stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kati Hämäläinen
Kirjat ja julkaisut

Hämäläinen, Kati: Ranskan barokin klaverimusiikki: solistisen klaverimusiikin nuottilähteet n. 1650-n. 1730 ja niiden modernit laitokset.  Helsinki:  Sibelius-Akatemia, 1992.  ISBN 952-9658-05-2
Hämäläinen, Kati: François Couperin: L'art de toucher de Clavecin − Cembalon soittamisen taito.  Helsinki:  Sibelius-akatemia, 1993.  ISBN 952-9658-26-5
Hämäläinen, Kati (toim.): Kotkan urkukirja.  Kotkan seurakunta ja Sibelius-Akatemian kirkkomusiikin osasto, 1998.  ISBN 952-9658-63-X
Hämäläinen, Kati: Le bon goût. Ranskan klassisen urkumusiikin (1650-1800) esittämiskäytäntö.  Helsinki:  Sibelius-Akatemia, 2002.  ISBN 952-9658-74-5
"Ranskan klassisen urkumusiikin bassossa esiintyvien cantus firmuksien rekisteröiminen". Musiikki 1-2/2000, 47-78.
"Port-de-voix painottomana etulyöntinä". Urut ajassa. Juhlakirja Kari Jussilalle. Toim. Peter Peitsalo. Sibelius-Akatemia ja Organum-seura r.y. Helsinki 2003, 169-190. ISBN 952-9658-77-X.
Hämäläinen, Kati: Ranskan barokin gregoriaanisia sävelmiä Guillaume-Gabriel Niversin kirjoista – Plainchant of the French Baroque by Guillaume-Gabriel Nivers. DocMus-tohtorikoulun julkaisuja – DocMus Research Publications, Sibelius-Akatemia – Sibelius Academy, 2015. ISBN 978-952-5959-92-5 (painettu), ISBN 978-952-5959-93-2 (pdf).
Kati Hämäläinen: Couperinin cembalokirjat. Uniarts.fi / Sibelius-Akatemian julkaisut / Digitaaliset oppimateriaalit / Musiikin oppimateriaalit.
Äänityksiä

Nauhoituksia Suomen Yleisradiolle ja TV:lle sekä radionauhoituksia Berliinissä ja Sveitsissä.
Levytyksiä:
Kokkonen: "..durch einen Spiegel..". Cembalo, Helsingin Kamariorkesterin solistina. Finlandia FA 323.
"Les goûts-réünis". Cembalo. Ranskan barokin kamarimusiikkia yhtyeessä Les Goûts-réünis. Ondine ODE 721-2.
"Flauto dolce - flauto traverso". Cembalo. Barokin kamarimusiikkia yhtyeessä Sibelius Academy Baroque Ensemble. Ondine ODE 736-2.
Bendan ja Stamitzin huilukonserttoja. Cembalo. Mikael Helasvuo ja Helsingin Kamariorkesteri. BIS CD 268.
"Barokin aikaan". Cembalo. Barokin kamarimusiikkia yhtyeissä Les Goûts-réünis ja Sibelius-Akatemian barokkiyhtye. Classica CL 108.
"Noëls". Ranskan barokin joululauluja. Urut. Classica CL 140. R: Kotkan kansainvälinen urkukilpailu.
"Kaksi urkumessua / Two Organ Masses". Urut, yhtyeenjohto. Jean-Henry d'Anglebert: Complete Organ Works, Francois Couperin: Complete Organ Works, Guillaume-Gabriel Nivers: Two Masses, Marc-Antoine Charpentier: Credo, Domine Salvum. Kati Hämäläinen, urut / organ, Ensemble Plein-Jeu. 2 CD, Taito 2007.C
Hans Christian Cornelius Mortensen

Hans Christian Cornelius Mortensen
Hans Christian Cornelius Mortensen (27. elokuuta 1856 Jonstrup, Själlanti − 7. kesäkuuta 1921) oli tanskalainen lintutieteilijä ja opettaja, joka aloitti lintujen rengastuksen tieteen apuvälineenä.
Mortensen opiskeli Kööpenhaminan yliopistossa ensin teologiaa ja myöhemmin lääketiedettä ja eläintiedettä. Hän jätti opintonsa kesken, eikä koskaan suorittanut loppututkintoa. Hän elätti itsensä toimimalla opettajana Kööpenhaminan alueen kouluissa, kunnes 1888 sai opettajan viran Viborgin Katedralskolesta. Hän asui loppuelämänsä Viborgissa. Vuonna 1891 Mortensen avioitui Ingeborg Lemmingin (1858–1938) kanssa. Avioliitto oli lapseton.
Mortensen aloitti lintujen rengastamisen sinkkirenkailla vuonna 1899, mutta havaittuaan raskaiden renkaiden vahingoittavan linnun jalkaa, hän vaihtoi materiaaliksi kevyemmän alumiinin. Ensimmäisenä vuonna hän rengasti 165 kottaraista, joista onnistui saamaan löydöt Alankomaista ja Norjasta. Myöhemmin hän rengasti muun muassa kattohaikaroita, harmaahaikaroita, lokkeja ja sorsalintuja. Hän valmisti renkaat itse alumiinista leikkaamalla ja stanssaamalla. Elämänsä aikana hän rengasti 5 300 lintua, joista löytyi myöhemmin 500 lintua. Vuodesta 1906 alkaen hänen sanotaan saaneen rahallista tukea Carlsberg-säätiöltä.
Mortensen oli perustamassa Tanskan Lintutieteellistä Yhdistystä 1906. Hänet valittiin Unkarin Lintutieteellisen Seuran kirjeenvaihtajajäseneksi 1909.
Risto Hyvärinen

| Risto Hyvärinen |
| --- | --- |
 Hyvärinen vuonna 1967
Henkilötiedot
Koko nimi:  Risto Ilmari Antero Hyvärinen
Syntynyt: 23. huhtikuuta 1926 Kuopio
Kuollut: 8. maaliskuuta 2018 (91 vuotta) Espoo
Ammatti:  suurlähettiläs
Tiedot
Koulutus:  valtiotieteen tohtori
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Risto Ilmari Antero Hyvärinen (23. huhtikuuta 1926 Kuopio – 8. maaliskuuta 2018 Espoo) oli suomalainen diplomaatti, upseeri ja kansainvälisen politiikan tutkija, joka toimi Suomen ulkoasiainministeriön poliittisen osaston päällikkönä vuosina 1967–1972. Hän oli koulutukseltaan valtiotieteen tohtori, sotilasarvoltaan everstiluutnantti (1966) ja virka-arvoltaan erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri (1970). Hän oli myös Yhdistyneiden Kansakuntien apulaispääsihteeri, suurlähettiläs ja ulkoasiainneuvos.
Sotilasura

Hyvärisen vanhemmat olivat Ilmari August Hyvärinen ja Jenny Maria Snellman. Hyvärinen osallistui jatkosodan aikana Helsingin ilmatorjuntaan ensin vapaaehtoisena kesälomillaan ja vuodesta 1944 varusmiehenä sekä palveli sodan lopulla kenttätykistössä Syvärillä ja Aunuksen lohkolla. Hän sai sodassa kuulovaurion. Sodan jälkeen Hyvärinen kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Normaalilyseosta vuonna 1945 ja opiskeli sen jälkeen samanaikaisesti sekä Helsingin yliopistossa että Merisotakoulun kadettiosastolla.
Valmistuttuaan upseeriksi vuonna 1948 Hyvärinen palveli puolustusvoimissa, ensin vuoteen 1954 Helsingin alueen rannikkopuolustusjoukoissa, vuosina 1955–1958 Merisotakoulun opettajana, vuosina 1954–1955 ja 1958–1959 Pääesikunnan ulkomaanosaston erityistehtävissä sekä vuosina 1959–1964 Pääesikunnan tarkastustoimistossa. Hän jatkoi samalla opintojaan Helsingin yliopistossa, ja valmistui vuonna 1950 valtiotieteiden kandidaatiksi sekä maisteriksi ja 1953 lisensiaatiksi. Vuosina 1950–1951 hän opiskeli Oslon yliopistossa ja toimi samalla Yleisradion kirjeenvaihtajana Oslossa.
Vuonna 1958 Hyvärinen väitteli tohtoriksi. Englanninkielisen väitöskirjan aiheena olivat monistiset ja pluralistiset tulkinnat kansainvälisen politiikan tutkimuksessa. Hyvärinen opiskeli myös Ranskan esikuntakoulussa vuosina 1958–1959 ja Suomen Sotakorkeakoulussa vuonna 1960 sekä oli Harvardin yliopiston kansainvälisten suhteiden laitoksen vanhempana tutkijana vuosina 1963–1964. Sotilasuransa lopussa hän oli vuosina 1964–1965 Pääesikunnan tilastotoimiston toimistoesiupseerina komennettuna Sotakorkeakoulun opetusupseeriksi. Jättäessään sotilasuran Hyvärinen oli arvoltaan majuri, mutta sai vuonna 1966 everstiluutnantin arvon. Hän oli myös valtion yhteiskuntatieteellisen toimikunnan sihteerinä vuosina 1951–1965.
Hyvärisen puoliso oli vuodesta 1957 Salme Pekkala, jonka vanhemmat olivat Eino ja Mary Pekkala. Heillä oli neljä lasta.
Myöhempi ura

Hyvärinen oli tämän jälkeen Suomen suurlähettiläänä Belgradissa ja samalla Ateenassa vuosina 1972–1975. Seuraavaksi hän toimi YK:n pääsihteerin erityisedustajana Geneven aseidenriisuntakomiteassa vuosina 1975–1979. Palattuaan diplomaatiksi hän oli Suomen suurlähettiläänä New Delhissä vuosina 1979–1984 sekä samalla Colombossa, Katmandussa, Daccassa ja Singaporessa, suurlähettiläänä Pekingissä ja samalla Pjongjangissa vuosina 1984–1989 sekä lopuksi suurlähettiläänä Budapestissa vuosina 1989–1992. Hän kirjoitti kansainvälistä politiikkaa käsitteleviä tutkimuksia.
Jäätyään eläkkeelle Hyvärinen toimi Rintamaveteraaniliiton puheenjohtajana vuosina 1991–1998. Hänet valittiin sen kunniajäseneksi vuonna 1999 ja kunniapuheenjohtajaksi vuonna 2003.
Teoksia

Rannikkotykistö taistelee. Toimittaneet Timo Pesonen, Lauri Ollila, Risto Hyvärinen. Helsinki: Rannikkotykistön upseeriyhdistys, 1951. (Rannikkotykistön upseeriyhdistyksen vuosijulkaisu 11.)
Monistic and pluralistic interpretations in the study of international politics: a methodological examination, Helsinki: Societas scientiarum Fennica, 1958. (Commentationes humanarum litterarum,  24:1.) ISSN 0069-6587 (väitöskirja)
Sveitsin puolueettomuus. Julkaissut Valtiotieteellinen yhdistys. Helsinki: Tammi, 1962. (Politiikan tutkimuksia 3.) ISSN 0554-5285
The Finnish defence forces on the service of neutrality. Porvoo: kustantaja tuntematon, 1963
Kapacitetsanalys som forskningsmetod i internationell politik. Helsinki: Helsingin yliopisto, 1963. (Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin laitoksen tutkimuksia 1.) ISSN 0786-552X
Aseidenriisuntaongelma ja ydintaisteluvälineet. Helsinki: Tammi, 1964. (Maailma tänään 1.)
Die finnische Wehrmacht im Dienste der Neutralität. Porvoo: kustantaja tuntematon, 1964
Havaintoja turvallisuuspolitiikkaa koskevista näkökannoista. Helsinki: Henkisen maanpuolustuksen suunnittelukunta, 1965
Kansainvälisen politiikan tutkimus valtion ulkopolitiikan kannalta. Helsinki: Helsingin yliopisto, 1966. (Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin laitoksen tutkimuksia, 8.) ISSN 0786-552X
Poliittisten ja sotilaallisten voimasuhteiden kehitys 1980-luvulla, Helsinki: Paasikivi-seura, 1978. (Paasikivi-seuran monistesarja, ISSN 0355-1849; no 17.)
Kaukaiset kriisit ja näköharhamme: Suurlähettiläs Risto Hyvärisen puhe Paasikivi-seurassa 6.3.1990. Helsinki: Paasikivi-seura, 1990. (Paasikivi-seuran monistesarja, 94.) ISSN 0355-1849
Virkamiehiä, viekkautta ja vakoilua. Helsinki: Otava, 2000. ISBN 951-1-16253-5
Aasian kuljetukset. Helsinki: Kauppa- ja teollisuusministeriö: 2005. KTM julkaisuja, 28/2005. ISBN 951-739-954-5. ISBN 951-739-955-3. ISSN 1459-9376
Hyvärinen, Risto – Pukkila, Jaana: Katse itään: kuinka Aasian nousu muuttaa maailmaa. Jyväskylä: Atena, 2009. ISBN 978-951-796-539-2
Kirjallisuutta

Suomi, Juhani: Taistelu puolueettomuudesta: Urho Kekkonen 1968–1972. Otava, 1996. ISBN 951-1-13548-1.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Hyökkäysvaunurykmentti

Hyökkäysvaunurykmentti (HvR) oli 15. heinäkuuta 1919 perustettu Suomen armeijan panssariaselajin joukkoyksikkö, joka sijoitettiin Santahaminaan mahdollisesti siksi, että sen siirtäminen tukemaan Viron vapaussotaa olisi helppoa. Hyökkäysvaunurykmentti siirrettiin Santahaminan varuskunnasta Poltinahon varuskuntaan Hämeenlinnaan 3. syyskuuta 1921. Vuonna 1925 Hyökkäysvaunurykmentti supistettiin Hyökkäysvaunupataljoonaksi ja 1927 Erilliseksi hyökkäysvaunukomppaniaksi, joka syyskuussa 1939 muutettiin Panssarivaunupataljoonaksi.
Perustaminen

Päätöksen yksikön perustamisesta teki valtionhoitaja Mannerheim. Hyökkäysvaunurykmentin komentajaksi määrättiin Hämeen ratsurykmentin suomalainen majuri Harry Uno Alfthan. Myös monet muut Hyökkäysvaunurykmentin henkilökuntaan kuuluvat olivat ratsuväessä palvelleita. Rykmenttiin valittavista asevelvollisista oli annettu tarkat määräykset. Henkilöstön tekniseen osaamiseen ja poliittiseen luotettavuuteen kiinnitettiin erityistä huomiota.
Muuta

Viipurilaisten naisten lahjoittama Ellinor Vivalon suunnittelema Hyökkäysvaunurykmentin lippu vihittiin 16. toukokuuta 1922. "Lippuvaate on kooltaan 80 x 95 cm. Tangon vapaana olevan osan pituus on 210 cm, Lippuvaate on tummanharmaata silkkiä, reunus palteellinen. Lipussa on vilja-aiheinen reunuskoristelu. Lipun keskusaiheena on auringon kuva mallia vuodelta 1665. Tämän auringon kuvan keskellä on teräksen värinen kypärä."
Komentajat

everstiluutnantti (1919) Harry Alfthan 1919-1921
eversti (1918) Aarne Sihvo -1923
Kirjallisuutta

Hovilainen Pentti: Tankkirykmentistä Panssaripataljoonaan 1919–1949. Hämeenlinna: Panssaripataljoonan upseeri- ja aliupseerikunta, 1949.
Pekka Kantakoski. Suomalaiset panssarivaunujoukot 1919-1969. 1969 362 sivua.
Erkki Käkelä. Laguksen miehet - Marskin nyrkki. Panssarikilta ry  1992. 486 sivua. ISBN 9529038585
Esa Muikku Esa, Jukka Purhonen. Suomalaiset panssarivaunut 1918–1997. APALI 1998. 208 sivua. ISBN 9789525026337
Robert Brantberg. Lagus - Ritari n:o 1. Revontuli 2010 288 sivua ISBN 9789525767377
Henri Silovaara. Panssarijoukkojen koulutus Panssariprikaatissa 1942–1944. Pro gradu -tutkielma 2013. 103 sivua. Saatavilla: PDF
Unto Hämäläinen

| Unto Hämäläinen |
| --- | --- |
 Unto Hämäläinen vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. helmikuuta 1954 (ikä 70) Viitasaari
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  toimittaja
Muut tiedot
Tunnustukset:  Suomen Kuvalehden journalistipalkinto (2008)
Unto Kalle Hämäläinen (s. 28. helmikuuta 1954 Viitasaari) on suomalainen politiikkaan erikoistunut toimittaja.
Hämäläinen syntyi maanviljelijäperheeseen. Hän valmistui sosionomiksi 1978 ja yhteiskuntatieteiden maisteriksi 1979. Hämäläinen meni naimisiin 1977, ja hänen perheeseensä syntyi kaksi lasta vuosina 1978 ja 1986. Hämäläinen on entinen Kokoomuksen jäsen; hän toimi Kokoomusnuorten puheenjohtajana vuosina 1980–1982.
Hämäläinen oli Paasikivi-seuran valtuuskunnan jäsen vuosina 1980–1983. Hän työskenteli Aamulehden eduskuntatoimittajana 1984–1986 ja Helsingin Sanomien politiikan toimituksessa 1986–2001. Hän oli politiikan toimituksen esimies 1994–2001. Vuonna 2001 hän aloitti Helsingin Sanomien Kuukausiliitteen toimittajana. Hän jäi eläkkeelle 1. maaliskuuta 2017.
Vuosina 1989–1991 Hämäläinen oli Politiikan toimittajat ry:n puheenjohtaja. Hän sai Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon vuonna 2008. Hän sai myös Sanomalehtien liiton Paras juttu -kilpailun ensimmäisen palkinnon 2008.
Vuonna 2019 Hämäläinen vetosi Suomen valtionjohtoon tutkimuksen teettämiseksi Stalinin vainoissa kuolleista suomalaisista.
Historiantutkija Markku Salomaa väittää vuonna 2021 julkaistussa kirjassaan Tarza – Pasifistin odysseia voimapolitiikan maailmassa, että Hämäläinen olisi tehnyt yhteistyötä Neuvostoliiton salaisen poliisin KGB:n ja Itä-Saksan salaisen poliisin Stasin kanssa. Salomaan mukaan Hämäläinen olisi vuotanut Stasille kokoomuksen sisäisiä asioita ja KGB:lle Helsingin Sanomalehtimiesyhdistyksen jäsenten puoluekannat. Hämäläinen on kiistänyt väitökset ja todennut, ettei hänellä edes olisi ollut mahdollisuutta päästä käsiksi Helsingin Sanomalehtimiesyhdistyksen jäsentietoihin. Hän on kertonut käyneensä yleisen tason poliittisia keskusteluja itäsaksalaisten nuorisojärjestöjen kanssa, mutta kiistää vuotaneensa mitään tietoja.
Julkaisuja

Lännettymisen lyhyt historia.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 978-951-0-23024-4
Hämäläinen, Unto & Vartia, Pentti & Ylä-Anttila, Pekka: The story of Finland.  Helsinki:  Economic Information Office, 2001.  ISBN 978-952-9-87643-3
Hämäläinen, Unto (toim.): Onko tämä skuuppi? Politiikan toimittajan työtä 1950-luvulta nykypäivään.  Helsinki:  Politiikan toimittajat ry, 2002.  ISBN 978-951-9-64531-5
Terho Ovaska & Unto Hämäläinen: Parhaat Terhot: Pilapiirroksia 1991-2005.  Sanoma Oy, 2005.  ISBN 952-5557-02-2
Hämäläinen, Unto & Komulainen, Jorma (toim.): Tasavallan tiellä: Eduskunta sadan vuoden kuvina.  Helsinki:  Eduskunta, 2006.  ISBN 978-951-5-32861-8
Rupatellen Eurooppaan: Euroklubin historia.  Helsinki:  Euroklubi, 2009.  ISBN 978-952-92-6122-2
Suomi Orwellin vuonna 1984. Helsinki: HS kirjat, 2011. ISBN 978-952-5557-43-5.
Suomi Euroopan hulluna vuonna 1989.  Helsingin Sanomat, 2013.  ISBN 978-952-5557-58-9
Aiheesta muualla

Unto Hämäläisen Perässähiihtäjä-blogi
| n k Kokoomusnuorten puheenjohtajat |
| --- | --- |
 Aarne Koskio (1928–1935)  Kaarlo Pitkäniemi (1935–1937)  V. A. M. Karikoski (1937–1945)  Jussi Saukkonen (1945–1953)  Leo Tujunen (1953–1955)  Mauri Seppä (1955–1963)  Esko Koppanen (1963–1969)  Ilkka Suominen (1969–1971)  Ilkka Kanerva (1972–1976)  Anders Blom (1977–1979)  Unto Hämäläinen (1980–1983)  Jukka Koivisto (1984–1985)  Harri Hiltunen (1986–1989)  Ilkka Oksala (1990–1991)  Pia Pohja (vt. 1991)  Mika Nykänen (1992–1993)  Juha Rintamäki (1994–1997)  Kalle Euro (1998–1999)  Jussi Kekkonen (2000)  Kai Mykkänen (2001)  Juho Romakkaniemi (2002–2003)  Tuomas Nurmela (2004–2007)  Teppo Leinonen (2008–2009)  Wille Rydman (2010–2011)  Antti Häkkänen (2012–2013)  Ville Sipiläinen (vt. 2013)  Susanna Koski (2013–2015)  Daniel Sazonov (2016–2017)  Henrik Vuornos (2018–2019)  Ali-Reza Abdali (vt. 2019)  Matias Pajula (2019–2021)  Ida Leino (2022–2023)  Binga Tupamäki (2024–) 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Kaarlo Hämäläinen

Kaarlo Jalmari Hämäläinen (21. joulukuuta 1893 Hausjärvi – 9. huhtikuuta 1924) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Kaarle Henrik Hämäläinen ja Emma Elina Forsström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Suoma Myllynpään kanssa.
Jääkärikausi

Hämäläinen työskenteli maalarina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 5. joulukuuta 1915, josta hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekaussa sekä Aa-joella. Hänet siirrettiin 7. maaliskuuta 1917 hänellä todetun sairauden takia pataljoonan täydennysjoukkoon ja laskettiin siviilitöihin. Hän suoritti myös Libaussa vuonna 1917 järjestetyn moottoripyöräkurssin.
Suomen sisällissota

Hämäläinen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan Jääkäritykistön 3. patteriin ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kurussa ja Muroleessa Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen hänet siirrettiin tykistön uudelleen järjestelyn myötä Jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston esikuntaan ja otti osaa taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin 3. kesäkuuta 1918 Helsingin lentoasemalle ja 4. syyskuuta 1918 Rannikkotykistöpataljoona 2:een, missä hänet sijoitettiin I patteriston vääpeliksi. Armeijasta Hämäläinen erosi 28. helmikuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Nastolan suojeluskuntaan. Uudelleen armeijan palvelukseen hän astui 28. helmikuuta 1920 ja sijoitettiin kapitulanttivääpeliksi Käkisalmen läänin rykmentin II pataljoonan 5. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1921 II Polkupyöräpataljoonaan ja 28. helmikuuta 1922 alkaen 3. Erilliseen konekiväärikomppaniaan. Armeijasta hän erosi toistamiseen 13. kesäkuuta 1922, mutta astui melkein välittömästi eronsa jälkeen jälleen armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin Rannikkotykistörykmentti 3:een, mistä hän siirtyi 1. heinäkuuta 1923 Ilmailuosasto 3:een. Tykkimiehen kohtaloksi tuli siirto Ilmavoimiin, koska hän menehtyi lento-onnettomuudessa Sortavalassa 9. huhtikuuta 1924.
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Väinö Hyvärinen

Väinö Emil Hyvärinen (1. elokuuta 1894 Impilahti – 28. toukokuuta 1960) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat vaatturi Juho Hyvärinen ja Maria Hjelt. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Hanna Minkkulaisen kanssa.
Opinnot

Hyvärinen kävi kansakoulun ja sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925 sekä Taistelukoulun jalkaväkilinjan vuonna 1930.
Jääkärikausi

Hyvärinen työskenteli räätälinä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppaniaan 5. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 21. toukokuuta 1916 sairaalassa olevana pataljoonan täydennysjoukkoon. Takaisin komppaniaansa hän palasi 30. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet komennettiin etappitehtäviin Saaren- ja Hiidenmaalle syksyllä 1917.
Suomen sisällissota

Hyvärinen astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 varavääpeliksi ylennettynä ja saapui takaisin Suomeen 18. helmikuuta 1918 aselaivoja seuranneen komennuskunnan mukana Vaasaan. Hänet määrättiin sisällissotaa käyvään valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 5. maaliskuuta 1918 ensin Karjalan armeijakunnan 4. pataljoonaan, josta hänet myöhemmin siirrettiin 1. Karjalan rykmentin konekivääriosastoon. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Valkjärvellä, Muolaalla, Tarpilassa, Uudellakirkolla ja Perkjärvellä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hyvärinen palveli sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina Sortavalan alipäällystö- ja konekiväärikursseilla 16. kesäkuuta 1918 – 16. elokuuta 1918 välisen ajan ja siirtyi sen jälkeen Itä-Suomen jalkaväkirykmentti n:o 5:een, mistä muodostettiin myöhemmin ensin Pohjois-Savon ja sitten Pohjan rykmentti. Hänet sijoitettiin rykmentissä 1. lokakuuta 1922 alkaen 2. konekiväärikomppanian vääpeliksi.
Talvi- ja jatkosota

Hyvärinen osallistui talvisotaan vääpelinä 3. Prikaatin 3. konekiväärikomppaniassa ja osallistui taisteluihin Nurmijärvellä, Kilteellä, Munasuolla, Muolaanjärvellä ja Kämärässä. Välirauhan aikana hänet siirrettiin Pohjois-Savon suojeluskuntapiiriin alisotilasohjaajaksi ja vuodesta 1942 alkaen huoltoupseeriksi ja adjutantiksi. Sotien jälkeen hänet siirrettiin lakkautuspalkalle suojeluskuntajärjestön lakkauttamisen seurauksena ja hän muutti Mikkelin Vuolingolle viljelemään maata.
Luottamustoimet

Hyvärinen toimi Pohjan Rykmentin sotaoikeuden jäsenenä vuosina 1939–1940 ja Pohjois-Savon suojeluskuntapiirin kenttäoikeuden jäsenenä vuosina 1941–1942.
Morvran

Morvran tai Morfran ("meren varis") on kelttiläinen sodan jumala, jota palvottiin nykyisen Walesin alueella. Hän oli Ceridwenin ja Tegid Foelin poika. Tarujen mukaan hän oli suunnattoman ruma, ja hänen äitinsä juotti hänelle taikaolutta, jotta hänestä olisi tullut viisas. Oluen joi kuitenkin Gwion. Taistelussa Morvran oli voittamaton, sillä hänen vastustajansa pitivät häntä demonina.
Hyvä tilintarkastustapa

Hyvä tilintarkastustapa on tapanormisto, jota noudatetaan tilintarkastajien keskuudessa. Se on virkamiesten hallintotapaa vastaava normisto. Tilintarkastustavan avulla tilintarkastuspalvelujen käyttäjät ja sivulliset voivat arvioida, mitä tilintarkastajan velvollisuuksiin kuuluu ja onko tilintarkastaja toiminut jossain tilanteessa asian mukaisesti. Tilintarkastusta koskeva lainsäädäntö on valtio- /(osavaltio-) kohtaista. Tämän perusteella voidaan eritellä valtiokohtaisia normituksia. Suomen lainsäädännön mukaan tilintarkastuksessa tulee noudattaa hyvää tilintarkastustapaa. Tällaista normitusta nimitetään viitteessä mainitussa tutkimuksessa (Satopää 2003) suomalaiseksi hyväksi tilintarkastustavaksi.
Hyvä tilintarkastustapa kuvaa sitä, miten tilintarkastus on tehtävä asianmukaisesti. Se on elävä – hieman amebamainenkin – käsite. Mautz – Sharaf käyttävät ”asianmukaisesta tilintarkastustavasta” ilmausta ”due audit care”. Se saa sisältönsä heidän mukaansa kolmesta elementistä:
Ammatinharjoittamista koskevat säännöt (The Rules of Professional Conduct)
Yleisesti hyväksytty tilintarkastustapa (Generally Accepted Auditing Standards)
Tilintarkastustyön järjestelmälliset ohjeet (Codification of Statements on Auditing Procedure)
Juridisesti ajateltuna hyvän tilintarkastustavan noudattaminen on pakollista silloin, kun tilintarkastaja suorittaa tilintarkastuslaissa säädettyjä tehtäviä. Lainsäätäjän mukaan tilinpäätöksen laadinnassa noudatettava hyvä kirjanpitotapa ja tilintarkastajien soveltama hyvä tilintarkastustapa ovat tapaoikeutta (Satopää 2003).
Suomessa toimii tilintarkastajien ohessa toiminnantarkastajien instituutio. Maallikkotilintarkastuskäytännön korvaava toiminnantarkastus vastaa sisällöltään hyvää maallikkotilintarkastustapaa, jota alettaneen nimittää  hyväksi toiminnantarkastustavaksi.
Tilintarkastajatavalla tarkoitetaan sitä, miten tilintarkastuksen ammattihenkilöt toimivat eettisessä mielessä. Tilintarkastajatavalla viitataan tavallisesti eettisiin sääntöihin. Ne liittyvät tilintarkastajan henkilökohtaiseen käyttäytymiseen hänen harjoittaessaan tilintarkastajan ammattia.