stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fredrik Pacius
Sävellyksiä > Oopperoita

Kaarle-kuninkaan metsästys (1851/1854/1870/1879)
Die Loreley (1844/1862–1887)
Sävellyksiä > Näytelmämusiikkia

Veteranens jul (1859)
Kypron prinsessa (1860)
Sjömansflickan (1871) Karl Collanin kanssa
Sävellyksiä > Orkesteriteoksia

Alkusoitto Es-duuri (1826)
Juhlamarssi (1840)
Variationer över motivet Studenter äro muntra bröder viululle ja orkesterille tai pianolle (1842)
Viulukonsertto fis-molli (1845/1867/1869)
Sinfonia d-molli (1850)
Sävellyksiä > Kamarimusiikkia

Jousikvartetto nro 2 (1826)
Sävellyksiä > Melodraamoja

Die Weihe der Töne (1838)
Tod im Tode (1844/1880)
Sävellyksiä > Kantaatteja

Festsång (1851)
Sorgmusik (1855)
H. G. Porthan (1860)
Juhlakantaatti (1866)
Miriam (1868)
Muisto (1870)
Sävellyksiä > Kuorolle ja orkesterille

Zigeunerchor (1839)
Giv oss frid (1844)
Die Vesperhymne (1847)
Jubilate Amen (1847)
De hemlösa (1858)
Litaney (1867)
Sävellyksiä > Mieskuorolle tai mieskvartetille

Am Meerestrand (1834)
Det var då (1841)
Den sjuttonåriga (1843)
Im wunderschönen Monat Mai (1843)
Vårt land (1848)
Suomen laulu (1854–1856)
Finlands flagga (1863)
Sävellyksiä > Naiskuorolle

Finska flickornas sång (1881)
Sävellyksiä > Sekakuorolle

Flyttfåglarna (1843)
Vallgossen (1846)
Vårmorgonen (1846)
Der Geist der Harmonie (1880)
Aftonbön (1882)
Sävellyksiä > Yksinlauluja

Das stille Kämmerlein (1839)
Den sjuttonåriga (1840)
Sjömansflickan (1842)
Abschied (1845)
John Anderson (1845)
Vårvisa (1845)
Soldatgossen (1858)
Fridböner i aftonen lugn (1862)
Lydias sång (1868/1869)
Kirjallisuutta

Andersson, Otto: Nuori Pacius ja Helsingin musiikkielämä 1830-luvulla. Suomentanut M. Holmberg. Gummerus, 1938.
Elmgren-Heinonen, Tuomi: Laulu Suomen soi... Fredrik Pacius ja hänen aikansa. Fazerin musiikkikauppa, 1959.
Geisler-Baum, Silja: Die Loreley in Finnland: Zur Entstehung, Aufführung und Rezeption der Oper von Fredrik Pacius und Emanuel Geibel.  Mainz:  Are Musik Verlag, 2004.  ISBN 3-924522-19-7
Mäkelä, Tomi: Fredrik Pacius, kompositör i Finland. Helsingfors: Svenska Litteratursällskapet i Finland, 2009. ISBN 978-951-583-192-7.
Mäkelä, Tomi: Friedrich Pacius: Ein deutscher Komponist in Finnland. Mit einer Edition der Briefe und Tagebücher von Silke Bruns.  Hildesheim:  Georg Olms Verlag, 2014.  ISBN 978-3-487-15123-6
Vainio, Matti: Pacius: Suomalaisen musiikin isä. Jyväskylä: Atena Kustannus, 2009. ISBN 978-951-796-562-0.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fredrik Pacius Wikimedia Commonsissa
Fredrik Pacius -sivusto juhlavuoden kunniaksi.
Paciuksen nuotteja digitoituna Kansalliskirjaston kokoelmasta.
Pacius, Fredrik hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef 
Emil Wikströmin veistämä Paciuksen rintakuva Helsingin Kaisaniemen puistossa.
Maamme-laulun nuottijulkaisu (1863).
Pakkaus

Lääketabletit pakataan usein helppokäyttöisiin, levymäisiin läpipainopakkauksiin, jotka kootaan vähittäismyyntieräksi takana näkyvän kaltaiseen taivekartonkilaatikkoon. Läpipainopakkaus on perforoitu niin, että se voidaan jakaa pienemmiksi annoksiksi tablettien säilyessä silti suojattuina.
Pakkaus on tuotteen ympärillä oleva suoja, joka varmistaa tuotteen säilymisen vahingoittumattomana eri jakeluvaiheiden ja varastoinnin ajan, kunnes kuluttaja tai muu loppukäyttäjä ottaa tuotteen käyttöön. Pakkauksen pinta tarjoaa myös paikan tuotetta koskeville pakollisille ja vapaaehtoisille merkinnöille sekä tuotteen myyntiä edistäville teksteille ja kuville.
Tarkoitus

Pakkauksen tehtävänä on
suojata tuotetta ulkopuolisten tekijöiden, kuten lämmön, kosteuden, valon tai mekaanisten voimien vaikutukselta
säilyttää tuote vahingoittumattomana läpi sen vaatiman logistisen ketjun tuotantolaitoksesta loppukäyttäjälle
tehdä mahdolliseksi tuotteen kustannustehokas varastointi, kuljetus ja käsittely (esim. kuljetustilaa säästävät itse koottavien huonekalujen pakkaukset)
selvittää tuotteen oikeat käsittelytavat logistiikkaketjun eri vaiheissa (esim. "Tämä puoli ylöspäin", "Säilytettävä alle +10 °C")
lisätä tuoteturvallisuutta loppukäyttäjän näkökulmasta (esim. parasta ennen -päiväys, valmistusaineet, säilyvyystieto)
edistää tuotteen myyntiä tekemällä se myymälässä helposti havaittavaksi, houkuttelevaksi ja kiinnostavaksi
Materiaalit > Lasipakkaukset

Lasista valmistettuihin pulloihin tai purkkeihin pakataan erityisesti nestemäisiä elintarvikkeita, lääkkeitä, kosmetiikkaa ja kemikaaleja. Lasipakkauksen ominaisuuksiin kuuluvat läpinäkyvyys, kemikaalien sietokyky ja kovuus. Ympäristönäkökulmasta lasi on teoriassa ikuista ja käytännössäkin helposti kierrätettävää, sillä se voidaan sulattaa uudelleen käytettäväksi rajattoman monta kertaa. Esteettisestä ja markkinoinnillisesta näkökulmasta lasipakkaus on monen tuotteen perinteinen, arvostettu ja näyttävä säilytystapa, ajatellaanpa vaikka viini- tai hajuvesipulloa tai hillopurkkia. Lasipakkausten huonoja puolia ovat särkyvyys, painavuus ja hajoamattomuus luonnossa.
Materiaalit > Kuitupakkaukset

Kuitupakkauksiksi sanotaan metsäteollisuuden tuottamista puukuiduista valmistettuja pakkauksia, jotka ulottuvat paperisäkeistä ja käärepapereista kartonkipakkauksiin ja aaltopahvilaatikoista kananmunien kennopakkauksiin. Kuitupakkausten etuja ovat keveys ja hyvät painotekniset ominaisuudet, jotka mahdollistavat näyttävän ja informatiivisen pakkausgrafiikan. Kuitupohjaisia pakkausmateriaaleja on kehitetty soveltuvaksi hyvin erilaisiin käyttötarkoituksiin yhdistämällä niihin muita materiaaleja, kuten muovikerroksia, joko päällystämällä tai laminoimalla. Tällaisista yhdistelmäpakkauksista esimerkki on nestepakkauskartongista valmistettavat maito- ja mehutölkit. Kuivat elintarvikkeet, kuten jauhot, riisi ja makaronit, pakataan usein paperipusseihin tai kartonkirasioihin.
Aaltopahvista valmistetut laatikot toimivat usein kymmenistä pienistä kuluttajapakkauksista muodostuvan tukkuerän suojana ja kokoajana eli kuljetuspakkauksena valmistajalta vähittäismyymälään saakka. Ruskean pintakartongin eli "lainerin" sijasta aaltopahvi voidaan päällystää valkoisella esipainetulla kartonkikerroksella, jolloin saadaan näyttäviä ja värikkäästi painettuja kuluttajapakkauksia esimerkiksi elektroniikkatuotteille.
Kuitupakkausten hyviin ominaisuuksiin kuuluvat monipuoliset kierrätysmahdollisuudet. Pakkausjätekuidusta voi valmistaa uusia pakkaustarvikkeita, kuten maitotölkkien kartonkijätteestä wc-paperirullien hylsyjä. Uusiokäytön lisäksi kuitupakkausten toinen hyödyntämistapa on polttaminen energiaksi.
Materiaalit > Metallipakkaukset

Kestäviä ja valotiiviitä metallipakkauksia käytetään paljon elintarviketeollisuudessa (säilykepurkit, tahnaputkilot, einesruokien alumiinivuoat ja juomatölkit) sekä kemianteollisuudessa (muun muassa maalipurkit).
Metallipakkauksiin käytetään alumiinia, terästä, tinaa ja näiden yhdistelmiä. Yleisin materiaali on tinattu teräslevy eli tinapelti. Alumiini on hyvä mutta kallis pakkausmateriaali, mikä johtuu valtavasta sähköenergian tarpeesta jalostettaessa bauksiittimalmia alumiiniksi. Siksi alumiinipakkaukset, kuten olut- ja virvoitusjuomatölkit, pyritään kierrättämään ja sulattamaan uudelleen alumiiniksi. Uusiokäyttöprosessissa kuluu energiaa vain viisi prosenttia verrattuna alumiinin valmistamiseen bauksiitista.
Materiaalit > Muovipakkaukset

Muovit ovat nopean kehityksensä ansiosta vallanneet alaa monenlaisessa tuotepakkaamisessa niin, että Euroopassa lähes 39 % muoveista käytetään pakkaamiseen. Kierrätettävät PET-muovipullot ovat lähes täysin korvanneet lasiset virvoitusjuomapullot. Styroksi eli EPS-polystyreeni, usein aaltopahvipakkauksen sisällä, suojaa elektronisia laitteita ja muita kalliita kestokulutustuotteita iskuilta ja eristää myös lämpöä. Muovipusseihin pakataan leipomotuotteita, hedelmiä ja vihanneksia etukäteen tai itsepalveluna myymälässä. Lääketeollisuudelle kehitetyt tablettien painopakkaukset sekä astmalääkeinhalaattorit ja muut annostelijat ovat esimerkkejä muovien mahdollistamista teknisesti edistyksellisistä pakkauskeksinnöistä. Muovipakkausten yleisiä etuja ovat keveys ja tiiviys sekä soveltuvuus massatuotantoon.
Ympäristön kannalta muovin ongelmana on, että uusia biomuoveja lukuun ottamatta muovit eivät maadu, koska mitkään eliöt eivät kykene niitä hajottamaan. Jos kierrätystä tai muuta jätehuoltoa ei ole kunnolla järjestetty, muovipakkauksista voi syntyä isoja ympäristöongelmia kuten valtamerten valtavat muovijätelautat.
Muovin kierrätystä uusiokäyttöön hankaloittavat monet eri muovityypit, jotka pitäisi erotella toisistaan. Tämä on vaikeaa, vaikka muovipakkauksiin nykyisin merkitäänkin niissä käytetty muovilaatu. Silti esimerkiksi Saksan ympäristöviranomaisten mukaan sikäläiset muovikassit on tehty jopa 80-prosenttisesta uusiomuovista.
Menetelmät

Elintarviketeollisuudessa pakkaamisella on suuri merkitys tuotteen puhtauden, tuoksun, eheyden, kuivuuden, säilyvyyden ja turvallisuuden varmistamiseksi, ja pakkauksissa onkin kaasu- ja mikrobitiivis suljenta sekä tiiviit materiaalit. Käytetyimmät pakkaustekniikat ovat:
Tyhjiöpakkaaminen: ilma poistetaan pakkauksesta ja se suljetaan.
Suojakaasupakkaaminen: pakkaus täytetään ilman sijasta muunlaisella typen, hiilidioksidin ja hapen seoksella. Useimmiten pyritään syrjäyttämään happi ja estämään näin hapettumis- ja pilaantumisreaktiot.
Aktiivinen pakkaaminen: pakkaus sisältää tarvikkeen, jonka avulla elintarvikkeen turvallisuutta ja/tai säilyvyyttä voidaan lisätä ja laatua parantaa koko pakattuna olon ajanselvennä. Pakkauksen kaasutilasta voidaan poistaa pilaantumista edistäviä tai pahanhajuisia aineita tai lisätä siihen hyödyllisiä aineita.
Älypakkaaminen: pakkaus sisältää ilmaisimen, jonka avulla pakkauksen tilaa voidaan tarkastella reaaliajassa.
Aseptinen pakkaaminen: steriloituun pakkaukseen pakkaamista.
Pakkaussuunnittelu

Pakkaussuunnittelu on tekniikan alue, jossa sovelletaan muotoilua, graafista suunnittelua ja varsinkin elintarvikkeiden pakkauksessa biologista ja lääketieteellistä tietämystä. Pakkauksilla pystytään vähentämään tuotehukkaa huomattavasti varsinkin elintarvikkeissa. Pakkauksesta käyvät ilmi tuotemerkintätiedot.
Pakkausteollisuus

Pakkauksia on tarvittu vuosituhansia elintarvikkeiden ja muiden tavaroiden säilytyksessä ja kuljettamisessa. Vasta teollinen vallankumous loi nykyaikaisen pakkausteollisuuden. Länsimaissa pakkausala alkoi kehittyä nopeasti 1950-luvulla, jolloin tuotteita alettiin suojata paremmin hävikin pienentämiseksi ja tuotteiden herätearvon eli myyvyyden parantamiseksi. 1900-luvun loppuvuosina pakkaamisen ympäristövaikutukset nousivat osaksi kulutusyhteiskunnan kritiikkiä.
Pakkaamisen historiaa

Ruoan ja erilaisten tavaroiden säilytyksessä ja kuljettamisessa on aina tarvittu jonkinlaisia pakkauksia. Kuivien ja kiinteiden tavaroiden kuljettamiseen käytettiin luonnonmateriaaleista käsin valmistettuja kääreitä, naruja, koreja, pusseja, säkkejä, tuokkosia, vakkoja tai arkkuja. Nestemäisille aineille tarvittiin keraamisia, metallisia tai lasisia astioita ja pulloja, nahasta tai eläinten rakosta valmistettuja leilejä eli lekkereitä, puisia tynnyreitä tms. Keraamisia ja lasiastioita tehtiin jo Egyptissä  3000 eaa., peltilaatikoita alettiin valmistaa 1700-luvulla ja metalliset säilyketölkit keksittiin 1810-luvulla Napoleonin armeijan muonitustarpeisiin. Vielä 1950-luvulla länsimaisissakin kodeissa käytettiin uudelleen tavaroiden mukana tulleet narut, pussit ja muut pakkaukset, ja maitoa haettiin kaupasta tai läheisestä maatalosta omalla astialla. Nykyinen kertakäyttöpakkausten valtakausi alkoi oikeastaan vasta 1960-luvulla.
Ensimmäisiä kehittyneitä elintarvikepakkauksia säilykepurkkien ohella olivat lasiset maito-, olut- ja virvoitusjuomapullot, joita varten kehitettiin monissa maissa pullonpalautus- ja kierrätysjärjestelmiä. Suomessa ja eräissä muissa maissa kokeiltiin 1970-luvulla maidon pakkaamista maitopusseihin, jotka olivat sisäpinnaltaan mustia polyeteenimuovipusseja. Kotona litran vetoinen pussi laitettiin sille erityisesti suunniteltuun muoviseen kaatimeen. Maitopussit rikkoutuivat ja vuotivat usein, ja 1970-luvun lopulta alkaen Suomessa ja kaikkialla maailmassa maidon ja monien muiden juomien ja nestemäisten elintarvikkeiden pakkaukset ovat perustuneet nestepakkauskartonkiin. Sitä käyttävistä pakkausmenetelmistä maailmanlaajuisesti tunnetuiksi nousivat ruotsalainen Tetra Pak ja norjalainen Elopak. Maitopurkkeja ja muita elintarvikepakkauksia käytetään yhä enemmän arkiaterioilla myös tarjoiluastioina.
1870-luvulla Yhdysvalloissa keksitty aaltopahvi on noussut suosituksi isojen tavaroiden ja pientavaroiden tukkuerien pakkausmateriaaliksi. 1900-luvulla pakkaamisen kehittymiseen  vaikuttivat erilaiset uudet muovimateriaalit, joita käytetään pakkaamisessa yhä enemmän joko sellaisenaan tai laminoituna yhteen paperin tai kartongin kanssa. Huonekalujen ja muiden osista koottujen esineiden pakkaustapana on yhä useammin niin sanottu flat pack, eli vähän kuljetustilaa vievä litteä pakkaus, jossa tuote kuljetetaan osina. Vähittäismyyjän tai loppukäyttäjän pitää itse koota tuote mukana tulevien ohjeiden mukaan.
Kirjallisuutta

Järvi-Kääriäinen, Terhen ; Ollila, Margareetta (toim.): Toimiva pakkaus. Pakkausteknologia-PTR 2007. Oppikirja, 313 sivua. ISBN 9789518988413.
Lehtinen, Liisa (päätoim.): Kestävä pakkaus. Suomen Pakkausyhdistys 2021. Oppikirja, 456 sivua. ISBN 978-951-96936-2-0.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pakkausyhdistyksen sivut
Uraanin esiintyminen

Uraanimalmi on kertynyt maankuoreen vuosimiljoonien saatossa erilaisten geologisten prosessien tuloksena.
Uraanin esiintyminen maankuoressa on seurausta geologisista prosesseista, jotka ovat rikastaneet uraanin suhteellista osuutta maapallon pintakerroksissa. Maankuoressa uraani on edelleen rikastunut lukuisten prosessien kautta erilaisiksi esiintymiksi. Koska uraaniesiintymiä muodostuu monia eri väyliä, on uraani tyypillinen log-normaalisti maankuoreen jakautunut metalli. Nykyisin uraani on merkittävä energianlähde, joten sen saatavuudella ydinpolttoaineeksi on huomattavaa taloudellista merkitystä.
Tunnetut taloudelliset uraanivarannot ovat NEA:n ja IAEA:n tekemän inventaarin mukaan noin 4,7 miljoonaa tonnia, joka riittää nykykulutuksella noin 85 vuodeksi. Tämän lisäksi tulevat kuitenkin maankuoren toistaiseksi löytämättömät uraaniesiintymät, joissa arvioidaan olevan hyödyntämiskelpoista uraania vielä moninkertainen määrä. Uraania on maapallolla myös merivedessä kaikkiaan noin viisi miljardia tonnia. Yhdysvaltojen energiaministeriön tutkijat ovat malmikartoituksien perusteella todenneet, että ”uraanin saatavuus ei ole ydinvoiman kehitystä rajoittava tekijä” ja IAEA:n ydinenergiaosaston johtajan Juri Sokolovin sekä NEA:n pääjohtajan Luis Echávarrin yhteisen kannan mukaan uraania riittää tarpeeksi näköpiirissä olevaan tulevaisuuteen.
Uraanin alkuperä

Maapallon uraanivarat ovat peräisin aurinkokunnan syntyajoilta siitä tähtienvälisestä aineksesta, josta aurinko ja planeetat ovat tiivistyneet. Tässä aineksessa arvioidaan syntyprosessia kuvaavien teoreettisten mallien pohjalta olleen painossa mitattuna noin 41 miljardisosaa uraania (wppb) ja astrofysikaalisten havaintojen pohjalta noin 57 wppb, todellisen arvon ollessa siis todennäköisesti jossain 50 wppb:n tienoilla. Ottaen huomioon uraanin radioaktiivisen hajoamisen, maapallolla kokonaisuudessaan nykyisin lienee 10 wppb uraania. Toisin sanoen maapallolla on kaikkiaan noin 63 biljoonaa tonnia uraania.
Vaikka uraanin kokonaismäärä onkin valtaisa, jos se jakaantuisi tasan maapallon materiassa, ei sen taloudellinen hyödyntäminen olisi mahdollista. Kannattava uraanikaivostoiminta ei onnistuisi ilman uraanin geologisten prosessien kautta tapahtunutta rikastumista tiettyihin kivilajeihin. Jos maapallon kasautuminen olisi tapahtunut kylmässä, ilman kiviaineksen sulamista, näin saattaisi ollakin.
Maapallon sisäosien korkea lämpötila johtuu osittain siellä olevan uraanin hajoamisesta. Sen vuoksi maapallon aines on pääosin sulaa. Maan radioaktiiviset aineet yhdessä painovoiman puristusvaikutuksen kanssa kuumentavat planeetan sisukset niin, että mineraalit sulavat nesteeksi. Syntyhistoriansa alkuvaiheessa maapallon arvioidaan fysikaalisten mallien ja geologisen aineiston perusteella olleen kokonaan sula.
Suuren ionikokonsa ja radioaktiivisen lämmönkehityksen johdosta uraani hakeutuu sulassa aineksessa matalan sulamislämpötilan jakeeseen ja sitä myöten maan vaippaan ja kuoreen. Aikojen kuluessa magman kierto on rikastanut maankuoren uraanipitoisuuden huomattavan korkeaksi. Geologisten mallien pohjalta arvioidaan, että peräti kaksi kolmannesta maapallon 63 biljoonan tonnin uraanivarannosta on kertynyt maankuoreen, jossa on ainoastaan 0,4 % maapallon kokonaismassasta. Magmakivien vertaaminen rautameteoriitteihin, joissa on säilynyt varhaisen aurinkokunnan kemiallinen koostumus, osoittaa arvion vähintään oikean suuntaiseksi.
Uraani maankuoressa > Magmakiviprosessi maankuoren rikastajana

Uraanin kertyminen maankuoreen saa alkunsa magman kierrosta, joka rikastaa uraanin pitoisuutta maapallon pintakerroksissa. Nuori, vasta jähmettynyt kiviaines on suhteellisen köyhää uraanin suhteen, vanhoissa magmakivissä uraanin pitoisuus on huomattavasti korkeampi. Tämä johtuu siitä, että suuri ionikoko saa uraanin hakeutumaan osittain sulaan ainekseen ja kohoamaan vaipassa maankuoreen muiden suurten ionien kuten natriumin kanssa. Toisaalta uraanin radioaktiivisuus toimii lämmönlähteenä, joka muiden lämpöä tuottavien aineiden tapaan saa uraanin kulkeutumaan vaipasta kohti pintaa ja tunkeutumaan maankuoreen.
Uraanin taipumus kohota sulassa kiviaineksessa pintaan on maapallon geologiaa merkittävästi määrittävä tekijä. Jos uraani ja muut raskaat radioaktiiviset aineet hakeutuisivat maapallon ytimeen, olisivat magmavirtaukset huomattavasti voimakkaampia, mikä näkyisi vallitsevia oloja selvästi epävakaampana tektoniikkana. On kyseenalaista voisiko niin suurten geologisten voimien repimällä maapallolla esiintyä nestemäistä vettä ja siten elämää.
Subduktiovyöhykkeillä, joissa mannerlaatan kiviaines painuu alemmas ja sulaa, kivinäytteet sisältävät tyypillisesti painossa mitattuna noin 2 miljoonasosaa (wppm) uraania. Merten hautavajoamissa puolestaan, jossa magmasta muodostuu uutta kalliota, kivinäytteet sisältävät tavallisesti noin 0,1 wppm uraania. Tämä on seurausta kivien erilaisesta geologisesta historiasta: vanhaan, maankuoressa pitkään olleeseen kiveen, joka subduktiovyöhykkeillä sulaa uudestaan, on ehtinyt kertyä edellä kuvatun kulkeutumisprosessin seurauksena runsaasti uraania. Vasta syntyvään kiveen uraania sitä vastoin ei ole vielä ehtinyt kertyä. Jatkuvasti toistuvana tämä kiertoprosessi on rikastanut maankuoren uraanipitoisuuden sen nykyiselle korkealle tasolle.
Uraanivarat ja -varannot

Uraanilla on suuri taloudellinen merkitys ja se on huomattava kaivannainen. Sitä on kulutettu kautta vuosisatojen jossain määrin, lähinnä seosmetallina, mutta uraanin nykyisen suuruinen kysyntä sai alkunsa fission keksimisen jälkeen. Ensimmäinen käytännöllinen sovellus fissiolle oli ydinaseissa, ja ne olivatkin uraanin massakäytön ensimmäisten vuosikymmenten ajan sen merkittävä käyttökohde. Nykyisin maapallon ydinaseinventaarin kokonaismäärä on supistuva, joten asekäyttö ei enää synnytä uraanin nettokysyntää.
Uraanin pääasiallinen käyttötarkoitus nykyisin on voimalaitoksissa, ydinenergian tuotannossa. Uraanin riittävyys on siis energiataloudelliselta kannalta hyvin keskeinen asia. Uraaniesiintymiä arvioidessa ratkaisevassa asemassa on esiintymien hyödynnettävyys tekniseltä ja taloudelliselta kannalta, koska suurimmatkaan määrät uraania eivät hyödytä energiantuotantoa, jos niiden saattaminen energiakäyttöön aiheuttaa enemmän kustannuksia kuin hyötyä.
Luonnonvaroista puhuttaessa varannolla (engl. reserve) tarkoitetaan sitä osaa esiintymistä, joka on jo löydetty ja joka tiedetään nykytekniikalla vallitsevassa markkinatilanteessa kannattavaksi hyödyntää. Varoilla (engl. resource) puolestaan tarkoitetaan kallioperässä olevia esiintymiä, joita toistaiseksi ei vielä tunneta. Tunnetut varannot muodostavat siis vain pienen, toistaiseksi tunnetun osan maankuoren kokonaisvaroja.
Lisäksi varannon kokoon vaikuttaa se, että malmin määrä kasvaa kun raaka-aineen hinta nousee. Malmi on mineraali, joka sisältää metallia tarpeeksi, jotta sen käyttö on taloudellista. Malmivarannot riippuvat kulloisestakin markkinatilanteesta: hinnan nousu siis laajentaa malmivarantoa, koska jo tunnetuista esiintymistä köyhemmätkin muuttuvat taloudellisesti kannattaviksi hyödyntää. Malmivaranto voi laajentua myös kaivostekniikan kehityksen tai uusien löydettyjen esiintymien kautta.
Uraanivarat ja -varannot > Uraanivarat > Uraanin hinnan yhteys uraanivarojen kokoon

Esiintymien hyödynnettävyyden kannalta olennaista on uraanin hinta ja sitä myöten uraanin kaivostoimintaan käytettävissä oleva panos. Uraanin geologian johdosta suhteellisen pieni nousu uraanin hinnassa voi kasvattaa erittäin huomattavasti taloudellisesti kannattavia uraanivaroja, esimerkiksi hinnan kaksinkertaistuminen johtaa varojen kymmenkertaistumiseen. Tämäkin tulee ottaa huomioon kun arvioidaan uraanin riittävyyttä. Kalliimmalla hinnalla kaivostoimintaan voidaan kuluttaa enemmän resursseja, joten saatavilla olevan uraanin määrä kasvaa koska yhä köyhemmät esiintymät muuttuvat hyödynnettäviksi.
Koska uraanin kertymiseen esiintymiin on hyvin runsaasti erilaisia mekanismeja, on uraani tyypillinen lognormaalisti maankuoreen jakautunut alkuaine. Tämän hetkinen kaivostoiminta keskittyy malmeihin, joiden hyödyntäminen on kannattavaa uraanin nykyisellä noin 25 $/kg pitkän aikavälin hintatasolla. Kun tällä alueella tutkitaan uraanin jakaumakäyrää, voidaan arvioida kuinka paljon köyhempiin esiintymiin siirtyminen kasvattaisi uraanivaroja. Oheisessa kuvassa uraanin jakaumakäyrä on esitetty 2-kantaisella logaritmisella asteikolla. Sille on piirretty tangentti alueelle, johon malminetsinnän mielenkiinto tällä hetkellä keskittyy. Kun tangentille lasketaan kulmakerroin logaritmisen asteikon askelvälien suhteen, saadaan sille noin arvo +3,5.
Koska 2-kantaisella logaritmisella asteikolla yksi askelväli merkitsee aina mitatun suureen kaksinkertaistumista, voidaan arvioida, että kaksinkertaistamalla kaivostoimintaan käytetty panos, kasvavat kannattavat uraanivarat 23,5-kertaisiksi, eli yli kymmenkertaisiksi. Edelleen tämän arvion perusteella uraanivarat 300-kertaistuisivat jos uraanin hinta kymmenkertaistuisi. Viime vuosina uraanin maailmanmarkkinahinta todella on yli kymmenkertaistunut; jos edes osa tuosta hinnannoususta on pysyvää, on seurauksena taloudellisesti kannattavien uraanivarojen kasvaminen aivan uuteen suuruusluokkaan. Kaivosyhtiöt ovatkin jälleen käynnistäneet uraanin etsintätoimintaa eri puolilla maailmaa.
Luonnollisesti uraanin hinnannousun myötä laajeneva malmivaranto on mahdollista hyödyntää vain jos tuotettavan energian hinta ei sen seurauksena nouse kestämättömästi. Uraanin osuus sillä tuotetun energian hinnassa on kuitenkin varsin alhainen. Menneiden parin vuosikymmenen aikana raakauraanin osuus on ollut noin 2 % ydinsähkön hinnasta. Näin ollen uraanin hinnan kaksinkertaistuminen nostaisi tuotetun energian hintaa suurin piirtein 2 %, kymmenkertaistuminenkin vain noin 20 %. Tämäkin on hintavaikutuksen yliarviointia, sillä köyhdytetyn uraanin lisärikastamisella ja polttoaineen tehokkaammalla käytöllä selvästi pienempi sähkönhinnannousu olisi todennäköinen. Uraania voitaisiin siis ostaa selvästi nykyistä kalliimmalla hinnalla ilman että energian hinta nousisi läheskään yhtä paljoa.