Henry Fox Talbot
Patenttikiista

Daguerre kehitti oman valokuvausmenetelmän samoihin aikoihin, jolloin Talbot teki ensimmäiset kokeensa suolapaperimenetelmällä. Vuonna 1839 Daguerren edustaja haki keksinnölle patenttia sekä Englannissa että Skotlannissa, joilla tuohon aikaan oli erilliset patenttijärjestelmät, vain muutamaa päivää ennen kuin Ranskan valtio myönsi Daguerrelle eläkkeen ehdolla, että dagerrotypia oli saatava vapaaseen käyttöön ilman patenttisuojan asettamia esteitä.  Seurauksena oli, että pian Yhdistynyt kuningaskunta ja sen siirtomaat olivat ainoat maat koko maailmassa, joissa dagerrotypiakuvien valmistus ja myynti oli sallittu vain erityisellä lisenssillä. Tämän on arveltu osittain johtuneen Ranskan ja Englannin välillä vanhastaan vallinneesta kansallisesta vihamielisyydestä, joka ei 24 vuotta aikaisemmin käydy Waterloon taistelun jäljiltä ollut vielä laantunut, sekä osittain myös Talbotille myönnetystä patentista. Talbot tosin ei koskaan hankkinut patenttia hopeakloridin avulla suoritetulle "fotogeeniselle piirustusprosessille", ja kalotypiakin patentoitiin vuonna 1841 vain Englannissa, ei Skotlannissa.
Aluksi Talbot myi patentistaan henkilökohtaisia lisenssejä 20 punnan hintaan; myöhemmin hän alensi maksua amatöörien osalta neljään puntaan. Ammattivalokuvaajien oli kuitenkin maksettava 300 punnan vuotuinen lisenssimaksu. Talbot sai kuitenkin osakseen runsaasti arvostelua, kun hän väitti monien kilpaileville keksinnöille myönnettyjen patenttien loukkaavan hänen oikeuksiaan ja myös, kun akateeminen maailma piti uusien löytöjen patentointia esteenä tieteelliselle vapaudelle ja jatkuvalle kehitykselle. Toisaalta monet tiedemiehet myös hyväksyivät Talbotin patenttia ja tukivat häntä myöhemmissä oikeudenkäynneissä. Sitä paitsi tieteellisiin tarkoituksiin kalotypiaa sekä Talbotin myöhemmin keksimää fotomikrografiaa sai kyllä vapaasti käyttää. Yksi syy siihen, miksi Talbot piti niin tiukasti kiinni oikeuksistaan, oli se, että hän oli omien laskujensa mukaan käyttänyt vuosien kuluessa valokuvauksen kehittämiseen 5000 puntaa ja halusi saada lisenssimaksuilla vähintäänkin nämä kustannukset katetuiksi.
Vuonna 1844 Talbotin tuella Readingiin perustettiin yritys hänen kalotypianegatiiviensa avulla tuotettujen suolapaperikuvien massatuotantoa varten. Tämä Reading Establishment tarjosi myös palveluja yleisölle tekemällä vedoksia muiden negatiiveista, kopioimalla taideteoksia ja asiakirjoja sekä ottamalla muotokuvia studiossa. Yritys ei menestynyt hyvin.
Frederick Scott Archer kehitti 1840-luvulla lasipohjaisen märkälevymenetelmän, jossa paperin sijasta negatiivien valmistukseen käytettiin lasia. Tämä syrjäytti 1850-luvun loppuun mennessä täysin sekä dagerrotypian että Talbotin kehittämän kalotypian. Kalotyypia­negatiiveja oli usein arvosteltu siitä, että kuvat eivät olleet tarpeeksi yksityis­kohtaisia, mutta Archerin keksintö teki mahdolliseksi painaa paperille kuvia, jotka olivat yhtä tarkkoja kuin dagerrotypia­kuvat.
Tulkitsemalla patenttioikeuksiaan hyvin laajasti Talbot kuitenkin julisti, että myös märkälevymenetelmä edellytti edelleen kalotypialle myönnettyä lisenssiä.
Elokuussa 1852 The Times julkaisi Royal Societyn puheenjohtaja William Parsonsin ja Royal Academyn presidentti Charles Lock Eastlaken laatiman avoimen kirjeen, jossa he pyysivät Talbotia lieventämään patenttisuojaa, jonka he katsoivat haittaavan valokuvauksen kehittymistä. Talbot suostui poistamaan lisenssimaksut amatööreiltä mutta peri edelleen entisen suuruiset maksut ammattivalokuvaajilta, joita vastaan hän oli käynyt monia oikeusriitoja.
Vuonna 1854 Talbot teki hakemuksen 14 vuodeksi saamansa patentin voimassaolon pidentämiseksi. Samaan aikaan oikeudessa käsiteltiin hänen nostamaansa kannetta valokuvaaja Martin Larochea vastaan. Tämä oikeusjuttu sai suuren merkityksen. Laroche tukijoineen väitti, että patentti oli mitätön, sillä Joseph Reade oli aikaisemmin keksinyt samankaltaisen menetelmän, ja että kuvien ottaminen märkälevy- eli kolloidimenetelmällä ei muutoinkaan rikkoisi patenttioikeuksia, koska menetelmillä oli oleellinen ero. Oikeuden päätökseksi tuli, että kalotypian patentti oli kyllä laillinen, mutta että käyttäessään kolloidimenetelmää Laroche ei rikkonut Talbotin oikeuksia. Pettyneenä tulokseen Talbot päätti olla jatkamatta patenttinsa voimassaoloaikaa.