stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Beate Schrott

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Beate Schrott |  Beate Schrott |  Beate Schrott |  |
Maa:   Itävalta
Naisten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Helsinki 2012 | 100 m aidat |  |
Beate Schrott (s. 15. huhtikuuta 1988 Sankt Pölten) on itävaltalainen pika-aitajuoksija. Hän on 177 cm pitkä ja häntä valmentaa Rana Reider.
Vuonna 2006 alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa Schrott kilpaili pituushypyssä, jossa hän ei selviytynyt finaaliin. Sisäratojen EM-kilpailuissa 2011 hän jäi 60 metrin aitajuoksussa alkueriin. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän jäi 100 metrin aitajuoksussa välieriin ajalla 13,02. Sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 Schrott sijoittui 60 metrin aitojen finaalissa seitsemänneksi. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän oli finaalissa alun perin neljäs ajalla 12,98, mutta nousi myöhemmin pronssille kilpailun voittajan Nevin Yanıtin jäätyä kiinni dopingista. Lontoon olympialaisissa Schrott sijoittui kahdeksanneksi ajalla 13,07. Hän karsiutui alkuerissä Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014, välierissä Pekingin MM-kilpailuissa 2015 sekä alkuerissä Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 ja Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018. Berliinin EM-kilpailuissa 2018, Dohan MM-kilpailuissa 2019 ja Toruńin EM-hallikilpailuissa 2021 hän karsiutui välierissä.
Henkilökohtaiset ennätykset

| --- | --- |
 Ulkoradat 100 metrin aitajuoksu: 12,82 NR (2012)  Pituushyppy: 610 (2006) :  Sisäradat 60 metrin aitajuoksu: 7,96 NR (2013) 
NR = maan ennätys
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Beate Schrott Wikimedia Commonsissa
Beate Schrottin kotisivut (saksaksi)
Bernard Haitink

Bernard Haitink (1984)
Bernard Haitink Lontoon sinfoniaorkesterin kanssa.
Bernard Johan Herman Haitink (4. maaliskuuta 1929 Amsterdam – 21. lokakuuta 2021 Lontoo) oli alankomaalainen kapellimestari. Haitinkilla oli laaja ohjelmistorepertuaari, ja hän levytti Anton Brucknerin, Gustav Mahlerin ja Dmitri Šostakovitšin sinfoniasarjat muiden merkittävien levytystensä ohessa.
Haitink opiskeli Amsterdamin konservatoriossa. Hän soitti viulua orkestereissa, kunnes alkoi ottaa kapellimestaritunteja Ferdinand Leitnerin johdolla vuosina 1954 ja 1955.
Haitink toimi Lontoon filharmonikkojen pääkapellimestarina vuodet 1967–1979 ja Amsterdamissa toimivan Concertgebouw-orkesterin johtajana 1961–1988. Hän oli Glyndebournen oopperafestivaalin taiteellinen johtaja vuodet 1978–1988 ja Royal Opera Housen vuodet 1987–2002. Vuodesta 2002 hän toimi Staatskapelle Dresdenin musiikillisena johtajana. Chicagon sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina Haitink oli 2006–2010.
Vuonna 1977 Brittiläisen imperiumin ritarikunta myönsi Haitinkille ritarikomentajan arvon (Knight Commander of the British Empire, KBE). Hän voitti urallaan myös kaksi Grammy-palkintoa, Leoš Janáčekin oopperan Jenůfa ja Dmitri Šostakovitšin neljännen sinfonian levytyksistä. Edellisen hän teki kuninkaallisen oopperan ja jälkimmäisen Chicagon sinfoniaorkesterin kanssa. Lisäksi Haitink levytti myös muun muassa Beethovenia ja Brahmsia.
Haitink vieraili Suomessa Concertgebouw-orkesterin kanssa vuonna 1981.
Australian Fed Cup -joukkue

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Australian Fed Cup -joukkue
Kapteeni: Alicia Molik
ITF-ranking: 6.
Ensimmäinen vuosi: 1963
Vuodet: 57
Maaottelut (V–T): 181 (129–52)
Vuodet maailmanlohkossa: 35
Mestaruudet: 7
Päivitetty: 26.2.2019
Australian Fed Cup -joukkue edustaa Australiaa Fed Cupissa. Se toimii Australian Tennisliiton alaisuudessa. Australia osallistui Fed Cupiin ensimmäisen kerran vuonna 1963. Kaiken kaikkiaan Australia on pelannut 181 maaottelua, joista voittanut 129 ja hävinnyt 52. Mestaruuksia sillä on seitsemän kappaletta, jotka ovat tulleet vuosina 1964, 1965, 1968, 1970, 1971, 1973 ja 1974.
Vuoden 2019 Fed Cupissa pelanneet

Ashleigh Barty
Priscilla Hon
Darja Gavrilova
Kimberly Birrell
Bernard Horsfall

Bernard Horsfall (20. marraskuuta 1930 – 28. tammikuuta 2013) oli brittiläinen näyttelijä. Hän syntyi Bishop's Stortfordissa, Hertfordshiressa.
Horsfall näytteli urallaan sekä televisiossa että elokuvissa. Hänellä oli rooli James Bond -elokuvassa Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa (1969); myöhemmältä uralta on peräisin mm. parhaan elokuvan ja ohjauksen Oscarit voittaneet elokuvat Gandhi ja Braveheart – taipumaton (1995). Horsfallilla on ollut osia useissa suosituissa televisiosarjoissa, ja hän on vieraillut useasti Doctor Whossa.
Barbie: The Album

| Barbie: The Album Eri esittäjiä |
| --- | --- | --- |

Soundtrack-albumin tiedot
 Julkaistu: 21. heinäkuuta 2023
 Tuottaja(t): Mark Ronson
 Kesto: 44.15
Listasijoitukset
  Suomen virallinen albumilista: 17.
Barbie: The Album on vuonna 2023 ensi-iltansa saaneen, Greta Gerwigin ohjaaman Barbie-elokuvan soundtrack-albumi, joka julkaistiin elokuvan ensi-iltapäivänä 21. heinäkuuta 2023. Albumin johtava tuottaja on Mark Ronson.
Albumi voitti parhaan visuaaliseen mediaan tehdyn kokoelmasoundtrackin Grammy-palkinnon. Albumille kuuluva Billie Eilishin kappale ”What Was I Made For?” palkittiin parhaan kappaleen Golden Globe -palkinnolla sekä vuoden laulun ja parhaan visuaaliseen mediaan tehdyn laulun Grammy-palkinnoilla. Sekä Billie Eilishin kappale että Ryan Goslingin kappale ”I’m Just Ken” ovat ehdolla parhaan laulun Oscar-palkinnon saajiksi.
Kappaleet

Lizzo: ”Pink” – 2.23
Dua Lipa: ”Dance the Night” – 2.56
Nicki Minaj ja Ice Spice: ”Barbie World” – 1.49 (Aquan kanssa)
Charli XCX: ”Speed Drive” – 1.57
Karol G: ”Watati” – 2.46 (mukana Aldo Ranks)
Sam Smith: ”Man I Am” – 3.07
Tame Impala: ”Journey to the Real World” – 1.27
Ryan Gosling: ”I’m Just Ken” – 3.42
Dominic Fike: ”Hey Blondie” – 2.21
Haim: ”Home” – 3.46
Billie Eilish: ”What Was I Made For?” – 3.42
The Kid Laroi: ”Forever & Again” – 2.19
Khalid: ”Silver Platter” – 2.45
PinkPantheress: ”Angel” – 2.03
Gayle: ”Butterflies” – 2.16
Ava Max: ”Choose Your Fighter” – 2.17
Fifty Fifty: ”Barbie Dreams” – 2.29 (mukana Kali)
Budd Company

Buddin logo vanhan metrovaunun seinässä.
Budd Company (nytmilloin? ThyssenKrupp Budd) on yhdysvaltalainen ajoneuvojen korien valmistaja, joka toimittaa noin puolet Pohjois-Amerikan autoteollisuuden koreista. Yritys toimii yli 20 paikkakunnalla, sen henkilöstön määrä on 9 100 ja liikevaihto 1,5 miljardia dollaria.
Historia > Perustaminen

Yrityksen perusti Edward Budd Philadelphiassa nimellä Edward G. Budd Manufacturing Company vuonna 1912. Yrityksen aloittaessa toimintansa sillä oli yksi metallipuristin ja kolmetoista entistä työntekijää Hale & Kilburn Companylta, joka oli valssaukseen ja muotinvalmistukseen erikoistunut yritys. Alkupääoma oli 100 000 dollaria. Buddin tavoitteena oli luoda kokoteräksinen autonkori. 1900-luvun alussa ajoneuvojen korit oli vielä tapana rakentaa puisen kehikon päälle. Tapa oli kallis ja työläs. Buddin kehittämin menetelmin ajoneuvojen koreista saatiin halvempia, nopeampia valmistaa sekä kestävämpiä.
Yrityksen ensimmäinen asiakas oli Hupp, jonka kanssa Budd solmi sopimuksen 1912. Yrityksen maine kiiri, ja vuoden sisällä asiakaskuntaan lukeutuivat myös Packard, Peerless, Garford Motors sekä Oakland Motor Company. Varsinainen läpimurto tapahtui 1914, kun Dodge tilasi 5000 koria uutta automalliaan varten. Malli menestyi hyvin, joten tätä seurasi 50000 kappaleen jatkotilaus. Dodgesta oli yrityksen suurin asiakas siihen asti, kunnes Chrysler otti haltuunsa Dodgen sen vuonna 1925.
Hyvän menestyksen innoittamana Budd aloitti myös pinnavanteiden valmistuksen nimellä Budd Wheel Company, sillä vanteet oli tuohon aikaan yleensä valmistettu puusta. Yritys aloitti teräslevyvanteiden markkinoinnin Yhdysvalloissa yhdessä Michelinin kanssa.
Asiakaskunta kasvoi ja vuonna 1917 Budd toimitti osia sellaisille yrityksille kuin Ford, Buick, Willys-Overland ja Studebaker. Vuonna 1923 Budd suunnitteli entistä pyöreämmän korin, joka erosi siihen asti käytetyistä kantikkaista autonkoreista. Ensimmäisenä tämän otti käyttöönsä Dodge, ja muuta autonvalmistajat seurasivat perässä. Samana vuonna yritys hankki haltuunsa Liberty Motor Car Companyn autotehtaan Detroitissa.
Historia > Laajentuminen Eurooppaan

Kasvua lähdettiin hakemaan Euroopan markkinoilta. 1930-luvun lama ja yrityksen panostukset laajentumiseen ja uusien menetelmien kehittämisen saivat sen kuitenkin kärsimään pahoja tappioita. Euroopan markkinoilla toiminut Budd International tuotti tappiota vuosina 1930-1935.
Laman johdosta Budd alkoi panostaa muiden liikennevälineiden sekä työkalujen valmistukseen. Työkaluja valmistettiin ruostumattomasta teräksestä. Vuonna 1931 valmistettiin ruostumattomasta teräksestä tehty lentokone, josta saatiin rohkaisevia testituloksia. Yritys ei kuitenkaan astunut lentokoneteollisuuteen ennen kuin toisessa maailmansodassa.
Historia > Raideliikennekalustovalmistajaksi

Hale & Kilburnilla työskennellessään Edward Budd oli hankkinut kokemusta myös raideliikennekaluston valmistuksesta, ja 1930-luvun alussa Budd alkoi suunnitella ja valmistaa henkilöjunia. Vuonna 1934 valmistui ensimmäinen virtaviivaisesti muotoiltu ruostumattomasta teräksestä valmistettu juna, joka painoi huomattavasti tavanomaista vähemmän. Se oli myös ensimmäinen dieselmoottorilla varustettu juna. Vaikka alkuvaiheessa junien valmistus oli tappiollista, Budd uskoi lujasti junanvalmistuksen tulevaisuuteen. Junanvalmistus oli kasvava toimiala samaan aikaan kun autonkorien valmistus hiipui. Kahden seuraavan vuosikymmenen ajan Budd valmisti erityyppisiä henkilöjunia, kuten Rocket, Silver Meteor ja Champion. Samanaikaisesti yritys kehitti raideliikennekäyttöön sopivaa levyjarrusovellusta, joka tuli markkinoille juuri toisen maailmansodan kynnyksellä. Levyjarru yleistyi nopeasti, sillä sitä pidettiin onnistuneena.
Historia > Kasvu

Vuonna 1940 alkoi valmiiden kokoon hitsattujen autonkorien valmistus. Valmiiden korien ensimmäinen asiakas oli Nash. Samana vuonna Buddin liikevaihto kasvoi 69 miljoonaan dollariin.
Sodan aikana Yhdysvaltain asevoimat kasvoi huomattavaksi asiakkaaksi. Vuonna 1942 valmistui rahtikone Conestoga RB-1, joka sai lempinimen "lentävä laatikkoauto". Raskaisiin kuljetuksiin tarkoitettuja koneita valmistettiin 17 kappaletta merivoimien käyttöön. Rauhan tultua koneet päätyivät normaaliin rahtikuljetuskäyttöön. Edward Budd kuoli pian sodan jälkeen ja yrityksen johtoon astui hänen poikansa Edward G. Budd Jr.
Sota-aika auttoi yrityksen pääsemään yli laman aikana aiheutuneista tappioista. Vuonna 1950 yrityksen liikevaihto oli jo 290 miljoonaa dollaria ja se tuotti voittoa 18,3 miljoonaa. Vuosien 1951 ja 1952 lakkojen takia yritys joutui vähentämään henkilöstöään 4500 hengellä. Lakot vaikuttivat raskaasti yrityksen suurimpaan asiakkaaseen Chrysleriin, joka joutui irtisanomaan 25 000 henkeä. Buddin toimitusvaikeuksien tähden Chrysler siirsi ison osan Buddin töistä omavalmistukseksi. Muut valmistajat seurasivat perässä, ja vuonna 1954 yritys tuotti voittoa enää kolmanneksen vuoden 1950 tasosta. Autonkorien kysynnän laskettua yrityksessä alettiin jälleen hakea tukijalkoja muilta toimialoilta. Se osti lentokoneenosia valmistaneen yrityksen ja perusti ydinenergia-, avaruustekniikka-, puolustusväline- ja elektroniikkaosastot. Vuonna 1954 esiteltiin Studebakerille tehty ensimmäinen kokomuovinen autonkori. Seuraavana vuonna Budd teki Fordin kanssa sopimuksen Ford Thunderbirdin korien valmistuksesta. Malli menestyi markkinoilla hyvin, ja Buddin asema autonkorien valmistajana alkoi jälleen kohentua.
Historia > Uusi kansainvälistyminen

1960-luvulla yritys laajensi jälleen toimintaansa Euroopan markkinoilla hankkimalla haltuunsa markkinaosuuksia yritysostojen kautta. Toiminta laajeni myös Etelä-Amerikkaan, Australiaan ja Meksikoon. Kotimarkkinoillaan yritys keskittyi parantamaan asemiaan ajoneuvoteollisuudessa. Vuosikymmenen loppuun mennessä yritys oli investoinut toimintaansa 125 miljoonaa dollaria. Tähän kuului muun muassa kuorma-autojen perävaunuja valmistaneen Gindy Manufacturingin sekä muovin ja lasikuidun valmistukseen erikoistuneen Duralastic Products Companyn hankinta. Kanadan Ontarion Kitcheneriin perustettiin Budd Automotive Company of Canada Limited. Vuonna 1972 yrityksen pääkonttori siirrettiin Philadelphiasta Michiganiin Troy'hin, joka sijaitsi Detroitin lähellä. Tuohon aikaan ajoneuvoteollisuus tuotti 90 % yrityksen liikevaihdosta.
Historia > Rautatiekaluston valmistuksen loppu

Ajoneuvoteollisuuden lähdettyä jälleen vetämään rautatiekaluston myynti laski 1950-luvun loppua kohden, sillä kuluttajat siirtyivät kulkemaan enenevässä määrin henkilöautoilla ja lentokoneilla. Rautatiekalustopuoli oli jo lähes kuihtunut olemattomiin, kunnes 1960-luvun alussa yritys solmi sopimuksen Pennsylvanian ja Long Islandin nopeiden Metroliner-sähköjunien toimittamisesta. Vuonna 1963 yritys teki merkittävän sopimuksen 600 metrovaunusta New Yorkin kanssa. Tilauksen arvo oli 68 miljoonaa dollaria. Seurauksena Budd saavutti alalla hyvän markkina-aseman, mutta vuosien 1967-1970 välisenä aikana ala tuotti tappiota yhteensä 27 miljoonaa dollaria. Raideliikenteen vähentymisen lisäksi yritystä painoivat alihankkijoiden toimittamien viallisten komponenttien aiheuttamat murheet. Yrityksen maine kärsi, ja raideliikennekaluston valmistuksen myyntiä harkittiin vuonna 1970. Koska käytössä ollut raideliikennekalusto alkoi olla jo vanhaa ja arveltiin että myynti paranisi lähitulevaisuudessa, Budd päättikin panostaa toimialaan ja organisoi sen uudestaan vuonna 1974. 1970-luvun lopulla esiteltiin uusi moottoroitu juna SPV-2000. Kilpailu oli kuitenkin kiristynyt, ja yrityksen pääkilpailija, Nissho-Iwai American Corporation, onnistui päihittämään Buddin kahdessa merkittävässä tarjouskilpailussa. Budd teki muutaman merkittävän sopimuksen, joihin lukeutuu vuonna 1980 tehty 150 miljoonan dollarin kauppa Amtrakin kanssa, mutta tämä ei riittänyt jatkuvien tappioiden kattamiseen, joten raideliikennekaluston valmistus päätettiin lopettaa.
Historia > Omistajanvaihdos

Samaan aikaan ajoneuvokorien valmistus saavutti uudet ennätykset vuosina 1976 ja 1977 ja muovipuolen liikevaihto yli kaksinkertaistui vuosien 1972 ja 1976 välisenä aikana. Vuonna 1977 yrityksen henkilöstön määrä oli 19 000 ja sen liikevaihto oli 1,3 miljardia dollaria. Menestys kuitenkin hiipui taantuman, kahden öljykriisin ja niitä seuranneen henkilöautojen menekin laskun myötä. Vuonna 1978 yritys päätyi saksalaisen samalla alalla toimineen Thyssen AG:n haltuun. Kaupan yhteydessä sovittiin, että Budd voi jatkaa toimintaansa suhteellisen itsenäisesti, mutta lupaus herätti epäilyjä. Thyssen kuitenkin investoi yritykseen voimakkaasti.
Historia > Uudelleenjärjestelyt

Pian yrityskaupan jälkeen Budd päätti keskittyä yksinomaan ajoneuvoteollisuuteen. Tämä johti suuriin muutoksiin 1980-luvun aikana. Laadunvalvontaa ja kustannusten hallintaa parannettiin. Järjestelyjen seurauksena yrityksen toimialat olivat valssaus, runko-, pyörä- ja jarruvalmistus, valut ja muovit. Vaikka henkilöstön määrä oli enää puolet aiemmasta, vuonna 1987 liikevaihto ylsi jo samalle tasolle kuin vuonna 1979. Thysseniltä saamansa pääoman turvin yritys pystyi investoimaan tuotantoonsa. Erityisesti muoviosien valmistusta kehitettiin, sillä samaan aikaan muovin osuus ajoneuvojen komponenteista kasvoi roimasti. 1970-luvulla perustetulla Budd Plastics Research Development Centerillä oli käytössään laaja taitotieto ja välineet muoviosien muottien valmistukseen. Asiakaskuntaan lukeutuivat ajoneuvoteollisuuden lisäksi tekstiiliteollisuusyrityksiä sekä maatalouskoneiden, kirjoituskoneiden ja tietokoneiden valmistajia. 1970-luvun lopulla yritys alkoi kehittää muovisten korinosien valmistusta menetelmällä, joka olisi yhtä nopea kuin valssaaminen. Ensimmäinen tulos tästä oli Flex 2000 -seos. Tutkimus jatkui, ja vuonna 1986 esiteltiin Budd System 59, menetelmä, jonka avulla muoviosat voitiin valaa kiinni osiin tuotantolinjojen vaatimalla nopeudella. Numero 59 tuli prosessiin käytetystä ajasta, 59 sekuntia. Menetelmä yli kaksinkertaisti muoviosien käytön ajoneuvoteollisuudessa ja sitä käytettiin kohteissa, joissa oli aiemmin käytetty galvanoitua terästä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Budd Company Wikimedia Commonsissa
Buddin vanha päätoimisto Philadelphiassa.
Budd M1 -juna Long Islandin rautatiellä.
Buddbynin rautatieasema

Buddbynin rautatieasema (lyh. Bud, ruots. Buddbyns järnvägsstation) on rautatieasema Ruotsin rataverkolla neljä kilometriä Bodenin keskusrautatieaseman pohjoispuolella Bodenin kunnassa. Buddbyn on Bodenin liikennepaikkaan kuuluva junakohtauspaikka sekä risteysasema, jossa rataosa Boden–Haaparanta erkanee Luulaja–Kiiruna–Narvik -malmiradasta. Liikennepaikka sijaitsee 1148 ratakilometrin päässä Tukholman keskusrautatieasemalta.
Buddbynin ratapiha käsittää ratojen erkanemisvaihteen lisäksi yhden sivuraiteen, jota voidaan käyttää junien kohtaamisiin. Suoraa raideyhteyttä Kiirunan suunnalta Haaparannan suuntaan ei ole.
Aiemmin radat Kiirunan ja Haaparannan suuntiin erkanivat eri tasossa siten, että itään Haaparannan suuntaan johtanut pääraide ylitti Kiirunan suunnan pääraiteen. Ylikulun maapenkeen jäännökset ovat edelleen nähtävissä maastossa. Ylikulku on edelleen merkitty myös joihinkin tie- ja maastokarttoihin.
Arvid Wiiala

Arvid Konstantin Wiiala (11. lokakuuta 1911 Pyhtää – 19. maaliskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen tekniikantutkija. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi ja oli Teknillisen korkeakoulun maanjako-opin (myöhemmin kiinteistöopin) professori 1954–1975. Hän julkaisi useita alaa käsitteleviä teoksia. Hän pyrki tutkimuksillaan luomaan teoreettiset perusteet pakkolunastusten yhteydessä suoritettaville korvausarvioinneille.
Wiiala valmistui ylioppilaaksi 1930, diplomi-insinööriksi 1935 ja väitteli tekniikan tohtoriksi 1948 Teknillisestä korkeakoulusta. Hän oli Porvoon maanlunastuslautakunnan puheenjohtaja 1945–1950, Kymen läänin lääninmaanmittausinsinööri 1950–1954, Teknillisen korkeakoulun maanjakotekniikan erikoisopettaja 1948–1954 ja kiinteistöopin professori 1954–1975. Wiialan aloitteesta Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen yhteyteen perustettiin maanjakoteknillinen laboratorio, jonka johtajana hän toimi 1964 ja 1970–1974. Hän oli myös Maanmittausinsinööri-lehden päätoimittaja.
Wiiala osallistui talvi- ja jatkosotaan mittauspatteriston joukoissa ja oli sotilasarvoltaan kapteeni.
Teokset

Uusjaon vaikutuksesta jakokunnan maatalouteen. Helsinki: Tekijä, 1948. Väitöskirja, Teknillinen korkeakoulu.
Maatila ja sen muodostaminen. Porvoo ; WSOY, 1952.
Maanjaon arvioimisoppi. 1, Tiluslaji- ja jyvitysoppi. Helsinki: Tekijä, 1958.
Tiekorvaukset: maanjaon arvioimisoppi. 3. Helsinki: Tekijä, 1960.
Yksityiset tiet. Helsinki: Tekijä, 1962
Pakkolunastus- ja tilikorvaukset: maanjaon arvioimisoppi 2. Helsinki: Tekijä, 1966
Maankäyttö ja yhteiskunta. Hki: Tekijä, 1969
Kiinteistöarvioinnin käsikirja. Otaniemi: tekijä, 1976
Arvid Söderman

Arvid Severin Söderman (28. syyskuuta 1905 Korsnäs – 24. maaliskuuta 1984) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Teoksia

Bygdemålsberättelser: korsnäsdialekt: novellikokoelma. Tekijä, Korsnäs 1935, uusi näköispainos A. Söderman, Korsnäs 1981
Beata Bladh

Beata Bladh (synt. Liljelund, 1697 – 2. kesäkuuta 1754 Vaasa) oli suomalainen kauppahuoneen omistaja ja laivanvarustaja. Hän oli parinkymmenen vuoden ajan Vaasan varakkain porvari.
Beata Bladh oli vaasalaisen varakkaan terva- ja traaniporvari Hans Nilsinpoika Liljelundin tytär. Hän huolehti miehensä Johan Bladhin rinnalla tämän liiketoimista hänen kuolemaansa saakka vuonna 1737. Miehen kuollessa Beata Bladh oli vain 40-vuotias ja oli synnyttänyt 13 lasta. Lapsista eli aikuisiksi vain yksi tytär ja kolme poikaa.
Leskivuosinaan hän oli Vaasan eniten kauppaveroja maksava asukas. Liiketoiminta koostui tervan, pien, kalan, humalan ja kimröökin viennistä Tukholmaan ja kauppahuone toi maahan suolaa, viljaa, rautaa, tupakkaa, hamppua, pellavaa, viinejä, mausteita ja rihkamaa.
Perhesuhteet

Vanhemmat porvari Hans Nilsinpoika ja Dorothea Lignipaeus. Puoliso kauppias Johan Bladh vanhempi (1682–1737). AIkuiseksi eläneet lapset: Kauppias Johan Bladh (1719–1783), Margareta von Helland (1720–1797), jonka puoliso oli kanslianeuvos Johan von Helland, kauppias Israel Bladh (1728–1774), jonka puoliso oli Anna Beata Blom ja kauppias Michel Bladh, jonka puoliso oli Katharina Töhlberg.
Ben Curtis

Ben Curtis (s. 26. toukokuuta 1977 Columbus, Ohio) on yhdysvaltalainen golfammattilainen.
Curtis voitti Britannian avoimen turnauksen vuonna 2003. Hän sijoittui toiseksi PGA:n mestaruuskilpailussa vuonna 2008. Kaikkiaan hän on voittanut PGA-kiertueella neljä kertaa. Hän kilpaili Ryder Cupissa vuonna 2008.
Ben Cross

Ben Cross oik. Harry Bernard Cross (16. joulukuuta 1947 Lontoo – 18. elokuuta 2020 Wien, Itävalta) oli englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan brittiläisenä olympiavoittajana Harold Abrahamsina elokuvassa Tulivaunut (1981) sekä Sarekin roolista elokuvassa Star Trek (2009).
Aiheesta muualla

Ben Cross Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Barbie: Prinsessa ja kerjäläistyttö

| Barbie: Prinsessa ja kerjäläistyttö> Barbie as The Princess and the Pauper |
| --- | --- |

Ohjaaja:  William Lau
Käsikirjoittaja:   Cliff Ruby  Elana Lesser 
Perustuu:  Mark Twainin kertomukseen Prinssi ja kerjäläispoika
Tuottaja:   Jesyca C. Durchin  Jennifer Twiner-McCarron 
Säveltäjä:  Arnie Roth
Leikkaaja:  Greg Richardson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Mainframe Entertainment  Mattel Entertainment 
Levittäjä:  Artisan Entertainment Lionsgate Home Entertainment Universal Studios Home Entertainment Netflix
Ensi-ilta:  2004
Kesto:  85 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Prinsessa ja kerjäläistyttö -elokuva on tehty Barbie-tyyliin. Elokuva perustuu Mark Twainin kertomukseen Prinssi ja kerjäläispoika. Elokuva tehtiin vuonna 2004, ja Barbie-elokuvat ovat jo huomattavasti muuttuneet ensimmäisten elokuvien jälkeen. Barbie esittää elokuvassa kahta roolia, kerjäläistyttöä ja prinsessaa.
Juoni

Prinsessa Anneliese on hyväntahtoinen ja lempeä. Hänen pitäisi naida kuningas Dominic, jotta valtakunnan asiat järjestyisivät. Anneliese on kuitenkin salaa rakastunut Julian-nimiseen mieheen. Erika on köyhä kerjäläistyttö, jonka on kasvattanut ilkeä Madame Carp. Äitinsä ja isänsä kuoltua Erika jäi kauheisiin velkoihin Madame Carpille, ja nyt hän toimii ompelijana tämän leivissä maksaakseen velkansa. Eräänä kauniina päivänä Anneliese ja Erika kohtaavat. He viihtyvät heti yhdessä. Pian ilkeä Preminger tyhmien apulaistensa Nickin ja Nackin kanssa alkaa punoamaan juonta päästäkseen kuninkaaksi. Hän kaappaa Anneliesen ja lukitsee tämän pieneen mökkiin. Julian tajuaa pian, että prinsessa on napattu, ja pyytää Erikaa avukseen, koska tämä näyttää prinsessalta. Erika pukeutuu Annelieseksi ja esittää tätä sillä aikaa, kun Julian lähtee etsimään oikeaa prinsessaa. Pian Preminger kuitenkin tajuaa juonen ja lukitsee Julianin ja Anneliesen kaivokseen, josta ei ole ulospääsytietä. Samaan aikaan Erika, joka esittää prinsessaa linnassa, ehtii rakastua kuningas Dominiciin. Pian hän joutuu vaikeuksiin, kun Premingerin onnistuu paljastaa hänet. Järkyttynyt kuningatar suostuu Premingerin vaimoksi pelastaakseen valtakuntansa, sillä oikea prinsessa on vieläkin kadoksissa. Erika suljetaan tyrmään. Pian kuningas Dominic kuitenkin saapuu pelastamaan häntä, ja yhdessä he yrittävät estää häät. Myös Anneliese ja Julian pakenevat kaivoksesta. Yhdessä he pysäyttävät Premingerin, ja niin Erika nai kuningas Dominicin ja Anneliese Julianin.
Aiheesta muualla

Barbie: Prinsessa ja kerjäläistyttö Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Barbie: Prinsessa ja kerjäläistyttö Elonet.