stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ghedi Lönnberg
Ura

Äidinkieleltään ruotsinkielinen Lönnberg näytteli opiskelunsa aikana pieniä rooleja Ruotsalaisessa teatterissa ja rintamakiertueilla. Hän siirtyi teatterikoulun päätyttyä ensin Vaasan (1944–1946) ja sitten Turun ruotsalaisen teatterin kaartiin kaudeksi 1946–1947. Helsingissä Lönnbergin maineikkain työ oli Titania William Shakespearen Kesäyön unelmassa. Svenska Teaterniin Lönnberg oli kiinnitettynä 1947–1952 ja 1966–1968, mutta hänen teatteriuransa jatkui vuoteen 1984 asti.
Teatterikoulussa opiskellessaan Lönnberg koekuvattiin SF:n studiossa esittämässä kohtauksia Henrik Ibsenin Nukkekodista. Tuottaja Toivo Särkkä otti häneen myöhemmin yhteyttä, mikä johti sairaanhoitajaoppilas Aino Lahden rooliin Hannu Lemisen elokuvassa Synnin jäljet vuonna 1946. Se on niin kutsuttu ”probleemielokuva”, joka varoittaa sukupuolitaudeista. Lönnberg toisti roolinsa myös elokuvan ruotsinkielisessä versiossa Synd. Suomi-Filmin tuottamassa Aleksis Kivi -elämäkertaelokuvassa ”Minä elän” hän näytteli Charlotte Raata. Särkän ohjaamassa draamassa Suopursu kukkii vuonna 1947 Lönnbergin rooli oli tohtorinna Mirjam Rantala.
Ensimmäisen taiteellisesti merkittävän roolinsa Lönnberg sai Orvo Saarikiven ohjaamassa melodraamassa Kuudes käsky. Hän näytteli nuorta emäntää, Lenteelän Sinikkaa, joka ajautuu suhteeseen naapurin isännän kanssa aviomiehensä ollessa sotarintamalla. Se oli ensimmäinen Lönnbergin tyypillisesti esittämistä vahvoista naisista, jotka kamppailevat yhteiskunnan moraalisten normien ja rakkauselämän ongelmien kanssa. Lönnberg sai osastaan suitsutusta aikalaiskriitikoilta. Vuonna 1948 seurasi Lönnbergin uran tunnetuin rooli, kun talvella astui ensi-iltoihin Haaviston Leeni. Lönnbergin tulkitsema maalaistyttö lähtee etsimään onneaan kaupungista, mutta ajautuukin lukuisiin vaikeuksiin. Rooli oli Lönnbergille taiteellinen voitto; hän vakuutti sekä ulkoisella että sisäisellä tulkinnallaan, ja suoritus sai jälleen kiitosta arvostelijoilta. Hänen arvioitiin näyttelemisen osalta kehittyneen ja kypsyneen, ulkomuotoa taas pidettiin ”harvinaisen filmillisenä”, uhkeaa säteilyvoimaa ja raikasta sensualismia hehkuvana. Seuraavaksi Lönnberg näytteli Sandkullan kartanon tytärtä Särkän romanttisessa komediassa Neljästoista vieras.
Lönnbergin valkokangasura päättyi lähes yhtä nopeasti kuin se oli alkanutkin, viimeisiksi rooleiksi jäivät sivuosat Lemisen elokuvissa Rosvo-Roope (1949) ja Hän tuli ikkunasta (1952), joiden päärooleissa nähtiin Helena Kara ja Tauno Palo. Sen jälkeen Lönnberg siirsi uransa painopisteen teatteriin. Kuusikymmenvuotiaana 1980-luvulla hänet nähtiin vielä parissa televisiotuotannossa, kuten Ylen sarjassa Harjunpää ja kylmä kuolema (1983).
Myöhempi elämä

Ghedi Lönnberg oli aviossa anatomian dosentti Paul Holstin kanssa. Hän menehtyi hieman ennen 80-vuotispäiväänsä 23. huhtikuuta 2003.
Aiheesta muualla

Ghedi Lönnberg Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
HMS Milne (G14)

| HMS Milne |
| --- | --- |
 HMS Milne

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Scotts Shipbuilding and Engineering Company, Greenock
Kölinlasku:  24. tammikuuta 1940
Laskettu vesille:  30. joulukuuta 1941
Palveluskäyttöön:  6. elokuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  myyty Turkin laivastolle 1959 nimellä Alp Arslan
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 935 t (standardi) 2 840 t (max)
Pituus:  110 m
Leveys:  11,20 m
Syväys:  3,0 m
Koneteho:  48 000 hv
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  221
Aseistus
Aseistus:  6 x QF 4,7"/L45 (120 mm) Mk XI -tykkiä kaksiputkisina Mk XX -asennuksina 4 x QF 2 naulan Mk VIII -ilmatorjuntatykkiä neliputkisena Mk VII -asennuksena 8 x 21" (533 mm) PR Mk II -torpedoputkea syvyyspommeja
HMS Milne (viirinumero G14) oli Britannian kuninkaallisen laivaston M-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 7. heinäkuuta 1939 osana vuoden 1939 laivasto-ohjelmaa Scotts Shipbuilding and Engineering Companyltä Greenockista, missä köli laskettiin 24. tammikuuta 1940. Alus laskettiin vesille 30. joulukuuta 1941 ja valmistui laivueenjohtajana 6. elokuuta 1942, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 659 512 puntaa sisältäen Amiraliteetin toimittamat ase- ja viestijärjestelmät.
Palvelus

Alus lähti 4. huhtikuuta 1945 Gibraltarilta Harwichiin, jossa se poistettiin palveluksesta. Alus siirrettiin 16. elokuuta reserviin ja ankkuroitiin Harwichiin, kunnes se siirrettiin Rosythiin. Alus toimi reservin ja telakalla olevien alusten miehistöjen majoitusaluksena. Alus päätettiin muuttaa tyypin 62 fregatiksi ja hinattiin Plymouthiin. Muutostöitä ei kuitenkaan toteutettu, koska luokan alukset todettiin sopimattomiksi muutoksiin. Lisäksi alus oli heikkokuntoinen, joten se hinattiin Penarthiin ankkuroitavaksi ja asetettiin poistolistalle.
Alus myytiin 24. syyskuuta 1957 Turkille ja siirrettiin telakalle modernisoitavaksi. Alus luovutettiin 12. kesäkuuta 1959 Turkin laivastolle, joka nimesi sen Alp Arslaniksi. Alus poistettiin palveluksesta 1971 ja myytiin romutettavaksi.
Ghaznavidit

| Ghaznavidit > 977–1190 |
| --- | --- |
   Ghaznavidien hallitsemat alueet kartalla 
Pääkaupunki:  Ghazni Lahore
Edeltäjä(t):  Samanidit
Seuraaja(t):  Ghuridit
Ghaznavidit olivat turkkilaistaustainen ja persialaisen kulttuurin omaksunut hallitsijasuku, joka hallitsi suuria alueita nykyisen Afganistanin, Iranin, Uzbekistanin, Turkmenistanin, Pakistanin ja Intian alueella 1000-luvulla. Dynastian perustajana pidetään Sebük Teginiä ja sen kuuluisin hallitsija oli Mahmud Ghaznilainen. Ghaznavidit menettivät lopulta valta-asemansa seldžukeille ja lopullisesti heidät tuhosivat heidän entiset vasallinsa ghuridit. Viimeinen ghaznavidihallitsija surmattiin vuonna 1190.
Historia > Tausta

Ghaznavidien hallitsijasuvun juuret juontavat samanidien hallitsemaan Transoxianaan. Samanidiemiiri 'Abd al-Malikin hallitsemassa valtakunnassa todellista valtaa käytti hänen turkkilainen henkivartiokaarti, jota komensi Alp Tegin. 'Abd al-Malikin kuollessa vuonna 961 Alp Tegin yritti nostaa valtaistuimelle oman nukkehallitsijansa, mutta samassa aikeessa onnistui toinen kilpaileva turkkilaisryhmittymä oman ehdokkaansa kanssa. Tappiolle jäänyt Alp Tegin pakeni vuonna 962 tuolloin valtakunnan syrjäisimpään nurkkaan Kabulin laaksoon. Alue oli osa samanidien valtakuntaa vain muodollisesti ja siellä oli useita eri paikallisia hallitsijoita. He harjoittivat edelleen islamia edeltäneitä uskoja ja islamilaisissa kronikoissa heistä käytettiin nimitystä hindušah eli hindukuninkaat. Alp Tegin syrjäytti Ghaznin paikallisen hallitsijan, mutta hän kuoli vain hieman myöhemmin. Hänen seuraajansa jäivät Ghaznin hallitsijoiksi, mutta he tunnustivat samanidien yliherruuden.
Historia > Laajeneminen

Vuonna 977 Ghaznissa nousi valtaan Sebük Tegin, Alp Teginin entinen sotapäällikkö, jota pidetään ghaznavidien varsinaisena perustajana. Hieman valtaan nousunsa jälkeen eräs Džajapala niminen hindušah hyökkäsi Ghaznia vastaan. Alivoimaisen Sebük Teginin onnistui kuitenkin voittaa tämän joukot ja hän alkoi vallata hindušahien alueita Ghaznin itäpuolella edeten kohti Pandžabia. Sebük Teginin kasvattaessa vaikutusvaltaansa vielä tällöin samanidien kuvernöörinä samanidit joutuivat hankaluuksiin pohjoisrajoillaan. Syrdarjan taakse muodostui turkkilainen karakhanidien heimoliitto, joka alkoi työntyö joen eteläpuolelle. Samalla lännessä uhkasi kilpaileva persialaisdynastia bujidit. Samanidit joutuivat lopulta kääntymään Sebük Teginin puoleen apua sadakseen ja tämä otti vastineeksi haltuunsa Khorasanin. Karakhanidit tekivät voimakkaan hyökkäyksen vuonna 996, jolloin Sebük Tegin hylkäsi lopulta samanidit ja teki sopimuksen karakhanidien kaanin kanssa. He jakoivat keskenään samanidien entiset alueet ja heidän välinen rajansa vedettiin Amudarjalle. Samanidien pääkaupunki Buhara kukistui vuonna 999.
Sebük Tegin kuoli vuonna 997, jolloin valtaan nousi hänen poikansa Mahmud Ghaznilainen, josta tuli ghaznavidien kuuluisin hallitsija. Hän vakiinnutti vallan isänsä valtaamilla alueilla, voitti samanidien kapinoivat kuvernöörit ja kukisti lopullisesti Kabulin laakson ja Pandžabin hindušahit. Lännessä buijidit pakotettiin vetäytymään kohti Mesopotamiaa. Mahmud Ghaznilainen tuli tunnetuksi sunnalaisuuden esitaistelijana ja hän piti yllä hyviä suhteita abbasidien kalifin kanssa sotien samalla hinduja ja šiialaisia vastaan. Hänen pääkaupunkinsa Ghaznista muodostui ensimmäinen alueella sijainneen suuren imperiumin pääkaupunki sitten Kušan-valtakunnan aikojen. Suuret valloitukset teki mahdolliseksi muiden suurten voimakeskittymien puuttuminen, mutta tilanne muuttui Mahmudin seuraajien aikana. Seldžukit olivat alkaneet voimistua 1000-luvun alussa ja Mahmudin poika Mas'ud I päätti kukistaa heidät sotaretkellä Transoxianaan. Hänen suuri muun muassa sotanorsuin ja raskaalla ratsuväellä varustettu armeijansa kärsi merkittävän tappion seldžukkien ratsain liikkuneita jousiampujia vastaan Dandanqanin taistelussa nykyisessä Turkmenistanissa vuonna 1040. Tappio merkitsi valtakunnan länsiosien menetystä.
Historia > Loppu

Ghaznavidit säilyttivät alueensa Kabulin laaksossa ja Pohjois-Intiassa. Heidän valtakuntansa elpyi ajoittain, mutta se ei enää kasvanut seldžukkien veroiseksi. Ghaznavidihallitsija Ibrahim solmi lopulta seldžukkeihin rauhanomaiset diplomaattiset suhteet, jotka tosin merkitsivät käytännössä sledžukkien vasalliksi päätymistä. Lopullisesti ghaznavidit päätyivät kuitenkin sisäisten ristiriitojensa uhriksi. Bahram Šah sekaantui vasalliensa ghuridien sisäisiin kiistoihin surmaten kaksi merkittävää ghuridiveljestä. Kolmas veli 'Ala al-Din Husain voitti ghaznavidien sotanorsuin varustetun armeijan lähellä Kandaharia vuonna 1150/1151. Bahram pakeni Intiaan ja Ghazni menetettiin hieman myöhemmin. Bahramin onnistui vielä vallata takaisin Ghazni, mutta suurinta osaa hänen entisestä valtakunnastaan hallitsivat nyt ghuridit. Ghaznikin menetettiin ghuzz-sotureille vuonna 1163, minkä jälkeen ghaznavidit vetäytyivät Lahoreen. Viimeinen ghaznavidi Khosrau Malik päätyi poikiensa kanssa ghuridien teloittamaksi vuoden 1190 alussa.
Kulttuuri

Afganistanilaisessa historiankirjoituksessa ghaznavidit esitetään joskus Afganistanin esimuotona. Termi afgaani on peräisin heidän valtakaudeltaan ja se lienee viitannut nykyisten paštujen esi-isiin. ghaznavideilla ei kuitenkaan ollut erityistä suhdetta paštuihin, vaan heissä yhdistyi turkkilainen tausta ja persialainen kulttuuri. Ghazvanidit omaksuivat persialaisen korkeakulttuurin edeltäjiltään samanideilta. Samanidien vaikutus näkyy myös ghaznavidien aikaisessa arkkitehtuurissa. He jättivät jälkeensä useita monumentaalirakennuksia etenkin pääkaupunkiinsa Ghazniin. Merkittävimpiä niistä ovat 'Arus al-Falak-moskeija ja sotanorsutalli. Lisäksi ghaznavidien hallitsemat kaupungit Intiassa saivat persialaisen Heratin, Balkhin ja Nišaburin kaltaisen ilmeen.
Ghaznavidien valtakunnassa toimi useita oppineita ja runoilijoita, jotka kiersivät suhteellisen vapaasti itäistä islamilaista maailmaa innoitusta ja mesenaatteja etsien. Ghaznissa vaikutti esimerkiksi runoilija Nasir Khosrau, joka tunnetaan etenkin Egyptistä Lahoreen ulottuneen matkansa kuvauksesta Sadarname eli Matkakirja. Kuuluisin Ghaznissa vaikuttanut runoilija oli kuitenkin Ferdousi, joka oli saapunut esittelemään teostaan Šahname eli Kuninkaiden kirja.
Ghaznavidihallitsijat kutsuivat itseään sulttaaneiksi. Termi oli yleistynyt islamilaisen maailman itäosissa 900-luvulla ja ghaznavidit olivat ensimmäisten joukossa käyttämässä sitä arvonimenä.
Ghaznavidien valtakaudella lyöty kolikko.
Mahmud Ghaznilainen saa kunniavaatteen kalifi al-Qadirilta. Persialainen piirros il-kaanien kaudelta 1300-luvun alulta.
Minareetti Ghaznissa 1100-luvulta.
Hallbera Guðný Gísladóttir

Hallbera Guðný Gísladóttir vuonna 2017.
Hallbera Guðný Gísladóttir (s. 14. syyskuuta 1986) on islantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Islannin naisten maajoukkueessa kesäkuuhun 2022 mennessä 127 ottelua ja tehnyt niissä kolme maalia.
Hallbera on kotimaansa lisäksi pelannut yhden kauden Italiassa ja kolme kautta Ruotsissa. Kaudella 2022 hän edustaa ruotsalaisseura Kalmaria, johon hän siirtyi saman maan AIK:sta. Kaudella 2017 hän edusti Ruotsissa Djurgårdenia. Italiassa hänen seuransa oli Sassari Torres kaudella 2013–2014.
Haamukirjoittaja (televisiosarja)

| Haamukirjoittaja |
| --- | --- |

Tyyli:   draama  komedia 
Kestoaika:  50 minuuttia
Pääosissa:   Joanna Haartti  Jemina Sillanpää 
Alkuperämaa:  Suomi
Verkko:  Yle TV1
Esitetty:  25. lokakuuta –  29. marraskuuta 2015
Jaksoja:  6
Tuotanto
Tuottaja(t):  Varpu Eräpuu
Ohjaaja(t):  Lenka Hellstedt
Käsikirjoittaja(t):  Anneli Kanto
Leikkaaja(t):  Nipa Roine
Lavastaja(t):  Päivi Kettunen
Kuvaaja(t):  Juha Leskelä
Tuotantoyhtiö(t):  Yle Draama
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Haamukirjoittaja on loka–marraskuussa 2015 Yle TV1:llä esitetty kuusiosainen draamasarja, jonka pääosissa näyttelevät Joanna Haartti ja Jemina Sillanpää.
Sarja kertoo kahdesta kolmekymppisestä sisaruksesta, joista toinen on luonut uraa näyttelijänä ja toinen jäänyt asumaan maalle auttaakseen äitiään perheleipomon ja sairastelevan isän kanssa. Jemina Sillanpään esittämä Heini palaa takaisin lapsuudenkotiinsa burnoutin vuoksi, jossa kirjailijan urasta haaveileva Rosa-sisar (Joanna Haartti) saa idean hyödyntää sisarensa kuuluisuutta edistääkseen omaa uraansa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Joanna Haartti  | … |  Rosa Otsamäki   |
|  Jemina Sillanpää  | … |  Heini Otsamäki   |
|  Pirkko Uitto  | … |  Annikki Otsamäki   |
|  Juhani Niemelä  | … |  Aarne Otsamäki   |
|  Teemu Palosaari  | … |  Erkko   |
|  Ville Majamaa  | … |  Simo   |
|  Jyrki Mänttäri  | … |  Ilmari   |
|  Sonja Halla-aho  | … |  Loviisa / Love-Lisa   |
|  Mikko Kouki  | … |  Patrik   |
|  Tuukka Huttunen  | … |  Mikko   |
|  Matti Leino  | … |  Jari   |
HMS Resolution (1770)

| HMS Resolution |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Deptfordin telakka
Kölinlasku:  heinäkuu 1767
Laskettu vesille:  12. huhtikuuta 1770
Palveluskäyttöön:  joulukuu 1770
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1813
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 611 57/94 bm
Pituus:  51,36 m (tykkikansi) 41,95 m (köli)
Leveys:  14,3 m
Syväys:  6,02 m
Koneteho:  täystakiloitu purjealus
Miehistöä:  600
Aseistus
Aseistus:  74 tykkiä
HMS Resolution oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1770 vesillelaskettu Elizabeth-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 16. syyskuuta 1766 Deptfordin telakalta, jossa rakennustöistä vastasi Adam Hayes. Köli laskettiin heinäkuussa 1767. Alus laskettiin vesille 12. huhtikuuta 1770 ja valmistui 17. toukokuuta, jolloin sen valmistuskustannukset olivat 33 576 puntaa kahdeksan shillinkiä ja seitsemän pennyä sisältäen varustamisen.
Palvelus

Alus romutettiin 1813.
HMS Revenge (S27)

| HMS Revenge |
| --- | --- |
 HMS Revenge kulkee Rhu Narrowsin kautta lähtiessään Garelochista toukokuussa 1982

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cammell Laird, Birkenhead
Kölinlasku:  19. toukokuuta 1965
Laskettu vesille:  15. maaliskuuta 1968
Palveluskäyttöön:  4. joulukuuta 1969
Poistui palveluskäytöstä:  toukokuu 1992
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 500 t (pinnalla) 8 400 t (sukelluksissa)
Pituus:  130 m
Leveys:  10 m
Syväys:  9,17 m
Koneteho:  27 500 shp
Nopeus:  20 solmua (pinnalla) 25 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  143
Aseistus
Aseistus:  6 x 21" torpedoputkea 16 x Polaris A3 SLBM
HMS Revenge (viirinumero S27) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Resolution-luokan ydinsukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin 19. toukokuuta 1965. Se laskettiin vesille 15. maaliskuuta 1968 ja otettiin palvelukseen 4. joulukuuta 1969.
Palvelus

Käyttöönoton jälkeen Revenge kävi läpi laajat testit, ennen kuin se purjehti Yhdysvaltoihin suorittaakseen Polaris-ohjuksen koelaukaisun itäisellä testialueella Floridan edustalla kesäkuussa 1970. Alus poistettiin palveluksesta toukokuussa 1992. Se on ankkuroitu Rosythiin, jossa se on muuten koskemattomana lukuun ottamatta poistettua ydinpolttoainetta. Puolustusministeriö ei ole päättänyt aluksen reaktorin poistosta ja tulevasta käytöstä.
Polaris-ohjuksen laukaisu HMS Revengeltä vuonna 1983.
HMS Milford (L51)

| HMS Milford |
| --- | --- |
 HMS Milford 1944

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Devonportin telakka
Kölinlasku:  14. syyskuuta 1931
Laskettu vesille:  11. kesäkuuta 1932
Palveluskäyttöön:  22. joulukuuta 1932
Poistui palveluskäytöstä:  myyty romutettavaksi 1949
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 123 t
Pituus:  86 m
Leveys:  11 m
Syväys:  2,51 m
Koneteho:  2 000 shp (1 491 kW)
Nopeus:  16 solmua
Miehistöä:  95
Aseistus
Aseistus:  2 x QF 4" (102 mm) Mk V -tykkiä 1 x Vickers .50" Mk III -ilmatorjuntakonekivääri
HMS Milford (viirinumerot L51 ja toukokuusta 1940 alkaen U51) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Shoreham-luokan sluuppi toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 24. huhtikuuta 1931 vuoden 1930 laivasto-ohjelmassa Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 14. syyskuuta. Alus laskettiin vesille 11. kesäkuuta 1932 ja valmistui 22. joulukuuta.
HMS Resolution (S22)

| HMS Resolution |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers Armstrong, Barrow-in-Furness
Kölinlasku:  26. helmikuuta 1964
Laskettu vesille:  15. syyskuuta 1966
Palveluskäyttöön:  2. lokakuuta 1967
Poistui palveluskäytöstä:  22. lokakuuta 1994
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 500 t (pinnalla) 8 400 t (sukelluksissa)
Pituus:  130 m
Leveys:  10 m
Syväys:  9,17 m
Koneteho:  27 500 shp
Nopeus:  20 solmua (pinnalla) 25 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  143
Aseistus
Aseistus:  6 x 21" torpedoputkea 16 x Polaris A3 SLBM
HMS Resolution (viirinumero S22) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Resolution-luokan ydinsukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin toukokuussa 1963 Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 26. helmikuuta 1964. Se laskettiin vesille 15. syyskuuta 1966 ja otettiin palvelukseen 2. lokakuuta 1967.
Palvelus

Alukselta laukaistiin 15. helmikuuta 1968 ensimmäinen UGM-27 Polaris-ohjus. Se aloitti ensimmäisen partiomatkansa 15. kesäkuuta 1968. Polaris-järjestelmä modernisoitiin 1984 lisäämällä Chevaline IFE, joka sisälsi kaksi uutta taistelukärkeä sekä paluukärkeä. Ne oli tehty erittäin koviksi, jotta ne kykenisivät läpäisemään ABM-hyökkäyksen. Samalla kolme alkuperäistä ET.317-taistelukärkeä korvattiin uusilla.
Alus teki 1991 pisimmän Polaris-purjehduksensa, joka kesti 109 päivää. Ensimmäisen Vanguard-luokan sukellusveneen valmistuttua alus poistettiin palveluksesta 22. lokakuuta 1994 suoritettuaan 94 partiomatkaa. Alus on ankkuroitu Rosythiin, jossa se on muuten koskemattomana lukuun ottamatta poistettua ydinpolttoainetta. Puolustusministeriö ei ole päättänyt aluksen reaktorin poistosta ja tulevasta käytöstä.
HMS Prince of Wales (1765)

| HMS Prince of Wales |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Henry Bird & Roger Fisher, Milford Haven
Kölinlasku:  maaliskuu 1762
Laskettu vesille:  4. kesäkuuta 1765
Palveluskäyttöön:  syyskuu 1770
Loppuvaihe:  romutettu 1783
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 623 43/94 bm
Pituus:  51,38 m (tykkikansi) 42,11 m (köli)
Leveys:  14,33 m
Syväys:  6,03 m
Koneteho:  täystakiloitu purjealus
Miehistöä:  550
Aseistus
Aseistus:  74 tykkiä
HMS Prince of Wales oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1765 vesillelaskettu Ramillies-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 16. joulukuuta 1761 Henry Bird & Roger Fisheriltä Milford Havenista, missä köli laskettiin maaliskuussa 1762. Se nimettiin 18. huhtikuuta 1763 HMS Hiberniaksi ja uudelleen 20. lokakuuta 1763 HMS Prince of Walesiksi. Alus laskettiin vesille 4. kesäkuuta 1765 ja lähti merelle 30. kesäkuuta saapuen 8. heinäkuuta Plymouthiin, missä alus valmistui 22. joulukuuta 1770. Sopimuksen mukaiset valmistuskustannukset olivat 25 261 puntaa ja kuusi shillinkiä. Siirrosta Plymouthiin maksettiin valmistajalle 1 924 puntaa kuusi shillinkiä ja neljä pennyä. Lisäksi varustaminen 1770 maksoi 3 689 puntaa 11 shillinkiä ja kolme pennyä.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen syyskuussa 1770 Falklandin matkaa varten päällikkönään John Holwall. Se poistettiin palveluksesta toukokuussa 1771. Alus oli huollettavana Plymouthissa tammikuusta 1774 helmikuuhun 1775, mistä se palautettiin palvelukseen lokakuussa 1776 päällikkönään Samuel Barrington. Alus oli 1777 kotivesillä. Tammikuussa 1778 aluksen päälliköksi tuli Benjamin Hill ja se oli kontra-amiraaliksi ylennetyn Barringtonin lippulaivana. Alus lähti 19. toukokuuta Leewardsaarille. Alus osallistui 14. joulukuuta St. Lucian valtaukseen, d'Estaingin purjehduksen estämiseen 15. joulukuuta 1778 ja Grenadan taisteluun 6. toukokuuta 1779.
Aluksen romutus saatiin päätökseen Plymouthissa 8. elokuuta 1783, mikä maksoi 499 puntaa 13 shillinkiä ja yhden pennyn.
Haamulintuhaukka

| Haamulintuhaukka> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Suku::  Lintuhaukat Accipiter
Laji::  princeps
Kaksiosainen nimi
 Accipiter princeps  Mayr, 1934 
Katso myös
   Haamulintuhaukka Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Haamulintuhaukka (Accipiter princeps) on  haukkojen heimoon kuuluva lintu. Se on kotoperäinen Papua-Uudessa-Guineassa Uuden-Britannian saarella. Lajista tiedetään äärimmäisen vähän.
Haamulintuhaukan tunnusomaisia piirteitä ovat hoikka vartalo, terävät kynnet ja tarkat silmät. Haamulintuhaukan siipien kärkiväli on noin 80cm, joten se on sukulaistaan kanahaukkaa hieman pienempi. Kaikkien lintuhaukkojen naaraat ovat suurempia kuin saman lajin koiraat, eikä haamulintuhaukan uskota poikkeavan tästä säännöstä. Väritykseltään haamulintuhaukat ovat selkäpuolelta liuskeenharmaita ja alta valkoisia. Nuoruuspukuisia haamulintuhaukkoja ei tiettävästi ole havaittu.
Haamulintuhaukasta on kaiken kaikkiaan noin kymmenen havaintoa. Useimmat näistä on 750–1 400 metrin korkeudella sijaitsevista metsistä, mutta laji on kerran havaittu vain 200 metrin korkeudella. Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset alueet ja vuoristometsät. Satelliittikuvista on arvioitu, että metsät haamulintuhaukan levinneisyysalueella ovat vähentyneet noin 10% kolmen lintusukupolven aikana. Tällä perustella laji on arvioitu vaarantuneeksi. Koska ei tiedetä millä korkeuksilla sitä on eniten, kenttätutkimukset saattavat johtaa luokituksen uudelleenarviointiin.
Haamulintuhaukka on taitava saalistaja, jonka ravinto koostuu linnuista, nisäkkäistä ja matelijoista. Se on yleensä yksineläjä, mutta pesimäkaudella liikkuu pareittain. Uhat, kuten elinympäristöjen tuhoutuminen ja metsästys, ovat vähentäneet sen populaatiota, ja laji on nyt uhanalainen. Suojelutoimet keskittyvät elinympäristöjen suojelemiseen ja paikallisten yhteisöjen valistamiseen.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto arvioi, että luonnossa elää 2 500–10 000 aikuista haamulintuhaukkaa.
Aiheesta muualla

Birdlife.org (englanniksi) 3.6.2012