stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sahaja-jooga
Nimen alkuperä ja merkitys

Termi Sahaja-jooga viittaa paitsi meditaatiotekniikkaan, myös harrastajien yhteisöön.
Sanskritinkielinen termi Sahaja tarkoittaa luonnollista, yksinkertaista tai myötäsyntyistä , termi Yoga tai suomeksi jooga puolestaan tarkoittaa kirjaimellisesti yhteyttä. Sanalla voidaan tarkoittaa yhteyttä omaan perimmäiseen itseen, mutta toisaalta sillä voidaan tarkoittaa myös yhteyttä korkeampaan siinä, missä jokaisen ihmisen perimmäinen tietoisuus on heijastus kaikkialla olevasta tietoisuudesta. (Vrt. kristinuskon sanoma, että ihminen pohjimmiltaan heijastus tai kuva Jumalasta.) Sahaja-jooga voidaan vapaasti kääntää "Luonnollinen/yksinkertainen/myötäsyntyinen yhteys omaan perimmäiseen Itseen ja sitä kautta kaikkeuteen tai kaikkialla olevaan tietoisuuteen".
Liikkeen historiaa

Sahaja-joogan meditaatiotekniikan on kehittänyt Nirmala Srivastava (1923-2011), joka tunnetaan paremmin nimellä Shri Mataji Nirmala Devi. Hän aloitti Sahaja-joogan opettamisen 1970 Intiassa ja jatkoi sitä Euroopassa muutettuaan miehensä työn takia Englantiin vuonna 1974. Nykyisin Sahaja-joogaa harjoitetaan lähes sadassa maassa.
Liikkeen historiaa > Taustaa

Sahaja-jooga yhdistetään ulkopuolisten silmissä usein uskonnoksi tai uus-uskonnoksi, koska siinä käsitellään mm. hindulaisuudesta opittuja asioita  ja nähdään että myös muista suurista uskonnoista olisi ammennettu. Nirmala Srivastava on esimerkiksi korostanut Jeesuksen opettaman anteeksi antamisen merkitystä henkisessä kasvussa ja Sahaja-joogan harjoittamisessa. Srivastava ja sahaja-joogaa opettavat kuitenkin korostavat, että kaikki nämä asiat perustuvat itse meditaation tapahtumaan, eivät vain teoriaan, ja että esimerkiksi juuri anteeksiannon merkitys tulee konkreettisen selväksi meditaatioon päästäessä
Organisaatio

Sahaja-joogaan liittyvän toiminnan tueksi on ympäri maailmaa perustettu erilaisia voittoa tavoittelemattomia yhdistyksiä ja järjestöjä. Intiassa vuonna 1970 perustettuun järjestö Sahaja Yoga International tai Vishwa Nirmala Dharma lienee näistä vanhin. Suomessa toimitaan Sahaja Yogan tuki ry:n puitteissa. Suuri enemmistö tekniikan harjoittajista ei kuitenkaan ole jäseninä näissä järjestöissä, sillä ne on perustettu vain käytännön asioiden hoitamiseksi - esimerkiksi Suomessa viikonlopun kestävä seminaari voidaan järjestää virallisesti Sahaja Yogan tuki ry:n kautta, sillä se on helpompaa järjestää järjestön kuin yksittäisen ihmisen nimissä.
Sahaja Yoga lääketieteessä

Sahaja Yoga –meditaation väitetään osoittautuneen toimivaksi erilaisten sairauksien kuten astma, epilepsia ja ADHD, hoitamisessa ja jotkin näistä väitteistä on vahvistettu tieteellisesti. Esimerkiksi joissakin tapaustutkimuksissa Sahaja Yoga-meditaatiota harjoittaneilla koehenkilöillä on todettu ”näön kontrastiherkkyyden huomattava nousu” ja samoissa tutkimuksissa meditaatio näytti aiheuttavan muutoksia joissakin epilepsiapotilaiden elekrofysiologisissa reaktioissa. Toiset tutkimukset osoittivat, että Sahaja Yoga–meditaatio vähentää epilepsiakohtausten määrää ja voimakkuutta.
Lyhytaikaisia vaikutuksia astmaan on myös todettu.
Järjestöllä on myös Sahaja-jooga –metodeita käyttävä kansainvälinen terveyskeskus Mumbaissa, Intiassa (Sahaja Yoga International Health and Research Centre) Paikassa voidaan sen ylläpitäjien mukaan auttaa Sahaja-joogan keinoin henkilöitä, joilla on jokin sairaus. Kuitenkaan tämän ei katsota millään tavoin korvaavan lääketieteellistä hoitoa. Suurimmalla osalla "terveyskeskuksessa" kävijöillä ei ole myöskään erityistä sairautta, vaan he käyvät paikassa ainoastaan voidakseen omistaa aikaa itselleen ja meditaatiolle ilman muita arjen velvoitteita (kuten perhettä ja työtä).
Kritiikkiä

Vuonna 2008 Brysselissä käydyssä oikeudenkäynnissä viranomaisten katsottiin luokitelleen Sahaja Yogan väärin perustein kultiksi ja sahaja-jooga-ryhmälle määrättiin maksettavaksi kunnianloukkauskorvauksia. Ranskan hallituksen komissio on luokitellut Sahaja Yogan 172 lahkon joukkoon vuonna 1996. Sama komissio on tosin luokitellut lahkoksi myös mm. Ranskan NMKY-yhdityksen, eli nuorten miesten kristillisen yhdistyksen.
Uusia uskontoja tutkineen yhteiskuntatieteilijän Judith Coneyn (ent. Thompson, nyk. Fox) on väittänyt kirjassaan Sahaja Yogasta lähtemisen olevan traumatisoivampaa kuin uususkonnollisista liikkeistä lähteminen keskimäärin. Hän on perustanut väitteensä joidenkin 1990-luvulla lähinnä Britanniassa toiminnassa mukana olleiden henkilöiden kertomuksiin.
Kirjallisuutta

Shri Mataji Nirmala Devi, Meta Modern Era. (Vishwa Nirmala Dharma, 1995)
Lotus Heart The Advent (London,1979; reprint: New York: Daisyamerica)
Lotus Heart The Third Advent (New York: Daisyamerica LLC, 2003)
Kakar, Sudhir, Shamans, Mystics and Doctors: A Psychological Inquiry into India and its Healing Traditions
Coney, Judith, Sahaja Yoga. Socializing Processes in a South Asian New Religious Movement (London: Curzon Press, 1999)
Nigel T. Powell, MeditationC(orvalis Publishing, 2005)
Palmer, Susan J. & Charlotte Hardman (eds.), Children in New Religions
Puttick, Elizabeth, Women in New Religions. In Search of Community, Sexuality and Spiritual Power (New York, St. Martin's Press, 1997)
New Religions A Guide: New Religious Movements, Sects and Alternative Spiritualities (Oxford 2004)
Aiheesta muualla

kansainväliset Sahaja Yoga -sivut
Suomen Sahaja Yoga -sivut
Maija Lehtonen

Helena Maria (Maija) Lehtonen (10. tammikuuta 1924 Helsinki – 20. marraskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen professori, kirjallisuudentutkija ja opettaja.
Lehtonen kirjoitti ylioppilaaksi 1946, valmistui filosofian kandidaatiksi 1950 ja lisensiaatiksi 1958 ja väitteli tohtoriksi 1964. Hän oli Helsingin tyttölukion ranskan ja saksan kielen opettaja 1956–1960, Helsingin yliopistossa estetiikan ja nykyiskansain kirjallisuuden assistentti 1961–1965, dosentti 1964–1965, apulaisprofessori 1966–1971, yleisen kirjallisuustieteen professori 1975–1990. Suomen akatemian humanistisen toimikunnan vanhempi tutkija hän oli 1971–1972, Uppsalan yliopistossa ranskankielisen kirjallisuuden professori 1972–1977. Hänen keskeinen tutkimuskohteensa oli ranskalainen romantiikan ajan kirjallisuus. Hän oli myös suomalaisen lastenkirjallisuuden tutkimuksen uranuurtaja. Hän suomensi ranskalaista kirjallisuutta, esimerkiksi Albert Camus'ta.
Alfred Kordelinin säätiö myönsi Lehtoselle 30 000 euron tunnustuspalkinnon vuonna 2009. Lehtonen oli Suomalaisen Tiedeakatemian kunniajäsen.
Lehtosen vanhemmat olivat professori J. V. Lehtonen ja Elsa Lehtonen o.s. Rinne.
Lehtonen testamenttasi koko omaisuutensa Helsingin yliopistolle. Lahjoitus – neljä miljoonaa euroa – on suurin Helsingin yliopiston saama kertalahjoitus.
Julkaisut

Anni Swan, Helsinki: WSOY 1958
L'expression imagée dans l'œuvre de Chateaubriand, Société néophilologique de Helsinki, 1964. väitöskirja
Tieto ja mielikuvitus: Professori Irma Rantavaaran juhlakirja 4.5.1968, Toimituskunta: Maija Lehtonen. Otava, 1969
Essai sur Dominique de Fromentin, Suomalainen tiedeakatemia, 1972 (Annales Academiae scientiarum Fennicae 176. ISSN 0066-2011). ISBN 951-41-0000-X.
Essai sur La confession d'un enfant du siècle, Suomalainen tiedeakatemia, 1982 (Annales Academiae scientiarum Fennicae tom. 218. ISSN 0066-2011). ISBN 951-41-0403-X.
Jyrki Aroalho, Maija Lehtonen, Hannu Riikonen (toim.) Renessanssin estetiikka. Gaudeamus, 1984 (Suomen estetiikan seuran vuosikirja, ISSN 0357-069X). ISBN 951-662-357-3
Arto Haapala (toim.), Maija Lehtonen (toimituskunnan puheenjohtaja), Taiteen kritiikki : professori Aarne Kinnusen 60-vuotispäiväksi, WSOY, 1990 ISBN 951-0-16136-5.
Le Cercle Franco-Finlandais de Helsinki a 100 ans, Cercle Franco-Finlandais, 1991 ISBN 952-90-3341-9.
Études sur le romantisme français, Suomalainen tiedeakatemia, 1995 (Annales Academiae scientiarum Fennicae tom. 273. ISSN 0066-2011). ISBN 951-41-0733-0.
Aaveita ja enkeleitä, lapsia ja sankareita: näkökulmia Topeliukseen, Suomen nuorisokirjallisuuden instituutti, 2002 (Suomen nuorisokirjallisuuden instituutin julkaisuja 25, ISSN 0358-4968). ISBN 952-9577-10-9.
Saki

Hector Hugh Munro
Saki, oik. Hector Hugh Munro (1870 Akyab, Burma – 1916 Beaumont-Hamel, Ranska) oli skotlantilainen kirjailija. Hän kirjoitti salanimellä Saki novelleja ja pakinoita. Satiireissa hän pahoinpitelee erityisesti ilkeitä lapsia ja inhottavia tätejä.
Teokset > Suomenkieliset teokset

Avoin ikkuna ja muita tarinoita, Mervi Hämäläinen, Vaskikirjat 2015 ISBN 978-952-5722-25-3
Lisäksi on suomennettu joukko pienoiskuunnelmia, jotka Yleisradio on esittänyt.
Teokset > Englanninkieliset teokset

1899: "Dogged" (novelli, ilmestyi tekijänimellä H. H. M. St. Paul'sissa, 18.2.1899)
1900: The Rise of the Russian Empire (historia)
1902: "The Woman Who Never Should" (poliittinen sketsi, Westminster Gazettessa, 22.7.1902)
1902: The Not So Stories (poliittisia sketsejä, Westminster Annualissa)
1902: The Westminster Alice (poliittisia sketsejä, F. Carruthers Gouldin kanssa)
1904: Reginald (novelleja)
1910: Reginald in Russia (novelleja)
1911: The Chronicles of Clovis (novelleja)
1912: The Unbearable Bassington (romaani)
1913: When William Came (romaani)
1914: Beasts and Super-Beasts (novelleja, sisältää "The Lumber-Room")
1914: "The East Wing" (novelli, Lucas' Annual / Methuen's Annual)
Postuumisti ilmestyneitä:
1919: The Toys of Peace (novelleja)
1924: The Square Egg and Other sketsies (novelleja)
1924: "The Watched Pot" (naytelmä, Charles Mauden kanssa)
1926-1927: The Works of Saki (8 osaa.)
1930: The Complete novelleja of Saki
1933: The Complete Novels and Plays of Saki (sisältää  The Westminster Alice)
1934: The Miracle-Merchant (teoksessa One-Act Plays for Stage and Study 8)
1950: The Best of Saki (toim. Graham Greene)
1963: The Bodley Head Saki
1981: Saki (A. J. Langguthin kirjoittama elämäkerta, joka sisältää kuusi Sakin novellia)
1976: The Complete Saki
1976: Stories (toim. John Letts)
1988: Saki: The Complete Saki, Penguin editions ISBN 978-0-14-118078-6
1995: The Secret Sin of Septimus Brope, and Other Stories
2006: A Shot in the Dark (15 kertomuksen kokoelma)
2010: Improper Stories, Daunt Books (18 novellia)
Aiheesta muualla

Saki teoksia Gutenberg-projektissa
Short Stories of Saki – sisältää romaneja sekä vain lehdissä Sakin elinaikana julkaistuja kertomuksia (englanniksi)
Saki Internet Speculative Fiction Databasessa (englanniksi)
Saki, Diffusion.org.uk – 36 novellia teoksesta 'Beasts and Super Beasts' (englanniksi)
Six by Saki – kuusi novellia, jotka on julkaistu liitteenä A. J. Langguthin Saki-elämäkerrassa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Commonwealth War Graves Commission  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Lehtosuikerosammal

| Lehtosuikerosammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Hypnales
Heimo::  Brachytheciaceae
Suku::  Suikerosammalet Brachythecium
Laji::  rutabulum
Kaksiosainen nimi
 Brachythecium rutabulum  (Hedw.) Schimp. 
Katso myös
   Lehtosuikerosammal Wikispeciesissä   Lehtosuikerosammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtosuikerosammal (Brachythecium rutabulum) on lehtisammallaji suikerosammalten heimossa (Brachytheciaceae). Sitä esiintyy lähes koko maailmassa lauhkeilla ja viileillä alueilla.
Lehtosuikerosammal kasvaa viidestä viiteentoista senttimetriä pitkäksi ja haaroo usein tiheän pensasmaisesti. Kasvutapa on alustanmyötäinen, sivuhaarat kohenevat. Sammal on vaalean vihreän värinen ja voimakaskiiltoinen. Lehdet ovat leveän soikeita, kuperia, kapeakärkisiä ja hyvin hienohampaisia. Lehden keskisuoni ulottuu puoleen väliin lehteä. Ne ovat kuivana poimuisia. Itiöpesäkkeen perä on karhea, pesäke on vaakasuora, harjuinen ja ruskea.
Lehtosuikerosammal on ravinteisuusvaatimukseltaan mesotrofi. Se kasvaa lehdoissa, lehtomaisissa metsissä, lehtokorvissa jne. kostealla maalla, lehtipuun tyvillä ja kivellä.
Aiheesta muualla

Kuvalinkit:
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Lehtosuikerosammal (Brachythecium rutabulum)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1404902  Wikispecies: Brachythecium rutabulum  BioLib: 61402  CoL: N32P  EoL: 862891  EPPO: BRTRU  EUNIS: 198144  FNA: 200002252  GBIF: 2679898  iNaturalist: 159407  IRMNG: 10343002  ITIS: 16255  NatureServe: 2.124850  NBN: NHMSYS0000309457  NCBI: 53005  NZOR: 4cf4f349-1efa-4ce4-b0ea-577f97e3bef0  Observation.org: 17271  Open Tree of Life: 734784  Plant List: tro-35114955  PLANTS: BRRU5  Tropicos: 35114955  WFO: wfo-0001155382  Laji.fi: MX.43826
Minna Craucher

Autonkuljettaja Boris Wolkowski ja Minna Craucher.
Minna Craucher (oik. Maria Vilhelmiina Lindell; 23. elokuuta 1891 Nokia, Pirkkala – 8. maaliskuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen pikkurikollinen, seurapiirineiti ja poliittinen juonittelija. Craucher piti kirjallista salonkia Helsingissä 1920-luvulla, ja 1930-luvulla hän osallistui lapuanliikkeen toimintaan. Craucherin vaiheet sivusivat muun muassa useita Tulenkantajien kirjailijoita sekä oikeistolaisia poliitikkoja ja upseereita.
Maria Lindellin menneisyys

Maria Vilhelmiina Lindell, alun perin Aalto, syntyi köyhissä oloissa Pirkkalassa 16-vuotiaan palvelustytön, Olga Aallon, aviottomana tyttärenä. Uuden sukunimen Maria sai isäpuoleltaan Vilho Oskari Lindelliltä. Marian äiti kuoli 29. elokuuta 1906 Marian ollessa vasta 15-vuotias. Jonkin aikaa sukulaisten luona asuttuaan varhain itsenäistynyt Maria muutti Tampereelle.
Tampereelle muutettuaan Maria Lindell katkaisi suhteet sukuunsa. Elämä oli liikkuvaa: työpaikat ja osoitteet vaihtuivat tiheään ja hänen mukaansa lähti usein myös toisille kuuluvaa tavaraa. Hän alkoi joutua yhä tiheämmin tekemisiin poliisin ja oikeuslaitoksen kanssa. Marian jouduttua ensimmäisen kerran vankilaan maksamattomien sakkojen takia hänen yhteiskunnalliseksi asemakseen kirjattiin ”sakkolainen ja irtolainen”. Sakkotuomioon johtivat ilmitulleet varkaudet hänen viettäessään ”työtöntä ja epäsiveellistä elämää”.
Vuonna 1913 Maria Lindell siirtyi ensimmäisen kerran Helsinkiin. Hänen ensimmäinen lapsensa oli kuollut vuonna 1908 kahden viikon sisällä syntymästään. Toisen lapsensa hän jätti kaupungin huollettavaksi Tampereelle.
Helsingissä Marian ensimmäisiä tukikohtia oli Miina Sillanpään johtama Helsingin Palvelijataryhdistyksen ylläpitämä Palvelijatarkoti. Sen tarkoitus oli toimia työtä hakevien palvelijattarien asuntona ja suojata näin heitä prostituutioon ajautumiselta.
Useista varkauksista syytettynä Maria Lindell joutui toisen kerran vankilaan 24. lokakuuta 1914 ja synnytti poikalapsen tuomiota kärsiessään.
Vapauduttuaan vankilasta Maria Lindell pääsi Suomen Vankeusyhdistyksen ylläpitämään naisten suojakotiin, Huopalahdessa sijainneeseen Villa Elsebohon. Hänen elämäkertansa kirjoittaneen Kari Selénin mukaan Lindell käytti suojakotia hyväkseen, vaikka toisaalta toimikin siellä lastenhoitajana. Sama kuvio – vankila, vankeinhoito-organisaation suojakoti ja kapinointi – toistui myöhemminkin: elatustaan hän hankki sekalaisilla työtehtävillä, varkauksilla, prostituutiolla ja hyväuskoisten suosijoiden avustuksilla.
Viimeisen vankilatuomionsa Lindell kärsi varkauksista vuosina 1920–1923. Tämä vankilajakso merkitsi rajakohtaa, jonka jälkeen Maria Lindellistä tuli erinäisten vaiheiden myötä Madame Minna Craucher.
Kuinka ”Minna Craucher” syntyi?

Minna Craucheria voidaan pitää osittain sepitteellisenä hahmona, jonka Maria Lindell loi itselleen vilkkaan mielikuvituksensa ja vetovoimansa avulla unohtaakseen ankean menneisyytensä sekä sen myötä karttuneen kyseenalaisen maineen ja ennen kaikkea tehdäkseen vaikutuksen suosijoihinsa.
Ensimmäisen kerran nimi Craucher tuli julkisesti esiin vuonna 1914, jolloin Lindell kertoi oikeudessa isäkseen työmies Valdemar Craucherin. Samana vuonna Maria Lindell oli jo omaksunut itselleen nimen Minna Craucher. Nimestä on varhaisempikin kehitelmä: edellisenä vuonna hän oli ilmoittanut sosiaaliviranomaisille ”isänsä nimen” muodossa Cahger. Vuonna 1919 isän asema oli puheissa kohonnut insinööriksi ja nimi oli Valdemar Theodor Craucher.
Nimen ja suvun sepittämisen lisäksi Minna Craucher loi itselleen myös koulutusta: kouluvuodet lisääntyivät ajan kuluessa ja vuonna 1918 hän jo käytti arvonsa tunnuksena ylioppilaslakkia.
Vankilasta 1923 päästyään hän sai onnekkaasti palveluspaikan helsinkiläisen insinööri Arne Slöörin perheessä. Tähän työpaikkaan sisältyi palvelusaikaa Saksassa. Siellä ollessaan palvelijatar hankki itselleen auttavan saksan kielen taidon. Madame Minna Craucherin hahmon perusta oli valmis.
Esiintulo

Madame Craucher ilmaantui Helsingin seurapiireihin todennäköisesti alkukeväästä 1925 hotelli Ritzissä. Tarinansa mukaan hän oli saksalainen aatelisnainen, miljonääri ja antelias taiteensuosija. Suomalainen syntyperä selitti suomen kielen taidon.
Lavasteisiin kuului muun muassa käsirahaa vastaan Stockmannilta saatu Willys Knight -avoauto ja kuljettaja, Suomeen emigroitunut venäläinen aatelismies Boris Wolkowski.
Craucher tutustui vuonna 1925 itseään 12 vuotta nuorempaan Olavi Paavolaiseen ja oli tämän rakastajatar usean vuoden ajan.
Minna Craucher perusti yhdessä toimittaja Ensio Svanbergin kanssa ”Ajanviete- ja matkalukemiston”, lehden, joka myöhemmin sai nimen Seura ja ilmestyi vuosina 1926–1929. Lehden kirjoittajiin kuuluivat ainakin Kersti Bergroth, Pentti Haanpää, Martti Merenmaa, Elina Vaara, Väinö Nuorteva eli pakinoitsija Olli sekä Mika Waltari. Päätoimittajina olivat Yrjö Rauanheimo, Lauri Viljanen ja Waltari. Minna Craucher toimi lehden ilmoitustilan hankkijana ja markkinoijana. Koska lehti itsessään ei ollut kovin houkutteleva, Craucher turvautui ilmoitussopimusten hankinnassa jopa kiristykseen.
Kirjallisen salongin emäntä

Madame Craucherin salonki oli Tulenkantajien ja muiden ajankohdan nuorten kirjailijoiden suosittu kokoontumispaikka avokätisen tarjoilunsa ja kiehtovan valtiattarensa takia. Craucherin salongissa vierailleista kirjailijoista ainakin Joel Lehtonen, Martti Merenmaa ja Mika Waltari ovat kuvanneet salonkia ja sen pitäjää. Salonki sijaitsi osoitteessa Freesenkatu 4 A 3. Salongin eli asunnon Madame Craucher osti rakennusmestari K. E. Lundilta 7. marraskuuta 1924. Rakenteeltaan 47 m²:n asunto oli tuolloin uudenaikainen asuntotyyppi dubletti eli kaksio. Sen huomiota herättävin osa oli turkkilainen huone. Värikästä sisustusta pehmensi sopiva valaistus. Materiaalit olivat upeita: itämaisia mattoja aina seinille asti, messinkisiä tupakkapöytiä ja suuri määrä tyynyjä, joilla istuttiin. Asunnon osti 13. maaliskuuta 1929 samassa talossa toimineen A. Niemisen Maalausliike Oy:n omistaja, johtaja Armas Nieminen, hintaan 60 705 mk.lähde?
Freesenkadulta Craucher muutti osoitteeseen Mechelininkatu 23 A 20.
Lapuanliikkeen ”kapteeni” ja petturi

Kun Seura-lehti lakkasi ilmestymästä vuonna 1929, Craucherin toiminnan painopiste siirtyi upseereihin ja oikeistopoliitikkoihin. Selénin mukaan nuoret upseerit olivat – kuten nuoret kirjailijatkin – alttiita Madamen kestitykselle. Craucher itse puolestaan tunsi elämäkerran kirjoittajan mukaan vetoa univormuihin.lähde?
Craucher pääsi mukaan Lapuan liikkeen toimintaan puhumalla itsensä ensin sen Aktivisti-lehden ilmoitushankkijaksi. Tässä hän käytti hyväkseen tekaistuja suosituksia muun muassa Mannerheimilta. Hän oli hankkinut Mannerheimin visiittikortin, jonka hänen epäillään näpistäneen Ester Ståhlbergin visiittikorttien joukosta.
Craucher muun muassa järjesti ja osittain lahjoitti Talonpoikaismarssin osallistujille tarkoitetut käsivarsinauhat. Myöhemmin, kun Craucher oli solminut tiiviit suhteet liikkeen johtomiehiin, kuten Vihtori Kosolaan, ja saavuttanut vaikutusvaltaakin, hänestä alettiin käyttää lempinimeä ”Lapuan kapteeni” tai ”lapuanliikkeen kapteeni”.
Etsivän keskuspoliisin päällikkö Esko Riekki määritteli Craucherin roolia lapuanliikkeessä syyskuussa 1930 seuraavasti: ”Olen kuullut, ettei L.L. uskalla ajaa pois Kraucheria syystä, että tämä tietää jo liian paljon.”
Minna Craucherin kuolema

Craucher joutui epäsuosioon lapuanliikkeessä ja häntä alettiin epäillä kommunistien agentiksi. Tähän vaikutti hänen peitelty taustansa, jonka Etsivä keskuspoliisi paljasti Lapuanliikkeen johdolle. Erityisesti epäsuosiota edisti syvä ristiriita liikkeen pääsihteerin Martti Walleniuksen ja Craucherin välillä.
Craucherin voidaan sanoa osittain toteuttaneen häneen kohdistuneita epäilyjä. Kohteena eivät kuitenkaan olleet kommunistit vaan sosiaalidemokraatit. Hän kertoi tietoja lapuanliikkeen toiminnasta Suomen Sosialidemokraatti -lehteen Kalle Lehmuksen välityksellä. Hän antoi myös ymmärtää, että hänellä oli hallussaan liikkeen salainen organisaatiokaavio.
Mahdollisesti Craucherin Olavi Runolinnalle lausuma uhkaus ”puolen vaihtamisesta” sai aikaan sen, että luonteeltaan epävakaa ja juopunut Runolinna ampui Craucherin tämän asunnossa Mechelininkadulla 8. maaliskuuta 1932.
Poliisin murhatutkimuksessa epäiltynä oli Martti Wallenius. Craucherin murhaa on tulkittu osaksi Mäntsälän kapinan jälkiselvittelyitä. Hänet kuitenkin ampui Olavi Runolinna, persoonaltaan epävakaa lapuanliikkeen kannattaja.
Etsivän keskuspoliisin päällikkö Esko Riekki kirjoitti tämän kuoleman jälkeen: “Hän oli vain häikäilemätön blufferska ja bonfångerska [bluffaajanainen ja huijari], joka nautti rajusti saadessaan mainetta: jos sielu on kuolematon, nauttii C. nyt taivaallista riemua tästä mainostuksesta.”
Musikaali

Jukka-Pekka Pietiäinen kehuu Espoon teatterin Minna Craucher -musikaalia oivaltavaksi. Craucheria esittävät näytelmässä kukin vuorollaan kuusi näyttelijää. Esittäjän vaihtumista markkeeraa puuhkan siirtyminen seuraavalle. Joitakin asiavirheitä Pietiäinen näytelmästä löytää, kuten sen, ettei Kosola voinut ryypiskellä herännäisseudulla Lapualla, vaan juhlintaa harrastettiin Helsingissä Graucherin salongissa.
Minna Craucheriin liittyviä kaunokirjallisia viittauksia

Joel Lehtonen: Rakastunut rampa, 1922 (Mimmi Byskata -niminen henkilöhahmo)
Martti Merenmaa: Nousuvesi, 1926 (Rouva Pomaré -niminen henkilöhahmo)
Mika Waltari: Suuri illusioni, 1928. (Rouva Spindel -niminen henkilöhahmo)
Tauno Yliruusi: Seikkailijatar, Minna Craucher, 1993 näytelmä
Reetta Laitinen: Kirjailija ja madame, 2012, sarjakuva-albumi
Kjell Westö: Kangastus 38, 2013 (Hägring 38, suom. Liisa Ryömä)
Enni Mustonen: Ruokarouvan tytär  2017
Minna Craucher – musikaali vallasta ja vallattomuudesta, Espoon teatteri 2024 Käsikirjoitus Aino Pennanen, ohjaus Riikka Oksanen, sävellys Eeva Kontu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Minna Craucher Wikimedia Commonsissa
Adelsdamen och horan. Finlandssvenska krimpodden 20.12.2019. Rundradion.
Craucher, Minna hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Huomiotaherättävä kostomurha. Lapuanliikkeen ent. rahastaja Minna Craucher ammuttu, Helsingin Sanomat, 12.03.1932, nro 71, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Olavi Runolinna tunnustanut. Sanoi ampuneensa Minna Craucherin kiivastuksissaan, Uusi Suomi, 15.03.1932, nro 74, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Poliittinen murha pääkaupungissa, Suomen Kuvalehti, 19.03.1932, nro 12-13, s. 35, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Minna Craucher salongissaan 1920-luvun lopulla.
Mechelininkatu 23 Helsingissä, josta Minna Craucherin ruumis vietiin patologiselle laitokselle 11.3.1932.