stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestö
Tehtävät

FAO toimii jäsenmaidensa foorumina sekä neuvottelee sopimuksista ja keskustelee politiikasta. FAO kerää, analysoi ja jakelee monenlaista tietoa ja tekee tutkimusta ruokaan ja maatalouteen liittyen. Järjestö myös edistää ja levittää ruokaan ja maatalouteen liittyvää tietämystä sekä tekee suosituksia toimenpiteistä ja politiikoista asioiden parantamiseksi.
FAO pyrkii takaamaan kaikille maailman ihmisille ruokaturvan sekä varmistamaan, että kaikilla on säännöllinen pääsy riittävään määrään laadukasta ruokaa. FAO:n keskeinen tavoite on poistaa nälkä maailmasta. Järjestö pyrkii kohottamaan maailman ihmisten ravitsemustasoa ja elintasoa, edistää ruoan jakelua ja maatalouden tuottavuutta sekä parantaa maaseudun väestön oloja. Maa-, metsä- ja kalatalouden lisäksi sen alaa ovat hätätilat, kuten kuivuus, nälänhätä, tuholaiset ja kasvitaudit.
FAO tarjoaa kehitysmaille ja siirtymätalousmaille osaamista ja tietoa, jonka avulla ne pystyvät modernisoitumaan, parantamaan maa-, metsä- ja kalatalouksiensa käytäntöjä sekä varmistamaan kaikille asukkailleen hyvän ravitsemustason.
FAO isännöi Maailman ruokaturvakomiteaa, joka koordinoi ruokaturvaan ja ravitsemukseen liittyviä toimia.
Historia

FAO perustettiin 16. lokakuuta 1945, ja siitä tehtiin YK:n erityisjärjestö seuraavana vuonna. Vuonna 1951 FAO:n päämaja siirrettiin Washingtonista Yhdysvalloista Roomaan Italiaan.
Jäsenet

FAO:lla on toukokuussa 2020 yhteensä 194 maajäsentä, yksi jäsenorganisaatio (Euroopan unioni) sekä kaksi liitännäisjäsentä (Färsaaret ja Tokelau). Suomi on ollut FAO:n jäsen vuodesta 1945 alkaen.
Pääsihteerit

| pääsihteeri | virkakausi | maa |
| --- | --- | --- |
| John Boyd Orr | lokakuu 1945 – huhtikuu 1948 |  Britannia |
| Norris E. Dodd | huhtikuu 1948 – joulukuu 1953 |  Yhdysvallat |
| Philip V. Cardon | tammikuu 1954 – huhtikuu 1956 |  Yhdysvallat |
| Herbert Broadley vt. | huhtikuu 1956 – marraskuu 1956 |  Britannia |
| Binay Ranjan Sen | marraskuu 1956 – joulukuu 1967 |  Intia |
| Addeke Hendrik Boerma | tammikuu 1968 – joulukuu 1975. |  Alankomaat |
| Edouard Saouma | tammikuu 1976 – joulukuu 1993 |  Libanon |
| Jacques Diouf | tammikuu 1994 – joulukuu 2011 |  Senegal |
| José Graziano da Silva | tammikuu 2012 – heinäkuu 2019 |  Brasilia |
| Qu Dongyu | elokuu 2019 – |  Kiina |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön kotisivut
FAO Nordens webbplats (ruotsiksi)
Suomen suvun pakanallinen jumalanpalvelus

| Suomen suvun pakanallinen jumalanpalvelus: Neljä lukua Suomen suvun pakanallista jumaluus-oppia |
| --- | --- |
Kirjailija:  Julius Krohn
Kustantaja:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Julkaistu:  1894
Sivumäärä:  193
Sarja: Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 83
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomalaisten runojen uskonto on vuonna 1894 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kustantamana ilmestynyt tietokirja. Se esittelee säilyneitä tietoja suomensukuisten kansojen muinaisista pyhistä paikoista ja jumalankuvista, noidista ja tietäjistä sekä näiden johtamista uskonnollisista menoista. Kirja pohjautuu Julius Krohnin vuonna 1887 pitämään luentosarjaan. Sen on toimittanut kirjaksi Kaarle Krohn vuonna 1894. Kirja sisältää 62 vanhaa piirtokuvaa ja pohjapiirrosta.
Kirjan lähteet ulottuvat keskiaikaisista matkakertomuksista 1800-luvulla suoritettuun kansantieteelliseen tutkimukseen. Erityisen perusteellisesti kirja käy läpi venäläisiä tutkimuksia ja lähdetietoja, joita on säilynyt itäisten suomensukuisten kansojen pakanauskosta.
Suomalaisen kirjallisuuden seura on julkaissut teoksesta uudistetun laitoksen vuonna 2022. Jälkisanat uudistettuun juhlapainokseen on kirjoittanut uskontotieteen emeritusprofessori Veikko Anttonen.
Sisällys

Pyhät paikat
Epäjumalan-kuva
Noidat ja uhripapit
Uhrimenot
Suomen Numismaattinen Yhdistys

| Suomen Numismaattinen Yhdistys |
| --- | --- |
Perustettu:  1914
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  noin 1 500
Jäsenlehti:  Numismaattinen aikakauslehti
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Numismaattinen Yhdistys – Numismatiska Föreningen i Finland r.y. on vuonna 1914 perustettu yhdistys, jolla on noin 1 500 jäsentä. Yhdistyksen tarkoitus on yhdistää rahojen ja mitalien sekä muiden numismatiikan alaan kuuluvien kohteiden tutkijoita ja keräilijöitä sekä edistää numismaattista tiedettä ja Suomen mitalitaidetta.
Yhdistys järjestää alansa suurimpia huutokauppoja 4–6 kertaa vuodessa. Huutokaupoissa voi myydä ja ostaa kohteita, ensimmäinen huutokauppa pidettiin yhdistyksen perustamisvuonna 1914.
Yhdistyksen toimintamuotoina on valistus- ja julkaisutoiminta numismatiikan alalla. Jäsenlehteä Numismaattinen aikakauslehti julkaistaan 4–5 kertaa vuodessa. Lisäksi  järjestetään säännöllisesti esitelmätilaisuuksia, joissa asiantuntijat kertovat mm. rahojen historiasta. Suomen Numismaattinen Yhdistys on myös Suomen Numismaatikkoliitto ry:n jäsenyhdistys.
Yhdistys on Suomessa alallaan vanhin, jäsenmäärältään suurin ja toiminnaltaan laajapohjaisin. Lisäksi se on ainoa suomalainen numismaattinen yhdistys, jolla on laajoja kansainvälisiä yhteyksiä. Yhdistys on ollut muun muassa perustamassa Pohjoismaista numismaattista unionia vuonna 1936.
Julkaisuja

Talvio, Tuukka: Tutkijoita, keräilijöitä ja lahjoittajia: Suomalaisia numismaatikkoja 1700–1917.  (Suomen numismaattisen yhdistyksen julkaisuja n:o 4)  Helsinki:  Suomen numismaattinen yhdistys, 1994.  ISBN 951-95236-3-4
Talvio, Tuukka (toim.): Rahojen parissa: Suomen numismaattinen yhdistys 1914–2004.  (Suomen numismaattisen yhdistyksen julkaisuja n:o 5)  Helsinki:  Suomen numismaattinen yhdistys, 2004.  ISBN 952-99333-0-4
Aiheesta muualla

Kotisivut
Suomen kurdit

Suomen kurdit ovat nimen mukaisesti Suomessa asuvia kurdeja. Vuonna 2021 Suomessa  asui 15 850 äidinkielenään kurdia puhuvaa henkilöä.
Historia

Suurin osa Suomen kurdeista on Irakista 1990-luvulla Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestön kautta niin sanottuina kiintiöpakolaisina tulleita pakolaisia. Vaikka irakilaistaustaiset kurdit ovatkin enemmistö, kurdeja on tullut Suomeen myös Turkista ja Iranista. Irakista ylipäätänsä Suomeen saapuneista enemmistö 2000-luvun alussa oli kurdeja. Isiksen menestys kurdeja vastaan Syyriassa ja Irakissa on johtanut kurdien mielenosoituksiin järjestöä vastaan Suomessakin. Suomalais-kurdilaisen ystävyysseuran mukaan Suomesta on myös lähtenyt useita kymmeniä henkilöitä taistelemaan Isistä vastaan kurdien puolelle.
Vuonna 2022 Turkki pyysi Suomea lopettamaan Kurdistanin työväenpuolueen (PKK) ja Kansan suojeluyksiköiden (YPG) toiminnan ja luovuttamaan useita ”terrorismiyhteyksistä” epäiltyjä ihmisiä ehtona sille, että Turkin parlamentti ratifioi Suomen jäsenyyden sotilasliitto Natossa.
Kulttuuri

Suomen kurdit puhuvat useita eri kurdin kielen murteita ja osaavat usein muita kieliä samaan aikaan. Irakista saapuneet kurdit puhuvat useimmiten kahta suurimpaa murretta, kurmandžia tai soranîa. Näistä kahdesta soranî on Suomessa käytetympi. Itsensä kurdeiksi omaksuvien määrä on todennäköisesti suurempi kuin sitä äidinkielenään puhuvien määrä. Esimerkiksi monet turkkilaistaustaiset kurdit puhuvat äidinkielenään turkkia kurdin sijaan. Kurdeilla on ollut Suomessa useita eri järjestöjä, jotka ovat ajaneet kurdien asiaa Kurdistanissa. Monet näistä järjestöistä ovat suoraan tai epäsuoraan yhteyksissä Kurdistanin poliittisiin järjestöihin.
Suurin osa kurdeista on muslimeja, jotkut kurdit ovat kuitenkin kristittyjä, ateisteja ja jesidejä. Monet Suomen kurdit eivät harjoita uskontoa. Irakissa, josta suuri osa Suomen kurdeista on peräisin, valtaosa kurdeista on sunnalaisia. Kurdit eivät kuitenkaan yleensä ole kovin aktiivisia uskonnollisissa yhteisöissä. Tämä johtuu osaltaan siitä, että monilla pakolaisina tulleilla on vasemmistolainen poliittinen tausta. Newroz eli kurdilainen uusivuosi on juhlapäivä jota vietetään kevätpäiväntasauksen aikaan eli 21. maaliskuuta. Eri kurdijärjestöt Suomessa järjestävät tuolloin omia juhliaan.
Tunnettuja Suomen kurdeja

Shirin Namiq (humanitaarisen avun työntekijä ja Voihan Kuonon perustaja)
Gashaw Bibani (poliitikko)
Berivan Suleiman (Syyrian kurdi, vuoden pakolainen)
Kazhal Ali Ibrahim (ensimmäinen linja-autoa ajanut kurdinainen Suomessa, vuoden pakolainen)
Helly Luv (näyttelijä ja laulaja)
Šeida Sohrabi (poliitikko)
Paiwand Zahid
Milan Jaff (rikollinen)
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokous

| Kirkolliskokous> Historia |
| --- | --- |
Perustettu:  1869
Johto
Puheenjohtaja:  arkkipiispa Tapio Luoma
Pääsihteeri:  Mika Sirelius
Edustajia:  109
Vaalit
Valintatapa:  Suhteellinen listavaali
Viimeisimmät vaalit:  11. helmikuuta 2020
Seuraavat vaalit:  13. helmikuuta 2024
Kokouspaikka
 Kirkolliskokous kokoontuu Turun kristillisellä opistolla.
 Turun kristillinen opisto
Kotisivut
 https://evl.fi/plus/paatoksenteko/kirkolliskokous/
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokous on kirkon hallinnon korkein päättävä elin. Se päättää kirkon yleisistä linjauksista, hallinnosta, taloudesta ja ehdottaa kirkkolainsäädännön muuttamisesta Eduskunnalle. Kirkolliskokous kokoontuu kahdesti vuodessa Turun kristillisen opiston tiloissa.
Kokoonpano

Kirkolliskokoukseen kuuluu 109 jäsentä. Virkansa puolesta siihen kuuluvat kirkon kymmenen piispaa. 96 jäsenestä kolmannes on pappeja, loput maallikoita. Lisäksi kirkolliskokoukseen kuuluvat Valtioneuvoston ja Saamelaiskäräjien valitsemat edustajat sekä kenttäpiispa. Täysivaltaisten edustajien lisäksi läsnäolo- ja puheoikeus on Kirkkohallituksen kansliapäälliköllä, viidellä kirkkoneuvoksella ja kahdella lainoppineella.
Kirkolliskokouksen puheenjohtajana toimii Turun arkkipiispa.
Vaalit

Pappis- ja maallikkoedustajat valitaan neljän vuoden välein järjestettävällä vaalilla. Papit valitsevat edustajansa hiippakunnittain suoraan. Seurakuntayhtymään kuulumattomissa seurakunnissa maallikkojäsenten vaaliin äänioikeutettuja ovat kirkkovaltuuston maallikkojäsenet, jotka seurakunta on valinnut kirkkovaaleissa. Seurakuntayhtymissä äänioikeutettuja ovat sekä kirkkovaltuuston että seurakuntaneuvoston jäsenet. Vaalissa painotetaan ääniä seurakunnan koon mukaan. Ehdokkaita voivat asettaa valitsijayhdistykset, joissa on joko kymmenen maallikkoa tai kolme pappia. Ehdokkaiksi voivat asettua kaikki kirkon yli 18-vuotiaat jäsenet ja papit. Vaali käydään D’Hondtin vaalitavan mukaisesti.
Päätöksenteko

Esityksiä kirkolliskokoukselle voivat tehdä kirkolliskokouksen edustajat, hiippakuntavaltuustot, Kirkkohallitus, Piispainkokous sekä kirkon jäsenet tekemällä aloitteen. Useimmissa asioissa vaaditaan 3/4 äänistä, jotta asia hyväksyttäisiin.
Kirkolliskokouksella on Suomen perustuslain vahvistama oikeus päättää kirkkolainsäädännöstä Eduskunnan kanssa. Ainoastaan kirkolliskokous voi ehdottaa kirkkolain, kirkkojärjestyksen ja kirkon vaalijärjestyksen muuttamista. Eduskunta voi vain hyväksyä tai hylätä kirkolliskokouksen ehdotuksen.
Kirkolliskokous myös päättää talousarviosta, seurakuntien maksusta kirkon keskusrahastoon, raamatunkäännöksistä, virsikirjasta sekä kirkon käsikirjoista ja opillisista asioista. Kirkolliskokous voi myös esittää valtioneuvostolle kysymyksiä, esityksiä ja lausuntoja aiheista, jotka koskevat kirkkoa tai yleistä moraalia. Kirkolliskokous myös nimittää kirkkoneuvokset ja Kirkkohallituksen jäsenet ja voi muodostaa tai lakkauttaa hiippakuntia. Se myös pitää päättää yhteyksistä toisiin kirkkokuntiin ja uskontoihin.
Asia voidaan lähettää valiokuntiin käsiteltäväksi. Valiokunta antaa mietintönsä asiasta ennen kuin kirkolliskokous päättää asiasta. Kirkolliskokoukseen kuuluvat seuraavat valiokunnat:
Käsikirjavaliokunta
Perustevaliokunta
Lakivaliokunta
Hallintovaliokunta
Talousvaliokunta
Tulevaisuusvaliokunta
Yleisvaliokunta
Kansliavaliokunta
Toimitusvaliokunta.
Kirjallisuutta

Antila, Jaakko Olavi: Kansankirkko ristipaineessa: Suomen luterilainen kirkolliskokous 1974–2011.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1407)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2014.  ISSN 0355-1768  doi:10.21435/skst.1407  ISBN 978-952-222-544-3
Antila, Jaakko Olavi: Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokous – Kyrkomötet i den evangelisk-lutherska kyrkan i Finland – The General Synod of the Evangelical Lutheran Church of Finland 1974–2011.  Helsinki:  Kirkkohallitus, 2014.  ISBN 978-951-789-475-3  Teoksen verkkoversio (PDF).[vanhentunut linkki]
Juva, Mikko: Kirkon parlamentti: Suomen kirkolliskokousten historia 1876–1976.  Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-04142-8
Suomen tilastoseura

| Suomen Tilastoseura |
| --- | --- |
Perustettu:  1920
Tyyppi:  tieteellinen yhdistys
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen Tilastoseura r.y. - Statistiska Samfundet i Finland r.f. on vuonna 1920 perustettu tilastotieteen tutkimusta, opetusta ja soveltamista edistävä tieteellinen yhdistys. Yhdistys toimii yhdyssiteenä tilastotieteilijöiden sekä tilastoja tekevien henkilöiden kanssa ja edistää tilastotieteen osaamista levittämällä tietoa sekä järjestämällä vuosittain 1-4 iltapäiväseminaaria ajankohtaisista tilastotieteellisistä aiheista. Suomen Tilastoseura on suomalaisten Tieteellisten seurain valtuuskunnan ja Suomen tiedekustantajien liiton, eurooppalaisen FENStatS:in ja kansainvälisen International Statistical Instituten jäsen.
Tilastoseura järjestää joka toinen vuosi valtakunnalliset Tilastopäivät, joilla seura palkitsee Leo Törnqvist -palkinnolla parhaan kahden edellisen vuoden aikana yliopistossa tai korkeakoulussa hyväksytyn tilastotieteen pro gradu -tutkielman tai diplomityön. Joka toisten Tilastopäivien yhteydessä jaetaan toistaiseksi nimeämätön palkinto parhaalle väitöskirjalle. Pohjoismaiset tilastoseurat jakavat lisäksi joka kolmas vuosi järjestettävän  pohjoismaisen matemaattisen tilastotieteen konferenssin yhteydessä Gunnar Modeen -mitalin merkittävälle pohjoismaiselle tilastotieteilijälle, joka on siitä maasta, jossa konferenssi järjestetään.
Julkaisutoiminta

Yhdistys on julkaissut vuodesta 1975 lähtien vuosikirjaa, joka kertoo seuran toiminnasta, ja jossa julkaistaan myös muita tilastotieteellisiä tekstejä. Suomen Tilastoseura osallistuu yhdessä muiden pohjoismaisten tilastoseurojen kanssa Scandinavian Journal of Statistics (SJS) -lehden julkaisemiseen. Lisäksi Tilastoseura on julkaissut muun muassa kaksi historiikkia ja neljä tilastosanastoa.
Suomen tilastoseura: Pohjoismainen tilastosanasto.  Helsinki: Suomen tilastoseura (jakaja), 1954.
Fougstedt, Gunnar, Suomen tilastoseura: Monikielinen väestötieteen sanakirja : suomenkielinen laitos.  Helsinki: Suomen tilastoseura, 1962.
Suomen tilastoseura: Suomen tilastoseura 1920-1970 : Statistiska samfundet i Finland 1920-1970.  Helsinki: Suomen tilastoseura, 1970.
Jensen, Niels-Erik: Pohjoismainen tilastosanasto.  Jyväskylä: Gumerrus 1975, 1975.  ISBN 951-20-0795-9
Mellin, Ilkka (toim.): Suomen tilastoseura 70 vuotta : Statistiska samfundet i Finland 70 år.  Helsinki: Suomen tilastoseura, 1991.  ISBN 951-95421-7-5
Juha Alho, Elja Arjas, Esa Läärä ja Pekka Pere: Tilastotieteen sanasto.  Helsinki: Suomen tilastoseura, 2021.
Yhdysvaltain lippu

Yhdysvaltain lippu
Yhdysvaltain lippu (epävirallisesti ”Tähtilippu”) on Yhdysvaltain kansallislippu. Vuonna 1777 käyttöön otetun Tähtilipun kolmetoista punaista ja valkoista raitaa edustavat alkuperäisten siirtokuntien ja osavaltioiden lukumäärää. Sinisen kentän nykyiset 50 valkoista tähteä edustavat tämänhetkisiä osavaltioita.
Mitat ja värit

Lipun virallinen leveyden (viereisessä kuvassa B) suhde korkeuteen (A) on 1,9:1. Lipussa on 13 tasalevyistä (L) vaakaraitaa, joista seitsemän on punaista ja kuusi valkoista. Vasemmassa yläkulmassa on sininen kenttä, jonka korkeus (C) on seitsemän raitaa ja leveys (D) 2/5 koko lipun leveydestä. Kentässä on 50 valkoista tähteä. Ne ovat yleensä viisisakaraisia ja järjestetty yhdeksään riviin, joista viidessä on kuusi tähteä ja neljässä viisi tähteä. Tähden leveys (K) on 4/5 raitojen leveydestä.
Punaisen ja sinisen värisävyn viralliset nimet ovat "Old Glory Red" ja "Old Glory Blue". Punaisen PMS-värikoodi on PMS 193C ja sinisen PMS 282C.
Lipun versiot

| Käytössä | Lippu | Tähtiä | Raitoja | Uudet osavaltiot |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 3. joulukuuta 1775 – 14. kesäkuuta 1777 |  | – | 13 |  |
| 14. kesäkuuta 1777 – 1. toukokuuta 1795 |  | 13 | 13 | Delaware, Pennsylvania, New Jersey, Georgia, Connecticut, Massachusetts, Maryland, Etelä-Carolina, New Hampshire, Virginia, New York, Pohjois-Carolina, Rhode Island |
| 1. toukokuuta 1795 – 3. heinäkuuta 1818 |  | 15 | 15 | Kentucky, Vermont |
| 4. heinäkuuta 1818 – 3. heinäkuuta 1819 |  | 20 | 13 | Indiana, Louisiana, Mississippi, Ohio, Tennessee |
| 4. heinäkuuta 1819 – 3. heinäkuuta 1820 |  | 21 | 13 | Illinois |
| 4. heinäkuuta 1820 – 3. heinäkuuta 1822 |  | 23 | 13 | Alabama, Maine |
| 4. heinäkuuta 1822 – 3. heinäkuuta 1836 |  | 24 | 13 | Missouri |
| 4. heinäkuuta 1836 – 3. heinäkuuta 1837 |  | 25 | 13 | Arkansas |
| 4. heinäkuuta 1837 – 3. heinäkuuta 1845 |  | 26 | 13 | Michigan |
| 4. heinäkuuta 1845 – 3. heinäkuuta 1846 |  | 27 | 13 | Florida |
| 4. heinäkuuta 1846 – 3. heinäkuuta 1847 |  | 28 | 13 | Texas |
| 4. heinäkuuta 1847 – 3. heinäkuuta 1848 |  | 29 | 13 | Iowa |
| 4. heinäkuuta 1848 – 3. heinäkuuta 1851 |  | 30 | 13 | Wisconsin |
| 4. heinäkuuta 1851 – 3. heinäkuuta 1858 |  | 31 | 13 | Kalifornia |
| 4. heinäkuuta 1858 – 3. heinäkuuta 1859 |  | 32 | 13 | Minnesota |
| 4. heinäkuuta 1859 – 3. heinäkuuta 1861 |  | 33 | 13 | Oregon |
| 4. heinäkuuta 1861 – 3. heinäkuuta 1863 |  | 34 | 13 | Kansas |
| 4. heinäkuuta 1863 – 3. heinäkuuta 1865 |  | 35 | 13 | Länsi-Virginia |
| 4. heinäkuuta 1865 – 3. heinäkuuta 1867 |  | 36 | 13 | Nevada |
| 4. heinäkuuta 1867 – 3. heinäkuuta 1877 |  | 37 | 13 | Nebraska |
| 4. heinäkuuta 1877 – 3. heinäkuuta 1890 |  | 38 | 13 | Colorado |
| 4. heinäkuuta 1890 – 3. heinäkuuta 1891 |  | 43 | 13 | Idaho, Montana, Pohjois-Dakota, Etelä-Dakota, Washington |
| 4. heinäkuuta 1891 – 3. heinäkuuta 1896 |  | 44 | 13 | Wyoming |
| 4. heinäkuuta 1896 – 3. heinäkuuta 1908 |  | 45 | 13 | Utah |
| 4. heinäkuuta 1908 – 3. heinäkuuta 1912 |  | 46 | 13 | Oklahoma |
| 4. heinäkuuta 1912 – 3. heinäkuuta 1959 |  | 48 | 13 | Arizona, New Mexico |
| 4. heinäkuuta 1959 – 3. heinäkuuta 1960 |  | 49 | 13 | Alaska |
| 4. heinäkuuta 1960 – (nykyinen) |  | 50 | 13 | Havaiji |
Muiden kansallislippujen esikuvana

Itsenäisten valtioiden nykyisistä lipuista Yhdysvaltain lippuun pohjautuvat Chilen lippu, Kuuban lippu, Liberian lippu ja Malesian lippu. Lisäksi Panaman lippuun otettiin vaikutteita Yhdysvaltain lipusta.
Käyttötapoja

Amerikkalaiset käyttävät kansallislippuaan nykyisin hyvin ahkerasti ja vapaasti erilaisissa yhteyksissä.
Pienoislippuja Arlingtonin sotilashautausmaalla.
Lippu Wall Streetin pörssin pylväissä New Yorkissa jouluaikaan.
Lippu roskalavan kuviointina.
Lippu Apollo 15 -lennon mukana Kuussa.
Lippu muusikko Ted Nugentin kitarassa.
Lippuun pukeutunut näyttelijä Leeann Tweeden esiintymässä amerikkalaisille sotilaille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdysvaltain lippu Wikimedia Commonsissa
U.S. Flag Code Military.com
Lipun viralliset mittasuhteet.
Suola

Suolakiteitä
Suola tai ioniyhdiste on kemiassa nykyisin käytetyn määritelmän mukaan yhdiste, joka kiinteässä olomuodossa koostuu ionisidosten koossa pitämistä kiteistä.  Suolassa kationina on usein jokin metalli-ioni, anionina taas epämetalli-ioni tai jokin moniatominen kompleksi-ioni.
Tavallisia kationeja ovat muun muassa:
ammoniumioni (NH4+)
natriumioni (Na+)
kalsiumioni (Ca2+)
rauta(II)- ja rauta(III)-ionit (Fe2+ ja Fe3+)
Tavallisia anioneja ovat muun muassa:
nitraatti-ioni (NO3-)
sulfaatti-ioni (SO42-)
asetaatti-ioni (CH3COO-)
kloridi-ioni (Cl-)
Hapot, emäkset ja suolat

Suoloja syntyy esimerkiksi happojen ja emästen neutraloitumisreaktioissa:
Varsinkin aikaisemmin olikin tapana määritellä suola aineeksi, jota syntyy veden ohella hapon ja emäksen reagoidessa keskenään. Tämän mukaisesti puhutaan myös eri happojen suoloista; esimerkiksi sulfaatit ovat rikkihapon ja nitraatit typpihapon suoloja. Natriumkloridi, jota puhekielessä sanotaan lyhyesti suolaksi, on suolahapon suola.
Brønstedin happo-emästeoriassa suolan käsitteen, edellä sanotulla tavalla määriteltynä, voidaan katsoa menettäneen merkityksensä, mutta nimitys on vakiintunut tarkoittamaan ioniyhdisteitä. Vaikka nykyinen määritelmä on aikaisemmasta poikkeava, valtaosa happojen ja emästen reagoidessa syntyvistä, vanhastaan suoloiksi nimitetyistä aineista on suoloja myös nykyisen määritelmän mukaan, siis ioniyhdisteitä.  Toisaalta nykyisen määritelmän mukaan myös esimerkiksi natriumhydroksidi on suola, joskin siinä oleva OH- -ioni on emäs. Sitä vastoin elohopea(II)kloridia (HgCl2) ei enää pidetä suolana, koska se kiinteässä tilassakin koostuu molekyyleistä. Vanha ja uusi määritelmä eivät siis ole keskenään täysin yhteneviä.
Rakenne ja ominaisuudet

Suolalla on säännöllinen ionisidosten muodostama kiderakenne, ionihila. Ionihila on kova, mutta ilmenevien hylkimisvoimien vuoksi myös hauras rakenne. Kide pirstoutuu helposti iskun vaikutuksesta, kun positiiviset ionit osuvat kohdakkain positiivisten ja negatiiviset negatiivisten ionien kanssa. Suolan kiteisyys on seurausta ionihilasta.
Suolan korkea sulamispiste johtuu ionien välisistä voimakkaista sähköisistä vetovoimista. Vastakkaismerkkiset ionit vetävät toisiaan puoleensa ja pitävät siten yhdisteen hilarakenteen koossa. Suolan sulaessa ionit irtautuvat kidehilasta ja pääsevät liikkeelle. Sulaneina suolat johtavat vapaasti liikkuvien ionien vuoksi sähköä, mutta kiinteässä olomuodossa ne eivät johda, koska silloin ionit pysyvät paikoillaan kidehilassa.
Rakenne ja ominaisuudet > Suolan liukeneminen veteen

Monet suolat liukenevat runsaasti veteen. Niiden joutuessa kosketuksiin veden kanssa pienet vesimolekyylit tunkeutuvat ionihilaan. Poolisuutensa vuoksi vesimolekyylit muodostavat ioni-dipolisidoksia suolan ionien kanssa ja saartavat ne. Suolat muuttuvat vesimolekyylien ympäröimiksi akvaioneiksi eli hydraateiksi, jolloin ionihilan ionisidokset eivät ole enää kyllin vahvoja pitääkseen hilaa koossa. Ionihila siis hajoaa akvaioneiksi. Akvaionit pääsevät vedessä liikkeelle hieman samaan tapaan kuin ionit suolasulatteessa. Suolan vesiliuokset johtavat siten sähköä.
Joissain suoloissa vesimolekyylit ovat osana kidehilaa. Tällaista vettä sanotaan kidevedeksi. Vettä sitovaa eli hygroskooppista suolaa kuumennettaessa vesi irtoaa kidehilasta ja kiteet rapautuvat. Rapautuneet kiteet pyrkivät ottamaan menettämänsä veden takaisin ja sitovat vettä ympäristöstään. Tällaista kuivattavaa suolaa pakataan joskus pieninä pusseina mukaan tuotteisiin, joiden on tarkoitus saapua kuivina kuluttajalle, esimerkiksi elektroniikkatuotteisiin ja kenkiin.
Suolojen liukoisuudessa veteen on eroavaisuuksia. Alkalimetalli- ja ammoniumsuolat sekä kaikki nitraatit liukenevat hyvin veteen. Toisaalta jotkin suolat, kuten hopeakloridi (AgCl) ja bariumsulfaatti (BaSO4), sekä useimmat karbonaatit ja silikaatit ovat hyvin niukkaliukoisia tai käytännössä liukenemattomia.
Suolaa liukenee veteen, kunnes vesi muuttuu kylläiseksi. Kylläiseen veteen suola jää omaksi faasikseen.