Saksan 4. panssaridivisioona
Historia

Divisioona liitettiin elokuussa 1939 kenraali Walter von Reichenaun johtamaan Saksan 10. armeijan XVI motorisoituun armeijakuntaan, jonka mukana se osallistui syyskuussa 1939 Puolan valtaukseen. Divisioona läpäisi puolalaisjoukkojen puolustuksen ja saavutti Varsovan kahdeksassa päivässä. Divisioona menetti lähes puolet panssarivaunuistaan yrittäessään vallata kaupunkia. Lokakuussa divisioonaan liitettiin 33. kiväärirykmentti 13. motorisoidusta jalkaväkidivisioonasta ja 34. moottoripyöräpataljoona 2. jalkaväkidivisioonasta. Kummatkin liitettiin 4. kivääriprikaatiin.
Divisioona siirrettiin Saksan länsirajalle Reinin alajuoksulle vuoden 1939 lopulla. Se oli kärkenä Saksan aloittaessa hyökkäyksen Alankomaiden eteläosiin toukokuussa 1940, ja divisioona valtasi Maastrichtin rajakaupungin. Sen jälkeen divisioona työnsi 3. panssaridivisioonan tukemana Ranskan panssarijoukot Dylen itäpuolelle ja eristi Alankomaiden alueella olleet liittoutuneiden joukot. Tämän jälkeen Saksan 18. armeija puhdisti Alankomaat liittoutuneiden joukoista. 4. panssaridivisiona jatkoi kohti Dunkerqueta, läpäisi Weygand-linjan ja avusti Ranskan kukistamisessa. Divisioona kärsi taistelutoimissa vähäisiä tappioita.
Divisioona siirrettiin Saksaan marraskuussa. Talven aikana 36. panssarirykmentti sekä jonkin verran muuta henkilöstöä siirrettiin 14. panssaridivisioonaan, joka muodostettiin 4. jalkaväkidivisioonasta. Divisioonan tykistörykmenttiin perustettiin kolmas patteristo. Tammikuussa 1941 divisioonan panssarirykmentti vastaanotti 20 uutta Panzerkampfwagen IV E -panssarivaunua (PzKpfw IV E). Divisioona siirrettiin toukokuussa Itä-Preussiin.
Operaatio Barbarossan alkaessa 22. kesäkuuta 1941 divisioona ylitti Itä-Preussin ja Neuvostoliiton rajan Keskustan armeijaryhmän joukkojen mukana. Se osallistui taisteluihin Minskissä, Homelissa, Brjanskissa, Vjazmassa sekä muissa taistelupaikoissa reitillään kohti Moskovaa. Marraskuun puolivälissä divisioonalla oli ainoastaan 50 toimintakykyistä panssarivaunua. Joulukuussa divisioona yritti saartaa Moskovan kaakkoispuolella Tulan kaupungissa olevat neuvostojoukot, mutta epäonnistui ja kärsi suuria tappioita.
Divisioona taisteli vuoteen 1944 Keskustan alueella, missä se osallistui 1942 Kirovin sektorin puolustukseen sekä vuoden vaihteessa 1942-1943 Orjolin taisteluihin. Vuonna 1943 se taisteli Kurskissa ja vuoden vaihteessa 1943-1944 Dneprin alueella sekä vuonna 1944 Babruiskissa ja Kovelissa, missä yritettiin torjua Neuvostoliiton vuoden 1944 kesähyökkäys. Divisioonan organisaatiota tarkastettiin vuosittain, ja vuonna 1944 siihen kuuluivat kaksipataljoonaiset 12. ja 13. panssarikrenatöörirykmentit, 4. tiedustelupataljoona, kaksipataljoonainen 35. panssarirykmentti, 103. panssaritykistörykmentti, 290. ilmatorjuntapatteristo sekä erilaisia divisioonajoukkoja kuten 103. kenttätäydennyspataljoona ja 84. huolto-osasto. Divisioonasta oli lakkautettu prikaatien esikunnat vuonna 1942.
Marraskuussa 1944 divisioona jäi Kuurinmaalla mottiin, mistä se evakuoitiin alkuvuodesta 1945 meritse Saksaan. Divisioona täydennettiin Danzigissa, mutta vahvuus jäi vajaaksi. Se osallistui tammikuussa 1945 Länsi-Preussin ja sodan lopulla Veikselin linjan puolustukseen. Divisioonan jäänteet jäivät 2. armeijan mukana saarroksiin Veikselin kynnäälle, jossa ne antautuivat neuvostojoukoille toukokuussa 1945.