stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dalmatiankoira
Ulkonäkö

Dalmatiankoira on keskikokoinen, lihaksikas ja kestävätyyppinen koira. Sen säkäkorkeus on 54–61 cm ja paino 24–32 kg. Sukupuolileiman tulee olla selvä. Dalmatiankoiran turkki on lyhyt, karkea ja pohjaväriltään valkoinen. Turkki on helppohoitoinen eikä erityistä karvanlähtöaikaa ole, vaan karvaa lähtee ympäri vuoden. Kirsu on mustatäpläisillä koirilla musta ja ruskeatäpläisillä ruskea. Dalmatiankoiran käpälät ovat pyöreät ja tiiviit. Kynnet ovat joko valkoiset tai samanväriset kuin koiran laikut. Silmät ovat ruskeat tai siniset, tosin siniset silmät ovat joissakin maissa rotumääritelmän vastaiset. Korvat ovat ohuet ja pyöreäkärkiset, pää pitkänmallinen ja vahva.
Dalmatiankoiran tunnusmerkki ovat valkoisessa turkissa olevat pyöreät, selvästi erottuvat mustat tai ruskeat (maksanväriset) laikut. Laikkujen tulisi olla jakautunut mahdollisimman tasaisesti eri puolille turkkia. Dalmatialaisen pilkut voivat olla myös vaaleankeltaiset (lemon) tai vaaleanoranssit (orange). Näitä rotumääritelmä ei kuitenkaan hyväksy. Virheeksi katsotaan myös sekavärisyys eli se, että koiralla on sekä ruskeita että mustia pilkkuja. Pennut syntyvät kokonaan valkoisina, pilkut ilmaantuvat 2-4 viikon iässä.
Mustapilkkuinen
Ruskeapilkkuinen
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on luonteeltaan ystävällinen ja vilkas. Ne rakastavat liikuntaa ja vaativat aktivointia. Dalmatiankoirat ovat tunnettuja uskollisuudestaan, hyvämuistisuudestaan ja kiltteydestään, eivätkä ne ole aggressiivisia, arkoja tai hermostuneita. Ne voivat olla hyvin innostuneita vieraita kohtaan, mutta käyttäytyvät silti ystävällisesti.
Monien muiden älykkäiden koirien tapaan dalmatiankoirille kannattaa antaa virikkeitä, tai ne saattavat touhuta itsekseen pahoin seurauksin. Dalmatiankoira on todella kestävä ja nopea juoksija ja tarvitsee paljon liikuntaa. Sopivia dalmatialaisen kanssa harrastettavia lajeja ovat esimerkiksi agility ja toko. Dalmatialainen on nopea oppimaan, ja sen motivoiminen mm. ruoan avulla on yleensä helppoa. Dalmatialainen on kohtalaisen voimakastahtoinen koira, joten yhteistyön eteen joutuu näkemään jonkin verran vaivaa. Kekseliäs koirarotu keksii myös mieluusti omia variaatioita jo opetetuista asioista. Dalmatialaisen voi kouluttaa myös pelastuskoiraksi tai näyttelykoiraksi.
Dalmatialainen sopii myös perhekoiraksi, mutta sen peruskoulutusta ei tule laiminlyödä. Dalmatialainen ei automaattisesti ole lapsiystävällinen, vaan vaatii kuitenkin kaikkien muiden koirien tapaan totuttelua lapsiin. Yleisesti hyvin sosiaalisena koirana se touhuaa mieluusti kaikenikäisten kanssa.
Alkuperä

Dalmatiankoiran alkuperä on edelleen arvausten varassa, mutta sen alkuperäseuduksi arvellaan Välimeren tai Kroatian aluetta. Rotu nimettiin 1700-luvulla Dalmatian maakunnan mukaan, joka tuolloin oli osa Venetsian tasavaltaa, mutta nykyään se kuuluu Kroatiaan. Samanlaisia koiria tiedetään arkeologisten löytöjen perusteella kasvatetun jopa muinaisessa Egyptissä, muttei tiedetä olivatko nämä koirat sukua nykydalmatialaisille. Vuonna 1755 Buffon kutsui rotua nimillä Canis familiaris bengalensis (bengalinkoira) ja braque du Bengal l. braque de Bengale (bengalinseisoja). Englantilainen Vero Shaw teki vuonna 1882 ensimmäisen dalmatiankoiran rotumääritelmän, joka oli pohjana kahdeksan vuotta myöhemmin laaditulle ensimmäiselle viralliselle määritelmälle.
Historiansa aikana dalmatialaista on käytetty hyvin monenlaisissa tehtävissä lintukoirasta lammaspaimeneen ja tuhoeläinten torjujaan. Sen ehkä tunnetuin käyttötarkoitus on kuitenkin vaunu- ja vahtikoira. Koira juoksi hevosvaunujen alla tai vierellä, auttoi hevosten ohjailussa ja vahti isäntänsä omaisuutta lepotaukojen aikana. Ylempisäätyiset pitivät dalmatiankoiria myös yksinomaan niiden huomiota herättävän ulkonäön vuoksi. Etenkin Yhdysvalloissa rotu yhdistetään usein palokuntaan, ja siitä käytetään nimitystä firehouse dog. Dalmatialaisen ura palokunnassa liittyy ilmeisesti sen tehtävään vaunukoirana, sillä ensimmäiset paloautot olivat hevosvetoisia.
Nykyään dalmatiankoiria käytetään ainoastaan seurakoiriksi. Metsästysominaisuuksia rodulla ei ole. Rodun suosio nousi huimasti Dodie Smithin julkaiseman lastenkirjan Satayksi dalmatiankoiraa (1956) ja siihen perustuvien Disneyn elokuvasovitusten myötä.
Terveys

Rodun sopusuhtaisen ja liioittelemattoman ulkomuodon takia dalmatialaisilla ilmenee harvoin rakenteellisia vikoja. Dalmatiankoiran yleisimpiä, perinnöllisiä sairauksia ovat kuurous ja allergiat. Sinisilmäisyyden ja kuurouden välillä on voimakas yhteys. Dalmatiankoira on yleensä pitkäikäinen rotu.
Rodun tilanne Suomessa

Suomessa oli tammikuussa 2007 rekisteröityjä dalmatiankoiria runsaat 6 300 yksilöä. Yleisin väri on edelleen valkoinen pohjaväri mustin täplin. Tätä värimuunnosta on rekisteröity runsaat 4 100 yksilöä. Toista sijaa värimuunnoksissa pitää valkoinen pohjaväri ruskein pilkuin. Muita värejä on rekisteröity alle 100 yksilöä.
Ensimmäiset dalmatiankoirat tuotiin Suomeen vuonna 1957. Viimeisen kymmenen vuoden aikana dalmatiankoiran suosio on pysynyt varsin tasaisena: koiria on rekisteröity vuosittain noin 200. Vuonna 2006 dalmatialaisia rekisteröitiin 267 kappaletta.
Dalmatiankoirayhdistys Dalmatiankoirat - Dalmatinerna ry perustettiin vuonna 1971.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dalmatian Club of America (englanniksi)
British Dalmatian Club (englanniksi)
The Dalmatian Owner's Guide (englanniksi)
| n k Kroatialaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  Dalmatiankoira  Karkeakarvainen istrianajokoira  Kroatianpaimenkoira  Lyhytkarvainen istrianajokoira  Maltankoira (eräs teoria; alkuperä epävarma)  Posavinanajokoira  Tornjak 
SKL:  Međimurjenkoira 
Harvinaiset:  Istrianseisoja  Jugoslavianvinttikoira  Keltainen istrianajokoira  Pieni istrianajokoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  Istrianpaimenkoira  Kroatianvinttikoira  Kvarnerinpaimenkoira  Slavonianvinttikoira 
Keskellä ruskealaikkuinen, laidoilla mustalaikkuinen
Dalmatiankoira romanialaisessa postimerkissä.
Vaunukoiraksi jalostettu dalmatialainen tarvitsee runsaasti liikuntaa
Vastasyntyneitä dalmatiankoiran pentuja
Parta

Parrakas mies.
Parta on ihmiskasvojen alaosan karvoitusta, joka kasvaa yleensä vain miehillä. Parta alkaa kasvaa pojilla murrosiässä testosteronin vaikutuksesta.
Parrankasvu

Parta alkaa kasvaa murrosiässä, kun miessukuhormoni 5-alfa-dihydrotestosteronia (DHT) alkaa syntyä testosteronista parran karvatuppien solujen sisällä. Karvatupet reagoivat hitaasti miessukuhormoneihin, joten parrankasvun täydellinen kehittyminen kestää jonkin aikaa. Miehellä parta on kehittynyt keskimäärin 18–25 vuoden iässä. Huono parrankasvu ei kuitenkaan johdu matalasta testosteronimäärästä vaan perintötekijöistä. Parrankasvu alkaa ylähuulesta, sillä sen karvatupet ovat herkempiä miessukuhormoneille kuin muut karvatupet. Parrankasvua ei voi vauhdittaa. Partaa kasvaa kesällä selvästi enemmän kuin talvella, sillä suurempi osuus karvatupista on kasvuvaiheessa kun päivä on pidempi. Yksittäisten karvojen kasvunopeus on kuitenkin sama.
Eurooppalaista syntyperää olevilla miehillä parrankasvu on keskimäärin voimakkaampaa kuin esimerkiksi joillain aasialaisilla kansoilla tai intiaaneilla.
Ominaisuudet

Partakarvat ovat paksumpia ja kiharampia kuin hiuskarvat, eikä parta lähde iän myötä kuten hiukset. Parta voi olla punainen vaikka hiukset eivät ole. Tämän uskotaan johtuvan siitä, että ollakseen punaisia hiukset vaativat kaksi kopiota punaisuuden aiheuttavasta geenistä mutta parta vain yhden kopion.
Tarkoitus

Parta on sekundaarinen sukupuolitunnusmerkki: se on vain miehillä, mutta sillä ei ole suoraa roolia lisääntymisessä. Parran tarkoituksesta onkin erilaisia teorioita. Charles Darwin uskoi, että parta on säilynyt evoluutiossa, koska se kiihottaa ja miellyttää naisia. Parran on arveltu myös viestivän epäsuorasti fyysisestä kyvykkyydestä: sellaisen yksilön täytyy olla eloonjäämisen kannalta muulla tavoin poikkeuksellisen kyvykäs, joka pystyy tuottamaan ison parran, vaikka se on tarpeeton ja hankala. Yhden teorian mukaan komea parta kertoo hyvästä immuunipuolustuksesta. Myös sukupuolen sisäistä seksuaalivalintaa on esitetty parran syyksi: parran on arveltu hyödyttävän kamppailussa muita miehiä vastaan pelästyttämällä nämä, sillä parta saa kasvot ja leuan näyttämään isommilta.
Naisten parrat

Useimmilla naisilla estrogeenit tukahduttavat partaa tuottavat miessukuhormonit, mutta 5–10 prosentilla naisista on runsaasti "miehistä" karvankasvua. Ehkäisypillerit ja jotkin muut tekijät voivat kiihdyttää naisen parrankasvua, ja vaihdevuosien jälkeen monen naisen parrankasvu lisääntyy estrogeenin määrän laskun vuoksi. Naisten karvaisuus vaihtelee paljon alueittain: esimerkiksi Etelä-Euroopassa ja Lähi-idässä naiset ovat paljon karvaisempia kuin pohjoisessa Euroopassa. Yhdysvaltalaisnaisista 22 prosenttia poistaa karvoja kasvoistaan viikoittain.
Parran historiaa > Parranajoa esihistoriassa

Noin 30 tuhannen vuoden takaa on löydetty piityökaluja, joita uskotaan käytetyn partaterinä. Pronssikaudelta on löydetty koristeltuja partaveitsiä.
Parran historiaa > Mesopotamia

Mesopotamiassa yläluokan miesten tiedetään käyttäneen paljon aikaa pitkien partojensa hoitamiseen. Muinaiset persialaiset suosivat lyhyttä, punaiseksi värjättyä ja kullalla koristeltua partaa.
Parran historiaa > Egypti

Muinaisessa Egyptissä parta oli jumalallinen symboli ja kuului vain eliitille. Jumalat kuvattiin, kuten faaraotkin, pitkän parran kera. Juhlallisissa tilaisuuksissa kuninkaalliset, niin miehet kuin naisetkin kiinnittivät leukaansa kultaparran. Tekopartaa käyttivät siis niin miehet kuin myös naiset. Esimerkiksi kuningatar Hatšepsut käytti miehisiä symboleita kuten partaa valtakautenaan. Muinaisen Egyptin dynastioita edeltävänä aikana miehet kiharsivat ja värjäsivät partansa punaruskeaksi. Myöhemmin, dynastisella aikakaudella, egyptiläisen kauneusihanteen muuttuessa karvattomuutta suosivaksi, ylhäiset käyttivät kiharrettua ja parfymoitua tekopartaa tai sen metallista vastinetta. Parta oli egyptiläisille korkean arvon merkki, olihan kaikilla jumalilla laapiskiveä muistuttava parta. Muuten kaikkinainen karvankasvu oli egyptiläisille kauhistus. Karvoitus poistettiin hyvin pikkutarkasti poskista, päästä ja sääristä joko pinseteillä, hohkakivellä hioen tai veitsellä pois ajaen.
Parran historiaa > Kreikka

Antiikin Kreikassa parta oli alun perin statussymboli. Ylijumala Zeus kuvattiin parrakkaana mutta nuoremmat jumalat siloposkisina. Spartassa äärimmäisen nöyryyttävänä rangaistuskeinona käytettiin parran ajamista pelkureilta.
Aleksanteri Suuren ajoista lähtien parrattomuus tuli muotiin hellenistisessä valtakunnassa. Aleksanteri vaati sotilaitaan ajamaan partansa, ettei vastapuoli taistelussa pystyisi tarttumaan siihen. Aleksanterin jälkeen parta alettiin yhdistää filosofeihin. Myös filosofinen koulukunta näkyi parrasta: epikurolaisella, elämästä nautiskelijalla, parta oli pitkä ja huolellisesti hoidettu, mutta kyynikoilla, joiden kunnia-asiana oli itsensä laiminlyönti, parta oli takkuinen ja hapsottava.
Parran historiaa > Rooma

Roomalaiset olivat aluksi parrakkaita, mutta vuoden 297 eaa. jälkeen parrattomuudesta tuli muotia yläluokalle. Keisari Hadrianus kasvatti kuitenkin 100-luvulla parran peittääkseen huonon ihonsa, ja hänen jälkeensä keisarit käyttivät partaa aina 300-luvulle saakka.
Parran historiaa > Germaanit

Roomalainen historioitsija Cornelius Tacitus kertoo kirjassaan Germania vuonna 98 khatti-heimosta, jotka asuivat nykyisen Hessenin alueella Saksassa, että näillä parta oli heikkouden ja pelkuruuden merkki. Nuorukaiset antoivat parran kasvaa, mutta heti kun mies oli onnistunut tappamaan pahimman vihollisensa, parta ajettiin pois.
Parran historiaa > Viikingit

Noin vuonna 921 arabi Al-Istahri kertoi viikinkien joko ajavan partansa tai punovan ne ”eräänlaisiksi leteiksi”. Ruotsista Sigtunasta löytyneen viikinkiä esittävän pienoispatsaan parta on huolellisesti hoidettu ja letitetty. Islantilaisissa saagoissa partaa kuvataan arvokkaana ja Njálin saagassa parraton on haukkumasana.
Parran historiaa > Keskiaika

Keskiajalla parrat olivat Euroopassa suosittuja. Myös arabimaailmassa profeetta Muhammadin esimerkki sai muslimit suosimaan partaa. Irtoparrat olivat suosittuja 1300-luvun puolivälissä Espanjassa ja Kataloniassa.
Parran historiaa > Venäjä

Venäjällä Pietari Suuri (1672–1725) halusi istuttaa keinoja kaihtamatta eurooppalaisen muodin kansan keskuuteen, joten hän määräsi partaveron ja jopa pakkoajeli henkilökohtaisesti jotkut pajarit ja aatelismiehet parrattomiksi. Pietari Suuren kaukainen edeltäjä Iivana Julma (1530–1580) sen sijaan oli sitä mieltä, että parran pois ajaminen oli synti, jota ”ei edes kaikkien marttyyrien veri kykene pesemään pois”.
Parran historiaa > Uusi aika

Parrat lyhenivät Euroopassa 1600-luvulla, ja suosioon nousi kapea leukaparta. Myös paaveilla oli usein parta; viimeinen parrakas paavi Innocentius XII vaihtui vuonna 1700.
Yhdysvalloissa parta palasi muotiin 1800-luvun aikana; yksi maan tunnetuimmista parran käyttäjistä oli presidentti Abraham Lincoln. Myös Euroopassa pulisongit ja parrat palasivat muotiin 1800-luvulla, aluksi vallankumouksellisuuden tunnusmerkkinä.
Viktoriaanisen ajan lopulla parrat jälleen poistuivat muodista. Tämä johtui osaksi siitä, että yhdysvaltalainen King Camp Gillette kehitti vaihdettavan partaterän. Myös ensimmäisessä maailmansodassa välttämättömät kaasunaamarit estivät parran pitämisen.
Partoja näkyi länsimaissa jälleen 1950-luvulta 1970-luvulla, kun beatnikit, hipit ja vasemmistolaiset kasvattivat partaa. 1980-luvulla muotiin tuli parransänki ja 1990-luvulla miniparta. Kokoparran suosio on jälleen kasvanut 2000-luvulla, ja esimerkiksi raskaassa rockissa ja metallimuusikoilla se on yleinen.
Parran historiaa > Partaverot

Partoja on verotettu historian aikana eri puolilla maailmaa. Lyykiassa partoja verotettiin jo antiikin aikana. Kiinan keisari Ming-Taizu Hongwu otti partaveron käyttöön 1300-luvulla rahoittaakseen kesäpalatsinsa uudistusta. Englannin kuningas Henrik VIII sääti partaveron vuonna 1535 ja hänen tyttärensä Elisabet I vaati kaksi viikkoa vanhemmista parroista veron. Myös Ranskan kuningas Frans I verotti parrakkaita kirkonmiehiä 1500-luvulla.
Pietari Suuri sääti Venäjälle partaveron vuonna 1698. Jos joku halusi pitää partansa, mutta ei pystynyt maksamaan siitä veroa, hänet karkotettiin pakkotyöhön. Tämä partavero poistettiin vasta Katariina Suuren aikana 1765.
Uskonnoissa

Raamatun Kolmannessa Mooseksen kirjassa (19:27) kehotetaan toimimaan pään karvoituksen suhteen seuraavasti:
»Älkää keritkö tukkaanne päälaen ympäriltä, äläkä leikkaamalla turmele partasi reunaa»
Kohdan perusteella juutalaiset eivät saa leikata partaa veitsellä tai partahöylällä, mutta sakset ja partakone ovat kuitenkin sallittuja. Israelissa partaisuus edustaa monille uskonnollisuutta, sillä ultraortodoksijuutalaiset pitävät partaa.
Kristinuskossa suhtautuminen partaan on vaihdellut aikojen kuluessa. Uudessa testamentissa ei parrasta puhuta mitään, joten papit ovat toisinaan tukeutuneet partaa koskevissa asioissa Vanhaan testamenttiin. Parran avulla eri kristillisten oppien noudattajat ovat joskus erottautuneet toisistaan: esimerkiksi 800-luvulla roomalaispapeilla oli parrat, mutta kreikkalaiset ajoivat partansa. Nykyisin kreikkalaisortodoksipapit puolestaan pitävät partaa. Amissien uskonlahkon miehet pitävät yleisesti partaa.
Suomessa ja lähialueilla on luterilaisten ja ortodoksien välillä ollut vuosisatainen ero partakulttuurissa. Ortodoksimiesten ei ole ajoittain ollut sallittua ajaa partaansa, kun taas parran ajoa tai siistimistä vaativa antiikin ihanteisiin pohjautuva ”länsimainen” kauneusihanne on ollut vallalla luterilaisilla alueilla.
Moni uskovainen muslimi pitää partaa, sillä islamin profeetta Muhammadilla oli parta. Joidenkin teologien mukaan parta on pakollinen, eikä sitä saa leikata, mutta sallivampiakin koulukuntia on. Koraanissa ei partaa mainita, mutta haditheista löytyy Muhammadin antamia partaa koskevia ohjeita, kuten zarathustralaisista papeista erottautumiseen tarkoitettu kehotus: "Olkaa erilaisia kuin polyteistit: antakaa parran kasvaa ja hoitakaa viiksiänne". Muhammadin sanotaan värjänneen partansa, joten jotkut muslimitkin värjäävät partansa hennalla punaiseksi. Koska parta liittyy islamissa uskonnollisuuteen, maalliset hallinnot ovat joskus pyrkineet vaikeuttamaan sen käyttöä, kuten esimerkiksi Tunisiassa.
Sellaiset sikhimiehet eivät koskaan leikkaa partaansa, jotka on vihitty khalsaan ja näin ovat antaneet lupauksen seurata kaikkia elämisen sääntöjä. Yksi näistä säännöistä käskee olemaan luonnollisesti sellainen kuin Jumala on luonut. Parran täytyy kuitenkin olla puhdas ja hoidettu. Myös moni vihkimätön sikhimies antaa parran kasvaa, koska parta kuuluu sikhi-identiteettiin. Jotkut Lännessä asuvat nuoret sikhimiehet ajavat parran käytännöllisistä syistä kuiten työnsaannin helpottamiseksi.
Armeijassa

Suomen puolustusvoimien ohjesääntö 83:n mukaan miessotilaan on pidettävä hiukset, viikset ja parta ajettuina. Poikkeuksen tästä säännöstä saavat tehdä kertausharjoituksiin kutsutut olosuhteiden niin salliessa.
Käsityksiä parrasta

Parta on useissa kulttuureissa liitetty viisauteen, seksuaaliseen kyvykkyyteen, korkeaan asemaan tai vanhuuteen, mutta myös epäsiisteyteen ja eristäytymiseen.
Parran uskottiin olevan terveyden merkki. Eräs tietosanakirja kertoi 1800-luvulla, että parta suojeli reumatismilta ja keuhkoputkentulehdukselta. Saksalainen tutkija teki kokeen, jossa hän antoi 53 miehen ajaa partansa. Heti puolet näistä kertoi saaneensa nuhan tai hammassärkyä.
Suomalaisen sanonnan mukaan "Ei parta pahoille kasva, turpajouhet joutaville."
Kalevalassa parta on vanhuuden ja viisauden merkki:
»…ei ole laulut lasten laulut, lasten laulut, naisten naurut,
ne on partasuun urohon, joit’ ei laula kaikki lapset

eikä pojat puoletkana, kolmannetkana kosijat
tällä inhalla iällä, katovalla kannikalla…» 
(Kalevalan kolmas runo)
Muinaiset kiinalaiset ajattelivat punaisen parran merkitsevän urhoollisuutta ja voimaa.
Benito Mussolini (1883–1945), italialainen fasistijohtaja, inhosi partoja. Hän väitti, että Rooman valtakunnan rappio alkoi siitä, kun miehet lakkasivat ajelemasta partaansa. Hänen mielestään parta oli ”muotia vanhassa turmeltuneessa maailmassa, jonka fasismi korvaa nuoruudella ja sileäksi ajetuilla kasvoilla”. Kuuban pitkäaikainen johtaja, kommunisti Fidel Castro puolestaan hyödynsi partaansa propagandan välineenä. Hän väitti säästävänsä kymmenen päivää vuodessa jättäessään partansa ajamatta, minkä ajan hän saattoi sen sijaan käyttää vallankumoukselliseen toimintaan.
Partatyylejä

Kaulaparta.
Leukaparta.
Partatupsu.
Pulisongit eli poskiparta.
Kipparinparta.
Van Dyke-parta.
Erikoisuuksia

Pisin koskaan mitattu parta, 5,33 metriä, oli norjalaissyntyisellä yhdysvaltalaisella Hans Langsethilla hänen kuollessaan vuonna 1927. Eräs tanskalainen matkaaja huomasi 1720-luvulla Skånessa, että parran pituus kertoi, kuinka kauan mies oli ollut naimisissa, koska partaa ei Skånessa ajeltu enää hääpäivän jälkeen. Pohjoisempana parta oli taas merkki iästä sekä siitä, että maatila oli jo luovutettu vanhimmalle pojalle.
Ruotsalainen valtioneuvos Göran Eerikinpoika Ulfsparre (1544–1620) testamenttasi pitkän partansa käytettäväksi istuinten täytteeksi kirkoissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Parta Wikimedia Commonsissa
Tekoparta Hatšepsutia muistuttavalla sfinksillä.
Venäläinen veromerkki vuodelta 1705, joka todisti omistajansa maksaneen partaveron.
Parrakas ortodoksijuutalainen mies.
Ortodoksinen papisto ja munkit ovat perinteisesti pitäneet täyspartaa.
Hans Langseth 1910-luvun alussa.
Kataklé

Kataklé, kataklè tai keteke on puusta valmistettu kolmijalkainen matala tuoli, jota käytettiin Dahomeyn kuningaskunnassa muun muassa kuninkaan kruunajaisissa, jossa se  symboloi yhteistyötä, vakautta, johtajuutta ja voimaa. Tuolilla oli voimakas rituaalinen ja seremoniaalinen merkitys. Kataklé on yhdestä puupalasta valmistettu kolmijalkainen jakkara.
Hallitsijoille omistetuissa guede-seremonioissa pappi saattaa istua kuninkaallisella djande-valtaistuimella. Hänen jalkansa lepäävät pienellä, mutta rituaalisesti merkittävällä kataklé-tuolilla. Tuolia säilytettiin pääkaupungin Abomeyn ulkopuolella olevassa kylässä, jossa kuninkaan veistäjät asuivat. Se tuotiin kuninkaan palatsiin jokaisen uuden kuninkaan kruunajaisiin. Tuolien merkitystä korostaa se, että johtajaa kutsuttiin nimellä zinkponon, ”tuolin omistaja”. Vastaavia istuimia saattoivat käyttää kuninkaan hovin naiset, papit ja alueelliset päälliköt.
Tuoleja pidettiin pyhinä ja loukkaamattomina. Tämän takia ne vietiin ulos sukujen temppeleistä vain tärkeitä seremonioita varten.
Beninin tasavaltaan Ranskasta siirrettyjen Dahomeyn kuningaskunnan esineiden, ”Béhanzinin aarteiden”, joukossa on yksi kataklè. Myös Suomen kansallismuseon kokoelmassa on Dahomeyn kuningaskunnasta peräisin oleva kataklé jota ollaan palauttamassa takaisin Beniniin.
Suomessa olleen kataklén löytyminen ja palautus uutisoitiin marraskuussa 2024 muun muassa Beninin hallituksen verkkosivulla, Le Mondessa, Banoutossa ja Benin WebTVssä.
Gallia cisalpina

| Gallia cisalpina Provincia Gallia cisalpina> Rooman provinssi |
| --- | --- |

 Gallia cisalpinan alueen sijainti Rooman valtakunnan kartalla.
Valtio:  Rooman valtakunta
Nykyinen valtio/alue:  Italia
Perustettu:  n. 82 eaa.
Lakkautettu:  42 eaa.
Gallia cisalpina (”Alppien tämänpuoleinen Gallia”) oli antiikin aikainen alue, joka käsitti Gallian Alppien kaakkoispuolisen eli Rooman valtakunnan ydinosien puoleisen osan, ja vastasi osapuilleen nykyistä Pohjois-Italiaa. Se oli myös Rooman tasavaltalaisaikainen provinssi (lat. Provincia Gallia cisalpina). Alueesta käytettiin myös nimiä Gallia citerior (”Tännempänä oleva Gallia”) ja Gallia togata (”Toogaan pukeutuva Gallia”).