stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanantaan kartano
Historia

Tilojen historiaa voidaan seurata aina 1500-luvulta, ja ensimmäiset omistajat on mainittu vuodelta 1539. Varsinaisesti kartanon alkuna voidaan pitää Alastalon ja Simolan tilojen muuttumista säterikartanoksi vuonna 1582. Tällöin Maunu Heikinpoika Spåre sai tiloihin oikeuden. Kustaa III:n vallankumouksessa 1772 aateloitu vänrikki Henrik Justander aateloitiin kuninkaalle tekemistään palveluksista 13. syyskuuta 1772, ja hän otti nimekseen Standertskjöld. Vasta hänen aikanaan muodostettiin Vanantaan fideikomissi eli sääntöperintötila, joka periytyisi kokonaisuudessaan suvun vanhimmälle miespuoliselle perilliselle.
Tuore aatelismies Henrik Standertskjöld osti ensiksi Kernaalan kylässä sijainneen Sikalan talon 1786 ja seuraavana vuonna Alastalon tilan 1787, kuitenkin hän ryhtyi systemaattisesti laajentamaan säteriään ja hankki seuraavat tilat: Vanantaan kylästä Sipilan tilasta puolet sekä puolikkaan Pukurin taloa, jonka nimi oli nyt Santala. Kernaalan kylästä hänen ostoksiinsa kuuluivat Isotalo, Sikala, Sipilä, Hofslagars, Nikkilä, Eskola, Mattila sekä Hajala. Melkkolan kylän Uotilan talon hän myös hankki itselleen.
Nykyinen linnaa muistuttava päärakennus on rakennettu vuosina 1900–1901, ja sen arkkitehtuuri muistuttaa ranskalaista barokkia. Sivurakennus on rakennettu vuosina 1911–1912 ja muistuttaa hieman jugendtyyliä. Sivurakennusta muutettiin hieman vuonna 1934. Muut ulkorakennukset ovat 1900-luvun alkupuolelta. Kartanoa ympäröi 1840-luvulla laajennettu vanha puisto. Vanantaka tarkoittaa nykykielellä ”Vanajan takaista”.
Kartanon omistajat

Spåre-Spåra-suku, aateloitiin 28. lokakuuta 1617
Olavi Heikinpoika Spåre, (1532–1549)
Heikki Niilonpoika (k. 5.12.1563) kuninkaan palvelija Hämeenlinnassa (1553–1563)
Karin Olavintytär, edellisen puoliso (1563–1572)
Maunu Heikinpoika Spåre, (1572–1590)
1. puoliso: Margareta Erikintytär Boije af Gennäs
2. puoliso: Birgitta Heikintytär Tawast (1590–1600)
Germund Heikinpoika Tawast, edellisen veli, ratsumestari (1600–1608)
Niilo Maununpoika Spåre, ratsumestari (1609–1625)
Anna von Treiden, edellisen puoliso (1625–1643)
Erkki Niilonpoika Spåre (1643–1648)
Margareta Niilontytär Spåre (1654–1663)
edellisen puoliso Paul Bosin, luutnantti ja vävy
Bosin-suku
Gustaf Paulinpoika Bosin (1663–1676)
Anna von Grothausen (1676–1711)
Gustaf Fredrik Bosin, manttaalikomissaari (1674–1740)
Brita Katariina Bosin, edellisen sisar (1740–1746)
Simolan tila usealla eri omistajia (1740–1786)
Alastalon tilalla myös useita omistaja (1740–1787)
Standertskjöld-suku, aateloitiin 13. syyskuuta 1772
Henrik Johan Standertskjöld, laivaston majuri, (1794–1809)
Anna Maria Stålhane
Henrik Gustaf Standertskjöld, majuri (1810–1819)
Johanna Maria von Törne (1820–1835)
Henrik Johan Standertskjöld, luutnantti, (1835–1894)
Margareta Kristina von Kraemer
Henrik Carl Gustaf August Standertskjöld, insinööri (1899–1919)
1. puoliso: Lovisa Charlotta Granlund
2. puoliso: vapaaherratar Elisabeth Ramel
Henrik Carl Axel Standertskjöld, (1919–1942)
Marta Helena von Knorring
Henrik Gustaf Standertskjöld, filosofian maisteri, kapteeni (s. 1949)
Carla Ingeborg Wilhelmine Petersen (Tanska)
Casimir Ehrnrooth
Georg ja Carl-Gustaf Ehrnrooth
Tilan maat

Suurimmillaan Vanantaan kartanon pinta-ala on ollut 4 745 hehtaaria, mutta se on useassa otteessa pienentynyt. Vuonna 1909 muuttiselvennä tilan torppareille 80 hehtaaria Hofslagarsin ja Sipilän tiloista. Lex Kallion perusteella myytiin torppareille loputkin Sipilän ja Hofslagarsin tiloista sekä Uotilan talo Melkkolan kylästä. Vuonna 1927 kaavoitettiin 18 hehtaaria tonttimaaksi Leppäkosken aseman kohdalta. Vanantaan kartanon pinta-ala oli vuonna 1931 yhteensä 2 694 hehtaaria, josta peltoa 325 hehtaaria, puistoa 6,5 hehtaaria ja metsää 2 000 hehtaaria. Siirtoväen asuttamiseen toisen maailmansodan jälkeen luovutettiin Kernaalan kylässä sijainneet talot.
Rakennukset

Valtiopäivämies Henrik Carl (Karl) Gustaf August Standertskjöld rakennutti kartanon nykyisen päärakennuksen vuonna 1900–1901, jonka suunnitteli arkkitehti Waldemar Aspelin. Rakennus on Hämeelle ja viereiselle Leppäkoskelle tyypillistä poltettua punatiiltä. Rakennus on saanut vaikutteita ranskalaisesti barokista, jota edusti myös samaan sukuun kuuluneen Hugo Standertskjöldin omistaman Aulangon päärakennus. Rakennukseen tehtiin kolmeen kerrokseen yhteensä 30 huonetta.
Lähelle uutta päärakennusta, alueella sijaitsevaan puistoon entisen päärakennuksen paikalle pystytettiin arkkitehti Max Relanderin piirustusten mukaan ”Huvila”. Tämä rakennettiin vuosina 1911–1912, ja siinä on 14 huonetta. Huvilassa on selkeät jugend-tyylin vaikutteet. Tämä vierastalo oli ajatuksena myös omaksuttu Aulangolta.
Perintösopimus

Perintösopimus on kirjallinen oikeustoimi, jossa sovitaan elossa olevan henkilön (perittävän) jäämistön jaosta hänen kuolemansa jälkeen. Sopimus voidaan tehdä ilman perittävän myötävaikutusta tai perittävän myötävaikutuksella. Perintösopimus voi olla joko positiivinen tai negatiivinen perintösopimus.
Positiivinen perintösopimus on perittävän myötävaikutuksella tehty sopimus, jossa tämä määrää jäämistönsä tai osan siitä yhdelle tai useammalle tulevalle perilliselle. Tällöin pyritään perittävän vielä eläessä sopimaan tulevasta perinnön jakamisesta tavalla, joka sitoo kaikkia osapuolia eli perittävää ja perillisiä. Tällä oikeustoimella sopijakumppanille tai -kumppaneille pyritään perustamaan perillisen asema. Nykyinen perintökaari (40/1965) pitää positiivista perintösopimusta pätemättömänä, vaikka aiemmin oikeustoimi oli pätevä. Nykyisin perittävä voi määrätä jäämistöstään testamentilla, mutta testamenttioikeutta rajoittavat sopimukset ovat pätemättömiä (perintökaari 17:1).
Negatiivisen perintösopimuksen tekeminen on perintökaaren mukaan mahdollista ja oikeustoimi on oikeudellisesti pätevä (perintökaari 17:1). Sopimuksessa tuleva perillinen luopuu perinnöstä perittävälle tehtävällä ilmoituksella. Jos luopujalla on oikeus lakiosaan, hän saa lakiosansa, ellei hän ole saanut siitä kohtuullista vastiketta. Vastikkeena voi olla myös luopujan puolisolle testamentilla tai luopujan jälkeläisille testamentilla tai lain nojalla tullut lakiosaa vastaava omaisuus. Negatiivinen perintösopimus -nimitys on vanha, mutta sitä käytetään jonkin verran edelleen, vaikka se ei enää vastaakaan nykyisen perintökaaren sisältöä.
Kirjallisuutta

Aarnio, Aulis & Kangas, Urpo: Suomen jäämistöoikeus I: Perintöoikeus.  (6. uudistettu painos)  Helsinki:  Alma Talent, 2016.  ISBN 978-952-14-2554-7
Johann Ferdinand Adam von Pernau

Ferdinand Johann Adam von Pernau, Rosenaun kreivi (7. marraskuuta 1660 Steinach am Brenner, Itävalta − 14. lokakuuta 1731 Rosenau, Haut-Rhin) oli itävaltalainen lintutieteilijä.
Ferdinand Pernau saapui 16-vuotiaana opiskelemaan Altdorfin yliopistoon, lähelle Nürnbergiä. Nuorena hän matkusteli Italiassa, Ranskassa ja Hollannissa, kunnes asettui Rosenauhun Coburgin lähelle, nykyisen Ranskan itäosaan, ja eli siellä loppuelämänsä ajan. Intohimoisena lintujen tutkijana hän rakennutti isoja aviaarioita, joissa pesi useita lintulajeja. Hän tarkkaili vangittujen lintujen käyttäytymistä ja keksi menetelmiä niiden kesyttämiseksi. Hän tutki lintujen elämää myös luonnossa. Lintujen yksilölliseksi tunnistamiseksi hän muun muassa kiinnitti värillisiä lankoja linnun jalkoihin, ja ehdotti poistamaan satakielen ja räkättirastaan varpaita, jota hän ei itse kuitenkaan ilmeisesti tehnyt, tai ei ainakaan tuloksista raportoinut.
Vuonna 1702 Pernau nimettömänä julkaisi kirjoituksen kokemuksistaan linnuista, Unterricht was mit dem lieblichen Geschöpff, denen Vögeln, auch ausser dem Fang Nur durch die Ergründung Deren Eigenschafften und Zahmmachung oder ander Abrichtung Man sich vo Lust und Zeitvertreib machen könne : gestellt Durch den Hoch- und Wohlgebohrnen, joka saavutti niin suuren suosion, että siitä otettiin kaksi lisäpainosta. 1720 hän julkaisi esseen Angenehme Land-Lust Deren man in Städten und auf dem Lande, ohne, sonderbare Kosten, unschuldig geniessen kan, oder von Unterschied Fang Einstellung und Abrichtung der Vögel.
Lintujen laulusta Pernau kirjoitti: Täytyy ottaa huomioon, että minkä tahansa lintulajin poikanen, joka ei kuule oman lajinsa täysikasvuista lintua ja jolla ei ole toisia poikasia lähistöllään, ei koskaan opi luonnollista lauluaan täysin, vaan laulaa joltisenkin kehnosti. Pernau oli ensimmäisiä, joka julkisesti paheksui pikkulintujen tappamista.
Pereskioideae

| Pereskioideae |
| --- | --- |
 Pereskia horrida
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  versokasvit Embryophyta
Alakaari::  putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Pereskioideae  K. Schumann 1898
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pereskioideae on kaktuskasvien (Cactaceae) heimon alaheimo.
Tuntomerkit

Alaheimon kasvit ovat puumaisia, pensasmaisia tai kiipeileviä köynnöksiä, joiden varsissa esiintyy CAM-aineenvaihduntaa, jossa hiilidioksidi sidotaan yöllä orgaanisiksi hapoiksi ja käytetään päivällä yhteyttämiseen. Poikkileikkaukseltaan varret ovat pyöreitä eikä niissä ole uurteita eikä kyhmyjä. Verso on lehdellinen ja piikkinen. Kukat sijaitsevat yksittäin tai kukinnoissa ja ovat avoinna päivällä. Kukkapohjuksessa on suomuja tai lehtiä, jotka toisinaan ovat karisemattomia. Kukan areolit ovat vain harvoin piikkisiä. Kukkapohjus ei ole maljamainen. Hedelmät ovat avautumattomia ja marjamaisia, ja niiden seinämä on usein mehukas. Siemenet ovat enemmän tai vähemmän pyöreitä, enintään 7,5 mm:n läpimittaisia, ruskeanmustia, kiiltäviä, sileitä. Niissä ei ole laajaa kannattimen arven aluetta.
Alaheimo edustaa kaktuskasvien heimossa ryhmää, jolla on alkukantaisimmat ja eniten kantamuodolta perittyjä ominaisuuksia. Useat ominaisuudet ilmentävät kaktuskasvien sukulaisuutta muihin Caryophyllales-lahkon heimoihin.
Levinneisyys

Alaheimo on levinnyt Etelä-Meksikosta kaikkialle Karibialle ja Keski-Amerikkaan ja suureen osaan Etelä-Amerikkaa Andien itäpuolelle.
Suvut

Alaheimossa on vain yksi suku: puukaktukset (Pereskia). Suku on tosin uusimmassa tutkimuksessa jaettu kahtia niin, että pohjoisimmat lajit muodostavat suvun Rhodocactus, joka on lähinnä kaktusten yhteistä kantamuotoa. Näin ollen suku Pereskia laajemmassa mielessä on parafyleettinen.
Valokuvaus Suomessa

Henrik Cajanderin dagerrotypia Turun Nobelin talosta 3.11.1842.
Daniel Nyblin: Zachris Topelius, 1898. Valopainokuva tehtiin myyntiin Topeliuksen kuolinvuonna.
Valokuvaus Suomessa alkoi 1840-luvulla. Alun perin yläluokkaa ihastuttaneesta erikoisuudesta on tullut kulttuuritekijä ja media, joka vaikuttaa kaikkiin elämänaloihin.
Varhaishistoria

Valokuvaus esiteltiin suomalaisille keksintönä jo ennen kuin Henrik Cajander kuvasi Turussa 3. marraskuuta 1842 ensimmäisen suomalaisen dagerrotyypin.  Aluksi vain pieni ihmisryhmä halusi kuvauttaa itsensä. Heidän kuvatarpeitaan palvelivat miniatyyriperinnettä jatkaneet uniikit dagerrotyypit. Valokuvauksen käytännölliset mahdollisuudet oivallettiin vasta muutamien vuosikymmenien kuluttua. Varhainen suomalaissyntyinen ammattivalokuvaaja oli Henrik Rehnström, joka kierteli eri paikkakunnilla lähinnä muotokuvia tehden.
1850-luvulla suurimmissa kaupungeissa toimi ammattivalokuvaajia. Heitä olivat esimerkiksi P. C. Liebert Helsingissä, J. J. Reinberg Turussa ja C. E. Elfström Viipurissa. Märkälevymenetelmä mahdollisti ulkokuvaukset. Yleisempää merkitystä valokuvaus sai 1860-luvulla, jolloin etenkin muotokuvia ja kaupunkikuvia voitiin vedostaa negatiivista paperipositiiveiksi. Kauden merkittäviä kuvaajia olivat Eugen Hoffers, C. A. Hårdh ja Charles Riis. Kaupunkinäkymät ja kulttuurimaisemat jäivät vakioaiheiksi. Valokuvaus antoi alkavalle teollistumiselle, kaupungistumiselle ja muuttoliikkeelle todistajan, kommentaattorin ja edustavan julkisivun. Esimerkiksi Helsingistä kuvattiin sekä Katajanokan slummeja, että sen uudistuvaa julkisivua, vastavalmistuneita komeita rakennuksia, rautatieasemaa, Ritarihuonetta ja Nya Teaternia.
Avara Suomi

Yksityisten henkilöiden muotokuvista tuli tapakulttuuria. Maisemasta tuli koko suomalaista kulttuuria leimaava aihe. 1880-luvulla siirryttiin ateljeista luontoon. Tehdasvalmisteiset materiaalit, kuivalevyt ja helposti liikuteltavat kamerat pystyivät vastaamaan nousevan kansallisuusaatteen herättämään kotimaisen kuvaston kysyntään. Runoilijoiden säkeet ja maisemamaalareiden ihannemaisemat saivat modernin, ajan haasteisiin vastaavan tulkinnan. Huippu koettiin 1890-luvun alussa. Impi Backmannin Karjala-kuvista julkaistiin O. Relanderin kirjoittama kuvateos Karjalan kuvia vuonna 1893. Daniel Nyblin alkoi etsiä Suomen maisemien kuvauksellisimpia kohteita vuonna 1890. K. E. Ståhlbergin Atelier Apollo vastasi Nyblinin haasteeseen ja palkkasi Svante Lagergrenin, Vivi Richterin, sekä I. K. Inhan kuvaamaan laajoja maisemasarjoja. 1890-luvun maisemasarjojen kattavuuteen ja laatuun palataan yhä uudelleen. Aiheissa oli paitsi salomaiden mennyttä maailmaa, myös nopeasti kasvaneiden teollisuusyhdyskuntien dynamiikkaa. Inhan tuotannon syvyys ja monipuolisuus nousee ylitse muiden, jonka takia hänet mainitaan Suomen kansallisvalokuvaaksi. Klassinen kuvateos Suomi kuvissa näytti Suomen maisemat Ahvenanmaalta Impilahdelle, Suursaaresta Sallaan.
Valokuvaus ja tieteet

Vuonna 1870 tuleva valtionarkiston hoitaja Reinhold Hausen oli saanut Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralta apurahan Lounais-Suomen historiallisten muistomerkkien valokuvaamiseen. Siitä lähtien tiedemiehet alkoivat käyttää valokuvien havainnollisuutta, tarkkuutta ja luotettavuutta tutkimustyössään. 1800-luvun lopulla valokuvaus oli vakiinnuttanut paikkansa ainakin arkeologian, geologian, maantieteen, kansatieteen ja tähtitieteen käytössä. Tieteelliset seurat keräsivät laajoja valokuvakokoelmia, jotka herättävät kiinnostusta nykyisinkin. 1900-luvulla perinteentutkimuksen piirissä etenkin Samuli Paulaharjun ja Sakari Pälsin valokuvatuotannolla on pysyvä arvonsa.
Kohti tasavaltaista kuvakulttuuria

Tärkeitä tapahtumia, kuten keisarinvierailuja alettiin tallentaa 1860-luvulta lähtien. Kansallisten suurmiesten kasvot  oli ikuistettu ”peiliin, jolla on muisti”. Tavallisen kansan perherituaalit, viranomaisten suorittamat muotokuvaukset ja nykyaikaa enteilevät julkisuuden henkilöiden kuvat tulivat valokuvauksen piiriin 1800-luvun lopulla, jolloin valokuvan aktiivinen käyttö moninkertaistui. Määrällisesti eniten oli ateljeekuvaajia, sitten harrastajakuvaajia ja lähes yhtä paljon sekä kiertäviä- että kyläkuvaajia. Valokuvasta tuli näin osa arkipäivää. Valokuvaajan ammatti oli kunniallinen myös naisille. Kuopiossa toimineen Victor Barsokevitschin kaltaiset moniosaajat tuottivat kuvia kaikkiin tarpeisiin.
Vuosisadan vaihteessa monistetut kuvat olivat lähellä alkuperäisvedoksina levitettyjä taidejäljennöksiä, muotokuvia ja postikortteja. Painaminen takasi laajemman levikin. Painokuvia tarvittiin etenkin matkailujulkaisuihin, ja aikakauslehdissä alettiin kokeilla uudenlaista kuvitusta. Sanomalehtien kuvankäyttö kehittyi hitaasti, mutta vuonna 1921 Suomen Kuvalehden käyttöön tullut syväpainokone aloitti varsinaisen kuvajournalismin. Niin kuvalehtiä kuin kuvakirjojakin julkaistiin runsaasti. Valokuvaus ankkuroitui kansalaisyhteiskuntaan monin sitein. Työtilaisuuksien lisääntyessä myös lehtikuvaus alkoi muotokuvauksen lailla eriytyä omaksi ammattialakseen. Aarne Pietinen, Akseli Neittamo ja Osvald Hedenström olivat alan pioneereja.
Maailmansotien välisenä aikana kilpailu kuvaajien välillä kiristyi. Vilho Setälä erikoistui pienkameratyöskentelyyn ja kirjoittamiseen, Eino Mäkinen kuvasi muun muassa kansatieteellisiä aiheita, Heikki Aho ja Björn Soldan matkailua ja maisemia. Kaikilta elämänalueilta kertovilla kuvilla oli kysyntää, joka loi pohjan nykyaikaisille kuvatoimistoille.
Sodan kuvat ja reaktiot

Sekä talvi-, että jatkosodasta reportaaseja tehneillä TK-kuvaajilla oli jo käytössään pienkamerat ja jonkin verran myös värifilmiä. Jatkosodassa tiedotuskomppaniat työskentelivät järjestelmällisesti. Tarkoituksena oli kertoa rintamantakaiselle väestölle kenttäarmeijan taisteluista, toiminnasta ja lepohetkistä. Kuvamateriaalin määrä on huikea. Tosin sensuuri ja vuodesta 1943 vaikuttanut sanomalehtipaperin puute rajoittivat julkaisemista, sekä yhdenmukaistivat näkökulmia. Vuoteen 2006 Puolustusvoimien kuvakeskuksessa julkisuudelta piilossa olleet niin sanotut kassakaappikuvat näyttivät suorasukaisesti sodan julmimmat ja arimmat kohtaukset herättäen keskustelua.
Kotkalainen valokuvaaja ja sotamies Antti Gunnar Salonen harjoitti jatkosodassa liiketoimintaa kauppaamalla Petroskoin suunnalla otettuja valokuvia. Kaikkiaan kuvia myytiin tuhansia, ja eri kuvia oli noin 200. Hänen sodanaikaiset kuvansa on signeerattu nimellä Guni.
Vuosina 1940 ja 1947 määriteltyjen Suomen uusien rajojen myötä maisemilla oli jälleen kysyntää. Karjalan menetys sai suuntaamaan katseet maan muihin osiin. Lapin kuvasto nousi esille perinteisten rannikon, Hämeen ja Järvi-Suomen rinnalle. Tehokkaimmin patrioottista maisemakuvausta harjoitti Matti Poutvaara lukuisilla päivänpaisteisilla ja optimistisilla kuvateoksillaan. Sodan jälkeinen materiaalipula rajoitti kuitenkin valokuvien käyttöä. 1950-luvulla valokuvataide miellettiin  omaksi, usein  kameraseuroissa vaalituksi alueeksi. Vähitellen lisääntyneen dokumentarismin suorasukaisuutta löytyy K. G. Roosin kuvateoksesta Ihmisten Helsinki (1961), johon Jörn Donner kirjoitti tekstit. Vaikka ammattivalokuvaajat tuottivat käyttökuvia eri aloille, osallistuivat he kilpailuihin, joiden esteettiset ihanteet periytyivät maailmansotien väliseltä ajalta. Johtavia valokuvaajia olivat Matti A. Pitkänen, Per Olov Jansson, Salme Simanainen sekä Otso ja Matti Pietinen. Suomalaisen taideteollisuuden menestys toi töitä ja vaati korkealaatuisen kuvaston, jota käytettiin kansainvälisesti levitetyissä tiedotusjulkaisuissa.
Valokuva vaikuttaa joka päivä

Lehdistön kuvankäyttö tehostui yhteiskunnallisesti aktiivisella 1960-luvulla. Lehtikuvaajat esittelivät merkittävimpiä töitään silti näyttelyissä. Keskeisiä kuvajournalisteja olivat Caj Bremer ja Seppo Saves. 1960-luvun alku ja 1970-luku olivat sosiaalisesti kantaa ottavan dokumentarismin leimaamaa. Voimaa haettiin realismista, dokumentoinnista, ja osallistumisesta. Kohteet löydettiin usein ”nälkämailta”. Matti Saanio kiteytti yhteiskunnallisesti aktiiviset pyrkimykset: ”Tämän täytyy sittenkin kannattaa... (johtaa) sellaisiin yhteiskunnallisiin muutoksiin, ettei tuo kuvatun ihmisryhmän kaltainen kohtalo tulevaisuudessa jatkuisi enää kenenkään kohdalla.” Suomalaisten oloja kuvattiin myös maan rajojen ulkopuolella. Ben Kailan ja Risto Vuorimiehen Siirtosuomalainen on mustavalkoisen valokuvauksen keinoin kerrottu tarina Ruotsiin muuttaneiden suomalaisten oloista. Myös Ismo Hölttö ja Mikko Savolainen avasivat kantaa ottavilla töillään silmiä vähäväkisen kansan asialle. Luonnonsuojeluliikkeen herättämä ympäristötietoisuus avasi valokuvalle uusia kanavia. Luontovalokuvauksen vaikuttajia ovat Teuvo Suominen, Hannu Hautala, Eero Murtomäki, Jorma Luhta ja Kalervo Ojutkangas.
Valokuvan taide ja media

Avoin kysymys valokuvasta taiteena ei estänyt alan toimijoita rakentamasta itselleen vahvaa identiteettiä. Valokuvataiteilijan ammatti nykyisessä mielessä mahdollistui vasta 1970-luvulta lähtien, kun kuvataiteet alkoivat organisoitua uudelleen. Institutionaalisia syitä vahvemmin muutokseen vaikutti tekijöiden eettinen vakaumus, jossa uskottiin suoraan vaikutukseen ja voimakkaiden teosten puhuttelevuuteen. Esteettinen keskustelu korvattiin ammattietiikalla. Tultiin tietoisiksi kansainvälisistä klassikoista. Tällä kaudella nimensä vakiinnuttaneita valokuvaajia ovat muun muassa Jorma Puranen, Ulla Jokisalo, Pentti Sammallahti ja Timo Kelaranta.
1980-lukua leimasi valokuvan ja muiden kuvataiteiden yhdentyminen. Moni kuvataiteilija käytti kameraa hyväkseen, esimerkiksi Ismo Kajander, Kuutti Lavonen ja Lauri Anttila. Valokuvataiteen medianäkyvyys on tasaisesti kasvanut. Julkisuuskulttuuri vaikutti tuottavan yhä uusia tähtiä suomalaisessa valokuvauksessakin. Nykytaiteessa valokuvaa käyttävien tekijöiden ja yleisön lukumäärä on moninkertaistunut ja kenttä kansainvälistynyt. Helsinki Schoolin valokuvaajista monet ovat menestyneet kansainvälisesti. Valokuvaus osana digitaalista kulttuuria toi 2000-luvun alussa, osana uutta mediaa uusia, aikaa leimaavia ilmenemismuotoja ja toimintatapoja.
Valosaaste

Méxicon öinen taivas, jota valosaaste valaisee.
Valosaaste (myös liikavalo, hukkavalo tai häiriövalo) on tarpeetonta, liian voimakasta, häiritsevää tai haitallista keinovaloa. Valosaaste on ihmisen aiheuttamaa ja syntyy esimerkiksi teiden ja asutuksen valaisusta. Valosaasteen määrä on kasvanut 1900-luvun aikana runsaasti, kun teiden ja asutusten määrä on kasvanut. Auringonvalon ei yleensä katsota olevan valosaastetta, vaikka se heijastuisi häiritsevästi tai aiheuttaisi häikäisyä.
Valosaasteella on haitallisia vaikutuksia terveyteen. Se voi aiheuttaa ihmisillä unettomuutta ja hormonihäiriöitä, sillä pienikin valo estää öisin erittyvän melatoniinin tuotantoa. Valosaaste vaikuttaa myös eläinten käyttäytymiseen. Niiden hormonitoiminta voi häiriintyä valosaasteesta, ja etenkin öisin liikkuvat eläimet eksyvät helposti keinovalojen takia. Myös öisen tähtitaivaan tarkkailu kaupunkialueilla on valosaasteen vuoksi nykyään vaikeaa.
Valosaasteen torjunnassa keskeinen tekijä on keinovalon käytön rajoittaminen vain erityisen tarpeellisiin kohteisiin. Lisäksi valo kannattaa pyrkiä suuntaamaan alaspäin, jotta se ei siroaisi taivaalle. Myös älyvalojen käyttö vähentäisi valosaastetta.
Määritelmä

Valosaasteelle ei ole olemassa vakiintunutta määritelmää, mutta yleensä valosaasteeksi kutsutaan muualle kuin aiottuun kohteeseen suuntautuvaa keinovaloa, joka on lisäksi joko häiritsevää tai haitallista. Valosaaste on siis keinovalaistusta, joka ei ole ehdottoman välttämätöntä ihmisen toiminnalle eikä rajaudu pelkästään haluttuun kohteeseen vaan suuntautuu tai heijastuu myös muualle. Lisäksi valosaaste on usein häiritsevän voimakasta. Valosaasteeksi lasketaan usein vain yöaikainen keinovalo, sillä päivisin keinovalo ei ole niin häiritsevää.
Valosaasteella on erilaisia muotoja, joista yksi on häikäisy, joka vaikeuttaa ympärillä olevien kohteiden havaitsemista. Häikäisyongelmat ovat yleisimmällään päivisin auringonvalon takia, mutta auringonvalon aiheuttamaa häikäisyä ei lasketa valosaasteeksi. Valosaasteeksi luetaan myös väärään paikkaan suuntautuva valo, kuten makuuhuoneeseen ulkoa loistavat katuvalot. Hohdevaloksi puolestaan kutsutaan valosaastetta, joka syntyy useiden valolähteiden vaikutuksesta taivaalle.
Lähteet ja laajuus

Valosaasteen määrä on todennäköisesti lisääntynyt 1900-luvun aikana nopeammin ja levinnyt laajemmalle kuin mikään muu ympäristökuormituksen muoto. Määrään arvioidaan kasvaneen vielä 1900-luvun lopun ja 2000-luvun alun aikana suunnilleen kuusi prosenttia vuodessa. Kyseessä on kuitenkin epävarma arvio, ja erot eri paikkojen välillä voivat olla suuriakin.
Suurimpia valosaasteen aiheuttajia ovat liikenne, asutus ja palvelut, ja kaupunkien hohdevalo voi loistaa jopa satojen kilometrien päähän. Maaseudulla kasvihuoneet ovat paikallisia suuria valolähteitä. Merillä merkittäviä valonlähteitä ovat kalastuslaivastot ja öljynporauslautat. Korkeiden rakennelmien merkkivalot on usein suunniteltu näkymään kauas. Ihmiset tuottavat lisäksi valoa, jota ihmissilmä ei näe, mutta joka saattaa vaikuttaa muihin eläimiin.