stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eikä yksikään pelastunut
Juoni > Tunnustus

Emma Jane ‑troolarin kapteenin Scotland Yardille lähettämästä pullopostiasiakirjasta:
Tuomari Wargrave kertoo, että hän jo pikkupoikana halusi tappaa eläviä olentoja. Samalla hänellä kuitenkin oli erittäin vahva oikeudenmukaisuuden taju: viattomat eivät saa kärsiä. Wargrave ryhtyi asianajajaksi ja päätyi lopulta tuomariksi, sillä tällä alalla hän saattoi toteuttaa taipumuksiaan ”laillisesti”. Kun hän huomasi syytetyn olevan ilmiselvästi syytön, hän huolehti siitä, että oikeudenkäynti jäi lyhyeksi ja syytön vapautettiin.
Tämä ei kuitenkaan riittänyt, vaan hän halusi murhata itse, mutta ei viattomia. Sitten eräs tuttava mainitsi tapauksen, josta hän oli täysin varma, että palvelijapariskunta oli murhannut emäntänsä niin, ettei antanut tälle tämän tarvitsemaa lääkettä. Mitään ei voitu todistaa, mutta se oli murha. Wargravelle tämä kertomus oli kaiken alku, ja muistaessaan vanhan lastenlorun hän päätti rajata uhrit kymmeneen. Hän löysi hyvin pian yhdeksän muuta murhatapausta, joita oikeus ei koskaan tavoittaisi. Kymmenes uhri oli alun perin Morrisselvennä, mutta kun Wargrave sai tietää olevansa kuolemansairas, hän hoiti Morrisin pois tieltä ja otti itse kymmenennen uhrin paikan, sillä hän halusi todella ”elää” (=murhata) ennen kuolemaansa.
Murhat tapahtuivat tietyssä järjestyksessä: ne, joiden syyllisyys oli vähäisintä, murhattaisiin ensimmäiseksi. Ensimmäisten murhien jälkeen hän värväsi Armstrongin apulaisekseen, jotta murhaaja saataisiin paljastettua. Suunnitelmana oli, että seuraava uhri olisi Wargrave, joka ”kuoltuaan” voisi rauhassa vakoilla oikeaa murhaajaa. Tuomarin lavastettu kuolema meni täydestä, ja myöhemmin samana yönä hän työnsi Armstrongin mereen, jonne tämä hukkui. Muut kuulivat yöllä Wargraven liikkuvan talossa – ei Armstrongin. Seuraavana päivänä hän pudotti marmorikellon Bloren päälle ja seurasi, kuinka Vera Claythorne ampui Lombardin ja pian sen jälkeen itsesuggestion vallassa hirttäytyi. Wargrave kirjoitti pullopostin, koska halusi maailman tietävän ”taideteoksensa” täydellisyydestä, sillä jokainen taiteilija haluaa tunnustusta.
Poliisilla on hänen mukaansa kolme johtolankaa:
He tietävät, että Wargrave on syytön, sillä myöhemmin kävi ilmi, että syytetty oli vailla epäilyn häivää syyllinen.
Lastenlorun säe syö yhden ankka punainen kertoo, että tässä vaiheessa tapahtui jonkinlainen hämäys.
Kainin merkki: Wargraven kuolintapa merkitsi hänet symbolisesti murhaajaksi.
Kun Wargrave on heittänyt pullopostin mereen, hän meni takaisin huoneeseensa, ja ampui itsensä: hänen silmälaseissaan oli joustava nauha, jonka hän kiersi ovenkahvan ympäri ja sitten höllästi aseeseen ja silmälasit hän asetti alleen. Asetta hän piti kiinni nenäliinalla, jotta Veran sormenjäljet säilyisivät ja laukauksen jälkeen hänen kätensä putoaisi sivulle, joustava nauha sinkoaisi aseen ovelle ja nauha palautuisi silmälaseihin, jotka ovat Wargraven ruumiin alla. Lattialle pudonnutta nenäliinaa kukaan ei huomaisi.
Sovitukset

Eikä yksikään pelastunut ‑romaanista on tehty enemmän sovituksia kuin mistään muusta Christien teoksesta. Useimmat sovitukset ovat kuitenkin käyttäneet vuoden 1943 näytelmän romaanista poikkeavaa loppua. Tapahtumapaikkana on myös harvoin ollut saari.
Sovitukset > Näytelmä (1943 ja 2005)

Agatha Christie sovitti romaanin näytelmäksi vuonna 1943. Hän tajusi kuitenkin, että romaanin synkkä loppu ei toimisi näyttämöllä, sillä kukaan ei olisi jäljellä kertomassa tarinaa. Hän muutti lopun niin, että Lombard ja Vera ovat syyttömiä, jäävät henkiin ja rakastuvat toisiinsa. Kenraali Macarthurista tuli kenraali McKenzie luultavasti, koska kenraali Douglas MacArthur oli näkyvästi mukana tuolloin meneillään olevassa toisessa maailmansodassa.
14. lokakuuta 2005 romaanista esitettiin uusi näytelmäsovitus Gielgud Theatressa, Lontoossa. Sen sovitti Kevin Elyot ja ohjasi Steven Pimlott. Elyot seurasi uskollisesti romaania, ja palautti alkuperäisen loppuratkaisun.
Sovitukset > Elokuvasovitukset

Romaanista on tehty useita elokuvaversioita. René Clair ohjasi ensimmäisen version Eikä yksikään pelastunut (And Then There Were None, 1945), ja se menestyi hyvin. Elokuva on vapautunut tekijänoikeussuojasta ja on katsottavissa vapaasti verkossa.
Toisen elokuvasovituksen Ten Little Indians (1965) ohjasi George Pollock. Hän oli myös aikaisemmin ohjannut neljä neiti Marple ‑elokuvaa, joiden pääosassa oli Margaret Rutherford. Tapahtumat on siirretty saarelta syrjäiseen vuoristotaloon Itävallassa. Kymmenen pientä neekeripoikaa (And Then There Were None, 1974) oli ensimmäinen värielokuva aiheesta. Sen ohjasi Peter Collinson ja käsikirjoitus oli Peter Welbeckin. Tapahtumat sijoittuivat nyt iranilaiseen autiomaahan. Neuvostoliittolaisen version Desjat negritjat (Десять негритят) kirjoitti ja ohjasi Stanislav Govoruhin vuonna 1987. Se on myös ainoa elokuva, joka on käyttänyt romaanin alkuperäistä loppua. Alan Birkinshaw ohjasi vuonna 1989 uuden, afrikkalaiselle safarille sijoittuvan version Ten Little Indians (1989).
Alkuperäisteosta mainitsematta romaanista on tehty ainakin kaksi elokuvaa. Intialaisen Bollywood-elokuvan Gumnaam (1965) tapahtumat sijoittuvat syrjäiseen paikkaan meren rannalla. Bollywoodin tapaan elokuvaan on lisätty musiikkinumeroita ja vitsikäs hovimestari. Elokuvan ohjasi Raja Nawathe ja käsikirjoituksen teki Dhruva Chatterjee. Mario Bava ohjasi romaanista giallo-lajityyppiä edustavan elokuvan 5 Bambole per la Luna D’Agosto (1970).
Sovitukset > Televisiosovitukset

Romaanista on tehty useita televisiosovituksia. Britanniassa BBC tuotti ensimmäisen televisiosovituksen 1949 sekä toisen vuonna 2015 kolmiosaisena minisarjana. ITV on tehnyt oman televisiosovituksensa vuonna 1959.
Yhdysvaltalainen Ten Little Indians, jonka ohjasivat Paul Bogart, Philip F. Falcone, Leo Farrenkopf ja Dan Zampino (käsikirjoitus: Philip H. Reisman Jr.), oli typistetty sovitus näytelmäversiosta. Hans Quest ohjasi länsisaksalaisen version Zehn kleine Negerlein vuonna 1969 ZDF-televisioyhtiölle. Vuonna 1970 Pierre Sabbagh ohjasi ranskalaisen televisioversion Dix petits nègres. Myös TV-sarja Harper´s Island perustuu kirjaan.
Sovitukset > Muut sovitukset

Sono Art-World Wide Pictures -yhtiön tuottama elokuva Sherlock Holmes ja tulipunainen kirjain (1933) valmistui ennen romaanin ilmestymistä, mutta juoni on hämmästyttävän samankaltainen. Vaikka se on Sherlock Holmes ‑elokuva, sillä ei ole mitään tekemistä Arthur Conan Doylen alkuperäisen Punaisten kirjainten arvoitus ‑romaanin kanssa. Elokuvassa lastenloruna on "Ten Little Black Boys" (Kymmenen pientä mustaa poikaa). Elokuvan käsikirjoittaja Robert Florey ”epäilee, että [Christie] oli nähnyt elokuvan, mutta hän otti kunnianosoituksena, jos se oli antanut Christielle virikkeen romaanin kirjoittamiseen”.
Lisäksi romaanista on tehty useita parodioita. Yksi niistä on Broadway-musikaali Something's Afoot (1976), jossa Tessie O'Shea näyttelee hyvin neitimarplemaista harrastelijasalapoliisia. Musikaalissa kuusi vierasta on kutsuttu syrjäiseen englantilaiseen kartanoon. Vieraat, kuten myös kolme palvelijaa ja omien sanojensa mukaan sattumalta paikalle tullut nuori mies, murhataan yksi toisensa jälkeen – jotkut jopa yleisön silmien edessä. Murhaaja paljastuu lopussa suurena yllätyksenä. Viimeisenä numerona murhatut esittävät laulun ”I Owe It All to Agatha Christie” (’Olen kaiken velkaa Agatha Christielle’).
Televisiosarjan Remington Steele jakso ”Steele Trap” noudattaa hyvin tarkkaan romaanin juonta. Murhat tapahtuvat syrjäisellä saarella, ja siinä viitataan useita kertoja Rene Clairin elokuvaan.
Televisiosarja Harper’s Island on laajennettu muunnelma romaanin Eikä yksikään pelastunut perusideasta.
Christien romaaniin perustuu myös japanilaisen anime-sarjan Urusei Yatsura 75. jakso ”And Then There Were Non”. Jaksossa 11 henkilöstä kuolee 10, ja päähenkilön tehtäväksi jää murhaajan selvittäminen. Hän saa selville, että koko tapahtuman tarkoituksena oli vain pelästyttää hänet, ja sen olivat järjestäneet näennäisesti murhatut ystävät.
Sovitukset > Videopeli (2005)

The Adventure Company julkaisi vuonna 2005 videopelin And Then There Were None. Se oli yhtiön ensimmäinen Agatha Christien romaaniin perustuva Microsoft Windows ‑peli. Helmikuussa 2008 pelistä ilmestyi Wii-versio.
Sovitukset > Sarjakuva

Romaanin sarjakuvaversio ilmestyi Britanniassa 30. huhtikuuta 2009. Sen oli kirjoittanut François Rivière ja kuvittanut Frank Leclercq.
Julkaisuhistoria > Britannia ja Yhdysvallat

marraskuu 1939: Ten Little Niggers, ensipainos
1940: And Then There Were None, ensipainos Yhdysvalloissa
1963: And Then There Were None, brittiläinen ensipainos tällä nimellä
1964: Ten Little Indians, 1. painos tällä nimellä Yhdysvalloissa
Britanniassa romaani ilmestyi 23-osaisena jatkoromaanina Daily Express ‑lehdessä 6. kesäkuuta – 1. heinäkuuta 1939. Jatkoromaanin kuvitti Prescott; sen ensimmäisessä osassa on kuva Devonissa sijaitsevasta Burghin saaresta, joka oli Christien esikuvana romaanin saarelle. Jatkoromaanissa ei ollut jakoa lukuihin..
Yhdysvalloissa romaani ilmestyi 7-osaisena jatkoromaanina Saturday Evening Post ‑lehdessä 20. toukokuuta – 1. heinäkuuta 1939 nimellä And Then There Were None (Eikä yksikään pelastunut). Sen kuvitti Henry Raleigh.
Julkaisuhistoria > Suomennokset

Romaani on suomennettu kahdesti: Helka Varho (1940) ja Jaakko Kankaanpää (2019). Varhon suomennoksen viides painos on tarkistettu. Jollei toisin mainita, kustantajana on WSOY.
1940: Eikä yksikään pelastunut. 1. painos. Suom. Helka Varho. Sarja: Kymmenen markan romaaneja 192
1941: Eikä yksikään pelastunut. 2. painos Sarja: Kymmenen markan romaaneja 192
1952: Eikä yksikään pelastunut. 3. painos Sarja: Riksin sarja 28
1956: Eikä yksikään pelastunut. 4. painos Sarja: Riksin sarja 28
1968: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 5., tarkistettu painos
1970: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 6. painos
1971: Kymmenen pientä neekeripoikaa. Suuri Suomalainen Kirjakerho (sis. myös Roald Dahl: Joku kaltaisesi, suom. Pentti Saarikoski).
1973: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 7. painos Sarja: Kirjallisuutta peruskouluille
1973: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 8. painos Sarja: Taskukirjasto 118
1974: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 9. painos Sarja: Kirjallisuutta peruskouluille
1976: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 10. painos Sarja: Kirjallisuutta peruskouluille
1978: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 11. painos Sarja: Kirjallisuutta peruskouluille
1978: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 12. painos (Agatha Christie ‑kirjasto 21-22. Toisena romaanina Kissa kyyhkyslakassa)
1980: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 14. painos Sarja: Kirjallisuutta peruskouluille
1982: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 15. painos Sarja: Kirjallisuutta peruskouluille
1981: Kymmenen pientä neekeripoikaa. Uusi laitos, kustantajana Femi Suuri naistenkerho
1984: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 16. painos Sarja: Kirjallisuutta kouluille
1990: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 17. painos Sarja: SaPo-sarja 343
1990: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 18. painos Sarja: SaPo-sarja 343
1993: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 19. painos Sarja: SaPo-sarja 343
1995: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 20. painos
1996: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 21. painos Sarja: SaPo-sarja 343
1999: Kymmenen pientä neekeripoikaa. 22. painos
2003: Eikä yksikään pelastunut. 23. painos
2004: Eikä yksikään pelastunut. 24. painos
2004: Eikä yksikään pelastunut. 25. painos
2007: Eikä yksikään pelastunut. 26. painos
2019: Eikä yksikään pelastunut (uusi suomennos). Suom. Jaakko Kankaanpää. 1. painos
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kymmenen pientä neekeripoikaa ‑laulu suomeksi J. Alfred Tannerin esittämänä Doria
Kuvankaappaus vuoden 1945 elokuvaversiosta. Näyttelijät vasemmalta oikealle: Louis Hayward, C. Aubrey Smith, Barry Fitzgerald, Richard Haydn, Mischa Auer, ja Walter Huston.
Englundin gambiitti

Englundin gambiitti on shakkiavaus, jota kuvaavat siirrot
Avaus on nimetty ruotsalaisen Fritz Englundin mukaan. Avauksen toinen nimi, Charlickin gambiitti, tulee australialaisen Henry Charlickin nimestä. Molemmat pelaajat käyttivät avausta silloin tällöin. Nykyään avausta ei nähdä huipputasolla, sillä musta ei saa tarpeeksi korvausta uhraamastaan sotilaasta.
Valkea voi siirtyä keskuspeliin pelaamalla 2.e4 tai kehittää ratsun peliin siirroilla 2.Rc3 ja Rf3. Gambiitin voi torjua myös pelaamalla 2.d5. Paljon tavallisempaa on kuitenkin ottaa sotilas vastaan siirrolla 2.dxe5.
Mustan yksi jatkoidea on pelata 2...d6 3.exd6 Lxd6 tarkoituksena välttää suljetut asemat. Valkealle jää kuitenkin mukava etu esimerkiksi jatkossa 4.Rf3 Rf6 5.Lg5 h6 6.Lh4.
Toinen idea mustalle on 2...Rc6 3.Rf3 De7 tarkoituksena voittaa sotilas takaisin. Valkea voi pitää sotilaasta kiinni jatkossa 4.Dd5 f6 5.exf6 Rxf6. Valkean toinen suosittu jatko on 4.Lf4 Db4+ ja 5.Ld2 Dxb2 6.Rc3 tai terävä jatko 5.Rc3 Dxf4 6.Rd5. Valkea voi myös luovuttaa sotilaan heti takaisin pelaamalla 4.Rc3.
Avaus luokitellaan ECO-koodistolla koodille A40.
En etsi valtaa loistoa

| En etsi valtaa loistoa |
| --- | --- |
säveltäjä:  Jean Sibelius
sanoittaja:  Zacharias Topelius
suomentaja:  Martti Korpilahti (?), Niilo Rauhala
virsikirjan numero:  31
virsikirjaan:  1986
”En etsi valtaa loistoa”, uudempana suomennoksena ”Ei valtaa, kultaa, loistoa”, (ruots. ”Giv mig ej glans, ej guld, ej prakt”) on Zacharias Topeliuksen kirjoittama ja Jean Sibeliuksen säveltämä joululaulu, jossa rukoillaan maailmanrauhaa sekä onnellista joulua niin rikkaille kuin köyhillekin.
Topelius kirjoitti laulun tekstin ruotsiksi vuonna 1887 ja antoi sille nimeksi ”Julvisa” (suom. ”Joululaulu”). Runo julkaistiin samana vuonna Jul-Qvällen-lehden etukannessa. Sibeliuksen sävellys, jonka sävellysajankohdasta ei ole tarkkaa tietoa, ilmestyi ensimmäisen kerran Sampo-lehdessä vuonna 1909. Tuolloin Sammossa ilmestyi myös laulun ensimmäinen suomennos. Käännöksen tekijää ei varmuudella tiedetä, joissakin yhteyksissä kääntäjän on oletettu olevan Martti Korpilahti, mutta esimerkiksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa ei ole mainintaa virren suomentajasta.
Jean Sibeliuksen sävellysluettelossa opusnumero 1 käsittää viisi joululaulua, joista "En etsi valtaa loistoa" on numero 4. Muut laulut ovat "Joulupukki kolkuttaa" (nro 1), "Jo on joulu täällä" (nro 2), "Jo joutuu ilta" (nro 3) ja "On hanget korkeat, nietokset" (nro 5). Nämä laulut on sävelletty vuosien 1895 ja 1913 välisenä aikana. Sibeliuksen tytär Margareta Jalas on kertonut, että laululla "En etsi valtaa loistoa" oli erityisasema Ainolan joulunvietossa. Kun joululauluja tavallisesti säesti pianolla säveltäjämestari itse, tämän laulun säesti aina perheen äiti Aino Sibelius.
Laulun sävelmä on rakenteeltaan hyvin virsimäinen, joten laulu oli mukana kokoelmassa Hengellisiä lauluja ja virsiä jo vuonna 1923. Vuonna 1943 laulu otettiin mukaan Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ruotsinkieliseen virsikirjaan virtenä numero 28. Vuonna 1986 se otettiin myös suomenkieliseen virsikirjaan virtenä numero 31, mutta Niilo Rauhalan laatimana uutena suomennoksena. Virsikirjakomitean mielestä vanha käännös ei vastannut riittävissä määrin Topeliuksen alkutekstiä. Vanha käännös on kuitenkin tullut niin yleisesti tunnetuksi ja suosituksi, että laulua ei juuri lauleta Rauhalan sanoilla. Vanha käännös esiintyy monissa uudemmissakin laulukokoelmissa, ja sen mukaisesti se yhä tavallisimmin lauletaan esimerkiksi Kauneimmat joululaulut -tilaisuuksissa. Laulun ovat levyttäneet esimerkiksi Mauno Kuusisto vuonna 1959, Sulo Saarits vuonna 1960, Kim Borg vuonna 1961 ja Matti Tuloisela vuonna 1972. lähde?
Laulu on myös Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa osastossa "Virsiä muilla pohjoismaisilla kielillä" numero 645 ruotsiksi ja suomeksi. Kun suomenkielinen virsikirja valmistui vuonna 2003, tuli virren suomenkieliseksi tekstiksi Niilo Rauhalan käännös "Ei valtaa, kultaa, loistoa", jota hän muokkasi vielä edelleen siitä tekstistä, joka on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa.
Norjassa tunnetaan laulu nimellä "Gjev ikkje glans og gull og prakt", jonka sanat ovat Arve Brunvollin.
Sanat

| --- | --- |
 Ruotsinkieliset sanat Giv mig ej glans, ej guld, ej prakt i signad juletid.   Giv mig Guds ära, änglavakt och över jorden frid.   Giv mig en fest, som gläder mest den Konung jag har bett till gäst.   Giv mig ej glans, ej guld, ej prakt, giv mig en änglavakt. Giv mig ett hem på fosterjord, en gran med barn i ring.  En kväll i ljus med Herrens ord och mörker däromkring.   Giv mig ett bo med samvetsro, med glad förtröstan, hopp och tro.  Giv mig ett hem på fosterjord: och ljus av Herrens ord. Till hög, till låg, till rik, till arm kom, helga julefrid.   Kom barnaglad, kom hjärtevarm i världens vintertid.   Du ende, som ej skiftar om, min Herre och min Konung, kom.  Till hög, till låg, till rik,till arm kom glad och hjärtevarm. :  Vanha suomennos En etsi valtaa, loistoa, en kaipaa kultaakaan;  ma pyydän taivaan valoa ja rauhaa päälle maan  Se joulu suo, mi onnen tuo ja mielet nostaa Luojan luo  Ei valtaa eikä kultaakaan, vaan rauhaa päälle maan. Suo mulle maja rauhaisa ja lasten joulupuu  Jumalan sanan valoa, joss' sieluin kirkastuu  Tuo kotihin, jos pieneenkin, nyt joulujuhla suloisin  Jumalan sanan valoa, ja mieltä jaloa. Luo köyhän niinkuin rikkahan saa joulu ihana  Pimeytehen maailman tuo taivaan valoa  Sua halajan, Sua odotan, Sa Herra maan ja taivahan  Nyt köyhän niinkuin rikkaan luo suloinen joulus tuo.
Aiheesta muualla

”Ei valtaa, kultaa, loistoa” (Arkistoitu – Internet Archive) Niilo Rauhalan sanoin Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sivuilla.
”En etsi valtaa loistoa” Yleisradion Elävässä arkistossa.
Julvisa, alkuperäisteos ruotsiksi, topelius.sls.fi
Enkelin hiukset

Enkelin hiukset ovat valkeita, hienoja kuituja, joita putoaa taivaalta. Tavanomainen selitys enkelin hiuksille on hämähäkinseitti, joka lentää ilmojen halki. Joidenkin hämähäkkien tiedetään liikkuvan ilman halki seitillä, joka muistuttaa liitovarjoa.
Enkimdu

Enkimdu on sumerien kanavien ja ojien jumala. Luomistaruissa Enki antoi Enkimdulle tämän tehtävät.
Emälaiva

Emälaiva on erityiseen tukitoimintaan varustettu alus. Se tarkoitus on tukea jotakin erityistä toimintaa (esimerkiksi tutkimusta tai sukellusta) merellä liikkuvana tukikohtana.
Siviilikäytön emälaivat

Tunnetuimpia sukeltajien emälaivoja oli ranskalaisen valtamerentutkija Jacques-Yves Cousteaun M/S Calypso, joka rakennettiin toisen maailmansodan aikaisesta miinanraivaajasta.
Suomessa sukelluskerhot ovat rakennuttaneet omia tukialuksia, jotka on toteutettu muuttamalla valmiita venemalleja sukeltajien tarpeiden mukaan.
Sotilaskäyttö

Sotilaskäyttössä emälaiva oli yleensä erityisesti varustettu kauppalaiva, joka varustettiin toimimaan kevyempien yksiköiden, etupäässä sukellusveneiden tai moottoritorpedoveneiden liikkuvana tukikohtana.
Emälaivassa on asuintilat pienempien alusten miehistöille, lääkäri, leikkaussali, korjaamo ja muu tarvittava huoltovarustus. Suuremmissa emälaivoissa oli myös ammus- ja torpedovarastot sekä lastausnosturit näille. Sukeltajien ja sukellusveneiden emälaivoissa on yleensä myös painekammio sukeltajantaudin hoitoa varten; ensimmäinen sellainen asennettiin jo Suomen Joutseneen sotavuosina .
Nykyajan laivastoissa emälaivoja on lähes ainoastaan sukeltajille. Vain vanha Sisu toimi nimellä Louhi viimeiset palveluaikansa ohjusveneiden emälaivana.
Suomalaisia emälaivoja olivat Suomen Joutsen, Louhi ja Sisu, jotka toimivat sukellusveneiden emälaivoina sekä torpedoveneiden emälaiva S/S Von Döbeln. Vuosina 1915 - 1917 Venäjän laivaston vesikone-emälaiva Orliza vietti pitkiä aikoja Suomen vesillä, varsinkin Helsingissä. Myös jotkut sotatoimien johdosta tilapäisesti käyttämättömiksi jääneet merenkulkuviranomaisten alukset, kuten majakkalaivat Helsinki ja Storbrotten, toimivat lyhyitä ajanjaksoja emälaivoina.
Myöhemmin Suomessa niitä oli yksi eli laivaston sukeltajien emälaiva Mursu, joka oli muunnetltu versio Valas-luokan yhteysaluksesta. Aiemmin raivaajasukeltajien emälaivana toimi Öljyntorjunta-alus Hylje.
Kirjallisuutta

Jokinen, Kari, Sukeltajan tie : omakohtaisia seikkailuja veden alla ja vähän historiaa, Otava, 1996 ISBN 951-1-14446-4
Miro Barešić

| Miro Barešić> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Tony Saric
Syntynyt: 1950 Šibenik, Jugoslavia
Kuollut: 31. heinäkuuta 1991 Kroatia
Miro Barešić (1950 – 31. heinäkuuta 1991) oli kroatialainen nationalisti ja terroristi. Vuonna 1971 hän murhasi Jugoslavian Ruotsin lähettiläs Vladimir Rolovićin Tukholmassa. Barešić sai elinkautisen vankeustuomion, mutta hänet vapautettiin vankilasta kroaatien kaapattua ruotsalaisen lentokoneen vuonna 1972. Barešić päätyi Paraguayhin, jossa hän työskenteli esimerkiksi maan armeijan kouluttajana ja myöhemmin Paraguayn Thdysvaltain lähettilään henkivartijana. Eri vaiheiden kautta Barešić luovutettiin Ruotsiin vuonna 1980 ja hän päätyi istumaan lievennettyä tuomiotaan vuoteen 1987 saakka. Jugoslavian hajoamissotien yhteydessä Barešić palasi Kroatiaan ja kuoli taisteluissa serbikapinallisia vastaan.
Barešićilla on ollut kansallissankarin maine Kroatian kansallismielisissä piireissä.
Elämäkerta > Nuoruus

Miro Barešić syntyi Šibenikissä Jugoslaviassa nykyisessä Kroatiassa vuonna 1950. 20-vuotiaana hän sai 6 kuukauden vankeustuomion asepalveluksesta kieltäytymisestä. Tuomionsa istuttuaan Barešić muutti Ruotsiin, jossa tuolloin oli jo entuudestaan kroaatiyhteisö.
Elämäkerta > Jugoslavian lähettilään murha

7. huhtikuuta 1971 Barešić ja Anđelko Brajković iskivät pistoolein aseistautuneina Jugoslavian lähetystöön Tukholmassa. Kaksikko ampui sisään tulelssaan sihteeriä ja talonmiestä sihteerin haavoittuessa vakavasti. Tämän jälkeen he haavoittivat Jugoslavian Ruotsin lähettilästä Vladimir Rolovićia, joka myös hakattiin, sidottiin ja otettiin panttivangiksi. Lopulta poliisin saavuttua lähettilään toimiston ulkopuolelle Barešić ampui Rolovićia päähän. Poliisi pidätti Barešićin ja Brajkovićin. Rolović kuoli sairaalassa kahdeksan päivää myöhemmin.
Barešićin, Brajkovićin ja kolmen heille apua antaneen oikeudenkäynti alkoi Tukholmassa kesäkuussa 1971. Oikeudenkäynnin perusteella Barešić ja muut olivat alkaneet suunnitella iskua pian Barešićin saavuttua Ruotsiin. Barešić aikoi kutsua ryhmäänsä "mustaksi legioonaksi" Ustašan toisen maailmansodan aikaisen yksikön Crna Legija mukaan. Barešić ja Brajković tunnustivat tekonsa ja elokuussa 1971 molemmat saivat elinkautiset vankeustuomiot. Kolme muuta saivat sakkoja.
15. syyskuuta 1972 kolme kroaatimiestä sieppasivat Scandinavian Airlinesin DC-9 -lentokoneen, 86 matkustajaa ja neljä miehistön jäsentä lennolla Göteborgista Tukholmaan. Kone pakotettiin laskeutumaan Bulltoftan lentokentälle Malmössä. Tämän jälkeen sieppaajat vaativat koneen räjäytämisellä uhaten seitsemän Ruotsissa vankilassa olleen kroaatin vapauttamista. Heidän joukossaan olivat Barešić ja Brajković. Ruotsin oikeusministeri Lennart Geijer johti neuvotteluja, jotka päättyivät kroaativankien vapauttamiseen. Sieppaajat vapauttivat panttivankinsa ja Barešić nousi koneen kyytiin. Mukaansa sieppaajat saivat myös 500 000 kruunua. Kone nousi ilmaan ja suuntasi kohti Madridia Espanjassa. Espanjaan laskeutuneet sieppaajat pyysivät turvapaikkaa. Espanjalaiset viranomaiset vangitsivat kroaatit, mutta eivät suostuneet palauttamaan heitä Ruotsiin. Espanjassa he saivat lievät tuomiot koneen sieppauksesta.