stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Espanjalainen arkkitehtuuri
1900-luku > Nykyarkkitehtuuri

Lokakuussa 1930 nuoret kansainvälistyneet arkkitehdit perustivat modernistisen GATEPAC-ryhmän (Grupo de Artistas y Técnicos Españoles Para el Progreso de la Arquitectura Contemporánea). Heidän mielestään espanjalainen arkkitehtuuri ei vielä ollut täyttänyt yhteiskunnan enemmistön tarpeita. Ryhmän tärkeimpiä jäseniä olivat Fernando García Mercadal, Josep Lluís Sert, Josep Torres Clavé ja José Manuel Aizpurúa. GATEPAC saattoi yhteen alaryhmät Madridista, Baskimaasta ja Kataloniasta, jossa Sert oli jo 1929 perustanut GATCPAC-ryhmän. GATEPAC loi kasvualustan Walter Gropiuksen ja Le Corbusierin ajatuksille, joita tuohon aikaan kansainvälisesti edisti CIAM (Congrès internationaux d'architecture moderne).
Vuoden 1929 maailmannäyttely pidettiin Barcelonassa. Ludwig Mies van der Rohe suunnitteli näyttelyä varten paviljonkirakennuksen. Vaikka rakennus purettiin seuraavana vuonna, Barcelona-paviljongilla oli suuri merkitys van der Rohen uralle ja yleisesti 1900-luvun arkkitehtuuriin. Paviljonki rakennettiin uudelleen 1986.
Espanjan sisällissodan seurauksena Espanja eristäytyi kulttuurillisesti muusta maailmasta. Francon ihanne suuresta arkkitehtuurista oli nationalistinen, klassistinen kitschi, millä oli lamaannuttava vaikutus moderniin arkkitehtuuriin. Sisällissota ja jotkin ideologiset erimielisyydet johtivat GATEPAC-ryhmän hajoamiseen vuonna 1937, mutta ryhmällä oli silti vaikutusta sodan jälkeisellä aikakaudella erityisesti alkuperäisten jäsenien oppilaiden ja nuorempien kollegojen kautta. Ideologisista syistä pariksi vuosikymmeneksi kielletty moderni arkkitehtuuri palasi Espanjaan 1950-luvun lopulla. Uusi talouskasvu loi optimismia. Modernismia toteuttivat vanhat mestarit, kuten Josep Antoni Coderch, Alejandro de la Sota, Miguel Fisac ja Francisco Javier Sáenz de Oiza sekä nuoremmat tulokkaat Oriol Bohigas, Antonio Fernández Alba, Fernando Higueras ja Antonio Vázquez de Castro. Francon kuoltua 1975 julkisen sektorin arkkitehtuuri elpyi, kun eri alueet saivat laajempia itsehallinnollisia oikeuksia ja uusia rakennuksia tarvittiin. Vuosisadan lopulla merkittäviä tapahtumia olivat Espanjan liittyminen Euroopan unioniin sekä vuoden 1992 kesäolympialaiset Barcelonassa ja Sevillan maailmannäyttely. Arkkitehdeista huomiota saivat etenkin Ricardo Bofill 1980-luvulla, Pritzker-palkinnon vuonna 1996 voittanut Rafael Moneo ja myöhemmin Santiago Calatrava.
Vuonna 1997 avattiin Frank Gehryn suunnittelemma Bilbaon Guggenheimin museo. Veistoksellinen maamerkkirakennus oli kansainvälinen menestys. Moneen suuntaan kaarevat julkisivut oli suunniteltu alun perin ilma-aluksia varten kehitetyllä ohjelmistolla. Museo nosti aikaisemmin kurjistuvan teollisuuskaupungin profiilia miljoonan vuosittaisen kävijän myötä. Syntyi käsite Bilbao-efektistä, jota monet kaupungit maailmanlaajuisesti pyrkivät jäljittelemään vaihtelevalla menestyksellä.
2000-luku

Vuonna 2004 vihitty Skotlannin parlamenttitalo herätti kansainvälistä huomiota. Rakennuksen suunnitteli Enric Miralles, joka ehti kuolla ennen rakennuksen valmistumista.
Vuonna 2006 Richard Rogersin suunnittelema terminaali 4 Barajasin lentoasemalla Madridissa voitti brittiläisen Stirling-palkinnon.
Vuonna 2011 otettiin käyttöön brasilialaisen arkkitehdin Oscar Niemeyerin suunnittelema kulttuurikeskus Centro Niemeyer. Keskus sijaitsee Avilésissa, Asturian maakunnassa.
Kirjallisuutta

Cabrero, Gabriel Ruiz: The Modern in Spain.  Cambridge, Massachusetts London:  The MIT Press, 2001.  ISBN 0-262-53172-0  (englanniksi)
Carver, Norman F. Jr.: Iberian Villages Portugal & Spain.  Documan Press Ltd., 1982.  ISBN 0-932076-03-3  (englanniksi)
Chueca Goitia, Fernando: Historia de la arquitectura española.  Diputación de Ávila, 2001.  ISBN 84-923918-7-1  (espanjaksi)
Saliga, Pauline & Thorne, Martha (toim.): Building in a New Spain.  Barcelona:  Editorial Gustavo Gili, S. A., 1992.  ISBN 0-86559-098-2  (englanniksi)
Naveta des Tudons, Menorca
Alcántaran silta Trajanuksen aikakaudelta
San Pedro de la Nave Zamoran maakunnassa.
Córdoban moskeija
Alhambra
El Salvadorin kirkon torni. Teruel.
Pylväskäytävä Kaarle V:n palatsissa Granadassa
Santiago de Compostelan katedraalin Obradoiro-julkisivu.
Casa Milà
Barcelona-paviljonki
Bilbaon Guggenheimin museo
Auditorio de Tenerife
Paradise (televisiosarja)

| Paradise |
| --- | --- |
Luoja(t):  Dan Fogelman
Pääosissa:  Sterling K. Brown  Julianne Nicholson  Sarah Shahi  Nicole Brydon Bloom  Aliyah Mastin  Percy Daggs IV  James Marsden
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englannin kieli
Verkko:   Hulu  Disney+
Esitetty:  26. tammikuuta 2025 – jatkuu edelleen
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  6
Tuotanto
Vastaava(t) tuottaja(t):  Sterling K. Brown  Dan Fogelman
Säveltäjä(t):  Siddhartha Khosla
Tuotantoyhtiö(t):  Rhode Island Ave. Productions  20th Television
Aiheesta muualla
IMDb 
Paradise on yhdysvaltalainen poliittinen trilleri, jonka on luonut Dan Fogelman. Sarjan pääosissa nähdään näyttelijät Sterling K. Brown, Julianne Nicholson ja James Marsden. Sarjan ensimmäinen jakso julkaistiin Hulussa Yhdysvalloissa 26. tammikuuta 2025. Suomessa Paradisen ensimmäiset kolme jaksoa julkaistiin 28. tammikuuta 2025. Sarja sai kriitikoilta yleisesti myönteisiä arvosteluja.
Näyttelijät > Päänäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sterling K. Brown  | … |  Agentti Xavier Collinsina, presidentin salaisen palvelun pääagenttina.   |
|  Julianne Nicholson  | … |  Samantha "Sinatra" Redmondina, maailman rikkaimpana naisena.   |
|  James Marsden  | … |  Presidentti Cal Bradfordina, salaisen palvelun koodinimi "Wildcat".   |
|  Sarah Shahi  | … |  Tohtori Gabriela Torabina, psykoterapeuttina ja surun asiantuntijana.   |
|  Aliyah Mastin  | … |  Presley Collinsina, Xavierin teini-ikäisenä tyttärenä.   |
|  Percy Daggs IV  | … |  James Collinsina, Xavierin 10-vuotiaana poikana.   |
|  Nicole Brydon Bloom  | … |  Agentti Jane Driscollina, presidentin salaisen palvelun jäsenenä.   |
Näyttelijät > Sivunäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jon Beavers  | … |  Agentti William "Billy" Pace, presidentin salaisen palvelun jäsen ja entinen palkkasoturi   |
|  Krys Marshall  | … |  Vastaavana erikoisagentti Nicole Robinsonina, korkea-arvoinen salaisen palvelun agentti, jolla on suhde Presidentti Cal Bradfordin kanssa.   |
|  Charlie Evans  | … |   Jeremy Bradfordina, Presidentin teini-ikäisenä poikana.   |
Jaksot

| # | Σ # | Nimi | Ohjaus | Käsikirjoitus | Alkup>  esityspäivä | Suomen esityspäivä | Tuotanto- koodi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 | Wildcat is Down | Glenn Ficarra ja John Requa | Dan Fogelman | 26. tammikuuta 2025 | 28. tammikuuta 2025 | 1PTV01 |
Agentti Collins lähtee aamulenkille ja lenkin jälkeen valmistautuu töihin Yhdysvaltain salaisen palvelun agenttina. Presidentin asunnolla Collins löytää Presidentti Cal Bradfordin kuolleena lattialta. Collins tutkii tiloja ja tajuaa, että presidentin kassakaappi on ryöstetty. Collins tarkistaa valvontakamera tallenteita ja havaitsee, että turvakamerat sammuivat muutamaksi tunniksi hänen ja Bradfordin kanssakäymisen jälkeen edellisenä yönä. Collins epäilee Bradfordin kanssa nukkuneen agentti Robinsonia murhasta.Collins pyytää agentti Billy Pacea tarkistamaan presidentin talon ulkoreunaa ennen kuin pyytää agentti Jane Driscollia ilmoittamaan Presidentin kuolemasta.  Takaumat osoittavat, että presidentti Bradford palkkasi henkilökohtaisesti agentti Collinsin johtavaksi salaisen palvelun agentiksi ja että Collinsia ammuttiin kertaalleen hänen suojellessa presidentti ​​ja, että Collins pelasti näin ollen presidentin hengen. Kun Collins palaa sairaslomalta töihin, presidentti Bradford paljastaa hänelle huippusalaisen projektin, jota rakennettiin Coloradon vuorten sisälle valmistelussa maailmanlopun varalle. Takauma kuolemaa edeltävästä yöstä osoittaa, että Collins oli katkeroitunut Bradfordia kohtaan tuntemattomasta syystä ja kertoi presidentille, että hän antaa Bradfordille anteeksi sitten, kun hän taas nukkuu yönsä hyvin, joka olisi vasta kun Bradford olisi kuollut. Lopuksi näemme digitaalisen kyltin, joka osoittaa, että aamunkoitto on viivästynyt kahdella tunnilla aikataulun mukaisten huoltojen vuoksi, ja ohilentokuva paljastaa, että he asuvat kupolirakennuksessa vuoreten sisällä, jossa on suuri, tehokas valonlähde, joka toimittaa keinotekoista auringonvaloa asutukseen. 
| 2 | 2 | Sinatra | Glenn Ficarra ja John Requa | Dan Fogelman | 28. tammikuuta 2025 | 28. tammikuuta 2025 | 1PTV02 |
Aiheesta muualla

Paradise Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Elvira Öberg

| Elvira Öberg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1999 (ikä 25) Kiiruna, Ruotsi
Ampumahiihtäjä
Pituus:  176  cm
Paino:  72 kg
Olympialaiset
Mitalit:  2 (2022)
Maailmanmestaruuskilpailut
Joukkueet:  2 (2020, 2021)
Maailmancup
Yksilölliset voitot:  10
Kaikki voitot:  15
Yksilölliset palkintosijat:  27
Kaikki palkintosijat:  53
 Tietolaatikko päivitetty 19. tammikuuta 2025 
Aiheesta muualla
IBU
| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten ampumahiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten ampumahiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten ampumahiihto. Olympialaiset  | Maa:   Ruotsi> Naisten ampumahiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Peking 2022 | viesti |  |
|  Hopeaa | Peking 2022 | pikakilpailu |  |
|  Hopeaa | Peking 2022 | takaa-ajo |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Lenzerheide 2025 | yhteislähtö |  |
|  Hopeaa | Nove Mesto 2024 | viesti |  |
|  Hopeaa | Lenzerheide 2025 | takaa-ajo |  |
|  Pronssia | Oberhof 2023 | viesti |  |
|  Pronssia | Nove Mesto 2024 | sekaviesti |  |
|  Pronssia | Lenzerheide 2025 | 4 × 6 km viesti |  |
Elvira Öberg (s. 26. helmikuuta 1999 Kiiruna) on ruotsalainen ampumahiihtäjä. Hän on olympiavoittaja Hanna Öbergin nuorempi sisar.
Arvokilpailut

Öberg saavutti alle 19-vuotiaiden MM-kilpailuissa pronssia normaalimatkalla 2017 ja nuorten EM-kilpailuissa hopeaa takaa-ajossa 2018. Hän voitti alle 19-vuotiaiden maailmanmestaruuden pikakilpailussa, normaalimatkalla ja viestissä 2018. Alle 22-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän sai pronssia viestissä 2019.
Antholzin MM-kilpailuissa 2020 Öberg sijoittui pikakilpailussa 13:nneksi ja normaalimatkalla 14:nneksi. Pokljukan MM-kilpailuissa 2021 hän oli sekä takaa-ajossa että yhteislähdössä neljästoista. Pekingin olympialaisissa 2022 Öberg saavutti viestissä kultaa sekä pikakilpailussa ja takaa-ajossa hopeaa. Lisäksi hän oli yhteislähdössä yhdeksäs ja normaalimatkalla kolmastoista. Oberhofin MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti viestissä pronssia. Nove Meston MM-kilpailuissa 2024 hän saavutti viestissä hopeaa ja sekaviestissä pronssia. Takaa-ajossa hän sijoittui kahdeksanneksi ja pikakilpailussa yhdeksänneksi. Lenzerheiden MM-kilpailuissa 2025 hän voitti yhteislähdössä kultaa ja saavutti takaa-ajossa hopeaa ja viestissä pronssia. Normaalimatkalla hän oli kuudes ja pikakilpailussa kymmenes.
Maailmancup

Öberg teki debyyttinsä maailmancupissa kaudella 2019–2020 sijoittumalla 12:nneksi Östersundin pikakilpailussa. Seuraavalla kaudella hän oli ensi kertaa palkintokorokkeella Kontiolahden pikakilpailussa. Samalla kaudella hän sijoittui Hochfilzenin toisessa takaa-ajokilpailussa kolmanneksi. Kaudella 2021–2022 Öberg sijoittui Östersundin toisessa pikakilpailussa toiseksi. Hochfilzenin takaa-ajossa hän oli kolmas. Hän sijoittui kolmanneksi myös Le Grand-Bornardin pikakilpailussa. Tämän jälkeen kilpaillussa takaa-ajossa hän saavutti ensimmäisen maailmancupin osakilpailuvoittonsa. Hän voitti Le Grand-Bornadissa myös yhteislähtökilpailun. Hän voitti Ruhpoldingin pikakilpailun ja sijoittui takaa-ajossa toiseksi. Hän voitti Otepään yhteislähdön. Hän sijottui toiseksi maailmancupin kokonaiskilpailussa, pikakilpailun, takaa-ajon ja yhteislähdön cupeissa sekä voitti alle 25-vuotiaiden maailmancupin. Kaudella 2022–2023 hän sijoittui Kontiolahden takaa-ajossa kolmanneksi. Hän voitti Le Grand-Bornardin takaa-ajon. Hän voitti Pokljukan pikakilpailun ja takaa-ajon. Anterselvan pikakilpailussa ja takaa-ajossa hän sijoittui kolmanneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli viides, takaa-ajocupissa toinen ja pikakilpailucupissa neljäs. Hän voitti jälleen alle 25-vuotiaiden maailmancupin. Kaudella 2023–2024 hän sijoittui Hochfilzenin pikakilpalussa toiseksi ja voitti takaa-ajon. Hän sijoittui toiseksi Lenzerheiden yhteislähdössä. Hän sijoittui toiseksi Oslon normaalimatkalla. Hän oli maailmancupin kokonaiskilpailussa seitsemäs sekä pikakilpailucupissa ja yhteislähtöcupissa viides. Kaudella 2024–2025 hän sijoittui kolmanneksi Kontiolahden lyhennetyllä normaalimatkalla, pikakilpailussa toiseksi ja voitti yhteislähdön. Hän sijoittui kolmanneksi Oberhofin takaa-ajossa. Hän voitti Ruhpoldingin yhteislähdön.
Elämänfilosofia

Myötäpäivään ylhäältä vasemmalta: Bergson, Dilthey, Schopenhauer ja Nietzsche.
Elämänfilosofia on filosofiaa, joka keskittyy kysymykseen ”miten pitäisi elää?”. Määritelmällä usein viitataan 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alkupuolella erityisesti saksalaisella kielialueella vaikuttaneeseen ja koko filosofiaa vallinneeseen ajattelusuuntaukseen, joka tunnetaan myös nimellä Lebensphilosophie ja saksalainen vitalismi.
Elämänfilosofia korosti elämän merkitystä, arvoa ja tarkoitusta filosofian tärkeimpänä painopisteenä. Sen keskeinen teema oli, että elämän ymmärtäminen voidaan käsittää vain elämällä itsellään ja sen sisältä. Se liittyy siis vahvasti vitalismiin, jonka mukaan elämä on ymmärrettävä vain immanentista elämänvoimasta, ja irrationalismiin, jonka mukaan järki ei ole ainut oikea keino ymmärtää todellisuutta.
Schopenhauerin ja Nietzschen esittämän epistemologian kritiikin pohjalta liikkeen merkittävimpiä ideoita on pidetty sekä husserlilaisen fenomenologian että heideggerilaisen eksistentiaalisen fenomenologian edeltäjänä. Elämänfilosofia kytkeytyy usein muutenkin taiteisiin ja kulttuurikritiikkiin.
Arkikäytössä termillä "elämänfilosofia" ymmärretään myös tietyn henkilön omaksumaa elämänfilosofiaa. Tämäntyyppinen elämänfilosofia pyrkii pääasiassa vastaamaan kysymykseen elämän tarkoituksesta.
Yleiskatsaus

Elämänfilosofia painottaa filosofian teoreettisen puolen sijaan tekemistä ja henkistä toimintaa. Elämänfilosofia on usein hyvin henkilökohtaista ja subjektiivista. Elämänfilosofiaan kuuluu keskeisenä ajatus, että ajattelu on elettävä itse käytännössä todeksi. Liikettä voidaan pitää kantilaisen abstraktin filosofian tai positivismin tieteellisen reduktionismin hylkäämisenä.
Elämänfilosofia ensimmäiset elementit löytyvät varhaisen saksalaisen romantiikan kontekstista, joka käsitti olemassaolon jatkuvana "äärillinen kohti ääretöntä" pyrkimyksenä, joka tuottaa jatkuvaa pettymystä ja johtaa joko vetäytymisen itseensä ja irtautumisen pessimistisen luopumisen asenteella. Tai sitten päinvastoin, ihmisen vaistonhengen tai elinvoiman korotuksella, olemassaolotaistelu tai jumalalliseen huolenpitoon uskotun ihmisen kohtalon uskonnollinen hyväksyminen.
Siihen vaikuttivat muun muassa saksalaiset Friedrich Nietzsche ja Wilhelm Dilthey sekä ranskalainen Henri Bergson, ja sitä edustivat muun muassa Ludwig Klages, Theodor Lessing, Max Scheler ja Georg Simmel. Periaatteessa koko mannermaista filosofiaa voidaan luonnehtia elämänfilosofiseksi, verrattuna enemmän johdonmukaisuuteen ja tarkkuuteen pyrkivään analyyttiseen filosofiaan. Elämänfilosofit suosivat usein kaunokirjallista esitystapaa.
Wilhelm Dilthey pyrki ensimmäisenä ottamaan huomioon "elämisen esiteoreettisen koheesion" ottamalla fenomenologisen käänteen ja tukeutumalla elämän historialliseen kokemukseen, korostamalla elämälle ominaisia ​​suhteita (Lebensbezüge), joita Martin Heidegger myöhemmin ajatteli sekä perustavanlaatuisena askeleena, mutta myös riittämättömän radikaalina. Elämänfilosofia-liikkeellä oli epäsuora yhteys Henri Bergsonin kehittämään subjektivistiseen vitalismifilosofiaan, joka korosti kokemuksen välitöntä merkitystä.
Edeltävät aatteet

Vaikka lähes kaikki filosofit ovat sivunneet kysymystä siitä, miten ihmisen tulisi elää, jotkut ovat omistautuneet sille kokonaan. Antiikin filosofiassa monet filosofit ja koulukunnat keskittyivät lähes pelkästään etiikkaan ja hyvään elämään. Sokrateelle ”tunne itsesi” oli keskeinen ajatus: hän sanoi, että elämä ei ole elämisen arvoista, jos sen tarkoituksena ei ole selvittää itseään itselleen.
Elämänfilosofian alkuperä juontaa juurensa Christian Wolffiin, jonka töissä hän tekee eron teoreettisen "koulufilosofian" ja "itse elämän käytännön puoleen" keskittyvän filosofian välillä. Muita "elämänfilosofian" varhaisimpaan muotoon liittyviä nimiä ovat Johann August Ernesti ja Johann Georg Heinrich Feder.
1700-luvulla termi "elämänfilosofia" tarkoitti pääasiassa elämän- ja maailmanfilosofiaa, ei niinkään konkreettista filosofiatyyppiä. Kyse oli enemmän ns. muotitrendistä tai kulttuuriliikkeestä, joka painotti käytännön tietoa ja vastusti teorian liiallista korostusta.
Elämänfilosofia sai uutta inspiraatiota myös Sturm und Drangin ja romantiikan suuntauksista. Sen ajan ajattelijoille, kuten Novalisille, tärkeintä ei ollut niinkään syy, vaan elämä ja siihen liittyvät tunteet ja uskomukset. Elämä ja luonto, vastakohtana teorialle ja kulttuurille, on keskeinen teema myös Jean-Jacques Rousseaun teoksissa. Valistuksen filosofi Immanuel Kant reagoi voimakkaasti tämäntyyppistä filosofiaa vastaan ​​hänen 1794 tekstissään Über den Gemeinspruch.
Toinen elämänfilosofian edeltäjä löytyy Friedrich Schlegelistä, joka puolestaan hänen 1827 teoksessaan ​​"Vorlesungen über die Philosophie des Lebens" kritisoi voimakkaasti järjestelmäfilosofeja, kuten Kantia ja Hegeliä kohtaan.
Historia

Vasta 1800-luvun jälkipuoliskolla voidaan puhua elämänfilosofiasta todellisena filosofian liikkeenä. Se sisälsi edelleen monia ajatuksia, jotka olivat jo edeltäjiensä, mutta radikalisoi ja ekstrapoloi ne ja kehitti niistä täysimittaiseksi filosofiaksi useiden huomattavien ajattelijoiden avulla.
Elämänfilosofian alkuperää ei kuitenkaan pidä erottaa historiallisesta kehyksestä, jossa se syntyi. Esimerkiksi ratkaiseva tekijä oli Charles Darwin ja hänen evoluutioteoriansa. Evoluutioteorian yhteiskunnalliset vaikutukset johtivat ihmisen ja yhteiskunnan ns. "biologisaatioon"; jonka vuoksi asioita alettiin tulkitsemaan elonjäämisen ja luonnonvalinnan kannalta (avaten oven myös Sosiaalidarvinismille). Tämä johti elämänfilosofian alulle, jonka laajentsi tämän biologisaation kaikille todellisuuden alueille.
Toinen elämänfilosofian tietä viitoittava tekijä oli Saksan yliopistojen tilanne 1800-luvun jälkipuoliskolla. Saksan hallitus päätti sitten asettaa voimakkaan sensuurin saksalaisille yliopistoille. Tämä vaikutti kuitenkin myös filosofiaan siinä mielessä, että vain valtion hyväksymää filosofiaa sallittiin levittää ja filosofia rajoittui tiedon ja logiikkaan teoriaan. Saksalainen yleisö tarvitsi kuitenkin myös toisen filosofian, etiikan tai metafysiikan, filosofian, joka voisi olla elämän ohjenuora.
Tämän tyhjiön täyttämiseksi Saksassa nousi joukko filosofeja, jotka kehittivät oman filosofiansa akateemisesta ajattelusta erillään. Filosofit, kuten Arthur Schopenhauer ja Friedrich Nietzsche, ovat molemmat hyviä esimerkkejä tästä. Näiden elämänfilosofian edeltäjien aatteet saavutti yleisön kirjoitustensa kautta, jotka ovat merkittäviä filosofisen jargonin puuttumisesta ja joita levitettiin akateemisten piirien ulkopuolelle.
Kolmanneksi myös poliittinen tekijä on tärkeä: poliittiset tappiot, kuten Saksan tapauksessa maaliskuun vallankumouksen ja ensimmäisen maailmansodan jälkeen, vaikuttivat elämänfilosofiaan. Saksan tappio johti niin sanotun saksalaisen elämänfilosofian elpymiseen, mikä puolestaan ​​vaikutti myös kansallissosialismin nousuun.
Historia > Schopenhauer ja Nietzsche

Elämänfilosofian tärkein edeltäjä ja tärkein vaikuttaja oli saksalainen filosofi Arthur Schopenhauer. Hänen filosofiansa on laajalti selitetty teoksessa "Die Welt als Wille und Vorstellung" (”Maailma tahtona ja mielteenä”, 1818/1819, toinen osa 1844, kolmas laitos 1859, osa suomennettu).  Tässä hän kritisoi pääasiassa idealistisia filosofeja, kuten Fichte ja Hegel, joita hän syytti liiallisesta järjen ja älyn korostamisesta. Hän itse oli Kantin seuraaja ja säilytti eron "asia sellaisena kuin me sen näemme" ja "asia sinänsä (An sich)" välillä. Todellisuus itsessään on tuntematon ja aisteillemme saavuttamaton.
Maailma tahtona ja mielteenä ei ollut alluksi menestys, mutta teos löysi yleisönsä melkein 30-vuotta myöhemmin, Saksan 1848–1849 vallankumousten (Saksan hullu vuosi) epäonnistumisen ja sitä seuranneen maan tunnelman jälkeen. Friedrich Nietzsche juurikin löysi Schopenhauerin teoksen näissä olosuhteissa.
Friedrich Nietzscheä pidetään elämänfilosofian toisena tärkeänä edeltäjänä. Schopenhauerin filosofian seuraajana, Nietzsche tunnettiin skeptisisyydestään järkeä, tiedettä ja nykyaikaista totuuden etsimisen ihannetta kohtaan. Hänen ensimmäisessä kirjassaan "Tragedian synty" hän totesi, että ihmisen tilan määrää kahden eri voiman vastakohta: toisaalta oli järkevä ja rauhallinen apolloninen voima ja toisaalta ylenpalttinen ja tuhlaava dionysolainen voima; ristiriita, jonka hän löysi myös klassisesta attikan tragediosta. Hän yhdistää nimenomaisesti dionysolaisen voiman Schopenhauerin metafyysiseen tahtoon.
Historia > Historismi

Suurelta osin Schopenhauerin ja Nietzschen vaikutuksesta Lebensphilosophien varhaismoderni muoto syntyi Saksassa 1800-luvun lopulla. Alkuliike tunnettiin nimellä "historismi", jota edustivat ensisijaisesti Wilhelm Dilthey, Rudolf Eucken ja Georg Simmel.
Historia > Ranska ja Bergsonismi

Ranskassa 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa nousi joukko filosofeja, jotka puolustivat samanlaisia ​​elämänfilosofisia ajatuksia. Ensimmäiset filosofit, jotka ryhtyivät taistelemaan 1800-luvun mekanismia ja idealismia vastaan, olivat Maurice Blondel ja Édouard Le Roy. Esimerkiksi Blondel esitti jo versionsa elämänfilosofiasta vuoden 1893 teoksessaan "L'Action" kehittämällä "teonfilosofian". Muut ranskalaiset filosofit - kuten Émile Boutroux, Jules Lachelier ja Félix Ravaisson-Mollien - liittyvät myös varhaiseen elämänfilosofian ranskalaiseen kantaan.
Kuitenkin vasta Henri Bergsonin filosofiasta ranskalainen elämänfilosofia sai lopullisen muotonsa ja vaikutti voimakkaasti filosofian jatkokulkuun. Filosofiassaan hän esitti vahvan vitalismin ja antimekanismin muodon. Bergson oli varhaisessa ajattelussaan ollut Herbert Spencerin filosofian seuraaja, mutta myöhemmin luopui tällaisesta filosofiasta, koska hän piti Spencerin filosofiaa aivan liian mekaanisena.
Historia > Sotien välinen aika ja saksalainen elämänfilosofia

Saksan tappion jälkeen ensimmäisen maailmansodan lopussa syntyi uusi elämänfilosofia-koulu, joka vaikutti ensisijaisesti biologiaan, mutta myös politiikkaan. Tärkeimmät tähän koulukuntaan kuuluneet ajattelijat olivat Hans Driesch, Karl Joel, Hermann von Keyserling ja Ludwig Klages. Oswald Spengler mainitaan toisinaan sotien välisen ajan elämänfilosofian edustajana.
Suurelta osin ensimmäisen maailmansodan jälkeisen pessimismin vaikutuksesta he liittivät järjen ja älyn "sivilisaation" puutteisiin ja puolsivat siksi älyllisyyden hylkäämistä. Sen sijaan he keskittivät huomionsa ensisijaisesti elämän ja himon irrationaalisiin voimiin. Tämä johti pitkälti luonnon ja kulttuurin yhtälöön ja yhteiskunnan biologiseen tulkintaan. Tämän sanotaan edistäneen kansallissosialistisen rasismin nousua.
Elämänfilosofeja

Hannah Arendt
Henri Bergson
Wilhelm Dilthey
Hans Driesch
Søren Kierkegaard
Ludwig Klages
Theodor Lessing
Friedrich Nietzsche
Jean-Paul Sartre
Max Scheler
Arthur Schopenhauer
Georg Simmel
Georg Simmel
Henri Bergson
Käännös suomeksi