stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Punainen Kaarti
Varusteet ja tunnukset

Suomen Punaisen Kaartin epävirallisena symbolina oli purkautuvaa tulivuorta esittävä kuva, joka oli kirjailtuna myös joidenkin punakaartien käyttämiin punalippuihin.lähde? Yhtenäistä asustusta ei ollut, vaikka sellaista yritettiinkin sodan kuluessa saada aikaiseksi. Taistelijat pukeutuivat siviiliasuihin, joihin tunnukseksi oli kiinnitetty punainen nauha. Aluksi se oli päähineessä, mutta maaliskuun alussa nauha määrättiin kiinnitettäväksi vasempaan hihaan. Nauhaan oli usein kirjailtuna kantajan edustaman punakaartin tunnisteet. Joillakin punakaartilaisilla oli myös venäläisiltä saatuja sotilaspukuja sekä muita varusteita. Helsingin punakaartin jäsenillä oli jopa venäläismallisia sotilaskypäriä, joita he saivat kansanvaltuuskunnan käynnissä pitämältä G. W. Sohlbergin tehtaalta.
Punainen kaarti käytti valkoisen armeijan tavoin pääosin Venäjän keisarilliselle armeijalle kuulunutta aseistusta. Pietarista saapui helmikuun loppuun mennessä yhteensä 35 000 kivääriä, 80 konekivääriä ja 20 tykkiä sekä runsaasti panoksia ja ammuksia. Lisäksi Tallinnasta laivattiin lähes 18 000 kivääriä ja 96 konekivääriä. Enimmillään punaisella kaartilla oli käytössä noin 100 000 kivääriä, 300 konekivääriä ja 250 tykkiä, joten miesmäärään nähden aseiden lukumäärä oli riittävä. Huoltovaikeuksista johtuen rintamilla oli kuitenkin usein pulaa ammuksista. Yleisimmin taisteluissa käytetty ase oli venäläinen sotilaskivääri Mosin-Nagant M1891 ja yleisin konekivääri Maxim. Kenttätykeillä ammuttiin pääasiassa suorasuuntauksella, koska koulutettuja tykkimiehiä ei juurikaan ollut.
Aselajit

Punaisen kaartin aselajeina olivat jalkaväki ja tykistö. Lisäksi punaisilla oli käytössään kuusi panssarijunaa sekä muutamia Venäjältä saatuja lentokoneita, joita ohjasivat venäläiset pilotit. Lentokoneita käytettiin lähinnä tiedustelutehtäviin ja niiden merkitys jäi hyvin vähäiseksi.lähde?
Huoltojoukkojen ohella rintamalla toimi myös lääkintähuollosta vastannut ambulanssiosasto. Sen päälliköksi määrättiin levyseppä F. A. Hyrsky, jolla ei ollut minkäänlaista lääkintäkoulutusta. Punaiseen kaartiin värväytyneille lääkäreille maksettiin palkkaa 1 200–2 000 markkaa kuukaudessa. Lääkintäjoukkojen tunnuksena oli Geneven sopimusten mukainen punainen risti valkoisella pohjalla, minkä vuoksi ambulanssiosastosta käytettiin usein nimitystä ”Punainen risti”. Sillä ei kuitenkaan ollut mitään tekemistä varsinaisen Punaisen Ristin kanssa.
Aselajit > Laivasto

Punakaartilla oli sodan lopulla lyhytikäinen laivasto, jolla ei tosin ollut käytössään yhtään varsinaista sotalaivaa. Sota käytiin pääosin talvella, jolloin vesireitit olivat jäässä. Punakaartin yleisesikunta antoi maaliskuussa määräyksen laivasto-osastojen perustamisesta kuuteen rannikkokaupunkiin ja kolmeen sisävesikaupunkiin, mutta näistä ilmeisesti ainoastaan Helsingin osasto saatiin perustettua ja sekin vain yhden komppanian vahvuisena. Punaisen Kaartin meriesikunnan sota-asiain päälliköksi valittiin 6. tai 8. huhtikuuta Karl Viktor Hotakainen. Koska venäläiset eivät luovuttaneet yhtäkään Itämeren laivaston sota-alusta punakaarteille, Helsingin laivasto-osaston ainoat alukset olivat höyrylaiva Aegir sekä höyryhinaajat Tornator II ja Warkaus VII. Näistä Aegir osallistui Mäkiluodon linnakesaaren evakuointiin yhdessä venäläisten alusten kanssa 13.–14. huhtikuuta mutta ajoi paluumatkalla karille Porkkalanniemen edustalla. Osaston toiminta päättyi, kun Hotakainen ja kahden höyryhinaajan miehistöt jäivät samaan aikaan vangeiksi Helsingin valtauksen yhteydessä.
Punakaartin laivasto perustettiin uudelleen Viipurissa 22. huhtikuuta, jolloin sen päälliköksi määrättiin M. Hjelmman. Uusi laivasto otti käyttöönsä siviilialuksia, joita käytettiin punaisten evakuoimiseen Viipurista Pietariin useassa laivasaattueessa 25.–28. huhtikuuta.
Vahvuus

Suomen Punaisen Kaartin vahvuus oli liikekannallepanon alkaessa 27. tammikuuta noin 30 000 miestä, joista noin 5 000 oli aseistettuja. Punaisten oman ilmoituksen mukaan vahvuus oli tuolloin 20 000–25 000 miestä, joista aseistettuja oli vain 1 500. Samaan aikaan Pietarista oli kuitenkin junalla saapumassa Helsinkiin ja Tampereelle 15 000 kiväärin aselasti, jota jaettiin myös matkan varrella olleille punakaarteille. Helmikuun lopussa vahvuus oli noin 40 000 ja sodan loppuvaiheessa huhtikuun puolivälissä noin 75 000 miestä. Kun mukaan lasketaan vielä taisteluissa kaatuneet ja vangeiksi jääneet sekä viimeiset pakko-otot, nousi sodan aikainen kokonaisvahvuus todennäköisesti yli 100 000:n miehen. Samanaikaisesti rintamalla oli enimmillään noin 34 000 miestä maaliskuun jälkipuoliskolla Tampereen puolustustaistelun ollessa käynnissä. Punaisen kaartin suurimpia yksiköitä olivat Helsingin, Tampereen ja Viipurin punakaartit sekä Pietarin suomalainen punakaarti. Lisäksi punakaartien riveissä taisteli noin 2 600 naiskaartilaista.
Valtaosa Suomessa olleista venäläisistä eivät olleet halukkaita taistelemaan Suomen sisällissodassa. Punaisessa kaartissa heitä arvellaan olleen yhteensä 3 000–4 000, joista kerralla oli palveluksessa noin 1 000 miestä. Venäläisten merkitys oli suurimmillaan helmikuussa, mutta väheni olennaisesti maaliskuun aikana. Venäläiset joutuivat Saksan kanssa maaliskuun alussa solmitun rauhansopimuksen ehtojen mukaisesti poistumaan Suomesta, ja kokonaisuutena heidän apunsa jäi vähäiseksi. Suomen punakaartiin jäi kuitenkin venäläisiä vapaaehtoisia sotilaita, joiden päälliköksi nimitettiin eversti Svetšnikov.
Svetšnikovin lisäksi korkea-arvoisimpia venäläisupsereita olivat Tampereen esikunnassa toimineet everstiluutnantti Georgi Bulatsel ja ratsumestari V. V. Vinogradov. Alempia upseereita, aliupseereita ja rivimiehiä toimi neuvonantajina ja rintamakomentajina myös muualla. Kullervo Manner on myöhemmin maininnut nimeltä heistä Medvedskijn, Kiselevin, Aleksandrovin, Rosnatovskijn, Golubtsovin, Nikuletsin, Sudakovin, Eichen, Ebergardit ja Peresvetin. Mukana oli erikoismiehiä, kuten tykistöupseereita ja tykkimiehiä, sekä konekivääri- ja viestimiehiä, joiden avulla Helsingissä käynnistettiin konekivääri- ja tykistökurssit. Venäläiset kouluttivat vastaavia erikoismiehiä myös joissakin muissa suurimmissa kaupungeissa.
Tappiot

Punaisen kaartin rintamatappiot olivat yhteensä noin 5 700 kaatunutta. Heistä suuri osa oli kuitenkin välittömästi antautumisen jälkeen teloitettuja, joten taistelutilanteessa kaatuneiden todellinen määrä ei ole selvillä. Haavoittuneiden määräksi on arvioitu 10 000–12 000.
Tampereen taistelusta lähtien valkoisten käsiin jäi kymmeniä tuhansia antautuneita punaisen kaartin taistelijoita. Heitä alettiin sijoittamaan vankileireille, joilla sodan loputtua oli yli 80 000 punaista. Vankileirien olosuhteet olivat erittäin huonot, mistä johtuen syyskuuhun 1918 mennessä nälkään, kulkutauteihin tai teloituksiin kuoli noin 12 000 vankia. Lisäksi niin sanotun valkoisen terrorin uhreina kuoli yli 8 300 miestä ja naista, joten punaisten kokonaistappioiksi muodostui noin 26 000 henkeä. Heistä kaikki eivät kuitenkaan olleet punaisen kaartin jäseniä, vaan mukana oli myös muita punaisten kannattajia sekä heidän perheenjäseniään. Vankeja päästettiin ehdonalaiseen vapauteen syyskuun 1918 puolivälistä lähtien, ja käytännössä kaikki oli vapautettu vuoteen 1921 mennessä.lähde tarkemmin?
Sankarihautajaiset

Kaatuneet haudattiin usein joukkohautoihin taistelupaikkojen lähistölle, mutta vainajia kuljetettiin myös kotipaikkakunnilleen, jossa heille järjestettiin juhlallisia sankarihautajaisia. Esimerkiksi Helsingissä niitä järjestettiin Mäntymäellä, Tampereella Pyynikillä ja Viipurissa Papulanmäellä. Sankarihautajaisia pidettiin myös muissa punaisten hallussa olleissa suurimmissa kaupungeissa sekä joillakin maaseutupaikkakunnilla. Sodan päättymisen jälkeen valkoiset avasivat useimmat punaisten sankarihaudat, ja siirsivät vainajat syrjemmällä sijainneisiin suuriin joukkohautoihin.lähde?
Taisteluiden jälkeen teloitetut punakaartilaiset haudattiin yleensä merkitsemättömiin joukkohautoihin, joista viranomaiset eivät antaneet omaisille mitään tietoa. Ainoastaan osa joukkohaudoista on nykyään enää alkuperäisellä paikallaan, sillä vainajia on myöhempinä vuosikymmeninä siirretty kirkkomailla sijaitseviin toverihautoihin. Muistomerkkejä haudoille alettiin pystyttämään yleisemmin vasta Suomen poliittisen tilanteen muututtua toisen maailmansodan päättymisen myötä.lähde?
Tunnettuja punaisen kaartin jäseniä

Sisällissodassa surmansa saaneita punaisen kaartin jäseniä olivat muun muassa olympiapainija Tatu Kolehmainen, näyttelijä Kaarlo Kurki, kirjailijat Johannes Rajavaara ja Kasperi Tanttu sekä kansanedustajat Frans Koskinen, Efraim Kronqvist ja Sofia Hjulgrén.lähde?
Muita tunnettuja punakaartilaisia olivat kauppaneuvos Kalle Kaihari, muusikko Martti Jäppilä, kuvanveistäjä Jussi Hietanen, taidemaalarit Lauri Saari ja Väinö Kunnas, kirjailijat Oskar Johansson, Lauri Luoto, Kaarlo Valli ja Ragnar Nyström, näyttelijät Jalmari Parikka ja Aarne Orjatsalo, teatterinjohtajat Fred Lindholm ja Emil Luukkonen, yleisurheilun olympiamitalisti Eino Purje sekä painin olympiavoittaja Kaarlo Koskelo. Myös jatkosodan aikana vakoojana teloitettu Martta Koskinen kuului punakaartiin.lähde?
Useita entisiä punaisen kaartin jäseniä nousi tulevina vuosikymmeninä kansanedustajiksi. Heistä Emil Skog, Valdemar Liljeström sekä Viljo Rantala toimivat jopa ministereinä. Punaisen kaartin lääkärien joukossa oli muun muassa myöhemmin Ruotsissa maineikkaan uran tehnyt Erik Jorpes. Viimeinen punakaartin veteraani oli järvenpääläinen Aarne Arvonen, joka kuoli 111-vuotiaana tammikuussa 2009.
Punaisen kaartin tunnuksena käytetty tulivuori.
Punaisen kaartin sotilas ja sairaanhoitaja.
Nakkilan punakaarti.
Helsingin punakaartin Portun pataljoonaan kuuluneen August Jokisen jäsenkortti.
Helsingin punakaartin taistelijoita Hakaniemessä Helsingin taistelun aikana.
Helsingin punakaartin käsivarsinauha.
Turun naiskaartin Helena Aalto (s. 1898) ja Elli Vuokko (s. 1890), jotka teloitettiin Lahdessa toukokuussa 1918.
Punaisen kaartin miehiä asemissaan Ruoveden taistelun aikana.
Punaisen kaartin panssarijunan miehistöä.
Sankarihautajaiset Helsingin Mäntymäellä.
Punaisen kaartin veteraaneja Crescendo-muistomerkin paljastustilaisuudessa 1970.
Ertha Pascal-Trouillot

| --- | --- |
Kansalaisuus:  Haiti  
Puoliso:  Ernst Trouillot  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ertha Pascal-Trouillot (s. 13. elokuuta 1943 Pétion-Ville, Haiti) oli Haitin ensimmäinen naispuoleinen juristi, tuomari ja presidentti. Pascal-Trouillot toimi 1986–1990 korkeimman oikeuden tuomarina ja kenraali Prosper Avrilin lähdettyä maanpakoon hän toimi virkaatekevänä presidenttinä 1990–1991.
Ura

Ertha Pascal-Trouillot valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1971. Hän liittyi Port-au-Princen asianajajaliittoon. Hän työskenteli Haitin siviililain tarkistamisesta vastaavan komission jäsenenä. Vuonna 1979 hänet valittiin Port-au-Princen siviilioikeuteen tuomariksi, 1985 muutoksenhakutuomioistuimen tuomariksi ja 1986 hänet nimitettiin korkeimman oikeuden tuomariksi. Hän oli ensimmäinen nainen Haitissa joka oli päässyt näihin tehtäviin.
Vuonna 1990 Pascal-Trouillot oli yksi kahdestatoista korkeimman oikeuden tuomareista joille, vuoden 1987 lainsäädännön mukaan, oli mahdolista siirtää valta kenraali Prosper Avrilin lähdettyä maanpakoon. Maahan muodostettiin väliaikainen siviilihallitus.  Pascal-Trouillot toimi Haitin virkaatekevänä presidenttinä vuosina 1990–1991. Hän selvisi tehtävässään entisen ministerin Roger Lafontantin johtamasta vallankaappausyrityksestä ja järjesti vaalit. Vaaleissa presidentiksi valittiin Jean-Bertrand Aristide josta tuli Haitin ensimmäinen demokraattisesti valittu johtaja.
Presidenttinä toimimisen jälkeen Pascal-Trouillot muun muassa keskittyi koostamaan elämäkerrallista tietosanakirjaa 1700–2006 välillä eläneistä haitilaisista merkkihenkilöistä. Hän oli aloittanut kirjan valmistelun edesmenneen puolisonsa Ernst Trouillot'n kanssa. Tietosanakirjan ensimmäinen osa julkaisiin 2001 ja jälkimmäinen 2009.
Yksityiselämä

Ertha Pascalin vanhemmat olivat metalliartesaani Thimocles Pascal ja ompelija Louise Dumornay. Hän syntyi vuonna 1943 ja oli 10 lapsesta toiseksi nuorin. Hän syntyi Pétion-Villessä ja kävi lukio-opintonsa siellä. Hän jatkoi opiskelemaan koneistamista. Hän kuitenkin siirtyi lukemaan lakia opettajansa ja tulevan puolisonsa, Ernst Trouillot'n, suosituksesta. Hän valmistui Gonayivin satamakaupungissa sijaitsevasta Ecole de Droit des Gonaives -korkeakoulusta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1971. Ertha Pascal ja Ernst Trouillot menivät naimisiin 1971. Heille syntyi tytär 1974/1975. Ernst Trouillot kuoli sairauskohtaukseen 1986/1987.
Ertha Pascal-Trouillot'n veli oli halvaantunut vyötäröstä alaspäin aiemman diktaattori Duvalier'n joukkojen ampumasta luodista. Ernst Trouillot'n aiemmasta avioliitosta syntynyt lapsi, antropologi Michel-Rolph Trouillot on hänen poikapuolensa.
Julkaisut

1973: Statut juridique de l'Haïtienne dans la Législation sociale (laajennettu versio opinnäytetyöstä)
1978: Code de lois usuelles, yhdessä Ernst Trouillotin kanssa
1980: Rétrospectives... Horizons
1981: Au grand boulevard de la Liberté
1982: Analyse de la Législation révisant le statut de la femme mariée
1990: Code de lois usuelles (julkaistiin kahdessa osassa 1989 ja 1998)
Cahier juridique de l'enfant et de la famille
Dictionnaire biographique d'Haïti, yhdessä Ernst Trouillotin kanssa (julkaistiin kahdessa osassa 2001 ja 2009)
Reimar Lüst

Reimar Lüst (25. maaliskuuta 1923 Barmen, Saksa – 31. maaliskuuta 2020) oli saksalainen tähtitieteilijä ja Euroopan avaruusjärjestön entinen pääjohtaja.
Lüst syntyi papin pojaksi. Hän kävi keskikoulua ja lukiota vuodet 1933–1941 Wilhelmsgymnasium Kasselissa ja Humanistische Gymnasiumissa Kasselissa. Toisen maailmansodan aikana hän oli Saksan laivastoon kuuluneen sukellusveneen luutnantin arvoinen konepäällikkö. Vuodet 1943–1946 hän oli sotavankina Yhdysvalloissa Texasissa ja Englannissa.
Lüst opiskeli vuodet 1946–1949 fysiikkaa Johann Wolfgang Goethe-Universität -yliopistossa Frankfurt am Mainissa. Hän väitteli vuonna 1951 teoreettisesta fysiikasta. Hän toimi Göttingenissä sijaitsevassa Max Planck -instituutissa. Vuodet 1955–1956 hän oli Fulbright-stipendiaattina Enrico Fermi Institutessa Chicagossa ja Princetonin yliopistossa. Vuonna 1959 hän alkoi opettaa Ludwig-Maximilians-Universität-yliopistossa Münchenissä.
Hän toimi vierailevana professorina New Yorkin yliopistossa (1959) ja Massachusetts Institute of Technologyssa (1961) sekä California Institute of Technologyssä (1962).
Lüst toimi teknisenä johtajana Euroopan avaruusjärjestön edeltäjäorganisaatiossa ESRO:ssa vuodet 1962–1964 ja ESRO:n johtokunnan varapuheenjohtajana vuodet 1968–1970. Vuodet 1963–1972 Lüst oli Max-Planck-Institut für extraterrestrische Physik -yksikön johtaja.
Lüst toimi eräiden saksalaisten yliopistojen johtokunnissa 1960-luvun puolivälistä alkaen. Hän oli vastaavassa tehtävässä 1970-luvulta 1990-luvun loppuun saksalaisessa avaruusteollisuudessa.
Hän toimi Euroopan avaruusjärjestön pääjohtajana vuodet 1984–1990.
Hän oli Academia Europæan jäsen vuodesta 1989.
Aiheesta muualla

Hydrodynamik. Bibliographisches Institut, 1978, ISBN 3-411-01540-3
Künstliche Wolken – ein Mittel der Weltraumforschung in: Jahrbuch der Max-Planck-Gesellschaft. 1968, S. 150–172
Der Wissenschaftsmacher. Reimar Lüst im Gespräch mit Paul Nolte. C. H. Beck, München 2008
Quelle für weite Teile: Pressemitteilung zur Verleihung der Ehrenbürgerschaft der Freien Hansestadt Bremen[vanhentunut linkki]
Interview mit Reimar Lüst, das Hans von Storch und Klaus Hasselmann mit ihm geführt haben (PDF, 8 MB)[vanhentunut linkki]Hans von Storch
Angela Grosse: Der Willy Brandt der Wissenschaft – Artikkeli Hamburger Abendblattissa 25.3.2008, vrt. Der Wissenschaftsmacher, DZ, 27.3.2008
Reimar Lüst Max-Planck-Gesellschaftin sivustolla  (Arkistoitu – Internet Archive)
Prof. Roland Zdeněk Bulirsch: Reimar Lüst – Leben und Werk
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina  MathSciNet  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Hollolan Pyhäniemen lentokenttä

Hollolan Pyhäniemen lentokenttä oli Hollolan Pyhäniemessä Vesijärven jäälle rakennettu lentokenttä talvisodassa.
Hollolan Kutajoella sijaitseva Pyhäniemi sijaitsee Pyhäniemen kartanon pohjoispuolella Vesijärven lahdessa. Talvisodan lopussa Pyhäniemen keskiosasta sen kärkeen ulottuvalle rannalle ja niemen itäpuolelle lahden vastakkaiselle rannalle sijoitettiin hävittäjiä puolikaaren muotoiselle alueelle. Kenttä ei toimintansa aikana joutunut pommitusten kohteeksi. Lentokentän henkilökunta majoitettiin Pyhäniemen kartanoon. Jääkentän toimintaan osallistui ulkomaalaisia vapaaehtoisia niin lentäjinä kuin lentomekaanikkoinakin.
Kentälle sijoitetut ilmavoimien yksiköt

Lentorykmentti 2:een kuuluvien laivueiden hävittäjiä oli tilapäisesti sijoitettuna Pyhäniemeen, koska neuvostoliittolaisten pommitukset ulottuivat pitkälle Etelä-Suomeen ja myös Länsi-Suomeen ja lähempänä rintamaa olevat kentät joutuivat neuvostoliittolaisten hyökkäysten kohteiksi. Suomen ilmavoimien yksiköistä kenttää käyttivät Lentolaivue 26:n ja Lentolaivue 28:n hävittäjät. Niistä edellinen oli talvisodan lopulla varustettu Fiat G.50 -hävittäjillä ja jälkimmäinen Morane-Saulnier M.S. 406 -hävittäjillä. 1. maaliskuuta 1940 siirrettiin Hollolaan Utin Haukkaniemestä Lentolaivue 26:n Fiat G.50 -hävittäjiä neuvostoliittolaisten hävittäjien hyökkäysten vuoksi. 2. maaliskuuta 1940 kersantti L. Aaltosen ohjaamalla Fiat G.50 FA-4:llä pudotettiin Lahdessa neuvostoliittolainen I-153-hävittäjä. 7. maaliskuuta 1940 siirrettiin seitsemän Morane-Saulnier M.S. 406-hävittäjää Pyhäniemelle Säkylän lentokentältä ja saman verran Uttiin Viipurinlahden torjuntataisteluihin.
Kapteeni E. Heinilän komentama Lentolaivue 22 sai viisi Brewster B-239 -hävittäjää 19. helmikuuta 1940 Hollolan Pyhäniemeen Vesijärven jäälle. Laivueen 1. lentueen päälliköksi nimitettiin 23. helmikuuta 1940 luutnantti A. Bremer. Brewster-koneilla ehdittiin suorittaa kuitenkin vain yksi sotalento talvisodan loppuun mennessä.
Viipurinlahden ratkaisutaistelut

Neuvostoliiton Viipurinlahdella maaliskuun alussa aloittaman hyökkäyksen aiheuttaman tilanteen kiristymisen myötä siirrettiin kahden päivän aikana myös Länsi-Suomesta Säkylästä 7. maaliskuuta alkaen kahden päivän aikana Hollolan jääkentälle Lentolaivue 28:n kapteeni S-E Sirénin johtama ensimmäinen lentue, jossa oli seitsemän Morane Saulnier -hävittäjää. Samaa tarkoitusta varten siirrettiin myös samanvahvuinen kapteeni E. Jutilan johtama kolmas lentue Utin Haukkaniemeen.
Sirénin johdolla 9. maaliskuuta lentueen seitsemästä Morane Saulnierista kuusi sekä Lentolaivue 26:n kaksi Fiatia hyökkäsivät Viipurinlahdella Vilaniemeen eteneviä kuorma-autoja vastaan. Niistä kuusi syttyi palamaan. Lisäksi yksi Morane  ja yksi Fiat joutuivat ilmataisteluun kolmea I-153 -hävittäjää vastaan, joista pudotettiin kaksi. Hyökkäyksiä kuljetuksia vastaan jatkettiin. Samana päivänä yksi Morane Saulnier sai ilmatorjunnasta osuman, ohjaaja haavoittui ja kone tuhoutui pakkolaskussa Vilalahden pohjukassa. Suomalaiset joukot pelastivat ohjaajan. Seuraavana päivänä neuvostoliittolaisten hävittäjien ja ajoittaisen lumisateen vuoksi lentotoiminta vaikeutui ja estyi miltei kokonaan.
Onnettomuuksia

Lyhyen toimintansa aikana Pyhäniemen kentällä sattui joitain onnettomuuksia:
11. maaliskuuta 1940, alikersantti T. Bergmanin ohjaama Fiat G.50 FA-5 meni nousussa nokalleen.
11. maaliskuuta 1940, alikersantti I. Pöystin ohjaama Fiat G.50 FA-1 meni laskussa selälleen.
9. maaliskuuta 1940, luutnantti R. McMasterin ohjaama Brewster BW-353 meni laskussa selälleen.
5. maaliskuuta 1940, luutnantti U. Niemisen ohjaama Fiat G.50 FA-25 meni laskussa ympäri.
Moskovan rauha

Tarkoituksena oli tuoda kentälle lisää Brewstereitä, mutta talvisota päättyi 13. maaliskuuta 1940 ennen kuin Lentolaivue 22:lle tarkoitetut Brewsterit ja Hurricanet ehtivät palvelukseen.
Talvisodan jälkeen Lentorykmentti 2:n Lentolaivue 22:n hallussa olevat Brewster-koneet siirrettiin Lentolaivue 24:lle, joka luovutti tilalle Fokker D.XXI -koneensa.
Lentokentällä olleet yksiköt ja hävittäjälentokoneet > Lentolaivue 22

Brewster
Lentokentällä olleet yksiköt ja hävittäjälentokoneet > Lentolaivue 26

Osasto Nieminen, Fiat
Osasto Ahola, Fokker
Lentokentällä olleet yksiköt ja hävittäjälentokoneet > Lentolaivue 28

Osasto Siren, Morane
Osasto Jutila, Morane
Osasto Räty, Hawker Hurricane
Aiheesta muualla

Ahti Saarinen: Parolasta Pyhäniemeen – Brewster-sarja 3. Eugenta 2002, Lahti. ISBN 951-98755-4-9
Ahti Saarinen: Päijät-Hämeen sotilaskentät 1937–1997 . 1998, Hollola. ISBN 952-90-9804-9
Hollolan lentokenttä 1940–1995
Padasjoen lentokentät 1940–1997
Vesivehmaan lentokenttä 1937–1997
Ahti Saarinen: Pyhäniemen jääkenttä talvisodassa 1939–1940. 1995, Lahti.
Hollola
| --- | --- |
Kyliä ja paikkoja:  Hakosilta  Hankaa  Hedelmätarha  Heinlammi  Herrala  Hälvälä  Kalliola  Kirkonkylä  Kukkila  Kukonkoivu  Laitiala  Länsi-Hollola  Messilä  Miekkiö  Noitala  Okeroinen  Paimela  Pyhäniemi  Sairakkala  Salpakangas  Sarva  Tennilä  Tiirismaa  Uskila  |Vaania  Vanhatalo  Vesala  Vesikansa 
Luonto:  Hahmajärvi  Hammonjoki  Iso-Tiilijärvi  Keski-Tiilijärvi  Kiikunlähde  Kintterönsuon aarnimetsä  Kivijärvi  Kotajärvi  Kutajärvi  Kutajärven alue  Laasonpohja  Pirunpesä  Pähkinäkukkula  Riihikallio-Pilkanmäki  Sairakkalanjärvi  Tiirismaan luonnonsuojelualue  Työtjärvi  Vesijärvi  Vähä-Tiilijärvi 
Nähtävyyksiä ja tapahtumia:  Herralan kylämuseo  Hiljaisuuden huone  Hollo ja Martta  Hollolan Hirvi  Hollolan keskiaikainen kivikirkko  Hollolan keskiaikatapahtuma  Hollolan kotiseutumuseo  Hollolan kunnantupa  Hälvälän ampumarata  Kapatuosia  Laitialan kartano  Linnamäki  Messilän kartano  Pyhäniemen kartano 
Liikenne:  Herralan rautatieasema  Hollolan lentokenttä  valtatie 12  kantatie 54  seututie 296  yhdystie 2955  yhdystie 2956  yhdystie 3173  Launeen tie 
Muuta:  Camping Messilä  Hollolan kunnanvaltuusto  Hollolan lukio  Hollolan seurakunta  Hollolan Sanomat  Hollolan Seutu  Hollolan vaakuna 
Suomen ilmavoimien Morane Saulnier M.S. 406 -hävittäjä.
Italialainen Fiat G.50
Oili Suominen

Oili Marita Suominen (o.s. Valtonen; s. 24. helmikuuta 1941 Pori) on suomalainen suomentaja, koulutukseltaan dipl. kielenkääntäjä ja humanististen tieteiden kandidaatti (Turun yliopisto 1967). Hän on kääntänyt kaunokirjallisuutta saksasta ja ruotsista suomeksi; hänet mainitaan mm. Günter Grassin luottosuomentajaksi sekä Erich Auerbachin Mimesiksen kääntäjäksi. Hän on saanut valtionpalkinnon, Pro Finlandia -mitalin ja Mikael Agricola -palkinnon.
Palkinnot

Valtionpalkinto neljästi, viimeksi W. G. Sebaldin teoksen Austerlitz suomennoksesta (2003).
Pro Finlandia -mitali (1999)
Mikael Agricola -palkinto (1981)
J. A. Hollon palkinto (1993)