Iron Maiden
Tyyli

Musiikkinäytteet
-albumin kappale ”Caught Somewhere in Time” sisältää syntetisaattoreita, mutta myös yhtyeen tavaramerkeiksi muodostuneen laukkakompin sekä kahden kitaran harmonian.
”Sign of the Cross” albumilta  on Blaze Bayleyn laulama kappale ja esimerkki yhtyeen musiikin progressiivisesta tyylistä. Basisti Steve Harris on kutsunut  albumin  musiikilliseksi seuraajaksi.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Iron Maidenin musiikillinen tyyli edustaa brittiläisen heavy metalin uutta aaltoa. Yhtyettä pidetään yhtenä ensimmäisistä brittiläisistä metallimusiikkia soittaneista yhtyeistä, ja se on vaikuttanut metallimusiikin kehittymiseen merkittävästi 1980-luvun varhaisista vuosista alkaen. Iron Maidenin keskeisin lauluntekijä on basisti Steve Harris, jonka musiikillisina innoittajina ovat toimineet muun muassa Black Sabbath, Deep Purple, Led Zeppelin, Uriah Heep, Pink Floyd, Genesis, Yes, Jethro Tull, Thin Lizzy, UFO ja Wishbone Ash. Vuonna 2010 Harris kertoi haastattelussa, että erityisesti Iron Maidenin tavaramerkiksi muodostuneet kitaraharmoniat ovat peräisin lähes yksinomaan Wishbone Ashilta, sekä Thin Lizzyltä. Harrisin mukaan Iron Maiden sai progressiivisia vaikutteita Genesikseltä ja Jethro Tullilta, ja yhtyeen musiikin heavy-tyyliä inspiroivat esimerkiksi Black Sabbath, Deep Purple ja Led Zeppelin. Harrisin laukkakompiksi kutsuttu omaperäinen soittotyyli on kuultavissa esimerkiksi kappaleissa ”The Trooper” ja ”Run to the Hills”.
Yhtyeen esikoisalbumilla Iron Maiden (1980) ja sen seuraajalla Killers lauloi raspikurkkuinen ja punk-tyylinen Paul Di’Anno, jonka musiikillisina innoittajina toimivat muun muassa Leslie West, Mountain ja ZZ Top. Vuonna 1981 Di’Annon korvasi ”oopperatyylinen” ja ”nuotilleen oikein lauletuilla kuvioilla höystetty maaninen vibrato” Bruce Dickinson, jonka myötä Iron Maidenin musiikillinen tyyli kehittyi raskaammaksi. Kun Dickinson siirtyi sooloartistiksi vuonna 1993, hänen paikkansa Iron Maidenissa täytti lauluääneltään ja -tekniikaltaan varsin erilainen Blaze Bayley. Vuodesta 1999 Iron Maidenin laulajana on toiminut jälleen Dickinson.
Yhtyeen kolmella kitaristilla, Dave Murraylla, Adrian Smithillä ja Janick Gersillä, on kullakin oma, leimaava soittotyylinsä. Dave Murrayn kitaransoitossa korostuu legato-tekniikan käyttö, jonka Murray sanoo kehittyneen osaksi hänen kitaransoittoaan luonnollisesti. Murrayn keskeisin innoittaja legato-soiton harjoittamiseen oli yhdysvaltalainen kitaristi Jimi Hendrix. Adrian Smithin musiikilliset vaikutteet puolestaan pohjautuvat blues rockiin sekä Johnny Winterin ja Pat Traversin soittotyyleihin, mikä ilmenee hänen melodisessa kitaransoitossaan. Vuodesta 1990 lähtien yhtyeessä soittaneen Janick Gersin, jonka inspiraatio ja esikuva on ollut muun muassa Ritchie Blackmore, liikkuva ja vapaa soittotyyli perustuu pitkälti improvisaatioon. Gersin mukaan hänen improvisoiva tyylinsä on vastakohta Smithin tarkalle ja melodiselle kitaransoitolle.
Vuodesta 1983 yhtyeessä soittaneen rumpali Nicko McBrainin vaikuttajina ovat toimineet muun muassa The Animals, The Shadows, The Rolling Stones ja The Beatles.
Musiikillisesti Iron Maidenin tyyli on säilynyt valtaosin muuttumattomana läpi yhtyeen uran. Tästä huolimatta yhtye on tuonut musiikkiinsa ajoittain myös uusia elementtejä. Esimerkiksi albumilla Somewhere in Time (1986) basisti Steve Harris sekä kitaristit Dave Murray ja Adrian Smith käyttivät syntetisaattoreita, ja Seventh Son of a Seventh Son (1988) oli ensimmäinen kosketinsoitinosuuksia sisältänyt Iron Maiden -albumi. Albumien aikana yhtyeen musiikkia pidettiin Yhdysvalloissa syntetisaattoreilla ”höystettynä” ja ”popmaisena” verrattuna suosionsa huipulla olleeseen thrash metaliin. 1990-luvun alussa Iron Maiden pyrki albumeillaan No Prayer for the Dying (1990) ja Fear of the Dark (1992) palaamaan takaisin varhaisen tuotantonsa riisuttuun ja raaempaan musiikilliseen tyyliin. Esimerkiksi AllMusic on pitänyt yhtyeen varhaista tyyliä punk-vaikutteisena, mutta Steve Harris on lukuisia kertoja kieltänyt väitteen punk-vaikutteista. Tulkinta Iron Maidenin punk-juurista on pitkälti seurausta laulaja Paul Di’Annon punk-tyylisestä esiintymisestä ja laulutyylistä. Yhtyeen viimeisimmissä levytyksissä on ollut yhä enemmän läsnä progressiivisia vaikutteita, joita yhtye hyödynsi ensimmäisen kerran jo Seventh Son of a Seventh Sonilla.lähde?