Kreikan–Turkin sota (1919–1922)
Aselepo ja rauha > Lopputulokseen vaikuttaneitta tekijöitä

Vaikka ranskalaiset ja britit varoittivat kreikkalaista aliarvioimasta vihollista, sodan alkaessa kreikkalaiset arvelivat kykenevänsä voittamaan Turkin jo heikentyneet voimat kolmessa kuukaudessa. Neljä vuotta kestäneen verenvuodatuksen jälkeen yksikään liittoutuneista valtioista ei ollut halukas uuteen sotaan ja avustamaan Kreikkaa. Lontoon konferenssin aikana helmikuussa 1921 Kreikan pääministeri Kalogeropoulos ilmoitti, että Kreikan armeijan moraali oli horjumaton ja rohkeus epäilemätön, ja lisäsi, että hänen silmissään kemalistit eivät edes olleet oikeita sotilaita vaan pelkkää roskaväkeä, joka ansaitsi vain vähän jos ollenkaan huomiota osakseen. Liittoutuneet kuitenkin epäilivät edelleen Kreikan sotilaallista kykyä edetä Anatoliassa, jossa huoltoreitit olivat pitkiä, samaan aikaan kun Kreikan valtion rahatilanne oli kireä ja varsinkin, kun turkkilaiset sotilaat olivat itsepintaisia. Sen jälkeen kun kreikkalaiset hävisivät ensimmäisen ja toisen İnönün taistelun Turkin uudelleen muodostetulle armeijalle, italialaiset poistuivat miehitysvyöhykkeeltään Lounais-Anatoliasta heinäkuussa 1921. Italialaiset myös väittivät, että Kreikka oli rikkonut neljän vallan sopimusta ylittämällä sen alueen rajat, jotka sille sopimuksella oli myönnetty. Ranska taas kävi samaan aikaan sotaa Turkin kansallismielisiä vastaan toisella rintamalla Kilikiassa. Muista liittoutuneista poiketen Ranska kuitenkin kääntyi myöhemmin Turkin puolelle tehdäkseen tästä vahvan puskurivaltion bolševikkeja vastaan ja aikoi poistua maasta. Kun kreikkalaiset eivät myöskään Sakaryan taistelussa onnistuneet voittamaan turkkilaisia, Ranska teki Turkin kanssa lokakuun lopulla 1921 Ankaran rauhansopimuksen. Liittoutuneet eivät myöskään sallineet Kreikan laivaston saartaa Mustanmeren rannikkoa, mikä olisi rajoittanut elintarvikkeiden ja materiaalin maahantuontia Turkkiin. Jotkin suurimmat satamat kuitenkin joutuivat Kreikan laivaston pommitusten kohteiksi: kesä- ja heinäkuussa 1921 Inebolu, heinäkuussa lisäksi Sinop, elokuussa Rize ja Trabzon, syyskuussa Araklı, Terme ja Trabzon, lokakuussa Izmit sekä kesäkuussa 1922 Samsun. Varsinkin ensimmäisen ja toisen İnönün taistelun sekä Kütahya–Eskişehirin ja Sakaryan taistelujen aikana Kreikan laivasto onnistui sulkemaan Mustanmeren rannikon ja estämään aseiden ja ampumatarvikkeiden kuljetukset meriteitse.
Kreikan armeijan jatkuvana ongelmana oli huolto. Miehistä, rohkeudesta ja innosta ei ollut pulaa, kaikesta muusta kylläkin. Huonon taloudellisen tilansa vuoksi Kreikka ei voinut panna suuria joukkoja liike­kannalle pitkäksi ajaksi. Brittiläisen toukokuussa 1922 laaditun raportin mukaan Kreikan armeijassa palveli syntyperäisiä Anatolian kreikkalaisia, armenialaisia ja tšerkessiä (näistä 6 000–10 000 oli tšerkessejä). Turkilla taas oli vaikeuksia löytää tarpeeksi sota­kuntoisia miehiä, sillä 1,5 miljoonaa miestä oli haavoittunut ensimmäisessä maailman­sodassa. Kreikan armeija osoittautui pian suuremmaksi kuin mikä kyettiin huoltamaan, eikä sillä ollut mitään keinoa pitää niin laajaa aluetta, johon jatkuvasti kohdistui turkkilais­joukkojen hyökkäyksiä. Vaikka Kreikan armeijan oli syyskuusta 1921 lähtien pidettävä hallussaan laajaa aluetta, se oli moottorisoidumpi kuin Turkin armeija. Lisäksi sillä oli kuljetuksia varten 63 000 vetoeläintä, 4 036 telavaunua ja 1 776 ambulanssia ja muuta autoa, kun taas Turkin armeijan oli kuljetuksissaan turvauduttava lähes yksinomaan vetoeläimiin. Heillä oli 67 000 vetoeläintä, joita käytettiin 3 141 hevos­ajoneuvon, 1 970 härkävankkurin, 2 318 ammusrattaan ja 71 phaetonvaunun vetämiseen, mutta vain 198 telavaunua ja 33 autoa.
Sitä mukaa kuin kreikkalaisten huoltotilanne huononi, turkkilaisten asema parani. Mudroksen aselevon jälkeen liittoutuneet olivat hajottaneet osmanien armeijan ja takavarikoineet siltä kaikki kiväärit, konekiväärit, tykit, lentokoneet, sotalaivat ja ampumatarvikkeet. Niinpä Turkin kansallinen liike, joka oli muodostamassa uutta armeijaa, tarvitsi kipeästi aseita. Niiden aseiden lisäksi, joita liittoutuneet eivät vielä olleet takavarikoineet, he saivat Neuvosto-Venäjältä aseita vastikkeeksi siitä, että luovuttivat tälle Batumin. Neuvosto-Venäjä avusti Turkin kansallista liikettä myös rahallisesti, joskaan ei niin paljon kuin oli luvannut, mutta kuitenkin sen verran, että näillä rahoilla voitiin hankkia suuri määrä aseita. Neuvosto-Venäjä ryhtyi avustamaan Turkin kansallista liikettä lähinnä saadakseen siitä liittolaisen, sillä samaan aikaan se itsekin soti Venäjän sisällissodassa paitsi kotimaisia vastustajiaan, myös näitä tukeneita liittoutuneita vastaan. Italialaisia taas katkeroitti se, että he olivat menettäneet heille luvatun Smyrnan kreikkalaisille, ja tämän vuoksi he käyttivät Antalyassa ollutta tukikohtaansa Kreikkaa vastaan sotivien turkkilaisten aseistamiseen ja kouluttamiseen.
Eräs Kreikan armeijaa tutkinut brittiläinen sotilasattašea totesi sen olevan tehokkaampi taistelukone kuin mikään hänen ennen näkemänsä. Myöhemmin hän kirjoitti: ”Kreikan Vähän-Aasian-armeija, joka nyt seisoi valmiina ja innokkaana etenemään, oli kaikkein mainioin voima, jonka kansakunta oli koskaan lähettänyt kentälle. Sen moraali oli korkea. Balkanin mittapuiden mukaan sen henkilökunta oli etevää, sen kuri ja organisaatio hyvät.” Turkkilaisilla joukoilla oli määrätietoinen ja pätevä johto, joka koostui ensimmäisen maailmansodan veteraaneista. Etuna puolellaan heillä oli se, että he olivat puolustus­asemissa ja käyttivät uudenlaista aluepuolustuksen muotoa.
Mustafa Kemal esiintyi kommunisteille vallan­kumouksellisena, konserva­tiiveille perinteiden ja järjestyksen suojelijana, nationa­listeille isänmaallisena soturina ja uskovaisille muslimijohtajana. Näin hän pystyi rekrytoimaan armeijaansa miehiä Turkin kaikista väestö­ryhmistä ja motivoimaan heitä taisteluun. Turkin kansallista liikettä ihailivat erityisesti myös Itä-Aasian maiden muslimit. Bombayssä Khilafet-komitea pani toimeen rahan­keräyksen Turkin kansallisen liikkeen tukemiseksi ja lähetti sille sekä rahallista apua että rohkaisu­kirjeitä. Kaikki raha ei tullut perille, ja Mustafa Kemal päätti olla käyttämättä Khilafet-komitean lähettämiä rahoja, jotka sen sijaan talletettiin Osmanlı Bankasıın. Sodan jälkeen niistä muodostettiin osa uuden pankin, Türkiye İş Bankasın peruspääomaa.