Ahti Kuoppala
Ura > Kemin kaupunginteatteri 1973–1985

Kuoppalan toinen kausi Kemin kaupunginteatterissa alkoi syksyllä 1973. Teatteria johti Matti Miikkulainen, joka oli aloittanut jo Kuoppalan ensimmäisellä kaudella. Paluu oli siten helppo. Kuoppalan ensimmäinen rooli oli Karin Vennu näytelmässä Puukkojunkkarit. Miikkulaisen ohjaama teos sai ensi-iltansa 16. syyskuuta. Kansan Tahdon kriitikko Aimo Moilanen huomioi Kuoppalan osasuorituksen ja luonnehti sitä "luotettavaksi työksi". Moilasen arvion mukaan Kuoppala erottui paikoin liiankin selvästi muusta ensemblesta.
Kuoppala näytteli yhden pääosista, Nestori Malisen, Kalle Päätalon alkuperäistekstiin perustuvassa näytelmässä Mustan lumen talvi. 31. lokakuuta 1974 ensi-iltansa saaneen näytelmän ohjasivat Jori Savolainen ja Ritva Savela. Arvostelut olivat erittäin hyviä, Pohjolan Työn kriitikko Harry Porko piti Nestoria Kuoppalan "elämän roolina". Myös Kuoppala nosti Nestorin roolin itselleen tärkeimmäksi Tuntemattoman sotilaan Vanhalan ohella. Huhtikuussa 1975 ensi-iltaan tuli Hiiriä ja ihmisiä, joka perustuu John Steinbeckin romaaniin. Kuoppala näytteli toisen pääosista, Lennien. Pohjolan Työn kriitikko kirjoitti: "--- Kuoppala todistaa Lennien roolissa olevansa herkkä monipuolinen näyttelijä". Lennie poikkesi Kuoppalan aiemmista, rehevistä roolitehtävistä.
Syyskaudella 1975 Kuoppala esitti monologin Mielipuolen päiväkirja ja sai hyvät arviot. Keväällä 1976 Kuoppala avioitui näyttelijä Leena Pesosen kanssa. Pariskunnalle syntyi tytär, jonka nimestä oli vaikea päästä yksimielisyyteen. Lopulta päädyttiin kolmeen etunimeen, Silja Suoma Johanna Kuoppala.
Joulukuussa 1976 ensi-esitettiin musikaali Cabaret, jossa Kuoppala näytteli miespääosan, herra Schultzin. Kevätkaudella 1977 Kuoppala näytteli Aleksanteri I:n roolin näytelmässä Sven Tuuva. Kalevan kriitikon Meri Kailan mukaan Kuoppala selviytyi hyvin osastaan, vaikka se ei vastannutkaan täysin tämän näyttelijän laatua, joka taipui paremmin kansanomaisten hahmojen tulkintaan. Näytelmä esitettiin myös Ruotsissa, jonne se lähti kiertueelle loppuvuodesta 1977.
Helmikuussa 1979 sai ensi-iltansa Jussi Kylätaskun 1968 kirjoittama Runar ja Kyllikki, joka käsittelee 1950-luvun hämäläisen pikkupaikkakunnan sosiaalisia jännitteitä. Näytelmässä on jälkiä sekä Kyllikki Saaren että Tulilahden murhamysteereistä. Kuoppala näytteli kirvesmies Heikki Härkälää. Ennakkohälystä huolimatta näytelmän katsojaluku jäi pieneksi.
Kuoppala täytti 50 vuotta 17. heinäkuuta 1980. Kaleva haastatteli häntä ja otsikoi artikkelinsa "Huumorimiehen roolit tuntuvat omimmilta". Parhaaksi roolikseen Kuoppala mainitsi monologin Mielipuolen päiväkirja ja omimmaksi Nestori Malisen Mustan lumen talvessa. Tuossa vaiheessa Kuoppala ei juuri enää piitannut työnsä arvostelusta sanomalehdissä, näytelmän onnistuminen kun riippuu niin monesta tekijästä, hän summasi.
Kemin kulttuurikeskukseen valmistui vihdoin 1980 teatteritoimintaan tarkoitetut tilat. Ensimmäinen näytelmä uusissa tiloissa oli paikallisen Anneli Pukeman draama Kultakausi, jonka ensi-ilta oli 22. marraskuuta 1980. Näytelmä kertoo Kemistä ja sen historiasta kiintopisteenään Ruutin kantatila. Uudelle näyttämölle mahtui näyttelijöitä monin verroin enemmän kuin vanhalle ja Kuoppalalla oli yksi päärooleista. Näytelmä keräsi lähes 8 000 katsojaa. Uudet tilat eivät kuitenkaan parantaneet teatterin ilmapiiriä, joka oli alati kireämpi. Kun kevään 1981 viimeinen produktio, Lampaanvillatakki, oli esitetty, melkein puolet henkilöstöstä aikoi jättää kemiläisnäyttämön. Kuoppalalla oli produktiossa hissiin juuttuneen roikkujan rooli.
Kesällä 1981 Kuoppala näytteli Pyynikin Kesäteatterin tuotannossa Laulu tulipunaisesta kukasta roolinaan Holo-Heikki. Aamulehden Harry Sundqvist kirjoitti Kuoppalan hallitsevan näyttämöä huolimatta tutuista maneereistaan. Näytelmä sai yli 67 000 katsojaa. Pyynikin kesän jälkeen Kuoppala vietti vuoden virkavapaata. Seuraavana kesänä hän näytteli Lahden Karirannan kesäteatterissa komediassa Wiipurin nopeat, jossa hänen roolinaan oli kauppias Antti Puurteinen. Hänen tytärtään näytteli Tuija Ahvonen. Etelä-Suomen Sanomien kriitikko piti Kuoppalan osasuoritusta uskottavana, mutta hieman pintapuolisena.
Kun Kuoppala palasi Kemiin syyskaudella 1982, teatterinjohtajana oli aloittanut Kari Selinheimo. Kuoppala näytteli kevätkaudella 1983 yhdysvaltalaisessa näytelmässä Herätkää ja riemuitkaa! Jakob Bergeriä, joka oli köyhän Bergerin perheen marxilainen isoisä. Lapin Kansan kriitikko piti Kuoppalan kyvystä luoda satuttava ihmiskuva ilman tämän tavanomaisia keinoja. Syyskaudella 1983 Kuoppala näytteli musiikkiagentti Max Detweileria musikaalissa Laulava Trappin perhe, joka tunnetaan elokuvamusikaalina Sound of Music (1965).
Niin ikään syksyllä 1983 Kuoppala teki pääroolin satamajätkä Jönni Lumperina Maiju Lassilan veijarikomediassa Kuolleista herännyt. Kalevan kriitikko piti näytelmää onnistuneena ja kehui eritoten Kuoppalaa, jonka "persoonan ympärille on ennenkin rakennettu kokonaisia esityksiä". Monen muun pohjoissuomalaisen lehden kriitikot olivat sitä vastoin nuivempia.
Kuoppalan viimeinen rooli Kemissä oli ylilääkäri Rodion Nikolajevits venäläisnäytelmässä Vanhanaikainen komedia. Ensi-ilta oli 22. helmikuuta 1985 ja ohjaaja Jukka-Pekka Rotko. Lapin Kansan kriitikko tyrmäsi näytelmän, mutta antoi kiitosta Kuoppalan suoritukselle. "Kuoppalalla löyty nyansseja syvyysasteikollakin, mutta hän eksyy väliin helppoon kikkailuun", kriitikko arvioi.
Kaikkiaan Kemin vuodet olivat Kuoppalalle mieluisia. Hän piti Kemiä sopivan pienenä kaupunkina, jossa ei ollut liikaa herroja. Kaupungin elinkeinoelämä oli vielä tolpillaan ennen kuin paperiteollisuutta alettiin supistaa. Taiteellisesti ajanjakso oli antoisaa ja teatterityöhön toivat vaihtelua televisio- ja elokuvaroolit.