stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen kuningaskuntahanke
Mielipiteenmuokkaus

Monarkistit perustivat toukokuussa 1918 omaksi propagandajärjestökseen Uuden Suomen Turvaamiskomitean, jonka ensimmäinen kokous pidettiin 22. toukokuuta. Tasavaltalaiset puolestaan perustivat Tasavaltalaisten keskusjärjestön 17. kesäkuuta. Kummallakin puolella pidettiin kokouksia, koottiin nimilistoja, jaettiin propagandalehtisiä ja lähetettiin eduskuntaan kirjelmiä ja lähetystöjä. Monarkistien jyrkkää linjaa edustanut aktivisti Hjalmar Procopé kirjoitti heinä–elokuun vaihteessa Berliinistä Suomen tiedustelupäällikkö Eino Suolahdelle suosituksen vakoilla tasavaltalaisten johtajia, jotta nämä saataisiin paljastettua ympärysvaltojen agenteiksi. Kiihkeän keskustelun aikana kummankin osapuolen näkemykset vastapuolesta muuttuivat hyvin halveksiviksi. Uuden Suomen Turvaamiskomitea toimi itsenäisyysaktivismin jatkeena, ja sitä tuki myös aktivistien vanha peitejärjestö Uusi Metsätoimisto. Uuden Suomen Turvaamiskomitean puheenjohtajana toimi Hugo Suolahti ja Tasavaltalaisten keskusjärjestön puheenjohtajana Oskari Mantere. Luonnollisesti myös oikeistolehdistö puolsi monarkiaa. Muun muassa Suomen Kuvalehti esitteli elo–syyskuussa ahkerasti kuningasehdokkaita.
Monarkialla oli vahva kannatus kirkon, upseeriston, pääomapiirien, ylimmän virkakunnan sekä tiedemiesten parissa. Yleisesti sivistyneistön ja keskiluokan arvellaan tukeneen hanketta vilpittömästi, mutta se ei juuri saanut aitoa kannatusta talonpoikien tai työläisten keskuudessa. Monarkistien mielipiteenmuokkauksen ansiosta hankkeen jonkinasteinen hyväksyntä kansan parissa tuntui kuitenkin lisääntyvän kesän ja syksyn kuluessa ainakin eteläisessä Suomessa. Suurinta monarkian kannatus olikin punaisen miehityksen ja saksalaisen ”vapautuksen” sisällissodan aikana kokeneessa maan eteläosassa, kun taas valkoisten tukialueilla – varsinkin Pohjanmaalla – oltiin vähiten innostuneita saksalaisesta kuninkaasta.
Saksan intressit

Saksan sotilasjohto Oberste Heeresleitung (OHL) halusi laajentaa maan sotilaallista valtapiiriä itään ja rakentaa Neuvosto-Venäjää vastaan luotettavien liitolais- ja puskurivaltioiden ketjun, johon Suomikin oli tarkoitus kytkeä ”Pohjolan Bulgariana”. Saksan keskeinen tavoite oli saada Suomeen hallinto, joka tulisi toimeen omillaan ja suuntautuisi vapaaehtoisesti Saksaan, jotta Itämeren divisioona voitaisiin irrottaa muuhun käyttöön. Sotilaallisesti Saksa halusi käyttää Suomea ympärysvaltojen joukkojen karkottamiseksi Muurmannilta sekä mahdollisesti hyökätäkseen Pietariin, mutta päätti toistaiseksi pitää kiinni rauhasta Neuvosto-Venäjän kanssa. Tämä näytti vesittävän suomalaisten Itä-Karjala-toiveet.
Saksassa suunniteltiin valloitettujen alueiden jakamista keisarikunnan eri ruhtinashuoneiden kesken. OHL kannatti Suomen monarkiahankkeen tukemista, mutta varsinkin ulkoministeriö Auswärtiges Amt painotti, että Saksan ei kannattanut liiaksi sitoa itseään Suomen tukemiseen, sillä tämä rajoittaisi keisarikunnan muuta ulkopolitiikkaa. Keisarihuoneen arvovalta ei kestäisi Hohenzollern-sukuisen hallitsijahuoneen kaatumista, joten Suomen kuninkaaksi sopisi paremmin joku vähäpätöisempi ruhtinas. Joitakin vuosia aiemmin Albanian hallitsijaksi asetettu Wied-sukuinen saksalainen ruhtinas Vilhelm oli joutunut vallankumouksen syrjäyttämäksi, mikä oli varoittava esimerkki.
Suomen kuningaskunnan kanssa samanaikaisia saksalaisten hankkeita olivat muun muassa Liettuan kuningaskunta ja Kuurinmaan herttuakunta, joihin myös asetettiin saksalaiset hallitsijat.
Hallitusmuotokiistan aikana saksalaiset eivät varsinaisesti painostaneet Suomea valtiomuotokysymyksessä; tärkeämpää oli valvoa, ettei Suomi kääntyisi ympärysvaltojen suuntaan. Eduskunnan ratkaisevina äänestyspäivinä Itämeren divisioona kuitenkin varotoimenpiteenä keskitti joukkoja Helsinkiin ja laivasto lähetti kaksi risteilijää Eteläsatamaan.
Kuningasehdokas löytyy > Galleria kuningasehdokkaista

Prinssi Oskar, Saksan keisarin Vilhelm II:n poika
Prinssi Friedrich Wilhelm vaimoineen
Adolf Friedrich, Mecklenburgin herttua
Vilhelm, Ruotsin prinssi
Paul von Hindenburg, sotamarsalkka (vas.) ja Erich Ludendorff, kenraali (oik.)
August von Mackensen, sotamarsalkka
Aage, Tanskan prinssi ja Rosenborgin kreivi
Kuninkaan valinta ja valmistelut > Kuninkaanvaali

Eduskunta kokoontui valitsemaan kuningasta 9. lokakuuta 1918. Istunnossa hyväksyttiin ensin äänin 64–41 Ernst Nevanlinnan ehdotus kuninkaanvaaliin ryhtymisestä. Runsasta tuntia myöhemmin pidetyssä vaalissa Friedrich Karlia esitti kuninkaaksi vanhasuomalaisiin kuulunut ilmajokelainen talonpoika J. E. Antila ja ehdotusta kannatti suomenruotsalainen aristokraatti R. A. Wrede, minkä haluttiin symboloivan eri säätyjen tukea kuninkaalle. Tasavaltalaiset boikotoivat vaalia, joten ehdotus hyväksyttiin yksimielisesti ilman äänestystä tai vastaehdotuksia. Tämän jälkeen ylimääräiset valtiopäivät päätettiin.
»Eduskunta on siis päättänyt valita Hessenin prinssin Fredrik Kaarlen Suomen kuninkaaksi hallitsemaan Suomen kuningaskuntaa sen valtiosäännön ja lakien mukaan; päättänyt oikeuttaa Hessenin prinssin Fredrik Kaarlen rintaperilliset hänen jälkeensä astumaan Suomen kuningaskunnan valtaistuimelle siinä järjestyksessä ja sillä tavoin, kun vastedes säädettävä vallanperimyslaki määrää, sekä valtuuttanut nykyisen puhemiesneuvoston jäsenet määräämään, millä tavoin nämä eduskunnan päätökset ovat saatettavat Hessenin prinssin Fredrik Kaarlen tietoon.» 
(Eduskunnan puhemies Lauri Ingman.)
Friedrich Karlin kuninkuus edellytti vielä häneltä itseltään vaalin vastaanottamista, mutta eduskunnan osalta valinta oli sitova. Monarkistit olivat kuitenkin voittonsa kynnyksellä apeita, sillä Saksan vaikeudet maailmansodan länsirintamalla olivat jo yleisesti tiedossa ja monarkiahankkeesta oli muodostunut kansakuntaa jakava eikä yhdistävä. Asioista parhaiten perillä olleet, kuten Paasikivi, alkoivat jo pian epäillä kuninkaan Suomeen saapumisen viisautta, mutta eduskunnassa ja julkisuudessa usko kuningaskunnan toteutumiseen eli yhä. Monarkistien johtajat päättivät, että kuninkaalle voitaisiin ehdottaa kansan kosiskelemiseksi uusien vaalien tai kansanäänestyksen järjestämistä heti tämän saavuttua Suomeen.
Kuninkaan valinta ja valmistelut > Monarkian valmistelut

Vaaliasiakirjassa Friedrich Karlista käytettiin nimitystä Fredrik Kaarle. Kirjallisuudessa ja mediassa esiintyvä hallitsijanimi ”Väinö I” on ilmeisesti lähtöisin lehtipakinoista. Väinö-nimeä ovat viljelleet varhain ainakin Suomen Sosialidemokraatin pakinoitsija Hesekiel eli Heikki Välisalmi ja Uuden Päivän Olli eli Väinö Nuorteva, jolla oli tosin muitakin vaihtoehtoja ("Ilmari, Väinö, Kauko, Jouko, Usko, Jaska?"). Kansanedustaja ja kirkkoherra Gustaf Arokallio ehdotti kuninkaan arvonimeksi muotoa "Suomen ja Karjalan kuningas, Ahvenanmaan herttua, Lapinmaan suuriruhtinas, Kalevan ja Pohjolan isäntä", mikä myös on jäänyt elämään.
Suomen ulkoministeriö oli jo elokuun lopussa laatinut saksalaisen hallitusneuvos Karl Müllerin avustuksella yksityiskohtaisen suunnitelman Suomeen saapuvan kuninkaan vastaanottamisesta. Helsinkiin laivalla saapuvalle hallitsijalle piti muun muassa ampua 101 kunnialaukausta sekä hänen astuessaan laivaan, ohittaessaan Viaporin että noustessaan maihin Hietalahdessa. Keisarillista palatsia eli nykyistä Presidentinlinnaa alettiin kunnostaa kuninkaanlinnaksi. Kuninkaan yksityisasunnoksi suunniteltiin Helsingin Tehtaankatu 32:ssa sijaitsevaa Villa Hjeltiä eli nykyistä Italian suurlähettilään residenssiä. Usein kuninkaan virka-asunnoksi sanotaan kaavaillun myös Helsingin yli­opiston kasvi­tieteellisessä puu­tarhassa Kaisaniemessä sijainnutta laitosrakennusta eli nykyistä kasvimuseota, mutta kyseessä saattaa olla pelkkä tarina. Kuninkaan palkkioksi Friedrich Karl vaati miljoona markkaa vuodessa, minkä lisäksi hovin kokonaiskustannusten arveltiin nousevan noin puoleentoista miljoonaan. Myöhemmin tasavallan presidentin palkkio ja määräraha jäivät selvästi alemmiksi.
Kruununperimysjärjestystä ja hallitsijanvakuutusta alettiin valmistella senaatissa, mutta kumpaakaan ei saatu valmiiksi. Kruunajaiset aiottiin pitää Turun tuomiokirkossa, ja seremonian valmistelu annettiin kirkollis- ja opetustoimituskunnan esittelijäsihteeri Yrjö Loimarannan tehtäväksi. Hän suositteli noudatettavaksi joko Norjan tai Ruotsin mallin mukaista kruunausrituaalia, jolloin kruunu ja muut regaliat olisivat olleet tilaisuudessa vain esillä. Loimaranta toivoi kruunun valmistettavan Inarin kullasta, mutta lopulta päädyttiin halvempaan kullattuun hopeaan. Kruunu jäi kuitenkin tekemättä. Kemin Jalokivigalleriassa nykyään esillä olevan ”Suomen kuninkaan kruunun” teki kultaseppä Teuvo Ypyä galleriaa varten 1990-luvulla käyttäen Eric O. W. Ehrströmin vuonna 1918 laatimia piirustuksia, jotka löydettiin E. N. Setälän arkistosta vuonna 1988 niiden oltua yli 60 vuotta kadoksissa. Ehrström suunnitteli tilauksesta myös hovin virkamiesten ja palvelijoiden asuja, samoin Akseli Gallen-Kallela.
Mahdollisesti myös uusia aatelointeja alettiin suunnitella. Aateluushankkeita on toisaalta väitetty pelkäksi legendaksi, sillä niistä ei ole muita luotettavia todisteita kuin senaatin budjettiesityksessä mainittu leimavero vapaaherran ja kreivin arvoille.
Seuraukset ja hankkeen jälkimaine

Valtiomuotokiista hajotti sisällissodan yhdistämän porvarillisten puolueiden kentän ja sen käsitykset yhteisistä pelisäännöistä. Hankkeen kaaduttua oikeisto joutui puolustuskannalle ajettuaan itsensä nurkkaan ja poliittisen keskustan puolueille vuorostaan aukeni lupaava asema. Varsinkin maalaisliitto menestyi kevään 1919 eduskuntavaaleissa ja nousi suurimmaksi porvarilliseksi puolueeksi. Kuningaskuntahanke toisaalta yhdisti sortovuosien kiivaimmat vastustajat, kun myöntyväisyyslinjaa edustaneet vanhasuomalaiset ja tiukinta perustuslaillisuutta edustaneet Svinhufvudin siiven nuorsuomalaiset ja itsenäisyysaktivistit päätyivät yhdessä uuteen kokoomuspuolueeseen.
Tasavaltaa kannattaneet keskusta ja varsinkin vasemmisto saivat Suomen kuningaskuntahankkeesta oikeistoa vastaan poliittisen aseen, jota voitiin käyttää vielä vuosia myöhemminkin. Hanke saikin ajan myötä yleisesti huonon maineen taantumuksellisena ja suorastaan järjettömänä ”kuningasseikkailuna”, minkä vuoksi monet hanketta innokkaasti kannattaneet pyrkivät esimerkiksi muistelmateoksissaan ohittamaan sen tai vähättelemään omia kannanottojaan. Poikkeuksena tästä oli J. K. Paasikivi, joka puolusteli monarkiahanketta vielä vuosikymmeniä jälkeenpäinkin muistelmiensa julkaisematta jääneessä osassa.
Suomen kuninkuuden hypoteettinen periytyminen

On esitetty erilaisia näkemyksiä siitä, kenelle ”Suomen kuninkaan” asema olisi periytynyt alustavaksi kruununprinssiksi sovitun Friedrich Karlin nuoremman pojan Wolfgangin jälkeen. Virallista kruununperimysjärjestystä Suomen kuningaskunnalle ei koskaan säädetty. Koska Wolfgang kuoli lapsettomana, Suomen kuninkuus olisi periaatteessa joka tapauksessa siirtynyt hänen vanhemman veljensä Philippin jälkeläisille.
Vuonna 1998 Markus H. Korhonen julkaisi Kaltio-lehdessä ajatusleikin, jonka mukaan Wolfgangin jälkeisissäkin sukupolvissa suvun päämies olisi aina perinyt ainoastaan Hessenin maakreivin arvon ja Suomen kuninkaan asema olisi annettu päämiehen nuoremmalle veljelle. Vuonna 2002 Helsingin Sanomat julisti tällä logiikalla ”Suomen kuninkaaksi” Philippin pojanpojan Philipp von Hessenin. Saman lehtiartikkelin yhteydessä haasteltu tutkija Vesa Vares kuitenkin arveli, että Suomen kuningaskunnan toteutuessa Suomen kuninkuutta olisi alettu pitää arvokkaampana kuin pelkkää suvun päämiehen tehtävää Saksassa ja että perimysjärjestys olisi säädetty tämän mukaiseksi.
Sukututkija Kim Sjöström huomautti vuonna 2013 Suomen Kuvalehdessä, että erillisen kruununperimysjärjestyksen puuttuessa olisi periaatteessa ollut voimassa vuoden 1772 hallitusmuodon mukainen dynastinen perimysjärjestys eli primogenituuri. Tällöin Wolfgangin perillinen Suomen kuninkaana olisi ollut Philippin vanhin poika, maakreivi Moritz von Hessen. Hänen kuoltuaan vuonna 2013 suvun päämiehenä on ollut hänen vanhin poikansa Heinrich Donatus von Hessen.
Kirjallisuutta

Jalmari Hahl, Tuleva kuninkaamme, Otava 1918 (20 s.)
Georg Schauman: Valtiomuototaistelu Suomessa 1918: tosiasioita, mietelmiä ja muistoja.  Suomentanut Eino Woionmaa. Porvoo:  WSOY, 1924.
Martti Santavuori: Suomen kuningas.  (romaani)  Hämeenlinna:  Karisto, 1965.
Lemberg, Magnus: Hjalmar J. Procopé: isänmaanystävä ja maailmankansalainen.  Helsinki:  Alea-kirja, 1994.  ISBN 951-9429-89-1
Aiheesta muualla

Friedrich Karlin vastaus eduskunnan lähetystölle 4.11.1918 ja eduskunnalle siitä annettu tiedonanto Histdoc.net Viitattu 12.11.2011.
Tynkäeduskunta, aitiossa saksalaisia upseereita, etummaisimpana kenraali Rüdiger von der Goltz; SDP:tä edustaa yksinään Matti Paasivuori.
Monarkiahankkeen keskeiset puuhamiehet, senaatin puheenjohtaja J. K. Paasikivi ja valtionhoitaja P. E. Svinhufvud.
Suomen itsenäisyyden tunnustamista hakevaa valtuuskuntaa johti valtioneuvos Edvard Hjelt (kolmas oikealta). Valtuuskunta kävi heinäkuussa 1918 Saksassa ja Itävallassa. Saksan sodanjohdon päämajassa kenraali Hannes Ignatius (uloimpana oikealla) valtionhoitaja P. E. Svinhufvudin nimissä luovutti Suomen vapaudenristin suurristin sotamarsalkka Paul von Hindenburgille (toinen oikealta) ja kenraali Erich Ludendorffille (kolmas vasemmalta).
Maalaisliiton johtaja Santeri Alkio.
Eduskunnan perustuslakivaliokunnan kokous vuonna 1918 Säätytalossa.
Monarkiaa tukeneen Kerberos-pilalehden syyskuun 1918 ”kuningasnumerossa” ilmestynyt Topi Vikstedtin pilakuva: tasavaltalaisten johtaja K. J. Ståhlberg on jo vajonnut epätoivoon, sillä monarkian toteutuminen vaikuttaa väistämättömältä.
Hessenin prinssi ja Saksan keisarin lanko Friedrich Karl, joka valittiin Suomen kuninkaaksi.
Taiteilija Akseli Gallen-Kallelan luonnos ”valtiaan ovenvartijan” virkapuvuksi.
Ensin ”kuninkaanhakijaksi” ja sitten kuningashankkeen hautaajaksi päätynyt eduskunnan puhemies Lauri Ingman.
Pilalehti Tuulispäässä 15. marraskuuta 1918 ilmestynyt Alexander Tawitzin pilapiirros, jossa tasavaltainen Ranska arvostelee Suomen monarkiahanketta; Friedrich Karl piilossa Suomi-neidon takana.
Meskhent

Meskhent tai Meskhenet oli muinaisen Egyptin mytologiassa jumalatar, joka avusti synnytyksessä ja vaikutti osaltaan jokaisen vastasyntyneen kohtaloon. Hän saattoi myös auttaa Anubista Osiriksen salissa, jossa sielut punnittiin ja tuomittiin. Meskhent kuvattiin yleensä tiiliskivenä, sillä muinaisessa Egyptissä naiset kykkivät synnyttäessään tiilen päällä.
Mehiläinen (yritys)

| Mehiläinen Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1909
Toimitusjohtaja:  Janne-Olli Järvenpää
Puheenjohtaja:  Andreas Tallberg
Kotipaikka:  Helsinki
Toimiala:  terveydenhuolto
Liikevaihto:  2063,5 milj. € (2024)
Liikevoitto:  289,1 milj. € (2024)
Nettotulos:  39,2 milj. € (2024)
Henkilöstö:  37 000 (2024)
Tytäryhtiöt:  BeeHealthy
Omistaja:  CVC, LähiTapiola, eläkeyhtiöt, eläkekassat ja yksityishenkilöt
Kotisivu:  www.mehilainen.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mehiläinen on Suomessa, Ruotsissa, Saksassa ja Virossa toimiva terveys- ja sosiaalipalveluja julkiselle sektorille ja yksityisille asiakkaille tarjoava konserni. Yhtiön suurin omistaja on luxemburgilainen CVC Capital. Ulkomailla Mehiläinen toimii BeeHealthy- ja Meliva-brändeillä.
Historia > 1909–1999

Sairaalaosakeyhtiö Mehiläinen perustettiin vuonna 1909 Helsingissä  pieneksi yksityissairaalaksi. Perustajina oli neljä suomenkielistä lääkäriä, Reguel Löfqvist, Akseli Koskimies, Walter Sipilä ja K.F. Hirvisalo. Yritys nimettiin Kalevalan taruolento Mehiläisen mukaan, joka paransi kuolemaisillaan olevan Lemminkäisen. Yritys toimi alun perin Huvilakadulla.
Yhtiö osti Helsingin kaupungilta kaksi tonttia Pohjois-Töölön vastaraivatulta uudisseudulta, ja ensimmäinen osa sairaalaa valmistui syksyllä 1932 Hesperiankatu 17:ään. Vanhaan taloon yhtiö teki vuokra-asuntoja. Vuonna 1933 sairaalaa jatkettiin Runeberginkadulle päin, kolmas rakennusvaihe valmistui vuonna 1937, jolloin tonttien rakennusoikeus oli käytetty. Sairaalassa oli 128 paikkaa sairaille ja tilaa myös vastasyntyneille. Viimeksi valmistuneessa osassa oli tilaa myös asunnoille ja liikehuoneistoille.
Talvisodan aikana sairaala toimi ensin Helsingin kaupungin ensiapuasemana, kunnes siitä tuli Suomen Punaisen Ristin sotasairaala. Myös Jatkosodan aikana sairaala toimi sotasairaalana. Helmikuussa 1944 Helsingin suurpommituksissa myös sairaala vahingoittui ja toiminta lopetettiin vähäksi aikaa lähes kokonaan.
Erikoislääkärien ryhmävastaanotot aloitettiin vuonna 1957.
Vuonna 1964 Espoon kaupunki vuokrasi Mehiläisestä 34 vuodepaikkaa.
Vuonna 1974 alettiin tarjota palveluja työterveyshuoltoon. Yhtiön nimi muutettiin muotoon Sairaalaosakeyhtiö Mehiläinen vuonna 1978.
Mehiläisen synnytysosasto poistettiin käytöstä kesäkuussa 1980. Vuonna 1984 yhtiö osti Hakaniemen lääkäriaseman ja sen vantaalaisen tytäryhtiön Kielotien lääkäriaseman. Kauppaan kuului myös Forumin Lääkäriasema, jonka toiminta alkoi vasta vuonna 1986.
Vuosina 1994–1995 Mehiläinen uusi konsernirakennettaan. Kalevankadun Lääkäriasema sulautettiin emoyhtiöön ja Forumin Lääkäriasema Hakaniemen Lääkäriasemaan. Mehiläisen sairaalassa oli 90 paikkaa sairaille, laboratorio ja leikkausosasto. Vuosittain sinne tehtiin noin 130 000 käyntiä.
Historia > 2000–2010

CapManista ja Sitrasta tuli Mehiläisen suuromistajia vuonna 2000. Seuraavana vuonna Sairaalaosakeyhtiö Mehiläinen ja Tohtoritalo fuusioituivat Mehiläinen Oy:ksi. Tohtoritalo oli syntynyt vuonna 1996, kun Meditori ja lääkäriasema Vagus yhdistyivät. Vuonna 2002 yhtymä kasvoi vaasalaisella Remedillä ja kuopilaisella Säverillä. Seuraavana vuonna yritysostoja tehtiin yhdeksän.
Vuonna 2006 CapMan ja Sitra myivät Mehiläisen osake-enemmistön ruotsalaiselle pääomasijoittaja 3i:lle ja Mehiläisestä tuli osa ruotsalaista Ambea-konsernia.  Vuonna 2007 Ambean ruotsalaisen Carema-tytäryhtiön suomalainen tytäryhtiö Carema Hoivapalvelut Oy siirtyi Mehiläisen omistukseen. Vuonna 2009 Karjaalla alettiin tarjota terveyskeskus- ja kotihoitopalveluja Carema-nimellä. Leivoyhtiöiden myötä Mehiläinen alkoi tarjota palveluita lastensuojeluun ja mielenterveyskuntoutukseen.
Vuonna 2010 amerikkalaisesta Kohlberg Kravis Roberts & Co:stä (KKR) ja ruotsalaisesta Triton AB:stä tuli Mehiläisen pääomistajia.
Historia > 2011–

Monet pienet kunnat yksityistivät sote-palveluitaan 2010-luvulla Mehiläiselle ja muille yrityksille. Sote-palvelunsa ulkoistaneissa kunnissa ilmeni laajasti ongelmia sovitun palvelutason saavuttamisessa sekä kunnan oman toiminnan ja ulkoistettuja palveluja koskevan valvonnan järjestämisessä. Kemin kaupungin näkemyksen mukaan Länsi-Pohjassa puolet sovituista lääkäreistä jäi puuttumaan. Mehiläinen Länsi-Pohja Oy:n toimitusjohtaja Lasse Männistön mukaan lääkäripula on Kemin kaupungin omaa syytä, koska tilat ovat huonot. Lääkäripulaa pyritään Männistön mukaan korvaamaan siirtämällä tehtäviä hoitajille sekä markkinoimalla digipalveluja.
Mediverkko ja Mehiläinen ilmoittivat yhdistymisestään marraskuussa 2014. Uuden yhtiön toimitusjohtajaksi tuli Mediverkon perustajaosakas ja toimitusjohtaja Janne-Olli Järvenpää. Mediverkosta tuli osa Mehiläistä tammikuussa 2015. Konsernin kokonaisliikevaihto oli tuolloin yli 360 miljoonaa euroa ja työntekijöitä oli yli 9 000.
Kesällä 2017 LähiTapiola osti kymmenen prosentin osuuden Mehiläisestä. Mehiläisen liikevaihto oli yli 165 miljoonaa euroa, lähes 30 prosenttia enemmän kuin edellisenä vuonna.
Toukokuussa 2018 Tritonin ja KKR:n hallinnoimat rahastot myivät Mehiläisen LähiTapiolalle, Varmalle, Ilmariselle ja CVC Capital Partners Fundille. Yhtiössä oli yli 14 000 työntekijää. Mehiläinen teki vuosien 2015–2018 aikana yli 40 yritysostoa. Vuoden aikana Mehiläinen rakennutti yli 700 uutta asuinpaikkaa, jotka oli tarkoitettu ikääntyneille, vammaisille ja mielenterveyskuntoutujille. Kotipalvelu Mehiläinen toimi yli 150 kunnassa.
Huhtikuussa 2019 OP kertoi myyvänsä Mehiläiselle Pohjola Terveyden työterveyspalvelut, joita se oli tarjonnut työterveyspalveluja 800 asiakasyritykselle ja niiden lähes 19 000 työntekijälle. Mehiläisen liikevaihto ylitti ensimmäistä kertaa miljardin ollen 1 064 miljoonaa euroa.
Marraskuussa 2019 Mehiläinen ilmoitti ostavansa Pihlajalinnan. Syyskuussa 2020 Kilpailu- ja kuluttajavirasto esitti markkinaoikeudelle, että Mehiläisen ja Pihlajalinnan välinen yrityskauppa pitäisi kieltää. Marraskuun lopussa Mehiläinen ja Pihlajalinna kertoivat yrityskaupan peruuntumisesta.
Vuonna 2020 Mehiläinen teki ensimmäisen ulkomaisen yrityskauppansa, kun sen tytäryhtiö BeeHealthy osti Sibylleklinikenin Tukholmasta. BeeHealthy irrotettiin omaksi yhtiökseen käynnistämään startup-tyyppistä uutta toimintaa, eli myymään Mehiläisen kehittämiä digitaalisia palveluita ulkomaille.  Mehiläinen työllisti noin 70 ohjelmistokehittäjää, jotka tuottivat sen tarjoamia digitaalisia palveluita.
Vuonna 2021 Mehiläinen osti Virosta työterveysyhtiö Qvalitasin sekä kolme hammaslääkäriasemaa, joista ensin ostettuun Unimed-yhtiöön yhdistettiin myöhemmin ostetut KW- ja Al Mare-asemat. Marraskuussa Mehiläinen osti saksalaisen Dalberg Klinik AG:n.
Organisaatio

Vuonna 2024 Mehiläisellä oli 8 800 lääkäriä, joista ammatinharjoittajina toimii noin 5 300. Yhtensä työntekijöitä oli 37 000.
Vuonna 2023 lääkärikeskuksia oli 84, erillisiä työterveysasemia 115, hammaslääkärin vastaanottoja 39 ja sairaaloita 15. Suomalaisten terveyspalveluiden osuus liikevaihdosta oli 64 prosenttia ja sosiaalipalveluiden osuus 29 prosenttia. Loput 7 prosenttia liikevaihdosta tuli kansainvälisestä terveyspalveluista.
Mehiläinen omistaa lääkärikeskuksia Ruotsissa, Virossa ja Saksassa. Ruotsissa terveysasemat alkoivat toimia Meliva-nimellä vuonna 2022. Myös Saksassa ja Virossa terveyspalveluita tarjotaan Meliva-brändinimellä.
Ulkomailla Mehiläinen toimii BeeHealthy-brändillä.
Organisaatio > BeeHealthy

Mehiläinen yhtiöitti BeeHealthyn vuonna 2020 myytyään sitä ennen BeeHealthy-alustaa Kreikkaan ja Italiaan. Keväällä 2021 BeeHealthyllä oli 50 työntekijää.
Tammikuuhun 2022 mennessä yhtiön palvelua oli myyty kymmeneen maahan.
Organisaatio > BeeHealthy > BeeHealthyn tuotteet

BeeHealthyn tuote on digitaalinen alusta, joka perustuu OmaMehiläiseen ja Digiklinikkaan. Sitä on lisensioitu Euroopassa, Lähi-idässä ja Afrikassa. Suomessa BeeHealthyn alustasta käytetään nimeä SuomiSote.  Mehiläinen on kehittänyt myös oman potilastietojärjestelmän. Mehidoc-alustan toimintoihin kuuluu esimerkiksi e-reseptit. BeeHealthy myy alustaa ulkomailla.
Terveysyritykset ja sairaalaketjut voivat tarjota asiakkailleen BeeHealthy-alustan kautta sähköistä ajanvarausta, esitietolomakkeiden täyttämistä, hoitoon pääsyä, etävastaanottoa, erilaisia etävalmennuksia ja -seurantoja ja pääsyn omiin terveystietoihin kuten koetuloksiin. Sovelluksen voi yhdistää mobiileihin terveyssovelluksiin, esimerkiksi Apple Healthiin. Esimerkiksi diabeetikko voi syöttää palveluun painonsa ja sokeriarvonsa, jonka jälkeen hoitotiimi voi keskustella hänen kanssaan soittamalla tai sovelluksen kautta viestimällä.
Organisaatio > Omistajat

Keväällä 2023 Mehiläisen viisi suurinta omistajaa olivat luxemburgilainen CVC Capital Partnersin hallinnoimat rahastot (56 %), LähiTapiola-ryhmä sekä Keskinäinen työeläkevakuutusyhtiö Varma, Valtion Eläkerahasto ja Keskinäinen eläkevakuutusyhtiö Ilmarinen.
Tuotteet ja palvelut

Mehiläisen kolme tärkeintä liiketoiminta-aluetta ovat yksityiset terveyspalvelut, julkiset terveyspalvelut ja sosiaalipalvelut. Konserni tarjoaa myös mielenterveyspalveluja.selvennä
OmaMehiläinen-palveluun on rekisteröitynyt yli miljoona käyttäjää. Sen kautta voi tehdä ajanvarauksen, pyytää reseptien uusimista tai nähdä omia terveystietoja.