stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tikkurilan Silkki
Historia

Saksalaissyntyisen insinööri Kurt Wrede perusti silkkitehtaan alun perin Helsinkiin vuonna 1933 nimellä Suomen Silkkiteollisuus Oy. Siitä tuli Suomen ensimmäisiä silkkitehtaita. Vuosina 1934–1935 toiminta siirrettiin Tikkurilaan, ja vuonna 1935 yrityksen nimeksi vaihdettiin Tikkurilan Silkki Oy. Kokonaisuus rakentui vuosina 1934–1964: ensimmäiset osat suunnitteli Herman Kues ja uudemmat Matti Finell. Tehdastiloja rakennettiin ja laajennettiin pala kerrallaan sitä mukaa kun uusille koneille ja toiminnoille tarvittiin tilaa, erityisen paljon vuosina 1950–1954. Vuosikymmenten aikana korttelissa on ollut arviolta noin 20 rakennusvaihetta.
Tehdasalue oli laaja: se työllisti 1950-luvulla jopa 550 henkilöä. Valmisvaatteita ja erikoistuotteita tehdas alkoi tuottaa 1960-luvulla. Tehtaassa valmistettiin esimerkiksi Finn-Marin-valmisvaatteita, muotikankaita, lippuja ja pöytäliinoja. Leninkejä lähetettiin Neuvostoliittoon.
Vuonna 1958 toiminta siirtyi Wreden yritykseltä Suomen Puuvillateollisuudelle ja sittemmin Finlaysonille. Silkkikutomon ja -värjäämön toiminta lopetettiin vuonna 1977. Tehtaan tiloissa jatkettiin vielä lippujen valmistusta vuoteen 1990, jolloin tuotanto siirtyi Äetsään.
Silkkitehtaan omistajaksi vaihtui 1980-luvun puolessavälissä Asko, joka osti Finlaysonin osakekannan enemmistön. Asko suunnitteli alueelle liiketiloja ja parkkilaitoksen, mutta hanke kaatui 1990-luvun alun lamaan. Asko Kiinteistöjen nimi vaihtui Renor Oy:ksi, ja syyskuussa 2005 Renor ilmoitti aloittavansa suunnitella uusia asuntoja entisten tehtaiden tiloihin. Sitä ennen aikomus oli kunnostaa rakennuksia enimmäkseen toimistoiksi. Vuonna 2019 silkkitehdas muutettiin peruskorjauksen myötä toimistotiloiksi ja asuinkäyttöön. Tehtaan eteläisin osa purettiin, ja sen paikalle rakennettiin asuinkerrostalo, joka valmistui tammikuussa 2020. Tehtaan teknisen johtajan Moritz Kranckin kodiksi vuonna 1952 valmistunut Åvikin puinen huvila Tikkurilantien varressa purettiin vuonna 2013.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tikkurilan Silkki Wikimedia Commonsissa
Silkkitehtaan alue toukokuussa 2003.
Silkkitehtaalla on teollisuustoiminnan päätyttyä toiminut muun muassa Teatteri Vantaa.
Paul Tillich

| Paul Tillich |
| --- | --- |
 James Rosati, Paul Tillich
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1886 Starzeddel, Saksa
Kuollut: 22. lokakuuta 1965 (79 vuotta) Chicago, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  teologia
Paul Johannes Tillich (20. elokuuta 1886 Starzeddel, Saksa – 22. lokakuuta 1965 Chicago, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen teologi ja kristillinen eksistentialistifilosofi. Karl Barthin ohella hänet luetaan 1900-luvun vaikutusvaltaisimpiin protestanttisiin teologeihin. Hän loi korrelaatioteologian, jonka mukaan teologian ja ihmisen elämäntilanteen tulee olla vuorovaikutuksessa keskenään.
Tillich muutti Yhdysvaltoihin pian Hitlerin valtaannousun jälkeen tultuaan irtisanotuksi virastaan Frankfurtin yliopistossa kirjoittamansa artikkelin "Die sozialistische Entscheidung" vuoksi.
Suomennetut teokset

Perustukset järkkyvät.  ((The shaking of the foundations, 1955.) Avain-sarja 14. Suomentanut Tuulikki Palomurto)  Helsinki:  Kirjapaja, 1966.
Rajalla: Valikoima Paul Tillichin teoksista.  ((Auf der Grenze: Aus dem Lebenswerk Paul Tillichs, 1962.) Suomentanut Taisto Nieminen. Taskutieto 116)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1973.  ISBN 951-0-05834-3
Muuttuvan maailman moraali.  ((Morality and beyond, 1963.) Suomentanut Pauli Annala)  Helsinki:  Kirjapaja, 1983.  ISBN 951-621-397-9
Tiedonhankinta

Tiedonhankintaa on kaikki aistien käyttöön pohjautuva havainnointi, jolla pyritään hankkimaan jonkinlaista tietoa ympäristöstä. Akateemisena tutkimuskohteena tiedonhankinta kiinnostaa tiedonhankintatutkimusta, joka tutkii kolmea toisiinsa liittyvää ilmiötä. Nämä ovat tiedonhankinta, tiedontarve ja tiedonkäyttö. Tiedonhankinta sisältää myös käsitteen tiedonhaku, joka on etupäässä tietokoneen avulla toteutettava osa tiedonhankintaa.
Tiedonhankinta informaatiotutkimuksessa

“Tiedonhankinnalla voidaan yleisesti ottaen ymmärtää tiedontarpeesta nousevaa toimintaa. Sen tarkoituksena on tunnistaa relevantteja tiedonlähteitä ja kanavia, hakeutua näille lähteille ja kanaville sekä valita tiettyjä lähteitä ja kanavia, jotta niitä voitaisiin hyödyntää tiedontarpeiden tyydyttämiseksi. Tiedonhankinta ei ole itseisarvoinen prosessi, vaan se saa merkityksensä palvellessaan jotakin päämäärätoimintaa, esimerkiksi opiskelua, suunnittelua, ongelmien ratkaisemista tai vapaa-ajan harrastuksia.” Näin kuuluu Tampereen yliopiston Informaatiotutkimuksen professorin Reijo Savolaisen määritelmä tiedonhankinnasta. Tiedonhankinnan lähtökohtana on siis tehtävän tai ongelman tuottaman tiedontarpeen aktualisoiminen ja tarpeen tunnistaminen. Tästä edetään näkö ja kuuloaistin avulla, valitsemaan ja käyttämään tiedonlähteitä sekä kanavia. Informaatiotutkimukseen liittyvässä tiedonhankinnassa hyödynnetään sekä dokumentoituja tiedonlähteitä, jotka voivat olla painettuja tai elektronisia, että henkilölähteitä. Tietoa tarvitseva yksilö tai ryhmä voi hyödyntää myös erilaisia tiedonhankinnan kanavia, joiden kautta päästään eri tiedonlähteille tai niitä sisältäville palveluille. Tiedonhankinnan kanavia ovat esimerkiksi kirjasto ja internet. Tiedonhankinnan kanavana voi toimia myös henkilölähde. Esimerkiksi kouluterveydenhoitaja voi ohjata tiedonhankkijan eteenpäin silmälääkärille. Kun aineistoa tai informaatiota on saatu käsiin, täytyy sen relevanttius punnita, ja relevanteiksi arvioudut aineistot omaksua. Tämä on kuitenkin jo tiedonkäytön aluetta.
Kaikki tiedonhankinta ei ole suunnitelmallista, sillä tietoa voidaan ottaa vastaan myös sattumanvaraisesti. Tällöin puhutaan sattumanvaraisesta tiedonhankinnasta, mutta se voidaan kääntää myös sattumanvaraiseksi tiedon saamiseksi, sillä kyse on pikemminkin tiedon vastaanottamisesta kuin sen tavoitteellisesta hankinnasta. Bussissa ohimennen kuultu juttu tai parturissa luettu aikakauslehden artikkeli kuuluvat tämäntyyppisen tiedonsaannin lähteisiin.
Tiedonhankinta on luontevinta ymmärtää sisällöllistä toimintaa palvelevaksi toiminnaksi laajemmassa toimintakontekstissa; se ei ole itseisarvo, vaan pikemminkin väline muiden asioiden, kuten esimerkiksi työtehtävien, suorittamiseksi. Pyrkiessään tyydyttämään tällaisiin työtehtäviin liittyviä tiedontarpeita, tulevat tiedonhankinnan kannalta relevanteiksi juuri ne aineistot, dokumentit ja tietosisällöt, joita yksilö ei ole vielä löytänyt tai saanut haltuunsa.
Tiedonhankinta informaatiotutkimuksessa > Tiedonhankintaan vaikuttavat tekijät

Tiedonhankintaan liittyy kognitiivisia, affektiivisia eli tunteisiin liittyviä sekä tilannelähtöisiä tekijöitä. Nämä tekijät ovat läsnä koko tiedonhankintaprosessin ajan. Hankintaprosessin alussa tiedonhankkijan käsitys lähdemaisemasta on tärkeää: mitä eri lähteitä tai kanavia hän kokee olevan käytettävissä. Jatkoterminä lähdemaisemalle voi olla myös tiedonlähdehorisontti, joka kuvaa tiedonhankkijan käsitystä lähteiden sekä kanavien tärkeysjärjestyksestä ja paremmuudesta. Lähdemaiseman kartoitukseen sisältyy lähteiden ja kanavien luonteen evaluointi. Lähteiden ja kanavien sisältöä, kattavuutta, ajankohtaisuutta ja tavoitettavuutta arvioidaan. Tärkeitä ovat etenkin käsitykset ja kokemukset ponnistuksista, joita vaaditaan lähteille ja kanaville pääsemiseksi. Negatiivisiin kokemuksiin voi kuulua esimerkiksi pitkä fyysinen välimatka: jos lähimpään kirjastoon on matkaa 20 kilometriä, tämä voi johtaa tiedonhankinnasta luopumiseen tai ainakin sen lykkäämiseen. Kirjastomatkan vaatima aika ja raha käytetään toisin. Tarvittavien lähteiden ollessa saatavilla internetistä, on fyysisen tavoitettavuuden merkitys vähäisempi.
Lähteiden tavoitettavuuteen vaikuttavat myös motivaatiotaso, kielitaito ja tiedonhankintataidot. Jos kirjaston luettelon käyttö koetaan liian vaikeaksi, se saattaa karsiutua ensimmäisenä pois mahdollisten lähdekanavien joukosta. Affektiiviset tekijät vaikuttavat myös lähdevalintoihin: kollega koetaan vaikeasti lähestyttävänä henkilönä, täten kynnys neuvojen kysymiseen kasvaa. Myös tilannetekijöillä kuten aikapulalla on huomattava merkitys kanavien ja lähteiden käytön harkinnassa. Aikapulan lisäksi tehtävän kiireisyys ja tärkeys ovat varteenotettavia ongelmia. Mikäli tehtävä on
rutiininomainen ja aikaa on vähän, saatetaan hyödyntää vain yhtä lähdettä. Jos ratkaisua vaativa ongelma on tärkeä ja päätöksillä on pitkäaikaisia vaikutuksia, tietoa on tarpeen hankkia mahdollisimman monipuolisesti eri lähteistä päätöksenteon tueksi.
Usein päätökset lähteiden ja kanavien käytön suhteen tehdään nopeasti vertailematta kustannuksia ja hyötyjä sen kummemmin. Lähdevalinnat pohjautuvat merkittävästi aiempiin käyttökokemuksiin. Ihmiset ovat taipuvaisia käyttämään uudestaan niitä lähteitä ja kanavia, jotka he ovat aikaisemmin todenneet helppokäyttöisiksi ja hyödyllisiksi. Tämän vuoksi tiedonhankinnan käytännöt saattavat olla melko urautuneita: samoissa tiedohankinnan rutiineissa pysytään mielellään, mikäli ne tuottavat riittävän hyviä (good enough) tuloksia. Mikäli kaikkein helpoimmin tavoitettavissa olevien lähteiden rutiininomainen käyttö ohjaa tiedonhankintaa, voidaan väittää tiedonhankinnan noudattavan “vähimmän vaivan lakia” (principle of least effort).
Tiedonhankinta informaatiotutkimuksessa > Opiskelijoiden tiedonhankintakäyttäytyminen

Heinström (2005) on myös tutkinut tiedonhankintaan vaikuttavia tekijöitä. Hänen tutkimukseen osallistui 305 pro-gradu -tutkielmaa tekevää yliopisto-opiskelijaa. Tutkimus oli kvantitatiivista ja koostui kolmen erilaisen kyselyn tilastollisesta analyysistä. Tiedonhankintakäyttäytymistä tutkittiin useista eri aspekteista: tiedon kriittisen arvioinnin, relevanssin arvioinnin, lähdevalinta kriteerien, vaivannäön, tiedonhankinnan perinpohjaisuuden ja käytettyjen lähteiden mukaan. Tuloksista tunnistettiin kolme erilaista tietokäyttäytymismallia opiskelijoiden kuvaamiseen ja ne nimettiin seuraavasti: "nopea surffailu" (fast surfing), "laaja-alainen skannaus" (broad scanning) ja "uppoutuminen" (deep diving).
Tiedonhankinta informaatiotutkimuksessa > Opiskelijoiden tiedonhankintakäyttäytyminen > Nopea surffailu

Nopeat surffaajat kokevat relevanssin arvioinnin sekä aikapulan ongelmalliseksi tiedonhankinnan suhteen. Tähän kategoriaan sijoitetut opiskelijat eivät etsi tietoa kovinkaan perusteellisesti eivätkä näe juurikaan vaivaa tiedonhankinnassa. Heille on ominaista tiedon saatavuus vain muutamasta tietystä dokumentista. Sen lisäksi he myös välttävät dokumentteja, joiden sisällön he kokevat liian tieteelliseksi. Kokonaisuudessaan tämä malli osoittaa melko vaivatonta tiedonhankintaa, jossa päämääränä on löytää vain tarpeellinen informaatio tehtävän suorittamiseksi. Nopea surffailu korreloi käänteisesti hyvien arvosanojen kanssa. Suurin tekijä, joka määrittää kuulumisen tähän malliin, on halu suorittaa opiskelutehtävät niin nopeasti kuin mahdollista, kunhan ne vain täyttävät kurssin vähimmäisvaatimukset.
Tiedonhankinta informaatiotutkimuksessa > Opiskelijoiden tiedonhankintakäyttäytyminen > Laaja-alainen skannaus

Laaja-alainen skannaus on malli, jota kuvaa hyvin laaja ja perusteellinen tiedonhankinta. Tämän mallin käyttäjät hankkivat tietoa monista eri lähteistä, hankkivat sitä sattumalta ja heidän mielestään informaatiota on myös helppo arvioida kriittisesti. Laaja-alaisen skannauksen haut eivät ole ennalta suunniteltuja, vaan ne kehittyvät asteittain. Laaja-alainen skannaus useimmiten yhdistetään ulospäinsuuntautuneihin ja kilpailullisiin yksilöihin, jotka janoavat paljon uusia kokemuksia. Laaja-alaiseksi skannaajaksi kategorioituminen voi johtua hetkellisestä reaktiosta tiedon tarpeeseen mutta se voi myös olla totuttu tiedonhankintatapa.
Tiedonhankinta informaatiotutkimuksessa > Opiskelijoiden tiedonhankintakäyttäytyminen > Uppoutuminen

Uppoutumismallia edustavat opiskelijat, jotka näkevät huomattavasti vaivaa tiedon löytämiseksi ja heille kelpaa vain korkealaatuisin informaatio. "Sukeltaminen" informaation kimppuun on siis syvälle ulottuvaa niin hakustrategioiden kuin informaatiosisällönkin puolesta. Tulokset osoittavat, että uppoutuminen liittyy sekä syvään ja strategiseen opiskelutapaan, että avoimuuteen uusien kokemusten suhteen.
Uppoutujia voidaan verrata suvaitsevaisiin ja analyyttisiin reflektoijiin, jotka etsivät informaatiota kontrolloidulla tavalla. Uppoutujien mallia voidaan myös verrata tietokantoihin esitettyihin kyselyihin; on osoitettu, että mitä syvempi ymmärrys tiedonhankkijoilla on heidän hakuaiheestaan, sitä tarkemmaksi heidän hakunsa tulevat. He valitsevat vähemmän dokumentteja mutta tutkivat niitä tarkemmin.
Ammatillinen tiedonhankinta

Ammatillisessa tiedonhankinnassa käyttäjän tarve pohjautuu yleensä tämän työtehtävään. Eri ammateissa tai työtehtävissä tiedonhankinnan keinot ja vaatimukset eroavat toisistaan. Leckie sekä Pettigrew (1996) ovat luoneet ammatillista tiedonhankintaa kuvaavan pelkistetyn perusmallin. Se korostaa työroolin ja -tehtävän merkitystä osana tiedonhankintaprosessia. Mallissa ei kuitenkaan huomioida kaikkia vaikuttavia tekijöitä tai muuttujia, kuten tiedonhakua suorittavan henkilön ikää tai kokemusta. Myös organisaatiokulttuurin kaltaiset tekijät on jätetty mallista pois.
Leckie ja Pettigrew eivät kuvaa tiedonhankintaprosessia sen tarkemmin, mutta korostavat saatujen tulosten merkitystä. Saatu tieto voi epätäydellisenäkin osoittautua hyödylliseksi, vaikka se ei kyseisessä kontekstissa olisikaan tavoitteen mukaista. Toisaalta taas tiedonhaun epäonnistumiset saattavat aiheuttaa kriittistä suhtautumista lähteisiin.
Arkielämän ei-ammatillisen tiedon hankinta

Arkielämän ei-ammatillisesta tiedonhankinnasta voidaan käyttää myös lyhyemmin nimitystä arkielämän tiedonhankinta. Sillä tarkoitetaan tiedonhankintaa, joka keskittyy työtehtävien tai opiskelun sijasta vapaa-ajan harrastuksiin ja työelämän ulkopuolisiin välttämättömiin toimintoihin, kuten lastenhoitoon tai ruokaostosten tekemiseen. Toisaalta arkielämän tiedonhankinnasta voi olla hyötyä myös ammatillisessa mielessä. Esimerkiksi tiedonhankinta, joka liittyy harrastusluontoiseen vieraan kielen opetteluun, voi palvella myös henkilön ammatillisia tarpeita. Arkielämän ei-ammatillisessa tiedonhankinnassa voi olla kyse orientoivasta tai ongelmalähtöisestä eli praktisesta tiedonhankinnasta.
Yhdysvaltalainen Chatman teki 1980-luvulta lähtien tutkimusta amerikkalaisen yliopiston siivooja-vahtimestareiden  ja vanhusten palvelutalon asukkaiden   arkielämän tiedonhankinnasta ja tiivisti hankkeensa keskeiset ideat ”normatiivisen käyttäytymisen teoriaan” (2000). Teorian mukaan arkipäivän toimintaa määrittävät normit, maailmankuva, sosiaaliset tyypit ja informaatiokäyttäytyminen.
Williamson puolestaan haastatteli tutkimustaan varten noin kahtasataa ikääntynyttä henkilöä Australiassa vuosina 1992–1994 ja kehitti ns. ”ekologisen” mallin, joka kuvaa arkielämän tiedonhankinnan keskeisiä konteksteja ja tiedonlähteiden tavoitettavuutta . Yleisellä tasolla tiedonhankintaa suuntaavat yksilön arvot, henkilökohtaiset ominaisuudet ja elämäntyyli. Tiedonhankinnan mahdollisuuksiin vaikuttavat myös fyysisen ympäristön luonne sekä sosio-ekonomiset tekijät. Tiedonhankinta voi olla suunnitelmallista tai sattumanvaraista eri tilanteissa. Lisäksi tiedonlähteiden keskimääräinen tärkeys vaihtelee.
Leckie & Pettigrew (1996)
Tieteellisten yliopistotutkintojen opinnäytetyöt

Suomalaisiin tieteellisiin yliopistotutkintoihin liittyviä opinnäytetöitä ovat nykyisin alemman korkeakoulututkinnon yhteydessä laadittava kandidaatintutkielma, ylemmän korkeakoulututkinnon yhteydessä laadittava  pro gradu -tutkielma tai diplomityö sekä tieteellisen tieteellisen jatkotutkinnon eli tohtorin- tai lisensiaatintutkinnon yhteydessä laadittava väitöskirja tai lisensiaatintutkielma.
Aiemmin on ollut käytössä myös pro exercitio -väitöskirja, jonka tarkoituksena oli harjoitella tieteellisen ajattelun ja argumentoinnin lisäksi myös tieteellistä ilmaisua latinan kielellä.
Ylempään korkeakoulututkintoon sisältyvä opinnäytetyö on Suomessa julkisuuslain mukainen julkinen asiakirja, joka on annettava jokaiselle sitä pyytävälle.
Ylemmät korkeakoulututkinnot > Diplomityö

Diplomityö on diplomi-insinöörin tai arkkitehdin tai maisema-arkkitehdin tutkinnon päätteeksi tehtävä opinnäytetyö, joka tehdään pääaineeseen liittyvästä aiheesta. Vastaava opinnäytetyö muissa ylemmissä korkeakoulututkinnoissa on nimeltään pro gradu -tutkielma. Englannin kielellä diplomityöstä ja pro gradu -töistä käytetään nimitystä master's thesis. Työn laajuus on 30 opintopistettä, ennen vuoden 2005 tutkintouudistusta 20 opintoviikkoa. Diplomityö toteutetaan usein jollekin yritykselle tai oman yliopiston laitokselle työsuhteessa tai stipendillä. Jonkin verran diplomitöitä tehdään myös ”omarahoitteisesti” opintotuella. Näin tehtyjen töiden määrä vaihtelee kulloisenkin alan työtilanteen mukaan, mutta on suhteellisen pieni.
Ylemmät korkeakoulututkinnot > Pro gradu

Prō gradū (lat. arvoa varten, puhekielessä yleisesti vain gradu) on yliopistoissa maisterin tutkintoa varten pääaineessa laadittava syventävien opintojen tutkielma, jolla opiskelija osoittaa, että hän kykenee ilmaisemaan itseään selkeästi ja tieteellisesti sekä tuomaan esiin oman alansa tuntemusta. Se tunnetaan nykyään monessa suomalaisessa yliopistossa nimellä maisterintutkielma, ja sen vaatimukset ovat 2000-luvulla Suomessa merkittävästi keventyneet.
Valtioneuvoston asetus yliopistojen tutkinnoista toteaa, että " Tutkinnon pääaineen tai siihen rinnastettavan kokonaisuuden taikka koulutusohjelman syventäviin opintoihin sisältyy vähintään 20 ja enintään 40 opintopisteen laajuinen opinnäyte."
Kansainvälisesti tunnettu englanninkielinen nimi pro gradulle, kuten myös diplomityölle, on master's thesis (termi graduate thesis tarkoittaa sekä pro gradua että väitöskirjaa).
Tieteelliset jatkotutkinnot > Lisensiaatintutkielma

Lisensiaatintutkielma on yliopistollinen opinnäyte, joka kirjoitetaan lisensiaatintutkintoa varten. Vaativuudeltaan se sijoittuu pro gradu -tutkielman ja väitöskirjan välille. Lisensiaatintutkielman ei tarvitse tuottaa uutta tieteellistä tietoa, niin kuin väitöskirjalta edellytetään, vaan se voi pohjautua kirjallisuuteen. Tässä tapauksessa työltä kuitenkin vaaditaan huomattavaa laajuutta.
Aikaisemmin oli suoritettava lisensiaatintutkinto ennen tohtorintutkintoa, mutta nykyisin tätä velvoitetta ei enää ole. Tämä on johtanut siihen, että suurin osa jatko-opiskelijoista jatkaa maisterintutkinnosta suoraan tekemään väitöskirjaa.
Tieteelliset jatkotutkinnot > Väitöskirja

Väitöskirja on opinnäyte, joka laaditaan tohtorintutkinnon suorittamiseksi. Väitöskirjan tulee sisältää uutta tieteellistä tietoa ja osoittaa tekijän kykyä itsenäiseen tutkimukseen. Väittelijä puolustaa väitöskirjaansa julkisessa väitöstilaisuudessa tiedekunnan määräämää vastaväittäjää vastaan.
Poistuneet opinnäytetyöt

Pro exercitio -väitöskirjan (lat. harjoitusta varten) tarkoituksena oli harjoitella tieteellisen ajattelun ja argumentoinnin lisäksi tieteellistä ilmaisua latinan kielellä, joka oli ollut vuosisatojen ajan Suomen yliopistojen ainoa opetuskieli.
Kirjallisuutta

Hakala, Juha T.: Uusi graduopas. Melkein maisterin entistä ehompi niksikirja.  (Päivitetty laitos teoksesta Graduopas)  Helsinki:  Gaudeamus Helsinki University Press, 2008.  ISBN 978-952-495-046-6
Karisto, Antti & Seppälä, Ullamaija: Maukas gradu. Valmistusvihjeitä tutkielman tekijöille.  Tampere:  Vastapaino, 2004.  ISBN 951-768-144-5
Kinnunen, Merja & Löytty, Olli (toim.): Iso gee. Gradua ei jätetä!.  Tampere:  Vastapaino, 1999.  ISBN 951-768-060-0
Kinnunen, Merja & Löytty, Olli: Tieteellinen kirjoittaminen.  Tampere:  Vastapaino, 2002.  ISBN 951-768-110-0
Kiriakos, Carol & Svinhufvud, Kimmo: Tohtoritakuu. Kirjoittamisen opas jatko-opiskelijalle ja tutkijalle.  Helsinki:  Art House, 2015.  ISBN 978-951-884-501-3
Aiheesta muualla

Raunio, Kyösti: Gradun hyvät käytännöt. Johdatus gradun tekemiseen.  Tampere:  Tampereen yliopisto, sosiologia, 2011.  ISBN 978-951-44-8434-6  Päivitettävä verkkojulkaisu. Päivitetty 31.5.2013 (PDF).[vanhentunut linkki]
Maria Manner: Gradua päin! Ylioppilaslehti 8/2010
Gradu tilaustyönä Korkeakouluosaajat.fi
9 oivallusta opinnäytetyöstä (Arkistoitu – Internet Archive) Vinkei.fi
Keskinen, Lauri: Työkaluja tohtoriksi aikoville. Kirja-arvostelu teoksesta Kiriakos, Carol & Svinhufvud, Kimmo: Tohtoritakuu. Kirjoittamisen opas jatko-opiskelijalle ja tutkijalle. Art House, 2015. (Agricolan kirja-arvosteluja, 24.4.2015.)
Tieliikenne

Tuulivoimalan kuljetusta. Valtatie 4, Kemi.
Tieliikenne on henkilöiden ja tavaroiden kuljettamista teitse. Se on eräs vanhimpia liikenteen muotoja ja lyhyillä etäisyyksillä myös kustannustehokkain. Pidemmillä matkoilla puolestaan rautatie- ja vesiliikenne nousevat kannattavammiksi. Tieliikenteessä käytettäviä kulkuvälineitä kutsutaan ajoneuvoiksi.
Tieliikenteen historiaa

Ensimmäiset tiet olivat kapeita polkuja, joilla kuljettiin kävellen tai ratsain. Pyörän keksiminen mahdollisti eläinvetoisten kärryjen ja vaunujen kehittämisen, mikä puolestaan vaati teiltä lisää leveyttä ja kantavuutta. Rooman valtakunnan noin 80 000 kilometrin mittainen tieverkko oli aikanaan hyvin kehittynyt ja mahdollisti nopean liikkumisen valtakunnassa. Vuosisatoihin tieliikenteessä ei tapahtunut merkittäviä muutoksia, kunnes 1800-luvulla alettiin tehdä kokeiluja höyrykäyttöisillä ajoneuvoilla. Höyrykoneesta oli kuitenkin enemmän hyötyä rautatieliikenteessä, joka olikin tieliikennettä kilpailukykyisempi ennen polttomoottorin ja auton keksimistä vuosisadan lopulla. Nykyisenkaltainen tienrakennus alkoi 1800-luvulla, ja asfalttipäällysteiset tiet alkoivat yleistyä 1900-luvulla.
Auton yleistyminen mullisti tieliikenteen luonteen täysin 1900-luvun alusta alkaen. Liikennemäärät kasvoivat merkittävästi ja tieverkkoja ryhdyttiin uudistamaan voimakkaasti. Ensimmäiset moottoritiet rakennettiin jo 1910-luvulla Yhdysvalloissa ja pian tämän jälkeen Saksassa. Autojen määrän lisääntyessä osa liikenteestä alkoi siirtyä raiteilta takaisin maanteille. Samalla hevosten käyttö liikenteessä väheni. Toisen maailmansodan jälkeen monissa länsimaisissa yhteiskunnissa tapahtui vaurauden kasvun myötä niin sanottu autoistuminen, josta seurasi kaupunkirakenteen hajoaminen. 2000-luvulle tultaessa liikennemäärät ovat lisääntyneet erityisesti kehittyvissä maissa.
Liikennesäännöt

Liikennesäännöt määrittävät tiellä liikkumisen velvoitteet ja rajoitukset. Ne pohjautuvat yleensä kunkin valtion tieliikennelakiin.
Liikennesäännöt > Nopeusrajoitus

Nopeusrajoitus säätää suurimman sallitun nopeuden, jota tiellä on sallittua liikkua. Yleensä nopeusrajoitus on ilmoitettu kilometreinä tai esimerkiksi maileina tunnissa. Nopeusrajoitukset vaihtelevat tien laadun ja tyypin mukaan; korkeimmat nopeusrajoitukset ovat tavallisesti moottoriteillä. Joillakin teillä voi olla myös vähimmäisnopeus tai ei nopeusrajoitusta lainkaan, kuten osalla Saksan moottoritieverkkoa.
Liikennesäännöt > Oikean- ja vasemmanpuoleinen liikenne

Maailmassa on 140 maata, joissa on oikeanpuoleinen liikenne ja 54, joissa on vasemmanpuoleinen liikenne.  Vasemmanpuoleinen liikenne on Euroopassa voimassa ainoastaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Irlannissa, Maltalla ja Kyproksella. Aikaisemmin on vasemmanpuoleinen liikenne ollut useissa muissakin maissa, kuten Ruotsissa, Islannissa sekä Itävalta-Unkarissa. Muissa maanosissa vasemmanpuoleinen liikenne on voimassa lähinnä useimmissa Brittiläiseen kansainyhteisöön kuuluvissa maissa, kuten Intiassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja monissa Itä-Afrikan maissa, sitä vastoin ei enää Kanadassa. Aasian maista myös Japanissa ja Thaimaassa on vasemmanpuoleinen liikenne. Kuitenkin esimerkiksi Kiinan kansantasavallan laajalla itsehallintoalueella Hongkongissa on edelleen vasemmanpuoleinen liikenne, kun taas muualla Kiinassa on oikeanpuoleinen liikenne.