaliningradin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Venäjän ja Puolan rajalla  37 kilometriä Kaliningradista etelään. Kaupunki on Bagrationovskin piirin keskus. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 6 400 ja koko piirissä 32 352 henkeä.
Rakennushistoriallisesti arvokkaana pidetty, nykyään muun muassa museona ja lasten taidekouluna toimiva tiilirakennus Bagrationovskissa.
Taiteilijan näkemys hetkestä Eylaun taistelussa vuonna 1807.
Kaupunki on perustettu vuonna 1336. Vuoteen 1945 saakka se kuului Saksaan nimellä Preußisch Eylau. Vuonna 1807 sen lähellä tapahtui Eylaun taistelu kenraaliluutnantti Pjotr Bagrationin johtamien venäläisten ja Napoleonin armeijan välillä.
Neuvostojoukot valtasivat kaupungin helmikuussa 1945. Vuonna 1946 kaupunki nimettiin Bagrationin mukaan Bagrationovskiksi.
Kaupungissa on elintarvike-, koneenrakennus- ja huonekaluteollisuutta. Noin kaksi kilometriä kaupungin kaakkoispuolella on kansainvälinen rajanylityspiste Venäjää ja Puolaa yhdistävällä maantiellä (Venäjän maantie A195 Kaliningradiin, Puolan maantie 51).
Aiheesta muualla

Bagrationovskin piirin sivut (venäjäksi) (bagrationovsk-mo.ru)
Bagrationovskin museon sivusto (venäjäksi)
Bagrationovskin koristeellinen ortodoksikirkko (venäjäksi) (sobory.ru)
Kaliningradin alueen kaupungit
Baltian bolidi

Baltian bolidi oli tulipallo, joka havaittiin Suomessa, Baltian alueilla sekä muun muassa Pietarin (tuolloin Leningrad), Pihkovan ja Novgorodin kaupungeissa 11. helmikuuta 1976. Sen aiheutti havaintojen perusteella ilmakehään klo 17:50 Etelä-Suomen yllä osunut meteoroidi joka alkoi hehkua noin 120 km:n korkeudella.
Kappale jatkoi lentoaan edellä mainittujen paikkakuntien ohi aina Kalininin provinssiin saakka (tämä ja kaupungit silloisessa Neuvostoliitossa,joka sisälsi myös Baltian alueen valtiot) missä tehtiin viimeiset havainnot.
Kaikkiaan havaintoaikaa oli noin 100 sekuntia ja bolidista ehdittiin ottaa valokuvia. Ilmiö aiheutti virhehavaintoja.
Tulipallossa nähtiin raketin tai aluksen kaltaisia piirteitä kuten suuttimia ja ikkunoita.
Ilmiön oli myös kuvailtu lentäneen hyvin matalalla tai että siitä olisi pudonnut osia meren jäälle Helsingin edustalle. Kappale oli tuolloin noin 100 kilometrin etäisyydellä Helsingistä.
Viron Tarton observatorioon tuli satoja ilmoituksia ja niiden perusteella bolidin nopeudeksi saatiin 7–13 km sekunnissa.
Baedeker

Baedekers Berlin und Umgebungen. 11. painos, 1900.
Baedeker's Great Britain vuodelta 1937.
Verlag Karl Baedeker on matkakirjojen julkaisija ja matkakirja-alan pioneeriyritys.
Karl Baedeker perusti yhtiön vuonna 1827. Baedekerin nousu sijoittui aikaan, jolloin hänen poikansa Fritz Baedeker otti sen haltuunsa ja siirsi Leipzigiin vuonna 1872. Fritz alkoi julkaista Baedeker-kirjoja saksan lisäksi myös muilla kielillä.
Karl Baedeker (1801−1859) oli kirjakauppias Koblenzissa, kuuluisa erinomaisten matkakäsikirjojen toimittajana. Baedekerin matkakäsikirjoja ilmestyy useilla kielillä, kuten saksan-, englannin- ja ranskankielisinä. Suomi esiteltiin alkujaan osassa Russland. Omistus siirtyi Karl Baedekerin pojalle, pojanpojalle ja Heinrich Ritterille. Kustannusliikke siirrettiin 1872 Leipzigiin.
Teollisen kehityksen myötä matkailu yleistyi varsinkin 1800-luvun lopulla ja Baedekereista tuli suosituimpia matkakirjoja Euroopassa ensimmäiseen maailmansotaan mennessä.
Suomennettu tekstinäyte

Karl Baedeker, Itävalta-Unkarin kahvilat ja konditoriat, teoksessa: Kadonnutta kahvilaa etsimässä, toim. Eero Balk ja Tapani Kärkkäinen. Helsinki: Otava 2000 ISBN 951-1-15972-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baedeker Wikimedia Commonsissa
Virallinen verkkosivusto, Baedeker Verlags, Baedeker.com (saksaksi)
Yrityshistoria, Baedeker Verlags, (Arkistoitu – Internet Archive) Baedeker.com (saksaksi)