stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuohi
Käyttö

Vuohen tärkein tuote on vuohenmaito. Siitä valmistetaan juustoja, joista tutuimpia ovat kutunjuusto ja feta. Juustojen lisäksi maidosta valmistetaan jonkin verran jogurttia ja voita. Vuohenmaito sopii joillekin lehmänmaidolle allergisille.
Suomessa vuohet lypsetään yleensä käsin, mutta suuremmilla vuohitiloilla kutut lypsetään koneilla. Kutut ovat yleensä helposti lypsettäviä. Vuohi tuottaa kokoonsa nähden paljon maitoa, keskimäärin 3–4 kiloa päivässä. Maidon rasvapitoisuus on noin 3,5 prosenttia. Parhaat kutut lypsävät yli 5 kiloa päivässä ja 1 000–1 500 kiloa vuodessa.
Vuohenliha on vähärasvaista, vähäkalorista ja vähäkolesterolista. Se kypsennetään usein hitaasti, sillä se muuttuu sitkeäksi korkeissa lämpötiloissa. Etenkin nuoren vuohen liha on hyvää, mutta vuohen merkitys lihantuottajana on vähäisempi kuin muiden kotieläinten. Vuohen nahkaa voidaan käyttää asusteisiin. Kun sen pitkiä karvoja kehrätään lampaanvillan joukkoon, saadaan lujempaa villalankaa kuin pelkästä lampaanvillasta. Aiemmin pukinkarvoista solmittiin jopa köysiä.
Vuohilaumoja vuokrataan poistamaan maasta vaikeasti poistettavaa kasvillisuutta, jota hevoset ja naudat eivät syö. Vuohia voidaan käyttää myös kantamaan tarvikkeita vaikeakulkuisessa maastossa.
Mytologioissa ja kansantaruissa

Vuohia esiintyy monen kansan jumaltaruissa ja myyteissä. Azerbaidžanilainen syntymän jumalatar Albasty saattoi muuntua vuoheksi, mistä muistutetaan edelleen paikallisessa tavassa kietoa vuohenkarvasta tehty naru synnytysvuoteen päädyn ympärille. Hindujen tulen jumala Agni kuvattiin usein istumassa mustan vuohen selässä. Skandinaavinen jumala Thor matkusti vuohien vetämillä vaunuilla. Kreikkalaisessa mytologiassa vuohet olivat tärkeitä eläimiä Artemiille ja Junolle, ja roomalaisessa mytologiassa heidän vastineilleen Dianalle ja Heralle. Kreikkalainen paimenten jumala Pan oli osaksi vuohi, ja hänelle myös uhrattiin usein vuohia. Panin poikia olivat faunit, hekin osaksi vuohia. Ylijumala Zeusta imetti kuttu nimeltä Amaltheia, jonka sarvesta syntyi runsaudensarvi. Skandinaviassa on tunnettu joulukeijujen rekiä vetävä joulupukki, joka oli kirjaimellisesti urosvuohi. Nykyisinkin Gävlessä pystytetään ulos oljista tehty pukki jouluisin. Vuohi on aina ollut myös suosittu uhrieläin eri kulttuureissa ja uskonnoissa.
Vuohet Suomessa

Vuonna 2017 vuohia oli Suomessa yhteensä 5 278, ja vuohitiloja oli 145. Enemmistö vuohista sijoittuu Uudenmaan, Pirkanmaan­ ja Etelä-Pohjanmaan ely–keskusten alueelle. Vuohien lukumäärä väheni Suomessa 1970-luvulle asti, ja vähimmillään niitä oli ainoastaan noin 2 000. lähde? 1970-luvun loppupuolella vuohikanta Suomessa alkoi jälleen kasvaa. Yleensä yhdellä tilalla on vain muutama vuohi.
Suomen tärkein vuohirotu on suomenvuohi. Suomenvuohi on kevytrakenteinen ja keskikokoinen. Naaras painaa aikuisena keskimäärin 40 kilogrammaa, uros noin 50 kilogrammaa. Suomenvuohen karva on tiheää ja pitkää, varsinkin selässä ja reisissä. Väriltään suomenvuohi on valkoinen, harmaan musta tai kirjava. Se voi olla sarvellinen tai sarveton.
Suomalainen vuohikanta on pääosin kotimaista, vaikka joitakin sveitsiläisiä vuohia on tuotu maahan. Suomessa vuohen sanotaan olevan köyhän miehen lehmä, sillä se pystyy käyttämään ravinnokseen puiden ja pensaiden lehtiä, oksia ja silmuja paremmin kuin muut kotieläimemme. Se myös tuottaa kokoonsa nähden runsaasti maitoa. Vuohi kuitenkin syö hyvin tehokkaasti aluskasvillisuutta, joten laidunta tulee vaihtaa vuosittain eroosiovaaran vuoksi.
Aiheesta muualla

Suomen Vuohiyhdistys
Suomen Lammasyhdistys Julkaisee Lammas & vuohi -lehteä, joka luettavissa verkkosivuilta PDF-muodossa
Tavoitteena terve ja hyvinvoiva vuohi Maa- ja metsätalousministeriön julkaisu
Vuohi– eläinsuojelulainsäädäntöä koottuna (Arkistoitu – Internet Archive) Eviran julkaisu
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2934  Wikispecies: Capra hircus  iNaturalist: 123070  TSA: 3394 
Villiintyneitä vuohia Walesissa.
Angoravuohi.
Vuohen silmässä on epätavallinen pupilli.
Vuohia puussa. Vuohi on hyvä kiipeilijä.
Sveitsiläinen vuohi.
Vuohen lypsämistä.
Ukkosen jumala Thor kahden vuohensa vetämissä vaunuissa.
Eemeli Väyrynen

| Juho Eemeli Väyrynen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. tammikuuta 1910 Simo
Kuollut: 30. elokuuta 2011 (101 vuotta) Keminmaa
Ammatti:  maanviljelijä, agrologi, poliitikko
Lapset:  Paavo Väyrynen
Juho Eemeli Väyrynen (11. tammikuuta 1910 Simo – 30. elokuuta 2011 Keminmaa) oli suomalainen maanviljelijä, maatalousteknikko, keksijä, ja poliitikko Paavo Väyrysen isä. Eemeli Väyrynen sai julkisuutta hankittuaan patentin keksimälleen perunanistutuskoneelle satavuotiaana. Lehdistötiedotteessaan Paavo Väyrynen kertoi isänsä olleen vielä kesäkuussa 2011 hyväkuntoinen. Ennen juhannusta hän oli kuitenkin kaatunut kotonaan ja loukannut päänsä. Syynä kaatumiseen oli todettu olleen pieni aivoinfarkti ja häntä oli hoidettu Kemin keskussairaalassa ja Keminmaan terveyskeskuksessa. Eemeli Väyrynen oli päässyt vielä kotiinsa, mutta tarvinnut jo jatkuvaa huolenpitoa. Toinen kaatuminen oli jouduttanut hänen poismenoaan. Paavo Väyrynen oli ehtinyt hyvästelemään isänsä viimeisenä iltana.
Eemeli Väyrysen isä, kruununmetsätorppari Juho Väyrynen osallistui politiikkaan Simon kunnanvaltuustossa sekä työväen ja pienviljelijäin vaalijärjestössä. Hänet erotettiin valtuustosta vuonna 1930.
Stewartinsaari

| --- | --- |
Muut nimet:  Stewart Island Rakiura
Sijainti:  47°00′S, 167°50′E Uusi-Seelanti
Vesialue:  Tyynimeri, Foveaux’nsalmi 
Korkeimmat kohdat:  Mount Anglem (en), 980  m 
Pinta-ala:  1 746 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  390
Asutuskeskukset:  Oban
Luokitus:  International Dark Sky Sanctuary (2019) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Stewartinsaari (engl. Stewart Island, maoriksi Rakiura) on Uuden-Seelannin kolmanneksi suurin saari Etelä- ja Pohjoissaaren jälkeen. Se sijaitsee noin 30 kilometriä Eteläsaaren eteläpuolella. Saarella on noin 390 asukasta, joista suurin osa asuu Obanin kylässä.
Maantiede

Stewartinsaari on Pohjois- ja Eteläsaaren jälkeen Uuden-Seelannin kolmanneksi suurin saari. Saaren väestö asuu pääasiassa Obanin kalastajakylässä. Maantieteellisen sijaintinsa takia alueella näkyy usein revontulia. Stewartinsaaren erottaa Eteläsaaresta Foveaux’nsalmi. Saaren pinta-ala on 1 746 neliökilometriä. Saaren linnustoon kuuluvat esimerkiksi tui, kaka, ruskokiivi ja keltasilmäpingviini. 1900-luvulla saarelle istutettiin saksanhirviä ja valkohäntäpeuroja, jotka ovat tuhonneet saaren kasvistoa. Vuonna 2002 perustettiin Rakiuran kansallispuisto, joka kattaa noin 85 prosenttia saaren pinta-alasta.
Historia

Maorien perimätiedon mukaan Stewartinsaari syntyi Mauin kanootin eli Eteläsaaren ankkurista. Tähän tarinaan viittasi myös saaren alkuperäinen maorinkielinen nimi Te Punga o Te Waka a Maui. Tunnetumpi maorinkielinen nimitys saarelle on kuitenkin Rakiura. Moanmetsästäjät ovat asuttaneet saarta ilmeisesti jo 1200-luvulta lähtien. Ensimmäisistä asukkaista ei kuitenkaan tiedetä paljoa. Rannikolle pystytetyt asutukset eivät olleet suuria ja saarta lienee käytetty ajoittain pakopaikkana Eteläsaaren sodilta.
Ensimmäinen eurooppalainen alueella oli tutkimusmatkailija James Cook, joka purjehti Eteläsaaren ja samalla Stewartinsaaren ympäri vuonna 1770. Hän ei kuitenkaan saanut selville, oliko Stewartinsaari erillinen saari vai Eteläsaareen kuuluva niemimaa. Hän päätyi lopulta siihen, että kyseessä oli niemimaa ja hän antoi sille nimen South Cape. Vuonna 1809 hylkeenpyyntialus Pegasus tuli alueelle ja saari nimettiin laivan komentavan upseerin William Stewartin mukaan Stewartinsaareksi. Stewartinsaari ja sen läheiset pienet saaret ostettiin maoreilta vuonna 1864 noin 6 000 punnan hintaan. Saarelle kehittyi sittemmin hylkeenpyynti-, puu- ja laivanrakennusteollisuutta. Nykyisin saaren talous on pitkälti riippuvainen turismista ja kalastuksesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stewartinsaari Wikimedia Commonsissa
Kaka Stewartinsaarella.
Stolos

| Stolos> Στῶλος.Sijainti |
| --- | --- |
 Stolos
Koordinaatit:  40°22′8″N, 23°39′53″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kellí tai Planá, Vrástama, Polýgyros, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  400–300-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Khalkidike(?), Traakia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Stolos (m.kreik. Στῶλος, Stōlos, lat. Stolus) eli Skolos (m.kreik. Σκῶλος, Skōlos; lat. Scolus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Polýgyroksen kunnan alueelle.
Maantiede

Stoloksen kaupunki sijaitsi nykyisen Chalkidikín niemimaan sisäosissa länteen Akanthoksesta. Antiikin aikana koko niemimaa ei kuulunut Khalkidiken alueeseen, josta niemimaa on saanut nykyisen nimensä, mutta Stoloksen seutu saattoi olla osa Khalkidikea. Kaupunki sijoitetaan joskus lähelle nykyistä Vrástaman Planán kylää ja joskus lähelle Vrástaman Kellín kylää. Stoloksesta luoteeseen sijaitsi Skabala, ja rannikolla Stoloksesta kaakkoon Piloros. Stoloksen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta.
Historia

Stoloksen historiasta tiedetään vain vähän. Stefanos Byzantionlaisen mukaan se olisi ollut alun perin edonien kaupunki, jonka khalkidikelaiset myöhemmin valtasivat. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Stolios (Στόλιος).
Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Stolos kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa useita kertoja vuosina 454/453–434/433 eaa. Kaupunki vaikuttaa olleen tarpeeksi merkittävä, jotta se mainitaan Ateenan ja Spartan peloponnesolaissodan kymmenentenä vuonna eli 421 eaa. solmiman Nikiaan rauhan yhteydessä. Rauhansopimuksessa kaupunki sai itsehallinnon. 300-luvulla eaa. Stolos saattoi kuului Khalkidiken liittoon.
Teppo Välimäki

Teppo Välimäki (s. 8. kesäkuuta 1947 Jalasjärvi) on suomalainen harmonikansoittaja ja mestaripelimanni. Hänen instrumenttejaan ovat niin 1-, 2- kuin monirivisetkin harmonikat.
Tausta

Välimäki syntyi eteläpohjalaiseen pelimanniperheeseen. Jo hänen isoisänsä oli taitava kaksirivisen soittaja. Alkuvaiheessa hän sai opastusta etenkin isänsä Kalervo (Kassu) Välimäen (1908–1979) ohjauksessa. Ensimmäisen 5-rivisen harmonikan Välimäki hankki noin vuonna 1964.
Koulutus

Välimäki on saanut vaikutteita muun muassa mestaripelimanni Aapeli Hautaselta. Nuottien lukemisen suhteen hän on itseopiskellut. Opiskelun pohjana ovat olleet etenkin Lasse Pihlajamaan ja Veikko Ahvenaisen harmonikkaoppikirjat, joista myös sormituksen perusteet avartuivat.
Ura ja saavutukset

Välimäki voitti 1960- ja 1970-luvuilla neljä valtakunnallista mestaruutta 1- ja 2-rivisten harmonikkojen soitossa, muun muassa Suomen pelimannimestaruuden Sata-Häme Soi -festivaaleilla 1973. Kansansoittokilpailujen suosion vähennyttyä 1960-luvun loppupuolella Välimäki alkoi soittaa enenevässä määrin 5-rivistä harmonikkaa. Hän on esiintynyt useaan otteeseen radiossa ja televisiossa, harmonikkakonserteissa, lukemattomista paikallisista tilaisuuksista puhumattakaan. Hän on myös konsertoinut useissa Euroopan maissa, Yhdysvalloissa ja Australiassa. 1990-luvun puolivälin jälkeen hän on ollut myös kaksirivisharmonikkatrion Tepot jäsen, yhdessä Teppo Ahon ja Teppo Alajuntin kanssa.
Välimäki on osallistunut vuodesta 1974 lähtien aktiivisesti asiantuntijana 2-rivisten harmonikkojen kehittämistyöhön. Hänelle myönnettiin mestaripelimannin arvonimi Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla 1993. Musiikkiuransa ohella Välimäki on toiminut työnjohtajana.
Levytyksiä

Komiasti 2-rivisellä ja komialla Viipurin pelillä (ZRS 002, 1981)
Tupatanssit (OMK 19, 1988)
Täysin palkein (OMCD 45, 1993)
(Tepot-harmonikkatrio) Mestaripelimannit (2004)
Soololevytysten lisäksi Välimäki on esiintynyt myös muilla kokoelmalevyillä.
Kirjat

Niin pitää pelata jotta tunnelma säilyy (1994)
Aiheesta muualla

Teppo Välimäen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Värimatara

| Värimatara |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Katkeromaiset Gentianales
Heimo::  Matarakasvit Rubiaceae
Suku::  Värimatarat Rubia
Laji::  tinctorum
Kaksiosainen nimi
 Rubia tinctorum  L.  
Katso myös
   Värimatara Wikispeciesissä   Värimatara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Värimatara eli aitovärimatara (Rubia tinctorum) on Euraasian keskiosista kotoisin oleva monivuotinen ruoho, joka kuuluu värimataroiden sukuun ja matarakasvien heimoon. Entisaikoina se oli tärkeä värikasvi, josta saatiin krappi-nimistä punaista väriainetta.
Ulkonäkö ja koko

Värimatara on rentovartinen, muiden kasvien varassa kiipeilevä ruoho, jolla on pitkä ja puumainen, väriltään punertava maavarsi. Sen nelisärmäinen ja joskus hieman piikikäs varsi kasvaa 1–2,5 metriä korkeaksi ja sotkeutuu usein naapurikasvien varsiin. Lyhytruotiset lehdet ovat paperimaiset tai aavistuksen nahkamaiset ja kasvavat 4–6 lehden kiehkuroissa. Lehtilapa on 3–10 senttimetriä pitkä, suikea ja suippokärkinen ja -tyvinen.
Värimatara kukkii kesä–elokuussa ja kantaa hedelmää heinä–syyskuussa. Kukinnot ovat varren yläosassa sijaitsevia runsaskukkaisia röyhyjä, joissa on enimmillään 5 senttimetriä pitkä kukintoperä ja 2–5 millimetrin mittaiset, soikeat suojuslehdet. Pienissä kukissa on keltainen tai vihertävänkeltainen, muodoltaan ratasmainen teriö. Hedelmä on musta, lohkomainen marja, jonka halkaisija on noin 4 millimetriä.
Levinneisyys

Värimatara on kotoisin Lähi-idän pohjoisosista (Iran, Irak, Jordania, Libanon, Syyria ja Turkki), Keski-Aasiasta (Tadžikistan, Turkmenistan ja Uzbekistan) sekä Kaakkois-Euroopasta (Venäjä, Ukraina ja Balkanin luoteisosat). Se on levinnyt ihmisen mukana myös muualle maailmaan.
Elinympäristö

Värimatara menestyy parhaiten melko kuivilla ja avonaisilla paikoilla 400 metrin korkeudesta 2 300 metrin korkeuteen asti.
Käyttö

Värimataran murskatusta maavarresta saatava krappiväri oli yksi tärkeimmistä kasviväreistä jo antiikin Kreikassa ja Roomassa. Sitä alettiin viljellä laajamittaisesti Länsi-Euroopassa 1300-luvulla alkaen, ja viljely jatkui aktiivisena 1850-luvulle asti. Kangasvärin lisäksi värimatarasta saatiin krappilakkaa, jota käytettiin maalaustaiteessa. Punainen väriaine on peräisin kasvin sisältämästä alitsariinista (C14H8O4).
Aiheesta muualla

Coloria.net: Värjäys, Värimatara
ITIS: Rubia tinctorum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Rubia tinctorum (englanniksi)
Flora of China: Rubia tinctorum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q163641  Wikispecies: Rubia tinctorum  APDB: 153236  BioLib: 40625  Calflora: 9213  CoL: 4TJ4K  Ecocrop: 9344  EoL: 1107374  EPPO: RBITI  FNA: 220011762  FoC: 220011762  FoIO: RUBTIN  GBIF: 2892272  GRIN: 32244  iNaturalist: 362522  IPNI: 765369-1  IRMNG: 11270887  ITIS: 35145  NatureServe: 2.158464  NBN: NBNSYS0000004983  NCBI: 29802  Observation.org: 7337  Open Tree of Life: 782821  PFI: 4193  Plant List: kew-180430  PLANTS: RUTI2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:765369-1  RHS: 16122  Tropicos: 27904511  uBio: 461461  WoI: 2497  WFO: wfo-0000298644 
Värimataralla on keltaiset kukat.
Värimataran maavarresta uutettavaa alitsariinia käytetään punaisena väriaineena.
Värmlannin kalliomaalaukset

| Värmlannin kalliomaalaukset> Sijainti |
| --- | --- |
 Värmlannin kalliomaalaukset
Koordinaatit:  59°23′0″N, 12°08′0″E
Valtio:  Ruotsi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Merkitys:  Pyyntiyhteisön kalliomaalauksia
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Värmlannin kalliomaalaukset muodostavat Ruotsin kalliomaalauksissa oman erillisen ryhmänsä. Maalaukset sijaitsevat Värmlannissa Norjan vastaisen rajan ja Vänernin välissä. Ne poikkeavat esityksensä puolesta Bohusläänin, Norlannin ja Suomen kalliomaalauksista, joten vastineita niille pitänee etsiä Norjan puolelta.
Maalaukset

Maalauksia on löydetty kahdelta järveltä: Nedre Blomsjön ja Stora Le. Kaikki maalaukset sijaitsevat nykyisen Årjängin kunnan alueella. Nedre Blomsjönin järven maalaukset sijaitsevat Blomskogin pitäjässä, Stora Len järven maalauksista Bärönin ja Bastnäsin maalaukset sijaitsevat Fågelvikin pitäjässä ja Sundbynin kalliomaalaukset Holmedalin pitäjässä.
Maalaukset > Nedre Blomsjön

Brurebergetin kalliomaalaukset sijaitsevat Blomsjönin länsirannalla olevassa jyhkeässä pystykalliossa. Kalliosta on lohjennut alaosa pois siten, että pystykallioon on jäänyt lippa. Lipan alla on maalattu kuvioita noin 1,5−4 metriä veden pinnan yläpuolelle. Kuvat jakaantuvat neljän kuvakenttään. Kentässä I, joka on niistä vasemmanpuoleisin, on kaksi hirveä ja yksi tuhoutunut kuvio. Vaikuttaa siltä, että hirvet on ensin maalattu ääriviivoin ja niiden sisälle on vedetty linjoja. Myöhemmin ne on täytetty punavärillä. Alin hirvistä on kooltaan suurin eli 47×31 senttimetriä. Kohdassa II on vain 30 senttimetriä pitkä hirvi, joka on osittain haalistunut. Sekin on maalattu täyteisesti. Kohta III sijaitsee kohdasta II kuusi metriä oikealle suojaisassa kallionurkassa. Kuvio on erittäin haalistunut ja kirjava. Selvemmin siitä erottuu hirvi, mutta joskus on huomattu hirven takana ihmisen hahmo. Neljäs kuvakenttä poikkeaa kahdessa suhteessa edellisistä. Kuviot sijaitsevat 4 metriä vedenpinnan yläpuolella. Sitten, kolmen eläimen jonossa kaksi taaimmaista ovat pieniä hirvi- ja eläinhahmoja, mutta ensimmäisenä kulkeva oikeanpuoleinen on peura, jolla on kaksi piikikästä sarvea. Oikeassa sarvessa on tiheästi maalattu 7 piikkiä ja vasemmanpuoleisessa sarvessa 5 piikkiä. Kuvioryhmä on yhteensä 1,4 metriä leveä. Kuvio on tuonut Pekka Kivikkään mieleen norjalaisen Ausvikenin hirvieläimen. Maalauksen löysi arkeologian opiskelija Ole Nerman vuonna 1976.
Brattbergenin kalliomaalaus sijaitsee järven itärannalla noin 15 metriä korkean pystykallion alaosassa noin 1,4 metrin korkeudella veden pinnasta. Maalaus käsittää vain yhden hirveä esittävän kuvion, joka katsoo oikeaan eli etelään. Hirvi on maalattu ääriviivoin ja sen ympärillä on jäänteitä jostakin punaisesta. Hirvellä on tyypilliset lajipiirteet näkyvissä, mutta jakoista vain etujalka erottuu. Se on kooltaan 49×29 senttimetriä ja maalausviiva on leveydeltään 1−3 senttimetriä. Selkäkyhmystä kulkee alas pitkittäinen linja. Maalauksen ilmoitti veneilemässä ollut Jarl Nordbladh vuonna 1976, mutta paikkakuntalaiset tunsivat ne ennestään.
Björnvikenin kalliomaalaus on paikallisten mukaan ollut samassa paikassa, josta räjäytettiin kallio tien alta pois vuonna 1952. Maalauksista jäljellä vain muistinvarainen piirros, jonka mukaan kuvakentässä olisi ollut kolme ihmishahmoa ja pyöreähkö punamaalialue.
Maalaukset > Stora Le

Stora Len läntinen lahti ulottuu Norjan puolelle.
Bärönin kalliomaalaukset sijaitsevat Bärönin saaressa rannanpuoleisella sivulla olevassa rantakalliossa. Ensimmäinen kuvaryhmä koostuu ihmishahmosta, joka on 18 senttimetriä pitkä ja nostaa käsiään sekä 10 senttimetrisestä eläimestä, joka on ihmisen oikealla puolella. Ihmistä voi pitää miehenä, sillä jalkoväliin on jätetty uloke. Toinen kuvaryhmä sijaitsee 2,8 metriä oikealle 1,55 metrin korkeudella veden pinnasta. Siihen on kuvattu kolme ihmishahmoa. Vasemmanpuoleisella on pitkänomainen esine vasemman puoleisessa kädessä. Muut ihmishahmot ovat haalistuneita. Ryhmän 2 oikealle puolelle on maalattu luku 1872, mutta sekin on haalistunut. Numero liittynee korkeusmerkkiin. Maalaukset löysi S. Rentzhog vuonna 1994.
Sundbynin kalliomaalaus sijaitsee järven itärannalla Kalvnäsetin kohdalla. Maalaus on vaikuttavan levyisen länteen aukeavan  pystykallion lohkeamien kohdalla noin 1,5 metriä vedenpinnasta. Maalauksessa on neljä ihmishahmoa, jotka kytkeytyvät toisiinsa. Maalauksen leveys on vain 30 senttimetriä ja ne on piirretty aivan kallion alareunalle. Maalaukset ilmoitti Jarl Nordbladh vuonna 1978.
Bästnäsin kalliomaalaus] sijaitsee 800 metrin päässä Norjan rajasta. Kallio, joka on pohjois-eteläsuuntainen, laskee pystysuoraan järveen. Pinnan jäkäläisyys on haitannut havainnointia, mutta yksi oikealle katsova hirvi on tunnistettu. Hirvi on kooltaan 75×60 senttimetriä. Hirvestä vasemmalle on puolen metrin matkalta punaista väriä. Löydetty ennen vuotta 2006.
Aiheesta muualla

Scandinavian Society for Prehistoric Art (Arkistoitu – Internet Archive)
Ismo Luukkonen: Scandinavian Rock Art, valokuvia
Curry Heimann & Runo Löfvendal: Hällmålningar i Värmland.  Karlstadt:  Värmlands museum, 2000.  (ruotsiksi)
http://www.varmlandsmuseum.se/1/1.0.1.0/360/1/ (Arkistoitu – Internet Archive)
https://gupea.ub.gu.se/bitstream/2077/19157/1/gupea_2077_19157_1.pdf
http://www.varmlandsmuseum.se/1/1.0.1.0/456/1/ (Arkistoitu – Internet Archive)
http://umu.diva-portal.org/smash/get/diva2:357524/FULLTEXT02
Iivo Väänänen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tukholma 1912 | hirviammunta,kertalaukaukset,joukkue |  |
Iivar ”Iivo” Väänänen (17. syyskuuta 1887 Kuopion maalaiskunta – 13. huhtikuuta 1959 Kuopion maalaiskunta) oli suomalainen ampuja ja olympiamitalisti.
Väänänen voitti pronssia Suomen hirviammunnan kertalaukausten joukkueessa Tukholmassa 1912. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän sijoittui 22:nneksi.
Väänänen voitti vapaapistoolin Suomen-mestaruuden vuonna 1920. Hän ampui 20 laukauksen kilpailussa tuloksen 174. Vuonna 1922 hän voitti SM-kultaa vapaakiväärin 3 × 30 laukauksen kilpailussa tuloksella 729. Seuraavana vuonna hän oli Suomen-mestari vapaakiväärin kokonaiskilpailussa pistein 731 sekä hirviammunnan kertalaukauksissa.
Iivo Väänänen omisti Kuopion maalaiskunnan Kehvon kylässä tilan nimeltään Levälahti. Hän menetti sen konkurssin seurauksena noin vuonna 1930. Kuopion maalaiskunta antoi hänelle ja vaimolleen asuttavaksi samalla kylällä olevan pienen rantapaikan nimeltään Hyrskynniemi, jossa hän asui loppuelämänsä. Vaimo Helvi hoiti kahta lehmää ja Iivo oli Kuopion Savilahdessa ammuslataamolla yövartijana. Matkaa oli soutamalla tai hiihtämällä oli noin kahdeksan kilometriä suuntaansa.
Iivo Väänäsen yksi kilpailuase on edelleen (2017) esillä Haminalahden metsästyseuran majalla Haminalahdessa
Värähtelypiiri

Värähtelypiiri eli resonanssipiiri on elektroniikassa ja radiotekniikassa kytkentä, jolla on taipumus värähdellä sille ominaisella resonanssitaajuudella.  Värähtelypiirejä käytetään esimerkiksi oskillaattoreissa tuottamaan haluttu taajuus, sekä radiovastaanottimien virityspiireinä, joilla valitaan vastaanotettava taajuus.
Yksinkertaisessa värähtelypiirissä on rinnan- tai sarjaankytkettyinä kela ja kondensaattori, joiden reaktanssit tai suskeptanssit kumoavat toisensa resonanssitaajuudella.  Piirin häviöitä, esimerkiksi kelan johtimen resistanssia, kuvataan vastuksella R. Tällaista piiriä kutsutaan RLC-piiriksi.
Resonanssi RLC-piirissä

Yleisesti vähähäviöisen värähtelypiirin resonanssitaajuus f hertseinä voidaan laskea seuraavasta kaavasta:
missä L on kelan induktanssi ja C on kondensaattorin kapasitanssi.
Sama yhtälö voidaan ilmaista myös kulmataajuutena (rad/s):
Resonanssi tarkoittaa sähköisessä värähtelypiirissä tilannetta, jossa piirin yli mitatun jännitteen ja piiriin syötetyn virran välinen vaihe-ero on nolla.
Resonanssi RLC-piirissä > Jännite- eli sarjaresonanssipiiri

Sarjaresonanssi RLC-virtapiirissä tapahtuu jos  {\bar {Z}}=R.
Silloin  U_{L}=X_{L}\cdot I=-X_{C}\cdot I=-U_{C}.
Tässä tilanteessa kokonaisreaktanssi on 0 ja virta  I={\frac {U}{R}} saavuttaa maksimiarvonsa piirissä.
Piirin resonanssitaajuus  f={1 \over 2\pi {\sqrt {LC}}}.
Kelaan ja kondensaattoriin vaikuttavat jännitteet saattavat nousta vaarallisen suuriksi, jos virtaa rajoittavan vastuksen resistanssi on pieni.