Puhtaan järjen kritiikki
Transsendentaalinen alkeisoppi > Transsendentaalinen estetiikka > Aika ja avaruus

Kant antaa kaksi selitystä ajalle ja avaruudelle: metafyysisen ja transsendentaalisen. Metafyysiset selitykset pyrkivät selittämään, kuinka intuitiot voidaan tuntea kokemuksesta riippumatta. Transsendentaaliset selitykset pyrkivät näyttämään, kuinka metafyysisiä johtopäätöksiä voidaan käyttää ymmärryksemme rikastamiseksi.
Ensimmäiset metafyysiset selitykset määrittelevät, mitä sekä aika että avaruus ovat. Todistelu etenee seuraavan viiden pääkohdan mukaisesti:
Aika ja avaruus eivät ole itsessään yleisiä käsitteitä. Sen sijaan ne ovat intuitioita. Avaruus ei ole itsessään käsite, koska mieli voi kuvitella asioita sen ulkopuolelle, ja tämä mielen kyky edellyttää ennalta olevaa ymmärrystä avaruudesta. Siksi avaruuden sisäistä esitystä ei ole voitu johtaa ulkoisista aistimuksista tulevasta kokemuksesta ja niiden välisiä suhteita muodostamalla. Sen sijaan tällaiset kokemukset ovat itsessään mahdottomia, ellei ihmisellä jo ole kykyä ymmärtää avaruus. Samalla tavalla yhtäaikaisen olemassaolon ja tapahtumajärjestyksen aistimukset ovat mahdottomia, ellei niitä edellä ymmärrys ajasta.
Avaruus on välttämätön representaatio, joka on kaiken ulkoisen kokemuksen perusta. Emme voi koskaan kuvitella mitään ilman avaruutta. Samoin aika on välttämätön representaatio, mutta vielä vahvemmassa merkityksessä, koska se on kaikkien intuitioiden pohjana.
Avaruudelle tämä apriorinen välttämättömyys on kaikkien geometristen periaatteiden filosofisen varmuuden ja niiden a priori -konstruoinnin mahdollisuuden pohjana. Mitä aikaan tulee, voimme löytää aikaa ja sen aksioomia koskevien filosofisten periaatteiden mahdollisuuden samalla apriorisella välttämättömyydellä.
Sen enempää aika kuin avaruuskaan eivät ole yleisiä käsitteitä. Seurauksena emme voi kuvitella muuta kuin ainutkertaisen avaruuden, ja kun puhumme useista paikoista, emme tarkoita, että osat ovat samassa ainutkertaisessa avaruudessa. Sama järkeily pakottaa samaan johtopäätökseen ajan suhteen: eri ajat ovat vain osia samasta ajasta. Se, että aika ja avaruus eivät ole käsitteitä, voidaan osoittaa sillä, että aika ja avaruus ovat välttämättömiä ja yleispäteviä ehtoja kokemukselle ja siksi niiden täytyy olla intuitioita.
Lopuksi, aika ja avaruus ovat kummatkin äärettömiä. Avaruuden representaatio on ääretön siinä mielessä, että "kaikki avaruuden osat ovat olemassa yhtä aikaa ad infinitum". Aika on samoin rajoittamaton siinä mielessä, että "jokainen määrätty ajan suuruus on mahdollinen vain sen perustana olevan yhden ajan asettamien rajoitteiden kautta".
Transsendentaalisessa selityksessä Kant palaa siihen mitä osoitti metafyysisessä selityksessään näyttääkseen, että (luonnon)tieteet olisivat mahdottomia, jos aika ja avaruus eivät olisi puhdasta apriorista tietoa. Hän pyytää lukijaa ottamaan väitteen "kaksi suoraa viivaa eivät voi koskaan sisältää yhtään avaruutta (tilaa) eivätkä niin muodoin muodostaa kuviota" tarkasteluun, ja yrittämään johtaa tämä väite suoran viivan ja luvun kaksi käsitteistä. Hänen johtopäätöksensä on, että se on yksinkertaisesti mahdotonta. Siten, koska emme voi saavuttaa tätä tietoa analyyttisellä päättelyllä, sen täytyy tapahtua synteettisellä päättelyllä.
Tässä tapauksessa tieto ei kuitenkaan tullut kokemuksen kautta, muutoin menettäisimme geometrian välttämättömän ja yleispätevän luonteen. Koska vain avaruus, joka on puhdas apriorinen aistimusmuoto, tekee tämän synteettisen arvostelman, senkin tulee olla apriorinen. Jos geometria ei palvele tätä puhdasta apriorista intuitiota, se on empiiristä ja olisi näin kokeellinen tiede. Mutta geometria ei etene mittauksilla — se etenee todistuksilla.
Kant päättää todistuksensa avaruuden apriorisuudesta geometriseen esimerkkiin. Hän päättelee, että jos jotakin on olemassa, sen tulee olla ymmärrettävää. Jos hyökkäsimme tätä todistelua vastaan, epäilisimme geometrian yleispätevyyttä — mitä kukaan vilpitön ihminen ei voi Kantin mukaan tehdä.
Transsendentaalisen estetiikan toinen osa väittää, että aika on puhdasta apriorista intuitiota, joka tekee matematiikasta mahdollista. Kuten oli avaruuden suhteen, aikakaan ei ole käsite, koska muuton se noudattaisi formaalia loogista analyysiä (ja siten ristiriidattomuuden lakia). Aika kuitenkin mahdollistaa ristiriidattomuuden periaatteesta poikkeamisen: on mahdollista sanoa, että A ja ei-A ovat samassa paikassa, jos niiden ajatellaan olevan siellä eri aikaan ja tilojen välillä tapahtuisi riittävä muutos. Aikaa ja avaruutta ei siten voi pitää olevina itsessään. Ne ovat aisti-intuition apriorisia muotoja. Kokeilla ei voida koskaan löytää mitään, mitä ei voida sijoittaa aikaan ja avaruuteen.
Kantin tulkitaan nykyään yleensä sanoneen, että subjekti myötävaikuttaa ajan ja paikan kokemuksen ennakkoehtoihin. Kantin väite oli, että jotta subjekti voisi saada mitään kokemuksia, sillä täytyy olla kokemusta näistä ajan ja avaruuden muodoista. Jotkut tutkijat ovat nähneet tämän psykologisena nativismina, joka arvostelee joitakin perinteisen kokemusajattelun piirteitä.
Kantin väite rajoittuu ilmentymiin (tai ilmiöihin, fenomenon) ja siitä seuraa, että emme voi tuntea asioita tai olioita itsessään (noumenon). Tässä piilee kantilaisen filosofian paradoksi: jopa aprioriset muodot, jotka mahdollistavat minkä tahansa tietämisen järjen mukaan, estävät meitä tietämästä asioita ehdottomasti itsessään.
Lopussa Kant riisuu oppinsa kaikista subjektiivisen idealismin rippeistä, jotka kieltäisivät ulkopuolisten olioiden olemassaolon. Kant ei tee muuta kuin erottaa ilmiöt olioista. Tämä ei tarkoita sitä, että itsen ja oman tietoisuuden ulkopuolella ei olisi mitään, niin kuin subjektiivinen idealisti sanoisi, vaan että tieto rajoittuu ilmiöihin eikä voi tutkia asioita itsessään. Lisäksi Kant kumoaa idealismin selvästi luvussa "Ideaalisuudesta (ulkopuolisiin suhteisiin nähden)". Hän määrittelee oman näkökantansa "transsendentaaliksi idealismiksi" erotukseksi subjektiivisesta idealismista.