stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Moskova
Väestö > Uskonto

Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän väestön uskonnollista vakaumusta kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Moskovan asukkaista oli oman ilmoituksensa mukaan:
53 % – ortodokseja (Venäjän ortodoksinen kirkko),
19 % – jumalaan (tai korkeampaan voimaan) uskovia, muttei konkreettisesti tunnustanut mitään tiettyä uskontoa,
12 % – ateisteja, ei usko jumalaan,
3 % – kristittyjä, muttei ortodokseja, katolisia tai protestantteja,
2 % – sunnilaisen islaminuskon kannattajia,
2 % – ortodokseja, muttei kuulu Venäjän ortodoksiseen kirkkoon eikä ole vanhauskoisia,
1 % – islaminuskoisia, muttei sunneja eikä šiioja,
1 % – luonnonvoimiin ja -jumaliin pohjautuvan perinneuskonnon kannattajia,
1 % – vanhauskoisia,
< 1 % – protestantteja (luterilaisia, baptisteja, evankelikalisteja, anglikaaneja),
< 1 % – šiialaisen islaminuskon kannattajia ja
1 % – jotain muita.
Koulutus

Moskovassa sijaitsee useita suuria yliopistoja. Suurin ja vanhin on Moskovan valtionyliopisto. Sen päärakennus on 240 metriä korkea 36-kerroksinen tornitalo. Valtionyliopistossa opiskelee yli 40 000 opiskelijaa. Tekniikan alan yliopistoista suurin on Moskovan teknillinen valtionyliopisto. Moskovan konservatorio on yksi Venäjän merkittävimmistä musiikkioppilaitoksista.lähde?
Kulttuuri

Moskova on Venäjän taide-elämän keskus. Se tunnetaan erityisesti baletista sekä Bolšoi- ja Malyi-teattereista. Venäläiset rock-yhtyeet Alisa, Aria, Master, Neprikasaemye ja Gorky Park ovat kotoisin Moskovasta.lähde?
Eurovision laulukilpailu 2009 järjestettiin Moskovassa Olimpijski-areenalla.
Kulttuuri > Urheilu

Yksi suosituimmista urheilulajeista on jalkapallo, ja Moskovan kaupungista pelaa Venäjän pääsarjassa 2011 neljä joukkuetta: Dynamo, Lokomotiv, Spartak ja TsSKA.lähde?
Toinen suosittu laji on jääkiekko. Kaupungilla on KHL-jääkiekkoliigassa kolme joukkuetta: Dinamo Moskova, Spartak Moskova ja TsSKA Moskova. Lisäksi Moskovan alueelta tulee KHL-joukkue Vitjaz Podolsk. Entisiä Moskovan alueen KHL-seuroja ovat Atlant Mytištši, MVD ja Himik Voskresensk, joilla on juniorijoukkueet Venäjän nuorten jääkiekkosarjassa.lähde?
Jääpallossa Moskovan Dynamo on voittanut Neuvostoliiton mestaruuden 15 kertaa ja Venäjän mestaruuden yhdeksän kertaa.
Koripallossa kaupunkia edustavat Moskovan Dynamo ja TsSKA Moskova. Myös himkiläinen Himki BK on tunnettu koripalloseura.lähde?
Liikenne

Paikallisliikenteen ydin on Moskovan metro, jonka vanhimmat juhlavat asemat ovat vuodelta 1935. Metrolinjoja on 11, asemia 171 ja matkustajia päivittäin yhdeksän miljoonaa. Metroliikennettä täydentää linja-autojen ja johdinautojen verkko.lähde? Vuodesta 1933 lähtien toiminut johdinautoverkosto lakkautettiin elokuussa 2020, jolloin viimeiset johdinautot korvattiin polttomoottori- ja sähkökäyttöisillä.
Moskovassa on neljä kansainvälistä lentokenttää matkustajaliikenteelle. Nämä ovat suuruusjärjestyksessä Šeremetjevo, Domodedovo, Vnukovo ja Ramenskoje. Kesällä 2019 Venäjän lentokenttiä uudelleennimettiin merkkimiesten mukaan. Sheremetyevosta tuli Puškin, Domodedovosta Lomonosov ja Vnukovosta Tupolev. Luultavasti vanha nimi säilyy käytössä uuden rinnalla.
Päärautatieasemia on yhdeksän: Leningradin (Pietarin), Kazanin, Kurskin, Kiovan, Riian, Paveletsin (Pavelets-kylän/aseman mukaan), Savjolovon (Savjolovo-kylän mukaan), Jaroslavlin ja Valko-Venäjän rautatieasema. Lisäksi on lukuisia pienempiä asemia tai seisakkeita.
Moskovaan Moskovan alueen läpi saapuvista maanteistä merkittävimpiin kuuluvat valtatiet M1–M10. Kullakin näistä on myös oman nimensä, esimerkiksi Pietarin suunnan valtatie M10 tunnetaan myös nimellä Rossija (Moskova–Tver–Novgorod–Pietari). Moskovan henkilöautoliikenne on tunnettu pahoista ruuhkistaan.
Hallinto

Moskovan kaupungin johtajana toimii pormestari Sergei Sobjanin. Hänet valittiin Moskovan toiseksi pormestariksi 21.10.2010, Venäjän presidentin Dmitri Medvedevin erotettua Juri Lužkovin pormestarin virasta luottamuspulaan vedoten syyskuussa 2010. Presidentti Boris Jeltsinin nimittämä Lužkov ehti olla Moskovan pormestarin virassa vuodesta 1992 asti, jolloin Neuvostoliitto hajosi.lähde?
Hallinto > Hallinnolliset alueet

Kaupunki on jaettu kahteentoista hallinnolliseen piirikuntaan (ven. административные округа, AO). Kaksi lounaista piirikuntaa liitettiin alueeseen 1. heinäkuuta 2012. Alueliitos toi Moskovalle paljon uutta aluetta (pinta-ala kasvoi 1 081 km2:sta 2 510 km2:iin) ja lisäsi myös piirien lukumäärää aiemmasta 124 piiristä (ven. районы). Piirikunnat on esitetty oheisessa kartassa:
Kaupunkikuva ja nähtävyydet

Moskovan Kremlissä sijaitsevat Venäjän hallintorakennukset. Moskovan patriarkka on Venäjän ortodoksisen kirkon johtaja. Kremlin läheisyydessä Moskovan historiallisessa keskustassa sijaitsee kuuluisa Punainen tori, jolla on myös Leninin mausoleumi sekä Pyhän Vasilin katedraali. Kremliä vastapäätä torin toisella laidalla sijaitsee tavaratalo GUM. Lähellä Kremliä Moskvajoen rannalla sijaitsee kaupungin suurin maamerkki, Kristus Vapahtajan katedraali.lähde?
Moskovan nähtävyyksiin kuuluu myös kansallistaidemuseo Tretjakovin taidegalleria, jonka laaja kokoelma keskittyy etenkin venäläiseen realismiin (muun muassa Andrei Rubljov). Muita Moskovan museoita ovat Asevoimien keskusmuseo, Kosmonautiikan museo ja Suuren isänmaallisen sodan museo.lähde?
Kaupungin kulttuuritarjontaan kuuluu kuuluisa Bolšoi-teatteri, jonka ohjelmistoon kuuluu balettia, oopperaa ja näytelmiä.lähde?
Moskovan nähtävyyksiin voidaan lukea myös kaupungin metro. Moskovan metro on New Yorkin metron ohella maailman suurimpia maanalaisverkkoja, ja sen asemat ovat kuuluisia näyttävyydestään.
Moskovan kaupunkikuvaa hallitsevat Stalinin valtakaudella aloitetut maamerkit, neuvostobarokkia edustavat pilvenpiirtäjät, joita kutsutaan nimellä ”seitsemän sisarta” (myös: ”Stalinin hampaat”). Näihin lukeutuvat Moskovan valtionyliopisto, hotelli Ukraina ja Leningradskaja, ulkoministeriön rakennus ja kolme kerrostaloa.lähde?
Moskova tunnetaan myös lukuisista puistoistaan ja noin kolmannes Moskovan pinta-alasta on vihreää aluetta. Moskovan keskuspuisto on tunnettu 219 hehtaarin laajuinen Gorkin puisto monine kulttuuri- ja virkistyspalveluineen. Yksi maailman suurimmista kaupunkipuistoista, Izmailovon puisto, sijaitsee itäisessä osassa Moskovaa, Izmailovon kaupunginosassa. Tämä puisto on suurelta osin lähes luonnontilainen ja yli 4 kertaa New Yorkin keskuspuiston kokoinen.lähde?
Moskova-joen rannalle kaupungin luoteisosaan Presnenskiin on rakennettu Moskovan kansainvälinen liikekeskus (Moscow-City). Se on Venäjän tärkein liiketoiminnan keskus, lisäksi siellä on asuntoja ja ajanvietepalveluita. Alue käsittää kuusi pilvenpiirtäjää, joista korkein on 373 metriä. Se on Euroopan toiseksi korkein rakennus Pietarin Lahta-keskuksen jälkeen. Noin 250 000–300 000 ihmisen arvioidaan työskentelevän, asuvan tai käyvän alueella samanaikaisesti.
Andrei Ždanov

Andrei Ždanov.
Andrei Aleksandrovitš Ždanov (ven. Андре́й Алекса́ндрович Жда́нов, 26. helmikuuta (J: 14. helmikuuta) 1896 Mariupol – 31. elokuuta 1948 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko ja taideideologi.
Kulttuuripolitiikkaa

Kulttuuripolitiikassa Ždanov vastusti ankarasti lännen rappioittavaa vaikutusta ja johti maan taiteelliseen eristykseen. Päätaidesuuntaukseksi tuli sosialistinen realismi, ja historia kirjoitettiin bolševikkien näkökulmasta. Ždanovin aloitteesta Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitea tuomitsi muun muassa Aram Hatšaturjanin, Sergei Prokofjevin ja Dmitri Šostakovitšin musiikin.
Ždanovin mukaan nimetty suuntaus ždanovilaisuus vaati taiteilijoita noudattamaan kapea-alaista puolueuskollisuutta. Suuntaus määritteli vielä 1950-luvun lopulle asti hyväksyttävän kulttuurituotannon rajat Neuvostoliitossa. Hänen kauttaan Neuvostoliiton johdossa on kutsuttu Neuvostoliitossa ja Venäjällä nimellä ždanovštšina.
Ždanov puhui mielellään puolueaktivisteille huonoista vaikutteista, joita venäläisiltä avantgardisteilta saatiin:
»Porvarilliset vaikutteet olivat jossain vaiheessa varsin voimakkaita myös Neuvostoliiton maalaustaiteessa, ja meille levisivät kaikenkarvaiset vasemmistolaiset ilmiöt, kuten futurismi, kubismi ja modernismi. Yleensä he karjuivat: ’Alas lahot akateemiset kaanonit!’, mutta saattoivat itse maalata tytön, jolla on yksi pää ja neljäkymmentä jalkaa. Se fiasko päättyi katastrofiin.»
Lilja (täsmennyssivu)

Lilja voi tarkoittaa seuraavia:
liljat (Lilium), liljakasvien heimoon kuuluva kasvisuku
lilja, tyylitelty liljan kukka, heraldinen symboli
Lilja, Wäinö Aaltosen veistos Turussa
Lilja 4-ever, Lukas Moodyssonin elokuva
Lilja, naisen etunimi
Lilja, sukunimenä:
Andreas Lilja (s. 1975), ruotsalainen jääkiekkoilija
Anna Lilja (1876–1951), suomalainen urheiluopiston perustaja ja kansakoulunopettaja
Anni Lilja (1871–1952), suomalainen nuortenkirjailija
Arto Lilja (s. 1973), suomalainen hiihtosuunnistaja
Eero Lilja (1918–1985), suomalainen ammattiyhdistysjohtaja
Eeva Lilja (1918–1979), suomalainen lastenkirjailija
Frans Emil Lilja (1882–1951), suomalainen pappi, opettaja ja koulunjohtaja
Harald Lilja (1896–1937), suomalainen jääkärikapteeni ja ilmavoimien upseeri
Jakob Lilja (s. 1993), ruotsalainen jääkiekkoilija
Jenny Lilja (1925–1998), suomalainen apulaisprofessori ja kirjallisuudentutkija
Kalevi Lilja (1925–1993), suomalainen jalkapalloilija
Kari Lilja (s. 1945), suomalainen kauppatieteilijä ja professori
Laura Lilja (s. 1975), suomalainen kuvataiteilija
Liisa Lilja (s. 1992), suomalainen triathlonisti ja vammaisurheilija
Matti Lilja (1903–1956), suomalainen kirjailija
Max Lilja (s. 1975), suomalainen muusikko, Apocalyptica-yhtyeen perustajajäsen
Olavi Lilja (1928–2006), suomalainen jalkapalloilija
Pekka Lilja (s. 1943), suomalainen Jyväskylän yliopiston kirjallisuuden emeritusprofessori
Riikka Lilja (s. 2002), suomalainen jalkapalloilija
Riikka Sarasoja-Lilja (s. 1982), suomalainen maastohiihtäjä
Saara Lilja (1923–2003), suomalainen klassillisen filologian ja antiikin kirjallisuuden tutkija
Topias Lilja (s. 1996), suomalainen pesäpalloilija
Verneri Lilja (s. 1992), suomalainen näyttelijä
Vesa Lilja (s. 1998), suomalainen futsalpelaaja
Viljo Lilja (1905–1958), suomalainen metsänhoitaja ja virkamies, metsäneuvos
Virve Lilja (s. 1968), suomalainen taidegraafikko ja taidemaalari
Wille Lilja (1880–1952), suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Lilja”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jaakko Honko -mitali

Jaakko Honko -mitali jaetaan taloustieteellisessä tutkimuksessa tai sen edistämisessä erityisesti ansioituneille ja merkittävän panoksen tieteiden väliselle tutkimukselle antaneille henkilöille. Mitalit jaetaan kansleri Jaakko Hongon (1922–2006) nimeä kantavan luennon yhteydessä joka toinen vuosi. Luennon järjestävät ja mitalit jakavat yhteistyössä Yrjö Jahnssonin säätiö, Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulu ja Helsingin kauppakorkeakoulun tukisäätiö. Ensimmäisen kerran mitalit jaettiin vuonna 1989.
Jaakko Honko -mitalin saajat

1989
Kalle Achté
Pentti Herkama
Seppo Hieta
Arvo Jäppinen
Veikko Jääskeläinen
Veikko Kallio
Asko Korpela
Timo Laatunen
Jaakko Lassila
Arvi Leponiemi
Markku Linna
Jaakko Numminen
Aatto Prihti
Matti Sarakontu
Pentti Talonen
Fedi Vaivio
Pentti Vartia
Sakari Yrjönen
1991
Horst Albach
Boris Millner
Erkki Toivanen
Kalervo Virtanen
1992
Bengt Holmström
1994
Hector Anton
Olli Tarpila
1995
Juhani Jaakkola
1997
Heikki Niskakangas
1998
Eero Artto
Seppo Honkapohja
Matti Lehti
Marianne Stenius
2001
Esa Ahonen
Tauno Haataja
Kari Haavisto
Asmo Kalpala
Kari Lilja
Aunus Salmi
Liisa Uusitalo
2003
Arto Alho
Sirkka Hämäläinen-Lindfors
Eero Kasanen
Reijo Luostarinen
Kari Raivio
Antti Tanskanen
2005
Krister Ahlström
Olli Ahtola
Robert G. Ehrnrooth
Pertti Salolainen
Tuire Santamäki-Vuori
Jyrki Wallenius
Vesa Vainio
2007
Sari Baldauf
Sakari Karjalainen
Seija Kulkki
Kari Neilimo
Matti Pohjola
Antti Suvanto
Stiina Vistbacka
2009
Kari Asp
Pekka Kainulainen
Eeva-Liisa Lehtonen
Marjo Miettinen
Arto Mäenmaa
Timo Saarinen
Juha Tuomala
Sirpa Widomski
2012
Per-Jonas Eliaeson
Kari Jordan
Pertti Karttunen
Marja Makarow
Lasse Männistö
Arja Talma
2015
Kimmo Kontula
Sixten Korkman
Pekka Laaksonen
Timo Löyttyniemi
Rebecca Piekkari
Suvi-Anne Siimes
Margareta Soismaa
Matti Vuoria
2017
Matti Alahuhta
Elina Björklund
Seppo Ikäheimo
Pekka Ilmakunnas
Seija Ilmakunnas
Risto Murto
Mikko Puhakka
Björn Wahlroos
2019
Heimo J. Aho
Elli Dahl
Pertti Haaparanta
Anni Huhtala
Reijo Karhinen
Matti Keloharju
Anita Lehikoinen
Erkki Liikanen
Kon-Tiki

| Kon-Tiki |
| --- | --- |
 Kon-Tiki esillä Kon-Tiki-museossa Oslossa.
Tyyppi:  lautta
Lippuvaltio:   Norja
Neitsytmatka:  28. huhtikuuta 1947
Status:  museoitu
Tekniset tiedot
Pituus:  13,7 m
Miehistö:  6
Kon-Tiki on norjalaisen tutkimusmatkailijan ja kirjailijan Thor Heyerdahlin balsapuusta rakennuttama lautta, jolla hän purjehti vuonna 1947 Perusta Polynesian saarille Tyynellämerellä. Heyerdahl pyrki matkallaan todistamaan, että esikolumbiaaniset eteläamerikkalaiset olisivat pystyneet asuttamaan Polynesian purjehtimalla sinne idästä merivirtojen ja tuulten mukana.
Kuusihenkisen miehistön matka kesti 101 päivää ja 8 000 kilometriä, ennen kuin lautta rantautui Polynesiaan. Vaikka Heyerdahl todistikin matkan mahdolliseksi, nykyisin Polynesian asuttajien uskotaan tulleen saarille lännestä.
Rakentamisen tarkoitus

Asuessaan vaimonsa kanssa Marquesassaarilla vuonna 1937 Heyerdahl kuuli paikalliselta vanhukselta legendasta, jonka mukaan tämän kotisaaren väestön oli perustanut auringonjumala Tiki, joka oli tullut suuresta maasta meren takaa. Tästä Heyerdahl sai ajatuksen siitä, että ehkä Polynesia asutettiinkin Etelä-Amerikasta. Teoriansa tueksi Heyerdahl löysi yhtäläisyyksiä Etelä-Amerikan ja Polynesian kuvanveistosta ja arkkitehtuurista. Lisäksi eteläamerikkalaisten inkojen auringonjumala Viracochan kerrottiin olleen entiseltä nimeltään ”Kon-Tiki”. Heyerdahlin aikana tutkijat eivät vielä olleet yhtä mieltä Polynesian asuttajien lähtöpaikasta, mutta monet epäilivät Heyerdahlin teoriaa.
Heyerdahl halusi todistaa käytännössä, että eteläamerikkalaisten matka Polynesiaan oli teknisesti mahdollinen, ja että merivirrat ja tuulet kuljettaisivat lautan länteen. Hän keräsi purjehdusretkikunnan ja käytti alukseensa ainoastaan esikolumbiaanisen aikakauden materiaaleja ja tekniikkaa.
Alus

Kon-Tiki rakennettiin balsapuusta ja muista paikallisista luonnonmateriaaleista. Lautta oli tyyliltään espanjalaisten konkistadorien raporttien ja piirroksien kuvaama inkojen lautta – polynesialaiset alkuasukkaat kutsuivat sitä nimellä pae-pae.
Lautan runko koostui yhdeksästä jopa 13,7 metriä pitkästä, 60 cm halkaisijaltaan olevasta balsapuun rungosta, jotka oli sidottu toisiinsa halkaisijaltaan 3,175 cm (1¼ tuuman) hamppuköysillä.
Isomasto oli mangrovea, A-kirjaimen muotoinen ja 8,8 m korkea. Isomaston takana oli bambusta tehty kajuutta, 4.2 m pitkä, 2.4 m leveä ja 1,21–1.51 m korkea. Katto oli tehty banaaninlehdistä. 5,8 m pitkä peräsinairo oli tehty mangrovesta ja kuusesta. Isopurje oli 4,6 m x 5,5 m bambupuisessa kehikossa. Rakenteissa ei käytetty lainkaan metallia.
Isopurjeeseen maalattiin inkojen Kon-Tiki-jumalaa esittävä naamio Tiwanakun muinaisesta kaupungista löytyneen kaiverruksen pohjalta.
Purjehdus > Miehistö

Miehistöön kuuluivat Heyerdahlin (s. 1914) lisäksi sääkirjanpitäjä Herman Watzinger (s. 1916), radistit Knut Haugland (s. 1917) ja Torstein Raaby (s. 1918), navigoija ja kuvataiteilija Erik Hesselberg (s. 1914) sekä tarvikevastaava Bengt Danielsson (s. 1921). Mukaan otettiin myös lahjaksi saatu Lorita-papukaija. Se huuhtoutui matkan aikana mereen.
Purjehdus > Rahoitus ja varusteet

Heyerdahl sai retkeensä rahoitusta eräältä sanomalehdeltä luvattuaan sille artikkeleita ja luentokiertueen. Retkikuntaa avustivat myös toiset tutkimusmatkailijat sekä amerikkalaiset ja brittiläiset sotilasjärjestöt, jotka halusivat testata kuivamuoniaan.
Lautalle lastattiin ruokaa neljän kuukauden tarpeisiin sekä 250 gallonaa lähdevettä. Matkalla miehet saivat helposti lisää ruokaa merestä ja lautalle lennähtäneistä kaloista, ja juomavettä sadekuuroista. Jokainen mies otti mukaan yhden laatikollisen henkilökohtaisia tavaroita, kuten kirjoja, kitaran ja piirustusvälineitä.
Purjehdus > Matka

Lautta rakennettiin Callaon sotilassatamassa Perussa. Miehistöä varoiteltiin ennen matkaa siitä, että lautta hajoaisi jo matkan alkuneljänneksellä, kun tukit vettyisivät.
Retken projektinjohtaja Gerd Vold Hurum vihki lautan iskemällä siihen kookospähkinän. Kon-Tikin matka alkoi Callaosta 28. huhtikuuta 1947. Se kulki aluksi Humboldtin merivirran mukana pohjoiseen. Heyerdahlin mukaan lautta ylitti suuretkin aallot yllättävän vaivattomasti. Tukit liikkuivat toisiaan vasten, mutta köysisidokset kestivät ja vettyessään tiukkenivatkin. Tukkien ulko-osien vettyessä lautta painui pikku hiljaa alemmas. Matkan aikana tukkien vettyminen hidastui.
Lautta alkoi kääntyä kohti länsiluodetta, ja meri muuttui vihreästä syvänsiniseksi, kun lautta saavutti eteläisen päiväntasaajanvirran. Samalla pasaatituulet tavoittivat purjeet ja työnsivät lauttaa kohti länttä. Miehistö sai seuraa delfiineistä, pyöriäisistä ja haista, jotka kiertelivät seurasivat lauttaa uteliaana. Yöllä planktonit ja jättiläiskalmarit hohtivat valoaan veden alla. Lautan pohjan alla kasvoi merilevää, jonka seassa eli rapuja ja muita nilviäisiä. Laivoja ei näkynyt lainkaan. Miehet kuvasivat lautan matkaa mukaan otetulta jollalta dokumenttia varten.
Kun lautta lähestyi Polynesiaa, sää muuttui arvaamattomaksi. Suurimmat aallot olivat maston korkuisia, mutta lautta kesti ne hyvin. Watzinger huuhtoutui kerran myrskyssä mereen, mutta Haugland pelasti hänet. Myrskyjen seurauksena lautan kiinnitysköydet löystyivät, ja lautta alkoi narista.
Miehistö havaitsi Puka-Pukan koralliatollin 29. heinäkuuta, mutta lautta ei merivirran vuoksi saavuttanut sitä, kuten ei seuraaviakaan saaria. Vihdoin korallisaari havaittiin suoraan edessä. Lautta pääsi riutalle ja saaren asukkaat yrittivät neuvoa lautan riutan läpi, mutta virta vei lautan jälleen ulapalle.
Kon-Tiki rantautui 101 päivän ja lähes 8 000 kilometrin purjehduksen jälkeen Raroialle 7. elokuuta 1947. Lautta haaksirikkoutui riutalle, ja kolhiintunut miehistö kahlasi rantaan.
Matkan jälkeen

Heyerdahl kirjoitti matkastaan matkakuvauksen Kon-Tiki. Teos oli myyntimenestys, ja matkasta tehty dokumenttielokuva voitti Oscarin vuonna 1951. Vuonna 2012 tehty draamaelokuva Kon-Tiki oli myös menestys, ja se valittiin ehdokkaaksi parhaan vieraskielisen elokuvan Oscariin sekä Golden Globeen. Hesselberg kirjoitti ja kuvitti matkasta sarjakuvakirjan Kon-Tiki ja minä, joka suomennettiin miltei saman tien. Kirja käännettiin lopulta 15 eri kielelle.
Arkeologit eivät matkasta huolimatta vakuuttuneet Heyerdahlin teoriasta polynesialaisten alkuperästä. Polynesialaisten perimän ja kulttuurin katsotaan tukevan käsitystä Polynesian asuttamista Aasiasta käsin. Heyerdahl kuitenkin osoitti merimatkan olevan käytännössä mahdollinen.
Alkuperäinen Kon-Tiki on nykyään esillä Kon-Tiki-museossa Oslossa.
Vuonna 2006 norjalainen Tangaroa-retkikunta toisti Kon-Tikin retken. Kuusihenkiseen miehistöön kuului myös Thor Heyerdahlin lapsenlapsi Olav Heyerdahl.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kon-Tiki Museum.
Ahlroth, Jussi: Kon-Tikin matkan synkkä totuus. Helsingin Sanomat 29.4.2017.
Kon-Tikin pienoismalli.
Kon-Tiki esillä Kon-Tiki-museossa Oslossa.
Tangaroa-retkikunnan balsalautta.
Etelä-Sudan

Etelä-Sudanin tasavalta (engl. Republic of South Sudan), lyhyemmältä nimeltään Etelä-Sudan (engl. South Sudan), on valtio Afrikassa. Se on maailman nuorin itsenäinen valtio. Etelä-Sudan itsenäistyi 9. heinäkuuta 2011 Sudanista, joka samana päivänä tunnusti sen itsenäisyyden. Alueen itsenäisyydestä järjestettiin kansanäänestys 9.–15. tammikuuta 2011. Itsenäisyyttä kannatti 98,83 prosenttia äänestäjistä. Sudanin presidentti Omar al-Bashir hyväksyi äänestystuloksen. Etelä-Sudanin itsenäinen valtio syntyi lopulta 9.7.2011. Se on ensimmäinen Afrikan maa, joka on itsenäistynyt siirtomaavallasta vapautuneesta maasta eroamalla.
Jo ennen itsenäistymistä aluetta hallitsi Sudanin kansanvapautusarmeija/liike (SPLA/SPLM), jolla oli oma hallitus ja omat asevoimat. Etelä-Sudanin itsenäistyttyä YK:n turvallisuusneuvosto päätti perustaa Etelä-Sudaniin rauhanturvaoperaation, johon lähetettiin 7 000 rauhanturvaajaa. Sissiliikettä ja aluetta johti pitkään John Garang, joka kuoli onnettomuudessa vuonna 2005. Häntä seurasi presidenttinä Salva Kiir Mayardit.
Väestö edustaa uskonnoltaan kansanuskontoja ja kristinuskoa. Maan virallinen kieli on englanti. Muut pääkielet ovat arabia ja juban arabia, joka on paikallinen pidgin-kieli. Maan suurin kaupunki ja pääkaupunki on Juba. Sudanin jakautuessa suurin osa sen tunnetuista öljy­varoista jäi etelän puolelle. Etelä-Sudan on presidenttijohtoinen tasavalta. Pääministerin virkaa ei ole. Transparency Internationalin tekemän vuoden 2020 selvityksen mukaan Etelä-Sudan on Somalian kanssa maailman pahiten korruptoituneimpia valtioita, niiden saadessa vain 12 pistettä 100:sta.
Osavaltiot

Etelä-Sudaniin kuuluu kymmenen osavaltiota. Samat osavaltiot kuuluivat myös Sudanin aikaisempien 26 osavaltion joukkoon. Ne muodostivat aiemmin kolme provinssia: Equatorian maan eteläosassa (kuvassa sinisellä), Bahr el Ghazalin maan länsiosassa (vihreällä) ja Ylä-Niilin provinssin maan itäosassa (keltaisella).
Sudanin aikana osavaltiot tunnettiin arabiankielisillä nimillään. Jo autonomian ehtoihin kuului, että englannista tuli Etelä-Sudanin virallinen kieli. Kielen vaihtaminen käy kuitenkin hitaasti.
| --- | --- |
 Läntinen Bahr el-Ghazal (arabiaksi Gharb Baḩr al Ghazāl eli Gharb Baḥr al-Jebel)  Pohjoinen Bahr el-Ghazal (Shamāl Baḩr al Ghazāl eli Shamāl Baḥr al-Jebel)  Unity (Al Waḩdah)  Ylä-Niili (A’āli an Nīl)  Warrap (Warab) :  Jonglei (Junqalī)  Lakes (Al Buḩayrāt)  Länsi-Ekvatoria (Gharb al Istiwā’īyah)  Keski-Ekvatoria (Baḩr al Jabal eli Al-Istiwā'īyah al-Wusṭā)  Itä-Ekvatoria (Sharq al Istiwā’īyah)
Maantiede ja ilmasto

Niilin vesistöön kuuluva joki, jota Ugandassa kutsutaan Victorian Niiliksi, ylittää rajan Nimulessa ja on siitä eteenpäin nimeltään Bahr al Jabal (suom. Vuoristojoki). Bahr al Jabal oli aikoinaan myös alueella sijainneen valtion nimenä. Bahr al Jabalissa on useita koskia ennen kuin se saapuu Suddin laajalle suoalueelle. Se laskee No-järveen, jossa se yhtyy Bahr el Ghazalin (Gasellijoki) kanssa varsinaiseksi Valkoiseksi-Niiliksi. Bahr el Ghazal esiintyy alueen osavaltioiden nimissä. Bahr al Jabalista haarautuu Bahr el Zeraf -niminen sivuhaara, joka sekin kulkee Suddin alueen läpi ja päättyy lopulta Valkoiseen-Niiliin.
Suddin alue on maailman suurimpia suoalueita. Tulvan ollessa huipussaan alueen pinta-ala on 32 000 neliökilometriä, ja sen pohjassa on paikoin jopa kymmenen kilometriä paksu mutakerros. Tulvakaudella alue on kelluvien papyrussaarten labyrintti, jossa elää runsaasti kaloja ja vesilintuja. Alueella tavataan myös 90 nisäkäslajia. Siellä saattaa elää jopa miljoona kobinantilooppia. Sudd on suojeltu Ramsarin sopimuksella.
Etelä-Sudanissa on kaksi vuodenaikaa: huhtikuusta elokuuhun jatkuva sadekausi ja syyskuusta maaliskuuhun kestävä kuiva kausi. Sadekaudella vallitsevat etelän ja lounaan puoleiset tuulet, joiden mukana alueelle virtaa kosteaa ilmaa Atlantilta ja Kongojoen altaalta. Sade ei ole jatkuvaa, vaan märimmilläkin alueilla sadepäivien välissä on poutapäiviä. Kuivalla kaudella alueelle ulottuvat Pohjois-Sudanin koillisenpuoleiset tuulet. Lämpötila on korkeimmillaan juuri ennen sadekauden alkua. Jubassa vuorokauden alin lämpötila on 20 asteen vaiheilla ympäri vuoden. Ylin lämpötila vaihtelee heinä–elokuun 31 asteesta helmikuun 38 asteeseen.