stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Babe Ruth
Nuoruus

Ruth syntyi Baltimoressa vuonna 1895 kahdeksanlapsisen perheen esikoiseksi. Lapsikatraasta aikuiseksi selvisi Ruthin lisäksi vain yksi pikkusisko.
Ruthin vanhemmat elättivät perhettään pitämällä baaria. Kun Ruth hankkiutui lapsena vaikeuksiin, vanhemmat laittoivat hänet katoliseen teollisuuskouluun. Siellä Ruth opiskeli räätäliksi ja oppi myös pelaamaan baseballia.
Peliura

Ruth liittyi vuonna 1914 baltimorelaiseen Orioles-baseballjoukkueeseen, jätti teollisuuskoulun ja unohti räätälinuran. Saavutettuaan menestystä vasenkätisenä syöttäjänä hänet kaupattiin jo samana vuonna Major League -ammattilaissarjan Boston Red Sox -joukkueeseen. Ruth sai jo baseball-uransa alussa lempinimekseen ”Babe”. Hänet tunnettiin myös lempinimillä ”Sultan of Swat” ja ”Bambino”.
Ruth oli vuonna 1918 baseballin parhaita syöttäjiä. Hän oli voittanut syöttäjänurallaan kaikkiaan 92 ottelua ja hävinnyt 44, ja hänen ansaittujen juoksujen keskiarvonsa oli erinomainen 2,24. Hän oli myös hyvä lyöjä, ja vuosien 1914–1919 välillä hän löi 49 kunnaria ja 230 juoksua, vaikka olikin pääasiassa syöttäjä.
Ruth myytiin vuonna 1920 New York Yankeesiin, missä hän alkoi keskittyä sisäpeliin. Kaudella 1920 Ruth löi peräti 54 kunnaria ja 137 juoksua. Hänen menestyksensä teki hänestä kuuluisuuden, ja hänen pelitapansa muutti myös baseballin luonnetta. Seuraavalla kaudella Ruth löi jo 59 kunnaria ja 170 juoksua keskiarvolla .378. Ruthin Yankees voitti World Series -loppuottelusarjan kausilla 1921, 1922, 1923, 1926, 1927, 1928 ja 1932. Loppuotteluissa Ruth löi yhteensä 15 kunnaria ja 29 juoksua keskiarvolla .347. Vuoteen 1927 mennessä Ruth oli lyönyt 416 kunnaria ja 1 274 juoksua. Kausilla 1928–1933 hän löi 270 kunnaria ja 852 juoksua.
Kausi 1934 oli Ruthin viimeinen täysi kausi mestaruussarjassa. Viimeisen MLB-kautensa 1935 hän pelasi Boston Bravesissa. Koko Major League -urallaan Ruth pelasi 2 503 ottelua, joissa hän löi 714 kunnaria. Hänen osumakeskiarvonsa oli .342. Ruth kuoli syöpään elokuussa 1948.
Ennätykset ja tunnustukset

Kuollessaan vuonna 1948 Ruthin hallussa oli 54 ennätystä.
Ruth oli yksi ensimmäisestä viidestä baseballin Hall of Fameen valituista. Hän oli ensimmäinen pelaaja, joka löi yli 50 kunnaria yhdessä kaudessa. Hänen 60 kunnarin ennätyksensä kaudelta 1927 kesti 34 vuotta, kunnes Roger Maris rikkoi sen vuonna 1961 lyömällä 61 kunnaria. Ruthilla oli pitkään hallussaan myös koko uran kunnariennätys 714, jonka ylitti ensimmäisenä Hank Aaron vuonna 1974 ja toisena Barry Bonds vuonna 2006. Vuonna 1921 hän löi yhden kauden aikana ennätykselliset 457 pesää.
Ruth nimitettiin Baseball Hall of Famen kunniagallerian jäseneksi vuonna 1936.
Vuonna 2007 ESPN sijoitti Babe Ruthin listallaan 1900-luvun parhaista pohjoisamerikkalaisista urheilijoista sijalle kaksi. Ainoastaan koripalloilija Michael Jordan sijoittui häntä paremmin.
Yksityiselämä

Ruth oli värikäs henkilö myös kentän ulkopuolella, ja häntä arvosteltiin rahankäyttönsä, syöpöttelynsä ja naisseikkailujensa vuoksi.
Ruth meni naimisiin vuonna 1914. Pariskunta adoptoi tyttären vuonna 1922 ja erosi vuonna 1926. Vuonna 1929 Ruth meni uusiin naimisiin, ja liitto kesti Ruthin kuolemaan 1948 saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Babe Ruth Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove  Yle 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Ryhmä Jousimies

Ryhmä Jousimies perustettiin IV Armeijakunnan viivytysvaiheen (30.11.-11.12.1939) päätyttyä 15.12.1939 annetulla armeijakunnan käskyllä. IV Armeijakunta siirtyi jopa 60 kilometriä Suomen alueelle edenneen Puna-armeijan pysäyttämisen jälkeen vastahyökkäykseen.
Ryhmä Jousimies esiintyi tämän jälkeen myös Taisteluosasto Jousimies -nimisenä yhtymänä.
Komentaja ja esikunta

Ryhmä Jousimiehen komentajana toimi aluksi jääkärieversti Hannes Olkkonen. Esikunta muodostettiin JR 38:n esikunnasta ja esikuntakomppaniasta.
Yksiköt

Ryhmä Jousimieheen kuului sen perustamisvaiheessa mm.
II/JR 36 *
III/JR 36
III/JR 38
II/JR 39 *
III/JR 39 *
III/KTR 13
II/KTR 12
Krh.K./JR 39
Tähdellä (*) merkityistä yksiköistä muodostettiin Ryhmä Jousimiehen alaisuuteen Taisteluosasto Neito.
Ruttojuuriyökkönen

| Ruttojuuriyökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Tarhayökköset Hadeninae
Suku::  Hydraecia
Laji::  petasitis
Kaksiosainen nimi
 Hydraecia petasitis  Doubleday, 1847 
Katso myös
   Ruttojuuriyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruttojuuriyökkönen (Hydraecia petasitis) on harvinainen loppukesän ja alkusyksyn yökköslaji.
Koko ja ulkonäkö

Verrattuna muihin Hydraecia-suvun lajeihin ruttojuuriyökkönen on selvästi kookkaampi, väritykseltään tasaisempi ja sen etusiivet ovat pituuteensa nähden leveämmät. Etusiipien pohjaväri on tumman violetinharmaa ilman punertavaa sävyä ja rengas- sekä munuaistäplä erottuvat muuta siipeä vaaleampina. Ulompi poikkiviiru kaartuu melko tasaisesti tehden kuitenkin jyrkän mutkan ennen siiven etureunaa. Olennaisena tuntomerkkinä siiven ulkoreunan tuntumassa kulkevan aaltoviirun keskiosa on terävästi mutkitteleva. Takasiivet ovat tasaisesti tumman ruskeat ja niissä sekä keskitäplä että kaarijuova erottuvat yläpinnalla vain heikosti, alapinnalla selvästi paremmin. Siipiväli vaihtelee 41–51 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys ulottuu Länsi-Euroopasta Skandinaviaan, Baltiaan ja idässä Siperian länsiosiin.
Suomessa ruttojuuriyökkönen on verraten uusi tulokas, joka tavattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1938 Lemlandista. Yksilö tunnistettiin kuitenkin uudeksi lajiksi vasta sen jälkeen kun Virolahdelta tavattiin toinen yksilö vuonna 1975. Nykyisin lajin havainnot painottuvat vahvasti maan eteläosiin, etenkin etelärannikon tuntumaan, mutta satunnaisemmin sitä on havaittu aina Vaasan korkeudella saakka. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena elokuun alusta syyskuun loppupuolelle.
Elinympäristö ja elintavat

Toukan ravinnon vuoksi laji on sidoksissa ruttojuurikasvustoihin. Sen vuoksi se on esiintymiseltään paikoittainen, joskin saattaa sopivalla paikalla olla runsaslukuinen. Etelämpänä Euroopassa elinympäristöjä ovat suot ja jokivarret, pohjoisempana lähinnä puutarhat. Elintavoiltaan piilottelevana se lienee yleisempi kuin havainnot antavat ymmärtää. Perhoset lentävät hämärän tullen ja tulevat valolle.
Toukka elää aluksi ruttojuurten versoissa tehden niihin tunnusomaisen syömäjäljen. Myöhemmin toukat elävät juurakoissa. Niillä on myös taipumusta syödä toisiaan. Muna talvehtii.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasvi on etelänruttojuuri (Petasites hybridus).
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Ruttojuuriyökkönen
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2454251  BioLib: 54164  BOLD: 56184  CoL: 3N2J9  EoL: 524945  EUNIS: 310006  Fauna Europaea: 447583  Fauna Europaea (new): 7d418b55-5740-416f-8910-8ce272aedbb6  GBIF: 1796666  iNaturalist: 483506  IRMNG: 10623640  LepIndex: 266441  LoB: 3953  NBN: NBNSYS0000006467  NCBI: 987958  Observation.org: 9942  Open Tree of Life: 735069  PPE: hydraecia-petasitis  Laji.fi: MX.62752
Toivo Räsänen

Toivo Into Johannes Räsänen (8. kesäkuuta 1925 Kurkijoki – 15. lokakuuta 2002) oli suomalainen kilpasoutaja.
Räsänen edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa kahdeksikkojen soudussa. Hän oli tämän alkuerässään viidenneksi jääneen ja jatkosta keräilyerien jälkeen karsiutuneen venekunnan perämies.
Kotimaassaan ”Topi” Räsänen edusti Turun Yliopiston Soutajia. Hän toimi seurassaan myös naisjoukkueen valmentajana vuonna 1952.
Räsänen oli koulutukseltaan filosofian kandidaatti ja työskenteli biologian ja maantieteen lehtorina.
Ruusujen sota

Yorkin ruusu.
Lancasterin ruusu.
Ruusujen sota tai ruusujen sodat (engl. Wars of the Roses) on yhteisnimitys Lancasterin ja Yorkin sukujen välillä vuosina 1455–1485 käydyille monimutkaisille taisteluille Englannin kruunusta. Kaikkiaan sukujen kesken oli 18 sotilaallista yhteenottoa. Molemmat suvut olivat Plantagenetin suvun haaroja, joiden juuret ulottuivat Edvard III:een. Ruusujen sotaa edelsi satavuotinen sota, jonka päättyessä vuonna 1453 Englannin parlamentti oli poliittisesti heikko ja maan hallinto epäjärjestyksessä.
Nimitys ”ruusujen sota” on keksitty jälkikäteen, ja se tulee sukujen tunnusmerkeistä: Lancasterin punaisesta ja Yorkin valkoisesta ruususta. Lancaster-sukua kannatettiin pääosin maan pohjois- ja länsiosissa, kun taas York-suvun kannatus oli suurinta etelässä ja idässä. Ruusujen sota ei kuitenkaan juuri koskettanut väestön valtaosaa, vaan oli aateliston sisäistä valtakamppailua. Ruusujen sota oli tärkeimpiä tekijöitä aateliston vallan heikentymisessä, sillä ylhäisaatelisia kuoli taisteluissa suuret määrät. Jotkut aatelissuvut jopa sammuivat kokonaan.  Se vahvisti Tudor-suvun asemaa ja keskusvaltaa. Tudor-suku yhdisti kilpailevat suvut, sillä Henrik VII polveutui äitinsä kautta Juhana Gentistä eli ensimmäisestä Lancasterin herttuasta. Tätä Beaufortin sukuhaaraa pidettiin kyseenalaisena valtaistuimelle, joten Henrik VII nai Yorkin Elisabetin ja varmisti näin jälkeläistensä olevan oikeutettuja valtaistuimelle. Punavalkoinen Tudor-ruusu symboloi Henrikin ja Elisabetin liittoa sekä ruusujen sodan loppumista.
Taisteluita

St Albansin ensimmäinen taistelu (1455) oli sodan ensimmäinen taistelu. Se syttyi, kun sijaishallitsija Rikhard, Yorkin herttua ei suostunut luopumaan vallasta kuningas Henrik VI:n parannuttua mielisairaudesta. Yorkilaiset voittivat.
Wakefieldin taistelu (1460), jonka lancasterilaiset voittivat, ja jossa Yorkin herttua Rikhard sai surmansa.
Towtonin taistelu (1461) oli suuri taistelu, johon osallistui aikalaisarvioiden mukaan jopa 100 000 miestä (myöhemmät arviot ovat olleet pienempiä). Yorkilaiset voittivat Rikhardin pojan Edvard IV:n johdolla. Henrik VI pakeni ja joutui myöhemmin vangiksi. Towtonia on pidetty verisimpänä Englannin maaperällä käytynä kenttätaisteluna.
Barnetin taistelu (1471), joka taisteltiin Edvard IV:n palatessa maanpaosta ja jossa hän löi lancasterilaiset. Warwickin jaarli, joka oli ensin tukenut yorkilaisia mutta loikannut lancasterilaisten puolelle, kaatui.
Tewkesburyn taistelu (1471), joka käytiin pian Barnetin taistelun jälkeen, oli myös voitto Yorkin suvulle. Henrik VI teloitettiin pian tämän jälkeen ja Edvard IV palasi valtaistuimelle.
Bosworthin taistelu (1485), jossa Henrik Tudor (Henrik VII) löi Edvard IV:n veljen, vallan kyseenalaisesti veljenpojaltaan ottaneen Rikhard III:n, nousi kuninkaaksi ja aloitti Tudor-hallitsijasuvun valtakauden. Ruusujen sota käytännössä päättyi tähän taisteluun.
Avainhenkilöitä

Henrik VI (Lancasterilainen)
Kuningatar Margareeta (Lancasterilainen, Henrik VI:n vaimo)
Richard Neville, Warwickin jaarli ("kuninkaantekijä", kannatti ensin yorkilaisia, myöhemmin lancasterilaisia)
Rikhard Plantagenet, Yorkin herttua (Yorkilainen, hallitsijana Henrik VI:n mielisairauden ajan)
Edvard IV (Yorkilainen)
Edvard V (Yorkilainen, murhattiin lapsena)
Rikhard III (Yorkilainen)
Henrik Tudor (Lancasterilainen)
Sukupuu

Alla on yksinkertaistettu sukupuu Lancaster- ja York-suvuista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruusujen sota Wikimedia Commonsissa
Rikhard III.
Rääsinä

Rääsinä (ven. Грязно́, Grjazno) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Ortesjoen rannalla 29 kilometriä Hatsinasta etelään ja kaksi kilometriä Possatasta luoteeseen. Kylän ohi kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie. Asukkaita on 71 henkeä (vuonna 2010).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1700-luvun alussa se kuului Pietari I:n pojan Aleksei Petrovitšin omistamaan Kurovitsan kartanoon. Vuosisadan lopussa Paavali I lahjoitti sen everstiluutnantti Pjotr Maljutinille. Kylän asukkaat olivat venäläisiä.
Nykyään Rääsinä koostuu etupäässä omakotitaloista. Kylässä on kauppa. Lähistöllä sijaitsee pieni puutarhapalsta-alue.
Rääkkylän vaakuna

Rääkkylän vaakuna
Rääkkylän vaakuna on Rääkkylän kunnan tunnus. Sen aihe viittaa kaskenpolttoon mutta myös epäsuorasti kunnan nimeen.
Rääkkyrauta tai rääkyrauta, joka yleisemmin tunnetaan takkirautana, on hyvin hiilipitoinen rautaseos, joka rakenteensa vuoksi on ominaisuuksiltaan kovaa mutta haurasta. Käyttökelpoiseksi se saadaan polttamalla siitä ylimääräinen hiili pois.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kaksi mustaa kekälettä ristikkäin, liekit hopeaa”. Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Rääkkylän kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 22. joulukuuta 1955. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 3. toukokuuta 1956.
Ruususiipisirkka

| Ruususiipisirkka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Äärimmäisen uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Suorasiipiset Orthoptera
Alalahko::  Caelifera
Yläheimo::  Acridoidea
Heimo::  Heinäsirkat Acridae
Alaheimo::  Oedipodinae
Suku::  Bryodemella
Laji::  tuberculata
Kaksiosainen nimi
 Bryodemella tuberculata  Karny, 1908 
Synonyymit
 Bryodema tuberculata 
Katso myös
   Ruususiipisirkka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruususiipisirkka (Bryodemella tuberculata) on erittäin uhanalainen, kookas heinäsirkkalaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi (CR).
Koko ja ulkonäkö

Ruususiipisirkka on kookas heinäsirkkalaji, jonka koiras on 27–31 mm pitkä naaraan pituuden ollessa noin 33–39 mm. Sirkan väritys vaihtelee yksilöittäin. Suomalaiset yksilöt ovat lähinnä harmaita, mutta muualta tunnetaan myös sirkkoja, joiden väritys on voimakkaastikin sammaleenvihreän kirjavaa. Takasiivet ovat tyviosastaan voimakkaan ruusunpunaiset, siiven poikki kulkee tumma vyö ja kärkiosa on jokseenkin väritön. Lepäävällä sirkalla takasiivet jäävät kuitenkin kokonaan etusiipien alle piiloon. Etuselässä on matala keskiharjanne, jonka katkaisee kaksi poikittaisuurretta.
Levinneisyys

Ruususiipisirkan levinneisyys ulottuu Keski-Euroopasta Keski-Aasiaan, mutta Euroopassa se on hävinnyt useista maista. Euroopassa useimmat nykyiset elinpaikat ovat Alppien pohjoisrinteillä jokivarsien sora-alueilla, missä ajoittain esiintyvät tulvat pitävät maaston sopivan avonaisena. Laji esiintyy myös Ruotsin Öölannin alvareilla. Suomessa ruususiipisirkka esiintyy ainoastaan Säkylässä, Puolustusvoimien kovapanosammunta-alueella, missä maasto on paahteista ja avointa kangasta.
Elinympäristö ja elintavat

Elinpaikaltaan ruususiipisirkka edellyttää avointa maastoa, jossa on korkeintaan matalaa kasvillisuutta. Ruotsissa esiintymät ovat alvareilla eli puuttomilla, kalkkipitoisilla nummilla. Suomen ainoa esiintymä on kovapanosammuntojen avoimena pitämällä, kuivalla harjunrinteellä.  Keski-Euroopassa Alppien pohjoispuolisissa esiintymissä laji säilyy ilmeisesti ainoastaan metapopulaatioiden avulla. Yksittäisillä esiintymispaikoilla sirkat häviävät vähitellen maaston umpeenkasvun ja tavanomaista suurempien tulvien seurauksena, mutta samaan aikaan toisilla paikoilla vuosittaiset tulvat ovat vastaavasti synnyttäneet uusia lajille sopivia, avoimia elinpaikkoja, joille sirkat vähitellen ovat levinneet.
Koiraat liikkuvat elinympäristössään selvästi naaraita enemmän. Keski-Euroopassa on todettu, että vain muutamat naaraat päätyvät elinaikanaan uusille, lajille sopiville elinpaikoille. Tämä naaraiden vähäinen levittäytyminen rajoittaa lajin leviämistä huomattavasti ja tekee ruususiipisirkan esiintymät hyvin haavoittuviksi ympäristön muutoksille. Sirkat osaavat lentää ja etenkin koiraat tuottavat lentäessään pehmeän surisevaa ääntä, naaraatkin joskus. Naaras munii maaperään muutaman senttimetrin syvyyteen useita munaryhmiä, joissa voi olla jopa parikymmentä munaa. Munat talvehtivat.
Suomessa laji on äärimmäisen uhanalainen, Ruotsissa se on vaarantunut. Säkylän populaation kooksi arvioidaan vain 2–20 yksilöä, mutta esiintymispaikalla lajista on löydetty 2000-luvun aikana melko säännöllisesti muutamia yksilöitä. Sirkkoja tavataan kuitenkin vain parillisina vuosina.
Aiheesta muualla

Turun Sanomat (artikkeli 24.01.2005)
Orthoptera Species File (englanniksi)
Biopix (kuva)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1498020  Wikispecies: Bryodemella tuberculata  CoL: 8PXDB  EoL: 4150386  EUNIS: 256051  Fauna Europaea: 402406  Fauna Europaea (new): d21179c8-02e9-4fc4-b0b7-e90fecfc4b56  GBIF: 5099242  iNaturalist: 523491  NCBI: 1224100  Observation.org: 105372  Open Tree of Life: 296167  Orthoptera Species File (old): 1104270  Laji.fi: MX.43216
Ryppyjä

| Ryppyjä> Arrugas |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Paco Roca
Kieli:  espanja
Genre:  sarjakuva
Kustantaja:  Astiberri Ediciones
Julkaistu:  2007
Suomennos
Suomentaja:  Anu Partanen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  99
ISBN:  978-951-0-36653-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ryppyjä on Paco Rocan tekemä, vuonna 2007 ilmestynyt sarjakuvaromaani. Teos ilmestyi suomeksi vuonna 2010 WSOY:lta, jolloin Roca myös vieraili Helsingin sarjakuvafestivaaleilla. Teos käsittelee vanhuutta ja muistin pettämistä.
Vastaanotto

Tähtivaeltaja-lehden Toni Jerrmanin mielestä Roca lähestyy aihettaan lämpimästi mutta osin myös tylsästi. Myös Rocan selkeää viivatyöskentelyä vaivaa hengettömyys.
Aiheesta muualla

Juha Mäkinen: Ryppyjä (Arkistoitu – Internet Archive). Keskisuomalainen 16.9.2010.
Matti Komulainen: Todellisuus sumenee, muistikuvat kirkastuvat[vanhentunut linkki]. Turun Sanomat 3.10.2010.
Esa Mäkinen: Mieli hajoaa iloisesti. Helsingin Sanomat 28.12.2010.
Reijo Valta: Rocan Ryppyjä. Pois työpöydältä 10.3.2011.
Ryūkyūlaiset

Ryūkyūlaiset (okinawaksi ウチナンチュ, uchinanchu; jap. 琉球民族, Ryūkyū minzoku) ovat Japanissa Ryūkyū-saarilla Taiwanin ja Kyūshūn välissä elävä alkuperäiskansa. Ryūkyūlaiset puhuvat (japanin lisäksi) japanilaisiin kieliin kuuluvia ryūkyū-kieliä, joista suurin on okinawan kieli noin miljoonalla puhujalla. Ryūkyūlaisten kulttuuri on lähellä Japanin kulttuuria, mutta Kiinan kulttuuri on vaikuttanut siihen historiallisesti enemmän ja ryūkyūlaisilla on japanilaisista eroavat poliittiset ja uskonnolliset perinteet.
Historia

Okinawalla sijainnut Ryūkyū-kuningaskunta yhdisti saaret saman vallan alle 1300-luvun paikkeilla, ja näin syntynyt valtio muodosti kauppayhteyksiä Kiinaan ja muualle Aasiaan. Kuningaskunnasta tuli Kiinan vasallivaltio, jota kuitenkin hallitsi paikallinen kuningas, joka hallitsi Shurista eli nykyisestä Nahasta käsin. Kuninkaan hallitessa arkipäiväisiä asioita hänen siskonsa vastasi uskonnollisista menoista. Sukupuolijako näkyi yleisemminkin miesten johtaessa politiikkaa ja naisten johtaessa uskontoa. Uskontoa harjoittaneet naiset, joita kuninkaan sisko johti, tunnettiin nimellä kaminchu.
Satsuman han hyökkäsi Okinawalle vuonna 1609, mutta satsumalaiset sallivat paikallisen kuninkaan säilyttää asemansa ja kuningaskunnan suhteet Kiinaan. Satsuma han pääsi näin osallistumaan Ryūkyūn kautta kulkeneeseen kauppaan, vaikka Tokugawa-shōgunaatti samaan aikaan sulki Japanin rajat ulkopuolisilta. Japanilaisvaikutus ei kuitenkaan ollut saarilla tämän jälkeenkään kovin suurta, kun taas kiinalaisvaikutus näkyi voimakkaammin. Paikalliset esimerkiksi harjoittivat kungfutselaisuutta, kiinalaisia kauppa- ja naimatapoja, sekä pukeutuivat kiinalaisittain.
Ryūkyū liitettiin Japaniin vasta vuonna 1879. Tuolloin myös saarten nimi vaihdettiin Okinawaksi. Vaikka saaret liitettiinkin kiinteäksi osaksi Japania, siitä tuli japanilaisessa mielikuvassa takapajuinen, luonnonvaraton raja-alue, jonka asukkaat puhuivat outoa kieltä. Nykyajan ilmentymät kuten sähkö ja lennätinyhteydet tulivat paikalle varsin hitaasti muuhun Japaniin verrattuna. Kehitys johti kuitenkin siihen, että japanilaiset tavat kuten kieli ja pukeutumistyyli yleistyivät ryūkyūlaisten keskuudessa. Näihin aikoihin paikallisia alkoi myös muuttaa saarten ulkopuolelle Japanin pääsaarille ja muualle maailmaan.
Toinen maailmansota osoittautui tuhoisaksi ryūkyūlaisille. Saarten väestöstä arviolta yksi kolmas- tai neljäsosa kuoli sodan aikana. Okinawan taistelu oli yksi Tyynenmeren suurimmista ja Yhdysvaltojen joukkojen tulivoima muutti suuren osan Okinawan saarta erämaaksi. Sodan jälkeen Okinawan miehittivät Yhdysvaltojen joukot. Miehitys ei ollut ongelmaton ja Yhdysvaltojen vastaisia asenteita herätti etenkin maan takavarikointi armeijan tukikohtia varten. Korvauksia maasta maksettiin vasta, kun takavarikot herättivät mielenosoituksia 1950-luvulla. Yhdysvallat hallitsi Okinawaa Japanista erillisenä alueena aina vuoteen 1972 saakka, jolloin saaret liitettiin taas Japaniin. Amerikkalaisten tukikohdat kuitenkin jäivät saarille ja niistä on koitunut edelleen ongelmia paikallisille. Huomiota herätti, kun amerikkalaiset sotilaat raiskasivat 12-vuotiaan koululaisen vuonna 1995.
Ryūkyūlainen papitar eli Noro, naiset johtivat perinteisesti ryūkyūlaisten uskonnolista elämää.
Amerikkalainen sotilas poltetun auton edessä amerikkalaisvastaisten mellakoiden aikana vuonna 1970.
Tomasz Rząsa

Tomasz Rząsa
Tomasz Mariusz Rząsa (s. 11. maaliskuuta 1973 Krakova, Puola) on puolalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
180 senttimetriä pitkä Rząsa aloitti ammattilaisuransa kaudella 1991–1992 Sokół Pniewyssä. Muutaman Sokół-kauden jälkeen hän siirtyi Sveitsiin, jossa hän pelasi kahden vuoden ajan edustaen Grasshopperia, Luganoa ja Young Boysia. Kaudeksi 1997–1998 Rząsa siirtyi Alankomaihin De Graafschapin riveihin. Hän pelasi seurassa kaksi kautta, kunnes siirtyi ensimmäisen todelliseen huippuseuraansa, Feyenoordiin, jossa hän viimeistään nousi Euroopan huipulle. Feyenoordissa Rząsa pelasi neljä kautta, joiden jälkeen hän teki yhden kauden mittaisen visiitin Serbiaan Partizanin joukkueeseen. Tuon kauden jälkeen hän palasi Alankomaihin, ensin vuodeksi SC Heerenveeniin ja sitten ADO Den Haagiin. Uransa viimeiset vuodet 2006–2008 hän pelasi Itävallan SV Riedissä.
Yhteensä Rząsa pelasi lähes 400 ottelua Puolan, Sveitsin, Alankomaiden, Serbia ja Montenegron ja Itävallan sarjoissa. Hänen seurajoukkueuransa suurimpia saavutuksia ovat Sveitsin-mestaruus Grasshopperissa vuonna 1996 ja UEFA Cupin voitto Feyenoordissa vuonna 2002.
Puolan maajoukkueessa Rząsa pelasi 36 ottelua ja teki yhden maalin vuosina 1994–2006. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon vuoden 2002 MM-kilpailuissa ja pääsi kentälle vaihtopelaajana yhdessä ottelussa.
Aiheesta muualla

Tietoa ja tilastoja (hollanniksi)
Puolan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Dudek |
2 Kłos |
3 Zieliński |
4 Mi. Żewłakow |
5 Rząsa |
6 Hajto |
7 Świerczewski |
8 Kucharski |
9 Kryszałowicz |
10 Kałużny |
11 Olisadebe |
12 Majdan |
13 Głowacki |
14 Ma. Żewłakow |
15 Wałdoch |
16 Murawski |
17 A. Bąk |
18 Krzynówek |
19 Żurawski |
20 J. Bąk |
21 Koźmiński |
22 Matysek |
23 Sibik |
Valmentaja Engel
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Puola