stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen sisällissodan nimet
Neutraalit nimet > Sisällissota

Nimeä sisällissota voidaan pitää neutraalina. Se ei painota kummankaan suomalaisen osapuolen osuutta konfliktissa eikä "syyllistä" kumpaakaan sodan suhteen. Termiä on kuitenkin arvosteltu siitä, että se jättää huomiotta sodan kansainvälisen luonteen ja keskeisesti sodan syttymiseen, kulkuun ja tapahtumiin puuttuneet ja vaikuttaneet ulkopuoliset sodan osapuolet, Saksan ja bolsevikkivallankumouksellisen Venäjän. Sana sisällissota on käännöslaina ruotsin sanasta inbördeskrig, ja suomessakin sitä on vanhastaan käytetty esimerkiksi Yhdysvaltain (1861–1865) ja Espanjan (1936–1939) sisällissodista.
Suomen sisällissodasta puhuttaessa termin käyttö on yleistynyt 1970-luvulta lähtien ja se on tällä hetkellä eniten käytetty vuoden 1918 sodan nimi. Sen mukaan sota oli maan sisäinen ja pääasiassa seurausta suomalaisten keskinäisestä valtataistelusta. Kumpikaan osapuoli ei pyrkinyt erottamaan alueita Suomesta tai liittämään alueita Suomeen vaan kamppailu käytiin kansallisen ja valtiollisen kokonaisuuden sisällä taisteluna maan sisäisestä vallasta. Merkittävä osa suomalaisesta siviiliväestöstä, erityisesti Etelä-Suomessa, oli jakautunut punaisiin ja valkoisiin. Vuoden 1918 sotaan osallistui vajaat 200 000 suomalaista sotilasta ja yhteensä noin 20 000 ulkomaista sotilasta. Varsinkin pienten valtioiden sisällissotiin osallistuu usein muiden valtakuntien joukkoja. Samoin sodan 37 000 uhrista 34 000 oli Suomen kansalaisia. Sisällissota-nimitystä puoltaa sekin, että silloin sotaa voidaan verrata muun muassa Espanjan, Venäjän ja Yhdysvaltain vastaaviin tapahtumiin.
Professori Henrik Meinander katsoo, että termi sisällissota toistaa käytännössä vanhaa kaavaa Suomesta ensimmäisen maailmansodan erillisenä sotanäyttämönä, samaan tapaan kuin Suomen historiassa puhutaan 1808-1809 sodasta "Suomen sotana".
Sisällissota-nimi korostaa myös kansallisen yhtenäisyyden arvoa ja toisaalta sisäisen jakautumisen haitallista vaikutusta erityisesti pienten valtioiden selviytymisessä kansainvälisissä konflikteissa. Suomi itsenäistyi joulukuussa 1917 suurvalta- ja sisäpoliittisesti sopivassa tilanteessa ja ennen vuoden 1918 sotaa maan riippumattomuuden tunnustivat useat merkittävät valtiot. Sisällissodan molemmat osapuolet kutsuivat tuekseen ulkomaisia joukkoja. Siten ne heikensivät Suomen itsenäisyyttä ja vaaransivat maan vapauden. Sisäisesti jakautunut Suomi tarjosi sen alueesta kiinnostuneille valtioille, Ruotsille, Saksalle ja Venäjälle, helpon tien valtapoliittisten etujen ajamiseen maassa.
Neutraalit nimet > Kansalaissota

Vuonna 1918 sotaa nimitettiin yleisesti kansalaissodaksi venäjän kielen mukaan (ven. гражданская война, graždanskaja vojna). Vastaavaa termiä käytetään myös englannissa (engl. civil war), saksassa (saks. Bürgerkrieg) ja romaanisissa kielissä. Sodan jälkeen kansalaissota yleistyi sosiaalidemokraattien piirissä vastanimitykseksi vapaussodalle, sillä se korosti sodan yhteiskunnallisia ja sisäpoliittisia syitä.  Melko neutraali kansalaissota-nimitys vakiintui uudelleen vapaussotatulkinnan rinnalle 1960-luvulla ja sitä käytettiin pitkään Suomen kansallisarkistossa ja Suomen kansallismuseossa. Kansalaissota on vakiintunut suomessa muiden maiden sodista puhuttaessa lähinnä muutamiin poikkeustapauksiin kuten Julius Caesarin kansalaissota, ja vastaavien tapahtumien vieraskieliset nimet suomennetaan nykyään lähes poikkeuksetta neutraalilla sisällissota-käsitteellä.
Neutraalit nimet > Vallankumous

Vallankumous on neutraali yleistermi valtapolitiikkaa koskevassa käsitteistössä. Se kuvaa vuoden 1918 sotaa näkökulmasta, jonka mukaan sodassa oli kyse poliittisesta ja taloudellisesta valtataistelusta suomalaiseen yhteiskuntaan muodostuneen kahden valtakeskuksen välillä, Venäjän keisarikunnan hajoamisen vuoksi.
Neutraalit nimet > Kaunokirjalliset ilmaisut

Veljessota korostaa sodan traagisuutta ja oli kirjaimellinenkin, vaikka yleisesti sillä halutaan viitata suomalaisiin veljinä. Tämä nimitys on harhaanjohtava siinä suhteessa, että sotaan eivät osallistuneet pelkästään suomalaiset vaan myös saksalaisia ja venäläisiä joukkoja. Lisäksi veljessota korostaa vain toisen sukupuolen merkitystä konfliktissa. Vuoden 1918 sodalle oli ominaista, että siinä taisteli myös naisia (punaisella puolella noin 2000, valkoisella puolella yksittäisiä naishenkilöitä). Siksi sotaa voidaan kutsua myös nimellä sisarussota.
Tulkinnanvaraiset nimet > Luokkasota

Luokkasota-nimityksellä on haluttu kertoa lähinnä poliittisesta ja aatteellisesta näkökulmasta, että sodan osapuolet edustivat eri yhteiskuntaluokkia. Yksinkertaistettuna voidaan sanoa, että valkoiset taistelivat porvarien ja maanomistajien johdolla ja punaisen armeijan selkärangan muodostivat teollisuus- ja maatyöläiset. Toisaalta valkoisessa armeijassa oli myös työläisiä ja punaisia vastaan taistelleen Saksan armeijan joukoissa oli työväestöön kuuluneita rivimiehiä. Lisäksi  osa SDP:n johdosta oli alun perin porvaristaustaisia ja punaisella puolella taisteli joitakin säätyläistaustaisia Venäjän armeijan upseereita. Politisoitua, marxilaislähtöistä ja punaiseen totuuteen perustuvaa luokkasota-nimeä on käyttänyt ennen kaikkea äärivasemmisto ja sitä pidetään nykyisin Suomen historian myyttinä.  Toisaalta luokkasota-nimitystä on käytetty myös epäpoliittisessa ja neutraalissa mielessä kuvaamaan suomalaisten välisiä sosiaalisia ristiriitoja ja jakautumista sääty-yhteiskunnan pohjalta.
Tulkinnanvaraiset nimet > Punakapina

Nimi yhdistää aatteen värin punaisen ja kapinan. Kun kapina onnistuu, siitä tulee vallankumous, mutta jos vallankumous kukistetaan, se jää vain kapinaksi. Nimityksiä kapina ja punakapina on käyttänyt myös työväestö, mutta ne voidaan tulkita sotaa vähätteleviksi tai punaisia halventaviksikin ilmauksiksi.
Tulkinnanvaraiset nimet > Torpparikapina

Nimellä korostetaan yhtä sodan syytä. Torpparit olivat tyytymättömiä oikeuksiinsa ja velvollisuuksiinsa sekä halusivat itsenäisiksi maatilallisiksi. He olivat taloudellisesti ja poliittisesti vahvin osa niin sanottua maatonta tai epäitsenäistä väestöä, ja heidän keskeiset pyrkimyksensä olivat osin ristiriitaiset suhteessa sekä työväestöön että maatilallisiin. Torppareiden osuus punaisten ja valkoisten sotajoukoissa oli lähes yhtä suuri (esim. Pohjanmaalla torppareiden sosiaalinen asema oli parempi kuin Etelä-Suomessa). Historiantutkimuksen nykyisen käsityksen mukaan torpparikysymyksen merkitys sodan syttymisessä oli melko vähäinen.
Aikalaisnimet

Vuonna 1918 sodan aikalaisnimiä olivat lähinnä kapina, punakapina ja kansalaissota, sekä myös vallankumous. Suomen kansanvaltuuskunta kutsui usein omaa toimintaansa vallankumoukseksi. Valkoisessa Suomessa alettiin sodan loppupuolella korostaa vapaussota-nimeä.
Professori Pertti Haapala (TaY, Historian laitos) on laatinut sodan eri nimistä seuraavan yhdistelmän: "Suomen vuoden 1918 sota oli sisällissotaa, jossa työväestö kävi luokkasotaa porvaristoa vastaan saavuttaakseen kansalaisuuden, jonka se sai – kiitos Suomen kansallisen vapautumisen, jonka puolesta porvaristo taisteli voidakseen kukistaa työväen kapinan ja vallankumouksen".
Tukholman pormestari ja vasemmistososialistina tunnettu Carl Lidhagen käydessään vuoden 1917 lopulla ja seuraavan vuoden alkupuoliskolla Suomessa puhui ikimuistoisista ajoista lähtien vallinneesta 'ylä- ja alaluokan välisestä luokkataistelusta'. Hän näki kansalaissodan luokkien, rotujen ja kieliryhmien välisenä sotana. Sosialistit julistivat taistelevansa vuoden 1917 jälkipuoliskolla ja seuraavan vuoden alussa virkavaltaisuutta vastaan. Tahtoen tai tahtomattaan he tulivat samalla vastustaneeksi Ruotsin vallan ajalta periytyvää leimallisesti ruotsia käyttävää virkakoneistoa. Lindhagen samaisti 'herrat', joita vastaan punaiset julistivat taistelevansa, ruotsinkieliseksi yläluokaksi. Ruotsinkieliset itse, kuten hän totesi, näkivat olevan ensisijaisesti kysymys rotu- ja kielitaistelusta. Lindhagen tuki väitettään myös sillä, että valkoisen armeijan johto oli ruotsinkielinen.
Vuonna 1919 suomenruotsalaisten kansankäräjien puheenjohtaja, maisteri Eric von Rettig totesi: "Katkeraa suomalais-ruotsalaista taistelua on käyty Suomessa. Tämä taistelu ei ole aiheutunut  vain kielellisistä eroista. Se on ollut kahden kansakunnan, kahden rodun välistä taistelua."  Hänen mielestään sota oli siis myös rotusota ja kielisota. (Lille, Den svenska nationalitetens i Finland samlingrörelse, s. 998-999, viite Pekka Kalevi Hämäläisen kirjassa Kielitaistelu Suomessa 1917–1939, s. 70. WSOY 1968)
Mielipiteitä sodan nimistä vuonna 2008

Tampereella ilmestyvä Aamulehti teetti Taloustutkimuksella mielipidetiedustelun vuoden 1918 sodan nimistä (puhelinhaastattelu 17.–19. maaliskuuta 2008). Tutkimuksessa haastateltiin 1 005:tä 15–79-vuotiasta manner-Suomen asukasta. Vastaukset kysymykseen "Mikä nimitys kuvaa mielestänne parhaiten vuoden 1918 tapahtumia?" jakaantuivat seuraavasti: sisällissota 29 %, kansalaissota 25 %, luokkasota 13 %, vapaussota 11 %, punakapina 5 %, vallankumous 1 %, muu nimi 2 %; vastausta ei antanut tai ei osannut sanoa 14 %.
Suomen ilmavoimien historia

Suomen ilmavoimien historia käsittelee Suomen ilmavoimien organisaatiota, kalustohankintoja sekä koulutus- ja taistelutoimintaa puolustushaaran perustamisesta  vuodesta 1918 alkaen.
Sisällissota > Valkoisten lentotoiminta

Suomen hallituksen eli Suomen tasavallan joukkojen, valkoisten lentotoiminta sai alkunsa ruotsalaisista ja venäläisiltä jääneistä koneista. Tammikuussa 1918 muodostetuilla tasavallan joukoilla ei ollut yhtään konetta eikä lentäjää ja tällöin sotilasjohto pyysi Ruotsista apua. Se ei kuitenkaan antanut apua valtiona ja myös aktiivipalvelussa olevia ruotsalaisia lentoupseereja kiellettiin lähtemästä Suomeen. Ensimmäinen kone, N.A.B. Albatros ostettiin ruotsalaisten lahjoitusvaroilla 20. helmikuuta 1918. Kuusi muuta ruotsalaiskonetta saatiin sodan aikana, ensimmäisenä Eric von Rosenin lahjoittama Morane-Saulnier Parasol 6. maaliskuuta, josta muodostui Suomen ilmavoimien vuosipäivä. Tarkoituksena oli käyttää lentokoneita valkoisten tukena, mutta ne eivät olleet sopivia sisällissodan olosuhteisiin.
Suomalaisia ohjaajia ei ollut, vaan koneiden lentäjät ja mekaanikot tulivat Ruotsista. Jääkäreistä luutnantti Bertel Mårtenson oli saanut Saksassa lentäjäkoulutuksen, mutta hän jäi sisällissodan ajaksi Saksaan muun muassa ostamaan lentokoneita Suomelle.
Suomen ilmavoimissa oli sisällissodan aikana:
29 ruotsalaista: 16 ohjaajaa (sotilaslentäjiksi koulutettu 4, joista tähystäjänä toimikin 1), 2 tähystäjää ja 11 mekaanikkoa
28 suomalaista: 4 ohjaajaa (sotilaslentäjiksi koulutettu Väinö Mikkola ja Bertel Mårtensson), 6 tähystäjää (tähystäjäksi koulutettu Arvi Pajunen), 2 insinööriä ja 16 mekaanikkoa
7 venäläistä: 6 ohjaajaa, 1 tähystäjä
2 tanskalaista: 1 ohjaaja, 1 tähystäjä
Ilmavoimien toiminta oli hajanaista tiedustelua, kunnes Saksan asevoimat toivat omat lentokoneensa, mutta niidenkin käyttö oli sodan kulun kannalta merkityksetöntä.
Itsenäisen Suomen ensimmäinen lentoasema sijaitsi Kolhossa sahan rannassa. Sinne rakennettiin vaja kolmea lentokonetta varten. Ensimmäinen lentokone tuotiin Kolhoon rautateitse 7. maaliskuuta 1918. Kymmenen päivää myöhemmin nousi lentokone Kolhossa ensimmäisen kerran Kaijanselän jäältä ilmaan. Suomen ilmavoimat saivat 1918 käyttöönsä yhdeksän venäläisten jättämää Stetinin M-9 -lentokonetta.
Ensimmäinen sotalento suoritettiin Lylyn suuntaan, jossa lentotähystyksen avulla saatiin tietoja punaisten liikkeistä. Taisteluiden siirtyessä kohti Tamperetta siirtyi lentoasema ensin Orivedelle ja sitten Tampereen Kaukajärvelle. Ilma-aseen merkitys sisällissodassa oli olematon. Toki saksalaisilla oli käytössään ”runsaasti” lentokoneita, joita käytettiin myös taistelulentoihin Suomessa.
Suomen ilmavoimia johti 10. maaliskuuta 1918 alkaen ruotsalainen luutnantti John-Allan Hygerth, joka erotettiin 18. huhtikuuta 1918 syynä sopimattomuus hoitamaan virkaansa ja lukuisat lento-onnettomuudet. Seuraava komentaja oli saksalainen kapteeni Carl Seber. Hän toimi komentajana 28. huhtikuuta 1918 – 13. joulukuuta 1918.
Sodan lopussa ilmavoimilla oli 40 konetta, joista 20 sotasaaliskoneita (luku on suurempi kuin punaisten konemäärä, koska koneita löydettiin muun muassa Ahvenanmaalta), viisi venäläisten valkoisiin liittyneiden lentäjien Neuvosto-Venäjältä lentämiä, neljä ruotsalaisten lahjoittamia ja kahdeksan Saksasta ostettua.
Sisällissota > Punaisten lentotoiminta

Hallituksenvastaiseen kapinaan nousseiden suomalaisten punaisten käyttöön oli jäänyt venäläisten entisiltä sotilaslentoasemilta kaksitoista lentokonetta, joista pääosa oli Stetinin M-9 -lentoveneitä.lähde? Punaiset perustivat kolme lento-osastoa, joista Pohjoisen rintaman alaisen Tampereelle, Keskisen rintaman alaisen Kouvolan ja Itäisen rintaman alaisen Viipuriin. Näiden lisäksi perustettiin maaliskuussa 1918 lentokoulu Helsinkiin Hermannin lentoasemalle.
Lentotoiminta alkoi 24. helmikuuta 1918, kun Viipurista lähetettiin viisi Nieuport-lentokonetta Riihimäelle, jonne ne saapuivat seuraavana päivänä . Riihimäelle saapuneista koneista lähetettiin edelleen kaksi konetta Tampereelle ja kolme Kouvolaan. Tampereelle lähetetyt koneet olivat Nieuport-merkkisiä (toinen Nieuport 10 -tiedustelukone ja toinen Nieuport 17 -hävittäjäkone). Tampereelle saapui myös neljä venäläistä lentoupseeria ja kuusi mekaanikkoa. Tampereelta lähti lentokone sotalennolle ensimmäisen kerran 1. maaliskuuta 1918 Naistenlahdelta.
Näiden koneiden lisäksi punaisten itäisen rintaman lento-osastolla oli aluksi käytössään vielä kaksi lentokonetta. Niistä toinen tuhoutui valkoisten tykkitulessa huhtikuussa. Lopuista koneista osa joutui valkoisten haltuun joko jo sodan aikana tai myöhemmin sodan päätyttyä. Osa koneista tuhoutui. Lentotoiminta käsitti tiedustelua, pommitusta, lentolehtisten levitystä ja tykistötulen tähystystä, mutta toiminta oli kaikilla rintamilla tehotonta satunnaista tiedustelutoimintaa lukuun ottamatta. Tämä johtui heikosta johtamisesta, koneiden heikkokuntoisuudesta, huonosta koneiden huollosta ja venäläisten lentäjien välinpitämättömyydestä.
Maailmansotien välinen aika > Itsenäisyyden ensimmäiset vuodet

Suomen ilmavoimien ensimmäiset lentotukikohdat olivat Venäjän laivaston jälkeensä jättämiä vesikonetukikohtia. Myös saksalaiset olivat sisällissodan aikana toimineet vesikoneilla muun muassa Helsingistä, Loviisasta, Koivistolta ja Suursaaresta käsin. Kalusto oli näin ollen vesikonevaltaista ja määrärahojen niukkuudesta johtuen vesikonepainotteisuus tuli näkymään myös 1920-luvun kehityksessä ja kalustohankinnoissa.
Kuten kaikkialla maailmassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen ilmavoimat olivat ylenkatsottu aselaji. Asemäärärahoja ei juuri ilmavoimiin panostettu, koska päättäjät olivat maa- ja merivoimista. Kutakin konetyyppiä oli Suomen ilmavoimissa tuolloin keskimäärin kaksi kappaletta ja eri konetyyppejä oli toistakymmentä.
Saksalaisen Carl Seberin johtaessa ilmavoimia (28. huhtikuuta 1918 – 13. joulukuuta 1918) Suomeen hankittiin saksalaisilta vallankumouksellisilta matruuseilta Tallinnasta neljä Friedrichschafen-vesitiedustelukonetta ja yksi Rumpler-vesihävittäjä. Saksan tappio maailmansodassa johti siihen, että saksalaiset neuvonantajat joutuivat lähtemään vuoden 1918 lopulla.
Seberin jälkeen ilmavoimien komentajaksi tuli everstiluutnantti T.F. Aminoff (13. joulukuuta 1918 – 10. tammikuuta 1919) ja hänen jälkeensä everstiluutnantti Sixtus Hjellmman, jonka aikana Ilmavoimat saivat ensimmäiset kalustomäärärahansa. Esikuntapäällikkö, jääkärikapteeni Bertel Mårtensson, ehti ostaa Saksasta kolme Fokker D.VII -hävittäjää ja kaksi Albratros-tiedustelukonetta ennen kuin hankintavaltuudet peruutettiin häneltä. Peruutukseen oli syynä Suomeen tulleet ranskalaiset neuvonantajat.
Ranskalaiset laativat huhtikuussa 1919 suunnitelman Suomen ilmavoimien varustamisesta ranskalaisin pyörillä varustetuin konein. Asiassa päädyttiin kompromissiin ja Suomeen ostettiin Ranskasta 20 Breguet XIV -maatiedustelukonetta ja 12 Georges-Levy -lentovenettä. Viimeksi mainituista yhdeksän tuhoutui lyhyen ajan sisällä ja yhdellä ei lennetty lainkaan. Vuonna 1920 hankittiin osin lahjoitusvaroin Italiasta kaksi Savoia S.9 -lentovenettä, jotka tuhoutuivat Alpeilla 7. syyskuuta 1920 siirtolennolla Suomeen.
Vuonna 1919 Suomen ilmavoimat tukivat Neuvosto-Karjalan retkikuntia pommituslennoin. Englannin laivaston lentokoneet suorittivat Suomen ilmavoimien Koiviston tukikohdasta käsin pommituslentoja samaan aikaan. Vastaiskuja tai hävittäjätorjuntaa ei ilmeisesti esiintynyt, mikä oli merkki Neuvosto-Venäjän ilma-aseen rappiotilasta.
Talvisota

Suomen ilmavoimat asetettiin torjuntavalmiuteen 7. lokakuuta 1939. Reserviläiset saapuivat ylimääräisiin kertausharjoituksiin 14. lokakuuta 1939. Talvisota alkoi 30. marraskuuta 1939 Neuvostoliiton lentokoneiden pommittaessa 21 paikkakuntaa Suomessa.
Neuvostoliiton ilma-aseen arvioidusta 5 000 lentokoneesta Suomen rintamalle tuli noin 700 hävittäjää ja noin 800 keskiraskasta pommikonetta. Ne toimivat rintamalla alistettuna maavoimien tarpeisiin. Suomen teollisuuskaupunkeihin ja rautateiden risteysasemiin kohdistuneet pommitukset eivät olleet tehokkaita.
Suomen ilmavoimien taisteluvahvuus sodan alussa oli 17 pommikonetta ja 31 hävittäjää. Tiedustelukoneita oli peräti 54, tosin niistä 20 oli pikemminkin yhteyskoneita. Ilmavoimien esikuntaan oli perustettu Ilmapuolustuksen esikunta, joka johti sekä ilmatorjuntaa että lentotoimintaa. Ilmavoimiin kuului neljä lentorykmenttiä.
Suomen sodanjohto tiesi, miten Saksa oli tuhonnut pääosan Puolan ilmavoimista lentokentille. Siksi suomalaiset koneet oli hajautettu monille kentille ja kentillä piilotettu metsiin. Koneilla oli useissa tukikohdissa sirpalesuojat. Myös valemaaleja rakennettiin. Venäläisten hyökkäykset lentokentillekään eivät olleet tehokkaita.
Talvisodan ilmasota ei päässyt huonojen lentosäiden vuoksi täysimittaisesti käyntiin ennen joulukuun puoliväliä. Fokkerien konekiväärien öljyvoitelu vaihdettiin sodan alettua grafiittiin, koska öljyvoideltuna konekivääri jumittui. Myös Fiatien risiiniöljyvoitelu vaihdettiin moottoriöljyyn kylmyyden takia. Ilmatorjuntatykistö toimi molemmin puolin tehokkaasti. Suomalaisilla tykistöpattereilla oli sodan alussa herkkyys ampua mitä tahansa ilmassa olevaa lentokonetta.
Tuhon sunnuntai on suurin Viipuriin suunnattu venäläisten lentopommitus. Muita kohteita olivat etenkin Tampere. Rintamapommitus oli suurelta osin venäläisten kevyen lentokaluston häirintäpommitusta, usein pimeän aikaan (”hermosaha”). Sen vaikutus maasotaan oli vähäinen.
Suomen ilmavoimien päätaistelutehtäväksi muodostui talvisodassa venäläisten pommikoneiden tehtävän vaikeuttaminen ja niiden suojahävittäjien alasampuminen omalla hävittäjäkalustolla. Suomi ei tehnyt merkittäviä pommikonehyökkäyksiä. Tiedustelulentäminen oli ilmavoimien toiseksi suurin ansio.
Sodan lopussa suomalaiset hävittäjälentokoneet tekivät etenkin jäällä etenevien venäläisten jalkaväkisotilaiden kimppuun rynnäköitä vihollisen pysäyttämiseksi
Talvisodan loputtua 15. maaliskuuta 1940 ilmavoimilla (ml. ruotsalaisten vapaaehtoisten kalusto) oli 297 lentokonetta, joista 225 oli käyttökunnossa. Ilmavoimien lentoyksiköt menettivät 32 upseeria kuolleina tai kadonneina ja 11 haavoittuneina, 31 aliupseeri kuolleina ja yhdeksän haavoittuneina. Ulkomaalaisia kuoli yhdeksän; he olivat tanskalaisia, ruotsalaisia, unkarilainen ja italialainen. Kaikkiaan lentotoiminnassa kuoli 72 ja haavoittui 22. Venäläisten kentille tekemissä ilmahyökkäyksissä kuoli kolme ja haavoittui neljä suomalaista. 62 konetta menetettiin ja 35 oli vaurioitunut. Vihollinen oli tuhonnut menetetyistä koneista 47 (hävittäjät ampuivat alas 35, ilmatorjunta 8).
Talvisota > Kalusto talvisodassa

Pommikoneita oli talvisodassa kahta tyyppiä
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
 Suomen ilmavoimien pommikoneet talvisodassa 1939–1940
| Merkki | kpl | Alkuvuosi | Loppuvuosi | Hankintamaa |
| Bristol Blenheim Mk. I ja IV | 97 | 1937 | 1958 | Englanti/Suomi |
| Fokker C.X | 39 | 1936 | 1958 | Hollanti/Suomi |
Hävittäjäkoneet koostuivat seuraavista tyypeistä
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
 Suomen ilmavoimien hävittäjät talvisodassa 1939–1940
| Merkki | kpl | Alkuvuosi | Loppuvuosi | Hankintamaa |
| Brewster B-239 | 44 | 1940 | 1948 | Yhdysvallat |
| Bristol Bulldog IIA ja IVA | 19 | 1935 | 1944 | Englanti |
| Fokker D.XXI | 97 | 1937 | 1948 | Hollanti/Suomi |
| Fiat G.50 ”Freccia” | 35 | 1940 | 1946 | Italia |
| Gloster Gladiator | 42 | 1940 | 1945 | Englanti/Ruotsi |
| Hawker Hart | 5 | 1940 |  | Ruotsi |
| Morane-Saulnier M.S. 406 | 30 | 1940 | 1948 | Ranska |
Koulu-, tiedustelu-, yhteyskoneet ja muut ei-taistelukoneet kuvaavat Suomen ilmavoimien pyrkimystä haalia koneita sieltä, mistä saa. Tarkoituksena oli korvata sodassa jatkuvasti vähenevää lentokoneiden lukumäärää, mutta päädyttiin merkittäviin huolto-ongelmiin muun muassa varaosien puutteen vuoksi ja lento-onnettomuuksiin ohjaajien lentäessä vierailla konetyypeillä.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
 Muut Suomen ilmavoimien lentokoneet talvisodassa 1938–1940
| Merkki | kpl | Alkuvuosi | Loppuvuosi | Hankintamaa |
| Aero A-32 GR | 16 | 1929 | 1944 | Tšekkoslovakia |
| Avro 652A Anson I | 3 | 1936 | 1947 | Englanti |
| Blackburn Ripon IIF | 26 | 1929 | 1944 | Englanti |
| Cessna C-37 | 1 | 1939 | 1944 | Suomi |
| De Havilland D.H.60 ja 60X Moth | 23 | 1929 | 1944 | Englanti |
| Douglas DC-2 | 3 | 1940 | 1946 | Ruotsi/Suomi |
| Fairchild 24J 60 De Luxe | 1 | 1939 | 1940 | Suomi |
| Fieseler Storch Fi 156 K-1 | 2 | 1939 | 1960 | Saksa |
| Jaktfalken II | 3 | 1940 | 1945 | Ruotsi |
| Junkers F 13 | 3 | 1939 | 1947 | Suomi/Ruotsi |
| Junkers A 50 Junior | 2 | 1936 | 1940 | Suomi |
| Junkers W 34 ja K 43F | 12 | 1930 | 1952 | Saksa |
| Koolhoven F.K.52 | 2 | 1940 | 1943 | Ruotsi |
| Letov S 218 A Smolik | 39 | 1930 | 1945 | Tšekkoslovakia |
| Raab-Katzenstein RK-26 Tigerschwalbe | 1 | 1940 |  | Ruotsi |
| VL E.30 Kotka I ja II | 6 | 1931 | 1944 | Suomi |
| VL Pyry | 41 | 1939 | 1962 | Suomi |
| VL Sääski I ja II | 33 | 1928 | 1943 | Suomi |
| VL Tuisku I ja II | 31 | 1935 | 1950 | Suomi |
| VL Viima I ja II | 24 | 1936 | 1962 | Suomi |
Talvisota > Talvisodan sotasaaliskoneet

Talvisodan sotasaaliskoneista vain osa korjattiin lentokelpoisiksi vuoden 1940 kevääseen mennessä. Hävittäjiä käytettiin omien lentäjien totuttamiseen viholliskoneisiin. Useimmat sotasaalishävittäjät eivät huonon suorituskykynsä takia käyneet kuin tiedustelukoneiksi. Pommikoneita käytettiin pommituksiin ja meritiedusteluun.
Välirauhan ja varsinkin jatkosodan aikana rakennettiin ja kunnostettiin talvisodassa saaduista sotasaaliskoneista yhdessä Saksasta ostettujen sotasaaliskoneiden kanssa lisää operatiiviseen käyttöön sopivaa kalustoa.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
Suomen ilmavoimien sotasaaliskoneet talvisodassa 1939–1940
| Merkki | Talvisodassa saatuja | Ilmavoimilla kaikkiaan | Alkuvuosi | Loppuvuosi |
| Iljušin DB-3M | 5 | 11 | 1940 | 1945 |
| Polikarpov I-15 | 5 | 5 | 1940 | 1945 |
| Polikarpov I-16 | 1 | 2 | 1940 | 1943 |
| Polikarpov I-153 | 11 | 21 | 1940 | 1945 |
| Tupolev SB-2 | 8 | 24 | 1940 | 1945 |