stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kehonrakennuksen Suomen-mestaruuskilpailut
Voittajat > Naiset

| Vuosi | Paikka | Yleinen sarja | Yleinen sarja | Yleinen sarja |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1981 |  | Marjo Selin | Marjo Selin | Marjo Selin |
| Vuosi | Paikka | -52 kg | +52 kg | +52 kg |
| 1982 |  | Susanna Saarela | Pirjo Siltavuori | Pirjo Siltavuori |
| 1983 |  | Susanna Saarela | Pirjo Haapalo | Pirjo Haapalo |
| 1984 |  | Sari Hänninen | Anita Lakka-Lepistö | Anita Lakka-Lepistö |
| 1985 |  | Pirjo Hämäläinen | Päivi Vatanen | Päivi Vatanen |
| Vuosi | Paikka | -52 kg | -57 kg | +57 kg |
| 1986 |  | Päivi Piisinen | Raija Rosenborg | Sirkku Törnroos |
| 1987 |  | Eija Söderling | Eija Veijalainen | Sirkku Törnroos |
| 1988 |  | Eija Veijalainen | Helena Lehmusjoki | Tuija Hokkanen |
| 1989 |  | Ljuba Ikonen | Kirsi Hämäläinen | Nina Ilkka |
| 1990 |  | Irja Peltoniemi | Leila Kotisaari | Kaija Lehmusjoki |
| 1991 |  | Ljuba Zigalova | Marja-Leena Lehtonen | Tuija Hokkanen |
| 1992 |  | Raija Toivo | Agneta Granfors | Merja Ryytty |
| 1993 |  | Ljuba Zigalova | Armi Perttula | Marjo Krishi |
| 1994 |  | Jutta Valtonen | Eija Veijalainen | Tarja Tuovinen |
| 1995 |  | Mia Hellberg | Eija Veijalainen | Marjo Krishi |
| 1996 |  | Kristina Fihlman | Marja Kälvälä | Minna Ryynänen |
| 1997 |  | Raija Toivo | Tarja Hovi | Minna Saukkonen |
| 1998 | Helsinki | Pia Valden | Pia Tammilehto | Pauliina Talus |
| 1999 | Helsinki | Armi Mutka |  | Arja Pääkkönen |
| 2000 | Helsinki | Katja Rydström | Marja Kälvälä | Soile Tsutsunen |
| 2001 | Helsinki | Armi Mutka | Salla Kauranen | Inkeri Salminen |
| 2002 | Helsinki |  | Suvi Murtola | Karita Valkiala |
| 2003 |  | Suvi Murtola | Salla Kauranen |  |
| 2004 | Lahti |  | Salla Kauranen | Inkeri Salminen |
| Vuosi | Paikka | Yleinen sarja | Yleinen sarja | Yleinen sarja |
| 2005 | Lahti | Salla Kauranen | Salla Kauranen | Salla Kauranen |
| 2006 | Lahti | Inkeri Salminen | Inkeri Salminen | Inkeri Salminen |
| 2007 | Lahti | Arja Moilanen | Arja Moilanen | Arja Moilanen |
| 2008 |  | Kerttu Koitila | Kerttu Koitila | Kerttu Koitila |
| 2009 |  | Susanna Mantila | Susanna Mantila | Susanna Mantila |
| 2010 |  | Suvi Heinonen | Suvi Heinonen | Suvi Heinonen |
| 2011 | Helsinki | Arja Moilanen | Arja Moilanen | Arja Moilanen |
| 2012 | Lahti | Salla Kauranen | Salla Kauranen | Salla Kauranen |
| 2013 | Lahti | Marjo Mieskonen | Marjo Mieskonen | Marjo Mieskonen |
| 2014 |  | Riitta Mustonen | Riitta Mustonen | Riitta Mustonen |
| 2018 | Helsinki | Nasim Shamlou-Juhola | Nasim Shamlou-Juhola | Nasim Shamlou-Juhola |
| 2019 | Helsinki |  |  |  |
Klaus Mäkelä (muusikko)

Klaus Mäkelä (2022)
Klaus Mäkelä (s. 17. tammikuuta 1996 Helsinki) on suomalainen kapellimestari ja  sellisti. Hänet nimitettiin 21-vuotiaana joulukuussa 2017 Ruotsin radion sinfoniaorkesterin päävierailijakapellimestariksi. Hän on myös Tapiola Sinfoniettan taiteellinen partneri. Vuoden 2014 Turun sellokilpailussa Mäkelä sijoittui toiseksi.
Mäkelän isä on sellisti Sami Mäkelä ja äiti pianisti Taru Myöhänen-Mäkelä. Isoisä Tapio Myöhänen on viulisti ja alttoviulisti. Klaus Mäkelän pikkusisko Ellen Mäkelä tanssii Kansallisoopperan baletissa ja soittaa alttoviulua.
Mäkelä sanoo kiinnostuneensa kapellimestarin työstä jo laulaessaan Suomen kansallisoopperan lapsikuorossa. Hän aloitti kapellimestariopinnot 12-vuotiaana Jorma Panulan johdolla Sibelius-Akatemian nuoriso-osastolla. Sellonsoittoa hän on opiskellut Marko Ylösen, Timo Hanhisen ja Hannu Kiisken johdolla. Mäkelällä on käytössään OP-ryhmän taidesäätiön Giovanni Grancino -sello vuodelta 1698.
Helmikuuhun 2018 mennessä Mäkelä on johtanut useimpia suomalaisia orkestereita sekä Minnesota Orchestraa, Tokion Metropolitan-orkesteria, Ottawan National Arts Center Orchestraa, Ruotsin radion sinfoniaorkesteria, Tukholman kuninkaallista orkesteria, Göteborgin, Norrköpingin ja Kristiansandin sinfoniaorkestereita, Kammerakademie Potsdamia sekä Toulousen Orchestre National du Capitolea.
Helmikuussa 2018 Mäkelä valittiin Turun musiikkijuhlien uudeksi taiteelliseksi johtajaksi. Lokakuussa 2018 Mäkelä nimitettiin Oslon filharmonikkojen ylikapellimestariksi syksystä 2020 lähtien. Pariisin orkesterin musiikillisena johtajana hän aloitti viisivuotiskautensa syksyllä 2021. Kesäkuussa 2022 Mäkelä nimitettiin Amsterdamin Concertgebouw-orkesterin johtoon. Koska Mäkelä työskentelee samaan aikaan myös Oslossa ja Pariisissa, hän toimii Amsterdamissa orkesterin taiteellisena partnerina ja viiden vuoden kuluttua elokuussa 2027 orkesterin ylikapellimestarina.
Huhtikuussa 2024 Chicagon sinfoniaorkesteri ilmoitti nimittävänsä Mäkelän orkesterin musiikilliseksi johtajaksi. Mäkelän kausi Chicagossa alkaa vuonna 2027.
Aiheesta muualla

Klaus Mäkelä johtaa RSO:ta 7.2.2018. Yle Areena.
Klaus Mäkelä. Store norske leksikon.
Kolumbia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 40. | 4 | 3 | 2 | 9 |
Kolumbia on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin ensimmäisistä, vuoden 1983 kisoista lähtien. Maa on saavuttanut MM-kilpailuissa yhdeksän mitalia.
Querubín Moreno sijoittui 20 kilometrin kävelyssä kahdeksanneksi Roomassa 1987. Ximena Restrepo sijoittui 400 metrin juoksussa kuudenneksi Tokiossa 1991 ja viidenneksi Stuttgartissa 1993. Jälkimmäisessä loppukilpailussa juoksi myös Norfalia Carabali mutta hänet hylättiin ratarikon vuoksi. Naisten 4 × 100 metrin viestijoukkue, johon kuuluivat Elia Mera, Felipa Palacios, Patricia Rodríguez ja Mirtha Brock, sijoittui seitsemänneksi Göteborgissa 1995. Helsingissä 2005 naisten pikaviestijoukkue sijoittui kuudenneksi joukkueella Melissa Murillo, Felipa Palacios, Darlenis Obregón ja Norma González. Berliinissä 2009 pikaviestijoukkue sijoittui seitsemänneksi muutoin samalla kokoonpanolla kuin Helsingissä mutta avausosuuden juoksi Yomara Hinestroza. Luis Fernando López sijoittui Berliinissä 2009 neljänneksi 20 kilometrin kävelyssä.
Daegussa 2011 Luis Fernando López sijoittui alun perin kolmanneksi 20 kilometrin kävelyssä, mutta nousi vuonna 2016 voittajaksi kun edelle sijoittuneet venäläiskävelijät hylättiin dopingin takia. Lisäksi Daegussa Caterine Ibargüen sijoittui kolmanneksi kolmiloikassa. Moskovassa 2013 Ibargüen voitti kolmiloikassa kultaa tuloksella 14,85 m. Koska Lópezin vuoden 2011 maailmanmestaruus varmistui vasta vuonna 2016 oli Ibargüen varsinaisesti ensimmäinen yleisurheilun maailmanmestaruuden voittanut kolumbialainen. Pekingissä 2015 Ibargüen voitti toisen maailmanmestaruutensa tuloksella 14,90 m ja Eider Arévalo sijoittui 20 kilometrin kävelyssä seitsemänneksi. Lontoossa 2017 Eider Arévalo voitti kultaa 20 kilometrin kävelyssä, Ibargüen hopeaa kolmiloikassa ja Sandra Arenas sijoittui viidenneksi 20 kilometrin kävelyssä. Dohassa 2019 Anthony Zambrano saavutti hopeaa 400 metrin juoksussa, Ibargüen pronssia kolmiloikassa ja miesten 4 × 400 metrin viestijoukkue sijoittui neljänneksi ja Sandra Arenas viidenneksi 20 kilometrin kävelyssä. Eugenessa 2022 Eider Arévalo sijoittui 35 kilometrin kävelyssä kahdeksanneksi. Budapestissä 2023 Flor Ruiz saavutti hopeaa keihäänheitossa.
Kolumbian MM-mitalit kisoittain

| Kisapaikka ja -vuosi>  | Miehet> Kulta | Miehet> Hopea | Miehet> Pronssi | Naiset> Kulta | Naiset> Hopea | Naiset> Pronssi | Yhteensä> Kulta | Yhteensä> Hopea | Yhteensä> Pronssi | Yhteensä | Yhteensä> Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983–2009 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Daegu 2011 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 | 0 | 1 | 2 | 11. |
| Moskova 2013 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 13. |
| Peking 2015 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 15. |
| Lontoo 2017 | 1 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 1 | 0 | 2 | 11. |
| Doha 2019 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 1 | 2 | 24. |
| Eugene 2022 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2023 Budapest | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 27. |
| Yhteensä | 2 | 1 | 0 | 2 | 2 | 2 | 4 | 3 | 2 | 9 | 40. |
Kolumbian MM-mitaliurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Caterine Ibargüen | 2 | 1 | 2 | 5 | 2011–2019 |
| Luis Fernando López | 1 | 0 | 0 | 1 | 2011 |
| Eider Arévalo | 1 | 0 | 0 | 1 | 2017 |
| Anthony Zambrano | 0 | 1 | 0 | 1 | 2019 |
| Flor Ruiz | 0 | 1 | 0 | 1 | 2023 |
Lucas & Steve

| Lucas & Steve |
| --- | --- |
 Lucas & Steve haastattelussa vuonna 2019.
Henkilötiedot
Ammatti:  musiikkituottajat, lauluntekijät
Muusikko
Aktiivisena:  2010-
Tyylilajit:  house, future house, progressiivinen house
Levy-yhtiöt:  Spinnin’ Records, Spinnin’ Deep
Aiheesta muualla
lucasandsteve.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Lucas & Steve on alankomaalainen musiikkituottajaduo, jonka jäseniin kuuluvat Lucas de Wert ja Steven Jansen. He perustivat toiminimensä Maastrichtissa vuonna 2010 ja solmivat levytyssopimuksen Spinnin’ Recordsin kanssa joulukuussa 2014. Duo on julkaissut lukuisia singlejä myös sisar levy-yhtiön Spinnin’ Deepin kautta. Duo nousi suuren yleisön tietoon vuonna 2016 kun he julkaisivat Wulfin kanssa kappaleen "Summer on You" joka pääsi Alankomaissa singlelistan sijalle 12. sekä Belgian Valloniassa Ultratip-listalle. Sen lisäksi heidät tunnetaan muun muassa huhtikuussa 2017 julkaistusta kappaleesta "Up Till Dawn (On the Move)" joka pääsi Alankomaissa singlelistan sijalle 19. sekä Belgian Flanderin singlelistan sijalle 32.
Duo on tehnyt uransa aikana yhteistyötä muun muassa Robin Schulzin, Hardwellin, KSHMRn, Felix Jaehnin, Lost Frequenciesin ja Laurent Wolfin kanssa.
Diskografia > Albumit

Letters to Remember (16. lokakuuta 2020)
Diskografia > Singlet

Craving (2014)
Without You (2014)
Blinded (mukana Bethany) (2014)
Fearless (2015)
You and I Know (Matt & Kendon kanssa)(2015)
Calinda 2K15 (Laurent Wolfin kanssa) (2015)
Love Is My Game (Dr. Kucho!:n ja Gregor Salton kanssa) (2015)
Make It Right (2016)
Can’t Get Enough (2016)
Summer on You (Sam Feldtin kanssa, mukana Wulf) (2016)
Summer on You (Club Edit) (Sam Feldtin kanssa, mukana Wulf) (2016)
Enigma (Pep & Rashin kanssa) (2016)
Love On My Mind (2016)
Calling On You (mukana Jake Reese) (2017)
Feel Alive (Pep & Rashin kanssa) (2017)
Up Till Dawn (On the Move) (2017)
These Heights (Bassjackersin kanssa, mukana Caroline Pennell) (2017)
Let’s Go (Mike Williamsin ja Curbin kanssa) (2017)
Show Me Your Love (Firebeatzin kanssa) (2017)
Stardust (Madison Marsin kanssa) (2017)
Keep Your Head Up (Firebeatzin ja Little Giantsin kanssa) (2017)
Higher (Ummet Ozcanin kanssa) (2017)
You Don’t Have to Like It (Janieckin kanssa) (2018)
Source (2018)
I Could Be Wrong (Brandyn kanssa) (2018)
Anywhere (2018)
Home (2018)
With You (2018)
Do It Right (Breathe Carolinan ja Sunstarsin kanssa) (2018)
Where Have You Gone (Anywhere) (2018)
Adagio For Strings (2018)
Lunar (Madison Marsin kanssa) (2019)
Say Something (2019)
Don’t Give Up On Me (Armin van Buurenin kanssa, mukana Josh Cumbee) (2019)
Inception (2019)
Long Way Home (Deependin kanssa) (2019)
Why Can’t You See (2019)
Perfect (mukana Haris) (2019)
Do It For You (W&W:n kanssa) (2020)
The World (Sander van Doornin kanssa) (2020)
Letters (2020)
Another Life (mukana Alida) (2020)
I Want It All
Get Together (2021)
Paper Planes (Tungevaagin kanssa) (2021)
No Diggity (Blackstreetin kanssa) (2021)
Anywhere with You (Afrojackin ja DubVisionin kanssa) (2021)
Käännös suomeksi
Korppu-Vihtori

Korppu-Vihtorin herkän humoristinen patsas viihdyttää Kallelankadun päiväkodin lapsia.
Korppu-Vihtori on vuonna 1985 paljastettu Viljo Mäkisen veistos Turun Mäntymäessä, osoitteessa Kallelankatu 3.
Mäkinen lahjoitti Turun kaupungille kipsisen veistoksen vuonna 1981, joka myöhemmin toteutettiin Loimaan Kiven kivenveistämössä punaisesta graniitista. Teos paljastettiin 24. syyskuuta 1985 Turun vanhimman toiminnassa olevan lastentarhan lasten iloksi päiväkodin pihalle.
Teoksen innoittajana toimi Frans Viktor "Vihtori" Galenius (1870–1930), joka kaupitteli vaatimattomaksi elannokseen korppuja. Kontti selässään Vihtori kierteli lähinnä Salon seudulla, mutta välillä poikkesi myös Turkuun. Kansa antoi hänelle lempinimeksi Korppu-Vihtori. Kallelankadun lastenkodin piha on patsaalle osuva valinta, sillä 1899 perustetun päiväkodin tarkoituksena oli kaupungin päätöksellä olla ensisijaisesti auttamassa "asujamistomme varattomampien kerrosten lapsia". Tähän varattomaan kansanosaan myös Korppu-Vihtori kuului.
Korppoon pappila

| Korppoon pappila> Korpo prästgård |
| --- | --- |
 Korppoon pappila kesäkuussa 2007
Sijainti:  Korppoo, Parainen, Varsinais-Suomi
Rakennustyyppi:  Pappila
Valmistumisvuosi:  1922
Rakennuttaja:  Korppoon seurakunta
Omistaja:  Paraisten seurakuntayhtymä
Runkorakenne:  Puu
Julkisivumateriaali:  Laudoitus
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Korppoon pappila (ruots. Korpo prästgård) on entinen kirkkoherran virka-asunto Korppoon saarella Paraisilla Varsinais-Suomessa. Pappilan nykyinen päärakennus on valmistunut vuonna 1922, ja sen omistaa Paraisten seurakuntayhtymä. Seurakuntayhtymän muodostamisen jälkeen pappila on toiminut muun muassa Korppoon kappalaisen asuntona.
Vuonna 2021 seurakuntayhtymä suunnitteli kiinteistöstrategiaa. Korppoon pappila kuuluu strategiassa kiinteistöihin, joista luovutaan, ja se tullaan todennäköisesti myymään strategian mukaisesti myöhemmin.
Live Shit: Binge & Purge

| Live Shit: Binge & Purge Metallica |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 29. elokuuta 1989 - 2. maaliskuuta 1993
 Julkaistu: 23. marraskuuta 1993
 Tuottaja(t): James Hetfield ja Lars Ulrich
 Tyylilaji: Thrash metal, Heavy metal
 Kesto: 176.42 (CD:t)
 Levy-yhtiö: Elektra, Vertigo
Metallican muut julkaisut
|  Metallica 1991 | Live Shit: Binge & Purge 1993 | Load 1996 |
Live Shit: Binge & Purge on amerikkalaisen metalliyhtye Metallican 23. marraskuuta 1993 julkaistu konserttitallenneboksi. Se sisältää materiaalia Nowhere Else To Roam -kiertueen Méxicon (CD:t 1-3), Wherever We May Roam -kiertueen San Diegon (DVD 1/VHS 1-2) ja Damaged Justice -kiertueen Seattlen (DVD 2/VHS 3) konserteista. Kokonaisuus keskittyy pääasiassa vuonna 1991 julkaistun Metallican viidennen studiolevyn Black Albumin jälkeiseen kiertueeseen. Vuonna 2004 boksista julkaistiin uudistettu versio, jossa VHS-nauhat muunnettiin DVD-formaattiin.
CD 1

Enter Sandman
Creeping Death
Harvester of Sorrow
Welcome Home (Sanitarium)
Sad But True
Of Wolf and Man
The Unforgiven
Justice Medley
Bass/Guitar solos
CD 2

Through the Never
For Whom the Bell Tolls
Fade to Black
Master of Puppets
Seek & Destroy
Whiplash
CD 3

Nothing Else Matters
Wherever I May Roam
Am I Evil?
Last Caress
One
Battery
The Four Horsemen
Motorbreath
Stone Cold Crazy
VHS 1 & 2/DVD 1

Enter Sandman
Creeping Death
Harvester of Sorrow
Welcome Home (Sanitarium)
Sad But True
Wherever I May Roam
Through the Never
The Unforgiven
Justice Medley
The Four Horsemen
For Whom the Bell Tolls
Fade to Black
Whiplash
Master of Puppets
Seek & Destroy
Last Caress
Am I Evil?
Battery
Stone Cold Crazy
VHS/DVD 2

Blackened
For Whom the Bell Tolls
Welcome Home (Sanitarium)
Harvester of Sorrow
The Four Horsemen
The Thing That Should Not Be
Master of Puppets
Fade to Black
Seek & Destroy
...And Justice For All
One
Creeping Death
Battery
Last Caress
Am I Evil?
Whiplash
Breadfan
Kokoonpano

James Hetfield: Kitara/Laulu
Jason Newsted: Basso/Taustalaulu
Lars Ulrich: Rummut
Kirk Hammett: Kitara/Taustalaulu
Aiheesta muualla

Live Shit: Binge & Purge Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Live Shit: Binge & Purge Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Länsi-Falkland

| --- | --- |
Sijainti:  Falklandinsaaret Yhdistynyt kuningaskunta
Korkein kohta:  Mount Adam, 700 m
Pinta-ala:  4 532 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  144
Suurin kaupunki:  Port Howard
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Länsi-Falkland (engl. West Falkland, esp. Gran Malvina) on Etelä-Atlantin Falklandinsaarista toiseksi suurin. Sen erottaa Itä-Falklandista Falklandinsalmi.
Länsi-Falklandin pinta-ala on 4 532 km² ja sen välittömässä läheisyydessä sijaitsevat pienemmät saaret mukaan lukien 5 413 km².[lähde? ]
Länsi-Falklandilla on alle kaksisataa asukasta. Suurin asutuskeskus on Port Howard saaren itärannikolla. Korkein kohta on Mount Adam 700 metriä merenpinnasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Länsi-Falkland Wikimedia Commonsissa
Kostjantyn Šylo

Kostjantyn Šylo, ukr. Костянтин Шило, (11. kesäkuuta 1879 Orlovskoje, Primorjen aluepiiri – 1933 Kiova, Ukrainan SNT) oli yhteiskunnallinen ja kulttuuriaktivisti. Hänen poikansa oli arkkitehti Mykola Šylo.
Šylo oli Kiovan kuvernementin opetuksen komissaari Keskus-radan aikana. Hän oli 1920-luvulla Kiovassa Ukrainan tiedeakatemian opetusosaston johtaja ja opetti Kiovan maatalousoppilaitoksessa.
Šylo pidätettiin 1929, tuomittiin kuulumisesta Ukrainan vapautusliittoon (SVU), ja hän sai kolmen vuoden ehdollisen tuomion. Tuomion suoritettuaan hän toimi jonkin aikaa eläinlääketieteellisen instituutin laboratoriossa.
Luxemburg (suku)

Luxemburg-suvun alkuperäinen vaakuna.
Luxemburg oli eurooppalainen hallitsijasuku, joka hallitsi Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa useaan otteeseen vuosien 1308 ja 1437 välillä sekä Böömin kuningaskuntaa vuosina 1310–1437 ja Luxemburgin herttuakuntaa (aluksi kreivikuntaa) vuosina 1247–1443.
Suvun alkuperä on Luxemburgissa ja se oli alun perin Limburgin herttuasuvun nuorempi haara. Suku sai alkunsa, kun Limburgin herttua Walramin poika Henrik V peri vuonna 1247 äitinsä Ermesinden kautta Luxemburgin kreivikunnan. Hänen pojanpoikansa Henrik VII Luxemburgilainen valittiin vuonna 1308 Saksan kuninkaaksi ja neljä vuotta myöhemmin hänet kruunattiin keisariksi. Henrik VII järjesti vuonna 1310 poikansa Juhanan avioliiton kautta Böömin kuninkaaksi, joten tämän jälkeen Luxemburgin suku piti hallussaan kolmea valtaistuinta ja muodosti merkittävän valtatekijän Keski-Euroopassa. Luxemburgit menettivät seuraavan sadan vuoden aikana keisarin aseman kahdesti kilpailevalle Wittelsbachin suvulle, mutta saivat sen takaisin. Suvun päälinja kuitenkin sammui keisari Sigismundin kuoltua vuonna 1437, minkä jälkeen valta siirtyi Habsburgien suvulle. Luxemburgissa suvun viimeinen hallitsija oli lapsettomana 1443 kuollut herttuatar Elisabet.
Suvun hallitsijat

Henrik V, Luxemburgin kreivi 1247–1281
Henrik VI, Luxemburgin kreivi 1281–1288, Henrik V:n poika
Henrik VII, Luxemburgin kreivi 1288–1313 ja keisarikunnan hallitsija 1308–1313, Henrik VI:n poika
Juhana Sokea, Böömin kuningas 1310–1346 ja Luxemburgin kreivi 1313–1346, Henrik VII:n poika
Kaarle IV, keisarikunnan hallitsija ja Böömin kuningas 1346–1378 sekä Luxemburgin kreivi 1346–1353, Juhana Sokean pojanpoika
Wenzel I, Luxemburgin herttua 1353–1383, Juhana Sokean poika
Wenzel IV, keisarikunnan hallitsija 1378–1400 ja Böömin kuningas 1378–1419 sekä Luxemburgin herttua 1383–1388, Kaarle IV:n poika
Jobst Määriläinen, Luxemburgin herttua 1388–1411 ja keisarikunnan hallitsija 1410–1411, Kaarle IV:n ja Wenzel I:n veljenpoika
Sigismund, keisarikunnan hallitsija 1411–1437 ja Böömin kuningas 1419–1437, Kaarle IV:n poika
Elisabet, Luxemburgin herttuatar 1411–1443, Kaarle IV:n pojantytär
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luxemburg (suku) Wikimedia Commonsissa
Luxemburg (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi) Residenzen-Kommission der Akademie der Wissenschaften zu Göttingen
Kilvenkannattaja

Kenian vaakunassa kilvenkannattajina on kaksi leijonaa.
Vaakunan osat
Kilpi
(Tinktuurit)
Kilven jako
Kilven-
kannattaja
Kilven-
kannattaja
Sotahuuto
Kypäränkoriste
Lakipunos
Kypäränpeite
Kypärä
Arvokruunu
Postamentti
Kunniamerkki
Airut-
kuviot
Yleis-
kuviot
Tunnuslause
Kilvenkannattaja on vaakunan kilven viereen sijoitettu kilpeä tukeva olento tai esine. Tyypillisesti niitä on kaksi, yksi kilven kummallakin puolella, mutta niiden määrä voi vaihdella yhdestä jopa neljään. Kilvenkantajat seisovat usein jalustalla eli postamentilla. Aina postamenttia ei ole, mutta sen puuttumista ei kaikkialla pidetä heraldisesti virheettömänä.
Kilvenkannattajia on useimmiten yhteiskunnan ylimmillä arvoasteilla olevien, kuten hallitsijoiden, ruhtinaiden ja valtioiden, vaakunoissa. Onkin sanottu, että kilvenkannattajat kuuluvat vain tällaisiin vaakunoihin, mutta yleispätevää käytäntöä eri maiden heraldiikassa ei ole. Pohjoismaissa kilvenkannattajia on myös vapaaherrallisilla suvuilla ja Euroopassa yhteisöillä. Suomalaisessa heraldiikassa kilvenkannattajat eivät kuitenkaan kuulu porvaris- tai yhteisövaakunoihin.
Itävallan vaakunassa on vain yksi kilven­kannattaja, kotka, jonka rinnalla kilpi on.
Islannin vaakunassa kilvenkannattajia on neljä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kilvenkannattaja Wikimedia Commonsissa
Kristiina Ihamuotila

Kristiina Ihamuotila (o.s. Malmivuo, s. 7. helmikuuta 1939 Helsinki) on suomalainen tekstiilitaiteilija, joka tunnetaan ryijyistään sekä kirkkotekstiileistä ja muista julkisten tilojen teoksista.
Ihamuotila pääsi ylioppilaaksi Helsingin Tyttönormaalilyseosta 1959 ja opiskeli 1960-luvulla Helsingin Käsityönopettajaopistossa ja Kreeta Pohjanheimon ohjauksessa Suomessa. Vuosikymmenen lopulla hän opiskeli  kankaanpainantaa Cornellin yliopistossa New Yorkissa. Hänellä oli myös opetustehtäviä Cornellissa sekä Ithacassa sijainneessa aikuiskoulutuskeskuksessa.
Kristiina Ihamuotilan puoliso on Helsingin yliopiston entinen rehtori ja kansleri Risto Ihamuotila. Marimekon toimitusjohtaja Mika Ihamuotila on heidän poikansa.
Kristiina Järvinen

Kristiina Järvinen (s. 6. lokakuuta 1995) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Suomen naisten maajoukkueessa kolme ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Naisten Salibandyliigassa Järvinen on edustanut Porvoon Salibandyseuraa kausina 2013–2015 ja uudelleen kaudesta 2017–2018 lähtien sekä nurmijärveläistä SB-Prota kaudella 2015–2016. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 2019 ja SM-pronssia vuonna 2016. Kauden 2016–2017 hän pelasi Sveitsin liigassa Zug Unitedin joukkueessa.
Kristiina Järvisen pikkusisko Jasmiina Järvinen on myös liigatason salibandyn pelaaja.
Komissaari (televisiosarja)

Komissaari (Der Kommissar) on saksalainen rikossarja, jota kuvattiin vuosina 1968–1975 yhteensä 97 tunnin mittaista jaksoa. Sarjan on käsikirjoittanut Herbert Reinecker ja tuottanut Helmut Ringelmann, ja se on menestyksekkään vuosina 1973–1998 tuotetun Derrick-sarjan edeltäjä. Vaikka väritelevisiot olivat jo melko yleisiä sarjan tuotannon aikana, kaikki jaksot kuvattiin silti mustavalkoisina. Suomessa sarjaa on esitetty vuosina 1970–1975.
Taustaa

Sarjassa keskitytään seuraamaan rikospoliisin murhayksikön työtä Münchenissä ja lähialueella. Päähenkilönä on komissario Herbert Keller, jota esittää Erik Ode. Sarjassa on pinnalla monia tuonaikaisia ilmiöitä, kuten huumeiden käyttö nuorisokulttuurin yhteydessä. On myös huomattavaa, että alkoholin ja tupakan käyttö on myöhempiin sarjoihin verrattuna erittäin runsasta, myös päähenkilöiden keskuudessa.
Päärooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Erik Ode   | … |   Komisario Herbert Keller   |
|   Günter Schramm   | … |   Tarkastaja Walter Grabert   |
|   Reinhard Glemnitz   | … |   Tarkastaja Robert Heines   |
|   Fritz Wepper   | … |   Tarkastaja Harry Klein (siirtyi vuonna 1974 Derrickiin)   |
|   Elmar Wepper   | … |   Tarkastaja Erwin Klein (korvasi veljensä tämän poistuttua sarjasta)   |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Helma Seitz   | … |   Herbert Kellerin sihteeri Rehbein (melko suuressa roolissa, puuttuu paristakymmenestä jaksosta)   |
|   Emely Reuer   | … |   Avustaja Helga Lauer (jaksoon 26 asti)   |
|   Rosemarie Fendl   | … |   Herbert Kellerin vaimo Franziska (esiintyi epäsäännöllisesti alkupään jaksoissa)   |