stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lennart Oesch
Koulutus

Oesch kirjoitti ylioppilaaksi Sortavalan reaalilyseosta 1911 ja liittyi Karjalaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla luonnontieteitä vuosina 1911–1915. Hän aloitti sotilasopintonsa Ranskassa osallistumalla upseerien täydennyskurssille Metzissä (Centre d'études tactiques d'artillerie) ja seuraavaksi Versailles’ssa (École d'information des généraux et colonels), jossa hän osallistui myös kenttäkoulutuskurssille (École d'instruction des lieutenant-colonels et colonels). Lisäksi hän teki vuosina 1923 ja 1924 useita opintomatkoja Versailles’hin, Camp de Maillyyn ja Vincennesiin. Matkoillaan hän sai oppia eri aselajeissa ja joukko-osastoissa, kuten jalkaväessä, hyökkäysvaunurykmentissä, kenttätykistössä, ratsuväessä ja ilmavoimissa. Näiden opintojen jatkeeksi hän kävi Ranskan sotakorkeakoulun vuosina 1924–1926.
Sotakorkeakoulun jälkeen 1928 hän teki opintomatkan Ruotsiin, jossa seurasi Ruotsin sotakorkeakoulun talvikenttäharjoituksia ja opetusmenetelmiä. Vuonna 1930 hän vieraili  Saksassa seuraamassa sotaharjoituksia. Seuraavana vuonna hän oli mukana Puolassa seuraamassa paikallista syyssotaharjoitusta, ja vielä samana vuonna hän teki matkan Viroon tutustuakseen paikalliseen sotalaitokseen.
Jääkärikausi

Oesch liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon ja lähti Saksassa sotilaskoulutusta antavalle Pfadfinder-kurssille, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin 10. syyskuuta 1915 alkaen Preussin Kuninkaallisen Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet komennettiin 22. elokuuta 1916 jääkärivärväystehtäviin Suomeen.
Suomessa hän toimi niin sanotulla itäisellä etapilla Nurmeksen etappiaseman johtajana. Värväystehtävistä hän palasi takaisin Saksaan 3. maaliskuuta 1917 ja hänet sijoitettiin entiseen komppaniaansa. Myöhemmin hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 alkaen vasta perustettuun pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. Pataljoonan Libaun-aikana Oesch toimi muun muassa opettajana ja kouluttajana useilla erikoiskursseilla sekä suoritti tuona aikana itsekin Saksan sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota

Oesch astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918, ensin vannottuaan sotilasvalan Suomen armeijalle ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen. Tässä yhteydessä hänet ylennettiin kapteeniksi. Saksasta hän saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Vaasassa hän sai ylipäälliköltä tehtävän perustaa ja järjestää valkoisen armeijan 8. jääkäripataljoona. Kyseinen pataljoona oli aluksi alistettuna 3. jääkärirykmentille ja myöhemmin 4. jääkärirykmentille. Oesch komensi näin muodostamaansa pataljoonaa sisällissodan Raudun taistelussa ja myöhemmin rajaseuduilla käydyissä kahakoissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Oesch sai sisällissodan jälkeen tehtäväkseen armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä perustaa Vuoristoprikaati. Tähän tehtävään hän ryhtyi 18. kesäkuuta 1918. Tehtävän suoritettuaan hänet määrättiin 28. kesäkuuta 1918 alkaen perustamansa prikaatin esikantapäälliköksi. Vuoristoprikaatista Oesch siirrettiin 29. marraskuuta 1918 alkaen Yleisesikuntaan, jossa hänet sijoitettiin tiedusteluosaston (osasto 3:n) päälliköksi.
Yleisesikunnasta Oesch siirrettiin takaisin Vuoristoprikaatiin ja nimitettiin 27. joulukuuta 1918 Kaartin jääkaripataljoonan komentajaksi. Hänet komennettiin edelleen 11. helmikuuta 1920 alkaen Sotaväen esikuntaan, jossa Oesch toimi esikuntapäällikön apulaisena. Sotaväen esikunnasta hänet nimitettiin 21. lokakuuta 1920 Viipurin rykmentin komentajaksi. Viipurin rykmentistä Oesch siirrettiin 15. elokuuta 1924 Kadettikouluun, missä hän toimi taktiikan opettajana. Oesch nimitettiin 26. syyskuuta 1925 Yleisesikuntaan toimisto IX:n päälliköksi, joskin hän oli käytännössä koko ajan opiskelemassa Ranskassa.
Ranskasta palattuaan hänet ylennettiin everstiksi ja nimitettiin 12. elokuuta 1926 alkaen Sotakorkeakoulun johtajaksi, josta hänet siirrettiin 4. heinäkuuta 1929 alkaen 1. Divisioonan komentajaksi ja ylennettiin kohta sen jälkeen kenraalimajuriksi. Ylennys oli suoraa jatkoa hänen siirrelleen 27. lokakuuta 1930 alkaen Yleisesikunnan päälliköksi. Yleisesikunnassa toimiessaan hänet nimitettiin Mäntsälän kapinan aikana lyhyeksi aikaa apulaissisäministeriksi Sunilan II hallitukseen. Oesch on ollut Suomen ministereistä lyhimmän ajan toimessa, vain 12 päivää, 3.–14. maaliskuuta 1932. Vuosina 1931–1936 Oesch hoiti useita sotaväen päällikön viransijaisuuksia.
Kenraaliluutnantiksi Oesch ylennettiin itsenäisyyspäivänä 1936. Oeschin johdolla valmistettiin talvisodassa käytetyt liikekannallepanosuunnitelmat.
Talvisota

Ennen talvisodan puhkeamista syksyllä vuonna 1939 Oesch nimitettiin valtioneuvoston päätöksen mukaisesti Päämajan Yleisesikunnan päälliköksi ja hän oli näin ollen ylipäällikkö Mannerheimin lähin apulainen. Hänen nimitystään vastusti valtioneuvostossa Eljas Erkko. Helmikuussa 1940 Oesch määrättiin väliaikaisesti erotetun kenraali Walleniuksen tilalle Rannikkoryhmän komentajaksi. Nopeasti kokoon haalittujen joukkojen avulla kenraaliluutnantti Oesch sai vihollisen etenemisen pysäytetyksi Viipurin länsipuolella. Välirauhan aikana Oesch toimi II Armeijakunnan komentajana.
Jatkosota

Jatkosodan alun hyökkäysvaiheessa kesällä 1941 hän komensi Karjalankannaksella hyökännyttä IV Armeijakuntaa. Asemasodan aikana hän toimi pääasiassa Karjalan Armeijan (myöhemmin Aunuksen Ryhmä) komentajana. Kesällä 1944 torjuntataisteluiden ollessa kiivaimmillaan käynnissä määräsi ylipäällikkö, Suomen marsalkka Mannerheim Oeschin Kannaksen joukkojen komentajaksi 14. kesäkuuta 1944, kun tilanne oli riistäytymässä käsistä. Hänen ensimmäinen tärkeä päätöksensä oli Panssaridivisioonan komentajan Ruben Laguksen esitys, että Viipurista luovuttaisiin taisteluitta. Tähän esitykseen Oesch otti jyrkän kielteisen kannan vedoten arvovaltasyihin. Mannerheim piti Oeschia jälleen ainoana oikeana henkilönä pysäyttämään vihollisen etenemisen Kannaksella.
Jatkosota > Mannerheim-ristin ritari

Oeschin ansioista sodan aikana ja etenkin ansioistaan torjuntataisteluiden johtajana Kannaksella ylipäällikkö Mannerheim nimitti hänet Mannerheim-ristin ritariksi n:o 131 päivämäärällä 26. kesäkuuta 1944. Rauhan tultua voimaan kenraaliluutnantti Oesch oli edennyt maavoimien komentajaksi.
Sodan jälkeen

Oesch toimi sotien jälkeen aluksi Yleisesikunnanpäällikkönä, josta hänet siirrettiin Armeijakunnan komentajaksi. Tehtävässä hän toimi vuoteen 1945, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Sodan jälkeen > Sotarikostuomio

Päämajan määräyksestä käynnistettiin syksyllä 1942 tutkimukset Oeschin alaisten komennossa olleiden sotavankileirien vankisurmista. IV Armeijakunnan esikunnan linnoitusosasto oli antanut 19. marraskuuta 1941 käskyn, jonka mukaan "niskuroivat vangit oli heti teloitettava työpakalle" ja mainitsi käskylle olevan Oeschin suostumus. Käskyn mukaan myös toimittiin. Näistä ja muista lukuisista surmista johtuen armeija käynnisti tutkimukset, jotka valmistuivat keväällä 1943. Yleisesikunnan päällikkö Erik Heinrichs piti kuitenkin paperit itsellään eikä ryhtynyt oikeustoimiin. Syys-lokakuun vaihteessa 1944 Päämajan sotavankikomentaja, eversti Sulo Malm poltti Oeschin käskystä sekä Yleisesikunnan että Päämajan kappaleet tutkimusasiakirjoista.
Toisen maailmansodan jälkeen voittajavaltiot järjestivät häviäjävaltioihin kohdistuneita sotarikosoikeudenkäyntejä.  Suomessa sallittiin rikoksiin syyllistyneiden tuomitseminen maan omien lakien mukaan, mutta Neuvostoliitto valvoi oikeustutkintaa ja puuttui siihen yksittäistapauksissa. Tutkimukset aloitti Sotavankileirien tutkimuskeskus kesäkuussa 1945. Oesch sai pyynnöstään eron puolustusvoimista syyskuussa. Lokakuun alussa tutkimuskeskus määräsi hänet pidätettäväksi ja sotaylioikeuteen, mutta pidätyksestä vihjeen saanut Oesch pakeni. Hän pyrki Ruotsiin, mutta myrskyn ja vuodon vuoksi häntä kuljettanut moottorivene joutui kääntymään takaisin. Oesch ilmoittautui itse poliisille. Käynnistyneessä laajassa oikeudenkäynnissä Sotaylioikeus tuomitsi Oeschin 19. heinäkuuta 1946 kahdeksitoista vuodeksi kuritushuoneeseen yksin teoin tehdystä yllytyksestä seitsemääntoista tappoon. Puolustuksen mukaan tuomiossa ei otettu huomioon myöhäissyksyn 1941 tilannetta eikä sitä, että Oesch ei allekirjoittanut sellaista paperia, jossa joku määrättiin teloitettavaksi. Samassa oikeudenkäynnissä tuomittiin myös Oeschin pioneerikomentaja eversti Niilo Oinonen ja hänen alaisensa majuri Veli Suomio sekä muita Linnoitusosaston miehiä.
Korkeimmassa oikeudessa 1. helmikuuta 1948 tuomio aleni, ja Oesch sai kolme vuotta vankeutta yksin töin tehdystä 17 sotavangin kuolemantuottamuksesta. Surmaamiset olivat suorittaneet Oeschin alaiset useammassa eri tilanteessa. Eräs surmaajista oli Oeschin alainen, sotavankileirin komentajana toiminut Eero Nero, joka sai elinkautistuomion 33-55 taposta.
Sodan jälkeen > Myöhemmät vaiheet

Rangaistuksen kärsittyään Oesch työskenteli vuosina 1949–1951 Suomen Maanviljelijäin Kauppa Oy:n sivuliikkeiden tarkastajana, jonka jälkeen hän toimi Helsingissä Oy Etelä-Esplanaadikatu 2:n isännöitsijänä, jona aikana hän julkaisi vuonna 1956 teoksensa Suomen kohtalon ratkaisu Kannaksella kesällä 1944. Myöhemmin hän työskenteli Kansa taisteli – miehet kertovat -lehden päätoimittajana vuosina 1964–1974. Oesch sai Turun yliopiston kunniatohtorin arvon 1960. Hän kuoli vuonna 1978, ja hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Oesch toimi vuonna 1920 asevelvollisuuskomitean jäsenenä ja liikuntakasvatuskomitean puheenjohtajana sekä vuosina 1922–1923 määrävahvuuskomitean jäsenenä. Hän toimi vuosina 1930–1931 jalkaväen harjoitusohjesääntöä sekä kenttäohjesäännön II osaa laatimaan asetetun toimikunnan puheenjohtajana. Hän toimi myös puolustuslaitoksen uudelleenjärjestelyä suunnittelemaan asetetun toimikunnan puheenjohtajana vuonna 1930. Ilmavoimien oloja tutkimaan määrätyn komitean puheenjohtajana hän toimi vuonna 1932 sekä oli Suomen edustajana aseistuksen rajoittamis- ja supistamiskonferenssissa Genevessä vuonna 1932. Samana vuonna hän oli myös Suomen armeijan edustajana Lützenin taistelun 300-vuotismuistojuhlassa. Lisäksi hän oli vuonna 1935 marsalkka Józef Piłsudskin hautajaisissa Suomen armeijan edustajana. Hän oli yksi Sotamuistoyhdistyksen perustajajäsenistä ja toimi sen puheenjohtajana vuosina 1957–1964. Hänet valittiin Suomen Upseeriliiton kunniajäseneksi vuonna 1956.
Hän toimi 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1922 ja Suomen upseeriliiton johtokunnan varapuheenjohtajana vuosina  1926–1927 ja puheenjohtajana vuosina 1927–1933. Hän toimi myös siviilipuolella ollen muun muassa lääkäriliiton johtokunnassa 1920. Oesch toimi Suomen valkoisen ruusun ritarikunnan hallituksen jäsenenä vuosina 1932–1946. Muiden toimiensa ohella hän toimi myös Suomen Sotilasaikakauslehden päätoimittajana vuosina 1927–1939.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 2. syyskuuta 1915  Zugführer 5. helmikuuta 1916  Oberzugführer 27. kesäkuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 30. toukokuuta 1918  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1921  Eversti 6. joulukuuta 1925  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 30. joulukuuta 1926  Kenraalimajuri 14. elokuuta 1930  Kenraaliluutnantti 6. joulukuuta 1936 |             |  Vapaudenristin suurristi  Vapaudenristi 1. lk. rintatähden kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Mannerheim-risti 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suojeluskuntain rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 1. lk. Rautaristi  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Kotkaristin ritarikunnan 1. lk. ansioristi  Tanskan Dannebrogin ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Ranskan Kunnialegioonan komentajamerkki  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan suurristi  Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Puolan Polonia Restitutan ritarikunnan suurristi  Puolan ansioritarikunnan komentajamerkki  Ruotsin miekkaritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki |
Yksityiselämä

Karl Lennart Oesch vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Aitanga Niskasen kanssa, ja heille syntyi kaksi lasta. Hänellä oli Suomen kansalaisuuden ohella myös Sveitsin kansalaisuus vuoteen 1920 asti.
Kirjallisuutta

Määttä, Vesa: K. L. Oesch: Ylivoimaa vastassa.  Helsinki:  Gummerus, 2015.  ISBN 978-951-20-9261-1
Tapola, Päivi: Kenraalien kirjeet. Tammi, 2007. ISBN 978-951-31-4012-0
Brita Olofsdotter

Brita Olofsdotter (k. 1569) oli suomalainen naissotilas ruotsalaisessa ratsuväessä. Hän on luultavasti Ruotsin historian ensimmäinen naissotilas. Häntä pidetään myös ensimmäisenä varmistettuna esimerkkinä Ruotsin historiasta naisena, joka esiintymällä miehenä saavutti pääsyn naisilta suljettuun ammattiin.
Olofsdotter oli alkujaan suomalainen ja oli naimisissa Nils Simonssonin kanssa, mutta hän leskeytyi ennen sotilasuraansa. Hän pukeutui mieheksi ja palveli ratsuväessä Liivinmaan sodassa, jossa myös kaatui. Hänen kuolemansa jälkeen Juhana III määräsi, että hänen palkkansa oli maksettava hänen perheelleen.
Urho Ojamo

Urho Väinö Verner Ojamo (17. toukokuuta 1896 Vihti – 22. lokakuuta 1948) oli suomalainen jääkäri ja reservin luutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhempiin suomen sotiin Ojamo osallistui eri tehtävissä asevarikoilla.
Perhe ja koulutus

Ojamon vanhemmat olivat tilanhoitaja Oskar Verner Ojamo ja Karolina Rajaniemi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Fanny Vappu Johanna Oksalan kanssa. Hän kävi valmistavan koulun kolme luokkaa Heinolan keskikoulua ja Lahden seudun maamieskoulun vuosina 1912 – 1913 sekä Tuusulan kansanopiston vuosina 1914 – 1915. Hän suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Hän kävi Kengityskoulun vuonna 1923 ja Reserviupseerikoulun vuonna 1926 sekä Kadettikoulun poikkeuksellisen kurssin vuosina 1927 – 1928.
Jääkärikausi

Ojamo työskenteli maanviljelysharjoittelijana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 13. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet lähetettiin 29. marraskuuta 1916 Altonan työosastoon ja laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan 4. elokuuta 1917.  Hän joutui jäämään pataljoonan palatessa takaisin Suomeen sairaalahoitoon Saksaan hänellä todetun munuaistulehduksen takia.
Sisällissodan jälkeinen aika

Ojamo palasi takaisin Suomeen 23. tammikuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen 15. maaliskuuta 1919 – 15. kesäkuuta 1920 välisenä aikana Suojärven rautatierakennuksen linjavarastonhoitojana ja palveli 15. heinäkuuta 1920 – 30. tammikuuta 1921 välisen ajan Lahden poliisilaitoksen palveluksessa.
Armeijan palvelukseen hän astui l. helmikuuta 1921 kersantiksi ylennettynä ja hänet sijoitettiin varusmestariksi Savon Jääkärirykmentin 2. konekiväärikomppaniaan. Savon jääkärirykmentistä hän siirtyi 1. helmikuuta 1923 esikunta- ja eläinlääkintävääpeliksi 3. Divisioonan esikuntaan. Divisioonan esikunnasta hänet siirrettiin 22. toukokuuta 1926 reserviupseerikokelaana Tampereen rykmentin 2. konekiväärikomppaniaan ja 11. helmikuuta 1927 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Kajaanin sissipataljoonaan sekä 30. syyskuuta 1931 Helsingin komennuskomppaniaan. Vihdoin hänet nimitettiin 1. huhtikuuta 1933 alkaen Asevarikko 2:n apulaispäälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Ojamo osallistui talvisotaan jatkamalla Asevarikko 2:n virkaatekevänä päällikkönä, myöhemmin sodan kestäessä hän toimi Asevarikko 2:n apulaispäällikkönä. Välirauhan aikana Ojamo siirrettiin apulaispäälliköksi Asevarikko 5:een. Jatkosodan puhjettua hän jatkoi edelleen apulaispäällikkönä Asevarikko 5:ssä aina vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet siirrettiin apulaispäälliköksi Asevarikko 2:een, missä hän sitten palvelikin sodan loppuun saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Sotien jälkeen Ojamo työskenteli Henkivakuutusyhtiö Salaman tarkastajana vuoteen 1946 saakka, jolloin hän siirtyi Tampereelle Tampellan konepajan palvelukseen ja työskenteli yrityksessä muun muassa piirustus - ja konttoritarvikevaraston hoitajana vuoteen 1948 saakka. Hänet haudattiin Heinolaan.
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Olkahinen

Aitolahden kirkko Olkahisissa.
Olkahinen on noin 2 000 asukkaan kaupunginosa Näsijärven rannalla Koillis-Tampereella. Alue sijaitsee noin 12 kilometrin päässä Tampereen keskustasta ja noin viiden kilometrin päässä Koilliskeskuksesta.  Olkahisen asuntokanta koostuu rivi- ja omakotitaloista.  Alueen pohjoispuolitse kulkee valtatie 9.
Olkahisessa sijaitsee vuonna 2001 valmistunut Aitolahden uusi kirkko. Suomen aluelennonjohto (entinen Etelä-Suomen lennonvarmistuskeskus) sijaitsi Aitovuoressa ennen siirtymistään Vantaalle. Olkahisen naapuritilastoalueita ovat Tasanne, Ojala, Nurmi, Niihama sekä Kangasalan kunnan puolella Ruutana.
Olkahinen kuului Aitolahden kuntaan vuoteen 1966 asti, jolloin kunta liitettiin Tampereeseen. Olkahisen (Olkaisen) torppa mainittiin Hatanpään kartanon omistajan Idmanin kirjeessä vuodelta 1837. Olkahisen tila liitettiin myöhemmin Ketaran tilaan. Alueen ensimmäinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1976. Kadunnimi Olkahittenperä on kansanomainen nimitys Olkahisenlahden perukalle, jota katu reunustaa. Lassinlinnankadun nimi viittaa Lassi-nimiseen mieheen, joka tarinan mukaan piileskeli vihollisia Lassinlinnan saaressa Näsijärven Niihamanselällä Suomen sodan aikana.
Olkahisen tilastoalueeseen liittyvän Maurinkylän asuntoalueen syntyyn vaikutti kenkätehtailija Väinö Hyppönen, joka omisti Ketaran tilan. Hyppönen luovutti tilan maista alueen siirtoväen ja rintamamiesten asutettavaksi ehdolla, että se nimettäisiin Maurinkyläksi hänen sodassa kaatuneen poikansa Maurin (1909–1944) mukaan.
Olkahiseen rakennettiin vuonna 2022 uusi koulurakennus, jossa opiskelevat luokka-asteet 1–6.lähde?
Longin Jan Okoń

Longin Jan Okoń, kirjailijanimi myös Leon Jorun (20. joulukuuta 1927 Świerszczów, Puola – 3. huhtikuuta 2020 Chełm) oli puolalainen kirjailija ja runoilija. Hän oli opiskellut Varsovan yliopistossa puolan kieltä ja työskennellyt muun muassa opettajana sekä kulttuurilehti Egerian toimittajana.
Teokset

Łzy serca, 1947
Kroki słoneczne, 1960
Łowienie świtu, 1962
Legendy chełmskie, 1967
Drążyłem noc, 1971
Przysłowia ludu chełmskiego, 1975
Flet, 1972
Opowieści niedźwiedziego grodu, 1973
Ludowe zagadki chełmskie, 1975
Tecumseh, 1977
Niezwykłe dzieje pięknej Anny, 1973
Czerwonoskóry generał, 1979
Płonąca preria, 1986
Śladami Tecumseha, 1987
Przełęcz grozy, 1990
Teokset > Suomennokset

Lauloin ihmisille ja maalle, suom. Armi Suominen, Helsinki, Kielce, Gens, 2005. (Kielce, Karad). ISBN 83-89005-56-5 (valikoima eri kokoelmista)
Aiheesta muualla

Longin Jan Okoń na stronie "Lublin – Pamięć Miejsca"
Marjo Suominen, Yleisinhimillistä empatiaa etsimässä - Longin Jan Okonin lauluja ihmisille ja maalle (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB
Sirje Olesk

| Sirje Olesk |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. elokuuta 1954 (ikä 70)
Kansalaisuus:  virolainen
Ammatti:  kirjallisuudentutkija
Puoliso:  Peeter Olesk
Kirjailija
Äidinkieli: viro
Tuotannon kieli: viro
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sirje Olesk, o.s. Mägar (s. 24. elokuuta 1954 Jõhvi, Kohtla-Järve, Viro) on virolainen kirjallisuudentutkija. Hän on tutkinut erityisesti virolaista kirjallisuutta ja kulttuuria sekä Viron ja Suomen välisiä kulttuurisuhteita.
Olesk opiskeli Tarton yliopistossa viron kieltä ja kirjallisuutta vuosina 1972–1977 valmistuen korkeimmalla arvosanalla cum laude. Tohtoriksi hän valmistui vuonna 1989.
Työurallaan Olesk on työskennellyt viron kielen ja kirjallisuuden opettajana Tallinnassa vuosina 1977–1980 sekä eri tehtävissä Viron kirjallisuusmuseossa Tartossa vuodesta 1980. Hän on toiminut Helsingin yliopiston Viron kulttuurin vierailevana yliopistonlehtorina vuosina 2008–2010 ja 2015–2019.
Oleskin puoliso oli virolainen kirjallisuustieteilijä ja poliitikko Peeter Olesk.
Teokset

Tõdede vankuval müüril, Eesti Kirjandusmuuseum 2002, ISBN 9985867378
Palkinnot ja tunnustukset

Aino Kallas -palkinto 2006
Eesti Kultuurifondin vuosipalkinto 1994
E. V. Ponkalan palkinto 1996
Valkoisen Tähden ritarikunta 3. luokan ritarimerkki 2000
Oli ennen onnimanni

”Jotta meri tyynenä pysyisi, Kantalahti kaunihina.” Erään arvelun mukaan merenkulkijat olisivat pyytäneet Onnimanni-loitsulla parempia ilmoja. Kuvassa Kantalahtea.
Oli ennen onnimanni on suomalainen ja karjalainen kalevalamittainen loru. Loru on luettelomainen, ja siksi helposti muistettava. Loru säilyi suullisena kansanperinteenä, kunnes siitä taltioitiin versioita kirjalliseen muotoon 1800-luvun ja vielä 1900-luvun alun kansanperinteen keruussa.
Lorussa luetellaan sanoja tai asioita, joista ensimmäinen on onnimanni, toinen onnimannista peräisin, kolmas taas toisesta peräisin, ja niin edelleen. Luetelluista sanoista osa tarkoittaa jotakin, ja osa joko ei tarkoita mitään tai niiden tarkoitusta ei enää tiedetä. Ei edes tiedetä, mikä on onnimanni. Jotkut ovat voineet ymmärtää onnimannin ihmisen ammatin nimitykseksi samaan tapaan kuin sanat pelimanni tai laamanni, mutta tästä on tuskin alun perin kyse. Germaanisten kielten miestä tarkoittavasta sanasta juontuva ”manni” on osa vain joitakin tunnettuja vierasperäisiä sanoja.
Lorujen avulla lapset ovat opetelleet puhumaan ja muistamaan. Onnimanni-lorulla kuitenkin arvellaan olleen muunkinlaista merkitystä, vaikka ei tiedetäkään mitä. Lorua on arveltu alun perin loitsuksi. Se muistuttaa syntyloitsuja, jotka selittävät asioiden alkuperiä. Lorun kantamuoto olisi jopa voinut kuvailla maailmankaikkeutta tai sen alkuperää. Monissa loruversioissa esiintyy esimerkiksi kirjokansi, joka on usein taivaankannen synonyymi.
Täydellisimmin säilyneissä vienalaisissa versioissa lorun loppuun kuuluu lyhyt kertomus, jossa viattomat nuoret punovat punaista köyttä, rautaköyttä, jolla meren sivut sidotaan, jotta meri pysyisi tyynenä ja Kantalahti kauniina. Kantalahti onkin vienalaisten asuinalueella. Kantalahden tilalla on toisissa versioissa jotakin muuta, mutta mukana on kuitenkin kanta-sana. Merkittävää maailmankuvallista ilmiötä, maailmanpylvään juurta, maailmanvuorta tai maanpintaa, on myös voitu kutsua sanalla kanta, joka juontuu sanasta kansi (katso myös: Virokannas, Kannus). Eräässä runossa mukana on myös maailmanpuu. Tutkija Timo Heikkilän hypoteesin mukaan loru olisi rappeutunut selostus muinaisesta käsityksestä maailman syntymästä tai rakenteesta.
Marjatta Kurenniemen satukirjassa Oli ennen Onnimanni... (1953) Onnimanni on pieni vihreänuttuinen mies.
Esimerkki

Tämä loru on tallennettu vuonna 1911 Vuonnisen kylästä, Vienasta. Tätä pidetään yhtenä täydellisimmistä.
Toinen tunnettu versio menee:
Jälkimmäisessä runossa säkeissä vaihtelee nelitavuinen yhdyssana sekä kolmitavuinen sana vuorotellen niin, että parillisissa säkeissä ensimmäisenä on nelitavuinen ja toisena kolmitavuinen sana, ja parittomissa säkeissä päinvastoin. Mikäli säe alkaa kolmitavuisella sanalla, seuraava nelitavuinen sana alkaa kolmitavuisen sanan ensitavulla. Mikäli taas säe alkaa nelitavuisella yhdyssanalla, seuraava kolmitavuinen sana alkaa yhdyssanan toisen osan ensitavulla.
Aiheesta muualla

Onnimannin omituisuus jatkuu loputtomiin Yle.fi. 4.4.2011.