stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stephen Sinclair

Stephen Sinclair (s. 1956) on uusiseelantilainen näytelmäkirjailija sekä elokuvakäsikirjoittaja ja -ohjaaja.
Sinclair syntyi Aucklandissa vuonna 1956. Hänen isänsä oli historioitsija ja runoilija Keith Sinclair. Hän opiskeli Aucklandin ja Victorian yliopistoissa ja suoritti B.A.-tutkinnon maoreihin keskittyneestä kulttuurintutkimuksesta vuonna 1979. Valmistuttuaan Sinclair työskenteli kaksi vuotta tutkijana yliopistossa ja sen jälkeen maorinkielisten käsikirjoitusten kääntäjänä Uuden-Seelannin arkistossa.
Sinclairin näytelmistä tunnetuin on hänen yhdessä Anthony McCartenin kanssa kirjoittamansa vuoden 1987 yleisömenestys Ladies’ Night, joka kertoo ryhmästä strippareiksi ryhtyviä työttömiä miehiä. Sinclair ja McCarten yrittivät haastaa kymmenen vuotta myöhemmin julkaistun brittiläisen Housut pois! -elokuvan tekijät oikeuteen plagioinnista, mutta kiista sovittiin lopulta oikeuden ulkopuolella.
Sinclair oli käsikirjoittamassa Peter Jacksonin elokuvia Meet the Feebles (1989) ja Aivokuollut (1992) yhdessä Jacksonin ja Fran Walshin kanssa. Aivokuollut perustuu hänen tarinaideaansa. Sinclair osallistui myös Taru sormusten herrasta -elokuvien käsikirjoittamisen varhaisvaiheisiin 1990-luvun lopulla; hän jätti projektin melko aikaisin, mutta ehti tuoda käsikirjoitustiimiin silloisen seurustelukumppaninsa Philippa Boyensin. Sinclairin panos käsikirjoittamiseen tunnustettiin krediitillä trilogian toisessa elokuvassa Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia (2002).
Sinclair on kirjoittanut myös runoja ja lastenkirjoja. Ensimmäinen Sinclairin ohjaama täyspitkä elokuva on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut Russian Snark.
Aiheesta muualla

Stephen Sinclair Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Stephen Sinclair Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Pentti Sinersaari

Pentti Olavi Sinersaari (s. 5. lokakuuta 1956 Elimäki) on entinen suomalainen keihäänheittäjä.
Sinersaari voitti keihäänheiton Suomen mestaruuden kaksi kertaa. Hänen ennätystuloksensa on Aucklandissa vuonna 1979 heitetty 93,84 m, jolla hän oli kauden 1979 maailmantilaston ykkönen. Suomen vuositilaston ykkönen hän oli lisäksi vuosina 1978 (88,90 m), 1981 (91,98 m) ja 1983 (90,90 m). Seuratasolla hän edusti Korian Pontta, Kuusankosken Urheiluseuraa ja Elimäen Vauhtia.
Saavutukset

6. sija kesäolympialaisissa 1980
11. sija EM-kisoissa 1978
17. sija EM-kisojen 1982 karsinnassa
Suomen mestari: 1980, 1983
SM-hopea: 1981
SM-pronssi: 1977, 1978, 1979
Silkkikerttuset

| Silkkikerttuset |
| --- | --- |
 Aavikkokerttu (Scotocerca inquieta)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Silkkikerttuset Scotocercidae  Fregin, Haase, Olsson & Alström, 2012
Katso myös
   Silkkikerttuset Wikispeciesissä   Silkkikerttuset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Silkkikerttuset (Scotocercidae) on varpuslintuihin kuuluva heimo). Monia heimon lajeja on aikaisemmin luettu kuuluvaksi muihin varpuslintuheimoihin esimerkiksi kerttuihin (Sylviidae). Silkkikerttuslajeja tavataan eteläisestä Euroopasta, eteläisestä Aasiasta ja Afrikan pohjoisosista.
Silkkikerttusten heimoon kuuluu BirdLifen luokituksen mukaan 12 sukua ja 37 lajia.
Suvut ja lajit > Aasiantöpökerttuset Urosphena

Borneontöpökerttunen (Urosphena whiteheadi)
Timorintöpökerttunen (Urosphena subulata)
Töpökerttunen (Urosphena squameiceps)
Suvut ja lajit > Lehväkertut Abroscopus

Bambulehväkerttu (Abroscopus superciliaris)
Naamiolehväkerttu (Abroscopus schisticeps)
Pikkulehväkerttu (Abroscopus albogularis)
Suvut ja lajit > Oliivisilkkikerttuset Hemitesia

Kongontöpökerttunen (Hemitesia neumanni)
Oliivisilkkikerttunen (Hemitesia pallidipes)
Suvut ja lajit > Pensassilkkikerttuset Horornis

| --- | --- |
 Bambusilkkikerttunen (Horornis acanthizoides)  Bougainvillensilkkikerttunen (Horornis haddeni)  Fidžinsilkkikerttunen (Horornis ruficapilla)  Idänsilkkikerttunen (Horornis diphone)  Keltasilkkikerttunen (Horornis flavolivacus)  Kiinansilkkikerttunen (Horornis canturians)  Luzoninsilkkikerttunen (Horonis seebohmi):  Makiransilkkikerttunen (Horornis parens)  Nepalinsilkkikerttunen (Horornis brunnescens)  Palaunsilkkikerttunen (Horornis annae)  Pensassilkkikerttunen (Horornis fortipes)  Sundansilkkikerttunen (Horornis vulcanius)  Tanimbarinsilkkikerttunen (Horornis carolinae)
Suvut ja lajit > Pittakerttuset Tesia

Floresinpittakerttunen (Tesia everetti)
Jaavanpittakerttunen (Tesia superciliaris)
Liuskepittakerttunen (Tesia olivea)
Sinipittakerttunen (Tesia cyaniventer)
Suvut ja lajit > Silkkikerttuset Cettia

Himalajansilkkikerttunen (Cettia brunnifrons)
Keltapittakerttunen (Cettia castaneocoronata)
Silkkikerttunen (Cettia cetti)
Vuorisilkkikerttunen (Cettia major)
Suvut ja lajit > Rusopyrstöt Erythrocercus

Kultarusopyrstö (Erythrocercus holochlorus)
Lakkirusopyrstö (Erythrocercus mccallii)
Viherrusopyrstö (Erythrocercus livingstonei)
Suvut ja lajit > Lajeja, joilla on oma sukunsa

Aavikkokerttu (Scotocerca inquieta)
Punaotsaräätäli (Phyllergates cucullatus)
Tiaishylia (Pholidornis rushiae)
Viherhylia (Hylia prasina)
Vuorisieppokerttu (Tickellia hodgsoni)
Osteriahvenet

| Osteriahvenet> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Lyhtyahvenkalat Acropomatiformes
Heimo::  Osteriahvenet  Ostracoberycidae  Fowler, 1934
Suku::  Osteriahvenet  Ostracoberyx  Fowler, 1934
Katso myös
   Osteriahvenet Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Osteriahvenet (Ostracoberycidae) on pieni lyhtyahvenkalojen lahkoon kuuluva indopasifisen merialueen kalaheimo.
Taksonomia

Osteriahventen heimoon kuuluu yksi suku Ostracoberyx ja siinä kolme lajia: osteriahven (Ostracoberyx dorygenys), Ostracoberyx fowleri ja Ostracoberyx paxtoni. Heimo on alun perin luokiteltu kuuluvaksi limapääkalojen lahkoon  Beryciformes ja sittemmin ahvenkalojen lahkoon Perciformes joko meriahventen (Serranidae) tai sinikalojen (Pomatomidae) heimoon kuuluvaksi. Vuonna 1984 osteriahvenet erotettiin omaksi heimokseen ahvenkalojen Percoidei-alalahkoon ja siirrettiin myöhemmin lyhtyahvenkalojen lahkoon Acropomatiformes.
Anatomia

Osteriahvenet ovat pienehköjä kaloja ja kasvavat harvoin 19 cm:n pituisiksi. Heimolle on tyypillistä, että kallon luut muodostavat pään suojaksi ikään kuin kypärän. Kiduskannessa on suurikokoinen piikki ja myös etummainen selkäevä ja peräevä ovat piikikkäät.  Suomut ovat pienikokoiset. Poikaset eroavat aikuisista kaloista ruumiinmuodoltaa, ne ovat hyvin korkearuumiisia ja suuripäisiä.
Levinneisyys

Osteriahvenia tavataan trooppisista vesistä Afrikan itärannikolta Japaniin ja Australiaan ulottuvalta vyöhykkeeltä. Lajit elävät tyypillisesti lähellä pohjaa 250–710 metrin syvyydessä. Niiden elintavoista tiedetään vain vähän.
Orgaaninen kemia

Käsitekartta orgaanisesta kemiasta
Orgaaninen kemia on hiiliyhdisteiden kemiaa. Se on luonnon ja synteettisten orgaanisten yhdisteiden kemiaa.
Orgaanisen kemian kehitys

Orgaanisen kemian juuret ovat noin 1700-luvun puolessavälissä, jolloin kemia alkoi muovautua alkemiasta oikeaksi luonnontieteeksi. Tuolloin eliöissä esiintyvien aineiden tiedettiin poikkeavan merkittävästi niistä, joita oli eristetty mineraaleista. Orgaaniset aineet olivat vaikeasti eristettäviä ja puhdistettavia. Ruotsalainen kemisti Torbern Bergman oli ensimmäinen, joka jaotteli yhdisteitä orgaanisiin ja epäorgaanisiin. Hän käytti jaottelua tutkimuksissaan 1770-luvulla. Orgaanisen kemian käsite yleistyi 1800-luvun alussa tarkoittamaan eliöissä olevien aineiden kemiaa.
Useat tuon ajan kemistit uskoivat orgaanisten yhdisteiden sisältävän jonkinlaista "elämänvoimaa" eikä niitä voitaisi sen vuoksi käsitellä laboratoriossa epäorgaanisten aineiden tapaan. Kyseinen vitalismiksi kutsuttu teoria järkkyi kuitenkin jo 1816, jolloin Michel Chevreul todisti, että saippua
voitiin jakaa orgaanisiin aineisiin – glyseriiniin ja rasvahappoihin – ilman ulkopuolista "elämänvoimaa". Kymmenen vuotta myöhemmin Friedrich Wöhler murensi lisää vitalismiteoriaa valmistaessaan orgaanista ureaa ammoniumsyanaatista, joka oli epäorgaaninen suola. 1800-luvun puolivälissä "elämänvoimaan" ei enää yleisesti uskottu, ja orgaanisen ja epäorgaanisen kemian raja ymmärrettiin häilyväksi. Orgaanisessa ja epäorgaanisessa kemiassa pätivät samat lait. Ainoa perustavanlaatuinen ero oli kaikkien orgaanisten yhdisteiden sisältämä hiili.
Kemian kehitys mahdollisti myöhemmin orgaanisten yhdisteiden valmistamisen synteettisesti laboratoriossa. Muovien ja muiden luonnossa esiintymättömien, mutta orgaanisten yhdisteiden valmistus tuli mahdolliseksi. Lisäksi monien luonnossa esiintyvien orgaanisten yhdisteiden valmistus laboratoriossa kävi halvemmaksi kuin yhdisteiden hankkiminen luonnosta. Esimerkiksi kipulääkkeisiin pajunkuoresta saatu aspiriini on jo yli sadan vuoden ajan korvattu synteettisellä aspiriinilla.
Orgaanisen kemian kehitys > Orgaaninen kemia nykyisin

Kemiallisia yhdisteitä tunnetaan jo yli 50 miljoonaa ja orgaanisten yhdisteiden osuus kaikista tunnetuista kemiallisista yhdisteistä on yli 95 %. Orgaanisen kemian hiilirakenteilla on keskeinen merkitys nanotieteisiin.
Orgaanisen kemian moderni tutkimus voidaan jakaa karkeasti orgaanisten yhdisteiden valmistamisen tutkimukseen eli syntetiikkaan ja orgaanisten yhdisteiden ominaisuuksien ja pitoisuuksien tutkimukseen eli analytiikkaan. Synteettinen orgaaninen kemia tuottaa uusia orgaanisia yhdisteitä, esimerkiksi lääkkeiden aktiivisia komponentteja, lääkeaineita. Uusien synteesimenetelmien kehittäminen on tärkeä orgaanisen kemian tutkimusalue. Analytiikka keskittyy synteettisten tai luonnossa esiintyvien aineiden rakenteiden, ominaisuuksien ja pitoisuuksien tutkimiseen. Orgaanisten yhdisteiden rakenteita määritetään spektrometrisillä menetelmillä (UV, IR, NMR ja massaspektrit). Orgaanisia yhdisteitä voidaan erottaa toisistaan ja niiden pitoisuuksia voidaan määrittää kromatografisilla menetelmillä. Orgaaninen kemia tutkii ja vertailee hiiliyhdisteiden rakenteita ja ominaisuuksia.
Nykyisin pelkästään elollisen luontoon keskittyvää kemianalaa kutsutaan biokemiaksi.
Orgaanisen kemian keskeisiä käsitteitä > Hiili

Jaksollisen järjestelmän 14. ryhmään kuuluva hiili on orgaanisen kemian perusta. Hiili muodostaa kovalenttisia sidoksia useiden aineiden kanssa.
Hiili voi sitoutua kovalenttisesti muihin hiiliatomeihin yksinkertaisella-, kaksois- ja kolmoissidoksella. Näin voi muodostua hiilirakenteita yksinkertaisista ketjuista monimutkaisiin rengas- ja pallorakenteisiin. Erilaisia hiilirakenteita on teoriassa ääretön määrä.
Hiili voi sitoutua kovalenttisesti myös vetyyn, halogeeneihin, happeen, typpeen ja rikkiin. Vetyyn ja halogeeneihin kovalenttinen sidos on aina yksinkertainen. Typen, hapen ja rikin kanssa kovalenttinen sidos voi olla myös kaksoissidos, typen ja positiivisesti varautuneen hapen kanssa jopa kolmoissidos.
Jokainen hiiliatomi muodostaa aina joko
neljä yksinkertaista kovalenttista sidosta
kaksi kaksoissidosta
yhden kaksoissidoksen ja kaksi yksinkertaista sidosta tai
yhden kolmoissidoksen ja yhden yksinkertaisen sidoksen.
Hiiliatomien väliset sidokset ovat lujia. Sen vuoksi hiiliyhdisteet eivät ole kovin reaktiivisia.
Orgaanisen kemian keskeisiä käsitteitä > Hiilivedyt

Hiili muodostaa helposti kovalenttisen sidoksen vedyn kanssa. Hiilivedyt ovat orgaanisia yhdisteitä, joissa on vain hiiltä ja vetyä. Yksinkertaisin hiilivety on metaani. Siinä yhteen hiiliatomiin on kovalenttisesti sitoutunut neljä vetyatomia.
Orgaanisen kemian keskeisiä käsitteitä > Hiilivedyt > Erilaisia hiilivetyjä

Alifaattiset eli avoketjuiset hiilivedyt:
alkaanit (metaani, etaani, propaani, butaani,...), joissa on vain yksinkertaisia kovalenttisia sidoksia
alkeenit (eteeni, propeeni, buteeni,...), joissa on ainakin yksi hiilten välinen kaksoissidos
alkyynit (etyyni, propyyni, butyyni,...), joissa on ainakin yksi hiilten välinen kolmoissidos
Sykliset hiilivedyt:
sykloalkaanit (syklopropaani, syklobutaani, syklopentaani,...), jotka ovat kuin alkaaneita, mutta muodostavat rengasrakenteen
sykloalkeenit
sykloalkyynit
aromaattiset hiilivedyt (esimerkiksi bentseeni)
Hiilen sidos vedyn kanssa on heikosti poolinen, sillä hiilen ja vedyn elektronegatiivisuusero on 0,4. Hiilivedyt ovat kuitenkin usein poolittomia, sillä poolisuus kumoutuu yhdisteen muodon vuoksi. Hiilivetyjen välille muodostuu tällöin vain dispersiovoimia, jotka ovat luonteeltaan heikkoja.
Orgaanisen kemian keskeisiä käsitteitä > Funktionaaliset ryhmät

Orgaaniset yhdisteet luokitellaan usein niiden sisältämien toiminnallisten eli funktionaalisten ryhmien mukaan. Kaksois- ja kolmoissidokset katsotaan myös funktionaalisiksi ryhmiksi ja niiden perusteella tapahtuu orgaanisten yhdisteiden luokittelu alkeeneihin ja alkyyneihin. Funktionaalisella ryhmällä on suuri merkitys siihen, miten orgaaninen yhdiste reagoi.
Orgaanisten yhdisteiden luokittelu funktionaalisten ryhmien mukaan

Toiminnallisen ryhmän perusteella orgaaniset yhdisteet ryhmitellään
alkaaneihin, jolloin toiminnallisia ryhmiä ei ole
alkeeneihin, jolloin toiminnallinen ryhmä on kaksoissidos
alkyyneihin, jolloin toiminnallinen ryhmä on kolmoissidos
aromaattisiin yhdisteisiin, jolloin toiminnallinen ryhmä on bentseenirengas
alkoholeihin, jolloin toiminnallinen ryhmä on hydroksyyli, -OH
fenoleihin, jolloin toiminnallinen ryhmä on fenolinen hydroksyyli (bentseenirenkaaseen liittynyt hydroksyyli)
eettereihin, jolloin toiminnallinen ryhmä on ns. happisilta -O-
amiineihin, jolloin toiminnallinen ryhmä on amiiniryhmä -NH2
amideihin, jolloin toiminnallinen ryhmä on amidiryhmä -CONH2
aldehydeihin, jolloin toiminnallinen ryhmä on karbonyyliryhmä, jonka toinen substituentti on vety R-CHO
karboksyylihappoihin, jolloin toiminnallinen ryhmä on karboksyyliryhmä -COOH
ketoneihin, jolloin toiminnallinen ryhmä on karbonyyliryhmä, jonka molemmat substituentit ovat alkyylejä (R2)C=O
estereihin, jotka ovat karboksyylaatin alkyloituja johdannaisia R-COO-R'
tai muihin ryhmiin, tai useita eri ryhmiä sisältäviksi.
Orgaanisissa yhdisteissä on usein monia eri funktionaalisia ryhmiä, jolloin yhdiste kuuluu useaan luokkaan. Esimerkiksi allyylialkoholi eli propenoli on sekä alkoholi että alkeeni, ns. alkenoli. Orgaaniset yhdisteet nimetään niiden sisältämien funktionaalisten ryhmien mukaan.
Samanlaiset funktionaaliset ryhmät reagoivat yleensä samoin, riippumatta molekyylin muista osista, ja aiheuttavat aineelle vastaavanlaisia ominaisuuksia. Siten esimerkiksi kaikki karboksyylihapot ovat happamia, vaikka niissä olisi eripituinen hiiliketju (esimerkiksi etaanihappo CH3COOH, propaanihappo CH3CH3COOH, jne. ovat kaikki happamia). Sen sijaan saman määrän hiiliä sisältävät aineet, joissa on joitakin toisia funktionaalisia ryhmiä, ovat täysin erilaisia: etaani on neutraali, ei hapan eikä emäksinen kaasu, samoin propaani ja butaani; etanoli, propanoli, jne. ovat hyvin heikosti happamia.
Orgaanisten yhdisteiden nimeäminen

Orgaanisen yhdisteen nimen alku määräytyy pisimmän yhtenäisen hiiliketjun mukaan. Mikäli hiiliatomeita on
1, alkuosa: met-
2, alkuosa: et-
3, prop-
4, but-
5, pent-
6, heks-
7, hept-
8, okt-
9, non-
10, dek-
Funktionaalisen ryhmän paikka yhdisteessä tulee käydä ilmi nimestä. Paikka ilmaistaan nimen eteen liitetyllä pienimmällä sopivalla numerolla.
Yhdisteessä voi olla useita funktionaalisia ryhmiä, jolloin ne kaikki ilmaistaan yhdisteen nimessä.
Yhdisteessä voi olla myös erillisiä pisimpään hiilivetyketjuun kuulumattomia hiilivetyryhmiä. Nekin ilmaistaan yhdisteen nimessä.
Yhdisteessä voi olla useita samoja funktionaalisia ryhmiä. Niiden paikat ilmaistaan pilkulla esimerkin mukaan.
Yhdisteen mahdollinen syklisyys ilmaistaan etuliitteellä syklo-. Yhdisteen aromaattisuus ilmaistaan bentseenirenkaan mukaan bentseeninä.
Orgaanisten yhdisteiden mallintaminen

Yhdisteen molekyylikaavasta käy ilmi, kuinka monta kunkin alkuaineen atomia on yhdessä yhdisteen molekyylissä. Monesti molekyylikaavan kirjoitusasusta voidaan päätellä myös yhdisteen isomeeri.
Kun molekyylin rakenne kaikkine sidoksineen halutaan kuvata tarkasti, käytetään rakennekaavaa.
Orgaanisten yhdisteiden mallintaminen > Rakennekaava

Rakennekaavasta käy ilmi molekyylin atomien ja sidosten järjestys. Orgaanisten yhdisteiden atomit merkitään rakennekaavoissa alkuainemerkein ja niiden väliset kovalenttiset sidokset viivoin. Yksi sidosviiva tarkoittaa yksinkertaista kovalenttista sidosta, kaksi rinnakkaista sidosviivaa tarkoittaa kaksoissidosta ja kolme sidosviivaa kolmoissidosta. Kahden hiilen välinen yksinkertainen kovalenttinen sidos mallinnetaan siis kahtena C:nä ja niiden välisenä sidosviivana: C-C.
Koska rakennekaava on kaksiulotteinen, siitä ei käy ilmi molekyylin todellinen muoto. Siitä ei myöskään selviä molekyylin atomien kokojen suhteet. Suurimmat molekyylit voivat olla lisäksi vaikeasti luettavia ja työläitä piirtää. Ilman oikeita sidoskulmia eli suorin kulmin piirrettynä piirros on lisäksi epärealistinen eikä kerro aineen reaktiivisuudesta.
Orgaanisten yhdisteiden mallintaminen > Viivakaava

Hiilien ja vetyjen väliset sidokset jätetään viivakaavoissa merkitsemättä helpomman luettavuuden vuoksi. Tällöin paitsi vetyjen myös hiilten kemiallinen merkki jätetään kirjoittamatta – hiilet ilmaistaan sidosten välisinä kulmina.
Viivakaava on yleinen mallintamistapa yksinkertaisuutensa vuoksi. Sillä on myös helpompaa mallintaa kolmiulotteisia rakenteita. Orgaanisen kemian alan julkaisuissä käytetään viivakaavoja.
Orgaanisten yhdisteiden mallintaminen > Kolmiulotteinen malli

Molekyylit voidaan piirtää myös palloiksi mallinnettujen atomien rypäinä. Tällöin molekyylin todellinen kolmiulotteinen muoto elektroniverhoineen käy selvimmin ilmi. Atomit esitetään yleensä värillisinä selkeyden vuoksi (atomeilla ei ole oikeasti väriä). Erityisesti isommissa yhdisteissä molekyylin osia voi jäädä piiloon.
Orgaanisen kemian reaktioita

Tyypillisiä orgaanisen kemian reaktioita ovat
Palamisreaktio, jossa hiilivety reagoi hapen kanssa hiilidioksidiksi ja vedeksi
Additioreaktio, jossa yhdisteeseen liittyy kaksois- tai kolmoissidoksen aukeamisen myötä atomeja tai atomiryhmiä
Polyadditioreaktio, jossa monomeerit liittyvät additioreaktiolla polymeeriksi
Eliminaatioreaktio, additioreaktion käänteisreaktio
Substituutioreaktio, jossa molekyylin atomi tai atomiryhmä korvautuu toisella
Kondensaatioreaktio, jossa molekyylit liittyvät yhteen, ja usein syntyy samalla vettä
Polykondensaatioreaktio, jossa monomeerit liittyvät kondensaatioreaktiolla polymeeriksi
Hydrolyysi, jossa vesimolekyyli hajottaa orgaanisen yhdisteen pienemmiksi yhdisteiksi
Hapettuminen, jossa orgaanisen yhdisteen vedyn määrä pienenee ja/tai hapen määrä kasvaa
Pelkistyminen, joka on hapettumisen käänteisreaktio
Happo-emäsreaktio eli protonin H+ siirto hapolta emäkselle
Neutraloituminen, jossa happo ja emäs reagoivat suolaksi ja vedeksi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kemian etäopiskeluympäristö, Orgaaninen kemia, Käsitekartta orgaanisesta kemiasta – Opetus.tv
Organic Chemistry Resources Worldwide (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Organic Chemistry Portal (englanniksi)
Organic chemistry – Khan Academy (englanniksi)
Sykloheksaanin rakennekaava
Sykloheksaanin viivakaava
Sykloheksaanin kolmiulotteinen malli
Palamisreaktio on yksi orgaanisen kemian reaktioista.
Oswald (verkkosarjakuva)

Oswaldin ensimmäinen strippi.
Oswald on elokuusta 2006 alkaen heinäkuuhun 2013 asti verkossa ilmestynyt sarjakuva kahdesta pojasta. Sarjaa piirsi ja käsikirjoitti Janne Toriseva.
Oswaldin ensiesiintyminen oli Ilta-Sanomissa kuukauden kotimaisena 2. toukokuuta 2006. Nykyisin sarjakuvaa levittää syndikaatti PIB Features. Oswaldia julkaistaan nykyään Omanissa, Ecuadorissa ja Venezuelassa.
Sarjan toistuvia teemoja ovat muun muassa Oswaldin ja Erkin riidat, Oswaldin pajatsonpeluu sekä Oswaldin ja Erkin tapa istua puistonpenkillä lukien sarjakuvia.
Sarjakuvan viimeinen strippi julkaistiin 24. heinäkuuta 2013. Sarjan piirtäjä Janne Toriseva ilmoitti lopettamisen syyksi ajanpuutteen. Oswaldia voi lukea hänen mukaansa ainakin noin kolme vuotta lopettamisen jälkeenkin sen kotisivuilta.
Oswaldin hahmot

Oswald
Erkki
Oswaldin isä
Oswaldin äiti
Albumi

Toriseva, Janne: Oswald.  Helsinki:  Arktinen Banaani, 2011.  ISBN 978-952-5768-80-0
Aiheesta muualla

Oswald sarjakuvan kotisivu.
Laine, Jukka: Sarjakuvia saa aina uusia, mutta paras ystävä on ainutlaatuinen. Kvaak.fi.  6.6.2011. Arkistoitu 24.5.2012.
Sinfonia nro 9 (Bruckner)

Sinfonia nro 9 d-molli on Anton Brucknerin viimeinen sinfonia. Teos on sävelletty vuosina 1887–1896. Kantaesitys oli vuonna 1903. Bruckner omisti sinfonian "rakkaalle Jumalalle" ("den lieben Gott"). Sinfonian finaali jäi keskeneräiseksi.
Sinfoniassa on scherzo toisena osana ennen adagiota. Teoksessa on rohkeaa muunnesointujen käyttöä, esimerkiksi scherzon ja adagion alussa. Laajassa, syvämietteisessä adagiossa on muistumia aikaisemmista sinfonioista. Säveltäjä on kuvaillut osaa "jäähyväisiksi elämälle". Sinfoniaa esitetään yleensä kolmiosaisena.
Sinfonian finaalina on esitetty täydennettyjä versioita, jotka perustuvat Brucknerin säilyneisiin käsikirjoituksiin. Brucknerin teosta Te Deum on myös esitetty sinfonian finaalina Brucknerin oman ehdotuksen perusteella.
Osat

Feierlich, misterioso
Scherzo. Bewegt, lebhaft
Adagio. Langsam, feierlich
Sinetti

Puolan kuninkaan Jagellon (noin 1351–1434) sinetti.
Pankkitoiminnassa kuluttajille tutuin sinetti lienee tunnuslukusinetti, joka peittää pankkikortin PIN-koodin.
Sinetti on henkilön tai yhteisön tunnus, joka painetaan leimasimella pehmeään aineeseen (esimerkiksi vahaan tai sulaan lakkaan) tai puristetaan paperiin. Sillä voidaan sinetöidä eli sulkea asiakirja tai varmistaa sen aitous. Sinettiä käytetään myös ovien tai rasioiden sulkemiseen. Sinettejä tutkii sigillografia eli sinettitiede, joka on historian aputiede.
Henkilökohtainen sinetti korvasi keskiajalla allekirjoituksen, ja monien tuolloisten asiakirjojen alareunat ovatkin täynnä sinettejä. Sinetti oli kuitenkin nuolenpääkirjoituksen muodossa käytössä jo 3000-luvulla eaa. Mesopotamiassa.
Sinettisormukset tulivat käyttöön antiikin Kreikassa ja Roomassa, ja ne olivat suosittuja 1100-luvulta keskiajan loppuun. Kuviona niissä oli yleensä vaakuna. Sinettiä ja sinetöimistä käytetään raamatullisina symboleina jo Vanhassa testamentissa, esimerkiksi kertomuksessa Joosefista Egyptissä. Uuden testamentin Johanneksen ilmestys kuvaa Seitsemän sinetin kirjaa, jonka sinetit Karitsa avasi. Jeesuksen hauta lukittiin sinetillä.
Valtion sinetti oli sinetinvartijan hallussa. Sinetin väärentämisestä tuomittiin kuolemaanselvennä. Suomen vanhin säilynyt sinetti on piispa Beron sinetti noin vuodelta 1250.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikiaineistossa on lähdetekstejä aiheesta:
Juha Sinivaaran sinettisivut.
Wikiaineisto
Silmä

Ihmisen silmä lähikuvassa.
Silmä on aistinelin, joka vastaanottaa näköaistin tarvitseman informaation valosäteilynä ja lähettää sen aivoihin näköhermon kautta. Silmän kehitystä pidetään esimerkkinä yhdentyvästä lajinkehityksestä eli konvergentista evoluutiosta, jossa samankaltainen elin on kehittynyt elämän historian aikana riippumattomasti useita kertoja.