stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merikilpikonnat
Koko ja ulkonäkö

Merikilpikonnien koko vaihtelee lajeittain. Heimon suurin laji on liemikilpikonna, jonka kilpi on 150 cm pitkä ja jonka paino on 35–200 kiloa. Heimon pienin laji on puolestaan bastardikilpikonna, jonka kilpi on 70-senttinen ja jonka paino on 5–40 kiloa. Merikilpikonnat ovat muutoin hyvin samanlaisia. Kaikki merikilpikonnalajit ovat sopeutuneet hyvin merielämään. Niiden selkä- ja vatsakilven välissä on vanhaa perua olevat sisäreunuslevyt. Lajien verraten suuri kallo on täysin luutunutta ja sen takaosassa on matala painauma. Yläleuassa on sarveisaineen muodostama kärki, joka on koukkumainen, alaspäin kaartuva. Selkäkilpi on matala, jolloin vedenvastus on suhteellisen pieni. Vatsakilpi ei ole kovin laaja ja se on vain osittain luutunut, eivätkä kylkiluiden päät kiinnity siihen. Kilpi on rakenteeltaan muutoin samantapainen kuin muillakin kilpikonnilla. Merikilpikonnien raajat ovat kehittyneet melamaisiksi, ja niissä on yksi tai kaksi kynttä kussakin. Merikilpikonnat uivat pitkillä eturaajoillaan melomalla ja takaraajat toimivat peräsimenä. Maalla merikilpikonnat liikkuvat vaivalloisesti. Ne käyttävät kaikkia raajojaan, mutta eteneminen on hidasta. Merikilpikonnat eivät pysty kunnolla vetämään päätään kuoren sisään.lähde?
Levinneisyys

Merikilpikonnia tavataan pääasiassa trooppisilla ja subtrooppisilla merialueilla, mutta niitä vaeltelee usein pohjoisemmas etenkin Atlantilla. Välimeressä merikilpikonnia tavataan paljon, vaikka ne lisääntyvät muualla. Etelä-Amerikka estää Atlantin ja Tyynen valtameren lajeja sekoittumasta, silti jotkut lajit voivat mahdollisesti siirtyä mereltä toiselle Afrikan eteläkärjen kautta. Siten monia lajeja voi tavata kummallakin alueella, usein omina alalajeinaan.
Elintavat

Merikilpikonnat syövät monenlaista ravintoa, kuten simpukoita, leviä, meriruohoa, meduusoja ja kaloja. Muuten merikilpikonnien elintavoista tiedetään hyvin vähän. Ne eivät ole sosiaalisia ja liikkuvat yksikseen lisääntymisaikaa lukuun ottamatta. Joskus ne saattavat matkata lisääntymisalueelle yhdessä. Merikilpikonnat liikkuvat pääosin matalissa vesissä, mutta vaeltavat joskus pitkiäkin aikoja avomerellä. Maalle ne nousevat vain munimaan tai satunnaisesti päivää paistattelemaan.
Sukukypsyyden saavuttaminen kestää jopa kymmeniä vuosia. Merikilpikonnat lisääntyvät yleensä tietyillä rannoilla, joille ne löytävät maan magneettikentän avulla. Vieläkään tosin ei tiedetä täysin miten ne kykenevät löytämään pesimärantansa. Merikilpikonnien lisääntymisaika vaihtelee lajeittain. Osa lajeista lisääntyy vain tiettynä aikana vuodesta, jolloin lajin yksilöt tulevat munimaan tuhansittain yhdellä kerralla. Osa lajeista lisääntyy puolestaan vuoden ympäri, jolloin yksilöt tulevat yksittäin rannalle. Costa Rican bastardikilpikonnia tulee Ostionalin rannalle kerralla jopa 500 000, kun taas litteäselkäkilpikonnia saapuu Australian rannikon saarille vain yksittäin, vuoden ympäri.
Naaraat kaivavat hiekkaan kuopan takaraajoillaan ja munivat sinne jopa 200 munaa. Munat kehittyvät hiekassa 45–70 päivää. Poikaset suuntaavat heti kuoriuduttuaan mereen turvaan maapedoilta. Yhtäaikainen muniminen lisää kuoriutuneiden poikasten elinmahdollisuuksia, koska pedot eivät ehdi syödä useimpia poikasia ennen kuin ne ehtivät mereen. Toisaalta yhtä aikaa munivat naaraat kaivavat usein toistensa pesiä ja suuri pinnalle jäänyt munajoukko lisää bakteerien määrää, jotka levivät nopeasti hiekassa. Poikasten nuoruusvaiheesta ei tiedetä paljoakaan.
Uhat ja suojelu

Kaikki merikilpikonnat ovat uhanalaistuneet kalastuksen, saastumisen, munien keruun ja pesimärantojen tuhoutumisen vuoksi. Merikilpikonnia pyritään suojelemaan tehokkaasti ottamalla käyttöön kilpikonnaystävällisiä kalastusmenetelmiä, rajoittamalla munien keruuta ja suojelemalla pesimärantoja. Kaikki lajit kuuluvat CITES-sopimuksen liitteeseen I.
Lajit

Liemikilpikonna (Chelonia mydas)
Karettikilpikonna (Eretmochelys imbricata)
Litteäselkäkilpikonna (Natator depressus)
Valekarettikilpikonna (Caretta caretta)
Bastardikilpikonna (Lepidochelys kempii)
Etelänbastardikilpikonna (Lepidochelys olivacea)
Liemikilpikonnanaaraita rannalla
Merisätkin

| Merisätkin |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Leinikkikasvit Ranunculaceae
Suku::  Leinikit Ranunculus
Alasuku::  Sätkimet Batrachium
Laji::  peltatus
Alalaji::  baudotii
Kolmiosainen nimi
 Ranunculus peltatus ssp. baudotii  (Godron) C. D. K. Cook 
Katso myös
   Merisätkin Wikispeciesissä   Merisätkin Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merisätkin (Ranunculus peltatus ssp. baudotii, syn. R. baudotii, R. baudotii ssp. marinus, R. obtusiflorus, Batrachium marinum) on merivedessä kasvava leinikkikasvi. Se on toinen isosätkimen (Ranunculus peltatus) kahdesta alalajista.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen merisätkin kasvaa 10–250 senttimetriä pitkäksi. Varsi on paksu ja väriltään tavallisesti vaaleankellertävä. Kelluslehdet ovat pitkäruotisia ja korvakkeellisia, mutta niitä esiintyy lajilla harvoin. Kelluslehtien lapa on tavallisesti kolmiosainen, liuskainen ja muodoltaan munuaismainen tai pyöreähkö. Lehtilavan tyvilovi on vähintään 120°. Lavan liuskat ovat keskenään lähes samankokoisia ja niukkahampaisia. Uposlehdet ovat jäykähköjä ja sinertäviä. Uposlehtien lehtilapa on 1,5–7,5 cm pitkä ja melko harvaliuskainen. Vedestä nostettaessa uposlehdet eivät mene täysin suppuun. Veden pinnan yläpuolelle kokoavat kukkaperät ovat 5–8 cm pitkiä, ollen saman nivelen lehden ruotia pitempiä. Verho- ja terälehtiä on viisi kappaletta. Verholehdet ovat sinikärkisiä. Valkoiset ja tavallisesti tyvestä keltaiset terälehdet ovat 6–10 millimetriä pitkiä ja niiden mesikuoppa on sirppimäinen. Terälehdet eivät juurikaan kosketa toisiaan. Heteitä on 10–30 kappaletta, emejä 30–40 kappaletta. Suomessa merisätkin kukkii heinä-syyskuussa. Hedelmä koostuu 1,1–2,2 mm pitkistä siipipalteisista pähkylöistä, jotka ovat nuorenakin kaljuja tai vähäsukaisia. Merisätkin on myrkyllinen kasvi.
Merisätkin muistuttaa paljon isosätkimen toista alalajia, lähinnä makeassa vedessä esiintyvää järvisätkintä (R. peltatus ssp. peltatus). Toisinaan näitä kahta alalajia pidetään omina lajeinaan.
Levinneisyys

Merisätkintä tavataan Itämeren rannikolla erityisesti Suomen ja Ruotsin rannikoilla. Itämereltä levinneisyysalue jatkuu Pohjanmeren rannikolla lähes yhtenäisenä Tanskasta Alankomaihin. Lajia tavataan myös suurimmassa osassa Britteinsaarten rannikkoa. Satunnaisia havaintoja merisätkimestä on lisäksi sieltä täältä Atlantin ja Välimeren rannikkoa Ranskasta Marokkoon ja Kreikkaan saakka. Lajia tavataan lisäksi muutamin paikoin Keski-Euroopassa sisämaassa, jossa laji kasvaa makeassa vedessä. Suomessa merisätkintä kasvaa koko Itämeren rannikkoalueella sekä Ahvenanmaalla myös sisämaassa järvissä. Laji on yleinen Suomenlahdella ja Pohjanlahden eteläosissa, mutta harvinaistuu pohjoiseen päin mentäessä.
Elinympäristö

Merisätkin kasvaa suolaisessa vedessä sekä murtovedessä lahdissa ja melko avoimilla paikoilla syvähkössä vedessä. Toisiaan lajia esiintyy myös makeassa vedessä.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Merisätkimen (Ranunculus peltatus ssp. baudotii) levinneisyys Suomessa
Luontoportti: Merisätkin Ranunculus baudotii
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Ranunculus peltatus subsp. baudotii:  Wikidata: Q51012526  APDB: 152191  CoL: 7L2ZB  EUNIS: 195465  IPNI: 923756-1  OBIS: 1263621  Plant List: kew-2526902  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:923756-1  WFO: wfo-0000463390  WoRMS: 1263621 
Ranunculus baudotii:  Wikidata: Q12032685  Wikispecies: Ranunculus peltatus subsp. baudotii  APDB: 152042  BOLD: 291925  CoL: 78SPM  EPPO: RANBA  GBIF: 3923698  iNaturalist: 442900  IPNI: 712287-1  IRMNG: 11883493  IUCN: 175244  NBN: NHMSYS0000462237  NCBI: 568534  Open Tree of Life: 491495  PFI: 1173  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:712287-1  Tropicos: 27101281  WFO: wfo-0000461601  WoRMS: 416217  Laji.fi: MX.37929
Fatima Mernissi

Fatima Mernissi vuonna 2004.
Fatima Mernissi, (arab.  فاطمة مرنيسي‎)(synt. 27. syyskuuta 1940 Fèsi, Marokko – 30. marraskuuta 2015 Rabat, Marokko) oli marokkolainen kirjailija, esseisti, sosiologi ja feministi. Hän uudisti islamilaista feminismiä ja edisti ihmisoikeuksia ja demokratiaa muslimimaailmassa.
Mernissi opiskeli sekä kotimaassaan että Pariisissa ja Yhdysvalloissa, jossa hän teki vuonna 1975 väitöskirjan, alan klassikoksi etenkin islamilaisissa maissa muodostuneen Beyond the Veil.
Lisäksi Mernissi kirjoitti ranskaksi ja englanniksi viitisentoista kirjaa, jotka käsittelivät sukupuoli-identiteettiä, yhteiskunnan sosiopoliittisia rakenteita ja naisen asemaa islamissa. Häneltä on suomennettu osin fiktiivinen omaelämäkerrallinen teos Unelma vapaudesta. Hänen tunnetuin teoksensa on Le harem politique – Le Prophète et les femmes (1987), joka on ilmestynyt englanniksi nimellä The Veil and the Male Elite.
Mernissi opetti vuodesta 1980 Rabatin Mohammed V:n yliopistossa.
Teokset

Beyond the Veil. Male-Female Dynamics in a Muslim Society (väitöskirja, 1975, uudistettu laitos 1985, 1987) Uusintapainos: London: Saqi Books, 2011. ISBN 0-86356-412-7.
Le Maroc raconté par ses femmes (1983)
L’amour dans les pays musulmans (1984)
Femmes du Gharb (1985)
Le harem politique. Le Prophète et les femmes (1987) Käännös: The Veil and the Male Elite. A Feminist Interpretation of Islam. New York: Basic Books, 1992. ISBN 978-0201-63221-7.
Shahrazad n’est pas marocaine (1988)
Sultanes oubliées. Femmes chefs d’Etat en Islam (1990)
La Peur-Modernité (1992)
Women’s Rebellion and Islamic Memory (1993)
Les Aït-Débrouille (1997)
Etes-vous vacciné contre le Harem? (1998)
Scheherazade Goes West. New York: Washington Square Press, 2001. ISBN 0-7434-1243-5.
Islam and Democracy. Fear of the Modern World. New York: Basic Books, 2002, ISBN 0-7382-0745-4.
Les Femmes Du Maroc. Brooklyn: Powerhouse Books, 2009, ISBN 1-57687-491-5.
Teokset > Suomennettu teos

Unelma vapaudesta. Lapsuuteni haaremissa.  ((Dreams of Trespass. Tales of a Harem Girlhood, 1994.) Suomentanut Kaarina Turtia)  Helsingissä:  Otava, 1995.  ISBN 951-1-13342-X
Tunnustukset

Asturian ruhtinaan palkinto 2003
Erasmus-palkinto 2004
Mestariluokka

Mestariluokan brittiläinen mainos­juliste vuodelta 1983.
Mestariluokka (engl. Master Class) on brittiläisen kirjailijan David Pownallin näytelmä, joka kuvaa säveltäjiä Dmitri Šostakovitš ja Sergei Prokofjev Josif Stalinin inkvisitiossa vuonna 1948. Syytösten esittämisessä Stalinia avustaa Andrei Ždanov. Näytelmässä diktaattori vaatii taiteilijoita säveltämään puolueen linjan mukaista musiikkia ja syyttää heidän edellisiä teoksiaan kansanvastaisiksi. Mestariluokka kantaesitettiin vuonna 1983, ja se julkaistiin tuolloin myös kirjana. Näytelmä esitettiin Neuvosto-Virossa vuonna 1987.
Suomalaiset versiot

Näytelmän suomenkielinen kantaesitys tapahtui huhtikuussa 1986 Suomen Kansallisteatterissa. Päärooleissa olivat Pentti Siimes (Stalin), Leif Wager (Prokofjev), Jarno Hiilloskorpi (Šostakovitš) ja Risto Aaltonen (Ždanov). Tätä tuotantoa esitettiin Willensaunassa yli 200 kertaa. Helsingin Sanomain Kirsikka Moring kiitti varsinkin Siimeksen roolityötä:
”Pentti Siimeksen Stalin on mestarillinen tulkinta, enemmän kuin muotokuva historiallisesta esikuvasta. Se on ulkoisesti täysosuma, jokaista elettä myöten tutkittu työ. Mutta Siimeksen ilmaisu porautuu myös pinnan alle. Stalinin hahmossa avautuu traaginen inhimillinen ristiriita, joka estää tunteen ja teon, tiedon ja toiminnan tasapainon.”
Samassa lehdessä Seppo Heikinheimo suhtautui varauksin Heikki Kallion näyttämömusiikkiin mutta piti näytelmää ”mielipuolisen kiinnostavana katsottavana”. — Neuvostoliiton suurlähetystön kulttuurineuvos A. V. Mironov paheksui Mestariluokan esittämistä Kansallisteatterissa, ja tämän jälkeen Suomen ministeriöiden kansliapäälliköt peruuttivat teatteriretkensä.
Näytelmän eräässä kohtauksessa Stalin vaatii Prokofjevia ja Šostakovitšia tuhoamaan kymmeniä ulkomaalaisia äänilevyjä, jotka edustivat "kapitalistista dekadenssia". Näyttelijät käyttivät aitoja vanhoja gramofonilevyjä, jotka he löivät säpäleiksi näyttämöllä. Jossain vaiheessa tuli ongelma, kun teatterin järjestäjät eivät enää löytäneet Helsingistä lisää levyjä näytelmän tarpeisiin. Niitä jouduttiin etsimään antikvariaateista muualta Suomesta. Koska näytelmää esitettiin yli 200 kertaa, levyjä tuhottiin melkoinen määrä. Kerran Leif Wager huomasi näyttämöllä, että hänen kädessään on hänen oma levytyksensä, joka puuttui hänen kokoelmastaan. Hän onnistui säilyttämään levyn ehjänä ja näytännön jälkeen vei sen kotiinsa.
Näytelmä palasi ohjelmistoon Helsingin kaupunginteatterissa elokuussa 2006. Rooleissa olivat Lasse Pöysti (Stalin), Esko Roine (Prokofjev), Asko Sarkola (Šostakovitš) ja Martti Suosalo (Ždanov). Kirsikka Moring arvioi Helsingin Sanomissa uutta ohjausta viihteelliseksi ja jopa ”halvaksi yleisönkosiskeluksi”.
Molemmat Mestariluokan esitykset ohjasi Kurt Nuotio.
Väinö Merikallio

| Väinö Merikallio |
| --- | --- |
 Väinö Merikallio ylärivissä vasemmalla kuvattuna jääkärikoulutuksessa Lockstedtissa, Saksassa vuonna 1916.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. marraskuuta 1895 Oulu
Kuollut: 25. kesäkuuta 1942 (44 vuotta)
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota Suomen sisällissota Talvisota Jatkosota 
Sotilasarvo:  Jääkärieversti
Joukko-osasto:  Jääkäripataljoona 27 1. jääkäripataljoona Jalkaväkirykmentti 24 1. jääkäriprikaati Jalkaväkirykmentti 16
Väinö Leopold Merikallio (15. marraskuuta 1897 Oulu – 25. kesäkuuta 1942) oli suomalainen jääkärieversti.
Merikallion vanhemmat olivat varastonhoitaja Alexander Hellman ja Edla Erika Åhlberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Sirkka Petterssonin kanssa.
Opinnot

Väinö Merikallio kävi viisi luokkaa Oulun suomalaista yhteiskoulua ja suoritti yksityisesti kahdeksannen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1926. Hän suoritti upseerien pioneerikurssin Haminassa vuonna 1921 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1928 sekä Suojeluskuntain komentajakurssin vuonna 1931. Piiripäälliköiden täydennyskurssin hän suoritti vuonna 1937.
Jääkäriaika

Merikallio liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 2. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Vuonna 1917 hän osallistui Liepājassa, Latviassa järjestetyille pioneerikursseille.
Suomen sisällissota

Suomen armeijan palvelukseen Väinö Merikallio astui 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijassa ensin joukkueen varajohtajaksi ja myöhemmin joukkueenjohtajaksi 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Säiniöllä ja Viipurissa, missä hän haavoittui 28. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Merikallio määrättiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleenjärjestelyssä Suomen Valkoiseen kaartiin. Valkoisessa kaartissa hän toimi muun muassa nuorempana upseerina ja pataljoonan- ja rykmentin adjutanttina. Merikallio erosi armeijasta ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön 8. lokakuuta 1919, missä hänet sijoitettiin aluksi Suojeluskuntain päällystökoulun opettajaksi Hämeenlinnaan, kunnes 15. syyskuuta 1920 hänet siirrettiin 2. sotilasohjaajaksi Porin suojeluskuntapiiriin. Suojeluskunnasta hän erosi ja astui takaisin armeijan palvelukseen 6. huhtikuuta 1921, missä hänet määrättiin nuoremmaksi upseeriksi Uudenmaan rykmenttiin. Uudenmaan rykmentistä hänet siirrettiin 8. maaliskuuta 1922 Suomen valkoiseen kaartiin, missä hän toimi aseupseerina ja komppanianpäällikkönä. Armeijasta hän erosi toistamiseen ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 20. lokakuuta 1928 ja hänet sijoitettiin 1. sotilasohjaajaksi Viipurin suojeluskuntapiiriin, mistä hänet siirrettiin edelleen 4. joulukuuta 1929 Suojeluskuntain päällystökouluun vanhemmaksi opettajaksi. Opettajat nimittivät hänet 21. maaliskuuta 1934 alkaen Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Merikallio osallistui talvisotaan Jalkaväkirykmentti 24:n komentajana. Hän osallistui taisteluihin Kiviniemi – Haitermaa akselilla, Vuoksi – Suvanto akselilla ja Vuosalmilla. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes komennettiin pataljoonan komentajaksi 6. prikaatin II pataljoonaan. Prikaatista hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 4:n komentajaksi. Jatkosotaan hän osallistui ensin Jääkäripataljoona 4:n komentajana, mistä hänet siirrettiin 1. jääkäriprikaatin komentajaksi ja edelleen Taisteluosasto Merikallion komentajaksi osallistuen taisteluihin Korpiselässä, Kokkarissa, Loimolassa, Uuksussa, Koirinojalla, Pitkärannassa, Salmissa, Rajakonnussa ja Tuuloksessa. Hyökkäysvaiheen jälkeen hänet nimitettiin Jalkaväkirykmentti 16:n komentajaksi, jonka komentajana osallistui taisteluihin Sortavalassa ja Säntämällä. Vuonna 1942 hän toimi edelleen rykmentinkomentajana (nimi muuttui välillä 16. prikaatiksi) ja hän johdatti joukkonsa taisteluihin Karjalankannakselle, missä hän haavoittui kuolettavasti Rajapirtin lohkolla Metsäpirtissä 23. kesäkuuta 1942, mistä hänet kuljetettiin joukkosidontapaikan kautta Viipuriin 13. Sotasairaalaan, missä hän kuoli saamiinsa vammoihin 25. kesäkuuta 1942. Hänet haudattiin Hietaniemen sankarihautaan.
Merikallion taistelujen lomassa kirjoittama kuvaus 1. jääkäriprikaatin hyökkäyksestä Laatokan itäpuolitse Tuulokseen julkaistiin myöhemmin nimellä Jääkäriprikaati hyökkää (Otava 1954).
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 18. maaliskuuta 1918  Vänrikki 27. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 6. joulukuuta 1922  Majuri 6. joulukuuta 1928  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1936  Eversti 1941 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. (1918 miekkojen kera ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Metropoli

Kuva Tokiosta, maailman suurimmasta metropolista.
Suurkaupunki eli metropoli  on yleensä suuri, alueellisesti merkittävä kaupunki tai kaupunkialue. Käsite metropoli on peräisin kreikan sanasta metropolis, joka tarkoittaa emokaupunkia.
Suurkaupungin määritelmä vaihtelee alueittain. Toisinaan suurkaupungin alarajana pidetään 100 000 asukasta, kun taas joissakin osissa maailmaa alle miljoonan asukkaan kaupunkialueita kutsutaan harvoin metropoleiksi. Myöskään kaupunkeja, jotka ovat osa laajempaa kaupunkirakennetta, ei kutsuta metropoleiksi, vaan sen osaksi.
Metropoleihin kohdistuvaa aluepolitiikkaa nimitetään metropolipolitiikaksi. Suomessa harjoitetun aluepolitiikan on nähty 2000-luvulla kehittyneen kohti metropoleja painottavaa näkökulmaa. Metropolikehityksen kansainvälisiin teoreetikoihin kuuluu muun muassa yhdysvaltalainen ekonomisti ja kaupunkitutkija Richard Florida.
Metropolialue eli suurkaupunkialue tarkoittaa sitä aluetta, jonne suurkaupungin eli metropolin välitön taloudellinen ja sosiaalinen vaikutus ulottuu. Tähän alueeseen kuuluu itse suurkaupunki, sen esikaupungit ja niiden lähialueet.
Metsikkö

Metsikkö tarkoittaa yleiskielessä pinta-alaltaan melko pientä, yhtenäistä metsää. Metsätaloudessa metsikkö on metsän osa, joka jonkin ominaisuutensa perusteella on erotettavissa ympäröivästä metsästä tai muunlaisesta maankäyttölajista. Erottavana ominaisuutena voi olla puuston ikä, puulajit, maan viljavuus tai muu vastaava. Nimitystä käytetään peruskäsitteenä metsien hoidon ja käytön suunnittelussa. Ekologisessa tarkastelussa sen lähikäsite on metsäekosysteemi. Tasaikäistä puustoa sisältävä metsikkö on usein yksijakoinen, mutta toisinaan myös kaksijakoinen, jolloin vallitsevana puustona on esimerkiksi koivikko tai männikkö ja sen alikasvoksena eli alla kasvavana puujaksona varjostusta kestävä nuori kuusikko. Metsiköt ryhmitellään viiteen kehitysluokkaan:
uudistusala
taimikko
nuori kasvatusmetsikkö
varttunut kasvatusmetsikkö
uudistuskypsä metsikkö
Eri organisaatiot käyttävät hieman toisistaan poikkeavia kehitysluokkia. Esimerkiksi Metsäkeskukset jakavat metsiköt yhdeksään eri kehitysluokkaan: aukea, siemenpuumetsikkö, pieni taimikko, varttunut taimikko, ylispuustoinen taimikko, nuori kasvatusmetsikkö, varttunut kasvatusmetsikkö, uudistuskypsä metsikkö ja suojuspuumetsikkö. Vajaatuottoisuusluokasta on luovuttu, koska se luokitellaan kunkin kehitysluokan sisällä.
Jarmo Meriläinen

Jarmo J. Meriläinen on suomalainen ympäristötieteilijä ja professori. Hän toimi bio- ja ympäristötieteiden professorina Jyväskylän yliopistossa vuosina 2000–2016.
Akateeminen ura

Jarmo Meriläinen opiskeli biologiaa Jyväskylän yliopistossa. Hän aloitti opintonsa 1970-luvun puolivälissä. Hänen opettajiaan olivat mm. professorit Pauli Bagge ja Mikko Raatikainen.
Akateemisen uransa Meriläinen aloitti vuonna 1984 Jyväskylän yliopiston Ympäristöntutkimuskeskuksessa. Hän työskenteli siellä erilaisissa tutkimustehtävissä. Meriläinen väitteli Jyväskylän yliopistossa tohtoriksi vuonna 1989. Hänen väitöskirjansa (Impact of an acid, polyhumic river on estuarine zoobenthos and vegetation in the Baltic Sea, Finland) aiheena oli happaman, humusperäisen jokiveden vaikutukset Itämeren jokisuistojen kasvillisuuteen ja pohjaeläimistöön. Hän kartoitti tutkimuksessaan tilannetta Suomen rannikolla.
Valmistumisen jälkeen Meriläinen toimi erilaisissa tutkimustehtävissä. Hänet nimitettiin vuonna 1995 Jyväskylän yliopiston Ympäristöntutkimuskeskuksen johtajaksi. Hänen johdollaan tutkimuskeskus teki erilaisia tutkimushankkeita tilaus- ja palvelututkimuksena eri instituutioille. Meriläisen toimikaudella tutkimuskeskuksen toiminta monipuolistui ja tutkimus oli aiempaa tieteellisempää.
Meriläinen nimitettiin 1.4.2000 alkaen bio- ja ympäristötieteiden tutkimusprofessoriksi Jyväskylän yliopistoon ja sen ympäristöntutkimuskeskukseen. Hänen vastuullaan oli ympäristöntutkimuskeskuksen tutkimustoiminnan johtaminen ja keskuksen toiminnan kehittäminen. Vuonna 2011 virka muuttui tutkimusprofessuuriksi Jyväskylän yliopiston bio- ja ympäristötieteiden laitoksella. Professori Meriläinen toimi tuona aikana myös laitoksen varajohtajana. Hän jäi virastaan eläkkeelle heinäkuun lopussa 2016.
Tutkimusura

Professori Meriläinen on tutkinut suomalaisten järvien tilaa. Hän pyrki tutkimuksellaan löytämään keinoja vaikeiden järviluontoon liittyvien ongelmien ratkaisemiseksi. Meriläisen keskeisiä tutkimuskohteita olivat suomalaiset suurjärvet. Hän tutki mm. Päijännettä, Saimaata ja Lappajärveä.
Eräs Meriläisen viimeisimpiä tutkimushankkeita (2014) oli projekti, jossa tarkasteltiin erään suuren järven tilaa koskevaa aineistoa 50 vuoden ajalta. Tutkimuksessa kartoitettiin järven ekosysteemiä ja sen toimintaa. Tavoitteena oli hallita jätevesien päätymistä järveen ja vähentää sen saastumista.
Kirjailija

Professori Meriläinen on uransa aikana julkaissut useita teoksia ympäristötieteen alalta. Hän on ollut myös mukana suurelle yleisölle tarkoitettujen Suomen luontoa ja ympäristöä käsittelevien teosten toteuttamisessa kirjoittamalla niihin osioita.