stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Otahalli
Aiheesta muualla

Hallin kotisivu
Alvar Aallon tuotanto
| Luettelo Alvar Aallon suunnittelemista rakennuksista |
| --- | --- |
1919–1929:  Alajärven suojeluskuntatalo | Villa Väinölä | Jyväskylän työväentalo | Seinäjoen suojeluskuntatalo | Lounais-Suomen Maalaistentalo | Läntinen Pitkäkatu 20 | Jyväskylän suojeluskuntatalo | Muuramen kirkko
1930–1945:  Paimion parantola | Turun Sanomien toimitalo | Villa Tammekann | Oulun sulfiittiselluloosatehdas | Viipurin kaupunginkirjasto | Alvar Aallon kotitalo | Savoy-maljakko | Sunilan asuinalue | Sunilan sellutehdas | Tehtaanmäen asuinalue | Terassitalo | Villa Mairea | Stora Enson Anjalankosken tehtaat
1946–1959:  Strömbergin tehtaan asuinalue | Rautatalo | Insinööritalo | Otahalli | Säynätsalon kunnantalo | Oulun lannoitetehdas | Aerola | Muuratsalon koetalo | Pamilon vesivoimalaitos | Summan paperitehdas | Alvar Aallon ateljee | Jyväskylän uimahalli | Jyväskylän yliopiston päärakennus | Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo | Hansaviertel | Aalto-paviljonki | Korkalovaaran asuinalue | Kolmen Ristin kirkko | Aalto-keskus | Kulttuuritalo | Maison Louis Carré
1960–1969:  Lieksankosken voimalaitos | Lakeuden Risti | Keski-Suomen museo | Lappia-talo | Aaltohuset | Alvar-Aalto-Kulturhaus | Aalto-Hochhaus | Pyhän Hengen kirkko ja seurakuntakeskus | Enso-Gutzeitin pääkonttori | Seinäjoen kaupungintalo | Viitatorni | Ilokivi | Pylkönmäen kirkko | Teknillisen korkeakoulun päärakennus | Seinäjoen kaupunginkirjasto | Seinäjoen seurakuntakeskus | Rovaniemen kaupunginkirjasto | Pyhän Stefanoksen kirkko | Valtion virastotalo (Seinäjoki) | Kirjatalo | Villa Kokkonen
1970–1991:  Alajärven hallintokeskus | Villa Skeppet | Pohjolan talo | Otaniemen vesitorni | Finlandia-talo | Kunsten | Alvar Aalto -museo | Sähkötalo | Ristinkirkko | Riolan kirkko | Jyväskylän kaupunginteatteri | Seinäjoen kaupunginteatteri | Essenin oopperatalo | Alajärven kaupunginkirjasto
Palazzo Farnese

Palazzo Farnese
Palazzo Farnese, Paul Letarouillyn kivipiirros 1800-luvulta.
Palazzo Farnese eli Farnesen palatsi on palatsi Roomassa Italiassa. Se sijaitsee Tiberin vasemmalla rannalla Piazza Farnesen ja Via Giulian välissä. Kun Ruotsin kuningatar Kristiina tuli Roomaan 1655, hän asui palatsissa vuoteen 1659.
Kun Farnesen suku sammui, palatsi päätyi Napolin kuningashuoneen omistukseen, jolta sen ensin vuonna 1874 vuokrasi ja lopulta 1908 osti Ranskan valtio Ranskan Rooman-suurlähetystöksi. Aiemmin rakennuksessa on ollut myös Ranskan arkeologinen instituutti.
Ruotsissa palatsi tunnetaan Tukholman kuninkaanlinnan pohjoisen siiven esikuvana.
Historia

Palazzo Farnese on rakennettu paikalle, jolla on aiemmin ollut palatsi. Sen hankki vuonna 1495 kardinaali Alessandro Farnese, josta myöhemmin tuli paavi Paavali III. Uuden palatsin rakentamisen aloitti Antonio da Sangallo nuorempi vuonna 1514. Se oli jo alun alkaen hyvin suuri, ja sitä laajennettiin sen jälkeen kun Farnese oli 1534 valittu paaviksi. Pihaa suurennettiin, ja julkisivua siirrettiin eteenpäin muutama metri. Palatsissä on neljä siipeä, jotka ympäröivät neliömäistä pihaa. Siinä on holvattu sisäänkäynti ja takana puutarhaan avoin pylväskäytävä.
Sangallon kuoltua 1546 oli julkisivua korotettu kolmikerroksiseksi. Michelangelo, joka samaan aikaan työskenteli Paavali III:n toisen suuren hankkeen, Piazza del Campidoglion, kimpussa, sai rakentamisen vastattavakseen. Hänen johdollaan julkisivua korotettiin, ja se sai sen voimakkaan, kruunumaisen korniisin. Pian paavin kuoleman jälkeen 1549 sai Giacomo Barozzi da Vignola työn vastuulleen. Hän oli työskennellyt aiemmin muissa Farnesen rakennushankkeissa. Hänen johdollaan valmistui muun muassa palatsin takafasadi ja loggiat puutarhan suuntaan (1569–1573). Ylimmän loggian, joka rakennettiin 1589, teki kuitenkin hänen seuraajansa Giacomo della Porta.
Palatsin sisätiloissa on muun muassa kuuluisa Galleria Farnese, johon  Annibale Carracci maalasi noin vuonna 1600 freskoja.
Käännös suomeksi
Oras Invest

| Oras Invest Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2004
Toimitusjohtaja:  Annika Paasikivi
Puheenjohtaja:  Jari Paasikivi
Avainhenkilöt:  Ville Kivelä, sijoitusjohtaja
Kotipaikka:  Rauma, Suomi
Toimiala:  70220 Muu liikkeenjohdon konsultointi
Liikevaihto:   226,1 milj. € (2020)
Tilikauden tulos:   67,6 milj. € (2020)
Henkilöstö:   1 297 (2020)
Tytäryhtiöt:  Oras Oy
Kotisivu:  orasinvest.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oras Invest Oy on suomalainen perheyritys, joka investoi teollisiin yrityksiin, jotka toimivat rakentamisen, veden ja biopohjaisten materiaalien arvoketjussa tai lähellä niitä. Oras Invest omistaa Oraksen ja on suurin omistaja Uponorissa (25,7 %) ja Kemirassa (20,6 %). Oras Invest on Valmetin toiseksi suurin omistaja (5,2 %). Tämän lisäksi Oras Invest oli vuoteen 2021 asti suurin omistaja Tikkurila Oyj:ssä (18 %) ja Neleksen toiseksi suurin omistaja vuoteen 2022 .
Yrityksen toimitusjohtaja on Annika Paasikivi ja hallituksen puheenjohtaja Jari Paasikivi.
Olavi Tuomola

Olavi Kaarle Johannes Tuomola (14. kesäkuuta 1907, Tammela – 24. syyskuuta 1985, Forssa) oli suomalainen kirjailija joka käytti myös nimimerkkiä Toivo Luolama.
Tuomola työskenteli oikeustieteen opintojen jälkeen Forssan kaupunginsihteerinä ja sai asessorin arvonimen 1973.
Tuomola kirjoitti yksitoista salapoliisiromaania, useissa niistä päähenkilönä oli komisario Somero.
Teokset

Konsuli Hallan murha, salapoliisiromaani.  Gummerus 1939
Anastettu sotasalaisuus, salapoliisiromaani.  Gummerus 1940
Professori Lohikosken keksintö, salapoliisiromaani.  WSOY 1942
Neuvostovakoilija, salapoliisiromaani.  Gummerus 1943
Vakooja turvautuu murhaan, salapoliisiromaani.  WSOY 1943
Asekeksintö, salapoliisiromaani.  Gummerus 1944
Verenpunainen kämmekkä, salapoliisiromaani.  Gummerus 1945
Kummitusmurha, jännitysromaani. Aura, Turku 1945
Tähdet määräävät kohtalomme, salapoliisiromaani.  1945
Sininen lohikäärme: levoton tarina Kiinan kukasta, Ruumisarkkumiehestä ja vähän muustakin, jännitysromaani.  Aura, Turku 1946
Sudentappaja: seikkailuja suurilla saloilla, nuortenromaani.  Aura, Turku 1946
Haaskalinnut, historiallinen romaani.   Aura, Turku 1947
Lokoli kumisee yössä: kolkohko kertomus mustien maasta.  Aura, Turku 1947 (salanimellä Toivo Luolama)
Forssa: 100-vuotias tehdasyhdyskunta kuvina.  Forssan kerho 1950
Palkinnot

Turun kaupungin kirjallisuuspalkinto 1948 (Haaskalinnut-teoksesta)
Forssan kauppalan kirjallisuuspalkinto vuonna 1949
Otto I

Otto I on ollut seuraavien hallitsijoiden nimi:
Otto I (n. 851–912), Saksin herttua
Otto I eli Otto Suuri (912–973), Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari
Otto I (955–982), Baijerin ja Swaabian herttua
Otto I (k. 1004), Kärntenin herttua
Otto I (1117–1183), Baijerin herttua
Otto I (n. 1128–1184), Brandenburgin rajakreivi
Otto I (n. 1170–1200), Burgundin kreivi
Otto I (1204–1252), Braunschweig-Lüneburgin herttua
Otto I (n. 1247–1290), Nassaun kreivi
Otto I (n. 1272–1328), Hessenin rajakreivi
Otto I (1815–1867), Kreikan kuningas
Otto I (1848–1916), Baijerin kuningas
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Otto I”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Panssarivyölisko

| Panssarivyölisko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Osalahko::  Skinkkimäiset Scincomorpha
Heimo::  Vyöliskot Cordylidae
Alaheimo::  Cordylinae
Suku::  Ouroborus  Stanley et al., 2011
Laji::  cataphractus
Kaksiosainen nimi
 Ouroborus cataphractus  (Boie, 1828) 
Synonyymit
 Cordylus cataphractus Boie, 1828 
Katso myös
   Panssarivyölisko Wikispeciesissä   Panssarivyölisko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Panssarivyölisko (Ouroborus cataphractus) on vyöliskojen heimoon kuuluva liskolaji. Se elää vain Etelä-Afrikan aavikoilla. Lisko puolustautuu kiertämällä ruumiinsa tiukalle kerälle.
Laji luokiteltiin aikaisemmin vyöpyrstöliskojen sukuun (Cordylus), mutta nykyään sitä pidetään oman sukunsa Ouroborus ainoana lajina. Suku on saanut kreikaksi hännänsyöjää tarkoittavan nimensä erikoisen puolustustapansa mukaan. Nimi viittaa ikivanhaan Ouroboros-symboliin, jossa käärme tai lohikäärme syö omaa häntäänsä.
Ulkonäkö ja koko

Panssarivyöliskon niskaa, ruumista, häntää ja jalkoja peittävät kovien, sarvimaisten suomujen piikkirivit. Sen keskimääräinen pituus kuonosta peräaukkoon mitattuna on 7,5–9 senttiä ja enimmäispituus 10,5 senttiä. Koiraat ovat naaraita suurempia. Häntä on yhtä pitkä tai hieman lyhyempi kuin liskon ruumis. Sen vanttera ja litteä ruumis vaihtelee väriltään likaisen kellertävänruskeasta oljenkeltaiseen. Sillä on keltainen kaula ja tummanruskeita täpliä. Panssarivyölisko voi vaaratilanteessa pudottaa piikkien ympäröimän häntänsä, joka kasvaa hitaasti takaisin. Koska häntä on tärkeä osa sen puolustusasentoa, se pudottaa sen vain viimeisenä vaihtoehtona.
Elintavat

Panssarivyölisko on sosiaalinen ja muodostaa enintään 60 yksilön ryhmiä, jotka voivat viettää pitkiä aikoja samassa kallionhalkeamassa, mikä on epätavallista liskoilla. Ryhmät koostuvat yleensä parista aikuisesta sekä esiaikuisista ja poikasista.
Levätessään kallionhalkeamassa panssarivyölisko on piikikkäiden suomujen takia lähes mahdoton saada pois suojastaan. Kun vaara uhkaa kallionhalkeaman ulkopuolella, lisko pakenee takaisin piiloonsa. Jos saalistaja tai ihminen kuitenkin saa hitaasti juoksevan panssarivyöliskon kiinni, se puolustautuu kiertämällä ruuminsa tiukalle kerälle ja tarttumalla kiinni häntäänsä leuoillaan. Sen piikit estävät saalistajia nielemästä liskoa tai tarttumasta siihen. Puolustusasento suojaa liskon pehmeää, haavoittuvaista vatsapuolta.
Elintavat > Ravinto

Panssarivyölisko käyttää ravinnokseen runsaasti hyönteisiä, jotka viihtyvät seudun kukilla. Termiitit ovat sen tärkeintä ravintoa, mutta se syö myös kaksoisjalkaisia, skorpioneja ja kasvisainesta.
Panssarivyölisko kerälle kiertyneenä.
Paprika Steen

| Paprika Steen |
| --- | --- |
 Steen vuonna 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kirstine "Paprika" Steen
Syntynyt: 1964 (ikä 59–60)
Kansalaisuus:  tanskalainen
Ammatti:  näyttelijä
Vanhemmat:  Niels Jørgen Steen
Sukulaiset:  Nikolaj Steen (veli)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1992–
Palkinnot
 Robert Paras naispääosa (2010) 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Kirstine "Paprika" Steen (s. 1964) on tanskalainen näyttelijä. Hän aloitti uransa teatterissa vuonna 1992 ja on esiintynyt myös elokuvissa kuten Juhlat (1998), Se ainoa oikea (1999) ja Rakastan sinua ikuisesti (2002).
Steenin isä on jazzpianisti Niels Jørgen Steen ja veli näyttelijä-laulaja Nikolaj Steen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paprika Steen Wikimedia Commonsissa
Panaceae

| Panaceae |
| --- | --- |
 Cymatoderma caperatum
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Panaceae  Miettinen, Justo & Hibbett 2017
Infobox OKNimi-testi OK: 
Panaceae on Polyporales-lahkoon kuuluva sieniheimo. Se sisältää suvut Panus ja Cymatoderma. Molemmat suvut sisältävät jalallisia, lakillisia lajeja, mutta Panus-suvun lajeilla on lisäksi heltat. Rihmastorakenne on dimiittinen. Itiöt ovat läpikuultavat, sileät ja ohutseinäiset. Panaceae-sienet ovat valkolahottajia.
Panaceae ja sen sisarheimo Cerrenaceae kuvattiin geenianalyysien perusteella vuonna 2017. Kaikki tutkijat eivät kuitenkaan pidä näin tarkkaa heimojakoa tarpeellisena, vaan he tunnustavat laajan Meruliaceae-heimon. Alla oleva kladogrammi perustuu vuoden 2017 tutkimukseen, ja se havainnollistaa laajan ja suppean Meruliaceae-heimon eron.
Osakan saarto

Osakan saarto on joukko taisteluita, joiden johdosta Tokugawa-shōgunaatti kukisti Toyotomi-klaanin. Taistelut jakautuivat kahteen osaan, talvi- ja kesäkampanjaan ja ne käytiin marraskuun 1614 ja kesäkuun 1615 välisenä ajankohtana. Kampanja päätti shōgunaatin aseellisen vastarinnan.
Alku

Toyotomi Hideyoshin kuoltua 1598 Japanin johtoon nousi viiden vanhimman komitea, jonka merkittävin jäsen oli Tokugawa Ieyasu. Kukistettuaan Ishida Mitsunarin Sekigaharan taistelussa Ieyasu kielsi komitean ja nousi Japanin yksinvaltiaaksi. Ieyasun tavoitteena oli luoda Japanista vahva ja vakaa maa. Ainoastaan Toyotomi Hideyori oli esteenä Ieyasun päämäärän saavuttamiselle.
Talvikampanja

Vuonna 1614 Toyotomi-klaani kunnosti Osakassa sijaitsevan linnansa ja buddhalaisen temppelin Hōkō-jin. Korjaustöissä kirkkoon asennettiin kello, johon oli kirjoitettu Olkoon maa rauhallinen ja kukoistava; idässä se tervehtii kalpeata kuuta ja lännessä se hyvästelee laskevan auringon. Shōgunaatti, jonka vahvat tukialueet sijaitsivat itäisissä provinsseissa, katsoi kirjoituksen loukkaukseksi ja välit Tokugawa- ja Toyotomi-klaanien välillä alkoivat kiristyä. Tähän vaikutti myös Toyotomi Hideyorin päätös ryhtyä kokoamaan armeijaa rōnineista ja shōgunaatin vihollisista Osakassa. Ieyasu luopui vallasta nimellisesti vuonna 1605, mutta oli kuitenkin huomattavan merkittävä henkilö edelleen. Marraskuussa 1614 Ieyasu katsoi, ettei voinut enää antaa Toyotomin jatkaa armeijan kokoamista ja päätti hyökätä Osakaan 164 000 miehen armeijalla.
Kaupungin saarto alkoi 19. marraskuuta Ieyasun johdettua kolmen tuhannen miehen kokoisen joukon Kizu-joen yli. Viikkoa myöhemmin hän hyökkäsi Imafukun kylään 1500 miehen joukolla lyöden 600 miehestä koostuneen vihollisen. Ieyasu hyökkäsi useisiin muihin pienempiin linnoituksiin ja kyliin ennen 4. joulukuuta tapahtunutta varsinaista iskua Osakan linnaan.
Sanada-maru oli Toyotomin puolella ollut pieni ulkovarustus, jonka 7 000 miehen komentajana oli Sanada Yukimura. Linnoitus torjui useaan kertaan shogunaatin hyökkäyksen ja teki myös itse vastahyökkäyksiä saartorenkaita vastaan ja pystyi useaan kertaan murtautumaan linjojen lävitse. Ieyasu lopulta turvautui tykistön käyttöön ja toi paikalle 300 tykkiä. 22. tammikuuta talvikampanja päättyi kun Toyotomi Hideyori vannoi olemaan nousematta kapinaan shōgunaattia vastaan. Samalla myös Osakan linnan vallihauta täytettiin.
Kesäkampanja

Huhtikuussa 1615 Ieyasu sai tietoonsa, että Toyotomi Hideyori oli jatkanut joukkojen kokoamista ja pyrki estämään Osakan linnan vallihaudan täyttämisen. Toyotomin joukot (yleensä "läntinen armeija") ryhtyi hyökkäämään lähellä Osakaa olleita shōgunaatin joukkoja ("itäinen armeija"). Toyotomin joukot, komentajanaan Ban Naoyuki, hyökkäsi shōgunaatin liittolaisen Asano Nagaakiran Wakayaman linnaan 29. huhtikuuta. Asanon joukot tekivät rynnäkön hyökkääjiä vastaan ja torjuivat hyökkäyksen. Itäinen armeija saapui alueelle kesäkuun alussa ennen kuin Hideyori oli ehtinyt vallata alueita itselleen. Dōmyōjin taistelussa 2. kesäkuuta 2 600 Hideyorin miestä kohtasi 23 000 miehestä koostuneen itäisen armeijan. Hideyorin joukkojen komentaja Gotō Mototsugun yritti vetäytyä sumun suojaan, mutta hävisi kuitenkin taistelun. Gotō Mototsugun itse sai taistelussa surmansa. Tämän jälkeen Tokugawan joukot torjuivat Toyotomin kenraali Sanada Yukimuran johtamat joukot Honta-Ryossa. Sanada yritti pakottaa Date Masamunen taisteluun, mutta Date peräytyi, koska hänen joukkonsa olivat näännyksissä. Sanadan joukot seurasivat perässä.
Useiden voitokkaiden taisteluiden jälkeen shōgunaatin joukot olivat Osakan laitamilla, jossa käytiin kampanjan suurin taistelu. Hideyorin 55 000 miestä hyökkäsivät keskelle Itäistä armeijaa samalla kun 16 500 miehen joukko hyökkäisi sivustasta. Ieyasun armeijan komentajana oli Shogun Tukugawa Hidetada ja joukkojen vahvuus oli noin 155 000. Joukot liikkuivat neljässä rinnakkaisessa rivissä ja pyrkivät tekemään koukkauksia. Molemmat osapuolet tekivät taistelussa virheitä, mutta taistelun lopulla Hideyorin joukkojen komentaja Sanada Yukimura sai surmansa ja läntisen armeijan taistelutahto romahti ja lopulta Hideyori teki seppukun.
Jälkivaikutukset

Shōgunaatti kaappasi Hideyorin 8-vuotiaan pojan Tyotomi Kurimatsun ja mestasi tämän Kiotossa. Hideyorin jalkavaimon tytär Naahime ei saanut kuolemantuomiota. Tytär ryhtyi munkiksi Kamikuran Tōkei-jihin. Shōgunaatti tuhosi Hideyoshin haudan.
Shōgunaatti sai 650 000 kokun eli yhden ihmisen vuosittaista riisinkulutusta vastaavat korvaukset ja ryhtyi jälleenrakentamaan Osakan linnaa. Osakan alueen johtoon nousi Matsudaira Tadaaki.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Siege of Osaka
Käännös suomeksi
Olvi (olut)

| Olvi |
| --- | --- |

Tyyppi:  olut
Oluttyyppi:  lager
Valmistaja:  Olvi
Alkuperä:  Iisalmi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Olvi on suomalainen olutmerkki, jota valmistaa iisalmelainen panimo Olvi. Olvi-tuotemerkkiä on käytetty vuodesta 1952, jolloin Oiva Oy osti toimintansa lopettaneelta helsinkiläiseltä Olvi Oy:ltä oikeuden tuotemerkin käyttöön.
Olvi on lagerolut, ja sen valmistuksessa käytetään humalaa lukuun ottamatta suomalaisia raaka-aineita. Olvin käyttämä humala tuodaan Baijerista. Olvia valmistetaan myös pale ale -oluina.
Olvi oli vuonna 2015 Suomen toiseksi arvostetuin olutbrändi Markkinointi & Mainonta -lehden ja Taloustutkimuksen vuosittaisessa Brändien arvostus -kyselyssä. Arvostetuin oli saman yrityksen Sandels, ja kolmanneksi tuli Laitilan Kukko.
Tuotteet

Olvi Ykkönen (2,7 %)
Olvi III (4,5 %)
Olvi Export (5,2 %)
Olvi Tuplapukki (8,5 %) ja (8,0 %)
Olvi Halko (4,5 %)
Olvi Kotikalja (2,2 %)
Olvi Jouluolut (4,7 %)
Olvi IPA (India pale ale, 4,7 %)
Olvi IPA (India pale ale, 5,0 %)
Olvi APA (American pale ale, 4,7 %)
Olvi Black IPA (4,7 %)
Olvi XMAS IPA (4,7 %)
Olvi American Cream Ale (4,7 %)
Olvi American Brown Ale (4,7 %)
Olvi Summer Ale (5,0 %)
Tuotteet > Markkinoilta poistuneita tuotteita

Olvi 6.12. (4,7 %)
Olvi Reino (4,5 %)
Olvi Tuntematon Sotilas (4,5 %)
Olvi Suomalainen Saunaolut (4,7 %)
Olvi Suomi 90 vuotta Juhlaolut (4,5 %, oli myynnissä loppuvuodesta 2007 juhlistaen Suomen 90-vuotista itsenäisyyttä)
Olvi Vaakuna (4,7 %)
Olvi Hiili (tumma lager, 4,5 %)
Aiheesta muualla

Olvi-olut Olvi-panimon sivustolla (suomeksi)
Olvin olut
Olvi Tuplapukki olut
Ostrovito

Ostrovito on (ven. Островито) on nimenä monissa slavilaisessa paikannimessä. Nimen alkuosa tarkoittaa venäläisissä yhdyssanoissa terävää tai suippoa.
Ostrovito, järvi Venäjällä Pihkovan alueen Bežanitsyn piirissä.
Ostrovito, järvi Venäjällä Pihkovan alueella Pustoškan piirin Prigorodnan pitäjässä.
Ostrovito, järvi Venäjällä Pihkovan alueella Pustoškan piirin Štšukinskan pitäjässä.
Palveluneuvoja

Palveluneuvoja on varsinkin pankkimaailmassa käytetty ilmaisu henkilöstä, joka toimii asiakaspalvelussa ja neuvottelee asiakkaan kanssa ratkaisuista toivottujen palveluiden suhteen. Käytännössä tähän liittyy yleinen asiakkuudenhoito, mukaan lukien esimerkiksi palkkatili ja asuntolaina.
Rahoituspäällikkö on kuin palveluneuvoja, mutta hänellä on suuremmat toimivaltuudet. Hän pystyy tekemään suurempia päätöksiä ilman esimiehensä tukea. [lähde? ]Rahoituspäällikkö palvelee usein myös sijoittaja-asiakkaita.
Ortjo Stepanov

Ortjo Stepanov (7. huhtikuuta 1920 Uhtua, Vienan Karjala, Neuvosto-Venäjä – 22. maaliskuuta 1998 Petroskoi, Venäjä) oli Neuvostoliitossa asunut suomeksi kirjoittanut vienankarjalainen kirjailija.
Uhtuan Haikolan kylässä syntyneen Stepanovin isä oli talonpoika Oleksein Pekan Miihkali ja hän kuului vanhaan vienankarjalaiseen runonlaulajasukuun. Stepanov kävi keskikoulun Uhtualla ja opiskeli sitten Petroskoin opettajanopistossa sekä sodan jälkeen Leningradin kauppakorkeakoulussa. Hän toimi aluksi opettajana Pyhäjärvellä ja taisteli toisen maailmansodan aikana Karjalan ja Kalininin rintamilla.
Sodan jälkeen Stepanov oli Petroskoissa kalastusministeriön tarkastajana ja sitten Kalevalan piirissä yhteiskunnallisissa tehtävissä. Kirjoittamisen Stepanov aloitti 1950 ja hänestä tuli 1960-luvulla päätoiminen kirjailija. Stepanov oli Karjalan kirjailijaliiton jäsen vuodesta 1970 ja hän sai Karjalan kansankirjailijan arvonimen 1990.
Uhtuan murretta kirjoissaan käyttäneen Stepanovin pääteos oli Kotikunnan tarina-romaanisarja, jossa kuvattiin Haapalahden kylän karjalaisten talonpoikien vaiheita 30 vuoden ajalta Leninin kuolemasta Stalinin kuoleman jälkeisiin vuosiin. Sarjan romaaneita ovat Haapalahden arkea, Sakun Jaakko, rahvaan mies (1973), Kuuma kesä (1979), Lesket (1983), Prokon Maksima (1986) ja Käki kukkui jäihin (1989).
Teoksia

Häädetty kurki. 1958
Suurilla selkosilla, kertoelma. 1961
Vako vaolta. 1964
Koetus Korpikylässä. 1967
Sakun Jaakko. 1973
Kotikunnan tarina. 1979
Lesket. 1983
Prokon Maksima. 1986
Kotikunnan tarina I ja II. 2002
Ostrovnon taistelu

Ostrovnon taistelu käytiin 25. heinäkuuta–26. heinäkuuta 1812 Ostrovnassa Vitebskin kuvernementissa Napolin kuninkaan Joachim Muratin komentamien ja venäläisen Aleksandr Ostermann-Tolstoi komentamien joukkojen kesken. Venäläiset voittivat aikaa toistamalla hyökkäyksiä ranskalaisia vastaan.
Ranskan vallankumoussodat ja Napoleonin sodat
ensimmäinen liittokunta 1792–1797 | toinen liittokunta 1798–1801 | kolmas liittokunta 1804–1805 | neljäs liittokunta 1806–1807 | viides liittokunta 1809 | kuudes liittokunta 1812–1814 | seitsemäs liittokunta 1815
Ranskan ja kuudennen liittokunnan välisiä taisteluita
Ostrovno 1812 |  Kljastitsy 1812 | Smolensk 1812 | Polotsk 1812 |  Valutino 1812 |  Borodino 1812 | Tarutino 1812 | Malojaroslavetš 1812 | Polotsk (toinen) 1812 | Žasniki 1812 | Vjazma 1812 |  Smoliani 1812 |  Krasnoi 1812 |   Berezina 1812 | Lützen 1813 |  Bauzen 1813  |  Großbeeren 1813 | Katzbach 1813 | Dresden 1813 | Kulm 1813 |  Dennewitz 1813 | Leipzig 1813 |   Hanau 1813 |   Sehested 1813 |   Brienne 1814 |   La Rothière 1814 |  Mincio 1814 | Champaubert 1814 |  Montmirail 1814 |  Château-Thierry 1814 |  Vauchamps 1814 |    Mormans 1814 |  Montereau 1814 |  Bar-sur-Aube 1814 | Craonne 1814 |  Laon 1814 |   Reims 1814 | Arcis-sur-Aube 1814 | La Fère-Champenoise 1814 |  Montmartre 1814 | Pariisi 1814
Panssariviestikomppania

Panssariviestikomppania (PsViestiK, ent. PsVK) on Panssariprikaatin (PSPR) viestiaselajiyksikkö. Se perustettiin samaan aikaan 5. Erillisen Viestikomppanian kanssa 1967 Parolannummelle Hattulan kuntaan. Kalustona ovat pääasiassa viestikeskusvarustellut  MT-LB -panssarivaunut sekä panssaroimattomat radioautot.
Vuonna 1980 komppania sijaitsi rakennuksessa, jonka toisessa päädyssä majaili Panssaripioneerikomppania. Tämän rakennuksen naapureina sijaitsivat Hämeen Jääkäripataljoona, varuskuntasairaala sekä kylmät panssarivaunuhallit. Vuoden 1986 suuriin kertausharjoituksiin mennessä Viestikomppania oli siirretty saneerattuihin tiloihin Panssarintorjuntakomppanian kanssa samaan rakennukseen sotilaskodin lähelle ja kyseisessä rakennuksessa yksikkö vietti parisenkymmentä vuotta.
BTR-50PK Yad la-Shiryonin museossa Israelissa 2005
Panssariviestikomppania (PsVK) yksikkönä lakkautettiin vuonna 2006 ja toiminta siirrettiin Jääkäritykistörykmentin (JTR) Viesti- ja tulenjohtopatteriin. PsVK kuului erillisyksikköhistoriansa jälkeen Parolan Pataljoonaan (ParP). Pataljoona perustettiin 1.9.1987, joka koki nimenmuutoksen välissä Panssariviestipataljoonanakin (PsViestiP sekä PsVP). Nimi Parolan Pataljoona otettiin takaisin vuonna 2006 tapahtuneen  Panssariviestikomppanian lakkauttamisen ja toiminnan siirron jälkeen. Pataljoonan nimenmuutos astui voimaan vuoden 2007 alusta.
Tilanne 2009 lähtien

Panssariviestikomppania perustettiin uudelleen Viesti- ja tulenjohtopatterin (JTR) tilalle alkuvuodesta 2009.
Tämä muutos sisälsi tulenjohtokoulutuksen siirron Kranaatinheitinkomppaniaan, jolloin Panssariviestikomppaniassa koulutetaan PSPRr:n tuottamiin joukkoihin johtamisjärjestelmien osaajia.