stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Blacksuami
Samplet

"Paskannan sieluusi" on lainattu Whitest Boy Aliven kappaleesta "Burning"
"Spuge" sisältää on lainattu Kings of Conveniencen kappaleesta "I Don't Know What I Can Save You From"
"270183-213H" sisältää samplen Kasevan kappaleesta "Et voi jäädä nukkumaan"
"Postikortteja reunalta" sisältää samplen Blues Magoosin kappaleesta "We Ain't Got Nothin' Yet"
Arvostelut

Desibeli.net:
Helsingin Sanomat:
Redrum-187:
Tuoreet Platat:
Vähä-Ruona

| Vähä-Ruona |
| --- | --- |
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Suomusjärvi, Salo
Koordinaatit:  60°21′34″N, 23°38′11″E
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  84  m 
 fiVähä-Ruona 
Vähä-Ruona on melko pieni järvi Suomusjärvellä Salossa Varsinais-Suomessa. Se kuuluu Kiskonjoki–Perniönjoki-päävesistöön ja Varsinais-Suomen ELYn ympäristövastuualueeseen.
Vilppu Kaukonen

Vilppu Eliel Koskimies (aik. Filip Forsman), kirjailijanimi Vilppu Kaukonen (9. joulukuuta 1868 Kuopio – 8. tammikuuta 1923 Kitee) oli suomalainen opettaja ja runoilija.
Koskimiehen vanhemmat olivat rovasti Fredrik Forsman ja Lovisa Aurora Landgren. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1887 ja valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1891.
Teoksia

Vesoja, vihkonen runoja. Lilius & Hertzberg, Helsinki 1900
Uusia vesoja, runoja. Lilius & Hertzberg, Helsinki 1902
Syksyisiä vesoja, runoja. Yrjö Weilin, Helsinki 1904
Lasten maailmasta, kuvittanut Ilmari Vainio. Kirja, Helsinki 1912
Runoja ilmestyi myös kokoomateoksessa Suomen runotar : valikoima suomalaista runoutta koteja ja kouluja varten, toimittajat J. V. Lehtonen, Eino Cederberg, Huugo Jalkanen ym. WSOY 1931
Käännöksiä

C. C. Clausen: Nykyaikainen Italia : Italian valtiollinen, raha-asiallinen ja yhteiskunnallinen historia 1870 – 1896. G. W. Edlund, Helsinki 1901
Friedrich von Schiller: Wallenstein, runomittainen näytelmä 1–2. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1920
Blue (yhtye)

| Blue |
| --- | --- |
 Blue Salernossa, Italiassa vuonna 2005
Tiedot
Toiminnassa:  2001–2005; 2009–
Tyylilaji:  pop, hip hop, R&B
Kotipaikka:   Lontoo, Britannia
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Lee Ryan   Duncan James   Antony Costa   Simon Webbe  
Levy-yhtiö:  Innocent   Virgin   EMI  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Blue on englantilainen poikabändi. Yhtye on myynyt yli 11 miljoonaa levyä. Sen jäseniä ovat Lee Ryan, Duncan James, Antony Costa ja Simon Webbe, jotka lopulta lähtivät kukin soolouralle. Blue edusti kotimaataan toukokuussa 2011 Saksassa järjestettävissä Eurovision laulukilpailuissa kappaleellaan "I Can".
Historia > All Rise

Toukokuussa 2001 Blue julkaisi debyyttisinglensä "All Rise", joka nousi sijalle neljä Ison-Britannian singlelistalla. Seuraava single, "Too Close", oli cover-versio Next-yhtyeen kappaleesta. Kolmas single "If You Come Back" sekä joulun aikaan julkaistu esikoisalbumi All Rise nousivat molemmat ykköseksi. Albumi myi 1 300 000 kappaletta. Maaliskuussa 2002 heidän neljäs singlensä "Fly By II" pääsi sijalle kuusi.
Historia > One Love

Blue julkaisi uuden singlen ja albumin kesällä 2002, molemmat nimellä ”One Love”. Albumista tuli yhtyeen menestynein, sillä se myi 3 000 000 kappaletta. Seuraava single "Sorry Seems to be the Hardest Word" oli duetto Elton Johnin kanssa (cover tämän kappaleesta) ja se pysyi ykkösenä kuusi viikkoa Euroopan top 20 -listalla.
Historia > Guilty

”Guilty” (albumi ja single) julkaistiin marraskuussa 2003. Seuraavia singlejä olivat "Signed, Sealed, Delivered, I'm Yours" (cover Stevie Wonderin kappaleesta, esitys yhdessä Wonderin ja Angie Stonen kanssa), "Breathe Easy" ja "Bubblin'". Pitkäsoitto myi yli 600 000 kappaletta.
Historia > Best of Blue

Ennen hajoamistaan Blue julkaisi vielä kokoelma-albumin nimeltä Best Of Blue vuonna 2004. Se sisälsi uusia kappaleita, kuten "Curtain Falls", "Get Down On It" ja "Only Words I Know". Esimerkiksi Portugalissa kokoelma nousi kakkossijalle myyden tuplaplatinaa.
Studioalbumit

All Rise (2001)
One Love (2002)
Guilty (2003)
Roulette (2013)
Colours (2015)
Heart & Soul (2022)
Viitajärvi (Vesanto)

| Viitajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Vesanto
Koordinaatit:  62°55′14″N, 26°20′43″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Laskujoki:  oja Konneveteen 
Järvinumero:  14.711.1.027
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  110,6 m  
Pituus:  370 m  
Leveys:  110 m  
Rantaviiva:  0,817 km  
Pinta-ala:  3,024 ha  
Suurin syvyys:  2 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiViitajärvi 
Viitajärvi  on Pohjois-Savossa Vesannolla  Uusi-Kuhmolan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 370 metriä pitkä, 110 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 3,0 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Konneveden lähialueeseen (14.711) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 110,6 metriä mpy.
Blackstar (kappale)

| ”Blackstar” David Bowie |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Blackstar
 Julkaistu: 19. marraskuuta 2015
 Formaatti: CD, LP, digitaalinen lataus
 Tekijä(t): David Bowie
 Tuottaja(t): David Bowie, Tony Visconti
 Tyylilaji: taiderock, experimental rock, post-rock, elektroninen musiikki, jazz-rock, progressiivinen rock, avantgarde-jazz
 Kesto: 09.57
 Levy-yhtiö: ISO, Columbia
David Bowien muut singlet
| ”Sue (Or in a Season of Crime)” 2014 | ”Blackstar” 2015 | ”Lazarus” 2016 |
Blackstar (tyyliteltynä ★) on brittimuusikko David Bowien kirjoittama ja esittämä musiikkikappale. Se julkaistiin marraskuussa 2015 singlenä ja 8. tammikuuta 2016 hänen viimeiseksi jääneeksi albumillaan Blackstar.
Tyyli

Kappaleen pituus oli alkujaan yli 11 minuuttia, mutta Bowie ja tuottaja Tony Visconti joutuivat lyhentämään sen yhdeksään minuuttiin ja 27 sekuntiin, kun heille selvisi, ettei iTunes postita yli kymmenminuuttisia singlejä. Lyhennettynä ”Blackstar” on Bowien pisin kappale ”Station to Stationin” (1976) jälkeen. Kappaleessa on kaksi osaa, jotka äänitettiin toisistaan erillään ja lopuksi yhdistettiin. Kappaleessa ovat esillä Donny McCaslin soittama saksofoni ja Mark Guilianan rummut.
Video

Kappaleesta kuvattiin Johan Renckin ohjaama surrealistinen musiikkivideo syyskuussa 2015 New Yorkin Brooklynissa. Bowie osallistui aktiivisesti videon suunnitteluun ja lähetti Renckille ideoitaan. Hän esimerkiksi halusi, että videossa esiintyvällä naisella on häntä, koska se oli hänen mielestään ”tavallaan seksuaalista”. Bowie esittää videolla kolmea erillistä hahmoa: sisäänpäin kääntynyttä, kiusattua ja sokeaa ”Nappisilmää”, ”mahtipontista petkuttajaa” sekä ”pappityyppiä”, joka pitelee mustalla tähtikuviolla kohokuvioitua kirjaa.
Kokoonpano

David Bowie – laulu, kitara
Donny McCaslin – huilu, saksofoni, puupuhaltimet
Ben Monder – kitara
Jason Lindner – piano, urut, kosketinsoittimet
Tim Lefebvre – bassokitara
Mark Guiliana – rummut
Aiheesta muualla

Musiikkivideo YouTubessa
Viitajärvi (järvi Viitasaarella)

| Viitajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Viitasaari
Koordinaatit:  63°10′47″N, 25°44′07″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Keiteleen pohjoisosan alue (14.43)
Laskupuro:  Huukinpuro Iso-Täysiään 
Järvinumero:  14.439.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  138,1 m  
Pituus:  680 m  
Leveys:  340 m  
Rantaviiva:  1,698 km  
Pinta-ala:  9,929 ha  
Tilavuus:  0,0001298 km³ 
Keskisyvyys:  1,31 m  
Suurin syvyys:  4 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiViitajärvi 
Viitajärvi tai Ala-Viitajärvi on Keski-Suomessa Viitasaarella  Viitajärven lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 680 metriä pitkä, 340 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 9,9 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 129 800 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,3 metriä ja suurin syvyys on 4,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Keiteleen pohjoisosan alueella (14.43), jonka Täysiänjoen valuma-alueeseen (14.439) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 138,1 metriä mpy.
Videopelimusiikki

Alustat
kolikkopeli
pelikonsoli
käsikonsoli
mobiilipeli
tietokonepeli
verkkopeli
Lajityypit
kasuaalipeli
roolipeli
seikkailu
toiminta
toimintaseikkailu
simulaatio
strategia
urheilu
Historia
kolikkopelien kulta-aika
vuoden 1983 videopelilama
Atarin videopelihautajaiset
Aiheet
videopelien vaikutustutkimus
videopelikulttuuri
videopelikeräily
videopelien säilöminen
videopelilokalisointi
videopelimusiikki
videopeliteollisuus
elektroninen urheilu
Lisää aiheita
Videopelien teemasivuilla
Videopelimusiikki on videopeleissä taustalla käytettävää musiikkia. Moderneissa peleissä ääniraita tuotetaan teknisesti samalla tavoin säveltämällä ja soittamalla (mahdollisesti orkestereilla) kuten muukin musiikki, mutta varhaisissa peleissä oli tunnettava ja ohjelmoitava laitteen äänipiiriä itse.
Toisinaan peleissä käytetään nykyään myös vanhaa ja uutta muuta kaupallista musiikkia taustalla. Videopelien musiikista suuri osa unohtuu pelien mukana, jotkut kappaleet taas jäävät elämään, ja videopelien musiikin ympärille on syntynyt usein internetin ympärille keskittynyttä harrastustoimintaa.
Historia

Ensimmäiset kaupallisesti tuotetut videopelit eivät sisältäneet juurikaan musiikkia. Ensimmäisenä jatkuvaa taustamusiikkia sisältäneenä pelinä pidetään Space Invaders kolikkopeliä.
Kolikkopelien kulta-aikana julkaistuissa peleissä otettiin käyttöön muun muassa Laserdisc-teknologia. Useissa kolikkopeleissä on käytetty Zilog Z80-suoritinta ääniefektien tuottamiseen.
Varhaisissa peleissä musiikin loivat samat ihmiset jotka ohjelmoivat pelin ilman musiikillista koulutusta. Ammattimuusikoiden säveltämää musiikkia tuli videopeleihin 1980-luvulla.
8-bittinen sukupolvi

NerdTracker II:lla tehty kappale.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
8-bittinen sukupolvi > Commodore 64

Useimmissa 1980-luvun tietokone-, kolikko- ja konsolipeleissä oli usein ”piipittävältä” kuulostava musiikki (katso chiptune) samaan tapaan kuin yleisesti katsoen 1990-luvun matkapuhelimissa. Toisaalta joissakin kolikkopeleissä oli myös analogisiin nauhoituksiin perustuvia ääniefektejä (kuten Berzerkin (1980) puhuvat robotit). Vuonna 1982 ilmestyneen Commodore 64 -tietokoneen SID-äänipiiri oli aikaansa nähden varsin edistyksellinen. Sen ominaisuuksia ei kuitenkaan ymmärretty hyödyntää vielä ensimmäisinä laitteen ilmestymistä seuranneina vuosina.
Usein sanotaan, että Rob Hubbardin peliin Monty on the Run -säveltämä vauhdikas teema ”kitarasooloineen” oli ensimmäinen tietokonepeliä varten ajatuksella tehty sävellys. Rob Hubbard ja toinen huomattava Commodore 64 -säveltäjä, Martin Galway, kehittelivät ohjelmallisia tapoja saada Commodore 64:n SID -piiristä irti mahdollisimman monipuolisia ääniä ja tekivät pelejä varten monia kappaleita, joita kuunnellaan edelleen. Musiikin lähtökohtana oli toisinaan Jean-Michel Jarren musiikkia muistuttava ”synapop”, mutta peleihin tehtiin tietysti musiikkia pelien tunnelman mukaan, joka takasi, että vaihtelua tyylissä esiintyi riittämiin.
Musiikkia kuvaamaan syntyi myöhemmin termi chiptune.
8-bittinen sukupolvi > Muut 8-bittiset kotitietokoneet

Myös 8-bittisissä Atari-tietokoneissa (kuten Atari XL:ssä) oli vuonna 1979 tehty POKEY-piiri. Vasta 1990-luvulla aiheen harrastajat alkoivat tehdä Atari XL:llä musiikkia hyödyntäen Pokeyn ominaisuuksia kunnolla. Etenkin Pokey -piirin ”metalliset” bassoäänet ovat persoonallisen kuuloisia. Pokeyn tilannetta vastaava ilmiö oli havaittavissa myös AY-3-8910-perheen äänipiirejä käyttävien koneiden musiikissa (MSX, Atari ST, Amstrad ja 128-kiloiset Spectrumit). Useimmat 1980-luvun tietokonemuusikot keskittyivät Commodore 64:ään, mistä syystä vasta myöhemmät Atari ST- ja Spectrum-demomuusikot alkoivat ottaa AY-sukuisista piireistä enemmän irti. MSX-puolella tapahtui omaperäistä kehitystä – joidenkin Konamin pelimoduulien mukana tuli oma 8-kanavainen SCC-äänipiiri, jonka avulla pelien musiikit olivat 8-bittisten koneiden ehdotonta huippua.
8-bittinen sukupolvi > 8-bittiset pelikonsolit

Pelikonsolien ensimmäinen sukupolvi (kuten laitteet Atari 2600 ja Intellivision) eivät äänipuolella loistaneet. Pelikonsolien seuraavan polven laitteista 8-bittinen Nintendo oli ylivoimaisen suosittu, ja vaikkei sen äänipiiri ollut yhtä edistyksellinen kuin vaikkapa Commodore 64:n SID, tehtiin sillekin joukko melodioita, joista monet muistetaan edelleen. Nintendon äänipiirin tuottamat äänet ovat muihin saman ajan laitteisiin verrattuna suhteellisen pehmeän kuuloiset, mistä Nintendo -musiikin voi helposti tunnistaa. Koji Kondo -niminen säveltäjä laati kuuluisat teemat Nintendon esimerkiksi Super Mario- ja Zelda-peleihin. Hän säveltää pelimusiikkia edelleen. Nintendon musiikki muodosti miltei oman genrensä, koska japanilaiset säveltäjät joko tietoisesti tai tiedostamatta tekivät keskenään varsin samantyylistä musiikkia. Nintendo-musiikkia tyypillisimmillään ja ehkä parhaimmillaan voi kuulla pelissä Mega Man 2.
8-bittinen sukupolvi > Kolikkopelit

Kolikkopeleissä musiikki jäi vähemmälle huomiolle, ehkä siksi, että niitä pelattiin meluisassa ympäristössä, ja toisaalta koska niiden ympärille ei voinut muodostua samanlaista harrastelijakulttuuria kuin kotitietokoneiden kohdalla. Jonkin verran mainitsemisen arvoista musiikkia voi kuitenkin myös kolikkopeleissä kuulla.
Esimerkiksi Segan palkkalistoilla ollut Hiroshi Miyauchi tunnetaan Out Runin ja After Burnerin musiikeistaan. Useissa 1980-luvun loppupuolen kolikkopeleissä käytettiin YM2151-äänipiiriä, joka tuottaa varsin terävää FM-synteesiin perustuvaa ääntä. Jotkut tällä piirillä tehdyistä kappaleista, kuten Bionic Commandon ja Ghouls ’n Ghostsin musiikit tulivat tunnetuiksi kotitietokoneille tehtyinä sovituksina.
16-bittinen sukupolvi > Amiga

16-bittinen tietokone- ja pelikonsolisukupolvi toi mukanaan myös selvästi paremmat äänipiirit. Vuonna 1985 julkaistussa Commodore Amigassa oli neljä digitaalista äänikanavaa ja kyky toistaa digitoitua stereoääntä. Aiemmin tietokoneiden äänet olivat perustuneet pelkkään äänipiirin tuottamaan FM-synteesiin. Digitoitua, luonnosta digitaaliseen muotoon nauhoitettua ääntä oli pystynyt rajoitetusti toistamaan jo joillakin aiemmilla laitteilla ohjelmallisin keinoin, mutta tulokset olivat jääneet suhteellisen heikkolaatuisiksi (näin oli toteutettu esimerkiksi C64:n Impossible Missionin kuuluisat puheet).
Saksalainen Karsten Obarski kehitti Amigalle vuonna 1987 ensimmäisen tracker-ohjelman, nimeltään Ultimate Soundtracker. Tracker-ohjelmilla kuka tahansa pystyy helposti tekemään digitoiduista sampleista koostettua musiikkia. Aluksi soitinäänet olivat usein suhteellisen heikkolaatuisia ja kaikki käyttivät samoja soitinääniä, mutta pian ihmiset oppivat tekemään soitinäänensä itse. Toisaalta monet Amiga-harrastajat halusivat tarkoituksella pysytellä samalta kuulostavassa musiikissa kuin mitä aikaisemmilla laitteilla oli tehty.
Tracker-ohjelmien käyttö levisi myös muiden aloittelevien muusikkojen käyttöön.
Tunnetuimpia videopelimusiikin säveltäjiä Amigalla olivat muun muassa Commodore 64:llä aloittaneet David Whittaker ja Chris Hülsbeck. Richard Joseph teki Sensible Softwaren peleihin myös tunnusmusiikit, joissa oli mukana laulua. Bjørn Lynne teki musiikkia useisiin suosittuihin peleihin ja julkaisi musiikkia myös itsenäisesti.
Videopelien musiikin tekijät tuotiin mukaan usein vasta projektin loppuvaiheessa ja Matt Simmonds teki kahteen peliin niiden ääniraidan viikonloppuna ennen maanantaina ollutta määräaikaa. Simmonds teki noin 30 kappaletta kahden päivän aikana.
16-bittinen sukupolvi > Atari ST

Atarin 16-bittisessä tietokoneessa, Atari ST:ssä, oleva YM2149 -äänipiiri on itse asiassa kehittymättömämpi kuin Commodore 64:n. Monet ammattimuusikot käyttivät Atari ST:tä kuitenkin musiikinteossa MIDI-laitteena, eli tekivät ST:llä nuottidatan ja muut tarvittavat tiedot syntetisaattorien soitettavaksi, koska ST:ssa oli valmiina tarvittavat liitännät. Myöhemmin myös Atari ST:stä onnistuttiin saamaan irti digitoitua ääntä ohjelmallisin keinoin, mutta tämä varasi koneen prosessoritehoa, joten digitoitua ääntä käytettiin ST-peleissä vain harvoin. Harrastelijat tekivät kuitenkin Atari ST:nkin äänipiirillä paljon hyviä melodioita laitteen suuren levinneisyyden takia. Atarin kehittämää Tempestiä pidetään ensimmäisenä pelinä, jonka musiikit julkaistiin erillisenä peli-soundtrackina.
16-bittinen sukupolvi > Sega Mega Drive ja Super Nintendo

Pelikonsolien puolella 16-bittiset laitteet Sega Mega Drive ja Euroopassa tuntemattomaksi jäänyt PC Engine eivät vielä tukeneet digitoitua ääntä. Niiden äänipiirien tuottama FM-synteesi oli kuitenkin huomattavasti korkeatasoisempaa kuin aiempien laitteiden mikä jo sinällään mahdollisti aikaisempaa paremmalta kuulostavan musiikin. Esimerkiksi Sega Mega Driven tunnetuimmassa pelisarjassa, Sonic the Hedgehogissa, panostettiin musiikin laatuun. Samoin Streets of Rage -tappelupeleissä kuultiin huolella tehtyä tanssimusiikkia.
Vuonna 1990 julkaistussa Super Nintendossa oli kahdeksan digitaalista äänikanavaa ja tuki digitoiduille äänille. Silti varsinkaan vanhat Super Nintendon pelit eivät usein kuulosta musiikiltaan Sega Mega Driven pelejä kummoisimmalta, mutta ajan myötä Super Nintendon peleihin alkoi ilmaantua suhteellisen hyvän kuuloista musiikkia, joka hyödynsi digitoituja soitinääniä. Näistä voidaan mainita esimerkiksi Final Fantasy -pelien musiikit, joita ovat myöhemmin esittäneet myös sinfoniaorkesterit. Jotkut myöhemmän sukupolven SNES-pelit, kuten Star Ocean ja Super Turrican 2, hyödynsivät myös tuolloin uutta Dolby Digital Surround-teknologiaa.
IBM PC -yhteensopivat

Alun perin vuonna 1981 julkaistu IBM PC tarkoitettiin työkäyttöön ja sen ainoa äänilähde oli PC Speaker -niminen laite, joka kykeni ainoastaan yksiääniseen ”piipitykseen” (joskin siitä sai irti ohjelmallisin keinoin myös hyvin heikkotasoista digitoitua ääntä)[lähde? ]. Myöhemmin IBM PC -yhteensopivia tietokoneita alettiin käyttää yhä enemmän myös pelaamiseen ja musiikin tekemiseen ja niille alettiin valmistaa äänikortteja.
Koska IBM -yhteensopivia koneita pystyi valmistamaan kuka tahansa, ei mitään vakiintuneita tekniikoita ollut. Myös äänikortteja valmistivat monet eri yritykset, jotka eivät pyrkineet luomaan mitään yhteistä standardia. Vielä 1990-luvun alussa peleissä (kuten vaikkapa vuonna 1993 julkaistussa Doomissa sekä Commander Keeneissä) käytettiin useimmiten tuon aikaisten äänikorttien tukemaa varsin alkeellista FM-synteesiä, vaikka samoilla korteilla olisi useissa tapauksissa pystynyt toistamaan jo digitoitua ääntä. Esimerkiksi Doomin musiikki ei ollut digitoitua, vaikka ääniefektit olivatkin.[lähde? ]
Amigassa suosittu digitoituja sampleja hyödyntävää tracker-musiikki ei yleistynyt[lähde? ] PC-yhteensopiville julkaistuissa peleissä, vaan jäi enemmänkin demoscene-harrastajien toiminnaksi.
Vuonna 1992 julkaistu Creativen Sound Blaster 16 oli ensimmäisiä PC-yhteensopiville julkaistuja äänikortteja, jotka tukivat jo CD-tasoista 44 kilohertsin 16-bittistä ääntä.[lähde? ]
CD-ääni

Samoihin aikoihin, kun digitoiduista ääninäytteistä koostettu musiikki alkoi vihdoin yleistyä videopeleissä, tapahtui toinenkin vallankumous: 1990-luvun puolivälissä CD-ROM -asemien yleistymisen myötä pelien musiikki alkoi yhä useammin tulla suoraan CD:ltä. Ensimmäiset koteihin tarkoitetut CD-ROM pelit ilmestyivät Japanissa jo vuonna 1989 PC Engine -konsolille.[lähde? ] Tämän jälkeen julkaistiin Nintendo julkaisi CD-ROM aseman Super Nintendo Entertainment System -konsolille ja Sega julkaisi Sega Mega-CD:n.
Näin tietokonemusiikin ja kaupallisen musiikin ero alkoi kaventua vauhdilla. Samalla perinteinen tietokonemusiikki persoonallisine äänineen alkoi hävitä. CD-ROMin myötä peleihin on voitu laittaa minkälaista musiikkia tahansa, ja nykyään monissa peleissä on käytettykin esimerkiksi kaupallista musiikkia, johon pelin valmistaja on ostanut oikeudet.
Suosituimpia kappaleita eri laitteilla

Jason Brooke: Vixen
Tim Follin (osin kolikkopeleistä sovittaen): Bionic Commando, Ghouls ’n Ghosts
Rob Hubbard: Action Biker, Arcade Classics, Auf Wiedersehen Monty (Ben Daglishin kanssa), Crazy Comets, Delta, Lightforce, Monty on the Run, Ricochet, Skate or Die, Spellbound, Sanxion, Thing on a Spring, Thrust, Warhawk
Martin Galway: Comic Bakery, Green Beret, Ocean Loader 1, Parallax, Rambo II, Wizball
Ben Daglish & Anthony Lees: Last Ninja I
Matt Gray: Last Ninja II
Chris Hülsbeck: The Great Giana Sisters, Starball, Dulcedo Cogitationis
Jeroen Tel: Cybernoid I, Cybernoid II, Eliminator, Rubicon, Robocop III
David Whittaker: Armageddon Man, Glider Rider, Storm
Björn Fogelberg: Scrollball
Jason Brooke: Vixen
Kim Christiansen: Onslaught
Ben Daglish: Deflektor, Pac-mania (jälkimmäinen sovitettu kolikkopelistä)
Tim Follin: Bionic Commando, Ghouls n’ Ghosts (molemmat osin kolikkopeleistä sovittaen)
Matt Furniss: Laser Squad
Jochen Hippel: Prehistoric Tale
Chris Hülsbeck: Apidya, Turrican II
Richard Joseph: Cannon Fodder, Magic Pockets, Sensible World of Soccer
Ron Klaren: Battle Squadron
Barry Leitch: Lotus 2, Utopia
Moby: Fury of the Furries
Paul Van der Valk: Hybris
David Whittaker: Obliterator, Shadow of the Beast, Speedball
Tim Wright & Matthew Simmonds (intro): Leander
Amigan peleissä Gods, Speedball 2 ja Xenon 2 on laadukkaat, kaupallisesti julkaistujen kappaleiden pohjalta pitkiä sampleja käyttäen Amigalle sovitetut alkumusiikit
Star Control 2:n musiikit on tehty Amigalla, vaikka peli on saatavissa vain PC:lle (useita säveltäjiä, kuten Riku Nuottajärvi).
John Baker: Toe Jam & Earl
Masato Nakamura: Sonic I & II
Jun Senoue: Sonic III
Yuzo Koshiro: Street of Rage I & II
Kōji Kondō: Zelda, Super Mario Bros
Manami Ogeretsu & Yuukichan’s Papa: Mega Man 2
Yoshihiro Sakaguchi: Duck Tales (Moon level)
Tim & Geoff Follin: Silver Surfer
Kōji Kondō: Super Mario World, A Link to the Past
Nobuo Uematsu: Final Fantasy -sarja
Yumiko Kanki: F-Zero
Yasunori Mitsuda: Chrono Trigger
Robin Beanland, Eveline Fischer & Dave Wise: Donkey Kong Country
Yuzo Koshiro: ActRaiserit
Yukahide Takekawa: Soul Blazer
Miyoko Kobayashi & Masanori Hikichi: Terranigma
Yuka Tsujiyoko: Fire Emblem -sarja
David Wise: Donkey Kong Country 2: Diddy's Kong Quest (Stickerbrush symphony)
Mark Crowe: Space Quest I
Rob Hubbard: Ski or Die
Mark Klem: Wacky Wheels
Al Lowe: Leisure suit Larry
Bobby Prince: Commander Keen, Wolfenstein 3D ja Doom-pelisarja (kolmatta osaa lukuun ottamatta)
Alexander Brandon: Tyrian
Kenny Chou: One Must Fall 2097, Zone 66
June Chikuma: Bomberman ’94
Hiroshi Miyauchi: After Burner, Out Run
Zuntata: Bubble Bobble, The New Zealand Story
Uudelleensoitettu pelimusiikki

Suosituimmat pelimusiikit saavat lopulta usein useita uudelleensoitettuja remix-versioita. Jotkut yhtyeet ovat keskittyneet täysin soittamaan uudelleensovittamiaan versioita vanhoista pelimusiikeista. Joitain pelimusiikkibändejä:
Minibosses on yksi ensimmäisistä pelimusiikki-coverbändeistä, joka keskittyy muuttamaan NES-konsolin pelien musiikkeja rock-muotoon.
The Black Mages on Nobuo Uematsun perustama japanilainen yhtye, joka soittaa Final Fantasy -pelisarjan taistelumusiikkeja.
The NESkimos soittaa myös NES-konsolin musiikkeja, mutta hieman raskaammalla tyylillä.
MegaDriver on brasilialainen heavy metal -yhtye, joka keskittyy Sega Mega Driven musiikkeihin.
The Megas on Los Angelesilainen rock-yhtye, jonka musiikki perustuu täysin Mega Man -peleihin. Yhtye lisää soittamiinsa kappaleihin myös pelien tarinaan liittyvät sanoitukset.
Uudelleensoitettu pelimusiikki > Konserttikiertueet

Videopelien musiikkia soitetaan orkesterilla eri kiertuilla. Näitä ovat muun muassa Play! A Video Game Symphony ja Video Games Live.