stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dikloorimetaani
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dikloorimetaanin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 18.1.2015.
Dikloorimetaanin kansainvälinen kemikaalikortti
OVA-ohje
PubChem: Dichloromethane (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Dichloromethane (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Dichloromethane (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Dichloromethane (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - dichloromethane (englanniksi)
Agesilaos

Agesilaos ja Farnabazos.
Agesilaos II (m.kreik. Ἀγησίλαος, Agēsilaos, lat. Agesilaus) oli Spartan kuningas noin vuosina 400–360 eaa.
Agesilaoksen isä oli kuningas Arkhidamos II ja Agis II oli hänen velipuolensa. Agesilaos seurasi Agista noin vuonna 400 eaa. Agiksen poikaa Leotykhidasta ei hyväksytty kuninkaaksi koska epäiltiin että hänen isänsä oli todellisuudessa ateenalainen Alkibiades.
Agesilaos soti Persiaa vastaan 397–394 eaa. Spartan hegemoniaan tyytymättömät Kreikan valtiot aloittivat niin sanotun Korintin sodan, mutta Agesilaos voitti nämä Koroneian taistelussa Boiotiassa vuonna 394 eaa. Theba kuitenkin jatkoi vastarintaa.
Agesilaoksen sisar oli Kyniska, joka on ensimmäinen Olympian kisojen voittajaksi merkitty nainen. Voitot ajoittuvat Agesilaoksen valtakaudelle. Joidenkin tutkijoiden mukaan Kyniska saattoi osallistua kisoihin veljensä päämäärien ajamiseksi.
Ksenofon kirjoitti Agesilaokselle ylistyspuheen nimeltä Agesilaos. Agesilaoksen elämäkerta on osana Plutarkhoksen Kuuluisien miesten elämäkertoja sekä Cornelius Nepoksen teosta Kuuluisia miehiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Agesilaos Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Agis II | Spartan kuningas   | Seuraaja: Arkhidamos III |
Agrippina, Neron äiti

| Agrippina, Neron äiti> Agrippina |
| --- | --- |
 Maria Gasparini Agrippinana.
Ohjaaja:  Enrico Guazzoni
Käsikirjoittaja:  Enrico Guazzoni
Lavastaja:  Enrico Guazzoni
Pääosat:  Maria Gasparini, Amleto Novelli
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Cines
Ensi-ilta:  13. tammikuuta 1911 (Italia) 30. tammikuuta 1911 (Suomi)
Kesto:  380/300 metriä (16 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Agrippina
Agrippina, Neron äiti (ital. Agrippina) on vuonna 1911 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Enrico Guazzonin ohjaaman historiallisen elokuvan pääosaa esittää Maria Gasparini.
Juoni

Claudiuksen kuoltua Agrippina tekee pojastaan Nerosta keisarin. Kun Nero hylkää vaimonsa Octavian ja antautuu Poppean vaikutuksen alaiseksi, Agrippina ja Nero riitautuvat ja Nero myrkyttää kilpailijansa Britannicuksen. Agrippina pakenee palatsista ja joutuu Neron järjestämään veneonnettomuuteen. Kun sotilaat saapuvat tappamaan häntä, Agrippina kehottaa heitä rankaisemaan häntä Neron kaltaisen hirviön synnyttämisestä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Maria Gasparini  | … |  Agrippina   |
|  Amleto Novelli  | … |  Britannicus   |
|  signora Sturla  | … |  Locusta   |
|  Giovanni Dolfini  | … |  orja   |
|  Cesare Moltini  | … |  Anicetus   |
|  Carlo Muccioli  | … |     |
|  Walter Rinaldi  | … |     |
|  Adele Bianchi Azzariti  | … |     |
Tuotanto ja vastaanotto

Agrippina, Neron äiti on yksi Enrico Guazzonin Cinesille tekemistä historia-aiheisista lyhytelokuvista, jotka sittemmin johtivat vuoden 1913 suurelokuvaan Quo vadis?. Sen tyylissä näkyy vielä teatterin ja ranskalaisten esikuvien vaikutus. Teatterikulisseista oli kuitenkin jo päästy eroon ja avustajoukot olivat entistä suurempia.
Elokuva oli menestys sekä Italiassa että ulkomailla. Aikalaiskriitikot kehuivat varsinkin sen lavastusta ja historiallista todenmukaisuutta. Suomessa elokuvaa esitettiin jo parin viikon kuluttua sen ensi-illasta. Turkulaisen Sosialistin mukaan ”missään tapauksessa ei tämä Nero-kuvaus ole jalostava eikä kehittävä, mutta kyllä pöyristyttävä”.
Restaurointi

Elokuva on restauroitu Friulin elokuva-arkistossa. Alkuperäisestä 380 metrin pituudesta on säilynyt 300 metriä.
Aiheesta muualla

Agrippina, Neron äiti Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Dihairesis

Diogenes tuo Platonille kynityn kukon. Anekdootin mukaan Platon oli määritellyt dihairesis-menetelmällä ihmisen olevan ”kaksijalkainen höyhenetön eläin”. Diogenes toi Akatemiaan kynityn kukon ja sanoi: ”Tässä on Platonin ihminen”. Tämän vuoksi määritelmään lisättiin määre ”litteäkyntinen”.
Dihairesis tai diairesis (m.kreik. διαίρεσις; jakaminen, erottelu) on filosofinen termi, jota on käytetty erityisesti platonismissa ja stoalaisuudessa. Se on  todellisuuden jäsentämisen, käsiteanalyysin tai määrittelyn menetelmä.
Platon

Platonilla dihairesis on määrittelyn menetelmä, joka perustuu jakamiseen ja erotteluun. Menetelmässä määritelmään päädytään jakamalla suurempi ryhmä toistuvasti suhteellisen samankokoisiin osiin, kunnes määritelmä on löydetty.
Dihairesista hyödynnetään Platonin myöhäisemmissä dialogeissa Faidros, Sofisti, Valtiomies ja Filebos. Tuossa vaiheessa Platonia alkoivat kiinnostaa ideoiden väliset suhteet, siinä missä varhaisissa, sokraattisissa dialogeissa oli keskitytty tiettyjen yksittäisten ideoiden etsintään.
Esimerkiksi Sofistissa elealainen vieras tutkii illuusioita, jotka koostuvat sanoista ja kuvantekotaidosta. Dihairesista käyttämällä hän jakaa jälkimmäisen käsitteen kahteen kategoriaan: eikastikē tekhnē, taito tehdä samankaltaisuutta (eikones) eli jäljennösten tekemisen taito; ja fantastikē tekhnē, vaikutelmien luomisen eli jäljitelmien tekemisen taito. Vieras pitää enemmän jäljennöksistä kuin jäljitelmistä, koska jälkimmäisiä tehdään vain kauneuden vaikutelman tuottamiseksi.
Dihairesiksen, jakamisen, vastakohta on synagōgē (συναγωγή), yhdistäminen. Ne muodostavat yhdessä platonilaisen dialektiikan kaksi vaihetta, joilla käsitteiden merkityksiä on tarkoitus selkeyttää. Yhdistävässä vaiheessa kerätään yhteen kaikki käsitteen käyttötavat, ja pyritään näin muodostamaan yhtenäinen idea sen selventämiseksi, mitä milloinkin halutaan käsitellä. Erottavassa vaiheessa käsitteestä erotellaan siihen sisältyvät alakäsitteet. Näin saavutetaan kuva käsitteen ja sen alakäsitteiden välisestä suhteesta.
Aristoteles hylkäsi Platonin ideaopin ja platonilaisen dihairesis-menetelmän. Hän kehitti dihairesis-menetelmän, jossa suvut (genus) jaetaan lajeihin (species) ja ne edelleen alalajeihin, kunnes määriteltävä löydetään.
Stoalaisuus

Epiktetoksella dihairesis ilmenee uudelleen eettisessä käyttötarkoituksessa. Hänellä se on prohairesiksen suorittama korkeamman tason arvostelma, joka auttaa erottamaan erilaisia tilanteita koskevista tavallisista arvostelmista ne asiat, jotka ovat meidän vallassamme niistä asioista, jotka eivät ole meidän vallassamme.
Epiktetoksen ajatusta dihairesiksesta voidaan havainnollistaa seuraavalla esimerkillä hänen Keskusteluistaan:
”Minun tulee kuolla. Tuleeko minun myös vaikeroida?”
”Minut tulee laittaa kahleisiin. Tuleeko minun myös valittaa?”
”Minun tulee lähteä maanpakoon. Estääkö kukaan minua olemasta hymyilevä, hyvällä mielellä ja tyytyväinen?”
Ihmisen prohairesis voi olla joko dihairesiksen mukainen tai sen vastainen. Prohairesis joka omaksuu dihairesiksen mukaisen asenteen toimisi seuraavasti: tapauksessa 1, kuolisi eikä valittaisi; tapauksessa 2, ei valittaisi kun ruumis on kahlehdittuna; tapauksessa 3, hyväksyisi karkotuksen tyynesti. Prohairesis joka omaksuu dihairesiksen vastaisen asenteen toimisi puolestaan seuraavasti: tapauksessa 1, vaikeroisi ja taistelisi kuolemaa vastaan; tapauksessa 2, pyrkisi pakenemaan ja valittaisi kun ruumis on kahlehdittuna; tapauksessa 3, olisi kaikkea muuta kuin tyyni ja pyrkisi välttämään karkotuksen.
Kirjallisuutta

Philip, James A.: Platonic Diairesis. Transactions and Proceedings of the American Philological Association, 1966, 97. vsk, s. 335-358.
Aiheesta muualla

Gill, Mary Louise: Method and Metaphysics in Plato's Sophist and Statesman The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Diogeneion

| Diogeneion> Διογένειον |
| --- | --- |
Sijainti:  Ateena, Attika  Kreikka
Rakennustyyppi:  gymnasion tai palaistra
Valmistumisvuosi:  noin 229 eaa.
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Diogeneion (m.kreik. Διογένειον) oli antiikin aikainen gymnasion tai palaistra Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsi jossakin Roomalaisen agoran itäpuolella nykyisen Plákan kaupunginosan alueella, lähellä Ateenan niin kutsuttua Arkaaista agoraa.
Diogeneion rakennettiin hellenistisellä kaudella vuoden 229 eaa. jälkeen. Se sai nimensä Diogenes Euergeteestä, joka toimi Makedonian armeijan komentajana kaupungissa ja jätti sotajoukkoineen kaupungin näin ”vapauttaen” sen. Tämän johdosta ateenalaiset nimesivät Diogeneen hyväntekijäkseen, antoivat gymnasionille hänen nimensä ja perustivat siihen liittyneen Diogeneia-juhlan hänen kunniakseen.
Gymnasion oli lajissaan Ateenan merkittävimpiä ellei merkittävin, ja sillä oli keskeinen osa efebien koulutuksessa. Sitä voidaan pitää aikansa eliittikouluna eli varakkaimpien perheiden poikien ja kaupungin tulevien johtajien kouluna. Rakennus tunnetaan ennen kaikkea kirjallisista lähteistä ja oletetun paikan läheltä löydetyistä piirtokirjoituksista. Gymnasion toimi oppineiden keskustelujen sekä kirjallisuutta, geometriaa, retoriikkaa ja musiikkia koskevien luentojen paikkana. Rakennus oli käytössä vielä roomalaisella kaudella. 300-luvulla jaa. sen rakenneosia käytettiin ilmeisesti Parthenonin kunnostuksessa.
Diogeneioniin viittaavia piirtokirjoituksia on löydetty erityisesti sittemmin puretun bysanttilaisaikaisen Ágios Dimítrios Katifóriksen kirkon paikalta nykyiseltä Erechthéos-kadulta. Tällä perusteella Diogeneionin on ehdotettu sijainneen jossakin lähellä. Diogeneion oli todennäköisesti osa Ptolemaioksen gymnasionin eli Ptolemaionin kokonaisuutta, nykytutkijoiden arvioiden mukaan todennäköisesti ennemminkin siihen kuulunut palaistra kuin itse gymnasion. Palaistrana siinä on todennäköisesti ollut keskellä pylväspiha. Lisäksi rakennuksessa oli huoneita, joissa efebit kuuntelivat luentoja, sekä kirjasto. Rakennuksessa oli myös alttari tai alttareita, joille uhrattiin Diogeneia-juhlassa, sekä hermejä. Yksi hyvin säilynyt hermi on Kansallisessa arkeologisessa museossa.
Dikromitrioksidi

| Dikromitrioksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1308-38-9
PubChem CID:  517277 ja 20597791
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Cr2O3
Moolimassa:  152,00
Ulkomuoto:  Vihreä kiteinen aine
Sulamispiste:  2 435 °C
Kiehumispiste:  4 000 °C
Tiheys:  5,21 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Dikromitrioksidi eli kromi(III)oksidi (Cr2O3) on yksi kromin oksideista. Yhdistettä käytetään muun muassa väriaineena ja orgaanisessa synteesissä. Dikromitrioksidia esiintyy eskolaiitti-nimisessä mineraalissa.
Ominaisuudet

Dikromitrioksidi on huoneenlämpötilassa kiinteää, vaalean tai tumman oliivinvihreää jauhemaista tai kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen eikä suuressa määrin myöskään happo- tai emäsliuoksiin. Sulatettujen alkalimetallihydroksidien kanssa se reagoi hapettimien läsnä ollessa kromaateiksi. Dikromitrioksidi on hyvin kovaa ja sen kovuus Mohsin asteikolla on 9.
Valmistus ja käyttö

Laboratoriossa erittäin puhdasta dikromitrioksidia saadaan ammoniumdikromaattia kuumentamalla. Teollisuudessa yhdistettä valmistetaan kuitenkin pelkistämällä natrium- tai kaliumdikromaattia rikin tai hiilen avulla.
Dikromitrioksidia käytetään vihreänä väriaineena maaleissa ja keramiikan ja lasin värjäykseen. Muita käyttökohteita ovat aluminoterminen kromimetallin tuotanto ja hionta- ja kiillotusaineena käyttäminen metalliteollisuudessa ja katalyyttinä orgaanisen kemian reaktioissa.
Aiheesta muualla

Dikromitrioksidin kansainvälinen kemikaalikortti
Hilkka Ahde

Hilkka Marketta Ahde (o.s. Riikonen, s. 1. elokuuta 1957 Valkeakoski) on suomalainen poliitikko ja kansanedustaja Matti Ahteen (SDP) leski. Vuonna 2003 Ahde valittiin Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT:n viestintäpäälliköksi ja AKT-lehden päätoimittajaksi.
Ura

Koulutukseltaan Ahde on lastentarhanopettaja. Hän on urallaan työskennellyt muun muassa päiväkodin johtajana, Kauppalehden myyntineuvottelijana, Lastenklinikoiden kummien toiminnanjohtajana, yksityisyrittäjänä ja ohjelmajärjestäjänä. Oulussa asuessaan Ahde oli Oulun kaupunginvaltuustossa vuosina 1985–1988. Vuonna 2021 hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuuston jäseneksi.
Ahde oli Suomen ensimmäinen rytmisen voimistelun tähti 1970-luvulla, kun laji rantautui Suomeen.
Ahde näytteli kuningatar Silviaa vuoden 1992 elokuvassa Uuno Turhapuro – Suomen tasavallan herra presidentti. Hän myös juonsi Suomen Tietoviisas -visailuohjelmaa vuosina 1994–1996.
Ura > AKT:ssä

Ahde jätti yrityksensä Hilma Oy:n konkurssihakemuksen samana päivänä kun hänen valintansa AKT:n tiedotusosastolle julkistettiin.
Kesäkuussa 2011 Ahde teki Etelä-Suomen aluehallintovirastolle kantelun AKT:n puheenjohtajasta Timo Rädystä. Hän syytti Rätyä työpaikkakiusaamisesta. Aluehallintovirasto teki asiasta ilmoituksen poliisille ja Helsingin poliisi aloitti asiasta esitutkinnan.
Maaliskuun alussa 2012 AKT:n hallitus yllättäen irtisanoi Ahteen vedoten luottamuspulaan. Hallitus kuitenkin perui irtisanomisen 22. maaliskuuta, ja samana päivänä valtuusto hyllytti Rädyn.
Tammikuussa 2014 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Rädyn maksamaan 80 päiväsakkoa pahoinpitelystä ja kahdesta työturvallisuusrikoksesta. Lisäksi AKT ja Räty tuomittiin maksamaan Ahteelle loukkauksen aiheuttamasta kärsimyksestä ja muusta tilapäisestä haitasta korvauksia yhteensä 12 000 euroa. Räty valitti tuomiostaan Helsingin hovioikeuteen. Hovioikeuden käsittelyssä helmikuussa 2015 hovioikeus tuomitsi Rädyn syyllistyneen henkiseen väkivaltaan.
Yksityiselämä

Ahde avioitui SDP:n kansanedustaja Matti Ahteen kanssa 1.1.1977 Oulun tuomiokirkossa. Heillä on kolme lasta, Timo, Juha-Matti ja Tiina. Avioliitto päättyi Matti Ahteen kuolemaan 20.12.2019.
Julkaisut

Inhimilliset tekijät.  Helsinki:  Gummerus, 2001.  ISBN 951-20-6005-1
Aiheesta muualla

Räty vs. Ahde - jutun monet käänteet Yle Uutiset. 22.3.2012.
Hilkka Ahde Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Muut:  IdRef
Digitaalinen signaaliprosessori

Digitaalinen signaaliprosessori kitaran efektipedaalissa.
Digitaalinen signaaliprosessori (engl. digital signal processor, DSP) on erityisesti digitaalista signaalinkäsittelyä varten rakennettu suoritin. Se suorittaa digitaalisen signaalinkäsittelyn tehtäviä nopeasti ja kuluttaen vähemmän virtaa kuin samannopeuksinen yleissuoritin, mutta suoriutuu epäsäännöllisemmän ohjelmakoodin ajamisesta huonosti ja on ohjelmoitavuudeltaan rajoittuneempi eikä siten pysty esimerkiksi ajamaan nykyaikaisia käyttöjärjestelmiä.
DSP voi hoitaa esimerkiksi Ethernet-liikenteen prosessointia verkkokortin tai reitittimen ohjelmoitavana ytimenä, mihin yleissuoritin olisi aivan liian hidas.lähde?
Eräät DSP:t kuten Blackfin-arkkitehtuuri yhdistävät kiinteän desimaalin laskentaytimeen mikrokontrollerin, jolloin se voi suorittaa käyttöjärjestelmiä kuten uClinux tai Nucleus RTOS.
Historia

Fairchild Semiconductorin 9334 ja AMD:n 2505 vuonna 1970 olivat ensimmäisten mikropiirien joukossa, jotka oli suunnattu nopeuttamaan matemaattisesti intensiivisiä signaalinkäsittelyalgoritmeja.
Joitakin apusuorittimia julkaistiin yleiskäyttöisien suorittimien rinnalle kuten AMI S2811 (1978) Motorola 6800:lle.
Intel julkaisi 2920:n vuonna 1979.
Vuonna 1979 Bell Labs esitteli ensimmäisen yhdelle mikropiirille rakennetun digitaalisen signaaliprosessorin (AT&T DSP1). Vuonna 1980 NEC julkaisi µPD7720:n, joka oli ensimmäisiä kaupallisesti menestyksekkäitä.
Texas Instrumentsin (TI) TMS32010 julkistettiin vuonna 1983. TMS32010 oli nopein siihen mennessä ja pystyi suorittamaan käskyjä sekä piirillä olevasta ROM-muistista, että piirin ulkopuolisesta RAM-muistista, joka teki ohjelmakehityksestä joustavaa. 32010:ssa oli 32-bittinen ALU ja 5 MIPS:n suorituskyky.
Motorola aloitti 1980-luvun puolivälissä DSP-kehityksen ja kysyi muun muassa audiolaitteiden valmistaja Peaveyltä mitä nämä haluaisivat. Motorola 56000 oli 24-bittinen prosessori, jossa oli noin 150 000 transistoria.
Nykyaikana DSP on usein sisällytetty samalle piirille muun logiikan kanssa, esimerkiksi Creativen SB Audigy -äänikorttien käyttämällä EMU10k2-äänipiirillä on signaaliprosessori äänen käsittelyä varten muun logiikan ohella.
DSP:lle tyypillisiä piirteitä

DSP:n käskykanta ei tyypillisesti noudata kaunista oppikirjaesimerkkiä mistään suunnittelufilosofiasta, vaan käskykannassa on käskyjä ja ominaisuuksia sen mukaan, mikä juuri sillä hetkellä auttaa saamaan prosessorista parhaan tehon tai teho-suorituskykysuhteen. Monet uudet DSP:t ovat lähimpänä VLIW-suunnittelufilosofiaalähde?, ja toisaalta useimpiin yleiskäyttösuorittimiin on viime vuosina lisätty paljon DSP-käskyjä.
DSP:n suorituskyvyssä on keskitytty nimenomaan nopeaan kerto- ja yhteenlaskuun sekä näiden yhdistelmään "multiply-accumulate". Useilta signaaliprosessoreilta löytyy erillinen akkumulaattorirekisteri, jossa olevaan arvoon kertolaskun tulokset saadaan suoraan lisättyä ilman erillistä yhteenlaskukäskyä.
DSP:llä ei myöskään aina ole välimuistia, koska käsiteltävä datamäärä on usein sen verran suuri, ettei se mahtuisi pieneen välimuistiin, mutta toisaalta myös tarpeeksi pieni ja ennalta tiedetty, että koko muistista voidaan tehdä niin nopea, että välimuistia ei tarvita. Lisäksi välimuisti aiheuttaisi epädeterminismiä suorittimen suorituskykyyn, mikä olisi huono asia reaaliaikajärjestelmissä, joissa signaaliprosessoreita usein käytetään.
Lähinnä samoista syistä DSP:t eivät myöskään tue virtuaalimuistia.
DSP:ltä löytyy myös usein useampi rinnakkainen kerto- ja yhteenlaskuyksikkö, sekä mahdollisesti myös useampia väyliä muistiin, jotta dataa saadaan ladattua käsiteltäväksi tarpeeksi nopeasti.
Liukulukuyksikköä ei joka mallista löydy.
Kirjallisuutta

Karjalainen, Matti; Nuuttila, Petri: Signaaliprosessorien käyttö puheen- ja äänenkäsittelyssä.  KTM:n rahoittaman tavoitetutkimuksen loppuraportti, TKK, Akustiikan laboratorio, raportti 28, 1983.  ISBN 951-752-902-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Digitaalinen signaaliprosessori Wikimedia Commonsissa
Diogenes Foinikialainen

Diogenes Foinikialainen (m.kreik. Διογένης) (500-luku) oli antiikin kreikkalainen Platonin Akatemiaan kuulunut filosofi. Hänet tunnetaan lähes pelkästään siitä, että Agathias mainitsee hänet yhtenä niistä seitsemästä tunnetusta filosofista, jotka vaikuttivat Akatemiassa sen viimeisinä vuosina. Diogenes oli syntyisin Foinikiasta, ja näin useimpien muiden tuon ajan Akatemian johtohenkilöiden tapaan kotoisin Lähi-idästä.
Diogenes oli yksi niistä filosofeista, jotka siirtyivät Akatemian vuonna 529 tapahtuneen sulkemisen jälkeen joksikin aikaa Persiaan, Sassanidien valtakuntaan, ja veivät mukanaan suuren joukon kreikkalaisen filosofian teoksia, jotka näin päätyivät ennen pitkää käännetyiksi syyrian, heprean, arabian ja persian kielille. Filosofit palasivat myöhemmin takaisin länteen, mutta heidän vaiheistaan sen jälkeen ei ole tietoa.
Dimetyylibentsyyliamiini

| Dimetyylibentsyyliamiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  N,N-dimetyyli-1-fenyylimetanamiini
CAS-numero:  103-83-3
PubChem CID:  7681
SMILES:  CN(C)CC1=CC=CC=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H13N
Moolimassa:  135,204 g/mol
Sulamispiste:  -75 °C
Kiehumispiste:  183–184 °C
Tiheys:  0,915 g/cm3
Liukoisuus veteen:  8 g/l (20 °C)
Dimetyylibentsyyliamiini (C9H13N) tai bentsyylidimetyyliamiini on amiineihin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää esimerkiksi katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa dimetyylibentsyyliamiini on väritöntä tai kellertävää nestettä. Yhdiste liukenee kohtalaisen hyvin veteen ja liukenee lisäksi eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Yhdiste ärsyttää hengitysteitä, ihoa ja silmiä. Dimetyylibentsyyliamiini on useiden muiden amiinien tavoin heikko emäs, ja sen pKa-arvo on 8,91.
Dimetyylibentsyyliamiinia valmistetaan joko bentsyylikloridin ja dimetyyliamiinin reaktiolla tai metyloimalla bentsyyliamiinia dimetyylisulfaatilla.
Dimetyylibentsyyliamiiniä käytetään katalyyttinä kovetettaessa epoksihartseja ja valmistettaessa polyuretaaneja tai polyestereitä. Sitä voidaan käyttää myös korroosionestoaineena ja reagenssina proteiinianalytiikassa.
Kiskonjoki (Salo)

| Kiskonjoki |
| --- | --- |
 Kiskonjokea Kosken kartanon kohdalla Aijalan ja Perniön välillä
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Varsinais-Suomi, Uusimaa
Kunnat:  Salo, Raasepori
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kiskonjoen–Perniönjoen vesistö (24)
Pinta-ala:  1 046 km²
Pääuoman pituus:  noin 75 km 
Pääuoman osuudet:  Perniönjoki ←Kiskonjoki ←Kurkelanjoki ←Kärkelänjoki ←Nummijärvi ←Myllyjoki ←Enäjärvi ←Suomusjärvenjoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Kirkkojärvi, Kisko, Salo
 :  60.1992°N, 23.3749°E
Laskupaikka:  Perniönjoki, Perniö, Salo
 :  60.1445°N, 23.1268°E
Läpivirtausjärvet:  Saarenjärvi
Esteet:  kolme patoa
Taajamat:  Koski
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  26,5 m  
Laskukorkeus:  noin 2 m  
Korkeusero:  24,5 m
Pituus:  22 km
Kaltevuus:  1,11 m/km
Keskivirtaama:  5,6 m³/s (MQ) 
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Kiskonjoki (ruots. Kisko å) on Varsinais-Suomessa Salon Perniössä ja Kiskossa sekä Uudenmaan Raaseporissa virtaava 22 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa Kiskonjoen–Perniönjoen vesistön 75 kilometrin pituisesta pääuomasta sen alajuoksun. Kiskonjoki yhtyy Perniönjoen kanssa yhdeksi uomaksi, jolle on annettu, mereen laskevalle alimmalle kuuden kilometrin osuudelle, nimeksi Perniönjoki .
Joen kulku

Kiskonjoki alkaa Kirkkojärven lounaispäästä. Kirkkojärven pohjoispäässä sijaitsee Kiskon kirkonkylä ja järven aikaisempi nimi on ollut vielä 1700-luvulla Kiskonjärvi, josta joki on saanut nimensä. Joki alkaa järven lounaispäästä pohjoisesta lahdesta, joka kapenee joen niskaa lähestyttäessä. Ensimmäiset kuusi kilometriä ovat joen leveää osuutta, sillä Koskella sijaitsee joen vedenpintaa nostava pato. Esimerkiksi yläpuolisessa joenuomassa sijaitseva Slussinkoski ei enää kohise.
Kosken alapuolella kääntyy kaventunut joenuoma virtaamaan kohti etelää, jossa se noin kolmen kilometrin päässä Vihiniemessä muodostaa Saarenjärven. Se on neljä kilometriä pitkä ja 50–480 metriä leveä matala järvimäinen suvanto. Saarenjärven koillisosan rannat ovat viljelymaata, mutta muualla kohoaa järvi ympärillä korkeat kalliomäet. Saarenjärven eteläpuolella sijaitsee Alaspään kylä ja sen peltomaat.
Saarenjärvestä joki laskee länteen ja mutkittelee voimakkaasti mäkisessä maastossa. Täällä sijaitsee komea Latokartanonkoski, jonka jälkeen joki mutkittelee koiliseen ja saapuu Perniönjoen peltolaaksoon. Kiskonjoki yhtyy Perniönjokeen Muntolannokan kohdalla noin kuusi kilometriä ennen, kuin se laskee Laukanlahteen, joka on osa Itämeren Suomenlahtea.
Joki toimii Salon ja Raaseporin välisenä kunnanrajana, alkaen Slussinkoskelta,  jatkuen pitkin Saarenjärveä ja päättyen Alaspään peltoaukealle.