Kroatian sota
Sota virallisestikin

Ey ei näyttänyt saavan lordi Carringtonin johdolla 7. syyskuuta alkaen rauhaa aikaan ja liittoarmeija oli edennyt vaarallisen syvälle Kroatiaan. Rannikolla ja Okucanin alueella oli tärkeitä tieyhteyksiä poikki. Niinpä Tuđman päätti 13. syyskuuta 1991 kroaattien valvomilla alueille olevien liittoarmeijan kasarmien saartamisesta ja valtaamisesta.
Kroaatit pyrkivät saamaan kasarmeista aseita itselleen. Enimmät taistelut kasarmien lähellä käytiin muutamassa päivässä, ja loppujen kasarmien antautumisesta käytiin pitkiä neuvotteluja. Gospicissa käytiin kovia taisteluja, jotka päättyivät lokakuussa serbisiviilien joukkomurhaan.lähde?
Liittoarmeijan edustaja Andrija Raseta ilmaisi huolensa kasarmeihin jääneiden sotilaiden puolesta, ja niinpä liittoarmeija voimisti sotaansa Kroatiaa vastaan. Liittoarmeijan lentokoneet alkoivat pommittaa Kroatian kaupunkeja, mm. Zagrebia 15. syyskuuta. Zagrebissa oli serbien sala-ampujia. Tuđman vaihtoi puolustusministeriksi kovan linjan Gojko Susakin. 17. syyskuuta yö, jolloin käynnissä olivat Igalon neuvottelut, oli pahin Zagrebissa, liittoarmeija mm. ampui kasarmista kohti Zagrebin keskustaa. Igalon tulitauko vain kiihdytti taisteluja.
Kroatia ilmoitti 21. syyskuuta 1991, että Jugoslavian liittohallitus ei edusta sitä, mutta liittohallituksen kroaatit eivät suostuneet eroamaan. Saman päivän iltana Jugoslavian puolustusministeri uhosi televisiossa totaalista sotaa, mutta ilmoitti tulitauosta jo seuraavana päivänä. Ensi kertaa Serbian johto ja liittoarmeija olivat mukana tulitauossa, mutta serbisissit eivät.
Hyökkäysten tavoitteena oli todennäköisesti halkaista Kroatia kahtia, pakottaa maan johto antautumaan ja muodostaa näin uudestaan Jugoslavian liittovaltio. Liittoarmeijan hyökkäykset Itä-Slavoniassa alkoivat 20. syyskuuta ja pian sen jälkeen myös Länsi-Slavoniassa. Serbijoukot hyökkäsivät myös Zadarin 16. syyskuuta ja piirittivät Dubrovnikin 1. lokakuuta. Kroaatit olivat lähinnä puolustuskannalla, mutta saivat myös voittoja muun muassa Länsi-Slavoniassa.
Syyskuussa alkanut Vukovarin piiritys päättyi marraskuussa, kun serbijoukot murtautuivat kaupunkiin ja tuhosivat sen. Kaupungin vallanneet joukot mm. surmasivat ja raiskasivat kaupungin asukkaita yksitellen ja ainakin yhdessä joukkomurhassa, elävänä kiinni saadut kroaattien asemiehet joutuivat epäinhimillisin oloihin Serbian vankileireille.lähde?
Samaan aikaan serbit piirittivät myös Dubrovnikin kaupunkia, jossa oli vain pienet kroaattijoukot. Dubrovnikin piiritys oli länsimaissa yksi sodan eniten huomioita saanut tapahtuma, sillä kaupunki oli merkittävä taide- ja kulttuurikaupunki, jonka tuhoamista oli vaikea perustella.
Syyskuusta alkaen solmittiin monia liittoarmeijan ja Serbiankin allekirjoittamia tulitaukoja EY:n välittämissä neuvotteluissa, mutta serbisissit eivät noita sopimuksia allekirjoittaneet. Peter Carringtonin saapuessa ensi kertaa Jugoslaviaan hänelle oli epäselvää, että Jugoslaviassa on eri kansoja. Carringtonin rauhansuunnitelma valtioliittomaisesta Jugoslaviasta ei käynyt serbeille. Kroaatitkaan eivät siitä pitäneet, mutta sentään taipuivat suunnitelman taakse. EY pidättyi tunnustamasta Kroatiaa joulukuuhun 1991 asti. Tuđjman ja kroaatit luottivat monestikin turhaan serbien pitävän tulitaukonsa. Serbit rikkoivat tulitaukoja mitä ilmeisimmin tarkoituksella ja Slobodan Milošević koetti EY:n neuvotteluissa pelata aikaa, jotta serbisissit pystyisivät valtaamaan mahdollisimman suuren alueen Kroatiasta ennen maan itsenäistymistä.lähde?
Syyskuun lopuille tultaessa liittoarmeijan serbireserviläistenkin keskuuteen oli levinnyt karkaamisvimma, vaikka kesällä sotainto oli ollut korkealla. Erään cetnikin mukaan 26. syyskuuta sota oli jatkoa ustashaa vastaan käydylle sodalle, jossa moni asia oli jäänyt selvittämättä, mutta toisaalta hastateltu Draskovicin ryhmään kuulunut cetnikkikin oli epävarma sodan lopputuloksesta. Politika-lehdessä oli YK:n asesaarron julistamisen päivänä 26. syyskuuta artikkeli liittoarmeijan huonosta menestyksestä, joka johtui kirjoittajan mukaan kroaattien suuremmasta määrästä ja paremmasta koulutuksesta, sekä oman armeijan kouluttamattomista alokkaista ja upseerien tarrautumisesta kiinni Jugoslavian kansanarmeija-ajatteluun.
Serbia kaappasi vallan Jugoslavian presidenttineuvostossa 1. lokakuuta sillä verukkeella, ettei sen puheenjohtaja ollut kutsunut neuvostoa koolle, vaikka käynnissä oli sota. Näin serbit nostivat oman miehensä varapresidentti Branko Kosticin kroaatti Stipe Mesicin tilalle.
Tuđman määräsi yleisen armeijan liikekannallepanon 6. lokakuuta. Seuraavana päivänä Kroatian presidentinpalatsia pommitettiin ilmasta, mutta Tuđman säilyi hengissä ja vammoitta. Samaan aikaan oli alkanut armeijan suurhyökkäys Kroatiaa vastaan.lähde?
Lokakuun puolessa välissä Kroatialla oli jo noin 35 prikaatista koostunut armeija, jota johti ministeri Gojko Šušakin kutsuma kenraali Anton Tus. Kroaatit puhdistivat Gospićin lähiseutua etnisesti lokakuun puolenvälin jälkeen 1991 surmaamalla merkittäviä serbejä komentaja Mirko Noracin johdolla. Zagrebissa oli serbien sala-ampujia, ja liittoarmeija pommitti kaupunkia ajoittain.