stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Manganoseeni

| Manganoseeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Bis(η5-syklopentadienyyli)mangaani(II)
CAS-numero:  73138-26-8
PubChem CID:  24199707 ja 433934
SMILES:  C1C=CC=[C-]1.C1C=CC=[C-]1.[Mn+2]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H10Mn
Moolimassa:  185,12 g/mol
Sulamispiste:  172 °C
Manganoseeni eli bis(syklopentadienyyli)mangaani (C10H10Mn) on metalloseeneihin kuuluva mangaanin organometalliyhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus

Manganoseeni on huoneenlämpötilassa kellanoranssia kiteistä ainetta. Yhdiste on ainoita ionirakenteisia metalloseeneja ja rakenne koostuu mangaani-ionien ja syklopentadienyyliligandien muodostamasta siksak-ketjusta. Jokainen mangaani-ioni on sitoutunut kahteen syklopentadienyyliligandiin, joiden haptisuus on 2 ja yhteen, jonka haptisuus on 3. Manganoseenilla on kaksi spintilaa: niin kutsuttu korkean spinin tila, jossa spin on 5/2 ja matalan spinin tila, jossa spin on 1/2. Näistä matalan spinin tila on stabiili 150–158 °C:n lämpötilaan asti, jolloin spintila muuttuu. Korkean spin-tilan manganoseeni on rakenteeltaan metalloseeneille tyypillisesti niin kutsuttu sandwich-yhdiste, ja mangaani-ioni on sitoutunut kahteen päällekkäin olevaan syklopentadienyyliligandiin. Tässä muodossa yhdiste on väriltään vaaleanpunaista. Manganoseeni on hyvin kosteus- ja ilmaherkkä kemikaali ja se voi olla pyroforista. Manganoseeni reagoi hiilimonoksidin kanssa siten, että toinen syklopentadienyyliligandeista korvautuu kolmella karbonyyliligandilla. Yhdiste on paramagneettista.
Manganoseenia voidaan valmistaa vedettömän mangaani(II)kloridin ja syklopentadienyylinatriumin välisellä reaktiolla. Liuottimena käytetään tetrahydrofuraania.
Malinavaara

| Malinavaara Малиновая Варакка, Malinovaja Varakka Malinavuara |
| --- | --- |
 Malinavaaran kunta Louhen piirin kartalla. Alla taajaman sijainti Karjalan tasavallassa.
 vaakuna
 Malinavaara
 Koordinaatit: 66°18′2″N, 33°12′23″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Louhen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2 040,7 km²
Väkiluku (2010):  886
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Malinavaara (ven. Мали́новая Вара́кка, Malinovaja Varakka, karjalaksi Malinavuara) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Louhen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ala-Puulonkijärven lounaispuolella lähellä Vienanmeren Tšuupanlahden rantaa 25 kilometriä Louhesta pohjoiseen. Taajamassa on 373 ja kunnassa 886 asukasta (vuonna 2010).
Maantiede ja asutus

Malinavaaran kunnan pinta-ala on 2 040,7 neliökilometriä. Se rajoittuu kaakossa Louhen piirin Plotinan, etelässä Louhen ja lounaassa Kiestingin kuntiin sekä luoteessa ja pohjoisessa Murmanskin alueeseen. Maalaiskuntaan kuulumaton Tšuupan kaupunkimainen taajama sijaitsee käytännössä kunnan ympäröimänä Tšuupanlahden pohjukassa. Pinta-alasta 61,5 % on metsää, 26,7 % vesistöjä ja 12,4 % luonnonsuojelualuetta.
Alue on pinnanmuodostukseltaan kumpuilevaa tasankoa, joka muuttuu idässä Vienanmeren alangoksi. Tärkeimmät joet ovat Mustajoki (ven. Tšornaja), Nilmijoki (Nilma), Kierettijoki, Kolinjoki (Nolozerskaja), Kangasoja (Kangaš), Puulonkijoki (Pulonga), Srednjaja, Myllyjoki (Melnitšnaja) ja Plavelkamaoja (Plavežma). Järviä ovat Nikrajärvi (Nigrozero), Ala-Nilmijärvi (Nižneje Nilmozero), Ylä-Nilmijärvi (Verhneje Nilmozero), Valkeajärvi (Beloje), Savijärvi (Savino), Ylä-Puulonkijärvi (Verhneje Pulongskoje), Ala-Kotajärvi (Nižneje Kotozero), Ylä-Kotajärvi (Verhneje Kotozero), Tedinänjärvi (Djadino), Ylä-Tienjärvi (Verhneje Dorožnoje) ja Ala-Tienjärvi (Nižneje Dorožnoje). Hyötykaivannaisiin kuuluvat muskoviitti, mikrokliini, pegmatiitti, kvartsi, amfiboliitti, pyrokseniitti, graniitti, gneissi, gabro, belomoriitti, korundi, hiekka, sora ja turve. Kunnan alueella sijaitsee Napapiirin rauhoitusalue ja osa Kantalahden luonnonpuistosta. Ympäristön kokonaistila on hyvä.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Hiitolammen, Karelskin, Primorskin ja Tedinon asutukset, Ala-Puulongin, Mustajoen, Nilmijärven ja Nilmilahden kylät sekä Kieretin (Keret), Kotajärven (Kotozero) ja Napapiirin rautatieasemat. Tedinossa on kolmesataa asukasta ja Hiitolammella yli sata. Nilmijärvella ja Primorskissa ei ole lainkaan vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 73 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 12 % karjalaisia, 4 % valkovenäläisiä ja 4 % ukrainalaisia.
Historia

1900-luvun alussa seudulla oli muutamia karjalais- ja venäläiskyliä sekä Muurmannin radan varrelle syntyneitä asutuksia. Nilmilahden ja Nilmijärven kylät olivat karjalaisia ja Mustajoki venäläinen. Malinavaara on yksi Tšuupan kaivoshallinnon yhteyteen 1920-luvulla syntyneistä asutuksista. Hiitolammella oli neuvostoaikana kaupunkimaisen taajaman status (vuodesta 1952). Nykyään lähes kaikki pegmatiittikaivokset on suljettu.
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan läpi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen valtatie M18 sekä Muurmannin rata, jolla on Kieretin, Kotajärven ja Napapiirin asemat. Tšuupasta on tieyhteys Malinavaaran ja Ala-Puulongin kautta Hiitolammelle. Nilmilahdella ja Primorskissa on laivalaiturit. Kunnasta on linja-autoreitti Tšuuppaan. Rautatieasemilla pysähtyvät Louhen ja Kantalahden väliset paikallisjunat.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat kaivosteollisuus ja matkailu. Luonnonvaroista hyödynnetään nykyään lähinnä kiveä, hiekkaa ja soraa. Metsäteollisuuden merkitys on vähäinen. Maataloutta edustavat asukkaiden palstaviljelmät ja kalanviljelylaitos. Primorskissa, Hiitolammella ja Tšuupanlahden Kartešniemellä toimii kolme yliopistojen ja Venäjän tiedeakatemian tutkimusasemaa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti ja kaksi kauppaa. Eräitä palveluja on myös Hiitolammella ja Tedinossa. Muurmanskin maantien varrella toimii kaksi kahvilaa.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudulta on löydetty useita kivikautisia asuinpaikkoja sekä Krasnaja Ludan jatulintarha. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Nilmilahden ja Nilmijärven vanhat asuintalot ja talousrakennukset. Nilmijärven kylällä on historiallisen asutuksen status. Rautatieasemilla on toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden yhteishautoja.
Kunnan matkailupotentiaali perustuu Vienanmeren koskemattomiin rantamaisemiin, seudun puhtaaseen luontoon sekä kulttuurihistoriallisiin kohteisiin. Nilmilahdessa toimii ympärivuotisia sukelluspalveluja tarjoava yritys hotelleineen, kylpylöineen ja delfinaarioineen. Ala-Puulongissa on kalastusretkiä järjestävä retkeilymaja.
Kyrön Sanomat

Kyrön Sanomat oli Hämeenkyrössä vuosina 1916–1921 ilmestynyt paikallislehti.
Kyrön Sanomat perustettiin puolueista riippumattomaksi paikallislehdeksi, jonka tarkoituksena oli käsitellä kunnallisia ja taloudellisia kysymyksiä sekä julkaista ilmoituksia ja kuulutuksia. Sen levikki kärsi sisällissodan tapahtumista ja lehden takana ollut yhtiö lopetti sen viimein kannattamattomana.
Tampereella painettu lehti ilmestyi aluksi kerran viikossa ja kesäkausina joka toinen viikko. Vuonna 1921 se muutettiin kuukausilehdeksi. Päätoimittajina työskentelivät Eero Alpi (1917–1919), T. V. Mattila (1919) ja Jalmari Helo (1919–1921). Eero Alpin jälkeen toimittajana ja pakinoitsijana toimi myös F. E. Sillanpää.
Aiheesta muualla

Kyrön Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
Kytinion

| Kytinion> Κυτίνιον.Sijainti |
| --- | --- |
 Kytinion
Koordinaatit:  38°42′55″N, 22°30′31″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Palaiochóri, Amfíkleia-Eláteia, Fthiotis, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Doris
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kytinion (m.kreik. Κυτίνιον, myös Kyteinion, Κυτείνιον, lat. Cytinium) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Doriissa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Amfíkleia-Eláteian kunnan alueella noin kaksi kilometriä itään nykyisestä Palaiochórista.
Kytinion oli yksi Doriin tetrapoliin neljästä kaupungista yhdessä Akyfaan eli Pindoksen, Boionin ja Erineoksen kanssa. Se oli näistä merkittävin, ja mainitaan antiikin lähteissä muita useammin. Kaupungin kansalaisista käytettiin etnonyymejä Kytinieus (Κυτινιεύς) ja Kytenieus (Κυτενιεύς).
Kaupunki mainitaan muun muassa Demostheneen Naupaktoksesta suunnitteleman sotaretken kohteena vuonna 426 eaa., ja tämän epäonnistuttua paikkana, johon spartalaiset jättivät Eurylokhoksen johdolla lokrislaisilta saamansa panttivangit. Filippos II valtasi kaupungin vuonna 338 eaa. ja hyökkäsi sieltä Amfissaan.
Kaupungin paikalta on löydetty jonkin verran sen kaupunginmuuria, mukaan lukien yhden tornin jäänteet.
Mangaani(III)

| Mangaani(III)asetaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  26935-72-8
PubChem CID:  160554
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (C2H3O2)3Mn
Moolimassa:  232,072
Liukoisuus veteen:  Disproportioituu vedessä
Mangaani(III)asetaatti ((C2H3O2)3Mn) on Mn3+- ja asetaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään hapettimena orgaanisen kemian synteeseissä ja lähtöaineena valmistettaessa muita kolmenarvoista mangaania sisältäviä yhdisteitä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa mangaani(III)asetaatti on kidevedettömänä tummanruskeaa kiteistä ainetta. Usein se esiintyy myös kaneliruskeana kidevedellisenä dihydraattina (C2H3O2)3Mn·2H2O. Kidevedellisen mangaaniasetaatin rakennetta kuvaa parhaiten kaava [Mn3O(OAc)6]+OAc-. Tämän yhdisteen rakenteessa on kationi, jonka keskusatomina on happi. Tämä happi on koordinoitunut kolmeen mangaani(III)ioniin, joista jokainen on koordinoitunut neljään asetaatti-ioniin. Mangaani(III)asetaatti reagoi veden kanssa disproportioituen Mn2+- ja Mn(IV)4+-ioneiksi. Yhdiste liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja etikkahappoon.
Valmistus ja käyttö

Kidevedellistä mangaani(III)asetaattia voidaan valmistaa hapettamalla mangaaniasetaattia kloorin tai kaliumpermanganaatin avulla etikkahappoliuoksessa. Kidevedetöntä yhdistettä tuotetaan mangaani(III)nitraatin ja etikkahappoanhydridin välisellä reaktiolla. Mangaani(III)asetaattia käytetään usein lähtöaineena valmistettaessa muita mangaani(III)yhdisteitä. Sillä on myös merkitystä hapettimena orgaanisen kemian synteeseissä yhden elektronin vastaanottavana hapettimena. Näin tietyt orgaanisen yhdisteet hapettuvat radikaaleiksi, jotka reagoivat edelleen. Mangaani(III)asetaattia käytetään muun muassa hapettamaan alkeeneja butyrolaktoneiksi ja radikaalien muodostamiseen karbonyyliyhdisteistä.
Mangaaninitraatti

| Mangaaninitraatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10377-66-9
PubChem CID:  61511
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Mn(NO3)2
Moolimassa:  178,96
Ulkomuoto:  Väritöntä tai vaaleanpunaista kiteistä ainetta
Sulamispiste:  > 140 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,2 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1 160 g/l
Mangaaninitraatti (Mn(NO3)2) on mangaani- ja nitraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa keramiikkapigmenttinä ja muiden mangaaniyhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Kidevedettömänä mangaaninitraatti on huoneenlämpötilassa hygroskooppista väritöntä kiteistä ainetta. Yhdisteellä on myös useita kidevedellisiä muotoja. Niitä ovat esimerkiksi monohydraatti (Mn(NO3)2·H2O), dihydraatti (Mn(NO3)2·2H2O), tetrahydraatti (Mn(NO3)2·4H2O) ja heksahydraatti (Mn(NO3)2·6H2O). Mangaaninitraatin hydraatit ovat vaaleanpunaisia tai ruusunpunaisia kiteisiä yhdisteitä, joilla on usein suhteellisen alhainen sulamislämpötila (25–35 °C). Mangaaninitraatti ja erityisesti sen hydraatit liukenevat runsaasti veteen. Tämän lisäksi sitä liuottavat eräät orgaaniset liuottimet kuten etanoli, dioksaani ja tetrahydrofuraani. Kuumennettaessa yhdistettä voimakkaasti se hajoaa mangaanidioksidiksi ja typen oksideiksi.
Valmistus ja käyttö

Mangaaninitraattia valmistetaan liuottamalla mangaani(II)karbonaattia tai mangaanioksidia typpihappoon tai epäpuhtaasta mangaanidioksidista typpihapon ja typpihapokkeen seoksen avulla. Näin muodostuu kidevedellistä yhdistettä, josta kidevesi voidaan poistaa dityppipentoksidin avulla. Mangaaninitraattia käytetään muiden mangaaniyhdisteiden, erityisesti korkean puhtausasteen mangaanioksidien valmistamiseen. Tämän lisäksi sitä voidaan käyttää keramiikan värjäämiseen.
Kytäjärvi

| Kytäjärvi |
| --- | --- |
 Kytäjärvi huhtikuussa 2006
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Hyvinkää
Koordinaatit:  60°36′38″N, 24°38′33″E
Järvinumero:  21.032.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  79,7 m
Rantaviiva:  8,38 km
Pinta-ala:  2,672 km²
 fiKytäjärvi 
Kytäjärvi on pieni järvi Uudellamaalla, Hyvinkäällä. Järvi kuuluu Kytäjärven alueeseen ja edelleen Vantaan päävesistöön. Sen vedet laskevat Kytäjokea pitkin Vantaan­jokeen. Järvellä sijaitsee valtakunnallisen leväseurannan havaintopaikka. Sen rannalla on Kytäjän kartanon päärakennus. Kytäjärvi on tullut tunnetuksi sen rannalla, Kaalimaannokalla, vuonna 1972 tapahtuneesta Kytäjän kolmoissurmasta.
Mandelaiset kielet

Nigeriläis-kongolaiset kielet.
Mandelaiset kielet ovat Länsi-Afrikassa puhuttujen yli 70 kielen ryhmä. Niiden puhuma-alue ulottuu Senegalista Nigerian länsiosaan. Joseph Greenbergin mukaan mandelaiset kielet kuuluvat nigeriläis-kongolaiseen kielikuntaan. Niitä pidetään usein myös erillisenä ryhmänä, jolla ei ole kielisukulaisia. Mandelaisia kieliä puhuu äidinkielenään yli 25 miljoonaa henkeä. Toisena kielenään niitä käyttää noin 30 miljoonaa, joista osalla on äidinkielenään jokin muu mandekieli.
Kieliryhmät

Mandelaiset kielet jaetaan läntiseen ja kaakkoishaaraan. Länsihaaraan kuuluvat seuraavat kieliryhmät:
Senegalissa, Gambiassa, Malissa, Guineassa, Norsunluurannikolla ja Burkina Fasossa puhutut manding-kielet muodostavat murrejatkumon, jossa kielten rajojen erottaminen on vaikeaa. Manding-kielten luoteiseen tai läntiseen alaryhmään kuuluvat mandinka ja maninkan läntiset muodot. Itäisen alaryhmän kieliä ovat bambara, djula, guineanmaninka ja sen lähimuodot sekä marka-dafing -ryhmän eri kielimuodot.
Mokole-ryhmän kieliä ovat mogofin, kakabe, koranko ja lele Guineassa ja Sierra Leonessa.
Vai ja kono Sierra Leonessa ja Liberiassa muodostavat oman ryhmänsä.
Norsunluurannikolla puhuttujen jogon ja jerin kanssa samaan ryhmään kuuluu pieni jalkuna Burkina Fason lounaisnurkassa.
Susu ja jalunka Guineassa ja naapurimaissa muodostavat oman ryhmänsä.
Lounaisryhmän kieliä puhutaan Metsä-Guineassa sekä Liberian ja Sierra Leonen pohjoisosassa. Niihin kuuluvat mende, kpelle, loma, loko, bandi ja zialo.
Malin ja naapurimaiden soninke sekä Nigerjoen kalastajien bozokielet kuuluvat samaan ryhmään. Soninkea puhuttiin muinaisessa Ghanassa ja se on vaikuttanut moniin alueen kieliin.
Samogo Malin ja Burkina Fason rajaseudulla käsittää viisi kieltä, joista suurin on duun. Samogoa lähellä on kahteen eri muotoon jakautuva bobo Burkina Fason itäosassa.
Kaakkois- tai itähaaraan kuuluu kaksi kieliryhmää:
Eteläryhmän kieliä puhutaan Norsunluurannikolla sekä Guinean ja Liberian itäosassa. Niistä suurin on dan. Muita kieliä ovat mano, tura, goo, guro, jaure, mwan, wan, gban ja beng.
Itäryhmän kieliä puhutaan Burkina Fasossa ja Nigeriassa sekä lähialueilla Ghanassa, Nigerissä ja Beninissä. Niihin kuuluvat samon, bissan, bokon, busan, kyengan ja šangan kielet tai murreryhmät.
Kielten rakenne

Mandelaiset kielet ovat toonikieliä. Taivutuspäätteitä on vähän. Nominiluokkien puuttuminen erottaa mandekielet nigeriläis-kongolaisista kielistä. Kieliopilisia merkityksiä ilmaistaan apusanojen ja syntaksin avulla. Kiinteä sanajärjestys on subjekti–predikatiivinen osoitin–(suora objekti)–verbipredikaatti–epäsuora jäsen. Nominilausekkeessa attribuutti seuraa pääjäsentä.
Kirjakielet

Mandelaiset kielet toimivat etupäässä suullisen kanssakäymisen välineinä. Eräitä kieliä kirjoitettiin ennen siirtomaa-aikaa arabialaisella kirjaimistolla. Perinne on säilynyt mandinkoilla ja Burkina Fason djulilla. Vain kieltä varten luotiin 1800-luvun alussa omaperäinen tavukirjoitus, ja myöhemmin vastaavat järjestelmät kehitettiin myös mendeä, kpelleä, lomaa ja bambaraa varten. Vuonna 1949 luotu n’ko-kirjaimisto on saanut laajaa kannatusta Guineassa ja sen naapurimaissa. Latinalaiseen kirjaimistoon perustuneita kirjoitusjärjestelmiä laadittiin 1900-luvulla kristittyjen lähetyssaarnaajien ja myöhemmin eräiden valtioiden toimesta.
N’ko-kirjoitusta kännykässä.
Edoardo Mangiarotti
Saavutuksia

Olympiakultaa kalvan henkilökohtaisessa kilpailussa 1952
Olympiakultaa kalvan joukkuekilpailussa 1936, 1952, 1956 ja 1960
Olympiakultaa floretin joukkuekilpailussa 1956
Olympiahopeaa floretin henkilökohtaisessa kilpailussa 1952
Olympiahopeaa floretin joukkuekilpailussa 1948, 1952 ja 1960
Olympiahopeaa kalvan joukkuekilpailussa 1948
Olympiapronssia kalvan henkilökohtaisessa kilpailussa 1948 ja 1956
MM-kultaa kalvan henkilökohtaisessa kilpailussa 1951 ja 1954
MM-hopeaa floretin henkilökohtaisessa kilpailussa 1951, 1953 ja 1954
MM-hopeaa kalvan henkilökohtaisessa kilpailussa 1938 ja 1958
MM-pronssia floretin henkilökohtaisessa kilpailussa 1947 ja 1949
Useita joukkuemaailmanmestaruuksia
Mangaani(III)

| Mangaani(III)fluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7783-53-1
PubChem CID:  82213 ja 522682
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  MnF3
Moolimassa:  111,94
Ulkomuoto:  Punainen kiteinen aine
Sulamispiste:  > 600 °C (hajoaa)
Tiheys:  3,54 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Mangaani(III)fluoridi (MnF3) on mangaani- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa mangaani(III)fluoridi on punaista tai violetinpunaista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan kidevedelliset di- ja trihydraatit (MnF3·2H2O ja MnF3·3H2O). Mangaani(III)fluoridi reagoi veden kanssa hydrolysoituen mangaanidioksidiksi. Mangaani(III)fluoridi on Lewis-happo ja reagoi esimerkiksi fluoridi-ionien kanssa muodostaen kompleksisia fluoromanganaatti(III)ioneja ([MnF4]- ja [MnF5]2-).
Valmistus ja käyttö

Mangaani(III)fluoridia valmistetaan mangaanijodidin ja fluorin tai mangaani(III)oksidin ja vetyfluoridin välisellä reaktiolla. Yhdistettä muodostuu myös fluoratessa mangaanifluoridia vetyfluoridilla UV-säteilytyksen alaisena.
Mangaani(III)fluoridia käytetään orgaanisen kemian synteeseissä fluoraavana reagenssina.
Mangan mestarit

Mangan mestarit on BTJ-kustannuksen vuonna 2007 julkaisema hakuteos, jossa esitellään tekijöiden mukaan tärkeimmät ja parhaat mangan piirtäjät eli mangakat eri vuosikymmeniltä. Teoksen kirjoittajat Jari Lehtinen, Janne Kemppi ja Outi Vanamo ovat suomalaisia manga-asiantuntijoita.
Esitellyt tekijät

Osamu Tezuka
Shigeru Mizuki
Yoshihiro Tatsumi
Takao Saito
Yoshiharu Tsuge
Leiji Matsumoto
Hayao Miyazaki
Riyoko Ikeda
Jiro Taniguchi
Moto Hagio
Mitsuru Adachi
Suehiro Maruo
Naoki Urasawa
Masamune Shirow
Kia Asamiya
Hitoshi Ashinano
Gōshō Aoyama
Erica Sakurazawa
Ai Yazawa
Takehiko Inoue
Nekojiru
Junko Mizuno
CLAMP
Kondom
Aiheesta muualla

Jukka Laine: Mangan mestarit esittelyssä (Arkistoitu – Internet Archive). Kvaak.fi 25.9.2007.
Reima Mäkinen: Mangan mestarit (Arkistoitu – Internet Archive). Anime-lehti .
Janne Suominen: Mangan mestarit haltuun. Lumo 4.10.2007.
Toivo Kytölä

| Toivo Kytölä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. syyskuuta 1911 Sippola
Kuollut: 29. heinäkuuta 1971 (59 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1932–1970
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  kenraalimajuri
Kunniamerkit:  SL komentajamerkki 2. lk Vapaudenristi miekkojen kera Tunisian Tasavallan ritarikunnan komentajamerkki
Toivo Armas Kytölä (6. syyskuuta 1911 Sippola – 29. heinäkuuta 1971) oli suomalainen yleisesikuntaupseeri, joka palveli Puolustusvoimissa vuodesta 1932 vuoteen 1970.
Kytölän vanhemmat olivat maanviljelijä Erik Kytölä ja Ida o.s. Takkunen. Kytölä oli aviossa hammaslääkäri Sirkka Laakson kanssa vuoteen 1956 ja tämän jälkeen sairaanhoitaja Vieno Irene Halosen kanssa. Kytölä kirjoitti ylioppilaaksi Kouvolan yhteislyseosta vuonna 1931 ja suoritti varusmiespalveluksensa KSR:ssa 1931–1932. Tämän jälkeen hän opiskeli 16. kadettikurssilla ja valmistui Kadettikoulusta vänrikkinä vuonna 1934. Tämän jälkeen ennen talvisodan syttymistä hän palveli KSR:ssa nuorempana upseerina ja ylennettiin luutnantiksi 1936. Sodan sytyttyä hän toimi opetusupseerina RUK:ssa, Jalkaväen Koulutuskeskuksessa sekä Kranaatinheitinkoulutuskeskuksessa. Välirauhan aikana Kytölä sai ylennyksen kapteeniksi ja toimi komppanian päällikkönä JR7:ssa sekä 3. Prikaatissa. Jatkosodan puhjettua Kytölä toimi komppanianpäällikkönä JR26:ssa Kannaksella ja Aunuksessa haavoittuen Vääräkoskella 1941. 1942 hänet ylennettiin majuriksi ja hän siirtyi rintamatehtävistä toimisto- ja osastopäälliköksi Maaselän Ryhmän esikuntaan ja sieltä edelleen osastopäälliköksen II Armeijakunnan esikuntaan sodan loppumiseen asti. 1944–1946 Kytölä toimi toimistopäällikkönä 3. Divisioonan esikunnassa ja tämän jälkeen JR8:n esikuntapäällikkönä vuoteen 1952. Vuodet 1952–1955 Kytölä toimi koulutus- ja järjestelytoimiston päällikkönä 5. Prikaatin esikunnassa ja vuoden verran Lahden sotilaspiirin päällikkönä ja sai ylennyksen everstiluutnantiksi. Vuosina 1956–1958 hän opiskeli Sotakorkeakoulun Yleisen osaston Maasotalinjalla ja ylennettiin tämän jälkeen everstiksi. 1958–1962 Kytölä toimi Pääesikunnan operatiivisen osaston osastopäällikkönä ja Helsingin sotilaspiirin päällikkönä 1963–1964. 1964–1966 Kytölä toimi Pohjois-Suomen sotilasläänin komentajana ja tämän jälkeen kaksi vuotta Oulun Sotilaspiirin päällikkönä. Saatuaan ylennyksen kenraalimajuriksi 1968 hän toimi vielä Pohjois-Suomen sotilasläänin esikuntapäällikkönä ja Pohjanmaan sotilasläänin komentajana vuoteen 1970 asti, jonka jälkeen siirtyi reserviin.
Malakian kirja

| Malakian kirja> מַלְאָכִי.Tanak Nevi'im.Raamattu Vanha testamentti |
| --- | --- |
 Profeetta Malakia. Venäläinen ikoni 1700-luvulta.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Malakia
Kirjoituspaikka:  Juuda
Ajoitus:  n. 433–400 eaa.
Teksti
Genre:  profeetallinen kirja
Alkukieli:  heprea
Lyhenne:  Mal.
Lukuja:  3
Jakeita:  55
Edeltävä: < Sak.Seuraava: Matt. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Malakian kirja (hepr. ‏מַלְאָכִי‎, Malʾaḫi, Mál'akhî) on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 39., Vanhan testamentin viimeinen ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen 21. ja viimeinen kirja.
Historia > Kirjoittaja

Malakian kirjan kirjoitti profeetta Malakia. Tämä ei kuitenkaan välttämättä ole hänen oma nimensä, sillä hepreankielinen nimi on lyhennys nimestä Mál'akhîyah, joka tarkoittaa "minun (eli Jumalan) sanansaattajani". Nimitys esiintyy kirjassa kahdesti, jakeissa 1:1 ja 3:1, vaikka onkin epätodennäköistä, että se viittaisi kummassakin kohdassa samaan henkilöön. Näistä syistä kirjan kirjoittajan todellisesta henkilöllisyydestä on väitelty paljon. Hänestä ei tiedetä mitään, mutta on ehdotettu, että hän olisi saattanut olla leeviläinen.
Juutalainen Targum pitää Malakian kirjan kirjoittajana Esraa. Hieronymuksen mukaan tämä saattaa johtua siitä, että Esra on nähty välittäjänä profeettojen ja "suuren synagogan" välillä. Tätä näkemystä ei kuitenkaan tue mikään historiallinen todistusaineisto. Jotkut tutkijat ovat huomauttaneet yhtäläisyyksistä Malakian kirjan ja Sakarjan kirjan lukujen 9–14 välillä. Sekä Malakian kirjan ensimmäinen luku että Sakarjan kirjan 9 ja 12 luvun alku puhuvat ennustuksesta tai ennussanasta, "Herran sanasta". Joidenkin tutkijoiden mukaan ennustuksia on alun perin ollut kolme. Kaksi niistä olisi liitetty Sakarjan kirjan loppuun (Deuterosakarja) ja kolmannesta olisi tullut Malakian kirja. Tämän vuoksi suurin osa tutkijoista katsoo, että kirjan on kirjoittanut yksi henkilö, johon nimellä Malakia saatetaan viitata.
Tästä kirjojen jaottelusta seuraa, että pieniä profeettoja on kaksitoista — sama määrä kuin Jaakobilla oli poikia, joista tulivat Israelin eri heimot.