stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
August Keirkner
Elämänvaiheet

Ruotsalaiseen virkamiesperheeseen syntynyt Keirkner oli koulutukseltaan teräsalan insinööri. Hän matkusteli nuorena ulkomailla ja työskenteli muun muassa Bakussa. Hän muutti vuonna 1881 Suomeen Dragsfjärdissä sijainneen Taalintehtaan ruukin ensimmäiseksi insinööriksi, ja työskenteli myöhemmin myös Högforsin tehtailla Karkkilassa.
Vuonna 1884 Keirkner osti taloudellisissa vaikeuksissa olleen Inhan saharuukin Wasastjernan suvulta. Ruukin sijainti oli syrjäinen, mutta edellisenä vuonna valmistunut, Ähtärin kautta kulkeva Vaasan rata avasi sille uudet mahdollisuudet. Ruukki kasvoi lyhyessä ajassa suurtehtaaksi, jossa valmistettiin jalostettuja rauta- ja terästuotteita, kuten pultteja, niittejä, muttereita, hevosenkenkiä, ratakiskoja ja betonirautoja. Suomalaisen järvimalmin sijasta pääasiallisena materiaalina alettiin käyttää Ruotsista tuotua rautamalmia sekä kotimaista romurautaa. Ruukin ympärille syntyi kokonainen tehdasyhdyskunta. Ensimmäisen maailmansodan aikana Keirkner sai merkittäviä tilauksia Venäjän armeijalta.
Keirkner kartutti itselleen suuren omaisuuden ja keräsi merkittävän taidekokoelman, johon kuului paljon Suomen taiteen kultakauden tunnetuimpien taiteilijoiden teoksia. Vuonna 1899 hän rakennutti Inhaan Hankaveden rannalle suuren ruukinkartanon, niin sanotun Pytingin, joka on aikansa komeimpia ruukinkartanoita. Keirkner täytti kartanonsa korkealaatuisilla koristeluilla ja taideteoksilla.
Pitkään sairastellut Keirkner päätti lopulta luopua teollisuustoiminnastaan ja muuttaa viettämään eläkepäivään Helsinkiin. Hän myi Keuruulla omistamansa Kolhon sahan vuonna 1916 ja Inhan tehtaat helmikuussa 1917 Fiskarsin johtajalle Albert von Julinille. Myynnistä saamillaan 4,5 miljoonalla markalla hän alkoi rakennuttaa Helsingin Kaivopuistoon Villa Keirkner -nimistä ylellistä huvilaa, jonka oli tarkoitus toimia myös edustavana sijoituspaikkana hänen yksityiselle taidekokoelmalleen. Eliel Saarisen suunnittelema rakennus tunnetaan nykyään Marmoripalatsina. Keirkner kuoli vuoden 1918 alussa puoli vuotta ennen huvilansa valmistumista. Hän omisti vuodesta 1907 alkaen myös niin sanotun Tallbergin talon Helsingin Katajanokan Luotsikadulla.
Muuta

Keirkner haudattiin kuoltuaan aluksi Marmoripalatsin pihalle, ja kuvanveistäjä Gunnar Finne suunnitteli hänen haudalleen sarkofagimaisen muistomerkin. Muistomerkki siirrettiin Hietaniemen hautausmaalle, kun Keirknerin leski Linda Keirkner (o.s. Bremer, 1861–1945) myi huvilan vuonna 1937. Linda Keirkner testamenttasi yhteensä 128 Keirknerin kokoelmiin kuulunutta taideteosta Ateneumin taidemuseolle.
Heikki Savola on tehnyt Keirkneristä musiikkinäytelmän Inhan ruukinpatruuna.
Kirjallisuutta

Matti Ranta: Inhan patruuna: historiallinen romaani, Mediapinta, Tampere 2009. ISBN 978-952-235-137-1
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Alvis Saracen

Alvis FV603 Saracen.
Alvis Saracen (FV603) on brittiläinen panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo eli lyhennettynä APC (Armoured Personnel Carrier). Ajoneuvotyypin valmistaja on Alvis Vickers. 6x6 pyöräajoneuvoa käytettiin paljon partiontitehtäviin Pohjois-Irlannissa, silloin kun Pohjois-Irlannin kriisi vallitsi. Ajoneuvo käytti 190 hv (119 kW) tehoista Rolls-Roycen 8-sylinteristä bensiinimoottoria ja se ylti 72 km/h:n enimmäiseen tienopeuteen. Maastossa huippunopeus oli noin 30 km/h. Vaunun miehistö- ja kuljetuskapasiteetti oli 2+10. Aseistuksena toimi 2x 7,62 mm (0.30 in) konekiväärit.
Tätä ajoneuvotyyppiä käytettiin lisäksi useissa muissa maissa kuten Australiassa. Ajoneuvo kehiteltiin 1950-luvulla ja se oli vuoteen 1952 mennessä aktiivikäytössä Britannian armeijalla. Toinen vastaavanlainen, eli saman tyypin 6x6 panssaroitu pyöräajoneuvo oli Alvis Saladin - mutta toisenlaisiin käyttötarkoituksiin kuten tiedustelutoimintaan. Tämän ajoneuvon syrjäytti vähitellen myöhempänä 1960-luvulta alkaen, liikkumiskykyisempi eli maastokelpoisempi FV 432 Trojan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Army Guide - SARACEN, Infantry fighting vehicle
Alvis FV603 Saracen - Armored Personnel Vehicle / Armored Car - History, Specs and Pictures - Military Tanks, Vehicles and Artillery
FV 603 Saracen
Alvis Saracen - Yorkshire Air Museum (Arkistoitu – Internet Archive)
Tank Museum
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Samuel Alexander

Samuel Alexander.
Samuel Alexander (6. tammikuuta 1859 Sydney, Australia – 13. syyskuuta 1938) oli australialaissyntyinen brittiläinen filosofi.
Alexander syntyi juutalaiseen perheeseen Sydneyssä, Australiassa. Hänen isänsä oli satulaseppä, joka kuoli muutaman viikon jälkeen Alexanderin syntymästä. Viiden vuoden päästä perhe muutti Melbourneen, jossa Alexander kävi kotikoulua.
Alexander opiskeli Melbournessa Wesley Collegessa ja Melbournen yliopistossa. Hän muutti Englantiin vuonna 1877 ja opiskeli siellä Oxfordin yliopistossa. Hänen opettajiaan olivat Thomas Hill Green ja Henry Nettleship. Hän opetti Oxfordin Lincoln Collegessa vuosina 1882–1893. Vuonna 1893 hänet nimitettiin Manchesterin yliopiston Owens Collegen professoriksi. Hän jäi eläkkeelle Manchesteristä vuonna 1924. Alexander toimi Aristotelian Societyn puheenjohtajana vuosina 1908–1911 ja 1936–1937.
Alexanderin ajattelun keskeisiä käsitteitä olivat ’emergentti kvaliteetti’ ja emergentti evoluutio. Ne olivat hänen metafysiikkansa keskeisiä ajatuksia, joiden avulla hän käsitteli aikaa, avaruutta, ainetta, mieltä ja jumaluutta.
Alexander piti Gifford-luennot Glasgow’n yliopistossa vuosina 1916–18. Luennoista syntyi kokonaisen filosofisen järjestelmän käsittävä teos Space, Time and Deity (1920), jota voidaan pitää hänen pääteoksenaan. Teos esitti maailman yhtenä kosmisena prosessina, jonka perustana oli aika-avaruus. Emergentit ominaisuudet kehittyivät siitä ajoittaisesti korkeamman tason synteeseinä. Näin aika-avaruus tuotti aineen ja aine mielen. Jumaluus oli Alexanderille seuraavan tason ylempi päämäärä, jota kohti kosminen järjestys pyrki.
Teoksia

Moral Order and Progress (1889)
Locke (1908)
Space, Time, and Deity (1920), uudet painokset 1966 ja 2004: osa yksi: ISBN 0766187012 verkossa (Arkistoitu – Internet Archive), osa kaksi: ISBN 0766187020
Spinoza and Time (1921)
Art and the Material (1925)
Beauty and Other Forms of Value (1933)
Philosophical and Literary Pieces (1939) (postuumi)
Aiheesta muualla

Samuel Alexander. (englanniksi)
Gifford Lectures: Samuel Alexander. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Henkilöt:  Australia  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
AN-52

Ranskalainen AN-52 ydinase oli kaksi-faasinen, eli se omasi kaksi eri kilotonni-luokan tehoaluetta. Ase oli käytössä vuosina 1972-1992.
AN-52 on ranskalainen ydinase. Se on tarkemmin kuvailtuna, taktisen luokan vapaasti putoava ydinpommi. AN-52:ta testattiin ensi kerran 28. elokuuta 1972, ja se asetettiin palveluskäyttöön saman vuoden lokakuussa. Tämän ranskalaisen ydinaseen palvelusuraa kesti vuodet 1972–1992. Aseen voimakkuutta voitiin vaihdella, sillä siinä oli kaksi eri asetusta: pienempi, joka oli 6–8 kT ja suurempi, joka oli 25 kT. Tämän aseen jonkin verran muunneltua ydinkärkeä (MR-50CTC/AN-51) käytettiin myös Pluton-ohjuksissa.
Ranskalaiset rynnäkkökoneet (lähinnä Super Étendard, SEPECAT Jaguar A) sekä jotkin hävittäjäkonetyypit (alkaen Mirage III E-tyypistä) kykenivät pudottamaan tämän 4,2 m pitkän ja 455 kg omamassan omaavan aseen. Mirage 2000N (Mod1 - K1) oli viimeisin tätä ydinpommia hyödyntämään kykenevä konetyyppi. Sarjassaan omina vaiheinaan katsotustiselvennä, oli AN-52 kaiken kaikkiaan kolmas. AN-11 otettiin käyttöön vuonna 1964 ja sen varastointi aloitettiin 1963.
Tämän tyypin ydinpommien tarkka tuotantomäärä ei ole tiedossa, mutta se vaihteli välillä 80–100 kappaletta. AN-52:ta edelsi 70 kT tehoinen AN-22 ja sitä seurasi ASMP, ilmasta maahan -tyyppinen, strategista luokkaa lähentelevä (100 - 300 kT) lyhyen kantaman ohjus.
Käännös suomeksi
Ambomaa

Ambomaa on maakunta Namibian pohjoisosassa. Apartheid-hallinto nimesi sen ovambojen kotimaaksi 1968. Tämä asema purettiin 1989 Namibian itsenäistymisprosessin yhteydessä.
Ambomaan pääosa on hiekkaista tasankoa, jota halkovat itä–länsisuuntaiset oshanoiksi kutsutut matalat, sadekautena täyttyvät joet ja vesiuomat. Ambomaan pohjoisosissa on rehevää subtrooppista kasvillisuutta. Siellä vuotuinen sademäärä, noin 450 mm, tulee sadekauden aikana, jolloin oshanat tulvivat ja ne voivat peittää 60 % Ambomaan alueesta. Siksi ovambot perinteisesti muuttavat alueelta toiselle vuodenajan mukaan.
Ambomaan perinteisiä elinkeinoja ovat karjanhoito, kalastus oshanoissa ja maanviljely. Yleisimmät viljelyskasvit ovat hirssi ja durra. Ovambojen perinteisiä käsitöitä, koreja, puutöitä, nuolia ja norsunluunappeja, myydään muillekin kansoille.
Ambomaan pääuskonto on luterilaisuus. Suomalaiset lähetyssaarnaajat, kuten Martti Rautanen (kehitti myös paikallisen kirjakielen), ja myöhemmin muun muassa Heikki Saari ovat työskennelleet alueella 1870-luvulta asti. Suomalaisten lähettien työn tuloksena syntyi Ovambo-Kawangon evankelisluterilainen kirkko vuonna 1954 (vuodesta 1984 Namibian evankelisluterilainen kirkko). Heidän jäljiltään paikallisessa nimistössä on paljon suomalaisperäisiä nimiä, kuten Martta, Toivo, Onni, Helmi ja Martti. 1920-luvulla oli jopa olemassa suomalaisen yliopistoväen suunnittelema hanke teettää Ambomaasta Suomelle ensimmäinen siirtomaa, mutta tämä jäi toteutumatta.
Aiheesta muualla

Saarelma-Maunumaa, Minna: Nimet yhdistävät suomalaisia ja namibialaisia. Virittäjä, 2003, s. 258–262.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 22.2.2010.
American Ornithologists’ Union

American Ornithologists’ Union (AOU) on vanhin yhdysvaltalainen lintutieteellinen yhdistys.
AOU perustettiin vuonna 1883 ja se on vanhin Amerikoissa toimiva lintutieteellinen yhdistys. 2000-luvun alussa AOU on suurin ja monipuolisin lintutiedettä ja lintujen suojelua edistävä yhdistys, johon kuuluu lähes 4 000 jäsentä. Tieteen ammattilaisten lisäksi yhdistys kelpuuttaa jäseneksi myös opiskelijat, luonnonsuojelijat, lintuharrastajat ja muut maailman linnuista kiinnostuneet.
AOU:n puheenjohtajana toimii Edward H. Burtt ja sihteerinä Sara R. Morris. AOU julkaisee neljännesvuosittain ilmestyvää lintutieteellistä lehteä The Auk, Pohjois-Amerikan lajilistaa AOU Checklist of North American Birds sekä lajitutkielmia esittelevän Ornithological Monographs.
Yhdistyksen osoite on: American Ornithologists’ Union, 1313 Dolley Madison Blvd., Suite 402 McLean, VA 22101, U.S.A.
Historiaa

AOU perustettiin American Museum of Natural Historyssa New York Cityssä. Sen perustajia olivat lintutieteilijät Elliott Coues, Joel Asaph Allen ja William Brewster. Alkuperäsijäseniä olivat myös muun muassa Henry Wetherbee Henshaw, Clinton Hart Merriam ja Robert Ridgway.
Allen toimitti yhdistyksen julkaisua The Auk, joka aikaisemmin oli tunnettu nimellä Bulletin of the Nuttall Ornithological Club vuodesta 1876, ja jota julkaisi Harvardin yliopistoon perustettu lintutieteellinen kerho The Nuttall Ornithological Club, joka oli nimetty edesmenneen brittiläisen luonnontieteilijän Thomas Nuttallin mukaan. Allen oli The Aukin päätoimittaja 1884–1912, Witmer Stone 1912–1936, John Todd Zimmer 1942–1948, Robert W. Storer 1953–1957.
Puheenjohtajina ovat toimineet myös (puutteellinen luettelo): Frank Chapman, Daniel Giraud Elliot 1890–1891, C. F. Batchelder (1905–), Witmer Stone 1920–1923, Alexander Wetmore (1926–1929), Joseph Grinnell (1929–1932), Edward William Nelson, Herbert Friedmann (1938–1939), James Paul Chapin 1939–1942, James Lee Peters 1942–1945, Josselyn Van Tyne (1950–1953), Ernst Mayr, George H. Lowery, Jr. (1959–1961), Dean Amadon (1964–1966), Robert W. Storer (1970–1972), Thomas Raymond Howell (1982–1984), Burt Leavelle Monroe Jr. (1990–1992), Richard C. Banks (1994–1996), Ned K. Johnson (1996–1998).
AOU:n logossa on kuvattu siivetönruokki (Pinguinus impennis), jonka Louis Agassiz Fuertes alun perin piirsi The Aukin kanteen vuonna 1915.
Kalevi Keihänen

| Kalevi Keihänen |
| --- | --- |
 Kalevi Keihänen Kihniössä vuonna 1966.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Åke Kalevi Keihänen
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1924 Vahto
Kuollut: 9. helmikuuta 1995 (70 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  matkatoimistoyrittäjä
Åke Kalevi Keihänen (28. kesäkuuta 1924 Vahto – 9. helmikuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen matkatoimistoyrittäjä, Keihäsmatkojen johtaja ja seuramatkailun uranuurtaja. Keihänen tuli tunnetuksi myös värikkäästä esiintymisestään, pitkästä tukastaan ja pukeutumisestaan – hän käytti mainoskuvissa chinchillaturkkia, jonka alla hänellä oli pelkät uimahousut. Turkin hinnan kerrottiin olleen 120 000 markkaa. Pukeutumistyylinsä Keihänen oli kopioinut tanskalaiselta matkatoimistoyrittäjältä Simon Spiesiltä.
Korpilinna

Keihänen osti vuosien 1969–1970 aikana everstiluutnantti Antti Hämäläisen leskeltä Anna-Liisalta Espoon Pohjois-Tapiolasta nykyisen Visakoivunkuja 6:n paikalta vuosina 1932–1934 rakennetun Korpilinna-nimisen asuintalon, josta hän teetti 1971–1972 asunnon perheelleen. Kolmikerroksisessa talossa oli 470 neliömetriä kerrosalaa, kuusi makuuhuonetta, edustustiloja kuten 30 hengen kotibaari ja uima-allas. Pihalla oli lasten leikkimökki, savusauna, suihkulähde ja tekolampi, jossa talon isäntä kasvatti kirjolohia. Taiteilija Irwin Goodman asui Keihäsen luona puoli vuotta menetettyään asuntonsa Tampereella vuonna 1976. Talon osti vuonna 1978 pakkohuutokaupassa espoolainen Juhanilan Linja Oy:n omistanut liikennöitsijä Kauko Tyllilä. Tyllilä ei asunut talossa vaan vuokrasi sitä ulkopuolisille. Vuonna 1988 ränsistymään päässyt talo myytiin rakennusliikkeelle, joka purki sen ja rakensi paikalle 12 asunnon rivitalon vuonna 1994.
Keihänen populaarikulttuurissa

Irwin Goodmanin laulun ”Minä ja Urkki” kertosäkeessa mainitaan Keihänen. Juha Vainio teki laulun nimeltä ”Varsinaiset Seiväsmatkat”, joka kertoo Keihäsmatkoista. Toinen Juha Vainion kynästä kirvonnut ”Seuramatkat”-iloittelu kuvaili Härmän jätkien kosteita toivioretkiä etelän lomaparatiiseihin, joista ei puutu aurinkoa ja huokeita janojuomia. Laulun railakas julistus ”Nää on suuret suomalaiset seiväsmatkat” viittasi Kalevi Keihäsen tunnettuun Keihäsmatkat-yhtiöön. Rallin levytti vuonna 1967 kotkalaisen Pertti Metsärinteen yhtyeen rumpali Reijo Tani (1931–2011). (Teksti: Jukka Lindfors.)
Kalevi Keihäsen hahmo esiintyy Seppo Sallisen esittämänä Timo Koivusalon elokuvassa Rentun ruusu, joka kertoo Irwin Goodmanin elämästä. Myös Matti Kassilan elokuvassa Meiltähän tämä käy (1973) esiintyy Kalevi Keihäseksi tunnistettava matkailukeisari Kille Kiekkonen, jota esitti Pekka Autiovuori.
Colman’s-sinappiyhtiö mainosti 1970-luvun keskivaiheilla Suomessa sinappiaan Kalevi Keihäsen nimellä ja kuvalla.
Keihäsmatkoista julkaistiin tammikuussa 2020 televisiosarja Keihäsmatkat, jossa Kalevi Keihästä esittää Janne Kataja. Sarjan on tuottanut Katajan ja Aku Hirviniemen omistama tuotantoyhtiö Hihhihhii Oy. Katajan mukaan kyseessä on fiktiivinen sarja, johon on sekoitettu tosielämän tapahtumia.
Kirjallisuutta

Kostiainen, Auvo: ”Keihänen, Kalevi (1924–1995)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 75–77.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kalevi Keihäsen haastattelu vuodelta 1981. Ylen Elävä arkisto.
Kalevi Keihäsen nousut ja laskut, TV-dokumentti vuodelta 1986 (Youtube)
Keihäsmatkat aloitti seuramatkat. Turun Sanomat.
Kalevi Keihäsen legendaariset etelänmatkat eivät unohdu – lue tästä kohutun matkailukeisarin koko hämmästyttävä tarina, Ilta-Sanomat 2.2.2020
Matkailukeisari Kalevi Keihänen ilmestyi yhtäkkiä Hämäläisten kotiin ja ilmoitti ostavansa koko talon – Tällainen oli Tapiolan legendaarisen Korpilinnan nousu ja tuho, Ilta-Sanomat/HS-Espoo 30.10.2020
Missä ollaan, mikä maa – Härmänjätkät ovat lomaristeilyllä. Matkalla maailmalla. Arkistoitu 1.6.2013. Viitattu 31.1.2022.
Keihänen, Kalevi hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Kalevi Keihänen esittelemässä uuden Spearair-yhtiönsä lentokonemallia (DC-8). (1972)
Alppitähdet

| Alppitähdet |
| --- | --- |
 Euroopanalppitähti (Leontopodium alpinum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Alppitähdet Leontopodium  R.Br. ex Cass.
Katso myös
   Alppitähdet Wikispeciesissä   Alppitähdet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alppitähdet (Leontopodium) on asterikasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Suvussa on 56 lajia. Alppitähdet kasvavat Euraasian vuoristoissa ja eniten lajeja kasvaa Kiinassa. Useita alppitähtilajeja viljellään perennana.
Lajeja

Leontopodium alpinum – euroopanalppitähti eli edelweiss
Leontopodium himalayanum – himalajanalppitähti
Leontopodium japonicum – japaninalppitähti
Leontopodium leontopodioides – siperianalppitähti
Leontopodium souliei – kiinanalppitähti
Euroopanalppitähti.
Japaninalppitähti.
Kiinanalppitähti.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Leontopodium
Suomen Lajitietokeskus: Alppitähdet – Leontopodium
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1483297  Wikispecies: Leontopodium  APNI: 95321  CoL: 5CBZ  EoL: 2878772  EPPO: 1LNPG  FNA: 117992  FoC: 117992  GBIF: 3140658  GRIN: 6654  iNaturalist: 136574  IPNI: 9722-1  IRMNG: 1088072  NBN: NHMSYS0000460241  NCBI: 49077  NZOR: 30bf659b-4671-4637-bb2e-4e82501dad44  Open Tree of Life: 19698  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:9722-1  Tropicos: 40003983  WFO: wfo-4000021035
Magnus Alopaeus (diplomaatti)

Maximilian Alopaeuksen muotokuva.
Magnus (Maximilian) Alopeus (11. tammikuuta 1748 Viipuri – 16. toukokuuta 1821 Frankfurt am Main), oli suomalais-venäläinen Venäjää palvellut diplomaatti ja todellinen salaneuvos.
Viipurissa syntynyt Alopeus oli papin poika. Hänen nuorempi veljensä, kreivi David Alopeus, toimi niin ikään diplomaattina. Vuonna 1766 Alopeus lähti opiskelemaan matematiikkaa Göttingenin yliopistoon, ja siellä hankittu Saksan asioiden tuntemus oli hyvänä pohjana hänen myöhemmälle diplomaattiuralleen. Venäjän ulkoasiainministeriön palvelukseen hän pääsi 1770. Alopeus palveli diplomaattiuransa aikana kolmea Venäjän hallitsijaa: Katariina Suurta, Paavali I:tä ja Aleksanteri I:tä. Venäjän Berliinin-lähettiläänä toimiessaan hän pääsi Preussin kuninkaiden Fredrik Vilhelm II:n ja Fredrik Vilhelm III:n suosioon. Hän yritti neuvoa Preussin hallitsijaa muun muassa suhteissa Ranskaan, jonka johtoon vuosisadan vaihteessa noussut Napoleon pyrki saavuttamaan Euroopan herruuden. Sittemmin Alopeus neuvotteli tsaarin asiamiehenä itse Napoleonin kanssa osallistuessaan Ranskan ja Englannin välisiin rauhanneuvotteluihin.
Alopeus toimi Venäjän lähettiläänä sekä Berliinissä (1802–1806) että Lontoossa (1806–1808). Hänen Lontoon-komennuksensa päättyi Tilsitin sopimuksen jälkeen, kun hänet asetettiin luottamuspulan takia disponibiliteettiin ja määrättiin palaamaan Saksaan. Ennen sinne siirtymistään hän kuitenkin vietti vielä koko kevään 1808 Pariisissa ja tapasi sekä Napoleonin että muuta Ranskan ulkopoliittista johtoa. Hän toimi vuosina 1813–1815 Mecklenburgin, Lyypekin ja Hampurin kuvernöörinä.
Vuonna 1818 Alopeus osallistui vielä merkittävään Aachenin kongressiin, jossa Britannia, Itävalta, Preussi ja Venäjä keskustelivat erityisesti Ranskaan liittyvistä asioista. Vuonna 1820 Alopeus jäi eläkkeelle ja asettui asumaan Frankfurtiin. Hän kuoli vuonna 1821, ja hänet haudattiin Frankfurt am Mainin Sachsenhausenin hautausmaalle.
Perhe

Maximilian Alopeuksen ensimmäinen vaimo oli Friederike Wilhelmine Henriette Antoinette von Quast. Hän oli brandenburgilaista von Quast -aatelissukua. Hänen varhainen esi-isänsä oli Albrect von Quast, joka oli Spandaun linnanherra.  Sophie kuoli 1796.
Maximilianin toinen vaimo 1799 oli Louise Charlotte Auguste von Veltheim. Hän oli kotoisin Braunschweigista ja oli von Veltheim -aatelissukua. Louisen isä oli Brausschweigin herttuan kamariherra.
Maximilian Alopeuksella ja Sophie von Quastilla oli yksi tytär Nathalie von Alopäus. Hän oli naimisissa venäjänbalttilaisen kenraalin Konstantin von Benckendorffin kanssa. Hän oli balttilais-saksalaista Benckendorff-aatelissukua. Konstantin von Benckendorff kuoli kuumetautiin 1828 Venäjän–Turkin sodassa Varnan lähellä.
Aiheesta muualla

Tuomas-Kettunen, Erik: Keisarin omapäinen suomalainen
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Uppslagsverket Finland 
Nathalie von Alopäus
Garri Kasparov

| Garri Kasparov |
| --- | --- |
 Kasparov vuonna 2017.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Garri Kimovitš Kasparov
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1963 (ikä 61) Baku, Azerbaidžanin SNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  venäläinen kroatialainen
Shakinpelaaja
Titteli:  suurmestari
Maailmanmestari:  1985–2000
Elo-luku:  2 812 (huhtikuussa 2005)
Korkein Elo:  2 851 (heinäkuussa 1999)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
kasparov.com
Garri Kimovitš Kasparov (ven. Га́рри Ки́мович Каспа́ров, s. 13. huhtikuuta 1963 Baku, Azerbaidžanin SNT, Neuvostoliitto), alk. Garri Weinstein (ven. Га́рри Вайнште́йн, Garri Vainštein), on venäläinen shakin suurmestari, poliittinen aktivisti ja kirjailija. Hän oli shakin kolmastoista maailmanmestari (1985–2000).
Kasparovista tuli 1985 kautta aikain nuorin shakin maailmanmestari hänen voitettuaan maanmiehensä Anatoli Karpovin. Tämän jälkeen Kasparov puolusti FIDE:n titteliään kolme kertaa Karpovia vastaan menestyksekkäästi, kunnes hän perusti vuonna 1993 kilpailevan shakkiliiton, Ammattilaisten shakkijärjestö PCA:n. Hän voitti MM-otteluissa Nigel Shortin ja Viswanathan Anandin säilyttäen ”klassisen” maailmanmestaruustittelinsä vuoteen 2000 asti, jolloin hän hävisi sen Vladimir Kramnikille. Hänet tunnetaan myös ensimmäisenä tietokoneelle ottelun hävinneenä maailmanmestarina, sillä hän hävisi Deep Bluelle vuonna 1997.
Vuodesta 1986 lähtien Kasparov oli lähes poikkeuksetta Maailman shakkiliiton vahvuuslistan ykkönen aina shakkiuransa loppuun asti. Hän saavutti parhaimmillaan Elo-luvun 2 851, joka oli maailmanennätys aina vuoden 2013 tammikuuhun saakka, jolloin Magnus Carlsen löi Kasparovin ennätyksen. Kasparov pitää myös hallussaan ennätyksiä peräkkäisistä turnausvoitoista ja shakin Oscareista.
Maaliskuussa 2005 hän ilmoitti lopettavansa aktiivisen shakinpeluun ja keskittyvänsä politiikkaan ja kirjoittamiseen. Hän perusti Yhdistynyt kansalaisrintama -järjestön ja liittyi Vladimir Putinin vastaiseen Toinen Venäjä -oppositioliikkeeseen.