stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arvo Ylinen
Henkilöhistoria

Ylisen isä oli herastuomari Juho Ylijaakkola ja äiti Sofia Emerentia Uusitalo. Hänen toinen puolisonsa vuodesta 1934 oli lääketieteen lisensiaatti Lea Maria Hietarinta (1906–1996); heidän lapsiaan ovat Jaakko Ylinen, Maarit Inbar, Juhana Ylinen ja Jouni Ylinen.
Ylinen tuli ylioppilaaksi vuonna 1923 Turun suomenkielisestä lyseosta. Hän valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1930 TKK:n Rakennusosastolta arvosanalla "oivallisesti", mikä oli tuolloin hyvin harvinaista. Samana vuonna hän suoritti TKK:n sotateknisen osaston loppututkinnon. Hän opiskeli lentokoneinsinööriksi Charlottenburgin teknillisessä korkeakoulussa eli Berliinin teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1930-31. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi TKK:ssa vuonna 1938. Väitös oli ensimmäinen lentokonetekniikan alan väitöstutkimus Suomessa.
Ylinen siirtyi Valtion lentokonetehtaan palvelukseen Suomenlinnaan, jossa hän toimi ensin suunnitteluinsinöörinä 1932–1933. Pian hän yleni ja toimi piirustuskonttorin päällikkönä 1933–1934. Hän toimi tehtaan pääkonstruktorina 1934–1937 ja teknillisenä johtajana 1937–1940. Hän oli tehtaan neuvotteleva insinööri 1940–1949. Hän teki opintomatkoja Eurooppaan, Yhdysvaltoihin ja Kanadaan.
Ylisestä tuli ensimmäinen TKK:n lentotekniikan professori vuonna 1940 ja tässä toimessa hän jatkoi vuoteen 1956 asti. Hän toimi sen jälkeen rakennusstatiikan professorina 1956–1967 ja VTT:n Sillanrakennuksen laboratorion johtajana vuodet 1952–1956.
Ylinen toimi MATINEn (Maanpuolustuksen tieteellinen neuvottelukunta) puheenjohtajana sen ensimmäiset 4 vuotta (1961–1965). Hän sai lukuisia palkintoja ja laati alaltaan monia julkaisuja. Hänen julkaisemistaan kirjoista ehkä merkittävin on Kimmo- ja lujuusoppi I–II, jotka ilmestyivät vuosina 1948–1950. Teoksesta julkaistiin toinen tarkistettu painos 1965–1970.
Ylinen oli sotilasarvoltaan insinöörieverstiluutnantti.
Teoksia

Puun käyttö lentokoneteollisuudessa. Metsähallituksen Itä-Suomen piirikuntakonttori, Viipuri 1936
Die Knickfestigkeit eines zentrisch gedrückten geraden Stabes im elastischen und unelastischen Bereich. Väitöskirja. Helsinki 1938
Kimmo- ja lujuusoppi 1: Matemaattinen kimmo-oppi. Valtion teknillinen tutkimuslaitos, 10. WSOY 1948. (2. tark. painos 1965, 2. p:n 2. muuttamaton lisäpainos 1976.)
Kimmo- ja lujuusoppi 2: Käyräakselisen sauvan taivutus. Valtion teknillinen tutkimuslaitos, 16. WSOY 1950. (2. uud. ja tark. painos 1970.)
Über die mechanische Schaftformtheorie der Bäume. Silva Fennica 76. Suomen metsätieteellinen seura, Helsinki 1952
Keskeisesti kuormitetun teräsbetoniseinän lommahduslujuus. Tiedoitus III 26. Valtion teknillinen tutkimuslaitos, Helsinki 1958.
Über den Einfluss der Schubspannungen auf die Durchbiegung, das Biegemoment und die Querkraft eines Balkens auf elastischer Unterlage. Tieteellisiä tutkimuksia. Suomen teknillinen korkeakoulu 16. Helsinki 1958.
A comparative study of different types of shear test of wood. Valtion teknillinen tutkimuslaitos. Julkaisu 82. Helsinki 1963.
A comparative study of different types of shear test of wood, background paper: Fifth Conference on Wood Technology, U.S. Forest Products Laboratory, Madison, Wisconsin, September 16-27. 1963. State Institute for Technical Research, Helsinki 1963.
Effect of shearing force on the deflection of a beam of finite length on an elastic foundation. Kirjoittaneet Martti Mikkola ja Arvo Ylinen. Acta polytechnica Scandinavica. Ci, Civil engineering and building construction series 23. Acta Polytechnica Scandinavica Publishing Office, Stockholm – Finnish Academy of Technical Sciences, Helsinki 1964.
Aiheesta muualla

Ylinen, Arvo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Anne Sverdrup-Thygeson

| Anne Sverdrup-Thygeson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. syyskuuta 1966 (ikä 58)
Kansalaisuus:  norjalainen
Arvonimi: professori
Koulutus ja ura
Instituutti:  Norjan ympäristötieteen ja biologian yliopisto
Tutkimusalue:  conservation biology (käännä suomeksi), Kestävä metsänhoito, biodiversiteetti, ekologia, metsäekologia, Eläinekologia ja hyönteiset
Palkinnot:  Brage-palkinto (2018)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Anne Sverdrup-Thygeson (s. 4. syyskuuta 1966) on luonnonsuojelubiologian professori Norjan ympäristötieteen ja biologian yliopistossa ja Norjan luonnontieteellisen tutkimuslaitoksen (norj. Norsk institutt for naturforskning) tieteellinen neuvonantaja.
Opiskelu, työ ja tutkimus

Koulun ja lukion jälkeen hän vietti vuoden vapaassa taidekoulussa. Lähtiessään lukiosta hänen oli tarkoitus lukea yhteiskuntatieteitä. Hän oli erityisen kiinnostunut historiasta. Hän meni kuitenkin Georgian yliopistoon saatuaan Rotarien stipendin. Hän opiskeli siellä journalismia ja joukkoviestintää. Hänellä oli siellä myös paljon sivuaineita kreikkalaisista tragedioista sukellukseen.
Kun hän palasi Yhdysvalloista Norjaan, hänen oli tarkoitus jatkaa Oslon yliopistossa median ja viestinän opiskelulla. Se oli tuolloin kuitenkin uusi oppiaine siellä ja olisi alkanut vasta tammikuussa kun hän oli palannut syyskuussa. Sen sijaan hän alkoi opiskelemaan matematiikkaa. Hän kuitenkin vaihtoi sen myöhemmin biologiaan. Sverdrup-Thygeson on väitellyt luonnontieteiden tohtoriksi Oslon yliopistosta vuonna 1994. Tohtorikoulutuksensa aikana hän oli neljä kuukautta Australian kansallisessa yliopistossa syksyllä vuonna 1998.
Hän opettaa Norjan ympäristötieteen ja biologian yliopistossa metsän- ja luonnonhoitoa, luonnonsuojelubiologiaa sekä hyönteistiettä eli entomologiaa. Hän tekee myös tutkimusta ekosysteemistä ja ihmisen maankäytön vaikutuksesta metsien biologiseen monimuotoisuuteen. Erityisen kiinnostunut hän on vaikeasti tutkittavasta ja näkymättömästä lajien monimuotoisuudesta jota esimerkiksi hyönteiset ja sienet vanhoissa tai kuolleissa puissa edustavat sekä hyönteiseten ekologisesta roolista.
Kirjoittaminen

Sverdrup-Thygesonin kirja Insektenes planet (suomenettu nimellä Jos hyöteiset katoavat...) julkaistiin Norjassa vuonna 2018 ja se oli siellä seitsemän viikkoa Bestseller-listalla.
Hän sai vuonna 2018 Brage-palkinnon kirjastaan Insektenes planet (suomenettu nimellä Jos hyöteiset katoavat...).
Suomeksi julkaistut kirjat

Jos hyönteiset katoavat... : Harvinaistuvat, hyödylliset pikkuötökät, joita ilman emme tule toimeen.  Suomentanut Luoma, Katariina. Helsinki:  Minerva, 2018.  ISBN 978-952-312-792-0.
Aiheesta muualla

Beckstrøm Laurantzon, Mira: Anne Sverdrup-Thygeson on the small but mighty creatures who keep the world turning Elementa Interviews.  29.4.2019. Viitattu 22.8.2019 (englanniksi).
Sverdrup-Thygeson, Anne: Naturmangfold og naturgoder NMBU – Norges miljø- og biovitenskapelige universitet.  4.1.2018. Arkistoitu 22.8.2019. Viitattu 22.8.2019 (norjaksi).
Petersen, Tanja: Anne Sverdrup-Thygeson: Rise of the Planet of the Insects Ecology for the Masses.  14.3.2019. Viitattu 22.8.2019 (englanniksi).
Carrington, Damian: Humanity must save insects to save ourselves, leading scientist warns The Guardian.  7.5.2019. Viitattu 22.8.2019 (englanniksi).
Anne Sverdrup-Thygeson Stilton Literary Agency. Viitattu 22.8.2019 (englanniksi).
Foster, Charles: Extraordinary Insects by Anne Sverdrup-Thygeson review Evening Standard.  18.4.2019. Viitattu 22.8.2019 (englanniksi).
Buzz, Sting, Bite – Why We Need Insects Kirkus.  15.5.2019. Viitattu 22.8.2019 (englanniksi).
Anne Sverdrup-Thygeson Norla.  2018. Viitattu 22.8.2019 (englanniksi).
Ari Hartikainen

Ari Hartikainen (s. 24. helmikuuta 1958) on suomalainen raviohjastaja ja ammattiravivalmentaja. Hänen kotiratansa on Vermo.
Vuoden 2014 loppuun mennessä Hartikainen oli ohjastanut 15 557 ravilähtöä, joista hän on voittanut 2 065 lähtöä ja palkintorahoja yli 6,5 miljoonaa euroa. Hänen tallissaan oli tammikuussa 2015 viisi valmennettavaa hevosta. Hartikaisen valmennettavat ovat juosseet 2000-luvulla lähes 800 000 euroa voittorahoja.
Hartikainen on valmentanut useita huippuhevosia, mm. Express Rideä ja Columbus Laukkoa, mutta vuodesta 2007 hän on ajanut alle sata lähtöä vuodessa.
Antslan kunta

| Antslan kunta (Antsla vald) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Antsla sijaitsee Kaakkois-Virossa.
 Koordinaatit: 57°48′N, 26°34′E 
Valtio:   Viro
Maakunta:  Võrumaa
Antslan ja Urvasten yhdistyminen:  21.10.2017
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta  (vir. vald)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  410,52 km²
Väkiluku (1.1.2018):  4 606
 – Väestötiheys:  11 as./km²
 
 antsla.ee 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Antslan kunta sijaitsee Kaakkois-Virossa Võrumaan maakunnassa.
Sijainti

Kunta rajoittuu etelässä Rõugeen, lännessä Valgaan, pohjoisessa Otepäähän ja Kanepiin sekä idässä Võruun.
Hallinto

Antslan kunta muodostettiin vuoden 2017 kuntauudistuksessa yhdistämällä Urvasten kunta ja vanha Antslan kunta. Kunnassa on 4 606 asukasta (1.1.2018).
Kunta muodostuu Antslan epäitsenäisestä kaupungista, Kobelan ja Vana-Antslan pienkauppaloista (alevik) sekä 38 kylästä (küla). Kunnan keskuspaikka on Antslan kaupunki.
Liikenne

Rautatie Valgasta Võruun kulkee Antslan kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antslan kunta Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urvaste Wikimedia Commonsissa
Arvo Ohinen

Arvo Johan Ohinen (16. syyskuuta 1906 Nurmijärvi – 31. maaliskuuta 1963 Rovaniemi) oli suomalainen pappi. Hän toimi Setlementtiliikkeen Työkeskus Rovalan tukkilaisappina 1932–1935, sen johtajana 1945–1963 sekä Kotkassa ja Viipurissa Työkeskus Toukolan johtajana 1935–1944. Hän oli Lapin sivistystyön johtavia henkilöitä. Ohiselle myönnettiin rovastin arvo vuonna 1957.
Ohinen oli myös Rovalaan 1949 puuhaamansa Palosalmen metsätyömieskodin johtaja. Urho Kekkonen tuki toimintaa ja vieraili siellä usein. Kekkonen oli yhteydessä Ohiseen kirjeitsekin.
Attiwendaronkit

Attiwendaronk (huronin kieltä, merkitys luultavasti "kieltämme ymmärtävät") oli irokeesien kielikuntaan kuuluva intiaanikansa, jonka elinalue käsitti alueita Ontariojärven länsipäässä ja Niagaran kannaksella, Ontarion provinssissa Kanadassa ja New Yorkin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Kansan viidestä heimosta kolme, attiragenrega, antouaronon ja onguiaronon elivät Ontariossa ja kaksi, ahondihronon ja kakouagoga New Yorkissa. Ranskalaiset kutsuivat heitä nimellä Nation Neutre ("puolueeton kansa"), sillä he yrittivät pysyä erillään irokeesien ja huronien välisistä sodista. Muutoin he olivat sotaisa kansa ja taistelivat yhdessä tionontatien kanssa saceja, meskwakeja ja kickapuja vastaan. Kulttuurin sanotaan olleen samankaltainen kuin huroneilla ja irokeeseillä.
Vuodesta 1640 lähtien jesuiitat yrittivät tehdä lähetystyötä attiwendaronkien keskuudessa, mutta näihin suhtauduttiin vihamielisesti. Huolimatta puolueettomuusyrityksistä irokeesit pitivät attiwendaronkeja uhkana ja hyökkäsivät heidän kimppuunsa murskaten vuosina 1649-1652 koko kansan, joka oli jo ennestään kulkutautien heikentämä. Osa kansasta adoptoitiin sotavankeina irokeesiheimoihin, muut eloonjääneet pakenivat etelään ja länteen. Vuonna 1653 mainitaan Detroitin tienoilla eläneen noin 800 attiwendaronkia, mutta sen jälkeen heistä ei ole tietoa; tämä ryhmä arvatenkin sulautui seudulla eläneisiin wyandoteihin.
Vuonna 1640 attiwendarokeja oli 12 000 henkeä, nykyään ei tiettävästi yhtään täysiveristä. Atiwendaronkien mahdollisia sukulaisia on löydettävissä irokeesien seneca heimosta, joka adoptoi heitä useita satoja majavasotien aikana.
Aiheesta muualla

The Neutral confederancy Canadian Encylopedia
Arvo Paasivuori

Arvo Paasivuori
Arvo Kullervo Paasivuori (vuoteen 1906 Hälleberg; 4. huhtikuuta 1905 Helsinki – 30. toukokuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja kansanedustaja, joka toimi vuosina 1949–1966 Valtion elokuvatarkastamon puheenjohtajana.
Arvo Paasivuoren isä oli merkittävä sosiaalidemokraattinen poliitikko Matti Paasivuori ja äiti Maria Elisabet Lindgren. Paasivuori kirjoitti ylioppilaaksi 1925 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1939. Hän työskenteli Helsingin kaupungin kunnalliskodin konttoristina 1934–1940, kunnalliskodin ja kaupungin työlaitoksen apulaisjohtajana 1940–1951 sekä kaupungin vanhustenhuoltolaitoksen johtajana 1952–1972. Hän oli myös SDP:n kansanedustajana Uudenmaan läänin vaalipiiristä yhden kauden 1945–1948.
Elokuvatarkastamon johtamisen ohella Paasivuori kuului Valtion elokuvalautakuntaan ja kirjallisuuslautakuntaan sekä Elannon edustajistoon. Lisäksi hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1951–1952.
Arvo Paasivuoren vaimo oli vuodesta 1934 Tyyne Paasivuori (o.s. Kallio), joka toimi myöhemmin myös kansanedustajana. Heillä oli neljä lasta.
Ari Hellgren

Ari Hellgren (s. 7. syyskuuta 1954 Tampere) on entinen suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hellgren aloitti uransa Tampereen Ilveksessä 1970-luvun alkupuolella. Hellgren pelasi pääasiassa SM-liigassa, kunnes siirtyi kaudeksi 1976–1977 jyväskyläläiseen JYPiin, joka pelasi vielä I-divisioonassa. JYPissä pelatun kauden jälkeen Hellgren siirtyi Oulun Kärppiin, joka oli juuri noussut divisioonasta. Hellgren on voittanut yhden Suomen mestaruuden, kaudella 1980–1981 Oulun Kärpissä.
Hellgren oli nimetty Lake Placidin talviolympialaisten 1980 Suomen olympiajoukkueen varamieheksi.
Hellgren on toiminut myös valmentajana, ja on nykyisin Kärppien veteraanijoukkueen, Nitro-Kärppien, hallituksen puheenjohtaja ja myös pelaa seurassa.
Arvo Oksala

Arvo Alfred Oksala (2. heinäkuuta 1920 Sortavala  – 16. joulukuuta 1993) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Oksalan vanhemmat olivat diplomi-insinööri, kansanedustaja, puolustusministeri Arvi Oksala ja Xenia Thekla Feldmann ja puoliso vuosina 1947–1969 Kaija Kuusamo ja vuosina 1970–1982 Marja-Leena Koiranen. Oksala tuli ylioppilaaksi Helsingin lyseosta 1939 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1947. Tohtoriksi Oksala väitteli 1951, edellisenä vuonna hän sai silmätautien erikoislääkärin pätevyyden. Oksala toimi uransa alkuvuosina Oulun ja Porin Diakonissalaitosten ja Turun yliopiston palveluksessa, samoin kuin Kaakkois-Suomen  Keskussairaalassa. Turun yliopiston silmätautien professori hän oli vuodesta 1961 vuoteen 1985 ja lääketieteellisen tiedekunnan dekaani 1971–1985. Hän oli ultraäänen käytön uranuurtajia.
Oksala sai Anders Jahren palkinnon vuonna 1970.
Arthur William Forsman

Arthur William Forsman (22. syyskuuta 1863 Viipuri – 7. kesäkuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen hovioikeudenneuvos ja valtiopäivämies.
Forsmanin vanhemmat olivat Viipurin hovioikeuden presidentti, senaattori Paul Emil Forsman ja Emma Sofia Viktorina Kuhlström. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin yksityislyseosta 1881 ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1887. Forsman sai varatuomarin arvon 1890.
Forsman aloitti uransa 1887 Viipurin hovioikeuden kanslistina ja oli hovioikeudenneuvoksena 1907–1917, tänä aikana hän oli poliittisista syistä kaksi kertaa virasta pidätettynä ja kerran vangittuna Krestyn vankilassa Pietarissa yhdessä muiden hovioikeuden jäsenten kanssa yhdenvertaisuuslain rikkomisesta tuomittuna. Vuodesta 1919 alkaen Forsman oli Suomen Sokeri Oy:n asiamiehenä ja sihteerinä. Hän osallistui aatelissäädyssä sukunsa  edustajana valtiopäiville 1897, 1899, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli 1897 lakivaliokunnan sihteerinä ja 1904–1905 laki- ja talousvaliokunnan  jäsenenä. Forsman omisti isänsä jälkeen Ollikan maatilan Jääsken kunnassa.
Arthur William Forsman oli naimisissa vuodesta 1892 Maria Ehrnroothin kanssa. Heidän poikansa oli sosiaaliministeriön alkoholikemistinä toiminut filosofian tohtori William Reinhold Forsman (s. 1893).
Arthur Usénius

Arthur Fredrik Usénius (7. syyskuuta 1888 Helsinki – 27. marraskuuta 1937 Leningrad, Neuvostoliitto) oli suomenruotsalainen sähköasentaja, toimitsija ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Uséniuksen vanhemmat olivat tynnyrintekijä Adolf Fredrik Usénius ja Maria Emilia Strandberg. Suoritettuaan valmistavan poikain ammattikoulun ja teknisen koulun Usénius työskenteli asentajana Helsingin kaupungin sähkövoimalassa vuoteen 1910 saakka. Vuosina 1910–1912 hän asui ja työskenteli Yhdysvalloissa ja palasi sitten Suomeen ollen vielä kolme vuotta Helsingin kaupungin sähkövoimalan palveluksessa mekaanikkona.
Usénius oli SDP:n jäsen ja hän kuului myös Ruotsalaisen nuorisoliiton keskuskomiteaan ja Ruotsalaisen työväenliiton toimeenpanevaan komiteaan. Usénius oli vuodesta 1915 Metalliliiton keskuskomitean jäsen ja vuonna 1917 hän oli SDP:n kansanedustajana edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Vuonna 1917 Vladimir Lenin käytti Kustaa Rovion suosituksesta Uséniusten  asuntoa Fredrikinkatu 64:ssä piilopaikkanaan oleskellessaan Helsingissä. Lenin kirjoitti silloin teostaan Valtio ja vallankumous ja lahjoitti myöhemmin tästä teoksesta nimikirjoituksella varustetun kappaleen Uséniukselle.
Suomen sisällissodan alettua Usénius lähetettiin tammikuussa 1918 Tukholmaan, jossa hän oli sodan ajan Suomen kansanvaltuuskunnan edustajana. Sodan päätyttyä Usénius jäi Ruotsiin maanpakolaiseksi vuoteen 1920 saakka. Hän liittyi Ruotsissa SKP:n jäseneksi ja kuului SKP:n Ruotsin toimiston johtoon. Joulukuussa 1920 Usénius lähti Moskovaan Kominternin palvelukseen. Edvard Gyllingin pyynnöstä hän siirtyi huhtikuussa 1921 Neuvosto-Karjalaan, jossa hän toimi aluksi tilastoviraston toimitsijana ja myöhemmin Ulkomaankauppalaitoksen tarkastajana. Usénius oli 1923 Karjalan Toimeenpanevan komitean valtuutettuna rajavyöhykkeen kehittämisasioissa, vuodesta 1924 alkaen Petroskoin maatalouspankin johtajana sekä vuosina 1929–1930 Karjalan sähkölaitoksen palveluksessa. 1930-luvulla Usénius toimi 1933 kevyen teollisuuden ministerinä ja 1934 Petroskoin kansankomissariaatin talouskomissaarina ja Karjalan paikallisen teollisuuden viraston tarkastajana. Hän oli SKP:n edustajana Kominternin 7. kongressissa Moskovassa 1934–1935 ja kirjoitti artikkeleita Vapaus-lehteen 1935.
Usénius vangittiin 18. lokakuuta 1935 vakoilijana ja syytettynä vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta. Hänet tuomittiin kuolemaan 31. lokakuuta 1937 ja teloitettiin ampumalla Leningradissa 27. marraskuuta 1937. Uséniuksen maine palautettiin 1957.
Usénius oli naimisissa sairaanhoitaja Maria (Maija) Vilhelmina Karpin (s.1884) kanssa vuodesta 1915 ja heillä oli yksi poika. Maija Usénius oli vuonna 1936 Petroskoin vankilassa 11 kuukautta syytettynä siitä, ettei ollut ilmiantanut miestään. Hän palasi Suomeen Neuvostoliitosta 1957 asuttuaan viimeksi Suojun kylässä Karjalassa. Arthur Uséniuksen veli oli amerikansuomalainen toimittaja Adolf Usénius.
Ammatilliset tutkinnot

Ammatilliset tutkinnot ovat tärkeä osa ammatillisen koulutuksen kokonaisuutta, johon kuuluvat ammatillinen peruskoulutus ja ammatillinen lisäkoulutus sekä oppisopimuskoulutus.
Ammatillisen tutkintojärjestelmän tutkinnot ovat perustutkinto, ammattitutkinto ja erikoisammattitutkinto. Ammatillisen perustutkinnon voi suorittaa ammatillisessa oppilaitoksessa,  oppisopimuskoulutuksessa tai työvoimakoulutuksessa. Ammatillisen perustutkinnon voi suorittaa myös näyttötutkintona.
Ammattitutkinto ja erikoisammattitutkinto suoritetaan aina näyttötutkintona. Osaamista niitä varten voi hankkia joko valmistavassa koulutuksessa tai oppisopimuskoulutuksessa. Näyttötutkinto on osaamisen hankkimistavasta riippumaton tapa suorittaa tutkinto. Osaaminen voi olla hankittu esimerkiksi koulutuksessa, työssä tai harrastuksissa.
Tutkintojärjestelmä Suomessa

Suomen ammatillisessa koulutuksessa toteutettiin vuonna 2018 merkittävä uudistus, ammatillisen koulutuksen reformi, joka koski koko ammatillisen koulutuksen järjestelmää.
Tutkintojärjestelmä Suomessa > Perustutkinnot

Ammatillisen perustutkinnon koulutus järjestetään joko kolmivuotisena ammatillisena koulutuksena ammatillisessa oppilaitoksessa (ns. nuorisoasteen koulutus) tai tutkintoon valmentavana aikuiskoulutuksena. Aikuiskoulutuksessa ammatillinen osaaminen osoitetaan näyttötutkintona.
Ammatillisissa perustutkinnoissa osoitetaan ammattitaidon saavuttamisen ja alalle työllistymisen edellyttämät tiedot ja taidot. Ammatilliset perustutkinnot voi suorittaa joko näyttötutkintona tai nuorten opetussuunnitelmiin perustuvana koulutuksena. Suoritustavasta riippumatta tutkinnot vastaavat toisiaan.
Kaikkien ammatillisten perustutkintojen laajuus on koulutuksena suoritettaessa 180 osaamispistettä (osp) eli kolme vuotta. Näyttötutkinnoissa opiskeluun tarvittava aika on yleisesti huomattavasti lyhyempi, koska aikaisempi osaaminen otetaan täysimääräisesti huomioon henkilökohtaista oppimissuunnitelmaa laadittaessa. Ammatilliset perustutkinnot on arvioitu 1.1.2018 lähtien arvosanoin 1-5. Ennen vuotta 2018 oli käytössä arviointiasteikko 1-3.
Tutkintojärjestelmä Suomessa > Ammatti- ja erikoisammattitutkinnot

Ammatti- ja erikoisammattitutkinnot tehdään aina näyttötutkintoina, eli osaaminen osoitetaan alan työtehtävissä. Arviointi tehdään asteikolla hyväksytty - hylätty.
Ammattitutkinnossa osoitetaan tietyn alan ammattityöntekijän taitojen hallinta. Tyypillinen tehtävänimike on alalla käytettävä ammattimiehen titteli, esimerkiksi sähköasentaja, veneenrakentaja. Kulttuurin alalla käytetään usein myös kisälli-sanaan päättyviä nimikkeitä.
Erikoisammattitutkinnossa osoitetaan puolestaan alan vaativimpien työtehtävien hallinta. Tehtävänimike on yleensä muotoa, joka tuo esille työntekijän hyvän ammattitaidon, esimerkiksi sähköyliasentaja, venemestari. Usein erikoisammattitutkintojen tarkoituksena on pätevöittää henkilö työnjohtotehtäviin. Tällöin erikoisammattitutkinnoilla pyritään korvaamaan vanhat opistoasteen tutkinnot.
Tutkintojärjestelmä Suomessa > Jatko-opintokelpoisuus

Näyttötutkintona tai ammatillisissa oppilaitoksissa suoritettu laajuudeltaan vähintään kolmivuotinen ammatillinen perustutkinto tai sitä vastaavat aiemmat ammatilliset opinnot (opetussuunnitelmapohjaiset opinnot) antavat yleisen kelpoisuuden hakea ammattikorkeakoulu- ja yliopisto-opintoihin. Myös ammatti- ja erikoisammattitutkinto antavat yleisen kelpoisuuden korkeakouluopintoihin.
Aiheesta muualla

Opetushallituksen määräyskokoelma, joka sisältää kaikkien ammatillisten tutkintojen sisältökuvaukset.
Ammattikoulutus Suomessa
| --- | --- |
Koulutus:   Ammatilliset tutkinnot  Näyttötutkinto  Oppisopimus  Työssäoppiminen  Työvoimakoulutus  Erityisopetus 
Luettelot:   Luettelo ammatillisista perustutkinnoista  Luettelo ammattitutkinnoista  Luettelo erikoisammattitutkinnoista
Aurélio Miguel

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Aurélio Miguel Soulin olympialaisissa 1988. |  Aurélio Miguel Soulin olympialaisissa 1988. |  Aurélio Miguel Soulin olympialaisissa 1988. |  |
Maa:  Brasilia
Miesten judo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Soul 1988 | -95 kg |  |
|  Pronssia | Atlanta 1996 | -95 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Hamilton 1993 | -95 kg |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1997 | -95 kg |  |
|  Pronssia | Essen 1987 | -95 kg |  |
| Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  |  |
|  Kultaa | Indianapolis 1987 | -95 kg |  |
|  Hopeaa | Caracas 1983 | -95 kg |  |
Aurélio Fernández Miguel (s. 10. maaliskuuta 1964 São Paulo) on brasilialainen uransa jo päättänyt judon olympiavoittaja ja nykyinen poliitikko. 180 senttimetriä pitkä ja 95 kilogrammaa painava Miguel kilpaili urallaan 95-kiloisten sarjassa.
Miguel saavutti olympiakultaa 95-kiloisten sarjasta vuoden 1988 kesäolympialaisista Soulista. Hän ei saanut viidessä ottelussaan yhtään pistesuoritusta vaan voitti kaikki ottelunsa vastustajien varoitusten avulla. Vuoden 1996 kesäolympialaisista Atlantasta Miguel saavutti pronssia samasta painoluokasta. Lisäksi hän sijoittui yhdeksänneksi vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa. MM-kilpailuista Miguel saavutti kaksi hopeamitalia ja yhden pronssimitalin. Pan-Amerikan kisoista Miguelilla on yksi kulta- ja yksi hopeamitali.
Urheilu-uransa jälkeen Miguel ryhtyi poliitikoksi. Hän on toiminut synnyinkaupunkinsa São Paulon kaupunginvaltuustossa vuodesta 2004 alkaen. Hän edustaa Tasavallan puoluetta.