stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Yrjölä
Urheilu-ura

Yrjölä työnsi jo 18-vuotiaana vuonna 1956 kuulaa 15,43 joka oli noin metrin vähemmän kuin silloinen Suomen ennätys. Seuraavana vuonna Yrjölä osallistui ensimmäisiin maaotteluihinsa.
Ensimmäisen viidestätoista Suomen ennätyksestään Yrjölä teki 20-vuotiaana kesäkuussa 1958. Tulos oli 16,61. Viimeinen ennätys syntyi Lohjalla elokuussa 1973 tuloksen ollessa 20,49. Yrjölä saavutti Kalevan kisoista urallaan kuusi Suomen-mestaruutta, seitsemän SM-hopeaa ja kuusi SM-pronssia, yhteensä 19 mitalia vuosien 1957–1979 aikana. Hän osallistui Kalevan kisoihin kaiken kaikkiaan 27 kertaa. Näistä 24 kertaa hän sijoittui kuuden parhaan joukkoon. Viimeinen kerran Yrjölä osallistui Kalevan kisoihin Porissa vuonna 1983. Ensimmäisen SM-mitalinsa hän sai 1957 Tampereella työntäessään pronssille tuloksella 15,71 ja viimeisen mitalinsa hän saavutti Helsingissä 1979, jolloin hän sai pronssia tuloksella 18,31. Yrjölällä onkin eniten mitaleita sekä kuuden joukkoon sijoittumisia samassa lajissa Kalevan kisoissa. Lisäksi hän on sekä nuorin että vanhin miesten kuulantyönnön mitalisti.
Ensimmäisen kerran 20 metrin rajan Yrjölä ylitti 2. elokuuta 1972 Hämeenkyrössä työnnettyään 20,04. Hän oli toinen suomalainen 20 metrin rajan ylittäjä, kun kaksi viikkoa häntä ennen Seppo Simola oli pukannut 20,15. Henkilökohtaisen ennätyksensä 20,84 Yrjölä teki 38-vuotiaana vuonna 1976 kolme päivää Kalevan kisojen jälkeen, kun hänet jälleen kerran oli jätetty valitsematta olympialaisiin. 19 metriä Yrjölä ylitti viimeisen kerran 40-vuotiaana vuonna 1978.
Pitkällä urallaan Yrjölää ei koskaan valittu olympialaisiin. Euroopan-mestaruuskilpailuihin hän osallistui Budapestissä 1966, Ateenassa 1969 ja Helsingissä 1971 sekä halli-EM-kisoihin 1973. Parhaiten hän sijoittui Ateenassa 1969 ollen neljäs. Budapestissä hän oli kuudes ja Helsingissä hän jäi karsintaan. Suomi–Ruotsi-maaotteluun Yrjölä osallistui 19 kertaa, viimeisen kerran 1979.
Urheilu-uran jälkeen

Matti Yrjölä on oman uransa jälkeen tullut tunnetuksi kotiseudullaan Kyröskoskella järjestetyistä kuulakarnevaaleista, jotka ovat vuodesta 1973 olleet osa suomalaisen yleisurheilukesän lajikohtaisia tapahtumia. Vuonna 1996 hän sai liikuntaneuvoksen arvonimen.
Yrjölä on valmentanut muun muassa Arttu Kangasta.
Mitalit Kalevan kisoista

Kultaa: 1965, 1966, 1967, 1968, 1969, 1975
Hopeaa: 1958, 1963, 1964, 1973, 1974, 1976, 1978
Pronssia: 1957, 1961, 1970, 1971, 1972, 1979
Angus Young

| Angus Young |
| --- | --- |
 Angus Young vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1955 (ikä 69)
Muusikko
Aktiivisena:  1970–
Tyylilajit:  hard rock, heavy metal, blues-rock, rock and roll
Soittimet:  kitara: Gibson SG
Yhtyeet:  AC/DC
Levy-yhtiöt:  EMI Epic Records Columbia
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Angus McKinnon Young (s. 31. maaliskuuta 1955 Glasgow, Skotlanti) on skotlantilaissyntyinen australialainen muusikko ja maailmankuulun rock-yhtyeen AC/DC:n perustaja, soolokitaristi ja lauluntekijä.
Energisestä lavaesiintymisestä ja australialaisesta koulupuvusta tunnettu Young on sijoittunut sijalle 24 Rolling Stonen kaikkien aikojen rock-kitaristien listalla.
Elämäkerta > Varhainen elämä

Angus Young syntyi 31. maaliskuuta 1955 Glasgowissa Skotlannissa. Perheessä oli kahdeksan lasta. Youngit muuttivat Australiaan kesäkuussa 1963 kun Angus oli kahdeksanvuotias, sillä William-isä oli jäänyt työttömäksi. He asuivat aluksi muutaman viikon ajan alkeellisessa siirtolaisleirissä Villawoodissa ja muuttivat sen jälkeen Burwoodiin kymmenen kilometrin päähän Sydneystä.
Youngin perheen elämässä musiikilla oli tärkeä osa. Kotona kuunneltiin jatkuvasti 1950-luvun rock and rollia kuten Little Richardia ja Buddy Hollya. Kitaristeista nuoreen Angusiin teki vaikutuksen etenkin Chuck Berry ja tämän kuuluisa ankkakävely. Isoveli Malcolm opetti Angusin soittamaan akustista kitaraa, ja isosisko Margaretin kuuntelema musiikki vaikutti Angusin musiikkimakuun. Vanhin isoveli George Young perusti jo siirtolaisleirissä muiden nuorten kanssa yhtyeen nimeltä The Easybeats, josta tuli Australiassa seuraavina vuosina hyvin suosittu. Myös Skotlantiin jäänyt isoveli Alex oli ammattimainen rockmuusikko.
Varhaisteini-iässä Young kuunteli kitaristeista Jeff Beckiä, Mountain-yhtyeen Leslie Westiä ja Led Zeppelinin Jimmy Pagea sekä jazzmuusikko Louis Armstrongia. Hänen ehkä ensimmäinen sähkökitaransa oli Gibson SG. Mallista tuli hänen suosikkinsa, sillä se oli hänen lyhyille käsilleen riittävän pienikokoinen. Young on soittanut Gibson SG:tä koko uransa ajan.
Elämäkerta > Muusikonura

Young esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1968 kahvilassa ja sen jälkeen kavereidensa kanssa paikallisessa seurakuntatalossa. Konsertti keskeytettiin nopeasti, sillä pojat soittivat hyvin kovaäänisesti. Seuraavana vuonna Young tapasi viisitoistavuotiaan Larry Van Kriedtin, josta tuli hänen soittokaverinsa vuoden ajaksi.
Young lopetti koulunkäynnin 15-vuotiaana. Hän perusti ensimmäisen yhtyeensä vuonna 1970 ja antoi sille nimeksi Kantuckee. Yhtye esiintyi Sydneyssä ja soitti omia kappaleitaan sekä Leslie Westin ja Mountainin kappaleita. Jäsenmuutosten jälkeen yhtye vaihtoi nimekseen Tantrum. Vuonna 1973 Young levytti The Marcus Hook Roll Band -nimisessä yhtyeessä albumin kolmen isoveljensä kanssa. Kun Angusin Tantrum ja Malcolminkin yhtye olivat hajonneet, veljekset perustivat vuoden 1973 lopulla yhtyeen, jossa Angus oli soolokitaristi ja Malcolm komppikitaristi. Isosisko Margaretin ehdotuksesta Angus alkoi käyttää esiintyessään entistä koulupukuaan ja yhtye otti nimekseen AC/DC. Young on kertonut, että koulupuvun käyttäminen lavalla auttoi häntä muuttumaan esiintyessään persoonaltaan kokonaan toiseksi ihmiseksi.
AC/DC nousi 1980-luvun alussa kansainväliseen suursuosioon, ja Young soittaa yhtyeessä edelleen.
Esiintymistyyli

Young pukeutuu konserteissa yleensä koulupukuun. Hän liikkuu lavalla jatkuvasti, sillä hän huomasi sen avulla välttävänsä lavalle heitetyt esineet. Young tekee soittaessaan myös erilaisia Chuck Berry -liikkeitä kuten ankkakävelyä. Yksi Youngin omaperäisistä liikkeistä on ”kuoleva ötökkä”, jossa hän soittaa maaten selällään jalat sätkien. Young on kertonut tehneensä liikkeen ensimmäisen kerran kompastuttuaan ja nöyryytyksen pelossa jatkettuaan soittamista lattialla lojuessaan. Young alkoi 1970-luvun puolivälissä myös vetää housunsa alas ja pyllistää konserteissa ja muissa julkisissa esiintymisissä. Asiasta virisi Australiassa mediakohu ja joitain soittokieltoja.
Yksityiselämä ja persoona

Youngia on luonnehdittu lavan ulkopuolella sisäänpäinkääntyneeksi persoonaksi. Hänellä ei ole tapana antaa syvääluotaavia haastatteluja. Hän ei käytä alkoholia tai huumeita ja vetäytyy konserttien jälkeen hotellihuoneeseensa.
Young uusi harottavat hampaansa alkuvuonna 1978.
Young meni helmikuussa 1980 naimisiin hollantilaisen Ellen van Lochemin kanssa. He ovat edelleen naimisissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Angus Young Wikimedia Commonsissa
| n k AC/DC |
| --- | --- |
 Angus Young  Brian Johnson  Phil Rudd  Cliff Williams  Stevie Young Malcolm Young  Dave Evans  Rob Bailey  Peter Clark  Bon Scott  Mark Evans  Simon Wright  Chris Slade  Axl Rose 
Studioalbumit:  High Voltage kansainvälinen  T.N.T.  Dirty Deeds Done Dirt Cheap  Let There Be Rock  Powerage  Highway to Hell  Back in Black  For Those About to Rock We Salute You  Flick of the Switch  Fly on the Wall  Blow Up Your Video  The Razors Edge  Ballbreaker  Stiff Upper Lip  Black Ice  Rock or Bust  Power Up 
Kokoelmat:  Volts  Bonfire  Backtracks 
EP:t:  ’74 Jailbreak 
Livealbumit:  If You Want Blood You’ve Got It  Live  Live from the Atlantic Studios  Let There Be Rock: The Movie – Live in Paris  Live at River Plate 
Soundtrackit:  Who Made Who  Iron Man 2 
Muuta:  diskografia  kappaleet 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana 
Angus Young AC/DC:n konsertissa Manchesterissa vuonna 1982
Yorishiro

Klassinen yorishiro: valtava puu.
Yorishiro (jap. 依り代) tarkoittaa šintolaisuudessa esinettä tai ihmistä, joka kykenee houkuttelemaan itseensä kamin ja antamaan siten kamille fyysisen tilan, jossa se voi olla uskonnollisen seremonian aikana. Yorishiroja käytetään seremonioiden aikana kutsumaan kameja paikalle palvontaa varten. Sana itsessään tarkoittaa kirjaimellisesti ”lähestymisen korvaajaa”.
Yorishiron käsite ja käyttötapa eivät ole ainoastaan japanilaisia ilmiöitä, vaan samanlaisia tapoja on myös muissa animistisissa kulttuureissa. Monoteistisissa uskonnoissa eläimet ja esineet ovat ainoastaan maailman luojan teoksia, kun taas animisteille ne ovat henkien luonnollisia asuinpaikkoja, Japanin tapauksessa kamien.
Historia

Yorishirot ja niiden historia ovat tiiviissä yhteydessä šintolaisten pyhäköiden syntyyn. Varhaisilla japanilaisilla ei ollut käsitystä antropomorfisista jumaluuksista, vaan he tunsivat henkiolentojen läsnäolon luonnossa ja sen ilmiöissä. Vuorissa, metsissä, sateessa, tuulessa, ukkosessa ja joskus eläimissä ajateltiin olevan henkinen lataus, jonka voiman aineellisia ilmentymiä palvottiin kameina, olentoina, joiden syvin olemus on lähempänä polynesialaista manaa kuin länsimaisia jumaluuksia. Kyläneuvostot pyysivät kameilta neuvoja ja kehittivät yorishirot, joilla kameja voitiin houkutella puoleensa ukkosenjohdattimen tavoin. Yorishirojen tarkoitus oli houkutella kami puoleensa ja antaa sille aineellinen tila, jotta ihmiset voisivat olla vuorovaikutuksessa kamin kanssa seremonioidensa aikana. Tähän tarkoitukseen niitä käytetään edelleen. Kyläneuvostot pitivät istuntojaan hiljaisissa paikoissa vuorilla tai metsässä suuren puun, kiven tai muun yorishirona toimivan esineen lähellä. Nämä pyhät paikat ja niiden yorishirot kehittyivät vähitellen nykyisiksi pyhäköiksi. Pyhäkköjen aivan ensimmäiset rakennukset olivat varmasti vain vajoja, jotka rakennettiin yorishiroja varten.
Jälki tästä alkuperästä voidaan löytää sanasta hokura (jap. 神庫), joka tarkoittaa kirjaimellisesti ”jumalvarastoa” ja josta kehittyi sana hokora (myös 神庫). Se oli yksi varhaisimmista pyhäkköihin viittaavista sanoista. Suurin osa nykyisin pyhinä pidetyistä pyhäköiden esineistä ja asioista (puut, peilit, miekat, magatama-kivet) olivat alun perin yorishiroja, ja niitä alettiin vasta myöhemmin pitää kameina assosiaation kautta.
Yleiset yorishirot

Yleisimmät yorishirot ovat miekkoja, peilejä, paperisuikaleilla koristeltuja gohei-rituaalisauvoja, magatama-nimisiä (jap. 勾玉 tai 曲玉) pilkun muotoisia jalokiviä, suuria kiviä (jap. 岩境, iwasaka tai jap. 磐座, iwakura) tai pyhiä puita. Kamit asuvat usein erikoisen muotoisissa kivissä tai puissa tai luolissa ja kummuissa. Yorishirot voivat olla myös henkilöitä, missä tapauksessa heitä kutsutaan nimellä yorimashi (jap. 憑坐).
Yleiset yorishirot > Puut

Šintolaisuuden luonteen vuoksi yorishirot ovat usein luonnon muodostelmia, kuten puita. Šintolaista pyhäkköä tarkoittavat kirjoitusmerkit (jap. 神社, 社 ja 杜縄) voidaankin lukea paitsi jinja ja yashiro myös mori (”metsä”). Lukutapa heijastelee sitä, että ensimmäiset pyhäköt olivat yksinkertaisesti pyhiä lehtoja tai metsiä, joissa kamit olivat läsnä. Monien pyhäkköjen alueella on edelleen yksi alkuperäisistä yorishiroista, suuri puu, jota ympäröi shimenawaksi (jap. 標縄・注連縄・七五三縄) kutsuttu pyhä köysi. Nykyisin sellaiset puut ovat muuttuneet assosiaation kautta itse jumalallisiksi, eivätkä ne enää ainoastaan edusta kameja.
Nimellä himorogi tunnetut šintolaiset alttarit ovat yleensä vain neliönmuotoisia alueita, jotka rajataan kulmistaan vihreillä bambuilla tai sakaki-puilla, jotka kannattelevat pyhiä shimenawa-rajaköysiä. Keskelle laitetaan yorishiroksi sakaki-oksa.
Yleiset yorishirot > Iwakura

Myös kivikultit ovat yleisiä. Iwakura on yksinkertaisesti kivimuodostelma, johon kami kutsutaan laskeutumaan ja joka on siksi pyhää maata. Ajan kanssa assosiaation kautta myös iwakuria itsessään voidaan pitää nykyään jumalallisina. Japanissa tehdyt arkeologiset tutkimukset ovat varmistaneet, että iwakura-kultti on muinainen. Nykyäänkin kiviä, joiden katsotaan olevan sukua pyhäkön kamille, käytetään pyhäköissä kamille annettavissa ruokauhreissa.
Yleiset yorishirot > Iwasaka

Iwasaka on kivialttari tai kumpu, joka rakennetaan yorishiroksi kutsumaan kami paikalle palvontaa varten. Iwasakan ja iwakuran käsitteet ovat niin lähellä toisiaan, että joidenkin mielestä sanat ovat toistensa synonyymeja.
Yleiset yorishirot > Yorishirot kodeissa

Eniten yorishiroja on kuitenkin ihmisten kodeissa. Uudenvuoden juhlan aikana ihmiset koristelevat kotiensa sisäänkäynnit kadomatsu-koristeilla, jotka ovat uudenvuoden kamille tarkoitettuja yorishiroja. Kamia edustavia kamifuda-paperinpaloja ripustetaan oven yläpuolelle. On olemassa käymälässä asuvia kameja (benjō-gami) ja kaivossa asuvia kameja (suijin). Kamado-gami asuu uunissa, ja sen tehtävä on suojella taloa tulipaloilta. Muita yleisiä yorishiroja ovat pieni kamidana-alttari ja butsudan, alttari kuolleille (butsudanit oli alun perin tarkoitettu vain buddhalaisia menoja varten, mutta niissä on nykyään usein myös ihai-muistolevyjä, yorishiroja kuolleiden sukulaisten paikalle kutsumista varten). Kaupoissa on usein tassuaan nostavia manekineko-savikissoja tai haravan kaltaisia kumade-nimisiä bambuesineitä, jotka on tarkoitettu houkuttelemaan paikalle hyvää liikeonnea.
Kaksi iwakuraa: Meoto-iwa eli mies ja vaimo -kivet.
Hr. Ms. Z 6

| Hr> Ms. Z 6 |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Z 6

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Koninklijke Maatschappij De Schelde, Vlissingen
Kölinlasku:  18. helmikuuta 1914
Laskettu vesille:  1. huhtikuuta 1915
Palveluskäyttöön:  8. helmikuuta 1917
Poistui palveluskäytöstä:  27. marraskuuta 1942
Loppuvaihe:  romutettu 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  263 t
Pituus:  58,5 m
Leveys:  6,06 m
Syväys:  1,71 m
Koneteho:  5 500 bhp
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  48
Aseistus
Aseistus:  2 × Bofors 75 mm No.4 -tykkiä 2 × .50" konekivääriä 4 × 450 mm torpedoputkea syvyyspomminheittimet
Hr. Ms. Z 6 (viirinumerot Z6) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Z 5 -luokan torpedovene.
Valmistus

Alus tilattiin Koninklijke Maatschappij De Scheldeltä Vlissingenistä ja sen köli laskettiin 18. helmikuuta 1914 telakkanumerolla 158. Alus laskettiin vesille 1. huhtikuuta 1915 ja se otettiin palvelukseen 8. helmikuuta 1917.
Palvelus

Alus pakeni 14. toukokuuta 1940 Britteinsaarille, jossa se sijoitettiin saattuetehtäviin. Alus siirrettiin 16. kesäkuuta tukitehtäviin Dundeen ja Rothesayn sukellusveneosastoihin.
Alus poistettiin palveluksesta 4. lokakuuta pääasiassa ongelmia aiheuttaneen propulsiojärjestelmän vuoksi. Henkilöstön vähyyden vuoksi alus jäi heikolle ylläpidolle, jolloin sen kunto heikkeni edelleen. Päätös aluksen lopullisesta palveluksesta poistosta tehtiin 27. marraskuuta 1941 ja se myytiin romutettavaksi maaliskuussa 1942. Alus romutus alkoi helmikuussa 1943 Borrowsounnessissa.
Hr. Ms. Z 7

| Hr> Ms. Z 7 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Wilton-Fijenoord, Schiedam
Kölinlasku:  12. toukokuuta 1914
Laskettu vesille:  10. toukokuuta 1915
Palveluskäyttöön:  8. syyskuuta 1916
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta tammikuussa 1944
Loppuvaihe:  romutettu 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  263 t
Pituus:  58,5 m
Leveys:  6,06 m
Syväys:  1,71 m
Koneteho:  5 500 bhp
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  48
Aseistus
Aseistus:  2 × Bofors 75 mm No.4 -tykkiä 2 × .50" konekivääriä 4 × 450 mm torpedoputkea syvyyspomminheittimet
Hr. Ms. Z 7 (viirinumerot Z7 ja H93) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Z 5 -luokan torpedovene.
Valmistus

Alus tilattiin Wilton-Fijenoordilta Schiedamista ja sen köli laskettiin 12. toukokuuta 1914. Alus laskettiin vesille 10. toukokuuta 1915 ja se otettiin palvelukseen 8. syyskuuta 1916.
Palvelus

Alus lähti Den Helderistä Britteinsaarille ja se joutui matkalla Saksan ilmavoimien pommikoneiden maaliksi. Pommit aiheuttivat aluksella pahoja vaurioita ja se jouduttiin siirtämään Portsmouthissa telakalle. Alus palasi palvelukseen 19. syyskuuta, minkä jälkeen se oli vartio- ja majoitusaluksena Falmouthissa ja myöhemmin Holyheadissä.
Alus ajoi joulukuun 1941 lopulla matalikolle lähellä Holyheadiä ja sen saamat vauriot osoittautuivat pahoiksi. Alus poistettiin lopulta palveluksesta 16. heinäkuuta 1942, minkä jälkeen se luovutettiin Britanian kuninkaalliselle laivastolle 1. lokakuuta.
Alus poistettiin palveluksesta 1943, minkä jälkeen se makasi ankkurissa. Alus poistettiin alusluettelosta tammikuussa 1944 ja se romutettiin Llanellyssa vuonna 1947.
Ypäjänkylä

| Ypäjänkylä |
| --- | --- |
 Ypäjänkylä
 Koordinaatit: 60°51.899′N, 23°12.698′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Kanta-Häme
Kunta:  Ypäjä
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Pinta-ala  (postinumeroalue):  
 – Maa:  43,6 km²
Väkiluku (2015)  (postinumeroalueella):  316 
Postinumero:  32140
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ypäjän kylät 1927:
1. Ypäjä, 2. Perttula, 3. Kartano, 4. Varsanoja, 5. Manninen, 6. Levä, 7. Palikkala.
Ypäjänkylä on Ypäjän kunnan suurimpia kyliä. Kylä sijaitsee noin 10 kilometriä luoteeseen Ypäjän kirkonkylästä, jossa sijaitsevat kunnan hallintoelimet. Kulmakuntia Ypäjänkylän alueella ovat Katinhäntä, Onkijoenperä, Nopola ja Hollinkorpi. Vuoden 2011 lopussa Ypäjänkylän pienalueella oli 348 asukasta.
Yritteliäis Ypäjänkylä

Merkittävää teollisuutta alueella ei ole. Siellä on kuitenkin toiminut sahoja, sepän paja sekä tiilitehdas. Pajan sekä tiilitehtaan rauniot on purettu 1990-luvulla.
Kuten muualla maaseudulla, Ypäjänkylässäkin on toiminut mylly. Ypäjän vehnämylly oli noin 20 vuotta pois käytöstä, kunnes myllärin poika korjautti myllyn uudestaan 1990-luvulla ja perusti Ypäjän vehnämyllyn. Alueella on sijainnut myös pajoja, joiden pääasiallisena asiakaskuntana ovat olleet alueen maanviljelijät. Kylässä oli 1950-luvulla viisi kyläkauppaa. Viimeinen varsinainen kyläkauppa lopetettiin vuonna 1999. Ypäjän vehnämyllyssä toimivat paikallinen kahvila, baari ja kyläkauppa. 1980-luvulla alueella oli huutokauppa nimeltä Kolmaskerta. 1990-luvulla samoissa tiloissa toimi jalkavoidetta valmistava yritys. Nykyisin rakennuksessa toimii hirvimiesten lahtivaja ja metsästymaja. 2000-luvun alkuvuosikymmenen puolessa välissä kylään perustettiin myös savipaja.
Vuonna 2009 Ypäjänkylä valittiin Kanta-Hämeen vuoden kyläksi.
Ypäjänkylässä toimi Ypäjänkylän koulu. Ypäjän kunnassa siirryttiin yhtenäiskouluun ja koulun toiminta loppui kevätlukukauden 2019 jälkeen.
Luonnonympäristö

Koko Ypäjän alue on järvetöntä, ja maisemaa hallitsevat laajat, nykyään pääosin pelloksi raivatut savitasangot. Jokilaaksojen reunoilla nämä vaihtuvat metsäisiin moreeniselänteisiin, jotka varsinkin kunnan pohjoisosassa saattavat olla laajojakin. Keskellä savitasankoja Ypäjänkylässä virtaa Loimijokeen Loimaan Kauhanojalla laskeva Loimijoen pieni sivujoki Ypäjoki, jonka varressa nykyisten Uotilan, Lylyn ja Pispan talojen kohdalla on sijainnut Ypäjänkylän historiallinen kylätontti ja sen ympärillä kylän vanhimmat pellot.
Historia

Heti Turku–Toijala-radan varteen rakennetun Ypäjän rautatieaseman perustamisen jälkeen kylä puhkesi kukkaan. Alueelle perustettiin kauppoja ja yrityksiä ja Perttulan (nykyään Ypäjän) kirkolle ja Metsämaalle rakennettiin maantie (nykyinen yhdystie 2812). Ypäjänkylässä sijaitsi myös Ypäjän kunnan ensimmäinen posti, josta jakelua suoritettiin kirkonkylään sekä aina Metsämaalle asti. Pääpostin siirryttyä kirkonkylään jäi Ypäjänkylään vielä kaksi ihmistä työllistänyt posti. Posti suljettiin 1990-luvun alun vaikeina lamavuosina. Tällöin perustettiin Anjan lähipalvelu -nimiseen kyläkauppaan asiamiesposti, joka siirtyi myöhemmin kyläkaupan toiminnan loputtua Ypäjän vehnämyllylle. Asiamispostin toiminta loppui Ypäjän Vehnämyllyltä lokakuussa 2012. Sen loppuminen päätti yli 120 vuotta kestäneen postitoiminnan Ypäjänkylästä. Postin toiminta siirtyi Ypäjän kirkonkylälle Siwaan.
Aikaisemmin taajamasta käytettiin yleisesti nimeä Ypäjän asema, ja nykyäänkin postitoimipaikan 32140 nimi on Ypäjä as. Asemanseudun taajama tunnetaan myös nimellä Nopola.
Ypäjänkylä on erotettu Loimaasta vuonna 1909, jolloin Ypäjän kuntaan liitettiin Ypäjän ja Mannisten kylät. Liitoksen jälkeen Ypäjänkylää alettiin vähitellen pitää Hämeeseen kuuluvana kylänä eikä enää osana Ala-Satakuntaa. Vuonna 1928 suunnitteilla oli oman kunnan perustaminen, koska kylä oli tuolloin vakavarainen ja varakas rautatieasemansa ansiosta. Valtio kuitenkin epäsi hankkeen.
Ypäjänkylä koki tavanomaisen nousun saadessaan rautatieaseman. Kun rautatien merkitys matkustajien sekä tavaran toimittajana väheni Suomen autoistuessa, kylän työpaikat vähenivät. Tämä taas vähensi ihmisten kiinnostusta jäädä alueelle. Syntyi massamuuttoaalto Turkuun. Väen vähetessä rautatieaseman merkitys edelleen kutistui, jolloin se lopetettiin. Kylässä asui pitkään lähinnä Turkuun muuttaneiden vanhempia. Seuraavan kerran väki väheni oleellisesti, kun vanha ikäluokka poistui luonnollista tietä. Nykyään kylään on jälleen virrannut uutta verta. Keski-ikä on melko korkea, mutta matalampi kuin 10 vuotta aiemmin.lähde?
Välimatkoja Ypäjänkylästä

Loimaa 8 km
Ypäjän kirkonkylä 10 km
Humppila 10 km
Jokioinen 20 km
Forssa 35 km
Turku 80 km
Tampere 80 km
Helsinki 140 km
Aiheesta muualla

Ypäjänkylä (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Ypäjä |
| --- | --- |
Taajamat:  Ypäjän kirkonkylä 
Rekisterikyliä:  Kartanonkylä  Levä  Manninen  Palikkala  Perttula  Varsanoja  Ypäjänkylä 
Kulmakuntia:  Hyrsynkulma  Kuusjoki 
Mylly
Jevgeni Zamjatin

Boris Kustodijev, Jevgeni Zamjatin, 1923.
Jevgeni Ivanovitš Zamjatin (ven. Евге́ний Ива́нович Замя́тин, 1. helmikuuta (J: 20. tammikuuta) 1884 Lebedjan, Venäjän keisarikunta – 10. maaliskuuta 1937 Pariisi, Ranska) oli venäläinen kirjailija, jonka klassiseksi muodostunut teos on 1920 ilmestynyt antiutopia Me.
Zamjatinin isä oli Venäjän ortodoksisen kirkon pappi ja opettaja, äiti muusikko. Zamjatin opiskeli Pietarissa laivanrakennusta vuosina 1902–1908 ja liittyi sitten bolševikkeihin. Hänet pidätettiin vuoden 1905 vallankumouksen aikana ja karkotettiin. Zamjatin kuitenkin palasi Pietariin, jossa hän asui laittomasti ennen kuin muutti vuonna 1906 Suomeen suorittamaan opintonsa loppuun. Hän palasi Venäjälle ja alkoi kirjoittaa harrastusmielessä. Zamjatin pidätettiin 1911 ja karkotettiin toisen kerran, mutta kaksi vuotta myöhemmin hänet armahdettiin. Hänen kirjallinen läpimurtonsa tapahtui vuonna 1913, jolloin julkaistiin hänen teoksensa Ujezdnoje (Уездное). Seuraavana vuonna julkaistua syrjäisestä varuskunnasta kertovaa teosta Na kulitškahia (На куличках) vastaan nostettiin syyte keisarillisen armeijan halventamisesta.
Zamjatinin ollessa lokakuussa 1917 Lontoossa puhkesi Venäjällä vallankumous, ja hän palasi Pietariin liittyäkseen bolševikkeihin. Hän kannatti vallankumousta mutta vastusti bolševikkien harjoittamaa sensuuria. Zamjatinin asema vaikeutui 1920-luvulla hänen Neuvostoliittoa kritisoivien mielipiteidensä takia eikä hän voinut julkistaa maassa tekstejään. Zamjatinin maineen palauttaminen alkoi vasta 1980-luvulla Mihail Gorbatšovin aikana.
Josif Stalin myönsi vuonna 1931 Zamjatinille luvan lähteä maasta, ja hän muutti Pariisiin. Hänen emigranttiaikansa keskeisin teos on Attilaa käsittelevä Бич Божий (Jumalan ruoska), 1936..
Zamjatinin parhaat teokset ovat novelleja. Niissä tulevat esille kirjailijan loistava novellimuodon hallinta, värikäs kieli ja henkilökuvauksen monitasoisuus. Ironian, symboliikan ja johtomotiivien perusteella Zamjatin liittyy 1900-luvun alun venäläisen modernismin perinteeseen Mihail Bulgakovin tapaan. Venäläisistä klassikoista Zamjatin on lähimpänä Nikolai Gogolia.
Suomennetut teokset

Ihmisten kalastaja , kertomuksia vuosilta 1913–29, suom. Esa Adrian, WSOY 1978 Sarja: Aikamme kertojia
Hornan kuusessa
Ihmisten kalastaja
Kertomus kaikkein tärkeimmästä
Kolme päivää
Saarelaiset
Tulva
Me, suom. Juhani Konkka, Jyväskylä: Gummerus 1959 – Näköispainos: Ntamo 2013