stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
King Gizzard and the Lizard Wizard
Jäsenet > Nykyiset

Stu Mackenzie (laulu, kitara, basso, koskettimet, huilu) 2010–
Ambrose Kenny-Smith (laulu, huuliharppu, koskettimet) 2010–
Joey Walker (kitara, basso, koskettimet, laulu) 2010–
Cook Craig  (kitara, basso, laulu) 2010–
Lucas Harwood (basso, koskettimet) 2010–
Michael Cavanagh (rummut, lyömäsoittimet) 2010–
Jäsenet > Entiset

Eric Moore (rummut, lyömäsoittimet, managerointi) 2010–2022
Diskografia

Albumit
Willoughby's Beach (2011)
12 Bar Bruise (2012)
Eyes Like The Sky (2013)
Float Along — Fill Your Lungs (2013)
Oddments (2014)
I'm In Your Mind Fuzz (2014)
Quarters! (2015)
Paper Mâché Dream Balloon (2015)
Nonagon Infinity (2016)
Flying Microtonal Banana (2017)
Murder of the Universe (2017)
Sketches of Brunswick East (2017)
Polygondwanaland (2017)
Gumboot Soup (2017
Fishing For Fishies (2019)
Infest the Rats' Nest (2019)
K.G. (2020)
L.W. (2021)
Butterfly 3000 (2021)
Made In Timeland (2022)
Omnium Gatherum (2022)
Ice, Death, Planets, Lungs, Mushrooms and Lava (2022)
Laminated Denim (2022)
Changes (2022)
PetroDragonic Apocalypse; or, Dawn of Eternal Night:... (2023)
The Silver Cord (2023)
Flight b741 (2024)
Otto Donner (nuorempi)

Otto Donner nuorempi. Hugo Simbergin piirros 1905.
Otto Donner (nuorempi, 3. elokuuta 1871 Helsinki – 12. heinäkuuta 1932 Espoo) oli suomalainen mesenaatti ja taiteenharrastaja. Hänen isänsä oli senaattori prof. Otto Donner.
Valmistuttuaan filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1894 Donner jatkoi matematiikan opintoja ulkomailla.  Suomalais-ugrilaisen seuran aloitteesta hän teki tutkimusmatkan Keski-Aasiaan ja Mongoliaan yhdessä etnologi H. J. Heikelin ja valokuvaajan tehtäviä hoitaneen paroni Carl Munckin kanssa. Donnerin tehtävänä oli huolehtia tähtitieteellisista ja fysikaalisista tutkimuksista. Matkasta hän kirjoitti kuvauksen Resa i Central-Asien 1898.
Donner oli monipuolisesti kiinnostunut tieteestä ja taidekulttuurista. Perimänsä suurehkon omaisuuden turvin hän saattoi antautua harrastuksilleen. Ystäväänsä Akseli Gallen-Kallelaa hän tuki vuonna 1901 merkittävällä rahasummalla, minkä ansiosta Gallen-Kallela saattoi toteuttaa ideansa suuresta freskosta Kullervon sotaanlähtö Vanhan Ylioppilastalon musiikkisaliin Helsingissä. Samana vuonna hän ryhtyi rahoittamaan kulttuurilehti Ateneumin julkaisemista maksamalla sen painokustannukset.
1900-luvun alussa Donner hankki Ruovedeltä läheltä Gallen-Kallelan erämaa-ateljeeta "Kalelaa" yli sadan hehtaarin suuruisen tilan. Siihen kuuluneelle Pääskyvuorelle hän halusi rakennuttaa graniittisen kivilinnan, jonka jugendtyyliset piirustukset hän oli tilannut Gallen-Kallelalta. Perhesyistä johtuen hän joutui kuitenkin luopumaan ”Pääskynlinnan” rakennuttamisesta.  Sen sijaan Donner rakennutti perheelleen veljensä Uno Donnerin tuolloin omistaman Espoonkartanon alueesta erotetulle tontille kansallisromanttisen hirsitalon, jolle antoi nimen ”Holken”.
Donner oli naimisissa ranskalaissyntyisen Valentine Bardyn (1864–1955) kanssa. Heidän poikiaan olivat Tampella-yhtiössä vaikuttaneet Hans Otto, Fredric ja Sven Arno Donner. Säveltäjä Henrik Otto Donner oli Otto Donnerin pojanpoika.
111 South Wacker Drive

| 111 South Wacker Drive |
| --- | --- |
 111 South Wacker Drive vuonna 2015.
Tiedot
Sijainti:  111 South Wacker Drive, Chicago, Yhdysvallat
Rakennettu:  2003–2005
Käyttötarkoitus:  toimistorakenus
Tila:  valmis
Yritykset
Arkkitehti:  Goettsch Partners
Urakoitsija:  The John Buck Company
Tekniset tiedot
Kerroksia:  51
Korkeus
Antenni:  207,6 m
 SkyscraperPage.com 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
111 South Wacker Drive on Chicagossa Yhdysvalloissa sijaitseva 208 metriä korkea, 51-kerroksinen pilvenpiirtäjä. Tornin rakentaminen aloitettiin vuonna 2003, ja se valmistui 2005. Rakennuksessa on toimistotiloja, ja se on saanut energiaystävällisyydestään kultaisen LEED-sertifikaatin. Rakennuksen suunnitteli arkkitehtitoimisto Goettsch Partners.
Perjantai on pahin

| Perjantai on pahin> Freaky Friday |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  Mark Waters
Käsikirjoittaja:  Heather Hach Leslie Dixon
Perustuu:  Mary Rodgersin samannimiseen romaaniin (1972)
Tuottaja:  Andrew Gunn Mario Iscovich Ann Marie Sanderlin
Säveltäjä:  Rolfe Kent
Kuvaaja:  Oliver Wood
Leikkaaja:  Bruce Green
Tuotantosuunnittelija:  Cary White
Pukusuunnittelija:  Genevieve Tyrrell (käännä suomeksi)
Pääosat:  Lindsay Lohan Jamie Lee Curtis
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Walt Disney Pictures
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Netflix Disney+
Ensi-ilta:  2003
Kesto:  97 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  26 milj. dollaria
Tuotto:  160 milj. dollaria
Katsojat:  116 058 (Suomessa)
Seuraaja:  Freakier Friday (2025)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Perjantai on pahin (engl. Freaky Friday) on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Mark Waters. Se perustuu Mary Rodgersin samannimiseen romaaniin (1972). Pääosissa näyttelevät Lindsay Lohan Anna Colemanina ja Jamie Lee Curtis hänen äitinään. Tarinassa heidän kehonsa vaihtuvat kiinalaisen onnenkeksin myötä. Muita rooleja esittävät Mark Harmon ja Chad Michael Murray.
Elokuva tuotti 26 miljoonan dollarin budjetillaan lipputuloja 160 miljoonaa. Suomessa se sai elokuvateatterikierroksensa aikana 116 tuhatta katsojaa.
Kyseessä on kolmas kerta, kun Disney filmatisoi Rodgersin romaanin. Alkuperäinen elokuva julkaistiin vuonna 1976 ja sen pääosia näyttelivät Barbara Harris äitinä ja Jodie Foster hänen tyttärenään. Vuoden 1995 uudelleenfilmatisointi tuotettiin ABC:lle.
Elokuvalle on tekeillä jatko-osa Freakier Friday, joka saa ensi-iltansa vuonna 2025.
Juoni

Anna (Lindsay Lohan) on teinityttö, jota koulu ei suuremmin kiinnosta. Hän haluaa vain tavata söpöjä poikia ja soittaa kitaraa bändissään ystäviensä kanssa. Anna on ihastunut koulussa tapaamaansa poikaan, Jakeen (Chad Michael Murray), ja englanninopettaja Bates vainoaa häntä. Annan isä on kuollut, pikkuveli Harry (Ryan Malgarini) on ärsyttävä pikkuveljien tapaan ja psykologiäiti Tess (Jamie Lee Curtis) yrittää saada perheen elämän pysymään kasassa. Tess on menossa lauantaina naimisiin miesystävänsä Ryanin (Mark Harmon) kanssa, jota Anna ei halua hyväksyä. Anna soittaa bändissä kavereidensa Maddien (Christina Vidal) ja Pegin (Haley Hudson) kanssa. Tess antaa heidän harjoitella autotallissa. Elokuvan alussa he saavat kuulla pääsevänsä bändikisaan varapaikalta, ja heillä on mahdollisuus voittaa koko kisa. Tessin häiden harjoituspäivälliset ovat kuitenkin samana iltana kuin kisa.
Häitä edeltävänä torstaina Anna ja Tess riitelevät ja päätyvät kiinalaisen ravintolan naistenhuoneelle. Siellä Pei-Pei-nimisen ravintoloitsijan äiti tulee tarjoamaan heille kiinalaiset onnenkeksit. Kun Anna ja Tess avaavat keksit, maa alkaa järistä, mutta vain he tuntevat sen. Seuraavana aamuna Anna ja Tess huomaavat kauhukseen siirtyneensä toistensa ruumiisiin. He uskovat selviytyvänsä hyvin toistensa elämästä, mutta molemmilla päivä on koettelemuksia täynnä. He saavat kuulla Pei-Peiltä (Rosalind Chao), että muuttuminen takaisin on mahdollista, kun keksissä ollut asia toteutuu. Perjantai huipentuu harjoitusillallisiin ja bändikisaan, johon Ryan päästää Annan soittamaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Lindsay Lohan  | … |  Anna Coleman   |
|  Jamie Lee Curtis  | … |  Tess Coleman   |
|  Mark Harmon  | … |  Ryan   |
|  Harold Gould  | … |  isoisä Allan Coleman   |
|  Ryan Malgarini  | … |  Harry Coleman   |
|  Chad Michael Murray  | … |  Jake   |
|  Stephen Tobolowsky  | … |  Elton Bates   |
|  Christina Vidal  | … |  Maddie   |
|  Haley Hudson  | … |  Peg   |
|  Rosalind Chao  | … |  Pei-Pei   |
|  Lucille Soong  | … |  Pei-Pein äiti   |
|  Willie Garson  | … |  Evan   |
|  Dina Waters  | … |  Dottie Robertson (Dina Spybey)   |
|  Julie Gonzalo  | … |  Stacey Hinkhouse   |
|  Christina Marie Walter  | … |  Same Shirt Girl   |
|  Chris Carlberg  | … |  rumpali Ethan   |
|  Danny Rubin  | … |  basisti Scott   |
Tuotanto

Elokuvan tuottaja Andrew Gunn toivoi alussa äidin roolia Jodie Fosterille, joka oli esittänyt tytärtä Annabelia alkuperäisessä vuoden 1976 elokuvassa. Foster kieltäytyi roolista, sillä hän halusi viettää enemmän aikaa perheensä kanssa. Lisäksi hänen mukaansa temppu olisi voinut laskea elokuvan suosiota. Annette Bening palkattiin äidin rooliin, mutta hänkin joutui luopumaan siitä perhesyihin vedoten. Lopulta vain neljä päivää ennen kuvausten alkua Jamie Lee Curtis sai roolin.
Lindsay Lohanin roolihahmo käsikirjoitettiin alun perin gootiksi, mutta hän uskoi ettei kukaan kokisi sitä omakseen.
Marc McClure, joka näytteli Boris Harrisia, Annabel-tyttären ihastuksen kohdetta alkuperäisessä elokuvassa, tekee elokuvassa lyhyen cameo-roolin lähettinä. Ohjaaja Mark Waters tekee myös cameon häissä, jossa hän pitelee vauvaa. Elokuvan loppukohtauksessa, jossa Anna tanssii Jaken kanssa, nainen tanssii vanhan herrasmiehen kanssa ja katsoo kameraa. Kyseessä on Lindsay Lohanin äiti Dina Lohan.
Valokuvat elokuvan alussa ovat Jamie Lee Curtisin ja hänen tyttärensä Annie Guestin.
Ryan Shuck valmensi Jamie Lee Curtisia kitaransoitossa konserttikohtausta varten.
Lindsay Lohan harjoitteli kitaransoittoa vuoden ajan ennen elokuvan tuotantoa.
Arvioita

Turun Sanomien Päivi Valotie kirjoitti vastaavia rooli- ja identiteettileikittelyjä nähdyn elokuvissa niin usein, että tuoreita näkökulmia niihin on vaikea keksiä. Opettavaisen komedian hän arveli vetoavan parhaiten noin kymmenvuotiaisiin tyttöihin, joille hattarankevyt hömppäsatu tarjoaa sentään aktiivisemman samastumiskohteen kuin kivasta prinssipoikaystävästä haaveilijan.
Erkki Kunttu

Erkki Kunttu (22. kesäkuuta 1924 Viipurin mlk – 8. maaliskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen balettitanssija, tanssitaiteilija ja tanssinopettaja.
Viipurin maalaiskunnan Yläsommeessa syntynyt Kunttu aloitti uransa Suomen Kansallisoopperan balettikoulussaselvennä vuonna 1950, jonka jälkeen hän oli kiinnitettynä Suomen Kansallisoopperaan 1952–1958 ja 1960–1964. Vuosina 1958–1960 Kunttu oli vierailijana Helsingin Operettiteatterissa. Vuosina 1964–1982 hän piti omaa baletti- ja tanssikoulua Helsingissä ja Porissa. Kuntun oppilaisiin lukeutui muun muassa Jorma Uotinen. Vuosina 1969 ja 1974-1975 Kunttu opiskeli New Yorkissa klassisen baletin pedagogiikkaa ja anatomiaa Raoul Gelabertin johdolla.
Kunttu kuului muun muassa Suomen Tanssitaiteilijain Liiton hallitukseen ja toimi Suomen Tanssipedagogien Yhdistyksen puheejohtajana. Vuonna 1982 hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke.
Filmografia

Mä oksalla ylimmällä (1954)
Pessi ja Illusia (1954)
Juha (1956)
Aiheesta muualla

Mari menee balettikouluun 1976. Yle Elävä arkisto.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Coldplayn diskografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Julkaisut
| ↙Studioalbumit | 9 |  |
| ↙Livealbumit | 6 |  |
| ↙Kokoelmat | 7 |  |
| ↙EP:t | 12 |  |
| ↙Singlet | 50 |  |
| ↙Videot | 38 |  |
| ↙Musiikkivideot | 47 |  |
Tämä on englantilaisen rock-yhtyeen Coldplayn diskografia. Ellei toisin mainittu, kaikki julkaisut on julkaistu Parlophone-levy-yhtiöstä Britanniassa, Capitol-levy-yhtiöstä Yhdysvalloissa ja Australiassa levy-yhtiöstä Capitol/EMI.
Livealbumit

Live 2003 (4. marraskuuta 2003) U.S. sertifikaatio: Platinum
LeftRightLeftRightLeft (15. toukokuuta 2009)
iTunes Festival: London 2011 (2011)
Live in Madrid (2011)
Coldplay Live 2012 (2012)
Ghost Stories Live 2014 (2014)
Live from Spotify London (2016)
Live in Buenos Aires (2018)
Love in Tokyo (2018)
Kokoelmat

A Rush of Blood to the Head / Parachutes (2006)
The Singles 1999-2006 (26. maaliskuuta 2007)
The Remixes (2007)
Parachutes / A Rush of Blood to the Head / Live 2003 (2007)
Viva la Vida / X&Y (2011)
4 CD Catalogue Set (2012)
The Butterfly Package (2018)
DVD:t

Live 2003 U.S. sertifikaatio: Platinum
Coldplay Live 2012 (2012)
Ghost Stories Live 2014 (2014)
Live in São Paulo (2018)
EP:t

Safety EP (1998, omakustanne, rajoitettu 500 kopioon)
Brothers & Sisters EP (1999, julkaisija Fierce Panda, rajoitettu 2500 kopioon)
The Blue Room EP (1999, julkaisija EMI Yhdysvalloissa ja Parlophone Yhdistyneessä kuningaskunnassa)
Acoustic (2000)
Trouble Live EP (2000, live EP, nauhoitettu Norjassa, eri kuin samalla nimellä julkaistu single, julkaisija EMI)
Sparks EP (2000, julkaisija Parlophone)
Mince Spies (2001)
Remixes (2003)
Lost! (2008)
Prospekt’s March (2008, julkaisija Parlophone)
Every Teardrop is a Waterfall (2011)
iTunes Festival: London 2011 (2011)
Live in Madrid (2011)
A Sky Full of Stars (2014)
Live from Spotify London (2016)
Kaleidoscope (2017)
Global Citizen – EP 1 (2018)
Coldplay: Reimagined (2020)
Rick Laird

Rick Laird (1973)
Rick Laird (5. helmikuuta 1941 Dublin – 4. heinäkuuta 2021) oli irlantilaissyntyinen basisti.
Laird kasvoi musikaalisessa perheessä ja aloitti oman musiikkiharrastuksensa varhain. Vanhempiensa erottua hän muutti äitinsä kanssa Uuteen-Seelantiin, jossa aloitti kontrabasson soittamisen. Uudesta-Seelannista Laird muutti Australiaan ja sieltä myöhemmin Eurooppaan, jossa hän teki kiertueen Lambert, Hendricks & Rossin kanssa. Laird soitti myös muun muassa Zoot Simsin, Al Cohnin ja Brian Augerin kanssa. Augerin kautta hän tutustui ensimmäisen kerran kitaristi John McLaughliniin.
Laird opiskeli Lontoon Guildhall School of Music and Dramassa ja työskenteli vuosina 1964-1966 Ronnie Scott's Jazz Clubissa. Sonny Rollins värväsi hänet soittamaan vuoden 1966 elokuvan Alfie – naisten viettelijä soundtrackille. Laird pääsi stipendillä opiskelemaan Bostonin Berklee College of Musiciin, jossa hän suoritti sovituksen ja sävellyksen opinnot. Vuonna 1968 Laird siirtyi kontrabassosta sähköbassoon sen paremman kuuluvuuden johdosta. Hän soitti puolitoista vuotta Buddy Richin yhtyeessä, kunnes palasi Isoon-Britanniaan. Siellä hän aloitti yhteistyön John McLaughlinin kanssa ja oli tämän kanssa perustamassa Mahavishnu Orchestraa. Lairdista tuli yksi näkyvimmistä basisteista jazzfuusion alalla.
Alkuperäisen Mahavishnu Orchestran hajottua Laird teki Soft Focus -albumin saksofonisti Joe Hendersonin ja pianisti Tom Grantin kanssa. Laird päätti kuitenkin 1970-luvun puolivälissä pitää taukoa musiikista, joten hän aloitti valokuvauksen ja opiskeli New Yorkin School of Visual Artsissa. Laird saavutti valokuvillaan gallerianäkyvyyttä. Tämän jälkeen hän palasi musiikin pariin tehden yhteistyötä Hall & Oatesin kanssa ja päässen soittamaan Chick Corean yhtyeeseen. Hän kiersi Eurooppaa Stan Getzin kanssa ja soitti sittemmin Buddy DeFrancon yhtyeen, Mahavishnu Orchestra -kumppani Jan Hammerin sekä Jeff Beckin kanssa. Myöhemmällä urallaan Laird työskenteli sekä musiikin että valokuvauksen parissa. Hän on myös opetti bassonsoittoa ja kirjoitti siitä.
Jerry

| Jerry |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  2. tammikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  englantilainen, Jeremias tai Gerald
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jerry on varsinkin englanninkielisissä maissa yleinen miehen etunimi, joka on syntynyt lyhentymä nimestä Jeremias tai Gerald.
Suomessa nimi Jerry on elokuun 2024 loppuun mennessä annettu noin 1 874 henkilölle. Vuodesta 2015 lähtien Jerryn nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 2. tammikuuta.
Jerry taiteilijanimenä

Sailor Jerry, oik. Norman Keith Collins, yhdysvaltalainen tatutointitaiteilija
Kuvitteellisia Jerryjä

Jerry, hiiri animaatiosarjassa Tom ja Jerry
Jerry Cotton, samannimisen rikoslukemistosarjan päähenkilö
Jerry Maguire, urheiluagentti Cameron Crowen elokuvassa Jerry Maguire – elämä on peliä
Jerry Spring, päähenkilö Jijén luomissa villin lännen sarjakuvissa
Muuta

jerrykannu, polttoaineen kuljettamiseen käytettävä kanisteri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jerry Wikimedia Commonsissa
The Big Bopper

Jiles Perry (J.P.) Richardson, Jr. (24. lokakuuta 1930 – 3. helmikuuta 1959), joka tunnettiin paremmin taiteilijanimellä The Big Bopper, oli 1950-luvun lopun yhdysvaltalainen tiskijukka ja rock and roll -tähti. Hänet tunnetaan parhaiten kappaleestaan ”Chantilly Lace”.
Jiles Perry Richardson syntyi Sabine Passissa, Texasissa Jiles Perry Sr:n ja Elise Richardsonin esikoiseksi. Perheen isä työskenteli öljykentillä. Hänellä oli kaksi pikkuveljeä nimeltään Cecil ja James. Jonkin ajan kuluttua perhe muutti Beaumontiin, Texasiin. Richardson valmistui Beaumont High Schoolista vuonna 1947 ja kuului "Royal Purple" -jalkapallojoukkueeseen.
Radioura

Myöhemmin Richardson luki lakia Lamar Collegessa. Hän soitti oppilaitoksen yhtyeessä ja lauloi sen kuorossa. Samaan aikaan hän oli osa-aikatyössä KTRM-radiokanavalla. 18. toukokuuta 1952 hän meni naimisiin Adrianne Joy Fryoun kanssa Montegutissa, Louisianassa, ja vuonna 1955 hän liittyi Yhdysvaltain armeijaan. Palveluksen päätyttyä hän alkoi työskennellä KTRM-radiokanavalla, jossa hänellä oli "Dishwashers' Serenade" -ohjelma maanantaista perjantaihin kello 11-12.30.
Yksi sponsoreista halusi Richardsonille uuden ohjelmapaikan. Richardson huomasi, että kaikki college-opiskelijat tanssivat tanssia nimeltä The Bop, joten hän päätti, että hänet tultaisiin tuntemaan "The Big Bopperina". Hän aloitti uuden radioshown kello 15-18, ja pian Richardsonista tuli kanavan ohjelmapäällikkö.
Toukokuussa 1957 Richardson rikkoi yhtäjaksoisen lähetyksen ennätyksen kahdeksalla minuutilla. Aikaa meni viisi päivää, kaksi tuntia ja kahdeksan minuuttia ja hän soitti 1821 äänitettä sekä kävi suihkussa viisiminuuttisten uutiskatsausten aikana. Maratonin aikana hänen painonsa putosi 16 kiloa. KTRM maksoi Richardsonille 746,50 dollaria hänen ylitöistään.
Lauluntekijä

Näihin aikoihin Richardson, joka soitti kitaraa, alkoi kirjoittaa enemmän lauluja. George Jones äänitti myöhemmin Richardsonin kappaleen "White Lightning", josta tuli hänen ensimmäinen hittinsä vuonna 1959 (listasijoitus 73.). Richardson kirjoitti myös kappeleen "Running Bear" ystävälleen nimeltä Johnny Preston, joka oli kotoisin Port Arthurista, Texasista. Inspiraation lauluun Richardson sai lapsuudenmuistostaan Sabine-joella, missä hän kuuli tarinoita intiaaniheimoista. Kappale julkaistiin vasta syyskuussa 1959, hänen poismenonsa jälkeen. Parin kuukauden sisällä kappale nousi listojen kärkeen.
Mies, joka sai Richardsonin levyttämään, oli Harold "Pappy" Dailey Houstonista. Dailey oli levy-yhtiöiden Mercury ja Starday promootiojohtaja ja hän sai Richardsonille levytyssopimuksen Mercurylle. Richardsonin ensimmäinen single "Beggar To A King" oli countrysävytteinen, mutta ei noussut listoille. Pian hän levytti kappaleen "Chantilly Lace" The Big Bopperina. Mercury osti äänityksen ja julkaisi sen kesällä 1958. Se nousi listasijalle 16 ja vietti 22 viikkoa yhdysvaltain Top 40:ssä. Se myös inspiroi Jayne Mansfieldiä tekemään vastausäänitteen "That Makes It". "Chantilly Lacessa" Richardson teeskentelee, että hän flirttailee puhelimessa tyttöystävänsä kanssa; Mansfieldin äänite taas kertoo mitä hänen tyttöystävänsä on mahtanut sanoa linjan toisessa päässä.
Big Bopperin toinen Top 40 -hitti vuonna 1958 oli ”The Big Bopper's Wedding”.
Koneturma

"Chantilly Lacen" mukanaan tuoma menestys sai Richardsonin ottamaan vapaata radiotyöstään ja hän liittyi "Winter Dance Party"-kiertueeseen Buddy Holly and The Cricketsin, Ritchie Valensin ja Dion & The Belmontsin seuraan. 2. helmikuuta 1959 Buddy Holly vuokrasi Beechcraft Bonanzan viemään hänet ja yhtyeensä (Tommy Allsup ja Waylon Jennings) Fargoon, Pohjois-Dakotaan. Richardson sairasti flunssaa, eikä hän tuntenut oloaan mukavaksi linja-autossa, joten Waylon antoi hänelle paikkansa lentokoneessa. Valens ei ollut ikinä lentänyt pienessä koneessa ja halusi Allsupin paikan. He heittivät kolikkoa, ja Valens voitti.
3. helmikuuta pieni nelipaikkainen Beechcraft Bonanza lensi lumimyrskyyn ja törmäsi Albert Juhlin maissipeltoon muutama kilometri nousun jälkeen kello 1.05. Törmäyksessä kuolivat Holly, Valens, Richardson sekä pilotti Roger Peterson. Don McLean kuvasi kyseisiä helmikuun 3. päivän tapahtumia vuonna 1971 levytetyssä kappaleessaan "American Pie" "päiväksi, jona musiikki kuoli" ("the day the music died").
28-vuotiaana kuollut Richardson jätti taakseen vaimonsa Adrianne Joyn, nelivuotiaan Debra Joyn, sekä poikavauvan, joka syntyi hänen kuolemansa jälkeen, Jay P. Richardsonin. Richardson oli rakentamassa äänitysstudiota kotiinsa Beumontiin,  Texasiin ennen viimeistä kiertuettaan ja suunnitteli myös sijoittavansa radiokanavan omistajuuteen. Lisäksi hän oli kirjoittanut kaksikymmentä uutta kappaletta itsensä ja muiden äänitettäväksi.
Vuonna 1988 Ken Paquette, 1950-luvun ihailija Wisconsinista, teki ruostumattomasta teräksestä monumentin, joka esittää kitaraa sekä kolmea äänilevyä, joista kukin on omistettu yhdelle kolmesta esiintyjästä. Se sijaitsee yksityisellä maatilalla noin puoli kilometriä 315th Streetin ja Gull Avenuen risteyksestä, noin 13 kilometriä Clear Lakelta pohjoiseen. Hän loi samantapaisen teräsmonumentin näille kolmelle myös lähelle Riverside Ballroomia Green Bayhyn, Wisconsiniin. Muistomerkki paljastettiin 17. heinäkuuta 2003.
Buddy Hollyn, Richie Valensin ja J.P. Richardsonin (“The Big Bopper”) muistomerkki lento-onnettomuuden tapahtumapaikalla.
Chewbacca

| Chewbacca |
| --- | --- |

Luoja(t):  George Lucas
Näyttelijä(t):  Peter Mayhew (Episodit III–VII, konsulttina Episodissa VIII) Joonas Suotamo (Episodit VIII–IX, Solo, sijaisnäyttelijänä Episodissa VII)
Ensi- esiintyminen:  Tähtien sota (1977)
Henkilötiedot
Ammatti:  Millennium Falconin apupilotti ja perämies
Sukupuoli:  mies
Kotipaikka:  Kashyyyk
Suhteet
Vanhemmat:  Attichitcuk (Itchy) (isä)
Puoliso(t):  Mallatobuck (Malla)
Lapset:  Lumpawarrump (Lumpy)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Chewbacca on yhdysvaltalaisen elokuvaohjaaja George Lucasin luoma kuvitteellinen hahmo Tähtien sota -elokuvissa. Chewbacca on lajiltaan wookiee, pitkä ja karvaturkkinen olento Kashyyyk-planeetalta. Hän on erittäin uskollinen Han Sololle ja toimii Millennium Falconin toisena pilottina. Tähtien sota -elokuvissa Chewbaccaa esitti alun perin Peter Mayhew, kunnes Star Wars: The Force Awakensissa pelkkänä sijaisnäyttelijänä toiminut entinen koripalloilija Joonas Suotamo korvasi hänet.