stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toyota Crown
S40 (1962-1967)

Toinen mallisarja esiteltiin vuonna 1962. Viiden vuoden aikana sitä uudistettiin neljästi. Näkyvin muutos tapahtui 1965, kun takavalot vaihtuivat pyöreistä suorakaiteiksi ja keulapeltien pituus kasvoi kymmenisen senttiä tarjolle tulleiden kuusisylinteristen moottorien tilavaatimuksen takia.
Moottorivaihtoehtoja oli neljä; 3R-B eli 1,9-litrainen 4-sylinterinen rivimoottori, 3R eli 1,9-litrainen 4-sylinterinen rivimoottori, M eli 2-litrainen 6-sylinterinen rivimoottori, ja 2M eli 2,3-litrainen 6-sylinterin rivimoottori. Lisäksi Japanin omille markkinoille viranomaiskäyttöön oli saatavilla erikoisvarusteltuja poliisi- ja ambulanssiversioita, joissa koneena F-sarjan kuutonen tilavuudeltaan 3.9l, teholtaan 130hv.
Korimalleja oli kolme; Sedan (RS40, RS41, MS41 MS45), Wagon (RS46G, RS46V, MS46G, MS46V, MS47G, MS47V), ja Pickup (RS46, MS46, MS47)
Vuonna 1964 Toyota esitteli ulkoisesti S4-mallia muistuttavan, mutta mitoiltaan suuremman Crown Eight (VG10), jossa oli 2,6-litran V8-moottori. Vuonna 1967 VG10-mallille tullut seuraaja VG20 olikin sitten jo nimeltään Toyota Century. VG10-mallia ei kuitenkaan myyty muualla kuin Japanissa. Tiettävästi VG10:ssä oli sama runko kuin perusmallissa mutta kori ~15cm leveämpi.
S50 (1967-1971)

Kolmas mallisarja esiteltiin vuonna 1967 ja kaksi vuotta sen jälkeen eli 1969 se sai huomattavan kasvojenkohotuksen keulan ja perän osalta.
Moottorivaihtoehtoja oli alkuun kaksi; 5R eli 2-litrainen 4-sylinterinen rivimoottori ja 2M eli 2,3-litrainen 6-sylinterin rivimoottori. Viimeisimpiin valmistettuihin Super Deluxe-malleihin oli tiettävästi saatavilla myös 4M-moottori eli 2.6-litrainen kuusisylinterinen.
Lisäksi Japanin viranomaiskäyttöön oli tarjolla FS-sarjaa, jossa moottorina 130hv 3.9 litrainen F-kuutonen.
Korimalleja oli viisi; Sedan (RS50, MS55), Hardtop (MS51), Wagon (MS53, RS56, MS57), Pickup (RS56, MS57) ja Double Pickup (MS57P) jota ei tuotu Eurooppaan.
S60-S70 (1971-1974)

Tämä mallisarja esiteltiin vuonna 1971 ja kaksi vuotta sen jälkeen vuonna 1973 se sai kasvojenkohotuksen, jossa muuttuivat maski ja takavalot.
Moottorivaihtoehtoja oli 4; 5R eli 2-litrainen 4-sylinterinen rivimoottori, 2M eli 2,3-litrainen 6-sylinterinen rivimoottori, 4M eli 2,6-litrainen 6-sylinterinen rivimoottori, ja XDP eli 2,1-litrainen diesel-moottori, joka oli saatavilla ainakin Suomessa.
Korimalleja oli kolme; Sedan (RS60, MS64, MS65), Hardtop (MS75), ja Wagon (MS63, MS67, MS68)
S80-S100

Tämä mallisarja esiteltiin vuonna 1974. Malli koki kaksi muodonmuutosta, jotka koskivat pääasiassa maskia ja valoja. Ensimmäisen 1976, ja toisen 1978.
Moottorivaihtoehtoja oli 3; 5R eli 2-litrainen 4-sylinterinen rivimoottori, 4M eli 2,6-litrainen 6-sylinterinen rivimoottori, ja XDP eli 2,1-litrainen diesel-moottori, joka oli saatavilla ainakin Suomessa.
Korimalleja oli neljä; Sedan (RS80, MS85), 2-door Hardtop ja 4-door Hardtop (MS95), Wagon (MS83, MS88)
S110

Kuudes mallisarja esiteltiin vuonna 1979. Kaksi vuotta sen jälkeen tapahtui muodonmuutos valojen ja maskin osalta.
Moottorivaihtoehtoja oli kuusi; 5R eli 2-litrainen 4-sylinterinen rivimoottori, L eli 2,2-litrainen diesel-moottori, 4M eli 2,6-litrainen 6-sylinterinen rivimoottori, 5M eli 2,8-litrainen 6-sylinterinen rivimoottori, ja 5M-E eli 2,8-litrainen 6-sylinterinen rivimoottori.
Korimalleja oli 3; Sedan (RS110, LS110, MS111, MS112), Wagon (RS110G, LS110G, MS111G, MS112G), ja Hardtop (MS112) jota ei tuotu Eurooppaan.
Suomeen tuotiin vain L-koneista farmaria ja 5M-koneista sedania.
S120

1983-1987.
S130

1987-1999.
S140

1991–1995.
S150

1995–2001.
S170

1999–2003.
S180

2003–2008.
S200

2008–2012.
S210

14. sukupolven Crown esiteltiin joulukuussa 2012. Autoa valmistettiin Japanin Toyotassa ja Kiinan Tianjinissä. Sen valmistus lopetettiin 2018.
S220

15. sukupolven Crown esiteltiin konseptiautona Tokion autonäyttelyssä 2017, ja se tuli myyntiin vuonna 2018.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toyota Crown Wikimedia Commonsissa
Ensimmäisen sukupolven Toyota Crown (RS10) vuodelta 1955
Toyopet Crown RS41 (1963-1965)
Toyopet Crown S50
Toyota Crown (MS65)
Toyota Crown S100
Toyota Crown S11
Toyota Crown S120
Toyota Crown S130
Toyota Crown S140
Toyota Crown S150
Toyota Crown S170
Toyota Crown S180
Toyota Crown S200
Toyota Crown S210
Toyota Crown S220
Tiikerikakku

Tiikerikakun leikkauspinnan raitoja.
Tiikerikakku on kahvikakku, jossa on ruskeita raitoja. Se on perinteinen kuivakakku. Raidat saadaan tehtyä siten, että osa kakkutaikinasta otetaan toiseen astiaan kuin vaaleaksi jätettävä osa taikinasta ja sitten toiseen astiaan otettu osa värjätään ruskeaksi kaakaojauheella. Kaakaojauhetta lisättäessä lisätään myös kermaa. Kakkuvuokaan laitetaan ensin puolet vaaleasta taikinasta, sitten ruskea taikina ja päälle loppuosa vaaleasta taikinasta ja lopuksi taikinaa painellaan haarukalla kiertävin liikkein, jotta raidat muodostuvat aaltomaisiksi.
Suomen ja ruotsin kielissä kakun nimi viittaa tiikerin raidalliseen turkkiin, monissa muissa kielissä marmoriin tai marmorointiin, esim. engl. marble cake, saks. Marmorkuchen, ransk. gâteau marbré.
Rekola (sukunimi)

Rekola on suomalainen sukunimi. Rekola-nimisiä henkilöitä:
Aarne Rekola (1893–1965), juristi, professori
Anna-Liisa Rekola (1922–2009), toimittaja
Eero Rekola (1897–1970), toimittaja ja Lapuan liikkeen aktivisti
Enni Rekola (1909–1982), näyttelijä
Esko Rekola (1919–2014), ministeri sekä rautatiehallituksen pääjohtaja
Harri Rekola (s. 1962), pituushyppääjä
Janne Rekola (s. 1985), koripalloilija
Juha Rekola, toimittaja ja kansainvälisten asioiden asiantuntija
Juhani Rekola (1916–1986), teologian tohtori, pappi ja esseisti
Mirja Rekola (1919–1998), keihäänheittäjä
Mirkka Rekola (1931–2014), kirjailija
Nina Rekola (s. 1962), Miss Suomi 1983
Olli Rekola (1930–2017), kenraalimajuri
Pentti Rekola (1934–2012), pikajuoksija
Risto Rekola (s. 1957), kirjailija ja palindromisti
Teija Rekola, lasten- ja nuortenkirjailija
Yrjö Rekola (1903–1981), yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Vihervasemmisto

Vihervasemmisto on poliittista vasemmistolaisuutta ja vihreyttä kuvaava nimi. Sana tuli Suomessa poliittiseen keskusteluun 2000-vuosikymmenen loppupuolelta alkaen ennen kaikkea perussuomalaisten käyttämänä. Vasemmistoliiton ja ja vihreiden edustajat ovat tuominneet sanan käytön leimaavana ja vähättelevänä. Muun muassa vasemmistoliiton Li Andersson ja vihreiden Ville Niinistö kommentoivat vuonna 2018 sanaa asiattomaksi, äärioikeiston käyttämäksi ilmaukseksi.
”Vihervasemmisto”-nimitystä käyttivät 2010-luvulla joissakin tapauksissa myös tiedotusvälineet, politiikantutkijat sekä vihreiden ja vasemmiston edustajat itse. Li Anderssonin mukaan vasemmistoliitossa on käytetty sanaa hyvin vähän. Andersson rinnasti ”vihervasemmiston” haukkumasanaan ”suvakki”. Vuonna 2018 nousseen keskustelun aikana kielentutkija Vesa Heikkinen ei uskonut, että sana "vihervasemmisto" tulisi koskaan neutralisoitumaan. Kuusi vuotta myöhemmin sitä käytettiin neutraaliin sävyyn Helsingin Sanomien pääkirjoituksissa ja YLE:n uutisissa.
Kielentutkijat ja politiikantutkijat esittivät, että termiä on käytetty epämääräisesti: voi olla epäselvää, mihin ”vihervasemmistolla” viitataan. Kielentutkija Vesa Heikkisen mukaan ”vihervasemmisto” on tulkinnanvarainen sana, joka ei ole vakiintuneen poliittisen käsitteen nimi. Keskustan Suomenmaa-lehdessä kommentoitiin, että termi on epätarkka: vasemmistolaisuus ei välttämättä ole vihreyttä eikä vihreys vasemmistolaista.
Politiikassa punavihreys viittaa aatteeseen, jota Suomessa edustaa vasemmistoliitto. Toiseksi punavihreydellä viitataan eduskunnan poliittisiin jakolinjoihin sinipunan tai punamullan tavoin: punavihreillä puolueilla viitataan sosialidemokraattien, vasemmistoliiton ja vihreiden blokkiin hallituksessa tai oppositiossa.
Historia

Politiikan tutkimuksessa ”vihreä vasemmisto” (engl. green left) tarkoittaa punavihreyttä. ”Vihervasemmisto” sen sijaan ei ole yleiskielen sanakirjasta löytyvä sana. Helsingin Sanomissa on varhainen sanan esiintyminen vuodelta 1992, jolloin se oli liittynyt SMP:n kansanedustaja Sulo Aittoniemen kannanottoon.
Perussuomalaisten myöhempi puheenjohtaja Jussi Halla-aho käytti vihervasemmisto-termiä suositussa blogissaan ensimmäistä kertaa vuonna 2006. Halla-aho kirjoitti blogissaan 14.12.2006: ”monikultturismin kova ydin löytyy ruotsalaisten päähän nousseesta moraalisuudesta, eettisyydestä ja hyvyydestä, mutta maahanmuuttajista on myös tullut tärkeä kannatuksen lähde vihervasemmistolle.” Helsingin Sanomissa sanan ensimmäinen käyttöyhteys oli vuonna 2008 Jussi Halla-ahon blogi. Halla-aho oli tuolloin julkisuudessa hänestä tehdyn tutkintapyynnön vuoksi. Halla-aho oli kirjoittanut blogissaan vuonna 2006: ”Koska näin ollen yhä useampi nainen tulee joka tapauksessa raiskatuksi, toivon hartaasti, että uhrinsa sattumanvaraisesti valitsevien saalistajien kynsiin jäisivät oikeat naisihmiset. Vihervasemmistolaiset maailmanparantajat ja heidän äänestäjänsä. Mieluummin he kuin joku muu. Heihin ei tehoa mikään muu kuin se, että monikulttuuri osuu omaan nilkkaan.”
Eduskunnassa termiä käytti eduskunnan pöytäkirjojen mukaan ensimmäisenä vuonna 2011 perussuomalaisten kansanedustaja Olli Immonen. Kielentutkija Vesa Heikkisen mukaan sanan käyttäjät ovat eduskunnassa olleet perussuomalaisia, kokoomuslaisia ja keskustalaisia. Eniten sanaa käyttivät perussuomalaiset ja useimmin perussuomalaisten Teuvo Hakkarainen. Heikkisen mukaan käyttöyhteydet ovat tavallisesti olleet selvän kielteisiä.
Vuonna 2015 sanaa käytettiin yli 40 000 julkisessa sosiaalisen median tekstissä. Eniten sanaa käytettiin Suomi24-keskustelussa, Ylilaudalla, Vauva-lehden suositulla keskustelupalstalla, Iltalehden lukijakommenteissa ja maahanmuuttokriittisellä Hommaforumilla.
Helsingin yliopiston tutkija Niko Pyrhönen käsitteli väitöskirjassaan The True Colors of Finnish Welfare Nationalism (2015), kuinka maahanmuuttokriittiset kuvasivat ja luokittelivat poliittisia vastustajiaan. Pyrhösen mukaan puheet ”vihervasemmistolaisesta kuplasta”, ”kukkahattutädeistä” ja punavihreästä salaliitosta tuottavat internetin keskustelupalstoilla oman ryhmän samanmielisyyttä.
Poliittisen retoriikan tutkija Jouni Tillin mukaan termiä on useimmiten käyttänyt maahanmuuttokriittinen oikeisto. Tillin mukaan termiin on kytkeytynyt myös väitetty kulttuurimarxilainen salaliitto, johon kuuluviksi on liitetty vihreät ja vasemmistopuolueet. Jukka Hankamäki kirjoitti perussuomalaista puoluetta lähellä olevan Suomen Perustan julkaisemassa teoksessa Totuus kiihottaa vuonna 2020, että valtavirran tiedotusvälineet ajavat ”vihervasemmistolaista agendaa”.
Paperin marmorointi

Marmoroitua paperia kirjan esilehtenä.
Paperin marmorointi on väritystekniikka, jonka tulos muistuttaa leikattua marmoria. Tekniikka perustuu siihen, kun vedessä kelluvia värejä sotketaan ja ne imaistaan paperiin. Marmoroitua paperia käytetään usein esimerkiksi alustana kalligrafiassa ja kirjojen esilehtinä.
Yleisimmässä paperin marmorointitekniikassa otetaan matala astia, joka täytetään vedellä. Sitten veteen laitetaan haluttu määrä veteen liukenemattomia värimusteita. Värejä puhallellaan tai siirrellään varovasti esimerkiksi puutikulla. Kun värit on saatu haluttuun muotoonsa, niin vedenkestävä paperi kastetaan vesialtaassa olevaan värimuodostelmaan ja annetaan kuivua.
Ensimmäisten todisteiden paperin marmoroinnista uskotaan löytyneen Itä-Aasiasta. Siellä 900-luvulla kirjoitetussa tekstissä puhutaan muun muassa mustekynistä ja paperista. Eräs marmoroinnin muoto nousi suosioon 1400-luvulla islamilaisilla alueilla. Eurooppaan ilmiö tuli 1600-luvulla itämaisten kauppamatkustajien mukana, jossa se herätti kiinnostusta esimerkiksi filosofien ja tiedemiesten keskuudessa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en: Paper marbling
Move21

Valmet Move21-tyyppinen veturi (JR3) ajokuntoisena Jokioisten Museorautatiellä.
Move21 on Valmet Oy:n vuosina 1946–1952 rakentama kapearaiteinen dieselveturi, jonka raideleveys oli 750 millimetriä. Vetureita valmistettiin puukaasumoottorikäyttöisenä tunnuksella Move2 sotakorvauksina kaikkiaan 76 kappaletta. Kaikki veturit osti SOTEVA.
Koulutuskappale

Koska Valmetille oli jäänyt käsiin runsaasti täpärästi normit alittaen hylättyjä mutta kunnostuskelpoisia varaosia, niistä kasattiin vuonna 1950 sotakorvauskappaleiden jo valmistuttua koulutustyönä  ylimääräinen Move2 -veturi, jossa oli muita saman sarjan vetureita tilavampi hytti; alustoja riitti koska PT-4- vetureita valmistui vielä pitkään.
Tämän koulutusyksilön osti suoraan rakentajalta A. Ahlström Oy:n Karhulan tehtaat. Myöhemmin kapearaideliikenteen loputtua veturi muutettiin leveäraiteiseksi omalla konepajalla. Tarvittavat muunnososat toimitti Saalasti Oy.
Veturi siirrettiin myöhemmin Vihantiin mineraalivillatehtaan liikenteeseen. Veturi oli koko olemassaolonsa ajan kaasukäyttöinen, tosin puukaasutin poistettiin jo 1950-luvulla ja voimanlähteeksi tuli moottorikaasu; veturissa oli koko sen lopun työajan kaksi 11 kilon moottorikaasupulloa.
Veturista käytetään puhekielessä nimikettä Ruukin veturi viimeisen käyttäjänsä mukaan.
Veturi romutettiin 1970-luvun lopussa Vaasassa. Sen moottori ja voimansiirto ovat Jokioisten museorautatien hallussa.
Saalastille myydyt veturit

Varsinaisista sotakorvausvetureista 10 eri syistä vastaanottotarkastuksissa hylättyä jäi Suomeen; vuonna 1954 kun SOTEVA purettiin, kaikki venäläisille kelpaamaton sotakorvaustavara myytiin huutokaupalla.
Moottoriveturit osti Insinööritoimisto Saalasti ja muunsi puukaasukoneet takaisin dieselmoottoriksi, jollaisia ne olivat alun pitäen olleet. Tämä edellytti moottorin puristuksen nostamista: muunnos tehtiin palauttamalla alkuperäiset korkeammat männät sekä matalampi sylinterinkansi sekä asentamalla virranjakajan paikalle takaisin alkuperäisen kaltainen ruiskutuspumppu - eli poistettiin puukaasua varten tehdyt muutokset.
Tarpeellisia vaihto-osia löytyi hyllytavarana, koska kone josta puukaasumuunnos oli tehty oli sarjatuotannossa.
Uusitut veturit myytiin yksityisille rautatieliikenteen harjoittajille. Nämä veturit saivat uuden tyyppimerkinnän Move21 eli Move2 -veturin ensimmäinen muunnos.
Tästä huutokaupasta yrittivät aiemmin haittaa sotakorvausprosessille yrittäneet suomalaiset äärikommunistit metelöidä: Kansan Arkistossa on kirjelmiä ja poliittisia puheita, joissa vaaditaan että Suomeen jääneiden sotakorvaustavaroiden kauppahinta pitäisi luovuttaa Neuvostoliitolle tai SKPlle; Neuvostoliitto torjui vaateet.
Saalastille myydyt veturit > Levennetyt kapearaiteiset

Moottorinvaihdon yhteydessä viisi vetureista levennettiin 1523 millimetrin raideleveydelle; ne saivat uuden tunnuksen, Dv100/1523. Nämä veturit menivät eri puolille Suomea: Hankoon (Forcit Oy), Säkylään (Lännen Sokeri Oy), Hämeenlinnaan (OTK Oy:n varastot), Joensuuhun (Penttilän saha Oy) ja Ouluun (Toppilan sellutehdas).
Näistä leveäraiteisiksi muunnetuista sotakorvausvetureista on säilynyt kokonaisena kaksi, jotka molemmat olivat pitkään Toijalan veturimuseossa. Toinen eli entinen hankolaisen Forcit Oy:n veturi on siellä edelleen ajokuntoisena, toinen on Lännen Tehtaiden Säkylän ratapihalla palvellut veturi, jota ei kunnostettu sen enempää, koska katsottiin että löytökunnossaan veturi on erinomainen näyte siitä, millaisesta aihiosta useimmat museoveturit on kunnostettu. Keväällä 2008 museon tilanpuutteen vuoksi tämä kunnostamaton veturi lahjoitettiin Jokioisten Museorautatielle ja siirrettiin kuorma-autokuljetuksena Humppilaan Museorautatien keskusvarikolle
Kolmesta muusta Dv100/1523 -veturista Oulun Toppilan sellutehtaan  ja joensuulaisen Penttilän sahan veturit ehdittiin romuttaa kokonaan, OTK:n Hämeenlinnan varastojen veturista on säilynyt alusta, pyörästö ja koneisto, jotka ovat Jokioisten Museorautatien hallussa; veturi löytyi rautatiekalustoon erikoistuneen romuttamon Salport Oy:n romutarhasta Salosta - paikasta josta useimmat museorautatiet ovat tehneet harvinaisia varaosalöytöjä.
Kapearaiteiset

Kapearaiteisia Move21 -vetureita on ollut käytössä muun muassa kapearaiteisilla Kausalan–Leininselän,  Loviisan–Vesijärven, Hyvinkään–Karkkilan rautateillä sekä Jokioisten Rautatiellä.
Kapearaiteiset > Säilyneet veturit

Jokioisten Museorautatiellä on yksi käyttökuntoinen Move21-veturi, ja toista veturia ollaan kunnostamassa ajokuntoon. Ajokuntoinen veturi, JR3, oli liikenteessä ammattikauden loppuun; viimeinen ajopäivä tosin ajettiin höyryvetureilla koska diesel oli jo varsin huonossa kunnossa, mutta kaikki purkujunat ajettiin juuri sotakorvausdieselillä. Se oli myös ensimmäinen linjaveturi vuonna 1978 varsinaisen museojunaliikenteen alkaessa, kunnes JR4 -höyryveturi saatiin katsastettua, jonka jälkeen dieselveturi siirtyi järjestelytehtäviin.
Molemmissa Move21 -vetureissa olevat kookkaat pronssiset numerot ovat peräisin Loviisan–Vesijärven rautatien alkuperäisistä Brooks-höyryvetureista; numerot riisuttiin romutukseen menevistä vanhoista vetureista ja siirrettiin dieseleihin niiden saapuessa.  Molemmissa vetureissa on runsaasti osia kolmannesta samanlaisesta yksilöstä, LWR/JR2-veturista, joka muutettiin 1960-luvulla varaosalähteeksi erään pahan kolarin jälkeen. Myös tämän veturin numerot ovat tallessa. Brooks-vetureista dieseleihin siirretyt soittokellot sen sijaan poistettiin kohta Forssaan siirtämisen jälkeen.  Niistä ainakin yksi on tallessa yksityisessä kokoelmassa.
Kapearaiteiset > Kausalan veturi

Kausalan-Leininselän rautatien veturi saatiin käyttöön jo vuonna 1946: se oli ensimmäinen luovutustarkastuksessa rajalla hylätty sotakorvausveturi. Vainikkalan ratapihalla oli ahdasta joten veturi siirrettiin Kouvolaan. Se makasi vaunussa Kouvolan ratapihalla SOTEVAn päänsärkynä, kun joku Kausalan tehtaiden johtajista huomasi että veturi olikin tullut rajalta eikä menossa sinne. Yhteydenotto SOTEVAan kertoi veturin olevan vapaana, ja se myytiinkin kaikessa hiljaisuudessa kirjanpitoarvostaan Kausalan Puu- ja Pyöräteollisuus Oy:lle korvaamaan tämän yhtiön vanhoja höyryvetureita.
Kaupasta löytyy lyhyt virallinen selostus Kansallisarkistosta; SOTEVAn arkistoista löytyi lyhyt muistio, joka kertoo että rajalta palautettu puukaasukäyttöinen sotakorvausveturi on myyty Kausalan Puu- ja pyöräteollisuus Oy yhtiölle.
Veturi siirrettiin Heinolan sahalle Kausalan kapearaiteiden tultua purettua, ja siellä se liikennöi loppuun asti. Veturissa oli loppuun asti puukaasutin, joskin sitä Heinolassa ajettiin tulipalovaaran vuoksi etupäässä bensiinillä. Veturi romutettiin juuri ennen museorautatietoiminnan alkua: keväällä 1969 eräät lahtelaiset harrastajat havaitsivat veturin alustan pyöräkertoineen sikäläisessä romuliikkeessä, joka sijaitsi paikallisten veturitallien vieressä; poistettu veturi oli ilmeisesti tuotu rautateitse Heinolasta. Sen jäljet katoavat tähän romuliikkeeseen.
Kapearaiteiset > Hyvinkään - Karkkilan rautatien veturi

Hyvinkään - Karkkilan rautatien Move21 oli pitkään  yksityisessä omistuksessa kylläkin ajokuntoisena. Se on ollut koko ikänsä ilman numeroita ja sitä kutsutaan nimellä "Karkkilalainen". Veturi poistui liikenteestä tammikuun lopussa 1974 suunnanvaihtajan halkeamisen johdosta. Veturin osti eräs Museorautatie Forssa - Humppila ry:n yksityinen jäsen, joka siirsi sen Lammille. Siellä veturi kunnostettiin: suunnanvaihtaja korjattiin, Forssassa lisätty pakoputken jatko-osa poistettiin ja veturi maalattiin vihreäksi. Rataa ei tosin ollut uudessa paikassa käytettävissä kuin alle sata metriä, mistä johtuen ajot jäivät lyhyiksi ja miltei tyhjäkäynnillä tapahtuviksi, mikä karstoitti konetta ikävänpuoleisesti. Lisäksi säilytystallissa ei ollut rasvakuoppaa, mistä johtuen veturin alapuolinen kunnostus oli likipitäen mahdotonta.
Veturin siirtämisestä Minkiölle kunnostuksia ja pitempiä ajoja varten neuvoteltiin pitkään; lopulta  siirto toteutettiin 26. heinäkuuta 2007. Kuten aiemmin mainittiin, veturi oli jo saapuessaan ajokunnossa, joskin muutamat pitkästä seisonnasta ja liian lyhyistä ajoista aiheutuneet pikkuvaivat vaativat toimenpiteitä.
Keskiviikkona 24.10.2007 veturi oli ensi kerran linja-ajossa: se osallistui toisena veturina tilausajoon koko radalla, jolloin havaittiin sen toimivan moitteettomasti.
Veturi siirtyi vuonna -17 Museorautatien omaisuudeksi testamenttilahjoituksena.
Näin siis ajokuntoisten Move 21 -veturien määrä kaksinkertaistui kertaheitolla; kolmannen kunnostus on vielä kesäkuussa 2018 kesken.
Tekniset tiedot

Valmistaja: Valmet Oy Lentokonetehdas, Tampere
Pyörästöjärjestys: D (0-8-0, neljä vetävää akselia)
Paino työkunnossa: 12 tonnia
Kokonaispituus: 6,2 metriä (vaihtelee riippuen puskinlaitteistosta)
Moottori: Valmet-Skandiaverken 440D, teho 100 hv, iskutilavuus 16 000 cm³
Suurin nopeus: 31 km/h
Aiheesta muualla

Toijalan veturimuseo( Move21: http://yhdistykset-akaa.fi/veturimuseo/jakaja.html%5Bvanhentunut+linkki%5D
Liechtenstein SN-2

Kuvan Me 110 Bf -yöhävittäjäkone kantaa kahta erillistä tutkajärjestelmää. Kuvan sotasaaliskoneessa on englantilaiset tunnukset.
Liechtenstein SN-2 oli Telefunkenin valmistama lentokonetutka, jota käytettiin toisen maailmansodan aikana saksalaisissa lentokoneissa. Tutkaa asennettiin lähinnä kaksimoottorisiin yöhävittäjiin. Tutkatyyppi SN-2 tuli FuG202:na ensin käyttöön elokuussa vuonna 1941. Myöhemmin opittiin tekemään kevyempiä ja tehokkaampia järjestelmiä kuten FuG212 ja FuG220.
Sama kone kuvattuna Tanskassa elokuussa 1945. Koneen suoraan eteenpäin ampuva, 2x 20 mm tykkiaseistus näkyy tutka-antennien välissä keulassa.
Liechtenstein SN-2 tutkia käyttäneitä konetyyppejä

Dornier Do 17 ja Dornier Do 215, vähäisessä määrin myös Dornier Do 217 (yöhävittäjäversiot)
Focke-Wulf Fw 190
Heinkel He 219 Uhu
Junkers Ju 88 C- ja G-versiot, yöhävittäjiä
Messerschmitt Me 110
Tekniset tiedot

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Tyyppi | FuG 202 | FuG 214/216 | FuG 220 |
| Lähetysfrekvenssi | 410–540 MHz | 335–362 MHz | 90 MHz |
| Tutkan frekvenssitaajuus | 479–499 MHz | 335–362 MHz | 90 MHz |
| Signaalin palautus/takaisinottoteho | 450 W | 450 W | 2000–2500 W |
Impulssin kesto: 1 μs
| Impulssin frekvenssi | 2700 Hz | 2700 Hz | 292/295/298 Hz |
| 3 dB Kohtaamiskulma | 30° | 35° keskimäärin, 20° korkealla, 55° matalalento |  |
| Tasottainen avautumis/kohtaamiskulma, minimikulma kontaktiin | 3° |  |  |
| Virran käytön voimakkuus | 24 V DC, 8 A | tuntematon |  |
| Antennien volyymi | 13 dB |  | 5 db |
| Omamassa | 55 kg | 55 kg |  |
| Antennien putkitus/asennusjärjestely | 12 × RV12P2000, 2 × RS394, 7 × LV1, 5 × LD2, 2 × LG1, 5 × LD1 |  |  |
| Kantama | 0,2–4 km | 0,2–4 km | 0,5–5 km |
Käännös suomeksi
Raha ei haise

#OHJAUS [[Pecunia non olet]]
Demokraattinen puolue (Italia)

| Demokraattinen puolue> Partito Democratico |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  14. lokakuuta 2007
Johto:   Elly Schlein (pj.) 
Ideologia:   sosiaalidemokratia  sosiaaliliberalismi,  kristillinen vasemmisto,  kolmas tie 
Poliittinen kirjo:  keskusta-vasemmisto
Äänenkannattaja:  L'Unità
Värit:  Tricolore (vihreä, valkoinen, punainen)
Edustajainhuone:  69 / 400
Senaatti:  40 / 200
Euroopan parlamentti:  19 / 73
Kansainväliset jäsenyydet:  – Euroopan sosialidemokraattinen puolue
Nuorisojärjestö:  Giovani Democratici
Kotisivu:  www.partitodemocratico.it
Infobox OKNimi-testi OK: 
Demokraattinen puolue (ital. Partito Democratico, PD) on italialainen syksyllä 2007 perustettu keskusta-vasemmistolainen puolue. Puolueen nykyinen johtaja, eli puoluesihteeri, on Elly Schlein.