stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anders Huldén

Anders Jacob Huldén (16. heinäkuuta 1924 Pietarsaari − 11. joulukuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti, toimittaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Huldénin isä oli opettaja ja kirjailija Johan Jakob Huldén. Huldén valmistui valtiotieteen maisteriksi 1952.
Huldén toimi vuosina 1948–1952 Åbo Underrättelser-lehden toimittajana ja toimitussihteerinä. Hän oli Jakobstads Tidning-lehden päätoimittaja vuosina 1955–1962. Tämän jälkeen hän siirtyi ulkoministeriön palvelukseen ja oli lehdistö- ja kulttuuriattaseana ensin Tukholmassa ja sitten vuosina 1968–1973 Wienissä ja Bernissä sekä vuosina 1973–1974 Bonnissa. Huldén toimi 1974–1979 ulkoministeriön lehdistöasiain ja kulttuurikysymysten osaston päällikkönä, oli sitten pääkonsulina Hampurissa vuodesta 1979 lähtien ja suurlähettiläänä Islannissa vuosina 1985–1989.
Teoksia

Politiska profiler. Sveriges finlandsföreningars riksförbund. Fadderortsrörelsen, Schildt Stockholm – Helsingfors 1970
Läktar-Jakobs buller artiklar : en krönika om 1920-talet. Söderström, Helsingfors 1982
Finlands kungaäventyr 1918. Söderström, Helsingfors 1989, suomeksi nimellä Kuningasseikkailu Suomessa 1918. Kirjayhtymä, Helsinki 1988
En småstadsredaktörs bekännelser. Söderström, Helsingfors 1994
Palkinnot

SLS:n palkinto 1983, 1989
Andri Parubi

| Andri Parubi |
| --- | --- |

Verh’ovna Radan puhemies
 14. huhtikuuta 2016 – 29. elokuuta 2019  
Edeltäjä:  Volodymyr Hroisman
Seuraaja:  Dmytro Razumkov
Verh’ovna Radan 1. varapuhemies
 4. joulukuuta 2014 – 14. huhtikuuta 2016  
Edeltäjä:  Ihor Kaljetnik
Seuraaja:  Iryna Heraštšenko
Kansanedustaja
 2007–  
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. tammikuuta 1971 (ikä 53) Tšervonohrad, Lvivin alue, Ukrainan SNT
Kansalaisuus:  Ukraina
Tiedot
Puolue:  Ukrainan sosiaaliskansallinen puolue (1991–2004), Meidän Ukrainamme (2004–2012), Front Zmin (2012), Batkivštšyna (2012–2014), Kansanrintama (2014–2019), Euroopan solidaarisuus (2019–)
Aiheesta muualla
www.parubiy.org
Andri Volodymyrovytš Parubi (ukr. Андрій Володимирович Парубій; s. 31. tammikuuta 1971) on ukrainalainen poliitikko, joka toimi Ukrainan parlamentin eli Verh’ovna Radan puhemiehenä vuosina 2016–2019.
Parubi syntyi Tšervonohradissa Lvivin alueella. Hän opiskeli historiaa Lvivin yliopistossa ja valmistui vuonna 1994, minkä jälkeen hän suoritti jatko-opintoja Lvivin polyteknisessä opistossa vuoteen 2001 asti. Vuosina 1987–1991 hän toimi laboratorioassistanttina Neuvostoliiton tiedeakatemian sosiaalitieteiden instituutissa. 1980-luvun lopussa hän osallistui Neuvostoliiton vastaisiin mielenosoituksiin, mistä hänet pidätettiin vuonna 1989. Vuonna 1991 hän perusti Oleh Tjahnybokin kanssa Ukrainan sosiaaliskansallisen puolueen, joka vuonna 2004 uudelleennimettiin Svobodaksi. Vuosina 1994–1998 hän istui Lvivin kaupunginvaltuustossa. Vuoden 1998 parlamenttivaaleissa hän oli ehdolla Verh’ovna Radaan Menše sliv -listan ehdokkaana. Vuonna 2000 hän pyrki Verh’ovna Radaan Lvivin alueella sijaitsevassa 115. vaalipiirissä käydyssä täytevaalissa sosiaaliskansallisen puolueen ehokkaana. Hän istui Lvivin aluevaltuustossa vuosina 1990–1994 ja 2002–2007; vuosina 2002–2007 hän toimi aluevaltuuston varapuheenjohtajana.
Vuoden 2006 parlamenttivaaleissa Parubi oli ehdolla Meidän Ukrainamme -liittouman listan 353:ntena. Seuraavan vuoden vaaleissa hänet valittiin parlamenttiin Meidän Ukrainamme – Kansallinen itsepuolustus -listan 80:ntenä. Vuoden 2012 parlamenttivaaleissa hänet valittiin parlamenttiin Batkivštšynan listan 21:senä, sitoutumattomana ehdokkaana. Vuonna 2014 hän oli yksi Ukrainan vallankumouksen johtohahmoista. Saman vuoden parlamenttivaaleissa hänet valittiin Verh’ovna Radaan Kansanrintama-puolueen listan neljäntenä. Vuosina 2014–2016 hän toimi Verh’ovna Radan 1. varpauhemiehenä ja vuosina 2016–2019 puhemiehenä. Vuoden 2019 vaaleissa hänet valittiin parlamenttiin Euroopan solidaarisuus -puolueen listan toisena.
Etelä-Afrikan vaakuna

Nykyinen, vuodesta 2000 lähtien käytössä ollut, vaakuna
Etelä-Afrikan vaakuna on Etelä-Afrikan tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella. Se otettiin käyttöön 27. huhtikuuta 2000, jolloin maassa vietettiin Freedom daytä.
Keskellä olevassa kilvessä kaksi khoisanien kalliotaiteen tapaan kuvattua miestä tervehtii toisiaan kuvaten yhtenäisyyttä. Kilven ympärillä on vehnän tähkiä ja norsun syöksyhampaita. Kilven yläpuolella on ristikkäin keihäs ja nuija symboloimassa puolustusta ja käskyvaltaa. Niiden yläpuolella on protea ja sen yllä sihteeri. Ylimpänä on nouseva Aurinko. Vaakunan on suunnitellut Iaan Bekker.
Alhaalla on valtion ǀxaminkielinen motto "!ke e: /xarra //ke" (suom. Erilaiset ihmiset yhdistyvät).
Vaakuna vuosina 1910–1930
1930–1932
1932–2000
Anoura fistulata

| Anoura fistulata |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Leikot Phyllostomidae
Suku::  Anoura
Laji::  fistulata
Kaksiosainen nimi
 Anoura fistulata  Muchhala, Mena-Valenzuela & Albuja, 2005 
Katso myös
   Anoura fistulata Wikispeciesissä   Anoura fistulata Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Anoura fistulata on ensimmäisen kerran vuonna 2003 havaittu harvinainen Ecuadorin sademetsissä elävä lepakkolaji. Lajilla on ruumiin kokoon suhteutettuna pidempi kieli kuin millään muulla nisäkkäällä. Sen syvältä ruumiinontelosta alkavan kielen pituus on jopa puolitoistakertainen ruumiin pituuteen nähden. Kielen tyvi sijaitsee lajin sydämen ja rintalastan välissä. Kooltaan laji on noin hiiren kokoinen.
Pitkällä kielellään se pystyy imemään mettä Centropogon nigricans -kukkien 8,5 cm syvästä kukasta. Samalla lepakon karvoihin tarttuu siitepölyä, jonka se kuljettaa seuraavaan kukkaan. Centropogon nigricans on ainoa toistaiseksi tunnettu kukkalaji, jonka pölytys on riippuvainen yhdestä lepakkolajista. Meden lisäksi lepakkolajin ravintoon kuuluvat pienet hyönteiset.
Anoura fistulata -lepakkolaji ja Centropogon nigricans -kukkalaji ovat esimerkki koevoluutiosta.
Kirjallisuutta

Nectar bat stows huge tongue in its rib cage, Nathan Muchhala, Nature 444, s. 701-702 (7. joulukuuta 2006)
Andri Poperežai

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 29. joulukuuta 1975 (ikä 48)
Syntymäpaikka: Vorošilovhrad, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 180 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1991–1993 | Vagonostroitel Stahanov | 7 | (0) |
| 1993–1994 | VlaSKo Harkova | 14 | (0) |
| 1997–1998 | Zorja Luhansk | 12 | (0) |
| 1999 | Sintez Šymkent | 0 | (0) |
| 1999–2001 | Kaisar Kyzylorda | 35 | (0) |
| 2002 | Batys Uralsk | 4 | (0) |
| 2002–2004 | Helios Harkova | 9 | (0) |
| 2004 | KZESO Kah'ovka | 15 | (0) |
| 2005 | Hirnyk Kryvyi Rih | 24 | (0) |
| 2006–2009 | Olkom Melitopol | 56 | (0) |
| 2010 | Kolos Nikopolskyi | 5 | (0) |
| 2012–2013 | FC Kemi | – | (–) |
| 2013 | → TP-47 (laina) | 10 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 191 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Andri Anatolijevytš Poperežai (ukr. Андрій Анатолійович Попережай, s. 29. joulukuuta 1975 Vorošilovhrad, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen jalkapallomaalivahti.
Hän on edustanut urallaan 1990-luvulla ja 2000-luvulla ukrainalaisia seuroja. Vuosina 1999–2002 Poperezhai pelasi Kazakstanissa edustaen Kaisar Kyzylordaa ja Batys Uralskia. Kesäksi 2012 ukrainalaismaalivahti tuli Suomeen pelaamaan Kolmosen FC Kemin joukkueessa. Kaudella 2013 Poperezhai on pelannut vuokrasopimuksella Kakkosessa pelaavassa torniolaisessa TP-47:ssä.
Edison Denisov

| Edison Vasiljevitš Denisov> Эдисо́н Васи́льевич Дени́сов |
| --- | --- |
 Edison Denisov Sortavalassa 1975.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. huhtikuuta 1929 Tomsk, Neuvostoliitto
Kuollut: 24. marraskuuta 1996 (67 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  säveltäjä, pedagogi
Muusikko
Aktiivisena:  1951–1996
Tyylilajit:  avantgarde
Soittimet:  piano, venäläiset kansansoittimet
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Edison Vasiljevitš Denisov (ven. Эдисо́н Васи́льевич Дени́сов, 6. huhtikuuta 1929 Tomsk, Neuvostoliitto – 24. marraskuuta 1996 Pariisi, Ranska) oli neuvostoliittolainen säveltäjä ja pedagogi. Hänet tunnettiin maailmanlaajuisesti avantgardistisista töistään samalla kun hän kohtasi kotimaassaan voimakasta kritiikkiä. Denisov sai Neuvostoliitossa julkista tunnustusta vasta maan kulttuuri-ilmapiirin vapauduttua 1980-luvun jälkipuoliskolla, ja häntä pidetään laajalti eräänä tärkeimmistä Dmitri Šostakovitšin ajan jälkeisen venäläisen säveltäjäsukupolven hahmoista sekä tärkeänä alansa pedagogina.
Tuotanto

Kalevi Ahon mukaan Denisovin alkuaikojen tuotannossa 1950-luvulla näkyy varsinkin Dmitri Šostakovitšin, Igor Stravinskyn sekä Béla Bartókin vaikutteita. Jo alkuajoista lähtien Denisovin tuotanto heijastelee myös hänen elinikäistä kiinnostustaan venäläiseen kansanperinteeseen ja -musiikkiin. Yleensä Denisovin tuotantoon sisältyy hienosyistä rytmiikkaa, jonka liikaa selväpiirteisyyttä hän pyrki vieläpä usein hämärtämään polyrytmiikalla, polyproportionaalisuudella tai aleatorisuudella.
Tuotanto > 1960-luku

Kansainväliseen suosioon Denisov nousi 1960-luvulla. Hän oli kiinnostunut Neuvostoliiton ulkopuolisesta nykymusiikista 1950-luvun lopulla. Hänen pääasialliset innoituksensa lähteet tulivat olemaan ranskalainen nykymusiikki, Toinen Wienin koulukunta sekä Boulezin ja Karlheinz Stockhausenin sodanjälkeinen avantgardismi. Hän perehtyi 1960-luvun alussa perusteellisesti 1900-luvun suuriin moderneihin säveltäjiin kuten Stravinskyyn, Arnold Schönbergiin, Anton Weberniin, Alban Bergiin, Luigi Nonoon, Stockhauseniin, Witold Lutosławskiin ja Bartókiin. Tutkimustyön tuloksena Denisov sai runsaasti vaikutteita omaan tuotantoonsa.
Hän alkoi kokeilla kaksitoistasäveljärjestelmän antamia mahdollisuuksia sekä sarjallisuutta. Hän pyrki saavuttamaan sävellystekniikan, jossa tiukat ja pysyvät rakenteet toimisivat jatkuvasti muuttuvien mobiilien sävelrakenteiden kanssa vuorovaikutuksessa. Ensimmäinen tällainen pysyviä ja muuttuvia rakenteita yhdistelevä teos oli Leningradissa kantaesitetty laulusarja Le Soleil des Incas (Inkojen aurinko, 1964; sopraanolle ja 11 instrumentalistille). Teoksesta tuli Denisovin kansainvälinen läpimurto, jota lännessä jo pian esittivät muun muassa Bruno Maderna sekä Pierre Boulez.
Ahon mukaan Denisovin kansanrunoihin pohjautuva teos Valituslauluja (1966) luo omintakeista synteesiä ”jälkiweberniläisestä melodisesta kielestä ja folkloristisesta rituaalisuudesta”. Samoihin aikoihin Denisov kehitteli myös musiikillisen materiaalin muodonmuutostekniikkaa teoksessa Crescendo e diminuendo (1965) sekä konstruktiivisten ja destruktiivisten musikaalisten elementtien vuorovaikutusta teoksessa Ode (1968; klarinetille, pianolle ja lyömäsoittimille). Monityylisyyttä Denisovin tuotannossa edustaa Bertolt Brechtin teksteihin tuotettu teos Fünf Geschichten fom Herrn Keuner (1966; tenorille ja 7 soittimelle) sekä Silhouèttes (1969; huilu, piano ja lyömäsoittimet).
Denisovin kamarimusiikin huipputeoksia 1960-luvulta ovat Romantische musik (1969) sekä jousitrio (1969), joissa hän käytti satsiteknisiä ja sointivärillisiä kontrasteja musiikillisen dramaturgian pohjalla.
Tuotanto > 1970-luku

Denisovin tuotannossa alkoi uusi vaihe 1970-luvulla, jolloin hän tuotti myös keskeisimpiin teoksiinsa kuuluvan soitinkonserttojen sarjan. Hän alkoi käyttää myös muita tekniikoita kuin 12-säveljärjestelmää, esimerkiksi sarjallisuutta, elektronista musiikkia, uusia soittotekniikoita ja mikrointervalleja.
Uuden vaiheen aloitti orkesteriteos Peinture (Maalaus, 1970). Vuoden 1972 sellokonsertto kiinnitti huomiota ulkokohtaisten virtuoosieleiden poissaolon vuoksi, ja se rakentui laajalti ¼-sävelaskelmelodiikalle. Vuoden 1975 voimakasilmeisen pianokonserton keskimmäistä osaa pidetään Denisovin tuotannon eräänä hienoimmista hitaista musiikkiteoksista. Herkkää ja hiljaisten nyanssien hallitsemaa tyylisuuntaa sellokonserton jälkeen jatkoivat Aurèle Nicolet’lle omistettu huilukonsertto (1975) ja viulukonsertto (1977). Samaa tyylisuuntaa edusti myös vuoden 1975 teos Aquarelle 24 jousisoittimelle. Denisovin tärkeisiin teoksiin kuuluu myös vuoden 1979 kaksoiskonsertto oboelle ja orkesterille. Denisov sävelsi 1970-luvulla musiikkia myös suositun moskovalaisen Taganka-teatterin näytelmiin.
Monet konsertoista oli sävelletty erityisesti länsimaisille esittäjille, joihin kuuluivat saksofonisti Jean-Marie Londeix, oboisti Heinz Hollinger, klarinetisti Eduard Brunner ja huilisti Aurèle Nicolet. Latvialainen viulisti Gidon Kremer oli eräs harvoista neuvostotaiteilijoista, joka esitti Denisovin musiikkia. Hän jopa kantaesitti Denisovin viulukonserton Milanossa Neuvostoliiton sijasta.
Tuotanto > 1980- ja 1990-luvut

1980-luvun alussa Denisov jatkoi soitinkonserttojensa sarjaa Partita-konsertolla viululle ja orkesterille (1981) sekä konsertolla fagotille, sellolle ja orkesterille (1982). Hänen myöhempi tuotantonsa 1980-luvulta alkaen oli vähemmän järjestelmällistä ja muodollisesti vapaampaa. Denisov yhdisteli vapaasti erilaisia tekniikoita, ja venäläinen kansanmusiikki tuli näkyvämmin takaisin hänen teoksiinsa, tosin usein heterofonisina kudoksina.
Denisovin pääteoksia ovat Francisco Tanzerin liturgisiin teksteihin tehty ja Hampurissa kantaesitetty Requiem (1980) sekä Boris Vianin librettoon sävelletty ooppera L’Écume des jours (Päivien kuohu, 1986). Oopperan kantaesitys oli Pariisissa, ja sen monityyliseen kokoonpanoon kuului myös viihdeorkesteri. Baletti Confession (1984) perustuu Alfred de Musset’n romaaniin La Confession d’un enfant du siècle (Vuosisadan lapsen tunnustus). Myös Moskovassa vuonna 1988 kantaesitetty sinfonia kuuluu Denisovin tärkeimpiin teoksiin.
Loppuaikoinaan 1990-luvulla Denisov kehitteli metafyysisiä, jopa uskonnollisia teemoja. Uskonnollisten tuntemusten heräämisen myötä Denisov kirjoitti teokset Histoire de la vie et de la mort de Notre Seigneur Jésus Christ (1992) ja Morgentraum (1993). Huonosta terveydentilastaan huolimatta hän jatkoi säveltämistä loppuun saakka, ja Symphony No. 2 valmistui vain joitakin kuukausia ennen hänen kuolemaansa.
Tuotanto > Kirjallinen tuotanto

Denisov julkaisi sävellystyönsä ohella myös lukuisia esseitä ja artikkeleita nykymusiikin ja sävellystyön ongelmista sekä teoksen lyömäsoittimista orkesterissa.
Vaikutus

Kalevi Ahon mukaan Denisovia pidetään eräänä ensimmäisistä säveltäjistä, jotka toivat Neuvostoliittoon 1960-luvulla Länsi-Euroopassa kehitettyjä sävellystekniikoita ja kykenivät kehittämään niitä edelleen taiteellisesti merkityksellisellä tavalla. Häntä pidetään laajalti eräänä tärkeimmistä Šostakovitšin ajan jälkeisen säveltäjäsukupolven johtajista Venäjällä. Häntä on kuvailtu myös elintärkeäksi linkiksi venäläisten ja eurooppalaisten säveltäjien välillä: Hän oli yhteydessä muun muassa Bouleziin, Stockhauseniin ja Nonoon jo 1950-luvulta lähtien.
Denisovin musiikkia esitetään edelleen laajalti maailman huippuorkesterien, kamariorkesterien ja soolotaiteilijoiden ohjelmistoissa. Denisovia säännöllisesti ohjelmistoihinsa sisällyttäneisiin kapellimestareihin kuuluvat muun muassa Leonard Bernstein, Charles Dutoit, Daniel Barenboim, Neeme Järvi, Pierre Boulez ja Gennadi Roždestvenski. Hänen musiikkiaan löytyy lukuisilta kansainvälisiltä levymerkeiltä, kuten Columbia Recordsilta, BIS Recordsilta ja Melodijalta sekä monilta kansainvälisiltä nuottikustantajilta.
Sävellystyönsä ohella Denisov muistetaan Venäjällä tärkeänä pedagogina, niin Moskovan konservatoriosta kuin yksityisestikin. Hän opetti myös Pariisin IRCAMissa ja toimi Moskovan nykymusiikkijärjestön johtajana vuodesta 1990 aina kuolemaansa saakka. Järjestön johtajan roolissa Denisov teki merkittävää kulissien takaista työtä Stalinin hallinnon aikana hävinneiden säveltäjien elämäntöiden rehabilitoimiseksi. Hän käynnisti ohjelman, jossa tutkittiin, toimitettiin, orkestroitiin, jopa viimeisteltiin, esitettiin, levytettiin ja julkaistiin unohdettujen neuvostosäveltäjien sukupolven musiikkia.
Palkintoja

Ordre des Arts et des Lettres (1986)
Kunnioitettu taiteilija (ven. Zaslužennyi dejatel iskusstv, Venäjän neuvostotasavalta, 1989)
Pariisin kaupungin palkinto (ransk. le Grand Prix de la Ville de Paris, 1993)
Kirjallisuutta

Khopolov, Yuri & Tsenova, Valeria: Edison Denisov.  Chur:  Harwood Academic Publishers, 1995.  ISBN 3-7186-5425-3.  (englanniksi)
Kouprosvskaia-Bruggeman, Ekaterina: Edison Denisov, compositeur de la lumière.  Paris:  Publication Cdmc, 2011.  ISBN 978-2-916738-05-5.  (ranskaksi)
Aiheesta muualla

Kotisivut. (englanniksi) (ranskaksi) (venäjäksi)
Crossover (auto)

Nissan Qashqai on tyypillinen crossover ja luokkansa myydyimpiä autoja Suomessa.
Crossover on englanninkielinen automarkkinoilla käytetty nimitys kuvaamaan tila-autoista ja katumaastureista (SUV) vaikutteita lainanneita automalleja. Usein yhtäläisyydet niihin jäävät mielikuvatasolle, sillä esimerkiksi nelivetoa ei ole kaikkiin crossovereihin välttämättä edes saatavissa. Crossovereista on vaihtelevasti käytetty lyhenteitä XUV ja CUV (crossover utility vehicle). Yhdysvalloissa crossoverit ja katumaasturit erotellaan sen mukaan, rakennetaanko ne erilliselle rungolle vai itsekantavalle korille.
Hyvin usein crossover-malli on autonvalmistajan jonkin tunnetun mallin versio, joka on varustettu teippauksilla, erikoisilla korinosilla, suurilla vanteilla ja korkealla maavaralla. Crossoverien tekniset ratkaisut perustuvat yleensä hyvin pitkälle malliin, josta se on kehitetty. Valmistuskustannuksien kurissa pitämiseksi osat ja rakenteet ovat yleensä samoja kuin ne, joita käytetään esimerkiksi sedan-mallisessa autossa.
Crossover-malleja > BMW

BMW X1
BMW X3
BMW X5
Crossover-malleja > Citroën

Citroën C-Crosser
Citroën C3 Aircross
Citroën C3-XR
Citroën C4 Cactus
Crossover-malleja > Fiat

Fiat 500X
Fiat 600 (2023)
Fiat Freemont
Fiat Sedici
Crossover-malleja > Ford

Ford EcoSport
Ford Edge
Ford Puma (2019)
Crossover-malleja > Honda

Honda CR-V
Honda WR-V
Honda XR-V
Crossover-malleja > Jeep

Jeep Renegade
Crossover-malleja > Kia

Kia Niro
Kia Stonic
Crossover-malleja > Mazda

Mazda CX-3
Mazda CX-30
Mazda CX-4
Mazda CX-5
Mazda CX-7
Crossover-malleja > Mitsubishi

Mitsubishi ASX
Crossover-malleja > Nissan

Nissan Juke
Nissan Murano
Nissan Qashqai
Crossover-malleja > Opel

Opel Antara
Opel Insignia (Country Tourer -mallit)
Opel Mokka
Opel Crossland X
Opel Grandland X
Crossover-malleja > Peugeot

Peugeot 2008
Peugeot 3008
Peugeot 4007
Peugeot 4008
Crossover-malleja > Porsche

Porsche Macan
Crossover-malleja > Renault

Renault Captur
Crossover-malleja > SEAT

SEAT Arona
SEAT Ateca
SEAT Tarraco
Crossover-malleja > Škoda

Škoda Karoq
Škoda Yeti
Crossover-malleja > Suzuki

Suzuki SX4
Suzuki Ignis
Crossover-malleja > Tesla

Tesla Model Y
Crossover-malleja > Toyota

Toyota C-HR
Toyota RAV4
Toyota Urban Cruiser
Crossover-malleja > Volkswagen

Volkswagen Atlas
Volkswagen T-Cross
Volkswagen T-Roc
Volkswagen Tiguan
Crossover-malleja > Volvo

Volvo XC60
Volvo XC90
Elsi Mustaniemi

Elsi Mustaniemi (o.s. Antila, s. 1953) on suomalainen toimittaja, joka tuli tunnetuksi MTV3-kanavan Talousuutisten uutisankkurina vuosina 1993–2007. Aluksi hän työskenteli MTV-yhtiön palkkalistoilla, kunnes vuosituhannen vaihteen jälkeen ohjelman tuottajaksi vaihtui Kauppalehti ja nimeksi Kauppalehden talousuutiset.
Ennen tv-uraansa Elsi Mustaniemi oli taloustoimittajana Uusi Suomi -sanomalehdessä. 1990-luvun alussa Elsi Mustaniemi asui yritysjohtajamiehensä Matti Mustaniemen työn takia Chicagossa. Tultuaan irtisanotuksi Kauppalehdestä 2007 hän on toiminut liike-elämän viestintävalmentajana.
Elsi Mustaniemen äiti oli Pirkan ja muiden Keskon julkaisemien lehtien päätoimittajana toiminut ekonomi Tuulikki Antila (1917–2016) ja isä merikapteeni Veikko Antila (1914–2004). Mustaniemi esiintyi televisiossa jo lapsena Kyllikki Stenrosin perheohjelmassa Tänään kotona, nuorille käytösoppia jakaneissa osioissa yhdessä Stenrosin pojan Erikin kanssa.
Enclava

| --- | --- |
Enclava
Mikrovaltio
 
Motto: Civis Totius Mundi (suom: Maailmankansalaiset) 
Status: aktiivinen
Sijainti: 45°49′02.6″N, 18°50′32.7″E
Pinta-ala: noin 1 000 m²
Jäseniä: 134
Perustettu: 23. huhtikuuta 2015
Johtaja: Enclav I
Hallitusmuoto: perustuslaillinen monarkia
Kielet: englanti, puola, sloveeni, kroatia, mandariinikiina
Rahayksikkö: Dogecoin
Valuuttakoodi: Đ
Pääkaupunki: Enclava
Aikavyöhyke: UTC+1
Lähde: enclava.org
Enclavan kuningaskunta (engl. Kingdom of Enclava, puol. Królestwo Enclavy) on itsenäiseksi julistautunut mikrovaltio Serbian ja Kroatian rajalla, Tonavan rannalla. Se sijaitsi alun perin Slovenian ja
Kroatian rajalla, noin 50 kilometrin päässä Zagrebista, mutta se siirrettiin, kun kävi ilmi, että sen omakseen vaatima alue kuului Slovenialle.
Historia

Enclavan perusti puolalainen Piotr Wawrzynkiewicz ystävineen 23. huhtikuuta 2015. Vieraillessaan Sloveniassa he kuulivat paikallisilta maa-alueesta, joka ei kuulu millekään valtiolle. Alue syntyi Kroatian ja Slovenian rajalle, kun Jugoslavian hajottua mailla oli epäselvyyksiä rajan tarkasta sijainnista. Rajalle syntyi enklaaveja ja eksklaaveja, mutta niiden väliin jäi noin sadan neliömetrin alue, jota kumpikaan valtio ei vaatinut itselleen. Wawrzynkiewicz ystävineen löysi alueen ja päätti perustaa sinne kuningaskunnan. Heidän tarkoituksenaan oli Wawrzynkiewiczin mukaan luoda paikka, jossa ihmiset voivat vapaasti ilmaista mielipiteensä ja ansaita rahaa ilman verohuolia ihonväriin, uskontoon tai kansalaisuuteen katsomatta. Maan valuutaksi valittiin kryptovaluutta Dogecoin.
Slovenian edustaja ilmoitti 21. toukokuuta 2015, että Enclavan ei-kenenkään-maaksi nimitetty alue kuuluu tosiasiassa Slovenialle. Seuraavana päivänä Enclavan kotisivuilla ilmoitettiin, että se kunnioittaa muiden valtioiden itsenäisyyttä ja rajoja, ja niinpä se siirrettiin alkuperäiseltä alueeltaan Tonavan rannalle Kroatian ja Serbian rajalle, lähelle Liberlandin mikrovaltiota. Myös siellä on alueita, joita yksikään valtio ei ole vaatinut itselleen.
Enclavan kansalaisuutta voi hakea kuka tahansa. Hakemuksia on tehty jo yli 5 000, ja kansalaisuus on myönnetty 134 henkilölle.
Hallinto

Enclavan valtionpäämiehenä toimii kuningas Enclav I.
Hallinto > Ministerit

Enclavan ministerit valittiin vaaleilla toukokuussa 2015. Vaaleissa äänesti noin 800 ihmistä.
Enclavan ministerit saavat lordin tai ladyn arvonimen.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| Nimi | Virka | Nimitetty |
| Tammiga, Annemarijn Annemarijn Tammiga | Pääministeri | 2015-05-07 7.5.2015 |
| Laihui, Zou Zou Laihui | Ulkoministeri | 2015-05-08 8.5.2015 |
| Ferrigno, Zach Zach Ferrigno | Valtiovarainministeri | 2015-05-08 8.5.2015 |
| Bialek, Tomasz Tomasz Białek | Innovaatio- ja informaatioteknologiaministeri | 2015-05-08 8.5.2015 |
| Ornowski, Bartlomiej Bartłomiej Ornowski | Tiede- ja hyväntekeväisyysministeri | 2015-05-07 7.5.2015 |
| Beymert, Jared Jared Beymert | Infrastruktuuri- ja kehitysministeri | 2015-05-09 9.5.2015 |
Kansainväliset suhteet

Yksikään valtio ei ole tunnustanut Enclavaa.
Enclava on tunnustanut kolme muuta mikrovaltiota: Liberlandin, Sealandin ja Pohjois-Sudanin kuningaskunnan.
Aiheesta muualla

Enclavan viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)