stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tomi Mäkelä (musiikkitieteilijä)
Teoksia

Mäkelä, Tomi – Kammertöns, Christoph – Ptasczynski, Lena Esther (toim.): Friedrich Wieck: Gesammelte Schriften über Musik und Musiker. Interdisziplinäre Studien zur Musik, 10. Peter Lang, Frankfurt am Main u. a. 2019. ISBN 978-3-631-76747-4
Friedrich Pacius: Ein deutscher Komponist in Finnland. Mit einer Edition der Tagebücher, Briefe und Arbeitsmaterialien von Silke Bruns, Georg Olms, Hildesheim u. a. 2014. ISBN 978-3-487-15123-6.
Saariaho, Sibelius und andere: Neue Helden des neuen Nordens. 100 Jahre Musik und Bildung in Finnland. Georg Olms, Hildesheim u. a. 2014. ISBN 978-3-487-15128-1.
Jean Sibelius und seine Zeit. Laaber, Laaber 2013. ISBN 978-3-89007-767-3.
Jean Sibelius. Boydell, Woodbridge, Suffolk, and Rochester, NY 2011. ISBN 978-1-8438-3688-9.
Fredrik Pacius, kompositör i Finland. Svenska Litteratursällskapet i Finland, Helsingfors 2009. ISBN 978-951-583-192-7
Sibelius, me ja muut, Teos, Helsinki 2007. ISBN 978-951-851-097-3.
Jean Sibelius: „Poesie in der Luft“. Studien zu Leben und Werk. Breitkopf & Härtel, Wiesbaden 2007. ISBN 978-3-7651-0363-6.
Klang und Linie von Pierrot lunaire bis Ionisation: Studien zur Wechselwirkung von Spezialensemble, Formbildung und Klangfarbenpolyphonie. Interdisziplinäre Studien zur Musik, 3. Peter Lang, Frankfurt am Main 2004. ISBN 3-631-52891-4.
Mäkelä, Tomi – Klein, Tobias Robert (toim.): Mehrsprachigkeit und regionale Bindung in Musik und Literatur. Interdisziplinäre Studien zur Musik, 1. Peter Lang, Frankfurt am Main 2004. ISBN 3-631-52331-9
Aarre Merikantos Konzert („Schott-Konzert“). Nordische Meisterwerke, 2. (Toim. Heinrich W. Schwab & Harald Herrestahl.) Florian Noetzel, Wilhelmshafen 1996.
Konsertoiva kamarimusiikki 1920-luvun alun Euroopassa: Historiallinen ja interaktionalistinen näkökulma tyylilajin muotoihin ekspressionismin ja uusbarokin piirissä. Studia musicologica Universitatis Helsingiensis, 1. Helsingin yliopisto, Helsinki 1990. ISBN 951-45-5249-0
Virtuosität und Werkcharakter: Eine analytische und theoretische Untersuchung zur Virtuosität in den Klavierkonzerten der Hochromantik. Berliner musikwissenschaftliche Arbeiten, 37. Katzbichler, München–Salzburg 1989.
Mäkelä, Tomi ym.: Training and the Knowledge-Based Society: An Evaluation of Doctoral Education in Finland. Publications of the Finnish Higher Education Evaluation Council 2006, 1. FHEEC, Tampere 2006.
Radiosarjoja

Jannen jäljillä. Yleisradio.
Musiikki ja kansallisuusaatteet. Yleisradio.
Fredrik Pacius. Yleisradio.
useita ohjelmakokonaisuuksia sarjassa Interpretationen (Deutschlandfunk; https://www.deutschlandfunkkultur.de/interpretationen-100.html)
podcast yhdessä Wolfgang Sandbergerin kanssa Carl Nielsenistä (https://www.shmf.de/de/carl-nielsen-der-unberechenbare)
Aiheesta muualla

Tomi Mäkelän kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Portugali 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Kawanishi N1K

| Kawanishi N1K |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Japani
Valmistaja:  Kawanishi
Ensilento:  1942
Esitelty:  1943
Valmistusmäärä:  5 prototyyppiä + 1 007 (1-J) + 423 (2-J) = 1 435 
Kawanishi N1K Shiden (suom. sinipunainen salama liittoutuneiden koodinimi George) oli Kawanishin suunnittelema sekä valmistama hävittäjälentokone toisessa maailmansodassa. Keskitaso N1K1-J Shidenin protyyppi valmistui 1942 ja otettiin palveluskäyttöön vuonna 1943. Myöhemmässä N1K2-J Shiden Kaissa rakenne oli muutettu alatasoksi. Sen prototyyppi valmistui 1943 ja tuli palveluskäyttöön helmikuussa 1945.
Suoritusarvoiltaan N1K1-J pärjäsi jotenkuten Grumman F6F Hellcat -tukialushävittäjälle ja raskaalle yötoimintahävittäjälle Northrop P-61 Black Widow. Koneen aseistuksena oli neljä 20 mm tyypin 99 tykkiä tasoihin asennettuina ja kaksi 7,7 mm konekivääriä. Huippunopeus oli 580 km/h ja lakikorkeus 10 600 metriä.
Saburō Sakai ei arvostanut tyyppiä lainkaan. Hän katsoi koneen menestyneen siksi, että arvostetusta taustasta tullut lentäjä Minoru Genda ylisti vuolaasti tyyppiä, vaikka se oli Sakain mielestä ”toisen luokan romuläjä, jonka oli koonnut kolmannen luokan valmistaja ja joka vaati ensimmäisen luokan lentäjän toimiakseen.” Muut teeskentelivät pitävänsä koneesta Gendan aseman vuoksi, vaikka hän oli lentotaidoltaan heikko. Shidenissä oli paljon lastentauteja: Kawanishi oli tunnettu vesikoneiden valmistajana, ja Shiden oli alun perin kehitetty N1K Kyōfu ("Rex") -vesikoneesta, mutta Kawanishilla oli vähän kokemusta maatoimintakoneista. Koneen laskuteline oli heikko, ja Nakajima Homare -moottorissa oli paljon vikoja. Japanin laivaston ilmavoimat menetti enemmän Shideneitä onnettomuuksissa kuin amerikkalaisten alasampumina.lähde?
Osaavissa käsissä nopea ja hyvin aseistettu Shiden oli kuitenkin erittäin toimiva lentokone, mutta sen lento-ominaisuudet olivat arvaamattomat. Keskitasoisen koneen painopiste oli hyvin korkealla, ja koneessa oli elohopeatoimiset kaartolaipat, jotka avautuivat kun kaarto oli riittävän tiukka. Kokenut lentäjä saattoi käyttää tätä ilmataistelussa edukseen. Kokemattomalle lentäjälle Shiden oli erittäin vaarallinen lentää, ja tappiot onnettomuuksissa olivat suuret.lähde?
Myöhemmässä N1K2-J Shiden Kai:ssa konstruktio oli muutettu alatasoksi, joka muutti sen lento-ominaisuuksia turvallisemmiksi. Se pystyi myös kuljettamaan joko kaksi 500 kilogramman, tai neljä 250 kilogramman pommia. Lisäksi kone kykeni korkealla lentävien pommikoneiden torjuntaan toisin, kuin alkuperäinen N1K1-J Shiden. Se saapui taistelutoimiin kuitenkin liian myöhään sekä liian pienissä määrin, voidakseen vaikuttaa ratkaisevasti liittoutuneiden sotilaslentokoneiden massiiviseen ylivoimaan. USAAF:in pommitukset aiheuttivat ongelmia sekä koneiden tuotantoon että tarvikkeiden toimitukseen, ja kokoonpanolinjoilla oli paljon naisia ja nuoria poikia töissä, koska kaikki asekuntoiset miehet oli määrätty asepalvelukseen. Niinpä koneessa oli paljon laatuongelmia. Japanin kotisaarten puolustamiseen koottu 343 Kōkūtai käytti Shiden N1K2-J-koneita.
Kaikkien Kawanishi N1K -versioiden yhteenlaskettu valmistusmäärä oli 1 435 konetta.
Tekniset tiedot (N1K1-J Shiden)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.03500009,35 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&012.&&&&0012,00 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.09600003,96 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&023.050000023,50 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02657.&&&&002 657 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Nakajima NK9H Homare 21 -tähtimoottori; &&&&&&&&&&&01420.&&&&001 420 kW (&&&&&&&&&&&01900.&&&&001 900 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0595.&&&&00595 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0370.&&&&00370 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&02335.&&&&002 335 km
Aseistus
4 × 20 mm tykkiä
2 × 7,7 mm konekivääriä
2 × 250 kg pommia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kawanishi N1K Wikimedia Commonsissa
Holmes, Tony: Hellcat vs Shiden/Shiden-Kai Pacific Theater 1944-45.  (Duel 91)  Osprey Publishing, 2019.  ISBN 978-1-4728-2974-0  (englanniksi)
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=561
http://www.aviastar.org/air/japan/kawanishi_n1k-j.php
http://www.historyofwar.org/articles/weapons_kawanishi_N1K-J.html
Münchenin verilöyly

| Münchenin verilöyly |
| --- | --- |
 Israelilaisten urheilijoiden majoitusrakennus Münchenin olympiakylässä.
Paikka:  München, Saksan liittotasavalta
Kohde:   Israelin olympiaedustajien asuntola
Ajankohta:  5.–6. syyskuuta 1972  4.30–12.04 (UTC+1)
Iskutyyppi:  aseellinen hyökkäys, panttivankidraama, massamurha
Kuolleita:  17
Haavoittuneita:  20
Epäilty/epäillyt:  Musta syyskuu
Münchenin verilöylyn muistomerkki
Münchenin verilöyly tapahtui vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä, Saksassa, kun palestiinalaiset terroristit ottivat kaksitoista israelilaista olympiaedustajaa panttivangeiksi ja surmasivat heistä yksitoista. Panttivangeiksi joutuneista israelilaisista ainoastaan Gad Tsobari pääsi pakenemaan. Lisäksi kaappauksessa kuoli saksalainen poliisi ja viisi terroristia.
Uhrit

Kuolleet israelilaiset olivat painonnostaja David Berger (ikä 44), painituomari Joseph Gutfreund (41), painivalmentaja Moshe Weinberg (33), painija  Eliezer Halfin (24), painija Mark Slavin (18), painonnostaja Zeev Friedman (28), painonnostaja Jossef Romano (32), ampumavalmentaja Kehat Shor (53), miekkailuvalmentaja Andre Spitzer (27), yleisurheiluvalmentaja Amitzur Shapira (40) ja painonnostotuomari Jacob Szpringer (51).
Tekijät

Hyökkääjät kuuluivat palestiinalaiseen Musta syyskuu -terrorijärjestöön. Järjestön nimi viittasi Lähi-idässä syyskuussa 1970 tapahtuneeseen, Mustan syyskuun nimellä tunnettuun konfliktiin. Kaksi järjestön jäsentä oli marraskuussa 1971 ampunut Jordanian pääministerin Wasfi Tellin Egyptin pääkaupungissa Kairossa.
Poliisin toiminnan kritiikkiä

Entisen sotilaan Leroy Thompsonin mukaan poliisi teki menettelyssään monia virheitä, jotka yhdessä koituivat urheilijoiden kohtaloksi.
Olympiakylän turvatoimet olivat hyvin vaatimattomat.
Median annettiin kuvata tapahtumia suorana lähetyksenä. Myöhemmin selvisi, että terroristit olivat seuranneet tilannetta televisiosta.
Terroristien aseissa varmistin ei ollut kahvan vieressä vaan lippaan kohdalla. Kun terroristit poistivat varmistimia, poliiseilla olisi ollut noin kaksi sekuntia aikaa ampua terroristit.
Poliisin antiterrorismijoukot sekä tarkka-ampujat olivat tavanomaisen poliisikoulutuksen saaneita, eivät erikoisjoukkoja.
Kaksi poliisia kävi rakennuksessa tarkistamassa urheilijoiden voinnin ja laskivat terroristeja olevan viisi, joten lentokentälläkin oli myöhemmin vain viisi tarkka-ampujaa. Terroristeja oli oikeasti kahdeksan.
Lentokentällä helikoptereiden oli käsketty laskeutua sivuttain, jotta tarkka-ampujat voisivat ampua helpommin, mutta helikopterit eivät noudattaneet ohjetta.
Tarkka-ampujat käyttivät G3-kivääriä, jota ei ole tarkoitettu tarkka-ampujille ja aseen tähtäinkin on kovin alkeellinen tarkka-ampujan käyttöön. Poliisit eivät käyttäneet parempaa Steyr SSG 69 -tarkkuuskivääriä.
Kisajärjestäjät olivat perustelleet vaatimattomia turvatoimia pyrkimyksellä tehdä selvä pesäero vuoden 1936 Berliinin olympiakisoihin, jotka olivat olleet militaristisine tunnelmineen Adolf Hitlerin johtaman natsi-Saksan tarkoin suunniteltu propagandanäytös. Saksalaiset kutsuivat Münchenin olympialaisia nimellä ”Die heiteren Spiele” (hilpeät kisat). Turvamiehet olivat aseistamattomia ja heidät oli ohjeistettu tekemään itsensä mahdollisimman näkymättömiksi.
Verilöylyn jälkeisiä tapahtumia

Israelin ilmavoimien lentokoneet hyökkäsivät 8. syyskuuta 1972 Syyrian ja Libanonin alueilla sijainneita arabisissien tukikohtia vastaan. Iskuissa sai surmansa tai haavoittui noin 200 ihmistä ja niitä pidettiin Israelin kostona Münchenin verilöylystä.
Joukko Musta syyskuu -järjestön jäseniä kaappasi 29. lokakuuta 1972 Beirutista Ankaraan matkalla olleen Lufthansan matkustajakoneen ja vaati Länsi-Saksan hallitusta vapauttamaan vankeudesta kolme eloon jäänyttä Münchenin verilöylyyn osallistunutta järjestön jäsentä. Saksan hallitus suostui vaatimukseen saatuaan vakuutuksen, ettei Musta syyskuu -järjestö tee enää uusia hyökkäyksiä Saksaa vastaan. Tämän jälkeen koneen matkustajat ja miehistö vapautettiin. Israelin uskotaan myöhemmin salamurhanneen kaksi Saksan vapauttamista kolmesta terroristista. Münchenin verilöylyyn osallistunut palestiinalaisterroristi Jamal Al-Gashey kertoi vuonna 1999 antamassaan haastattelussa olevansa edelleen ylpeä teoistaan. Al-Gasheyn uskottiin vuonna 2012 olevan yhä elossa jossakin päin Pohjois-Afrikkaa.
Operaatio Jumalan kosto

Sittemmin Israelin tiedustelupalvelu Mossad aloitti Operaatio Jumalan koston yhdentoista Münchenin verilöylyssä toimineen palestiinalaisen salamurhaamiseksi. Mossad sai operaatioon apua myös eurooppalaisilta tiedustelupalveluilta. Operaatio päättyi virallisesti elokuussa 1973, mutta käytännössä se jatkui 1990-luvulle saakka. Mossadin entisen apulaisjohtajan David Kimchen mukaan operaatiossa ei niinkään ollut kyse kostosta, vaan pelon kylvämisestä palestiinalaisterroristeihin. Iskujen kohteiksi valittujen henkilöiden perheet saivat muutamia tunteja ennen salamurhia kukkalähetyksen ja kortin, jossa oli teksti: ”Muistakaa, että me emme anna anteeksi emmekä unohda.”
Operaation nimissä tapettiin monia sellaisiakin ihmisiä, joiden yhteys Münchenin verilöylyyn oli vähintäänkin kyseenalainen. Heinäkuussa 1973 Mossadin agentit ampuivat Beretta-pistooleilla Norjan Lillehammerissa marokkolaisen tarjoilijan Ahmed Bouchikin, koska he luulivat tätä Musta syyskuu -järjestön johtajaksi Ali Hassan Salamehiksi. Israel maksoi murhatun omaisille korvauksia vuonna 1996. Palestiinan vapautusjärjestön (PLO) johtajan Jasser Arafatin tärkeänä neuvonantajana toiminut Salameh ja ainakin kymmenen muuta ihmistä saivat surmansa Mossadin järjestämässä autopommi-iskussa Libanonin pääkaupungissa Beirutissa 24. tammikuuta 1979.
Muistaminen

Verilöylystä ja sen jälkeisistä teoista on tehty vuonna 2005 valmistunut elokuva München, jonka ohjasi Steven Spielberg. Verilöylyn uhrien muistoksi paljastettiin tapahtumapaikalla syyskuussa 2017 saksan- ja jiddišinkielinen muistolaatta, johon on kirjoitettu surmansa saaneiden israelilaisurheilijoiden nimet. Paljastustilaisuudessa olivat läsnä Israelin presidentti Reuven Rivlin, Saksan liittopresidentti Frank-Walter Steinmeier ja Kansainvälisen olympiakomitean puheenjohtaja Thomas Bach.
Korvaukset uhrien omaisille

Elokuun lopulla 2022 ilmoitettiin Saksan liittovaltion, Baijerin osavaltion ja Münchenin kaupungin päässeen sopimukseen korvauksista verilöylyssä surmansa saaneiden urheilijoiden omaisten kanssa. Süddeutsche Zeitungin ja Der Spiegelin mukaan omaisille maksettava korvaussumma oli yhteensä 28 miljoonaa euroa, josta Saksan liittovaltion osuus oli 22,5 miljoonaa euroa, Baijerin osavaltion viisi miljoonaa euroa ja Münchenin kaupungin osuus 500 000 euroa. Süddeutsche Zeitungin mukaan Saksan liittopresidentti Frank-Walter Steinmeier aikoi ehdottaa asetettavaksi saksalais-israelilaisen historiatyöryhmän selvittämään Münchenin syyskuun 1972 tapahtumien tarkkaa kulkua. Lehden mukaan Steinmeier aikoi myös esittää uhrien omaisille anteeksipyynnön saksalaisten viranomaisten toiminnasta epäonnistuneessa panttivankien vapauttamisyrityksessä.
Kirjallisuutta

Reeve, Simon: One day in September: the full story of the 1972 Munich Olympics massacre and the Israeli revenge operation "Wrath of God".  New York:  Arcade, 2000.  ISBN 9781559706032
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Münchenin verilöyly Wikimedia Commonsissa
Lindfors, Jukka: Münchenin verilöyly 1972 Yle Elävä arkisto. 11.6.2008. Viitattu 5.11.2018.
kla: Officials Ignored Warnings of Munich Olympics Massacre Spiegel Online. 23.7.2012. Viitattu 5.11.2018 (englanniksi).
Calahan, Alexander B.: Countering terrorism: The Israeli response to the 1972 Munich Olympic massacre and the development of independent covert action teams Federation Of American Scientists. 20.3.2008. Viitattu 5.11.2018 (englanniksi).
Burnton, Simon: 50 stunning Olympic moments No 26: The terrorist outrage in Munich in 1972 The Guardian. 2.5.2012. Viitattu 5.11.2018 (englanniksi).
Arabien–Israelin konflikti
Mirja Tarnanen

Mirja Tarnanen on suomalainen dosentti, filosofian tohtori ja Jyväskylän yliopiston Opettajankoulutuslaitoksen kielikasvatuksen professori.
Tarnasen tutkimuskohteita ovat heikkojen kirjoittajien kirjoittamisen taito, suomi toisena kielenä ja äidinkielenä -teksteissä sekä opettajat kirjoittamisen arvioijina ja palautteen antajina.
Julkaisut

Arvioija valokeilassa: suomi toisena kielenä -kirjoittamisen arviointia. Mirja Tarnanen. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, Soveltavan kielentutkimuksen keskus, 2002. ISBN 951-39-1264-7
Maailma muuttuu – mitä tekee koulu? Äidinkielen ja vieraiden kielten tekstikäytänteet koulussa ja vapaa-ajalla Minna-Riitta Luukka, Mirja Tarnanen ym. Jyväskylä : Jyväskylän yliopisto, soveltavan kielentutkimuksen keskus, 2008 ISBN 978-951-39-3361-6
Osallisena Suomessa: kehittämissuunnitelma maahanmuuttajien kotoutumisen edistämiseksi. Sari Pöyhönen, Mirja Tarnanen, Eeva-Maija Vehviläinen, Aija Virtanen, Lenita Pihlaja. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, soveltavan kielentutkimuksen keskus, 2010 ISBN 978-951-39-4101-7
Osallisena Suomessa: kokeiluhankkeiden satoa = Delaktig i Finland: skörden från försöksprojekten. Toim. Mirja Tarnanen, Sari Pöyhönen, Maija Lappalainen, Sari Haavisto. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, soveltavan kielentutkimuksen keskus, 2013 ISBN 978-951-39-5483-3
Yleiset kielitutkinnot 20 vuotta. Tarja Leblay, Tiina Lammervo & Mirja Tarnanen (toim.). Helsinki: Opetushallitus, 2014 (Raportit ja selvitykset. Opetushallitus, 16) ISSN 1798-8918 2014 ISBN 978-952-13-5843-2
Rajaton tulevaisuus: kohti kokonaisvaltaista oppimista: ainedidaktiikan symposium Jyväskylässä 13.–14.2.2014. Merja Kauppinen, Matti Rautiainen & Mirja Tarnanen (toim.). Helsinki: Suomen ainedidaktinen tutkimusseura, 2015 (Ainedidaktisia tutkimuksia 8. ISSN 1799-9596) ISBN 978-952-5993-14-1
Einar Mäkinen

Einar Mäkinen 30.8.1941 otetussa kuvassa oikealla.
Einar Nikolai Mäkinen (3. heinäkuuta 1895 Maaria – 8. syyskuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraaliluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä. Hän osallistui vielä talvi- ja jatkosotaankin, joissa hän toimi muun muassa armeijakunnan komentajana.
Perhe ja opinnot

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Fredrik Mäkinen ja Fredrika Johansson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Mandi Perälän kanssa.
Mäkinen kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1914 ja liittyi Varsinaissuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1914–1915 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1934 ja hyväksyttiin samana vuonna auskultantiksi Turun hovioikeuteen. Mäkinen kävi Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1924–1926.
Jääkärikausi

Mäkinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 7. tammikuuta 1916. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoona rintamakomennuksen jälkeen hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 alkaen pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan, mistä käsin hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Mäkinen palasi takaisin Suomeen 1. marraskuuta 1917 aselaiva S/S Equityn ensimmäisellä retkellä Luotoon, missä hän rantautui Tolvmansgrundetin saarelle. Saarelta hän kuljetti tovereineen laivan lastina olleita aseita mantereelle. Myöhemmin hän toimi sotilaskouluttajana Karhumäen kansanopistolla kouluttaen suojeluskuntajoukkoja. Lisäksi hän koulutti joukkoja Mustasaarella ja Kauhavalla sekä Lappajärvelle sijoitetussa Järjestyslipustossa. Näiden jälkeen hän siirtyi Vimpeliin, jossa hän toimi kouluttajana Vimpelin kursseilla. Vimpelin kurssien päätyttyä hän siirtyi Kauhavalle, missä hän toimi paikallisen suojeluskunnan päällikkönä. Varsinaisten sisällissodan taistelutoimien alettua Mäkinen johdatti joukkonsa Lapuan, Seinäjoen, Kokkolan, Raahen ja Oulun valtauksiin. Oulusta hänet komennettiin Kauhavan suojeluskunnan päällikkönä Vilppulan rintamalle, jossa hänen johtamastaan joukosta muodostettiin Hämeen ryhmän V Mäntän pataljoonaan 8. komppania, jonka päällikkönä hän jatkoi. Mäkinen osallistui sisällissodan taisteluihin Vilppulassa, Ruovedellä sekä Tampereella, jossa hän haavoittui 31. maaliskuuta 1918. Myöhemmin hänen komentamansa komppania liitettiin 4. huhtikuuta 1918 alkaen Länsiarmeijan reserviin.
Sisällissodan jälkeinen aika

Mäkinen palveli sisällissodan jälkeen Vaasan rykmentin 3. pataljoonan 11. komppanian päällikkönä, josta hänet siirrettiin 30. kesäkuuta 1918 Suomen valkoisen kaartin 5. komppanian päälliköksi ja 25. syyskuuta 1918 alkaen 1. konekiväärikomppanian päälliköksi Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een, josta muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti. Porin rykmentistä hän oli komennettuna opettajaksi Reserviupseerikouluun 1. helmikuuta – 1. heinäkuuta 1920 väliseksi ajaksi. Porin rykmentissä hän hoiti 20. marraskuuta 1922  1. heinäkuuta 1923 I pataljoonan komentajan tehtäviä. Lopulta hänet komennettiin 2. heinäkuuta 1923 ja lopulta siirrettiin 2. marraskuuta 1923 Sotaväen esikuntaan, jossa hänet sijoitettiin toimistoupseeriksi Jalkaväen tarkastajan toimistoon.
Hänet nimitettiin 23. lokakuuta 1926 Yleisesikunnan koulutustoimiston päälliköksi, jona aikana hän oli komennettuna jo 9. syyskuuta 1926 alkaen Sotakorkeakoulussa missä hän toimi koulun johtajan apulaisena. Lopullisesti hänet siirrettiin johtajan apulaiseksi 28. huhtikuuta 1927 alkaen. Sotakorkeakoulussa hän toimi myös taktiikan opettajana. Sotakorkeakoulusta hänet nimitettiin 1. syyskuuta 1931 alkaen Huoltopataljoona 2:n komentajaksi kunnes hänet nimitettiin Armeijakunnan esikuntapäälliköksi 1. heinäkuuta 1933 alkaen. Armeijakunnasta hänet komennettiin 26. tammikuuta 1934 alkaen puolustusministeriöön. Puolustusministeriössä hänet sijoitettiin 27. huhtikuuta 1934 alkaen sota-asiaintoimiston päälliköksi. Myöhemmin hänet sijoitettiin puolustusministeriön ja Yleisesikunnan uudelleenjärjestelyn yhteydessä perustetun puolustusministeriön järjestely- ja liikekannallepano-osaston päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Mäkinen osallistui talvisotaan jaospäällikkönä Päämajan jaosto I:ssä (järjestely- ja koulutusjaosto). Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, mutta siirrettiin myöhemmin Puolustusvoimain Pääesikuntaan aluejärjestöjen tarkastajaksi ja Järjestely- ja Liikekannallepano-osaston päälliköksi. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Päämajan Järjestelyosaston päälliköksi, josta hän siirtyi myöhemmin Opetusosaston päälliköksi. Päämajasta hän sai siirron rintamajoukkoihin, kun noin kuukausi sodan syttymisen jälkeen perustettiin I Armeijakunta, jonka hän sai komentoonsa. Armeijakuntaa hän johti jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana ja osallistui taisteluihin Laatokan Karjalassa ja Kannaksen itäosissa. Vuonna 1942 hän vastaanotti V Armeijakunnan komentajan tehtävät ja osallistui sen komentajana taisteluihin Aunuksen kannaksen itäosissa. Vuonna 1943 hänet siirrettiin pois rintamajoukoista ja sijoitettiin Valtakunnan työvoimapäälliköksi Kulkulaitosten ja Yleisten töiden ministeriöön.
Vielä kerran sodan aikana Mäkistä tarvittiin Neuvostoliiton suurhyökkäystä torjumassa. Hänet nimitettiin II Armeijakunnan komentajaksi ja hän osallistui torjuntataisteluihin Itä – Karjalassa Karhumäki – Ilomantsi akselilla. Vihollisuuksien päätyttyä hänet siirrettiin Päämajaan, jossa hän toimi väliaikaisena päämajoitusmestarina sekä aluejärjestöjen tarkastajana.
Sotien jälkeinen aika

Mäkinen toimi sotien jälkeen Puolustusvoimain Pääesikunnan päämajoitusmestarina ja Yleisesikunnanpäällikön sijaisena vuoteen 1946 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi toimitusjohtajaksi Parava Oy:n palvelukseen. Armeijasta eronsa jälkeen hän oli 12 kuukauden ajan pidätettynä niin sanotussa asekätkentäjutussa, mutta häntä vastaan nostetut syytteet hylättiin. Hänet haudattiin Helsingin Kaartin hautausmaalle.