stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seiskari
Maantiede > Luonto

Seiskari on hiekkakankainen saari. Ennen sotia saaresta oli noin 60 prosenttia metsää, lähinnä mäntykangasta ja kuusikkoa. Saaren itärannalla on laaja hiekkadyynialue, pohjoisempana nimeltään Isohieta ja etelämpänä Pienhieta. Seiskarissa kasvavista kasvilajeista erityisiä ovat vanukehirvenjuuri (Inula britannica) ja rantalitukka, jota tutkijat pitävät saariston jääkaudenjälkeisenä pioneerilajina.
Etymologia

Seiskarin nimi on mitä ilmeisimmin lyhentymä nimestä Seitsenkari, joka viittaa mahdollisesti sen ympärillä oleviin kareihin ja särkkiin tai taikauskoiseen käsitykseen seitsemästä onnea tuottavana lukuna.
Historia > Ruotsi ja Venäjä 1395–1812

Seiskari on ensimmäinen Suomenlahden ulkosaarista, joka mainitaan asiakirjoissa. Vuonna 1395 tallinnalaiset kauppiaat ajautuivat vahingossa Seiskariin, josta he jatkoivat matkaa Retusaareen (nykyiseen Kronstadtiin). Koska heillä ei ollut asianmukaista lupaa kaupantekoon, heidät otettiin kiinni luvattomasta idänkaupasta Viipurin linnanisännän Erengisle Niilonpojan vartioalukselle ja heidän lastinsa takavarikoitiin. Tapahtumasta on säilynyt selonteko, jonka Niilonpoika laati Tallinnan raadille.
Talvella 1556 Ruotsi ja Venäjä kävivät lyhyen sodan. Tällöin Iivana Julman sotajoukot tekivät hävitysretken Seiskariin tehden laajaa tuhoa saarella.
Vuosina 1570–1595 käyty pitkä viha autioitti Suomenlahden ulkosaaret. Venäjä hyökkäsi sotatalvena 1571 Seiskarin ja Lavansaaren kautta Suomeen, Pernajasta Karjalankannakselle ulottuvalle rannikolle. Kostoretket seurasivat toisiaan ja Seiskari autioitui ilmeisesti jo heti sodan alussa. Tämä katkaisi hetkellisesti saarten 300-vuotisen asutushistorian.
Suuri pohjan sota ja sitä seurannut isoviha (1700–1721) pakotti seiskarilaiset pakenemaan kotisaarestaan. Levottoman ajan vuoksi ulkosaarien henkikirjoissa on yli parin vuosikymmenen aukko. Osa seiskarilaisista muutti rauhallisempaan Tytärsaareen, osa muualle. Uudenkaupungin rauhassa 1721 Kaakkois-Suomi liitettiin Venäjään. Tilanteen rauhoituttua kesti vuosia, ennen kuin väkiluku palautui ennalleen.
Historia > Ruotsi ja Venäjä 1395–1812 > Asutus 1550–1818

Perhekuntien määrä Seiskarissa
| 1551 | 1560 | 1565 | 1570 | 1571 | 1649 | 1654 | 1656- 1658 | 1662 | 1673 | 1680 | 1690 | 1700 | 1705 | 1713- 1721 | 1728 | 1741 | 1758 | 1768 | 1780 | 1818 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 4 | 5 | 7 | 8 | 9 | 5 | 6 | Ruptuuri-sota | 7 | 8 | 9 | 7 | 6 | 7 | Iso-viha | 4 | 7 | 11 | 16 | 20 | 37 |
Henkikirjoitettujen aikuisten määrä Seiskarissa ennen isovihaa
| 1656 | 1662 | 1673 | 1680 | 1690 | 1700 | 1705 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 34 | 39 | 41 | 44 | 34 | 25 | 43 |
Henkikirjoitettujen aikuisten määrä Seiskarissa isonvihan jälkeen
| 1728 | 1741 | 1747 | 1750 | 1757 | 1758 | 1764 | 1766 | 1768 | 1770 | 1776 | 1778 | 1780 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 16 | 23 | 37 | 32 | 38 | 36 | 40 | 49 | 49 | 49 | 55 | 59 | 62 |
Historia > Krimin sota 1854–1855

Sekä Krimin sodan ensimmäisenä että toisena vuotena kesä-heinäkuussa englantilais-ranskalainen laivasto piiritti Pietaria Seiskarin lähivesillä uskaltamatta hyökätä kaupunkiin Kronstadtin linnoitussaaren ohi. Kronstadtia vahvistettiin Kannakselta louhituilla kiviaineksella ja englantilaiset tyytyivät häiritsemään louhinta- ja kuljetustyötä. Sodan jälkeen Pietarin kaupunki jatkoi kasvuaan ja loi osaltaan kasvavat markkinat talviselle verkko- ja rysäkalastukselle Seiskarilaisille. Talvinen hylkeenpyynti alkoikin taantua Seiskarissa talvikalastuksen vuoksi. Kalan ohella saarelta vietiin Pietariin myös naisten ja lasten ympäröivästä meren pohjasta poimimia kiviä, jotka käytettiin katukiviksi.
Historia > 1900-luvun alku

Talollinen Vilho Eskola perusti 1914 Seiskariin työväenyhdistyksen jossa oli perustamisvuonna 29 jäsentä.Työväenyhdistyksen toiminta ja jäsenmäärä hiipui kuitenkin jo seuraavana vuonna.
Marraskuussa Seiskarin kansakoulunopettaja Juho Leppälä perusti Lavansaaren opettajan Ilo Jalmari Kaupin kehotuksesta Seiskariin suojeluskunnan. Seiskarissa ei ollut venäläisiä sotilaita tai vierastyövoimaa mantereelta, joten sen toiminta ei herättänyt vastaavaa närää kuin Lavansaaren suojeluskunta. Suojeluskuntaan liittyi kuutisenkymmentä miestä, myös työväenyhdistyksen pääosa.
Historia > Itsenäistyminen ja sisällissota

Suomen itsenäisyysjulistus 6. joulukuuta 1917 ei herättänyt Suomenlahden ulkosaaristolaisissa liikehdintää. Yhä useammat venäläiset karkasivat asemapaikoiltaan ennen kelirikkoa. 23. joulukuuta kelirikko alkoi ja Seiskari jäi eristyksiin muusta maailmasta. Työväenyhdistyksen puheenjohtaja, joka oli valittu Seiskarin poliisikonstaapeliksi, toimi maltillisesti eikä halunnut lietsoa eripuraa saarelaisten kesken. Hän ei halunnut muuttaa työväenyhdistystä punakaartiksi ja muutenkin pyrki pitämään saaren olot rauhallisina. Hän ehdotti myös Seiskarin suojeluskunnan nimen muuttamista urheiluseuraksi, mikä tyrmättiin suojeluskunnan taholta.
Seiskarilainen kalastaja Juho  Herrala (1898–1918) saapui Seiskariin 14. maaliskuuta Koivistolta hevosella ja reellä punaisen lipun kanssa. Hän uhkasi perässään tulevan Koivistolta 200 punakaartilaista, jotka pakottaisivat seiskarilaiset liittymään punakaartiin ja sitten valloittamaan Lavansaaren. Hän lisäsi Venäjän sotalaivaston olevan matkalla Helsingistä Lavansaareen punakaartia tukemaan. Venäjän Helsingissä oleva laivasto olikin liikkeellä, mutta ei Lavansaarta valloittamaan vaan pakenemassa Kronstadtiin. Herralan uhkausten seurauksena Seiskarin miehet lähtivät pakoon Inkerinmaan Soikkolaan. Kun he parissa päivässä näkivät Venäjän sotalaivaston olevan pakosalla, he palasivat Seiskariin. Juho Herrala pakotti pari pakolaista kyyditsemään itsensä takaisin mantereelle. Matkalla nämä surmasivat Herralan ja kätkivät hänet jään alle.
Kuultuaan Seiskarin "kuohunnasta" Lavansaaren suojeluskunta lähetti Seiskariin noin 50-miehisen joukon Väinö Ruokosen johdolla. Kymmenkunta työväenyhdistyksen miestä vangittiin, mutta suurin osa vapautettiin jo seuraavana päivänä. Työväen yhdistyksen puheenjohtaja Eskola pakeni suojeluskuntalaisia Inkerinmaalle.
Seiskarilla määrättiin yleinen liikekannallepano ja miehet velvoitettiin liittymään suojeluskuntaan. Seiskarin suojeluskunnalla oli 21. maaliskuuta 1918 vain 44 toimivaa kivääriä 178 suojeluskuntalaisen käytössä. Lavansaaren suojeluskuntalaiset eivät kuitenkaan liiemmin luottaneet seiskarilaisiin ja epäröivät aseiden jakamista näille. 27. maaliskuuta Lavansaaren ylipäällikkö Hjalmar Lempiäinen kävi viimein Seiskarissa ja salli sikäläisille toimitettavan 125 kivääriä, ampumatarvikkeita sekä muonavaroja. Näillä seiskarilaiset suojeluskuntalaiset suorittivat vartiopalvelusta, kunnes olot rauhoittuivat.
Historia > Tarton rauha 1920

14. lokakuuta vuonna 1920 allekirjoitettu Tarton rauhansopimus jätti Suomenlahden ulkosaaret Suomelle, mutta siinä oli määrätty saarten demilitarisoinnista tietyin ehdoin ja takuin. Käytännössä takuita ei koskaan saatu eikä niin ollen kyseisiä artikloja ratifioitu.
Historia > Itsenäinen Suomi 1920–1939

Sotien välinen aika koetteli Seiskaria. Varsinkin talvikalastus kärsi merkittävästi, sillä talvinuotta-alueet olivat suurelta osin jääneet Neuvostoliiton rajan puolelle ja talviverkkokalastusalueetkin olivat merkittävästi vähentyneet. Suurin isku talvikalastukselle oli kuitenkin Pietarin seudun markkinoiden sulkeutuminen suomalaisilta kalastajilta. Myös merenkulku kärsi, ja ylimääräistä aluskantaa jouduttiin myymään pois rahtipurjehduksen vähentyessä oleellisesti.
Kesämatkailu Suomesta nousi merkittäväksi tulonlähteeksi Seiskarissa 1930-luvun alussa. Saaren teki tunnetuksi erityisesti Seiskari-valssi, jonka Georg Malmstén sävelsi Seiskarin kirkkoherran pyynnöstä.
Historia > Maailmansota 1939–1945

Seiskarin väestö evakuoitiin meriteitse Kotkaan jo lokakuussa 1939, talvisotaa edeltäneiden neuvottelujen alkuvaiheessa. Saareen jäi kuitenkin majakkamestari Toivo Rytkölä yhden majakanvartijan kanssa. Venäläiset ottivat heidät sotavangeiksi ja he pääsivät palaamaan Suomeen vasta välirauhan tultua.. Kaikki saarelaiset joutuivat evakkoon (436 henkikirjoilla ollutta ihmistä) ja heistä suurin osa sijoitettiin lounaissaaristoon, Rymättylään, Merimaskuun ja Kustaviin. Rymättylään muutti kymmeniä perheitä. Yksi seiskarilainen kaatui talvisodassa.
Seiskari jäi lopullisesti Neuvostoliiton haltuun talvisodan evakuoinnin jälkeen. Jatkosodassa Seiskaria ja Lavansaarta ei yritettykään vallata takaisin, toisin kuin Suursaarta ja Tytärsaarta.
Keväällä 1943 venäläiset rakensivat Seiskariin lounais-koillissuuntaisen kiitotien. Tämä vaatimaton lentokenttä sijaitsi Sysimäen eteläpuolella, ent. kirkosta itään päin. Saarella oli tuohon aikaan myös IT-tykistöä kentältä operoivien ja sinne sijoitettujen koneiden suojana.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Saari on pysynyt käytännössä suljettuna toisen maailmansodan jälkeen. Sinne rakennettiin varuskunta, mutta se on nykyisin hylätty.
Kesäkuussa 1991 suomalaiset saivat luvan vierailla Seiskarissa. Seiskarin kylä kirkkoineen ja muine rakennuksineen oli kadonnut, ja ainoastaan majakka ja majakanvartijoiden rakennukset olivat jäljellä. Majakkamestari Anatoli Piskunov toimi Seiskarin majakan esimiehenä ja työskenteli kuuden muun majakanvartijan kanssa. Majakkaan oli asennettu 2-linssinen sähkökäyttöinen valolaitteisto ja majakkamestarin talo oli muutettu kolmen dieselgeneraattorin sijoituspaikaksi.
Vuonna 2004 Seiskariin rakennettiin uusi automatisoitu valo- ja radiomajakka. Lisäksi saarella on merivalvonnan tutkatorni. Nykyisin majakan vartija on saaren ainoa asukas.
Seiskari oli osana kauan vireillä ollutta Inkerinmaan luonnonpuisto -hanketta, joka tähtäsi tiukasti rauhoitetun,  useita ulkosaaria käsittävän luonnonsuojelualueen perustamiseen. Joulukuussa 2017 perustettiinkin luonnonpuisto nimellä Itäisen Suomenlahden luonnonpuisto ja Seiskarin länsiosa ja ympäröivä saaristo liitettiin osaksi tätä suojelualuetta.
Leningradin aluehallinnon suunnitelmissa on, että saari voidaan mahdollisesti avata matkailijoille vuoteen 2035 mennessä.
Majakka

Seiskarin Sysimäellä oli jo 1700-luvun alussa poltettu merkkitulia. Venäjän amiraliteetin kollegio päätti rakennuttaa avotulella valaistun kruununloiston ja muutamaa vuosikymmentä myöhemmin paikalle oli rakennettu noin 7 metriä (20 jalkaa) korkea majakka. Se oli toiminnassa jo ennen pikkuvihaa (1742–1743). Venäläiset rakensivat viimein Seiskarin pohjoiskärkeen 28 metriä korkean, Venäjän ensimmäisen rautamajakan vuonna 1858. Majakan loiston korkeus merenpinnasta oli 30 metriä.
Seiskarin kunta

| Seiskari Seitskär> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Sijainti:  60°01′57.30″N, 28°22′13.57″E
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Rannan kihlakunta
Kuntanumero:  745
Perustettu:  1903 erotettu Koiviston mlk:sta
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:  4,20 km²   (12.3.1940)
– maa:  4,20 km²
Väkiluku:  688   (31.12.1939)
– väestötiheys:  163,8 as./km²
Seiskari erotettiin Koiviston maalaiskunnasta omaksi kunnakseen vuonna 1903. Seiskari kuului Lavansaaren-Peninsaaren-Seiskarin nimismiespiiriin, Koiviston-Johanneksen-Seiskarin-Lavansaaren-Peninsaaren käräjäkuntaan sekä Rannan tuomiokuntaan. Seiskarin satama sijaitsi Kukkoorin ja pääsaaren välissä. Se oli suojaton etelä- ja länsituulilla ja niin matala, että kookkaammat alukset joutuivat viettämään talvet vierassatamissa.
Seiskarin kunta > Seiskarin kylät

Seiskarissa oli 1800-luvun puolivälissä kolme kylää: Pohjakylä, Välikylä eli Kuussalonkylä ja Lounatkylä eli Seiskarinkylä. Ne kuitenkin kasvoivat yhteen suurkyläksi saaren asujamäärän kasvaessa. Seiskariin perustettiin Osuuskauppa vuonna 1905.
Seiskarin kunta > Elinkeinot

Seiskarilaisten tärkein elinkeino oli merenkulku. Vuonna 1923 saarelaiset omistivat 22 jahtia, 6 kaljaasia ja yhden kuunarin. Muita elinkeinoja olivat kalastus ja hylkeenpyynti. Seiskarissa harjoitettiin myös laajasti talvikalastusta, eritoten nuotanvetoa, jonka pääsaalis oli silakka. Vientitavaroita olivat silakka, hylkeenrasva ja hylkeennahat. Karjaa seiskarilaisilla oli runsaasti, jos vertaa Viipurin läänin rannikkopitäjiin.
| Vuosi | Hevoset | Lehmät | Hiehot | Härät | Siat (aikuiset) | Porsaat (alle 6 kk) | Lampaat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1778 | 11 | 45 | 23 |  ? |  ? |  ? | 95 |
| 1830 | 5 | 57 |  ? |  ? | 12 |  ? | 100 |
| 1920 | 3 | 147 |  ? |  ? | 6 |  ? | 1 |
| 1930 | 3 | 90 |  ? | 3 | 71 | 120 |  ? |
Seiskarin seurakunta

Seiskarin seurakunta kuului Viipurin hiippakunnan Viipurin tuomiorovastikuntaan. Seiskarissa oli vanhastaan ollut rukoushuone, mutta kun se oli rapistunut korjauskelvottomaksi, Seiskariin rakennettiin puukirkko noin vuonna 1770. Varat hankittiin kolehdilla, jonka Haminan ja Viipurin konsistorit keräsivät ulappasaarien seurakuntia varten.
Muuta

Georg Malmstén sävelsi Seiskari-valssin ja sanoittajana oli R. R. Ryynänen 1937. Henry Theel levytti 1950 iskelmän Seiskarin kaunis Siiri, johon suomenkieliset sanat oli tehnyt kirjailija Hjalmar Nortamo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ostrov Seskar (Arkistoitu – Internet Archive) Jaaman piirin sivusto (EU-hanke)(venäjäksi)
Seiskari Luovutetun Karjalan linkit
Eskola, Anneli (toim.): Seiskari : kotiseutukirja : Seiskari-seura ry:n 60-vuotisjuhlajulkaisu. Helsinki: Seiskari-seura, 1992. ISBN 952-90-4183-7.
Seiskarin talviapajilla, Suomen Kuvalehti, 14.04.1928, nro 16, s. 23, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Seiskari - Suomenlahden saari, jossa on kesävieraita yhtä paljon kuin asukkaita, Helsingin Sanomat, 29.08.1937, nro 231, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saari, jossa ei ole puolueita eikä politiikkaa, Seura, 10.03.1938, nro 10, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kaukaisen saaren merivartija kertoo, Seura, 13.04.1938, nro 15, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Seiskari, Suomen Kuvalehti, 06.08.1938, nro 31, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vanhaa saarta. Seiskarilaiset istuvat iltaisin naapurin pirtissä "hämärää" ja juttu luistaa, Seura, 30.11.1938, nro 48, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Seiskarilaiset saivat eilen "lentopostinsa", Helsingin Sanomat, 10.02.1939, nro 39, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Seiskari itäisin ulkosaaremme Suomenlahdella, Aamulehti, 23.07.1939, nro 194, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Seiskarin majakka vuoden 1917 postikortissa
Seiskarin epävirallinen perinnevaakuna.
Luettelo Merikarvian julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Merikarvian julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Merikarvian kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Julkiset taideteokset, muistomerkit ja muistolaatat

Tämä luettelo on osa valtakunnallista Suomen julkisten taideteosten ja muistomerkkien luettelointia. Luettelossa on pysyvästi julkisilla paikoilla olevia taideteoksia, muistomerkkejä ja muistolaattoja sekä hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita. Luettelossa ei mainita rakennusten sisällä ja suljetuilla sisäpihoilla olevia julkisia teoksia eikä yksittäisten hautojen veistoksia. Teokset ovat luettelossa nimensä mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Sijaintipaikka on puiston, aukion, rakennuksen tai muun vastaavan nimi ja/tai katuosoite. Alue tarkoittaa kaupunginosaa/kunnanosaa, taajamaa, kylää, osa-aluetta tai asuinaluetta. Karttalinkki osoittaa teoksen sijaintipaikan kymmenien metrien tarkkuudella. Paljastusvuosi on teoksen julkistuksen tai paljastuksen vuosi sijaintipaikalla (suluissa on mainittu valmistumisvuosi, jos se poikkeaa huomattavasti paljastusvuodesta).
| Julkinen teos | Paikka | Alue | Kartalla | Tekijä | Paljastusvuosi | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ankkuri | Kunnantalon piha, Kauppatie 40 |  | 61.861°N, 21.5079°E |  | 1982 |  |  |
| Anna Rogelin patsas | Saarnakallio, Kuninkaantie 69 | Alakylä | 61.8448°N, 21.5236°E |  | 1870 |  |  |
| Aselaiva "Equityn" muistolaatta | Veteraanipuisto, Korsutuvan luona, Antintie 23 |  | 61.8603°N, 21.5099°E | Karihaara, OlaviOlavi Karihaara | 1994 |  |  |
| Maankohoamismuistomerkki Krookan pooki | Galleria Vanhan savun vieressä, Varvintie 15 | Krookka | 61.8518°N, 21.482°E | Kulosaari, Jukka-PekkaJukka-Pekka Kulosaari ja Heikki Hakosalo | 2019 |  |  |
| Matilda Roslin-Kalliolan kirjailijakodin muistolaatta | Papintie 3 |  | 61.8602°N, 21.5087°E |  |  |  |  |
| Muualle haudattujen vainajien muistokivi | Merikarvian kirkko, Vanha hautausmaa, Kauppatie 56 |  | 61.8592°N, 21.5045°E |  |  |  |  |
| Suomi 100 vuotta -muistolaatta | Veteraanipuisto, Korsutuvan luona, Antintie 23 |  | 61.8604°N, 21.5099°E |  | 2017 |  |  |
| Sureva äiti ja tytär | Merikarvian kirkko, Sankarihautausmaa, Kauppatie 56 |  | 61.859°N, 21.5048°E | Räike, KaukoKauko Räike | 1956 |  |  |
| Talvisotaan lähdön muistomerkki | Lankoskenkyläntie 42 vastapäätä | Lankoski | 61.8202°N, 21.6551°E |  | 1996 |  |  |
| Unohdettujen vainajien muistokivi | Merikarvian kirkko, Vanha hautausmaa, Kauppatie 56 |  | 61.859°N, 21.5044°E |  | 1940 |  |  |
| Vakaumuksensa puolesta kaatuneiden patsas | Merikarvian kirkko, Vanha hautausmaa, Kauppatie 56 |  | 61.8588°N, 21.5056°E |  | 1946 |  |  |
| Vapaussodan sankaripatsas | Merikarvian kirkko, Vanha hautausmaa, Kauppatie 56 |  | 61.8585°N, 21.5057°E | Vallgren, VilleVille Vallgren | 1919 |  |  |
| Veteraanien muistokivi | Seurakuntatalon piha, Kauppatie 52 |  | 61.8593°N, 21.5049°E |  | 1992 |  |  |
Luettelo Martin Enckellin suomennetusta tuotannosta

Tämä on luettelo Martin Enckellin suomennetusta tuotannosta.
Suomennettu tuotanto > Kokoelma

Kali, suom. Rakel Liehu, Like 1997 ISBN 951-578-459-X
Suomennettu tuotanto > Runot > Yksittäiset runot

Joku kirjoitti minulle ajan usvasta hallitsijattaren: kosketuksia vuosisatojen ja -tuhansien yli, suom. Jyrki Kiiskinen, Jukka Koskelainen, antologiassa: Motmot: elävien runoilijoiden klubin vuosikirja. 1995. Helsinki: WSOY 1995 ISBN 951-0-20699-7
Asiasta toiseen suutelen huuleni (Från det ena till det andra jag kysser mina läppar), antologiassa Ny lyrik = Uutta lyriikkaa Helsinki: Kirjailijakeskus 1984 ISBN 951-99530-3-5
Laulujen täytyy räjähtää..., suom. Caj Werterberg, Parnasso 1981; nro 8
Suomennettu tuotanto > Runot > Runot antologioissa

Etupainoinen pyrstötähti: suomenruotsalaista nykyrunoutta toim. Tarja Roinila. Helsinki: WSOY 2000 ISBN 951-0-24595-X Enckellin runot suomentanut Helena Sinervo.
aika vetäytyi otti käärmeen hahmon ja hypnotisoi yön
eläintarujen edessä seisoo kirjaajanainen ja manaa muistiin
heräsin yössä jossa aika liukui sisään ja ulos
kävin unessa Kunlunin mustilla vuorilla Sinkiangin ja Tiibetin välissä
minä nöyryytetty, minä pirun viettelemä, halusin valoa
muistan hänet, muistan jääkylmän teräsnyrkin otteen
näin Jumalan varjon viettelevän yöltä silmät
oleskelen parantoloissa joissa raskaat harmaat päivät
pakenen porttiholviin missä tuli roskatynnyrissä tuomitsee loisteensa
paljon myöhemmin kun lepäsin kuningattaren luona
pestaat minut kauneimpaan, mahdollisimman yksinkertaiseen
rukoilin: Jumala, paisu tässä raossa, täytä tyhjyys
salamat tuulastivat yössä, Jumala tuulasti
seuraamme karavaaneja, seuraamme armeijoita
unessa aika kääntyi, sinkouduin kaarteesta ulos
vaadin yötä tiineeksi, yö käski vetää
vanhat muhkuratammet, pähkinäpensasholvit
Antologiassa Talvi on hiljaisuutta ja vastarintaa: uutta suomenruotsalaista lyriikkaa, toim. Merja-Riitta Stenroos, Helsinki: WSOY  1986 ISBN 951-0-13314-0 Enckellin runot suomentanut Merja-Riitta Stenroos.
ainoa (1)
E B BMerja-Riitta Stenroos, Talvi on hiljaisuutta ja vastarintaa myös teoksessa: Maalliset mantrat : runoantologia
H:n oma runo (1964)
ich über alles
22. joulukuuta
Leche Verde
linoleumkaiverrus
manifesti
mutta myös kuolleena tulen makaamaan
ohi
tuskien äiti
Marco Luponero

| Marco Luponero> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1979 (ikä 45) Pietarsaari
Muusikko
Tyylilajit:  hard rock, punk rock, rock ’n’ roll, heavy metal, speed metal
Soittimet:  laulu, basso
Yhtyeet:  Marco Luponero & The Loud Ones (2019 –) Altaria (2006–2011) Terrorwheel Sgt. Pepperoni
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Marco ”the Missile” Luponero (oik. Marco Lindholm, s. 2. heinäkuuta 1979 Pietarsaari) on suomalainen laulaja ja basisti. 2006-2011 hän toimi hard rock -yhtye Altarian nokkamiehenä. Tätä ennen hän soitti ja lauloi punk-vaikutteisessa speed metal -yhtyeessä Terrorwheel.
Luponero on myös näyttelijä ja ohjaaja. Hän on opiskellut Teatterikorkeakoulussa ja esiintynyt muun muassa Wasa Teaterin monologinäytelmässä Cash ja Ruotsalaisen teatterin musikaalissa PlayMe. Hän on myös kirjoittanut näytelmät Pimpinellans Strof ja Armadillo Saloon yhdessä Willehard Koranderin kanssa.
Diskografia > Luponero

DAD BOD ROK GOD (Single) (2024)
Luponero (2025)
Diskografia > Marco Luponero & The Loud Ones

Radlands Battlesnake (EP) (2019)
Empire of the Damned (EP) (2020)
Life & Death (2022)
Strike First Strike Loud (Live) (2022)
Diskografia > Altaria

Divine Invitation (2007,  AOR Heaven)
Unholy (2009, Escape Music)
Diskografia > Marco Luponero

Tales From the Bone Yard (2019)
Diskografia > Terrorwheel

Tear This Nation Down (EP) (2001)
Rhythm ’n’ Murder (2003, Massacre Records)
Aiheesta muualla

Teir, Philip: Hjärtat slår allra mest för musiken hbl.fi. 20.4.2010. (ruotsiksi)[vanhentunut linkki]
Marco Luponero Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Marco Luponero Discogsissa. (englanniksi)
| n k Altaria |
| --- | --- |
 Marco Luponero  Jouni Nikula  Johan Mattjus  Jani Liimatainen  Petri Aho  J-P Alanen  Marko Pukkila  Tony Smedjebacka   Taage Laiho  Emppu Vuorinen 
Studioalbumit:  Invitation  Divinity  The Fallen Empire  Unholy  Wisdom 
Kokoelmat:  Divine Invitation
Luettelo Kemiönsaaren julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Kemiönsaaren julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kemiönsaaren kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Kemiönsaaren kuntaan kuuluvia entisiä kuntia ovat Kemiö, Västanfjärd, Dragsfjärd ja Hiittinen.
Luettelo Lempäälän julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Lempäälän julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Lempäälän kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Luettelo dystopiakirjoista

Tämä on luettelo merkittävistä dystopiakirjoista.
1700-luku

Gulliverin retket (1726) – Jonathan Swift