stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aladár Paasonen

| Aladár Paasonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. joulukuuta 1898 Budapest, Itävalta-Unkari
Kuollut: 6. heinäkuuta 1974 (75 vuotta) Flourtown, Pennsylvania, Yhdysvallat
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1918–1945
Komentajuudet:  Jalkaväkirykmentti 5
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota,  jatkosota
Sotilasarvo:  eversti
Aladár Antero Zoltán Béla Gyula Árpád Paasonen (11. joulukuuta 1898 Budapest, Itävalta-Unkari – 6. heinäkuuta 1974 Flourtown, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli suomalainen eversti, joka toimi Päämajan tiedustelujaoston päällikkönä jatkosodan aikana. Ollessaan sodan jälkeen Sveitsissä marsalkka Mannerheimin sihteerinä hän käytti nimeä Herra Bartha.
Elämäkerta > Uran varhaisvaiheet

Hänen vanhempansa olivat professori Heikki Paasonen ja aatelistaustainen unkarilainen Mariska Paskay de Palásth, joten hän oli puoliksi unkarilainen. Paasonen osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella yleten aliluutnantiksi.lähde? Kadettikoulun jälkeen hänet ylennettiin luutnantiksi joulukuussa 1920.
Kielitaitoinen Paasonen lähetettiin Ranskaan opiskelemaan École Spéciale Militaire -oppilaitokseen vuosiksi 1921–1922 ja sen jälkeen hän opiskeli vuosina 1922–1924 Ranskan sotakorkeakoulussa École Supérieure de Guerressa, jossa samalla kurssilla opiskeli majuri Charles de Gaulle.
Paasonen ylennettiin kapteeniksi vuonna 1923, majuriksi vuonna 1926 ja everstiluutnantiksi vuonna 1929. Paasonen toimi sotilasasiamiehenä Moskovassa vuosina 1931–1933 ja Berliinissä vuonna 1933.
Eduskunta päätti yllättäen joulukuussa 1933 lakkauttaa Suomen sotilasasiamiehen viran Berliinissä, minkä vuoksi Paasonen joutui palaamaan kotimaahan vuoden 1933 lopussa. Suomen silloinen Berliinin-lähettiläs Aarne Wuorimaa on tulkinnut kyseessä olleen eduskunnan mielenosoitus kansallissosialistista Saksaa kohtaan. Wuorimaan mukaan Paasosen lähtö Berliinistä oli Suomelle menetys, sillä Suomi ei voinut ammattimiehen välityksellä seurata Saksan aseistautumista Adolf Hitlerin valtakauden alkuvaiheessa samalla kun päätös ei vähääkään horjuttanut kansallissosialismin asemaa Saksassa.
Vuonna 1937 Paasonen nimitettiin presidentti Kyösti Kallion vanhemmaksi adjutantiksi ja ylennettiin everstiksi.
Elämäkerta > Moskovan neuvottelut syksyllä 1939

Paasonen oli Suomen valtuuskunnan jäsenenä talvisotaa edeltäneissä Moskovan neuvotteluissa loka-marraskuussa 1939 yhdessä muun muassa valtioneuvos J. K. Paasikiven ja ulkoministeriön jaostopäällikön Johan Nykoppin kanssa.
Paasikiven johtaman valtuuskunnan sotilasasiantuntijana toiminut Paasonen katsoi neuvotteluja varten laatimassaan muistiossa, että Neuvostoliitto oli jo aiemmin Viron ja muiden Baltian maiden kanssa tekemillään sopimuksilla saavuttanut ne edut, joita se tarvitsi Leningradin turvallisuuden takaamiseksi. Hänen käsityksensä mukaan mahdollisen hyökkääjän ei ollut mielekästä koukata Leningradia vastaan Etelä-Suomen ja Karjalankannaksen kautta, vaan ratkaisevaa oli, kuka hallitsi Suomenlahden etelärannikkoa. Tähän Stalin oli huomauttanut, että Venäjän sisällissodan aikana vuosina 1919–1920 brittiläiset sotalaivat olivat tunkeutuneet Suomenlahdella Kronstadtin edustalle saakka. Paasosen elämäkerran kirjoittaja Martti Turtola löysi muistion ulkoministerinä syksyllä 1939 toimineen Eljas Erkon arkistosta. Neuvoteltaessa Hangon vuokraamisesta Neuvostoliiton tukikohdaksi Paasonen kysyi neuvostoliittolaisilta, mihin siellä tarvittiin ilmavoimia. Tällöin Stalin oli nostanut etusormensa pystyyn ja sanonut: ”Kiinnittäkää huomiota lentoaseeseen”.
Moskovan neuvottelujen aikana Paasonen tapasi myös Saksan Neuvostoliiton-sotilasasiamiehen, merkittävänä Neuvostoliiton tuntijana pidetyn kenraali Ernst-August Köstringin, jonka käsityksen mukaan puna-armeija ei ollut valmistautunut sotaan talven kynnyksellä. Samoihin aikoihin – vielä Moskovan neuvottelujen katkettuakin – myös ulkoministeri Eljas Erkko pyrki rauhoittamaan huolestuneita alaisiaan vakuuttamalla, että ”eivät venäläiset talvea vasten lähde hyökkäämään”.
Elämäkerta > Talvisota ja jatkosodan alku

Talvisodan aikana Paasonen oli komennettuna Pariisiin, jossa hänen tehtävänsä oli yrittää hankkia aseita ja muuta sotavarustusta puolustusvoimille. Sodan loppupuolella Paasonen yritti voimakkaasti saada Rytin hallitusta hyväksymään länsimaiden Suomelle esittämä avuntarjous.
Jatkosodan aikana Paasonen oli aluksi Jalkaväkirykmentti 5:n (JR 5) komentajana Karjalankannaksella ja Itä-Karjalassa vuosina 1941–1942. Viipurin takaisinvaltauksen jälkeisessä sotilasparaatissa 31. elokuuta 1941 Paasonen komensi paraatijoukkoja, jotka otti vastaan IV armeijakunnan komentaja kenraaliluutnantti Lennart Oesch.
Elämäkerta > Päämajan tiedustelupäällikkönä

Paasosesta tuli marsalkka Mannerheimin luotettu apulainen hänen toimiessaan Päämajan tiedustelujaoston päällikkönä vuosina 1942–1944. Paasonen vastasi tiedustelupäällikkönä säännöllisistä ulkomaantiedustelun ja vastavakoilun raporteista Mannerheimille ja poliittiselle johdolle. Jatkosodan loppupuolella hän sai tehtäväkseen esitelmöidä hallitukselle ja joskus eduskunnallekin sotilaallisesta tilanteesta.
Paasonen kuului päämajan niin kutsuttuun sisärenkaaseen, jonka muut jäsenet olivat yleisesikunnan päällikkö, jalkaväenkenraali Erik Heinrichs, tykistön tarkastaja, tykistökenraali Vilho Nenonen, päämajoitusmestari, kenraaliluutnantti A. F. Airo ja komentoesikunnan päällikkö, kenraalimajuri Viljo Tuompo. He kaikki ruokailivat marsalkan pöydässä. Heinrichs oli muodollisesti sisärenkaan muiden jäsenten esimies, mutta käytännössä kukin esitteli oman vastuualueensa asiat itsenäisesti ylipäällikölle.
Tietokirjailija Petri Nevalaisen mukaan Paasonen oli sotien aikana todennäköisesti ainoa Saksan kanssa toimineiden maiden vakoilupäälliköistä, joka uskalsi lausua kantansa julkisesti. Mielipiteilleen Paasonen sai tukea Saksan tiedustelupäälliköltä amiraali Wilhelm Canarisilta. Kun Paasonen ja Canaris tapasivat Kööpenhaminassa joulukuussa 1942, miehet totesivat olevansa yhtä mieltä siitä, että Saksa tulee häviämään sodan Neuvostoliittoa ja läntisiä liittoutuneita vastaan. Palattuaan Suomeen Paasonen selosti Canarisin kanssa käymänsä keskustelun Suomen sotilaalliselle ja poliittiselle johdolle, ja sen seurauksena korkein sotilasjohto ja Rangellin hallituksen sisärengas asettivat Mikkelissä helmikuussa 1943 käymässään neuvottelussa tavoitteeksi Suomen irrottamisen suursodasta.
Kun Paasonen esitti Mannerheimin pyynnöstä helmikuun alussa 1943 eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle realistisen arvion sotatilanteesta, useat kansanedustajat syyttivät häntä tappiomielialan lietsomisesta. Paasosen arvion eduskunnassa nostattaman kiihtymyksen vuoksi Mannerheim joutui muutaman päivän kuluttua lähettämään yleisesikunnan päällikön kenraali Erik Heinrichsin lepyttämään kansanedustajia ja sanomaan, ettei sodan lopputuloksesta voitu vielä sanoa mitään täysin varmaa.
Äitinsä puolelta unkarilaisten sukujuuriensa ansiosta Paasosella oli läheiset suhteet Unkarin valtionhoitajaan Miklos Horthyyn ja unkarilaiseen tiedustelujohtoon. Myös näiden linkkien kautta Paasonen sai Saksaa koskeneita tietoja.
Päämajan operatiivisen osaston päällikkö eversti Valo Nihtilä halusi Paasosen saavan tietoonsa vireillä olleen suunnitelman aseiden hajavarastoinnista siltä varalta, että Neuvostoliitto pyrkisi Moskovan välirauhan solmimisesta huolimatta miehittämään Suomen, ja kävi kertomassa siitä Paasoselle syyskuussa 1944. Nihtilä tiesi Paasosen alaisten saavan selville kaikki toiminnasta julkisuuteen vuotavat tiedot ja halusi siksi Paasosen olevan alusta lähtien mukana.
Elämäkerta > Maanpakolaisuus sotien jälkeen

Sodan päätyttyä Paasonen lähti Suomesta vapaaehtoiseen maanpakoon yhdessä lähimmän miehensä eversti Reino Hallamaan kanssa keväällä 1945, koska oli pelännyt joutuvansa Valpon pidättämäksi muun muassa Stella Polaris- ja asekätkentäjuttujen takia.
Paasosen yhteistyö Mannerheimin kanssa alkoi uudelleen, kun Mannerheim presidentin tehtävästä luovuttuaan keväällä 1946 vetäytyi Lausanneen, Sveitsiin eläkkeelle. Paasonen oli siellä hänen uskollisin seuralaisensa. Hän oli Mannerheimin tärkein avustaja tämän kirjoittaessa muistelmiaan.
Paasonen työskenteli Ranskan tiedustelun palveluksessa Saksassa 1945–1947, Espanjassa 1947–1948, Mannerheimin muistelmien toimitustyössä Sveitsissä 1948–1952, Yhdysvalloissa 1952–1955, CIA:n palveluksessa Länsi-Saksassa 1955–1963 ja vietti viimeiset vuotensa 1963–1974 eläkkeellä Yhdysvalloissa, jossa kuoli luusyöpään vuonna 1974.
Paasosen tuhkauurna on haudattu sukuhautaan Hietaniemen hautausmaalla.
Vuonna 1974 julkaistuissa muistelmissaan Paasonen vastusti jyrkästi näkemystä, jonka mukaan suomalaiset olivat toimineet taitamattomasti Neuvostoliiton kanssa vuosina 1938–1939 käydyissä neuvotteluissa. Presidentti Urho Kekkonen oli YYA-sopimuksen 25-vuotisjuhlien yhteydessä keväällä 1973 arvostellut Suomen poliittista johtoa taipumattomuudesta muun muassa niin kutsuttujen Jartsev-neuvottelujen aikana vuonna 1938. Lisäksi Paasonen syytti Paasikiveä liiasta pehmeydestä neuvostojohdon vaatimusten edessä syksyllä 1939.
Elämäkerta > Muistaminen

Paasosen patsas paljastettiin vuonna 2012 Unkarissa Nagykőrösin kaupungissa, josta hänen vaimonsa Flóra Berta oli kotoisin.
Aiheesta muualla

Radiotiedustelun synty Suomessa
Stranius, Pentti: Aladar Paasonen. Mannerheimin tietolähde ja elämäkerturi (Arkistoitu – Internet Archive). Kirja-arvostelu teoksesta Turtola, Martti: Mannerheimin ristiriitainen upseeri. Eversti Aladar Paasosen elämä ja toiminta. WSOY, 2012. (Agricolan kirja-arvostelut 28.1.2013)
Paasosen puolison Flora Bartha Paasosen muistokirjoitus. Helsingin Sanomat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
J.K. Paasikivi seureineen palaamassa neuvottelumatkaltaan Moskovasta 16. lokakuuta 1939. Vasemmalla Aarno Yrjö-Koskinen, keskellä Paasikivi ja hänestä oikealla jaostopäällikkö Johan Nykopp sekä eversti Aladár Paasonen.
PaaPii Design

| PaaPii Design Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  2011
Perustaja:  Anniina Isokangas
Toimitusjohtaja:  Anniina Isokangas
Kotipaikka:  Kruunupyy, Alaveteli
Toimiala:  tekstiiliteollisuus
Liikevaihto:  2,2 milj. euroa (2020)
Henkilöstö:  21 (2021)
Kotisivu:  www.paapiidesign.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
PaaPii Design on suomalainen tekstiilialan yritys, joka valmistaa lifestyletuotteita sekä vaatteita lapsille, naisille ja miehille. Yritys käyttää luomupuuvillaisia vaatekankaita ja printtejä.
Organisaatio

Yrityksen perustaja ja toimitusjohtaja Anniina Isokangas suunnittelee PaaPii-brändin tuotteiden kuosit, Juha Järvinen Finsket-tuotteiden kuosit, kun taas Paula Isopahkala vastaa vaatteiden suunnittelusta.
PaaPiin vaatetehdas, tehtaanmyymälä ja varasto sijaitsevat Kokkolassa. Tehtaassa on noin 400 neliötä ja sen tarvitsema sähkö tuotetaan aurinkopaneeleilla.
Organisaatio > Yhteistyökumppanit

Isokangas on yksi Virtual Events Finlandin perustajista. Se on keskittynyt verkkomessujen hallinnointiin ja järjestämiseen, sen kautta on järjestetty esimerkiksi Kässämessuja ja Ruokamessut. Muita perustajia ovat Nuppu Print Companyn Jenni Salminen, Vinkeen Kreetta Ahonen, Paapon Antti ja Anne Nenonen, Vernadan Anne Vuorela, Story of Roon Maija Haapoja ja Pipoiksin Sari Klink.
Tuotteet

PaaPii käyttää tekstiilituotteissaan GOTS-sertifioitua luomupuuvillaa ja sen vaatemallistoilla on Suomalaisen Työn Liiton myöntämä Avainlippu-merkki. Yritys tuottaa vaatteita aikuisille ja lapsille, kuosikankaita ja lifestyletuotteita , esimerkiksi koivuviilusta tehtyjä tarjottimia sekä paperituotteita, joissa toistuvat kankaista tutut kuosit. Kankaat painatetaan pääosin Liettuassa, aiemmin myös Puolassa. Merinovilla on peräisin Kalajoelta. PaaPiin kuosien aiheet liittyvät usein luontoon tai Isokankaan lapsuuteen.
Vuonna 2020 Eetti ry (Eettisen kaupan puolesta ry) julkaisi raportin, jossa se arvioi suomalaisten vaatebrändien vastuullisuutta. PaaPii oli vastuullisimpien yritysten joukossa yhdessä miestenvaatemerkki FRENNin, Globe Hopen ja Papun kanssa.
Yritys on suojannut tavaramerkkinsä paitsi Euroopassa myös muuallakin maailmassa.
Tuotteet > PaaPii-brändi

PaaPii-brändillä myydään muun muassa vaatteita naisille ja lapsille, vaatteisiin sopivia kankaita, kankaista tutuilla kuoseilla koristeltuja lifestyle-tuotteita sekä ompelukirjoja.  Vaikka PaaPii on tullut tunnetuksi lastenvaatteista, se myi vuonna 2020 prosentuaalisesti eniten naistenvaatteita.
Yrityksen kymmenennen vuoden kunniaksi PaaPii Design ja Toholammilta kotoisin oleva Finn Spring valmistivat yhdessä limonadia.
Tuotteet > PaaPii-brändi > PaaPii-julkaisut

PaaPii-brändillä on julkaistu myös ompeluharrastajille suunnattuja kaavakirjoja.
Anniina Isokangas, Paula Isopahkala: PaaPiin kaavakirja lapsille, 2017, Tammi
Anniina Isokangas, Paula Isopahkala: PaaPii's pattern book for children, 2017
Anniina Isokangas, Paula Isopahkala: PaaPiin kaavakirja naisille (+kaava-arkit), 2019, PaaPii Design, ISBN 9789529421053
Anniina Isokangas, Paula Isopahkala: PaaPii's Pattern Book for Women, 2020, PaaPii Design, ISBN 9789529446247
Anniina Isokangas, Paula Isopahkala: PaaPiin kaavakirja vauvoille, 2021, PaaPii Design, ISBN 9789529429240
Anniina Isokangas, Paula Isopahkala: PaaPii´s pattern book for babies, 2021
Tuotteet > Finsket-brändi

PaaPii Design Oy myy Finsket-brändillä miestenvaatteita ja kodintuotteita.
Tunnustuksia

Vuonna 2016 Isokangas valittiin valtakunnallisesti Vuoden nuoreksi yrittäjäksi.
Vuonna 2017 Isokangas valittiin Keski-Pohjanmaan Vuoden yrittäjäksi.
Aiheesta muualla

Kotisivut
Isokankaan haastattelu Radio Pookissa 22.11.2018
Ohmi

Erilaisia vastuksia, joiden resistanssiarvo ohmeissa on merkitty värikoodein
Ohmi ([oːmi], tunnus Ω) on SI-järjestelmässä resistanssin eli sähkövastuksen, reaktanssin ja impedanssin mittayksikkö. Resistanssiltaan yhden ohmin vastus on sellainen komponentti, jonka yli syntyy yhden voltin jännitehäviö, kun sen läpi kulkee yhden ampeerin virta (1 Ω = 1 V/A).
Ohmi on nimetty Georg Ohmin mukaan.
Ohmin käänteisyksikkö on konduktanssin (johtavuuden) yksikkö siemens.
Ennen vuotta 1948 ohmi oli määritelty sellaisen elohopeajohtimen resistanssiksi veden jäätymispisteessä, jonka pituus oli 160,3 senttimetriä ja massa 14,4521 grammaa. Näin määritelty ns. kansainvälinen ohmi oli 1,00049 nykyistä ohmia.
| --- | --- |
resistanssi, vastus (Ω): konduktanssi, johtavuus (S)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kompleksiluku (vaihekulma) | impedanssi (Ω) | admittanssi (S) |
| Reaaliosa (0°) | resistanssi | konduktanssi |
| Imaginaariosa (90°) | reaktanssi | suskeptanssi |
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
Tuula Nyman

| Tuula Nyman |
| --- | --- |
 1970
Henkilötiedot
Koko nimi:  Tuula Elisabet Nyman, ent. Loiri
Syntynyt: 16. huhtikuuta 1943 Helsinki
Kuollut: 28. syyskuuta 2014 (71 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Vesa-Matti Loiri (vih. 1967; ero 1969)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Tuula Elisabet Nyman (ent. Loiri; 16. huhtikuuta 1943 Helsinki – 28. syyskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Ura

Nyman teki valta­osan urastaan radiossa, mutta myös vaihtelevasti teatterissa, televisiossa ja elo­kuvissa. lähde? Nyman sai Elo­kuva­taiteen valtion­palkinnon 2 000 markkaa vuonna 1973 elo­kuvasta Yhden miehen sota. Hänet palkittiin samasta el­okuvasta parhaan nais­pää­osan Jussi-palkinnolla vuonna 1974 ja vuonna 1977 elo­kuvasta Loma.
Televisiossa Nyman näytteli Raidin (2000) apulais­poliisi­mestari Ritva Hakalaa, myös saman­nimisessä elo­kuvassa (2003).
Yksityiselämä

Hän oli naimisissa näyttelijä Vesa-Matti Loirin kanssa 1967–1969.  Myöhemmin hän oli suhteessa Turo Unhon kanssa, jonka kanssa hänellä oli poika.
Bra (kaupunki)

| Bra |
| --- | --- |
 Näkymä kaupunkiin.
 vaakuna
Valtio:   Italia
Alue:  Piemonte
Maakunta:  Cuneo
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Bruna Sibille
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  59,53 km²
Korkeus:  185–392 m
Väkiluku (31.12.2015):  29 737
 – Väestötiheys:  500 as./km²
 
 www.comune.bra.cn.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bra on kaupunki Cuneon maakunnassa Piemontessa. Se sijaitsee Torinosta viisikymmentä kilometriä etelään. Kaupungin pinta-ala on 60 km² ja väkiluku noin 30 000. Kaupunki tunnetaan Slow Food -liikkeen keskuspaikkana.
Outokummun kaivos

Outokummun vanha kaivos.
Outokummun kaivos oli kaivos Outokummussa, joka tuotti kuparimalmia ja -rikastetta vuosina 1910–1989.
Historiaa

Outokummun kaivos oli Suomen ensimmäinen kaivos, jonka malmi löydettiin lohkare-etsinnän avulla.lähde? Kupari­esiintymän löytymisestä kunnia kuuluu Otto Trüstedtille, joka selvitti Rääkkylän Kivisalmea ruopatessa vuonna 1908 löytyneen metallipitoisen kivenlohkareen emäkallion sijainnin. Yhteensä noin neljä kilometriä pitkän, 400 metriä leveän ja 40 metriä korkean kuparimalmiesiintymän ympärille syntyi sittemmin Outokumpu Oy.
Outokummun malmioon osuttiin kairaamalla 17. maaliskuuta 1910. Kaivostoiminta alkoi koelouhinnalla ja lisätutkimuskairauksilla, mutta pian pitoisuuksiltaan poikkeuksellisen rikas malmi mahdollisti taloudellisiin voittoihin tähtäävän kaivostoiminnan. Esiintymään kaivauduttiin ensin kaivokselle nimen antaneen Outokummun kohdalta vuonna 1913. Kaivokselle oli ominaista kummun kupeeseen rakennettu rinnerikastamo. Vuoteen 1929 saakka alueella toimi myös kuparitehdas.
Outokummun mineraaliesiintymän päällä kerrotaan palaneen virvatulia, joiden ansiosta malmia olisi osattu etsiä juuri oikeasta kohdasta. Valoilmiöt ovat ilmeisesti johtuneet mineraaleista. Ennen malmin löytymistä kaivoksen paikkaa kutsuttiin nimellä Vaara.lähde?
Ensimmäisten vuosikymmenten toimitusjohtajan Eero Mäkisen johdolla 1920-luvun lopulla valmistunut niin sanottu Vanha kaivos syrjäytti pienemmät kituliaat kaivokset, joista kiveä oli aluksi nostettu. Myöhemmin jatkettiin esiintymän syvemmälle painuvissa osissa Mökkivaarassa (alkaen 1939) ja Keretissä (alkaen 1954), jolloin Vanhan kaivoksen toiminta loppui. Keretin kaivos suljettiin 1989. Outokummun keskustasta koilliseen sijaitseva Vuonoksen kaivos toimi vuosina 1971–1985.
Outokummun kaivoksen johtajana toimi 1940-luvun lopusta aina 1960-luvun loppuun Erkki Hakapää, joka oli aloittanut työnsä kaivoksella apulaiskaivosinsinöörinä jo vuonna 1936.
Outokummun kaivos (Vanha kaivos)

Vuonna 1921 Outokummun kaivoksen johtajaksi nimitettiin Eero Mäkinen. Mäkinen näki Outokummun mahdollisuudet. Uudet, tehokkaat tuotantolaitokset toteutettiin 1920-luvun loppupuolella ja aluksi kannattamattomana pyörinyt toiminta elpyi. Ajanmukaiset työmenetelmät kasvattivat tuotantomääriä. Raakamalmin louhintamäärä ylitti 100 000 tonnin rajan vuonna 1929. Kuparirikaste oli laadukasta ja kuparin maailmanmarkkinahinta korkealla. Maailmanlaajuinen talouslama aiheutti vaikeuksia 1930-luvun alussa, mutta Outokumpu-yhtiö selvisi ja vuonna 1932 Outokummun kaivos muutettiin osakeyhtiöksi.
Vanhan kaivoksen nostotorni Keskuskuilu 1  toimi ilmanvaihtokuiluna (KK1) Keretin kaivoksen loppuun asti, eli vuoteen 1989. KK1-kuilussa on sähkövastuksilla toimiva 400 kW:n Thermoblock-lämmitin. KK1:tä voitiin käyttää kauko-ohjauksella Keretin voima-asemalta joko alas- tai ylöspäin puhaltavana kuiluna, mutta pääsääntöisesti se oli alaspäin puhaltava kuilu. Taso +285 toimi ilmanvaihtotunnelina välillä Keskuskuilu 1–Mökkivaara–Kerettikaivos toiminnan loppuun saakka.
Mökkivaaran kaivos

Mökkivaaran kuilu (383 m) valmistui 1939 ja siinä oli henkilö- ja tavaraliikennehissi. Nostokone oli rumpukone, jonka halkaisija oli 3,16 metriä, nopeus 5 m/s ja vastapainona oli kappa 5,5 tn sekä hissi 4,5 tn. Kappaa käytettiin sivukiven nostoon. Loppuvaiheissa kuilu toimi pelkästään ilmanvaihtokuiluna ja Mökkivaara oli keskusbetoniasemana kaivokselle. Kuilu oli kaivoskäytössä vuosina 1939–1954. 1970-luvun puolivälissä hissi purettiin pois ja siirrettiin vanhalle kaivokselle.
Keretin kaivoksen avauduttua malminnosto Mökkivaaralta loppui. Outokumpu Oy räjäytti Vanhan kaivoksen ja Keretin välillä sijainneen Mökkivaaran kaivosrakennelmat niiden huonokuntoisuuden vuoksi vuonna 1993.
Keretin kaivos > Valmistuminen

Malmion loppuosan taloudellisen käytön vaatiman uuden nostokuilun paikaksi valittiin 1950 tasainen hietakangas. Paikkaa kutsuttiin Keretiksi.
Keretin kuilu louhittiin vuosina 1951–1954 ja "pohja tervattiin" 14. huhtikuuta 1954 tasolle +436,5 m.lähde? Keretin kaivos avattiin vuonna 1954, jolloin se oli Euroopan toiseksi suurin kuparikaivos. Hissikuilun kokonaispituus on 407 metriä maanpinnasta. Päätasoja oli kolme: +250 m, +285 m jossa sijaitsi maanalainen huoltopaikka kaivoskoneille. Ja +320 m pääkuljetustaso , sekä +405 metrissä malmin kappalastaamo. Keretin kaivoksessa on yhteensä noin 500 kilometrin mittainen kaivoskäytäväverkosto.
Keretin kaivos > Kuljetukset

Pääkuljetustaso oli +320 m, jossa liikennöitiin rautatiekalustolla; sähkö- ja dieselvetureilla sekä malmi- ja miehistönkuljetusvaunuilla. Rautatietä oli kymmeniä kilometrejä. Maan alla liikennöitiin vuoteen 1984 asti veturikalustolla. Kaasilan 4 kilometriä pitkä vinotunneli valmistui 1973 ja samalla siirryttiin kumipyörälliseen kuljetuskalustoon.
Pääkuljetustasolta malmi meni maanalaisen murskaamon 1500 tonnin siiloihin, siitä leukamurskaimen läpi 3000 tonnin siiloon ja murskaimelta hihnakuljettimella kappalastaamoon mittataskuihin. Nämä toimivat maan alla tasolla +400, josta tapahtui malminnosto automaattisesti ASEAN-koneilla. Nostonopeus oli 7 m/s kahdella 5,5 tonnin kapalla, nostoteho oli 230 tn/h. Moottorina oli 484kW:n 3 kV:n nostokone. Henkilöhissillä oli 183kW/3kV:n nostokone jonka nostonopeus oli 7 m/s. Hissin toiminta oli täysin automatisoitu; se tilattiin tasoille ja valittiin seuraava taso jonne haluttiin mennä. Tarvittaessa hissiä ajettiin voima-aseman valvomosta käsin ja hissin tilaukset hoidettiin puhelimella tasoilta, jos automaatio ei ollut toiminnassa. Joka aamu oli ilman kyytiläisiä tarkastusajo, jolla testattiin jarrujen toiminta ennen työvuoron alaslaskua. Malmi nostettiin kapoissa ylös tornimurskaamon yläpuolella olevaan 900 tonnin siiloon automaattisesti. Tornimurskaamossa oli kaksi kartiomurskainta, joiden alla 4500 tn siilo, josta malmi lähti käsiteltäväksi rikastamoon. Siellä kuparirikasteen tuotantoprosessiin kuuluivat jauhatus-, vaahdotus-, sakeutus-, suodatus- ja kuivausvaiheet.