stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Epätyypillinen työsuhde

Epätyypillinen työsuhde on virallisissa yhteyksissä kuultu termi, joka tarkoittaa muita kuin kokopäivätyötä tekevien kokoaikaisia työsuhteita. Näihin kuuluu mm. osa-aikatyö, määräaikaisen työsopimuksen perusteella tehtävä työ, kotona tehtävä työ, freelancetyö ja työvoiman vuokraukseen perustuva työ.
Useimmiten epätyypillisen työn perusteena on kuitenkin yritysten joustotarve. Joskus kyse on henkilöiden oma valinta olla lyhyemmissä työsuhteissa.
Epätyypillisten työsuhteet ovat vähitellen vallanneet alaa ja muodostuneet yhä tyypillisemmiksi.
Alkuaan epätyypillisyys ilmaantui työmarkkinoille sillä naiset tulivat yhä enenevässä määrin työmarkkinoille. Asiaan on vaikuttanut myös toimihenkilöiden määrän lisääntyminen ja palvelusektorin laajentuminen. Myös työttömyyden lisääntyminen on lisännyt epätyyppisten työsuhteiden osuutta tarjotuista töistä.
Epätyypillisillä työsuhteilla pyritään lisäämään työmarkkinoiden niin sanottua joustavuutta, eli pyritään eroon työnantajapuolta rasittavista pitkistä työsopimuksista ja teetetään työtä mieluimmin vain silloin, kun se on aivan välttämätöntä. Joustotyövoiman käyttö on yleistä sekä yksityisissä yrityksissä että valtion työpaikoissa ja julkisessa hallinnossa. Yritykset joustauttavat palkkaamalla pienemmän määrän vakituista henkilökuntaa ja tarpeen vaatiessa töihin tuodaan työntekijöitä, jotka työskentelevät vain kiireisimmän kauden yli.
Epätyhjyysongelma

Epätyhjyysongelmalla tarkoitetaan kysymystä siitä, hyväksyykö jokin mielivaltainen Turingin kone yhtään syötemerkkijonoa.[lähde? ] Kyseessä on pysähtymisongelman tavoin ratkeamaton ongelma. Ongelman voi esittää myös formaalina kielenä seuraavasti:  NE=\{c\in \{0,1\}^{*}|L(M_{c})\neq \emptyset \}
HMS Attentive (1904)

| HMS Attentive |
| --- | --- |
 HMS Attentive

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong Whitworth, Elswick
Kölinlasku:  8. tammikuuta 1904
Laskettu vesille:  24. marraskuuta 1904
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1905
Poistui palveluskäytöstä:  joulukuu 1918
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 12. huhtikuuta 1920
Tekniset tiedot
Uppouma:  2640 t
Pituus:  120,4 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,66 m
Syväys:  3,73 m
Koneteho:  16 600 ihp
Nopeus:  25 solmua (46 km/h)
Miehistöä:  268
Aseistus
Aseistus:  10 × QF 12 naulan tykkiä 8 × QF 3 naulan tykkiä 2 × 18" (460 mm) torpedoputkea
HMS Attentive oli Britannian kuninkaallisen laivaston Adventure-luokan tiedusteluristeilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa. Luokan aluksissa oli muista tiedusteluristeilijöitä poiketen neljä eikä kolme savuhormia sekä klipperikeula. Luokan alukset poistettiin 1912 hävittäjälaivueiden johtoalusten paikalta, kun Acorn-luokan hävittäjät osoittautuivat niitä nopeammiksi.
Palvelus

Pian valmistumisen jälkeen alus sijoitettiin Noren reserviin kesäkuussa 1906. Se otettiin palvelukseen maaliskuussa 1907 Chathamissa liitettynä Kotilaivaston Noreen sijoitettuun osastoon. Alus kolaroi 6. elokuuta Portlandin edustalla torpedovenehävittäjä HMS Quailin kanssa. Se kolaroi 27. huhtikuuta 1908 Harwichin edustalla HMS Galan ja HMS Ribblen kanssa, jolloin Gala upposi vieden mukanaan yhden miehen ja Ribblen kylkeen tuli reikä.
Palattuaan palvelukseen heinäkuussa 1909 Chathamissa Attentive määrättiin 3. hävittäjälaivueen johtoalukseksi, mistä tehtävästä se siirrettiin 1910 2. hävittäjälaivueen johtoalukseksi. Alus oli huollettavana palaten palvelukseen lokakuussa 1911 Devonportissa. Alus oli modernisoitavana Devonportin telakalla elokuussa 1912, jonka jälkeen se liittyi vuoden 1913 vuotuisiin sotaharjoituksiin 3. kevyt risteilijälaivueeseen.
Heinäkuussa 1913 alus otettiin palvelukseen Devonportissa liitettynä 1. hävittäjälaivueeseen, mistä se siirrettiin alkuvuodesta 1914 Doverin osaston 6. hävittäjälaivueeseen. Alus oli huhtikuun 1914 Pohjois-Irlannissa ja se oli pääosan ensimmäisestä maailmansodasta Doverin osastossa, jonka mukana se osallistui muun muassa Zeebrüggeen 25. huhtikuuta 1918 tehtyyn hyökkäykseen. Sodan lopulla alus siirrettiin suojaamaan Gibraltarin saattueita ja sotatoimien päätyttyä se lähetettiin Pohjois-Venäjälle.
Attentive poistettiin palveluksesta joulukuussa 1918 ja se myytiin romutettavaksi 12. huhtikuuta 1920.
Ellsworth (täsmennyssivu)

Ellsworth viittaa seuraaviin asioihin:
Ellsworth, polkupyöränvalmistaja
Ellsworthinjärvi, jäänalainen järvi Etelämanterella
Ellsworthinmaa, alue Etelämantereella
Ellsworth-vuoret, vuoristo Ellsworthinmaalla
Ellsworth -nimisiä henkilöitä

Ellsworth sukunimenä:
Lincoln Ellsworth (1880–1951), yhdysvaltalainen miljonääri ja tutkimusmatkailija
Oliver Ellsworth (1745–1807), Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja
Robert Fred Ellsworth (1926–2011), yhdysvaltalainen diplomaatti ja poliitikko
Ellsworth etunimenä:
Ellsworth Kelly (1923–2015), yhdysvaltalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä
Ellsworth Vines (1911–1994), yhdysvaltalainen tennis- ja golfpelaaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Ellsworth”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
East-West (albumi)

| East-West The Butterfield Blues Band |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1966
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Paul A. Rothchild ja   Mark Abramson   Barry Friedman
 Tyylilaji: blues rock
 Kesto: 44.21
 Levy-yhtiö: Elektra Records
The Butterfield Blues Bandin muut julkaisut
| The Paul Butterfield Blues Band 1965 | East-West 1966 | The Resurrection of Pigboy Crabshaw 1967 |
East-West on The Butterfield Blues Bandin studioalbumi vuodelta 1966. Levy-yhtiönä oli tuolloin Elektra Records. Levyn ovat tuottaneet Paul A. Rotchild ja Mark Abramson paitsi kappaleen ”Mary, Mary” osalta Barry Friedman. Taustavaikuttajana on ollut Jac Holzman. CD-levyn ovat masteroineet Rothchild ja Bruce Botnick Los Angelesissa Digital Magnetics -studiossa. CD:n on julkaissut Elektra / Asylum Records vuonna 1988 sarjanumerolla 7559-60751-2. Esittelytekstin on tehnyt Paul Nelson.
Levykannen valokuvat ja suunnittelu ovat William S. Harveyn käsialaa.
Kappaleet

Walkin’ Blues (Johnson; Horoscope Music Pub. Co.) 3:15
Get Out of My Life, Woman (Toussaint; Ardmore & Beechwood) 3:13
I Got a Mind to Give Up Living (Traditional; Public Domain) 4:57
All These Blues (Traditional; Public Domain) 2:18
Work Song (Adderley / Brown; Peter Maurice Co. Ltd.) 7:53
Mary, Mary (Nesmith; Screen Gems) 2:48
Two Trains Running (Davis; Copyright Control) 3:50
Never Say No (Traditional; Public Domain) 2:57
East-West (Bloomfield / Gravenites; B. Feldman & Co. Ltd.) 13:10
Kappaleella ”Work Song” soolojen esitysjärjestys on: Mike Bloomfield, Paul Butterfield, Marc Naftalin, Elvin Bishop.
Kappaleella ”East-West” soolojen esitysjärjestys on: Elvin Bishop, Paul Butterfield, Mike Bloomfield.
Muusikot

Mike Bloomfield: kitara
Paul Butterfield: huuliharppu, laulu
Elvin Bishop: kitara, laulu kappaleella "Never Say No"
Jerome Arnold: basso
Mark Naftalin: urut, piano
Billy Davenport: rummut
Gérard Debreu

| Gérard Debreu |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. heinäkuuta 1921 Calais, Ranska
Kuollut: 31. joulukuuta 2004 (83 vuotta) Pariisi, Ranska
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Maurice Allais
Instituutti:  Kalifornian yliopisto, Berkeley
Tutkimusalue:  Yleisen tasapainon teoria ja taloustiede
Palkinnot:   Nobelin taloustieteen palkinto
Gérard Debreu (4. heinäkuuta 1921 – 31. joulukuuta 2004) oli ranskalaissyntyinen taloustieteilijä ja matemaatikko. Debreu muutti jo 1960-luvulla Yhdysvaltoihin, jonka kansalaisuuden hän sai 1975. Hän toimi pitkään professorina Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä ja sai taloustieteen Nobel-palkinnon 1983. Suurelta osin Debreun työn ansiosta markkinatalouden ”näkymättömän käden” toiminnalle on voitu luoda vahva teoreettinen perusta.
Elämänvaiheet

Debreu syntyi Calais’ssa yrittäjäperheeseen. Hänen isänsä oli perinteisen ranskalaisen pitsikutomon omistajia. Hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon (Baccalaureate) juuri ennen toista maailmansotaa, jonka jälkeen hän muutti Auvergneen suorittamaan korkeampaan, niin sanottuun Grand École -yliopistoon valmistavia kursseja. Vuonna 1941 hänet hyväksyttiinkin Pariisin maineikkaaseen École Normale Supérieure -yliopistoon, jossa hän opiskeli matematiikkaa pääaineenaan. Yliopistossa hän sai runsaasti vaikutteita Nicolas Bourbaki -ryhmän aksiomaattisesta matemaattisesta lähestymistavasta. Debreun valmistautuessa loppukokeisiin hänet kuitenkin kutsuttiin Ranskan armeijan palvelukseen, ensin Algeriaan harjoitusleirille ja myöhemmin miehitysjoukkoihin Saksaan vuoteen 1945 saakka. Tutkinnon suorittaminen viivästyi näin vuodenvaihteeseen 1945–1946.
Valmistuttuaan Debreu kiinnostui yhä enemmän taloustieteestä ja erityisesti Leon Walrasin luomasta yleisen tasapainon teoriasta. Hän toimi vuosina 1946–1948 assistenttina Centre national de la recherche scientifique -laitoksessa (CNRS), joka on Ranskan suurin valtiollinen tutkimuskeskus. Näinä vuosina hän suuntautui yhä syvemmälle taloustieteen perusteisiin. Samoihin aikoihin Debreu solmi avioliiton Françoise Bledin kanssa. Parin esikoistytär Chantal syntyi vuonna 1946, ja toinen tytär, Florence, neljä vuotta myöhemmin 1950.
Vuonna 1948 Debreu sai yhdysvaltalaisen Rockefeller-stipendiaatin, jonka ansiosta hän saattoi vierailla monissa yliopistoissa niin Yhdysvalloissa kuin muun muassa Uppsalassa ja Oslossa. Vähän myöhemmin Debreu sai jo apulaisprofessuurin Chicagon yliopistossa, jossa hän työskenteli vuodesta 1950 lähtien viiden vuoden ajan tutkien yleisen tasapainon teoriaa. Tieteellisenä läpimurtona oli vuonna 1954 yhdessä Kenneth Arrowin kanssa julkaistu Existence of an Equilibrium for a Competitive Economy. Pian sen jälkeen hän sai viran Yalen yliopistosta, ja siellä ollessaan hän kirjoitti yhden tunnetuimmista julkaisuistaan, Theory of Value: An Axiomatic Analysis of Economic Equilibrium. Tässä tutkielmassa hän rakensi täydellisten markkinoiden teorialle aksiomaattisen perustan. Hän osoitti uudella lähestymistavalla välttämättömät ja riittävät ehdot markkinoiden tasapainolle. Tuona aikana Debreu tutki myös utiliteettiteoriaa, muun muassa karteesisissa tulojoukoissa määriteltyjen utititeettifunktioiden dekompositioita.
Vuonna 1960 Debreu siirtyi Kalifornian huippuyliopistoihin, ensin Stanfordiin vuosina 1960–1961 ja sen jälkeen taloustieteen professoriksi Berkeleyyn. Siellä työskennellessään hän sai myös vuonna 1983 myönnetyn taloustieteen Nobel-palkinnon. Berkeleyssä Debreu tutki ja opetti lopulta lähes 30 vuotta vuoteen 1991 saakka, jolloin hän vetäytyi emeritusprofessoriksi eläkkeelle, mutta jatkoi senkin jälkeen aktiivisesti taloustieteen tutkimusta ja luennointia. Osittain Debreun luoman hyvän tutkimusilmapiirin ansiosta Berkeleyn tutkijat ovat sen jälkeen saaneet useita muitakin taloustieteen Nobel-palkintoja: (John Harsanyi vuonna 1994, Daniel McFadden vuonna 2000 ja George Akerlof vuonna 2001). Debreu kuoli uudenvuodenaattona 2004 runsaan 83 vuoden iässä.
Tärkeimpiä julkaisuja

"The Coefficient of Resource Utilization", 1951, Econometrica.
"A Social Equilibrium Existence Theorem", 1952, Proceedings of the National Academy of Sciences.
"Definite and Semi-Definite Quadratic Forms", 1952, Econometrica
"Nonnegative Square Matrices", with I.N. Herstein, 1953, Econometrica.
"Valuation Equilibrium and Pareto Optimum", 1954, Proceedings of the National Academy of Sciences.
"Existence of an Equilibrium for a Competitive Economy", with K.J.Arrow, 1954, Econometrica.
"Representation of a Preference Ordering by a Numerical Function", 1954, in Thrall et al., editors, Decision Processes.
"A Classical Tax-Subsidy Problem", 1954, Econometrica.
"Numerical Representations of Technological Change", 1954, Metroeconomica
"Market Equilibrium", 1956, Proceedings of the NAS.
"Stochastic Choice and Cardinal Utility", 1958, Econometrica
"Cardinal Utility for Even-Chance Mixtures of Pairs of Sure Prospects", 1959, RES
The Theory of Value: An axiomatic analysis of economic equilibrium, 1959
"Topological Methods in Cardinal Utility Theory", 1960, in Arrow, Karlin and Suppes, editors, Mathematical Methods in the Social Sciences.
"On 'An Identity in Arithmetic'", 1960, Proceedings of AMS
"Economics Under Uncertainty", 1960, Économie Appliquée.
"New Concepts and Techniques for Equilibrium Analysis", 1962, IER
"On a Theorem by Scarf", 1963, RES.
"A Limit Theorem on the Core of an Economy", with H.Scarf, 1964, IER.
"Contuinity Properties of Paretian Utility", 1964, IER
"Integration of Correspondences", 1967, Proceedings of Fifth Berkeley Symposium.
"Preference Functions of Measure Spaces of Economic Agents", 1967, Econometrica.
"Neighboring Economic Agents", 1969, La Décision.
"Economies with a Finite Set of Equilibria", 1970, Econometrica.
"Smooth Preferences", 1972, Econometrica.
"The Limit of the Core of an Economy", with H. Scarf, 1972, in McGuire and Radner, editors, Decision and Organization
"Excess Demand Functions", 1974, JMathE
"Four Aspects of the Mathematical Theory of Economic Equilibrium", 1974, Proceedings of Int'l Congress of Mathematicians.
"The Rate of Convergence of the Core of an Economy", 1975, JMathE.
"The Application to Economics of Differential Topology and Global Analysis: Regular differentiable economies", 1976, AER.
"Least Concave Utility Functions", 1976, JMathE.
"Additively Decomposed Quasiconcave Functions", with T.C.Koopmans, 1982, Mathematical Programming.
"Existence of Competitive Equilibrium", 1982, in Arrow and Intriligator, Handbook of Mathematical Economics
Mathematical Economics: Twenty papers of Gerard Debreu, 1983.
"Economic Theory in a Mathematical Mode: the Nobel lecture", 1984, AER.
"Theoretic Models: Mathematical form and economic content", 1986, Econometrica.
"The Mathematization of Economic Theory", 1991, AER.
"Innovation and Research: An Economist's Viewpoint on Uncertainty", 1994, Nobelists for the Future
Aiheesta muualla

The Bank of Sweden Prize in Economic Sciences in Memory of Alfred Nobel 1983
Existence of an Equilibrium for a Competitive Economy
Obituary for Debreu
Ruotsin keskuspankin taloustieteen palkinnon saajat
| --- | --- |
 1969: Frisch, Tinbergen  1970: Samuelson  1971: Kuznets  1972: Hicks, Arrow  1973: Leontief  1974: Myrdal, Hayek  1975: Kantorovitš, Koopmans  1976: Friedman  1977: Ohlin, Meade  1978: Simon  1979: Schultz, Lewis  1980: Klein  1981: Tobin  1982: Stigler  1983: Debreu  1984: Stone  1985: Modigliani  1986: Buchanan  1987: Solow  1988: Allais  1989: Haavelmo  1990: Markowitz, Miller, Sharpe  1991: Coase  1992: Becker  1993: Fogel, North  1994: Harsanyi, Nash, Selten  1995: Lucas  1996: Mirrlees, Vickrey  1997: Merton, Scholes  1998: Sen  1999: Mundell  2000: Heckman, McFadden  2001: Akerlof, Spence, Stiglitz  2002: Kahneman, Smith  2003: Engle, Granger  2004: Kydland, Prescott  2005: Aumann, Schelling 2006: Phelps 2007: Hurwicz, Maskin, Myerson 2008: Krugman 2009: Ostrom, Williamson 2010: Diamond, Mortensen, Pissarides 2011: Sargent, Sims 2012: Roth, Shapley 2013: Fama, Hansen, Shiller 2014: Tirole 2015: Deaton 2016: Hart, Holmström 2017: Thaler 2018: Nordhaus, Romer 2019: Banerjee, Duflo, Kremer 2020: Milgrom, Wilson 2021: Card, Angrist, Imbens  2022: Bernanke, Diamond, Dybvig  2023: Goldin
HMCS Corner Brook (SSK 878)

| HMCS Corner Brook |
| --- | --- |
 HMCS Corner Brook
Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cammell Laird, Birkenhead
Kölinlasku:  helmikuu 1987
Laskettu vesille:  22. helmikuuta 1991
Palveluskäyttöön:  RN: 8. toukokuuta 1992 RCN: maaliskuu 2003
Poistui palveluskäytöstä:  RN: 1994
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 296 t (pinnalla) 2 540 t (sukelluksissa)
Pituus:  70,28 m
Leveys:  7,19 m
Syväys:  7,59 m
Nopeus:  12 solmua (pinnalla) 20 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  48 ja 7 koulutettavaa
Aseistus
Aseistus:  6 x 21" torpedoputkea, joihin 18 Mk 48 torpedoa
HMCS Corner Brook on Kanadan laivaston Victoria-luokan sukellusvene, joka oli aiemmin Britannian kuninkaallisen laivaston Upholder-luokan HMS Ursula
Valmistus

Alus tilattiin Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin helmikuussa 1987. Se laskettiin vesille 22. helmikuuta 1991 ja valmistui 8. toukokuuta 1992.
Palvelus

Kylmän sodan päätyttyä ja sukellusveneohjelman peruunnuttua alus poistettiin palveluksesta 1994. Kuninkaallisen laivaston päätettyä luopua dieselkäyttöisistä sukellusveneistä Upholder-luokan aluksia tarjottiin 1993 Kanadalle, joka hyväksyi tarjouksen viisi vuotta myöhemmin 1998. Kanada maksoi neljästä aluksesta 427 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria sekä 98 miljoonaa dollaria niiden modernisoinnista sekä Kanadan vaatimuksesta tehtävistä muutoksista. Alukset luovutettiin lainasopimuksella Kanadalle, joka voi lunastaa alukset kahdeksan vuotta hankinnasta yhdellä punnalla kunkin.
Palvelus > Kanadan laivastossa

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:HMCS Corner Brook (SSK 878)
Aluksella todettiin vuoden 2006 huollon yhteydessä kohonneita lyijypitoisuuksia. Sen uskottiin johtuvan painolastina käytetyistä lyijyharkoista.
Toukokuussa 2007 alus osallistui Naton Itämerellä järjestettyyn Noble Mariner -harjoitukseen, jonka aikana alus pääsi huomaamatta ampumaetäisyydelle HMS Illustriousista. Alus palasi Kanadaan, jossa se osallistui elokuussa Iqaluitissa, Baffininsaarella sekä Hudsoninlahdella järjestettyyn sotaharjoitukseen operaatio Nanookiin. Lokakuusta 2006 tammikuuhun 2008 alus oli ainoastaan 81 vuorokautta operatiivisessa palveluksessa.
Helmikuussa 2008 alus lähti Halifaxista kolmeksi kuukaudeksi Karibianmerelle, jossa se oli osan aikaa Yhdysvaltain laivaston mukana Joint Interagency Task Force Southissa. Osaston tehtävänä on estää huumeiden ja ihmisten salakuljetus sekä merirosvous Karibianmerellä. Alus palasi Halifaxiin toukokuussa.
Tammikuussa 2009 alus oli maalialuksena sukellusveneentorjuntaharjoituksessa, jossa sen paikallistamista yrittivät HMCS Halifax ja HMCS Montreal. Tämän jälkeen alus osallistui helmi-maaliskuun vaihteessä neliviikkoiseen monikansalliseen sotaharjoitukseen Pohjois-Atlantilla, jonka päätyttyä se osallistui UNITAS-harjoitukseen Floridan rannikolla huhtikuun lopulta toukokuun alkuun. Elokuussa alus osallistui operaatio Nanook 2009 -harjoitukseen.
Kesäkuussa 2011 alus ajoi karille Vancouver-saaren edustalla, jolloin kaksi miehistönjäsentä loukkaantui lievästi. Alus siirrettiin valmistautumaan modernisoitiin ja telakalle siirtoon. Helmikuussa 2012 julkistettiin telakalla olevasta sukellusveneestä valokuvia, joista voi havaita karilleajon aiheuttamat vauriot. Kanadan lehdistössä esitettiin myös epäilyjä painerungon vahingoittumisesta korjauskelvottomaksi.
Käännös suomeksi
Eliöyhteisö

Eliöyhteisö on samalla alueella elävien eri lajien populaatioiden muodostama kokonaisuus. Eliöyhteisö puolestaan muodostaa yhdessä alueen elottoman luonnon kanssa ekosysteemin.
Erilaiset eliöyhteisöt edustavat enemmän tai vähemmän jompaakumpaa päätyyppiä: suljettua yhteisöä, jossa yhdenkin lajin poistolla on suuri vaikutus muihin lajeihin, tai avointa yhteisöä, jossa lajien esiintyminen on toisistaan riippumatonta. Eliöyhteisön luonteeseen vaikuttaa muun muassa alueen sateisuus ja ravinteisuus, sekä lajien evolutiivinen kehitys.
Eliöyhteisötutkimus

Eliöyhteisöjä tutkiva tiede on ekologiaa, tarkemmin sanottuna yhteisöekologiaa. Yhteisöekologia tutkii eliöyhteisöjen rakennetta, biodiversiteettiä, kehitystä ja vakautta. Eliöyhteisöjä kuvailevia muuttujia ovat esimerkiksi niiden lajimäärät, ekologiset lokerot ja ravintoverkot. Myös lajien välisen kilpailun tutkiminen on olennainen osa yhteisöekologiaa. Esimerkkeinä yhteisöekologisesta tutkimuksesta voisivat olla eri tiaislajien muodostamien parvien ravintokäyttäytyminen talvella tai hankajalkaislajien jakautuminen eri syvyyksiin järvessä. Yhteisöekologia saattaa tutkia osittain päällekkäisiä aiheita populaatio- tai ekosysteemiekologian kanssa.
Yhteisöekologisella tutkimuksella voidaan selvittää muun muassa ihmisen vaikutusta luontoon. Ihminenhän voi muuttaa eliöyhteisön rakennetta radikaalisti esimerkiksi istuttamalla eliöyhteisöön uusia lajeja.
Eliöyhteisöjen kehitys

Eliöyhteisöt saattavat olla muutoksen tilassa, jota kutsutaan sukkessioksi. Sukkessiota on esimerkiksi nuoren sekametsän kehittyminen ajan kuluessa vanhaksi kuusimetsäksi. Muutosta tapahtuu, koska eliöt muuttavat ympäristöään (esimerkiksi kasvava kuusi alkaa varjostaa maata oksiensa alla), jolloin lajeja saattaa hävitä yhteisön alueelta ja vastaavasti uusille lajeille tarjoutuu sopivia elinpaikkoja. Sukkessio päättyy, kun eliöyhteisö on saavuttanut vakaan tilan. Sukkessio on kliimaksissaan esimerkiksi ikimetsissä. Uusi sukkessiokehitys alkaa esimerkiksi metsäpalon jälkeen.
Eliöyhteisön energiatalous

Eliöiden ravintoketjut saavat alkunsa yhteyttävästä eliöstä eli useimmiten kasveista sekä niiden käyttämistä ravinteista. Yhteyttävät eliöt ovat tuottajia. Niitä sanotaan omavaraisiksi eli autotrofeiksi. Toisenvaraiset eliöt eli heterotrofit käyttävät tuottajia hyödykseen. Esimerkiksi autotrofista heinää syövä lehmä on toisenvarainen.
Toisenvaraiset eliöt voidaan jakaa kuluttajiin ja hajottajiin. Kuluttajia ovat eläimet, jotka ovat kasvinsyöjiä, saalistajia tai loisia. Ne käyttävät muita eliöitä ravinnonlähteenään. Hajottajia ovat eliöt (muun muassa sienet ja bakteerit), jotka käyttävät ravintonaan kuolleita eliöitä. Eliöiden ravintoketjut liittyvät toisiinsa ja muodostavat yhtenäisiä ravintoverkkoja.
Biologia
| --- | --- |
Osa-alueita:   Aerobiologia  Anatomia  Astrobiologia  Biokemia  Ekologia  Eliömaantiede  Eläintiede  Etologia  Evoluutiobiologia  Fysiologia  Genomiikka  Hydrobiologia  Iktyologia  Kasvipatologia  Kasvitiede  Kehitysbiologia  Kudosoppi  Meribiologia  Mikrobiologia  Molekyylibiologia  Muoto-oppi  Neurotiede  Paleontologia  Parasitologia  Perinnöllisyystiede  Sienitiede  Solubiologia  Systematiikka  Taksonomia  Toksikologia 
Käsitteitä:   abioottinen  aineenvaihdunta  biodiversiteetti  biomi  biotooppi  biosfääri  DNA  ekologinen lokero  ekosysteemi  eliöyhteisö  evoluutio  kelpoisuus  lisääntyminen  luonnonvalinta  populaatio  ravinto  sukkessio  uhanalaisuusluokitus  yhteyttäminen  pääjakso  kaari 
Aiheeseen liittyvää:  biologian filosofia
Hasan Salihamidžić

Hasan Salihamidžić (s. 1. tammikuuta 1977 Jablanica, Bosnia) on bosniahertsegovinalainen jalkapalloilija, jonka pelipaikka oli keskikenttäpelaaja. Hän pelasi Bosnia ja Hertsegovinan maajoukkueessa 43 maaottelua ja teki niissä kuusi maalia vuosina 1996–2006.
"Bratso"-lempinimeä (suom. pikkuveli) kantava tähti aloitti jalkapallouransa 10-vuotiaana kotikaupunkinsa FK Turbinassa, josta hän siirtyi vuoden kestäneelle visiitille FK Velez Mostariin, yhteen maan parhaista seuroista. Vuonna 1992 Salihamidžić nousi julkisuuteen siirryttyään Saksaan, Hamburger SV:n riveihin.
Vuonna 1998 Salihamidžić siirtyi FC Bayern Müncheniin. Hän voitti Mestarien liigan kolmantena kautenaan seurassa. Hän saavutti Bayernissa tuon voiton lisäksi kuusi Bundesliigan mestaruutta, neljä Saksan cupin voittoa ja seurajoukkueiden MM-turnauksen voiton. Kauden 2006–2007 jälkeen Salihamidžić jätti Saksan ja siirtyi italialaisseura Juventukseen. Kesällä 2011 hän siirtyi VfL Wolfsburgiin, jossa päätti uransa kauden 2011–2012 lopussa. Hän pelasi urallaan 321 bundesliigaottelua ja teki niissä 53 maalia. Italian Serie A:ssa hän pelasi 61 ottelua ja teki seitsemän maalia. Mestarien liigassa hän pelasi 88 ottelua, joista 85 ottelua Bayern Münchenin joukkueessa, ja teki niissä yhdeksän maalia.
Kesällä 2017 Salihamidžićista tuli FC Bayern Münchenin urheilutoimenjohtaja.