stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laattapiste
Historia

Heikki ja Ann-Marie Haru perustivat Laattapisteen vuonna 1979. He olivat remontoineet asuntoja myydäkseen niitä eteenpäin. Samalla he olivat huomanneet kylpyhuonelaattojen suppean valikoiman Suomessa ja päättivät alkaa niiden maahantuonnin.
Yritys lähes kaksinkertaisti liikevaihtonsa joka vuosi. Vuonna 1989 Heikki Haru kuoli syöpään. Hänen puolisonsa Ann-Marie jatkoi yrityksessä, apunaan pariskunnan pojat, Tommi ja Petteri Haru.
Vuonna 1992 Laattapisteen pääkonttori muutti Piispankylään, Kivistön alueelle Vantaalle.
Vuonna 1998 yhtiöllä oli 42 työntekijää ja sen liikevaihto oli noin 77 miljoonaa markkaa.
Vuonna 2006 yhtiö kertoi, että sen kylpyhuonetarvikeketjun konsepti aiottiin laajentaa Laattapiste Collection Lifestyleksi. Myymälöissä myytiin kaikkea kylpyhuoneissa tarvittavia tarvikkeita: laattojen kiinnitysaineita, laattoja, hanoja, kalusteita, poreammeita, jopa pyyheliinan koukkuja. Harun perheen toinen perheyritys, Kiinteistöyhtiö Haru aikoi investoida 22 miljoonaa euroa uusiin myymälöihin. Myymälöitä rakennettiin Raisioon, Järvenpäähän, Lahteen, Joensuuhun, Seinäjoelle ja Kouvolaan. Yhtiöllä oli kaksi omaa myymälää, Helsingissä ja Vantaalla. Loput 32 myymälää toimivat franchise-periaatteella Laattapiste Collection -myymälöinä. Uusiin myymäläkonsepteihin tuli mukaan myös muita sisustusalan toimijoita, esimerkiksi Vallila Interior.
Vuonna 2016 Laattapiste osti Projektimatto Oy:n, joka maahantoi tekstiili- ja vinyylimattoja. Vuonna 1984 perustettu perheyritys työllisti neljä henkilöä ja sen liikevaihto oli 5,1 miljoonaa euroa.
Joulukuussa 2022 Laattapiste osti Pukkilan italialaiselta Ricchetti Groupilta. Laattapisteellä oli seitsemän omaa myymälää ja 12 shop-in-shop-myymälää. Sillä oli myös jälleenmyyjäverkosto, joka toimi ympäri Suomea.
Toukokuussa 2023 Laattapiste ja Pukkila fuusioituivat Laattapiste-Pukkila Oy:ksi.
Tuotteet

Laattapisteen palveluja ovat kylpyhuoneremonttien suunnittelu ja toteutus. Sen tuotevalikoimaan kuuluu esimerkiksi:[lähde? ]
keraamisia laattoja ja luonnonkiviä
pintamateriaaleja, esimerkiksi vinyylilankkuja ja -laattoja, tekstiilimattoja ja -laattoja
mittatilausmattoja,
kalusteita ja peilejä, altaita, wc-istuimia, pesuistuimia ja urinaaleja,
hanoja ja suihkuja, suihkukaappeja, suihkuseiniä ja suihkuovia
pore- ja kylpyammeita
pyyhekuivaimia, pientarvikkeita
laattojen kiinnitysaineita ja Wedi-XPS märkätilalevyja, ja muita rakennuskemian tuotteita
Tunnustuksia

Vuonna 1998 Laattapiste valittiin pääkaupunkiseudun vuoden yritykseksi.
Aiheesta muualla

Verkkosivusto
Laattapiste Oy Vantaan myymälä ja pääkonttori
Laattapiste-Pukkilan laattatuotteita Vantaan myymälässä.
Lauri Immonen

Lauri Immonen (2. syyskuuta 1913 Impilahti – 26. elokuuta 1979 Outokumpu) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria

Laatokan Mantsinsaarelta kotoisin ollut Immonen asui sodan jälkeen Forssassa ja Tammelassa vuosina 1945-1976. Immonen kuvasi teoksissaan talvisodan tapahtumia Laatokan rintamalla käyttäen aineistona arkistojen asiakirjoja, päiväkirjoja sekä taisteluissa mukana olleiden henkilöhaastatteluja. Kirja Kaksi tykkiä : Mantsinsaari talvisodassa kertoi Mantsinsaaren taisteluista ja Unohdettujen rintama Petäjäsaaren taistelusta. Immonen kirjoitti myös radiodokumentteja ja lehtiartikkeleita muun muassa Forssan Lehteen.
Immosen puoliso oli opettaja ja kirjailija Kyllikki Pellinen, opettaja ja kirjailija Tapani Immonen oli heidän poikansa.
Teoksia

Kaksi tykkiä : Mantsinsaari talvisodassa.   WSOY 1966
Unohdettujen rintama.  WSOY 1967
Leppäsilta - Mursula - Lemetti - Siira : Osasto Elomaan talvisota ; toimittaneet Erkki Marttila, Kari Terho, Pirkko Tiuraniemi. Laatokan puolustuksen perinneyhdistys, Turku 2013
Palkinnot

Kalevi Jäntin palkinto 1968, teoksesta Unohdettujen rintama.
Liquiçá

| Liquiçá Likisá |
| --- | --- |

 Liquiçán kaupunki ja alue
 Liquiçá
 Koordinaatit: 8°35′S, 125°21′E 
Valtio:  Itä-Timor
Alue:  Liquiçá
Väkiluku (2015):  5 005
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Liquiçá (tetumiksi Likisá) on rannikkokaupunki Itä-Timorilla. Se sijaitsee 32 kilometriä Dilistä, Itä-Timorin pääkaupungista länteen. Kaupunki on Liquiçán alueen pääkaupunki. Sen asukasluku oli vuoden 2015 väestönlaskennan mukaan 5 005. Suurin osa asukkaista puhuu tokodedeä.
Lina

| Lina |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  22. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Liina
Vastineita eri kielissä:  Line
Nimen alkuperä:  Paulina
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lina on monissa maissa esiintyvä naisen etunimi.
Lina on alun perin lempinimi, joka on johdettu -lina-päätteisistä nimistä, kuten Wilhelmina, Paulina ja Karolina. On esitetty myös että se voisi olla latinalaisen miehennimen Linus naispuolinen vastine.lähde tarkemmin? Suomessa nimi esiintyy myös muodossa Liina. Suomenruotsalaisessa almanakassa Linan nimipäivä on 22. kesäkuuta samoin kuin Liinan suomalaisessa almanakassa. Nimipäivä on sama kuin Pauliinan.
Suomessa nimi Lina oli vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1499 henkilölle..
Nimi Lina on annettu myös asteroidille, 468 Lina.
Tunnettuja Linoja

Lina Abarbanell (1879–1963), saksalais-yhdysvaltalainen oopperalaulaja ja näyttelijä
Lina Andersson (s. 1981), ruotsalainen maastohiihtäjä
Lina Asikanus (1871–1947), suomalainen näytelmäkirjailija
Lina Axelsson Kihlbom (s. 1970), ruotsalainen rehtori, poliitikko ja ministeri
Lina Bonde (s. 1990), suomalainen runoilija
Lina Carstens (1892–1978), saksalainen näyttelijä
Lina Cavalieri (1874–1944), italialainen oopperalaulaja, sopraano
Lina Domberg (s. 1995), ruotsalainen jalkapallomaalivahti
Lina Enroth (1851–1921), suomalainen kirjailija
Lina Gennari (1911–1997), italialainen näyttelijä, tanssija ja laulaja
Lina Grinčikaitė (s. 1987), liettualainen pikajuoksija
Lina Hedlund (s. 1978), ruotsalainen poplaulaja
Lina Heydrich (1911–1989), saksalainen Obergruppenführer Reinhard Heydrichin puoliso
Lina Hurtig (s. 1995), ruotsalainen jalkapalloilija
Lina Kačiušytė (s. 1963), liettualainen uimari
Lina Korsgren (s. 1988), ruotsalainen maastohiihtäjä
Lina Kostenko (s. 1930), ukrainalainen runoilija
Lina Lehtovaara (s. 1981), suomalainen jalkapallotuomari
Lina Magull (s. 1994), saksalainen jalkapalloilija
Lina Medina (s. 1933), perulainen maailman nuorin äiti
Lina Morgenstern (1830–1909), saksalainen varhainen feministi
Līna Mūze-Sirmā (s. 1992), latvialainen keihäänheittäjä
Lina Neidestam (1984), ruotsalainen sarjakuvapiirtäjä ja kuvittaja
Lina Nilsson (s. 1987), ruotsalainen jalkapalloilija
Lina Olenius (s. 2001), suomalainen pesäpalloilija
Lina Pagliughi (1907–1980), yhdysvaltalais-italialainen ooperalaulaja
Lina Palmgren (1876–1968), suomalainen tekstiilitaiteilija
Lina Radke (1903–1983), saksalainen juoksija
Lina Sandell (1832–1903), ruotsalainen runoilija, kirjailija ja virsirunoilija
Lina Snellman (1846–1924), Helsingin Diakonissalaitoksen johtaja 1883–1924
Lina Stančiūtė (s. 1986), liettualainen tennispelaaja
Lina Larissa Strahl (s. 1997), saksalainen näyttelijä, laulaja ja lauluntekijä
Lina Strand (s. 1988), ruotsalainen suunnistuksen maailmanmestari
Lina Tšerjazova (1968–2019), uzbekistanilainen freestyle-hiihtäjä
Lina Turkama (s. 1989), suomalainen näyttelijä
Lina Vekshina, Ašaĺči Oki (1898–1973), udmurttilainen runoilija
Lina Wertmüller (1928–2021), italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja
Kuvitteellisia Linoja

Lina Berglund, elokuvassa Linan yökirja
Las Gorras Blancas

Juan José, Pablo ja Nicanor Herrera, tunnetaan myös nimellä Las Gorras Blancas.
Las Gorras Blancas (suom. ”Valkolakit”) oli New Mexicon territoriossa Yhdysvalloissa 1880- ja 1890-lukujen vaihteessa toiminut salaseuramainen järjestö ja poliittinen protestiliike, joka vastusti valkoisten angloamerikkalaisten maanvaltaajien levittäytymistä aiemmin yhteisomistuksessa olleille alueille. Järjestöä johtivat ja tukivat New Mexicon latinotaustaiset asukkaat. Guadalupe Hidalgon rauhassa oli luvattu, että alueen vanhat maankäyttöoikeudet pysyvät voimassa.
Las Gorras Blancasin perustaneet Herreran veljekset perustivat New Mexicoon useita työväenjärjestö Knights of Laborin osastoja, jotka käyttivät espanjankielistä nimeä Los Caballeros del Trabajo. Knights of Laborin kattojärjestö ei tukenut Las Gorras Blancasia.
Las Gorras Blancas käytti suoran toiminnan keinoja. Se teki yöllisiä iskuja, joissa tuhottiin valkoisten tilanomistajien pystyttämiä aitoja, päästettiin lehmiä karkaamaan sekä poltettiin latoja ja heinävarastoja. Se poltti tuhansia ratapölkkyjä, koska maanvaltaukset ja maakaupoilla keinottelu keskittyivät rakenteilla olleen Atchison, Topeka and Santa Fe -yhtiön rautatien ympärille. Suora toiminta päättyi, kun liikkeen johtajia valittiin territorion edustajainhuoneeseen. Heidän puolueensa oli populistinen El Partido del Pueblo Unido. He eivät kuitenkaan saaneet tavoitteitaan läpi edustajainhuoneessa.
Liikkeen näivettymisen jälkeen osa sen jäsenistä liittyi rikollisryhmiin kuten La Sociedad de Bandidos de Nuevo Mexicoon.
Linda Lingle

| Linda Lingle |
| --- | --- |

 Havaijin 6. kuvernööri
 2. joulukuuta 2002 – 6. joulukuuta 2010  
Varakuvernööri:  Duke Aiona
Edeltäjä:  Ben Cayetano
Seuraaja:  Neil Abercrombie
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1953 (ikä 71)  Saint Louis, Missouri, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   yhdysvaltalainen
Ammatti:  journalisti, poliitikko, yliopistolehtori
Puoliso:  Charles Lingle (1972–1975) William Crockett (1986–1997)
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Tutkinnot:  CSUN
Uskonto:  juutalainen
 Nimikirjoitus
Linda Lingle (o.s. Cutter, s. 4. kesäkuuta 1953 Saint Louis, Missouri) on yhdysvaltalainen poliitikko, joka on toiminut Havaijin kuvernöörinä. Hän kuuluu republikaaniseen puolueeseen.
Tausta ja yksityiselämä

Lingle syntyi juutalaiseen perheeseen Saint Louisissa, mutta muutti 12-vuotiaana perheineen Kaliforniaan. Vuonna 1975 Lingle valmistui Kalifornian osavaltionyliopistosta, Northridgesta (CSUN), pääaineenaan journalistiikka ja myöhemmin politiikan tutkimus.
Myöhemmin hän siirtyi Havaijille, jossa hän toimi aluksi sanomalehtitoimittajana.
Lingle on eronnut kahdesti eikä hänellä ole omia lapsia.
Poliittinen ura

Lingle valittiin Mauin kaupunginvaltuustoon vuonna 1980. Vuosina 1991–1999 hän toimi muun muassa Mauin piirikunnan pormestarina. Mauin pormestariksi noustessaan Lingle oli ensimmäinen nainen virassa sekä nuorin virkaan valittu.
Vuonna 2002 Lingle seurasi Ben Cayetanoa Havaijin kuvernöörinä. Linglesta tuli Havaijin ensimmäinen ja koko Yhdysvaltojen toinen juutalainen nainen, joka on valittu kuvernööriksi (Madeleine Kunin valittiin Vermontin kuvernööriksi vuonna 1985). Hänet valittiin uudelleen vuonna 2006. Vuonna 2010 Lingle käytti veto-oikeuttaan ja torppasi samaa sukupuolta olevien rekisteröidyn parisuhteen (engl. civil union) mahdollistavan lakialoitteen ja sanoi, että asia pitäisi viedä kansanäänestykseen.
Lingle jätti kuvernöörin tehtävän vuonna 2010, kahden täyden kauden jälkeen, jolloin hänen seuraajakseen valittiin demokraatti Neil Abercrombie. Kuvernöörikautensa jälkeen Lingle toimi mm. lehtorina CSUN:ssa, josta hän lähti vuonna 2015. Vuonna 2012 hän asettui ehdokkaaksi Yhdysvaltain senaatin vaaleissa, mutta hävisi vastaehdokkaalleen Mazie Hironolle. Vuonna 2020 Lingle tuki sitoutumatonta Rick Blangiardia Honolulun pormestariksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Linda Lingle Wikimedia Commonsissa
Linderin koulu

Linderin koulu oli Lohjan Ventelässä sijainnut ala-asteen koulu. Siinä oli luokat 1–6, pienluokka erityisoppilaille sekä esikoulu. Koulu sijaitsi Mäntynummen yläasteen yhteydessä. Koulu oli nimetty Hjalmar Linderin mukaan. Linderin koulu yhdistyi Mäntynummen koulun kanssa 1. lokakuuta 2013 ja ne muodostavat nykyisin Mäntynummen yhtenäiskoulun.
Aiheesta muualla

Koulun viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Liberator (ase)

Liberator ja kolme piippua
Liberator on 3D-tulostettava pistooli, jonka tulostusohjeet julkaistiin toukokuun 2013 alussa. Se on ensimmäinen yleiseen jakoon suunniteltu 3D-tulostettu tuliase. Sen suunnitteli yhdysvaltalainen Defense Distributed -järjestö, ja se on nimetty toisessa maailmansodassa käytössä olleen FP-45 Liberator -aseen mukaan.
Liberatorin tulostusohjeet ladattiin netistä 100 000 kertaa kahden ensimmäisen päivän aikana niiden julkaisemisesta. Ohjeet poistettiin Defence Distributedin DEFCAD-sivuilta viranomaisten vaatimuksesta, mutta ohjeet ovat ladattavissa muilta nettisivustoilta, esimerkiksi The Pirate Bayn kautta.
Liberator on valmistettu lähes kokonaan muovista. Se käyttää 9-millisiä patruunoita. Asetta on kritisoitu siitä, että sellaisia voi valmistaa lähes kuka tahansa, jolla on 3D-tulostin. Kaikki tulostusmateriaalit eivät kestä luodin aiheuttamaa painetta ja heikosta materiaalista tulostettu ase voi räjähtää. Yleensä ensimmäisenä hajoaa aseen piippu.[lähde? ]
Yleisradion Ajankohtainen Kakkonen -ohjelma teetti Liberatorin ja kokeilutti sillä ampumista valvotuissa oloissa. Kokeen aikana ase halkesi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Defense Distributedin nettisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
DEFCAD (englanniksi)
Fosscad Liberator arkisto githubissa
The Wiki Weapon -kehitysblogi (englanniksi)
Vitaliano Brancati

| Vitaliano Brancati |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1907 Pachino, Siracusa, Italia
Kuollut: 1954 (46–47 vuotta) Torino, Italia
Kansalaisuus:  Italia
Ammatti:  toimittaja, kirjailija, käsikirjoittaja
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vitaliano Brancati (1907 Pachino, Siracusa, Italia – 1954 Torino, Italia) oli italialainen toimittaja, käsikirjoittaja ja kirjailija.
Brancati opiskeli Cataniassa ja muutti sieltä Roomaan, jossa hän työskenteli toimittajantyön ohella kirjailijana. Esikoisromaani Singolare avventura di viaggio ilmestyi 1934. Hän käsittelee siinä eksistentiaalisia kysymyksiä, mutta se sisältää myös erotiikkaa. Hän oli nuoruudessaan ihannoinut fasismia, mutta sanoutui nyt siitä irti. Palattuaan Cataniaan hän toimi opettajana ja avusti Omnibus-aikakauslehteä. Kirjoituksiaan hän julkaisi teoksessa I piaceri (1943), joka oli luonteeltaan hyvin antikonformistinen. Sillä linjalla hän jatkoi sodan päätyttyäkin.
Teoksessa Gli anni perduti (1938) hän viljelee huumoria, ja teos aloittaa uuden vaiheen hänen kirjailijanurassaan. Don Giovanni in Sicilia käsittelee machokulttuuria, ja Il bell'Antonio seksuaalista kyvyttömyyttä huumorin sävyttämänä. Keskenjäänyt Paolo il caldo ilmestyi postuumisti 1954. Se sisältää eroottisen pakkomielteen tarkastelua ja samalla myös sodanjälkeisen Italian kulttuurisia ja yhteiskunnallisia oloja.
Brancatin tunnettuun novelliin Il vecchio con gli stivali (1944) perustuu Luigi Zampan ohjaama elokuva Erään saappaan varjossa (Anni difficili, 1948). Novelli käsittelee Italian virallisen fasisminvastaisuuden taustoja. Elokuva puolestaan synnytti poliittisen satiirin lajin, johon sensuuri puuttui. Kohteeksi joutui varsinkin juuri Brancatin tuotanto, ja siinä yhteydessä kiellettiin hänen paras näytelmänsä, naisten välisestä rakkaudesta kertova La governante (1952). Sen herättämät ajatukset hän kirjasi pamflettiin Ritorno alla censura (1952), jossa hän asettui puolustamaan teatterin sananvapautta.
Brancatin tuotannosta on julkaistu suomeksi novelli "Naapurin Carrubban kahdeksan miljoonaa" (suom. Soma Rytkönen, teoksessa Italialaisia kertomuksia 1900-luvulta (2007); alkuteos "Gli otto milioni del vicino Carubba" teoksesta Tutti i racconti).
Teokset > Romaanit

L'amico del vincitore, Milano, Ceschina, 1932.
Singolare avventura di viaggio, Milano, A. Mondadori, 1934.
Gli anni perduti, Firenze, Parenti, 1941.
Don Giovanni in Sicilia, Milano-Roma, Rizzoli & C., 1941.
Il bell'Antonio, Milano, Bompiani, 1949.
Paolo il caldo, Milano, Bompiani, 1955.
Teokset > Novellikokoelmat

Sogno di un valzer, in "Quadrivio", 6 giugno-14 agosto 1938.
In cerca di un sì, Catania, Studio Editoriale Moderno, 1939.
Il vecchio con gli stivali, Roma, L'Acquario, 1945.
I fascisti invecchiano, Roma-Milano, Longanesi, 1946.
Il borghese e l'immensità. Scritti 1930-1954, Milano, Bompiani, 1973.
Sogno di un valzer e altri racconti, Milano, Bompiani, 1982.
Teokset > Esseet

I piaceri. Parole all'orecchio, Milano, Bompiani, 1943.
Le due dittature, Roma, Associazione Italiana Per La Libertà Della Cultura, 1952.
Ritorno alla censura, Bari, Laterza, 1952.
Diario romano, Milano, Bompiani, 1961.
Teokset > Näytelmät

Fedor. Poema drammatico, Catania, Studio Editoriale Moderno, 1928.
Everest. Mito in un atto, Catania, Studio Editoriale Moderno, 1931.
Piave. Dramma in quattro atti, Milano, A. Mondadori, 1932.
Don Giovanni involontario, commedia in tre atti (1943), "Le Maschere", 1945
La governante. Commedia in tre atti, Bari, Laterza, 1952.
Teatro, Milano, Bompiani, 1957.
Teokset > Käsikirjoitukset

La bella addormentata, ohjaus Luigi Chiarini (1942)
Don Cesare di Bazan, conosciuto anche come La lama del giustiziere, ohjaus Riccardo Freda (1942)
Gelosia, ohjaus Ferdinando Maria Poggioli (1942)
Enrico IV, ohjaus Giorgio Pàstina (1943) - non accreditato
Erään saappaan varjossa (Anni difficili), ohjaus Luigi Zampa (1948)
Fabiola, ohjaus Alessandro Blasetti (1949)
È più facile che un cammello..., ohjaus Luigi Zampa (1950)
L'edera, ohjaus Augusto Genina (1950)
Vulcano, ohjaus William Dieterle (1950)
Tre storie proibite, ohjaus Augusto Genina (1951)
Signori, in carrozza!, ohjaus Luigi Zampa (1951)
Ikuisen kaupungin varas (Guardie e ladri), ohjaus Mario Monicelli e Steno (1951)
Buon viaggio, pover'uomo, ohjaus Giorgio Pàstina (1951)
Onnellisia päiviä (Altri tempi), ohjaus Alessandro Blasetti (1952)
Matka Italiaan (Viaggio in Italia), ohjaus Roberto Rossellini (1953)
L'uomo, la bestia e la virtù, ohjaus Steno (1953)
Anni facili, ohjaus Luigi Zampa (1953)
La patente episodi elokuvassa Questa è la vita, ohjaus Luigi Zampa (1954)
Intohimoparturi (Dov'è la libertà?), ohjaus Roberto Rossellini (1954)
Orient Express, ohjaus Carlo Ludovico Bragaglia (1954)
L'arte di arrangiarsi, ohjaus Luigi Zampa (1954)
Village magique, ohjaus Jean-Paul Le Chanois (1954)
Elokuvia Brancatin teosten pohjalta

Kaunis Antonio (Il bell'Antonio) , ohjaus Mauro Bolognini (1960)
Don Giovanni in Sicilia, ohjaus Alberto Lattuada (1967)
Tulinen Paolo (Paolo il caldo), ohjaus Marco Vicario (1973)
La governante, ohjaus Giovanni Grimaldi (1974)
Aiheesta muualla

Vitaliano Brancati, Kirjasampo
Liberecin lääni

| Liberecin lääni Liberecký kraj |
| --- | --- |

 Vaakuna
 Lääni (punainen) Tšekin kartalla
Valtio:  Tšekki
Osa (NUTS 2):  Severovýchod (Koillisosa)
Piirikunnat:  4
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Liberec
Pinta-ala:  3 163 km²
Väkiluku (2020)  (arvio):  443 690
 – väestötiheys:  140 as./km²
Lyhenteet:  
 – NUTS:  CZ051
Liberecin lääni (tšek. Liberecký kraj) on yksi Tšekin kolmestatoista läänistä. Sen pääkaupunki on Liberec.
Läänin pinta-ala on 3 163 neliökilometriä, ja vuoden 2020 arvion mukaan siellä asui 443 690 asukasta.
Lääni sijaitsee Tšekin pohjoisosassa. Sillä on 20 kilometriä rajaviivaa Saksan kanssa ja 130 kilometriä rajaa Puolan kanssa. Alueen taloutta hallitsee teollisuus. Siellä tuotetaan lasia, koruja, muovia ja monia muita autoteollisuuteen liittyviä tarvikkeita. Perinteinen tekstiiliteollisuus on sen sijaan hiipunut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liberecin lääni Wikimedia Commonsissa
Tšekin läänit
Etelä-Böömin lääni
Etelä-Määrin lääni
Hradec Královén lääni
Karlovy Varyn lääni
Keski-Böömin lääni
Liberecin lääni
Määrin-Sleesian lääni
Olomoucin lääni
Pardubicen lääni
Plzeňin lääni
Pääkaupunkialue
Ústín lääni
Vysočinan lääni
Zlínin lääni
Lapinesikko

| Lapinesikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ericales
Heimo::  Esikkokasvit Primulaceae
Suku::  Esikot Primula
Laji::  stricta
Kaksiosainen nimi
 Primula stricta  Hornem. 
Katso myös
   Lapinesikko Wikispeciesissä   Lapinesikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lapinesikko (Primula stricta) on pohjoisen pallonpuoliskon arktisilla alueilla kasvava esikkolaji. Suomessa se on harvinainen Lapin kasvi.
Ulkonäkö ja koko

Lapinesikko kasvaa 5–20 senttimetriä korkeaksi, hedelmäasteella pituus voi olla jopa 35 cm. Lehdet ovat ruusukkeena kasvin tyvellä. Lehtilapa on vastapuikea, suippotyvinen, tavallisesti kärjestä isonirhainen. Lehden ruoti on lyhyt ja siipipalteinen. Lehtien alapinta, vanan latva ja kukkaperät ovat jauheettomia tai niukkajauheisia, verhiö vain sisäpinnaltaan runsasjauheinen. Hennon, pystyn kukkavanan päässä on yleensä 3–5 sinipunaista kukkaa, jotka ovat keskeltä keltaisia. Lapinesikko kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa.
Levinneisyys

Lapinesikkoa tavataan Skandinaviassa Skandien vuoristossa Keski-Ruotsin tasalta pohjoiseen, Kuolan niemimaalla ja sen eteläpuolella Vienan Karjalan pohjoisimmassa osassa. Levinneisyysalue jatkuu hajanaisena tundralla itään Uralin tienoille. Lapinesikkoa esiintyy myös Islannissa ja Grönlannissa. Pohjois-Amerikassa se on levinnyt Kanadan ja Alaskan arktisille rannikoille, Alaskassa myös sisämaan vuoristoihin.
Suomessa lapinesikko on harvinainen. Sitä on tavattu vain Kuusamon-Sallan seudulla, Keski-Lapissa erityisesti Kitisen jokilaaksossa ja laajemmalti Pohjois-Lapissa. Myös Enontekiöllä Kölivuoriston levinneisyysalue sivuaa Suomea. Laji on kuitenkin monin paikoin taantunut tai kadonnut.
Elinympäristö

Suomessa lapinesikkoa tavataan pohjoisen rantaniityillä sekä rantakallioilla ja -kivikoissa. Laji on voimakkaasti harvinaistunut.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Lapinesikon levinneisyys Suomessa.
Pohjolan kasvien pauloissa: Primula stricta – lapinesikko
ITIS: Primula stricta (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Primula stricta (englanniksi)
Lapinhilpi

| Lapinhilpi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Lapinhilvet Arctagrostis
Laji::  latifolia
Kaksiosainen nimi
 Arctagrostis latifolia  (R.Br.) Griseb. 
Katso myös
   Lapinhilpi Wikispeciesissä   Lapinhilpi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lapinhilpi (Arctagrostis latifolia) on pohjoisten arktisten alueiden ja vuoristojen heinäkasvi. Suomessa laji on rauhoitettu, ja sitä tavataan erittäin harvinaisena Lapissa.
Ulkonäkö ja koko

Lapinhilpi on monivuotinen, tanakka ja kasvaa 40–80 senttimetriä korkeaksi. Juurakko on paksu. Korsilehdet ovat 5–10 millimetriä leveitä ja 5–15 cm pitkiä, litteitä ja pitkäsuippuisia. Ylimmän lehden lapa on tuppeaan lyhyempi. Kieleke on 5 mm pitkä ja risalaitainen. Röyhy on kellanvihreä-sinipunainen, 8–12 cm pitkä, kapeahko ja lyhythaarainen. Kaleet ovat selvästi ulkohelvettä lyhyempiä. Ulkohelve on karheakarvainen ja vihneetön. Lapinhilpi kukkii Suomessa heinäkuussa.
Lapinhilpi muistuttaa nopeasti katsoen ruokohelpeä (Phalaroides arundinacea) tai lapinkastikkaa (Calamagrostis lapponica), mutta toisin kuin edellä mainituilla, lapinhilven kaleet ovat selvästi ulkohelvettä lyhyempiä.
Levinneisyys

Lapinhilpeä tavataan lähes koko pohjoisella arktisella vyöhykkeellä ja siitä etelämmäs työntyvillä vuoristoseuduilla Pohjois- ja Itä-Euroopassa, Siperiassa, Mongoliassa ja Kanadassa. Pohjoismaissa lajia on tavattu vain Norjan Itä-Ruijassa ja Suomen Lapista. Suomesta lapinhilpi löydettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1968 Sodankylästä ja myöhemmin Kittilästä ja Sallasta. Lapinhilpi lienee levinnyt Suomeen jääkauden lopussa.
Elinympäristö

Lapinhilpi kasvaa turve- ja muta-alustoilla lähteisillä, tihkuisilla tai tulvaisilla paikoilla. Suomessa laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, ja se on rauhoitettu. Sitä on tavattu seitsemästä paikasta, joista useimmat ovat Natura-kohteita.