stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juhani Tyrväinen
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Slovakia 2019 | jääkiekko |  |
Tyrväinen edusti Suomea MM-kilpailuissa vuonna 2019, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Tyrväinen teki pelaamissaan yhdeksässä ottelussa tehot 1+4=5. Yhteensä hän on pelannut 31 A-maaottelua tehopistein 2+5=7. Tyrväinen valittiin ensimmäisen kerran A-maajoukkueeseen Suomen ensimmäiseen MM-leiriryhmään vuoden 2016 turnaukseen. Hän joutui kuitenkin keskeyttämään leirityksen ennen ensimmäistäkään ottelua loukkaantumisen vuoksi. Tyrväisen leiriryhmässä korvasi Niko Ojamäki. Seuraavan kerran hänet kutsuttiin maajoukkueeseen vuoden 2018 Karjala-turnaukseen. Tyrväinen teki A-maajoukkuedebyyttinsä turnauksen toisessa ottelussa 10. marraskuuta 2018 Helsingin Hartwall Arenassa Tšekkiä vastaan. Hänet merkittiin Suomen nelossentteriksi laidoilleen Joonas Nättinen ja Teemu Turunen. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa Tyrväinen teki Sweden Hockey Gamesissa 10. helmikuuta 2019 Tukholman Hovetissa turnauksen isäntäjoukkue Ruotsia vastaan.
Muuta

Juhanin isoveli Antti Tyrväinen pelaa hyökkääjänä Pelicansin SM-liigajoukkueessa. Veljesten isä on entinen jalkapalloilija Vesa Tyrväinen.
Kynsikäs (asuste)

Nahasta valmistetut kynsikkäät.
Kynsikkäät ovat avosormiset sormikkaat. Ne jättävät sormenpäät näkyviin, sillä sormiosista puuttuvat kärjet. Kynsikkäissä saattaa olla sormihuppu, joka hupun kiinni ollessa lämmittää sormia lapasten tavoin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kynsikäs (asuste) Wikimedia Commonsissa
Salaisuuksia ja valheita

| Salaisuuksia ja valheita> Secrets & Lies |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mike Leigh
Käsikirjoittaja:  Mike Leigh
Tuottaja:  Simon Channing-Williams
Säveltäjä:  Andrew Dickson
Kuvaaja:  Dick Pope
Leikkaaja:  Jon Gregory
Tuotantosuunnittelija:  Eve Stewart
Pääosat:  Brenda Blethyn Marianne Jean-Baptiste Timothy Spall Phyllis Logan
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Thin Man Films
Levittäjä:  Film4 Productions
Kesto:  142 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Salaisuuksia ja valheita (Secrets & Lies) on Mike Leigh’n ohjaama elokuva vuodelta 1996. Se kertoo nuoresta musta­ihoisesta naisesta (Marianne Jean-Baptisten näyttelemä Hortense Cumberbatch), joka adoptio­äitinsä kuoltua lähtee etsimään biologista äitiään (Brenda Blethynin roolihahmo Cynthia Rose Purley). Hortensen saapuminen Cynthian elämään järisyttää tämän perheen arkea, ja Hortense kohtaa myös ihon­väriinsä liittyviä ennakkoluuloja.
Elokuva oli ehdolla parhaan ohjauksen, parhaan elokuvan ja parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-voittajaksi. Blethyn ja Jean-Baptiste saivat molemmat suorituksistaan Oscar-ehdokkuuden (paras naispääosa ja paras naissivuosa). Elokuva voitti Kultaisen palmun Cannesin elokuvajuhlilla ja Bafta-palkinnon parhaasta alkuperäis­käsikirjoituksesta. Se sai Bafta-gaalassa myös Alexander Korda -palkinnon vuoden parhaana britti­elokuvana.
Vuonna 1999 British Film Instituten kyselyssä Salaisuuksia ja valheita äänestettiin kaikkien aikojen 40. parhaaksi britti­elokuvaksi. Vastaajina oli tuhat Ison-Britannian elokuva- ja televisio­ammattilaista. The New York Timesin kriitikot valitsivat Salaisuuksia ja valheita vuonna 2004 yhdeksi tuhannesta kaikkien aikojen parhaasta elokuvasta.
Aiheesta muualla

Salaisuuksia ja valheita Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Syntynyt 4. heinäkuuta

| Syntynyt 4>  heinäkuuta.Born on the Fourth of July |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Oliver Stone
Käsikirjoittaja:  Oliver Stone Ron Kovic
Perustuu:  Ron Kovicin omaelämäkertaan Born on the Fourth of July, 1976
Tuottaja:  A. Kitman Ho Oliver Stone
Säveltäjä:  John Williams
Kuvaaja:  Robert Richardson
Leikkaaja:  David Brenner
Tuotantosuunnittelija:  Bruno Rubeo
Pääosat:  Tom Cruise Kyra Sedgwick Raymond J. Barry Caroline Kava Frank Whaley Jerry Levine Willem Dafoe
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Studios
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:   22. joulukuuta 1989    16. maaliskuuta 1990
Kesto:  145 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Syntynyt 4. heinäkuuta (Born on the Fourth of July) on vuonna 1989 ensi-iltaan tullut yhdysvaltalainen elokuva. Sen on ohjannut Oliver Stone, joka on myös käsikirjoittanut elokuvan Ron Kovicin kanssa tämän kirjoittamien muistelmien Born on the Fourth of July pohjalta ja tuottanut elokuvan yhdessä A. Kitman Hon kanssa. Elokuva on toinen osa Stonen niin sanotusta Vietnam-trilogiasta.
Elokuvan pääosaa esittää Tom Cruise. Cruise sai elokuvasta ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta miespääosasta. Alun perin Cruisen rooliin kaavailtiin Charlie Sheenia, joka näytteli pääosaa Stonen ensimmäisessä Vietnamin sodasta kertovassa elokuvassa Platoon – nuoret sotilaat.
Syntynyt 4. heinäkuuta perustuu Vietnam-veteraani Ron Kovicin kirjoittamaan samannimiseen kirjaan. Kirja kertoo Kovicin omasta elämästä eli elokuva perustuu tositapahtumiin. Kovic on syntynyt 4. heinäkuuta, Yhdysvaltain itsenäisyyspäivänä. Kovic tekee elokuvassa myös cameo-esiintymisen.
Juoni

Elokuva alkaa Ron Kovicin nuoruudesta, ajasta lukiossa ennen Vietnamin sotaa. Hän on keskiluokkaisen amerikkalaisperheen kunnollinen poika, joka kuuluu lukionsa painijoukkueeseen. Ron on todella isänmaallinen, kuten vanhempansa, ja kuunteleekin poliitikoiden puheita siitä, kuinka kommunismi pitää kitkeä pois Vietnamista ja amerikkalaisten velvollisuus on tehdä se. Lukio on lähestymässä loppuaan ja Ron aikoo suunnata merijalkaväkeen ja sitä kautta vapaaehtoisena Vietnamin sotaan. Kouluajan lopulla hänellä on pieni rakkaussuhde Kyra Sedgwickin esittämään Donnaan.
Vietnamissa Ron joutuu monenlaisten kauheuksien eteen. Hän joutuu esimerkiksi näkemään kuinka hänen joukkueensa ampuu kylällisen viattomia vietnamilaisia siviilejä, joukossa on mukana paljon lapsia. Lisäksi eräässä sekavassa vetäytymisvaiheessa hän ampuu vahingossa yhden yhdysvaltalaisen sotilaan. Ron myöntääkin asian saman tien mutta kukaan ei usko häntä. Ronin sota loppuu siihen, kun hän haavoittuu selkään eräässä taistelussa leikkiessään sankaria. Hän päätyy muutamaksi kuukaudeksi sotasairaalaan. Nämä kuukaudet ovat Ronille painajaismaisia, kun hänelle kerrotaan, että hän ei pysty enää ikinä kävelemään vaan joutuu olemaan loppuelämänsä pyörätuolissa.
Ron palaa kotiinsa Yhdysvaltoihin. Jotkut kaverit ovat murtuneita Vietnamin-veteraaneja kuten Frank Whaleyn esittämä Timmy, jotkut ovat menestyneitä yliopistonkäyneitä yrittäjiä kuten Jerry Levinen esittämä Steve Boyer. Tässä kohtaa Ron ymmärtää, että oli tyhmää ja lapsellista lähteä Vietnamiin. Hän ymmärtää, että hänen ja Donnan rakkaus on sammunut.
Sodan haamut kummittelevat Ronin mielessä. Hänen elämänsä menee pelkäksi ryyppäämiseksi, eikä hänen äitinsäkään jaksa katsella sellaista menoa. Ron lähtee lomailemaan Meksikoon. Siellä hän tapaa Willem Dafoen esittämän Vietnam-veteraanin Charlien. Meksikossakin sota on hänelle läsnä. Hän ei pääse sitä pakoon. Hän palaa Yhdysvaltoihin ja käy tunnustamassa tappamansa yhdysvaltalaisen sotilaan perheelle tekonsa. Sitten hän liittyy Vietnam-veteraanien järjestöön, joka vastustaa Vietnamin sotaa. Elokuva loppuu siihen, kun hän menee puhumaan suurelle yleisölle sodan kauhuista.
Palkinnot > Oscarit

Paras ohjaus: Oliver Stone
Paras leikkaus: David Brenner ja Joe Hutshing
Ehdokkuudet
Paras elokuva: Oliver Stone ja A. Kitman Ho
Paras miespääosa: Tom Cruise
Paras sovitettu käsikirjoitus: Oliver Stone ja Ron Kovic
Paras musiikki: John Williams
Paras kuvaus: Robert Richardson
Paras äänitys: Michael Minkler, Gregory H. Watkins, Wylie Stateman ja Tod A. Maitland
Vastaanotto ja jälkimaine

The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
1795

| --- | --- |
Vuosisadat: 1500-luku · 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku
Vuosikymmenet: 1690-luku · 1700-luku · 1710-luku · 1720-luku · 1730-luku · 1740-luku 1750-luku · 1760-luku · 1770-luku · 1780-luku · 1790-luku · 1800-luku
Vuodet: 1690 · 1691 · 1692 · 1693 · 1694 · 1695 · 1696 · 1697 · 1698 · 1699 1700 · 1701 · 1702 · 1703 · 1704 · 1705 · 1706 · 1707 · 1708 · 1709 1710 · 1711 · 1712 · 1713 · 1714 · 1715 · 1716 · 1717 · 1718 · 1719 1720 · 1721 · 1722 · 1723 · 1724 · 1725 · 1726 · 1727 · 1728 · 1729 1730 · 1731 · 1732 · 1733 · 1734 · 1735 · 1736 · 1737 · 1738 · 1739 1740 · 1741 · 1742 · 1743 · 1744 · 1745 · 1746 · 1747 · 1748 · 1749 1750 · 1751 · 1752 · 1753 · 1754 · 1755 · 1756 · 1757 · 1758 · 1759 1760 · 1761 · 1762 · 1763 · 1764 · 1765 · 1766 · 1767 · 1768 · 1769 1770 · 1771 · 1772 · 1773 · 1774 · 1775 · 1776 · 1777 · 1778 · 1779 1780 · 1781 · 1782 · 1783 · 1784 · 1785 · 1786 · 1787 · 1788 · 1789 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809
Tapahtumia

14. tammikuuta – Yhdysvaltain ensimmäinen valtiollinen yliopisto, Pohjois-Carolinan yliopisto, (The University of North Carolina; vuodesta The University of North Carolina at Chapel Hill) avattiin opiskelijoille.
29. maaliskuuta – Ludwig van Beethovenin Pianokonsertto nro 2:n kantaesitys Wienin Burgtheaterissa säveltäjän itsensä esittämänä.
7. huhtikuuta – Ranska otti metrin käyttöön.
15. toukokuuta – Ensimmäinen liittokunta: Napoleon I:n voittoisa saapuminen Milanoon.
5. kesäkuuta – Kööpenhaminan kaupunki tuhoutui tulipalossa.
14. heinäkuuta – Marseljeesista tuli Ranskan kansallishymni.
11. syyskuuta – Krtsanisin taistelu
2. lokakuuta – Ranskan valtion johtoon asetettiin viisimiehinen direktorio.
5. lokakuuta – Ranskan Pariisissa tapahtui vallankumousta vastustava Vendémiaire-kansannousu.
Puola-Liettua hajotettiin Puolan kolmannessa jaossa.
Rumfordin kreivi Benjamin Thompson kehitti Rumfordin keiton.
Osassa Eurooppaa, eritoten Ranskassa, koettiin nälänhätää.
Curaçaossa tapahtui suuri orjakapina.
Tapahtumia aiheittain

Kirjallisuusvuosi 1795
Yö kuuluu rakkaudelle

| Yö kuuluu rakkaudelle> Les Amants |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Louis Malle
Käsikirjoittaja:  Louis Malle Louise de Vilmorin
Perustuu:  Dominique Vivantin novelliin ”Point de Lendemain”
Tuottaja:  Irénée Leriche
Säveltäjä:  Alain Derosnay Johannes Brahms
Kuvaaja:  Henri Decaë
Pääosat:  Jeanne Moreau Jean-Marc Bory Alain Cuny
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Levittäjä:  The Criterion Collection
Ensi-ilta:  1958
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yö kuuluu rakkaudelle (Les Amants) on ranskalainen  romanttinen draamaelokuva vuodelta 1958. Se oli Louis Mallen toinen pitkän elokuvan ohjaustyö samana vuonna ensi-iltansa saaneen elokuvan Hissillä mestauslavalle jälkeen. Pääosia elokuvassa näyttelevät Jeanne Moreau, Jean-Marc Bory ja Alain Cuny.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni

Jeanne Tournier (Moreau) elää aviomiehensä Henrin (Alain Cuny) ja pienen tyttärensä kanssa kartanossa lähellä Dijonia. Hänen etäinen aviomiehensä on kiireinen sanomalehtikustantaja, ja puolisot nukkuvat eri huoneissa. Jeanne pakenee usein arkeaan Pariisiin, jossa voi viettää aikaa trendikkään ystävättärensä Maggyn (Judith Magre) ja hevospooloa pelaavan Raoulin (José Luis de Vilallonga) kanssa, joka on myös Jeannen rakastaja.
Jeannen jatkuvat puheet Maggystä ja Raoulista saavat aviomies Henryn ehdottamaan, että Jeanne kutsuisi heidät vieraiksi kartanoonsa. Illallispäivänä Jeannen auto rikkoutuu ja hän saa kyydin kotiin itseään nuoremmalta Bernardilta (Jean-Marc Bory). Heidän saapuessaan Maggy ja Raoul ovat jo saapuneet kartanoon. Esittäytyessä selviää, että arkeologi Bernard on Henrin liiketuttavan poika, ja hänetkin kutsutaan illalliselle. Jeanne ja Bernard viettävät salaa kiihkeän yön, ja aamulla Jeanne lähtee kaikkien yllätykseksi Bernardin matkaan kohti uutta elämää.
Sensuurikiistoja

Elokuvaa käsiteltiin Yhdysvaltain korkeimmassa oikeudessa tapauksessa Jacobellis v. Ohio, koska ohiolaisen elokuvateatterin johtaja oli saanut tuomion elokuvan esittämisestä. Nico Jacobellis sai sakkotuomion sillä perusteella, että elokuva oli säädytön (engl. obscene) ja vahingollinen lapsille. Korkein oikeus kumosi tuomion, sillä se päätti, ettei elokuva ole säädytön, ja täten sen esittäminen on perustuslain mukaan sallittua. Tuomari Potter Stewart kirjoitti kuuluisan lausuntonsa, jossa hän sanoi, että perustuslaki rajoittaa vain hardcore pornon esittämistä, eikä hän aikonut eikä ehkä osaisikaan ymmärrettävästi kuvailla kyseistä materiaalia, ”mutta”, hän jatkoi, ”tunnistan sen kun näen sen, ja elokuva jota tämä tapaus käsittelee, ei ole sitä." (But I know it when I see it, and the motion picture involved in this case is not that.)
Suomessa elokuva esitettiin alun perin pitkä rakastelukohtaus pois leikattuna, mikä erään kriitikon mukaan poisti juonen kannalta olennaisen osan ja vei pohjan elokuvan loppuratkaisulta.
Käännös suomeksi
Kehä III

Kehä III (ruots. Ring III) eli kantatie 50 on pääkaupunkiseutua ympäröivä 45 kilometriä pitkä kehätie, joka yhdistää kaikki Helsingin säteittäiset sisääntuloväylät lännestä kantatieltä 51 itään seututielle 170.
Tie kulkee neljän kunnan alueella (Kirkkonummi, Espoo, Vantaa ja Helsinki). Osuus Espoon keskuksesta valtatien 1 liittymästä Vantaan Länsisalmeen valtatien 7 liittymään on osa eurooppatietä E18, joka yhdistää Britteinsaaret Pohjoismaiden kautta Pietariin.
Kehä III on myös tärkeä Venäjälle menevän liikenteen läpikulkureitti, vuonna 2008 valmistuneen Vuosaaren sataman tavarankuljetusreitti sekä kantatien 45 ohella tärkein Helsinki-Vantaan lentoaseman maaliikenteen välittäjä. Vilkkaimmillaan Kehä III:lla ajaa noin 80 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Tikkurilan kohdalla tiestä käytetään myös nimeä Ala-Tikkurilantie. Kehä III:n pikavuoropysäkit ovat nimeltään Vantaanportti, Tuupakka ja Tikkurilan tienhaara.
Tien nopeusrajoitus vaihtelee välillä 60–100 kilometriä tunnissa ja se on valaistu koko matkalta. Tietä on vaiheittain levennetty nelikaistaiseksi, osin kuusikaistaiseksikin, ja vanhanaikaisia tasoliittymiä on muutettu eritasoliittymiksi.
Historia > Suunnittelu

Helsingin seudun ulomman kehätien suunnittelu aloitettiin 1940-luvun lopussa. Alkuperäisissä suunnitelmissa tie olisi kulkenut Jorvaksentieltä Latokasken ja Muuralan kautta Bodominjärven eteläpuolelle, josta eteenpäin tie olisi kulkenut pääosin toteutunutta linjausta Kuusikkoon asti. Kuusikon kohdalta tie olisi jatkunut Heikinlaakson ja Alppikylän läpi Mellunkylään ja edelleen Vuosaareen. Suunnitelmaa muutettiin 1950-luvun alussa ja idässä tie linjattiin kulkemaan aiempaa pohjoisemmaksi Lahdentien ja Porvoontien välillä. Suunnittelun edetessä tielinjaukseen tehtiin myös useita muita muutoksia, esimerkiksi Porvoon moottoritien suunnittelun käynnistyttyä ohikulkutietä kaavailtiin päättyväksi moottoritien liittymään, jolloin aiemmin suunniteltu itäisin osuus Porvoontielle asti olisi jäänyt toteutumatta. Lopullisessa suunnitelmassa tie kuitenkin päätettiin rakentaa Porvoontielle asti. Vantaankosken ja Hakunilan välisen osuuden tiesuunnitelma valmistui syksyllä 1958 ja tavoitteena oli saada rakennustyöt käyntiin jo talvella 1959. Asiaa käsiteltiin Helsingin maalaiskunnan valtuustossa vielä useaan otteeseen ja tiesuunnitelma vahvistettiin syyskuussa 1959, noin vuosi suunnitellusta jäljessä.
Alun perin ohikulkutie suunniteltiin rakennettavaksi savisorapäällysteiseksi seitsemän metriä leveäksi maantieksi, jolle olisi rakennettu yksiramppiset eritasoliittymät ainoastaan Hämeenlinnantien ja Lahdentien risteyksiin. Rakennustöiden aloittaminen viivästyi kuitenkin edelleen rahoituksen puuttuessa ja suunnitelmaan tehtiin vielä useita muutoksia, yhtenä merkittävimmistä tien päällystäminen kestopäällysteellä koko matkalta. 1962 päätettiin Lahdentien liittymä toteuttaa kaksiramppisena liikenteen sujuvuuden parantamiseksi. Myös Tuusulantien risteys todettiin liian vaatimattomaksi jo ennen rakennustöiden aloittamista ja se päätettiin toteuttaa eritasoliittymänä.
Historia > Rakentaminen

Ohikulkutien varsinaiset tienrakennustyöt pääsivät lopulta käyntiin Vantaankosken ja Hakunilan välisellä osuudella helmikuussa 1962 ja samana vuonna alkoi myös ensimmäisten siltojen rakentaminen. Rakennustöihin käytettiin vankityövoimaa. Tie rakennettiin vanhaan Helsingin pitäjän paikallisteiden verkostoon ohittamaan pääkaupunkiseutu itä-länsisuunnassa pohjoisesta. Ensimmäisenä liikenteelle saatiin avattua Kirkonkylän ja Hakunilan välinen kuusi kilometriä pitkä tieosa lokakuussa 1963. Tien länsipäässä, Jorvaksen ja Bembölen välisellä osuudella rakennustyöt etenivät huomattavasti ohikulkutien muita osuuksia hitaammin. Bembölen ja Länsisalmen välinen osuus oli avattu liikenteelle jo vuoden 1965 lopulla, mutta samoihin aikoihin Bembölen ja Jorvaksen välisen osuuden tiesuunnitelma vasta saatiin vahvistetuksi. Läntisimmän osuuden viivästymiseen vaikutti merkittävästi, että 1950-luvulla ensimmäisiä tiesuunnitelmia tehtäessä suurin osa Kirkkonummesta kuului vielä Neuvostoliitolle luovutettuun Porkkalan vuokra-alueeseen, minkä vuoksi ohikulkutie oli alkuperäisissä suunnitelmissa linjattu valtakunnanrajana toimineen Espoonlahden itäpuolitse Kauklahdesta Jorvaksentielle Kivenlahteen. Porkkalan palautuksen jälkeen  erilaisia linjausvaihtoehtoja tutkittiin vuosien ajan, kunnes lopulta päädyttiin vaihtoehtoon, jossa ohikulkutien jatko-osan linjaus muutettiin jatkumaan Kivenlahden sijaan Jorvakseen.
Tiesuunnitelman vahvistamisen jälkeen rakennustyöt uudella osuudella saatiin nopeasti käyntiin ja ne aloitettiin Bembölen ja Kauklahden välillä joulukuussa 1965. Tien ajorata rakennettiin yhdeksän metriä leveäksi, jonka lisäksi ajoradan kummallekin puolelle tehtiin 0,75 metriä leveät pientareet pyöräilijöitä varten. Eritasoliittymiä rakennettiin uudelle tieosuudelle aiempaa enemmän. Bembölen ja Kauklahden välisen tieosan rakennustyöt valmistuivat syksyllä 1967 ja jatko-osa Jorvakseen vuotta myöhemmin, syksyllä 1968, jolloin tie saavutti nykyisen pituutensa.
Alun perin tien virallinen nimi oli Helsingin ohikulkutie, mutta sitä kutsuttiin yleisesti myös ulommaksi kehätieksi tai pelkäksi kehätieksi. Muita nimityksiä olivat Rengastie, Ulkoväylä ja Vantaanväylä. Tie numeroitiin aluksi maantieksi 972 lähinnä hallinnollisia tarkoituksia varten. Vuonna 1971 numero vaihdettiin kantatie 50:ksi, minkä myötä sitä alettiin käyttää myös opaskartoissa ja muissa opasteissa. Vuonna 1972 tielle annettiin nykyinen nimi Kehä III, kun muita pääkaupunkiseudun kehäteitä alettiin suunnitella. Nimeen saatiin malli Kööpenhaminasta, jossa kehätiet oli numeroitu keskustasta lähtien 1, 2, 3 ja niin edelleen. Muutamissa liikennemerkeissä käytettiin pelkkää Ohikulkutie-nimeä vuodesta 1969 vuoteen 1973, jolloin uusi nimi vaihdettiin myös opasteisiin. Käytäntö aiheutti aluksi sekaannusta, sillä uusissa opastusmerkeissä opastettiin aiemmasta paikannimiin perustuvasta viitoituksesta poiketen ainoastaan Ohikulkutielle itään ja länteen. Myöhemmin liikennemerkkejä on täydennetty paikkakuntaopastein, mutta ilmansuuntiin perustuva viitoituskäytäntö on pysynyt käytössä nykyhetkeen asti.
Historia > Ensimmäiset parannustyöt

Autoistumisen ja pääkaupunkiseudun asutuksen laajentumisen myötä ohikulkutien liikennemäärät alkoivat kasvaa nopeasti heti tien valmistumisen jälkeen ja ensimmäiset parannustyöt käynnistyivät jo 1960-luvun lopulla, jolloin aloitettiin eritasoliittymien rakentaminen Porintien eli nykyisen Vihdintien ja Lentoasemantien risteyksiin. Samaan aikaan Helsinki-Vantaan lentoasemalle oltiin rakentamassa uutta terminaalirakennusta sekä tieyhteyttä ohikulkutielle, jotka lisäsivät liikennemääriä entisestään. Lentoasemantien liittymä saatiin avattua liikenteelle osittain keskeneräisenä samanaikaisesti uuden terminaalirakennuksen kanssa syyskuussa 1969 ja Porintien liittymä vuotta myöhemmin. Myös Hämeenlinnantien yksiramppista eritasoliittymää parannettiin vuonna 1968, jolloin liittymään rakennettiin uusi lounainen ramppi. Rampin ansiosta Hämeenlinnantien liikenteen ei tarvinnut enää kääntyä vasemmalle, mikä paransi liikenteen sujuvuutta.
1970-luvun alussa Lahden moottoritien rakentaminen vaikutti merkittävästi myös Kehä III:n linjaukseen ja liittymäjärjestelyihin. Alkuperäinen Lahdentien eritasoliittymä ehti olla käytössä vain muutaman vuoden, sillä liittymä jouduttiin purkamaan kokonaan moottoritien ja uusien liittymäramppien tieltä, jotka sijoittuivat suurelta osin vanhan liittymän kohdalle. Paikalle rakennettiin täysin uusi eritasoliittymä, jossa kehätien liikenne johdettiin kulkemaan moottoritien alitse suuren kiertoliittymän kautta. Liittymä valmistui marraskuussa 1973, jolloin Lahden moottoritie avattiin liikenteelle. Samassa yhteydessä rakennettiin uusi ramppi Vanhalle Porvoontielle, jonne ei aiemmin ollut suoraa ajoyhteyttä ohikulkutieltä.
Historia > Toisen ajoradan rakentaminen

Vuonna 1970 tehtiin päätös toisen ajoradan rakentamisesta Ala-Tikkurilan ja Veromiehenkylän välille ja rakennustyöt alkoivat jo samana vuonna. Samalla Tuusulantien liittymään rakennettiin uusia ramppeja. Rakennustöiden yhteydessä Kehä III sai myös ensimmäiset liikennevalonsa, kun kaksiajorataisen osuuden risteykset varustettiin liikennevalo-ohjauksella. Kaksiajoratainen tieosuus saatiin valmiiksi vuonna 1974. Toisen ajoradan rakentaminen Veromiehenkylän ja Vantaankosken välille aloitettiin 1977 ja se valmistui 1981. Kyseiselle osuudelle rakennettiin samalla myös erillinen kevyen liikenteen väylä. 1980-luvun alkupuolella nelikaistaista osuutta jatkettiin Vantaankoskelta Vanhaankartanoon asti.
Myös Ala-Tikkurilan ja Hakunilan välisen tieosuuden leventämistä nelikaistaiseksi suunniteltiin 1970-luvulla, mutta Kalkkikallion hankala maasto hidasti suunnittelua. Kalkkikallion pitkä ja jyrkkä ylämäki oli muodostunut ongelmalliseksi jo 1960-luvulla, mutta tuolloin ongelma saatiin ratkaistua rakentamalla idän suuntaan kulkevalle raskaalle liikenteelle erillinen ryömintäkaista. Liikennemäärien kasvaessa toisen ajoradan rakentaminen kuitenkin edellytti laajamittaisempia parannustöitä ja vuonna 1979 suunnittelussa oli kolme eri linjausvaihtoehtoa. Ensimmäisessä vaihtoehdossa tie olisi säilynyt pääosin entisellä paikallaan ja toisessa vaihtoehdossa tietä olisi siirretty etelämmäs Kalkkikallion eteläpuolelle. Kolmannessa vaihtoehdossa tie olisi kulkenut kallion läpi tunnelissa. Tunnelin kalleuden vuoksi uusi tie päätettiin kuitenkin rakentaa 12 metriä syvään kallioleikkaukseen noin 50 metriä vanhaa tietä pohjoisemmaksi. Tiesuunnitelma sai lainvoiman kesällä 1988 ja varsinaiset rakennustyöt Ala-Tikkurilan ja Hakunilan välillä pääsivät käyntiin vuonna 1990. Seuraavana vuonna aloitettiin Hakunilan ja Porvoonväylän välisen osuuden leventäminen nelikaistaiseksi. Kalkkikallion (Kalkkivuoren) ylittävä nelikaistainen tieosuus välillä Tikkurila–Porvoonväylä sekä Tikkurilan–Tapulikaupungin eritasoliittymä valmistuivat kokonaisuudessaan vuonna 1993. Samoihin aikoihin myös Lahdenväylän valtava kiertoliittymä korvattiin täydellisellä eritasoliittymällä.
Turunväylän liittymän ja Espoon keskuksen läheisyydessä oleva osa Kehä III:a rakennettiin 1980-luvun lopulla kokonaan uudestaan ja siirrettiin noin kilometrin verran entistä lännemmäksi. Alueella ollut Kehä III:n alkuperäinen linjaus jäi paikalliseksi kokoojatieksi, jonka nimenä nykyisin on Espoontie. 1990-luvulla pääkaupunkiseudun läpiajoliikennettä haluttiin ohjata kauemmas keskustasta ja tämän seurauksena Turunväylän ja Porvoonväylän välisestä osuudesta tuli vuonna 1992 osa eurooppatietä E18, kun E3 oli aiemmin kulkenut Kehä I:n kautta. Vuonna 1993 aloitettiin toisen ajoradan rakentaminen Espoon keskuksen ja Vanhankartanon välille ja se avattiin liikenteelle 1995, jolloin yhtenäinen kaksiajoratainen osuus ulottui Muuralasta Porvoonväylän liittymään. Espoon puolella sijaitsevien eritasoliittymien rakennustyöt jatkuivat kuitenkin vuoteen 1997 asti.