Itsenäinen Kroatian valtio
Jälkimaine

Ante Pavelić oli halunnut luoda itsenäisen Kroatian valtion, torjua kommunismin ja hävittää Jugoslavian. Kuitenkaan NDH ei milloinkaan hallinnut koko aluettaan, jokin osa oli aina partisaanien hallussa. Pavelićin hallitus joutui monissa asioissa seuraamaan Adolf Hitlerin Saksan ja Benito Mussolinin Italian määräyksiä. NDH:n kukistuttua sen tilalle nousi kommunistinen Jugoslavia.
Ustašahallinto murhautti lähes 36 000 juutalaista ja arviolta lähes yhtä paljon romaneja maahan perustamillaan keskitysleireillä. Arviolta 4000 juutalaisen onnistui paeta, usein Italian armeijan avustamina. Maassa oli vuonna 1941 100 000 henkilöä käsittänyt saksalaisvähemmistö, joista vuonna 1945 siirtyi 90 000 henkilöä Saksan armeijan mukana Saksaan. Noin 2000 saksalaisvähemmistöön kuulunutta katosi. Vuosien 1941-1945 välisenä aikana kuoli 131 000 serbiä ja 106 000 kroaattia. Luvut sisältävät kansanmurhassa kuolleet, sodassa kaatuneet ja Ustašan murhaamat poliittiset vastustajat. Näin suuri kuolleiden määrä luo synkän varjon Itsenäisen Kroatian valtion vuosiin.
Sodan jälkeen monet tavalliset kroaatit joutuivat todistelemaan, että heillä ei ole mitään tekemistä Ustašan ja sen tekemien rikosten kanssa. Itse asiassa Ustašaa kannatti vain pieni vähemmistö. Asiaa pohdiskeli jo vuonna 1941 Ustašaan kuulunut majuri Ivan Babić toteamalla, että serbien vainoaminen on puhtaasti järjetöntä ja hirvittävä rikos, sillä jos Iso-Britannia voittaa sodan joutuu koko kansa kärsimään.
Kuitenkin on edelleenkin henkilöitä, joiden mielestä NDH:n aikaa pitäisi arvioida positiivisesti. Heidän mielestään Pavelicin hallinnon ja Serbian yhteistoimintahallinnon, jota johti Milan Nedić, välille voi vetää yhtäläisyysmerkit. Pavelićin hallinnolla oli kuitenkin paljon suurempi itsenäisyys sisäisissä asioissa kuin mitä Nedićillä koskaan oli. Kroatian alueella keskitysleirejä hallinnoivat kroaatit, kun taas Serbian alueella saksalaiset. Lisäksi Pavelić väitti miehityksen tuoneen vapauden ja julisti rasistista politiikkaa. Nedić totesi saksalaismiehityksen olevan kansallinen onnettomuus ja serbejä voi kohdata perikato, jonka hänen hallintonsa yrittää välttää.
Vuosina 1990-1999 Kroatian presidenttinä oli Franjo Tudjman. Hänen suhtautumisensa Itsenäiseen Kroatian valtioon oli horjuvaa. Hän toisaalta tuomitsi hallinnon rikokset, mutta toisaalta piti sitä aitona osoituksena vapaudenkaipuusta ja itsenäisyystahdosta. Hän toivoi että Pavelićin maalliset jäänteet siirrettäisiin Espanjasta Kroatiaan ja Titon maalliset jäänteet Serbiasta Kroatiaan, missä entiset viholliset haudattaisiin sovun merkkinä vierekkäin. Hankkeesta ei tullut mitään, kuten ei myöskään Zagrebiin kaavaillusta Pavelićin aukiosta. Yleisen paheksunnan kohteeksi tuli vuonna 1998 Pavelićin muistolle pidetty messu katolisessa kirkossa, mihin osallistui myös parlamentaarikkoja.
NDH:n hallinto ja Bleiburgin murhenäytelmä aiheuttivat Jugoslaviassa kitkaa kansallisuuksien välille. Jugoslavian hajoamissotien alkaessa vuonna 1991 monissa serbeissä heräsi pelko historian toistumisesta. Serbialainen propaganda yritti samaistaa nykyisen Kroatian ja NDH:n väittämällä niiden valtiosymboleja identtisiksi. Asiaa lähtivät länsimediassa toistamaan myös monet asioihin perehtymättömät journalistit.
Nykyisellä Kroatialla ei ole mitään tekemistä vanhan Itsenäisen Kroatian valtion kanssa. Vuonna 2005 Kroatian presidentti Stjepan Mesić piti puheen, jossa totesi että ne jotka puolustavat Itsenäistä Kroatian valtioita ovat erehtyneet pahasti. Hänen mukaansa se ei ollut itsenäinen, ei valtio, eikä kroatialainen.