Mulholland Drive
Teemat ja tulkinta > Uniteoria, todellisuus ja fantasia

Vaikka monet kriitikot pyrkivät välttämään Mulholland Driven ylianalysointia, ratkaisuesityksiä elokuvalle on kuitenkin esitetty. Mahdollisesti suoraviivaisin ja suosituin tulkinnoista on elokuvan jakaminen kahteen osaan. Elokuvan alku kuvaa tulkinnan mukaan roolihahmo Dianen unta ja jälkimmäinen puolisko todellisuutta, jossa Diane elää. Tässä tulkintalinjassa alun hahmot ovat muuntuneita tai uusia funktioita saaneita hahmoja, jotka myöhemmin kohdataan oikeassa valossa elokuvan lopun valvejaksossa. Tulkinnalla on useita tukijoita, ja esimerkiksi The Guardian -lehden tekemässä kuuden elokuvakriitikon haastattelussa neljä kuudesta kriitikosta tulkitsee elokuvaa tavalla tai toisella uniteorian kautta. Unitulkinnan suosiosta huolimatta sen yksityiskohdista kiistellään.
The Sun -lehden kriitikko Neil Roberts pitää unitulkintaa helpoimpana ja suoraviivaisimpana ratkaisuna ja sanoo itse uskovansa kyseiseen teoriaan. Robertsin mukaan elokuvan alkupuolisko on unijakso, joka esittää idealisoidun unelman kahden naisen välisestä suhteesta. Elokuvan loppu taas kuvaa kerronnaltaan suoraviivaisesti etenevän tarinan siitä, miten kyseinen suhde on todellisuudessa kariutunut. Traaginen ero johtaa lopulta siihen, että Diane päättää tilata rakastamansa Camillan palkkamurhan. Jaksoja erottava käännekohta elokuvassa on sinisen laatikon avaaminen. Time Out -lehden Tom Charity tulkitsee elokuvaa pitkälti samalla tavalla. Charityn mukaan ensimmäinen jakso kuvaa Dianen haavetta olla menestyvä näyttelijä, joka onnistuu myös rakkauselämässään. Jälkimmäinen puolisko paljastaa todellisuuden, jossa Diane on näyttelijänä epäonnistunut tarjoilija, joka on tullut rakastamansa naisen jättämäksi. Daily Mirror -lehden Jonathan Ross sanoo hänelle olevan selvää, että elokuva jakautuu alun kuvaamaan Bettyn unimaailmaan ja lopussa esitettyyn todelliseen maailmaan. Myös elokuvakriitikko Philip Lopate pitää tulkintaa alun unimaailmasta ja lopun valvemaailmasta mahdollisena.
The Observer -lehden kriitikon Philip Frenchin mukaan elokuva on ”kollektiivinen uni”. Hän kuvaa elokuvan olevan kokonaisuudessaan ikään kuin goottilaistyylinen satu, jossa hyväntahtoiselta ja harmittomalta näyttävät hahmot paljastuvat naamioituneiksi demoneiksi, ja katsoja pakotetaan kulkemaan paikkoihin, joihin hän ei haluaisi kulkea. Myös Philip Lopate tunnistaa yhdeksi mahdolliseksi tulkinnaksi sen, että elokuva kuvaa kokonaisuudessaan unta. Hän ei kuitenkaan pidä tätä tulkintaa kovinkaan hedelmällisenä, koska koko elokuva typistyisi tällöin rakenteeltaan tasapaksuksi ja tyystin kuvitteeliseksi kertomukseksi.
Kaikki elokuvaa analysoineet kriitikot eivät kuitenkaan allekirjoita uniteoriaa. Esimerkiksi BBC:n Jane Douglasin mukaan teoria on liian helppo ratkaisu ja elokuvalla täytyy olla pelkkää Dianen unta suurempi merkitys. Hänen mukaansa elokuva ei kenties jakaudu kahteen erilliseen todellisuuteen. Pikemmin elokuva saattaa muistuttaa narratiiviltaan kehää, jossa tarina ei kulje alusta loppuun, vaan toistuu ikuisesti. Hieman samansuuntaisesti Lopate vertaa elokuvaa Möbiuksen nauhaan, jolla ei ole alkua tai loppua ja jonka eri kohdat paikoin limittyvät toisiinsa.
Chicago Sun-Timesin Roger Ebert ei myöskään suoraan kannata unitulkintaa. Hänen mukaansa elokuva on pikemmin hypnoottinen ja kaleidoskooppimainen kokemus, jossa hahmot hajoavat ja muuntautuvat toisikseen. Ebertin mukaan elokuvaa ei ole edes mielekästä yrittää ratkaista.
Myös erikoisempia tulkintalinjoja voidaan esittää. Philip Lopate mainitsee näistä esimerkkinä tulkinnan, jonka mukaan alussa kuvattu Bettyn todellisuus ja lopussa kuvattu Dianen todellisuus ovat rinnakkaistodellisuuksia tai eri universumeita, jotka vuorovaikuttavat keskenään. Lopaten mukaan kyseinen tulkintalinja on myös saavuttanut suosiota. Hän itse ei pidä kyseistä tulkintalinjaa mielekkäänä ja epäilee sen liittyvän keinotekoiseen pyrkimykseen liittää elokuvan tulkintaan science fictionista lainattuja elementtejä.
Toisaalta Lopate esittää, että koko Mulholland Drive voidaan ajatella olevan joukko fantasioita tai painajaisia. Elokuva voi Lopaten mukaan olla paitsi roolihahmo Dianen fantasioima rinnakkaistodellisuus, jonka hän kuvittelee elokuvan lopun itsetyydytyskohtauksen aikana, mutta laajemmin kyseessä voi olla myös jonkin muun roolihahmon fantasia tai Lyncin itsensä fantasia. Lopaten mukaan elokuvasta lopulta tulee katsojan oma ”rinnakkaistodellisuus”, jos hän antautuu elokuvalle ja sen kokemiselle.