stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tiina menee naimisiin
Suosio

"Suurimmat hitit" kirjan mukaan "Tiina menee naimisin" oli vuoden 1980 28. suurin hitti.
Kappale nousi ”Mitä Suomi soittaa” -kirjan mukaan hittilistalle heinäkuussa vuonna 1980. Se saavutti elokuussa sijan 7, ja pysyi listoilla viisi viikkoa.. Mutta ”Suomen vanhat singlelistat” -sivuston mukaan single julkaistiin jo toukokuussa 1980 jolloin oli sijalla 17. Kesäkuussa ”Tiina menee naimisiin” kipusi yhden pykälän ylös sijalle 16. Heinäkuussa single oli jo sijalla 9, elokuussa huipussaan sijalla 7. Suosikin mukaan levy oli syyskuussa sijalla 7. Syyskuussa ”Tiina menee naimisiin” oli yhä korkealla, sijalla 10. Sitten suosio laski: sija oli lokakuussa 17, marraskuussa 25. Suosikin myyntilistan mukaan sijoitukset olivat heinäkuu 20. sija, elokuu 9. sija, syyskuu 7. sija, mikä on esim. yhden pykälän kappaleen ”Hassisen kone” yläpuolella mutta 6. sijalla olleen Abban Winner Takes it all alapuolella. Tämän jälkeen myynti alkoi laskea: lokakuussa 8. sija, marraskuussa 10. sija. Joulukuussa 28., tammikuussa 21.. ”Sisältää hitin” -kirjan mukaan sijoitus oli huipussaan 6. Rumba-lehdessä kappale keräsi yli 1500 pistettä. Seuran "Top 50 listalla kappale oli elokuussa 1980 sijalla 6 ja syyskuussa sijalla 7, vertailun vuoksi Abban winner takes on all sijalla 6 ja Blondien Call me sijalla 8.
Soundin lukijoiden ”Vuoden piisi” -vuosiäänestyksessä ”Tiina menee naimisiin” oli sijalla 19 ja Suosikki-lehden Grand Prix-äänestyksessä sijalla 5.
Top 75 -sivuston albumi- ja single-levymyynnistä ja jukebox-soitosta lasketun painotetun keskiarvon mukaan ”Tiina menee naimisin” oli vuonna 1980 tehtyjen hittien kaikkien vuosien soittotiheydessä sijalla 28, mikä on juuri Hassisen koneen levyn ”Hassisen kone” alapuolella, ja suositumpi kuin esimerkiksi Hassisen koneen ”Rappiolla”.
Helsingin Sanomat pyysi kevään 2009 juttusarjassa lukijoita nimeämään oman ”onnen laulunsa”, ja yli 800 ehdotetun kappaleen joukosta ”Tiina menee naimisiin” tuli lopullisessa äänestyksessä kolmanneksi.
Kertosäe

»Tiina on niin onnellinen, hän menee naimisiin.
Ei turhaan uskonut hän unelmiin.

Tiina on niin onnellinen, hän menee naimisiin.
Ei äsken vielä tiennyt käyvän niin.» 
(”Tiina menee naimisiin” kertosäe)
Kappaleet

Tiina menee naimisiin – 3.22
Viipuri-pop – 2.40
Singlen kuvakansissa lukee ”Viipuri-pop” ja single keskiöetiketissä ”VIIPURI POP”. ”Tiina menee naimisiin” on keskiöetiketissä nimetty ”A-puoleksi” ja ”Viipuri pop” ”1-puoleksi”.
Kokoonpano

Matti Inkinen (laulu)
Timo Kilpinen (kitara, taustalaulu)
Rauno Linja-aho (kitara)
Ari Hemmilä (basso)
Juha Oksanen (syntetisaattori, koskettimet, taustalaulu)
Matti Ranta (rummut)
Neue Zürcher Zeitung

| Neue Zürcher Zeitung |
| --- | --- |

 Zürcher Zeitungin ensimmäinen numero vuodelta 1780
Entiset nimet:  Zürcher Zeitung
Lyhenne:  NZZ
Lehtityyppi:  sanomalehti
ISSN:  ISSN 0376-6829
Levikki:  93 881 (2016)
Kokonaislevikki:  115 510 (2016)
Perustettu:  1780
Kotikunta:  Zürich
Kotimaa:  Sveitsi
Ilmestymistiheys:  arkipäivinä
Kieli:  saksa
Aiheesta muualla
OCLC
www.nzz.ch
Neue Zürcher Zeitung (lyh. NZZ) on saksankielinen sveitsiläinen sanomalehti. Se ilmestyy Zürichissä berliner-kokoisena. Lehden levikki on noin 93 000 kappaletta (30.6.2016). Sillä on päivittäin noin 157 000 ja kuukausittain noin 1,2 miljoonaa lukijaa. Useimpien muiden sveitsiläisten sanomalehtien tapaan levikki on ollut viime vuosina selvässä laskussa: vuonna 2008 levikki oli noin 143 000.
Historiaa

Sanomalehti perustettiin 12. tammikuuta 1780 nimellä Zürcher Zeitung. Nykyistä nimeään se on kantanut vuodesta 1821 lähtien.
Lehti oli vapaamielisyytensä vuoksi Adolf Hitlerille kauhistus, mutta hän luki sitä säännöllisesti tietääkseen mitä maailmalla tapahtui ja ajateltiin. Sitä tilattiin 200 kappaletta merkittävimmille virkamiehille, muuten se oli kielletty.
Kirjallisuutta

Seikko Eskola: Demokratia diktaattorien varjossa. Suomen vaikea 1940-luku eurooppalaisin silmin. Atena 2014 ISBN 978-952-300-060-5 (käsittelee lehden kirjeenvaihtaja Max Mehlemin Suomea koskevia artikkeleita toisen maailmansodan aikana ja heti sen jälkeen.)
Nes (Nenetsia)

Nes (ven. Несь) on kylä ja Kaninin niemimaan lounaisosassa sijaitsevan Kaninin maalaiskunnan keskus Zapoljarnyin piirissä Nenetsian autonomisessa piirikunnassa Pohjois-Venäjällä.
Kylä sijaitsee Nesjoen alajuoksulla, kymmenkunta kilometriä ylävirtaan joen laskukohdasta Vienanmeren Mezeninlahteen. Nenetsian autonomisen piirikunnan länsilaidalla sijaitsevaan Nesin kylään ei ole ympärivuotisia tieyhteyksiä. Erityisesti linnuntietä noin 380 kilometrin päässä idässä sijaitseva Nenetsian pääkaupunki Narjan-Mariin on pitkän taipaleen päässä. Lähin kaupunki on Arkangelin alueen pieni Mezen noin 85 kilometriä etelälounaaseen.
Historiaa

Nesin perustivat venäläiset uudisasukkaat 1700-luvun jälkipuoliskolla; tätä ennen alueella asui nenetsejä. Venäläiset käyttivät nenetsejä poropaimeninaan. 1830-luvulla kylässä oli 7 pihakuntaa. Kylään rakennettiin kirkko 1831, erityisesti alkuperäisasukkaiden käännyttämiseksi kristinuskoon. Rakennustyötä johti paikallinen venäläinen kauppiasperhe. Nesin ensimmäinen kirkko kuitenkin paloi 1857, mutta sen tilalle rakennettiin pian uusi.
Kaninin niemimaan kylät ja väestö

Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Kaninin kyläneuvoston maalaiskunnassa asui yhteensä 1 487 henkeä. Nesin kylä on maalaiskunnan suurin asutuskeskus ja kylän väestöstä noin puolet on piirikunnan alkuperäisväestöä. Maalaiskunnan muita kyliä ovat pohjoisempi Tšiža sekä Nesistä lounaaseen sijaitseva Verhnjaja Mgla.
Kaninin niemimaan pohjoisimmat kylät Šoina ja Kija muodostavat erillisen Šoinan kyläneuvoston maalaiskunnan (363 asukasta). Nesin itäpuolella sijaitseva Vižas on puolestaan osa Oman kyläneuvoston maalaiskuntaa (937 as.).
Aiheesta muualla

Kaninin maalaiskunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (amokaninskiy.ru)
Kaninin maalaiskunta piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (zrnao.ru)
Tiheikkölaulaja

| Tiheikkölaulaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiheikkölaulajat Atrichornithidae
Suku::  Tiheikkölaulajat Atrichornis
Laji::  rufescens
Kaksiosainen nimi
 Atrichornis rufescens  (Ramsay, 1867) 
Alalajit
 A. r. ferrieri  A. r. rufescens 
Katso myös
   Tiheikkölaulaja Wikispeciesissä   Tiheikkölaulaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tiheikkölaulaja, aikaisemmalta nimeltään rusotiheikkölintu (Atrichornis rufescens) on harvinainen australialainen varpuslintu. Lajin nimesi Edward Pierson Ramsay 1867.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 16–19 senttiä, koiras on hiukan suurempi. Höyhenpuku on pääosin ruskea suomumaisin täplin, koiraan kurkku on valkoinen ja mahassa on musta laikku. Suuri silmä on ruskea, pyrstö on pitkä  ja jalat ovat voimakkaat. Laji on erittäin arka ja piiloutuu vähäisestäkin syystä. Laulaa piilossa voimakasta, noin 12-tavuista "tshiip, tshiip..." ääntä.
Esiintyminen

Tiheikkölaulaja on kotoperäinen australialainen laji, joka elää pienellä alueella (noin 1500 neliökilometriä) kaakkoisessa Queenslandissa ja Uuden Etelä-Walesin koillisosassa. Lajin kanta on vaarantunut elinympäristön tuhoutumisen takia. Pääosa linnuista elää suojelualueilla tarkkailun alaisena.
Elinympäristö

Subtrooppiset sademetsät lähellä eukalyptusmetsiköitä yli 600 metrin korkeudella merenpinnasta. Viihtyy kosteissa, hämärissä tiheiköissä, joissa on runsaasti karisseita lehtiä ja oksia, joiden seassa laji viettää pääosan ajastaan.
Lisääntyminen

Tiheikkölaulajan pesimäaika on syys-marraskuussa. Sen pesä ja sen kaksi munaa ovat samankaltaiset, mutta pienemmät, kuin isotiheikkölaulajalla. Pesä on kupolimainen rakennelma lähellä maanpintaa. Munista usein toinen jää kehittymättä. Naaras hautoo ja hoitaa poikaset yksin, poikaset oppivat lentämään noin kuukauden ikäisinä.
Ravinto

Maassa karikkeen alla tai seassa elävät selkärangattomat, lähinnä hyönteiset.
Hugo Neuman

Neumanin suunnittelemia taloja Rantakadulla Oulussa
Hugo Neuman (19. helmikuuta 1847 Oulu − 1. heinäkuuta 1906) oli suomalainen ratainsinööri, tehtailija ja arkkitehti.
Hugo Alexander Neuman syntyi Oulussa 1847. Isä Lars Neuman oli merikapteeni, joka kuoli Gibraltarilla, kun Hugo oli vasta 5-vuotias. Kansainvälinen ympäristö oli kuitenkin perheelle siis tuttu. Tekniikkaa Neuman opiskeli ensin Vaasan teknillisessä reaalikoulussa. Insinööriksi hän valmistui Zürichin polyteknillisestä korkeakoulusta. Zürichissä Neuman sai todennäköisesti ajatuksen puuhiomon perustamisesta tutustuttuaan siellä uuteen keksintöön, hiomakoneeseen.
Neuman palasi Suomeen ja värväytyi töihin Riihimäen-Pietarin rautatielle, mutta pian hän löysi Verlankosken tuolloisen Iitin (myöhemmin Jaalan) ja Valkealan kuntien rajalta, ja osti sen ääreltä tontin, myllyn ja koskiosuuden puuhiomoa varten. Neuman perusti Verlan ensimmäinen puuhiomon vain 24-vuotiaana vuonna 1871. Pääomaa uudelle hiomolle lainattiin opiskelutoveri Alexander Lagerborgilta ja kirjanpitäjäksi tuli toinen opiskelutoveri, Waldemar Conradi. Toiminta hiomolla alkoi 1872.
Hiomon toimintaa haittasivat alusta asti kuljetusvaikeudet sekä hiokkeen vähäinen tuotanto. Massan hintojen romahdus keväällä 1874 pakotti Neumanin palaamaan rautateille ja jättämään yrityksensä Waldemar Conradin huostaan. Verlan hiomo jatkoi toimintaansa vielä pari vuotta, kunnes tulipalo tuhosi rakennukset vuonna 1876 ja lopetti ensimmäisen hiomon toiminnan. UNESCOn maailmanperintöluetteloon päässyt Verlan puuhiomo ja pahvitehdas ympäristöineen on siis Neumanin hiomon seuraaja, eikä Neuman toiminut sen suunnittelijana, vaan sen arkkitehti oli Eduard Dippell.
Vuonna 1874 Neuman muutti Helsinkiin, jonne suunnitteli asuinhuvilan omaan käyttöönsä. Jo samana vuonna hän muutti Turkuun päästyään sinne Valtionrautateiden ratainsinöörin virkaan. . Turussa hän jatkoi arkkitehdin uraansa suunnittelemalla rakennuksia Turun rautatieaseman tarpeisiin.
Kun Oulua vuoden 1882 tulipalon jälkeen alettiin rakentaa jälleen, oli Hugo Neuman arkkitehtina jo tunnettu ja hän sai suunniteltavakseen useita uusia rakennuksia vanhaan kotikaupunkiinsa. Suuri osa Neumanin Ouluun suunnittelemista rakennuksista on edelleen olemassa. Teräksen talo kunnostettiin vuonna 2001 ravintola Uudeksi Seurahuoneeksi.
Hugo Neumanin suunnittelemia rakennuksia

Oma asuinhuvila, Puistokatu 2, Helsinki (1876)
Turun päärautatieaseman ympäristössä Ratapihankatu 41 (1876) ja veturitalli (1876)
Huviloita Turun Hirvensalossa mm. Villa Gustafsberg
Villa Petreliuksena tunnettu huvila Turun Ruissalossa
asuinrakennus Turun Kristiinankatu 5:ssä
Byströmin talot, Aleksanterinkatu 7 (1883), Ojakatu 3 (1882) ja Hallituskatu 5 (1883)
Teräksen talo (Uusi Seurahuone), Rantakatu 4, Oulu (1884)
Svendelinin talo, Rantakatu 3, Oulu (1884)
Naantalin raatihuone, Mannerheiminkatu 14, Naantali (1887)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hugo Neuman Wikimedia Commonsissa
Tieteiselokuva

Koneihminen elokuvasta Metropolis (1927).
Tieteiselokuva on elokuvan lajityyppi, joka perustuu tieteistarinoihin eli science fictioniin. Lajityypin elokuvia on tehty aivan elokuvateollisuuden varhaisimmilta vuosilta asti. Ensimmäisenä tieteiselokuvana voidaan pitää Georges Mélièsin vuonna 1902 ohjaamaa elokuvaa Matka kuuhun (Le Voyage dans La Lune), joka pohjautui löyhästi Jules Vernen romaaneihin Maasta Kuuhun ja Kuun ympäri.
Tieteiselokuvat ovat käsitelleen monia erikoisia aiheita, joita muissa elokuvissa ei ole esiintynyt. Tieteiselokuvissa on voitu käsitellä herkkiä sosiaalisia ja poliittisia aiheita sijoittamalla ne vieraaseen ympäristöön. Erikoistehosteet ovat kuuluneet jo Mélièsin elokuvasta lähtien tieteiselokuvan peruskuvastoon. Tieteiselokuva oli pitkään B-elokuvan maineessa, vaikka myös elokuvahistoriallisesti merkittäviä tieteiselokuvia (kuten Fritz Langin Metropolis (1926) ja Robert Wisen Uhkavaatimus Maalle (1951) tehtiin jo ennen kuin tieteiselokuvaa alettiin arvostaa 1960-luvun loppupuolella. Tieteiselokuvan arvostukseen nousuun vaikutti ennen muuta Stanley Kubrickin 2001: Avaruusseikkailu vuodelta 1968. Tähtien sodan (1977) menestyksen myötä tieteiselokuvasta on muodostunut yksi viihde-elokuvan suosituimmista lajityypeistä.
Huomattavia tieteiselokuvia

Matka kuuhun (1902)
Metropolis (1926)
’Se’ toisesta maailmasta (1951)
Uhkavaatimus Maalle (1951)
Maailmojen sota (1953)
Ruumiinryöstäjät (1956)
Kielletty planeetta (1956)
2001: Avaruusseikkailu (1968)
Apinoiden planeetta (1968)
Solaris (1972)
Tähtien sota (1977)
Kolmannen asteen yhteys (1977)
Alien – kahdeksas matkustaja (1979)
Blade Runner (1982)
The Thing – ”se” jostakin (1982)
E.T. (1982)
Terminator – tuhoaja (1984)
Paluu tulevaisuuteen (1985)
Predator – saalistaja (1987)
RoboCop (1987)
Jurassic Park (1993)
12 apinaa (1995)
Matrix (1999)
Minority Report (2002)
Primer (2004)
Avatar (2009)
Inception (2010)
Gravity (2013)
Interstellar (2014)
Blade Runner 2049 (2017)
Dyyni (2021)
Avatar: The Way of Water (2022)
Suomalaisia tieteiselokuvia

George Freedland: Avaruusraketilla rakkauteen (1958)
Risto Jarva: Ruusujen aika (1969)
Ulpu Tolonen: Syväjäädytetty opettaja (1971)
Antti Peippo: Ihmemies (1979)
Timo Linnasalo: Aurinkotuuli (1980)
Juha Rosma: Huomenna (1986)
Timo Humaloja: Valkoinen kääpiö (1986)
Mika Kaurismäki: The Last Border – viimeisellä rajalla (1993)
Tuomas Sallinen: Routasydän (1993)
Jari Halonen: Lipton Cockton in the Shadows of Sodoma (1995)
Tommi Lepola, Tero Molin: Kohtalon kirja (2003)
Star Wreck -sarja (1992–2005)
Timo Vuorensola: Iron Sky (2012) ja Iron Sky: The Coming Race (2019)
Maria Ruotsala: Apeiron (2013)
Saara Saarela: Veden vartija (2022)
Samppa Batal: Aikamies (2022)
Hanna Västinsalo: Palimpsest (2022)
Arto Halonen: Jälkeemme vedenpaisumus (2024)
Kritiikkiä

Joitakin tieteisfiktion teoksia ja elokuvia kritisoidaan voimakkaasti virheistä ja väärinkäsityksistä. Toisinaan virheet ovat pieniä eivätkä haittaa tarinaa, mutta toisinaan virheet ovat räikeitä ja koko tarina romahtaa epäuskottavana. Elokuvien katsojat voivat sallia epäuskottavia asioita tarinan vuoksi, mutta tietyn pisteen jälkeen katsoja menettää kiinnostuksensa.
Kirjallisuutta

Schneider, Steven Jay (päätoim.): 101 scifi-elokuvaa, jotka jokaisen on nähtävä edes kerran eläessään.  ((101 sci-fi movies you must see before you die, 2009.) Käännös: Sini Bonke)  Helsinki:  Readme.fi, 2009.  ISBN 978-952-220-179-9
Redmond, Sean: Liquid Space : Science Fiction Film and Television in the Digital Age. Sarjassa International Library of the Moving Image. I.B. Tauris & Co. Ltd, 2017. ISBN 978-1-78076-187-9
Filmihullu-lehden tieteiselokuvan teemanumero 2/1992.
Soikkeli, Markku: ”Tieteiselokuvien hullut keksijät, sankaritutkijat ja neuvokkaat nörtit”. Filmihullu 3/2021.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Walter R. Booth: The Airship Destroyer (Arkistoitu – Internet Archive)  Tulevaisuuden ilmasotaa kuvaava tieteislyhytfilmi vuodelta 1909 (6 min 47 s)
Juha Rosenqvist: Määritelmiä science fiction -elokuvan lajityypille ja kehitykselle. Wider Screen 1/2002.
Ellen Thesleff

| Ellen Thesleff |
| --- | --- |
 Ellen Thesleff.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. lokakuuta 1869 Helsinki
Kuollut: 12. tammikuuta 1954 (84 vuotta) Helsinki
Taiteilija
Taidesuuntaus:  symbolismi, ekspressionismi, naturalismi ja modernismi
Ellen Thesleff (5. lokakuuta 1869 Helsinki – 12. tammikuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen taidegraafikko ja taidemaalari. Thesleffiä pidetään yhtenä Suomen ensimmäisistä ekspressionisteista ja yhtenä merkittävimmistä pohjoismaisista kuvataiteilijoista. Hän toimi Suomen kultakauden aikana, mutta työskenteli 1950-luvulle saakka.
Perhe ja elämänvaiheet

Thesleffin isä, ylijohtaja Alexander August Thesleff, oli harrastajamaalari ja Ellenin ensimmäinen maalauksen opettaja. Hänen äitinsä oli Emilia Mathilda Sanmark. Hänellä oli sisaruksia, joista Thyra Elisabeth (1880–1959) on kuvattu myös samannimiseen maalaukseen (1892). Toinen sisar Gerda Thesleff (1871–1939) oli keraamikko, ja veli Rolf Thesleff diplomaatti. Thesleffin perhepiirissä harrastettiin musiikkia. Ellen harrasti laulua ja pianonsoittoa. Hän ei perustanut omaa perhettä.
Thesleff asui vuosina 1872–1884 eli suuren osan lapsuuttaan ja nuoruuttaan Kuopiossa Tulliportinkadun ja Puusepänkadun kulmassa. Lisäksi Thesleffin perhe omisti "Pikku-Kummun" mökin Kallaveden Kumpusaaressa. Muroleen maisemat Hämeessä olivat hänelle tärkeitä, ja siellä oli myös perheen maatila. Kun se myytiin vuonna 1898, Thesleffin piirustusten mukaan rakennettiin Muroleenkosken rannalle Casa Bianca. Italiasta tuli myöhemmin hänen toinen kotimaansa, mutta hän asui ja työskenteli Suomessa pidempiä jaksoja, kuten vuosina 1909–1912. Vuonna 1933 Thesleff sai ateljeen Lallukan taiteilijakodissa Helsingissä.
Thesleff tutustui Phalanx-ryhmän ja Wassily Kandinskyn tuotantoon Münchenissä, matkallaan Italiaan vuonna 1904. Hänen töissään on nähty yhtymäkohtia Kandinskyn taiteeseen, koska juuri vuosien 1905–1906 aikana hänen töihinsä ilmestyivät vahvat värit, keltainen, vihreä, sininen ja violetti. Thesleff alkoi myös viedä pidemmälle itsenäistä ilmaisuaan, osallistua luonnon tapahtumien ja maiseman lopullisen muodon muokkaamiseen omien kokemustensa lähtökohdista.
Syksyllä 1952 Thesleff kaatui Apollonkadun pysäkillä, joutuen raitiovaunun töytäisemäksi. Iäkäs taiteilija loukkaantui pahasti ja hänen reisiluunsa murtui. Onnettomuuden jälkeen Thesleff ei päässyt enää palaamaan kotiinsa. Viimeiset vuotensa Thesleff vietti eri sairaaloissa ja kuoli 84-vuotiaana Kulosaaressa vuonna 1954.
Taideopinnot

Thesleff opiskeli Adolf von Beckerin ohjauksessa Helsingissä vuosina 1885–1886 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1887–1890. Gunnar Berndtsonin akatemiassa hän opiskeli vuosina 1890–1891.
Thesleff lähti opiskelemaan ulkomaille ja opiskeli Pariisissa Académie Colarossissa Gustave Courtoisin johdolla vuosina 1891–1892 ja 1893–1894 ja sen jälkeen muun muassa puupiirrosopintoja Firenzessä vuodesta 1894 lähtien.
Ura taiteilijana

Thesleffin isä kuoli vuonna 1892. Tämä vaikutti Thesleffin maalausuraan voimakkaasti. Hän oli jonkin aikaa kokonaan maalaamatta. Kun hän jälleen alkoi maalata, töiden ilme oli muuttunut. Thesleffin taiteessa alkoi 1890-luvulla niin sanottu mustan kolorismin kausi. Työt muuttuivat tummiksi ja pelkistetyn yksinkertaisiksi. Tältä ajalta on esimerkiksi työ Omakuva, joka on signeerattu 1894 ja 1895.
Thesleff lähti ensimmäisen kerran Italiaan vuoden 1894 alussa ja palasi sinne jo seuraavana vuonna. Vuonna 1897 Italiassa oli useita taiteilijoita. Thesleffin äiti ja sisaret olivat Ellenin kanssa Firenzessä talvella 1897, jolloin myös Beda Stjernschantz, Hugo Simberg, Magnus Enckell ja Axel Gallén perheineen asuivat siellä. Kesät Thesleff vietti Suomessa, missä perheellä oli maatila Muroleessa. Italiassa Thesleff teki myös puupiirroksia. Tähän häntä innosti englantilainen taiteilija ja teatterimies, Gordon Craig, joka oli teatterin uudistajia ja johon Thesleff oli tutustunut 1907. Italiassa Thesleff alkoi jälleen käyttää värejä. Vaikka Thesleff ei varsinaisesti kuulunut mihinkään ryhmään, Suomessa hänet työnsä olisi haluttu monesti luokitella septemiläisyydeksi, johon Thesleff kommentoi: ”Ihailen heidän keskinäistä jäljittelyään ymmärtämättä sitä. Miksei voi elää itsensä varassa vaan kaiken sen varassa, jonka muut ovat sanoneet aiemmin - se vaikuttaa ikävältä ja idioottimaiselta”. Italiasta tuli Thesleffille vähitellen toinen kotimaa.
Thesleff tänään

Thesleffin teoksia on muun muassa Ateneumin taidemuseon, Helsingin kaupungin taidemuseon sekä Kuopion taidemuseon kokoelmissa. Viimeksi mainitussa ovat pastellimaalaukset, jotka syntyivät Thesleffin Kuopiossa vietettyjen lapsuusvuosien muistojen verestysmatkan aikana vuonna 1922.
Joulukuussa 2006 kolmekymmentä kaupunginvaltuutettua allekirjoitti valtuustoaloitteen Kuopion keskustan ja Saaristokaupungin välille rakenteilla olevan Saaristokadun uudelleennimeämiseksi Ellen Thesleffin tieksi. Nimistötoimikunta kieltäytyi tammikuussa 2007 ja teki vastaehdotuksen alueen siltojen nimeämistä paikallisten kuvataiteilijoiden mukaan. Myös kaupunginhallitus suhtautui kielteisesti kadun nimenvaihdokseen elokuussa 2007 mutta myönteisesti siltojen nimeämiseen paikallisten kuvataiteilijoiden mukaan. Syksyllä 2008 varmistui, että Saaristokadun Kumpusaaren ja Pölhönsaaren välinen Pölhön silta nimetään Ellen Thesleffin sillaksi. Thesleffin ohella Unto Koistinen (Kärängän silta), Anton Lindforss (Korkeasaaren silta) ja Fridolf Weurlander (Kalliosaarten silta) saivat kadulle omat nimikkosiltansa.
Näyttely Ellen Thesleff – värien tanssi oli esillä Retretissä kesällä 2008. Näytteillä oli 140 teosta Thesleffin tuotannosta.
Helsingin Kuninkaantammeen on luotu Ellen Thesleffin mukaan nimetty puisto. Sinne valmistui kesällä 2024 uimaranta, Palettilampi, joka sijaitsee entisellä vedenpuhdistuslaitoksen alueella.
Thesleff tänään > Teosten kauppoja

Liikemies Anders Wiklöf herätti kohua hankkimalla vuonna 2003 Hagelstamin huutokaupassa Thesleffin Kaiku-teoksen ennätyksellisellä 500 000 eurolla.
Joulukuussa 2008 Thesleffin maalaus Tyttö kukkaniityllä myytiin Bukowskin kansainvälisessä huutokaupassa 126 000 eurolla Bengt Reuterin kuolinpesästä. Bengt Reuterin isä oli taiteen keräilijä ja taiteilija Einar Reuter, joka maalasi H. Ahtelan nimellä.
Teoksia

Kaiku, 1890–1891
Tyttö kukkaniityllä, 1890
Thyra Elisabeth, 1892
Omakuva, 1894-1895
Maisema, kevätyö, 1894
Pojan pää, 1896
Viulunsoittajatar, 1896
Äidin muotokuva, 1896
Kultainen lintu
Venetsia, 1905
Marionetteja, 1907, puupiirros
Toskanalainen maisema, 1908
Palkinnot ja tunnustukset

1900 Pariisin maailmannäyttelyn pronssimitali
1951 Pro Finlandia
Kirjallisuutta

Bäcksbacka, Leonard: Ellen Thesleff.  Helsingfors:  Konstsalongens förlag, 1955.
Schalin, Monica: Målarpoeten Ellen Thesleff: Teknik och konstnärligt uttryck.  (Diss)  Åbo:  Åbo Akademis förlag, 2004.  ISBN 951-765-169-4
Schreck, Hanna-Reetta: Minä maalaan kuin jumala: Ellen Thesleffin elämä ja taide.  Helsinki:  Teos, 2017.  ISBN 978-951-851-739-2
Aiheesta muualla

Ellen Thesleff taiteilijamatrikkelissa
Ellen Thesleff Valtion taidemuseon kokoelmissa. (Arkistoitu – Internet Archive)
"Minä maalaan kuin jumala" – Ellen Thesleff käyttäytyi miesten maailmassa kuin mies, rikkoi normeja ja teki mitä huvitti. Yle Uutiset 2019.
Thesleff, Ellen hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef