stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raymond Aron

| Raymond Aron |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1905 Pariisi, Ranska
Kuollut: 17. lokakuuta 1983 (78 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Léon Brunschvicg
Oppilaat:  Jean-Jacques Salomon ja Pierre Hassner
Tutkimusalue:  sosiologia
Palkinnot:  Erasmus-palkinto (1983)
 Nimikirjoitus
Raymond Claude Ferdinand Aron (14. maaliskuuta 1905 Pariisi – 17. lokakuuta 1983 Pariisi) oli ranskalainen filosofi, sosiologi, toimittaja ja poliittinen ajattelija. Hänet tunnettiin ranskalaisen vasemmiston kriitikkona ja Jean-Paul Sartren eräänlaisena antiteesinä.
Aron väitteli tohtoriksi historian filosofiasta Pariisissa École normale supérieuressa vuonna 1930. Hän opiskeli vuosina 1930–1933 Saksassa, missä hän todisti Adolf Hitlerin valtaannousua. Toisen maailmansodan syttyessä vuonna 1939 Aron toimi professorina Toulousen yliopistossa. Vuosina 1955–1968 Aron toimi professorina Sorbonnessa. Hän tutki erityisesti sodan sosiologiaa ja ongelmia modernissa teollisuusyhteiskunnassa. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluu muiden muassa L'Opium des intellectuels (1955), jossa hän kritisoi vasemmiston konformismia ja marxilaisten hallintojärjestelmien totalitaristisia piirteitä.
Aron sai mainetta terävällä ja epäsovinnaisella kirjoitustyylillään eri lehdissä. Hän kirjoitti kolumneja Le Figaroon vuosina 1947–1977. Aronille myönnettiin Erasmus-palkinto vuonna 1983.
Teoksia

La Sociologie allemande contemporaine, Paris, Alcan, 1935.
Introduction à la philosophie de l'histoire. Essai sur les limites de l'objectivité historique, Paris, Gallimard, 1938.
Essai sur la théorie de l'histoire dans l'Allemagne contemporaine. La philosophie critique de l'histoire, Paris, Vrin, 1938.
L'Homme contre les tyrans, New York, Editions de la Maison française, 1944.
De l'armistice à l'insurrection nationale, Paris, Gallimard, 1945.
L'Âge des empires et l'Avenir de la France, Paris, Défense de la France, 1945.
Le Grand Schisme, Paris, Gallimard, 1948.
Les Guerres en chaîne, Paris, Gallimard, 1951.
La Coexistence pacifique. Essai d'analyse, Paris, Editions Monde nouveau, 1953, pseudonyymillä François Houtisse, yhdessä Boris Souvarinen kanssa
L'Opium des intellectuels, Paris, Calmann-Lévy, 1955.
Polémiques, Paris, Gallimard, 1955.
La Tragédie algérienne, Paris, Plon, 1957.
Espoir et peur du siècle. Essais non partisans, Paris, Calmann-Lévy, 1957.
L'Algérie et la République, Paris, Plon, 1958.
La Société industrielle et la Guerre, suivi d'un Tableau de la diplomatie mondiale en 1958, Paris, Plon, 1959.
Immuable et changeante. De la IVe à la Ve République, Paris, Calmann-Lévy, 1959.
Dimensions de la conscience historique, Paris, Plon, 1961.
Paix et guerre entre les nations, Paris, Calmann-Lévy, 1962.
Le Grand Débat. Initiation à la stratégie atomique, Paris, Calmann-Lévy, 1963.
Dix-huit leçons sur la société industrielle, Paris, Gallimard, 1963
La Lutte des classes, Paris, Gallimard, 1964
Essai sur les libertés, 1965.
Démocratie et totalitarisme, 1965.
Trois essais sur l'âge industriel, Paris, Plon, 1966.
Les Étapes de la pensée sociologique, Paris, Gallimard, (1967).
De Gaulle, Israël et les Juifs, Paris, Plon, 1968.
La Révolution introuvable. Réflexions sur les événements de mai, Paris, Fayard, 1968.
Les Désillusions du progrès, Paris, Calmann-Lévy, 1969.
D'une sainte famille à l'autre. Essai sur le marxisme imaginaire, Paris, Gallimard, 1969.
De la condition historique du sociologue, Paris, 1971.
Études politiques, Paris, 1972.
République impériale. Les États-unis dans le monde (1945–1972), Paris, Calmann-Lévy, 1973.
Histoire et dialectique de la violence, Paris, Gallimard, 1973.
Penser la guerre, Clausewitz (1976).
Plaidoyer pour l'Europe décadente, Paris, Laffont, 1977.
Le Spectateur engagé (puheita) Paris, Julliard, 1981.
Mémoires, Paris, Julliard, (1983)
Le Marxisme de Marx (2002).
Raymond Aron, spectateur engagé. Entretiens avec Raymond Aron. Durée : 2H30 - DVD  - Éditions Montparnasse, (2005).
De Giscard à Mitterrand : 1977–1983 (tärkeimmät L'Expressissä julkaistut artikkelit), esipuhe Jean-Claude Casanova. Éditions de Fallois, Paris, octobre 2005. 895 pages. ISBN 2-87706-570-7.
Eve Arnold

Eve Arnold (21. huhtikuuta 1912 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat – 4. tammikuuta 2012) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja.
Arnold syntyi Yhdysvalloissa venäjänjuutalaisten vanhempien lapsena. Hän liittyi Magnum Photos -kuvatoimistoon vuonna 1951. Hänet tunnetaan erityisesti Marilyn Monroesta ottamistaan kuvista, mutta hän kuvasi urallaan myös muun muassa Elisabet II:n, Malcolm X:n ja Joan Crawfordin ja matkusteli kuvaamassa muun muassa Kiinassa.
Teoksia

The Unretouched Woman, 1976.
Flashback: The 50's, 1978.
In China, 1980. ISBN 978-0394509013
In America, 1983.
Marilyn for Ever, 1987.
Marilyn Monroe: An Appreciation, 1987.
All in a Day's Work, 1989.
The Great British, 1991.
In Retrospect, 1995.
Film Journal, 2002.
Handbook, 2004.
Marilyn Monroe, 2005.
Eve Arnold's People, 2009. ISBN 978-0500543719
Aiheesta muualla

Eve Arnold (Arkistoitu – Internet Archive), Art Fine
Eve Arnoldin henkilökuva
Eve Arnold profile by Emily Meyer Pomper, Jewish Women Encyclopedia
Eve Arnoldin valkuvia, Magnum
Eve Arnold, elämäkerta ja Marilyn Monroe -kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Eve Arnold
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Australian Artists  FID  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Käännös suomeksi
Arkku

Vuodelta 1726 peräisin oleva arkku Ventspilsin linnassa Latviassa.
Arkku eli kirstu (latinan arca ja cista, kreikan kistee) on suurehko säilytyslaatikko, jonka yläpintana on saranoitu, yleensä lukittava kansi. Puusta usein metallivahvikkein rakennettu arkku tehtiin niin kestäväksi ja sen korkuiseksi, että sitä voitiin käyttää myös istuimena. Arkun yläpinta tehtiin usein kaarevaksi, jotta sadevesi valuisi siltä pois.
Arkku on vanhimpia säilytyskalusteita; vanhin tunnettu suomalainen arkku on peräisin 1500-luvun Ahvenanmaalta. Arkusta on saanut alkunsa kaappi, lipasto, penkki ja matkalaukku. Isoa matkalaukkua kutsutaankin matka-arkuksi. Esimerkiksi ranskalaisen Louis Vuittonin luksuslaukkubisnes sai alkunsa matka-arkkujen valmistuksesta. Lukollinen arkku on myös kassakaapin, kassalippaan ja tallelokeron alkumuoto.
Arkku suomalaisessa kansanperinteessä

Arkussa säilytettiin usein henkilökohtaista arvokasta irtaimistoa, kuten rahaa ja kirjeenvaihtoa, vaatteita, jopa elintarvikkeita. Niinpä arkkuihin asennettiin usein lukko. Sisällön lisäksi arkkua itsessäänkin pidettiin arvoesineenä Suomen kansankulttuurissa 1700-luvun puolivälistä 1800-luvun loppupuolelle. Arkkuja koristeltiin etenkin maalaamalla. Värisuosikkeja koristelussa olivat aluksi harmaanvihreä, vihreänsininen ja ruskea, 1800-luvulla tummansininen ja vihreä. Ootraamalla tavoiteltiin jalopuun väriä ja pintakuviota.
Arkun raudoitukset, joiden alkuperäinen tarkoitus on vahvistaa arkkua, alkoivat myös kehittyä yhä koristeellisemmiksi. Raudoitukset jakoivat arkun pinnan erillisiksi koristepaneeleiksi. Morsius- eli kapioarkku koristeltiin etenkin kannen sisäpinnalta, koska sitä pidettiin häissä auki, jotta morsiamen valmistamat liinavaatteet olisivat vieraiden nähtävänä. Kapioarkuissa on yleensä vaalealle pohjalle maalattu seppele tai runsaudensarvi, jonka sisälle tekstattiin vuosiluku ja morsiamen nimikirjaimet.
Suomeen on kulkeutunut Pohjois-Amerikasta paljon niin sanottuja ”amerikanarkkuja”, joilla Suomeen palaavat siirtolaiset toivat kertyneen omaisuuden mukanaan Atlantin yli.
Arkku taruissa ja kertomuksissa

Arkku esiintyy haviteltuna arvo- tai taikaesineenä monissa kansantaruissa, kuten Pandoran lipas ja liitonarkki. Myöhemmässäkin seikkailukirjallisuudessa arkku esiintyy usein ryöstösaaliin tai muun arvo-omaisuuden säilytyspaikkana, aarrearkkuna, kuten Robert Louis Stevensonin Aarresaaressa.
Antiikin tarustossa esiteltiin viinin jumalan Dionysoksen mystinen arkku. Siinä säilytettiin vertauskuvallisia esineitä, ja sitä kantoivat valitut papit (kreik. Kistophoroi). Eleusiin juhlamenoihin kuului arkun päällä istuvan maan ja kasvun jumalattaren Demeterin (lat. Ceres) kuva. Rooman valtakunnan aikana "cista" oli mysteeriuskonnoissa tavallinen symboli.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maria Matiaksentytär Hentun kapioarkku vuodelta 1836 Karjalan kotiseutumuseossa
S/S Armas

| S/S Armas |
| --- | --- |
 S/S Armas Porvoojoessa kesällä 2009.
Tyyppi:  Höyrykäyttöinen hinaaja
Kotipaikka:  Porvoo
Aiemmat nimet:  S/S Toinen
Omistaja:  14 henkilön ryhmittymä
Aiemmat omistajat:  Enso-Gutzeit Osakeyhtiö, Savonlinna (1908 - 1973), Arto Juva, Vääksy sekä Ilkka Juva ja Irma Saukonpää, Helsinki (1974) Mannerheimin lastensuojeluliito, Porvoon osasto, Porvoo (-2020)
Rakennustelakka:  Paul Wahl & Co Varkaus
Vesillelasku:  1908
Tekniset tiedot
Pituus:  21,61 m
Leveys:  4,83 m
Syväys:  2,10 m
Koneisto:  Compound-höyrykone
Koneteho:  188 ihv kW
Nopeus:  10 kn
S/S Armas on höyrylaiva, joka on rakennettu vuonna 1908 kuuluisalla Paul Wahl & Co:n telakalla Varkaudessa. Alus rakennettiin Enso-Gutzeit Osakeyhtiölle linjahinaajaksi hinaamaan nippulauttoja Saimaalla. Ansioliikenteestä S/S Armas poistui vuonna 1973 jonka jälkeen se oli yksityisomistuksessa Saimaalla. Vuonna 2020 laiva ostettiin 14 höyryharrastajan toimesta ja siirrettiin takaisin Saimaalle odottamaan kunnostusta.
Tekniset tiedot

Rakennusaine: Teräs
Koneen tyyppi: Compound-höyrykone
Koneen teho: 188 ihv
Kattila: 70 m²
Polttoaine: Puu
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Konkurssihuutokauppa 2020

Mannerheimin Lastensuojeluliiton Porvoon yhdistys ry:n konkurssipesä ilmoitti aluksen huutokaupattavaksi 20.09.2020. nettihuutokauppana . 
Huutokauppailmoituksessa kerrotaan laivan kunnosta, että  yleiskunto on  tyydyttävän ja huonon väliltä. Aluksen kunnostus vaatii kohtuullisen suuria korjaustöitä runkoon ja kattilaan.
Huutokaupassa laiva siirtyi 14 höyryharrastajan omistukseen. Toukokuussa 2021 alus ajettiin omin konein takaisin Saimaalle.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
Armazi (kaupunki)

Armazi sijaitsee Mtskhetan maakunnassa.
Armazi (georg. არმაზი) on paikkakunta Georgiassa kaksi kilometriä Mtskhetan kaupungista luoteeseen ja 22 kilometriä Tbilisistä pohjoiseen. Se on osa suurempaa historiallista Mtskhetan kaupunkia. Samanniminen muinainen kaupunki ja georgialaisen Kartlin eli Kaukasian Iberian kuningaskunnan alkuperäinen pääkaupunki sijaitsi Armazissa. Se kukoisti erityisesti ajanlaskun alussa, ja joutui arabien tuhoamaksi 730-luvulla.
Arkeologia

Pienimuotoiset kaivaukset Armazin alueella paljastivat vuonna 1890 kaupunginmuurien perustan, kiviportaat ja kaksihuoneisen rakenteen, josta löydettiin naisen luurangon osia ensimmäiseltä vuosisadalta. Vuosina 1943–1948 tehtiin suurimittaisia kaivauksia Georgian tiedeakatemian Andria Apakidzen johdolla. Ne aloitettiin uudelleen vuonna 1985 ja ne jatkuvat edelleen. Kaivaukset ovat osoittaneet, että kaupungin ensimmäisen vuosisadan alkupuoliskolla kiviperustalle rakennetut muurit ja tornit ympäröivät kukkulan huippua ja sen jokea kohti viettävää rinnettä yhteensä 30 hehtaarin alueelta. Muurien sisälle jäänyt maa-alue oli terassoitu, ja terasseille rakennettu erilaisia rakennuksia.
Paikalta on identifioitu kolme merkittävää kulttuurikerrosta: aikaisimmat ovat 300–200-luvuilta eaa. (Armazi I), keskimmäinen 200-luvulta – ensimmäiseltä vuosisadalta eaa. (Armazi II) ja suhteellisesti uusin rakennuskerros ensimmäiseltä vuosisadalta – 500-luvulta jaa. (Armazi III). Armazi I on rakennettu massiivisista kivilohkareista, jotka muodostavat läpäisemättömän perustan ja jotka kuitenkin viimeisteltiin vähemmän kestävillä savitiilillä. Siihen kuuluu myös suuri, kuusipylväinen halli, jolla on tiilikatto. Armazi II tunnetaan temppelistä, jossa on apsis. Armazi III on rikkain kerros, joka on rakennettu hienostuneesti leikatuista kivilohkareista, jotka on liitetty yhteen kalkkilaastilla ja metallipidikkeillä. Jäljelle jääneisiin rakennelmiin kuuluvat kuninkaallinen palatsi, useita rikkaasti koristeltuja hautoja, kylpylä ja pieni kivimausoleumi.
Alue on nykyään valtion suojelema ulkomuseo, jota hallitaan osana Suur-Mtskhetan kansallista arkeologista museoreserviä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Armazin kaksikielinen kirjoitus ensimmäiseltä vuosisadalta
Armazin linnoituksen rauniot.
Skandinaavinen muinaisusko

Odin ratsastaa Sleipnirillä.
Skandinaavinen muinaisusko on Skandinavian ihmisten esikristillisellä ajalla harjoittamaa uskontoa. Siihen kuuluivat jumalat ja muut yliluonnolliset olennot, kosmologia, käsitykset kuolemanjälkeisestä elämästä, vahva usko kohtaloon sekä mytologia. Skandinaaveilla ei ollut varsinaisia temppeleitä tai papistoa, vaan he suorittivat uskonnollisia seremonioitaan usein ulkotiloissa. Uskontoon kuului muun muassa eläin- ja ihmisuhreja sekä ennustamista.
Historia

Arkeologisten löytöjen perusteella voidaan jo kivi- ja pronssikaudella eläneiden ihmisten rituaaleista, uskomuksista ja myyteistä tehdä varovaisia päätelmiä. Parhaiten tunnetaan kuitenkin rautakauden uskonto, josta on säilynyt yksityiskohtaisia kirjoitettuja kuvauksia.
Historia > Pronssikauden uskonnollisuus

Pronssikauden ajalta ei Skandinavian kansanuskomuksista ole muistiinpanoja, mutta niitä voidaan jäljittää kalliotaiteen avulla. Kallioihin tehtyjen kuvakenttien arvellaan olleen uskonnonharjoituksen keskuksia. Kuvien aiheina on riistaeläimiä, aseita, soittimia, palvontamenoja, veneitä ja maanviljelyyn liittyviä aiheita. Kuvien tulkinta on kuitenkin vaikeaa, koska ne voi ajatella joko konkreettisiksi arkielämän kuvauksiksi tai symboliikaksi. Niissä on kuitenkin uskonnollisia piirteitä, kuten hedelmällisyyden turvaamiseen liittyviä symboleja. Erityisen arvoituksellisia ovat labyrinttikuviot. Niiden ajatellaan tarkoittanneen maagista voimaa.
Historia > Kristinuskon leviäminen

Kristinuskon leviämisen myötä vanhat uskomukset vähitellen sulautuivat kristillisiin oppeihin, ja myöhemmin hävisivät kansan kääntyessä kristinuskoon. Aluksi kristityt lähetyssaarnaajat korostivat yhtäläisyyksiä kahden uskon välillä saavuttaakseen hyväksynnän kansan keskuudessa. He jopa kannustivat vanhojen uskomuksien säilyttämiseen kristittyjen rinnalla. Tämän vuoksi monet vanhat kirkot rakennettiin perinteiselle pakanallisille palvontapaikoille.lähde?
Lähetyssaarnaajilla oli suuri etu pohjoisiin pappeihin nähden, koska he olivat järjestäytyneitä. Pakanalliset papit toimivat yksittäin eikä heillä ollut järjestäytynyttä organisaatiota takanaan.lähde?
Historia > Nykyaikana

Esikristillisten uskomusjärjestelmien piirteitä säilyi kansanuskomuksissa 1800-luvulle saakka. Aasainusko on nykyaikainen uuspakanallinen uskonto, joka perustuu muinaispohjoismaalaiseen perinteeseen.
Jumalat

Skandinaavien jumalat eivät olleet kaikkivoipia, eivätkä toisaalta myöskään vain yhden asian jumalia. Vaikka jumalat olivatkin voimakkaampia kuin ihmiset, he olivat silti vain osa maailmankaikkeutta eivätkä ohjailleet sitä ulkopuolelta. Jumalat syntyivät maailman syntyessä, ja kun maailma tuhoutuu, myös jumalat tuhoutuvat sen mukana. Skandinaavien jumalissa oli myös monia puolia, ja he olivat ihmisenkaltaisia vahvuuksineen ja heikkouksineen.
Tärkeimpiä jumalia olivat Odin, Thor, Freija, Frigg, Freyr, Loki ja Balder. Jumalten asuinsijaa Asgårdia vartioi Heimdall. Jumalten lisäksi oli jättiläisiä, valkyrioita, menninkäisiä, kääpiöitä ja maan henkiä.
Jumalat jaettiin monissa kirjoituksissa kahteen heimoon, aasoihin ja vaaneihin. Näiden heimojen erot eivät ole täysin selvät, mutta aasoihin on usein yhdistetty sota ja kulttuuri, ja vaaneihin rauha ja hedelmällisyys.
Kosmologia

Muinaiset skandinaavit uskoivat oman maailmansa olevan vain osa paljon laajempaa maailmankaikkeutta, joka on enimmäkseen näkymätön. Jumalten ja myyttien maailma oli tuonpuoleinen. Se oli kaukainen paikka todellisuuden eri tasoilla, mutta samalla se oli lähellä, ja sen asukkaat vuorovaikuttivat ihmisten maailman kanssa. Odin esimerkiksi päätti taistelujen lopputuloksista, ukkonen oli Thorin vasaran paukahdus, ja maan henget takasivat suosikeilleen hyvät sadot. Myös ihmiset saattoivat käydä tuonpuoleisessa ja osallistua sen tapahtumiin. Tämä oli mahdollista esimerkiksi menemällä sateenkaaren taakse, meren taakse, pimeyteen, luolaan, veteen, vuorten taakse, hautakumpuun, vesiputouksen läpi tai syvälle metsään tai suolle.
Tuonpuoleinen kuvattiin ihmisten maailman kaltaiseksi mutta kaikin tavoin sitä voimakkaammaksi. Sen keskellä oli jättimäinen puu, Yggdrasil. Jumalten asuinsija Asgård sijaitsi Yggdrasilin rungon ympärillä. Jättiläiset asuivat Jotunheimissa eli Utgårdissa ja ihmiset Midgårdissa. Näitä tasoja katsotaan olleen yhteensä yhdeksän.
Skandinaavien aikakäsityksestä ei tiedetä varmasti. Jotkut ovat arvelleet heillä olleen syklinen aikakäsitys, jossa maailma syntyy ja tuhoutuu yhä uudelleen. Toisten mukaan heidän aikakäsityksensä oli lineaarinen, eikä alkuperäisessä uskonnossa maailma syntynyt maailmanlopun eli Ragnarökin jälkeen enää uudelleen, vaan uuden kultaisen ajan kuvaus on myöhempää kristillistä perintöä.
Kohtalo

Skandinaavit olivat hyvin kohtalonuskoisia. He uskoivat, että kaikki on ennalta määrättyä ja että kaikki voitiin jälkikäteen selittää. Kohtaloa vastaan ei ollut järkevää taistella. Koska asiat oli ennalta määrätty, niistä kysyttiin ennustajilta.
Kuolema

Skandinaavien kirjoituksissa ei ole johdonmukaista kuvausta siitä, mitä uskottiin tapahtuvan kuoleman jälkeen. Kuolleiden uskottiin matkaavan tuonpuoleiseen tavalla tai toisella. Vainajat polttohaudattiin hyödyllisten tavaroiden kanssa, mikä kertoo uskosta kuolemanjälkeiseen elämään. Kirjallisuudessa on kuvauksia matkasta tuonpuoleiseen pimeiden laaksojen, kuohuvien jokien ja muiden esteiden poikki jättiläisten valvonnassa. Määränpään kuvaukset vaihtelevat. Halutuin kuolemanjälkeinen paikka oli Valhalla, jonne pääsivät taistelussa kuolleet.
Vainajien uskottiin vaikuttavan kuolemansa jälkeen ihmisten elämään hyvässä tai pahassa, joten heille saatettiin uhrata ruokaa.
Uskonnollinen elämä

Muinaisten skandinaavien uskonto näkyi monin tavoin heidän jokapäiväisessä elämässään. Esimerkiksi häissä ja valojen vannomisissa käytettiin symbolista Thorin vasaraa, uhrattavan vihollisen ylle nostettiin keihäs merkiksi uhrista Odinille, ja maatilojen pohjapiirrokset suunniteltiin muistuttamaan tuonpuoleista.
Uskonnollinen elämä > Paikat

Skandinaavit pitivät uskonnollisia seremonioitaan yleensä ulkosalla. Heidän jäljiltään ei ole löydetty varsinaisia uskonnollisia rakennuksia tai temppeleitä, tai edes luotettavia kuvauksia sellaisista. Uskonnollisia seremonoita järjestettiin kuitenkin toisinaan myös kuninkaan tai heimopäällikön salissa.
Skandinaavien pyhät paikat erottuivat usein jonkin näyttävän maisemallisen piirteen vuoksi. Esimerkiksi Frösön saarella ruotsalaisella järvellä suuren puun juurella oli pyhä paikka, josta oli hieno näköala ympäröiville matalille vuorille. Paikalta on löydetty runsaasti erilaisten eläinten luita, jotka kertovat siellä uhratun eläimiä 900-luvulla. Þingvellirissä Islannissa, missä keskikesän aikaan järjestettiin lainsäätäjien kokoukset, myös jumalten uskottiin olevan läsnä. Sen vuoksi lakikokouksen yhteydessä pidettiin suuria uhrijuhlia. Paikka on hyvin vaikuttava ja uskonnollisia tunteita herättävä.
Rituaalipaikkoina toimivat usein hautakummut, kuten myös suot ja muut vedet. Veteen upotettiin usein uhrilahjoja.
Pyhällä paikalla oli usein jumalia esittäviä puuveistoksia, joista jotkin saattoivat olla hyvinkin suuria. Pyhää paikkaa ympäröi usein aita, pensasaita tai köysi. Paikan ylläpito rahoitettiin käyttäjämaksuilla.
Pyhillä paikoilla ei suvaittu minkäänlaista väkivaltaa, eikä niihin saanut yleensä tuoda edes aseita. Tämän vuoksi niitä käytettiinkin usein pakopaikkoina, jonne saagojen mukaan jopa eläimet osasivat tulla turvaan.
Uskonnollinen elämä > Juhlat ja seremoniat

Skandinaavien uskonnollisiin seremonoihin sisältyi monia julkisia rituaaleja. Kalenterivuodessa oli kolme suurta juhlaa, lokakuinen talviyön juhla, keskitalven joulujuhla, ja huhtikuun kesän alun juhla. Jumalilta anottiin suosiota myös silloin, kun siihen oli syntynyt erityistä tarvetta, kuten vihollisen uhatessa tai päällikön kuoltua. Seremonioita ei johtanut pappi vaan maallinen päällikkö. Seremonioihin kuului yleensä eläimen uhraus ja valojen vannominen. Eläin oli yleensä hevonen, härkä, villisika tai sika. Uhrauksen jälkeen eläin syötiin yhdessä, ja sen veri pirskoteltiin paikan ja osanottajien päälle. Lopuksi järjestettiin iloinen juhla, johon kuului juomingit, urheilua ja ennustamista.
Skandinaavit uhrasivat joissain seremonioissaan myös ihmisiä, niin omiaan kuin sotavankejaankin. Eräässä saagassa kuvataan jopa oman kuninkaan uhraus nälänhädän lopettamiseksi. Useimmat ihmisuhrit annettiin Odin-jumalalle, mutta kaikille muillekin jumalille uhrattiin. Julmin ihmisuhrin muoto oli niin sanottu ”verikotka”, jossa uhrin keuhkot vedetään selän kautta ulos kuin siivet.
Uskonnollinen elämä > Yksityinen uskonnollisuus

Skandinaavit harjoittivat uskontoaan myös yksityisesti ja omissa kodeissaan. Ihmiset uhrasivat jumalille ja pitivät unia ja enteitä merkkeinä jumalilta. Monilla oli oma henkilökohtainen suojelijajumala tai suojelushenki, joka yritettiin pitää hyvällä tuulella.
Taikuuden harjoitus

Taikuutta käytettiin ennustamiseen ja elämän sekä luonnonkierron tapahtumien yhteydessä. Taikuudella oli myös vahingoittavia käyttötarkoituksia. Yksi pelätyimmistä taikuuden muodoista oli nimeltään seid, joka oli yleensä luonteeltaan vahingoittavaa taikuutta. Sen alkuperän arvellaan olevan kahden jumalallisen perheen, aasojen ja vaanien kannattajien vihanpidossa.lähde?
Seidiä arvostettiin ja pelättiin läpi viikinkiajan. Sen naisharjoittajat saattoivat harjoittaa sitä yhteisön tuomitsematta (yleensä ennustamiseen), mutta miesharjoittajia ei katsottu hyvällä: eräs kronikka kertoo Norjan ensimmäisen kuninkaan Harald Kaunotukan sytyttäneen poikansa talon tuleen kun tämä oli turvautunut seidiin. Poika ja hänen 80 kannattajaansa poltettiin elävältä. Miehille tämän katsottiin olevan sopimatonta, koska taikuuden manipuloivan luonteen takia sitä pidettiin ristiriidassa miehisen ihanteen, avoimuuden ja rehellisyyden, kanssa.lähde?
Naisharjoittajia, jotka kiersivät talosta taloon ennustaen ihmisten ja yhteisöjen tulevaisuutta, kutsuttiin sanalla völva. Ainoa yksityiskohtainen lähde, joka kertoo völvan työskentelystä, on 1200-luvulta peräisin oleva Erik Punaisen Saaga. Völuspá kertoo skandinaavien käsityksen maailman synnystä ja lopusta. Runo on esitetty völvan näkeminä näkyinä, joista Odin palkitsi tietäjän koruilla.
Mytologia

Skandinaaviseen mytologiaan kuuluvat Skandinavian rautakautisten ja varsinkin viikinkiaikaisten asukkaiden myytit, jotka kertovat maailman synnystä, rakenteesta ja tuhosta sekä jumalten, jättiläisten ja muiden olentojen seikkailuista. Tärkein myyttien lähde on Edda, joka kirjoitettiin muistiin 1200-luvulla Islannissa.
Pronssikautinen kalliopiirros Ruotsissa, 1700–500 eaa.
Vanha Uppsala oli keskeinen palvontamenojen pitopaikka Ruotsissa 1000-luvulle saakka. Kuvassa vanhoja hautakumpuja.
Carl Larsson, Keskitalven uhri, 1915.