Historiallinen poetiikka
Yleistä > Historiallinen poetiikka

Käsitettä poetiikka käytetään kirjallisuudentutkimuksessa yleensä tarkoittamaan lähestymistapaa joka keskittyy tutkimaan, miten kirjallisuudessa käytetyt ilmaisukeinot ja kieli toimivat ja vaikuttavat, eli toisin sanoen siihen miten kirjallinen teos on rakentunut ja miten se luo merkityksiä käyttämällä erilaisia ilmaisukeinoja. Poetiikka pyrkii vastaamaan kysymykseen siitä, miten kirjallinen teos merkitsee, eikä niinkään siihen, mitä se merkitsee . Se siis lähtee tekstissä havaituista merkityksistä tai tekstin aiheuttamista vaikutuksista ja pyrkii selvittämään miten ne ovat mahdollisia, eli kun tekstiä lähestytään poetiikan näkökulmasta voidaan kysyä esimerkiksi ”mikä saa tämän kohdan romaanissa vaikuttamaan ironiselta?” Poetiikka voidaankin mieltää kattokäsitteeksi kirjallisuuden ilmaisukeinojen ja konventioiden tutkimukselle. Siihen on perinteisesti ajateltu kuuluvan esimerkiksi narratologia, stilistiikka, lajien ja suuntausten tutkimus, lyriikan tutkimus, intertekstuaalisuuden ja adaptaatioiden tutkimus sekä henkilöhahmotutkimus.
Poetiikan alaa auttaa rajaamaan myös se, että erilaiset poetiikkaa teoretisoineet koulukunnat kirjallisuudentutkimuksessa ovat tyypillisesti ottaneet etäisyyttä hermeneutiikkaan, jolla viitataan tulkinnan teoriaan ja metodologiaan. Kysymykset teoksen merkityksestä, kuten esimerkiksi ”mitä tämä runo kertoo ihmisyydestä”, kuuluvat poetiikan sijaan hermeneutiikan alaan, joka on periaatteessa tavoitteiltaan ja toimintatavoiltaan hyvin erilainen. Toisaalta kirjallisuudentutkimuksessa yhdistetään usein teosten analyysissä molempia lähestymistapoja . Tällöin poetiikkaa hyödynnetään teoksen käyttämien ilmaisukeinojen ja konventioiden tunnistamiseen, jotta voidaan muodostaa käsitys tekstin mahdollisista merkityksistä ennen varsinaista tulkintaa, jossa osa merkityksistä ”lyödään lukkoon”.
Historiallista poetiikkaa 1960- ja 1970-luvuilla teoretisoineen Benjamin Harshavin mukaan historiallinen poetiikka kuuluu tarkemmin ottaen deskriptiiviseen poetiikkaan , joka Harshavin tekemän jaottelun mukaan eroaa teoreettisesta poetiikasta. Teoreettinen poetiikka tarkoittaa Harshaville samaa kuin ”kirjallisuuden teoria”, sillä se pyrkii käsitteellistämään ja mallintamaan järjestelmällisesti tutkimukseen liittyviä erityiskysymyksiä (kuten romaanin henkilökuvausta) ja luomaan siten yleisiä malleja . Deskriptiivistä poetiikkaa Harshav vertaa puolestaan sosiologin tai kielitieteilijän tekemään kenttätyöhön, sillä se on käytännönläheistä tutkimusta, joka pyrkii antamaan kirjallisuuden ilmiöistä konkreettisia, tarkkoja kuvauksia . Harshavin teoriaa tarkastellut kirjallisuudentutkija Brian McHale on kuvaillut deskriptiivisen poetiikan olevan (sosiologi Robert K. Mertonin käsitettä lainaten) ”keskitason teoriaa”, jonka tuloksia voi hyödyntää perusteluna erilaisiin tulkintoihin yksittäisestä tekstistä.  McHalen mukaan deskriptiivistä poetiikkaa eivät määritä niinkään sen tarkastelemat kohteet, vaan se, että se sijaitsee abstraktiotasoltaan yksittäisen tekstin ja (kirjallisuudentutkimuksen kenttään nähden) korkean abstraktiotason teorioiden – esimerkiksi vaikkapa marxilaisen yhteiskuntateorian – välissä. McHalen mukaan tämä estää korkean abstraktiotason teorioita tekemästä tulkittavasta tekstistä pelkkää peilikuvaa itsestään, koska deskriptiivinen poetiikka saa tulkitsijan viipyilemään erilaisten mahdollisten merkitysten äärellä .
Deskriptiivisen poetiikan Harshav jaottelee edelleen synkroniseen (tai toiselta nimeltään pankroniseen) poetiikkaan ja historialliseen poetiikkaan. Synkronisella poetiikalla Harshav viittaa lähestymistapaan, jossa kirjallisuutta tarkastellaan ei-historiallisesti kiinnittämättä tekstejä niiden syntykonteksteihin ja historiallisiin aikakausiin, eli synkronisessa tarkastelussa tekstien ajallisilla välimatkoilla ei periaatteessa ole vaikutusta . Vaikka lähestymistapaa on kutsuttu synkroniseksi, ”pankroninen” on täsmällisempi nimitys, sillä se viittaa ”kaikkien aikatasojen” yhdistämiseen kun taas synkroninen viittaa samanaikaisuuteen .
Historiallinen poetiikka sen sijaan kiinnittää huomiota tekstien syntykonteksteihin ja historialliseen sijoittuneisuuteen ja tutkii, miten kirjallisuudessa käytetyt keinovarannot ovat kehkeytyneet historiallisesti . Harshav ei kuitenkaan esitä historialliselle poetiikalle muodollista määritelmää , ja painottaa synkronista poetiikkaa, jota hän pitää ”varsinaisena” deskriptiivisenä poetiikkana .
Harshavin ja muiden historiallista poetiikkaa teoretisoineiden näkemyksiä tarkastellut kirjallisuudentutkija Saija Isomaa on sittemmin erotellut toisistaan kolme historialliseen poetiikkaan kuuluuvaa suuntautumisvaihtoehtoa: diakronisen, kontekstoivan ja diakronis-kontekstoivan poetiikan. Näistä diakroninen poetiikka viittaa ilmaisukeinojen ajallisen kehkeytymisen tutkimukseen jossa vertaillaan eri aikatasojen välillä tapahtuvia muutoksia kirjallisuuden ilmaisukeinoissa, kun taas kontekstoiva poetiikka tarkastelee ilmaisukeinoja aikakauteen suhteuttaen ilman aikatasojen vertailua . Diakronis-kontekstoiva poetiikka on puolestaan näiden yhdistelmä, joka tarkastelee kirjallisuuden ilmaisuvarannon ajallista kehkeytymistä aikakauteen kontekstoiden.