stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marie Antoinette
Elämä > Paimenidyllistä menojen supistamiseen

Vuosina 1783–1786 Marie Antoinette rakennutti Versailles’n palatsin puistoon Petit Trianonin viereiseen englantilaiseen maisemapuutarhaan idyllisen Le Hameau de la Reine -nimisen, suosikkiarkkitehtinsä ja rakennusten intendentti Richard Miquen suunnitteleman maalaiskylän, joka täytti hänen monet toiveensa leipomoineen, meijereineen, navettoineen, näköalatorneineen ja mökkeineen.
Mökkien (tuulimylly, buduaari, Kuningattaren talo, biljardihuone ja lämmityskeittiö) talonpoikaistyylinen ulkoasu kätki sisätilat, jotka olivat huolella sisustettuja ja usein runsaasti kalustettuja. Vastoin Marie Antoinettesta saatua syvälle juurtunutta julkista kuvaa, kuningatar ja hänen seurueensa eivät "leikkineet talonpoikia" kyseenalaisen maineen saaneessa ympäristössä, jossa oli nauhoihin kiinnitettyjä lampaita. Kuningatar käytti kylää paikkana rentouttaville kävelyretkille tai pienten kokoontumisten järjestämiseen. Kylässä oli myös kuningattaren vaatima toimiva maatila, joten se palveli kuninkaallisten lasten kasvatustehtävässä.
Paluu luontoon ja paimenidyllit yhdistyivät maaseudun viattomuutta ja koskemattomuutta ihannoivassa aatemaailmassa. Puiston teatterissa kuningatar ystävineen esitti pastoraaleja, muun muassa Jean-Jacques Rousseaun näytelmää Le Devin du village.
Vaikka vastaava rakentaminen oli Ranskan aristokratian naisten keskuudessa tavallista, Marie Antoinette sai runsaasti kritiikkiä maalaiskylästään. Monien mielestä hän oli tuhlari, joka halusi leikkiä paimentyttöä samaan aikaan kun oikeat maalaiset elivät vaikeissa oloissa. Lisäksi Marie Antoinettea moitittiin ”sisäkkömäisestä” pukeutumisestaan, ja siitä, että hän mainosti Itävallan Alankomaiden puuvillateollisuutta Lyonin silkinvalmistajien kustannuksella.
Tulevan ankaran talven aikana Ludvig XVI lahjoitti kolme miljoonaa frangia yksityisistä varoistaan köyhille. Marie Antoinette, joka oli supistanut menojaan, seurasi miehensä käytäntöä ja antoi henkilökohtaisista määrärahoistaan miljoona frangia Versailles’n köyhälistön käyttöön.
Kuningattaren talouden menot vuonna 1788 (4 688 291 livreä, josta 3 638 291 livreä oli ”ylimääräisiä menoja”, nykyrahassa yli 48 miljoonaa euroa) muodostivat 0,74 % valtion budjetista, joka vuonna 1788 oli 633,1 miljoonaa livreä, nykyrahassa 6,5 miljardia euroa. Kuninkaan talouden menot olivat vastaavasti 90 miljoonaa livreä.
Elämä > Harrastukset

Marie Antoinette soitti harppua, cembaloa ja fortepianoa sekä nautti musiikista. Harppua hän soitti niin hyvin että pystyi säestämään säveltäjä Antonio Salieria, jonka hän oli kutsunut vieraakseen. Hän ei juuri harrastanut lukemista, vaikka hänellä oli sekä Versailles’n palatsin yksityishuoneistossa että Petit Trianonissa oma kirjasto, jolle oli nimetty kirjastonhoitajaksi kabinettisihteeri Monsieur Campan sekä lectrice niminen naisvirkailija, joka nouti kuningattarelle kirjastosta toivotun kirjan. Hän luki kymmenen vuoden aikana noin tusinan romaanin verran kevyttä kaunokirjallisuutta. Hänen vaakunallaan ja CT (Château de Trianon) monogrammilla varustetuista 1 930 vasikannahkaan tai marokiiniin sidotusta niteestä suurin osa oli näytelmäkirjallisuutta sekä luonnontieteitä ja historiaa käsitteleviä teoksia.
Marie Antoinette oli innokas harrastajanäyttelijä, joka rakennutti vuosina 1778-1779 oman yksityisteatterin kesälinnaansa Petit Trianoniin. Vuosina 1780–1785 siellä esitettiin hänen suosikkiensa Michel-Jean Sedaine’n näytelmiä ja André Ernest Modeste Grétryn oopperoita sekä Jean-Jacques Rousseaun ja Pierre Beaumarchais’n teoksia. Katsomossa oli aina puoliso Ludvig XIV, lavalla esiintyivät kuningatar Marie Antoinette ja lanko Artois’n kreivi Charles-Philippe, Vaudreuil’n kreivi Joseph Hyacinthe de Paule de Rigaud (1740–1817), Polignacin herttuatar ja tämän tytär Guichen herttuatar Aglaé Louise de Polignac (1768–1803). Hän sai kuninkaalta luvan tuoda näyttämölle ja näytellä Beaumarchais’n teoksen ”Sevillan parturi”. Hän näytteli myös ”Figaron häät” -oopperassa, joka raivostutti kuninkaan, koska sen teksti loukkasi hallitsijan valtaa. Ludvig XVI kielsi oopperan ensimmäisenä Euroopassa vuonna 1783.
Kaulakoruskandaali ja suosion väheneminen

Vuosi 1785 oli Marie Antoinettelle huono vuosi, jonka aikana monet tapahtumat pudottivat hänen suosiotaan. Kuninkaan vaimolleen 6 miljoonalla livrellä ostama, Orléansin herttua Louis-Philippen (1725–1785) käytössä ollut Saint-Cloudin palatsi oli ajattelematon teko, joka sai kansalta perinpohjaisen tuomion.
Heinäkuussa 1785 paljastunut kaulakoruskandaali toi Marie Antoinettelle lisää huonoa julkisuutta. Tuolloin Boehmer & Bassenge kultasepänliike vaati kuningattarelta 1,5 miljoonaa livreä (£ 80 000) timanttikaulakorusta, jonka tilaajana oli toiminut kuningattaren nimissä esiintynyt kardinaali Louis de Rohan. Kuningatar ei myöntänyt tilanneensa korua, vaan antoi pidätyttää kardinaalin. Tämä osoittautui syyttömäksi, sillä korutilauksen oli tehnyt ”kreivi Nicholas ja kreivitär Jeanne de la Mottena” tunnettu huijaripariskunta, joiden mukana kaulanauha kulkeutui Englantiin. Siellä jalokivet myytiin yksitellen pimeillä markkinoilla.
Vaikka tapaus selvisi, ranskalaiset uskoivat kuningattaren sekaantuneen asiaan, ja koko kuningasperheen suosio väheni kansan keskuudessa. Kreivitär de La Motte (oik. Jeanne de Valois-Saint-Rémy) tuomittiin piiskattavaksi, polttomerkittäväksi ja eliniäksi prostituoiduille tarkoitettuun Pitié-Salpêtrière'n vankila-mielisairaalaan. Hän pakeni Lontooseen, jossa julkaisi vuonna 1789 häväistyskirjansa Memoires Justificatifs de La Comtesse de Valois de La Motte, jossa kuningatarta syytettiin kaulakorujutusta ja lemmensuhteesta kardinaali de Rohaniin. Kun Marie Antoinette tämän jälkeen liikkui vaunuillaan Pariisissa kansa huusi hänen jälkeensä ”Aux Madolonettes!”, mikä tarkoitti, että hänet pitäisi sulkea langenneitten naisten (Sainte Madeleine) vankilaan.
Huomatessaan kansansuosionsa hupenemisen Marie Antoinette vähensi kulujaan uudistamalla oman henkilökohtaisen taloutensa. Toimenpide aiheutti mielenilmauksia kuningattaren suosikkien joukossa, jotka jäivät ilman tulojaan. Myös kansan vihamielisyys lisääntyi entisestään Marie Antoinetten sekaantuessa maansa sisäpolitiikkaan. Kuningatar sai lisänimen ”Rouva Kassavaje” (ransk. Madame Déficit) ja häntä syytettiin Ludvig XVI:n antiparlamentaarisen politiikan alkuperäksi. Hän erotti ja nimitti ministereitä hetken mielijohteesta. Vuonna 1788 hän sai kuninkaan erottamaan epäsuositun Loménie de Briennen ja kutsumaan Jacques Neckerin takaisin tehtäviinsä.
Vallankumous

Kuningatar Marie Antoinette liittyy kiinteästi Ranskan suuren vallankumouksen historiaan. Häntä voidaan pitää osasyyllisenä tapahtuneeseen tai hänet voidaan nähdä viattomana uhrina. Hänen persoonansa sai vallankumouksen aikana jopa yliluonnollisia piirteitä, ja hänen tekemisiään ja sanomisiaan on usein liioiteltu. Koska myytti Marie Antoinettesta syntyi vallankumouksen aikana, joitakin vallankumouksen tapahtumia kannattaa tarkastella kuningattaren kautta.
Vallankumous > 1789

Vuonna 1789 Marie Antoinetten tilanne vaikeutui, sillä kansan väittämän mukaan kuninkaan omat veljet esittivät valtakunnan aatelisten kokoukselle asiakirjat, jotka todistivat kuninkaallisten lasten syntyneen ei-aviollisesta suhteesta. Liikkeellä olleet perättömät huhut kertoivat kuningattaren vetäytymisestä Val-de-Grâceen luostariin. Säätyvaltiopäivien avajaisissa 4. toukokuuta 1789 kuninkaalle ja Orléansin herttualle hurrattiin, mutta Marie Antoinette jäi ilman suosionosoituksia.
Vain kuukautta myöhemmin kuningasperheen vanhin poika ja kruununperillinen Louis-Joseph kuoli pitkän sairastelun jälkeen. Hänen hautajaisensa Saint-Denisin luostarissa pidettiin ilman juhlallisuuksia ylimääräisten kulujen välttämiseksi. Ajankohdan poliittiset tapahtumat eivät sallineet kuninkaalliselle perheelle kunnon suruaikaa.
Järkyttyneenä prinssin kuolemasta ja hämmentyneenä valtiopäivien saamasta käänteestä kuningaspari antoi ajatuksissaan mahdollisuuden vastavallankumoukselle. Yritykset kukistaa kapina epäonnistuivat ja mellakoinnit laajenivat. Valtiovarainministeri Jacques Necker pyysi heinäkuussa vapautusta tehtävästään, ja kansa tulkitsi eron kuninkaalliseksi määräykseksi. Kansalliskokouksen päätöksellä etuoikeutensa menettäneet aateliset aloittivat maastamuuton ja majoittuivat rajan taa Brysseliin tai Koblenziin. Kuningatar poltti tärkeitä papereitaan, ja vakuutti kuninkaan siitä, että pakeneminen Versailles’sta maaseudulle tai ulkomaille oli paras ratkaisu. Tuntemattomasta syystä kuningaspari ei toteuttanut aietta vaan jäi Versailles’hin.
Lokakuun alussa Pariisiin majoitetun flanderilaisen rykmentin illanvietossa osoitettiin suosiota kuningattarelle. Kuningasvallan valkoiset kokardit olivat juhlavasti esillä, ja vallankumouksellisen lehdistön mukaan vallankumouksen trikolorikokardit tallattiin maahan. Pariisissa kuohahti, ja syynä olivat nämä vastavallankumoukselliset tapahtumat ja eritoten juhlien järjestäminen, vaikka kansa näki nälkää.
Lokakuun 5. päivänä nälänhätään kyllästyneet Pariisin naiset järjestivät mielenosoitusmarssin Versailles’hin ja vaativat leipää perheilleen. Mielenosoituskulkueeseen liittyi myös useita aseistautuneita ranskalaiskaartien miehiä, jotka halusivat kostaa trikolorin häpäisemisen. Huhujen mukaan kuningatar aiottiin murhata mielenosoituksen aikana.
Metsästysretkeltä palannut kuningas oli hämmentynyt nähdessään väkijoukot. Ministeriensä neuvosta hän suostui ottamaan vastaan neljän naisen lähetystön. Elintarvikkeiden jakaminen ihmisjoukolle aloitettiin välittömästi. Kuningasperhe aikoi paeta palatsin pihaan lähetetyillä vaunuilla, mutta väkijoukko esti tämän. Marie Antoinettea vaadittiin parvekkeelle ja häntä osoiteltiin kivääreillä. Apuun rientänyt La Fayetten yli 15 000 miestä käsittävä kansalliskaarti rauhoitti mielenosoittajien liikehdintää ja toimitti kuningasperheen turvaan vanhaan Tuileries’n kaupunkipalatsiin Pariisissa.
Vallankumous > Perustuslaillinen monarkia

Ranskan kansalliskokous sääti 10. lokakuuta 1789 uusia valtiosääntöjä ja jätti kuninkaalle vain vähän valtaa. Kuningasperhe jäi Tuileries'n palatsiin kansan valvonnan ja tarkkailun alle. Vallankumouksen edetessä kirkon, kruunun ja maanpakolaisten tilukset anastettiin. Kuningasta sitoivat kansalliskokouksen päätökset, ja lakien hyväksymisestä tuli jatkuvasti kiistaa. Poliittiset klubit suunnittelivat radikaaleja toimenpiteitä kuninkaan joutuessa sivustakatsojaksi.
Vuoden 1790 alussa Marie Antoinetten elämä Tuileries’ssa kävi niin sietämättömäksi, että hän oli valmis pakenemaan. Kaikki monarkiaa kannattavat tiesivät, ettei se voisi säilyä Pariisissa. Kuningas oli enää ”ranskalaisten kuningas” aiemman Ranskan ja Navarran kuninkaan sijaan. Hän ei pystynyt estämään Livres des Comptes (Punainen kirja) julkaisemista; kirja sisälsi kaikki hovin kulut ja vuosien takaiset yksityiskohtaiset tiedot suosikeille maksetuista lahjoista ja palkkioista.
Vuonna 1788 kuningattaren oman hovin henkilöstömenot olivat lähes 400 000 livreä, josta ylikamarineiti, intendentti ja paras ystävätär Lamballen prinsessa Marie-Thérèse-Louise sai 135 000 livren vuosipalkkion. Polignacin herttua, uskotun hovinaisen Yolande de Polastronin puoliso, sai 80 000 livreä vuodessa. Hovinaiset, joita oli 15 kappaletta, saivat kukin 6 000 livreä. Henkilökohtaiset kamaripalvelijat saivat 5 000 – 3 000 livreä. Tavalliset kamaripalvelijat saivat 500 livren vuosipalkan.
Kuningas salli roskalehdistön ruotia kuningattaren ystävilleen tekemiä lahjoituksia. Marie Antoinette itse sulkeutui huoneistoonsa eikä suostunut tapaamaan muita kuin lapsiaan.
Marie Antoinetten ja Ludvig XVI:n kerrotaan pyytäneen apua muiden maiden hallitsijoilta, kuten Espanjan Kaarle IV:ltä ja Marie Antoinetten veljeltä keisari Joosef II:lta. Espanjan kuningas vastasi pyyntöön vältellen, ja Joosef II puolestaan kuoli helmikuussa 1790. Eniten Marie Antoinette luotti veljeensä Leopold II:een, josta oli tullut Itävallan uusi keisari ja jonka takana oli 10 000 itävaltalaisen sotajoukko. Keisari kiersi lähettämässään kirjeessä taitavasti kuningattaren avunpyynnöt ja kertoi, ettei halunnut ärsyttää toimillaan Preussia eikä Englantia. Vuoden 1791 alussa kuningatar kutsuttiin Kommuunin kuultavaksi, koska hänen yrityksensä hankkia tukea Itävallan keisarilta olivat tulleet ilmi ja todistivat ”itävaltalaisen komitean” olemassaolosta ja kuningattaren halun myydä isänmaa itävaltalaisille.
Yhteistyössä Marie Antoinetten suosikin ruotsalaisen kreivi von Fersenin kanssa diplomaatti, paroni de Breteuil organisoi kuningasperheen paon alkukesästä 1791. Fersen hankki entisten rakastajattariensa avulla suuret matkavaunut kuljettamaan kuningasperheen turvaan ulkomaille. Matkan oli tarkoitus suuntautua itään, jossa odotti kuningasmielisiä joukkoja. Valepuvuissa matkustaneen kuningasperheen matka pysäytettiin Varennesin kaupungissa.
Vallankumous > Oikeudenkäynti ja kuolemantuomio

Lokakuun 3. päivänä 1793 yleinen syyttäjä Antoine Quentin Fouquier-Tinville haastoi Marie Antoinetten vallankumoustribunaalin eteen. Jos Ludvig XVI:n oikeudenkäynnissä oli noudatettu kohtuullisesti oikeudenkäynnin muodollisuuksia, ne kaikki unohdettiin kuningattaren oikeudenkäynnissä. Häntä syytettiin liian hyvistä suhteista ulkovaltoihin. Koska kuningatar kielsi tapahtuneen, vallankumoustuomioistuimen puheenjohtaja Hermann syytti häntä Ludvig XVI:n maanpetoksen keskeiseksi yllyttäjäksi. Suutari Simonin huostassa ollut nuori kruununperillinen Louis-Charles oli valmis todistamaan kaiken, mitä hänelle oli uskoteltu, muun muassa insestisen suhteen äitiinsä. Marie Antoinette kieltäytyi ottamasta kantaa poikaansa koskeviin syytöksiin ja vetosi kaikkiin salissa oleviin äiteihin. Naisten tukemana viimeisin syytös peruttiin.
Kuningatar Marie Antoinette tuomittiin kuolemaan syytettynä maanpetoksesta 16. lokakuuta noin kello neljältä aamulla. Hän kirjoitti Ludvig XVI:n sisarelle prinsessa Élisabetille:
»Minut on tuomittu kuolemaan. En pidä sitä häpeällisenä, sillä sitä se on vain rikollisille; minä puolestani saan pian liittyä veljenne seuraan. Olen syytön kuten hänkin ja toivon, että pystyn osoittamaan viimeisellä hetkelläni samanlaista rohkeutta kuin hän. Olen tyyni, koska omatuntoni on puhdas. Suren vain sitä, että joudun jättämään lapsiparkani. Tiedätte, että he ovat minulle kaikki kaikessa.»
Samana päivänä Marie Antoinette kuljetettiin teloituspaikalle kärryillä, kädet selän taakse sidottuina. Hän käyttäytyi arvokkaasti ja osoitti kansanjoukoille rohkeutensa viime hetkeen saakka. Hän myös kieltäytyi ripittäytymästä hänelle määrätylle perustuslailliselle papille. Viimeiset sanansa kuningatar lausui mestaajalleen astuttuaan tämän varpaille giljotiinilavalle noustessa: ”Anteeksi, monsieur, se ei ollut tarkoitukseni.”
Hieman yli puolenpäivän 16. lokakuuta 37-vuotias Marie Antoinette teloitettiin giljotiinilla. Kuningatar haudattiin Rue d’Anjou Saint-Honorén Madeleinen hautausmaalle. Hänen jäännöksensä kaivettiin joukkohaudasta 18. tammikuuta 1815, siirrettiin juhlavassa kulkueessa ja haudattiin Ludvig XVIII:n määräyksellä uudelleen Ludvig XIV:n jäännösten kanssa 21. tammikuuta Ranskan kuninkaiden hautakirkkoon Saint-Denis’n luostarin basilikaan.
Marie-Antoinetten mestauksen jälkeen puhkesi Ranskan ja Itävallan välinen Ensimmäisen liittokunnan sota, joka päätti François-Joachim de Pierre de Bernis’n neuvotteleman Versailles’n sopimuksessa vuonna 1757 solmitun pitkään jatkuneen liiton ja Ètienne-François de Choiseul’n neuvotteleman Pariisin vuoden 1763 rauhan.
Perintö

Marie Antoinetten nimi liitetään Ranskan monarkian auktoriteetin heikkenemiseen ancien régimen viimeisinä vuosina, vaikka hänen hovinsa ylenpalttisuus oli vain pieni syy Ranskan valtiontalouden alijäämän. Hän torjui uudistuksia mikä aiheutti kansassa levottomuutta, ja hänen hovinsa vastarinta Ranskan vallankumouksen etenemiselle johti lopulta monarkian kukistumiseen elokuussa 1792.
Muuta

Vuosien 1779 ja 1800 välisenä aikana taidemaalari Élisabet Vigée Le Brun maalasi Marie-Antoinettesta kolmisenkymmentä muotokuvaa, joitten avulla hänen uransa lähti nousuun.
Vuonna 1874 Alfred von Arneth julkaisi ensimmäisen kerran Maria Teresian ja Itävallan Ranskan suurlähettiläs kreivi Florimond Claude von Mercy-Argenteaun salaisen kirjeenvaihdon. Vuonna 1877 julkaistiin ensimmäisen kerran kreivi von Fersenin papereita. Paperit tulivat uudelleen esille, kun eräs kreivin kaukainen sukulainen oli antanut ne myyntiin lontoolaiseen huutokauppaan.
Kirjallisuutta

Erickson, Carolly: Minä, Marie Antoinette, 2012 (ISBN 978-951-796-689-4) (romaani)
Fraser, Antonia: Marie Antoinette: The Journey. New York: N.A. Talese/Doubleday 2001, 1. painos. ISBN 978-0-385-48948-5. (englanniksi);
Fraser, Antonia: Marie Antoinette: The Journey. Anchor Books, Garden City 2002, 2. painos. ISBN 978-0-385-48949-2.
Holt, Victoria: Kuningattaren tunnustus, 1991 ISBN 951-31-1154-7 (romaani)
Zweig, Stefan: Marie Antoinette. 1935, 1952, Pushkin Press 2010. ISBN 978-1-906548-30-8 (englanniksi)
Hekla

Hekla
Hekla talvella 2010
| --- | --- |
Tyyppi:  kerrostulivuori
Sijainti:  Islanti
Korkeus merenpinnasta:  1 491 m
Prominenssi:  755  m 
Purkautunut viimeksi:  28. helmikuuta 2000
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Hekla on Islannin lounaisosassa sijaitseva tulivuori, jonka korkeus on 1 491 metriä. Hekla on Islannin aktiivisin tulivuori; se on purkautunut yli 20 kertaa vuoden 874 jälkeen. Keskiajalla islantilaiset kutsuivat Heklaa portiksi helvettiin.
Hekla on osa 40 kilometriä pitkää vulkaanista harjannetta. Aktiivisin osa harjannetta on noin 5,5 kilometriä pitkä repeämä, jota kutsutaan nimellä Heklugjá. Hekla muistuttaa muodoltaan ylösalaisin käännettyä venettä, jonka köli muodostuu purkausaukkojen jonosta. Aukoista vain kaksi on normaalisti aktiivisia.
Heklan useat isot purkaukset ovat peittäneet ison osan Islannista pyroklastisella kivellä ja tuhkalla. Näiden kerrostumien avulla voidaan ajoittaa Islannin muiden tulivuorten purkausajankohtia. 10 prosenttia tuhannen viime vuoden aikana maahan sataneesta pyroklastisesta materiaalista on peräisin juuri Heklan purkauksista. Heklan purkaukset ovat tuhannen viime vuoden aikana sylkeneet ulos enemmän laavaa kuin mikään muu tulivuori maailmassa, arviolta noin kahdeksan kuutiokilometriä.
Tarinoita Heklasta

Islanninkielinen sana Hekla tarkoittaa lyhyttä hupullista viittaa tai takkia ja sen on arveltu juontavan juurensa tulivuoren huippua toistuvasti peittäviin pilvimuodostelmiin. Varhaisissa latinankielisissä lähteissä viitataan tulivuoreen nimellä Mons Casuale.
Vuoden 1104 purkauksen jälkeen sisterssiläismunkit levittivät ympäri Euroopan tarinoita, joiden mukaan Hekla olisi portti helvettiin.
Munkki Benedeitin noin vuonna 1120 kirjoittamissa pyhän Brendanin matkoista kertovissa tarinoissa mainitaan Hekla paikkana, jonne Juudas olisi vangittu.
Flatey Book Annal kertoo vuoden 1341 purkauksesta että paikalliset olivat näkevinään pienten lintujen lentävän vuoren pätsissä ja olettivat niiden olevan kadotukseen joutuneiden ihmisten sieluja.
Caspar Peucer kirjoitti 1500-luvulla helvetin porttien olevan ”Heklan pohjattomassa hornassa”.
Uskomus Heklasta Helvetin porttina säilyi pitkälle 1800-luvulle. Yhä edelleen tunnetaan tarina siitä, kuinka noidat kokoontuvat Heklalle pääsiäisenä.
Noidat pitivät Heklaa jumalana. He uskoivat, että jos ihmiset käyttäytyisivät huonosti tulivuori purkautuisi.
Geologiaa

Heklan geologia on kraatterijonon ja kerrostulivuoren (jossa laava ja pyroklastiset ainekset ovat kasautuneet toistensa päälle) välimuoto. Se sijoittuu alueelle, jossa eteläisen Islannin seismisesti aktiivinen alue ja itäinen vulkaanisesti aktiivinen alue kohtaavat. Tyyppi on sangen harvinainen tulivuorten joukossa. Tunnetuin samankaltainen tulivuori on Chilessä oleva Callaqui. Hekla sijaitsee pitkällä vulkaanisella harjanteella, jonka 5,5 kilometriä pitkän osan, Heklugján, uskotaan olevan Heklan ”juuri”. Suurten purkausten aikaan koko repeämä täyttyy sulalla magmalla magmasäiliöstä, jonka pinnan uskotaan olevan vain neljä kilometriä maanpinnan alapuolella. Heklan tuottamassa pyroklastisessa aineksessa on korkea fluoripitoisuus, joka tekee siitä erityisen myrkyllisen eläimille. Heklan laavan piidioksidipitoisuus on yli 54 prosenttia, kun muissa lähialueen tulivuorissa se vaihtelee 45–50 prosentin välillä.
Purkausten välillä Heklaa peittää lumi ja pienet jäätiköt. Se on myös seismisesti passiivinen ja ensimmäiset merkit heräämisestä saadaan tyypillisesti 30–80 minuuttia ennen purkausta. Purkausten aikanakaan maanjäristysten voimakkuus ei tyypillisesti ylitä 3,0:aa Richterin asteikolla.
Purkaukset

Heklan ensimmäinen tunnettu purkaus tapahtui vuonna 1104. Tämän jälkeen on ollut 20–30 merkittävää purkausta ja joissain tapauksissa vuori on pysytellyt enemmän tai vähemmän aktiivisena jopa kuusi vuotta yhtäjaksoisesti. Heklan purkaukset ovat erittäin vaikeasti ennustettavissa ja niiden kesto voi vaihdella viikosta useisiin kuukausiin ja vuosiin. Esimerkiksi vuoden 1947 purkaus alkoi maaliskuussa 1947 ja päättyi vasta seuraavan vuoden huhtikuussa. Mutta yksi seikka näyttäisi korreloivan: Mitä pidempään vuori on lepotilassa, sitä voimakkaampi ja tuhoisampi on seuraava purkaus. Viimeksi Hekla on purkautunut 26. helmikuuta 2000. Tällä hetkellä näyttää siltä, että purkauksien välit pitenevät jatkuvasti.
Purkaukset > Esihistorialliset purkaukset

Yksi voimakkaimmista purkauksista tapahtui vuoden 950 eaa. tienoilla. Tällöin tulivuori heitti ilmaan yli seitsemän kuutiokilometriä vulkaanista kiveä ja tuhkaa. Purkaus on luokiteltu VEI-asteikolla kategoriaan 5. Tämä riitti viilentämään koko pohjoisen pallonpuoliskon lämpötiloja useammaksi vuodeksi. Todisteita purkauksesta on löydetty niin Skotlannista keidassoiden turvekerrostumista kuin Irlannista puiden vuosirengastutkimuksissa, jotka osoittavat käytännössä olematonta vuosikasvua lähes kymmenen vuoden jaksolta.
| Purkaus | Ajankohta |
| --- | --- |
H-5: 5050 eaa.
H-Sv: 3900 eaa. 
H-4: n. 2310 eaa.
H-3: 950 eaa.
Vuosiluvut perustuvat Smithsonian Instituutin Global Volcanism Program -tutkimuksiin, muissa lähteissä on esitetty huomattavastikin poikkeavia arvioita.
Purkaukset 3, 4 ja 5 tuottivat suunnattomat määrät pyroklastista materiaalia joka peitti noin 80 prosenttia Islannin pinta-alasta. Kerrostuma on havaittavissa maaperässä monin paikoin Euroopassa, kuten esimerkiksi Skandinaviassa, Orkneysaarilla. Purkauksien H-3 ja H-4 tuottama pyroklastisen aineksen määrä oli suurin sitten viimeisen jääkauden. 7 000 viime vuoden aikana Britteinsaarille, Saksaan ja Skandinaviaan kulkeutunut vulkaaninen tuhka on kolmannekseltaan peräisin juuri Heklan purkauksista.
Purkaukset > 1104 (H1)

Ennen vuoden 1104 purkausta Hekla oli ollut uinuva liki 250 vuotta, ennen kuin se purkautui räjähdysmäisesti peittäen yli puolet maan pinta-alasta (55 000 km²) arviolta 1,5 kuutiokilometrillä tuhkaa. (joidenkin lähteiden mukaan tuhkaa olisi satanut jopa 2,5 km³). Purkaus oli toiseksi suurin tunnetuista purkauksista ja asettui myös VEI asteikolla kategoriaan 5. Tuulen yläpuolella olleet maatilat Þjórsárdalurin laaksossa (15 km:n etäisyydellä), Hrunamannaafrétturissa (50 km:n etäisyydellä) ja Hvítárvatn-järvellä (70 km:n etäisyydellä) jouduttiin hylkäämään purkauksen seurauksena.
Purkaukset > 1158, 1206 ja 1222

Kategorian 4 purkaus alkoi 19. tammikuuta 1158 ja tuotti yli 0,15 kuutiokilometriä laavaa ja 0,2 kuutiokilometriä muuta pyroklastista ainesta. Luultavasti Efrahvolshraun laavakenttä tulivuoren länsipuolella on peräisin tästä purkauksesta. Vuosien 1206 ja 1222 purkaukset eivät olleet niin rajuja. Ne on luokiteltu vain luokkiin 3 ja 2. Niiden tuottama aines levisi pääosin tulivuoren koillispuolelle.
Purkaukset > 1300–1301

Kategorian 4 purkaus alkoi 11. heinäkuuta 1300 ja kesti noin vuoden ajan. Purkaus oli toiseksi suurin sinä aikana kuin Islanti on ollut asutettuna. Se tuotti arviolta 0,31 kuutiokilometriä pyroklastista ainesta, joka levisi noin 30 000 neliökilometrin suuruiselle alueelle. Tämän lisäksi tulivuori sylki sisuksistaan yli 0,5 kuutiokilometriä laavaa. Pyroklastinen aines aiheutti huomattavia tuhoja Skagafjördurin ja Fljótin yhdyskunnille ja johti yli 500 ihmisen kuolemaan seuraavan talven aikana.