stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
RMS Lusitania
Rakentaminen

1900-luvun alussa Cunard Linen alukset olivat tulleet vanhanaikaisiksi. Varustamo oli menettänyt asiakkaita erityisesti saksalaisille varustamoille, kuten Norddeutscher Lloydille (NDL) ja Hamburg-Amerika-Linielle (Hapag). Niiden alukset olivat suurempia, nopeampia ja ylellisempiä kuin Cunard Linen.
Cunard Line tilasi aluksen John Brown and Companyltä Clydebankistä Skotlannista. Aluksen suunnitteli Leonard Peskett. Aluksen köli laskettiin 6. kesäkuuta 1904, ja alus laskettiin vesille 7. kesäkuuta 1906. Aluksen kummina kastettaessa oli lady Mary Inverclyde. Valmistuessaan alus oli maailman suurin valtamerihöyrylaiva. Lusitanialla oli myös sisaralus RMS Mauretania. Alus lähti neitsytmatkalleen 7. syyskuuta 1907.
Tietoa laivasta

Alus oli 785 jalkaa (239,27 m) pitkä ja 88 jalkaa (26,82 m) leveä, ja sen bruttopaino oli 33 200 tonnia. Aluksen pääkoneina oli neljä Parsons-höyryturbiinia, jotka pyörittivät neljää pronssipotkuria. Aluksen huippunopeus oli 26,7 solmua (49,5 km/h), normaali matkanopeus 25 solmua (46,3 km/h) joten alus oli Titanicia nopeampi. Mastoja oli kaksi ja savupiippuja neljä.
Matkustajapaikkoja laivalla oli seuraavasti:
1. luokka: 563
2. luokka: 464
3. luokka: 1 138 (yleensä 3. luokka oli siirtolaisluokka, steerage)
Uppoaminen

RMS Lusitania upposi Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvene U-20:n laukaistua torpedon laivan kylkeen toukokuussa 1915. Onnettomuudessa kuoli 1 198 matkustajaa ja miehistön jäsentä. Alus upposi 18 minuutissa, ja vain kuusi pelastusvenettä ehdittiin laskea. Titanicin haaksirikon jälkeen myös Lusitanialle oli lisätty pelastusveneitä. Viimeisellä matkallaan aluksella oli yhteensä 48 pelastusvenettä, joista 26 oli ns. laskosveneitä (kyljet purjekankaisia). Tilaa veneissä oli 2 605 hengelle. Lisäksi pelastusliivejä oli 2 325. Suurin osa pelastuneista oli naisia ja lapsia.
Saksa väitti Lusitanian kuljettavan sotamateriaalia Yhdysvalloista Isoon-Britanniaan ja piti siten aluksen upottamista oikeutettuna. Britannia kiisti sotamateriaalin kuljetuksen. Aluksen upotus käänsi Yhdysvaltain yleisen mielipiteen entistä myönteisemmäksi Britanniaa kohtaan ja oli osaltaan vaikuttamassa maan liittymiseen ensimmäiseen maailmansotaan ympärysvaltojen puolelle. Yli 90 vuotta uppoamisen jälkeen saksalaisten väitteet saivat tukea, kun sukeltajaryhmä löysi aluksen hylystä noin neljä miljoonaa kiväärinpatruunaa.
Aluksen viimeisellä matkalla päällikkönä oli merikapteeni William Thomas Turner. Tutkinnassa hänestä yritettiin tehdä pääsyyllistä onnettomuuteen. Tutkintaa johtanut lordi Mersey huomasi kuitenkin ristiriitaisuuksia lausunnoissa ja vapautti kapteenin kaikesta vastuusta. Mersey lisäksi kieltäytyi tämän jälkeen kaikista oikeudenjakoon liittyvistä tehtävistä vastalauseenaan tapaukseen liittyville poliittisille juonitteluille.
Lusitanian viimeisen matkan kuuluisimpia matkustajia olivat amerikkalaisen teräspohatan poika Alfred Vanderbilt, newyorkilainen teatterituottaja Charles Frohman, arkkitehti Theodate Pope, suffragetti lady Margaret MacWorth sekä tämän isä suurliikemies David Thomas.
Vuonna 2007 sai ensi-illan brittiläis-saksalainen dokumenttidraamaelokuva Lusitanian uppoaminen (engl. The Sinking of the Lusitania: Terror at Sea).
Viimeinen Lusitanialta elossa selvinneistä, laivan upotessa vain parin kuukauden ikäinen Audrey Lawson-Johnston (s. helmikuussa 1915), kuoli 95 vuoden iässä 11. tammikuuta vuonna 2011.
Lusitanian pelastusveneet

Nro 1 saatiin lasketuksi mukanaan vain kaksi merimiestä. Vene palasi uppoamispaikalle nostamaan veden varaan joutuneita.
Nro 2, 4 — vene nro 4 saatiin lasketuksi, mutta samaan aikaan laskettu vene nro 2 murskasi koko veneen ja sen matkustajat. Samassa onnettomuudessa vene nro 2 kaatui.
Nro 3, 7, 9 upposivat laivan mukana täynnä matkustajia.
Nro 5 vaurioitui torpedon iskeytyessä alukseen eikä ollut laskukelpoinen.
Nro 6, 8, 10, 18 upposivat laivan mukana.
Nro 11, 13, 19, 21 saatiin laskettua turvallisesti mereen täynnä matkustajia ja pääsivät pakenemaan uppoamispaikalta.
Nro 12, 20 putosivat mereen laskettaessa matkustajineen.
Nro 14 saatiin laskettua mutta kääntyi kumolleen.
Nro 15 saatiin laskettua täynnä matkustajia. Veneestä siirrettiin osa matkustajista veneeseen nro 1, ja sen jälkeen nro 15 palasi uppoamispaikalle nostamaan vedessä olijoita.
Nro 17 saatiin laskettua mereen, mutta vene upposi matkustajien painosta.
Nro 22 laskettiin mereen ilman matkustajia. Veden varaan joutuneet nousivat siihen.
Koottavien pelastusveneiden vaikea käsiteltävyys, joka tuli nyt hyvin selväksi, lienee ollut eräs merkittävä tekijä sen takana, että niitä ryhdyttiin nopeasti korvaamaan Carley-lautoilla, jotka saatiin laskettua vesille huomattavan paljon yksinkertaisemmin ja joissa ei ollut erityisen hankalia koottavia osia.
Kirjallisuutta

Bruun, Staffan: Lusitanias hjälte räddade hundra liv. Hufvudstadsbladet, 6.5.2015, s. 28–29.
Hoehling, Adolph A. – Hoehling, Mary: The Last Voyage of the Lusitania.  New York:  Holt, 1956.
Larson, Erik: Kuoleman vanat, Lusitanian viimeinen matka. Pen & Paper, Espoo 2015 ISBN 978-952-294-147-3
Wetterholm, Claes-Göran: Lusitanias undergång.  Stockholm:  Prisma, 2005.  ISBN 91-518-4438-9
Kertomakirjallisuudessa

Agatha Christien vuonna 1922 ilmestyneessä romaanissa The Secret Adversary (suom. Salainen vastustaja) tapahtumat saavat alkunsa Lusitanian uppoamisesta. Kirjan mukaan laivaan oli osunut kaksi torpedoa ja kello kaksi iltapäivällä pelastustoimet olivat käynnissä. Laivan kerrotaan kallistuneen oikealle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
"Last known Lusitania survivor, 95, dies"
Voiko Lusitanian pelastaa, Suomen Kuvalehti, 28.07.1923, nro 30, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
RMS Lusitania. Lähde: Francis A. March, "History of the World War", 1919, Chicago, s. 258
Saksan Washingtonin suurlähetystön julkaisema varoitus matkustamisesta Lusitanialla sota-aikana.
Heikki Löppönen

| Heikki Löppönen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  professori emeritus
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oulun yliopisto lääket. toht. 1991
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto, Kuopion yliopistollinen sairaala 
Tutkimusalue:  audiologia 
Heikki Löppönen (s. 1957) on audiologi ja audiologian professori (2006–), nyt emeritus Kuopion yliopistollisessa sairaalassa (KYS).
Teokset

Löppönen, Heikki (1991): High-frequency electric bone-conduction audiometry. Acta Universitatis Ouluensis, Series D, Medica 228. ISBN 951-42-3136-8.
Lääketukku

Lääketukun varastolla vuonna 1963.
Lääketukku Oy – Medicinparti Ab oli suomalainen lääkkeiden ja muiden apteekkitavaroiden tukkukauppa, joka toimi vuosina 1949–1989 ja kuului vuoteen 1988 asti Huhtamäki-yhtymään. Nykyisin Lääketukku on Tamro Oyj:n aputoiminimi.
Historiaa

Tammikuussa 1949 Huhtamäki-yhtymän johto teki päätöksen apteekkialan tukkukaupan perustamisesta Helsinkiin. Lääketukun tarkoituksena oli yhtiöjärjestyksen mukaan valmistaa ja tuoda maahan, myydä ja välittää lääkeaineita, apteekkitavaroita, kemikalioita sekä muita näihin läheisesti liittyviä tavaroita. Sen kilpailijoita olivat tuolloin Tampereen Rohdos Oy sekä keskenään yhteistyössä toimivat Aurum Oy ja Pharmakon Oy. Eräät isot lääkevalmistajat myivät tuotteitaan myös suoraan apteekeille huomattavin määräalennuksin. Huhtamäki näki tilaisuutensa ennen kaikkea siinä, että sairaalat saivat vuoden 1949 lakimuutoksessa oikeuden ostaa tarvikkeensa suoraan tukkukaupasta ohi apteekkien.
Lääketukku pääsikin nopeasti tärkeään asemaan sairaalamyynnissä. 
Vuonna 1953 otettiin ohjelmaan myös kemikaalien myynti ja omien kosmetiikkatuotteiden valmistus nimellä Fincos, josta tuli pian itsenäinen yhtiönsä Huhtamäki-yhtymän sisällä.
Helsingin ohella Lääketukku perusti sivuliikkeen Turkuun 1960 ja Tampereelle 1961. 1970-luvulle tultaessa lääketehtaat alkoivat yhä enemmän myydä tuotteitaan suoraan sairaaloille ja laitoksille, ja Lääketukun kasvu alkoi hiipua. Se perusti kuitenkin 1970-luvun alkupuolella uusia sivuliikkeitä Ouluun, Kuopioon, Vaasaan ja Jyväskylään ja oli vuoteen 1979 mennessä noussut Suomen johtavaksi lääkkeiden tukkukaupaksi. Lääkkeiden ja lääkevalmisteiden lisäksi valmikoimaan kuului röntgenfilmejä, sairaalatarvikkeita, tutkimuskemikaaleja, laboratoriotarvikkeita ja kosmetiikkaa.
Kilpaillakseen tehokkaammin Lääketukkua vastaan Tampereen Rohdos Oy, Aurum Oy ja Pharmakon Oy yhdistyivät Tamroksi vuonna 1970. Vuonna 1988 Lääketukku Oy myytiin Tamrolle osana Huhtamäki-yhtymän toimialarationalisointia.
Aiheesta muualla

Vesikansa, Jyrki: Leipurinpojan perintö. Huhtamäki Oy 1920–1995. Otava, 1995. ISBN 951-113996-7.
Jan Lööf

Jan Lööf
Jan Lööf (s. 30. toukokuuta 1940) on ruotsalainen sarjakuvapiirtäjä ja kirjailija. Lööf tunnetaan Felix-sarjakuvistaan sekä peikkokirjoistaan, joita on myös suomennettu. Felixistä tuli 1970-luvulla suosittu useissa maissa, ja Lööf teki myös sarjakuviin perustuvan animaatiosarjan. Lööf oli myös Romu-Nisse ja hänen ystävänsä -sarjan kantavia voimia.lähde?
Vuonna 2009 Lööfin toinen sarjakuva-albumi Felix och det stora upproret pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Palkinnot

Astrid Lindgren -palkinto 2011
Leo Löthman

Leo Löthman (s. 9. joulukuuta 1948 Turku) on ahvenanmaalainen kirjailija. Hän muutti Turusta Ahvenanmaalle kolmevuotiaana.
Löthman on saanut Pohjoismaiden ministerineuvoston, Svenska kulturfondenin ja Ahvenanmaan maakuntahallituksen myöntämät apurahat. Hänen romaaninsa Transportflotte Speer nimettiin yhdeksi kolmesta Suomen ehdokkaasta Pohjoismaiden neuvoston vuoden 2012 kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Löthmanille myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2016.
Teokset

Varför inte Tile? : roman, 2. uppl. Sahlgren, 1992 ISBN 952-9543-25-5
HC Damön, Abacus, 1994 ISBN 951-96597-8-1
Big Mama, Söderström, 1999 ISBN 951-52-1779-2
Tangofästningen, PQR-kultur, 2001 ISBN 952-91-3793-1
Vägen till ett fotbad, PQR-kultur, 2003. ISBN 951-98915-7-9
Fångtransport nr. 86, PQR-kultur, 2004. ISBN 952-99218-8-8
Isnätter, PQR-kultur, 2006. ISBN 952-99631-6-5
Vankikuljetus n:o 86 ; [suomentanut Riitta-Lea Värelä]. PQR-kultur, 2006. ISBN 952-99631-7-3
Odjur, PQR-kultur, 2009. ISBN 978-952-5705-22-5
Transportflotte Speer, PQR-kultur, 2011 ISBN 978-952-5705-42-3
Löytölapsi

Löytölapsi on molempien vanhempien tai toisen vanhemman hylkäämä ja jonkun löytämä vastasyntynyt lapsi. Löytölapsi on voitu hylätä tarkoituksella tai vanhemmat ovat kadottaneet hänet sodan tai muun syyn vuoksi. Jos äidistä, äidin kotimaasta ja kotipaikasta ei saada tietoa, merkitään väestökirjoihin lapsen kotipaikaksi löytöpaikkakunta. Suomessa löytölapsi tulkitaan orvon veroiseksi ja hänet sijoitetaan otto- tai kasvattilapseksi tai hoidettavaksi lastenkotiin. Suomen kansalaisuuslain mukaan löytölasta pidetään Suomen kansalaisena, ellei hänen todeta olevan vieraan valtion kansalainen.
Kristillinen kirkko piti lapsen hylkäämistä syntinä. Rooman keisari Konstantinus Suuri (noin 274–337) määräsi valtion kustantamaan löytölasten kasvatuksen. Länsimaissa heitä hoidettiin katolisen kirkon luostareissa tai heidät sijoitettiin tätä tarkoitusta varten perustettuihin löytölastenkoteihin. Rooman vallan aikana oli tavallista, että heikot tai ei-toivotut vastasyntyneet jätettiin kadulle tai muulle julkiselle paikalle. Kirkko aloitti 700-luvulla Italiassa kamppailun tätä tapaa vastaan. Ensimmäinen löytölastenkoti perustettiin Milanoon vuonna 787. Se otti hylättäviä lapsia vastaan ja kasvatti heitä kahdeksanvuotiaiksi saakka. Useisiin maihin perustettiin 1100–1300-luvuilla runsaasti löytölastenkoteja. Uskonpuhdistus lopetti väliaikaisesti niiden käytön, mutta 1700-luvulla niitä perustettiin myös protestanttisiin maihin, joissa löytölapsia kohdeltiin yleensä samoin kuin orpoja. Ruotsin ainoan löytölastenkodin perustivat vapaamuurarit Tukholmaan 1753. Suomessa löytölastenkoteja ei ole ollut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Löytölapsi Wikimedia Commonsissa
Lyhytpyrstökorppi

| Lyhytpyrstökorppi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidaee
Suku::  Varikset Corvus
Laji::  rhipidurus
Kaksiosainen nimi
 Corvus rhipidurus  (Hartert, 1918) 
Alalajit
 Corvus rhipidurus rhipidurus  Corvus rhipidurus stanleyi 
Katso myös
   Lyhytpyrstökorppi Wikispeciesissä   Lyhytpyrstökorppi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lyhytpyrstökorppi (Corvus rhipidurus) on variksen kokoinen eteläinen varislintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 47 cm, siipien kärkiväli 102–121 cm ja paino 330–705 g. Täysin musta pieni korppi, jolla on lyhyt tasapäinen pyrstön töpö ja korppiin verrattuna lyhyet siivet. Kooltaan se on variksen kokoinen. Maassa se liikkuu kävellen, ottaen aina välillä hyppyaskeleita siipiä räpytellen. Lennossa se kaartelee mielellään ja esittelee parvessa taitolentoa. Äänet ovat korkeampia kuin yleensä Corvusten, muistuttaen lokkien ääniä. Sukupuolet ovat samanvärisiä ja nuori lintu muistuttaa aikuista höyhenpuvultaan.
Esiintyminen

Alalaji rhipidurus esiintyy Afrikassa päiväntasaajan pohjoispuolella Sahelin alueella suunnilleen Nigeristä lännessä Egyptin eteläosiin ja Keniaan. Alalaji stanleyi esiintyy Siinain niemimaalla, Levantissa ja Arabian niemimaalla. Lajin kanta on elinvoimainen. Sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Kuivat, kallioiset avomaat ja autiomaat.
Lisääntyminen

Pesä on löyhästi oksista, ruohoista ja juurista koottu rakennelma kalliojyrkänteen hyllyllä, harvemmin rakennuksessa ja hyvin harvoin puussa. Pesii ilmeisesti vain kerran kaudessa. Munia on 2–6, tavallisesti 3–4. Muna painaa keskimäärin 21,8 g. Haudonta-aika on 18–20 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä 5–6 viikon ikäisinä. Harakkakäki loisii toisinaan Somaliassa lyhytpyrstökorpin pesään.
Ravinto

Etsii ravintonsa maasta. Se on hyvin tavallinen asutusten reunoilla syöden jätteitä, ruuantähteitä ja raatoja. Syö myös selkärangattomia, marjoja ja hedelmiä sekä karjanlannasta etsimiään viljanjyviä.
Lääkärien salaliitto

Lääkärien salaliitto tai lääkärisalaliitto oli Neuvostoliitossa hieman ennen Josif Stalinin kuolemaa talvella 1952–1953 paljastettu kuvitteellinen juutalaisten lääkärien salaliitto neuvostojohtajien salamurhaamiseksi. On arveltu, että tapauksen varjolla aiottiin käynnistää uudet, mahdollisesti juutalaisvastaiset poliittiset vainot. Stalinin kuoltua hänen seuraajansa kuitenkin hautasivat asian.
Tapahtumien kulku

Vuonna 1952 Stalin mainitsi politbyroon istunnossa juutalaisten lääkärien olevan amerikkalaisten ja sionistien agentteja.
Stalin aloitti vainon 13. tammikuuta 1953 julkaisemalla uutistoimisto TASSin välityksellä Pravdassa artikkelin, jossa väitetty salaliitto paljastettiin. Välittömästi vangittiin 37 henkilöä, mutta lukumäärä kasvoi nopeasti satoihin. Monet juutalaiset lääkärit menettivät työnsä ja heidät vangittiin, lähetettiin GULAGiin tai teloitettiin. Pravda keräsi allekirjoituksia avoimeen kirjeeseen, jossa tunnetut neuvostokansalaiset, mukana useita juutalaisia, tuomitsivat salaliiton. Muun muassa kenraali Jakov Kreizer, laulaja Mark Reizen sekä kirjailijat Veniamin Kaverin ja Ilja Ehrenburg kieltäytyivät allekirjoittamasta kirjettä, eikä sitä lopulta julkaistu.
Neuvostoliiton Israelin-lähetystössä tapahtui räjähdys 9. helmikuuta 1953. Neuvostoliitto katkaisi diplomaattisuhteet Israelin kanssa 11. helmikuuta. Seuraavana päivänä vangittiin Maria Weizmann, moskovalainen lääkäri ja Israelin ensimmäisen presidentin Chaim Weizmannin sisko.
Stalinin kuoleman jälkeen

Stalinin kuoltua vangitut lääkärit vapautettiin 31. maaliskuuta sisäministeri Lavrenti Berijan määräyksestä. Neuvostoyleisölle asiasta ilmoitettiin Pravdassa 6. huhtikuuta.lähde tarkemmin?lähde tarkemmin? Valtionturvallisuusministeri Mihail Rjumin erotettiin ja myöhemmin teloitettiin syyllisyydestä aiheettomaan vainoon.
Käännös suomeksi
Olli Lyytikäinen

| Olli Lyytikäinen |
| --- | --- |
 Olli Lyytikäisen omakuva vuodelta 1974.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Tenho Olavi Lyytikäinen
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1949 Heinävesi
Kuollut: 9. tammikuuta 1987 (37 vuotta) Helsinki
Tenho Olavi ”Olli” Lyytikäinen (12. kesäkuuta 1949 Heinävesi – 9. tammikuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen itseoppinut poptaiteilija.
Elämäkerta

Lyytikäinen syntyi Heinävedellä 1949. Perhe muutti 1961 Espooseen, jossa Olli kävi Etelä-Espoon Yhteiskoulun keskikoulua vuoteen 1965. Hän pyrki myös Kuvataideakatemiaan muttei päässyt sisään eikä enää hakenut uudelleen. Hän piti välivuotta koulusta ja toimi tänä aikana mainospiirtäjänä. Perhe muutti jälleen vuonna 1966, tällä kertaa Helsingin Kontulaan. Hän ystävystyi monien muiden taiteilijoiden kanssa, kuten Leo Lindsten, Kalevi Seilonen, Juhani Harri, Mattijuhani Koponen ja Markus Heikkerö.
Lyytikäinen oli osa arvostettua 1960-luvun lopulla syntynyttä Elonkorjaajat-ryhmää, joka on jättänyt merkittävän jäljen suomalaiseen nykytaiteeseen.
1970-luvun alussa hän kuvitti Yleisradion Kieliradio- ja Opetusohjelmat-julkaisuja sekä lehtiä, kuten Pirkka, VIP ja Tuuletin. Lapsena Lyytikäinen luki paljon sarjakuvia, millä oli suuri vaikutus hänen 1970-luvun töihinsä, joissa voi nähdä muun muassa Aku Ankan, Teräsmiehen ja Tintin.
Vuonna 1972 hän tapasi sävellysopiskelija Kaija Laakkosen (myöh. Saariaho) jonka kanssa hän seurusteli vuosina 1974–1979.
Maalaamisen ja piirtämisen lisäksi Lyytikäinen opetti valokuvausta Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1981−1982. Hän soitti banjoa ja osallistui 1973 Milanon nykymusiikin festivaaliin omalla sävellyksellään Banjo piece for Good Looking Frankenstein.lähde?
Vuodesta 1982 lähtien hän seurusteli kuvataiteilija Kristiina Uusitalon kanssa.
Lyytikäinen kuoli kotonaan Suvilahdenkadulla 1987. Alkoholi oli ongelma, jonka hän itsekin myönsi.
Näyttelyt

Nykytaiteen museo Kiasmassa järjestettiin vuonna 2000 Olli Lyytikäisen retrospektiivinen näyttely. Yhteistyössä ruotsalaisen Nordiska Akvarellmuseetin kanssa Salon taidemuseo Veturitallissa 7. kesäkuuta – 28. syyskuuta 2014 järjestetty näyttely sai kiittäviä arvioita. Veikko Halmetoja kirjoitti arviossaan, että kyseessä on kesän 2014 tapaus. Lyytikäinen oli hänen mukaansa tähti ylitse muiden aikalaistaiteilijoiden.
Lyytikäisen ensimmäinen yksityisnäyttely Aus die Patologische Schizzenbücher oli vuonna 1971 Galleria Halvoissa Huveissa. Lyytikäisen töitä on esitelty myös ulkomailla.
Kirjallisuutta

Jaukkuri, Maaretta – Nyberg, Patrik (toim.): Olli Lyytikäinen. It's All Yours – pitäkää hyvänä. (Näyttely: Nykytaiteen museo Kiasma 30.9.2000–14.1.2001, Wäinö Aaltosen museo, Turku, 29.5.–26.8.2001.) Helsinki: Nykytaiteen museon julkaisuja 70/2000. ISBN 951-53-2205-7.
Rislakki, Eeropekka (toim.): Olli Lyytikäinen 1949–1987: Nelivärinen uni.  (Näyttely: Amos Andersonin taidemuseo, Malmö konsthall, Henie-Onstad kunstsenter, Høvikodden)  Helsinki:  Amos Andersonin taidemuseo, 1989.  ISBN 951-8975-01-9
Sakari, Marja: ”Lyytikäinen, Olli (1949–1987)”, Suomen kansallisbiografia, osa 6, s. 363–364.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-447-9  / Teoksen verkkoversio.
Olli Lyytikäinen, Pakeneva Hamlet. (Näyttely: Olli Lyytikäinen ja Elonkorjaajat, Salon taidemuseo Veturitalli 7. kesäkuuta – 28. syyskuuta 2014.) Salon taidemuseon julkaisuja 23. Salon taidemuseo, 2014. ISBN 978-952-5830-16-3
Aiheesta muualla

Superindividualisti Olli Lyytikäinen. Ylen elävä arkisto.
Olli Lyytikäinen Valtion taidemuseon kokoelmassa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Olli Lyytikäinen Suomen Kuvataiteilijat -verkkomatrikkeli.
Lyytikäinen, Olli hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Luettelo Turun Palloseurassa pelanneista jalkapalloilijoista

Tämä on luettelo Turun Palloseurassa sarjaotteluita pelanneista jalkapalloilijoista.
A

| Pelaaja | Kaudet | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
|  Helge Aalto | 1925-30 |  | 24 |
|  Iiro Aalto | 2008-2009 | 32 | 0 |
|  Jere Aalto | 2013- | 5 | 0 |
|  Jussi Aalto | 2015 | 26 | 11 |
|  Lauri Aalto | 2002 | 2 | 0 |
|  Matti Aalto | 1952-67 |  | 37 |
|  Topi Aalto | 1961, 1963-65 |  | 33 |
|  Erkki Aaltonen | 1931 | 1 | 0 |
|  Jani Aaltonen | 2008 | 1 | 0 |
|  Jarmo Aaltonen | 1966-67, 1971-73 | 49 | 3 |
|  Mika Aaltonen | 1982-87, 1990-93 | 161 | 18 |
|  Risto Aaltonen | 1955-57 |  | 7 |
|  Albion Ademi | 2015 | 10 | 2 |
|   Ady | 2005-07 | 58 | 18 |
|  Dickson Agyeman | 2012 | 6 | 0 |
|  Thomas Agyiri | 2013-2014 | 25 | 1 |
|  Tauno Aitio | 1937-52 | 176 | 0 |
|  John Allen | 1995 | 26 | 8 |
|  Ari Alonen | 1977 | 1 | 0 |
|  Teuvo Andelmin | 1965-74 | 171 | 40 |
|  Christian Andreasen | 2009 | 8 | 5 |
|  Norberto Carlos Araujo | 1996 | 1 | 0 |
|  Kari Aro | 1953-54, 1963-64 |  |  |
|  Veikko Asikainen | 1934-46 | 193 | 28 |
|  Atte Asplund | 1930-31 | 6 | 0 |
|  Felipe Aspegren | 2014 | 10 | 0 |
|  Jarno Auremaa | 2000-05 | 110 | 22 |
B

| Pelaaja | Kaudet | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
|  Stuart Beards | 1991-94 | 44 | 15 |
|  Hannu Bildo | 1987-88 | 1 | 0 |
|  Niklas Blomqvist | 2014- | 59 | 5 |
|  Wayne Brown | 2009, 2013-2014 | 52 | 12 |
|  Jukka Björn | 1998-2001 | 27 | 1 |
C

| Pelaaja | Kaudet | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
|  Matthew Carmichael | 1996 | 1 | 0 |
|  Carlo Casagrande | 1946-50 | 61 | 0 |
|  Marco Casagrande | 1993-2005 | 252 | 25 |
|  Umberto Casagrande | 1939 | 1 | 0 |
|  Chris Cleaver | 2007-2010 | 77 | 4 |
|  Luis Curbelo | 1996-97 | 45 | 10 |
D

| Pelaaja | Kaudet | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
|  Yhdysvallat Alex De John | 2014 | 28 | 1 |
|  Philip Daley | 1996 | 2 | 0 |
|  Lars Dalsborg | 1992 | 15 | 0 |
E

| Pelaaja | Kaudet | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
|  Dan-Ola Eckerman | 1983-91 | 175 | 0 |
|  Kim Ekroos | 2000-03 | 4 | 0 |
|  Tuomas Ekuri | 2001-02 | 19 | 0 |
|  Sulo Elo | 1933-38 |  |  |
|  Lasse Elomaa | 1932 | 1 | 0 |
|  Tauno Elomaa | 1930-36 |  |  |
|  Tom Enberg | 1993-95, 1998-99 | 111 | 22 |
|  Göran Enckelman | 1971-76 | 128 | 0 |
|  Peter Enckelman | 1995-98 | 55 | 0 |
|  Kennedy Okwe Eriba | 2012- | 36 | 1 |
|  Seppo Eräpuro | 1962-69 |  |  |
F

| Pelaaja | Kaudet | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
|  Alban Ferati | 2010 | 3 | 0 |
|  Rainer Forss | 1964-65 |  |  |
|  Tero Forss | 1991 | 20 | 6 |
|  Niklas Friberg | 2014- | 50 | 4 |
|  Oskari Forsman | 2015- | 50 | 0 |
G

| Pelaaja | Kaudet | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lucas Gabrielssonl | 2011,2016- | 17 | 0 |
|  Elhan Gazanov | 1997 | 4 | 0 |
|  Jouni Gröndahl | 1955-70 | 383 | 0 |
|  Niclas Grönholm | 1989-91 | 76 | 23 |
|  Christian Gyan | 2008 | 16 | 0 |