stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Titus
Kirjallisuutta

Henrikson, Alf: Antiikin tarinoita.  ((Antikens historier, 1959.) Suomennos: Maija Westerlund)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-18515-9
Kivimäki, Arto & Tuomisto, Pekka: Rooman keisarit.  Hämeenlinna:  Karisto, 2005.  ISBN 951-23-4546-3
Michael Grant: The Roman Emperors.  Phoenix Press, 2002.  ISBN 1-84212-652-0  (englanniksi)
Dio Cassius: Rooman historia
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Vespasianus | Rooman keisari | Seuraaja: Domitianus |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Tōkai

Tōkain seudun sijainti Japanissa
Tōkai (jap. 東海地方, Tōkai-chihō) on Chūbun seutuun kuuluva alue Japanissa Honshūn saarella Tyynen valtameren rannalla. Tōkain alueeseen kuuluviksi lasketaan yleensä Aichin, Mien, Shizuokan ja Gifun prefektuurit, mutta sen rajoja ei ole virallisesti määritelty.
Tōkai tunnetaan Japanin tärkeimpänä teentuottaja-alueena sekä modernista teollisuudestaan, erityisesti autoteollisuudesta. Taloudellisesti se on kuitenkin jäänyt usein naapurialueidensa, Kansain ja Kantōn, varjoon. Tōkain prefektuureista Shizuokassa asutus on keskittynyt kapealle Tyynenmeren rantakaistaleelle ja Mien sekä Aichin prefektuurit ympäröivät Isenlahtea. Gifu kuuluu vuorostaan suureksi osaksi Honshūn keskiosan vuoristoalueeseen, joka erottaa Tōkain Japaninmeren rannikon Hokurikun alueesta. Alueen merkittävin kaupunki on Nagoya.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tōkai Wikimedia Commonsissa
| n k Japanin prefektuurit ja alueet |
| --- | --- | --- |
| Hokkaidō |  Hokkaidō  |  |
| Tōhoku |  Aomori  Iwate  Miyagi  Akita  Yamagata  Fukushima  |  |
| Kantō |  Ibaraki  Tochigi  Gunma  Saitama  Chiba  Tokio  Kanagawa  |  |
| Chūbu |  Niigata  Toyama  Ishikawa  Fukui  Yamanashi  Nagano  Gifu  Shizuoka  Aichi  |  |
| Kansai |  Mie  Shiga  Kioto  Osaka  Hyōgo  Nara  Wakayama  |  |
| Chūgoku |  Tottori  Shimane  Okayama  Hiroshima  Yamaguchi  |  |
| Shikoku |  Tokushima  Kagawa  Ehime  Kōchi  |  |
| Kyūshū · Ryūkyū |  Fukuoka  Saga  Nagasaki  Kumamoto  Ōita  Miyazaki  Kagoshima  Okinawa  |  |
Toinen Marokon kriisi

Toinen Marokon kriisi eli Agadirin kriisi oli kansainvälinen kriisi, joka puhkesi 1. heinäkuuta 1911 ja johti siihen, että Marokko menetti itsenäisyytensä.
Kriisi alkoi, kun Saksan keisarikunnan laivaston SMS Panther toi marokkolaiseen Agadirin kaupunkiin joukkoja suojelemaan Saksan kansalaisia ja saksalaisia yrityksiä alkuperäisväestön levottomuuksilta.  Saksa syytti Ranskaa yrityksestä liittää Marokko osaksi Ranskan siirtomaita
Reaktio maailmalla

Kansainvälinen lehdistö käsitteli kannanotoissaan 2. heinäkuuta laajasti saksalaisten edesottamuksia Marokossa. Saksan hallitusmielinen, mutta myös liberaalinen, lehdistö tervehti tyydytyksellä tykkiveneoperaatiota, kun taas konservatiivinen Kreuzzeitung kirjoitti ”Koko Saksan kansa pidättelee hengitystä”. Liberaali Frankfurter Zeitung tiivisti kannanottonsa yhteen lauseeseen ”Vihdoinkin”.
Sen sijaan vasemmistoliberaalinen Berliner Tageblatt suhtautui operaatioon kriittisesti: ”Saksan kansalla on oikeus tietää mitä tapahtuu. On selvää, että saksalaisten yritysten etujen vaarantaminen Marokossa ei ole riittävä peruste tykkiveneen lähettämiseen”.
Konservatiinen englantilainen Observer reagoi järkyttyneenä: ”Saksalaishyökkäys tulee kuin salama kirkkaalta taivaalta!”, kun taas Lontoon Times näki asiat rauhallisemmin: ”Saksan ottama askel ei johda välttämättä vakaviin seurauksiin”.
Ranskassa oikeistolehti Eclair korosti, että Ranskan hallitus ei voi antaa saksalaisille periksi: ”Saksa haluaa saada jalansijan Atlantin äärellä, jotta se voisi aiheuttaa ranskalaisille alati vaikeuksia ja rajoittaa Ranskan vaikutusvaltaa”.
Englannin valtiovarainministeri David Lloyd George varoitti Saksan hallitusta epäsuorasti rauhan vaarantamisesta puheessaan, jonka hän piti lontoolaisille pankkimiehille. Espanja taas ilmaisi 5. heinäkuuta tyytyväisyyttä Saksan tunkeutumisesta Marokkoon, kun taas Saksan sosiaalidemokraattinen puolue protestoi hallituksen Marokon-politiikkaa vastaan 4. elokuuta ja vaati valtiopäiviä koolle.
Sopimus

Saksan ja Ranskan välinen sota vältettiin neuvotteluilla Berliinissä 4. marraskuuta, jossa molemmat osapuolet allekirjoittavat ns. Marokon-Kongo-sopimuksen. Sopimuksessa Ranskalla on Marokossa poliittinen johtoasema ja Saksalla ja Ranskalla tasaveroinen taloudellinen asema Marokossa.
Myönnyttyään Marokon Ranskalle Saksa sai vastineeksi 275 000 km²:n laajuisen maa-alueen Ranskan Päiväntasaajan Afrikasta nykyisen Kongon alueelta, joka liitettiin Saksan Kameruniin. Alue on pääasiassa suota. Marokon sulttaani Abdelhafid allekirjoitti Fèsin sopimuksen, jolla maasta tuli Ranskan protektoraatti. Sopimuksen mukaisesti perustettiin Ranskan Marokko ja Espanjan Marokko. Espanjan osuus oli Luoteis-Marokossa pieni kaistale, johon kuuluivat Tanger, Rif, Atlantin rannikolla lounaassa oleva Ifni sekä Tarfaya, joka jäi muodollisesti sulttaanin valtaan.
Marokkoon asetettiin sveitsiläinen erityistarkkailija. Hänen tehtävänään oli valvoa, että sopimuksen ehdot pidettiin. Hän asettui asumaan Tangeriin. Tangerista tehtiin vuonna 1923 kansainvälinen vyöhyke, jota hallitsivat Ranskan, Espanjan ja Britannian virkamiehet. Italia liittyi sopimukseen vuonna 1928.lähde?
Vaikka Fèsin sopimus ratkaisi Marokon kohtalon lopullisesti, se oli silti vasta alkua Ranskan yrityksille saada koko maa hallintaansa. Viimeinen kolkka alistui ranskalaisten valtaan vasta vuonna 1934.lähde? Ranskan valtakausi Marokossa jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä maa itsenäistyi jälleen vuonna 1956.
Rautuvaaran kaivos

Rautuvaaran rautamalmikaivos toimi Kolarissa Lapissa vuosina 1962–1989. Kaivoksen omisti Rautaruukki Oy ja sieltä louhittiin kaivoksen toiminta-aikana yhteensä 11,6 miljoonaa tonnia rautamalmia, jonka keskipitoisuudet olivat 46,78 % rautaa ja 0,32 % kuparia. Kaivos työllisti enimmillään 250 henkilöä.
Vuodesta 1989 vuoteen 1996 kaivosalue oli vuokrattuna Outokumpu Oy:lle rikastuskäyttöön. Kaivoksen alueen rakennukset ovat tällä hetkellä muussa käytössä ja omistuksessa.
Rautaruukki Oy omistaa vielä Rautuvaarassa suuren maa-alueen, jonka moreenivarantoja yhtiö käyttää rikastushiekka- ja sivukivialueen lopullisessa sulkemisessa myönnettyjen lupien mukaisesti vuoden 2018 loppuun mennessä. Suljettavat alueet muun muassa peitetään betonimatoilla, jotka peitetään moreenirakenteella.
Rautuvaaran kaivos ja Äkäsjoella sijainnut Partekin sementtitehdas suljettiin puolen vuoden sisällä vuosina 1988–1989. Kolarin kunnasta hävisi samalla 270 teollista työpaikkaa.
Rautuvaaran kaivosrata avattiin 1973. Rautuvaara oli Äkäsjoen liikennepaikan kanssa pohjoisin osa Kolarin rataa ja samalla Suomen rataverkon pohjoisin liikennepaikka vuoteen 2004 saakka, jolloin se lakkautettiin yhdessä Kolarin kalkkitehtaalle vieneen Äkäsjoen radan kanssa.
Fascisti

Fascisti oli eräiden Lapuanliikkeen kannattajien lehti, jota julkaistiin heinäkuusta lokakuuhun 1931. Lehden päätoimittajina olivat Gustav Wrede, L. H. J. Heimolainen ja Vilho Viita. Journalistinen taso oli heikko, kuten muissakin oikeistoradikaaleissa lehdissä, poikkeuksena IKL:n suurimmat lehdet. Aiheet kiinnostivat harvoja.
Lehti ilmoitti ajavansa fasismin asiaa. Sen mukaan Lapuanliike ei valitettavasti vielä ollut fasistinen, mutta liike sentään vaati Suomen olojen täydellistä muuttamista. Lapuanliike oli vuoden 1930 talonpoikaismarssin edellä nimenomaan julistautunut ei-fasistiseksi.
Fascistin korvasi 28. elokuuta 1931 perustettu Lapuan päiväkäsky, jota toimittivat pankinjohtaja Iivari Koivisto ja opettaja Kustaa Latvala.
Tohtori Moreaun saari

| Tohtori Moreaun saari> The Island of Doctor Moreau |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  H. G. Wells
Julkaistu:  1896
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tohtori Moreaun saari (engl. The Island of Doctor Moreau) on H. G. Wellsin tieteisromaani vuodelta 1896. Kirjan teemoja ovat yhteiskunta ja yhteisöt, ihmisluonto ja identiteetti, uskonto, darwinismi ja eugeniikka.
Romaani

Kirjan kirjoittamisen aikoihin, 1800-luvun lopulla Englannin tieteellisessä yhteisössä käytiin kiivasta keskustelua vivisektiosta. Asian ympärille muodostui jopa painostusryhmiä: British Union for the Abolition of Vivisection perustettiin kaksi vuotta romaanin julkaisun jälkeen.
Romaanin johdannossa tarina esitellään johdannon kirjoittajan sedältä kuoleman jälkeen jääneeksi käsikirjoitukseksi.
Elokuvaversiot

Romaanin pohjalta on tehty kolme eri elokuvaa:
Kadonneiden sielujen saari (Island of Lost Souls, 1932; pääosissa Charles Laughton ja Bela Lugosi).
Paholaisen saari (The Island of Dr. Moreau, 1977; pääosissa Burt Lancaster ja Michael York).
Tohtori Moreaun saari (The Island of Dr. Moreau, 1996; pääosissa Marlon Brando, Val Kilmer ja David Thewlis). Elokuvassa romaanin tarinaa on nykyaikaistettu: Moreau kokeilee vivisektion sijasta DNA:lla, eläinihmisten fyysistä tilaa ylläpidetään kemikaaleilla ja moraalia ja ihmisyyttä valvotaan Lain lisäksi sähköiskuilla. Lopulta eläinihmiset karistavat Lain kahleet ja palaavat eläimellisiin tapoihinsa. Olennot ilmeisesti pitävät tarinan sankarista koska hänellä on suhde Moreaun ”tyttäreen”, ja lopuksi kissanainen ja apinamies haluavat hänen jäävän saarelle.
Viittaukset muissa teoksissa

Adolfo Bioy Casares teki kunniaa Tohtori Moreaun saarelle romaanissaan The Invention of Morel. Romaani kertoo pakolaisesta joka päätyy saarelle, jolla häikäilemätön tiedemies (Morel) on tehnyt työtään.
Satrjassa Orphan Black viitataan kirjaan usempaan otteeseen, sarjan saaritiedeyhteisö on selkeästi hakenut kirjasta inspiraatiota ja sarjassa viitataan teokseen myös suoraan esimerkiksi lukemalla kirjaa ääneen.
Toinen makkabilaiskirja

| Toinen makkabilaiskirja> Μακκαβαίων Βʹ.Raamattu Vanha testamentti Deuterokanoniset kirjat |
| --- | --- |
 Antiokhoksen rankaisu (2. Makk. 9:1-9). Gustave Doré.
Synty ja käyttö
Ajoitus:  n. 104–63 eaa.
Käyttäjä:  katolinen kirkko ortodoksinen kirkko
Teksti
Genre:  historiakirja
Alkukieli:  muinaiskreikka
Alkuperä:  Septuaginta
Lyhenne:  2. Makk.

Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Toinen makkabilaiskirja (myös Toinen makkabealaiskirja, m.kreik. Μακκαβαίων Βʹ, Makkabaiōn II) on deuterokanonisiin kirjoihin eli Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva kirja, joka on mukana Septuagintassa sekä katolisessa ja ortodoksisessa Raamatussa. Se ei kuulu juutalaiseen Raamattuun Tanakiin eikä varsinaiseen protestanttisten Raamattujen kaanoniin.
Kirja on kirjoitettu hasmonealaisdynastian aikana 104–63 eaa. kreikan kielellä. Kirja on käytössä katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa. Protestanttiset kirkot ja juutalaiset pitävät sitä hyödyllisenä, mutta eivät osana varsinaisia pyhiä kirjoituksia.
Sisältö

Kirja kuvaa Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeistä makkabilaiskapinaa kuten Ensimmäinen makkabilaiskirja, mutta suppeammin ja eri näkökulmasta. Toinen makkabilaiskirja keskittyy kuvaamaan Mattatiaksen pojan Juudas Makkabin historiaa, ja jättää hänen isänsä ja veljensä lähes huomiotta. Ensimmäisestä makkabilaiskirjasta poiketen se ei pyri ensisijaisesti historialliseen tarkkuuteen, vaan on luonteeltaan pikemminkin hartauskirja. Teologisesti kirja edustaa orastavaa farisealaisuutta, joka vastareaktiona politisoituvalle juutalaisuudelle korosti sydämen hurskautta, marttyyriutta ja uskoa ylösnousemukseen.
Kirjallisuutta

”Toinen makkabilaiskirja”, Vanhan testamentin apokryfikirjat.  (Toimituskunta: Juhani Pihkala ym. 2. korjattu painos (1. painos 2009))  Helsinki:  Kirjapaja, 2010.  ISBN 978-951-607-780-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toinen makkabilaiskirja Wikimedia Commonsissa
Kalevi Toivonen

Kalevi Uolevi Toivonen (27. huhtikuuta 1941 Ikaalinen – 28. lokakuuta 2019 Tampere ) oli suomalainen jalkapalloilija ja jääkiekkoilija. Hän pelasi jääkiekkoa SM-sarjassa vuosina 1961–1969 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Toivonen oli muutaman vuoden ikäinen kun hän perheineen muutti Tampereen Tammelaan. Viettäessään lapsuuttaan Tammelan pallokentän laidalla, niin oli luonnollista, että hän liittyi Tammelan omaan palloiluseuraan Tampereen Pallo-Veikkoihin.
Jalkapallo

Kalevi Toivonen nousi jo juniori-ikäisenä TPV:n edustusjoukkueen keskushyökkääjäksi ja johtavaksi maalintekijäksi, ja hänet valittiin vuonna 1959 Suomen ensimmäiseen alle 18-vuotiaiden maajoukkueeseen. Hänen jalkapallouransa huipentui TPV:n nousuun SM-sarjaan kaudeksi 1971. Aktiiviuransa jälkeen hän valmensi TPV:n edustusjoukkuetta vuosina 1972–1978.
Jääkiekko

Kalevi Toivonen oli myös jääkiekkoilijana TPV:n kasvatti. TPV pelasi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, kun hän parikymppisenä siirtyi SM-sarjassa pelaavaan Saimaan Palloon Lappeenrantaan vuonna 1961. Yhden kauden jälkeen hän kuitenkin palasi takaisin kasvattajaseuraansa, joka oli noussut SM-sarjaan. Muutama vuosi myöhemmin tamperelaisseurat TPV ja  Koo-Vee järjestelivät toimistojaan siten, että seurojen jalkapalloilu keskitettiin TPV:hen ja jääkiekkoilu Koo-Veehen. Näin Toivosesta tuli kooveelainen.
Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 86 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 31 + 27 = 58 ja jäähymääränsä 94 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden Koo-Veen joukkueessa vuonna 1968. Tuolloin hän pelasi Koo-Veen tehoketjussa yhdessä Heino Pullin ja Seppo Nikkilän kanssa.
Kalervo Toivonen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kalervo Toivonen olympialaisissa 1936. |  Kalervo Toivonen olympialaisissa 1936. |  Kalervo Toivonen olympialaisissa 1936. |  |
Maa:   Suomi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Berliini 1936 | keihäs |  |
Kaarlo Kalervo Toivonen (22. tammikuuta 1913 Uskela – 5. heinäkuuta 2006) oli suomalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti. Sotien jälkeen hän muun muassa toimi valmentajana Belgiassa.
Opetusministeriö myönsi Toivoselle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2002.
Saavutuksia

Olympiapronssia Berliini 1936 (keihäänheitto, tulos 70,72 m)
SM-pronssia 1936, 1937, 1938 ja 1943 (keihäänheitto)
SM-hopeaa 1936 (viisiottelu)
Ennätykset

Keihäänheitto: 71,31 m (27. kesäkuuta 1939 Salossa)
Viisiottelu: 3116 pistettä (23. elokuuta 1937 Turussa)
Armas Toivonen

| Armas Toivonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. tammikuuta 1899 Halikko, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 12. syyskuuta 1973 (74 vuotta) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Lapset:  1
Uran tiedot
Pituus:  171 cm
Laji:  kestävyysjuoksu
Seura:  Helsingin Toverit
Kilpauran kesto:  1921–1936
Saavutukset
Voitot:  9 olympiakultaa
Ennätykset:  5 000 m: 14.58,5 (1929) 10 000 m: 31.23,4 (1929) 20 000 m: 1.06.40 (1930) 25 000 m: 1.25.43 (tiellä) maraton: 2.32.12 (1932)
 Tietolaatikko päivitetty 8. heinäkuuta 2024 
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | maraton |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Torino 1934 | maraton |  |
Armas Adam Toivonen (20. tammikuuta 1899 Halikko – 12. syyskuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen kestävyysjuoksija ja olympiamitalisti. Toivosen päämatka oli maraton, jolla hän saavutti olympiapronssia Los Angelesissa 1932 ja voitti EM-kultaa Torinossa 1934.
Toivonen osallistui jo vuoden 1928 olympiakarsintoihin, mutta joutui keskeyttämään pistoksen vuoksi. Vuoden 1932 olympialaisiin järjestetyt vuosien 1931 ja 1932 karsinnat päätyivät Toivosen voittoon.
Toivonen voitti Suomen-mestaruuden 25 000 metrin juoksussa vuosina 1927 ja 1930 sekä maastojuoksun joukkuekilpailussa vuosina 1928–1930.
Armas Toivonen yritti vielä Berliinin vuoden 1936 olympialaisten maratonille, mutta kevään harjoittelussa hän loukkasi jalkapohkeensa. Tästä ei ehtinyt toipua kesän maratonkarsintoihin.
Saavutuksia

Olympiapronssia Los Angeles 1932 (maraton, aika 2:32.12,0)
EM-kultaa Torino 1934 (maraton, aika 2:52.29,0)
Urheilu-uran jälkeinen aika

Urheilu-uran aikaan hän toimi Hankkija Oy:n varastonhoitajana vuosina 1923-1955 ja sen jälkeen isännöitsijänä. Koulutukseltaan hän oli kauppateknikko. Hän asui vaimonsa ja tyttärensä kanssa Malmilla Helsingissä.
Into Auer

| Into Auer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. lokakuuta 1890 Viipuri
Kuollut: 6. toukokuuta 1948 (57 vuotta) Tampere
Ammatti:  lehtimies, kirjailija
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Palvelusvuodet:  1918-1927
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota
Sotilasarvo:  majuri (Suomi)
Into Kalervo Auer (16. lokakuuta 1890 Viipuri – 6. toukokuuta 1948 Tampere) oli suomalainen aktivisti, jääkärivärväri ja Špalernajaan vangittu ”kalterijääkäri”. Auer oli mukana jääkäriliikkeen alkuvaiheissa ja tukitoiminnoissa. Armeijan palveluksessa hän yleni majuriksi pääosin esikuntatehtävissä. Auer vaikutti muun muassa Isänmaan ja Lain Puolesta -järjestössä, työskenteli lehtimiehenä Helsingin Sanomissa ja toimi Kalterijääkärien yhdistyksessä.
Elämä > Ylioppilas

Into Auerin vanhemmat olivat ruotsinkielen lehtori Karl Emil Auer (1864–1928), alkujaan Falenius ja rakennusmestarintytär Hilda Auer, o.s. Pitkänen (1862–1943), joka kuului ensimmäisiin savolaisiin naisylioppilaisiin. Intolla oli nuorempi sisko Ilta Kyllikki (s. 23. toukokuuta 1892).
Into Auer aloitti opinnot Viipurin klassillisessa lyseossa 1901 ja valmistui ylioppilaaksi 1910. Opinnot Helsingin yliopistossa hän aloitti saman vuoden syksyllä aineinaan kansanrunous, suomen kieli ja kansantalous. Auer toimi innokkaasti viipurilaisessa osakunnassa. Hän oli mukana kansanvalistustoiminnassa Karjalankannaksella ja esiintyi talvella 1914 puhujana ainakin Kivennavalla, Raudussa ja Metsäpirtissä. Auer harrasti myös teatteria ja runoutta. Ida Aalberg oli hänen ihailunsa kohde. Auer lausui hänelle omistamansa runon idolinsa läsnä ollessa.
Elämä > Aktivistina ja jääkärivärvärinä

Into Auer oli mukana yliopiston kevään 1914 promootiojuhlassa, jonka puheissa tuotiin esiin itsenäisyysajatuksia ja joka siten oli myös jääkäriliikkeen alkusysäyksiä. Auer kuului Ylioppilaiden Näyttämöyhdistykseen, kuten ainakin kaksi muutakin aktivistia, Ilmari Räsänen ja Esko Riekki.
Aluksi Auerin tehtävät jääkäriaktivismissa olivat tiedustelu- tai vakoilutehtäviä. Hän, kuten ns. Liisankadun toimiston organisoimat tiedustelijat, teki havaintoja Venäjän laivaston toiminnasta. On epäselvää, kuuluiko Auer ko. toimiston organisaatioon. Myöhemmin Auer siirtyi Viipuriin, ensin tiedustelemaan Isak Alfthanin alaisena ja värväystoimintaan etenkin joulukuun 1915 ja heinäkuun 1916 välisenä jaksona.
Toimessaan Viipurin etapin pääsihteerinä Auer oli etapin läpi kulkeville jokseenkin tuntematon. Jääkärien ”virallisena historiana” pidetty Lauerman teos Jääkäripataljoona 27: vaiheet ja vaikutus mainitsee hänet vain kerran: Aarne Sihvo lähettää Auerin neuvottelemaan Keskuskomitean kanssa Helsingissä. Tältä matkalta palattuaan Auer jää santarmien vangiksi 12. heinäkuuta 1916 ja päätyy Špalernajan koppiin 212.
Špalernajassa vankina olleet 75 kalterijääkäriä vapautuivat maaliskuun vallankumouksen pyörteissä  12. maaliskuuta 1917. Pietarissa toimineet suomalaiset virkamiehet auttoivat špalerniitteja pääsemään Suomeen; sitä ennen he olivat jo saaneet viestejä, että heidän vapauttamisensa oli ollut erehdys. Viipurissa odotti juhlava vastaanotto, mutta Etelä-Suomesta tuli kehotuksia piiloutua venäläisiltä, joille špalerniitit olivat edelleen "saksalaisten vakoojia".
Elämä > Sisällissodassa

Sodan alussa Lappeenrannan punakaarti pidätti Auerin, mutta hän pääsi pakenemaan Viipuriin, missä hänen perheensä edelleen asui. Uudestaan hänet pidätettiin 8. helmikuuta Viipurissa. Auerin onnistui jälleen paeta ja kohdata valkoiset joukot Antreassa. Täällä hänestä tuli 19. helmikuuta alkaen pääesikunnan sihteeri, jonka yhtenä tehtävänä oli aineistoa keräämällä valmistella sodanjälkeistä historiankirjoitusta. Hänellä oli mahdollisesti myös tehtäviä Woldemar Hägglundin adjutanttina.
Auer kävi rintamalla ainakin Raudussa huhtikuun alkupuolella, mutta ei liene osallistunut taistelutehtäviin. Tuolloin hänet oli ylennetty vääpeliksi.
Sotatilanne mahdollisti nopeat ylenemiset myös esikuntatehtävissä. Viipurin valtauksen aikaan Auer oli sotilasarvoltaan vänrikki, Aarne Sihvon adjutantti ja esikuntaupseeri.
Elämä > Sotilasura sisällissodan jälkeen

Heinäkuussa 1918 Auer ylennettiin reserviluutnantiksi ja komennettiin kolmannen divisioonan adjutantiksi. Seurasi tehtävä III rajavartiopataljoonan vt. komentajana. Nousu sotilasarvossa oli huikea, muttei poikkeusoloissa erikoislaatuinen: sotamiehestä luutnantiksi viidessä kuukaudessa.
Reserviupseerista aktiiviupseeriksi eteneminen edellytti asianomaista kurssia, ja sen Auer suoritti huhtikuussa 1920. Luutnantti Auerin palveluspaikkana oli ensin Joensuussa ja sitten Kuopiossa sijainnut Pohjois-Savon rykmentti (aiempi 1. Karjalan rykmentti) syyskuuhun 1922 asti.
Kirjallista mainetta hankkineen Auerin arvioitiin soveltuvan paremmin esikuntatyöhön kuin kenttäupseeriksi ja hänet siirrettiin syksyllä 1922 yleisesikuntaan Helsinkiin sekä ylennettiin kapteeniksi vielä saman vuoden aikana. Hän kirjoitti kymmeniä raportteja sekä osallistui lukuisiin työryhmiin. Syksyn 1924 Auer oli puolustusjärjestelmän uudistamista pohtineen puolustusrevisionin eli Hornborgin komitean sihteerinä Lauri Leanderin sijaisena.
Kiihkeä työ vajaasti miehitetyllä operatiivisella osastolla  ja kunnianhimoinen asenne verottivat Auerin terveyttä. Esimies, kenraali Martti Wallenius totesi hänen olevan "loppuunkulutettu ylenmääräisellä työllä". Maaliskuusta 1926 saman vuoden syyskuulle Into Auer oli sairauslomalla. Palattuaan työhön lokakuun alussa hänet komennettiin taktiikan kursseille, mutta työ ei auttanut hänen masennukseensa ja alkoholiongelmaansa.  Auerin ura aktiiviupseerina päättyi eroon majurin arvoisena kesäkuussa 1927.
Elämä > Järjestömiehenä ja journalistina

Majuri evp. Into Auer toimi järjestötehtävissä Itsenäisyyden liitossa. Keskeinen hahmo tässä yhdistyksessä oli sen sihteeri, kirjailija Erkki Räikkönen. Into Auer sai liiton valistussihteerin tehtävän tammikuussa 1928. Yhteistyö itsetietoisen ja voimakastahtoisen Räikkösen kanssa ei kuitenkaan sujunut. Työsuhde kesti alle kaksi kuukautta.
Joutuessaan eroamaan armeijasta Auerilla oli ahkeran upseerin maine, mutta rasitteenaan alkoholiongelma. Aktiivipalveluksen sekä kalterijääkärien ja upseeriliiton tehtävien kautta hänelle oli muodostunut laaja suhdeverkosto. Siitä hän sai tukea ja ammatillista hyötyä pyrkiessään Helsingin Sanomien palvelukseen. Hänestä tuli kotimaanosaston toimittaja heinäkuussa 1928 tehtäväkenttänään erityisesti ooppera ja teatteri.
Elämä > Stipendimatkalla Neuvostoliitossa

Vuonna 1930 Auer sai stipendin Neuvostoliittoon tehtävää matkaa varten. Matka ei ollut lähtökohdiltaan journalistinen, vaan pikemminkin ilmeisesti useiden rahoittajatahojen intressejä palveleva tiedonkeruumatka. Auer ulotti matkansa Moskovan lisäksi Ukrainaan ja Kaukasukselle. Matkalla hänelle oli tarjolla lukuisia korkeatasoisia kontakteja. Lisäksi hän perehtyi ympäristöön omatoimisesti huolimatta kulttuuriyhteistyöorganisaatio VOKS:n tiukasta valvonnasta. Hän kirjoitti matkastaan raportin Eljas Erkolle. Sitä vastoin Helsingin Sanomiin tehty juttu venäläisestä pääsiäisestä kirvoitti vastalauseen Suomen Moskovan-lähettiläältä Pontus Artilta, ja julkinen raportointi matkasta lakkasi.