stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Baal

Ugaritilainen steela, joka esittää Baalia salama kädessään. Louvre.
Ugaritilainen Baalin pronssiveistos. 1300–1100-luku eaa.
Baal, myös Adoni (hepr. ‏בעל‎; ”herra", "hallitsija”), Baal-Peor, Baal-Sebub (omistaja, aviomies) tai Ras Šamra oli länsiseemiläisten kansojen (muun muassa kanaanilaisten ja foinikialaisten) palvoma korkein jumala, jumalten kuningas sekä kasvillisuuden ja hedelmällisyyden jumala. Myöhemmin itäseemiläiset käyttivät nimeä Beel (Asbel), jota nimitystä alun perin käytettiin Enlil-jumalasta, ja babylonialaiset taas käyttivät Beel-nimeä Mardukista. Foinikialais-kreikkalaisen Adoni-jumalan tunnetumpi nimi oli Baal. Ugaritista löytyneen savitaulusarjan mukaan Baal oli Ašeran ja viljan jumala Dagonin poika, josta tuli pääjumala sankaritekojensa vuoksi. Toisen lähteen mukaan Baalin isä oli luojajumala Ēl ja puoliso rakkauden ja sodan jumalatar Anat.
Baal-termi perustuu seemiläiseen sielunkäsitteeseen, että sielu on kokonaisuus, joka kannattaa kaikkea siihen kuuluvaa. Miehen kokonaisuuteen kuuluu koko hänen huonekuntansa ja omaisuutensa. Kun häntä kutsutaan baaliksi, tarkoitetaan hänen olevan tämän kokonaisuuden johtava tahto. Kaikki maailmassa olevat eläimet, kasvit ja muut ovat sieluja, jolloin jokainen laji muodostaa oman kokonaisuuden, jossa yksittäisillä olioilla on omat juurensa. Elämä, joka niiden takana vallitsee, on niiden sielu, jota kutsutaan baaliksi. Maailma sisältää siis äärettömästi erilaisia baaleja ja ihminen pääsee niiden yhteyteen kultin välityksellä ja saa ravintonsa niiden voimasta. Ihmisen ja baalin suhde on käsitetty kaksisuuntaiseksi: Kun ihminen vaalii baaleja, hän saa korvaukseksi niiden antaman siunauksen.
Mytologia ja palvonta

Baal liitettiin tasapainoon ja hedelmällisyyteen. Noin 1400 eaa. mennessä Baal oli syrjäyttänyt merkityksessä kanaanilaisten ylijumala Ēlin. Tarinan mukaan Baal valittiin jumalten kuninkaaksi, koska hän voitti kaaosta edustaneen merenjumala Yamin. Baal voitti vedet ja asetti ne paikoilleen. Uhka oli pelottanut Ēlin neuvoston jumalia, minkä vuoksi he valitsivat Baalin ikuiseksi kuninkaaksi. Baal joutui kuitenkin itse kuoleman jumala Motin päihittämäksi ja joutui tuonelaan. Baalin sisarvaimo Anat auttoi Baalia virkoamaan henkiin. Baal oli kuoleva ja ylösnouseva jumala, joka lopuksi viettää häitään. Baalin vertauskuva oli härkä, joka vaati myös ihmisuhreja.
Myös jokaisella paikkakunnalla oli oma baalinsa, joka erosi toisista nimeen lisätyn paikannimen tai paikallisen jumalan erityisten ominaisuuksien perusteella. Sikemissä palvottiin "Liiton Baalia" eli Baal-Beritiä. Filistealaiset taas palvoivat "Lentävien olentojen baalia", Baal-Zebubia. Melkart oli Tyyroksen kaupungin baal, Kemoš mooabilaisten. "Taivaan Baal" antoi sadetta, Baal-Hamman oli Auringon jumala. Kanaanin maalla israelilaisten Jahven palvelu syrjäytti Baalin palvonnan pyhät paikat, kulttitavat ja jumaluuskäsitteet.
Baalia palvottiin myös muinaisessa Egyptissä. Baalin palvonta vakiintui siellä uuden valtakunnan 18. dynastiaan mennessä, ja jumalaa palvottiin useissa temppeleissä. Tärkein näistä oli Baal Saphon Niilin suistossa sijainneen Peluseumin lähellä. Baalin suosiota Egyptissä osoittavat nimet, joiden osana käytettiin Baal-nimeä. Myös monet karthagolaiset nimet, kuten Hannibal ja Hasdrubal, viittaavat Baaliin.
Baal Raamatussa

Raamatun mukaan Baal on kanaanilainen sademyrskyn ja hedelmällisyyden jumala, epäjumala juutalaisten heimojen alkuaikoina Israelissa. Tuomarien kirjassa israelilaisia syytetään Baalin palvonnasta ja Jahven hylkäämisestä. Ahab, ollessaan kuninkaana Israelin valtakunnassa, ja Ahabin puoliso Isebel tukivat Baalin palvontaa, mitä profeetta Elia Tisbeläinen vastusti. Juudasta tämän palvontamuodon kukisti kuningas Josia.
Raamatun profeetat  taistelivat Baalin palvelusmuotoja vastaan, tämän tuloksena syntyi Josian reformi 622 eKr., jolloin kaikki pyhäköt ja uhrikukkulat Israelissa hävitettiin, paitsi Jerusalemissa, jonne toiminta keskitettiin. Hesekiel ja Jeremia kuitenkin valittivat vanhan kultin yhä jatkuvan, jolloin sen harjoittamisesta rangaistuksena määrättiin maanpako. Baal tuli Israelissa niin inhotuksi ettei sitä haluttu mainita missään, vaan korvattiin sanalla bōšet eli häpeä.
On esitetty teoria, että Koraanissa esiintyvä Niiniköyden suura (111) olisi vanha kristillinen mieteruno, jonka päähenkilö Abu Lahab olisi todellisuudessa kuningas Ahab.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baal Wikimedia Commonsissa
Haku Raamatusta sanalla Baal Raamattu - Koivuniemen Raamattuhaku ja Nettiraamattu. Viitattu 11.10.2018.
Baal Encyclopædia Britannica. Viitattu 11.10.2018 (englanniksi).
Who was the god Baal? CompellingTruth.org. Viitattu 11.10.2018 (englanniksi).
Fertility Cults of Canaan That the World May Know. Viitattu 11.10.2018 (englanniksi).
Khan, Liaquat Ali: Beelzebub: An Unfairly Demonized Deity? Huffingtonpost.  25.4.2016. Viitattu 11.10.2018 (englanniksi).
Dunn, Jimmy & Ellison, Taylor Ray: Baal, God of Thunder - Baal, God of Thunder Tour Egypt. Viitattu 11.10.2018 (englanniksi).
Egyptian Gods: Baal. Egyptian-Gods.org. Arkistoitu 9.10.2018. Viitattu 11.10.2018 (englanniksi).
Baal Collin de Plancyn teoksesta Dictionnaire infernal vuodelta 1862.
Mihkel Martna

Mihkel Martna (17. syyskuuta 1860 Veltsan kunta, Läänemaa, Venäjän keisarikunta – 24. toukokuuta 1934 Tallinna, Viro) oli virolainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja toimittaja. Hän oli yksi Viron sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen johtajista ja Viron itsenäisyyden tukija. Martna oli myös Suomen sosiaalidemokraattien tärkeä kansainvälinen yhteyshenkilö.
Muuta

Myöhempi Viron ulkoministeri ja Neuvosto-Virossa vaikuttanut poliitikko Nigol Andresen oli Martnan vävy.
Suomennettuja teoksia

Mihkel Jürisson (salanimi): Punaset vuodet Virossa: 1905, 1906 ja 1907. Viron vallankumouksellisen liikkeen syyt. Työväen sanomalehti oy, Helsinki 1908 (alkuteos Punased aastad Eestis. Eesti revolutsionilise liikumise ajaloolikud ja majanduslikud põhjused, 1907)
Maanpakolainen (salanimi): Itämerenmaakuntien venäläistyttämisyritys vuosina 1886–1906. Otava, Helsinki 1908.
Aiheesta muualla

Mihkel Martna Marxists Internet Archive — suomenkielinen osasto
Seppo Zetterberg: Viron ulkomaandelegaatio punaisessa Helsingissä Tuglas-seura 2016
Martna, Mihkel (viroksi) Eesti Entsüklopeedia
Eesti lugu. EV - 90. Mihkel Martna. (viroksi) ERR 15.12.2007
Armo

Armo on laaja käsite, joka viittaa esimerkiksi anteeksiantoon ja hyväntahtoisuuteen monissa eettisissä, laillisissa, uskonnollisissa ja sosiaalisissa asiayhteyksissä.
Armo voi viitata myötätuntoiseen käytökseen joko jonkinlaisessa voimasuhteessa ylemmän tahon osalta voimankäytön kohdetta kohtaan (esimerkiksi tuomarin ollessa armelias syytettyä kohtaan) tai jonkin humanitaarisen kolmannen tahon osalta.
Uskonnoissa

Armeliaisuus on useissa uskonnoissa jumalan piirre tai hyve kyseisiin uskontoihin liittyvissä eettisissä järjestelmissä.
Etymologia

Sanan 'armo' uskotaan juontuneen sanasta "armas". Sana on germaanista alkuperää, ja on alun perin tarkoittanut 'onnetonta', 'raukkaa' tai 'kurjaa'. Nykyään ollaan myös esitetty, että sanan alkuperä voisi olla muinaisnorjalainen sana ǫrr, joka tarkoittaa 'anteliasta'.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Armo Wikimedia Commonsissa
Austre Smørskredtinden

| --- | --- |
Sijainti:  Møren ja Romsdalin lääni  Norja
Vuoristo:  Sunnmørsalpene, Skandit
Korkeus merenpinnasta:  1 606 m
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Austre Smørskredtinden on Skandien Sunnmørsalpenen osaan kuuluva vuorenhuippu Norjassa. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 1 606 metriä. Se kuuluu Ørstan ja Strandan kuntien rajalla sijaitsevaan Smørskredtindanen vuorimassiiviin ja on kahdesta siihen kuuluvasta huipusta matalampi. Korkeampi Vestre Smørskredtinden on korkeudeltaan 1 631 metriä.
Martin Kariya

| Martin Kariya |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. lokakuuta 1981 (ikä 43) Vancouver, BC, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  173 cm
Paino:  79 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2003–2012
Seurat:  Portland Pirates (AHL)   Bridgeport Sound Tigers (AHL)   Nikkō Ice Bucks (ALIH)   Stjernen Hockey (Eliteserien)   Blues (SM-liiga)   Peoria Rivermen (AHL)   SCL Tigers (NLA)   Dynamo Riika (KHL)   HC Ambrì-Piotta (NLA)
Martin Kariya (s. 5. lokakuuta 1981 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan useassa eri sarjassa ja seurassa. Kaudella 2006–2007 Kariya pelasi SM-liigassa ja voitti sarjan pistepörssin.
Ura

Kariya pelasi kaudet 1999–2003 NCAA-yliopistosarjan Mainen yliopiston joukkueessa. Keväällä 2003 hän edusti myös muutaman pudotuspeliottelun ajan AHL:n Portland Piratesia. Kariya tuli Suomeen Bluesiin testiin kesällä 2003. Hän pelasi kuitenkin kauden 2003–2004 AHL:ssa Bridgeport Sound Tigersissa. Kariya ei saanut seuraavalla kaudella NHL-paikkaa, eikä hän halunnut jäädä AHL:ään, joten hän lähti pelaamaan Aasian jääkiekkoliigan japanilaisjoukkueeseen Nikkō Ice Bucksiin. Aasiasta hän siirtyi kaudeksi 2005–2006 Norjan pääsarjan Stjerneniin, jossa hän pelasi tehokkaasti.
Norjasta Kariya siirtyi SM-liigan Bluesiin, jossa oli jo aiemmin ollut kokeella. Kausi 2006–2007 Bluesissa sujui Kariyalta loistavasti, sillä hän voitti liigan pistepörssin, minkä ansiosta hänet palkittiin kauden päätteeksi Veli-Pekka Ketola -palkinnolla. Martin Kariyan veli Steve voitti SM-liigan pistepörssin kaudella 2004–2005 ja he ovatkin ainoa veljespari, joka on voittanut SM-liigan pistepörssin.
Kariya allekirjoitti SM-liigakauden jälkeen sopimuksen Sveitsin pääsarjassa pelaavan Zürich Lionsin kanssa. Hän ei pelannut Sveitsissä peliäkään, sillä hän teki ennen kauden alkua NHL-sopimuksen St. Louis Bluesin kanssa. Kariya pelasi koko kauden 2007–2008 St. Louisin farmijoukkueessa Peoria Rivermenissä, jossa teki 71 ottelussa 53 pistettä. Kaudeksi 2008–2009 Kariya siirtyi Sveitsiin Langnaun joukkueeseen ja kaudeksi 2009–2010 hän siirtyi KHL-joukkue Dynamo Riikaan. Kaudeksi 2010–2011 Kariya siirtyi NLA-joukkue HC Ambrì-Piottaan.
Muuta

Myös Martin Kariyan isoveljet Paul ja Steve ovat pelanneet ammatikseen jääkiekkoa. Heidän siskonsa Noriko Kariya on ammattilaisnyrkkeilijä.
Aiheesta muualla

Martin Kariya Eurohockey.com. (englanniksi)
Martin Kariya The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Martin Kariya Jatkoaika.comissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Tony Salmelainen | Veli-Pekka Ketola -palkinnon voittaja 2007 | Seuraaja: Janne Pesonen |
Neptune Towers

Neptune Towers on norjalaismuusikko Fenrizin ambient-sivuprojekti. Neptune Towers sai alkunsa vuonna 1993 ja ehti tehdä kolme albumia, joista kaksi julkaistiin. Fenriz ei ollut tyytyväinen Space Labs -albumin laatuun, joten hän päätti olla julkaisematta sitä.
Diskografia

Caravans To Empire Algol (Moonfog Productions, 1994)
Transmissions From Empire Algol (Moonfog Productions, 1995)
Space Labs (julkaisematon)
Aiheesta muualla

Metal-Archives
Izjumin piiri

| Izjumin piiri Ізюмський район |
| --- | --- |
 Piirin sijainti Harkovan alueen kartalla.
 Lippu:  Vaakuna
 Koordinaatit: 49.1914°N, 37.2783°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Harkovan alue
Perustettu:  1923, laajentunut 17.7.2020
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Izjum (45 884 as., 2021)
Pinta-ala  ():  5 906,2 km²
Väkiluku (2021 (arvio)):  175 986
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
 
Verkkosivu
Izjumin piiri (ukr. Ізюмський район, Izjumskyi raion) on hallinnollinen piiri Ukrainan Harkovan alueella. Piiri on perustettu vuonna 1923; nykyiseen kokoonsa piiri laajeni heinäkuussa 2020. Piiri rajoittuu lännessä Lozovan piiriin, luoteessa Tšuhujivin piiriin, pohjoisessa Kupjanskin piiriin, idässä Luhanskin alueeseen (Svatoven piiri) ja etelässä Donetskin alueeseen (Kramatorskin piiri). Piirin hallinnollinen keskus on Izjumin kaupunki (45 884 as., 2021).
Izjumin piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Harkovan piirien lukumäärän seitsemään. Tällöin Izjumin piiriä kasvatettiin alueliitoksilla; uudeksi pinta-alaksi tuli 5 906,2 neliökilometriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Izjumin piirin väkiluvuksi 175 986 (1.1.2021). Kaupunkilaisiksi luokiteltiin 61,6 prosenttia piirin asukkaista (108 487 as.), eli kolmen kaupungin (Balaklija 26 921 as., Barvinkove 8 110 as., Izjum) ja neljän kaupunkityyppisen taajaman (Andrijivka 8 518 as., Borova 5 174 as., Donets 8 614 as., Savyntsi 5 266 as.) väestö.
Ennen vuoden 2020 alueuudistusta, Izjumin piiri kattoi huomattavasti suppeamman pinta-alan ja piirissä asui vähemmän väkeä.
Kuvia

Izjumin piiri oli huomattavasti pienempi ennen heinäkuun 2020 alueliitoksia.
Katunäkymä Izjumista.
Izjumin rautatieaseman aukio.
Näkymä Donetsin varrelta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Izjumin piiri Wikimedia Commonsissa
Izjumskyi raion, H’arkivska oblast (tietosanakirjan Isrorija mist i sil Ukrajinskoji RSR 21. voluumin (H’arkivska oblast) artikkeli) (ukrainaksi) (ukrssr.com.ua)
Arthur Hiller

Hiller vuonna 2011.
Arthur Hiller OC (22. marraskuuta 1923 Edmonton – 17. elokuuta 2016 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli kanadalainen elokuvaohjaaja.
Hiller valmistui Toronton yliopistosta ja aloitti show-uransa televisiossa 1950-luvulla. Hän alkoi menestyä elokuvien parissa jo Nuoruuden huuman ohjauksen jälkeen vuonna 1957. 1960-luvulta ovat muiden muassa sellaiset elokuvat kuin Valkoisten hevosten ihme (1963), Sodassa ja rakkaudessa (1964), Rakas varkaani (1966) ja Taistelu Tobrukista (1966).
Vuonna 1970 ilmestynyt Rakkaustarina on Hillerin uran suurimpia menestyksiä: hänet palkittiin ohjauksestaan Golden Globella ja hän oli ehdolla myös Oscar-palkinnon saajaksi. Hillerin 1970-luvun muuhun tuotantoon kuuluvat esimerkiksi Don Quijote – Mies La Manchasta (1972), W. C. Fields ja minä (1976), Hopeanuoli (1976), Yön siivet (1979) ja Älkää ampuko hammaslääkäriä (1979). Hän voitti elokuvallaan The Hospital (1971) Berliinin elokuvajuhlien Hopeisen karhun.
Hillerin myöhempiä elokuvia ovat muun muassa Toivoton tapaus (1984), Muisti hukassa (1990) ja Kimppakyyti (1996). Hän toimi vuosina 1989–1993 Directors Guild of American ja vuosina 1993–1997 Yhdysvaltain elokuva-akatemian puheenjohtajana. Hänet otettiin vuonna 2002 Canada’s Walk of Fameen, ja hänestä tehtiin vuonna 2006 Kanadan ritarikunnan Officer. Vuoden 2001 Jean Hersholtin humanitaarinen palkinto myönnettiin Hillerille.
Hiller oli 14. helmikuuta 1948 lähtien naimisissa Gwen Hillerin kanssa.
Aiheesta muualla

Arthur Hiller Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Arthur Hiller Elonetissä.
Arthur Hillerin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Balboa Island

Tyypillinen katu Balboa Islandilla
Balboa Island on alue Newport Beachissa, Kaliforniassa. Balboa Island muodostuu kolmesta keinotekoisesta saaresta.
Suurin saari on Balboa Island ja pienempi Little Balboa Island, joka sijaitsee suurimman saaren itäpuolella. Pienin saari on Collins Island.
Balboa Islandilla sijaitsee Yhdysvaltojen kalleimpia kiinteistöjä heti Lower Manhattanin jälkeen. Kaksio olohuoneella, josta merinäköala, maksaa noin 3 miljoonaa USDa. Asukastiheys on jopa korkeampi kuin San Franciscossa, 17,621 as./km².
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Balboa Island Wikimedia Commonsissa
http://www.balboa-island.com/
http://www.balboa-island.net/
Pariisin maailmannäyttely (1889)

Pariisin vuoden 1889 maailmannäyttelyn mainosjuliste
Pariisin vuoden 1889 maailmannäyttely oli Pariisissa 5. toukokuuta – 31. lokakuuta 1889 järjestetty maailmannäyttely. Näyttelyssä oli yli 61 000 näytteilleasettajaa ja siellä kävi yli 32 miljoonaa ihmistä.
Maailmannäyttelyn näyttelyalue ulottui Marskentältä Trocaderoon ja Esplanade des Invalidesille. Näyttelyn rahoittivat Ranskan valtio ja Pariisin kaupunki, mutta myös yksityisiä tahoja osallistui kustannuksiin. Pariisin vuoden 1889 maailmannäyttely oli merkittävä rauta- ja teräsrakenteisiin pohjautuvan arkkitehtuurin esiintuojana, ja koko näyttelyn symboli oli Pariisin uusi maamerkki, Eiffel-torni.
Taustaa

Vuonna 1884 Ranskan pääministeri Jules Ferry hyväksyi suunnitelman järjestää Pariisissa vuoden 1889 maailmannäyttelyn. Kyseessä oli neljäs kaupungissa järjestettävä maailmannäyttely, ja näyttelyn oli  määrä juhlistaa Ranskan vallankumouksen satavuotispäivää. Vallankumouksen juhlinnan ohella näyttelyn tarkoituksena oli vahvistaa Ranskan tasavallan asemaa ja vakautta.
Taustaa > Eiffel-torni

Ajatus Eiffel-tornin rakentamisesta liittyi 1800-luvun loppupuolen maailmanlaajuiseen intoon rakentaa maailman korkein rakennelma. Philadelphian vuoden 1876 maailmannäyttelyn järjestäjät olivat jo kaavailleet 300-metristä tornia näyttelyalueelle, mutta hankkeesta ei koskaan tullut mitään. Pariisin maailmannäyttelyä varten Eiffel & Cie -yrityksen kaksi insinööriä, Émile Nouguier ja Maurice Koechlin, laativat 300 metriä korkean tornin rakennuspiirustukset. Sitten arkkitehti Stephen Sauvestre muokkasi tornin ulkonäköä, jonka jälkeen Sauvestre haki suunnitelmalle patenttia yhdessä yrityksen omistajan Gustave Eiffelin kanssa 18. syyskuuta 1884.
Toukokuun 1. päivä 1886 kauppa- ja teollisuusministeri Edouard Lockroy julisti kilpailun, jonka tavoitteena oli tutkia mahdollisuuksia rakentaa torni, joka olisi pohjakaavaltaan neliön muotoinen ja kultakin sivultaan 125 metriä leveä. Torni olisi korkeudeltaan 300 metriä. Kilpailuun tuli 107 ehdotusta, joista Eiffelin ja Sauvestren ehdotus vastasi täydellisesti kilpailussa esitettyjä vaatimuksia. Gustave Eiffelille myönnettiin 26. toukokuuta 1886 lupa aloittaa rakennustyöt. Rakentamisessa käytettiin tuolloin innovatiivisia rakennustekniikoita, ja työmaalla työskennelleiltä 150–300 työmieheltä kului kaksi vuotta, kaksi kuukautta ja viisi päivää koota Eiffelin torni 18 000 rakenne-elementistä. Ennätysmäisen korkea rakennelma valmistui 31. maaliskuuta 1889, ja torni avautui yleisölle 15. toukokuuta. Maailmannäyttelyn aikana Eiffelin tornissa kävi yli kaksi miljoonaa vierailijaa.
Näyttely

Ranskan presidentti Sadi Carnot avasi virallisesti näyttelyn 6. toukokuuta 1889. Eiffel-tornin lisäksi vuoden 1889 maailmannäyttely oli muidenkin uusien arkkitehtuurin virtausten koekenttä. Taiteiden näyttelypaviljonki, teollisuuden näyttelypaviljonki ja koneiden näyttelyhalli (Palais des machines) olivat kaikki kiinnostavia kohteita myös rakennuksina. Taiteiden näyttelypaviljonki muodostui kahdesta 200 metriä pitkästä rakennuksesta Eiffel-tornin vierellä, ja ne oli suunnitellut Jean-Camille Formigé. Joseph Bouvardin suunnittelema teollisuuden näyttelypaviljonki sijaitsi Marskentän toisessa päässä, ja tässä rakennuksessa oli suuri keskuskupolihalli, josta pääsi koneita ja teollisuutta esitteleviin näyttelygallerioihin. Kupoli oli metallirakenteinen, ja siinä oli värikkäät lasi-ikkunat. Iltaisin 1 300 kaasulamppua valaisi keskushallia.
Ferdinand Dutertin ja Victor Contaminin suunnittelema koneiden näyttelyhalli oli Euroopan suurin metallirakenteinen rakennus. Se oli kahdeksan hehtaarin laajuinen, ja rakennuksessa oli maailman suurimmat holvit. Esillä oli muun muassa höyryvasaroita, savukkeiden valmistuskoneita, Tissotin kellosepän paja, fonografeja ja puhelimia. Seitsemän metrin korkeudessa oli raiteilla liikuteltavia siltoja, joiden avulla saattoi helposti siirtyä rakennuksen puolelta toiselle. Hissillä taas pääsi näkötorniin, josta oli näkymät näyttelytiloihin.
Näyttely > Tekniikan saavutuksia ja taiteen uusia suuntauksia

Vuoden 1889 maailmannäyttely järjestettiin keskellä toista teollista vallankumousta, joten näyttely esitteli tekniikan uusimpia saavutuksia. Arkkitehtuurissa lasin ja metallin käyttö merkitsi uuden aikakauden alkua, ja sekä Eiffel-tornin että koneiden näyttelyhallin rakentamisessa hyödynnettiin höyrykäyttöisiä koneita. Myös sähkö oli näyttävästi esillä. Aristide Bergès esitteli vesivoiman käyttöperiaatetta, jota mainostettiin nimellä "valkoinen hiili". Thomas Edison saapui ensimmäistä kertaa Eurooppaan esittelemään hehkulamppua ja fonografia.
Tekstiiliteollisuuden osastolla uudet koneet herättivät suurta kiinnostusta ja esittelivät näyttävästi ranskalaista osaamista. Ranskalainen ompelija Herminie Cadolle esitteli naisille tarkoitetun korsettiruuvimallinsa, rintaliivien edeltäjän. Armand Peugeot ja Léon Serpollet esittelivät ensimmäisen höyrykäyttöisen kolmipyörän – auton esiasteen – kun taas Gottlieb Daimlerin ja Wilhelm Maybachin Stahlradwagen-autot esittelivät bensiinimoottorin etuja.
Koristetaiteet keramiikasta huonekaluihin ja kultasepäntöihin olivat näyttelyssä esillä, ja art nouveau nousi hallitsevana tyylinä esiin. Émile Gallé sai Grand-Prix -palkinnon lasiesineistään, kultamitalin keramiikastaan ja hopemitalin huonekaluistaan. Myös Louis Majorelle palkittiin hopeamitalilla.
Näyttely > Tasavallan näyttely

Koska näyttelyssä juhlittiin Ranskan vallankumouksen satavuotispäivää, monet Euroopan monarkioista eivät osallistuneet maailmannäyttelyyn, koska ne pitivät näyttelyä tasavaltalaisten ihanteiden näytöspaikkana. Maailmannäyttelyssä oli 30 kansallista paviljonkia, joista huomattavimpia oli Yhdysvaltain paviljonki. Isolla-Britannialla, Saksalla ja Italialla oli vain teollisuutta esittelevät osastot.
Jotta näyttelyvieraita olisi saatu runsaasti ympäri Ranskaa, myivät järjestäjät tarjouslippuja, joihin kuului sekä junalippu että pääsylippu maailmannäyttelyyn. Pariisiin oli myös rakennettu Lasten paviljonki nuoria näyttelyvieraita varten. Samoin oli omat paviljongit hygienialle, ja kaikilla näyttelyosostoilla korostettiin teknisen edistyksen ohella myös kehityksen sosiaalista vaikutusta ja nykyaikaisuutta.
Näyttely > Suomen osasto

Suomalainen taide ja kulttuuri sai osakseen suurta huomiota osastollamme aivan Eiffeltornin juurella. Venäjä ei osallistunut näyttelyyn ja siksi suomalaiset saivat rakentaa sinne oman paviljongin ja hoitaa muutoinkin asiat itsenäisesti. Edellisessä Pariisin näyttelyssä vuonna 1867 suomalaiset olivat näet Venäjän osastossa.
Suomalaiskansallinen aineisto hallitsi näyttelyä. Esillä oli käsitöitä, puisia esineitä, suksia, täytettyjä eläimiä, kansallispukuja ja maisematauluja. Näytteillepanijoita oli 140 joista 75 sai jonkinlaisen palkinnon, Suomen Matkailijayhdistys jopa Grand Prix-palkinnon. Taiteilijoista palkittiin mm. Helena Westermarck ja Eero Järnefelt.
Kuvagalleria

Eiffel-torni rakenteilla vuonna 1888.
Edisonin fonografin esittely Yhdysvaltain osastolla.
Palais des machines postikortissa.
Koneiden näyttelyhalli (Palais des machines) sisältä.
Vapaiden taiteiden näyttelyhallin perspektiivikuva.
Louis Beroud: Koneiden näyttelyhallin keskuskupoli.
Tierra del Fuegon (Argentiinan Patagonia) alkuasukkaat, jotka belgialainen valaanpyyntiyrittäjä Maurice Maître toi Pariisiin näyttelyä varten.
Näyttelyalueen kartta.