Adèle Weman
Kansansivistystyö

Weman perusti 1860-luvun puolivälissä Kemiöön ruotsinkielisen koulun maalaislapsille ja vuonna 1873 hänestä tuli Kemiön ensimmäisen kansakoulun opettaja. Weman otti aktiivisesti osaa myös paikkakunnan kansansivistys- ja nuorisoseuratoimintaan. Hän perusti opettajatoverinsa Nils Oskar Janssonin kanssa Kemiön nuorisoseuran estämään jo silloin alkanutta maaltapakoa. Siitä ja vuorostaan sen perustamista kouluista ja Janssonin v. 1900 aloittamasta Sagalundin ulkomuseosta tuli varhain, vuosisadan vaihteen molemmin puolin, erikoislaatuinen kulttuurikeskus Vretan alueelle Kemiön kirkonkylään. Kemiönsaarelta kotoisin oleva varakas liikemies ja mesenaatti, Amos Anderson, joka oli näiden opettajien koulussa oppilaana, oli mukana tukemassa näitä pyrintöjä.
Adèlen koulu oli aluksi tytöille, poikia tarvittiin töissä tiloilla. Oppilaat olivat aluksi talollisten tyttäriä, köyhemmälle väelle koulun markan vuosimaksu ja vaatetus oli vielä liikaa. Perheiden pojatkin alkoivat vaatia koulua, kun kuulivat sisariltaan kuinka mukavaa siellä oli. Tosin talonemännät eivät aluksi tahtoneet ymmärtää, että miksi lasten piti tulla kouluun toiseksikin lukukaudeksi, kun kotona oli tähdellisempää tekemistä. Myös Nils Oskar Jansson ehti olla Adèlen oppilaana ja herätti heti huomiota komealla kirjoituksellaan Carl von Linnéstä.
Kun sitten Janssonista tuli seminaarin käynyt opettaja, hänet otettiin kolmen vuoden päästä Vretan koulun valmistumisesta miespuoliseksi opettajaksi ja johtajaksi. Aluksi täälläkin oli erikseen tyttö- ja poikaluokka säädyllisyyden vuoksi. Kotiinpääsykin oli eri aikoihin samasta syystä. Muutaman vuoden kuluttua Oskar ja Adèle päättivät yhdistää luokkansa, kuten sitten myös nuorisoseuran edeltäjien, nuorten miesten ja naisten kerhot. Vanhoilliset kirkolliset piirit paheksuivat nuorisoseuran iltamia ja kielsivät koulun tilojen käytön, koska siellä oli kuulemma tanssittukin - Nils Oskarin ainoat tanssit olivat kansantanhuja. Se oli osasyynä nuorisoseuran toimitalon rakentamiselle.
Nuorisoseuran perustamasta osavuotisesta emäntäkoulusta ja sen sisarlaitoksesta, pitkään samoissa tiloissa toimineesta maamieskoulusta tuli yksi merkittävimmistä alueen oppilaitoksista. Weman ja Jansson käynnistivät mittavan varainkeruun suurille hankkeilleen pitämällä ruotsalaisessa Suomessa sekä myös Ruotsissa ohjelmallisia iltamia, joihin kuului usein Wemanin kirjoittamia runoja ja näytelmiä ja Janssonin pitämä arvokas esitelmä tai hänen paikallismurteella kirjoittamansa yksinäytöksinen näytelmä.
Weman toimi useinkin sovittelijana, kun itsevaltaista Janssonia vastaan syntyi protesteja. Perustettiin muun muassa kilpaileva nuorisoseura, joka sittemmin lakkasi. Kemiön nuorisoseura sen sijaan toimii edelleenkin ja sillä on hyvässä kunnossa oleva toimitalo, jonka rakentamisessa sekä Weman että Jansson niin ahkerasti toimivat. Pidettiin kekseliäitä myyjäisiä ja arpajaisia, joilla hankittiin varoja korkoihin ja kuoletuksiin.
Mainittakoon, että Adèle Weman ei ollut saanut opettajakoulutusta, mutta sai uransa aikana oikeuden kirjoittaa pientenlasten koulun opettajattarille pätevyyskirjoja. Hän oli pidetty ja moderni opettajana harrastaen leikkiin ja hyvään mieleen perustuvaa opetusta. Alkuvuosina hän ei saanut ollenkaan palkkaa opetustyöstään ja senkin jälkeen palkka oli pienempi kuin miespuolisella opettajalla. Häntä voi pitää myös naisasianaisena ja tyttöjen roolimallina. Weman, kuten ei Janssonkaan ollut erityisen uskonnollinen.
Hänen Sinisessä Salongissaan vietettiin kesäisin taiteilijaelämää valoisina kesäöinä, mikä ei sopinut askeettisemman Janssonin pirtaan. Heidän vuorokausirytminsäkin olivat erilaiset. Adèlea kutsuttiinkin Yön kuningattareksi, koska hän oli omimmillaan juuri yöaikaan. Silti he olivat lojaaleja ystäviä loppuun saakka, vaikka Adèle Helsingissä menestystä saatuaan joskus huokailikin niitä synkkiä aikoja työelämässä ja aatteellisessa työssä, kun hän joutui sovittelemaan ”synkkien miesten synkkiä riitoja”.