stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tom Dooley
Lauran murha > Dooleyn pidätys

Dooley, joka käytti valenimeä Tom Hall, jätti hyvin pian Lauran katoamisen jälkeen Elkvillen ja ratsasti Tennesseehen. Täällä hän pyysi töitä eversti James Graysonilta, joka oli tunnettu Pohjoisvaltioiden jalkaväen entisenä upseerina. Dooley kertoi haluavansa ansaita rahaa lähinnä uusien saappaiden hankkimiseen, ja solmi lyhyen työsuhteen. Hän ehti jatkaa matkaansa ennen kuin Walkesin piirikunnan seriffi saapui Graysonin luo kertomaan, että he ajoivat takaa mahdollista murhaajaa. Kuultuaan Dooleyn tuntomerkit Grayson tunnisti kuvauksesta entisen työntekijänsä Tom Hallin..
Dooleyn leiri löytyi läheisen puron varrelta. Yleisestä käytännöstä poiketen hänet pidätettiin ilman minkäänlaista näyttöä rikoksesta, sillä Laura Fosterin ruumista ei ollut vielä löytynyt.
Lauran murha > Hauta

Elokuussa 1866 Ann Meltonin ja hänen palveluksessaan olevan Pauline Fosterin kovaääninen riitely sai rikostutkijat kiinnostumaan tyttöjen riidan taustoista. Murtunut Pauline kertoi, että Dooley oli tappanut Lauran, ja Ann tiesi ruumiin hautapaikan. Tyttö johti etsijät maastoon, josta kertoi ruumiin löytyvän. Syyskuun alussa nuoren naisen ruumis kaivettiin esiin matalasta maahaudasta. Kuollut tunnistettiin kadonneeksi Laura Fosteriksi. Hänen säärensä olivat murtuneet ja häntä oli puukotettu rintaan. Vainajan viereltä löytyi pussi, jossa olivat Lauran mukaan ottamat vaatteet. Lauran kasvot oli peitetty vaunujen jalkapeitteellä, joka oli siististi taitettu kaikista kulmistaan aivan kuin naisen käsien jäljiltä.
Lauran ruumis haudattiin myöhemmin korkealle kukkulalle, joka on tunnettu nimellä "Laura Foster Hill".
Rikostutkimukset ja oikeudenkäynti > Murhan motiivit

Rikostutkimuksissa paljastui kolmiodraama, jonka taustalta löytyi intohimon lisäksi epätoivoa, uhkailua ja syytöksiä. Muutama viikko ennen Lauran katoamista Dooley oli maininnut eräälle ystävälleen saaneensa sukupuolitaudin, todennäköisesti syfiliksen. Dooley uhkasi kostaa henkilölle, joka hänet oli tartuttanut. Ann Melton oli kertonut samoihin aikoihin sisäkölleen Pauline Fosterille saaneensa ”rokon”, jonka Dooley oli hänelle antanut. Irtonaisten sukupuolisuhteiden mukana tauti levisi nopeasti, ja sen sairastajiksi on mainittu myös Annin aviomies James Melton ja Pauline Foster. Joidenkin lähteiden mukaan Pauline oli itse tuonut taudin toiselta paikkakunnalta. Dooley uskoi kuitenkin saaneensa tartunnan Laura Fosterilta, ja hänet oli nähty muutama päivä ennen tytön katoamista uhkailemassa tätä julkisella paikalla.
Laurasta oli yksi havainto murhayöltä. Hän oli ratsastanut naapurinsa ohitse ja maininnut pakenevansa Tennesseehen. Tyttö oli kuitenkin ratsastanut täysin päinvastaiseen suuntaan itään ja päätynyt surmattuna maahautaan. Pauline Fosterilta saatu todistusaineisto osoittautui raskauttavaksi Dooleytä vastaan. Hänen kuvauksensa mukaan Ann Melton palasi Lauran katoamisyönä kotiin varhain aamulla vaatteet ja kengät märkinä. Myöhemmin päivällä Pauline väitti Dooleyn seisoneen Annin vuoteen äärellä ja puhuneen Laurasta.
Paulinen todistuksen lisäksi monet muut paikalliset asukkaat nousivat Dooleytä vastaan. Hänet oli nähty kuokkimassa lähellä Lauran hautaa ja monet olivat kuulleet hänen aiemmat uhkailunsa. Oikeudenkäynnin aikana Dooley julisti olevansa syytön, mutta ei nimennyt ketään toista mahdollista epäiltyä. Puolustus kuvaili Laura Fosteria moraalittomaksi naiseksi, joka oli vietellyt urhoollisen sotilaan, mutta syyttäjä katsoi syytetyn itsensä olevan vailla minkäänlaista moraalia.
Rikostutkimukset ja oikeudenkäynti > Tuomio

Lokakuussa 1866 valamiehistö totesi Dooleyn syylliseksi murhaan. Tuomiota ei kuitenkaan laitettu täytäntöön, sillä syytetyn puolustusasianajajana toiminut Zebulon Baird Vance, josta myöhemmin tuli senaattori, sai aikaan tuomiopiirin vaihdoksen valamiehistön puolueettomuuden takaamiseksi. Dooleyn oikeudenkäynti pitkittyi. Keväällä 1868 Pohjois-Carolinan korkein oikeus otti asian uudelleen käsiteltäväkseen. Dooleylle langetettiin uusi kuolemantuomio. Hänen todellinen osuutensa Laura Fosterin murhaan jäi kuitenkin epäselväksi, sillä tuomio perustui toteen näyttämättä jääneisiin silminnäkijähavaintoihin ja Pauline Fosterin todistajalausuntoihin. Dooleyn lisäksi pidätettynä ollut Ann Melton istui vankilassa kaksi vuotta epäiltynä osallisuudesta murhaan. Naista ei kyetty osoittamaan kiistattomasti syylliseksi tutkittavana olleeseen rikokseen, ja syyte häntä vastaan raukesi Dooleyn kirjoittamaan tunnustukseen, jonka mukaan Annilla ei ollut mitään osuutta veritekoon.
Kun Dooleytä toukokuussa 1868 kuljetettiin vankkureissä hirttopaikalle, hän istui ruumisarkkunsa päällä ja näppäili banjoaan. Hirttolavalla Dooleyn kaulan ympärille asetettu naru sai hänet vitsailemaan ympärillä olijoille: ”Olisin pessyt kaulani jos olisin tiennyt että teillä on tuollainen uusi hieno köysi”.
Seuraavana päivänä ilmestynyt New York Herald julkaisi kolmen palstan levyisen otsikon, jossa kerrottiin Tom Dooleyn teloituksesta. Tapaus herätti laajalti kiinnostusta Yhdysvalloissa.  Se erottui tavanomaisuudesta, ja sekä kiehtoi että inhotti ihmisiä. Vankeudesta vapautettu Ann epäonnistui elämänsä uudelleen järjestelyssä. Häpeä seurasi kaikkialle minne hän meni. Ann ei välittänyt puheista ympärillään, vaan koetti kääntää uudelleen miesten huomion itseensä. Hänen elämänsä jäi lyhyeksi ja päättyi jo muutamaa vuotta myöhemmin tapahtuneen vankkurionnettomuuden seurauksena.
Myöhemmin on todettu, että Dooleyn molemmissa oikeudenkäynneissä tapahtui lukuisia erehdyksiä. Syytettyä vastaan todistajina esiintyneiden ihmisten kertomuksista on löytynyt valheita ja silminnäkijähavaintoja on liioiteltu.
Tarina ja laulu

Tarina Tom Dooleystä jäi elämään, mutta lukuisat kirjoittajat ja kertojat muuttivat sen sisältöä. Dooleystä tuli onneton olosuhteiden uhri, Laurasta viaton nuori tyttö ja Annista mustasukkainen ilkeä noita. Surullista balladia Dooleyn kohtalosta laulettiin hyvin pian teloituksen jälkeen. Joidenkin lähteiden mukaan kappale perustui Dooleyn itsensä esittämään säkeeseen, jota hän oli laulanut sellissään ollessaan vangittuna. Paikallinen runoilija Thomas Land kirjoitti keskeneräisen laulun loppuun, ja se levytettiin ensimmäisen kerran jo vuonna 1929. Maailmanlaajuisen suosion laulu saavutti 1958 The Kingston Trion esittämänä.
Suomessa laulun levytti 1959 Olavi Virta Reino Helismaan kirjoittamin suomenkielisin sanoin. Saukin suomeksi sanoittaman toisinnon levytti Kauko Käyhkö. Olavi Virran ja Per-Erik Förarsin yhtyeen levytys, jonka oli sovittanut Jaakko Borg, joutui Yleisradiossa esityskieltoon. Toimenpide ei johtunut niinkään itse laulusta, vaan siitä, että Virran väitettiin tuohon aikaan olleen suhteessa alaikäisen naisen kanssa.
Tarinasta tehtiin 1959 myös Tom Dooley – kapinallinen -niminen elokuva, jonka pääosaa esitti Michael Landon.
Tom Dooleyn muistolle.
Margaret Drabble

| Margaret Drabble |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. kesäkuuta 1939 Sheffield
Kansalaisuus:  Britannia
Ammatti:  kirjailija, elämäkerturi, kriitikko
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  proosa
Esikoisteos:  A Summer Birdcage (1963)
Pääteokset:  Arnold Bennett: A Biography (1974)  Angus Wilson: A Biography (1995) The Radiant Way (1987)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Margaret Drabble vuonna 2011
Margaret Drabble (s. 5. kesäkuuta 1939 Sheffield, Yorkshire Britannia) on englantilainen kirjailija, elämäkerrankirjoittaja ja kriitikko.
Elämänvaiheet

Drabble syntyi  asianajaja, kirjailija John F. Drabblen ja opettaja Kathleen Marie Drabblen, o.s. Bloor, perheeseen toisena tyttärenä. Hän kävi Yorkissa sisäoppilaitoksen, jossa hänen äitinsä oli opettajana, ja sai merkittävän stipendin Cambridgen Newnham Collegeen. Hän opiskeli englantia menestyksellisesti ja tuli palkituksi.
Hän liittyi Royal Shakespeare Companyyn Stratford-upon-Avonissa 1960, mutta ryhtyi pian päätoimiseksi kirjailijaksi. Ensimmäinen romaani A Summer Bird Cage ilmestyi 1963.
Drabble oli naimisissa näyttelijä Clive Swiftin kanssa 1960–1975. Heillä on kolme lasta.1982 hän avioitui kirjailija, elämäkerturi Michael Holroydin kanssa. He asuvat Lontoossa ja Somersetissa. Hänen vanhempi sisarensa on kirjailija, kriitikko A. S. Byatt.
Drabble palkittiin CBE:lla 1980 ja DBE:lla 2008, ja Cambridgen yliopisto myönsi hänelle kirjallisuuden kunniatohtorin arvon 2006.
Hän sanoo olevansa Amerikan-vastainen: "Amerikan-vastaisuuteni on lähes hillitöntä; se on kuin tauti. Se nousee kurkkuun kuin närästys."
Tuotantoa

Drabble on kirjoittanut 17 romaania. Hänen kolmas romaaninsa The Millstone (1965) toi hänelle John Llewellyn Rhys -muistopalkinnon 1966 ja Jerusalem the Golden James Tait Black -muistopalkinnon 1967. Usein hän kuvaa naisia, jotka kamppailevat toivottomalta tuntuvassa tilanteessa
Romaanien lisäksi Drabble on kirjoittanut käsikirjoituksia, näytelmiä ja novelleja sekä myös tietokirjallisuutta, kuten A Writer's Britain: Landscape and Literature ja Arnold Bennettin ja Angus Wilsonin elämäkerrat. Kriitikkona hän on kirjoittanut tutkielmat William Wordsworthista ja Thomas Hardysta.
Drabble toimii ajoittain myös toimittajana. 5. elokuuta 2003 hän kirjoitti The Daily Telegraph -lehdessä, että  “Inhoan Amerikkaa ja sitä miten se on kohdellut muuta maailmaa. On olemassa toinenkin Amerikka. Eläköön toinen Amerikka ja kuolkoon tämä pian.”
Teokset > Romaanit

A Summer Birdcage (1963)
The Garrick Year (1964)
The Millstone (1965)
Jerusalem the Golden (1967)
The Waterfall (1969)
The Needle's Eye (1972)
The Realms of Gold (1975)
The Ice Age (1977)
The Middle Ground (1980)
The Radiant Way (1987)
A Natural Curiosity (1989)
The Gates of Ivory (1991)
The Witch of Exmoor (1996)
The Peppered Moth (2001)
The Seven Sisters (2002)
The Red Queen (2004)
The Sea Lady (2006)
Teokset > Suomennetut teokset

Loistava tulevaisuus, WSOY, 1988 (alkuteos: The Radiant Way) ISBN 951-0-15142-4
Ei vuoksi eikä luode, WSOY, 1981 (alkuteos: The Middle Ground) ISBN 951-0-10616-X
Jääkausi, WSOY, 1979 (alkuteos: The Ice Age) ISBN 951-643-857-1
Kultainen kaupunki, romaani, Otava, 1969 (alkuteos: Jerusalem the Golden)
Teatterirakkautta, romaani, Weilin + Göös, 1965 (alkuteos: The Garrick Year)
Teokset > Valikoima muuta kirjallisuutta

Wordsworth (Literature in Perspective -sarja) (1966)
Arnold Bennett: A Biography (1974)
The Genius of Thomas Hardy (toim.) (1976)
For Queen and Country: Britain in the Victorian Age (1978)
A Writer's Britain: Landscape in Literature (1979)
Angus Wilson: A Biography (1995)
The Oxford Companion to English Literature  (1985, 2000)
Aiheesta muualla

Elämäkerta ja teosvalikoima lyhyin kuvauksin (Arkistoitu – Internet Archive) Redmood.com
Lyhyitä elämäkertoja Xrefer.com
haastattelu The Paris Review
"I Loathe America" The Daily Telegraph, Opinion 8.5.2003 (englanniksi) (Archive.org)
Margaret Drabble Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Disko (musiikinlaji)

Diskon kuningattareksikin ehdotettu Donna Summer.
Disko on 1970-luvulla soulista ja funkista syntynyt tyylisuunta, joka on myöhempien populaarimusiikin piirissä syntyneiden tanssimusiikin tyylien, kuten housen ja trancen, kantaisä. Diskoksi kutsutaan myös diskomusiikin kanssa tanssittavia tansseja. Alun perin ranskankielinen sana discothèque (suom. diskoteekki) viittasi yökerhoihin, joissa musiikkityyli yleistyi 1970-luvulla. Sanaa on myöhemmin käytetty myös laajemmin erilaisista populaarimusiikkia soittavista tanssipaikoista. Disko-ilmiön suosion yhtenä osana oli disko-aiheinen menestyselokuva Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa, jonka pääosassa John Travolta.
Diskomusiikin synty

Diskomusiikki kehittyi Yhdysvalloissa. Yökerhojen DJ:t pyrkivät soittamaan painokasta rytmiä korostavia funk- ja soul-kappaleita ja yökerhoissa suositut kappaleet alkoivat saada menestystä myös radioissa ja levykaupoissa. Kehitys johti lopulta siihen, että tuottajat alkoivat tehdä varta vasten yökerhoihin sopivaa rytmikästä musiikkia ja tällöin varsinainen disko-musiikki sai alkunsa. Kappaleet pyrittiin saamaan melodioiltaan tarttuviksi, jotta ne menestyisivät mahdollisimman hyvin listoilla ja radioissa. Disko oli alun perin suosittua yökerhoja suosineiden mustien ja homoseksuaalien piirissä, mutta siitä tuli lopulta 1970-luvun jälkipuoliskon populaarimusiikin keskeinen ilmiö.
Diskomusiikin piirteet

Disko voidaan nähdä funkin ja soulin kaupallistettuna muotona, jolle tyypillisiä piirteitä ovat yksinkertainen rytmi sekä tarttuvat kertosäkeet. Rytmiä painotetaan diskossa ylitse kaikkien muiden musiikin elementtien. Usein disko-musiikki oli pitkälle tuotettua ja sen soundiin kuuluivat esimerkiksi jouset. Disko-musiikki on usein sävyltään popmaisen pehmeää, mutta toisinaan myös tiukempaa, funk-vaikutteista. Kappaleet voivat olla popmusiikin tapaan melodisia, mutta joskus funkin tapaan enemmän riffeihin perustuvia.
Tyypillinen piirre diskossa on hyvin usein käytetty jumputtava rytmi, jossa bassorummun isku osuu neljän neljäsosanuotin pituisten tahtien ensimmäiselle ja kolmannelle nuotille. Toisinaan diskomusiikissa käytettiin konemaista lauluääntä tuottavaa vokooderia. Tehokeinona monissa diskohiteissä on myös säkeistön pitäminen mollissa ja kertosäkeistössä tapahtuva siirtyminen duuriin. Diskosta koneelliseen tanssimusiikkiin periytyvä piirre olivat myös tavanomaista populaarimusiikkia pidemmät kappaleet, jotka oli suunniteltu DJ:eiden käytettäviksi. Lyhyemmät single-versiot tehtiin erikseen radiosoittoa ja levymyyntiä varten. Diskomusiikissa tuottajan rooli oli hyvin korostunut, koska he lähes aina sävelsivät ja suunnittelivat levyt.
”Disko-inferno”

Disko-musiikki valtasi 1970-luvun jälkipuoliskolla monien maiden singlelistojen kärkitilat. Diskosta tuli erittäin kiistanalainen ilmiö, jota monet muiden musiikintyylien ystävät vihasivat. Tähän liittyen puhuttiinkin usein ”disko-infernosta” The Trammps -yhtyeen saman nimisen diskohitin mukaan. Yhdysvalloissa järjestettiin jopa tapahtumia, joissa tuhottiin diskolevyjä. Myös monet muita musiikintyylejä edustaneet artistit ja yhtyeet kokeilivat siipiään diskomusiikin parissa. Näistä kokeiluista tunnetuin on kenties Kiss-rockyhtyeen suurin hitti, ”I Was Made for Lovin’ You”. Diskokokeilujen tulokset eivät kuitenkaan usein saaneet yhtä hyvää vastaanottoa ja esimerkiksi sellaiset jazz-artistit kuin Quincy Jones ja Herbie Hancock saivat puristeilta runsaasti kritiikkiä tekemiensä diskolevyjen takia.
1980-luvulle tultaessa varsinainen diskobuumi alkoi olla takanapäin. Se oli kuitenkin jättänyt pysyvän jäljen kaupalliseen tanssimusiikkiin ja disko-vaikutteet säilyivät levylistoilla vahvoina. Disko ei ole noussut erityisen arvostetuksi musiikintyyliksi, joskin muutamat diskolevyt, kuten Chicin ja Giorgio Moroderin tunnetuimmat singlet, katsotaan kuuluvaksi populaarimusiikin historiassa merkittäviin julkaisuihin ja ne nauttivat arvostusta myös kriitikoiden taholta. Chic-yhtyeen suurimmat hitit, kuten ”Le Freak” ja ”Dance, Dance, Dance”, edustavat diskon elegantimpaa suuntausta, joka tavoittelee funkmaisten riffien avulla tiukkaa groovea. Italialaisen Giorgio Moroderin vuoden 1977 hittien ”From Here to Eternity” ja ”I Feel Love” myötä yleisölle tuli tutuksi koneilla tehty tanssimusiikki. Mainituista kappaleista jälkimmäinen julkaistiin diskon nimekkäimpiin hahmoihin kuuluvan laulaja Donna Summerin nimellä. Ranskalaisen tuottajan kokoama Village People -yhtye loi puolestaan tarttuvilla hiteillään sekä homokulttuuria surutta hyödyntäneellä humoristisella imagollaan laajalti tunnetun ilmiön.
Disko Suomessa

Yksi Suomen ensimmäisistä diskolevytyksistä oli Chrisse Johanssonin suomeksi sanoittama ”Rokkibaby”, jonka Rolf Bergström ja Pyhimykset-yhtye levyttivät vuonna 1974. Tämän jälkeen erityyliset laulajat Dannystä Frederikiin ja Vicky Rostista Mona Caritaan tekivät runsaasti diskolevytyksiä. Esimerkiksi Einiin esikoissingle vuonna 1977 oli ”Yes sir, alkaa polttaa”, käännös Baccaran kappaleesta ”Yes Sir, I Can Boogie”.
Myös iskelmän on katsottu vastanneen diskon haasteeseen viimeistään vuonna 1977, kun Päivi Kautto-Niemi lauloi levylle täysin uudenlaisen version Toivo Kärjen sota-aikana säveltämästä tangosta ”Liljankukka”. Tämä kuvasti laajempaakin muutosta suomalaisessa viihteessä; samana vuonna Kärki siirrettiin eläkkeelle Finnlevyn kotimaisen tuotannon päällikön paikalta ja esiin astuivat seuraavan sukupolven nimet. Tasatahtia diskon suosion kanssa levisivät myös syntetisaattorit etenkin Jori Sivosen ja Kari Litmasen ansiosta. Sivosen esikuvana oli Giorgio Moroderin tuottama Donna Summerin diskolevy. Suomalaiset sovittajat tutkivat tarkoin myös Abban kappaleiden soinnutuksia. Samoihin vuosiin osui perinteisen tanssilavakulttuurin lamakausi. Pienet tanssipaikat alkoivat kadota etenkin nuoren yleisön siirtyessä tanssiravintoloihin ja yökerhoihin.
Diskon manttelinperijät

Diskolla on merkittävä asema koneilla tehdyn tanssimusiikin kehityksessä. Ensimmäiset kokonaan koneilla tehdyt tanssimusiikin kappaleet olivat nimenomaan diskoa. Diskomusiikin taiteellisempien muotojen, joita esimerkiksi Giorgio Moroder edusti, pohjalta kehittyi myöhemmin house ja siitä edelleen tekno. Monille konemusiikin lajeille tyypillinen monotoninen, suhteellisen nopea bassorumpua korostava komppi syntyi nimenomaan diskomusiikin myötä.
1980-luvun italodisko jatkoi Euroopassa diskomusiikin perinnettä, mutta siinä näkyi suurempi koneiden osuus. Sen suosio hiipui 1990-luvun alkuun mennessä.
Kulttuurisena ilmiönä 1970-luvun diskomusiikille syntyi 1990-luvulla vastineeksi eurodance, joka oli niin ikään vahvasti kaupallisuuteen pyrkivää ja suosittua tanssimusiikkia.
Disko vai disco

Lehdistössä 1970-luvulla käytettiin molempia termejä, mutta kielitoimisto suosittelee että suomenkielisissä sanoissa ei käytettäisi c-kirjainta. Ääntämys on sama. Muun muassa tiskijukkien Diskosusi-lehti lanseerasi k-kirjaimisen muodon diskon ystäville.
Tunnettuja diskoartisteja

Abba (Huolimatta laajasta suosiosta diskoyleisön keskuudessa Abba ei koskaan ollut varsinainen diskoyhtye.)
Bee Gees (siirtyi diskomusiikkiin vasta 1970-luvun puolivälissä)
Boney M. (saksalainen eurodisko-yhtye)
Chic
Frederik (kutsunut musiikkiaan ”junttidiskoksi”, joskin levyttänyt myös paljon iskelmää)
Vicky Rosti
Päivi Kautto-Niemi
Markku Aro
Mona Carita
Eini
Patrick Cowley
KC and the Sunshine Band (katso myös Miami soul)
Giorgio Moroder
Sister Sledge
Donna Summer
Sylvester
Village People
Bee Alive
C.C. Catch
Diana Ross & The Supremes
Kirjallisuutta

Hilamaa, Heikki & Varjus, Seppo: Musta syke. Funkin, diskon & hiphopin historia.  Helsinki:  Like, 2000.  ISBN 951-578-729-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomeen tarttui diskokuume 1970-luvulla. Ylen Elävä arkisto.
Etenkin hitistään ”I Will Survive” tunnettu Gloria Gaynor.
Boney M. oli suosittu myös Suomessa.
Diskopallo.
Bee Gees vuonna 1977.
Dzjatlava

| Dzjatlava, Djatlovo (Дзятлава, Дятлово) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Dzjatlava, Djatlovo
 Koordinaatit: 53°27′56″N, 25°24′19″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Hrodnan alue
Väkiluku (10/2009):  7 853
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 dyatlovo.grodno-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dzjatlava (valkoven. Дзятлава) eli Djatlovo (ven. Дятлово) on pieni kaupunki ja samanniminen piiri Hrodnan alueen keskiosissa Valko-Venäjällä. Vuoden 2009 väestönlaskennassa kaupungin väkiluku oli 7 853 ja koko hallintopiirin 29 703. Piirin asukaslukuun sisältyy myös kaupunkityyppiset taajamat Kozlovštšina (1 847 asukasta, ven. гп Козловщина) ja Novojelnja (3 041 asukasta, ven. гп Новоельня).
Liikenne

Dzjatlavan piirin maanteistä keskeisimpiä on kaupungin pohjoisosien läpi kulkeva valtatie M11 (E 85), joka luo yhteyden pohjoisessa esimerkiksi Lidaan (50 km) ja etelässä Slonimiin (46 km). Itään vievä kantatie P10 tuo tieyhteyden Navahrudakiin (37 km). Kantatie P108 johtaa puolestaan Dzjatlavasta kaakkoon M1-moottoritielle (E 30).
Dzjatlavan piirin pohjoisrajalla virtaa Niemen-joki. Piirin itäosien poikki kulkee Valko-Venäjän rautateiden pohjois-eteläsuuntainen Lidan ja Baranavitšyn välinen rataosuus.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lyhyt kaupunkikuvaus (englanniksi) (bycity.org)
Hrodnan alueen viralliset sivut piiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi), (valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (region.grodno.by)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (bycity.org)
Дятловский район - Tietoa piiristä taajamineen (venäjäksi) (dorogiby.info)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa 1:100 000 ja 1:200 000 alueesta (venäjäksi)
Unni Leino

| Unni Leino> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1965 (ikä 59–60)
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  yliopistonlehtori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FM 1997, FT 2007)
Instituutti:  Tampereen yliopisto
Unni-Päivä Leino (s. 1965) on suomalainen kielitieteilijä. Hän työskentelee yliopistonlehtorina Tampereen yliopistossa. Vuosina 2013–2016 hän hoiti samassa yliopistossa suomen kielen professuuria.
Leino valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi tietojenkäsittelytieteestä (1997) ja sitten filosofian tohtoriksi suomen kielestä (2007). Hän väitteli Helsingin yliopistossa englanninkielisellä suomalaisten järvien nimistöä tarkastelevalla artikkeliväitöskirjalla vuonna 2007. Väitöskirjan otsikko oli On toponymic constructions as an alternative to naming patterns in describing Finnish lake names. Hänellä on Helsingin yliopistossa suomen kielen ja sovelletun tietojenkäsittelytieteen dosentuuri.
Leino on Suomen heraldisen seuran jäsen ja vuoden 2023 alusta seuran hallituksen puheenjohtaja.  Hän on ollut myös Trasekin hallituksen jäsen.
Unni Leinon isä on suomen kielen professori Pentti Leino, äitinsä lehtori, tietokirjailija Pirkko Leino ja veljensä suomen kielen professori Jaakko Leino.
Teoksia

Yhdessä Pirkko Leinon kanssa: Synonyymisanasto.  (3. painos 2001)  Otava, 1990.  ISBN 951-1-10450-0
On toponymic constructions : as an alternative to naming patterns in describing Finnish lake names (ISBN 978-951-746-893-0; Väitöskirja Helsingin yliopistolle. Julkaistu sarjassa Studia Fennica, Linguistica, 13. tiivistelmä) 2007. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 27.1.2023.
Dzjaržynsk

| Dzjaržynsk, Dzeržinsk (Дзяржы́нск, Дзержи́нск) |
| --- | --- |
 Dzjaržynskin piirin hallintorakennus
 vaakuna
 Dzjaržynsk, Dzeržinsk
 Koordinaatit: 53°41′07″N, 27°07′53″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Minskin alue
Perustettu:  1146 (maininta)
Korkeus:  180–240 m
Väkiluku (10/2009):  25 164
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 www.dzerzhinsk.minsk-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dzjaržynsk (valkoven. Дзяржы́нск) eli Dzeržinsk (ven. Дзержи́нск; puol. Dzierżyńsk, liett. Dziaržynskas) on noin 25 164 asukkaan pienehkö kaupunki Valko-Venäjällä Minskin alueella, 38 kilometriä Minskistä lounaaseen. Kaupunki on samannimisen hallinnollisen piirin (rajon) keskus. Koko piirin väkiluku on 61 252, mikä luku sisältää myös Fanipalin pikkukaupungin (12 718 as.) ja pikkuruisen Neharelajen kaupunkimaisen taajaman (982 as.) asukkaat.
Ortodoksikirkko Dzjaržynskissa.
Liikenneyhteyksistä tärkeimpiin kuuluvat Minskistä saapuva ja eteläpuolitse Dzjaržynskin keskustan ohittava Varsova-Brest-Baranavitšy-Dzjaržynsk-Minsk-Orša-Moskova moottoritie M1 (eurooppatie E30) sekä samansuuntainen rautatie. Kaupungin rautatieaseman nimenä on Koidanovo.
Piiri sijaitsee Itämeren ja Mustanmeren vesistöjen vedenjakaja-alueella. Valko-Venäjän korkein kohta Dzjaržynskin mäki (valkoven. Гара Дзяржы́нская, Hara Dzjažynskaja, ven. Гора́ Дзержи́нская) nousee 345 metrin korkeudelle merenpinnasta Dzjaržynskin piirin alueella, linnuntietä vajaa 20 kilometriä kaupungista pohjoisluoteeseen.