stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Montauk-intiaanit
Historia > Wampumin käyttö

Kalastamisen ja metsästämisen ohella montaukit viljelivät maata ja keräsivät kesäisin ranoilta wampum-helminauhojen valmistukseen käytettyjä simpukan- ja kotilonkuoria (eritoten kampavenussimpukoita). Wampumeista tuli 1620–1630-lukujen taitteessa intiaanien tärkein maksuväline. Montaukeja pidettiin wampumien johtavana valmistajana ja he kauppasivat niitä muiden tuotteiden ohella Rhode Islandin narraganseteille ja Connecticutin pequoteille. Myös hollantilaiset hyväksyivät wampumin maksuvälineeksi ja olivat hetken aikaa riippuvaisia siitä.
Myös englantilaiset olivat kiinnostuneet Long Islandista. Kapteeni Lion Gardiner osti vuonna 1639 New Yorkin edustalla olevan Manchonatin (kuoleman saari) montaukeilta vaatteilla, aseilla, ruudilla ja suurella mustalla koiralla. 1640-luvun alussa montaukien päällikkö Wyandanch solmi ystävälliset suhteet kapteeni Gardieriin ja Long Islandin ensimmäiseen brittiläiseen siirtokuntaan.
Historia > Sodat siirtolaisia vastaan

Vuonna 1641 narragansetien vaikutusvaltainen ylin johtaja Miantonomo kiersi sotureineen Long Islandin intiaanikylissä puhumassa salaliitosta englantilaisia ja Uutta-Hollantia vastaan. Yksittäisiä tihutöitä lukuun ottamatta intiaanit eivät lähteneet kapinaan. Vuotta myöhemmin Miantonomo uudisti käyntinsä ja kertoi suunnitelleensa eri heimojen liittoutuman Uuden-Englannin tuhoamiseksi. Wyandach kieltäytyi tukevansa intiaanien tulevaa sotaliittoa ja välitti tiedon sodan uhasta Gardinerille. Myös mohegaanien päällikkö Uncas oli valmis viemään soturinsa englantilaisten puolelle. Britit vangitsivat taistelujen jälkeen sodanhaluisen Miontonomon ja luovuttivat tämän mohegaanien tuomioistuimelle.
Rauhaton aikakausi purkautui sodaksi myös toisella rintamalla. Hudsonlaakson wappinger-intiaanien pettymykseksi hollantilaiset kohdistivat mielenkiintonsa irokeesien kanssa käytävää kauppaa kohtaan. Lisäksi Uuden-Amsterdamin kuvernööri Willem Kieft pani intiaanit maksamaan veroa. Tilanne johti vuosina 1643–1645 käytyyn sotaan, jossa alueen algonkinkieliset intiaanit ryhtyivät sotaan Uuden-Hollannin siirtokuntaa vastaan. Long Islandin montaukit tukivat sodassa wappingereita. Sota saatiin loppumaan Long Islandin brittisiirtolaisten avustuksella. Myöhemmin saman vuosikymmenen lopulla montaukien ylimmäksi päälliköksi noussut Wyandanch ulotti valtansa saaren kaikkien heimojen keskuuteen ja sai aikaan sen, että Long Islandin heimot tunnetaan monissa historiallisissa artikkeleissa montaukien liittokuntana.
Historia > Montaukien katoaminen

1650-luvun alussa narragansetit tuhosivat kolmen vuoden aikana useita montaukien kyliä. Sodan vielä jatkuessa Wyandanchin tytär siepattiin hänen omista häistään. Kapteeni Gardinerin brittijoukot pelastivat tytön myöhemmin vangitsijoidensa käsistä ja kiitollisuuden osoituksena Wyandanch myi Gardinerille paljon maata saaren etelärannalta. Vuoden 1658 isorokkoepidemia surmasi kaksi kolmasosaa montaukien väestöstä. Wyandanchin kuollessa kaksi vuotta myöhemmin oli montaukien valta kadonnut kokonaan.
Wyandanchin hautapaikka jäi tuntemattomaksi ja hänen nimensä vaille ansaitsemaansa arvostusta. Kun Raamattua käännettiin algonkinien kielelle 1660-luvun aikana, kääntäjä John Eliotin apuna toimi englannin kieltä puhuva montauk-intiaani Cockenoe, joka oli Wyandanchen lanko.
Seuraavalla vuosisadalla montaukit katosivat Long Islandilta lähes kokonaan. Vuonna 1741 heidän kokonaismääräkseen laskettiin 400. Vuonna 1761 tämä lukema oli vain 192 montaukia. Ennen vuosisadan päättymistä suurin osa jäljelle jääneistä kansanrippeistä siirtyi mannermaalle ja yhdistyi Brothertonin mahicaneihin.
Historia > Valaanpyyntiä ja meripelastusta

Jo 1600-luvun lopulta lähtien monet Long Islandin montaukit ottivat pestin valaanpyyntialuksille. Meripelastustöissä he saivat paljon ansaitsemaansa mainetta kylmähermoisuutensa ja uhrautuvuutensa vuoksi. Joulukuussa 1876 yli kymmenen montaukia menehtyi myrskyssä yrittäessään irrottaa Long Islandin edustalla karille ajanutta brittiläistä höyrylaiva Circasiania
Montauk Pointin majakka

Montaukien alkuperäisenä asuinalueena ollut Long Islandin itäisin osa siirtyi brittien omistukseen vuonna 1683. Samalla paikan nimi muuttui Suffolkiksi. Atlanttiin työntyvä itäinen niemi nimettiin alkuperäisasukkaiden mukaan Montauk Pointiksi. Paikka nousi julkisuuteen hieman yli sata vuotta myöhemmin, kun Yhdysvaltain ensimmäinen presidentti George Washington antoi toimeksiannon rakentaa majakka Montaukin niemeen. Paikaksi valittiin aivan Atlantin rannalla oleva "kilpikonnakukkula", jonka montaukit olivat joskus nimenneet. Majakka otettiin käyttöön 1797. Se toimi rannikkovartioston pääasemana useita vuosia ja ohjasi Euroopasta suuntautuvaa laivaliikennettä.
Long Islandin intiaanit nykyään

New Yorkin osavaltio yritti sulkea Long Islandin intiaaniterritoriot vuonna 1930, mutta jotkin saaren pienistä heimoista onnistuivat selviytymään sulun lävitse. Arviolta 1 400 intiaania elää yhä alueella, ja suurin osa heistä polveutuu ainakin osittain Long Islandin alkuperäisistä asukkaista. Nykyään montaukit tunnetaan shinnecockien nimellä, ja vuonna 2010 heistä tuli Yhdysvaltain 565. virallisesti tunnustettu intiaanikansa.
Kampavenussimpukoista tuli wampumeja, jotka olivat intiaanien tärkeimmät maksuvälineet.
Leena Takala

| Leena Takala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Marja-Leena Takala
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1938 (ikä 86) Lahti
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1956–
Merkittävät roolit:  Anastasia (Anastasia ja valtakirja) Varja (Kirsikkapuisto) Rosalinda (Lepakko) Sylva (Mustalaisruhtinatar)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Marja-Leena Takala (s. 10. maaliskuuta 1938 Lahti) on suomalainen näyttelijä. Hän aloitti pitkän työrupeamansa Turun kaupunginteatterissa vuonna 1965.
Ura

Leena Takalan vanhemmat olivat Paavo Takala ja Hertta Tuomisto. Hän aloitti näyttelijän uransa kiinnityksellä Jyväskylän Työväen Teatteriin 1956–1957; muutaman vuoden tauon jälkeen hän oli kiinnitettynä Kotkan kaupunginteatteriin 1961–1965. Takalan pitkä kiinnitys Turun kaupunginteatteriin alkoi 1965.
Takalan näyttämötehtäviä olivat muun muassa Rosalinda näytelmässä Lepakko, Anastasia näytelmässä Anastasia ja valtakirja sekä Mustalaisruhtinaan Sylva. Anton Tšehovin Kirsikkapuistossa Takala näytteli Varjan roolin. Uransa myöhemmässä vaiheessa Takala on näytellyt muun muassa teoksessa Kvartetti.
Takalan näyttämötehtävistä mainittakoon myös Hämeen tyttö Kalle Holmbergin ohjaamassa Seitsemässä veljeksessä, joka oli Turun kaupunginteatterin suurmenestys 1970-luvulla.
Teatteriuransa ohella Takala on tehnyt muutaman elokuvaroolin, kuten Gunvorin osan Maunu Kurkvaaran teoksessa Rakas....
Filmografia > Elokuvat

Rakas... (1961)
Asfalttilampaat (1968) (kreditoimaton)
Levottomat (2000)
Filmografia > Televisiotuotannot

Seitsemän veljestä (1976)
Kaikki tulevat päivät (1982)
Taideakatemia

Ruotsin kuninkaallinen taideakatemia Tukholmassa.
Taideakatemia tarkoittaa yleensä oppilaitosta, joka keskittyy kuvataiteen alan ammatilliseen koulutukseen. Taideakatemia keskittyy tavallisesti ylempään koulutukseen ja se on verrattavissa yliopistoon tai korkeakouluun, kun taidekoululla saatetaan tarkoittaa enemmän käytäntöön keskittyvää opinahjoa.
Taideakatemioiksi on kutsuttu myös taiteilijoiden yksityiskouluja.
Taideakatemia voi olla myös toiminnoiltaan laaja, eri kuvataiteen alojen koulutukseen, tutkimiseen ja esittelyyn pyrkivä instituutio, joka nimittää akateemikkoja ja jakaa apurahoja tai palkintoja, kuten esimerkiksi Venäjän taideakatemia.
Taideakatemioiden synty

Taideakatemioiden taustalla ovat vapaamuotoiset akatemioiksi nimitetyt ryhmät, joita perustettiin Italiassa 1500-luvulla. Akatemioiksi nimitettiin myös kirjallisia yhdistyksiä, jotka avasivat tien älymystöpiireihin.  Myös ensimmäiset taideakatemiat toimivat epämuodollisina intellektuellin keskustelun tyyssijoina ennemmin kuin pedagogisina laitoksina. Ensimmäisenä akatemia-nimitystä käytettiin Leonardo da Vincin ateljeesta.
Esimerkiksi Carraccit organisoivat Bolognassa 1580-luvulla Accademia degli Incamminati-nimisen taiteilijoiden yhteenliittymän, eli Asialle omistautuneiden tai tienraivaajien akatemian. Carraccien akatemia oli yksi monista ryhmistä, joissa keskusteltiin taiteen tekemiseen liittyvistä ongelmista ja piirrettiin myös oppipoikien työtilana toimivaa omaa ateljeeta rauhallisemmassa ilmapiirissä. Carraccien kokoontumistilana tosin toimi kolmikon vuonna 1582 perustama työhuone, jota kutsuttiin aluksi myös nimellä Accademia dei Desiderosi eli opin tai maineen haluisten akatemia. Carraccien akatemiassa etusijalla oli omakohtainen havainnointi ja renessanssimestarien antama esikuva.
Ensimmäinen taiteilijoiden taideakatemia, Accademia di belle arti di Firenze eli Firenzen taideakatemia perustettiin Firenzessä vuonna 1563. Akatemialla oli vastaavia sosiaalisia tavoitteita kuin kirjallisilla ja vapaamuotoisilla taiteilijaryhmillä, mutta sen ohella myös käytännöllisiä koulutuksellisia päämääriä. Yhteiskunnallisena päämääränä oli vapauttaa taidemaalarit ja kuvanveistäjät kiltalaitoksen rajoitteista.
Samoilla periaatteilla toimivia taideakatemioita syntyi eri puolille Italiaa ja Pohjois-Eurooppaa. Roomalainen manieristisen maalarin Federico Zuccarin perustama Pyhän Luukkaan akatemia (Accademia di San Luca) toimi 1500–1600-luvun vaihteesta lähtien. Pyhän Luukkaan akatemialla oli jo selkeä opetusohjelma. Koulussa annettiin piirustusopetusta luonnonvalossa ja pidettiin teoreettisia esitelmiä. Akatemia tarjosi tiloja elävän mallin piirtämiseen. Sen tarkoituksena oli täydentää oppia, jonka taiteilija sai oppipoikana mestarin työhuoneessa.
Pariisissa taideopetusta organisoitiin perusteellisemmin kuin muualla, ja Ranskassa 1600-luvun puolivälissä kehitetty järjestelmä toimikin mallina muualla. École des Beaux-Artsin perusti Charles Le Brun vuonna 1648. Eri puolille Eurooppaa syntyi 1700-luvulla Ranskan mallin mukaisia taidekouluja, kuten Tukholman taideakatemia, josta suomalaiset taidekoulut, kuten Turun piirustuskoulun perustajat Carl Gustaf Söderstrand ja R. W. Ekman saivat vaikutteita.
Vähitellen akatemioita perustettiin enemmän, ja esimerkiksi Italiassa oli 1500-luvulta ja 1800-luvulle tultaessa akatemioiden määrä 500 – 2 200 lähteestä ja laskutavasta riippuen.
Samaan aikaan taideakatemioiden kanssa 1600-luvulla lisääntyi myös taiteen keräily. Vanhojen mestarien ohella myös oman ajan taiteilijoiden teokset alkoivat kiinnostaa ja taidekauppa sai alkunsa. Tähän liittyi myös se, että taiteen painopiste alkoi siirtyä seinämaalauksista ja muista perinteisistä kiinteistä ja tilatuista taiteen muodoista kohti helpommin siirreltävää taulumaalausta.
Taideakatemioiden opetus

Taideakatemia oli askel kohti organisoitua taideopetusta, jota alettiin järjestää mestarin ja oppipojan tradition rinnalle. Akatemioita kutsuttiin usein piirustusakatemioiksi, samaan tapaan kuin piirustuskoulu oli alkuun monen suomalaisen taidekoulun nimenä. Piirustusta korostivat myös varhaiset oppaat, kuten Cennino Cenninin ja Albertin oppaat. Firenzen taideakatemian johtavana hahmona oli Giorgio Vasari, joka myös korosti piirtämistä taiteilijan koulutuksen perustana. Vasarin mukaan viivan käytön hallinta ja harjoitus johtaa täydellisyyteen maalaus- ja piirustustaidon kaikissa lajeissa. Taitoa harjoitetaan piirtämällä pyöreitä muotoja, kuten marmoripatsaita ja antiikin veistoksista tehtyjä valuteoksia. Tuli piirtää sekä alastomia että verhottuja veistoshahmoja, jolloin oppii piirtämään myös vaatteita. Aluksi on Vasarin mukaan helpompi piirtää liikkumattomia tai elottomia malleja. Elävän mallin aika on vasta, kun oppilas on harjoitellut paljon veistosten ja muiden liikkumattomien mallien kanssa. Harjoitusta tarvitaan runsaasti myös elävän mallin suhteen. Elävän mallin pitkäaikainen, vuosia kestävä harjoittelu on tärkeää, koska vain luonto toisin kuin valmiit taideteokset, opettaa täydellisesti. Pitkä, vuosia kestävä harjoitus elävän mallin parissa luo mestarin. Giorgio Vasari edellytti myös, että vanhempien taiteilijoiden tuli ohjata nuorempia.
Vasarin hahmottelemat periaatteet ovat olleet taideakatemialaitoksen tradion ydintä. Myös Carraccit, jotka pitivät yllä vapaamuotoisempaa Incamminati-akatemiaa vaikuttivat tulevaan taideakatemiaperinteeseen ja sen ajattelumalleihin. Kuten monet muut, Carraccit vannoivat havainnon ja luonnon seuraamisen nimeen. Heidän mukaansa luonto ei kuitenkaan sellaisenaan sovellu esikuvaksi, vaan se on puhdistettava epäsäännöllisyyksistä ja karkeista aineksista, toisin sanoen havaintoa oli siloiteltava. Muutenkin esikuvina suosiossa olleet antiikin veistotaide ja täysrenessanssin mestarit opastivat oikeaan suuntaan luonnon suhteen. Nämä periaatteet tulivat tutuiksi myöhemminkin taideakatemioiden opetuksessa.
Taideakatemiat taideinstituutioina

Paitsi taiteilijakoulutuksena, taideakatemiat ovat toimineet taide-elämän ylimpinä auktoriteetteina, arvonimien ja palkintojen jakajina. Ne ovat järjestäneet myös keskeisiä taidenäyttelyitä, kuten vuosittainen Pariisin salonki.
Suomen Taideakatemia
Académie des Beaux-Arts
Royal Academy of Arts
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Suomen taideakatemia

Suomen taide-elämää alettiin organisoida 1840-luvulta alkaen. Varsinkin Fredrik Cygnaeus ajoi Suomen taideyhdistyksessä myös taideakatemian perustamista Suomeen, olihan toimivia taideakatemioita eri puolilla Eurooppaa jo sata vuotta aikaisemmin 1740-luvulla ollut noin 40 ja vuosisadan lopussa jo yli sata. Taidekoulutukseen otettiin mallia muista taideakatemioista 1800-luvulta alkaen, mutta Suomen taideakatemian säätiö perustettiin vasta vuonna 1939, jolloin Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulun nimi muuttui Suomen taideakatemian kouluksi.
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Taideakatemia koulutuksen mallina Suomessa

Ensimmäiset taideakatemiamallin mukaan luodut taidekoulut Suomessa olivat Turun piirustuskoulu vuonna 1830 ja Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulu Helsingissä 1848 (nykyisin Kuvataideakatemia).
Keskeisintä koulutusta tällä hetkellä antavat Kuvataideakatemia ja ammattikorkeakoulut. Kuvataidetta voi opiskella myös monissa toisen asteen oppilaitoksissa ja muutamassa yksityisissä taidekoulussa, joista tunnetuin on Vapaa taidekoulu.
Yliopistot
Kuvataideakatemia (1848)
Ammattikorkeakoulut
Turun piirustuskoulu (Turun taideakatemia) (1704, 1828)
Kankaanpään taidekoulu (1965)
Lahden taideinstituutti (1971)
Tampereen ammattikorkeakoulun kuvataiteen koulutusohjelma (1991)
Imatran taidekoulu (1952)
Kemi-Tornion ammattikorkeakoulu (1992)
Svenska yrkeshögskolan (1997)
Taideteollisen alan yliopistot
Taideteollinen korkeakoulu / Aalto-yliopisto (1871)
Lapin yliopiston taiteiden tiedekunta (1990)
Muita, usein valmentavaa opetusta antavia kouluja
Vapaa taidekoulu (1935)
Limingan taidekoulu (1892)
Porin Taidekoulu (1966)
Pohjoismainen taidekoulu (1984)
Helsingin yliopiston piirustuslaitos (1707)
Taidekoulu Maa (1986)
Aiemmin vaikuttaneita taidekouluja
Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulu (1891–1939)
Adolf von Beckerin yksityiskoulu (1872 alk.)
ABC-piirustuskoulu (kirjeopisto) (1937 alk.)
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Muut Pohjoismaat

Kööpenhaminan taideakatemia
Ruotsin kuninkaallinen taideakatemia (1773), edeltäjä Picturae et Sculpturae Academia instituta (1735), Tukholma
Tanskan kuninkaallinen taideakatemia (1754)
Kunsthøgskolen i Oslo
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Venäjä

Venäjän taideakatemia on Venäjän valtiollinen ja valtakunnallinen kuvataidealan tutkimus- ja koulutusorganisaatio. Se on akatemia, jonka tehtävänä on edistää eri kuvataiteidealojen ammatillista toimintaa, tarkoituksena säilyttää ja kehittää Venäjän kansan taiteen traditiota, edistää taidekasvatuksen teoriaa ja kouluttaa kuvataiteiden spesialisteja, sekä tutkia koti- ja ulkomaista taidekulttuuria ja taidehistorian, -teorian ja arkkitehtuurin ongelmia.
Pietari Suuri halusi perustaa 1720-luvulla Italian ja Ranskan taideakatemian mallin mukaisen taideakatemian myös Pietariin. Senaatti oli jo vahvistamassa taideakatemiahankkeen vuonna 1724, mutta Pietari Suuren kuolema ja vallan vaihtuminen siirsivät taideakatemian perustamista niin, että sen varsinainen toiminta taiteilijoiden kouluttajana alkoi vasta 1757 Pietari Suuren tyttären Elisabetin aikana.
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Viro

Akatemia perustettiin 1914 Viron taideteollisuuskoulu -nimisenä. Vuonna 1989 perustetun Tallinnan taideyliopiston nimi muutettiin 1995 Viron taideakatemiaksi.
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Yhdysvallat

Yhdysvalloissa keskeisiä ovat pienet ja yksityiset taidekoulut, kuten  Lyme Academy College of Fine Arts. Suurempia yksityisiä kouluja ovat Rhode Island School of Design (1877),  School of the Art Institute of Chicago ja suurimpana yksityisenä taidekouluna 1947 perustettu School of Visual Arts. Suurimpia ovat yliopistojen taiteen ja muotoilun osastot. Näistä vuonna 1871 perustettu San Francisco Art Institute on Yhdysvaltojen vanhimpia ja arvostetuimpia nykytaiteen korkeakouluja. SFAI on yksityinen, voittoa tuottamaton oppilaitos.
Yhdysvalloissa useimmat tutkintoon valmistavat taiteen oppilaitokset eivät tarjoa klassisten taideakatemioiden malliin intensiivistä opetusta piirtämisessä ja realistisessa maalauksessa, joskin Lyme Academy College of Fine Arts tarjoaa jonkin verran myös tämäntyyppistä opetusta. Aukkoa täyttämään on syntynyt ateljee-metodia soveltavia taidekouluja kuten 1982 perustettu New York Academy of Art, 1825 perustettu National Academy of Design ja vuonna 1875 perustettu Art Students League of New York. Pieniä realistisen taiteen kouluja on suhteellisen runsaasti, kuten Grand Central Academy of Art (2006) ja Water Street Atelier.
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Englanti

Englannissa taidekouluja on runsaasti, jo Lontoossa on monta arvostettua koulua. Tunnettuja ovat 1871 perustettu Slade School of Art ja University of the Arts London johon on yhdistynyt kuusi aiemmin itsenäistä koulua, kuten Chelsea College of Art and Design (1895). Muita keskeisiä englantilaisia taidekouluja ovat Royal College of Art (1837), Goldsmiths' College (1891) ja Glasgow School of Art (1845). Royal College of Art vaikutti modernin englantilaisen kuvanveiston syntymiseen 1920-luvulla, jolloin siellä opiskelivat muun muassa Henry Moore ja Barbara Hepworth. Goldsmiths' College taas oli keskeinen 1990-luvulla syntyneen Young British Artists -ryhmän syntymisessä, vaikka osa ryhmän jäsenistä opiskelikin muualla.
Slade School of Art (1871)
Chelsea College of Art and Design (1895)
Royal College of Art (1837)
Goldsmiths' College (1891)
Glasgow School of Art (1845)
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Ranska

Ranskassa, tarkemmin sanottuna Pariisissa taideopetus organisoitiin jo alussa perusteellisesti. Taideakatemia-käsitteelle ominaisinta onkin Ranskassa 1600-luvun puolivälissä kehitetty koulutusjärjestelmä. École des Beaux-Artsin perusti Charles Le Brun vuonna 1648, aluksi nimellä Académie de peinture et de sculpture. Ranskan taideakatemiat toimivat mallina myöhemmin perutetuille kouluille. Ranskassa on ollut myös pienempiä ja vapaampia akatemioita, kuten Colarossi ja Julian, joissa myös ulkomaalaiset ja naiset ovat voineet opiskella.
École des Beaux-Arts eli École Nationale Supérieure des Beaux-arts (1648)
Académie des Beaux-Arts eli Académie de Peinture et de Sculpture, Pariisi (1648)
Académie Colarossi (1800-luvun loppupuoli – 1930)
Académie Julian (1868–1968)
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Italia

Italia oli keskeinen paikka taideatemioiden syntyessä 1500-luvulla. Leonardo da Vincin ja Carraccien vapaamuotoisten keskustelevien ja yhdessä piirtävien akatemioiden jäljessä perustettiin vähitellen pedagogisempia taideakatemioita, kuten Accademia di belle arti di Firenze (Firenzen taideakatemia) ja Roomassa Pyhän Luukkaan akatemia.
Firenzen taideakatemia (Accademia di belle arti di Firenze ja Accademia delle Arti del Disegno, 1563)
Pyhän Luukkaan akatemia, Rooma (1577)
Carraran akatemia (1793)
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Saksa

Saksassa akatemioita perustettiin jo varhain. Saksa ja Düsseldorfin taideakatemia oli suomalaisten suosiossa romantiikan ja düsseldorfilaisen maisemamaalauksen valtakaudella.
Nürnbergin taideakatemia (1662)
Universität der Künste Berlin (1696/1975)
Hochschule für bildende Künste Hamburg (1767)
Düsseldorfin taideakatemia (1773)
Frankfurtin taideakatemia (1779)
Münchenin taideakatemia (1808)
Dresdenin taideakatemia
Bauhaus (1919–1933)
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Hollanti

Koninklijke Academie van Beeldende Kunsten, Haag (1682)
Willem de Kooning Academie, Rotterdam (1773)
Rijksakademie, Amsterdam (toimii residenssinä)
Taidekouluja ja -akatemioita eri maissa > Taideakatemioita muualla

Antwerpenin taideakatemia (1663)
Wienin taideakatemia (1692)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taideakatemia Wikimedia Commonsissa
Annibale Carraccin alastontutkielma, punaliitu.
Opiskelijoita elävän mallin luokassa École des Beaux-Artsissa Pariisissa, kuva 1800-luvun loppupuolelta.
Tintoretto: Veistostutkielma, hiilipiirros.
Maria Baškirtsevan maalaus vuodelta 1881 kuvaa elävän mallin piirustusta ja maalausta Académie Julianissa.
Pietarin taideakatemian rakennus.
School of Visual Arts, päärakennus Manhattanilla.
Goldsmiths' Collegen päärakennus.
Düsseldorfin taideakatemian nykyinen rakennus.
Aimo Taleva

Elämän virta, 1984, Tampere.
Urpo Lahtinen ja Aimo Taleva Tampereella vuonna 1979 Olavi Virran muisto­merkin äärellä. Lehtimiehet Oy järjesti keräyksen ja varain­keruu­konsertteja Talevan suunnitteleman muisto­merkin kustantamiseksi.
Aimo Aulis Antero Taleva (s. 13. tammikuuta 1938 Helsinki – 18. marraskuuta 2011) oli suomalainen kuvanveistäjä ja graafikko. Talevan töitä on esillä useissa suomalaisissa kaupungeissa sekä ulkomailla. Hän sai Valtion taidepalkinnon vuonna 1972.
Taleva opiskeli vuodet 1958–1959 Vapaassa taidekoulussa ja vuodet 1961–1967 Taideteollisessa oppilaitoksessa. Ensimmäisen kerran hän esitteli teoksiaan näyttelyssä vuonna 1967, ja hän piti yksityisnäyttelyitä Suomessa ja Malmössa sekä osallistui yli sataan yhteisnäyttelyyn Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Taleva kertoi pyrkivänsä taiteessaan noudattamaan luonnon käytännöllistä ja systemaattista järjestystä. Hän ei kuvannut luontoa naturalistisesti vaan pyrki töissään mukailemaan niitä järjestelmiä ja mekanismeja, joita luonnossa esiintyy.
Talevan teoksia käytettiin vuonna 2008 julkaistun Modern Art -pelin suomenkielisen painoksen kuvituksena.
Kaudet

Talevan työt voidaan jakaa kuuteen eri kauteen: silkkikausi, plexikausi, rautakausi, optocromakausi, kivikausi ja puukausi.
Aiheesta muualla

Aimo Talevan verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Veikko Takala

Veikko Armas Takala (1. marraskuuta 1923 Vaasa – 1. elokuuta 2008 Vaasa) oli suomalainen kuvataiteilija, taidemaalari, taidegraafikko ja valokuvaaja. Uransa alkuvaiheessa hän oli mainosgraafikko.
Veikko Takala opiskeli Vaasan taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1945–1949 ja debytoi Vaasassa vuonna 1951. Hän osallistui aktiivisesti muun muassa Suomen Taiteilijaseuran näyttelyihin ja oli mukana Taidemaalariliiton 40-vuotisnäyttelyssä 1969. Takala oli Taidemaalariliiton lisäksi muun muassa Kuvataiteilijaseniorien ja taiteilijaryhmä TS Botnian jäsen.
Veikko Takalan teoksia on muun muassa Tampereen ja Oulun taidemuseoiden sekä Wäinö Aaltosen museon, Suomen valtion ja Malmö Museumin kokoelmissa. Takalan julkisia teoksia on Maaliskuu reliefimaalaus vuodelta 1985 Yleisradiolle (Vaasa) ja Verkot Vaasan seurakunnalle.
Takala sai mitalin Pohjanlahden biennaalissa ja kunniapalkinnon suomalaisen meriaiheisen taidegrafiikan näyttelyssä vuonna 1977.