stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Auringonpilkku
Muodostuminen ja rakenne

Auringonpilkkuja muodostuu Auringon pinnan kohtiin, joissa voimakas magneettikenttä estää lämpöä Auringon syvyyksistä nostavan plasman virtailun. Kun kaasu jää pinnalle jumiin, kohta säteilee energiaansa avaruuteen, jäähtyy ja tummenee. Pilkku katoaa, kun magneettikenttä heikkenee ja hajaantuu, jolloin kuuma ja kirkas plasma pääsee jälleen nousemaan pinnalle.
Pilkusta voidaan usein erottaa syvä tumma umbra ja sitä ympäröivä vaaleampi osa, penumbra. Tumman keskusosan lämpötila on 2 200 °C. ja puolitumman reunuksen penumbran lämpötila jopa 3 500 °C. Pilkun lämpötila alenee siis normaalista pinnan 6 000 asteesta noin 3 000 astetta. Koska kirkkaus on verrannollinen lämpötilan neljänteen potenssiin, pilkut ovat muuta aurinkoa tummempia.
Tyypillinen auringonpilkku on läpimitaltaan muutaman tuhatta kilometriä, ja suurimmat auringonpilkut ovat kymmenien tuhansien kilometrien levyisiä.
Auringonpilkut esiintyvät yleensä pareittain tai pieninä ryhminä. Lyhytikäisimmät auringonpilkut kestävät vain muutaman tunnin, mutta isoimmat voivat kestää jopa viikkoja.
Luokittelu

alfa: yksinapainen pilkku
beta: moninapainen laaja pilkku, napaisuudet täysin erillään
beta-gamma: kaksinapainen pilkkuryhmä, jossa ei ole tasaista rajaa napaisuuksien välillä
gamma: positiiviset ja negatiiviset pilkut hajallaan
delta: vastakkaiset umbrat, samannapaiset penumbrat
beta-delta: ryhmä, jossa on beta-magneettisuus ja delta-pilkkuja
beta-gamma-delta: ryhmä, jossa on beta-gamma-magneettisuus ja delta-pilkkuja
gamma-delta: ryhmä, jossa on gamma-magneettisuus ja delta-pilkkuja
Auringonpilkkuluku

Auringonpilkkujen määrää kullakin hetkellä kuvataan suhteellisella auringonpilkkuluvulla, jossa otetaan huomioon eritasoisilla laitteilla tehtyjen havaintojen erot. Pilkkuluvun avulla seurataan Auringon aktiivisuutta.
Zürichin auringonpilkkuluku:
jossa
Vaihtelu

Auringonpilkkujen määrän vaihtelu viimeisten 11400 vuoden aikana. Vuosi 1950 on kaavion vasemmassa reunassa.
Auringonpilkkujen esiintyminen vuosien 1870–2013 välillä. Nykyaika kaavion oikeassa reunassa.
Auringonpilkkujen määrä vaihtelee 8–15 vuoden, keskimäärin 11 vuoden jaksolla, kun Auringon magneettikenttä kääntyy. Jakson aiheuttaa Auringon magneettikentän kääntyily 22 vuoden jaksoissa. Aurinkominimin aikana pilkkuja ei ole juuri lainkaan. Pilkkuja on eniten silloin, kun Auringon magneettikenttä on sotkuisimmillaan. Maksimien voimakkuus vaihtelee, ja 2000-luvulla Auringon magneettinen aktiivisuus on vähentynyt 1990-luvun loppupuolen ajoista. Niin sanotun Maunderin minimin aikana 1645–1715 auringonpilkkuna nähtiin erittäin vähän. Vastaavanlaisia pilkuttomia jaksoja on viimeisten 10 000 vuoden aikana esiintynyt parikymmentä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Linnaluoto, Seppo: Esitelmä auringonpilkuista URSA.  3.4.2007. Viitattu 7.11.2018.
Auringonpilkussa on tumma keskusta ja vaaleampi reuna.
Al-Andalus

Maurilainen basaari (maalaus 1873)
Al-Andalus (arab. الأندلس‎, al-ʼAndalus) on arabiankielinen nimi arabien valtaamalle ja rajoiltaan vaihtuneelle alueelle Iberian niemimaalla vuosina 711–1492. Sen valloitus tapahtui beduiinihyökkäyksenä Pohjois-Afrikasta. Laajimmillaan arabivalta oli heti aluksi, jolloin se ulottui Pyreneitten pohjoispuolelle Etelä-Ranskaan saakka.
Al-Andalusin muslimeita kutsuttiin maureiksi. Heidän valtakauttaan hallitsivat jatkuvat sisällissodat ja taistelut kristittyjä valtioita vastaan. Niihin tehtiin vuosittain jihadistisia ryöstöretkiä. Arabivallan lyhyt kulta-aika koettiin 900-luvulla, jolloin Abd ar-Rahman III julistautui kalifiksi. Hänen perustamansa Córdoban kalifaatti tuhoutui 1000-luvun alussa sotilaskapinassa, minkä jälkeen syntyi useita pieniä islamilaisia taifa-valtioita. Ne joutuivat kukin vuorollaan Marokosta 1000-luvulla tulleiden almohadien ja 1100-luvulla marokkolaisten almoravidien valtaamiksi. Samalla niemimaan kristityt valtiot etenivät kohti etelää.
Muslimivallan kukistaminen tunnetaan Espanjassa nimellä Reconquista. Sana otettiin käyttöön 1800-luvulla, jolloin siitä  tehtiin Espanjan kansallisen identiteetin perusmyytti. Arabien hallitsema alue alkoi kaventua jo 800-luvulla. Vauhtiin takaisinvalloitus pääsi 1000-luvulla ja tuli käytännössä päätökseen 1200-luvulla. Tällöin muslimivalta rajoittui enää pieneen Granadan emiraattiin, joka joutui maksamaan veroa Kastilialle. Vasallivaltio lakkautettiin vuonna 1492, mahdollisesti Osmanien valtakunnan aiheuttaman uhan takia, ja Granadan muslimit karkotettiin Espanjasta.
Tieteiden harjoitus oli al-Andalusissa Eurooppaa korkeammalla tasolla 1100-luvulla, esimerkkinä filosofi Averroës (1126–1198). Reconquistan myötä eurooppalaisten haltuun joutuneita arabiankielisiä kirjoja käännettiin sen takia innostuneesti latinaksi. Myytti islamilaisen Andalusian suvaitsevaisuudesta syntyi 1800-luvulla, ja sitä on hyödynnetty politiikassa ja matkailuteollisuudessa. Monien historioitsijoiden mielestä se antaa väärän kuvan menneisyydestä, sillä vähäiset tiedot viittaavat pikemminkin laajaan suvaitsemattomuuteen. Esimerkiksi Granadan emiraatista muslimit olivat ajaneet pois kaikki juutalaiset ja kristityt.
Arabivalloituksen yleiskuva

Vuonna 711 Pohjois-Afrikasta alkanut arabien ja berberien hyökkäys tuhosi länsigoottien eli visigoottien valtakunnan. Nopea romahdus on luonut mielikuvan siitä, että hävinneessä osapuolessa oli jotain vialla. On esimerkiksi arvioitu, että "Valloittaja-armeijoiden hämmästyttävä menestys paljasti länsigoottien valtion mielivaltaisen ja hajanaisen hallinnon heikkouden."  Afrikan paimentolaisten tekemän invaasion suurmenestys saattoi kuitenkin johtua myös maatalousyhteiskuntien yleisestä kriisistä, johon vaikutti ruton ja ilmaston kuivumisen aiheuttama väestökato.
Arabivalloituksen yleiskuva > Visigoottien valtakunta 400–700 jKr

Arabien ja berberien hyökkäys ei kohdistunut pimeää keskiaikaa eläneeseen maahan. Ennen arabivalloitusta Pyreneitten niemimaa ei liioin ollut Euroopan syrjäseutua, sillä alueen 400-luvulla valloittaneet visigootit olivat luoneet sinne kehittyneen ja enimmäkseen vakaan yhteiskunnan sen jälkeen, kun miehityksen kaaoksesta oli toivuttu. Roomalaiseen perinteeseen nojautuva lainsäädäntö oli koottu lakikirjaksi Codex iudicum. Siinä oli edistyneitä piirteitä, kuten naisten omaisuuden suoja, mikä muualla Euroopassa toteutui vasta paljon myöhemmin.
Visigootit olivat vaihtaneet 500-luvun lopulla areiolaisuuden nikealaiseen kolminaisuusoppiin. Se todisti Hispanian läheisistä suhteista muuhun Eurooppaan. Yhteydet olivat syntyneet jo satoja vuosia aikaisemmin roomalaisvalloituksen myötä. Pyreneitten niemimaa oli kuulunut Rooman valtakunnan ydinalueisiin, ja sieltä olivat tulleet monet Rooman keisareista ja esimerkiksi filosofi Seneca. Muuhun Eurooppaan asukkaita yhdistivät uskonto, kulttuuri, kieli ja etninen sukulaisuus. Seitsemään vapaaseen taiteeseen perustuva koulujärjestelmä tuotti yhteiskuntaan lukeneistoa. Yksi oppineista, Isidorus Sevillalainen, kuului katolisen kirkon tärkeimpiin kirkko-isiin. Toledossa seurattiin Konstantinopolin arkkitehtuuria, ja kaupunki oli huomattava kristillinen keskus. Roomalaiset kylpylät, akveduktit ja tiet todistivat insinööritaidon korkeasta tasosta.
Visigoottien valtakunnassa oli vahvasti juutalaisvastaista lainsäädäntöä. Historioitsija Roger Collins arvelee, että tämä oli vastareaktio sille, että juutalaisia vaikutuksia oli siellä alkanut levitä kristillisiin tapoihin, kuten pääsiäisen ajankohdan laskemiseen kalenterissa. Papisto oli levotonta tästä kehityksestä, joka ehkä johtui juutalaisväestön suuresta määrästä ja siitä, että raamattuja ei ollut kaikilla papeillakaan. Toisaalta oppien sekoittuminen todisti  juutalaisten ja kristittyjen läheisistä väleistä paikallistasolla. Toisin kuin myöhäiskeskiajalla, juutalaisvainoja ei tiedetä esiintyneen visigoottien valtakunnassa. Valtiolliset ja kirkolliset juutalaisvastaiset määräykset eivät ehkä vastanneet todellisia asenteita paikallisella tasolla.
Arabivalloituksen yleiskuva > Visigoottien heikkouksia

Visigoottien heikkoutena olivat politiikka, talous ja väestö. Antiikin yhteiskuntien taantumisen eräänä syynä on pidetty väestön vähenemistä, mikä voi selittää myös sitä, miksi roomalaiset eivät kyenneet pysäyttämään kansainvaelluksia. Roomalaiset olivat toisaalta avanneet kulkutautien Pandoran lippaan ulotettuaan valloituksensa Lähi-itään. Sieltä tulleet aasialaiset kulkutaudit, kuten tuhkarokko ja isorokko, tappoivat 200-luvulta alkaen niin tehokkaasti, että Euroopan väkiluvun on arvioitu laskeneen puoleen alkuperäisestä vuoteen 650 mennessä. Vaikutusta on ilmeisesti ollut myös ilmastonmuutoksella. Ilmaston lämpeneminen ja sateiden väheneminen tuhosi peltoja mutta lisäsi paimentolaistalouksille sopivia laidunmaita.  Visigoottien valtakunta oli valloituksen edellä kärsinyt sekä rutosta että nälänhädästä, jotka olivat supistaneet sen väestöä.
Kolmas tekijä oli visigoottien poliittinen hajaannus. Arabivalloituksesta kertova ainoa aikalaislähde, "Vuoden 754 kronikka" antaa ymmärtää, että Espanjassa oli tapahtunut vallankaappaus, jossa Roderik oli päässyt kuninkaaksi ”senaatin” avustamana. Kronikan mukaan hän ehti hallita yhden vuoden ennen kuin arabien Pohjois-Afrikan emiiri Musa lähetti armeijansa Iberian niemimaalle. Valloittajat ehkä saapuivat hävinneen osapuolen kutsusta auttamaan vallanperimyskiistassa hävinnyttä puolta. Kuvernööri Tarik löi Roderikin armeijan, joka kronikan mukaan kärsi eripuraisuudesta. Joidenkin historioitsijoiden mukaan visigoottien valtakunta oli hyökkäyksen aattona poliittisen ja sotilaallisen heikkouden tilassa useiden sisäisten ristiriitojen takia. Myös suuri juutalaisväestö oli siihen kohdistuneiden lakien takia ajautunut riitaan valtaeliitin kanssa.
Espanjan valloitus 712–732 > Olivatko valloittajat muslimeita?

Afrikasta tulleita miehittäjiä kutsutaan arabeiksi, berbereiksi ja muslimeiksi ja valloitusta uskonsodaksi. Vaikka vallitseva käsitys onkin se, että kyseessä oli islamilainen valloitussota, monet valloittajista nykyään käytetyt käsitteet ovat anakronismeja aikalaislähteiden valossa. Vuoden 754 kronikka ei tunne sanoja ”muslimi”, ”islam” tai ”Koraani”. Vaikka kronikoitsija oli nähtävästi kirkonmies, hän ei kuvaile arabivalloitusta uskonsotana vaan etnisenä konfliktina. Valloittajat eivät nähtävästi olleet nykymielessä "arabeja", sillä tämä ei-arabien keksimä muinainen sana tuli uudelleen käyttöön vasta 1500-luvulla. Sitä ennen eurooppalaiset puhuivat "saraseeneista", millä tarkoitettiin idän pakanoita yleensä. Niin sanotut "arabit" eivät itsekään kutsuneet itseään arabeiksi.
Valloittajien uskonnosta kertova tärkein aikalaisdokumentti on Jerusalemin Temppelivuorella, jonne kalifi Abd al-Malik oli rakennuttanut vuonna 691 temppelin. Se osoitti, että arabien pyhä kaupunki oli tuolloin Mekan asemesta Jerusalem. Pyhäkön seinäkirjoitus ylisti Jeesusta Jumalan lähettiläänä, mutta kielsi hänen jumaluutensa. Tämän perusteella on esitetty arvelu, että espanjalaiset ovat ehkä pitäneet hyökkääjiä areiolaisina kristittyinä. Arabien alistamat Pohjois-Afrikan berberit olivat ainakin kristittyjä; heidän keskuudestaan oli noussut jopa kirkkoisiä, kuten Augustinus ja Tertullianus.
Aikalaistietoa islamin tulosta al-Andalusiin tarjoaa Espanjasta löytynyt Muhammed-elämäkerta. Vuonna 848  Pyhä Eulogius löysi – tai väitti löytäneensä – navarralaisesta Leiren luostarista käsikirjoituksen ”Muhammedin elämä”. Se on pilkallinen ivamukaelma profeetan elämästä, jonka Eulogius oli luultavasti itse kirjoittanut. Kirjoituksesta puuttuvat sanat islam, muslimi, Mekka, Medina tai Koraani, joita ei nähtävästi vielä tunnettu. Eulogiuksen kirjoitukset on varhaisin todiste islamista Espanjassa. Vielä vuonna 839 pidetyssä Córdoban piispainsynodissa islamista ei pöytäkirjojen mukaan puhuttu. Kokouksessa pohdittiin sen sijaan kristillisen "kasiaanien" lahkon muodostamaa vaaraa.  Abbasidien valtakunnassa Lähi-idässä islam alkoi laajasti ilmestyä lähteisiin samoin 800-luvun puolella.
Tiedot kristittyjen kääntymisestä islamiin tai pakenemisesta antavat jotain tietoa islamin tulosta al-Andalusiin. Kristittyjä oli 800-luvulla alkanut paeta pohjoisen kristittyihin valtakuntiin, missä heitä kutsuttiin "mozarabeiksi". Kääntymiset saavuttivat huippunsa 900-luvun keskivaiheilla ja sen jälkipuoliskolla Córdobassa, ainoassa paikassa, mistä tietoja on saatavissa. Massakääntymiset osoittivat, että uskonnolliset jännitteet olivat voimistuneet ja kristittyjen asema heikentynyt. Lähteiden puutteen takia on enää mahdotonta tietää, kuinka suuri osa väestöstä kääntyi islamiin. Arabimatkailija Ibn Hawqal kirjoitti, että enemmistö al-Andalusin maaseudun asukkaista oli kristittyjä vuonna 949.
Berberi- ja arabikapinoita 741–746

Pohjois-Afrikan berberit nousivat kapinaan uusia arabi-isäntiään vastaan 740-luvulla johtajanaan Masayra. Damaskoksen kalifi lähetti uudeksi kuvernööriksi Kultumin, jolla oli mukanaan Syyriasta koottu sotajoukko. Hänet surmattiin Tangerin lähellä käydyssä taistelussa. Samaan aikaan al-Andalusin berberivaruskunnat nousivat arabeja vastaan ja uhkasivat Toledoa, minkä johdosta arabit menettivät jo valloittamiaan alueita Pohjois-Espanjassa. Syyrialaisen armeijan mukana sen arabijohtaja Balj ibn Bishr vetäytyi Pohjois-Afrikan Ceutaan.
Al-Andalusissa Ibn Qatan kaappasi arabilähteiden mukaan omavaltaisesti vallan. Qatan sai avukseen Baljin armeijan Pohjois-Afrikasta. Hän kuljetti sen Andalusiaan sillä ehdolla, että nämä poistuvat tehtävänsä tehtyään. Baljin syyrialaisarmeija kukisti berberit kolmessa taistelussa, mutta sen sijaan, että olisi tämän jälkeen poistunut, Balj marssi Córdobaan ja surmasi Qatanin. Arabit ajautuivat keskinäiseen sotaan, jossa syyrialaisjoukkoja vastassa olivat Andalusian arabit ja näiden afrikkalaiset liittolaiset; nyt myös Balj sai surmansa. Egyptin kuvernööri onnistui Kairouanista käsin kukistamaan Pohjois-Afrikan berberien kapinan ja nimitti al-Andalusiin kuvernööriksi Abu al-Kattarin, joka sai aikaan sovun keskenään taistelevien arabien välillä.
Abu al-Kattaria vastaan nousi arabikapina vuonna 744 sen jälkeen, kun kalifi Walid II murhattiin Bagdadissa. Valta al-Andalusissa siirtyi kapinallisille, jolloin umaijadikalifit menettivät otteen alueesta. Kymmenen vuotta myöhemmin umaijadit kuitenkin palasivat valtaan.
Umaijadien kausi 756–1031

Islamilainen historiankirjoitus kertoo, että abbasidien vallankumouksesta selvisi hengissä umaijadiprinssi Abd-ar Rahman I (756–788), joka onnistui siirtymään Espanjaan. Paikallisine tukijoineen hän onnistui syrjäyttämään viimeisen emiirin Yusufin ja hallitsi kuolemaansa asti. Todellisuudessa kesti melkein 30 vuotta ennen kuin hän onnistui vakiinnuttamaan asemansa, sillä kapinoita esiintyi kaiken aikaa. Visigoottien Toledon sijaan pääkaupungiksi vaihtui Córdoba.
Vuoden 780 tienoilla Pyreneiden niemimaalla oli kaksi valtiota: pieni kristillinen Asturian kuningaskunta pohjoisen vuoristossa sekä iso arabivaltio. Visigoottien entiset ydinalueet Pohjois-Espanjassa Douron laaksossa olivat muuttuneet autiomaaksi. Niistä oli tullut ei-kenenkään-maata, jota molemmat tahot vuorollaan hävittivät. Arabiemiiri joutui koko ajan sotimaan myös muita arabiklaaneja vastaan. Levottomuuksien tuokioksi laantuessa 780-luvulla hän rakennutti Córdoban kuuluisan Mesquitan ensimmäisen vaiheen. Aikalaislähteet eivät vielä tässä vaiheessa tunne uskontoa nimeltä islam, eikä rakennuksen rukoussuuntakaan osoita Mekkaan. Tämän takia on arveltu, ettei rakennus vielä ollut moskeija.
Abd-al Rahman I alkoi käyttää armeijassa orjasotilaita suojatakseen valtaansa klaaneilta. Samaa keinoa käytettiin myös muissa klaanirakenteeseen perustuvissa muslimivaltioissa.
Abd ar-Rahman I ei pystynyt valloittamaan koko niemimaata, sillä pohjoiset reuna-alueet, kristillinen Asturia, Galicia, Ebron laakso ja Katalonia jäivät hänen valtapiirinsä ulkopuolelle. Toisaalta häntä ei luultavasti edes kiinnostanut näiden alueiden haltuunotto. Vääräuskoisten maat soveltuivat pyhän sodan eli jihadin maalitauluiksi. Emiirit järjestivät niille vuosittaisia ryöstöretkiä, joilla hankittiin sotilaskunnian ohella sotasaalista, kuten naisia ja lapsia orjiksi. Tapettujen vihollisten päät lyötiin voitonmerkkeinä seipäisiin Córdoban porteille.
Umaijadien kausi 756–1031 > Verinen 800-luku

Abd ar-Rahmanin kuolemaa seurasi sadan vuoden aika sotaa ja kapinoita. Emiirin kuolema aloitti kaksivuotisen vallanperimyssodan hänen kolmen poikansa välillä. Voittajaksi selviytyi Hisham I (788–796) muiden paetessa Pohjois-Afrikkaan. Hisham teki vuosittain ryöstöretkiä pohjoiseen ja soti myös omalla maaperällä, kun frankit tunkeutuivat Andalusiaan.
Hishamin kuoltua valta siirtyi hänen pojalleen. Al-Hakam I (796–822) sai kokea kertauksena isänsä valtaannousun tapahtumat. Kapinoita syttyi Toledossa ja Zaragosassa, ja Afrikkaan ajetut sedät Suleiman ja Abdallah yrittivät kaappausta. Vuosia kestänyt sota päättyi Suleimanin teloitukseen, kun taas Abdallah onnistui vakiinnuttamaan asemansa Valenciassa. Al-Hakam tunnettiin siitä, ettei hän vältellyt kovia otteita. Vuonna 796 hän murhautti Toledossa kaupungin 700 johtohenkilöä, kymmenen vuotta myöhemmin Córdobassa ristiinnaulittiin 72 salaliittolaista ja vuonna 818 kukistettiin pääkaupungin lähiössä ramadanin aikana syntynyt kapinaliike, jonka osallistujista 300 ristiinnaulittiin riviin emiirin palatsin edustalle. Hakam I myös aloitti orjasotilaiden käytön, jollaisia olivat aiemmin käyttäneet vasta Tunisian aghlabidit.
Seuraavien kolmen hallitsijan valtakaudet 800–luvulla muistuttivat aiemmin koettua. Pohjoisrajalla käytiin sotaa kristittyjä vastaan ja Córdobassa, Toledossa ja muualla kukistettiin kapinaliikkeitä. Emiirit olivat riippuvaisia berberivaruskunnistaan sekä arabien heimoarmeijoista. Niistä ei ollut apua, kun viikingit aloittivat rannikkokaupunkien ryöstelyn 800-luvun puolivälissä. Paikallisten mahtimiesten ja kaupunkien kapinointi kiihtyi ja todisti, että emiirit eivät pystyneet hallitsemaan maata. Kyse oli verokapinoista emiirien raakaa ryöstötaloutta vastaan.
Etelä-Espanja irtautui vuoden 880 jälkeen Córdoban kontrollista, kun kapinakenraali Umar ibn Hafsun valtasi kristittyjen tukemana useita kaupunkeja. Kaupunkien takaisinvalloitus onnistui Hafsunin kuoleman jälkeen. Kapina kiristi uskonryhmien välejä, ja kostotoimet johtivat kristittyjen lisääntyvään pakoon al-Andalusista.
Umaijadien kausi 756–1031 > Islamilainen al-Andalus

Viimeistään 800-luvulla Andalusian arabien uskonto oli muuttunut islamiksi. Yleisen käsityksen mukaan se oli islamia alusta alkaen, mutta siitä todistavat lähteet puuttuvat. 1000-luvulla elänyt muslimihistorioitsija Ibn Hayyan kertoo, että malikiittinen lakikoulukunta alkoi vallita Andalusiassa al-Hakamin hallintokaudesta eli 800-luvun alusta alkaen. Andalusian malikiitit olivat uskonnollisesti erityisen jyrkkiä. Asia saattoi johtua al-Andalusin runsaasta katolisesta väestöstä, mikä sai ulaman vartioimaan oikeaoppisuutta tavallista tarkemmin. Paitsi että uskosta luopuneet muslimit piti teloittaa, kuolemantuomioita jaettiin myös šariakäsikirja Muwatan opeista poikenneille muslimeille. Jumalanpilkkaajat oli tapana sekä teloittaa että ristiinnaulita. Näin tehtiin Córdobassa vuoden 818 esikaupunkimellakan jälkeen. Toistuvasta varkaudesta seurasi asteittain etenevä raajojen amputaatio. Aviorikoksesta seurasi kuolemantuomio. Malikiitit kielsivät muslimeilta lautapelit ja alkoholin, sianlihan ja valkosipulin.
Kiristyneitä uskontosuhteita 800-luvulla ilmentävät Pyhän Eulogiuksen kirjoitukset ja hänen kertomuksensa Córdoban kristityistä marttyyreista. Pyhä Eulogius kertoo, että munkki Perfectus taivuteltiin ilmaisemaan todellinen mielipiteensä profeetta Muhammedista. Se tulkittiin profeetan herjaamiseksi, ja tuomari antoi teloittaa munkin. Tämän jälkeen kymmenet muut uskonveljet ja -sisaret halusivat vapaaehtoisesti jakaa Perfectuksen marttyyrikohtalon. Teloitettuja oli kaikkiaan 49. Myös Eulogius itse lopulta teloitettiin. Jotkut historioitsijat ovat epäilleet tarinaa Eulogiuksen omaksi keksinnöksi.
Uskonnon rajoitukset eivät koskeneet samalla tavalla hallitsijoita kuin alamaisia. Córdoban emiirit ottivat oikeudekseen nauttia musiikista, vaikka se oli kiellettyä. Hallitsijahovin muusikot olivat kuitenkin kristittyjä orjia, eivät muslimeita. Kuuluisin heistä oli Persiasta 800-luvun alussa saapunut aikansa kohujulkkis, entinen musta orja Ziryāb. Hänen kerrotaan tuoneen mukanaan Córdobaan ihmeellisiä uutuuksia, kuten parsan ja hammastahnan.
Umaijadien kausi 756–1031 > Islamilainen al-Andalus > Kristittyjen ja juutalaisten asema

Nykyään korostetaan, että al-Andalus oli uskonnollisesti suvaitsevainen: "Tuhat vuotta sitten Etelä-Espanjassa asui sulassa sovussa niin muslimeita, kristittyjä kuin juutalaisiakin. Heidän kulttuurinsa ja uskonsa sekoittuivat ja kukoistivat." Todellisuudessa muslimit syrjivät toisia uskontoja. Samoin tekivät kristityt ja myös juutalaiset silloin, kun heillä oli siihen mahdollisuus.
Ei-muslimeille asetettiin vaihtelevia ja usein tarkoituksellisesti nöyryyttäviä rajoituksia, jotka tekivät heistä toisen luokan kansalaisia. Näihin ehtoihin alettiin viitata ”Umarin sopimuksena”. Dhimmin eli ei-muslimin oli noustava seisomaan muslimin läsnä ollessa ja ensimmäisenä tervehdittävä muslimia. Kristinuskon harjoittaminen ei saanut näkyä katukuvassa. Islamin puhtaussääntöjen takia muslimi ei voinut syödä samaa ruokaa dhimmin kanssa, ei edes käyttää samoja astioita. Dhimmin oli pukeuduttava tavalla, joka erotti hänet muslimeista. Dhimmi sai ratsastaa ainoastaan muulilla ja silloinkin vain istuen poikittain sen selässä. Varsinkin muiden uskontojen likaisuutta korostavat opit estivät normaalin vuorovaikutuksen yhteistä ruokailua myöten. Islamiin kuului puhtausajattelu, joka teki vääräuskoisista ja heidän tavaroistaan saastaisia.
Kun dihmmeiltä perittiin heille määrättyä korotettua henkiveroa (jizya), se piti malikiittien ohjeen mukaan tehdä nöyryyttävällä tavalla: ”zakat kuuluu muslimeille heidän puhdistamisekseen ja annettavaksi takaisin köyhille, kun taas jizya on määrätty Kirjan kansoille heidän nöyryyttämisekseen”. Erään suosituksen mukaan dhimmiä piti kuristaa kurkusta ja sanoa: ”Oi dhimmi, Allahin vihollinen, maksa jizya, jonka olet velkaa sinulle antamastamme suojelusta ja osoittamastamme kärsivällisyydestä.” Muita keinoja olivat veron maksaminen polvillaan, niskaan lyöminen tai puisen maksukuitin ripustaminen dhimmin kaulaan.
Dhimmien sekä mulattien (muladies) eli islamiin kääntyneiden kristittyjen ja juutalaisten sorto johti ajoittain kapinoihin, joista jotkut menestyivät. Vuonna 797 Toledon ”kuoppaanheittopäivänä” hakattiin pää irti sadoilta kapinaan syyllistyneiltä mulateilta, jotka oli ensin houkuteltu sovinnonjuhlaan. Sata vuotta myöhemmin mulatti Umar Ibn Hafsun kävi Malagassa vuosikymmeniä kestänyttä sotaa umaijadeja vastaan. Yleensä juutalaiset joutuivat silti altavastaajiksi. Heidät karkotettiin Córdobasta vuonna 1013, ja heidän omaisuutensa takavarikoitiin. Joulukuun 30. päivänä vuonna 1066 muslimit murhasivat pogromissa 5 000 juutalaista eli jokseenkin koko Granadan juutalaisväestön. Almoravidit aloittivat vuonna 1126 kristittyjen karkotukset al-Andalusista. Heidät vietiin Pohjois-Afrikkaan, minne yhteisöt katosivat. Tämä aloitti Espanjalle ominaiset uskontoon perustuvat väestösiirrot, jotka loppuivat vasta  vuonna 1614.