Hakkapeliitat
Hakkapeliittojen perintö > Romantisoituminen ja jälkimaine

Hakkapeliittojen maine ja perintö on nostattanut myöhempinä aikoina Suomessa kansallisromanttista innostusta. Suomalaisen ratsuväen on ajateltu olleen kolmikymmenvuotisessa sodassa yhtäältä juhlittua, toisaalta pelättyä ja julmaa. Suomalaisten panosta Ruotsin suurvalta-aseman saavuttamiseen on myöhemmin kuitenkin joissain ulostuloissa väheksytty, sekä käytetty puheenvuoroja, joiden mukaan myös käsitys hakkapeliittain tunnettuudesta sekä toisaalta erityisyydestä olisi vain kansallisromantikkojen mielikuvitusta. Tällainen voidaan nähdä kuitenkin myös pienenä osana varsin laajaa keskustelua maidemme suhteesta Ruotsin suurvaltakaudella. Suomessa puolestaan Ruotsin on esimerkiksi koettu käyttäneen Suomea siekailematta hyväkseen, ja argumentilla on vastustettu esimerkiksi aikakauden muistomerkkejä, kuten Kustaa II Adolfin patsasta. Hakkapeliitta-historia valjastettiinkin osaksi kielitaistelua, ja 1932 aitosuomalaiset ylioppilaat ja lukiolaiset perustivat hakkapeliittain päivän kilpailijaksi 6. marraskuuta vietettävälle ruotsalaisuuden päivälle.[1] Hakkapeliitta-historiaa ei kuitenkaan ole aina pidetty suomalaisille edullisena. Kun maalle alettiin etsiä ensimmäistä kertaa kansallisia suurmiehiä 1800-luvulla, korostettiin sivistyshistorian edustajia sotasankareiden sijaan. Suomalaisten erikoislaatuisuudeksi ei haluttu nähdä sotaisuutta.lähde? Toisaalta Ruotsin suurvaltakauden jälkeen kansanperinteessä tiedettiin hakkapeliitoista sangen vähän, kunnes käsite romantisoitiin 1800-luvun puolivälistä alkaen. Keskeisin vaikuttaja oli Sakari Topelius, jonka massiivinen historiallinen romaani, Välskärin kertomuksia, kuvaa alussa elävästi hakkapeliittoja kolmikymmenvuotisessa sodassa. Teos on vaikuttanut useiden suomalaisten sukupolvien sivistykseen. Tämän lisäksi Topelius julkaisi vuonna 1875 oppikirjan aseman 70 vuodeksi saavuttaneen ja hakkapeliittojakin ylistäneen Maamme kirjan. Osiot suomalaisista sotilaista kolmikymmenvuotisessa sodassa perustuvat Maamme kirjassa toisen käden kautta aikalaislähteisiin, ja se esittää suurvaltakauden suomalaiset ratsusotilaat näin:
»Suomen ratsumiehet pitivät maineensa urhoollisimpina urhoollisten joukossa, ja koska heillä hyökätessään oli tapana huutaa ”hakkaa päälle”, kutsuttiin heitä Saksassa hakkapeliitoiksi . . . he saivat aikaan sellaisen Berliinissä, Wienissä ja monissa kaupungeissa ja maissa, että heitä verrattiin luonnon alkuvoimiin, joita kukaan ei voi vastustaa.»
Hakkapeliitat olivat korostuneesti esillä viimeksi 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Gabriel Rein julkaisi tutkimuksensa suomalaisista ulkomaisissa alkuperäislähteissä 1500- ja 1600- luvuilla vuonna 1909. Santeri Ivalo ja Kyösti Vilkuna julkaisivat vuodesta 1915 alkaen myös hakkapeliittoja sivunnutta Suomalaisia sankareita -lukemistoa, ja vuonna 1925 alkoi ilmestyä suojeluskuntajärjestön Hakkapeliitta-lehti. Hakkapeliittojen kunniaksi vuodesta 1931 lähtien puuhattu muistomerkki herätti kiivasta keskustelua usean vuoden ajan, kunnes hanke haudattiin 1933. Patsashankkeen aikana myytiin esimerkiksi hakkapeliitta-olutta. Artturi Leinonen kirjoitti 30-luvulla kolmiosaisen sotahistoriallisen seikkailuromaanin Hakkapeliitat. Vuosina 1936, 1939 ja 1941 Suomessa ilmestyi sotahistoriaa popularisoineet kuvaukset Hakkapeliittain mukana 30-vuotisessa sodassa, Hakkapeliittoja ja karoliineja – Kuvia Suomen sotahistoriasta ja Voittoja ja tappioita Euroopan sotakentillä, joista viimeisessä, ruotsalaisessa teoksessa, suomentaja Toivo Kaila pahoittelee suomalaisten sivuuttamista. Valintaa voinee pitää ruotsalaisessa historiankirjoituksessa jopa eräänlaisena ilmiönä. 1930-luvulla julkaistiin myös punaisen ristin avustuspostimerkkisarja 1600-luvun alun Ruotsin sodanjohtajista, ja vuonna 1940 hakkapeliitta-aiheinen avustuspostimerkki. Ajankohdan merkittävin ponnistus hakkapeliittojen eteen oli kuitenkin puolustusministeriön Arvi Korhoselta tilaama tutkimus, jonka pohjalta julkaistiin yli tuhatsivuinen kokonaisuus Hakkapeliittain historia. Sotien jälkeen kiinnostus hakkapeliitta-teemaan kuihtui. Arvi Korhosen perustutkimuksen lisäksi vain Jussi T. Lappalainen, Matti J. Kankaanpää ja Sebastian Jägerhorn ovat julkaisseet merkittävää aihepiirin tutkimusta, ja muun hakkapeliittoihin liittyvän julkaisutoiminnan vähäisyys on miltei huomiota herättävää. Suomen osuutta Ruotsin suurvalta-ajan sotiin laajalti tutkinut Lappalainen arveleekin aihetta kattavasti käsittelevässä teoksessaan Sadan vuoden sotatie nykyisten sukupolvien sivuuttavan aiempien sukupolvien hakkapeliittoihin osoittaman kiinnostuksen. Hän tarkasteli kirjassa ja sen pohjana olleissa tutkimuksissaan myös, olivatko hakkapeliitat tunnettuja, juhlittuja, julmia tai pelättyjä.lähde tarkemmin? Jägerhorn on kuvannut muun muassa Torsten Stålhandsken suorassa alaisuudessa toimineen hakkapeliittaupseerin sotilaselämää taistelukentillä tukeutuen alkuperäislähteisiin. Detlev Pleiss on tutkinut Saksan maan paikallisväestön kokemuksia suomalaisista sotilaista 2017 ilmestyneessä väitöskirjassaan.
Jussi T. Lappalaisen mukaan aihepiirin tutkimus ja sen pohjana oleva alkuperäisaineisto osoittavat suomalaisten sotilaiden olleen kolmikymmenvuotisessa sodassa verrattain hyväkäytöksisiä. Esimerkiksi Nils Nilsinpojan savolainen jalkaväkikomppania majoittui Lutzenin taistelun jälkeen useaksi vuodeksi Königshofenin pikkukaupungin varusväeksi. Kulttuurivaihto alkoi: suomalaiset söivät vehnää ja joivat viiniä, kaupunkilaisia opetettiin saunomaan. Savolaisten kerrotaan käyttäytyneen paikallisia kohtaan hyvin, jopa myöhempinä puutteen aikoina. Toisaalta eräässä kertomuksessa pieneen Lindenin maalaiskylään ratsasti tammikuussa 1634 parikymmentä ruotsia, jotka syyllistyivät rikoksiin – myös seksuaaliseen väkivaltaan – paikallisia kohtaan. Talonpojat nousivat vastarintaan ja sotilaat jäivät alakynteen. Asiaa selvitettiin niin asevoimien kuin paikallisviranomaistenkin taholta, minkä seurauksena komentaja Gustav Horn rankaisi vastuullisiksi katsottuja upseereita alleviivatakseen, ettei tällainen käynyt päinsä. Ainakin yksi Lindenissä raiskaukseen syyllistynyt tunnistettiin ”lihavaksi itäsuomalaiseksi”. Kun ruotsalaiset aikalaislähteissä syyllistyvät rikoksiin ja julmuuksiin, voi tämä tarkoittaa yhtä hyvin niin Ruotsin armeijan palkkajoukkoja, ruotsalaisia itseään, kuin suomalaisiakin. Lappalainen arvioikin, että kokonaisuutena ajatus siviilien eritoten suomalaisia sotilaita kohtaan tuntemasta pelosta on korostuneen kansallistunteen ja hakkapeliittojen kotimaisen romantisoinnin aikaansaannosta. Toisaalta, ja osittain tämän oman arvionsa kanssa ristiriitaisesti, Lappalainen kuitenkin kertoo kirjassaan jossakin päin Saksaa myös pelotellun lapsia hakkapeliitoilla vielä hänen oman tutkimuksensa aikoihin tai juuri tätä aiemmin. Hakkapeliitat olivat näin korvanneet geneeriset möröt tällaisessa merkitysyhteydessä. Tutkija ei selitä selvää ristiriitaa tässä havainnossa verrattuna johtopäätöksen, etteivät nimenomaan suomalaiset pelottaneet siviilejä mitenkään erityisesti. Lappalainen nostaa kirjassaan myös esiin ainakin Suomessa kuuluisaksi tulleen latinalaisen rukouksen ”Ex agmine haccapellorum libera nos, Domine” suomentaen sen pyynnöksi säästää rukoilijat ”hakkapeliittojen läpimarssilta”. Hän ei ota kuitenkaan kantaa kysymykseen rukouksen autenttisuudesta, tahi kuinka rukoilija on osannut pyytää tulla varjelluksi nimenomaan hakkapeliitoilta – termin kun ei pitäisi olla aikalaisten laajalti tuntema.
Vaikka jakso siviilien hakkapeliittoja tai ylipäätään suomalaisia kohtaan tuntemasta pelosta Jussi T. Lappalaisen kirjassa Sadan vuoden sotatie jättääkin avoimia kysymyksiä, pitää hän kiistattomana, että Ruotsin vihollisten joukoissa tiedettiin suomalaisista, tunnettiin näiden meriittejä ja pidettiin suomalaisia (sekä “lappalaisia”, joita Ruotsin armeijaan ei kuulunut) jopa taikakeinoja omaavina. Tähän on todennäköisimmin syynä poikkeuksellisen hyvä sotamenestys, jonka yhdeksi syyksi Lappalainen esittää hakkapeliittojen sopeutumisen sodan kovaan arkipäivään: vieraalla maalla ei kielitaidottomilla suomalaisilla ollut muuta turvaa kuin toisensa. Oli sopeuduttava ja hoidettava annetut tehtävät.lähde tarkemmin? Ajankohta huomioiden ajatus kyvystä käyttää taikakeinoja ei ole niin ihmeellinen kuin nykyihminen saattaa asian mieltää. Tuohon aikaan tieteellinen maailmankuva oli vasta muodostumassa. Maailmanlopun enteet, mystiikka ja voimakas uskonnollisuus sulautuivat ihmisten arjessa yhdeksi kulttuuriseksi todellisuudeksi vielä 1600-luvulla. Lappalaisen tulkinta tukeekin esimerkiksi jo sata vuotta aiemmin julkaistua Gabriel Reinin alkuperäislähteisiin nojaavaa tutkimusta, jonka mukaan suomalaisten toimintaa vaikuttaa pääasiassa ylistetyn. Rein viittaa vain yhteen tapaukseen, jossa suomalaisten sotilaiden suoritusta vähäteltiin. Tämän tutkimuksista käy myös ilmi, että kuningas Kustaa II Adolf kertoi julkisesti antavansa arvoa suomalaiselle sotaväelleen. Kaikesta huolimatta aikalaisviittaukset suomalaisiin ja heidän sotatyöhönsä ovat tämän hetkisen tutkimuksen valossa olleet kokonaisuuteen suhteutettuna vähäisiä, ja hakkapeliitta-terminologian käyttö äärimmäisen harvinaista. Rein itse vielä alleviivaa suomalaisten olleen aikalaismaininnoissa laajimmin esillä 1630-luvun alkupuolella, jonka jälkeen mainintojen määrä suorastaan romahtaa.