stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laitakari (Oulu)

Laitakari
Laitakari kuvattuna Hailuodon lautalta
| --- | --- |
Sijainti:  65°3.15′N, 025°9.47′E, Oulu Suomi
Vesialue:  Perämeri 
Pinta-ala:  0,11 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Laitakari on asumaton saari Oulun kaupungin edustalla Saapaskarinselällä Perämerellä.  Läheiset saaret ovat Saapaskari, Äijänkumpele ja Korkiakari. Pieni moreenisaari on merenkulkijoiden keskuudessa tunnettu vuonna 1851 valmistuneesta puisesta tunnusmajakastaan, joka edelleen toimii väyläohjauslaitteena.
Saaren lähistöllä lepää myös tuntematon, noin vuonna 1825–1875 uponnut puinen laivanhylky, niin sanottu Laitakarin malmihylky. Hylky on muinaismuistolain suojelema museohylky, jonka tutkimisesta vastaa Pohjois-Pohjanmaan museo yhteistyössä sukellusseura Oulun Vesimiehet ry:n kanssa.
Saarella pesii merilintuja, se on muun muassa karikukkojen pesimispaikka.
Laitakarin tunnusmajakka

Saarella on ollut merimerkki 1750-luvulta lähtien, ja tunnusmajakka saarelle on merkitty jo vuonna 1785 julkaistuun merikarttaan.
Nykyinen puurakenteinen tunnusmajakka on valmistunut 1851, ja sen on suunnitellut Albin Stjerncreutz. Merimerkin alaosa on avoin, ja se seisoo moreeniin kiilattujen puuparrujen varassa. Tornin huippuosa on ollut aina väritykseltään punainen. Pookin rakentamiskustannukset olivat 475 hopearuplaa. Tunnusmajakka säästyi Krimin sodan hävitystöiltä ja toimii edelleen merimerkkinä: ollessaan linjassa Oulun tuomiokirkon kellotornin kanssa se opastaa veneilijöitä Hailuodon pohjoispuolen 2,4 metrin syvyiselle veneväylälle. Tornin korkeus on 17,4 metriä merenpinnasta ja maanpinnasta 15,6 metriä.
Matsu (1944)

| Matsu / 松 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Maizurun laivastoarsenaali
Kölinlasku:  8. elokuuta 1943
Laskettu vesille:  3. helmikuuta 1944
Palveluskäyttöön:  28. kesäkuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  10. lokakuuta 1944
Loppuvaihe:  upotettu 4. elokuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 260 t (normaali) 1 530 t (kuormattu)
Pituus:  92,5 m (vesiraja) 100,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,35 m
Syväys:  3,30 m
Koneteho:  19 000 shp
Nopeus:  27,8 solmua
Miehistöä:  211
Aseistus
Aseistus:  3 × 127 mm/40 type 89 24 × 25 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 610 mm torpedoputkea 36 × type 2 syvyyspommia
Matsu (jap. 松) oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1944 valmistunut Matsu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Maizurun laivastontelakalta, missä köli laskettiin 8. elokuuta 1943. Alus laskettiin vesille 3. helmikuuta 1944 ja otettiin palvelukseen neljä kuukautta myöhemmin 28. kesäkuuta.
Palvelus

Alus upposi 4. elokuuta 1944 50 merimailia kaakkoon Chichijima Rettosta Yhdysvaltain laivaston hävittäjien USS Ingersollin, USS Knappin ja USS Cogswellin tykkitulessa. Se poistettiin alusluettelosta 10. lokakuuta 1944.
Marseille

| Marseille (Ville de Marseille) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Marseille
 Koordinaatit: 43°17′51″N, 05°22′52″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Provence-Alpit-Riviera
Departementti:  Bouches-du-Rhône
Perustettu:  600 eaa.
Hallinto:  
 – Pormestari:  Benoît Payan (DVG)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  240,6 km²
Korkeus:  0–640 m
Väkiluku (2021):  873 076
 – Väestötiheys:  3 629 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  13001–13016
Suuntanumero(t):  0491 ja 0496
Motto::  Actibus immensis urbs fulget Massiliensis
 
 www.marseille.fr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Marseille [maʁsɛj] on kaupunki Rhônejoen suulla Etelä-Ranskassa Välimeren rannalla. Sen asukasluku on noin 873 000 (2021) ja esikaupunkialueet mukaan luettuina noin 1,6 miljoonaa. Marseille on Ranskan toiseksi suurin kaupunki ja sen metropolialue Ranskan kolmanneksi suurin. Marseille on myös Bouches-du-Rhônen departementin ja Provence-Alpit-Rivieran alueen (région) pääkaupunki. Kaupunki on huomattava turistikohde ja toinen Euroopan kulttuuripääkaupungeista vuonna 2013.
Marseillessa on yli 50 km rantaviivaa. Se koostuu 16 kunnallishallintoalueesta ja 111 kaupunginosasta (quartiers). Kaupungin Le Panier -kukkulan päällä on Ranskan vanhin ja samanniminen kortteli. Kaupungin itäosassa sijaitsevat calanquet eli jyrkät kalkkikivikalliot, jotka ovat rauhoitettua aluetta ja kaupungin tärkeimpiä turistikohteita. Marseillessa sijaitsee vuonna 1893 valmistunut La Major -katedraali sekä pyhiinvaelluskirkko Notre-Dame de la Garde vuodelta 1864. Marignanessa sijaitsee Marseille-Provencen kansainvälinen lentoasema.
Historia > Antiikki

Marseille on yksi Ranskan vanhimmista kaupungeista. Se perustettiin kreikkalaisena siirtokuntana nimeltä Massalia noin vuonna 600 eaa. Perustajat tulivat Joonian Fokaiasta. Kaupungin seutu oli alun perin liguurien aluetta. Antiikin aikainen kaupunki sijaitsi Marseillen nykyisen vanhankaupungin paikalla luonnonsatamalahden eli nykyisen Marseillen vanhan sataman (Vieux Port) lahden pohjoispuolella. Siitä on säilynyt suhteellisen vähän jäänteitä, sillä myöhempi kaupunki on aina sijainnut samalla paikalla. Tärkein arkeologinen alue tunnetaan nimellä Jardin des Vestiges.
Massalia oli pitkään Gallian kreikkalaisen kulttuurin pääkaupunki. Se oli merkittävä kauppa- ja merenkulkukaupunki, joka perusti lukuisia omia siirtokuntia Gallian etelärannikolle ja Iberiaan. Sieltä oli kotoisin myös kuuluisa tutkimusretkeilijä Pytheas. Massalia liittoutui 200-luvulla eaa. Rooman kanssa liguureja ja Karthagoa vastaan. Julius Caesarin joukot valtasivat sisällissodassa Pompeiuksen puolella olleen kaupungin vuonna 49 eaa. pitkän Massalian piirityksen jälkeen. Ajan kuluessa kaupunki kehittyi tavalliseksi roomalaiseksi kaupungiksi. Roomalaiset tunsivat sen nimellä Massilia.
Historia > Myöhempi historia

Nykyisen kaupungin nimi Marseille perustuu kaupungin latinankielisen nimen myöhäis-/kansanlatinalaiseen muotoon Marsilia. Keskiajalla Marseille oli ajoittain itsenäinen, mutta Ranska valloitti kaupungin vuonna 1481. Ensimmäinen yliopisto perustettiin vuonna 1409.
Teollisuus

Marseillessa on konepaja- ja koneteollisuutta, telakoita, öljynjalostamo sekä Ranskan tärkein ja Välimeren suurin satama, Marseillen satama. Satama oli vuonna 2011 rahtimäärältään Euroopan kuudenneksi suurin kauppasatama.
1970- ja 1980-luvun kriisivuosien jälkeen, jolloin kaupungin asukasluku väheni miljoonasta 800 000:een, Ranskan valtio, Marseillen kaupunki, Provence-Alpit-Rivieran alue sekä Bouches-du-Rhônen departementti päättivät vuonna 1995 aloittaa Euroméditerranée-projektin. Sen päämäärä on yhdistää Eurooppa ja Välimeri sekä tehdä Marseillesta Välimeren pääkaupunki. Projekti perustuu kaupungin kunnostamiseen ja sen taloudelliseen kehitykseen. Rakennustyöt käsittävät alueita Saint-Charles, La Joliette, Belle de Mai, Saint-Jean ja Arenc ja jatkuvat aina vuoteen 2050 asti.
Nähtävyydet

Marseillen satama on kaupungin tunnetuin nähtävyys. Sen eteläpuolella 150 m:n korkeudella sijaitsee pyhiinvaelluskirkko Notre-Dame-de-la-Garde. Sataman vastakkaisella puolella levittäytyy Le Panier’n vanhakaupunki. Satamasta alkaa myös kaupungin pääkatu, La Canebière, jonka toisessa päässä kohoaa uusgoottilaistyylinen kirkko Saint-Vincent-De-Paul. Kirkko sijaitsee Stalingradin aukiolla, josta alkaa upea Longchampin bulevardi. Katu päättyy samannimiseen 1800-luvulla rakennettuun Le Palais de Longchamp -palatsiin, joka nykyään toimii kuvataidemuseona. Muita tunnettuja katuja ovat Rue de Paradis, Rue de Rome sekä Avenue du Prado, joka johtaa kaupungin suosituimmille rannoille.
Kaupungin itäosassa sijaitsevat calanquet eli jyrkät merenlahdet. Yli 500 m korkeat valkoiset kalliorotkot päätyvät äkkijyrkästi mereen muodostaen merenlahtia, joihin voi tutustua parhaiten veneellä. Marseillesta itään kohti Cassis’n kaupunkia alkaa noin 20 km pitkä ja karu rantaviiva. Ensimmäisinä ovat vuorossa merenlahdet Sormiou ja Morgiou, joiden pienet kalastajakylät ovat vailla sähköä tai juoksevaa vettä. Seuraavaksi tulevat Sugiton, Cassis ja lopuksi En-Vau, joka on merenlahdista kaunein ja vaikuttavin.
Muita nähtävyyksiä ovat pittoreski satamakylä L’Estaque Länsi-Marseillessa luonnonvaraisine rantoineen sekä saaret If ja Frioul noin 15 minuutin venematkan päässä pääsatamasta. Ifin saarella sijaitsee Monte Criston tarinasta tuttu linna Château d’If, joka rakennettiin vuonna 1531. Laivoja saarille lähtee pääsatamasta päivittäin.
Kulttuuri

Marseille’ta on teoksissaan käsitellyt paljon muun muassa kaupungista kotoisin oleva kirjailija ja elokuvaohjaaja Marcel Pagnol niin Marseille-trilogiassaan, kolmen Vieux port -satamaan sijoittuvan elokuvan sarjassaan kuin omaelämäkerrallisissa kirjoissaan.
Alexandre Dumas vanhemman kirjoittamassa historiallisessa seikkailuromaanissa Monte-Criston kreivissä kirjan päähenkilö seikkailee Marseillessa.
Vuonna 2013 Marseille oli Euroopan kulttuuripääkaupunki yhdessä Slovakian Košicen kanssa.
Urheilu

Jalkapallojoukkue Olympique de Marseille pelaa Ranskan pääsarjassa. Helmikuussa kaupungissa järjestetään Open 13 -niminen miesten tennisturnaus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marseille Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivut (ranskaksi)
Leo Halla : Ranskan omalaatuisin kaupunki, Aamulehti, 21.05.1939, nro 134, s. 23, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Matkaopas aiheesta Marseille Wikivoyagessa (englanniksi)
Euroopan kulttuuripääkaupunki
| --- | --- |
1980-luku:   1985: Ateena  1986: Firenze  1987: Amsterdam  1988: Länsi-Berliini  1989: Pariisi 
1990-luku:   1990: Glasgow  1991: Dublin  1992: Madrid  1993: Antwerpen  1994: Lissabon  1995: Luxemburg  1996: Kööpenhamina  1997: Thessaloniki  1998: Tukholma  1999: Weimar 
2000-luku:   2000: Avignon · Bergen · Bologna · Bryssel · Helsinki · Krakova · Praha · Reykjavík · Santiago de Compostela  2001: Rotterdam · Porto  2002: Brugge · Salamanca  2003: Graz  2004: Genova · Lille  2005: Cork  2006: Patras  2007: Sibiu · Luxemburg  2008: Liverpool · Stavanger  2009: Vilna · Linz 
2010-luku:   2010: Essen · Istanbul · Pécs  2011: Turku · Tallinna  2012: Guimarães · Maribor  2013: Marseille · Košice  2014: Riika · Uumaja  2015: Mons · Plzeň  2016: San Sebastián · Wrocław  2017: Aarhus · Páfos  2018: Leeuwarden · Valletta  2019: Matera · Plovdiv 
2020-luku:   2020: Rijeka · Galway  2021: Timișoara · Elefsína  2022: Kaunas · Esch-sur-Alzette  2023: Veszprém  2026: Oulu 
Antiikin Massalian raunioita nykyisessä Jardin des Vestiges -puistossa.
Château d’If.
Palais Longchamp.
Notre-Dame de la Garde
Calanquenäkymä Callelonguen satamassa
Matovaara

Matovaara on kylä Lieksassa. Se sijaitsee kaupungin keskustan eteläpuolella kantatie 73:n lähellä.
Kylä syntyi metsätyömieskyläksi, sillä tärkein toimeentulonlähde 1960-luvulle asti oli metsätyö.
Kylä tunnetaan urheiluseura Matovaaran Mahdista, joka on perustettu 1951. Urheiluseurasta ja samalla kylän toiminnasta on tehty liikuntahistorian ja liikuntasosiologian tutkimuksia.
Kyläläisten yhteinen kokoontumispaikka on urheiluseuran omistama Kisapirtti.
Koulu

Matovaaran koulu perustettiin 1914. Vuonna 1938 koulussa oli 52 oppilasta. Koulu lakkautettiin 1991.
Aiheesta muualla

Matovaaran Mahti[vanhentunut linkki]
Lieksan kylät
Egyptinkorpi
Hattusaari
Hattuvaara
Höntönvaara
Hörhö
Jaakonvaara
Jamali
Jongunjoki
Kelvä
Kitsinvaara
Koli
Kontiovaara
Kuorajärvi
Kylänlahti
Lamminkylä
Lapalie
Louhivaara
Matovaara
Mätäsvaara
Märäjälahti
Nurmijärvi
Ohtavaara
Pankakoski
Pankajärvi
Puso
Romppala
Ruunaa
Saarivaara
Savijärvi
Siikavaara
Sikovaara
Sokojärvi
Sokovaara
Uusikylä
Varpanen
Vieki
Viensuu
Vuonisjärvi
Vuonislahti
Matkalla Porkkalaan

| Matkalla Porkkalaan |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Sami Keski-Vähälä
Alkuperäiskieli:  suomi
Aihe:  Puna-armeijan kapteenin murha
Tapahtumapaikka ja -aika:  Helsinki 1944
Kantaesitys:  30. maaliskuuta 2006
Kantaesityspaikka:  Helsingin kaupunginteatteri
Matkalla Porkkalaan on Sami Keski-Vähälän kirjoittama näytelmä vuodelta 2006. Näytelmän aiheena on neuvostoliittolaisen kapteeni Ivan Belovin edelleen selvittämättä oleva murha, joka tapahtui  Lauttasaaressa 3. marraskuuta 1944. Käsikirjoitus perustuu osittain Risto Nikun kirjaan Kuka ampui kapteeni Ivan Belovin?.
Näytelmää esitettiin Helsingin Kaupunginteatterissa keväällä 2006. Sen ohjasi Milko Lehto ja rooleissa esiintyivät muun muassa Ilkka Heiskanen, Santeri Kinnunen, Oskari Katajisto ja Antti Litja.
Roolihenkilöt

Ivan Belov, Puna-armeijan kapteeni, murhattu
Andrei Ždanov, kenraalieversti, liittoutuneiden valvontakomission puheenjohtaja
Grigori Savonenkov, valvontakomission kakkosmies
Urho Castrén, Suomen pääministeri
Kaarlo Hillilä, sisäministeri
Urho Kekkonen, valvontakomission suosikki
Freedy Kekäläinen, Valpon tutkija
Valerie, valvontakomission tulkki, murhaepäilty
Räsänen, sodasta palaava luutnantti, murhaepäilty
Martikka, toimistoupseeri, murhaepäilty
Komarovitz, emigrantti, murhaepäilty
Jakonen, SKP:n aktivisti, murhaepäilty
Leski Nordin, murhaepäilty
Aiheesta muualla

Intohimoa veitsen terällä, Helsingin kaupunginteatterin sivut
Kirjallisuutta

Niku, Risto: Kuka ampui kapteeni Ivan Belovin? : Suomen kaikkien aikojen tutkituin murhajuttu.  Helsinki : Edita, 2003.  ISBN 951-37-3946-5
Johan Mathesius

Johan Mathesius (6. heinäkuuta 1709 Pyhäjoki - 13. syyskuuta 1765, Lontoo, Iso-Britannia) oli suomalainen poliitikko ja virkamies.
Tausta

Mathesius syntyi Pyhäjoen kirkkoherra Nils Mathesiuksen ja Anna Portinan perheeseen, Mathesiuksen pappissukuun. Hänen veljiään olivat lääninrovasti ja poliitikko Per Niklas Mathesius sekä pappi ja kirjailija Georg Mathesius. Hän opiskeli Uppsalassa vuodesta 1724 lähtien, siirtyi Turkuun 1727, mutta palasi jonkin ajan kuluttua Ruotsiin. 
Mathesius oli naimisissa Rebecka Bergin kanssa.
Ura

Mathesius sai viran kuninkaallisesta kirjastosta suomen kielen kääntäjänä 1735. Hän tuli pian tunnetuksi vilkkaasta poliittisesta kiinnostuksestaan, erityisesti myssypuolueen kannattajana. Vuosien 1738 ja 1741 valtiopäivien aikana hän tuli tunnetuksi hattupuolueen terävänä kriitikkona.
Vakoilusta epäiltynä

Hattupuolue pyrki todistamaan, että myssypuolue harrastaa maanpetoksellista yhteistyötä venäläisten diplomaattien kanssa paljastamalla heille valtiopäivien salaisessa valiokunnassa käsiteltyjä asioita. Helmikuussa 1741 suomalainen kansliapresidentin sihteeri Johan Gyllenstierna pidätettiin Venäjän-lähettilään ovella, ja tutkimukset osoittivat hänen saaneen lähettiläältä rahaa salaisista tiedoista. Gyllenstierna sai teosta kuolemantuomion, joka muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi. Tutkimuksissa nousi myös esille, että juttuun olisi sekaantunut kolme muutakin suomalaista, Johan Arckenholtz, Johan Mathesius ja Göran Helsingius. Tunnustusten saamiseksi heitä kidutettiin, mutta tunnustuksia tai lisätietoja ei saatu. On tulkittu, että heillä ei olisi ollut osaa vakoiluun, vaan he olisivat vain keskustelleet valtiopäivämiesten kanssa sotapolitiikan vaaroista. Mathesiusta vastaan nostettiin syytä hänen yhteyksistään venäläiseen ministeriin nimeltä Bestuscheff. Häntä syytettiin maanpetturuudesta. Hän kiisti syytteet, mutta hänet tuomittiin sekaantumisesta valtiopäivävaaleihin ja -neuvotteluihin ja tuomittiin kuukaudeksi vedelle ja leivälle ja vangittavaksi pidemmäksi aikaa. Hänet vapautettiin 1743 hattujen sodan päätettyä.
Myöhempi virkaura

Vuonna 1745 Mathesius nimitettiin Pohjanmaan lääninsihteeriksi. Vuonna 1752 hän sai säätyjen vakuutuksen ylenemisestään virka-asteikolla. Vuonna 1760 hänet nimitettiin asessoriksi ja 1762 laamanniksi, mutta hän säilytti kuitenkin lääninsihteerin viran. Hieman myöhemmin hän sanoutui irti läänisihteerin virasta. Vuonna 1763 hän oli jonkin aikaa Pohjanmaan varamaaherrana. Hän kuoli ollessaan matkalla Lontooseen 1765.
Jonne Lakanen

Jonne Sakari Lakanen (s. 26. helmikuuta 1979 Lohjan kunta) on suomalainen suunnistaja. Seuratasolla hän edustaa Lappeen Rientoa. Aikaisemmin hän edusti Vaajakosken Terää ja Deltaa. Hänen kasvattajaseuransa on Rasti-Vihti. Lakanen asuu Lappeenrannassa.
Nuorten MM-kilpailuissa Lakanen voitti vuonna 1998 viestihopeaa ja vuonna 1999 kultaa keskimatkalta ja viestistä. Aikuisten MM-kilpailuissa Århusissa 2006 hän sijoittui neljänneksi sprintissä.
Lakanen on voittanut useita Suomen mestaruuksia sekä nuorten sarjoissa että aikuisten sarjassa. Jukolan viestissä hän voitti hopeaa Deltan joukkueessa vuonna 2003 ja Tiomilassa hopeaa Vaajakosken Terän joukkueessa 2007.
Hänen vanhempi veljensä Jani on suunnistuksen maailmanmestari.
Materiaali

Materiaali on tuotannon raaka-aine. Materiaali on raaka-ainetta josta tehdään, aiotaan tehdä, suunnitellaan tehtävän tai voitaisiin tehdä tuotteita, puolivalmisteita tai toisia raaka-aineita.
Sama tavara/aine voi olla katsantokannasta riippuen tuote, materiaali tai raaka-aine; esimerkiksi vanerin valmistaja näkee vanerin valmiina tuotteena. Vanerin huonekaluteollisuudelle toimittava jälleenmyyjä raaka-aineena ja huonekalun valmistajalle kyseessä on valmistusmateriaali.
Materiaalin olomuoto voi olla kaasu, neste tai kiinteä. Materiaali voi olla orgaanista tai epäorgaanista ainetta.
Yleistä termiä materiaali käytetään useimmiten osana teknisiä termejä, kuten rakennusmateriaali, korumateriaali, materiaalivaatimukset, materiaalihallinta , materiaalivirta, materiaalijäte, kierrätysmateriaali ja niin edelleen. Materiaalit liittyvät suunnitteluun, hankintoihin ja materiaalien käytön sujuvuuteen; tuotannon tehokkuuteen.tarvitaan parempi lähde
Teollisuuden materiaalit voidaan jakaa esimerkiksi seuraaviin perusryhmiin:
vesi
kaasut
keraamit
polymeerit
kuidut
komposiitit
Ensimmäisiä ihmisen käyttämiä materiaaleja olivat kasvien osat, luu, kivi, puu ja nahka. Kivestä esimerkiksi valmistettiin leikkaavia työkaluja; työkalun materiaali oli täten kiveä. Keraamit (savi, keramiikka) tunnettiin Lähi-idässä viimeistään 9 000 vuotta sitten (keraaminen kulttuuri) ja Kaukoidässä tiettävästi jo aiemmintarvitaan parempi lähde. Metalleista ensimmäinen materiaali oli kupari, jonka käyttäminen aloitti kaoliittisen kauden, eli kuparikauden. Kuparin käytön aloittaminen sijoittuu esihistorialliselle ajanjalle noin 5 000–3 300 eaa.tarvitaan parempi lähde
Materiaalin käyttökelpoisuuteen eri tarkoituksiin vaikuttavat muun muassa lujuus, kovuus, sitkeys, iskunkestävyys, tiheys, korroosionkestävyys, lämmönjohtavuus ja sähkönjohtavuus.
Materiaalitiede

Materiaalitiede, materiaalien ja niiden ominaisuuksien tutkimus ja se miten ne määräytyvät materiaalin rakenteesta, syntyi kiinteän olomuodon fysiikan, metallurgian ja kemian pohjalta Yhdysvalloissa vasta 1950-luvulla.
Tukittavia alueita ovat materiaalien koostumus, mikrorakenne, prosessointi, ominaisuudet ja suorituskyky. Tärkeitä apuvälineitä tähän ovat muun muassa mikroskopia ja aineenkoetus.
Materiaaleja

Metallit
teräs
alumiini
kupari
titaani
magnesium
valurauta
polymeerit
muovit
kumi
elastomeeri
Keraamit
teknilliset keraamit
lasi
kivi
kuidut
puuvilla
nailon
villa
Komposiittimateriaalit
puu (selluloosa + ligniini)
puukomposiitti (puu + muovi, puu + liima)
kovitemuovi, Muovi - lujitekuitukomposiitit (hiilikuitu, lasikuitu)
laminoitu lasi
teräsbetoni
Orgaaniset materiaalit
paperi
puu
luu
nahka
biomateriaalit
yhdyskuntajäte
Ikääntyminen

Iän myötä materiaalin ominaisuudet voivat muuttua, yleensä heikompaan suuntaan. Merkittäviä ikääntymisilmiöitä ovat
korroosio, joka ilmenee erityisesti nesteiden kanssa kosketuksissa olevilla pinnoilla,
väsyminen vaihtelevan kuormituksen alaisuudessa olevissa osissa, erityisesti kun rasituksenalaisessa osassa tapahtuu edestakaisia muodonmuutoksia sekä
vanheneminen, eli rakenneaineiden mekaanisten ominaisuuksien heikkeneminen iän myötä.
Kirjallisuutta

Ball, Philip: Mittojen mukaan: 2000-luvun materiaalit.  ((Made to Measure: New Materials for the 21st Century, 1997.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 1998.  ISBN 952-5202-13-5
Laivakissa

Englantilainen laivakissa nimeltä Peebles HMS Western Isles -aluksella vuonna 1944.
Laivakissa on laivassa pidettävä kissa. Sen tarkoitus on onnen tuominen laivalle, sään ja muiden tapahtumien ennustaminen sekä hiirten ja muiden tuholaisten pyydystäminen.
Laivakissoja on ollut jo muinaisista ajoista alkaen paitsi torjumassa tuholaisia myös uskonnollisista ja taikauskoisista syistä. Muinaisegyptiläinen kissaan liitetty Isis-jumalatar oli navigointitaidon ja merimiesten suojelija, jolle merimiehet uhrasivat ja jonka vuoksi he alkoivat ottaa laivoihinsa kissoja tuomaan onnea. Antiikin aikana oli yleistä, että laivoissa oli keulakoristeena kissa ja laivan nimen osana oli Isiksen nimi.
Kissojen uskottiin vuosituhansien ajan tuovan laivalle onnea vaarallisilla vesillä purjehdittaessa. Laivakissojen käyttäytymisestä luettiin hyviä ja huonoja enteitä, ja niiden uskottiin pystyvän esimerkiksi nostattamaan myrskyn häntäänsä sitoutuneella taikavoimalla. Joissakin säähän liittyvissä uskomuksissa olikin perää: kissat esimerkiksi pystyvät havaitsemaan ilmanpaineen pienetkin muutokset ja levottomalla käyttäytymisellään ilmaisemaan matalapaineen. Laivakissan yli laidan heittämisestä uskottiin seuraavan myrsky ja yhdeksän vuoden epäonni. Laivakissoja ruokittiin ja kohdeltiin tästä syystä hyvin.
Ruotsissa keskiajalla laki määräsi kauppalaivurit pitämään kissaa laivassa rangaistuksen uhalla. Joskus merimiehet salakuljettivat laivalle omiakin kissojaan seuralaisikseen. Ison-Britannian kuninkaallisessa laivastossa määrättiin, että laivalla piti olla vähintään yksi laivakissa palvelemassa valtiota. Laivakissat kiellettiin kuninkaallisessa laivastossa vasta vuonna 1975 hygieniasyihin vedoten.
Monet purjelaivoihin liittyneet asiat on eri kielissä, kuten englannissa ja saksassa, nimetty kissojen mukaan. Vanha tapa nimetä laivat feminiinisin nimin on sekin osa kissoja ja laivoja yhdistävää perinnettä, sillä mytologisissa tarinoissa kissat olivat tavallisesti naaraita.
Laivakissoina on usein suosittu monivarpaisia kissoja, joiden uskottiin pysyvän kannella pienempitassuisia kissoja paremmin ja tuovan onnea. Monivarpaisia kissoja kutsutaankin yhä yleisesti laivakissoiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laivakissa Wikimedia Commonsissa
Pekka Lakka

Pekka Lakka (s. 3. lokakuuta 1963 Joutseno) on suomalainen toimittaja ja Lappeenrannassa ilmestyvän Etelä-Saimaa-lehden päätoimittaja. Lisäksi hän toimii Keskisuomalainen-konserniin kuuluvan Kaakon Viestinnän sisältöjohtajana ja yhtiön julkaisemien muiden maakuntalehtien, Kouvolan Sanomien, Kymen Sanomien, Itä-Savon ja Länsi-Savon päätoimittajien esimiehenä. Sisältöjohtajana hän on toiminut huhtikuusta 2016.
Etelä-Saimaan päätoimittajaksi hän palasi 2022 syksyllä. Hän oli samassa tehtävässä aiemminkin 2006-2016, joista viimeiset vuodet toimi myös Kouvolan Sanomien ja Kymen Sanomien  vastaavana päätoimittajana. Aiemmin Lakka on toiminut Lappeenrannassa ilmestyvän ilmaisjakelulehti Lappeenrantalaisen päätoimittajana ja Etelä-Saimaan urheilutoimittajana. Vuodesta 2000 hän toimi Etelä-Saimaan toimituspäälikkönä, kunnes siirtyi Länsi-Savon päätoimittajaksi vuonna 2005 ja sieltä edelleen Etelä-Saimaan päätoimittajaksi 2006.
Koulutukseltaan Lakka on ylioppilas. Nuoruudessaan hän pelasi jalkapalloa ja kuului kaudella 1985 Joutsenon Kullervon II divisioonan joukkueeseen. Myöhemmin hän toimi seuran jalkapallojaoston sihteerinä ja varapuheenjohtajana sekä edustusjoukkueen managerina. Lakan isä Maunu Lakka oli Joutsenon kunnanvaltuuston pitkäaikainen puheenjohtaja.