Saksan historia
Weimarin tasavalta

Versailles’n rauha solmittiin 28. kesäkuuta 1919. Saksa joutui luovuttamaan Elsass-Lothringenin, Eupen-Malmédyn, Pohjois-Schleswigin ja Memelin (nyk. Klaipėdan) alueet. Puola perustettiin uudelleen ja se sai Posenin (nyk. Poznańin), Länsi-Preussin ja pienen osan Ylä-Sleesiasta. Tämä johti Itä-Preussin ja muun Saksan maayhteyden katkeamiseen. Danzigista muodostettiin vapaakaupunki. Kaikki Saksan siirtomaat siirtyivät sodan voittajille. Reinin itä- ja länsirannat demilitarisoitiin. Teollisesti tärkeä Saarin alue annettiin Kansainliiton valvontaan 15 vuodeksi ja sen hiilikentät Ranskan haltuun. Saksan armeija rajoitettiin 100 000 mieheen, laivasto typistettiin ja ilmavoimat kiellettiin. Saksalle määrättiin massiiviset sotakorvaukset, joiden maksaminen olisi jatkunut 1900-luvun loppupuolelle.
Nöyryyttäviksi koetut rauhanehdot aiheuttivat yleisesti katkeruutta saksalaisissa. 11. elokuuta 1919 astui Weimarin tasavallan perustuslaki voimaan ja sosiaalidemokraatti Friedrich Ebertistä tuli ensimmäinen presidentti. Kaksi demokraattisen järjestelmän päävihollista oli kuitenkin jo järjestäytynyt. Saksan kommunistinen puolue (KDP) oli perustettu joulukuussa 1918 ja sitä seurasi Saksan työväenpuolue, joka 1920 muutti nimensä Saksan kansallissosialistiseksi työväenpuolueeksi (NSDAP). Molemmat puolueet hyödynsivät perustuslain takaamia vapauksia taistellessaan Weimarin tasavaltaa vastaan.
Eri puolella Saksaa nousi alueellisia vasemmistolaisia kapinoita, joiden kukistamiseen hallitus käytti kovia otteita. Kukistamiseen käytettiin veteraanisotilaisen rintamalta palattuaan muodostamia vapaaehtoisia Freikorps-joukkoja. Tämän tyyppisiä kapinoita olivat muun muassa spartakistikapina Berliinissä tammikuussa 1919, kommunistien nousu Münchenissä samana vuonna, sekä Ruhrin Punainen Armeija keväällä 1920.
Vuoden 1920 alkupuolella Saksan armeijan miesvahvuutta vähennettiin rauhansopimuksen mukaisesti 100 000:n mieheen. Supistaminen sisälsi Freikorps-vapaaehtoisjoukkojen hajottamisen. Äärioikeistolaispoliitikko Wolfgang Kappin johdolla vapaaehtoisjoukot järjestäytyivät vallankaappausyritykseen. Freikorps-joukot marssivat Berliiniin, ja Kapp julistautui valtakunnankansleriksi. Vallankaappaus tyrehtyi muutamassa päivässä virkamiesten yhteistyöhaluttomuuteen. Muissa kaupungeissa syntyi lakkoja ja kapinoita, jotka kukistettiin.
Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan vihamielisyyden sekä Yhdysvaltain Euroopasta vetäytymisen johdosta Saksa vuonna 1922 solmi ensimmäisenä maana diplomaattisuhteet Neuvostoliittoon. Maat luopuivat sotaa edeltäneistä keskinäisistä veloistaan. Saksan laiminlyötyä sotakorvausten maksueränsä ranskalaiset ja belgialaiset joukot miehittivät teollisesti erittäin tärkeän Ruhrin alueen tammikuussa 1923. Saksan hallitus rohkaisi Ruhrin asukkaita passiiviseen vastarintaan: kaupat eivät myyneet tarvikkeita ulkomaisille sotilaille, hiilikaivokset eivät tuottaneet hiiltä, raitiovaunut joihin tuli ulkomaalaisia sotilaita hylättiin keskelle tietä jne. Passiivinen vastarinta oli menestyksekästä sikäli, että miehityksestä tuli Ranskalle taloudellisesti tappiollinen, mutta toisaalta se osaltaan johti hyperinflaatioon, ja monesta sen vuoksi koko omaisuutensa menettäneestä tuli Weimarin tasavallan katkeria vihollisia ja äärioikeiston äänestäjiä.
Syyskuussa 1923 huonontuva taloustilanne sai valtakunnankansleri Gustav Stresemannin määräämään Ruhrin passiivisen vastarinnan lopettamisen. Marraskuussa hänen hallituksensa uudisti valuutan hillitäkseen inflaatiota. Seuraavina kuutena vuotena taloustilanne paranikin. Vuonna 1928 Saksan teollisuustuotanto jopa saavutti vuoden 1913 sotaa edeltäneen tason.
Marraskuun 8. päivän iltana 1923 kuutisen sataa aseistautunutta SA-miestä kerääntyi erään oluttuvan ympäristöön Münchenissä, jonne olivat kokoontuneet Baijerin osavaltion johtomiehet. Joukkoa johti Adolf Hitler, vuonna 1889 Itävallassa syntynyt Saksan kansallissosialistisen puolueen johtaja, joka oli sitä ennen suhteellisen tuntematon Baijerin ulkopuolella. Oluttupavallankaappauksen epäonnistuttua Hitler pidätettiin ja tuomittiin viideksi vuodeksi vankeuteen, mutta vapautettiin yhden vuoden jälkeen 1924.
Vuoden 1924 vaalit merkitsivät siirtymää oikealle. Marsalkka Paul von Hindenburg, joka kannatti monarkistista valtiomuotoa, valittiin presidentiksi. Lokakuussa 1925 solmittiin Saksan, Ranskan, Belgian, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Italian välillä Locarnon sopimus, joka tunnusti Saksan, Ranskan ja Belgian väliset rajat. Yhdistynyt kuningaskunta, Italia ja Belgia sopivat myös avunannosta Ranskalle siinä tapauksessa, että Saksa miehittäisi demilitarisoidun Reininmaan. Locarnon sopimus tasoitti tietä Saksan jäsenyydelle Kansainliitossa, joka toteutui 1926.
Wall Streetin pörssiromahdus vuonna 1929 aloitti suuren laman. Sen vaikutukset tuntuivat myös Saksassa, jonka taloustilanne heikkeni nopeasti. Vuonna 1931 Darmstätter und Nationalbank, eräs Saksan suurimmista pankeista, ajautui konkurssiin ja alkuvuodesta 1932 työttömien määrä ylitti kuuden miljoonan. Talousongelmien lisäksi syntyi poliittinen kriisi, kun valtiopäivien puolueet eivät kyenneet muodostamaan enemmistöhallitusta. Maaliskuussa 1930 Hindenburg nimitti Heinrich Brüningin valtakunnankansleriksi. Tämä joutui tiukan uudistuspakettinsa ajamiseksi soveltamaan poikkeussäädöksiä ja jopa hajottamaan parlamentin.
Kansallissosialistinen puolue (NSDAP) oli kesäkuun 1932 vaalien suurin voittaja. Se sai 38 % äänistä ja nousi valtiopäivien suurimmaksi puolueeksi. Kommunistit olivat 15 %:n osuudellaan kolmanneksi suurin. Ei-demokraattiset puolueet oikealla ja vasemmalla pitivät nyt hallussaan parlamentin enemmistöä. NSDAP:n suosio oli erityisen suuri nuorisossa, jonka tulevaisuudennäkymät olivat synkät, alemmassa keskiluokassa, joka oli menettänyt suurimman osan omaisuudestaan vuoden 1923 hyperinflaatiossa, maalaisväestössä sekä työttömissä. Marraskuun 1932 vaaleissa NSDAP:in suosio laski hiukan, mutta se jatkoi suurimpana puolueena.
30. tammikuuta 1933 entisen valtakunnankanslerin Franz von Papenin ja muiden konservatiivien painostuksesta Hindenburg nimitti Adolf Hitlerin valtakunnankansleriksi ja nimitti samalla uuden hallituksen.