stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Islannin parlamenttivaalit 2024
Tulokset

| Puolue | Puolue | Äänet | Osuus | Paikat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| S | Sosiaalidemokraattinen liitto | 44 091 | 20,75 % | 15 |
| D | Itsenäisyyspuolue | 41 143 | 19,36 % | 14 |
| C | Reformipuolue | 33 606 | 15,82 % | 11 |
| F | Kansanpuolue | 29 288 | 13,78 % | 10 |
| M | Keskustapuolue | 25 699 | 12,10 % | 8 |
| B | Edistyspuolue | 16 579 | 7,80 % | 5 |
| J | Sosialistipuolue | 8 422 | 3,96 % | 0 |
| P | Piraattipuolue | 6 411 | 3,02 % | 0 |
| V | Vihreä vasemmisto | 4 974 | 2,34 % | 0 |
| L | Demokraattinen puolue | 2 215 | 1,04 % | 0 |
| Y | Vastuullinen tulevaisuus | 42 | 0,02 % | 0 |
| Hyväksytyt äänet | Hyväksytyt äänet | 212 470 | 212 470 | 212 470 |
| Hylätyt/tyhjät äänet | Hylätyt/tyhjät äänet | 2 746 | 2 746 | 2 746 |
| Äänet yhteensä | Äänet yhteensä | 215 216 | 215 216 | 215 216 |
Lähde:
Metsuke

Metsuke (jap. 目付, Metsuke) on japanilainen käsite, joka tarkoittaa katsetta. Budokäsitteenä se tarkoittaa vastustajan ja kaiken muun oleellisen näkemistä kokonaisuudesta, ilman että "näkijä" kiinnittää huomiotaan mihinkään yksityiskohtaan sinänsä. Itse asiassa yksityiskohtien herkeämätön tarkkailu on metsuken vastavaikuttaja ja sitoo sekä tietoisen että tiedostamattoman mielen yksityiskohtiin. Tällöin kokonaisuuden välitön havainnointi heikkenee ja esimerkiksi vastustajan seme tulee hyökkäyksen yhteydessä vaikeasti hallittavaksi tai vastustajan puolustuksessa avautuva tai siinä oleva aukkopaikka suki jää havaitsematta tai sitä ei havaita ajoissa. Metsuke mahdollistaa nykyisyyden mutta myös menneen ja tulevan intuitiivisen havainnoinnin.
Enzan no Metsuke

Enzan no Metsuke tarkoittaa kirjaimellisesti kaukaisille vuorille katsomista. Ihannetilanne on, että tällöin havainnoidaan kaikkea, mitä tapahtuu tai on katsojan ja kaukaisuuden välissä. Edellä mainitun käsitteen on kiteyttänyt Itō Ittōsai (jap. 伊東一刀斎, 1560–1653?):
»Kun katsotaan kaukaisille vuorille, nähdään kaikki, mitään kerran nähtyä ei unohdeta, näin toimittaessa vältetään tekemästä vääriä ratkaisuja tai valitsemasta vääriä reittejä, ja on mahdollista matkata kaikenlaisissa, sekä mielen että elämän, maastoissa ja saavuttaa päämäärä.»
Kan-ken no metsuke

Miyamoto Musashi (jap. 宮本 武蔵, 1584 – 19. toukokuuta 1645) kirjoittaa kirjassaan Go rin no sho (jap.  五輪の書, Maa, vesi, tuli, tuuli ja tyhjyys) budokäsitteestä kan-ken no metsuke. Tämä tarkoittaa miekkailijan kykyä ennakoida vastustajan toimia niin että se vaikuttaa vastustajan ajatustenluvulta. Varsinainen ajatustenluku ei luonnollisestikaan ole mahdollista. Kyseessä on taito, jossa budon harjoittelija katsetta metsuke harjoittaessaan hallitsee taidon havaita vastustajassa pienenkin muutoksen ja ennakoimalla ehtii nopeammankin vastustajan edelle. Samalla kun harjoittelija ei anna katseensa kiinnittyä mihinkään yksityiskohtaan, esimerkiksi vastustajan liikkeeseen, silmiin tai miekan kärkeen kenseniin ovat hänen aivonsa, hermostonsa ja lihaksensa valmiimpia toimimaan sekä nopeampia prosessoimaan, omaa fyysistä ja henkistä toimintaa, välittömästi tilanteen avautuessa. Tästä on kysymys kun puhutaan kamppailulajien harjoittelijoiden yliluonnollisuutta hipovista reaktio- ja toimintakyvystä.
Ladaniva

| Ladaniva |
| --- | --- |
 Ladanivan jäsenet Žaklin Baghdasarjan (vas.) ja Louis Thomas.
Tiedot
Toiminnassa:  2019–
Tyylilaji:  maailmanmusiikki
Kotipaikka:  Lille, Ranska
Laulukieli:  armenia, ranska
Jäsenet:  Žaklin Baghdasarjan, laulu   Louis Thomas, multi-instrumentalisti  
Levy-yhtiö:  [PIAS] Recordings
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ladaniva on vuonna 2019 Lillessä perustettu ranskalais-armenialainen maailmanmusiikkiyhtye. Sen muodostavat armenialainen laulaja Žaklin Baghdasarjan ja ranskalainen multi-instrumentalisti Louis Thomas. Yhtyeen musiikki on saanut vaikutteita eri maiden ja kulttuurien musiikista, etenkin balkanilaisesta musiikista, Réunionin saarella soitettavasta maloya-musiikista sekä armenialaisesta kansanrunoudesta. Yhtyeen nimi on saanut inspiraationsa venäläisen Ladan malliston nelivetoisesta Lada Niva -maastoautomallista. Ladaniva edusti Armeniaa vuoden 2024 Eurovision laulukilpailussa Malmössä. Sen edustuskappale, nimeltään ”Jako”, sijoittui kilpailun finaalissa kahdeksanneksi.
Historia

Ladaniva perustettiin vuonna 2019 Ranskan Lillessä, kun laulaja Žaklin Baghdasarjan ja multi-instrumentalisti Louis Thomas alkoivat tekemään yhteistyötä keskenään. Yhtyeen laulaja Baghdasarjan syntyi vuonna 1997 Armenian Jeghegnadzorissa ja varttui Valko-Venäjän Minskissä, kunnes hän muutti äitinsä kanssa Ranskaan vuonna 2014. Baghdasarjan on laulunut jo varhaisesta iästä lähtien. Hän asui Ranskassa Tourcoingin kaupungissa ja opiskeli musiikkia Lillen konservatoriossa. Yhtyeen toinen jäsen Louis Thomas syntyi vuonna 1987 Lillessä musikaaliseen perheeseen. Hän on kokenut jazzmuusikko ja hän on myös opiskellut musiikkia Lillen konservatoriossa. Eräänä iltana vuonna 2018 pari tapasi toisensa sattumalta jammailusessiossa, joka järjestettiin Vieux-Lillen kaupunginosassa sijaitsevassa l'Intervalle-musiikkibaarissa.
Vuoden 2020 maaliskuussa ja huhtikuussa, koronaviruspandemian aikaan, Ladaniva julkaisi kaksi musiikkivideota kappaleilleen ”Vai aman” ja ”Zepjuri nman”. Kappaleet menestyivät hyvin varsinkin armenialaisen yhteisön keskuudessa. Myöhemmin yhtye julkaisi seuraavan musiikkivideon kappaleelleen ”Kef tšilini”, joka saavutti 18 miljoonaa katselukertaa muutamassa kuukaudessa. Vuonna 2023 Ladaniva julkaisi oman nimisen debyyttialbuminsa Ladaniva [PIAS] Recordings -levy-yhtiön kautta.
9. maaliskuuta 2024 Armenian yleisradioyhtiö AMPTV ilmoitti Ladanivan edustavan Armeniaa vuoden 2024 Euroviisuissa Ruotsin Malmössä. Heidän kilpailukappaleensa ”Jako” (Žako) julkaistiin 13. maaliskuuta 2024, ja sen ovat kirjoittaneet Žaklin Baghdasarjan ja Louis Thomas yhdessä Audrey Leclercqin kanssa. Kappale pääsi kilpailun finaaliin ja sijoittui kahdeksanneksi.
Musiikkityyli

Ladanivan musiikkityyli on osaltaan saanut inspiraatiota Armenian, Venäjän ja Balkanin musiikista, mutta toisaalta myös Etelä-Amerikan, Afrikan ja Réunionin saaren musiikkikulttuurista.
Palkinnot

Ladaniva on voittanut European Border Breakers Awards -palkinnonjakotilaisuudessa jaettavan yleisöpalkinnon.
Diskografia > Albumit

2023 – Ladaniva
Diskografia > Singlet

2020 – ”Kef chilini”
2020 – ”l.Oror”
2021 – ”Pourquoi t'as fait ça?”
2023 – ”Shakar”
2023 – ”Wayo Waya”
2024 – ”Jako”
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ladaniva Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ladaniva
Käännös suomeksi
Ogre (hirviö)

| Ogre |
| --- | --- |
 Hirvittävä lapsia syövä ogre esiintyy esimerkiksi Charles Perrault'n sadussa Peukaloinen.
Ominaisuudet
Tuntomerkit:  Mahtava ihmismäinen hahmo, jonka naama epämuodostunut ja pelottavan ruma
Asuinpaikka:  Yleensä eristyneillä alueilla metsissä, vuorilla tai soilla, mutta aina kylien lähellä
Kansanperinne
Kansanperinteen alkuperä:  Vanha indieurooppalainen mytologia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ogre on alkujaan italialainen ja ranskalaisen kansanperinteen ihmisiä syövä jättiläinen. Suuri pää, turpea vatsa, usein runsas karvoitus sekä hirmuiset voimat tuovat mieleen peikot ja hiidet, ja ogreja onkin jopa arveltu ihmisten ja peikkojen risteymiksi. Ogrien ulkonäöstä samoin kuin älynlahjoista ja alkuperästä on kuitenkin vallalla erilaisia näkemyksiä. Pahinta kaikesta on ogrien mieltymys ihmislihan makuun ja kyky hallita maagisia voimia.lähde?
Hirviö on mainittu Chrétien de Troyes’n runossa Perceval (1181–1190) jossa sitä kuvaillaan ”verenhimoisena pakanana”. Noin vuodesta 1300 sanalla on ollut ranskassa nykyinen merkitys ”satujen jättiläinen, joka esitetään ihmislihaa syövänä”.
Kansanperinnettä listaava Aarne–Thompson-luokittelujärjestelmä tuntee laajalti maailmalla käytetyn juonikuvion, joka on ”sokaistu ogre” (numero 1137). Ensimmäinen tunnettu versio siitä on Homeroksen Odysseiassa, missä sankari Odysseus sokaisee kyklooppi Polyfemoksen.
Nykyisin ogre-hahmo esiintyy myös monissa rooli- ja videopeleissä sekä elokuvissa.
Ogre-sanan alkuperä

Sanan ogre alkuperä on epävarma. Se on mahdollisesti johdettu roomalaisen mytologian Manalan jumalan Orcuksen nimestä. Toisen selityksen mukaan ogre tarkoittaa unkarilaista, johtuen unkarilaisten aiheuttamasta hävityksestä keskiajalla.
Sanan vanhin tunnettu esiintymä kirjallisuudessa on Chrétien de Troyesin teoksessa Perceval eli Graalin taru (ransk. Perceval ou le Conte du Graal). Siinä mainitaan ennustus, jonka mukaan Loegrien kuningaskunta, joka muinoin oli ogrien maa, kukistetaan keihäällä.
Loegrien tarunomaisen kuningaskunnan nimi on muunnos nimestä Lloegr tai Lloyer, jotka ovat kuningas Arthurin tarustossa Englannista käytettyjä bretonin- ja kymrinkielisiä nimiä. Nimellä ei ole etymologista yhteyttä ogre-sanan kanssa, mutta Chrétien de Troyes rinnastaa sanat toisiinsa käyttäen hyväkseen niiden keskinäistä loppusointuisuutta. Runo sisältää todennäköisesti viittauksen kahteen varhaisempaan kirjalliseen teokseen: piispa Geoffrey Monmouthilaisen teokseen Historia regum Britanniae sekä normannilaisen runoilija Wacen teokseen Roman de Brut.  Viimeksi mainittu esittää anglonormannin kielellä Englannin myyttisen historian, jonka mukaan ennen Brutuksen, bretonien troijalaisen kantaisän saapumista maata asuttivat jättiläiset. Tosin Armel Diverres on huomauttanut, että Wace käytti tämän muinaisen kuningaskunnan asukkaista nimitystä gaians ("jättiläiset"), ei koskaan sanaa "ogre".
Ranskan kielessä sanan teki yleisemmin tunnetuksi Charles Perraultin vuonna 1697 julkaistu satukokoelma Hanhiemon tarinoita (ransk. Les Contes de ma mère l'Oye. Kirjoittaja itse määritteli sanan erääseen satuun liittyvässä huomautuksessa seuraavasti: "Villi mies, joka syö pieniä lapsia." Seuraavana vuonna Marie-Catherine d'Aulnoyn  käytti sanaa silloin ilmestyneessä runossaan Appelsiinipuu ja ampiainen (ransk. l'Oranger et l'Abeille).
Vastaava termi italian kielessä on orco.  Sanan varhaisin tunnettu esiintymä kirjallisuudessa on Jacomo Tolomein teoksessa orco... mangia li garzone ("poikia syövä ogre") vuodelta 1290. Ludovico Arioston eepoksen Orlando furioso (1516) 17. laulussa orco kuvataan petomaiseksi ja sokeaksi hirviöksi, mihin mahdollisesti vaikutti Odysseian kertomus  Polyfemos-kykloopista.
Sana orco esiintyy myös eräästä Montterossin nekropolin etruskilaisesta muinaishaudasta käytetyssä nimessä Tomba dell'orco.
Giambattista Basile (1575–1632) käytti teoksessaan Pentamerone (sadussa nro I-1) sanan napolilaista muotoa uerco.
Ogreja kansanperinteessä, saduissa ja mytologiassa

Ogret kuvaillaan petomaisiksi, karkeiksi ja usein vähä-älyisiksi jättiläisiksi. Bretagnelaisessa kansanperinteessa ogrea pidetään megaliittien ja dolmenien rakentajia, mutta laajemmin tunnetuksi hahmon teki Charles Perrault satukokoelmassaan Hanhiemon satuja:
Yksi tunnetuimmissa ogreista esiintyy sadussa Peukaloinen (ransk. Le Petit Poucet).
Perrault käytti sanaa ogre myös Saapasjalkakissa-sadussa (ransk. Le chat botté) esiintyvästä hahmosta, vaikka sadussa ei olekaan suoranaista viittausta siihen, että tämä olisi syönyt ihmisiä. Tällä jättiläisellä oli kreikkalaisen taruston Proteuksen tavoin kyky muuntautua mihin hahmoon tahansa. Saapasjalkakissa söi hänet hänen muuntauduttuaan hiireksi.
Perrault'n satukokoelman suomennoksessa vuodelta 1922 sana orge on käännetty sanalla jättiläinen.
Muita ogre-hahmoja ovat esimerkiksi seuraavat:
Ogre esiintyy Marie-Catherine d'Aulnoyn runossa Appelsiinipuu ja ampiainen (ransk. l'Oranger et l'Abeille) vuodelta 1698.
Grimmin satukokoelman alkuperäisversioon sisältyi satu nimeltä Der Okerlo, jossa esiintyi pari ogre-hahmoa (saks. Okerlo). Kokoelman toisesta painoksesta vuodelta 1819 tämä satu jätettiin pois, koska se muistutti liiaksi Marie-Catherine d'Aulnoyn runoa Appelsiinipuu ja Ampiainen, jonka kansanomainen ja yksinkertaistettu versio se oli.
Thomas Maloryn teoksessa Le Morte d’Arthur esiintyy ogre, joka on kidnapannut Bretagnen kreivittären. Ogre myös pakottaa kaappaamiaan naisia toimimaan keittoapulaisina pieniä lapsia tulella paistettaessa.
Ogre-hahmojen esikuvana voidaan pitää kreikkalaisen mytologian Kronosta tai hänen roomalaista vastinettaan Saturnusta, joka söi omat lapsensa. Sellaisena hän esiintyy myös Francisco de Goyan Mustissa maalauksissa.
Ogreja kansanperinteessä, saduissa ja mytologiassa > Naispuolisia hahmoja

Ranskan kielessä ogre-sanan feminiinimuoto on ogresse, joka tarkoittaa vastaavanlaista naishahmoa. Sanan suomenkielisenä vastineena on syöjätär.
Ogreja kansanperinteessä, saduissa ja mytologiassa > Prinsessa Ruusunen

Ogresse esiintyy Perrault'n versiossa sadusta Prinsessa Ruusunen (Metsän nukkuva prinsessa, ransk. La Belle au Bois Dormant), sen vähemmän tunnetussa loppuosassa, jota ei ole esimerkiksi Grimmin veljesten versiossa sadusta eikä myöskään Disneyn piirroselokuvassa. Sadun ogresse on kuninkaan puoliso ja sen prinssin äiti, joka herätti Ruususen satavuotisesta unesta. Aluksi hän vaikuttaa tarinan mukaan lähes normaalilta, mutta herättää toisaalta epäluuloja ja prinssikin pelkäsi, vaikka samalla rakastikin häntä. Hän on nimittäin "jättiläisten sukua" ja hovissakin huhut kertovat, että aina nähdessään pieniä lapsia hänen oli "vaikea hillitä itseään, jottei kävisi heihin käsiksi". Sen vuoksi häneltä yritettiin mahdollisimman pitkään salata, että hänen poikansa ja hänen uusi puolisonsa, prinsessa Ruusunen, olivat saaneet kaksi lasta, Aurora-nimisen tyttären ja Päivä-nimisen pojan.
Lopulta näiden lasten olemassaolo kuitenkin paljastui pahalle kuningattarelle, heidän isoäidilleen, Auroran ollessa 4- ja Päivän 3-vuotias. Silloin epäilykset osoittautuivat oikeiksi, sillä hän tosiaan halusi syödä nämä omat lapsenlapsensa. Hän antaa hovimestarilleen tehtäväksi teurastaa heidät, ensin Auroran ja viikkoa myöhemmin myös Päivän, ja samalla ohjeet siitä, millä tavalla heidät olisi valmistettava ruoaksi. Hovimestari kuitenkin kieltäytyy tottelemasta kumpaakaan saamaansa julmaa käskyä, joten hän vie lapset turvaan piilopaikkaan ja teurastaa sen sijaan karitsan ja vuohen ja valmistaa ne kuningattarelle ruoaksi. Kuningatar luulee syöneensä lapsenlapsensa ja kiittää palvelijaa kehuen saaneensa maukkaat ateriat.
Mutta myöhemmin hän pyytää palvelijaa teurastamaan itse Prinsessa Ruususenkin. Kun tämä suree lapsiaan luullen heitä kuolleiksi, hän olisi jopa suostunut siihen. Silloin palvelija kuitenkin tunnustaa myös pahalle kuningattarelle, mitä hän oli tehnyt. Kun kuningatar saa tietää tulleensa petetyksi, hän raivostuu ja käskee tuoda kuninkaan palatsiin ruukun, joka on täynnä kyykäärmeitä ja muita vaarallisia pikkueläimiä. Siihen hän aikoo prinssin poissa ollessa heittää Prinsessa Ruususen molempine lapsineen sekä palvelijan. Kun prinssi kuitenkin palaa kotiin odotettua aikaisemmin, hän kysyy kauhuissaan, mitä on tekeillä. Pelästynyt kuningatar hyppääkin ruukkuun itse ja saa surmansa. Prinsessa lapsineen pelastuu.
Ogreja kansanperinteessä, saduissa ja mytologiassa > Hannu ja Kerttu

Grimmin sadussa Hannu ja Kerttu löysivät metsään eksyttyään leivästä ja piparkakusta rakennetun talon, jossa asui lapsia syövä, sadussa noidaksi nimitetty nainen. Hän halusi lihottaa Hannun syötäväksi ja käyttää Kerttua palvelijattarena. Lopulta kuitenkin Kerttu työnsi hänet uuniin, johon hän oli sytyttänyt tulen Hannun paistamiseksi. Tämän jälkeen he pääsivät palaamaan toista reittiä kotiinsa, ylitettyään järven ankan selässä, ja kuljettivat lisäksi mukanaan noidan talosta löytämiään helmiä ja jalokiviä.
Ogreja kansanperinteessä, saduissa ja mytologiassa > Peukaloinen

Perrault'n Peukaloinen-sadun ogren tyttäristä käytetään sen alkukielisessä versiossa nimitystä "petites Ogresses" ("pienet ogresset"). He eivät vielä olleet yhtä julmia kuin isänsä mutta kyllä sellaisiksi tulossa, ja hekin jo purivat muita lapsia imeäkseen verta.
Myös ogren vaimosta käytetään sadussa nimitystä ogresse, mutta vain hänen avioliittonsa vuoksi. Hänellä ei ollut aikomustakaan syödä lapsia, jotka hän päinvastoin yritti tarjota piilopaikan, josta hänen miehensä ei heitä löytäisi.
Ogre-hahmojen luonne

Perrault’n saduista vain kolmessa esiintyy ogre, kahdessa mies- ja yhdessä naispuolinen. Kaikissa tapauksissa nämä ovat rikkaita ja korkeassa yhteis­kunnallisessa asemassa:
Peukaloinen-sadun ogre omistaa suuren määrän kultaa ja hopeaa, jotka Peukaloinen veljineen lopulta saa haltuunsa;
Saapasjalkakissa-sadun ogre on ylellisyydessä elävä linnanherra ja laajojen maa-alueiden omistaja; ja
Prinsessa Ruusunen -sadun ogresse on kuningatar.
Sen lisäksi, että nämä ovat ihmisiä syömällä lihonneet ja kasvaneet jättiläisiksi, he ovat siis myös hyvin rikkaita ja kahdessa ensimmäisessä tapauksessa heillä on sitä paitsi poikkeuksellisia kykyjä: Peukaloinen-sadun ogre pystyy seitsemän peninkulman saappaillaan äkillisesti siirtymään paikasta toiseen, kun taas Saapasjalkakissa-sadun ogre pystyy muuttamaan muotoaan.
Heillä on vain yksi pakkomielle: syödä tuoretta lihaa. Parhaiten heille maistuvat pienet lapset. Toisin kuin satujen sudet, jotka syövät uhrinsa raakoina, ogret haluavat syödä lihan valmistettuna ja keitettynä kastikkeen kera samaan tapaan kuin vasikan- tai lampaanliha valmistetaan syötäväksi.
Julmuudestaan huolimatta ogreilla on myös hyviä ystäviä. Peukaloinen-sadussa hän valmistautuu tarjoamaan ystävilleenkin tuoretta lihaa. Hänen mainitaan myös olleen "hyvä aviomies" ja seitsemän tyttären isä, joita hän kasvatti kuin prinsessoja. Lopulta hän kuitenkin menettää voimansa, kun seitsemän peninkulman saappaat otetaan häneltä pois hänen nukkuessaan.
Vaikka ogret ovat suuren kokonsa, ruokahalunsa, rikkauksiensa ja korkean yhteis­kunnallisen asemansa vuoksi pelottavia, heitä on myös helppo huijata.  Niinpä Saapas­jalka­kissa saa helposti ogren houkutelluksi muuttamaan itsensä hiireksi, kun taas Peukaloinen vaihtaa oman ja veljiensä yömyssyt ogren tyttärien kruunujen kanssa, mikä saa ogren erehdyksessä tappamaan omat jälkeläisensä. Perrault'n versiossa Prinsessa Ruusunen -sadusta ogre-kuningatar luulee syöneensä omat lapsen­lapsensa, vaikka hovimestari oli vienyt heidät turvaan ja tarjonnut hänelle sen sijaan karitsan- ja vuohen­lihaa.
Symbolinen merkitys

Ogre-hahmoille on esitetty myös psykoanalyyttisia tulkintoja. Freudin teorioihin viitaten se on tulkittu painajaismaiseksi isähahmoksi, joka kuvastaa lasten pahimpia pelkoja, erityisesti perheväkivallan pelkoa. Toisaalta samat psykologit ovat tulkinneet hahmon kuvastavan myös paluuta äidin kohtuun..
Bruno Bettelheim selitti teoksessaan Satujen lumous, että ogre kuvastaa lapsen pelkoja hänen varhaisimmassa iässään, jota Freud nimitti oraaliseksi vaiheeksi. Silloin ja myöhemminkin lapsella on usein vastustamaton halu ottaa mitä tahansa esineitä suuhunsa, mikä kuitenkin koetaan tuhoisana, minkä vuoksi tämä halu on voitettava. Hänen mukaansa ogre on nimenomaan tämän halun symboli, ja ogresta saatu voitto esittää vertauskuvallisesti tämän halun voittamista.
Hahmo tekee pieniin lapsiin suuren vaikutuksen, ja se kuvastaa lasten mielikuvaa aikuisten kaikkivoipaisuudesta ja väkivallan uhriksi joutumisen pelkoa. Tässä suhteessa se muistuttaa monissa saduissa esiintyvää pahaa sutta: nämä arkkityypit muodostavat kulttuurisen hahmon, joita lapsilla varsinkin 3 tai 4 vuoden iässä esiintyy nukkumaan mennessä.
Nykyaikaisia sovituksia > Roolipelit

Gary Gygax, joka oli yksi ensimmäisen, vuonna 1973 julkaistun roolipelin Dungeons & Dragons laatijoista, kiinnitti siihen, että sana ogre muistuttaa sanaa orque (örkki), joka esiintyy muun muassa Tolkienin teoksissa. Hänen mukaansa molemmat juontuvatkin samasta latinan sanasta Orcus.  Hänen roolipelissään nämä on kuitenkin selvästi erotettu kahdeksi toisistaan eroavaksi pelihahmotyypiksi. Roolipelin ensimmäisestä versiosta (D&D) lähtien ogret esiintyivät hirviöinä, joita lyhyesti kuvattiin suuriksi ja pelottaviksi. Pelin kehittyneemmässä versiossa Advanced Dungeons & Fragons (AD&D) ne esiintyvät ensimmäisessä hirviömanuaalissa (engl. Monster Manuel, 1978) jättiläisten luokkaan kuuluvana pelihahmoina, trollien kaukaisina sukulaisina, typeryksinä, jotka kyltymättömästi rahoittavat sotaisia kykyjään. Pelin ja sen laajennusten myöhemmissä laitoksissa esiintyy muitakin ogre-tyyppejä, erityisesti sini-ihoiset "ogre-maagit", jotka ovat älykkäämpiä ja joilla on taianomaisia kykyjä..
Sotapelissä Warhammer Battle ja samannimisessä roolipelissä ogret esitetään suurina vaikuttavina humanoideja, joilla on väkivaltaisia taipumuksia ja joilla on suuri ruokahalu. Peliin vuonna 2004 julkaistussa laajennuksessa nämä voivat palkkasoturien avulla, jotka voivat asettua yhtä hyvin ihmisten kuin ogre-joukkojenkin puolelle, muodostaa kokonaisen armeijan. Nämä aina nälkäiset jättiläiset muodostavat kansan, jolla on oma vanha historiansa, raakalaismainen sosiaalinen organisaationsa ja saaliinhimoinen kosmogoniansa.
Gloranthan maailmassa ogret ovat Kaaoksen turmelemia ihmisiä. He elävät ihmisten keskuudessa, joista heidät erottaa vain heidän suuri kokonsa ja hieman suuremmat voimansa. He pitävät itseään imisten luonnollisina saalistajina samoin kuin Kaaos saalistaa maailmaa. He voivat jopa huijata jumalia voidakseen osallistua uskonnollisiin menoihin.
Harmondessa, Agone-roolipelin maailmassa, ogret ovat kansa, joka on syntynyt kesän personifioinnista. Ylpeinä ja pöyhkeinä pelureina he usein valitsevat sotilaallisen tai porvarillisen uran, jälkimmäisessä tapauksessa käyden tylyä kaupallista kilpailua.
Nykyaikaisia sovituksia > Videopelit

Warcraft-pelissä ogre on ihmisen muotoinen, mutta suunnattoman suuri, hirviömäinen ja toisinaan kaksipäinen olento. Ogret ovat samalla noitia ja voivat käyttää hyväkseen taikavoimia. He ovat ryhmittyneet klaaneiksi ja ovat toisinaan Lauman (Horde) liittolaisia.
EverQuest-pelissä ogreja ovat Belluaire, Berserker, Chaman, Fléau d'ombre ja Guerrier.  He ovat syntyneet Oggokissa ja ovat vielä suurempia ja voimakkaampia kuin peikot. He muodostavat kaikkein voimakkaimman rodun ja ovat sen vuoksi erityisen hyviä sotureita.
Pelissä The Elder Scrolls IV: Oblivion ogre on ihmisen muotoinen, suurikokoinen mutta pienipäinen olento, joka elää kylmissä ja kosteissa paikoissa kuten pohjoisilla seuduilla ja vartiotorneissa.
Pelissä Ogre Battle: The March of the Black Queen on ihmisen pimeä puoli. Hahmo kuvataankin normaalina mutta vallanhimoisena ihmisenä.
Tekken-pelisarjassa Ogren oikea muoto on True Ogre, joka kuvataan intiaanien keskuudessa tunnetun tarinan mukaisesti.
RuneScape-pelissä ogre on suuri valkoinen villi mies, jolla Tarzanin tavoin on yllään lannevaate.
Pelissä OGRE Computer Game vuodelta 1986 ogre on hirviömäinen robotti, joka yksin voi tuhota kokonaisen armeijan. Alun perin OGRE oli lautapeli, jonka pelilauta esitti kuvitteellisen alueen karttaa.
Warhammer Battle -pelin mielikuvitusmaailmassa ogret ovat jättiläiskokoisten ihmismäisten olentojen rotu, jonka muinoin luotiin Kaaoksen vastustamiseksi. Ogret ovat suuria ja voimakkaita, mutta heidän älylliset kykynsä ovat heikot, ja heidät on karkotettu Kyynelten vuoristoon, josta käsin he usein käyvät muualla kauppamatkoilla.
Cube-pelissä ja sen jatko-osassa Sauerbraten ogret ovat jokseenkin pienikokoisia mutta lihavia hahmoja.
Pelissä Dragon Age: Origins ogre on yli kolmen metrin pituinen olento, jolla on käsivarren pituiset sarvet. Ogre on yksi hahmoista, jotka tappavat kuningas Cailanin.