stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kemiallinen ase
Historia > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisessä maailmansodassa kehiteltiin aluksi kyynelkaasun tapaista kaasua. Myöhemmin kehitettiin ja otettiin käyttöön yhä vaarallisempia kaasuja. Alussa kaasua vapautettiin lieriöistä, jotka avattiin hyökkäyshetkellä. Tämä menetelmä oli epävarma, sillä tuuli saattoi kuljettaa kaasun väärään suuntaan. Näin kävi esimerkiksi englantilaisten ensimmäisillä kokeiluilla kaasuhyökkäysten parissa Loosin taistelussa 25. syyskuuta 1915, kun sylintereistä vapautettu kloori levisikin myös omien joukkojen päälle. Myöhemmin kaasuja alettiinkin levittää tykistön ampumilla kranaateilla.lähde?
Ensimmäisen laajamittaisen kaasuhyökkäyksen tekivät saksalaiset 22. huhtikuuta 1915. He vapauttivat 168 tonnia kloorikaasua ympärysvaltojen joukkoja vastaan. Kaasun vaikutus ulottui noin 6,4 kilometrin säteelle, altistaen 10 000 sotilasta kaasulle, joista puolet kuoli asfyksiaan kymmenessä minuutissa. Saksalaisjoukot olivat yllättyneitä kaasun tehokkuudesta.
Sodan molemmat osapuolet omaksuivat kemialliset aseet ja käyttö laajeni länsirintamalla. Samalla kehitettiin myös vastatoimia kaasuhyökkäysten varalle. Ensimmäisenä ymmärrettiin, että sotilaat jotka lähtivät kaasupilviä karkuun saivat pahempia vaurioita kuin ne jotka eivät liikkuneet. Samoin sotilaat, jotka makasivat maassa, kärsivät eniten kaasun ollessa tiheimmillään juuri maan pinnan läheisyydessä. Saksalaisten käyttämä kloori oli myös helposti tunnistettavissa vihreän värinsä ja pistävän hajunsa takia, mikä vähensi sen tehokkuutta. Kloori on lisäksi vesiliukoista, joten pian sotilaat alkoivatkin suojata kasvonsa kastellulla kankaalla, mikä auttoikin kohtuullisesti kloorikaasuhyökkäyksissä. Myöhemmin otettiin kummallakin puolella käyttöön myös kaasunaamari.lähde?
Ensimmäisen maailmansodan tuloksena kehitettiin fosgeeni, sinappikaasu, kloropikriini ja syanidikaasu. Ranska käytti ensimmäisenä fosgeenia vuonna 1915. Tämä kaasu oli klooria vaikeampi havaita, sillä se oli väritöntä ja hajultaan neutraalimpaa, mikä teki siitä tehokkaamman taistelukaasun. Samalla se oli klooria tappavampi, vaikka aika altistuksesta ensioireisiin saattoikin olla yli 24 tuntia. Sinappikaasu taas oli saksalaisten vuonna 1917 kehittämä kaasu, joka ei välttämättä ollut kaikista kaasuista tappavin, mutta sai pahan maineensa muun muassa pitkän vaikutusaikansa johdosta. Ilmaa painavampi sinappikaasu kun saattoi pysyä maassa jopa viikkoja tai kuukausia sääoloista riippuen. Altistuneilla myös kivuliaat oireet – esimerkiksi ihorakkulat, näkövauriot, oksentelu, sisäinen ja ulkoinen verenvuoto – kestivät pitkään. Samoin kuolettavasti sinappikaasulle altistuneet saattoivat kärsiä jopa neljästä viiteen viikkoa ennen kuolemaa.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen laadittiin Geneven (1925) sopimus biologisista ja kemiallisista aseista.
Historia > Toinen maailmansota

Ensimmäinen hermokaasu, tabuuni, kehitettiin vuonna 1936, sariini 1938 ja somaani 1944.lähde? Toisen maailmansodan voittajavaltiot jatkoivat, sopimuksista huolimatta hermokaasujen kehittelyä Saksan tietojen pohjalta ja vuonna 1952 Britannia kehitti VX-kaasun, joka on tähänastisten tietojen mukaan tappavin hermokaasu.lähde?
Kansainvälisellä Pariisin sopimuksella (1993) sovittiin taistelukaasujen kehittämisen, valmistuksen, käytön ja varastoinnin kieltämisestä sekä niiden hävittämisestä. Sopimuksen allekirjoitti 164 maata ja sen on ratifioinut 75 maata. Ratifioinnin jättivät tekemättä Iran, Kiina ja Venäjä. Allekirjoittajamaat sopivat täyttävänsä sopimuksen ehdot vuoteen 2007 mennessä. Sopimuksen ulkopuolelle jättäytyivät muun muassa Libya ja Irak.
Historia > Kylmä sota

Kylmän sodan seurauksena Neuvostoliitto kehitti VX-kaasulle vastineen, V-kaasun.lähde?
Kemiallisten aseiden käyttö

Ensimmäinen maailmansota 1914–1918
Venäjän sisällissota 1918 (käyttäjänä Iso-Britannia)
Irak 1920 (käyttäjänä Iso-Britannia)
Neuvostoliitto, Tambovin kapina 1921
Toinen Marokon sota 1921–1926 (käyttäjänä Espanja ja Ranska)
Etiopia 1936 (käyttäjänä Italia)
Vietnamin sota 1965–1975 (käyttäjänä Yhdysvallat)
Irakin–Iranin sota 1983
Halabjan joukkomurha (Pohjois-Irakin Halabjassa, käyttäjänä Irak) 1988
Afganistanin sota 1979–1989 (käyttäjänä Neuvostoliitto)
Tokion metro 1995 (Aum Shinrikyo -lahko)
Syyrian kaasuiskut 2013
Isis-järjestön terroriteot/sotatoimet Irakissa, 2014 ja 2015
Syyrian ilmavoimien sariinilla ja kloorilla tekemät iskut vuonna 2017
Sergei ja Julia Skripalin myrkytti vuonna 2018 Salisburyssä Venäjä novitšok-hermomyrkyllä
Venäläinen oppositiopoliitikko Aleksei Navalnyi myrkytettiin novitšok-hermomyrkyllä elokuussa 2020
Luokittelu > Pysyvyyden mukaan

Ilmakaasut
Kaasumaisia tai helposti kaasuuntuvia yhdisteitä
Käytetään kun kohteeseen halutaan lyhytaikainen vaikutus (minuutteja)
Maastokaasut
Huonosti haihtuvia, öljymäisiä yhdisteitä
Käytetään kun halutaan pitkäaikainen vaikutus (kuukausia)
Luokittelu > Vaikutusten mukaan

Hermokaasut
Hyvin myrkyllisiä, helposti levitettäviä jotka vaikuttavat hermosolujen toimintaan.
Yleisimmät, tabuuni, sariini, syklosariini, somaani, VX-Kaasu
Syövyttävät aineet
Yleisimpiä aineita ovat muun muassa rikkihappo, suolahappo, typpihappo, vetyfluoridi ja vetyfluoridista valmistettavat superhapot. Pommin räjähtäessä kuumuus muuntaa hapot hetkessä tappavan kaasumaiseen muotoon, joka joutuessaan suurina määrinä ihmisen ihoon tai keuhkoihin aiheuttaa vakavia palovammoja tai sisäisiä verenvuotoja.
Rikkisinappikaasut, kuten:
2-kloorietyylikloorimetyylisulfidi (CAS 2625-76-5),
bis(2-kloorietyyli)sulfidi (CAS 505-60-2),
bis(2-kloorietyylitio)metaani (CAS 63869-13-6),
1,2-bis(2-kloorietyylitio)etaani (CAS 3563-36-8),
1,3-bis(2-kloorietyylitio)-n-propaani (CAS 63905-10-2),
1,4-bis(2-kloorietyylitio)-n-butaani (CAS 142868-93-7),
1,5-bis(2-kloorietyylitio)-n-pentaani (CAS 142868-94-8),
bis(2-kloorietyylitiometyyli)eetteri (CAS 63918-90-1),
bis(2-kloorietyylitioetyyli)eetteri (CAS 63918-89-8)
Lewisiitit, kuten:
2-kloorivinyylidiklooriarsiini (CAS 541-25-3),
tris(2-kloorivinyyli)arsiini (CAS 40334-70-1),
bis(2-kloorivinyyli)klooriarsiini (CAS 40334-69-8)
Typpisinappikaasut, kuten:
bis(2-kloorietyyli)etyyliamiini (CAS 538-07-8),
bis(2-kloorietyyli)metyyliamiini (CAS 51-75-2),
tris(2-kloorietyyli)amiini (CAS 555-77-1);
Ärsyttävät aineet
Tukahduttavat aineet
Käytetyin tukahduttava ja tappava aine on vetysyanidi eli sinihappo, jota muodostuu kaliumsyanidin (1 gramma riittää tappamaan 20 ihmistä kiinteässä muodossa) joutuessa kosketuksiin happojen kanssa
Kasvimyrkyt eli herbisidit
Palytoksiini (palytoxin) on koralleista saatavaa myrkkyä
Yleismyrkylliset aineet
Psykotaisteluaineet
Toksiinit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kemiallinen ase Wikimedia Commonsissa
Tänään on taistelukaasujen ikävä merkkipäivä: 5 000 kuoli 10 minuutissa (Arkistoitu – Internet Archive), tiedetuubi.fi
Tuomas Burke, Kemialliset taisteluaineet: Ominaisuudet, tunnistus, suoja ja välineet, pro gradu -tutkielma, Maanpuolustuskorkeakoulu, huhtikuu 2014 (pdf)
Siviiliväestön kaasusuojelu. Minkälainen huomio eri maissa siihen nykyhetkellä kiinnitetään, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 27.01.1929, nro 4, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aulis Alanen : Kaivojen myrkyttämisestä kaasusotaan. Kappale kemiallisen sodan historiaa, Hakkapeliitta, 27.09.1938, nro 39, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aulis J. Alanen : Tulta, kalkkia ja "myrkkykaasua". Lisiä kemiallisen sodan esihistoriaan, Hakkapeliitta, 08.11.1938, nro 45, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kemiallisia aseita
Arsiini
Fosgeeni
Sinihappo (Zyklon B)
Sariini
VX
Keräkaktukset

| Keräkaktukset |
| --- | --- |
 Tähtikeräkaktus (Escobaria minima)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cacteae
Suku::  Keräkaktukset Escobaria  Britton & Rose (1923)
Katso myös
   Keräkaktukset Wikispeciesissä   Keräkaktukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keräkaktukset (Escobaria) on kaktuskasvisuku, jossa on 23 pohjoisamerikkalaista lajia. Sen tieteellinen nimi on annettu 1900-luvun alkupuolella vaikuttaneiden meksikolaisten Rómulo ja Numa Escobarin kunniaksi. Keräkaktusten läheisimpiä sukulaisia ovat piikaktukset (Coryphantha) ja syyläkaktukset (Mammillaria).
Tuntomerkit

Keräkaktukset ovat matalakasvuisia, yksi- tai useampivartisia. Varsi on päältä litistynyt pallo tai lieriömäinen ja uurteeton. Varressa on nystyröitä, jotka usein korkkiintuvat ja karisevat vanhemmiten. Areolit ovat pitkänomaisia ja niissä on tavallisesti lyhyitä ja suoria piikkejä, jotka peittävät kasvia tiheästi. Kukat eivät useinkaan avaudu täysin, ja pohjusmalja on lyhyt. Uloimpien kehälehtien laidoissa on ripsiä. Hedelmä on pallomainen tai pitkänomainen, tavallisesti punainen, joskus vihreä tai vaaleanpunainen. Soikeat tai melkein pyöreät siemenet ovat ruskeita tai mustanruskeita, pinnalta kuoppaisia.
Piikaktuksista keräkaktukset eroavat kuoppapintaisilta siemeniltään, ripsekkäiltä ulkokehälehdiltään, varren mesiäisten puuttumiseltaan, ikääntyvien varren nystyjen korkkiintumis- ja karisemistaipumukseltaan, keväiseltä kukinta-ajaltaan, kukkien väriltään (keräkaktuksilla ei koskaan ole keltaisia kukkia), ja hedelmiltään, jotka ovat avautumattomia, punaisia ja paljaspintaisia. Eroja syyläkaktuksiin ovat areolit, jotka eivät keräkaktuksilla ole koskaan erilaistuneet yhtäältä piikkejä ja toisaalta kukkia tuottaviin osiin.
Levinneisyys

Keräkaktukset kasvavat laajalla alueella Etelä-Kanadassa, Yhdysvaltain länsiosissa ja Meksikon pohjoisosassa. Yksi laji kasvaa Kuubassa (Escobaria cubensis).
Lajit

Keräkaktusten suvun lajit:
Escobaria albicolumnaria
Escobaria alversonii
Escobaria chichuahuensis
Escobaria cubensis
Escobaria dasyacantha
Escobaria deserti
Escobaria duncanii
Escobaria emskoetteriana
Escobaria guadalupensis
Escobaria hesteri
Escobaria laredoi
Escobaria lloydii
Escobaria minima – tähtikeräkaktus
Escobaria missouriensis
Escobaria orcuttii
Escobaria organensis
Escobaria robbinsorum
Escobaria sandbergii
Escobaria sneedii – valkokeräkaktus
Escobaria tuberculosa
Escobaria villardii
Escobaria vivipara – parvikeräkaktus
Escobaria zilziana
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Keräkaktukset – Escobaria
ITIS: Escobaria (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Escobaria (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133509  Wikispecies: Escobaria  BioLib: 105586  EoL: 38267  EPPO: 1ESCG  GBIF: 3084472  GRIN: 4459  iNaturalist: 143722  IPNI: 327678-2  IRMNG: 1042377  ITIS: 202465  NCBI: 130118  Open Tree of Life: 493249  PLANTS: ESCOB  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:295139-2  Tropicos: 40006184  VASCAN: 30704  WFO: wfo-4000014028
Helvi Hämäläinen

| Helvi Hämäläinen |
| --- | --- |
 Essi Renvall veistämässä Helvi Hämäläisen muotokuvaa vuonna 1943.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1907 Hamina
Kuollut: 17. tammikuuta 1998 (90 vuotta) Espoo
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Helvi Heleena Hämäläinen (16. kesäkuuta 1907 Hamina – 17. tammikuuta 1998 Espoo) oli suomalainen kirjailija. Hän julkaisi yli kuusi vuosikymmentä kestäneen kirjailijanuransa aikana kymmeniä proosa- ja runoteoksia. Hämäläinen sai muun muassa Pro Finlandia -mitalin vuonna 1959 ja Finlandia-palkinnon 1987.
Elämä

Hämäläinen syntyi Haminassa. Hänen vanhempansa olivat nahkuri Aaro Hämäläinen (1873–1922), joka oli lähtöisin Ilomantsista, ja Iida o.s. Mikkelsson (1880–1951), joka oli lähtöisin Somerniemeltä. Helvi Hämäläisen serkku äidin puolelta oli Miss Suomi Ester Toivonen, joka myös syntyi Haminassa.
Hämäläinen muutti jo kouluikäisenä vanhempiensa kanssa Helsinkiin, jota hän kuvasi monissa teoksissaan. Isän kuoltua vuonna 1920 perhe jäi köyhyyteen, mutta äiti Ida eli vielä pitkään. Helsingissä Hämäläinen kävi seitsemän luokkaa Lucina Hagmanin perustamaa Helsingin uutta yhteiskoulua, jonka johtajana tuolloin oli Gustaf Munsterhjelm.
1930-luvulla Hämäläinen työskenteli WSOY:llä Porvoossa oikolukijana. Porvoossa hän avioitui Niilo Haapmanin kanssa. Yhteiselo päättyi vain viikon jälkeen, ja Hämäläinen palasi pian Helsinkiin. Hämäläisen ja Haapmanin poika Jussi Haapman (1932–1985) toimi Helsingin Sanomien arkiston johtajana. Jussi Haapmanin puoliso vuodesta 1964 oli tekstiilitaiteilija Hilkka Rahikainen-Haapman.
Hämäläisen rakkaussuhde kirjailija Olavi Paavolaiseen alkoi 1938 ja päättyi syksyllä 1941.
Helsingin ohella Helvi Hämäläisen elämänvaiheisiin liittyviä paikkakuntia ovat Pusulan Arimaa ja Somerniemen Härjänoja, joista kummallakin hänen Somerniemen Palikaisista kotoisin olleella äidillään oli sukulaisia. Näiden luona Hämäläinen vietti äitinsä ja poikansa kanssa etenkin kesiään ja myös sota-ajan talvia kirjoittaen ja saaden samalla aineksia sekä romaaneihinsa että runoihinsa ensin Arimaan ja sitten Härjänojan luonnosta ja ihmisistä. Sittemmin hän hankki myös oman mökin Härjänojalta.
Vuodesta 1960 Hämäläinen asui Espoon Tapiolassa. Hämäläinen kuoli 90-vuotiaana 17. tammikuuta 1998. Hänet on haudattu Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.
Tuotanto ja vastaanotto > Proosa

Hämäläinen kirjoitti ensimmäisen romaaninsa Kaunis sielu talvella 1927–28 mutta sitä ei julkaistu, Hämäläisen oman arvion mukaan sen käsittelemän samaan sukupuoleen kohdistuvan halun teeman vuoksi. Kaunis sielu oli paitsi aiheiltaan, myös muodoltaan radikaali modernistinen teos, joka kuvasi kertojapäähenkilönsä mielen särkymistä. Se julkaistiin lopulta Hämäläisen suostumuksella postuumisti vuonna 2001. Hämäläisen ensimmäinen julkaistu teos, romaani Hyväntekijä, ilmestyi vuonna 1930. Toisessa romaanissa, Lumouksessa (1932), on vaikutteita D. H. Lawrencelta. Varsinaisen läpimurtonsa Hämäläinen teki 1935 ilmestyneellä, naisten asemaa käsittelevällä työläiskuvauksella Katuojan vettä. Vuonna 1937 ilmestynyt romaani Tyhjä syli jatkoi työläiskuvauksia ja lawrencelaisia teemoja, sukupuolen ja seksuaalisuuden tarkastelua.
Urbaanien työläis- ja myöhemmin sivistyneistöromaanien ohella toinen juonne Hämäläisen tuotannossa ovat romaanien ja myös runojen maaseutukuvaukset, joihin hän ammensi aiheita äitinsä suvun kotiseudulta, ensin Pusulan Arimaalta ja sitten Somerniemen Härjänojalta, jota kirjailija nimitti ”runokyläkseen”. Tätä osaa hänen tuotannossaan edustavat etenkin kyläaiheisten romaanien ihmis- ja yhteisökuvaukset ja runojen luontokuvasto. Hämäläisen tapa käyttää tunnistettavia esikuvia johti kuitenkin ristiriitoihin myös kyläyhteisössä ja näin hän etääntyi myös tästä aihepiiristä. Hämäläisen kyläromaaneista ensimmäinen oli Kylä palaa (1938).
Hämäläisen tunnetuin teos on romaani Säädyllinen murhenäytelmä (1941), joka ilmestyessään aiheutti suuren kohun, koska romaanin päähenkilöistä oli tunnistettavissa useita sen ajan merkittäviä kulttuurihenkilöitä, muun muassa Tyyni Tuulio ja Hämäläisen miesystävä Olavi Paavolainen. Paitsi henkilöhahmoja ja ympäristöjä lukijat pitivät tosina myös tapahtumia, kuten tunnistettavien henkilöiden uskottomuutta. Romaanin ensimmäisistä painoksista sensuroitiin muun muassa homoseksuaalisuuden kuvaukset, ja teos julkaistiin kokonaisena vasta 1995. Seuraavat romaanit, Velvoitus (1942) ja Hansikas (1943) ovat myös Helsingin ja sivistyneistön kuvauksia. Säädyllisen murhenäytelmän jatko-osa Kadotettu puutarha ilmestyi vasta 1995.
Jatkoa Hämäläisen maaseutukuvauksille olivat pienoisromaani Pouta (1946), Tuhopolttaja (1949) ja Karkuri (1962) sekä humoristinen Ketunkivi (1948). Vaikeita aiheita käsitelleet Tuhopolttaja ja Karkuri johtivat Hämäläisen kuvaamassa kyläyhteisössä samanlaiseen vieroksuntaan kuin hänen sivistyneistöromaaninsa aiemmin.
Romaani Kolme eloonherätettyä (1953) sijoittui Raamatun aikaan ja pienoisromaani Suden kunnia (1962) Palestiinaan Rooman vallan aikana. Muut 1950-luvun romaanit Uusi Adam ja Kylänruusut ilmestyivät vasta 1997 ja 1998.
1990-luvulla kirjailijan vielä eläessä ja 2000-luvulla postuumisti julkaistiin useita Hämäläisen tuotannosta aiemmin julkaisematta jääneitä romaaneja. Näihin kuuluivat myös Säädyllisen murhenäytelmän jatko-osa Kadotettu puutarha (1995) ja Kaunis sielu (2001) .
Tuotanto ja vastaanotto > Runous

Hämäläisen varhaista runotuotantoa ovat runonäytelmät Aaverakastaja (1936) ja Kuunsokea (1937). Näitä seuraavassa Härjänojan runoudessa kokoelmissa korostui voimakas luonnontunne ja mielikuvitus. Tämän kauden teoksia olivat runokokoelmat Lapsellinen maa (1943), Voikukkapyhimykset (1947) ja Pilvipuku (1950) sekä runonäytelmät Viheriä poika (1947) ja Pilvi (1947).
Hämäläisen runouden kolmannessa vaiheessa korostuivat kansalliset ja henkilökohtaiset menetykset. Tyylillisiä vaikutteita kirjailija sai sekä kansanrunoudesta että modernismista. Tämän vaiheen kokoelmia olivat Surmayöt (1957), Punainen surupuku (1958) ja Pilveen sidottu (1961). Runotuotannon neljäs vaihe kokoelmissa Poltetut enkelit (1965) ja Sokeat lähteet (1967) sisälsi apokalyptisiä näkyjä ihmiskunnan tuhosta.
Parikymmentä vuotta hiljaiseloa viettänyt Hämäläinen palasi uudestaan julkisuuteen 1987, kun hänen runokokoelmansa Sukupolveni unta ilmestyi. Siinä korostuivat kirjailijan sukupolven yhteiset kokemukset ja huoli luonnon tuhoutumisesta. Liikkeellepanijana uuteen luomisvaiheeseen oli Hämäläisen pojan kuolema vuonna 1985. Hämäläinen sai kokoelmasta vuonna 1987 Finlandia-palkinnon. Sukupolveni unta herätti suurta kiinnostusta, joka nosti 80-vuotiaan kirjailijan julkisuuteen seuraavaksi kymmeneksi vuodeksi, ja jatkui vielä myös kirjailijan kuoleman jälkeen. Tänä aikana kirjailijan teoksista tehtiin uusia painoksia ja myös aiemmin julkaisemattomia teoksia ilmestyi.
Tuotanto ja vastaanotto > Muuta tuotantoa

1930-luvulla Hämäläinen kirjoitti salanimellä Annikki Heinä serkkunsa Ester Toivosen elämäkerran. 1990-luvulla julkaistiin Ritva Haavikon kirjoittama Hämäläisen elämäkerta sekä Hämäläisen ja Haavikon yhdessä toimittamat kirjailijan päiväkirjat vuosilta 1955–1988.
Teokset > Romaanit

Hyväntekijä (1930)
Lumous (1934)
Katuojan vettä (1935)
Tyhjä syli (1937)
Kylä palaa (1938)
Säädyllinen murhenäytelmä (1941)
Velvoitus (1942)
Hansikas (1943)
Kylä vaeltaa (1944)
Pouta (1946)
Sarvelaiset (1947)
Ketunkivi (1948)
Tuhopolttaja (1949)
Kasperin jalokivet (1953)
Kolme eloonherätettyä (1953)
Karkuri (1961)
Suden kunnia (1962)
Kadotettu puutarha (1995)
Säädyllinen murhenäytelmä (täydellinen laitos 1995)
Uusi Aadam (1997)
Kylänruusut (1998)
Kaunis sielu (talvella 1927–1928 kirjoitettu proosateos, jonka kustantamot alun perin torjuivat. Julkaistu 2001)
Raakileet (vuonna 1950 laadittu sota-aikaa käsittelevä käsikirjoitus, jota ei kehitelty valmiiksi romaaniksi asti. Käsikirjoitus julkaistiin 2007)
Teokset > Runokokoelmat

Nuoret runoilijat 1934, toimittanut Mika Waltari. WSOY 1934. Sisältää runoja seuraavilta kirjoittajilta: Helli Hannula, Kyllikki Huhtala, Aari Surakka, Helvi Hämäläinen, Arvo Laro, Heikki Jylhä, Martti Laine, Oiva Paloheimo, Eino Kauppinen, Unto Kupiainen, Yrjö Teppo.
Aaverakastaja (1936)
Lapsellinen maa (1943)
Voikukkapyhimykset (1947)
Pilvipuku (1950)
Surmayöt (1957)
Punainen surupuku (1958)
Pilveen sidottu (1961)
Poltetut enkelit (1965)
Sokeat lähteet (1967)
Valitut runot (1973)
Sukupolveni unta.  Helsinki:  WSOY, 1987 (8. painos 1994).  ISBN 951-0-14569-6
Vihreä virta (1996)
Teokset > Runonäytelmät

Kuunsokea (1937)
Viheriä poika (1946)
Pilvi (1946)
Teokset > Päiväkirjat

Päiväkirjat 1955–1988 (toimittanut Ritva Haavikko, 1994)
Kirjallisuutta

Kähkönen, Marjut: Ei kenenkään veli: Naiskirjailijuuden metaforat Helvi Hämäläisen lyriikassa.  Helsinki:  SKS, 2004.  ISBN 951-746-507-6
Rahikainen, Esko: Kylä, kirjailija ja talonemäntä: Muistoja ja muistiinpanoja Helvi Hämäläisestä, Salme Sirrosta ja Somerniemen Härjänojan kylästä.  Somero:  Amanita, 2003.  ISBN 952-5330-11-7
Rahikainen, Esko: Tie Härjänojaan: Muistiinpanoja kirjailija Helvi Hämäläisen suvun taipaleelta.  Espoo:  Lintu, 1987.  ISBN 951-95401-2-1
Suvi Ahola, Mitä Helvi Hämäläinen todella sanoi? Helsinki: WSOY 2023 ISBN 978-951-0-48723-5
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Helvi Hämäläinen Wikisitaateissa
Helvi Hämäläisen haastattelu Nummisuutarit-lehdessä.
Hämäläinen, Helvi hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Luonnon lumoissa - Aleksis Kiven ja Helvi Hämäläisen runomaisema
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
E. W. Kenyon

| Essek William Kenyon> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. huhtikuuta 1867 Hadley Hills, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 19. maaliskuuta 1948 (80 vuotta) Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  saarnaaja, kirjailija
Kirjailija
Aiheet:  menestysteologia
Kirjallinen suuntaus: Menestysteologia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Essek William Kenyon (24. huhtikuuta 1867 – 19. maaliskuuta 1948) oli amerikkalaisen Word of Faith (Uskon Sana) -liikkeen julistaja ja kirjailija. Hänet tunnetaan menestysteologia-nimisen opin perustajana.
Kenyonin vuonna 1916 ilmestyneestä teoksesta The Father and His Family ovat peräisin Uskon Sana -liikkeen opetus uskovan auktoriteetista sekä myös JDS-oppi (Jesus Died Spiritually). Menestysteologia tunnetaan tämän opetuksen vuoksi myös nimellä valtateologia, joka tarkoittaa hengellisen vallan tavoittelua.
Ura ja elämä

E. W. Kenyon syntyi metsätyömiehen ja koulunopettajan poikana, neljänneksi pojaksi kymmenen lapsen perheeseen. Kenyon ollessa kymmenvuotias hänen perheensä muutti New Yorkin Amsterdamiin, pieneen kaupunkiin Kanadan rajan tuntumaan. 15-vuotiaana Kenyon työskenteli kutojana Amsterdamin mattotehtaassa. Hän kääntyi 15–17-vuotiaana äitinsä vaikutuksesta. Hän piti vuonna 1886 19-vuotiaana ensimmäisen julkisen saarnansa Amsterdamin metodistikirkossa.
Ura ja elämä > E. W. Kenyon julistajana 1900–1923

Kenyon toimi 1900-luvun alussa evankelistana Uudessa-Englannissa ja Kanadan alemmissa osavaltioissa.  Tuona aikana Kenyon perusti useita Primitive Baptist -kirkkoja. Hän avioitui vanhan lesken kanssa, joka kuoli pian avioliiton solmimisen jälkeen. Kenyon oli juuri perustanut kodin Spencerin ulkopuolelle Massachusettsin osavaltioon. Tähän kotiin Kenyon perusti raamattukoulunsa ja teki sieltä käsin saarnamatkojaan. Kenyon sai ystäviltään John and Susan Marbelta heidän maatilansa ja rakennuksensa Bethel Bible Instituten perustamista varten. Vuosien 1900-1923 välisenä aikana Bethel Bible Instituten toiminta rahoitettiin maatilan tuotoilla ja niillä tuloilla joita Kenyon sai saarnamatkoiltaan.
E. W. Kenyon avioitui v. 1914 nuoremman naisen, Alice Whitneyn, kanssa. Kenyonin raamattuopisto joutui vaikeuksiin vuonna 1923, opiskelijoiden määrän vähentyessä. Tämän vuoksi koulu siirrettiin Dudleyhin ja yhdistettiin sodan vuoksi suljettuun Nichols Academiaan. Yhdistymisneuvottelut eivät sujuneet Kenyonin toivomuksien mukaisesti, joten Kenyon jätti koko koulun. Vuonna 1925 koulun johtajaksi tuli Howard Ferrin. Vuonna 1923 tapahtuneen lähtönsä jälkeen Kenyon ei koskaan ottanut yhteyttä kouluun, eikä käynyt siellä.
Kenyonin lähdettyä Bethel muutti Spencerista Dudleyhin ja nimettiin Dudley Bible Institute and Nichols Academy:ksi. Koulun johtajana toimi Howard Ferrin, joka muutti koulun myöhemmin Providenceen, Rhode Islandille, jolloin koulun nimeksi tuli Providence Rhode Island Bible Institute. Myöhemmin koulu siirrettiin Barringtoniin Rhode Islandille, jolloin koulun nimeksi tuli Barrington College, jota pidettiin yhtenä parhaista evankelisista yleissivistävien aineiden oppilaitoksensa Uudessa-Englannissa.