stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gazimur

| Gazimur |
| --- | --- |
Alkulähde:  Nertšan harjanne
Laskupaikka:  Argunjoki
Maat:  Venäjä
Pituus:  592 km
Valuma-alue:  12 100 km²
Gazimur (ven. Газиму́р) on Amurin vesistöön kuuluvan Argunin sivujoki Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Sen pituus on 592 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 12 100 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Nertšan harjanteelta ja virtaa koilliseen Borštšovotšnyi- ja Gazimur-harjanteiden välissä. Gazimur on tyypillinen vuoristojoki. Sen varrella sijaitsevat Aleksandrovski Zavodin ja Gazimurski Zavodin piirikeskukset.
Gazimağusan alue

| Gazimağusan alue Gazimağusa İlçesi> Alue |
| --- | --- |
 Sijainti
 Koordinaatit: 35°12′N, 33°43′E 
Valtio:   Kypros
Hallintovallan käyttäjä (de facto):   Pohjois-Kyproksen turkkilainen tasavalta
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Gazimağusa
Pinta-ala:  997 km²
Väkiluku (2011):  69 741
Gazimağusan alue (turk. Gazimağusa İlçesi) on yksi Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan kuudesta alueesta. Sen pinta-ala on noin 997 neliökilometriä ja väkiluku 69 741 (2011). Alueen hallinnollinen keskus on Gazimağusa eli Famagusta, kreikkalaisittain Ammóchostos.
Gazimağusan alue vastaa tavallaan Kyproksen tasavallan Famagustan aluetta, jonka osa se de jure on. Se käsittää kuitenkin vain eteläisimmän osan Pohjois-Kyproksen alueella olevasta Famagustan alueesta, kun taas pohjoisin osa muodostaa İskelen alueen. Pieni eteläosa Famagustan alueesta on Kyproksen tasavallan hallussa.
Florence Delay

Florance Delay vuonna 2009.
Florence Delay (s. 19. maaliskuuta 1941 Pariisi) on ranskalainen kirjailija, näyttelijä ja Ranskan akatemian jäsen vuodesta 2000 lähtien.
Delayn tuotanto käsittää erityisesti romaaneja, esseitä sekä yhteistyössä Jacques Roubaudin kanssa näytelmiä, sekä myös käännöksiä espanjan kielestä.[lähde? ] Elokuvissa hän on näytellyt Jeanne d’Arcin roolin Robert Bressonin elokuvassa Procès de Jeanne d’Arc vuonna 1962.
Elämäkerta

Florence Delay on Marie-Madeleine Carrezin ja psykiatri, neurologi ja kirjailija ja Ranskan akatemian jäsenen (tuoli 17) Jean Delayn tytär. Hänen veljensä on Claude Delay, joka on kirjailija ja psykoanalyytikko. Hän on avioliitossa elokuvatuottaja Maurice Bernartin kanssa.[lähde? ]
Vuonna 1973 hän julkaisi ensimmäisen romaaninsa Minuit sur les jeux. Hän sai Prix Fémina -kirjallisuuspalkinnon vuonna 1983 teoksestaan Riche et légère, François Mauriac -palkinnon 1990 teoksesta Etxemendi. Pariisin kaupungin suuri romaanipalkinto tuli hänen osalleen vuonna 1999 teoksesta Dit Nerval, joka sai myös samana vuonna Ranskan akatemian esseepalkinnon.
Vieux-Colombier-teatterikoulussa opiskeltuaan hän toimi ohjaaja-harjoittelijana Fertival d’Avignon -teatterifestivaaleilla, toimi myös Raymond Ruleaun assistenttina Théâtre du Gumnasessa[lähde? ] ja Georges Wilsonin assistenttina Théâtre national populairessa (T.N.P.). Hän on ranskantanut espanjan kielestä Fernando Rojasin näytelmän La Celestina (La Célestine)), jonka esityksen ohjasi Antoine Vites vuonna 1989. Saman näytelmän toisen version ohjasi Christian Schiaretti T.N.P.-teatteriin vuonna 2011. Samoin hän on ranskantanut Espanjan kultaisen vuosisadan näytelmiä kuten Calderon de la Barca ja Lope de Vega, jotka ovat osa Comédie-Françaisen ohjelmistoa.
Delay on toiminut Prix Feminan raadissa vuosina 1978–1982, ja hän on ollut myös jäsen Éditions Gallimardin lukijakomiteassa, Critique-lehden (1978–1995) hallituksessa, dramaturgisena kronikoijana La Nouvelle Revue française -lehdessä vuosina 1978–1985 ja jäsenenä Comédie-Françaisen (2002–2006) lukijoiden komiteassa.[lähde? ]
Tuotanto > Romaanit

Minuit sur les jeux, éditions Gallimard, 1973
Le Aïe aïe de la corne de brume, Gallimard, 1975
L'Insuccès de la fête, Gallimard, 1980 – Prix Ève-Delacroix
Riche et Légère, Gallimard, 1983. Prix Femina
Course d’amour pendant le deuil, Gallimard, 1986
Etxemendi, Gallimard, 1990 – prix François-Mauriac
La Fin des temps ordinaires, Gallimard, 1996
Trois désobéissances, Gallimard, 2004
Tuotanto > Esseet ja erilainen muu proosa

Petites Formes en prose après Edison, Paris, Hachette, 1987.
Les Dames de Fontainebleau, Franco Maria Ricci, 1987.
La Sortie au jour (palimpseste) dans Le Livre sacré de l’ancienne Égypte, 1987.
Partition rouge, Poèmes et chants des Indiens d’Amérique du Nord, yhteistyössä Jacques Roubaudin kanssa, Éditions du Seuil, 1988
Catalina. Enquête, Paris, Seuil, 1994.
Œillet rouge sur le sable, Éditions Fourbis, 1994.
La Séduction brève, Gallimard, 1997.
Dit Nerval, Gallimard, coll. « L’un et l’autre », 1999. Grand Prix du roman de la Ville de Paris. Prix de l’essai de l’Académie française.
Discours de réception à l’Académie française et réponse d’Hector Bianciotti, Gallimard, 2003.
Mon Espagne or et ciel, Hermann (éditions), 2008.
Jeanne ou le langage de France, (discours commémoratif prononcé à Rouen, le 3 juin 2007), Triartis, coll. Paroles immortelles, 2009.
Mes cendriers, Gallimard, 2010.
Discours de réception de Monsigneur Claude Dagens à l'Académie française et réponse de Florence Delay, Cerf, 2011.
Revenante (livre d’artiste), Paris, 2011.
Discours de l'épée, Triartis, coll. Paroles immortelles, 2012.
Il me semble, mesdames, Gallimard, 2012.
Bouquets Paris, 2013.
La Vie comme au théâtre, Gallimard, 2015.
Sept saisons, Chroniques théâtrales 1978–1985, Les Cahiers de la NRF, Gallimard, 2015.
Haute couture, Gallimard, 2018.
Tuotanto > Teatteri

Graal Théâtre, Gauvain et le chevalier vert, Lancelot du lac, Perceval le gallois, L’enlèvement de Guenièvre, yhteistyössä Jacques Roubaudn kanssa, Gallimard, 1977.
Graal Théâtre, Merlin l’Enchanteur, Gauvain et le Chevalier vert, Lancelot du Lac, en collaboration avec Jacques Roubaud, Approches « Répertoire », coll. du répertoire du Nouveau Théâtre de Marseille compagnie Marcel Maréchal, 1979.
Graal Théâtre, Joseph d’Arimathie, Merlin l’Enchanteur, yhteistyössä Jacques Roubaudn kanssa, Gallimard, 1981.
Graal Théâtre, yhteistyössä Jacques Roubaudn kanssa, Gallimard, 2005.
Ferrari 365 GT4 BB

| Ferrari 365 GT4 BB |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Valmistaja:  Ferrari
Valmistusvuodet:  1973–1976
Korimalli:  2-ovinen Berlinetta
Luokka:  urheiluauto
Edeltäjä:  Ferrari Daytona
Seuraaja:  Ferrari 512 BB
Tekniset tiedot
Rakenne:  keskimoottori
Moottori:  V12
Iskutilavuus:  4 390 cm3
Teho:  269 kW
Huippunopeus:  302 km/h
Kiihtyvyys:  6,5 s (0–96 km/h)
Vetotapa:  takaveto
Ferrari 365 GT4 BB esiteltiin vuonna 1971 Torinon autonäyttelyssä. Auto oli suunniteltu Lamborghini Miuran kilpailijaksi ja se tuli myyntiin vuonna 1973 Pariisin autonäyttelyssä. Auto oli Berlinetta Boxer -sarjan ensimmäinen.
Auto jakoi osan rakenteestaan Ferrari Daytonan kanssa [lähde? ], mutta moottori oli kuitenkin erilainen. Auto oli keskimoottorinen kuten Ferrari Dino ja moottori oli sijoitettu pitkittäin. Moottori oli mittojen puolesta yhteneväinen Daytonan kanssa, mutta se oli levitetty 180 asteen kulmaan kuten Ferrarin F1-autossa. Moottori tuotti tehoa 380 hevosvoimaa (283 kW) ja oli sijoitettu 5-vaihteisen vaihdelaatikon yläpuolelle. Moottorissa käytettiin nokkahihnoja (Daytonan) ketjujen sijasta. Pininfarinan muotoilemassa autossa oli nousevat ajovalot ja ulkonäkö oli aika moderni [lähde? ]. Autoa valmistettiin 387 kappaletta.
Moottori

4 390 180º V12 DOHC 24V 380 hv (283 kW) @ 7 700 r/min, 422 Nm @ 5 500 r/min
Mitat

Pituus: 4 369 mm
Leveys: 1 803 mm
Korkeus: 1 118 mm
Akseliväli: 2 515 mm
Raideleveys (etu/taka): 1 508/1 572 mm
Omamassa: 1 235 kg
Galapagosinmerikarhu

| Galapagosinmerikarhu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Korvahylkeet Otariida
Suku::  Arctocephalus
Laji::  galapagoensis
Kaksiosainen nimi
 Arctocephalus galapagoensis  Heller, 1904 

Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Galapagosinmerikarhu eli galapagosinhylje (Arctocephalus galapagoensis) on korvahylkeisiin kuuluva peto.
Galapagosinmerikarhuja tavataan Galápagosin saaristossa. El Ninon aikana niitä on nähty Meksikossa, ja varmistamattomien havaintojen mukaan niitä on havaittu myös Ecuadorin mantereella.
Galapagosinmerikarhu painaa noin 64 kiloa. Se on väriltään harmaanruskea.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Galapagosinmerikarhu Wikimedia Commonsissa
Fernandel

| Fernandel |
| --- | --- |
 Fernandel vuonna 1970.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Fernandel (oik. Fernand Joseph Désiré Contandin)
Syntynyt: 8. toukokuuta 1903 Marseille
Kuollut: 26. helmikuuta 1971 (67 vuotta) Pariisi
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  laulaja ja näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Isä Camillo (1951–1965)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Fernandel (oik. Fernand Joseph Désiré Contandin, 8. toukokuuta 1903 Marseille – 26. helmikuuta 1971 Pariisi) oli ranskalainen laulaja ja näyttelijä, erityisesti elokuvanäyttelijä ja hän näytteli uransa aikana yli sadassa elokuvassa. Yksi hänen tunnetuimpia hahmojaan oli Giovanni Guareschin kirjoihin perustuva pappi Isä Camillo. Fernandel oli pääosassa yhdessä Gino Cervin kanssa viidessä Isä Camillo -elokuvassa jotka kaikki kuvattiin pienessä italialaisessa Brescellon kaupungissa vuosina 1951–1964.
Valikoitu filmografia

Vauvatesti (On purge Bébé, 1931)
Muukalaislegionan sankari (Un de la Légion, 1936)
Les Rois du sport (1937)
Kaikkien tyttöjen monni (Ignace, 1937)
Tanssiaiskortti (Un Carnet de bal, 1937)
Herra Barnabé (Barnabé, 1938)
Kosijoitten kerho (Le Club des soupirants, 1941)
Pétrus (1946)
L’Armoire volante (1948)
L’Héroïque Monsieur Boniface (tai Le Sympathique Monsieur Boniface, 1949)
Casimir (1950)
Uniformes et grandes manoeuvres (1950)
Meurtres (1950)
Boniface somnambule (1950)
Topaze (1951)
Sadan murhan majatalo (L’Auberge rouge, 1951)
Kohtalon leikkikalu (Adhémar ou le jouet de la fatalité, 1951)
Kielletty hedelmä (Le Fruit défendu, 1952)
Isä Camillon kylä (Don Camillo, 1952)
Naisten parturi (Coiffeur pour dames, 1952)
Leipurin naimahuolet (Le Boulanger de Valorgue, 1952)
Isä Camillo ja hänen laumansa (Le Retour de Don Camillo, 1953)
Yhteiskunnan vihollinen n:o 1 (L’Ennemi public No 1, 1953)
Ali Baba ja 40 rosvoa (Ali-Baba et les 40 voleurs, 1954)
Pikku pyhimys harhateillä (Mam'zelle Nitouche, 1954)
Isä Camillon paluu (Don Camillo e l’onorevole Peppone, 1955)
Don Juan - lemmen ja säilän sankari (Don Juan, 1956)
Mies sadetakissa (L’Homme à l’imperméable, 1956)
Kiusausten kaupunki (Le Chômeur de Clochemerle, 1957)
Sénéchal le Magnifique (1957)
Keittiössä syntynyt (La Loi c’est la loi, 1958)
La Vache et le prisonnier (Piukka pako, 1959)
Setäni on kiipelissä (Le Grand Chef, 1959)
Le Caïd (1960)
Crésus (1960)
Cocagne (1961)
Viimeinen tuomio (Il Giudizio universale, 1961)
Dynamiitti Jack (Dynamite Jack, 1961)
Don Camillo näkee punaista (Don Camillo monsignore... ma non troppo, 1961)
Il Cambio della guardia (tai Avanti la musica, 1962)
Paholainen ja 10 käskyä (Le Diable et les dix commandements, 1962)
Vaimoni mies (Cuisine au beurre, 1963)
L’Âge ingrat (1964)
La Bourse et la vie (1965)
Le Voyage du père (1966)
Lähde:
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fernandel. Turner Classic Movies – TCM. Arkistoitu 7.6.2013. (englanniksi)
Travers, James: Fernandel, 1903-1971 – Biography: life and films FrenchFilms.org. Viitattu 2.7.2023. (englanniksi)
Fernandel Elonetissä.
Fernandel Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Gary Barlow

Gary Barlow, 2012
Gary Barlow (s. 20. tammikuuta 1971 Frodsham, Cheshire, Englanti) on englantilainen laulaja-lauluntekijä ja musiikkituottaja. Barlow kuului jäsenenä Take That -poikabändiin, joka sai huomattavaa kansainvälistä suosiota 1990-luvulla. Take That hajosi vuonna 1996 ja yhtyeen jäsen Robbie Williams aloitti menestyksekkään soolouransa. Take That palasi yhteen vuonna 2005 ja Robbie Williamskin liittyi uudestaan 2010.
Barlow myös aloitti soolouran yhteen hajoamisen jälkeen, ja hänen debyyttisinglensä "Forever Love" nousi brittilistan ykköseksi. Pian julkaistiin albumi Open Road, joka myös nousi listan kärkeen, sekä toinen single, Madonnan ja Shep Pettibonen kirjoittama "Love Won't Wait". Barlow katosi julkisuudesta ja kävi pohjalla yhtyeen hajoamisen jälkeen, mutta palasi takaisin yhtyeen kanssa parempana kuin ikinä, sekä piti huippusuosittuja soolo- ja yhtyekiertueita. Hän oli myös The X Factor-sarjan päätuomarina vuosina 2011–2013.
Hän on kirjoittanut mm. singlen "Not Me, Not I" Delta Goodremille ja kappaleita muun muassa Shirley Basseylle, Charlotte Churchille, Westlifelle, Lily Allenille ja ABBA-yhtyeestä tunnetulle Agnetha Fältskogille sekä tehnyt yhteistyötä myös Elton Johnin, Donny Osmondin, Christina Aguileran ja Robbie Williamsin kanssa.
Barlow on naimisissa Take Thatin entisen taustatanssija Dawn Andrewsin kanssa, ja parilla on kolme lasta (s. 2000, 2002 ja 2009).
Diskografia > Soolo

Open Road (1997)
Twelve Months, Eleven Days (1999)
Sing (2012) (yhteistyössä The Commonwealth Bandin kanssa)
Since I Saw You Last (2013)
Music Played By Humans (2020)
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
FM (brittiläinen yhtye)

| FM |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1984–1995, 2007–
Tyylilaji:  hard rock
Kotipaikka:   Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Steve Overland, laulu, kitara   Jim Kirkpatrick, kitara   Merv Goldsworthy, basso   Pete Jupp, rummut   Jem David, kosketinsoittimet  
Entiset jäsenet:  Chris Overland, kitara   Andy Barnett, kitara   Philip Manchester, kosketinsoittimet  
Levy-yhtiö:  Epic Records   Frontiers Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
FM on englantilainen hard rock -yhtye.
Historia

FM perustettiin kesällä 1984 laulaja-kitaristi Steve Overlandin, kitaristi Chris Overlandin, basisti Merv Goldsworthyn, rumpali Pete Juppin ja kosketinsoittaja Philip Manchesterin johdosta. Saman vuoden joulukuussa FM varmisti levytyssopimuksen Portrait Recordsilta ja lähti kiertueelle Meat Loafin kanssa Saksaan. Kotimaassaan FM teki ensimmäisen live-esiintymisen helmikuussa 1985. FM:n debyyttialbumi Indiscreet julkaistiin syyskuussa 1986. Albumista on tullut yksi melodisen rockin klassikkoteoksista. Frozen Heart -single toi yhtyeelle kohtalaista menestystä. FM teki Euroopassa kiertueen ja avasi mm. Foreignerille ja Status Quolle. FM joutui vaihtamaan levy-yhtiötä ja laskeutui Epic Recordsin leiriin. Overlandin veljekset lähtivät Yhdysvaltoihin kirjoittamaan kappaleita Desmond Childin kanssa vuonna 1987.
FM:n toinen albumi Tough It Out julkaistiin lokakuussa 1989. Albumi oli edeltäjänsä lailla kohtalainen menestys, mutta ei kipunut korkeille listasijoille. Chris Overland jätti yhtyeen Englannin kiertueen jälkeen, joka seurasi Tough It Outin julkaisua. Andy Barnett, joka oli yhtyeen vanha tuttu, liittyi uudeksi kitaristiksi. Vuonna 1990 FM aloitti työstämään kolmatta studioalbumia, joka sai nimen Takin' It to the Streets. Kyseinen albumi julkaistiin uuden levy-yhtiön, Music for Nationsin kautta vuonna 1991. Pian albumin julkaisun jälkeen Philip Manchester lähti yhtyeestä. Ensimmäinen albumi uudella kokoonpanolla oli vuoden 1992 Aphrodisiac. FM teki talven 1992 akustisia live-esiintymisiä. Neljäs albumi Dead Man's Shoes näki päivänvalon vuonna 1995. Albumilla kosketinsoittimia soitti Jem Davis. Valitettavasti yhtye hajosi samana vuonna.
FM palasi vuonna 2007 tekemään konsertin kahdentoista vuoden tauon jälkeen Nottinghamin Rock City -klubilla. Hyvän palautteen takia yhtye päätti tehdä suunnitelmia jatkosta ja pysyi kasassa pidemmän ajan kuin alun perin oli suunniteltu. Barnett ei pystynyt jäämään yhtyeeseen, joten hänet korvasi Jim Kirkpatrick. Metropolis -albumi julkaistiin vuonna 2009 ja se sai hyvin positiivisen vastaanoton. FM teki kotimaassaan pitkän kiertueen. Vuonna 2012 FM juhli debyyttialbuminsa 25. juhlavuotta.
Vuonna 2013 FM julkaisi kaksi albumia Rockville ja Rockville II. Albumit ovat tulosta pitkistä kirjoitussessioista, ensimmäinen on enemmän kevyempää materiaalia ja jälkimmäinen raskaampaa ja kitara-vetoista. FM teki levytyssopimuksen Frontiers Recordsin kanssa vuonna 2014 ja studioalbumi Heroes and Villains julkaistiin keväällä 2015. Yhtye julkaisi uuden studioalbumin Atomic Generation maaliskuussa 2018.
Diskografia > Studioalbumit

Indiscreet (1986)
Tough It Out (1989)
Takin' It to the Streets (1991)
Aphrodisiac (1992)
Dead Man's Shoes (1995)
Metropolis (2010)
Rockville (2013)
Rockville II (2013)
Heroes and Villains (2015)
Atomic Generation (2018)
Synchronized (2020)
Thirteen (2022)
Old Habits Die Hard (2024)
Diskografia > Musiikkivideot

Someday (You'll Come Running) (1989)
I Heard It Through the Grapevine (1991)
Wildside (2009)
Tough Love (2013)
Crosstown Train (2013)
Bad Addiction (2013)
Story of My Life (2013)
Wake Up the World (2013)
Cold Hearted (2014)
Digging Up the Dirt (2015)
Black Magic (2018)
Killed by Love (2018)
Playing Tricks On Me (2018)
Aiheesta muualla

FM:n virallinen sivusto
FM:n virallinen Facebook
FM:n virallinen YouTube-kanava
Ferrari SF16-H

| Ferrari SF16-H |
| --- | --- |
 SF16-H Malesian GP:ssä 2016.
Talli:  Scuderia Ferrari
Suunnittelija(t):  Simone Resta James Allison
Kuljettajat:   5. Sebastian Vettel    7. Kimi Räikkönen
Teknisiä tietoja
Renkaat:  Pirelli P Zero, Cinturato
Polttoaine:  Shell V-Power
Moottori:  turboahdettu Ferrari 1,6 l (1600 cc) V6
Kilpailuhistoria
Debyytti:   Australian GP 2016
Kilpailuja:  21
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  4
Palkintosijoja:  11
MM-pisteitä:  398
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Ferrari SF16-H oli italialaisen Formula 1 -talli Scuderia Ferrarin käyttämä auto kaudella 2016. Autoa ajoivat saksalainen nelinkertainen maailmanmestari Sebastian Vettel ja suomalainen maailmanmestari Kimi Räikkönen.
Tulokset

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.
| Kausi | Talli | Moottori | Renkaat | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | Ferrari | Ferrari | P |  | AUS | BHR | CHN | RUS | ESP | MON | CAN | EUR | AUT | GBR | HUN | GER | BEL | ITA | SIN | MAL | JPN | USA | MEX | BRA | ABU | 398 | 3. |
| 2016 | Ferrari | Ferrari | P |  Sebastian Vettel | 3 | DNS | 2 | Kesk. | 3 | 4 | 2 | 2 | Kesk. | 9 | 4 | 5 | 6 | 3 | 5 | Kesk. | 4 | 4 | 5 | 5 | 3 | 398 | 3. |
| 2016 | Ferrari | Ferrari | P |  Kimi Räikkönen | Kesk. | 2 | 5 | 3 | 2 | Kesk. | 6 | 4 | 3 | 5 | 6 | 6 | 9 | 4 | 4 | 4 | 5 | Kesk. | 6 | Kesk. | 6 | 398 | 3. |
Autot, jotka kilpailivat Formula 1 -kaudella 2016
Mercedes F1 W07 Hybrid
Ferrari SF16-H
Williams FW38
Red Bull RB12
Force India VJM09
Renault RS16
Scuderia Toro Rosso STR11
Sauber C35
McLaren MP4-31
Manor MRT05
Haas VF-16
Francesco Moser

| Francesco Moser |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. kesäkuuta 1951 (ikä 73)
Kansalaisuus:   Italia
Pyöräilijä
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  klassikoiden erikoismies
Suurimmat voitot
 Italian ympäriajo 1984, 23 etappia Italian ympäriajo, pistekilpailu 1976, 1977, 1978, 1982 Ranskan ympäriajo, nuorten kilpailu 1975, 2 etappia Espanjan ympäriajo, 2 etappia Katalonian ympäriajo 1978 Tirreno-Adriatico 1980, 1981 Takaa-ajon maailmanmestaruus 1976 Maantieajon maailmanmestaruus 1977 Pariisi-Roubaix 1978, 1979, 1980 Lombardian ympäriajo 1975, 1978 Milano–San Remo 1984 Pariisi-Tours 1974 La Flèche Wallonne 1977 Züri-Metzgete 1977 Gent-Wevelgem 1979  Italian maantiepyöräilymestari 1975, 1979, 1981 
 Tiedot päivitetty: 10. lokakuuta 2007 
Francesco Moser (s. 19. kesäkuuta 1951 Giovo, Trenton maakunta) on entinen italialainen maantiepyöräilijä, klassikoiden erikoismies.
Moser menestyi suurkilpailuista parhaiten Pariisi–Roubaix'ssa. Sijoituttuaan toiseksi belgialaisten Roger De Vlaeminckin (vuonna 1974) ja Marc Demeyerin (1976) jälkeen hän voitti Pohjoisen helvetin kolme kertaa peräkkäin: 1978 ja 1979 ennen De Vlaeminckia sekä 1980 ennen ranskalaista Gilbert Duclos-Lassallea. Moser oli lisäksi kolmas vuosina 1981 (Bernard Hinault'n ja De Vlaeminckin jälkeen) sekä 1983 Hennie Kuiperin ja Duclos-Lassallen takana.
Muista pyöräilyn monumenteista Moser voitti Lombardian ympäriajon vuosina 1975 ja 1978 sekä Milano–San Remon 1984. Suurista yhden päivän klassikoista hän voitti lisäksi Pariisi–Toursin 1974, La Flèche Wallonnen ja Züri-Metzgeten 1977 sekä Gent–Wevelgemin 1979.
Moser sijoittui hopealle vuoden 1976 maantieajon MM-kilpailussa Belgian Freddy Maertensin jälkeen. Seuraavana vuonna Moser voitti lajin maailmanmestaruuden ennen saksalaista Dietrich Thurauta. Vuonna 1978 hän oli hopealla Alankomaiden Gerrie Knetemanin jälkeen.
Moser ei ollut parhaimmillaan pitkissä vuoristonousuissa, joten hänen menestyksensä suurissa ympäriajoissa ei ollut yhtä hohdokas kuin klassikoissa. Hän voitti kuitenkin vuoden 1984 Italian ympäriajon ennen Ranskan Laurent Fignonia ja Italian Moreno Argentinia. Moser ratkaisi maglia rosa -paidan itselleen aika-ajoetapeilla. Hän voitti Giro d'Italian pistekilpailun, Maglia ciclaminon vuosina 1976, 1977, 1978 ja 1982.
Moser rikkoi vuonna 1984 Eddy Merckxin 12 vuotta kestäneen tunninajon maailmanennätyksen. Vuonna 1999 hän myönsi käyttäneensä ME-ajossaan veridopingia.
Folke Dahlberg

| Folke Dahlberg |
| --- | --- |
 Folke Dahlberg. Kuva: Sven Hemmel.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1912 Askersund, Ruotsi
Kuollut: 1966 (53–54 vuotta)
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Esikoisteos:  Cartesiansk dykare
Pääteokset:  Vättern  Leva vid Vättern
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Folke Dahlberg (1912 Askersund, Ruotsi – 1966) oli ruotsalainen runoilija, graafikko ja kuvittaja. Dahlgren kuvasi Vätternjärveä teoksissaan Vättern (1949) ja Leva vid Vättern (1958). Hänen runojaan on sanottu musiikillisiksi, ja niiden esikuviksi on sanottu ranskalaista symbolismia ja varhaisvaiheen surrealismia.
Dahlberg oli kotiseudullaan outolintu, ja hän on sanonut niistä ajoista: "Vuodet ennen kuin täytin 16 synnyttivät minussa katkeruutta enemmän kuin kaikki senjälkeiset vuodet yhteensä." Hän opiskeli Tukholmassa Tekniska skolanissa (nyk. (Konstfackskolan), josta hän valmistui 1931. Seuraavana vuonna hän aloitti opinnot Konsthögskolanissa mutta keskeytti opinnot kolmen lukukauden jälkeen. Hän julkaisi ensimmäiset runonsa Karavanissa 1935, jossa hän julkaisi myöhemminkin. Runojen lisäksi hän julkaisi myös piirroksia. Piirtäjänä hänen tuotteliain kautensa alkoi syksyllä 1939, ja hän osallistui useisiin yhteisnäyttelyihin.
Dahlbergin esikoiskirja Cartesiansk dykare ilmestyi 1948, ja seuraavana vuonna ilmestyi Vättern. Hän suunnitteli kirjankansia ja toimi useiden lehtien kuvittajana. Sen jälkeen hän julkaisi nopeaan tahtiin seitsemän kirjaa ja Svenska Dagbladetissa kertomuksia, jotka koottiin 1958 kirjaksi Leva vid Vättern.
Dahlberg avioitui juhannuksena 1942 Kristina Sahlströmin kanssa. Dahlberg hukkui Vätternin Karlsborgsvikeniin venematkalla ystävänsä kanssa. Seuraavana päivänä ilmestyi runokokoelma  Havet slutet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Folke Dahlberg Wikimedia Commonsissa