Armenian historia
Varhainen kristillisyys ja antiikin aika

Tiridates III:n valtakausi tuli määrittämään suuren osan Armenian myöhemmän historian kulusta. Gregorios Valontuoja käännytti Tiridates III:n kristinuskoon ja tämä teki kristinuskosta valtionuskonnon 300-luvun alussa. Kristinuskon omaksuminen löi pysyvän kiilan Armenian ja Persian välille. Armenia oli näin ollen ensimmäinen kristinuskon valtionuskonnoksi ottanut valtio, tämä tapahtui ennen, kuin Konstantinus Suuri hyväksyi kristinuskon Itä-Rooman valtakunnan valtionuskonnoksi.
Armenialaisen perinteen mukaan klaanien päälliköt, nakhararit, käyttivät suurta paikallista valtaa. Tämä rajoitti ja uhkasi kuninkaan vaikutusvaltaa. Nakhararien tyytymättömyys kuningas Arshak II:een johti vuonna 390 Armenian kuningaskunnan jakautumiseen Bysanttilaiseen Armeniaan ja Persarmeniaan. Bysanttilainen Armenia sulautui nopeasti Bysantin valtakuntaan ja siitä muodostui Bysantin hallinnollinen osa. Persarmeniaa hallitsi edelleen arsakidikuningas, jonka oli alistuttava persialaisten Sassanidien ylivaltaan. Viimeinen arsakidi-dynastian hallitsija oli Artakses IV. Vuonna 428 hänet korvattiin nakhararien pyynnöstä persialaisella kuvernöörillä.
Vaikka armenialaiset aateliset olivat näin tuhonneet maansa suvereniteetin, kansallista yhtenäisyyden tunnetta edisti armenialaisten aakkosten ja kristillisen kirjallisuuden kehittäminen. Armenialaiset aakkoset kehitti Mesrop Maštots 400-luvun alussa. Armenialaista kirjaimistoa käytettiin uskonnollisen ja historiallisen kirjallisuuden tuottamiseen ja kristinuskon vakiinnuttamiseen alueella. Tästä alkoi armenialaisen kulttuurin kukoistuskausi, vaikka poliittisesti alue oli menettänyt itsenäisyytensä. Seuraavien kahden vuosisadan ajan poliittiset levottomuudet elivät rinnakkain kirjallisen ja uskonnollisen elämän kehityksen kanssa.
Persialaiset eivät onnistuneet sulauttamaan bysanttilaisten tavoin armenialaisia osaksi valtakuntaansa. Sassanidien kuningas Yazdegerd II:n yritys käännyttää armenialaiset zarathustralaisuuteen johti sotaan vuonna 451. Armenialainen komentaja Vardan Mamikonian sai surmansa Avarayrin taistelussa, mutta persialaiset luopuivat käännytyssuunnitelmistaan. Armenialaiset syrjäyttivät sassanidien asiainhoitajan, marzpanin, Sjunik'ia hallinneen Vasak Sjunik'in, jota armenialaisessa perinteessä pidetään maanpetturina. Vardanin veljenpoika Vahan nousi uudeksi marzpaniksi, ja hänen aikanaan Armenian uskonnollinen ja poliittinen vapaus turvattiin, vastineeksi persialaisille annetusta sotilaallisesta avusta. Armenian itsenäisyys vahvistettiin Dvinin neuvoston toimesta vuonna 554. Sen mukaan Armenian apostolinen kirkko kieltäytyi hyväksymästä kaksiluonto-oppia, joka oli vahvistettu Khalkedonin kirkolliskokouksessa vuonna 451. Päätöksen myötä Armenian siteet länteen katkesivat samoin, kuin ne olivat ideologisesti katkenneet jo idän suuntaan.
Vuonna 536 Bysantin keisari Justinianus I jakoi Bysantin Armenian neljäksi maakunnaksi, ja tukahdutti armenialaisen aatelin vallan. Väestö joutui pakkosiirtojen kohteeksi maan hellenisoinnin vuoksi. Vuonna 591 keisari Maurikios I laajensi Bysantin alueita hintana siitä, että Bysantti oli auttanut sassanidikuningas Khosrau II:n valtaistuimelle sodan jälkeen. Maurikios pakkosiirsi useita armenialaisia Traakiaan, ja neuvoi Khosrau II:ta toimimaan samoin, sillä hänen mukaansa armenialaiset aiheuttivat vaikeuksia Bysantin ja Persian välillä. Bysantin keisari Fokaksen ja Khosrau II:nvälillä käydyn sodan yhteydessä persialaiset miehittivät Bysantin Armenian ja nimittivät joukon marzpaneja. Sodan päätyttyä Bysantin keisariksi noussut Herakleios syrjäytti marzpanit ja nimitti armenialaisen aatelisen, Varaztirotz Bagratunin alueen kuvernööriksi. Tämä joutui nopeasti bysantin keisarin alaisuuteen, mutta hänet karkotettiin Herakleiosta vastaan tehdyn juonittelun vuoksi vuonna 635.