stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mosselprom (rakennus)
Rakentamisen historia > Pannoot

1920-luvulla Mosselprom-rakennuksen tasaiset seinät olivat vaille arkkitehtonista ilmettä, ja varsinkin päätyseinä oli pelkkää tiilellä täytettyä paljasta betonirunkoa, jossa näkyi toimistojen ja asuntojen ikkunoita. Koska elettiin NEP-aikakautta, jolloin nuoressa Neuvostoliitossa jälleen hetkeksi laillistettiin yksityinen kaupankäynti, ja taiteen ja monumenttien oli määrä olla osa uuden elinympäristön rakentamista, Mosselpromin toimesta paksujen seinien askeettisuutta kutsuttiin modernisoimaan taiteilijapariskunta A. Rodtšenko ja V. Stepanova. Nuoret taiteilijat käyttivät hyväksi rungon ulkonevia kuvioita asettamalla seinille vallitsevassa elektisessä tyylissä mainoslauseita piristämään elintarvikkeiden tuotantoa. Tällainen mainonta oli suuressa suosiossa 1920-luvun Moskovassa, ja asetelmissa piti ilmetä yltäkylläisyyden ja hyvinvoinnin onnellinen aika. Lainausmerkkeihin kehystettyjä punaisia ja sinisesiä tekstejä tehtiin suoraan tiilille ja betonille. Tärkeimmille seinille tekijät valitsivat vaaleanharmaan värin lisänä vaalean- ja kirkkaan sinisen. Vertikaalisesti levitettiin sans-serif-kirjaimilla kirjoitettu lyhenne MCHX (Московский совет народного хозяйства eli MSNH) ja nimi МОССЕЛЬПРОМ (Mosselprom). Yhdessä runoilijan Vladimir Majakovskin kanssa Rodtšenko loi 1920 luvun jälkipuoliskolla kymmeniä Mosselpromin mainoksia ja tunnuslauseita. Kaikki makeis-, tupakka-, olut- jne. julisteet tehtiin vanerilevyille. Rodtšenkon ja Stepanovan kehittämät mielenkiintoiset muotoilukokoelmat ja mainokset täydennettyinä V. Majakovskin iskulauseilla, muun muassa tunnetuimmalla ”Ei missään muualla kuin Mosselpromissa” ((ven.:"Нигде кроме, как в Моссельпроме!") Malyi Kislovsky -kujan puoleisella seinällä erottivat rakennuksen rakenteellisia elementtejä ja antoivat sen melko yksinkertaisille julkisivuille upeaa väriä. Sen jälkeen korkeuden lisäksi huomiota ja mielenkiintoa herätti rakennuksen epätavallinen väritys. Rodtšenkon ja Stepanovan suunnittelemat työt toteuttivat vuonna 1920 perustetun Venäjän valtion taiteen ja teknisen koulun Vkhutemasin opiskelijat. Torniin asennettiin kello ja sähköinen valokirjoitus omistajaorganisaation nimestä, joista kumpikin näkyi kauas. Ne purettiin 1930-luvulla, eikä niitä ole sittemmin palautettu.
Rakentamisen historia > Takaisin asuintaloksi

Mosselprom-konserni lakkautettiin vuonna 1930 ja haalistuneet mainokset poistettiin. Julkisivut muutettiin apeiksi vaaleanbeigen värisiksi ja ilmeettömiksi, jollaisina ne pysyivät vuoteen 1997. Vuonna 1936 rakennus annettiin maanpuolustuksen Kansankomissariaatin käyttöön, ja seuraavana vuonna rakennus muutettiin asuintaloksi, jossa entiset toimistotilat ja -käytävät järjestettiin yhteisöllisiksi vaatimattomiksi huoneistoiksi. Taloa kutsuttiin "kenraalien taloksi", jossa asuivat sotakomentajat ja virkamiehet. Pian tornista hävisi kello.
1940-luvun alusta 1990-luvun loppuun rakennus pysyi melko nuhruisennäköisenä eikä herättänyt huomiota. Sodan aikana torni toimi Saksan pommikoneilta suojaavien valonheittimien ja ilmatorjunta-aseiden jalustana. Sodan jälkeen rakennus siirtyi puolustusministeriölle, ja portaikon lattialle ilmestyi punainen matto, nurkkaan vanha kellokaappi ja ovensuuhun virkapuvussa ja -lakissa eteisvartija.
Vuonna 1960 talo siirtyi Moskovan kaupunkikomitean (Mosgorispolkomin) omaisuudeksi, ja eteisistä katosivat matot, kello ja ovimies. Huoneistojen suunnittelua muutettiin, talotekniikkaa uusittiin, taloon asennettiin uusia hissejä, ja sen asukkaiden koostumus muuttui. Joukkoon kuului vuodesta 1964 alkaen kuuluisa kielitieteilijä Viktor Vinogradov, joka asunnossa nro 11 vietti elämänsä kuusi viimeistä vuotta. Joissakin lähteissä kerrotaan, että akateemikon työhuone oli vaatinut laajamittaista peruskorjausta. Kaksi huonetta yhdistettiin ja liitettiin 170 cm pituisen kaaren avulla. Asunnon seinät oli vuorattu kirjahyllyin ja huoneet sisustettu antiikki- ja mahonkikalustein. V. Vinogradovin kirjastossa oli 20 000 kirjaa, joihin oli kuulunut sanakirjoja, almanakkoja, valikoima kieli- ja kaunokirjallisuutta 1800-luvulta alkaen. Nykyisin työhuone kirjastoineen ja huonekaluineen kuuluu Venäjän tiedeakatemialle. Talon julkisivussa on ollut muistolaatta V. Vinogradovin muistoksi vuodesta 1976 alkaen. Kaksikerroksista ”loleitintornia” käytettiin pitkään kotitalouksien tarpeisiin ja pyykkien kuivaustiloina, kmutta vuonna 1963 taiteilija Ilja Glazunov perusti kuusikulmaan työhuoneen. Glazunovin ansiosta tornin sisätilat saivat puisen verhoilun ja lastulevyistä välikaton. Alkuperäisen harjakaton Glazunov nostatti, jotta studiosta tulisi tilava. Kymmenen vuoden kuluttua taiteilija sai luvan laajentaa työhuoneensa tiloja entisestään.
Rakennus nykypäivinä

Vuosina 1970-1980 rakennuksen ensimmäisiin kerroksiin asettui Venäjän Teatteritaiteen yliopiston (GITIS) tiedekunta. 1990-luvulla tiloja vuokrattiin yrityksille, arkkitehtistudioille ja kauneussalongeille. Joidenkin lähteiden mukaan 1990-luvulla vuokralle tulleen pankin tilaamat koko alakerran muutostyöt aiheuttivat erittäin vakavia halkeamia talonrakenteissa ja talon lievän kallistumisen. Osa entisistä asuintiloista otettiin taas kerran käyttöön toimistoina, muissa asuinkerroksissa huoneistot pysyivät entisillään, mutta suunnitelmiltaan nykyään kuitenkin merkittävästi muuttuneina. Talon 25 asunnossa asuu edelleen niiden jälkeläisiä, jotka kansoittavat huoneistot 1920-1930-luvuilla. Entiseen tapaan voi asuntoja ostaa tai vuokrata, ja ne ovat lähinnä kaksioita ja neljän huoneen huoneistoja.
Moskovan 850-vuosipäivän lähestyessä Moskovan arkkitehtuurin Instituutin (ven. МАРХИ) ja sen lehtorin, arkkitehti Elena Ovsjannikovan aloitteesta rakennus peruskorjattiin. Taiteilija Andrei Tukanovin suunnittelemana rakennuksen historiallinen ulkonäkö ja värimaailma palautettiin Rodtšenkon luonnoksien mukaan maalatusta pohjoisesta pihanpuoleisesta seinästä otetun valokuvan avulla. Kuva oli V. Stepanovan jo miehensä kuoleman jälkeen tekemä vedos negatiivista, joka oli säilynyt Majakovskin museossa, ja siinä saattoi nähdä rakennuksen kirkkaan värisävytyksen. Vanha väriasteikko toki alkoi myös näkyä murenevan rappaus- ja maalikerrosten alta. Ennen töiden aloittamista suoritettiin seinien rappaus ja seinämaalaukset tehtiin suoraan rappauslaastille, kuten Rodtšenko oli haaveillut. Maalauksien elinkaaren pidentämiseen käytettiin maaleja, jotka kestävät lämpötilan muutoksia, alimmillaan jopa -50 °C asteen pakkasta.
Kadunpuoleisten julkisuvujen kirjoitusten kirjaimet tehtiin yli metrin korkuisiksi. Rakennuksen koillisseinään palautettiin V. Majakovskin kuuluisa iskulause ”Нигде кроме как в Моссельпроме!” (”Ei missään muualla kuin Mosselpromissa!”) kirjoitettuna pienin, lihavoimattomin valkoisin kirjaimin kapeammalle tummalle taustalle, ja loppuun tuli valtava punainen huutomerkki. Uudistusten yhteydessä parvekkeet saivat kirkkaanpunaisen pinnan. Korjausten jälkeen rakennus alkoi näyttää aivan samalta kuin 1920-luvulla, paitsi tornista puuttui kello.
Rakennuksen julkisivujen ja alueen tutkimis- ja mittaustöiden jälkeen seinämaalauksien kunnostamisen parissa jouduttiin pitämään kiirettä. Sateesta, lumesta ja pakkasesta huolimatta maalaustöitä tehtiin vielä vuoden 1997 lopulla, eikä tulos kestänyt kauan. Jo 2000-luvun toisella puoliskolla Mosselprom-talon julkisivut olivat jälleen korjauksen tarpeessa. Vuonna 2012 rakennuksen ulkoseinien rappaus ja kirjoitukset entisöitiin taiteilija Vladimir Sizovin tekemän suunnitelman mukaan, jossa E. Osvjannikovan ehdotuksien vastaisesti vaalenasininen oli vähemmän kirkasta ja keltaisen värin sijasta käytettiin okraa.
Nykyään talon ensimmäiset kerrokset kuuluvat edelleen Venäjän Teatteritaiteen yliopiston (GITIS) tiedekunnalle ja tornissa on taiteilija Ilja Glazunovin työhuone.
Aiheesta muualla

Arbatskaja aukio. 1896
Nišny(i) Kislovsky pereulok. 1913
Mosselprom-talo. 1925
Mosselprom-talo. 1926
Arbatskaja aukio 1929-1930
Arbatskaja aukio. 1930
Mosselprom-talo. 1932
Mosselprom-talo. 1930-35
Mosselprom-talo.1971-1980
Mosselprom-talon julkisivu kesäkuussa 2008.
Jiří Holík

| Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Tšekkoslovakia> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Grenoble 1968 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Innsbruck 1976 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Innsbruck 1964 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Sapporo 1972 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Praha 1972 |  |  |
|  Kultaa | Katowice 1976 |  |  |
|  Kultaa | Wien 1977 |  |  |
|  Hopeaa | Tampere 1965 |  |  |
|  Hopeaa | Ljubljana 1966 |  |  |
|  Hopeaa | Sveitsi 1971 |  |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1974 |  |  |
|  Hopeaa | Saksa 1975 |  |  |
|  Pronssia | Tukholma 1969 |  |  |
|  Pronssia | Tukholma 1970 |  |  |
|  Pronssia | Moskova 1973 |  |  |
Jiří Holík (s. 9. heinäkuuta 1944 Havlíčkův Brod) on Tšekkoslovakiaa edustanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Hän voitti kolme maailmanmestaruutta sekä saavutti kahdeksan muuta MM-mitalia ja neljä olympiamitalia.
Holíkilla on kaikista suurin pelattujen maaottelujen määrä 319 ottelua Tšekkoslovakian maajoukkueessa. Hän teki näissä maaotteluissa 132 maalia. Hän on 319 maaottelullaan kaikkien aikojen kolmanneksi eniten maaotteluita pelannut Raimo Helmisen (331 ottelua) ja Udo Kießlingin (320 ottelua) jälkeen.
Tšekkoslovakian liigassa Holík teki 283 maalia 553 ottelussa. Hän oli taitava luistelija ja nykyaikainen kahden suunnan pelaaja. Holík oli myös hyvä joukkuepelaaja.
Tšekkoslovakia voitti Prahassa 1972 maailmanmestaruuden ensi kertaa 23 vuoteen. Holík teki turnauksessa kahdeksan maalia ja sai yhden syöttöpisteen. Hän teki kolme maalia ensimmäisessä ottelussa Sveitsiä vastaan, kaksi ensimmäistä maalia toisessa ottelussa joukkueen voittaessa Ruotsin 4–1 sekä yhden maalin Suomea, Sveitsiä ja uudelleen Suomea vastaan. Moskovan MM-kilpailuissa 1973 Holík oli joukkueensa paras pistemies viidellä maalilla ja kymmenellä maalisyötöllä. Katowicessa 1976 Tšekkoslovakia palasi maailmanmestariksi ja Holík teki turnauksessa seitsemän maalia ja antoi viisi maalisyöttöä. Joukkue uusi mestaruuden Wienissä 1977 ja Holíkin tehomerkinnät tuossa viimeisessä arvoturnauksessaan olivat neljä maalia ja kolme syöttöä.
Jiří Holíkin isoveli Jaroslav Holík oli myös jääkiekkoilija.
Jääkiekkoseurat

Dukla Jihlava 1963–1978
SB Rosenheim 1978–1980
WAT Stadlau Wien 1980–1981
Wien Ev 1984–1985
Saavutukset

jääkiekon olympiahopea 1968, 1976
jääkiekon olympiapronssi 1964, 1972
jääkiekon maailmanmestaruus 1972, 1976, 1977
Kanada-cupin hopea 1976
14 jääkiekon maailmanmestaruuskisat vuosina 1964–1977
Tšekkoslovakian mestaruus 1967, 1969­–1972, 1974
Erikoispalkintoja

IIHF Hall of Fame vuonna 1999
Rio Bravo

| Rio Bravo |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Howard Hawks
Käsikirjoittaja:   Jules Furthman  Leigh Brackett 
Perustuu:  B.H. McCampbellin teokseen Rio Bravo
Tuottaja:  Howard Hawks
Säveltäjä:  Dimitri Tiomkin
Kuvaaja:  Russell Harlan
Leikkaaja:  Folmar Blangsted
Lavastaja:  Leo K. Kuter
Pääosat:   John Wayne  Dean Martin  Ricky Nelson 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Armada Productions, Inc.  Warner Bros. 
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1959
Kesto:  141 min
Alkuperäiskieli:  englanti, espanja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rio Bravo on Howard Hawksin ohjaama yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 1959. Sen pääosissa esiintyvät John Wayne, Dean Martin ja Ricky Nelson sekä Angie Dickinson ja Walter Brennan. Elokuvan käsikirjoituksen kirjoittivat Jules Furthman ja Leigh Brackett.
Rio Bravo on tarina ystävyydestä ja velvollisuudentunnosta, ihmisyydestä ja vastuusta.  Sitä on luonnehdittu shakespearilaiseksi lännenelokuvaksi ja elokuvaksi, jonka teko oikeuttaa jopa Hollywoodin olemassaolon. Paitsi ehjä elokuva, Rio Bravo on myös usean näyttelijän mestaruusnäyte.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Rio Bravo oli mukana heistä kolmentoista listalla.
Tarina

Sheriffi John T. Chance (Wayne) on pidättänyt murhaajan, Joe Burdetten (Claude Akins), joka on mahtavan tilallisen Nathan Burdetten (John Russell) veli. Tilallisen miehet piirittävät kaupungin ja yrittävät saada Burdetten ulos vankilasta. Sheriffi Chancella on vain kaksi apulaista: juoppo Dude (Martin) ja vanha jos rampakin mutta sitä suupaltimpi Stumpy (Brennan). Heidän avukseen tulee myös nuori pyssysankari Colorado Ryan (Nelson), ja lisäksi kaupunkiin saapuu viimeisillä vaunuilla salaperäinen nainen, Feathers (Dickinson).
Tarina > Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  John Wayne  | … |  Šeriffi John T. Chance   |
|  Dean Martin  | … |  Dude   |
|  Walter Brennan  | … |  Stumpy   |
|  Angie Dickinson  | … |  Feathers   |
|  Pedro Gonzales–Gonzales  | … |  Carlos Robante   |
|  Estelita Rodriguez  | … |  Consuela Robante   |
|  Ward Bond  | … |  Pat Wheeler   |
|  Ricky Nelson  | … |  Colorado Ryan   |
|  Claude Akins  | … |  Joe Burdette   |
|  John Russell  | … |  Nathan Burdette   |
Elokuvan musiikki

Elokuvan musiikin sävelsi Dimitri Tiomkin. Elokuvaan sävellettyyn musiikkiin kuuluu mm. Tijuana brass -tyylinen sävelmä De Guella, joka kuullaan elokuvan aikana useampaan kertaan kasvattamassa jännitystä. Kun elokuvan henkilöt kysyvät kappaleen nimeä, heille vastataan sen olevan ”meksikolainen kuolemanlaulu” (joissakin käännöksissä ”Kurkunkatkaisulaulu”), joka soitettiin Antonio López de Santa Annan käskystä teksasilaisille Alamossa. Sävelmää käytettiin seuraavana vuonna myös Wayne-elokuvan The Alamo alkutekstien tunnussävelmänä. Eräässä vaiheessa sävelmän alkaessa taas kerran kuulua, elokuvahistorian pisintä krapulaa poteneen Martinin käsi lakkaa vapisemasta – ja hän kaataa pitkään katselemansa viskiryypyn takaisin pulloon!
Koska elokuvan päänäyttelijöinä esiintyvät sekä crooner Martin että teini-idoli Nelson, Hawks liitti elokuvan musiikkiin mukaan kolme laulua. Vankilassa tapahtuvien kohtausten aikana Nelson laulaa lyhyen version laulusta Get Along Home, Cindy ja myöhemmin hän laulaa yhdessä Martinin kanssa dueton My Rifle, My Pony and Me. Lopputekstien aikana Martin laulaa Nelson Riddle Orchestran säestämänä erityisesti tätä elokuvaa varten sävelletyn laulun Rio Bravo. Ricky Nelson teki myöhemmin kunniaa sekä elokuvalle että hahmolleen Coloradolle liittämällä vuonna 1959 ilmestyneelle albumilleen Ricky Sings Again laulun Restless Kid.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nelson versio laulusta Get Along Home, Cindy on tittemmin julkaistu lännenelokuvamusiikki tribuutilla Wand’rin’ Star .
Rio Bravo Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Dennis Schwartzin artikkeli (Arkistoitu – Internet Archive)
Ville Veittikoski

Ville Veittikoski (s. 1. elokuuta 2000 Simo) on suomalainen pesäpalloilija. Hänen kasvattajaseuransa on Simon Kiri. Etukenttäpelaajana ulkopelissä pelaava Veittikoski edustaa Superpesiksessä pelaavaa Sotkamon Jymyä kauden 2026 loppuun saakka kestävällä sopimuksella. Veittikoski siirtyi Sotkamoon kaudeksi 2025 Pattijoen Urheilijoista, jossa hän pelasi kaudet 2023 ja 2024. Hän on edustanut Superpesiksessä myös Koskenkorvan Urheilijoita ja Siilinjärven Pesistä.
Veittikoski on pelannut 121 Superpesiksen runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän on lyönyt 4+29=33 juoksua, tuonut 33 juoksua ja kerännyt 258 kärkilyöntiä.
Superpesiksen ylemmissä pudotuspeleissä Veittikoski on pelannut 8 ottelua, joissa hän on lyönyt 1+2=3 juoksua, tuonut 2 juoksua ja kerännyt 13 kärkilyöntiä. Veittikoski on pelannut myös 17 Superpesiksen alempien pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hän on lyönyt yhden juoksun, tuonut neljä juoksua ja kerännyt 27 kärkilyöntiä.
Ykköspesiksen puolella Veittikosken vyöltä löytyy yhteensä 52 runkosarjan ottelua Sotkamon Jymyn kakkosjoukkueen ja Haminan Palloilijoiden riveistä. Näissä otteluissa hän on lyönyt 4+29=33 juoksua, tuonut 36 juoksua ja kerännyt 157 kärkilyöntiä. Ykköspesiksen ylemmissä pudotuspeleissä Veittikoski on pelannut 8 ottelua, joissa hän on lyönyt 0+2=2 juoksua ja kerännyt 14 kärkilyöntiä.   Tilastot päivitetty kauden 17.11.2024
Ville Veittikoski on niin ikään Sotkamon Jymyä edustavan Vertti Veittikosken isoveli.
Tây Ninh (maakunta)

Maakunta Vietnamin kartalla.
Tây Ninh on maakunta Vietnamin  eteläosassa Đông Nam Bộin alueella, Kambodžan vastaisella rajalla. Sen pääkaupunki on nimeltään Tây Ninh. Maakunnan  pinta-ala on 4 036 km². Vuonna 2009 maakunnassa oli 1,066 miljoonaa  asukasta.
Cao Đài-uususkonnon keskeinen paikka on Tây Ninhissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tây Ninh (maakunta) Wikimedia Commonsissa
| n k Vietnamin suurkaupungit ja maakunnat |
| --- | --- | --- |
| Maakuntatasoiset kaupungit |  Cần Thơ  Đà Nẵng  Hải Phòng  Hà Nội  Hồ Chí Minhin kaupunki  Huế  |  |
| Maakunnat |  An Giang  Bắc Giang  Bắc Kạn  Bạc Liêu  Bắc Ninh  Bà Rịa-Vũng Tàu  Bến Tre  Bình Định  Bình Dương  Bình Phước  Bình Thuận  Cà Mau  Cao Bằng  Đắk Lắk  Đắk Nông  Điện Biên  Đồng Nai  Đồng Tháp  Gia Lai  Hà Giang  Hà Nam  Hà Tĩnh  Hải Dương  Hòa Bình  Hậu Giang  Hưng Yên  Khánh Hòa  Kiên Giang  Kon Tum  Lai Châu  Lâm Đồng  Lạng Sơn  Lào Cai  Long An  Nam Định  Nghệ An  Ninh Bình  Ninh Thuận  Phú Thọ  Phú Yên  Quảng Bình  Quảng Nam  Quảng Ngãi  Quảng Ninh  Quảng Trị  Sóc Trăng  Sơn La  Tây Ninh  Thái Bình  Thái Nguyên  Thanh Hóa  Thừa Thiên-Huế  Tiền Giang  Trà Vinh  Tuyên Quang  Vĩnh Long  Vĩnh Phúc  Yên Bái  |  |
Georg Henriksson

Suolahden kirkko.
Georg Edvin Henriksson (1901–1963) oli tamperelainen arkkitehti. Hän avusti Bertel Strömmeriä valtakunnallisesti merkittävän hotelli Tammerin (1929) suunnittelussa.
Vuonna 1926, ollessaan vielä arkkitehtiopiskelija, Henriksson voitti Jyväskylän suojeluskuntatalon suunnittelusta järjestetyn arkkitehtuurikilpailun. Alvar Aalto tuli kilpailussa toiseksi. Lopulta talon suunnittelijaksi valittiin Aalto.
Henriksson perusti Tampereelle oman toimiston 1930-luvulla, mutta seuraavan vuosikymmenen lopulla hän muutti Ruotsiin.
Henriksson ja hänen vaimonsa Karin Eugenia (o.s. Köpman, 1903–1974) on haudattu Göteborgissa sijaitsevalle Kvibergin hautausmaalle.
Suunnittelutöitä

Hotelli Tammer, Tampere (1929) – yhdessä Bertel Strömmerin kanssa
Kaukajärven kartanon huvimaja, Tampere (1933)
Asuin- ja liikerakennus, Kauppakatu 3b, Tampere (1934)
Hjorthin talo, Hämeenkatu 33 – Hämeenpuisto 31, Tampere (1937)
Suolahden kirkko, Äänekoski (1940)
Jääkauden muistomerkki, Pyynikki, Tampere (1945)
Hjorthin talo.
Jääkauden muistomerkki, 1945 paljastettu Henrikssonin suunnittelema muistomerkki Tampereella.
Luděk Čajka

Luděk Čajka (3. marraskuuta 1963 Český Těšín, Tšekkoslovakia – 14. helmikuuta 1990 Košice, Tšekkoslovakia) oli tšekkoslovakialainen jääkiekkoilija. Hän oli New York Rangersin 115. varaus vuoden 1987 varaustilaisuudessa, mutta ei koskaan pelannut NHL:ssä. Hän pelasi Tšekkoslovakian pääsarjassa TJ Gottwaldowin, HC Dukla Jihlavan ja HC Zlínin joukkueissa. Čajka voitti Dukla Jihlavassa Tšekkoslovakian mestaruuden 1985. Hän oli mukana myös pronssia voittaneessa Tšekkoslovakian joukkueessa vuoden 1987 maailmanmestaruuskilpailuissa. Čajka pelasi urallaan kaikkiaan 265 liigaottelua ja 53 maaottelua.
6. tammikuuta 1990 Čajka sai vakavia vaurioita selkärankaansa törmätessään laitaan kiekontavoittelutilanteessa toisen pelaajan kanssa (vanhoilla pitkän kiekon säännöillä) pelatessaan VSH Košicea vastaan. Hän halvaantui ja oli koomassa kuolemaansa 14. helmikuuta asti. Zlínin jäähalli Stadion Luďka Čajky on nimetty hänen mukaansa. Čajkan tapaus oli yksi merkittävimmistä tekijöistä IIHF:n muuttaessa pitkän kiekon sääntöjä niin, ettei puolustavan pelaajan kosketusta enää tarvittu.
Oulun kauppatori

Oulun kauppatori.
Oulun kauppahalli on yksi Kauppatorin tunnetuimmista maamerkeistä.
Toripolliisi
Kauppatorin aittoja
Ahtisaaren aukion paikalla sijainnut huoltoasema
Kiikelin saari on Torinrannan välittömässä läheisyydessä.
Oulun kauppatori eli Oulun tori tai yleisimmin Torinranta sijaitsee Oulun keskustan läheisyydessä, Oulujoen rannalla, Pokkisen kaupunginosassa.
Torinranta on toiminut kauppapaikkana ja satamana 1700-luvulta. Erityisen aktiivista kauppatoiminta on ollut Oulun saatua tapulikaupunkioikeudet vuonna 1765.
Kauppatorin ympärillä sijaitsevat vappuna 1901 avattu Oulun kauppahalli, Oulun kaupunginteatteri, Oulun kaupunginkirjasto, Kiikelin saari ja siellä sijaitseva Meritullin vierasvenesatama. Kauppatorilla kauppahallin edessä on tunnettu Toripolliisi-patsas. Torin koillisosa on nimetty presidentti Martti Ahtisaaren mukaan Ahtisaaren aukioksi.
Historia

Aukion paikalla sijaitsi aiemmin funkkistyylinen Esson huoltoasema, joka purettiin vuonna 1993. Huoltoasema oli rakennettu vuonna 1934.
Aiemmin kauppatorilla oli myös Hailuotolaiva-kahvila, joka toimi kuivalle maalle nostetun höyrylaiva Hailuodon sisätiloissa vuodesta 1972 aina 1990-luvulle. Laiva siirrettiin Lumijoen Varjakkaan vuonna 1997, jossa se on kahvila- ja majoituskäytössä.
Torilla nykyisen Autorannan pysäköintialueen paikalla oli vuonna 1937 rakennettu Oulun linja-autoasema, joka siirrettiin Raksilaan marraskuussa 1983.
1900-luvun alussa kaupunginhallitus suunnitteli rautatien rakentamista Limingantullista uuden kauppahallin kupeelle. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut.
Tapahtumia

Oulun kauppatori on tunnettu parhaiten paitsi torimyyjistään myös vanhoista aitoistaan, kauppahallista sekä ulkoilmatapahtumista. Vuosittain torilla järjestetään useita konsertteja sekä erilaisia tapahtumia. Kauppatori palvelee muun muassa oululaisen Roviantin tapahtumapaikkana. Talvisin kauppatorille jäädytetään luistinrata.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oulun kauppatori Wikimedia Commonsissa
Oulun kauppatori
Lohen tukkukauppaa Oulun torilla, Helsingin Sanomat, 16.07.1939, nro 187, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Oulun nähtävyydet
| --- | --- |
Puistot ja nähtävyydet:   Franzénin puisto  Heinätorin puisto  Hollihaan puisto  Hautausmaa  Mannerheimin puisto  Hupisaaret  Kasvitieteellinen puutarha  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Markkuun ryhmäpuutarha  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Hautausmaa  Äimäraution siirtolapuutarha 
Museot:   Automuseo  Kierikkikeskus  Merimiehenkotimuseo  Sahamuseo  Pohjois-Pohjanmaan museo  Taidemuseo  Turkansaaren ulkomuseo 
Rakennukset ja alueet:   Kauppahalli  Kauppatori  Kaupungintalo  Kaupunginteatteri  Maikkulan kartano  Nallikari  Nuijamiesten lava  Pikisaari  Rotuaari  Tietomaa  Tuiran sillat  Tuomiokirkko  Vesaisenlinna  Villa Hannala  Ylikiimingin kirkko 
Patsaat ja veistokset:   Frans Mikael Franzénin patsas  Futura – Tuntematon  Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus  Kalasääski ja lohi  Kevätmyrskyä  Pallautuneet  Pohjan neito  Polskis  Ruutuvihko  Siivet  Toripolliisi  Tuirasta Ruijan rannoille  Valaistuksen tie 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Oulun kauppatori (Q3661887)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kauppatori
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Oulu
sijainti: Pokkinen
koordinaatit: 65°00′50″N 25°27′48″E﻿ / ﻿65.0139°N 25.4633°E﻿ / 65.0139; 25.4633
Johan Wilhelm Stjernschantz

Johan Wilhelm Stjernschantz
Johan Wilhelm Stjernschantz (Blidberg) (2. kesäkuuta 1825 Helsinki – 30. maaliskuuta 1886) oli suomalainen sotilas ja virka- ja valtiopäivämies.
Stjernschantzin vanhemmat olivat Gustaf Wilhelm Blidberg ja Eva Vilhelmina Stiernschantz ja puolisot Natalia Kavaleff ja Alma Charlotta Sirén. Intendentti Torsten Stjernschantz, everstiluutnantti Wilhelm Stjernschantz ja taidemaalari Beda Stjernschantz olivat hänen lapsiaan toisesta avioliitosta. Stjernschantz palveli ensin sotilaana, saaden alikapteenin arvon, kunnes siirtyi 1868 rautateiden palvelukseen. Hän toimi siellä useissa eri tehtävissä, yleten valtionrautateiden liikennejohtajaksi.
Stjernschantz oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1863–1864 ja 1877–1878.