stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erwin Rommel
Sotilasura > Maailmansotien väliset vuodet

Sodan jälkeen Rommel piti pataljoonankomentajan virkansa ja toimi opettajana Dresdenin jalkaväenkoulussa (1929–1933) ja Potsdamin sota-akatemiassa (1935–1938). Rommel ylennettiin vuonna 1935 everstiluutnantiksi. Hän julkaisi vuonna 1937 kirjan Infanterie greift an, joka julkaistiin suomeksi vuonna 1939 nimellä Jalkaväki hyökkää. Hänen kirjansa saavutti suuren suosion, ja sitä pidetään yhä yhtenä parhaimmista sotataidon oppikirjoista. Teos teki suuren vaikutuksen Adolf Hitleriin. Rommel nimitettiin saman vuoden helmikuussa Hitler-Jugendin johtajan, Baldur von Schirachin erikoisyhteysupseeriksi sotaministeriöön.
Vuonna 1938 eversti Rommel nimitettiin lähellä Wieniä sijaitsevan Wiener Neustadtin kadettikoulun johtajaksi. Siellä hän aloitti Jalkaväki hyökkää -teoksensa seuraajan, Panzer greift an ('Panssari hyökkää') -kirjan kirjoittamisen. Oltuaan lyhyen ajan kadettikoulun johtajana Rommel siirrettiin Adolf Hitlerin henkivartiojoukkojen (Führer Begleitbataillon) päälliköksi. Joukkojen tarkoitus oli suojella Hitleriä hänen omassa junassaan (Führersonderzug), kun hän vieraili valloitetussa Tšekkoslovakiassa ja Memelissä. Useista tämänkaltaisista ”luottamustehtävistä” huolimatta Rommel ei koskaan liittynyt natsipuolueeseen, johon hän suhtautui varauksellisesti.lähde?
Sotilasura > Toinen maailmansota > Puola 1939

Rommel jatkoi Hitlerin henkivartiojoukkojen komentajana Saksan hyökättyä Puolaan 1. syyskuuta vuonna 1939. Rommel liikkui Hitlerin junan mukana usein lähelle etulinjaa ja tapasi näin Hitlerin useita kertoja. Puolan kukistuttua Rommel palasi Berliiniin järjestämään Führerin voitonparaatia. Rommel otti itse osaa paraatiin kuuluen Hitlerin seurueeseen. Puolan kampanjan aikana Lucie pyysi Rommelia etsimään erästä kadonnutta puolalaista pappia. Rommel tiedusteli asiaa Gestapolta ja sai jonkin ajan kuluttua ilmoituksen, jossa ilmoitettiin etsintöjen jääneen tuloksettomiksi. Tosiasiassa ”etsitty” puolalainen pappi oli tapettu, kuten monet muutkin puolalaiseen älymystöön kuuluneet.
Sotilasura > Toinen maailmansota > Ranska 1940

Rommel pyysi Hitleriltä omaa panssaridivisioonaa. Rommel sai komentoonsa 7. panssaridivisioonan 6. helmikuuta 1940, vain kolme kuukautta ennen länsirintaman taistelujen alkua. Nimitys panssaridivisioonan johtoon herätti muiden upseereiden keskuudessa kateutta, mitä ei suinkaan vähentänyt se, ettei Rommelilla jalkaväen upseerina ollut minkäänlaista kokemusta panssarijoukoista. Rommel aikoi käyttää uusia panssareitaan samalla tavalla kuin ennen itse käytti jalkaväkeä: yhtä uhkarohkeasti ja arvaamattomasti. Rommel aloitti välittömästi uuden yksikkönsä kouluttamisen.
Invaasion alettua Rommel johti panssaridivisioonaansa Belgiassa ja Ranskassa ja hänet ylennettiin kenraaliksi. Ranskassa Rommelin divisioona sai lempinimekseen Haamudivisioona (Gespenster-Division), koska se eteni Rommelin johdolla maastossa nopeammin kuin sen paikka ylijohdon kartalla ja yleensä ”ilmestyi” odottamattomaan aikaan oikeaan paikkaan.
Rommel saavutti suurta menestystä Ranskassa. Hänen tärkein voittonsa Ranskassa oli Arrasin taistelu. Hänen divisioonansa oli yksi ensimmäisistä saksalaisista joukoista, jotka saavuttivat Englannin kanaalin (10. kesäkuuta) ja valtasivat strategisesti tärkeän Cherbourgin sataman 19. kesäkuuta. Rommel käytti jo Ranskassa kuuluisia 8,8 cm FlaK 18 -ilmatorjuntatykkejä panssareiden torjumisessa. Rommelin menestys palkittiin ylennyksellä ja hänet nimitettiin 5. kevyen panssaridivisioonan (joka organisoitiin myöhemmin uudelleen 21. panssaridivisioonaksi) ja 15. panssaridivisioonan komentajaksi. Kumpikin divisioona lähetettiin Libyaan vuoden 1941 alussa avustamaan hajalle lyötyjä italialaisia. Tällä armeijakunnalla, joka tunnetaan paremmin nimellä Deutsches Afrikakorps, Rommel saavutti kuolemattoman maineensa johtajana.lähde?
Sotilasura > Toinen maailmansota > Italia 1943

Afrikasta palattuaan Rommel oli jonkin aikaa ilman palvelusmääräystä. 10. heinäkuuta 1943 liittoutuneet hyökkäsivät Italiaan. Hitler nimesi Rommelin armeijaryhmä B:n komentajaksi. Rommelin tehtävä olisi vastarinnan järjestäminen Keski-Italiassa. Joitakin päiviä myöhemmin hän sai kuitenkin pettymyksekseen kuulla, että hänet siirrettäisiinkin Kreikkaan johtamaan armeijaryhmä E:tä. Hänen tehtävänään oli puolustaa Kreikkaa mahdollisen liittoutuneiden maihinnousuoperaation varalta, jota ei kuitenkaan koskaan tapahtunut. Hän ei ehtinyt olla Kreikassa kauan, sillä hän palasi Saksaan jo kaksi päivää myöhemmin, kun Benito Mussolini syöstiin vallasta Italiassa.lähde?
Pian Italia alkoi käydä salaa rauhanneuvotteluja liittoutuneiden kanssa. Saksan ylin johto aavisti, että Italia oli vaihtamassa puolta, ja alkoi valmistella operaatiota Italian pohjoisosien valtaamiseksi. 17. elokuuta 1943 Rommel siirsi esikuntansa Münchenistä Gardajärvelle, koska hänet oli määrätty uudelleen johtamaan armeijaryhmä B:tä, mutta tällä kertaa hänen tavoitteenaan oli Pohjois-Italian miehittäminen. Kun Hitler lähettäisi hänelle koodisanan Axis, Rommelin oli määrä hyökätä Pohjois-Italiassa olevien italialaisten joukkojen kimppuun, riisua heidät aseista ja ottaa haltuunsa rannikkopuolustus. 8. syyskuuta 1943 kaikki radioasemat ympäri maailmaa julistivat Italian antautuneen liittoutuneille. Rommel sai samana iltana käskyn hyökätä Italiaan.lähde?
Saksalaisten joukot valtasivat Rooman. Torinossa ja Milanossa oli kommunistien innoittamia kapinoita, jotka Rommelin joukot kukistivat. Italian laivasto pakeni merelle suuntanaan liittoutuneiden hallitsemat satamat. Italian kuningas ja kruununprinssi pakenivat ja antautuivat liittoutuneille. Rommel ehdotti, että saksalaiset joukot vetäytyisivät Rooman pohjoispuolelle ja muodostaisivat sinne lopullisen puolustuslinjan liittoutuneiden hyökkäyksiä vastaan. Hitler kuitenkin määräsi puolustuslinjan muodostettavaksi Rooman eteläpuolelle. 19. lokakuuta Rommelille sanottiin, että Hitlerin lupaama virallinen nimitys Italian ylipäällikkyydestä olisi jo ”matkalla”, mutta jo samana iltana Rommel sai kuulla, että Hitlerin käsky oli pantu syrjään toistaiseksi. Rommel oli arvostellut Saksan ylimmän sodanjohdon suunnitelmia Italian puolustuksesta ja siksi menettänyt Italian ylipäällikkyyden.
Kuolema

Lokakuun 14. päivänä 1944 Hitler lähetti Rommelin luo kaksi kenraalia, Wilhelm Burgdorfin ja Ernst Maiselin, joille hän oli antanut tehtäväksi välittää Rommelille ”tarjouksensa”: Rommelin perhettä ei lähetettäisi keskitysleirille ja hänen esikuntansa jätettäisiin rauhaan, jos Rommel tekisi itsemurhan syanidilla. ”Meillä on mukanamme valmistetta, joka vaikuttaa kolmessa sekunnissa”, Burgdorf sanoi Rommelille.
Rommel valitsi kuoleman. Hän pyysi kenraaleilta kymmentä minuuttia aikaa, jotta hän ehtisi hyvästellä perheensä ja esikuntaupseerinsa, kapteeni Aldingerin. Hänen pyyntöönsä suostuttiin. ”Viidentoista minuutin kuluttua olen kuollut”, Rommel kertoi Lucielle. ”Führerin määräyksestä on minun valittava myrkyn ja kunniatuomioistuimen välillä. Stülpnagel, Speidel ja Hofacker ovat ilmoittaneet minun olevan osallinen heinäkuun 20. päivän murhayritykseen”. Hyvästeltyään pikaisesti vaimonsa, poikansa ja talon muun väen Rommel ja kenraalit poistuivat autolla Rommelin kotitalon pihasta. Puolen tunnin kuluttua Erwin Rommel oli kuollut. Hitler oli varmistanut, ettei Rommel selviäisi hengissä mahdollisesta pakoyrityksestä. Rommelin kotitalo oli Gestapon piirittämä ja sille oli annettu käsky ampua Rommel, mikäli hän yrittäisi paeta.
Rommelin saksalaisten keskuudessa nauttiman suuren kunnioituksen takia Hitler järjesti hänelle täysimittaiset sotilashautajaiset. Rommelin todellinen kuolinsyy salattiin ja Rommelin ruumis polttohaudattiin. Rommelin hauta sijaitsee Herrlingenissä vähän matkan päässä Ulmista.lähde?
Suosio ja rehabilitointi

Rommel ei ollut vielä ensimmäisen maailmansodan aikana kovinkaan tunnettu. Hän saavutti Hitlerin ja saksalaisten suosion menestyessään toisen maailmansodan taisteluissa. Rommel tuli tunnetuksi liittoutuneiden keskuudessa, kun hän johti Deutsches Afrikakorpsia Pohjois-Afrikassa.lähde? Komentajana Rommel nautti alaistensa arvostusta ja kunnioitusta jo uransa alusta lähtien. Hitler piti Rommelia yhtenä suosikkikenraaleistaanlähde?.
Rommelin mainetta ja hänen persoonansa vaikutusta liittoutuneiden keskuudessa kuvaa hyvin kenraali Claude Auchinleckin alaisilleen lähettämä määräys Pohjois-Afrikassa:
»On olemassa vaara, että ystävästämme Rommelista tulee jonkinlainen noita tai mörkö joukoillemme, joiden keskuudessa hänestä puhutaan aivan liian paljon. Hän ei millään tavalla ole yli-ihminen, vaikka hän epäilemättä onkin hyvin tarmokas ja pystyvä. Ja vaikka hän olisi yli-ihminenkin, on mitä suurimmassa määrin toivottavaa, etteivät miehemme uskoisi hänellä olevan yliluonnollisia kykyjä. Toivon, että kaikissa käytettävissä olevin keinoin hävitätte sen käsityksen, että Rommel olisi muuta kuin aivan tavallinen saksalainen kenraali. Tärkeintä on tällä hetkellä pitää huolta siitä, että ettemme aina puhu Rommelista, kun tarkoitamme Libyassa toimivaa vihollistamme. Meidän on puhuttava ”saksalaisista” tai ”akselin sotavoimista” tai ”vihollisesta”, emme aina saa jauhaa pelkkää Rommelia. Pyydän pitämään huolta siitä, että tätä käskyä noudatetaan heti, ja painakaa kaikkien komentajien mieleen, että tämä on psykologisesti erittäin tärkeä asia.» 
()
Yhtään sotilasta Rommelin komentamasta Saksan Afrikan armeijasta ei ole koskaan syytetty sotarikoksista. Kun epäilyt Rommelin osallisuudesta Hitlerin salamurhayritykseen tulivat julki natsi-Saksan entisissä vihollisvaltioissa, Rommelin arvostus kohosi entisestään myös hänen kotimaassaan. Vuonna 1969 Länsi-Saksassa nimettiin hävittäjäalus (FGS Rommel) hänen mukaansa.lähde?
Taistelut

Erwin Rommel osallistui moniin taisteluihin elämänsä aikana. Niistä tärkeimmät olivat:
Caporetton taistelu (1917) – Nykyisen Slovenian alueella käyty taistelu, jossa keskusvallat mursivat italialaisten rintamalinjan ja murskasivat italialaisten armeijan. Rommel ansaitsi tässä taistelussa kuuluisan Pour le Méritensä.
Arrasin taistelu (1940) – Liittoutuneet suorittivat hyökkäyksen antaakseen lisää aikaa puolustuksen kehittämiseen, kun saksalaiset olivat ajaneet heidät asemistaan Ranskan kampanjan aikana. Hyökkäys pysähtyi Rommelin puolustuksiin.
Tobrukin piiritys (1941) – Rommel yritti vallata strategisesti tärkeää Tobrukin satamakaupunkia Libyassa turhaan. Hän piiritti Tobrukia pitkään, mutta ei onnistunut valtaamaan sitä, vaan joutui perääntymään.
Bir Hakeimin taistelu (1942) – Rommel voitti taistelun, mutta Vapaan Ranskan joukot onnistuivat kuitenkin viivyttämään hänen etenemistään niin, että britit ehtivät organisoida Egyptin puolustuksen kuntoon.
Gazalan taistelu (1942) – Rommel onnistui valtaamaan nopeasti strategisesti tärkeän Tobrukin kaupungin. Rommelin taktiikka oli rohkea ja riskialtis, ja hän näyttikin aluksi jäävän mottiin, mutta onnistui murtautumaan ulos.
El Alameinin ensimmäinen taistelu (1942) – Liittoutuneet onnistuivat estämään Rommelin läpimurron El Alameinissa, mutta kuluttivat samalla itse voimansa loppuun. Taistelu päättyi tasapeliin, joskin strategisesti katsottuna liittoutuneiden eduksi.
Alam Halfan taistelu (1942) – Rommelin hyökkäysaikeet paljastuivat Bernard Montgomerylle, koska britit olivat murtaneet saksalaisten Enigma-koodin. Rommel kärsi raskaita tappioita, mutta taistelu päättyi silti tasapeliin.
El Alameinin toinen taistelu (1942) – Rommel kärsi huolto-ongelmista ja Montgomeryllä oli lähes kaksinkertainen ylivoima, kun Rommel yritti viimeistä kertaa vallata El Alameinia. Rommel kärsi tappion ja joutui perääntymään aina Tunisiaan asti.
Operaatio Capri (1943) – Operaation tarkoituksena oli häiritä ja viivyttää brittien hyökkäystä saksalaisten valtaama Mareth-linjaa vastaan. Operaation tulokset jäivät laihoiksi.
Kasserinen solan taistelu (1943) – Rommel kohtasi kokemattomia yhdysvaltalaisjoukkoja, jotka yrittivät eristää Rommelin joukot kahteen eri osaan ja samalla katkaista niiden huoltoreitit. Rommel voitti taistelun.
Normandian maihinnousu (1944) – Rommel ei onnistunut tukahduttamaan liittoutuneiden maihinnousua, vaan heidän sillanpääasemansa jäivät pysyviksi. Tämä johtui osaksi saksalaisten panssarien sijoittelusta. Rommel olisi halunnut panssarit lähemmäs rannikkoa, mutta hänen komentajansa olivat toista mieltä.
Teokset

Aufgaben für Zug und Kompanie (engl. Problems for platoon and company), 1928. – Sotataktisia harjoituksia sisältävä kirjanen. Tämän teoksen sisältämät harjoitukset on tarkoitettu komppanianpäälliköille ja ryhmänjohtajille, jotta he voisivat niiden pohjalta parantaa omien joukkojensa koulutusta.
Infanterie greift an (suom. Jalkaväki hyökkää), 1937. – Sotataidon oppikirja. Kirjaa pidetään alansa parhaimpiin kuuluvana teoksena. Se perustuu Rommelin omiin kokemuksiin ensimmäisestä maailmansodasta. Siitä julkaistaan yhä uusia painoksia. Ilmestyi Suomessa vuonna 1939 Otavan kustantamana. Kääntäjäksi on merkitty salanimi S. Susi.
Krieg ohne Hass (engl. Rommel Papers), 1950. – Rommelin kootut muistiinpanot. Rommelin vaimo Lucie-Maria Rommel ja Fritz Bayerlein kokosivat yhteen ja julkaisivat Rommelin jälkeensä jättämät muistiinpanot tämän kuoltua.
Panzer greift an (suom. Panssari hyökkää) – Jalkaväki hyökkää -teoksen seuraaja. Jäi Rommelin kuoltua keskeneräiseksi joukoksi käsikirjoituksia ja muistioita. Tähän teokseen tarkoitettu materiaali sisältyy kuitenkin suurimmalta osin Krieg ohne Hass -teokseen.
Sekä Desmond Youngin vuonna 1950 että David Irvingin vuonna 1977 kirjoittama Rommelin elämäkerta on käännetty myös suomeksi. Molempia kirjoja on myöhemmin kritisoitu niiden esittämästä Rommel-kuvasta.
Populaarikulttuurissa

Ultra Bra on omistanut Erwin Rommelille kappaleen Säkeitä Erwin Rommelille.
Aiheesta muualla

31 images of Rommel & some you wouldn’t have seen before? War History Online. 16.2.2015. Viitattu 6.6.2019 (englanniksi).
Unser Rommel Wahm.no-ip.com. Viitattu 6.6.2019. – Yksi Deutsches Afrikakorpsin marssilauluista, jossa mainitaan Rommel (saksaksi) (ladattu 13.12.2006)
Irving, David: "Rommel: The Trail of the Fox" (pdf) Fpp.co.uk. Viitattu 6.6.2019 (englanniksi).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Rommel valtasi strategisesti tärkeän Mataiur-vuoren puolustajineen ensimmäisessä maailmansodassa. Tästä uroteosta hänelle myönnettiin Pour le Mérite.
Onnellinen kenraalimajuri Rommel voitonparaatissa Pariisissa kesällä 1940.
Rommel (vasemmalla) esikuntineen aavikolla 1942.
Rommelin hauta Herrlingenissä, vähän matkan päässä Ulmin kaupungista länteen.
Erwin Rommel (keskellä) esikuntineen suunnittelemassa ”seuraavaa siirtoa” Afrikassa 1942.
Rommelin kuolinnaamio saksalaisessa panssarimuseossa
Gros ventresit

| Gros ventresit |
| --- | --- |
 "Atsina" nimeltään Assiniboin boy
Väkiluku:  2 881.
Asuinalueet:  Montana (Yhdysvallat)
Kielet:  englanti, (gros ventre)
Uskonnot:  kristinusko + muita
Gros ventres (ransk. suuret vatsat) on Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkaisiin kuuluva intiaaniheimo, joka erosi omaksi ryhmäkseen arapahoista 1600- ja 1700-lukujen taitteessa. He kuuluivat laajalle levinneeseen algonkinien kieliryhmään. Nomadien elämäntyylin omaksuneena gros ventret liikkuivat Yhdysvaltain ja Kanadan rajan molemmin puolin, lähinnä Montanan ja Saskatchewanon alueilla. Vuonna 1780 pohjoisilla tasangoilla on arveltu asuneen noin 3000 gros ventreä. Alimmillaan kansan väkiluku oli vuonna 1910, jolloin heidän määränsä oli vain 510.
Gros ventreistä on käytetty myös arapahonkielistä nimeä atsina. Itse he kutsuivat itseään nimellä a'ani tai a'aninin ("valkean saven kansa"). Myös hidatsa-heimosta on käytetty joskus gros ventres- nimeä. Ranskalaiset tulkitsivat näiden kahden erikielisen kansan käsimerkit väärin tasankojen merkkikielessä, ja siksi niin atsinoita kuin hidatsojakin kutsuttiin usein samalla nimellä.
Gros ventrein välillä lähes sukupuuttoon kuollut kieli on nykyään uudelleen elvytetty. Mielenkiintoinen piirre kielessä on se, että naiset ja miehet lausuvat sitä eri tavalla.
Esihistoria

Gros ventrein juuret löytyvät nykyisen Minnesotan osavaltion pohjoisosista, jossa he asuivat arapahojen kanssa yhtenä kansakuntana. He hankkivat elantonsa viljellen maata Red riverin laaksoissa. 1600-luvulla tapahtunut eurooppalaisten siirtokuntien levittäytyminen itärannikolla sai aikaan suuria mullistuksia itäisimpien intiaanikansojen keskuudessa. Kiihtyneen kaupankäynnin myötä lisääntyneet intiaanikansojen keskinäiset sodat työnsivät pakolaisia ja elintilojaan kasvattavia heimoja Suurten järvien länsipuolella. Tuntemattomista syistä gros ventret ja arapahot jättivät maansa, ja suorittivat pitkän taivalluksen koiravaljakoin, kanootein ja jalkaisin kohti tasankoja. 1600-luvun aikana he asettuivat Pohjois-Dakotaan. Viimeistään seuraavan vuosisadan alussa gros ventrein on uskottu irtaantuneen arapahoista omaksi kansakseen.
Muiden tasangoille muuttaneiden heimojen tavoin gros ventret hankkivat runsaasti hevosia ja liikkuivat läntisille tasangoille. Kulttuuriin tuli voimakkaita vaikutteita ympäristöstä, ja heistä kehittyi melko tyypillisiä preerioitten metsästäjiä.
Eurooppalaiset

Montrealista saapuneet ranskalaiset kauppiaat perustivat kauppa-aseman Saskatchewaniin 1740-luvulla lähelle gros ventrein maita. Englantilainen Hudson Bay Company (HBC) joka oli perustettu jo 1600-luvun lopulla York Factoryyn Hudsonlahden rannalle, yllytti läntisiä heimoja käymään kauppaa heidän kanssaan, mutta ilman menestystä. Idempää tulevat creet ja assiniboinet välittivät gros ventreille ja mustajaloille, joka oli yhteisnimitys siksikoille, pieganille ja bloodeille, jonkin verran HBC:n kauppatuotteita.
Saskatchewan-joen ja Missourin välillä samoillessaan gros ventret tapasivat HBC:n asiamiehen Anthony Hendryn, joka 1750-luvulla talvehti heidän kylässään. Kauppias näki hevosia ratsuinaan käyttäviä intiaaneja, mutta kertoessaan myöhemmin havainnoistaan pidettiin niitä epäuskottavina. Myöhemmin, vuonna 1772 brittiläinen Matthew Cocking koetti avata kauppasuhteet pieneen intiaaniryhmään, joka asui Eagle Hillsistä länteen ja jotka hän nimesi Saskatchewan-joen monien putousten mukaan "vesiputousten kansaksi". He olivat gros ventrejä.
Kanadan ja Montanan rajamailla, jossa nykyisin leviää Glacial Nation Park tapasi Matthew Cocking miehineen gros ventrein ja mustajalkain kylissä ranskalaisia turkiskauppiaita, jotka olivat omaksuneet heimokulttuurin ja ottaneet vaimoikseen intiaaninaisen. Nämä ranskalaiset olivat Glacial Nation Parkin ensimmäiset pysyvät eurooppalaiset asukkaat. Seka-avioliitot olivat gros ventrein ja valkoisten keskuudessa kuitenkin paljon harvinaisempia kuin creiden ja assiniboinien.
Kasvava kilpailu Hudson Bay Companyn ja itsenäisten turkismetsästäjien välillä johti siihen, että HBC rakensi vuonna 1774 Saskatchewan-joen suistomaille Pine Islandiin ensimmäisen sisämaahan perustetun siirtokunnan. "Metsien miehiä" ja suurtilallisia pestattiin asuttamaan intiaanimaiden keskelle pystytettyä Cumberland Housea, joka oli nimetty Cumberlandin Herttuan mukaan. Puolisensataa miestä kuului vakinaiseen henkilökuntaan ja kaupanteko intiaanien kanssa kävi kumpiakin osapuolia tyydyttävällä tavalla. Yhteydet olivat hyvät niin Hudsonin lahdelle kuin Kalliovuorillekin. Vaikka kauppapaikoilla oli suhteellisen rauhallista käytiin ympäristössä monia heimosotia. Valkoiset kauppiaat joutuivat joskus toimimaan intiaanien rauhanviestien välittäjinä toisen heimon kauppiaille.
Pohjoisten tasankojen ratsastajat

Englantilaisilta gros ventret hankkivat kivääreitä ja ammuksia. Nämä antoivat heille selvän yliotteen moneen tasangoilla liikkuvaan heimoon nähden, kuten shoshonit, jotka eivät olleet onnistuneet hankkimaan Uuden-Espanjan kauppiailta tuliaseita. Mustajalat olivat ottaneet gros ventret mukaan liittoonsa pitääkseen etäällä Kalliovuorilta ja itäisimmiltä tasangoilta metsästämään tulleet eri heimojen ryhmät.
Biisonien perässä liikkuvien heimojen eteneminen tapahtui pääasiassa itä-länsisuunnassa. Albertan tasangoilla ja Montanan pohjoisosissa assiniboinet ja creet kävivät lähes jatkuvaa sotaa gros ventrejä vastaan. Vuoristosta laskeutuivat biisonien pyyntiin suurin joukoin flatheadit, nez percet ja pend d'oreillet, jotka olivat yhdistäneet voimansa taatakseen metsästysmatkansa turvallisuuden. Gros ventrein ja mustajalkain liitto kesti yli 60 vuotta.
Kesällä 1793 Etelä-Saskatchewanin laaksoon tilapäisesti majoittuneet creet hävittivät erään gros ventrein kylän jättäen henkiin voin joitakin lapsia. Gros ventrein vastaisku seuraavan talven aikana onnistui huonosti. He purkivat raivoaan polttamalla kaksi Kanadan puolella sijainnutta Hudson Bay companyn postiasemaa. Samaiset asemat olivat myyneet creille ja assiniboineille suurimman osan näiden aseista ja ammuksista. Gros ventret vetäytyivät 1700-luvun lopussa suurimmalta osalta Yhdysvaltain puolelle, sillä creet herättivät heissä pelkoa. Seuraavan vuosisadan alussa creet ja assiniboinet tekivät menestyksellisiä hyökkäyksiä gros ventrein kyliin ja ottivat vangeiksi paljon naisia ja lapsia.
Tuhon vuosisata

Kun Anglo-amerikkalaisten turkismetsästäjien ryhmät 1800-luvun alkupuolella aloittivat työnsä Montanassa ja Wyomingissä heräsi alueen alkuperäisasukkaissa huoli omasta tulevaisuudesta. Kaikki eivät hyväksyneet vieraita omilla metsästysseuduillaan. Gros ventret surmasivat useita amerikkalaisia trappereita. Vuonna 1818 gros ventret siirtyivät asumaan Wyomingiin, jossa asustivat jonkin aikaa arapahojen kanssa. Vuonna 1826 he tapasivat saksalainen tutkimusmatkailija Maximilian zu Wied-Neuwiedin ja taidemaalari Karl Bodmerin. gros ventrejä Montanassa lähellä Missouri-jokea. Intiaanit eivät käyttäytyneet vihamielisesti, vaan sallivat Bodmerin maalata muotokuvia heistä. 1830-luvulla gros ventret kävivät tuottoisaa kauppaa American Fur Companyn kauppa-asemilla ylä-Missourilla.
Vuonna 1837 American Fur Companyn kauppatavaraa kuljettaneen höyrylaivan kansimiehistö sairastui isorokkoon Kansasin jokialueilla. Rokotukset tautia vastaan aloitettiin välittömästi, mutta tappava virus pääsi leviämään niin itään kuin länteen. Jotkut intiaanit jäivät kyliinsä, mutta monet uskoivat pääsevänsä taudista eroon pakenemalla sitä. Tuhansia naisia, lapsia ja miehiä eri heimoista ylitti Kanadan rajan tuoden mukanaan kuoleman viruksen. Se levisi yhä pohjoisemmille alueille. Arvelujen mukaan 75 prosenttia tasankojen intiaaneista kuoli vuosien 1837-1838 aikana isorokkoon.
Gros ventrein selvisivät kuolettavista epidemioista suhteellisen vähin menetyksin. Heidän menetyksensä oli ainoastaan noin 200 heimon jäsentä.. Vuonna 1855 teki Washingtonin territorion kuvernööri Isaac Stevens rauhansopimuksen mustajalkain, flatheadien ja nez percein kanssa. Gros ventret allekirjoittivat sopimuksen osana mustajalkojen kansakuntaa. Tämän jälkeen amerikan kansalaiset levittäytyivät suurin joukoin gros ventrein territorion lounaispuolelle Fort Bentonin ympärille. Gros ventrein ja Yhdysvaltain armeijan välillä ei koskaan ollut vakavia erimielisyyksiä.
Vuonna 1862 gros ventrein ja mustajalkojen liitto murtui. Kohtalokas riita sai alkunsa erehdyksestä. Shoshonit surmasivat kaksi gros ventreä ja varastivat valkoisen ponin, joka kulkeutui piegan-mustajaloille. Gros ventret tunnistivat ponin myöhemmin, ja uskoivat pieganien tehneen surmatyöt. Gros ventret katkaisivat suhteensa pieganeihin ja ottivat uusiksi liittolaisikseen crowt. Pieganit kostivat tämän myöhemmin vuonna 1867 käydyssä taistelussa, jossa he surmasivat arviolta 400 gros ventreä Verilöylystä henkiin jääneet solmivat liiton entisten vihollistensa assiniboinien kanssa ja aloittivat yhteiselämän Milk riverin maaseudulla. Vuonna 1888 he siirtyivät yhdessä Fort Belknapin reservaatioon Pohjois-Montanaan.