stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän keisarikunnan historia
Katariina Suuri > Sosiaaliset olot ja Pugatšovin kapina

Aatelisista ei muodostunut Venäjällä varteenotettavaa hallitsijan vallan rajoittajaa. Aatelisto oli jakaantunut alueellisesti epätasaisesti. Pietarin ja Moskovan seuduilla, Baltiassa ja Länsi-Venäjällä aatelistoa oli runsaammin, kun taas pohjoisessa aatelisia oli vähän ja Siperiassa ei juuri lainkaan. Aateliston varallisuus jakaantui myös epätasaisesti. Omaisuutta mitattiin etenkin maaorjien määrällä. Varakkaimmilla aatelisilla oli sadasta tuhanteen maaorjaa.
1700-luvulla Venäjän 18 miljoonasta asukkaasta noin 96 prosenttia oli talonpoikia. Heidän suurin rasitteensa olivat sosiaaliset olot, jotka heikentyivät jatkuvasti sitä mukaa, kuin aateliston olot paranivat. Maaorjuus oli merkittävintä siellä, missä aatelisia oli paljon. Ainoastaan pohjoiset ja Uralin takaiset seudut olivat vapaiden talonpoikien asuttamia. Maaorjia saatettiin ostaa ja vaihtaa, kuten karjaa.
Maaorjat eivät tietenkään hyväksyneet elinolojensa jatkuvaa huonontumista. 1750-luvulta lähtien eri puolilla maata puhkesi talonpoikaiskapinoita, mutta paikalliset kapinat tukahdutettiin nopeasti. Vakavimmaksi kapinaksi kehittyi vuonna 1773 donilaisen kasakan Jemeljan Pugatšovin johtama kapinaliike. Kapinan ajankohta oli edullinen, sillä suuri osa Venäjän armeijasta oli kiinni sodassa Turkkia vastaan. Kapinan ydinjoukon muodostivat Jaikin varrella asuneet kasakat ja talonpojat. Kapinallisten määrä kasvoi nopeasti ja he saivat pian valtaansa kaikki Volgan alajuoksun seudut Kazaniin asti. Kapina huipentui vuonna 1774, kun Pugatšov yritti 20 000 miehen vahvuisen armeijansa kanssa vallata Kazanin. Kaupungin avuksi tulleet Venäjän hallinnon joukot löivät kapinalliset, mutta kapina jatkui. Pugatšovin vangitsemisesta luvattiin suuri palkkio, ja muutamien kärsittyjen tappioiden jälkeen hänen omat apulaisensa vangitsivat hänet ja luovuttivat hallinnon edustajille. Pugatšov vietiin Moskovaan, missä hänet teloitettiin. Kapina kukistettiin, mutta sen jälkeenkään Katariina Suuri ei tehnyt uudistuksia maaorjien tilanteen parantamiseksi ehkäistäkseen vastaavan toistumisen. Maan johdossa ei ymmärretty kapinan olleen seurausta hirvittävistä sosiaalisista oloista.
Katariina Suuri > Katariinan perintö

Katariina Suuri kuoli vuonna 1796. Hänen aikanaan Venäjän keisarikunta laajeni ja maan eliitti länsimaistui ja kulttuuri ja koulutus kehittyivät. Maassa alettiin julkaista kirjoja ja aikakauslehtiä, jotka lisäsivät yhteiskunnallista keskustelua ja kritiikkiä. Vuonna 1790 Katariina pelästyi liian äänekästä kritiikkiä itseään kohtaan ja kirjailija ja kriitikko Aleksandr Radištšev karkotettiin Siperiaan. Katariinan aikakaudella luotiin perusta Venäjän 1800-luvun imperiumille. Venäjästä tuli valta, joka pystyi kilpailemaan eurooppalaisten valtioiden kanssa sotilaallisesti, poliittisesti ja diplomaattisesti. Merkittävistä saavutuksista huolimatta Venäjän keisarikunta kärsi perustavanlaatuisista ongelmista. Maata hallitsi pieni eurooppalainen eliitti, joka oli vieraantunut tavallisten venäläisten elämästä, mikä herätti kysymyksiä maan kulttuurin ja identiteetin olemuksesta.
Ranskan suuri vallankumous tuli yllätyksenä Katariinalle, ja vastaavan tapahtuman estämiseksi Venäjällä sensuuria kiristettiin ja kaikkeen vapaamielisyyteen alettiin suhtautua kielteisesti. Venäjästä tuli aktiivinen vastustaja Länsi-Euroopassa kasvavalle liberalismille. Kasvaneen ulkopoliittisen valtansa ansiosta Venäjällä oli mahdollisuus entistä merkittävämpään asemaan Euroopan valtioiden keskuudessa, ja se vei Venäjän mukaan Napoleonin sotiin.
Napoleonin sodat > Pyhä allianssi

Napoleon joutui pian huomaamaan retkensä epäonnistuneen. Kaiken lisäksi talvi oli tulossa ja huolto alkoi vaikeutua. Napoleon joutui vetäytymään Moskovasta lokakuussa 1812. Lumi tuli aikaisin talvella, ja Napoleonin armeija kärsi kylmästä ja nälästä, ja lisäksi vetäytymismatkalla Venäjän armeija teki yllätyshyökkäyksiä Grande Arméen kimppuun. Suuresta armeijasta vain noin 30 000 miestä palasi Niemenjoen länsipuolelle joulukuussa 1812. Napoleonin ahdinko herätti Euroopan ruhtinaat ja he liittoutuivat Aleksanterin kanssa. Itävalta ja Preussi taistelivat Venäjän rinnalla Napoleonia vastaan Leipzigin lähellä käydyssä kansojen taistelussa lokakuussa 1813, joka päättyi Napoleonin tappioon. Venäjän johtama liittokunta marssi Pariisiin maaliskuussa 1814 ja viikkoa myöhemmin Napoleon oli pakon edessä luopunut kruunusta. Sotamenestys ja Napoleonin vallasta syrjäyttäminen toivat suurta kunniaa Aleksanterille ja hän esiintyi Euroopan vapauttajana. Hänellä tuli olemaan suuri rooli, kun Euroopan rajoja piirrettiin uudelleen Wienin kongressissa vuonna 1815. Aleksanterin aloitteesta Venäjä, Itävalta, Preussi ja Iso-Britannia solmivat pyhän allianssin, jossa maiden kristityt hallitsijat lupasivat säilyttää rauhan. Sopimus oli kuitenkin vain sanahelinää, eikä sisältänyt mitään konkreettisia keinoja tavoitteen saavuttamiseksi. Venäjä jatkoi myös laajenemistaan ja Puolalle annettiin perustuslaki ja siitä muodostettiin kuningaskunta, jonka johdossa oli Venäjän keisari.
Uudistuksia ja taantumusta > Speranskin uudistukset

Sisäpoliittisesti Aleksanteri harkitsi muutoksia maan keskushallintoon. Neuvonantajanaan hänellä oli Mihail Speranski, joka arvosteli maan hallintojärjestelmää. Ranskaa vastaan käydyn sodan vuoksi ajankohta ei ollut otollinen suurille uudistuksille. Speranski laati Aleksanterille hallinnon uudistussuunnitelman, joista mullistavin oli valtakunnan lainsäädäntöelimen duuman perustaminen. Speranski esitti teorioitaan kuitenkin vääränä ajankohtana ja hän joutui epäsuosioon, etunenässä häntä syyllisti sotaministeri Aleksei Araktšejev. Speranski leimattiin ranskalaismieliseksi ja karkotettiin Siperiaan 1812. Venäjällä oli kuitenkin jo heräämässä henkinen länsimaistuminen, jota itsevaltainen hallinto oli vahvistanut. Maan virkamiehet myöskään eivät olleet mielissään siitä, että Aleksanteri oli myöntänyt Puolalle perustuslain, kun Venäjällä sitä ei ollut. Useat salaiset järjestöt valmistautuivat kansannousuun, mutta kesken kaiken Aleksanteri I yllättäen kuoli vuonna 1825.
Uudistuksia ja taantumusta > Dekabristikapina

Aleksanterin kuoltua seurasi hämmennys siitä, kuka on hänen seuraajansa, sillä hänen veljensä Konstantin, josta oli määrä tulla seuraava keisari, oli luopunut kruunusta. Aleksanteri oli laatinut ennen kuolemaansa salaisen manifestin, jolla kruununperilliseksi nimettiin kolmas veljes Nikolai. Manifestin laillisuutta ei kuitenkaan valtakunnanneuvosto tunnustanut vaan julisti Pietarissa Konstantinin keisariksi. Hän ei kuitenkaan edelleenkään suostunut ottamaan kruunua vastaan, ja Nikolai ilmoitti ottavansa kruunun vastaan. Sekava tilanne kehittyi dekabristien vallankaappausyritykseksi joulukuussa 1825. Tilanne sai Nikolain näyttämään vallankaappaajalta ja dekabristit lain ja oikean kruununperijän puolustajilta. Useimmat dekabristit olivat armeijan upseereita, jotka kieltäytyivät tukemasta Nikolaita valtaistuimelle ja vaativat Konstantinin julistamista keisariksi. Nikolain joukot kuitenkin kukistivat dekabristikapinan ja siitä vastussa olleet teloitettiin.
Uudistuksia ja taantumusta > Väestö ja yhteiskunta

Dekabristikapinan jälkeen Nikolai tukeutui hallitsemisessa sotilaalliseen järjestelmään ja ympäröi itsensä sotilailla ja käytti heitä myös siviilihallinnossa. Yhteiskunnassa nousevia aatteita pyrittiin hillitsemään, ja sensuuri otettiin hallinnon välineeksi. Santarmisto, joka oli eräänlainen valtiollinen poliisi, ryhtyi valvomaan mahdollisten vallankumouksellisten liikkeiden syntyä. Myös koulutus otettiin valvonnan välikappaleeksi ja ulkomailla opiskelua ei enää sallittu. Tässä Nikolain apuna oli kreivi Sergei Uvarov, jonka aatteiden mukaan maan hallinnon pääperiaatteiden tuli olla ortodoksisuus, itsevaltius ja kansallismielisyys. Nämä periaatteet eivät saaneet väestön kannatusta, vaan johtivat yleensä tukahduttamiseen ja erityisesti muiden kuin venäläisten kansallisuuksien ja uskontojen tukahduttamiseen. Esimerkiksi uniaattikirkkojen toiminta Ukrainassa ja Valko-Venäjällä tukahdutettiin.
Venäjän suurin yhteiskunnallinen ongelma oli kuitenkin maaorjuus. Ongelman vakavuudesta oltiin maan hallinnossa tietoisia, mutta Nikolai pelkäsi maan aateliston reaktiota mahdolliseen maaorjuuden poistamiseen. Maassa syntyi toistuvasti useita paikallisia talonpoikaiskapinoita, joiden leviämisen riski oli suuri. Merkittäviä uudistuksia maaorjuuden poistamiseksi ei Nikolain aikana tehty. Maan väestö kasvoi vuosina 1815–1851 noin 45 miljoonasta 67 miljoonaan, ja samalla muuttui väestön sosiaalinen rakenne. Samalla laski maaorjien suhteellinen osuus väestöstä. Heitä oli vuonna 44,5 %, kun vuonna 1811 osuus oli ollut 58 %. Myös kaupunkilaisten osuus väestöstä kasvoi. Aatelisto pysyi johtavassa asemassaan yhteiskunnassa, mutta se alkoi jakaantua selvemmin rikkaaseen ja köyhään aatelistoon. Nikolain aikana maassa alettiin kehittää teollisuutta ja rakennettiin uusia tehtaita. Erityisesti suosittiin sotilaallisia tarpeita palvelevaa teollisuutta. Sotilaallisia tarpeita palvelemaan rakennettiin myös Pietarin ja Moskovan välinen rautatie.
Uudistuksia ja taantumusta > Euroopan santarmi

Ulkopolitiikassa Nikolai noudatti samaa linjaa kuin sisäpolitiikassakin. Kaikki lähialueilla tapahtuneet vallankumoukselliset liikkeet oli tukahdutettava alkuunsa, jotta aatteet eivät pääsisi leviämään Venäjälle. Näin Nikolain Venäjästä tuli eräänlainen “Euroopan santarmi”. Puolassa puhkesi venäläisvastaisia levottomuuksia vuonna 1830, kun puolalaiset kadettiupseerit pakottivat suuriruhtinas Konstantinin pakenemaan. Tukea kadetit saivat Varsovan rahvaalta, joka oli tyytymätön huonon viljasadon aiheuttamaan elintarvikkeiden hintojen nousuun. Venäjällä tilanne katsottiin keisarinvallan vastaiseksi kapinaksi ja Nikolai lähetti joukkonsa kapinallisia vastaan. Tämän jälkeen kapinallisiin liittyi Puolan armeija, jolloin tilanne muodostui valtioiden väliseksi sotatilaksi, jossa Venäjällä oli selvä ylivoima. Ivan Paskevitšin johtamat venäläisjoukot kukistivat kapinan ja satoja teloitettiin ja 180 000 vietiin Siperiaan. Kapinan seurauksena Puolan armeija lakkautettiin, mutta laajan itsehallinnon se sai edelleen pitää. Nikolain harjoittama politiikka oli samankaltaista myös Suomessa, mutta toisin kuin Puolassa, suomalaiset pysyivät rauhallisina ja olivat lojaaleja keisarille.
Nikolain noustua valtaan, hän peri edeltäjiltään Georgiaa koskeneen kiistan Persian kanssa. Maiden välillä käytiin sota vuosina 1826–1828. Sota oli Venäjälle voitokas ja myöhemmin kapinan Puolassa kukistanut Ivan Paskevitš oli sodan merkittävin venäläissankari. Sodan lopputuloksena Venäjä sai hallintaansa osan Armeniaa ja muun muassa Jerevanin kaupungin ja oikeuden Kaspianmeren laivastoon. Persian vastaisen sodan päätyttyä alkoi sota Turkkia vastaan. Sodassa oli kyse kreikkalaisten kapinoinnista turkkilaisvaltaa vastaan, ja Venäjä katsoi asiakseen puolustaa kreikkalaisia. Venäjälle tämäkin sota oli voitokas, ja se sai rauhanteossa Tonavan suun ja alueita Kaukasukselta, Moldova ja Valakia saivat autonomian Venäjän suojeluksessa. Kreikkalaisten vapaussodalle tämä tiesi menestyksekästä päätöstä. Turkin valta alkoi taantua myös muualla Välimeren rannikolla, mikä ei jäänyt Venäjältä huomaamatta. Osmanisulttaanien liian voimakas vasalli, Egyptiä hallinnut Mehmet Ali, nousi kapinaan turkkilaisvaltaa vastaan. Venäjä tarjosi Turkille apuaan kapinan kukistamisessa, minkä johdosta Venäjä sai mahdollisuuden puuttua Turkin sisäisiin asioihin.
Kun Ranskan helmikuun vallankumous vuonna 1848 aiheutti jälleen uuden levottomuuksien aallon Euroopassa. Venäjä auttoi Itävallan Habsburgeja tukahduttamaan Unkarin vallankumouksen,  sekä myös Turkkia kukistamaan Valakian levottomuudet. Tukemalla Habsburgeja Nikolai myös ajatteli, että näin Venäjä saisi Itävallan tuen Turkkia koskevassa kysymyksessä.
Uudistuksia ja taantumusta > Krimin sota

Turkin taantuvan valtakunnan tilanne huolestutti Isoa-Britanniaa siitä, että Venäjä yrittää laajentaa valtaansa Turkin kustannuksella. Nikolai matkusti Lontooseen keskustelemaan Turkin tilanteesta, ja valtakunnat sopivat, että Turkin valtio pyritään säilyttämään, mutta jos se uhkaisi hajota, niin Venäjä ja Iso-Britannia sopisivat etukäteen sen jaosta. Siitä seurasi kuitenkin, että Turkkia toisaalta yritettiin säilyttää, mutta samalla sitä jaettiin. Lopullinen sodan sytyke oli Turkin sisäinen kiista katolisten ja ortodoksien välillä vuonna 1850. Nikolain lähettiläs Aleksandr Menšikov vaati ratkaisemaan kiistan ortodoksien hyväksi ja esitti Turkille uhkavaatimuksensa. Kun sopuun ei päästy, Venäjä miehitti Moldovan ja Valakian turkkilaismaakunnat ja maiden välille syttyi sota, jossa Sinopen taistelussa Venäjä tuhosi turkkilaislaivaston vuonna 1853. Tilanne johti siihen, että Iso-Britannia ja Ranska tulivat Turkin avuksi ja Krimin sota syttyi.
Krimin sota oli pohjimmiltaan Venäjän ja Britannian välisen, Turkkia koskevan kiistan kärjistyminen sodaksi. Niin kauan kuin Venäjä soti ainoastaan Turkkia vastaan, se menestyi sodassa, mutta Britannian ja Ranskan tultua mukaan sotaan ja tehden intervention Krimille, Venäjän sotaonni alkoi kääntyä. Liittoutuneet valtasivat Venäjän laivastotukikohdan Sevastopolissa vuonna 1855. Samana vuonna keisari Nikolai I kuoli. Hänen seuraajansa Aleksanteri II oli valmis solmimaan rauhan, joka solmittiin Pariisissa 1856. Rauhanehtojen mukaan Venäjä joutui luovuttamaan Tonavan suun takaisin Turkille ja osan Bessarabiasta. Venäjän sotatappion syyksi on esitetty sen teknistä jälkeenjääneisyyttä Ranskaan ja Britanniaan verrattuna. Venäläisillä oli käytössään musketit, jotka eivät olleet yhtä tehokkaita lukkokivääreihin nähden. Myöskään Venäjällä ei ollut joukkojen liikuttamiseen rautateitä. Lisäksi sen sotilasjohto epäonnistui Krimin sodassa pahoin.
Nikolai I:n valtakautta on jälkikäteen arvioitu taantumuksen ajaksi ja Suomen suuriruhtinaskunnassa valtioyöksi. Aikakauden venäläisnäkemys on toisenlainen, sillä kansalaisten elämä oli vakaata ja maalla oli vahva hallitsija. Krimin sodassa koettiin kansallinen nöyryytys, mutta Nikolain aikana Venäjällä saavutettiin huomattavia taiteellisia ja kulttuurisia saavutuksia. Aikakauden merkittäviä kulttuurisen kukoistuksen henkilöitymiä olivat muun muassa runoilija Aleksandr Puškin, kirjailija Nikolai Gogol, filosofi Pjotr Tšaadajev, sekä kirjailija ja filosofi Fjodor Dostojevski.
Aleksanteri II:n valtakausi > Maaorjuuden lakkauttaminen

Aleksanteri II peri valtaan noustuaan vuonna 1855 vanhan vakavan ongelman, maaorjien talonpoikaiskapinat. Talonpoikaiskapinat olivat merkittävästi lisääntyneet Krimin sodan aikana. Tilanne pakotti osaltaan keisarin päättämään nopeasti Krimin sodan. Aleksanteri totesi jo kruunajaispuheessaan, että maaorjien vapautus on syytä aloittaa ylhäältäpäin, eikä odottaa aikaa, että se tapahtuu hallitsemattomasti alhaaltapäin. Yleinen mielipide alkoi myös kääntyä maaorjuutta vastaan. Nikolain aikana merkittäviin uudistuksiin ei ryhdytty, sillä pelättiin, että uudistukset eivät olisi hallittavissa. Nyt tilanne oli muuttunut ratkaisevasti ja maaorjuuden poistamista tutkimaan asetettiin uudistuskomitea. Komitea kohtasi vastarintaa maanomistajien taholta, mutta heidän mielipidettään ei otettu huomioon. Aleksanteri halusi vapauttaa orjat siten, että heille annettaisiin myös maata, mutta tässä hänen pyrkimyksensä joutui tulemaan vastaan, ja maata ei jaettu ilmaiseksi.
Maaorjien vapauttamismanifesti julkaistiin 1861. Sen mukaan maaorjat eivät enää olleet maanomistajien omaisuutta. Heidän oli kuitenkin maksettava kaikesta saamastaan maasta. Täydellinen vapaus ei kuitenkaan vielä toteutunut, sillä talonpojat eivät mitenkään kyenneet lunastamaan maataan yhdellä kertaa. Valtio tuli väliin lainalla, jonka maksuajaksi määrättiin 49 vuotta. Tästä lainasta tuli maaorjuuden sijaan talonpoikaisväestölle suuri rasite. Vapautetuille maaorjille ei kaikille myöskään ollut riittävästi jaettavaa maata. Maapulaa pahensi vielä nopea väestönkasvu. Maaorjien vapauttamisvuotena 1861 väestöä oli noin 73 miljoonaa, kun vuonna 1897 väestö oli kasvanut 126 miljoonaan. Päällisin puolin näytti, että reformista hyötyivät eniten tilanomistajat, jotka saivat maistaan senhetkistä markkina-arvoa suuremman korvauksen. Lisäksi lunastusmaksujen suuruus pakotti usein talonpojat jatkamaan työskentelyä heille palkkatyöläisinä.
Aleksanteri II:n valtakausi > Aleksanterin uudistukset

Maaorjien vapautus teki välttämättömäksi myös paikallishallinnon uudistamisen. Maaseudulle luotiin paikallisneuvostot eli semstvot vuonna 1864. Näiden tehtävänä oli terveydenhoito, koulutus, teiden ylläpito ja viljavarastojen rakentaminen. Semstvot koostuivat kaikkien yhteiskuntaluokkien edustajista, mutta aatelistolla oli suurin valta, sillä äänioikeus oli suhteessa maanomistukseen. Puutteistaan huolimatta semstvojen aikaansaannokset olivat merkittäviä erityisesti terveydenhuollossa, sillä järjestelmään kuului ilmainen lääke- ja kirurginen hoito. Samojen periaatteiden mukaan järjestettiin myös kaupunkien itsehallinto vuonna 1879. Näiden perustaminen herätti ajatuksia myös kansalliskokouksen eli duuman perustamisesta. Moskovan semstvo ehdotti kansallisen yleiskokouksen koollekutsumista, mutta Aleksanteri näki tässä pyrkimyksen perustaa parlamentti ja ehdotus hylättiin.
Merkittävä Aleksanteri II:n aikainen uudistus oli myös oikeuslaitoksen uudistaminen. Oikeusistuimet irrotettiin toimeenpanovallasta ja väestö julistettiin tasa-arvoiseksi lain edessä. Koulutuksen ja kulttuurin alalle suotiin myös vapautuksia. Opiskelijoiden sallittiin matkustaa ulkomaille ja filosofiselta pohdinnalta poistettiin rajoituksia. Sensuuri palautettiin keisarin salamurhayrityksen jälkeen 1866, mutta ei Nikolain ajan tiukkuudella.
Maan armeijassa toteutettiin merkittävä uudistus vuonna 1874. Maahan säädettiin yleinen asevelvollisuus, joka ulotettiin koko miespuoliseen väestöön. Palvelusaikaa lyhennettiin 25 vuodesta kuuteen vuoteen. Samalla luotiin reservi, jonka puute oli ollut aiemmin suuri heikkous. Uudistuksen mahdollisti maaorjien vapauttaminen, sillä aiemmin maaorjat eivät voineet saada sotilaskoulutusta ja palata sen jälkeen isäntiensä palvelukseen. Teknisellä tasolla Venäjän armeija oli kuitenkin jäänyt jälkeen länsimaiden sotatekniikan kehityksessä.
Aleksanteri II:n valtakausi > Vastarintaliikkeet

Uudistusten ansiosta Aleksanteri II on tunnettu myös vapauttajakeisarina. Hän sai kuitenkin huomata, että uudistukset lisäävät vaatimuksia lisäuudistuksista, ja ensin tilanne lähti käsistä valtakunnan ei-venäläisillä alueilla Puolassa. Puolaan palautettiin autonomia ja valtakunnanneuvosto vuonna 1861. Se ei tyydyttänyt radikaaleja nationalisteja, jotka vaativat Suur-Puolan palauttamista. He nousivat kapinaan vuonna 1863. Puolalla ei ollut enää omaa armeijaa, kuten vuoden 1830 kapinan aikaan, joten taistelua kävivät pienet sissijoukot. Venäjä kukisti kapinan sotilaallisesti ja Puolan autonomia poistettiin jälleen. Toisin kuin Puolassa, valtakunnan luoteiskolkassa suomalaiset pysyivät rauhallisina ja uskollisina, ja heidän autonomiaansa vahvistettiin ja laajennettiin.
Vastarintaliikkeitä, jotka vastustivat Venäjän autoritaarisia arvoja, alkoi samaan aikaan syntyä myös Venäjän sisällä. Näiden alullepanijana oli kulttuurinen kehitys. Kirjailija Ivan Turgenevin kuuluisasta teoksesta Isät ja pojat omaksuttiin nihilismin käsite, joka antoi nimensä 1860-luvun nihilistiliikkeelle. Aktiivisimpia hallinnon vastustajia olivat opiskelijat. Populistista liikettä provosoivat monet kirjailijat, joiden ajatuksista liike sai vaikutteita. Yksi merkittävimmistä oli Nikolai Tšernyševski, joka esitti että Venäjä voisi siirtyä sosialismiin. Muita tunnettuja vallankumouksellisia kirjailijoita olivat suoraa toimintaa kannattanut Sergei Netšajev ja rauhallisempaa linjaa kannattanut Pjotr Tkatšev. Juuri Tkatševin aatteita seuraten radikaaleimmat perustivat vuonna 1876 Zemlja i volja (”maa ja vapaus”) -nimisen propagandistisen järjestön. Sen propagandaan kuuluivat lakot, mielenosoitukset ja terrorismi. Terrorismi sai kuitenkin järjestön lopulta hajoamaan keisarin murhayrityksen jälkeen. Vuonna 1879 Aleksanteri II:een kohdistuneen murhayrityksen takana ei ollut Zemlja i volja, vaan yksittäinen tekijä. Mutta tapaus herätti aiheesta laajan keskustelun, ja järjestö hajosi väkivallatonta linjaa kannattavaan Tšornyi peredel (”maan uusjako”) -järjestöön ja terroristiseen Narodnaja volja (”kansan vapaus”) -järjestöön. Narodnaja volja -järjestö teki useita murhayrityksiä Aleksanteri II:ta kohtaan, kunnes se viimein onnistui tavoitteessaan ja tsaari sai surmansa pommi-iskussa vuonna 1881. Järjestö hajosi murhaa seuranneihin pidätyksiin ja tuomioihin, mutta sen vaikutus säilyi vielä bolševikkien valtaannousuun asti.
Aleksanteri II:n valtakausi > Aleksanterin ulkopolitiikka > Laajentuminen Aasiaan

Krimin sodan menetysten jälkeen Venäjän keskeisimpänä ulkopoliittisena tavoitteena oli palauttaa arvovaltansa Euroopassa ja palauttaa laivasto Mustalle merelle. Laajentumispolitiikkaansa Venäjä alkoi suunnata etelään ja itään. Kaukasuksen alue oli joutunut Venäjän valtaan jo 1800-luvun alussa, mutta alueella jatkuivat edelleen heimokapinat. Kaukasuksen alueen muslimiheimot, tšetšeenit, tšerkessit ja dagestanilaiset kapinoivat venäläisvaltaa vastaan, ja alueen lopullinen rauhoittaminen onnistui vasta 1859.
Keski-Aasiassa Venäjä valloitti Buharan, Hivan ja Kokandin kaanikunnat 1860–1870-luvuilla. Venäjän laajentuminen Keski-Aasiassa ei ollut täysin maan hallinnon kontrollissa, sillä omapäiset kenraalit tekivät rauhoitusretkiä yli rajojen, joiden tuloksena perustettiin yleensä kauppa- tai sotilastukikohtia, mikä johti alueiden vähittäiseen liittämiseen Venäjään. Keski-Aasian valloitus jatkui aina vuosisadan lopulle asti ja Pamiriin asti edettiin 1895. Kauimmaisia seutuja valloitettiin sillä niiden ei haluttu joutuvan Britannian haltuun. Venäjän laajentuminen painosti näin Brittiläisen Intian rajoja, mutta Intian valloitukseen Venäjän sotavoimat eivät koskaan riittäneet. Venäjän ja Britannian välinen, suureksi peliksi kutsuttu kilpailu Keski-Aasian hallinnasta, ei koskaan johtanut avoimeen konfliktiin ja Afganistan jätettiin puskuriksi imperiumien väliin.
Venäjä seurasi Yhdysvaltojen ja muiden Euroopan suurvaltojen perässä yrittäessään luoda suhteita Japaniin. Vuosina 1856–1860 käydyn toisen oopiumisodan seurauksena Venäjä sai yhdessä Ranskan ja Britannian kanssa Kiinalta myönnytyksiä. Kiina luovutti Aigunin sopimuksen perusteella Venäjälle alueet Amur- ja Ussurijokien varrella. Venäjän Tyynenmeren rannikon asutus alkoi laajeta, ja vuosina 1858 ja 1860 perustettiin Habarovskin ja Vladivostokin kaupungit. Aivan kaukaisimmasta alueestaan Alaskasta Venäjä vetäytyi myymällä sen Yhdysvalloille vuonna 1867.