stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eila Roine
Televisiotyöt > Heikki ja Kaija

Heikin ja Kaijan ensimmäinen osa lähetettiin torstaina 14. syyskuuta 1961. Aivan uraauurtava sarja ei ollut, sillä Suomen TV esitti samantyyppistä sarjaa Matti ja Leena ja Mainostelevisiossa näytettiin perhesarjaa Tuttavamme Tarkat. Heikki ja Kaija avioituvat sarjan alussa, ja jaksoja seurasi harvakseltaan. Heikki ja Kaija näkyi alkuun vain Tamvision alueella ja Roine arvioi, että katsojamäärät olivat todella pienet. Televisiolaitteet olivat tuolloin vielä harvinaisia. Sarjasta kehkeytyi kuitenkin vuosikymmenensä suosikki. "Sarja rullaa normaaliuden ja samaistuttavuuden huipputasoilla", Seura-lehden Jussi Karjalainen kirjoitti vuonna 2018.
Heikki ja Kaija jatkui pitkän tauon jälkeen syksyllä 1963. Potentiaalisten katsojien lukumäärä oli kasvanut huimasti, ja ensimmäiset jaksot näyteltiin uudestaan. Koska lähetykset olivat edelleen suoria, sattui kaikenlaisia kömmähdyksiä esimerkiksi silloin kun Auvisen ja Olavi Ahosen roolihahmot annostelivat liiallisesti pyykinpesuainetta. Uusia jaksoja alettiin näytellä syksyllä 1964. Liisa Roineelle kirjoitettiin rooli Kaijan ystävänä ja ystävälle luotiin miesystävä, jota näytteli Veijo Pasanen. Heikin ja Kaijan viimeinen jakso esitettiin keväällä 1971.
Elämäkerrassaan Roine muistuttaa, että Heikki ja Kaija on käsikirjoitettua näytelmää, vaikka sitä on toisinaan luultu tositelevisioksi. Heikki ja Kaija Lehtinen olivat täysin erilaisia ihmisiä kuin taiteilijapariskunta Roine ja Auvinen. Television vaikutuksesta tunnettavuuteen Roine toteaa, että näyttelijä on tasan yhtä kuuluisa kuin hänen viimeisin merkittävä televisioroolinsa.
Tampereella televisiotoimintaan suhtauduttiin innostuneesti, ja yhtenä syynä lienee ollut kaupungin teatteriperinne. Tampereen teatterit olivat yksityisiä toimijoita, joiden piti huomioida taiteen ohella talous. Ensimmäisinä vuosina ei ollut teknologiaa lähetysten tallentamiseen, joten varhaisin säilynyt Heikki ja Kaija -jakso on vasta vuodelta 1965.
Televisiotyöt > Rintamäkeläiset

Rintamäkeläisiä tuotettiin 30 jaksoa vuosina 1972–1978. Pienviljelijöiden elämästä kertovan aikalaisdraaman pääpari on Rintamäen isäntä ja emäntä, joita näyttelivät Veijo Pasanen ja Sirkka Lehto. Rintamäen naapurissa asuu Honkosen pariskunta, jota näyttelivät Eila Roine ja Ahti Haljala. Kiltin ja luonteeltaan tasaisen Kaijan jälkeen Roine nautti Helmi Honkosen roolista. Helmi on ilkeähkö juoruämmä, mutta pohjimmiltaan hyväsydäminen. Roine otti Helmiin aineksia ihmisistä ympärillään, kuten työkavereistaan, ja tuloksena oli "hirvee muija". Hän olisi mieluusti jatkanut Helmin näyttelemistä.
Rintamäkeläiset on pitkälti dialogiin perustuvaa hidasta kerrontaa, jossa käsitellään ajankohtaisia aiheita. Henkilöhahmojen poliittiset kannat tuodaan selkeästi esiin ja heidät istutetaan kahvipöydän ääreen kiistelemään milloin mistäkin.
Televisiotyöt > Pikku Kakkonen

Eila Roine aloitti Pikku Kakkosen Eila-mummina 1996. Hän ei näytellyt, vaan oli oma itsensä. Katsojat kertoivat muun muassa, että hän puhui lapsille ilman turhaa lässytystä ja häntä pidettiin Pikku Kakkosen parhaana juontajana. Hänestä tuli seitsemäntoista vuoden aikana koko Suomen Eila-mummi.
Televisiotyöt > Muita televisiotöitä

Suutarin tyttäristä sovitettiin televisioelokuva 1965 Vili Auvisen ohjaamana. Siinä näyttelijät toistavat edellisen vuosikymmenen lavaroolinsa. Suutarin tyttäret nauhoitettiin, mutta nauhat käytettiin muutaman vuoden päästä uudelleen. 1970-luvulla Auvinen ohjasi neljänä kesänä neljä televisiosarjaa, joiden pohjana oli nuortenkirjat Pertsa ja Kilu. Sarjassa näyttelivät Tampereen Työväen Teatterin näyttelijät ja heidän jälkikasvunsa. Roine koki kesäiset televisioroolit mukavina lomahommina.
Elokuvatyöt

Eila Roine näytteli pieniä sivuosia niin sanotun studiokauden elokuvissa, mutta filmitähteä hänestä ei leivottu. Kesällä 1980 Tampereen seudulla kuvattiin Tapio Parkkisen ohjauksessa lastenelokuva Hullu kesä (1981), jossa Roineen roolina oli Elli-täti. Elokuvassa näyttelivät myös Liisa Roine ja tämän puoliso Seppo Mäki sekä Tommi Auvinen ja tämän tuleva puoliso Teija Lappalainen. Mukana olivat myös Veijo Pasanen ja Raili Veivo. Vuonna 2003 kuvattiin tragikoominen Juoksuhaudantie (2004), jossa Roineella on pieni rooli Martta Oksasena. Aamulehden Reijo Noukka arvioi Martan roolin tuovan "oman säväyksensä" elokuvaan. Vuonna 2009 Roineella oli sivurooli elokuvassa Skavabölen pojat.
Kesällä 2011 kuvattiin tie-elokuva Tie pohjoiseen, jossa Roine näyttelee toisen päähenkilön äitiä. Henkilö on Vesa-Matti Loirin näyttelemä Leo. Elokuvassa on myös muita suuria nimiä, kuten Jukka Virtanen ja Aake Kalliala. Kesällä 2014 kuvattiin komedia Eila, Rampe ja Likka, jossa Roine näytteli Eilan äidin roolin. Turun Sanomien Päivi Valotie huomioi Roineen sinänsä melko pienen roolitehtävän: "Tampereen työväen teatterissa Eilaa näytellyt Eila Roine esittää suvereenisti yli muiden Eilan äitiä".
Pienet roolit lastenelokuvissa jatkuivat Rike Jokelan ohjaamassa komediassa Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu! (2016). Vuonna 2020 kuvattiin keski-iän ylittäneestä iskelmätähdestä kertova draamakomedia 70 on vain numero (2021), jossa Roineella on pikkurooli. Elokuvan ohjasi Johanna Vuoksenmaa, jonka kanssa Roine oli tehnyt aiemminkin yhteistyötä. Elokuvassa Roineen roolihahmo kohtaa Hannele Laurin näyttelemän iskelmädiivan rappukäytävässä.
Roineen filmografiassa on myös kreditoimattomia rooleja, kuten elokuvassa Vodkaa, komisario Palmu (1969), jossa hän on väkeä suurlähetystön vastaanotolla.
Suhde työhön ja julkisuuteen

Elo kuuluisana näyttelijänä oli Eila Roineelle suhteellisen helppoa. Hän ei torjunut tuntemattomia ihmisiä, jotka tulivat rupattelemaan. Hän vältti tähtenä diivailua vapaalla ollessaan. Mutta Janneen 1960-luvulla kohdistunut ylenpalttinen uteliaisuus oli hänelle liikaa. Roine-Auvisen perhe ajoi lopulta matkat Tampereelta Enonkosken huvilalle ilman pysähdyksiä julkisilla paikoilla. Ihailijapostia Roine sai eniten 1960-luvulla, ja se liittyi yleensä Heikkiin ja Kaijaan. Ihailun ohella posti toi moitteita katsojilta, jotka luulivat sarjan kertovan Roineesta ja Auvisesta.
Eila Roineen työmoraali oli korkea ja hän oli toisinaan kipakka vailla isänsä leppoisaa luonnetta. Jos hän menetti hermonsa, siihen oli jokin aihe, kuten työmoraalin rapistuminen. Hän ei myöskään pitänyt siitä, että lavalla alettiin sooloilla näytelmää haittaavalla tavalla. Roineen mielestä satunnaiset kaksimielisyydet lavalta lauottuina olivat yleisön aliarvioimista ja näyttelijän itsekorostusta. Omat roolinsa hän rakensi poikkeuksetta käsikirjoitusta noudattaen ja kokonaisuuden huomioiden. Roine ei väheksynyt pieniäkään roolitehtäviä, hänen mukaansa myös avustajatason roolin merkitys huomataan siinä vaiheessa, kun siltä puuttuu tekijä.
Päinvastoin kuin useat teatterialan ihmiset, Roine ei vaihdellut työpaikkoja. Hän selittää valintaansa siten, että hän pääsi jo nuorena hienoon ensembleen, joka pelasi hyvin yhteen. Hän viihtyi siinä hyvin, ja siitä tuli eräänlainen perhe. Ohjaajat olivat hyviä, näyttelijät suurenmoisia. Roineella ei ollut syytä eikä halua lähteä pois, vaan hän pikemminkin pelkäsi, että hänet lähetettäisiin muualle.
Teatterilavalla Roineen johtotähtenä on ollut oman paikkansa täyttäminen ja ohjaajan auktoriteetin hyväksyminen. Maine komediataiturina on ollut Roineelle kaksijakoinen ja hän on pyrkinyt tuomaan esiin taiteellisen rekisterinsä koko skaalaa.
Palkinnot ja tunnustukset

Roine on saanut Tampereen kaupungin taide­mitalin ja kultaisen ansio­merkin, Hämeen läänin taide­toimi­kunnan mitalin, Suomen teatteri­järjestöjen keskus­liiton kultaisen ansio­merkin ja Hämäläis-Osa­kunnan mitalin.
Vuonna 1995 Roinelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke. Hän sai Kalle Kaiharin säätiön kulttuuri­palkinnon 1997, Ida Aal­berg -mitalin 1997, Jalmari Finnen säätiön tunnustus­palkinnon 2004, Vuoden lapsi­teko­palkinnon 2004, Larin Paraske -palkinnon 2006 ja Tampere-palkinnon 2009. Hänet valittiin Vuoden iso­vanhemmaksi vuonna 2004. Joulu­kuussa 2013 Roinelle myönnettiin Pirkan­maan taide­palkinto. Vuonna 2018 Roine palkittiin elämän­työstään Venlalla.
Yksityiselämä

Roineen isä oli näyttelijä Eero Roine. Hänen sisaruksensa Esko Roine ja Liisa Roine ovat myös näyttelijöitä.
Vuonna 1955 Roine avioitui teatteri­ohjaaja Vili Auvisen kanssa. Liitto päättyi Auvisen kuolemaan vuonna 1996. Heillä on kaksi poikaa: ohjaaja-näyttelijä Tommi Auvinen ja valo- ja ääni­suunnittelija Janne Auvinen, kolmas poika Tommi Petteri kuoli vauvana.
Valikoitu rooliluettelo

Barblin (Andorran tasavalta)
Eila (Eila, Rampe ja Likka)
Antonia (Ei makseta)
Elina Flincke (Elinan surma)
Maša (Eläköön, itsemurhaaja)
Suzanne (Figaron häät)
Grace Stiles (Grace ja Glorie)
Ester (Hinta)
Eufrosyne (Katariina, kaunis leski)
Siri von Essen (Miesvihaajat)
Läpikäytävän Henna (Pitkäjärveläiset)
Eliza (Pygmalion)
Madame (Rakkaita pettymyksiä rakkaudessa)
Leonarda (Rakkautta ja magiaa äidin keittiössä)
Famu (Solveigin laulu)
Maija Helander (Suutarin tyttäret)
Elina Kivivuori ja Alma Koskela (Täällä Pohjantähden alla -näytelmät)
Marianne (Vielä ehtii)
Vanha rouva (Viiden tähden keikka)
Kattrin (Äiti Peloton)
Filmografia > Teatterielokuvat

Pitkäjärveläiset (1951)
Poika eli kesäänsä (1955)
Musta rakkaus (1957)
Hullu kesä (1981)
Kohtalon kirja (2003)
Juoksu­haudan­tie (2004)
Skavabölen pojat (2009)
Tie pohjoiseen (2012)
21 tapaa pilata avioliitto (2013)
Eila, Rampe ja Likka (2014)
Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu! (2016)
70 on vain numero (2021)
Filmografia > Televisiotuotannot

Heikki ja Kaija (1961–1971)
Suutarin tyttäret (1965)
Kauppa-Lopo (1968)
Rintamäkeläiset (1972–1978)
Brecht Suomessa (1976)
Sirkuspelle Hermanni (1987–1988)
The Big Freeze (1993)
Adalminan helmi (1996)
Pimeän hehku (1996)
Pikku Kakkonen (1996–2013) (juontajana)
Kekkosen kaveri (2000)
Kotikatu (2002, 2007)
Jurismia! (2002)
Yö­vuoro (2005)
Mökki (2010)
Aiheesta muualla

Eila Roine Kansallisbiografiassa
Elonet: Kirjakerho Heikki ja Kaija III (kesto 30 s)
Yle Areena: Heikki ja Kaija (42 jaksoa)
Yle Areena: Rintamäkeläiset (30 jaksoa)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva 2  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Trifluorietaani

| Trifluorietaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,1,1-trifluorietaani
CAS-numero:  420-46-2
PubChem CID:  9868
SMILES:  CC(F)(F)F
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H3F3
Moolimassa:  84,044 g/mol
Sulamispiste:  -111 °C
Kiehumispiste:  -47 °C
Liukoisuus veteen:  0,761 g/l (25 °C)
Trifluorietaani eli (C2H3F3) HFC-143a tai R-143a on fluorattuihin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää jäähdytysaineena muun muassa ilmanvaihtolaitteissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa trifluorietaani on väritöntä ja hajutonta kaasua, joka voidaan nesteyttää. Yhdiste ei ole haitallista otsonikerrokselle, mutta sillä on korkea GWP-arvo (4 470). Trifluorietaani ei ole erityisen myrkyllistä, mutta suurina pitoisuuksina se voi vaikuttaa keskushermostoon, mistä voi seurata huimausta.
Tyypillisin tapa valmistaa trifluorietaania on 1,1,1-trikloorietaanin ja vetyfluoridin välinen reaktio. Tässä reaktiossa voidaan käyttää katalyyttinä muun muassa kromi(III)oksidin, alumiinioksidin ja sinkin seosta tai antimonipentafluoridia. Yhdistettä voidaan valmistaa myös vedyttämällä useita klooria ja fluoria sisältäviä hiilivetyjä, ja näitäkin reaktioita katalysoivat metallioksidit, -fluoridit tai -kloridit. Trifluorietaania käytetään seoksena yhdessä muiden fluorattujen hiilivetyjen kanssa kylmäaineena esimerkiksi ilmastointilaitteissa. Sitä käytetään myös vinylideenifluoridin valmistukseen.
Trietyylifosfaatti

| Trietyylifosfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  78-40-0
PubChem CID:  6535
SMILES:  CCOP(=O)(OCC)OCC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H15PO4
Moolimassa:  182,15 g/mol
Sulamispiste:  −56,4 °C
Kiehumispiste:  215–216 °C
Tiheys:  1,07 g/cm3
Liukoisuus veteen:  500 g/l (25 °C)
Trietyylifosfaatti (C6H15PO4) on organofosfaatteihin kuuluva etanolin ja fosforihapon esteri. Yhdistettä käytetään muun muassa liuottimena, muovien pehmentimenä, palonestoaineena ja katalyyttinä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa trietyylifosfaatti on väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee hyvin veteen, mutta voi osittain hydrolysoitua Se liukenee myös hyvin etanoliin ja dietyylieetteriin.
Monien muiden organofosfaattien tavoin trietyylifosfaatti on koliiniesteraasi inhibiittori, mutta moniin muita ryhmän yhdisteitä huomattavasti heikompi. Yhdisteelle altistuminen aiheuttaa uneliaisuutta, huimausta ja narkoosin. Pitkäaikainen altistus voi vaurioittaa keskushermostoa. Trietyylifosfaatti metaboloituu ihmiselimistössä dietyylifosfaatiksi ja S-etyylikysteiiniksi.
Valmistus ja käyttö

Trietyylifosfaattia voidaan valmistaa usealla eri tavalla. Käytettyjä ovat muun muassa etanolin tai dietyylieetterin reaktio fosforipentoksidin tai fosforyylikloridin kanssa, tetraetyylihypofosfaatin ja etanolin välinen reaktio alumiinitrietoksidin katalysoimana tai trietyylifosfiitin reaktio dietyylivetyfosfaatin kanssa.
Trietyylifosfaattia käytetään selluloosan johdannaisten kuten selluloosanitraatin ja -asetaatin liuottimena sekä syttymistä estävänä aineena. Polyuretaanivaahtojen valmistuksessa se vähentää viskositeettia ja toimii vaahdoissa palamista estävänä aineena. Lisäksi yhdistettä käytetään muovien ja kumien pehmentimenä, tuholaismyrkkyjen kuten tetraetyylipyrofosfaatin valmistamiseen, peroksideja stabiloivana aineena, etyloivana reagenssina orgaanisissa synteeseissä ja katalyyttinä valmistettaessa keteeniä etikkahappoanhydridistä.
Triglyfi

Triglyfi (merkitty punaisella) doorilaisessa friisissä.
Triglyfi (m.kreik. τρίγλυφος, triglyfos, ’kolmikaiverruksinen’) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleensä klassisessa arkkitehtuurissa uurteinen laatta doorilaista pylväsjärjestelmää edustavan rakennuksen friisissä. Kolmella pystyuurteella koristellut triglyfit vuorottelevat doorilaisessa friisissä metooppien kanssa.
Akragaan Concordian temppelin triglyfit jokaisen pylvään ja interkolumnaation kohdalla.
Triglyfit oli sijoitettu temppeleissä friisiin aina kunkin alempana olleen pylvään kohdalle sekä myös pylväiden välin keskikohtaan. Triglyfit oli veistetty tekemällä kunkin triglyfin keskelle kaksi leveämpää uraa, jotka jakoivat triglyfin sille nimen antaneeseen kolmeen pintaan, ja sivuille kaksi kapeampaa uraa, jotka erottivat sen metoopeista. Urat saivat yleensä alkunsa triglyfin pohjasta, mutta eivät ulottuneet ylhäällä aivan loppuun saakka. Suoraan triglyfien alapuolella friisissä oli regulat eli gutta-pisaroilla koristellut listat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta triglyfi Wikimedia Commonsissa
Trikorythos

| Trikorythos> Τρικόρυθος.Sijainti |
| --- | --- |
 Trikorythos
Koordinaatit:  38°9′53″N, 24°00′00″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Káto Soúli, Marathónas, Itä-Attika, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Aiantis
 :  Hadrianis (vsta 126 jaa.)
Trittys:  paralia
Demonyymi:  Trikorysios (Τρικορύσιος)
Bulen jäseniä:  3
 :  6 (vsta 224 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Trikorythos (m.kreik. Τρικόρυθος, lat. Tricorythus), joskus myös Trikorynthos (Τρικόρυνθος) tai Trikorinthos (Τρικόρινθος), oli antiikin aikainen alun perin Aiantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin.
Trikorythos sijaitsi Marathonin tasangolla suunnilleen nykyisen Marathónaksen kunnan Káto Soúlin tienoilla.
Trikorythos, Marathon, Probalinthos ja Oinoe muodostivat vanhastaan Tetrapolis-nimisen liiton. Kaikki nämä neljä demosta sijaitsivat Marathonin tasangolla Parnes- ja Pentelikon-vuorten (nyk. Párnitha ja Pentéli) välisellä alueella. Niihin viitattiin yleensä yhdessä Marathonin nimellä. Perinteen mukaan Tetrapolis oli yksi Kekropsin ajan Attikan kahdestatoista vanhasta kaupungista (polis) tai kylästä (kōmē), jotka Theseus myytin mukaan yhdisti (synoikismos) Ateenaksi.
Trikorythoksen demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Aiantis ja sillä oli kolme edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Hellenistisellä kaudella fyleissä ja demoksissa tapahtuneiden muutosten seurauksena demoksella oli myöhemmin kuusi bule-edustajaa. Roomalaisella kaudella demos kuului vuodesta 124/125 jaa. Hadrianis-fyleen. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Trikorysios (Τρικορύσιος).
Ruskoniittyperhonen

| Ruskoniittyperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Täpläperhoset Nymphalidae
Alaheimo::  Heinäperhoset Satyrinae
Suku::  Coenonympha
Laji::  hero
Kaksiosainen nimi
 Coenonympha hero  (Linnaeus, 1761) 
Katso myös
   Ruskoniittyperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruskoniittyperhonen (Coenonympha hero) on täpläperhosten heimoon ja heinäperhosten alaheimoon kuuluva pieni päiväperhonen. Laji esiintyy palearktisella alueella.
Levinneisyys

Ruskoniittyperhonen esiintyy Ranskan pohjoisosista itään Keski-Eurooppaan ja Aasiaan Amurille, Koreaan ja Japaniin saakka. Euroopan pohjoisosissa levinneisyysalue ulottuu Ruotsin eteläosiin, Baltiaan ja Venäjällä mahdollisesti Karjalankannakselle. Laji on taantunut erityisesti Länsi-Euroopassa ja kuollut muun muassa Alankomaista sukupuuttoon.
Suomessa ruskoniittyperhonen on havaittu ainoastaan yhden kerran harhailijana Porvoosta.
Koko ja ulkonäkö

Ruskoniittyperhosen etusiiven pituus on 15–18 mm. Siipien yläpinnan pohjaväri on koiraalla tumman harmaanruskea ja etusiivessä ei ole kirjauksia. Takasiiven yläpuolella on yleensä rivi keltarenkaisia terättömiä silmätäpliä. Naaraan yläpinnan pohjaväri on yleensä hieman vaaleampi kuin koiraalla ja takasiiven yläpuolen täplät ovat isompia ja valkoteräisiä. Etusiiven alapuolella on vaaleampi postdiskaalijuova. Takasiiven alapuolen silmätäplät ovat valkoteräisiä ja niissä on voimakas oranssinvärinen kehä. Silmätäplärivin sisäpuolella on valkoinen postdiskaalijuova.
Coenonympha hero ♂
Coenonympha hero ♂△
Elinympäristö

Ruskoniittyperhosen elinympäristöä ovat kosteat niityt ja suomaasto.
Lentoaika ja elintavat

Lentoaika on toukokuun lopulta heinäkuuhun yhtenä sukupolvena. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat ohrat (Hordeum), helmikät (Melica), nurmikat (Poa) ja villivehnät (Elymus), esimerkiksi rantavehnä (Elymus arenarius).
Rurikinlinna

Näkymä lännestä päin yli Olhavan. Keskellä Siversovin kanavan suu, vasemmalla Marian ilmestyksen kirkko.
Rurikinlinna (myös Rurikin muinaislinna tai Rurikin mäkilinna, ven. Рюриково городище, Rjurikovo gorodištše, ruots. Holmgård) oli viikinkiaikainen kaupunki ja kauppapaikka Venäjällä. Se sijaitsi 2 km Novgorodin nykyisen ja 2,5 km historiallisen keskustan eteläreunasta Ilmajärven suuntaan Olhavanjoen varrella. Rurikinlinna kuuluu Venäjän kulttuuriperintöluetteloon. Rurikinlinna on ollut myös satoja vuosia Novgorodin ruhtinaiden asuinpaikka.
Linnan perustivat vanhalla kauppapaikalle Skandinaviasta tulleet rusit eli varjagit. Ruseista on sanottu valtakunnan saaneen nimensä Rus ja myöhemmin Rossija. (Tästä on muitakin teorioita). Rurik liitettiin nimeen 1800-luvulla, kun eri taruja yhdistettiin ja muodostettiin nimi Rurikinlinna. Aiemmin paikan nimi oli yksinkertaisesti Gorodištše ("Vanha linnoitus).
Holmgård eli Rurikinlinna perustettiin strategiselle paikalle, Olhavan lähteelle, josta oli helppo tarkkailla liikennettä. Paikka oli kahden sivujoen välissä, noin 10 hehtaarin niemekkeellä, jonka maaperän yläosa oli hiekkaa ja alaosa savea. Olhavan puoleista rinnettä oli jyrkennetty. Pohjois- ja itäpuolella oli 4,5 metriä syvä, vallitettu oja. Eliitti asui kukkulan linnoitetussa osassa, joka oli noin 4 hehtaaria. Muu väki ja karjasuojat saivat 6 hehtaaria. Professori Jevgeni Nosovin arvion mukaan kukkulalla on asunut 300–400 henkeä.
Rurikinlinnan aluetta kuvattuna kaakosta päin. Kirkko (1342–43) on alueen kuudes kirkko.
Historia

Nestorin kronikan mukaan alueen slaavilaiset ja suomalais-ugrilaiset heimot lopettivat veron maksun varjageille ja perustivat itsehallinnon. Ajauduttuaan keskinäisiin sotiin he kuitenkin kutsuivat vuonna 862 hallitsijoikseen kolme varjagiveljestä Rurikin, Sineuksen ja Truvorin. Rurik ryhtyi hallitsemaan Novgorodia, Truvor Izborskia ja Sineus Belozerskia (Valkeajärvi, Vologdan alue). Varsin pian kaksi veljeksistä kuoli, ja jäljelle jäi Rurik koko Novgorodin hallitsijaksi.
Nestorin kronikka 1100-luvun lopulta mainitsee Novgorodin ensimmäisen kerran vuoden 859 yhteydessä, joskin todellisuudessa kaupunki on satakunta vuotta nuorempi. Viimeaikaisten arkeologisten tutkimusten mukaan Rurikinlinnan aluetta rakennettiin jo 700-luvulla. Rurikinlinna on vanha kaupunki, ja sen viereen perustettiin myöhemmin Uusikaupunki eli Novgorod. Ensimmäiset arkeologiset löydöt Novgorodista ovat aikaisintaan 930-luvulta..
Nestorin kronikka kirjoitettiin 1100-luvun lopulla, minkä vuoksi osa tarinoista on hiukan epämääräisiä. Viimeaikaisten arkeologisten tutkimusten mukaan Rurik otti ensimmäiseksi asuinpaikakseen Laatokanlinnan (Aldeigjuborg, perustettu noin vuonna 753) tai Rurikinlinnan. Rurikinlinnaa ryhdyttiin puiden vuosirengasajoitusten mukaan rakentamaan 820-luvulla. Viimeiset puurakennelmat ovat vuodelta 947. Kukkula oli stragisesti erittäin hyvällä paikalla Olhavanjoen rannalla. Puolustusrakennelmien tekeminen oli helpompaa, kun ympärillä oli kolmella suunnalla vettä. Kukkulalta oli hyvä seurata myös eri suuntiin kulkevaa jokiliikennettä: pohjoiseen Olhavanjokea pitkin Itämeren reitille, etelään Lovatjokea pitkin kohti Mustaamerta ja Konstantinopolia sekä itään Mustajokea pitkin kohti Volgaa ja Kaspianmeren reittiä.
Kukkulan asutuksella harjoitettiin käsityöammatteja ja ulkomaankauppaa. Merkittävä osa väestöstä oli Ruotsista tulleita viikinkejä, mutta he sulautuivat vähitellen muuhun väestöön. 900-luvun lopulla skandinaaviset esineet olivat lähes hävinneet.
Bysantin keisari Konstantinos VII kirjoitutti muistiin 950-luvulla, miten rusien veneet pohjoisista kaupungeista saapuivat joka vuosi kevätkesällä Kiovaan. Kiovalaiset olivat koonneet huomattavia määriä erilaista kauppatavaraa, kuten turkiksia, vietäväksi Konstantinopoliin.