Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Kritiikkiä > Historiantutkijoiden väittelyä

Kirjailija Yrjö Soini julkaisi keväällä 1956 sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä kuvauksen nimellä Kuin Pietari hiilivalkealla, jossa Agapetuksen nimellä kepeitä näytelmiä ja romaaneja kirjoittanut tekijä pauhasi ankarana moralistina. Soinin teoksen kantava teema oli, että sotasyyllisyysprosessi oli Suomen maaperältä lähtenyt ja pääasiassa kotikommunistien järjestämä näytelmä, jolle Moskova antoi vastahakoisesti vain vähäistä sivustatukea. Soinin mielestä kyseessä oli ennen kaikkea kommunistien ajojahti sosialidemokraatteja ja nimenomaan Väinö Tanneria vastaan sekä viime kädessä vallankaappauksen valmistelu. Rivien välistä teoksesta oli luettavissa kritiikkiä Paasikiveä ja Kekkosta kohtaan. Lisäksi Soini esitti valvontakomission brittiläisen poliittisen neuvonantajan Francis Shepherdin diplomaattisilta kyvyiltään heikoksi ja täysin omaa tahtoa vailla olevaksi valvontakomission juoksupojaksi.
Sotasyyllisyyskysymys oli nuoren tutkijan Jukka Tarkan väitöskirjan aiheena vuonna 1977. Tarkan mukaan liittoutuneet noudattivat yleistä linjaansa myös Suomen suhteen ja olivat Suomea kohtaan jopa lempeitä. Suomalaiset saivat itse tuomita johtajansa, jotka sovittivat vankeusrangaistuksensa siedettävissä oloissa. Samaan aikaan Saksassa, sen entisissä liittolaismaissa ja sen miehittäminä olleilla alueilla johtajia ja yhteistoimintahenkilöitä – niin miehiä kuin naisiakin – tuomittiin säälimättä kuolemaan ja teloitettiin. 1970-luvun ilmapiirissä Tarkan näkemyksiä kiiteltiin miltei laidasta laitaan aina presidentti Urho Kekkosta myöten.
Vuonna 1981 tutkija Hannu Rautkallio julkaisi sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä oman tutkimuksensa Sotasyyllisyysnäytelmä, joka perustui pääosin valvontakomission brittiläisen osapuolen julkisiksi tulleisiin asiakirjoihin. Rautkallion mukaan Britannian passiivinen asenne Suomen sotasyyllisyyskysymykseen ja mukautuminen neuvosto-osapuolen johtoasemaan komissiossa oli sen osalta johdonmukaista suurvaltapolitiikkaa, mutta toisaalta Lontoossa haluttiin estää Suomen ajautuminen Moskovan satelliitiksi. Rautkallio arvosteli melko voimakkaasti Paasikiven toimintaa, mikä oli suomalaisessa poliittisessa kulttuurissa ennenkuulumatonta.
Professori Mauno Jokipii romutti vuonna 1988 lopullisesti niin kutsutun ajopuuteorian, josta yleinen mielipide ja varsinkin porvarillinen Suomi oli pitänyt kiinni koko sotien jälkeisen ajan. Näin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä syytettyjen ja todistajina kuultujen kenraalien lausunnot siitä, ettei Suomessa tiedetty etukäteen Saksan hyökkäyssuunnitelmista Neuvostoliittoon, joutuivat uuteen valoon.
Paljolti Yrjö Soinin linjoille sotasyyllisyysasiassa tulivat Hannu Rautkallio ja Lasse Lehtinen vuonna 2005 julkaisemassaan teoksessa Kansakunnan sijaiskärsijät. Heidän mukaansa valvontakomission puheenjohtaja Ždanov ei koskaan saanut Stalinilta virallista määräystä prosessin aloittamisesta, vaan se oli Stalinin ”kruununprinssinä” pidetylle Ždanoville arvovaltakysymys samoin kuin omaa uraansa edistämään pyrkineille J. K. Paasikivelle ja Urho Kekkoselle. Lehtisen mukaan Kekkonen muun muassa kirjoitti Hertta Kuusisen kesäkuussa 1945 esittämän välikysymyksen tekstin ja pääministeri J. K. Paasikiven vastauksen siihen. Rautkallio ja Lehtinen järjestivät myös laajan sotasyyllisyysseminaarin Säätytalossa marraskuussa 2005. Jukka Tarkka vastasi Lehtiselle ja Rautkalliolle teoksellaan Hirmuinen asia vuonna 2009.
Toisaalta esimerkiksi Urho Kekkosen moniosaisen elämäkerran kirjoittajan, professori Juhani Suomen mukaan Kekkoselle ei koitunut mitään henkilökohtaista etua roolistaan oikeusjutussa, vaan päinvastoin hänet ajettiin pian sen päätyttyä poliittisesti sivuraiteelle. Paasikiven hallitus erosi maaliskuun lopulla 1946, ja Kekkonen joutui syrjään ministerinpaikoilta vuoteen 1950 saakka. Paasikivi ja Kekkonen joutuivat valvontakomission painostamina ajamaan sotasyyllisyyskysymyksen heille erittäin vastenmieliseen lopputulokseen, ja he tiesivät joutuvansa syyllistetyiksi siitä loppuiäkseen. Kekkonen saikin sotasyyllisyysprosessin vuoksi pysyvästi päälleen poliittisen oikeiston ja SDP:n tannerilaisen siiven vihat. Juhani Suomen mukaan Kekkosen välit sotasyyllisinä tuomittuihin palasivat myöhemmin muodollisen asiallisiksi lukuun ottamatta Väinö Tanneria, joka ei antanut Paasikivelle ja Kekkoselle koskaan anteeksi joutumistaan syytetyksi ja tuomituksi.
Historiantutkija Jukka Tarkan mukaan vuonna 1946 sotasyyllisinä tuomittujen henkinen korpivaellus päättyi lopullisesti Hämeenlinnassa 4. kesäkuuta 1993 pidetyn puolustusvoimien 75-vuotisjuhlaparaatin yhteydessä. Presidentti Mauno Koivisto lausui tilaisuudessa pitämässään puheessa, että kaikki Suomen poliittisen johdon talvi- ja jatkosodan edellä tekemät tärkeät valinnat – silloin kun valinnan varaa oli – tehtiin oikein.