stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin valtaus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helsingin valtaus Wikimedia Commonsissa
Helsinki 10 vuotta sitten, Suomen Kuvalehti, 14.04.1928, nro 16, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jännityksen ja ratkaisun päiviltä Helsingissä 15 vuotta sitten, Suomen Kuvalehti, 12.04.1933, nro 15-16, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Helsingin valtaus huhtik. 12 p:nä 1918. Erään mukanaolleen saksalaisen sotilaan muistelmia Hels. Sanomille, Helsingin Sanomat, 10.04.1938, nro 97, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Punakaartin osasto Pohjoisesplanadilla huhtikuussa 1918.
Saksalaisia upseereita punaisten päämajana toimineen Smolnan edessä.
Helsingin punakaartin konekiväärikomppania tammikuussa 1918.
Saksalaisten tykistöä Malmilla.
Saksalaisia Meteorologisen Päälaitoksen sääasemalla Ilmalan kallioilla.
Saksalaiset hyökkäävät Latokartanon raitiovaunupysäkin luona lavastetussa kuvassa.
Helsingin työväentalon torni palaa.
Punakaartin sotilas antautuu Siltasaaren työläiskaupunginosassa. Tyyne Böökin valokuva.
Senaattori Onni Talas tervehtii kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzia.
Vangittuja punaisia odottamassa kuljetusta Suomenlinnan vankileirille.
Caretaker – kuokkavieras

| Caretaker – kuokkavieras> The Caretaker |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Clive Donner
Käsikirjoittaja:  Harold Pinter
Perustuu:  Harold Pinterin näytelmään
Tuottaja:  Michael Birkett
Säveltäjä:  Ron Grainer
Kuvaaja:  Nicolas Roeg
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  British Lion Films
Ensi-ilta:   1963  Suomessa 1968 
Kesto:  105 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Caretaker – kuokkavieras (The Caretaker) on Clive Donnerin ohjaama mustavalkoinen elokuvasovitus Harold Pinterin näytelmästä, jota on suomeksi esitetty nimillä Talonmies ja Kuokkavieras. Vuonna 1963 ensi-iltansa saaneen elokuvan pääosissa näyttelevät Donald Pleasence, Alan Bates ja Robert Shaw.
Tarinassa omalaatuiset veljekset asuvat vanhemmiltaan perimässään, tavaraa tupaten täynnä olevassa talossa. Heidän luokseen ilmestyy kulkuri, joka saa ailahtelevalla käytöksellään veljekset tyranniansa alle. Mies käyttäytyy välillä nöyrästi ja lupaa jäädä talonmieheksi, välillä taas röyhkeästi yllyttää veljiä nousemaan toisiaan vastaan.
Liettuan kansallinen herääminen

Jonas Basanavičius vuonna 1905.
Liettuan kansallinen herääminen alkoi vuonna 1883, kun ensimmäinen liettualaisen maallisen sanomalehden Aušran numero julkaistiin Itä-Preussissa. Lehden perustajaa Jonas Basanavičiusta innoitti Tšekin kansallinen liike, johon hän oli tutustunut työskennellessään Prahassa. Basanavičius johti kansallista liikettä ulkomailta käsin, koska hän toimi lääkärinä Bulgariassa, ja palasi Liettuaan vasta vuonna 1905. Basanavičius kirjoitti liettualaisten historiasta ja kulttuurista. Tavallinen kansa oli vakuutettava siitä, että nimenomaan heidän oma liettualainen perintönsä oli säilyttämisen arvoista ja kehitettävissä tasavertaiseksi muiden kulttuurien kanssa. Vaikka Aušra ilmestyi vain kolmen vuoden ajan, oli sillä suuri vaikutus. Pian alkoi ilmestyä myös muita liettuankielisiä lehtiä. Basanavičiuksen lisäksi toinen Liettuan kansallisen liikkeen keskeinen vaikuttaja oli Vincas Kudirka.
Tausta

Monet Liettuan kansallisen heräämisen johtohahmoista olivat Suwałkin kuvernementista, missä oli kehittynyt vauras liettualainen talonpoikien luokka. Talonpojilla oli varaa lähettää poikansa alkeiskoulun jälkeisiin jatko-opintoihin. Marijampolen vuonna 1866 perustetulla kymnaasilla oli näkyvä rooli liettuankielisen älymystön kouluttamisessa.
Puolan kapinan yhteydessä myös Venäjän keisarikunnan alueella asuneet liettualaiset olivat nousseet kapinaan venäläisiä vallanpitäjiä vastaan, mutta heidät oli kukistettu verisesti. Kapinointia seuranneen venäläistämisen ja liettuankielisen kirjallisuuden painokiellon kaudella liettualaiset kieltäytyivät piispa Motiejus Valančiusin kehotuksesta ostamasta kyrillisin kirjaimin painettuja kirjoja, eivätkä talonpojat päästäneet lapsiaan kouluihin, joissa juurrutettiin venäjän kieltä. Syntyi niin sanottuja kotikouluja, joissa opetettiin lapsille salaa liettuan kielen luku- ja kirjoitustaitoa. Liettuankielistä kirjallisuutta alettiin julkaista ja painaa ulkomailla, varsinkin Itä-Preussissa, mistä se kuljetettiin salaa Liettuaan ja levitettiin laittomasti. Kielletyn kirjallisuuden salakuljetus ja levittäminen saivat liikkeelle tuhansia liettualaisia, jotka muodostivat aktiivisen verkoston. Venäjän viranomaiset pystyivät valvomaan liettualaisia omalla maaperällään, mutta eivät voineet estää heidän toimintaansa Itä-Preussissa, missä asui satoja tuhansia liettualaisia.
Vuonna 1879 Tilsitissä perustettiin Liettualaisen kirjallisuuden seura. Perustajat olivat saksalaisia tiedemiehiä.
Kielen modernisointi

Liettuan kieli kehittyi 1900-luvun alkuun mennessä yhtenäiseksi ja standardisoiduksi kirjakieleksi, jonka oikeinkirjoitus perustui sen ominaispiirteille ja jolle oli luotu laaja uudissanasto. Sen jälkeen liettuan kielellä oli edellytykset tulla sivistyneistön käyttökieleksi, mikä tapahtuikin vuosisadan vaihteen tienoilla.
Vaatimus autonomiasta

Venäjän keisarikuntaan kuuluneessa Liettuassa alkoi syntyä 1800-luvun lopulla poliittisia puolueita, jotka ottivat ohjelmaansa riippumattoman federatiivisen Liettuan valtion. Tällaisia puolueita olivat Liettuan sosiaalidemokraattinen puolue, Basanavičiuksen johtama Liettuan demokraattinen puolue ja Liettuan kristillisdemokraattinen liitto. Vuonna 1904 poistui liettuankielisiä painotuotteita koskenut julkaisukielto, mikä lisäsi suuresti uusien liettuankielisten julkaisujen määrää. Vuoden 1905 joulukuussa kokoontuivat Vilnassa niin sanotut suuret liettualaiset maapäivät, jotka vaativat liettualaisten asuinalueiden yhdistämistä yhdeksi kokonaisuudeksi, kansallista autonomiaa ja liettuan kielen oikeuksien laajentamista. Maapäiville osallistui noin 2000 edustajaa Basanavičiuksen toimiessa puheenjohtajana. Vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen liettuan kielen oikeuksia lisättiin ja kansalaisten eräitä perusoikeuksia laajennettiin, mutta osa liettualaisten poliittisesta eliitistä oli joko vangittu tai paennut ulkomaille.
Itsenäisyysliike

Ensimmäisen maailmansodan aikana Saksa miehitti liettualaisten asuinalueet. Saksalaismiehityksen aikana voimistui ajatus maan itsenäistymisestä yhteisymmärryksessä Saksan kanssa. Itsenäisyysliikkeen johtoon asettui syksyllä 1917 liettualaisten valitsema ja Antanas Smetonan johtama 20-henkinen maaneuvosto, taryba. Se julisti Liettuan itsenäiseksi 16. helmikuuta vuonna 1918. Saksan keisari tunnusti virallisesti Liettuan itsenäisyyden 23. maaliskuuta. Itsenäisestä Liettuasta oli tarkoitus muodostaa saksalaisen prinssin hallitsema kuningaskunta, mutta se ei toteutunut. Syksyllä 1918 Liettua julistettiin tasavallaksi.
Tyyppitalo

Asutushallituksen tyyppi ”Er.As.tyyppi no 4” vuodelta 1937.
Asutushallituksen tyyppien ”Er.As.” rakennedetaljeja.
Kaupunkityypin ”ruotsalaistaloja” Salon Kärkänkadulla syksyllä 1940.
Talo Lyyli Vänslä, Tapanila, Helsinki. Tyyppitalosuunnitelman mukaan tehty piirustus. Asutusvaliokunnan suunnittelutoimisto 11. elokuuta 1947.
Enso Gutzeit Oy:n työntekijöilleen rakennuttamia taloja Säynätsalossa, Jyväskylässä.
Myyntiyhdistys Puutalon omakotitalomalli Einontalo vuodelta 1959.
Tyyppitalo on talo, joka on rakennettu kaikkien rakentajien käytettävissä olevan yleiskäyttöisen talomallin mukaan. Suunnitelmat sisältävät yleensä piirustusten lisäksi yksinkertaisen työselityksen ja ainemenekkilaskelmat hukkamateriaalien syntymisen minimoimiseksi.
Vaikka nykyisten talotehtaiden markkinoimia talomalleja edustavat talot ovat keskenään vastaavia samaan tapaan kuin tyyppitalot, ne eivät ole tyyppitaloja, koska talotehtaalta ei voi hankkia pelkkiä suunnitelmia. Lisäksi niiden, toisin kuin tyyppitalojen, piirustuksia ei saa käyttöön maksutta.
Tyyppitalojen synty

Suomessa alettiin kehitellä asuinrakennusten tyyppitaloja 1920-luvulla. Aiemmin tyyppitalojärjestelmää oli käytetty lähinnä koulu- ja asemarakennuksissa. Sosiaalihallitus tilasi 1922 maatilarakennusmalliston arkkitehti Elias Paalaselta ja julkaisi malliston vihkona. Sarjasta otettiin 1920-luvulla kaksi tuhannen kappaleen painosta. Myös Asuntohallitus julkaisi 1920-luvun lopulla maatilojen tyyppitalokokoelman.
Tyyppitalojen synty > 1930-luvun tyyppitalot

Sosiaalihallitus tilasi vuonna 1934 Elias Paanaselta kaupunkeihin tarkoitetun tyyppitalosarjan, yhteensä 12 mallia. Alvar Aalto taas aloitti 1936 standardoidun talojärjestelmän suunnittelun A. Ahlström Oy:lle. AA-järjestelmän Standard-talomalli oli kooltaan 40 m² (tyyppi A), 50 m² (tyyppi B) tai 60 m² (tyyppi C). Talot olivat yksikerroksisia, matalia vinoharjakattoisia ja yleensä kellarillisia. Ikkunat olivat eri kokoisia tilan käyttötarkoituksen mukaan. Myös Aarne Ervi suunnitteli 30-luvun lopulla tyyppitalon kaupunkien asuntokomitean tilauksesta. Talo oli yksikerroksinen ja satulakattoinen, ilman kellaria.
Tyyppitalojen synty > Pientalojen tyyppipiirustuskilpailut 1939

Tärkeä sysäys taloteollisuudelle ja standardoinnille olivat pientalojen tyyppipiirustuskilpailut vuonna 1939. Kilpailuja järjestettiin kahdet sekä Sosiaali- että Maatalousministeriön järjestäminä. Ehdotuksia tuli parisataa ja käytännössä sotien jälkeiset tyyppitalomallistot perustuivat näihin kilpailuratkaisuihin.
Sotien aika 1939–1945

Talvisodassa tuhoutui 100 000 asuntoa, lisäksi sodan jälkeen oli asutettava 400 000 Karjalan ja Hankoniemen evakkoa. Välirauhan aikana noin puolet Karjalan siirtolaisväestöstä palasi palautetuille alueille ja siksi jälleenrakennustyö keskitettiin vuosina 1941–1944 pääosin paluumuuttajien asuttamiseen. Muu Suomi oli rakennuskiellossa, rakentaminen oli sallittua vain poikkeusluvalla.
Kolme merkittävintä tekijää, joilla asuntotuotannon tehokkuutta pyrittiin nostamaan, olivat:
teollisesti esivalmistettujen pientalotyyppien suunnittelun ja valmistuksen laajamittainen aloittaminen
tyyppitalopiirustusten suunnittelu ja julkaisu
rakennusalan yleisen standardisoinnin kehittäminen.
Sotien aika 1939–1945 > Tyyppitalomallistot

Tyyppitalosarjoja ja tyyppitaloja suunnittelevia instansseja oli useita. Maatalousministeriön asutusasiainosasto ASO julkaisi 1940 maaseudulle tarkoitetun tyyppitalomalliston. Maatalousseurojen keskusliitto julkaisi jatkosodan aikana 21 tyyppitalon piirustukset. Pinta-ala taloissa vaihteli 38,5 ja 80 m² välillä, mutta ullakolle saattoi rakentaa huoneita, ja saada näin 30 m² lisätilaa. Myös Sosiaaliministeriöllä oli suuri määrä erilaisia kaupunkeihin tarkoitettuja tyyppitaloja. Suunnittelijana toimi arkkitehti Kaj Englund, joka oli menestynyt erinomaisesti vuoden 1939 suunnittelukilpailuissa. Talot olivat selkeitä, perinteestä irtautuvia, uudenaikaisia omakotitaloja. Ruotsinkielisillä alueilla toimiva Bostadsförening för Svenska Finland suunnitteli 30 puolitoistakerroksista tyyppitaloa. Sarja uusittiin 1945; nyt kaikissa pienintä lukuun ottamatta oli sekä kellari, että ullakko.
Sotien aika 1939–1945 > Ruotsalaistalot

Syksyllä 1940 Suomi sai 2 000 koottavaa puista omakotitaloa talvisodan jälkeiseen jälleenrakentamiseen tarkoitetun kansalaiskeräyksen tuottona Ruotsista. Talot suunniteltiin Suomessa, mutta työpiirustukset tehtiin Ruotsissa paikallisten standardien mukaisesti. Ruotsalaistaloja oli neljää tyyppiä, kaksi maaseudulle ja kaksi kaupunkeihin. Lauri Pajamiehen suunnittelemat kaupunkitalotyypit olivat yksikerroksisia; kattomuotona niissä oli loiva harjakatto. Taloissa oli täyskellari; kellaritila mahdollisti erillisestä talousrakennuksesta luopumisen, mistä oli etua varsinkin pienillä kaupunkitonteilla. Peseytymistilat olivat niukahkot, mutta kellarissa sijaitseva pesutupa oli mahdollista muuttaa saunaksi. Urho Orolan ja Jalmari Peltosen suunnittelemat maaseututyypit olivat jyrkempikattoisia puolitoistakerroksisia taloja, joiden ullakolle oli mahdollista sijoittaa asuinhuoneita.
Taloja pystytettiin eri puolille Suomea, yhteensä 75 kunnan alueelle. Osa maaseututyyppisistä taloista sijoitettiin kaupunkeihin, koska Suomen maaseutu ei pystynyt ottamaan kaikkia niitä vastaan. Mm. Jyväskylässä olevat lahjatalot on tarkoitettu 10–15 hehtaarin maatilalle, vaikka sijaitsevat kaupunkiomakotialueella. Usein katu, jonka varteen taloja sijoitettiin, sai talojen ruotsalaiseen alkuperään viittaavan nimen kuten Lahdessa ja Kuopiossa nimen Ruotsinkatu ja Kemissä nimen Ruotsintie. Taloja on säilyneenä yhä varsin runsaasti eri paikkakunnilla, esimerkiksi Helsingin Pirkkolassa, Turun Kupittaalla, Jyväskylän Kypärämäessä Metsäkadulla ja Kukkumäessä Purokadulla, Porin Tiilinummessa ja Kemin Syväkankaan Ruotsintiellä.
Sotien aika 1939–1945 > Asevelitalot

Jatkosodan aikana haluttiin takaisinvallatun Karjalan alueelle nopeasti rakennettava talotyyppi. Asevelitalo oli arkkitehtien valtakunnallisen talkoojärjestön ensimmäinen malli. Talo suunniteltiin 1942 Suomen Aseveljien Liitolle, arkkitehteina Aulis Blomstedt, Kaj Englund ja Lauri Tolonen. Talo oli hirsirakenteinen, omakotitalo, jossa oli poikkeuksena muista ajan tyyppitaloista itäsuomalaisen rakennustavan piirteitä. Rintamajoukoille jaettiin 9 000 kpl piirustuksia ja sotilaat kokosivat lomapalkalla hirsikehikot, jotka toimitettiin rakennuspaikoille valmiina perustuksille asennettavaksi. Taloja valmistettiin runsaat tuhat. Lisäksi tehtiin muita asevelitalotyyppejä, ja kunnostettiin olemassa olevia rakennuksia, niin että kaikkiaan sotilaat ehtivät rakentaa Karjalaan välirauhan ja jatkosodan aikana 15 000 taloa.
Sotien aika 1939–1945 > Suunnitteluapua ja standardointia talkootyönä

Vuoden 1942 alkupuolella Suomen arkkitehtiliitto perusti arkkitehtien talkoojärjestön, Jälleenrakennustoimiston. Tavoitteena oli, että jokainen arkkitehti tekisi talkootöitä toimistolle kaksi viikkoa vuodessa. Toimiston työ jakaantui kahteen tavoitteeseen ja osastoon: Suunnitteluapu ja Standardisoimislaitos. Suunnitteluapu tuotti suunnitelmia, Standardisoimislaitos työskenteli kehittääkseen rakennusalan standardisointia, ja erityisesti yleisen mittajärjestelmän – moduulin.
Tuohon aikaan standardeiksi kutsuttiin kaikkia rakennustuotteiden mitta- ja laatuohjeita, rakennusosien tyyppejä, hyvän rakennustavan mukaisten työmenetelmien kuvauksia, suunnittelu-, mitoitus- ja laskentaohjeita, termiluetteloita ja niin edelleen. Standardisoiminen nähtiin välttämättömänä edellytyksenä talojen massatuotannolle. Mallia saatiin Japanin perinteisestä Kiwahiro-järjestelmästä, ja erityisesti Saksasta, jossa professori Ernst Neufert oli kehittänyt suunnitteluohjekokoelman Bauentwurfslehre.
Maatalousseurojen Keskusliitto tilasi 1943 sarjan asuntotyyppejä, jotka mahdollistivat vaiheittain laajentamisen. Sarjassa oli kuusi omakotitalotyyppiä ja kaksi uutta asevelitaloa. Piirustukset julkaistiin kokonaan, detalji- ja rakennepiirustuksia myöten Standardisoimislaitoksen kehittämillä RT-korteilla. Parissa vuodessa julkaistiin standardin määrittävät kortit ikkunoista, ovista, ja muista yleisimmistä rakenneosista, sekä vuonna 1945 myös keittiökalusteiden standardityypit.
Jälleenrakennuksen aika 1940–1956

Sotien aiheuttamat tuhot Suomen kaupungeissa eivät kansainvälisesti tarkastellen kokonaisuutena olleet kovin laajoja. Pääongelmaksi nousi luovutetun alueen väestön uudelleenasuttaminen. Sodan päätyttyä siirtolaisperheitä oli yli 100 000, yli 11 prosenttia koko maan väestöstä, ilman asuntoa. Kolmannes energiatuotannosta ja huomattava osa teollisuustuotannon kapasiteetista oli jäänyt luovutetulle alueelle tai tuhoutunut. Lapin rakennuskanta oli pääosin tuhoutunut.
Jälleenrakennuksen aika 1940–1956 > Tyyppitalojen yleistyminen sodan jälkeen

Asutustoiminnan painopiste siirtyi kaupungeista takaisin maaseudulle. Jälleenrakennukseen sopivien tyyppitalojen suunnittelun lähtökohtina olivat ankara tarvikepula ja omatoimirakentaminen. Tyyppitalojen tarjoajia tuli lisää: suurimmilla kaupungeilla, kuten Helsingillä, Turulla ja Tampereella oli omaa tyyppipiirustussuunnittelua. Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön rakennusasian osasto KYMRO julkaisi 1944 yhdeksän tyyppiä asutuskeskusten tarpeisiin. Suunnittelijoina toimivat arkkitehdit Aulis Blomstedt ja Yrjö Lindegren. Tyyppisarjan detaljit julkaistiin RT-kortteina.
Jälleenrakennuksen aika 1940–1956 > Rintamamiestalo

Ratkaisuksi sotien (1939–1944 toinen maailmansota) jälkeiseen asuntotarpeeseen syntyi 1½-kerroksinen, puurakenteinen ja harjakattoinen omakotitalo, niin sanottu rintamamiestalo, jossa rakennuksen keskellä olevan yhden savupiipun ympärille sijoitettiin kaikki asuintilat. Nelijakoisessa alakerrassa oli eteinen eli porstua, kaksi huonetta ja keittiö. Keittiö oli erotettu muista asuintiloista, toisin kuin perinteisessä maalaistuvassa. Yläkerrassa oli kaksi päätyhuonetta, jotka voitiin rakentaa asuinkäyttöön myöhemminkin. Talossa oli usein myös kellarikerros.
Jälleenrakennusajan katsotaan alkaneen 1940 ja päättyneen 1956 jolloin viimeisetkin väliaikaismajoituksissa (pommisuojissa jne.) asuneet ihmiset saatiin asutettua.
Jälleenrakennuksen aika 1940–1956 > Rintamamiestalo > Rakenne

Rintamamiestalojen kantavana rakenteena käytettiin joko perinteistä hirsiseinää tai määrämittaisista puusoiroista naulaamalla koottua kehikkoa eli lautarakenteista runkoa. Jälkimmäisessä niin sanotussa ”lautatalossa” puurungon soirojen välissä oli lämmöneristeenä sullottua sahanpurua, jonka molemmilla sivuilla oli lautavuoraus pitämässä eristettä paikoillaan. Ulkopuolella oli lisäksi vielä vuorilaudoitus suojaamassa seinän sisempiä osia sadeveden lahottavalta vaikutukselta. Yhdysvalloissa keksitty puurunkorakenne oli kohtalaisen helposti rakennettavissa ilman erikoisvälineitä tai perinteistä kirvesmiestaitoa.
Rintamamiestalojen perustukset on yleensä tehty ilman kapillaarikatkoa ja usein kosteutta johtavan maaperän päälle. Salaojia ja perusmuurien ulkopuolista vedeneristystä ei ollut välttämättä ollenkaan.
Jälleenrakennuksen aika 1940–1956 > Rintamamiestalo > Mallistot

Rintamamiestalon tyyppimallistoja oli lukuisia, ja mallit muistuttivat toisiansa varsin paljon. Rintamamiestalot yleistyivät nopeasti ja tyyppi säilyi parikymmentä vuotta maaseudun ja esikaupunkien käytetyimpänä uudisrakennustyyppinä. Kaupungeissa talot yleensä sijoitettiin yhtenäisiksi asuntoalueiksi suorakaiteen muotoisten tonttien kadunpuoleiseen päähän, jotta tontin toinen pää jäisi hyötypuutarhakäyttöön.
Jälleenrakennuksen aika 1940–1956 > Rintamamiestalo > Rintamamiestalojen arviointia

Rintamamiestalo vastasi suomalaisen arkkitehtuurin sen aikaisia funktionalistisia ihanteita. Suunnittelussa kiinnitettiin huomiota rakenteiden käytännöllisyyteen ja toimivuuteen, taloihin suunniteltiin vain tarpeellisiksi katsottuja toimintoja, oma piha mahdollisti luonnonläheisempää asumista. Tyyppejä on arvosteltu siitä, että ne ovat vieraita suomalaiselle rakennusperinteelle. Talon 1½-kerroksisuus on epätyypillinen korkeus, ja neliömäinen pohja johtaa perinteestä poikkeavaan rungon muotoon. Ikkunat avautuivat joka suuntaan, jolloin malli soveltui huonosti pienille kaupunkitonteille.
Talo edusti myös perinteestä poikkeavaa asumismuotoa. Peruselementiksi nähtiin isän, äidin ja lasten muodostama ydinperhe, kun perinteisesti maaseudulla oli asuttu laajemmissa perhekunnissa, mukana isovanhemmat, miniät ja vävyt, lisänä vielä rengit ja piiat.
Useissa rintamamiestalomalleissa oli käymälä. Rintamamiestalot eivät sisältäneet varsinaisia peseytymistiloja, jotka oli tarkoitus rakentaa erilliseen piharakennukseen. Pesu- ja saunatilat -- usein käymäläkin -- on lisätty taloihin jälkikäteen, joko rungon sisälle tai laajennusosaan. Tyypillinen saunatilojen sijoituspaikka on kellarikerros. lähde?
Tyyppitalot jälleenrakennusajan jälkeen

Standardisoimislaitos suunnitteli vuonna 1950 kuusi tyyppitaloa uuden Arava-järjestelmän mukaan, joka soi enemmän vaihtoehtoja kuin tiukka sodanjälkeinen mitoitus. Seuraavana vuonna suunniteltiin vielä yksi lisämalli. Jälleenrakennusajan jälkeen 1950-luvun puolessavälissä tarve varsinaisille tyyppitaloille poistui. Tilalle tulivat 1960-luvun teolliset pientalotyypit, joissa jokaisella talotehtaalla oli oma mallistonsa.
Suomen Kulttuurirahasto julkaisi vuonna 2010 omakotitalon luonnossuunnitelmatasoisen tyyppitalomalliston, K3-talon. Malliston suunnitteli kolme suomalaista ja kaksi ruotsalaista arkkitehtitoimistoa, jokainen yhden talomallin. Projektin pyrkimykseksi määriteltiin saada aikaan teollisesti valmistettavia kauniita, kohtuuhintaisia ja kestäviä talomalleja, joissa myös energiatehokkuus on otettu huomioon. Mallisto on ilman korvausta vapaasti käytettävissä.
Kirjallisuutta

Laakso, Mikko et al.: Eilispäivän Suomi : jälleenrakennuksesta yltäkylläisyyteen.  Helsinki:  Valitut palat, 2003.  ISBN 951-584-611-0
Saarikangas, Kirsi: Model houses for model families: gender, ideology and the modern dwelling: the type-planned houses of the 1940s in Finland.  (Studia Historica 45)  Helsinki:  Suomen historiallinen seura, 1993.  ISBN 951-8915-65-2  (englanniksi)
Särkinen, Åke W.: Jälleenrakennusajan pientalo.  Helsinki:  Rakennustieto, 2005.  ISBN 951-682-777-2
Taskinen, Jouko (toim.): Rintamamiestalot: Rakentajien muistikuvia.  (Kirjoituskilpailun tekstejä)  Helsinki:  Rakennustieto, 2006.  ISBN 951-682-792-6
Aiheesta muualla

Tietoa tyyppitalopiirustuksista (Arkistolaitos)
Tyyppitalopiirustuksia arkistolaitoksen Digitaaliarkistossa
Rakentaja-lehden artikkeli rintamamiestaloista (Arkistoitu – Internet Archive)
Die Bauentwurfslehre von Prof. Ernst Neufert (Arkistoitu – Internet Archive)
Rintamamiestaloa rakennetaan syksyllä 1940.
Rintamamiestalo Helsingin Länsi-Pakilan asuinalueella.