stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anna Haverinen
Yksityiselämä

Anna Haverisen ensimmäinen puoliso oli Åvikin kartanosta kotoisin ollut puuseppä Vilho Kemppi (s. 1872), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1900. Perheeseen syntyi kaksi poikaa ja avioliitto päättyi virallisesti eroon 1908. Pariskunnan nuorempi poika kuoli vuonna 1918 diabetekseen. Vuonna 1913 Haverinen meni naimisiin toimittaja Julius Nurmisen kanssa, joka kuoli vankileirillä 1918. Pariskunnalla oli vuosina 1909 ja 1911 syntyneet pojat, joista vanhempi kuoli 17-vuotiaana. Haverisen kolmas puoliso oli Vytegrassa syntynyt kansakoulunopettaja Juho Haverinen (1876–1952), jonka kanssa hän avioitui 1920. Juho Haverisella oli neljä poikaa, mutta yhteisiä lapsia pariskunnalla ei ollut.
Haverisen isä Kustaa Fonsell ja veli Anton Felix Fonsell (s. 1894) olivat molemmat punakaartilaisia. Anton teloitettiin Somerossa huhtikuussa 1918 ja Kustaa kuoli Suomenlinnan vankileirillä syyskuussa.
Muuta

Anna Haverisen ja Julius Nurmisen pojanpoika Pertti Nurminen julkaisi isovanhempiensa poliittista toimintaa käsittelevän väitöskirjan vuonna 2013.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anna Haverinen Wikimedia Commonsissa
Anna Haverisen asiakirjat Valtiorikosoikeuden arkistossa Kansallisarkisto.
Sosialidemokraattien kansanedustajat
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1922–1924 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (53):  Aalto  Ahlfors  Ampuja  Aromaa  Bryggari  Eronen  Eskola  Hakkila  Halonen  Harvala  Haverinen  Huotari  Huttunen  Itkonen  Keto  Koivulahti-Lehto  Komu  Koponen  J. Korhonen  V. Korhonen  Latvala  Lehikoinen  Lehto  Lehtokoski  Leinonen  Louhelainen  Marttila  Muhonen  Myllymäki  Paasivuori  Puittinen  Raearo  Rantala  Rapo  Reinikainen  Ryömä  Saarinen  Sallila  Seppälä  Sillanpää  Sommarberg  Sventorzetski  Tainio  Tanner  Toivonen  Tolonen  Typpö  Valjakka  Welling  Vihuri  Wiik  Voionmaa  Wuolijoki 
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1924–1927 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (60):  A. Aalto  J. Aalto  Ahlfors  Ailio  Ampuja  Annala (1924–1926†)  Aromaa  Bryggari  Elfving (1926–1927)  Hakala  Hakkila  Halonen  Harvala  Haverinen  Helo  Huotari  Itkonen  Keto  Koivulahti-Lehto  Komu  Kontula  Koponen  Kovanen  Lehto  Lehtokoski  Leino  Leinonen  Lonkainen  Louhelainen  Meriläinen (1924–1926†)  Muhonen  Mustasilta  Myllymäki  Paasivuori  Paasonen  Pensas  Penttala (1927  Piippo  Puittinen  Rantala  Rapo  Reinikainen  Ryömä  Saari (1924–1927†)  Saarinen  Savolainen  Seppälä  Setälä  Sillanpää  Sirola  Sommarberg  Sventorzetski  Tainio  Tanner  Toivonen  Typpö  Wahlstén (1926–1927)  Valjakka  Welling  Vihuri  Wiik  Voionmaa  Wuolijoki 
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1927–1929 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (60):  A. Aalto  J. Aalto  Ailio  Ampuja  Bryggari  Eskola  Fahler  Hakala  Hakkila  Halonen  Harvala  Haverinen  Helo  Huttunen  Itkonen  Jokinen  Keto  Koivulahti-Lehto  Komu  Koponen  Kuusisto  Latvala  Lehikoinen  Lehto  Lehtokoski  F. J. Leino  J. Leino  Leinonen  Linna  Malkamäki  Muhonen  Myllymäki  Paasivuori  Paasonen  Pekkala  Pensas  Penttala  Puittinen  Rantala  Rapo  Reinikainen  Ryömä  Saarinen  Seppälä  Setälä  Sillanpää  Suokas  Sventorzetski  Tainio (1927–1929†)  Tervo  Toivonen  Tolonen  Typpö  Valjakka  A. Valta  K. Valta  Welling  Vihuri  Wiik  Voionmaa  Åhlström (1929) 
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1929–1930 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (59):  A. Aalto  J. Aalto  Aaltonen  Aattela (1929–1930)  Ailio  Ampuja  Aro  Aromaa  Bryggari  Eskola  Hakala  Hakkila  Halonen  Harvala  Haverinen  Helo  Huttunen  Jokinen  Keto  Kivisalo  Koivulahti-Lehto  Komu  Koponen  Koskelin  Kovanen  Kujala  Lehikoinen  Lehtokoski  J. Leino  Lepistö  Linna  Marttila  Myllymäki  Paasivuori  Pekkala  Pensas  Penttala  Perho  Puittinen  Pärssinen  Rantala  Rapo  Reinikainen  Ryömä  Seppälä  Setälä  Sillanpää  Sirén  Sirola  Suokas  Sventorzetski  Tolonen  Waljakka  A. Valta  K. Valta  Welling  Vihuri (1929†)  Voionmaa  Väisänen  Åhlström 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Eduskunta
Simon Le Bon

| Simon Le Bon |
| --- | --- |
 Simon Le Bon vuonna 2004.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. lokakuuta 1958 (ikä 66)
Ammatti:  muusikko, laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1980–
Tyylilajit:  pop, rock, uusi aalto
Soittimet:  laulu
Yhtyeet:  Duran Duran, Arcadia
Levy-yhtiöt:  EMI, Capitol Records, Hollywood Records, Epic Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Simon John Charles Le Bon (s. 27. lokakuuta 1958 Bushey, Hertfordshire) on brittiläinen muusikko, joka tunnetaan parhaiten Duran Duran -yhtyeen laulusolistina vuodesta 1980 alkaen. Le Bon toimi myös Duran Duranin jäsenistä koostuvan Arcadian solistina vuosina 1985–1986.
Ura

Duran Duran perustettiin vuonna 1978 Nick Rhodesin, John Taylorin ja Stephen Duffyn kesken. Duffy kuitenkin jätti ryhmän jo vuotta myöhemmin, koska ei uskonut sillä olevan tulevaisuutta. Lukuisien kokoonpanomuutosten jälkeen Le Bon esiteltiin yhtyeelle toukokuussa 1980. Todettuaan, että hänen kirjoittamansa runot soveltuvat muiden soitantaan, Le Bon päätti kokeilla Duran Durania ”kesän yli”. Jo kuudessa viikossa yhtye keikkaili ahkerasti Englannissa ja Hazel O'Connorin kiertueen lämmittely poiki myös levytyssopimuksen EMIn kanssa. Yhtyeen mukaan nimetty ensilevy julkaistiin vuonna 1981 ja sitä seurasi sarja albumeja: Rio (1982), Seven and the Ragged Tiger (1983) ja Arena (1984).
Le Bon ja Rhodes halusivat tehdä musiikkia Duran Duranin keikkatauonkin aikana vuonna 1985 ja Arcadia syntyi. Tiivis rytmi kuitenkin vaati myös veronsa: Andy Taylor ja Roger Taylor erosivat joukosta vuonna 1986. Kun vuonna 1997 John Taylorkin jätti yhtyeen, alkuaikojen kokoonpanosta olivat jäljellä enää Rhodes ja Le Bon.  Andy, John ja Roger Taylor alkoivat taas soittaa yhdessä vuonna 2001, ja kun Rhodes ja LeBon liittyivät mukaan, yhtye oli jälleen viisijäseninen. Se äänitti seuraavien kolmen vuoden aikana uutta albumia ja konsertoi harvakseltaan. Duran Duran on kuitenkin jatkanut levyttämistä ja keikkailua jäsenistömuutoksista huolimatta ja tuorein, järjestyksessä kolmastoista studioalbumi All You Need Is Now julkaistiin 2010.
Yksityiselämä

Le Bon avioitui vuonna 1985 huippumalli Yasmin Parvanehin kanssa. Pariskunnalla on kolme tytärtä, jotka ovat syntyneet vuosina 1989, 1991 ja 1994. Tyttäristä vanhin, Amber Le Bon, on seurannut äitiään mallin uralle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Simon Le Bon Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana
Seth Heikkilä

| Seth Heikkilä |
| --- | --- |
 Seth Heikkilä vuonna 1907.
Kansanedustaja
 22.5.1907–31.5.1909, 1.3.1910–31.1.1911, 1.11.1917–16.5.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Turun eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1863 Multia
Kuollut: 27. heinäkuuta 1938 (74 vuotta) Turku
Ammatti:  toimittaja
Seth Heikkilä (14. elokuuta 1863 Multia – 27. heinäkuuta 1938 Turku) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1911 ja 1917–1918. Heikkilä oli Varsinais-Suomen sosialidemokraattisen työväenliikkeen alkuaikojen tunnetuimpia hahmoja. Hän työskenteli muun muassa Turussa ilmestyneen Sosialistin päätoimittajana 1905–1906, 1911–1912 ja 1917 sekä Vaasassa Vapaan Sanan päätoimittajana 1912–1913. Sisällissodan seurauksena Heikkilä kärsi lyhyen vankilatuomion, jonka jälkeen hän lähti kommunistien toimintaan ja joutui 1920-luvun alussa jälleen kuritushuoneeseen.
Elämä > Varhaiset vuodet

Multian Tarhapäässä syntyneen Heikkilän vanhemmat olivat torppari Kustaa Heikkilä (1830–1904) ja Eeva Kallentytär Sipilä (1829–1886). Kansakoulun käytyään hän hankki yleissivistystä itseopiskelulla ja toimi kolme vuotta kiertokoulun opettajana kotipitäjässään. Oltuaan maa- ja metsätöissä Heikkilä muutti 1890-luvun vaihteessa kirvesmieheksi Tampereelle. Hän liittyi tuolloin vielä porvarilliseen Tampereen työväenyhdistykseen sekä kirjoitti Aamulehteen, Tampereen Sanomiin ja Tampereen Uutisiin. Heikkilä toimi parin vuoden ajan myös kaupungin valtuusmiehenä. Omaksuttuaan sosialistisen ideologian Heikkilä osallistui heinäkuussa 1899 Suomen Työväenpuolueen (myöh. SDP) perustavaan kokoukseen ja toimi joulukuussa Suomen Ammattijärjestön perustavan kokouksen puheenjohtajana. Ensimmäisen sortokauden aikana Heikkilä vaikutti myös työläisaktivistien liikkeessä.
Elämä > Sanomalehtimiehenä ja kansanedustajana

Vuonna 1902 Heikkilä ryhtyi sosialidemokraattisen Kansan Lehden aputoimittajaksi. Alkuvuoden 1903 hän oli Tampereen työväenyhdistyksen ensimmäisenä päätoimisena agitaattorina, kunnes siirtyi lopullisesti sanomalehtiuralle ja muutti Turkuun Länsisuomen Työmiehen (myöh. Sosialisti) toimittajaksi. Vuosina 1903–1905 hän toimi Turun työväenyhdistyksen puheenjohtajana ja oli suurlakon aikana Turun suurlakkokomitean jäsen. Heikkilä kuului myös SDP:n puolueneuvostoon, kunnes puoluehallinto lakon jälkeen siirrettiin Helsinkiin. Syksyllä 1905 Heikkilä valittiin Länsisuomen Työmiehen päätoimittajaksi, mutta hän lähti jo keväällä Yhdysvaltoihin saatuaan paikan amerikansuomalaisen Raivaajan toimituksesta. Heikkilä ei päässyt New Yorkin satamaa pidemmälle vaan joutui karkotetuksi. Häneen sovellettiin ennakkosopimuksella maahan saapuvan työvoiman kieltävää lakia, vaikka se ei koskenutkaan henkisen työn tekijöitä. Työväenlehtien mukaan todellisena syynä olivat poliittiset näkemykset.
Maaliskuussa 1907 Heikkilä valittiin kansanedustajaksi. Vaalitaistelun yhteydessä porvarilehdistö syytti häntä kiihotuspuheista ja piti niitä osasyynä Taalintehtaalla tapahtuneeseen kaksoismurhaan, jossa työmies Albert Högberg ampui tehtaan johtajan ja yli-insinöörin. Surmaaja oli edellisenä iltana ollut kuuntelemassa Heikkilän puhetta, jossa hänen kerrottiin sanoneen muun muassa ”tie köyhälistön vapauteen kulkee yli ruumiiden”. Heikkilä puolestaan kielsi käyttäneensä väitettyjä kovasanaisia ilmauksia. Höberg oli myös vienyt Heikkilän seuraavaan vaalitilaisuuteen, mutta hänen mukaansa matkan aikana ei keskusteltu yhteiskunnallisista asioista. Heikkilä istui eduskunnassa kaksi vaalikautta, jonka jälkeen hän työskenteli Sosialistin toimituksessa lukuun ottamatta lyhyttä jaksoa Vaasassa ilmestyneen Vapaan Sanan päätoimittajana 1912–1913.
Elämä > Sisällissota

Vuonna 1917 Heikkilä valittiin Turun sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön sihteeriksi. Kesän levottomuuksien aikana se toimi muun muassa kaupungissa puhjenneiden voimellakoiden sovittelijana. Lokakuun vaaleissa hänestä tuli jälleen kansanedustaja. Heikkilä teki Eetu Salinin, Edvard Valppaan, Taavi Tainion ja Paavo Leppäsen kanssa kompromissiesityksen hallitusyhteistyöstä porvarien kanssa, mutta O. W. Kuusisen, Yrjö Sirolan ja Kullervo Mannerin ajama radikaali linja pääsi voitolle ja puolue jäi oppositioon. Yhteiskunnallisen tilanteen edelleen kärjistyessä Heikkilä esitteli yleislakon jälkeen pidetyssä ylimääräisessä puoluekokouksessa maltillista reformipolitiikkaa ajaneen oikeistosiiven ponsiesitykset.
Sisällissodan käynnistyttyä Heikkilä oli helmikuun loppuun saakka toimettomana Helsingissä, jonka jälkeen hän palasi Turkuun jatkamaan sanomalehtityötään. Vaikka Heikkilä suhtautui vallankumoukseen kielteisesti, otti hän lopulta vastaan punaisten tarjoamat toimet, ja siirtyi Loimaalle järjestyspäälliköksi sekä vallankumousoikeuden syyttäjäksi. Punaisten vetäytyessä Turun seudulta lääninkomissaari R. W. Österman antoi 14. huhtikuuta Heikkilälle määräyksen toimia Hämeenlinnaan lähtevän pakolaisjunan johtajana. Saksalaisten vallattua Hämeenlinnan Heikkilä matkusti huhtikuun lopussa Karkkuun, jossa hän vapun jälkeen antautui valkoisille. Pari viikkoa myöhemmin prokuraattori Immi Savonius ilmoitti Heikkilän saavan syytteen osallisuudesta valtiopetokseen. Lokakuussa valtiorikosoikeus tuomitsi Heikkilän valtio- ja maanpetoksesta 12 vuodeksi kuritushuoneeseen, mutta tammikuussa 1919 valtiorikosylioikeus alensi tuomiota vuodella, katsoen hänen syyllistyneen ainoastaan valtiopetokseen ja siihen yllyttämiseen. Heikkilä suoritti rangaistustaan Lappeenrannan pakkotyölaitoksessa, josta hänet armahdettiin ehdonalaiseen huhtikuussa 1920.
Elämä > Viimeiset vuodet

Heikkilä vangittiin pian vankilasta päästyään, kun hän toukokuussa 1920 toimi kommunistien peitejärjestöksi muodostetun SSTP:n perustavan kokouksen puheenjohtajana. Helmikuussa 1921 Turun hovioikeus tuomitsi hänet valtiopetoksesta lähes 7 vuodeksi kuritushuoneeseen rangaistuksen muodostuessa pääasiassa aiemmasta tuomiosta. Heikkilä vapautui Tammisaaren pakkotyölaitoksesta joulukuussa 1924. Hän oli mukana SSTP:n seuraajaksi perustetun STPV:n toiminnassa vuosikymmenen jälkipuoliskolle saakka, kunnes vetäytyi politiikasta. Viimeiset vuotensa muistisairaudesta kärsinyt Heikkilä kuoli Turun kunnalliskodissa heinäkuussa 1938. Hänet on haudattu Turun hautausmaalle.
Kirjailijana

Sanomalehtityönsa ohella Heikkilä kirjoitti poliittisia pamfletteja, runoja ja novelleja sekä yhden romaanin. Hänen tekstejään julkaistiin 1890-luvun alusta lähtien eri lehdissä nimimerkeillä ”S. H.”, ”Teikari” ja ”Tepukka”. Vuonna 1897 Heikkilä sijoittui Työväen kalenterin järjestämässä kirjoituskilpailussa Vilho Virran ja Vihtori Viitasen jälkeen kolmanneksi kertomuksellaan Samuli ja Minna. Heikkilän teoksista erityisesti vuonna 1906 ilmestynyt novellikokoelma Murrosajan ilmiöitä sai hyvän vastaanoton. Vuonna 1909 Heikkilä toimitti työväenlauluja sisältäneen kirjan Kaarlo Terhin, Hilja Pärssisen ja A. R. Koskisen avustuksella.
Perhe

Heikkilän puoliso oli Multiasta kotoisin ollut Olga Lydia Lampinen (1872–1955). Pariskunnalle syntyi seitsemän lasta.
Muuta

Seth Heikkilän elämäntarina on aiheena musikaalissa Sovinto, jonka hänen pojanpojanpoikansa Lasse Heikkilä on tehnyt yhdessä Pekka Simojoen kanssa. Musikaalin ensiesitys oli Tampere-talossa vuonna 2018.
Teoksia

Kiertotietä.  (Nimimerkillä ”Tepukka”)  Tampere:  tekijä, 1892.
Kuvauksia Suomesta : runoja ja kertomuksia.  Fitchburg, MA:  Suomalainen Sos. Kustannusyhtiö, 1906.
Murrosajan ilmiöitä : kertomuksia ja runoja.  Hämeenlinna:  Boman & Karlsson, 1906.
Maattomain kohtalo pelissä : piirteitä maatalouskysymyksestä.  Turku:  Sosialisti, 1908.
Heikkilä, Seth ym. (toim.): Työväen lauluja ja runoja.  (Uudistettu painos Työväen lauluja 1910)  Turku:  Sosialisti, 1909.
Taistelun kentiltä : näkemyksiä elämästä.  Turku:  tekijä, 1925.
Ale Holopainen

Aleksanteri (Ale) Holopainen (24. huhtikuuta 1908 Korpiselkä – 23. kesäkuuta 1974 Liperi) oli suomalainen maanviljelijä ja kunnallisneuvos joka toimi Keskustapuolueen (Maalaisliiton) kansanedustajana 1950- ja 1960-luvuilla.
Holopaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Holopainen ja Anastasia Purmonen. Käytyään kansakoulun hän oli metsä- ja uittotöissä ja myöhemmin osuuskaupan myymälänhoitajana ja yksityiskaupan hoitajana Soanlahdella.  Holopainen toimi myös maanviljelijänä Soanlahdella aina vuoteen 1944 saakka. Sodan jälkeen hän oli maanviljelijänä Liperissä vuodesta 1948 aina kuolemaansa saakka.
Holopainen aloitti uransa Maalaisliitossa jo ennen sotia kun hän toimi Maalaisliiton Itä-Karjalan piirijärjestön sihteerinä vuosina 1935–1939. Sotavuosien jälkeen hän oli Maalaisliiton vaalitoimitsijana 1945, puolueen Pohjois-Karjalan piirijärjestön toiminnanjohtajana 1946–1955 sekä sanomalehti Karjalan Maan levikkipäällikkönä 1956–1957. Holopainen sai kunnallisneuvoksen arvon 1972.
Holopainen oli kansanedustajana vuosina 1957–1970. Hän edusti aluksi Kuopion läänin itäistä vaalipiiriä 1957–1962 ja sen jälkeen Pohjois-Karjalan läänin vaalipiiriä 1962–1970. Holopainen tuli alun perin eduskuntaan 1957 kesken edustajakautensa kuolleen Heikki Soinisen tilalle.
Holopainen toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1956, 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa. Hän oli Yleisradion hallintoneuvoston jäsen 1964–1967 ja mukana kunnallispolitiikassa Soanlahden kunnanvaltuuston jäsenenä ja Liperin kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Holopainen oli Maalaisliiton ja Maaseudun nuorten liiton Pohjois-Karjalan piirien puheenjohtaja ja kuului Karjalan liiton hallitukseen ja liittovaltuustoon.
Holopainen oli naimisissa vuosina 1940–1944 Lempi Alina Pakarisen kanssa ja vuodesta 1945 Maila Marjatta Ronkaisen kanssa.
Harmaapääaratti

| Harmaapääaratti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Papukaijat Psittacidae
Suku::  Viheraratit Aratinga
Laji::  weddellii
Kaksiosainen nimi
 Aratinga weddellii  (Deville), 1851 

Katso myös
   Harmaapääaratti Wikispeciesissä   Harmaapääaratti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaapääaratti (Aratinga weddellii) on eteläamerikkalainen papukaija, jonka elinympäristö ulottuu Kaakkois-Kolumbiasta Itä-Peruun ja Koillis-Boliviaan sekä Luoteis-Brasiliaan. Emile Deville kuvaili lajin holotyypin Pebasista Amazonin yläjuoksulta 1851.
Koko ja ulkonäkö

Harmaapääaratti on pienimpiä Aratinga-suvun aratteja. Se on pituudeltaan noin 28 senttinen, josta noin puolet on kiilamaisesti kapenevaa pyrstöä, ja se painaa yleensä noin 95-115 grammaa. Se on suurimmaksi osaksi vihreä lintu, jonka siiven ja pyrstön yläpintojen kärjissä on sinistä väritystä. Siipien ja pyrstön alapinnat ovat harmahtavat. Nimensä mukaisesti harmaapääaratin pää on harmaa. Silmää ympäröi vaalea ihorengas. Nokka on kokonaan musta ja koivet harmaat. Poikasten silmät ovat tummat, aikuisten vaaleanharmaat.
Lemmikkinä

Suomessa harmaapääaratti on hyvin harvinainen lemmikki, mutta esimerkiksi USA:ssa sen asema on vankempi.
Harmaapääaratin hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee lajitoverin seuraa, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.
Laji kuuluu CITES II/B-liitteeseen, jonka vuoksi lajilla kauppaa käytäessä on yksilöllä oltava vähintään lintuun liitettävä alkuperätodistus. Myös lajia pesittäessä on molemmilla vanhemmilla oltava alkuperätodistukset.
Aikuinen harmaapääaratti
Tunnustuskuntiin kuulumaton kristinusko

Tunnustuskuntiin kuulumaton kristinusko tarkoittaa seurakuntia ja kristittyjä, jotka eivät kuulu vakiintuneisiin kirkkokuntiin, traditioihin tai järjestöihin.  Tunnustuskuntiin kuulumattomat edustavat useimmiten konservatiivista protestantismia. Tunnustuskuntiin kuulumattomalle seurakunnalle on ominaista että sitä johdetaan paikalliselta tasolta eikä seurakunta kuulu muodolliseen keskusjärjestöön. Toisinaan tunnustuskuntiin kuulumattomat seurakunnat voivat kuvata itsensä myös ”raamatullisina seurakuntina”.
Vuonna 2020 tunnustuskuntiin kuulumattomia seurakuntia oli Yhdysvalloissa 44 139 kappaletta ja niihin kuului yli 21 miljoonaa jäsentä. Tunnustuskuntiin kuulumattomat kristityt muodostavat toiseksi suurimman ryhmän Yhdysvaltain kristillisten kirkkokuntien joukossa.
Käytänteet

Tunnustuskuntiin kuulumattomissa seurakunnissa papin virkaan vihkiminen hoidetaan joko paikallisesti tai samanhenkisten seurakuntien verkoston kautta. Tunnustuskuntiin kuulumattomien verkostot ovat usein ryhmittyneet yhden tai useamman evankelisen seminaarin ympärille. Osallistuminen lähetysjärjestöjen, kampuspalveluiden, avustusjärjestöjen tai konferensseihin sekä muuhun yhteistoimintaan perustuu vapaaehtoisuuteen.
Tunnustuskuntiin kuulumattomien seurakuntien johtamistavat vaihtelevat seurakuntakohtaisesti. Seurakunnalla voi olla äänioikeus johtokuntiin tai pastoreihin. Myös johtokuntien jäsenten rooli vaihtelee ja joissakin seurakunnissa johtokunta voi toimia vanhimmistona. Pastoreiden rooli vaihtelee siinä, missä määrin he käyttävät piispan kaltaista ylintä päätösvaltaa.
Tunnustuskuntiin kuulumattomilla seurakunnilla on toisinaan yhteyksiä niitä perustaneisiin emoseurakuntiin tai niiden perustamiin tytärseurakuntiin. Jotkut seurakunnat ovat liittyneet seurakuntien välisiin yhdistyksiin, jotka määrittelevät teologisen suuntauksensa ja työfilosofiansa, mutta eivät kuitenkaan tunnustaudu kirkkokunniksi. Eräs esimerkki tällaisesta yhteisöstä on Calvary Chapel-yhdistys, johon kuuluu yli 1 500 seurakuntaa ja palveluorganisaatiota. Tunnustuskuntiin kuulumattomien seurakuntien yhteydessä voi olla myös kirkkokuntiin kuuluvia seurakuntia, mutta jotka eivät korosta kirkkokunnallista identiteettiään, kuten esimerkiksi Saddleback Church.
Historia

Tunnustuskuntiin kuulumattomuus on historiallisesti ollut seurausta fundamentalistien ja modernistien välisestä kiistasta, jonka myötä monet konservatiivishenkiset seurakunnat ja kristityt erosivat laajemmista protestanttisista kirkkokunnista. Tunnustuskuntiin kuulumattomien kristittyjen määrä on kasvanut Yhdysvalloissa kylmän sodan aikaisesta 5 prosentista noin 30 prosenttiin 2020-luvun alkuun mennessä. 2010-luvun aikana tunnustuskuntiin kuulumattomien seurakuntien määrä on kasvanut noin 9 000 seurakunnalla ja niillä on ollut kasvava vaikutus Yhdysvaltain uskonnolliseen maisemaan.
Kannatusalueet

Jäsenmäärällisesti tunnustuskuntiin kuulumattomien seurakuntien vahvoja kannatusalueita Yhdysvalloissa ovat Texas, Florida, Kalifornia ja Ohio. Suhteellisesti vahvoja kannatusalueita ovat myös Washington, Oklahoma, Alabama ja Pohjois-Carolina. Yksittäisistä kaupungeista vahvimpia ovat Defiance, Oak Harbor, Chillicothe, Washington Court House ja Lake City.
Pekka Aittakumpu

| Pekka Aittakumpu> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 17.04.2019–  
Ryhmä/puolue:  Perussuomalaisten eduskuntaryhmä (2024–) Keskustan eduskuntaryhmä (2019–2024)
Vaalipiiri:  Oulu
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1981 (ikä 43) Oulu
Asuinpaikka:  Oulu
Ammatti:  pappi
Tiedot
Puolue:  perussuomalaiset (2024–)
Muut puolueet:  keskusta (–2024)
Koulutus:  filosofian maisteri, teologian maisteri
Uskonto:  evankelis-luterilainen
Aiheesta muualla
Kotisivu
Pekka Juhani Aittakumpu (s. 30. kesäkuuta 1981 Oulu) on suomalainen kansanedustaja, Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappi ja kirjailija. Aittakumpu valittiin Oulun kaupunginvaltuutetuksi vuoden 2017 kuntavaaleissa sekä kansanedustajaksi vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Keskustan listoilta. Aittakumpu on uskonnolliselta taustaltaan vanhoillislestadiolainen.
Aittakumpu on liikenne- ja viestintävaliokunnan jäsen ja sosiaali- ja terveysvaliokunnan varajäsen.
Lokakuussa 2024 Aittakumpu ilmoitti hakevansa Perussuomalaisten eduskuntaryhmän jäsenyyttä, joka hänelle yksimielisesti myönnettiin.
Koulutus ja työura

Aittakumpu on koulutukseltaan filosofian ja teologian maisteri. Hän tutki käytännöllisen teologian pro gradu -tutkielmassaan sitä, miten lehdistössä käsiteltiin vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen piirissä ilmenneitä lasten seksuaalisia hyväksikäyttötapauksia. Aittakummun filosofian maisterin tutkinnon pääaine oli kirjallisuustiede.
Ennen valintaansa kansanedustajaksi Aittakumpu työskenteli vuosina 2018–2019 evankelis-luterilaisen kirkon pastorina Haukiputaan seurakunnassa Oulussa. Tätä aiemmin hän toimi Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys SRK:n Siionin kevät -lehden päätoimittajana ja SRK:n Päivämies-lehden vs. päätoimittajana vuosina 2015–2018.
Hän on toiminut Lapsiperheiden Etujärjestön hallituksessa sekä yhdistyksen julkaiseman Lapsiperheet-lehden päätoimittajana vuosina 2014–2015.