stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henry Clinton
Kirjallisuutta

McCullough, David: 1776.  New York: Simon & Schuster, 2005.  ISBN 0-7432-2671-2  (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
1618 Dawn

| 1618 Dawn |
| --- | --- |
 1948 NF 

Löytäminen
Löytäjät:  E. L. Johnson
Löytöaika:  5. heinäkuuta 1948
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  2,87 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  2,79 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  2,95 AU
Eksentrisyys:  0,027
Kiertoaika Auringon ympäri:  1774 päivää  4,86  vuotta
Inklinaatio:  3,23°
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  20 km
Pyörähdysaika:  43,19 h
Absoluuttinen kirkkaus:  11,50
Albedo:  0,116
Asteroidiluokka:  S
1618 Dawn on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi E. L. Johnson vuonna 1948 Johannesburgissa. Pikkuplaneetta sai nimensä löytäjänsä lapsenlapsen mukaan. Ennen nimeämistään tämä asteroidi tunnettiin tunnuksella 1948 NF. Dawnin läpimitta on noin 20 kilometriä ja se kuuluu spektriluokkaan S. Dawnin pyörähdysaika eli vuorokauden pituus sen pinnalla on noin 43,19 tuntia.
Cinci Hoca

| Safranbolulu Hüseyin Efendi   Cinci Hoca> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Cinci Hüseyin Efendi  Karabaşzade Hüseyin Efendi  Kazasker Hüseyin Efendi
Syntynyt: ? Safranbolu, Osmanien valtakunta  nyk. Karabük, Turkki
Kuollut: Syyskuussa 1648 Mihalcık, Osmanien valtakunta  nyk. Karacabey, Turkki
Ammatti:  Manaaja, henkiparantaja
Arvonimi: Efendi
Safranbolulu Hüseyin Efendi, kutsumanimeltään Cinci Hoca (kirjaimellisesti "Jinnien herra"; ? - syyskuussa 1648) oli manaaja ja henkiparantaja Ibrahim I:n hovissa. Cinci Hocalla oli vaikutusvaltaa sulttaaniin ja hän sai aikaan monta ongelmaa Osmanien valtakunnassa. Tiettyjen samankaltaisuuksien vuoksi Cinci Hocasta on myöhemmin alettu käyttämään nimitystä "Osmanien Rasputin", jolla viitataan Venäjän keisarillisessa hovissa vaikuttaneeseen Grigori Rasputiniin.
Hoviparantajaksi

Hüseyinin syntymäajasta ei ole tietoa eikä hänen syntymäpaikastaan täyttä varmuutta. Hänen lisänimensä Safranbolulu ("Safranbolulainen") viittaa hänen syntyneen Safranbolun kaupungissa pohjois-Anatoliassa. Hän oli iältään vielä nuori, kun hän muutti Istanbuliin. Hän väitti polveutuvansa Sadr al-Din al-Qunawista, joka on tunnettu sufilainen teosofi ja mystikko. Istanbulissa Hüseyin opiskeli madrasassa. Hän toimi opintojensa ohella manaajana ja henkiparantajana, ja otti nimekseen "Jinnien herraa" tarkoittavan Cinci Hocan. Hän ei ollut lahjakas oppilas, mutta kompensoi koulumenestyksen puutetta rahalla, jonka tienasi oheistoimistaan. Sulttaaninäiti Kösem Sultan kuuli hänestä ja kutsui hänet auttamaan poikaansa. Prinssi Ibrahim oli kasvanut alituisessa pelossa, että hänen sulttaaniveljensä Murat IV surmaisi hänet noustuaan valtaistuimelle, kuten oli tehnyt toisille veljilleen. Cinci Hoca onnistui kohottamaan Ibrahimin mielialaa, mutta noustuaan valtaistuimelle Ibrahim kärsi yhä mielenterveysongelmista. Tähän mennessä Cinci Hocasta oli tullut tärkeä Ibrahimille, joten hänet lisättiin hovin jäseneksi. Hänellä oli hyvät välit myös sulttaaniäiti Kösemiin, joka otti ahkerasti osaa korkeimman hallinnon ja Topkapin palatsin hovin sisäiseen juonitteluun.
Hovissa hän onnistui keräämään vaikutusvaltaa myös itselleen. Huolimatta valtakunnan korkeimman uskonnollisen auktoriteetin sheikki al-Islamin vastustuksesta Cinci Hoca nimitettiin Galatan kadiksi, eli Galatan kaupunginosan korkeimmaksi virkamieheksi. Hän osallistui juonitteluun, jonka avulla tuleva suurvisiiri Sultanzade Semiz Mehmed pašša, visiiri Yusuf Agha ja Kösem Sultan saivat kammettua pätevän suurvisiiri Kemankeş Kara Mustafa paššan viralta. Uudeksi suurvisiiriksi noussut Mehmed pašša palkitsi Cinci Hocan ylennyksellä Anatolian kazaskeriksi, eli Anatolian korkeimmaksi sotilastuomariksi. Hän oli hyvin korruptoitunut ja käytti korkeaa asemaansa hyväkseen lahjusten hankkimiseksi. Hän nimitti virkoihin tyypillisesti parhaiten maksavia ehdokkaita. Aikalaishistorioitsija Mustafa Naîmân mukaan yhtään virkaa ilman sopivaa summaa ei jäänyt myöntämättä. Cinci Hoca jäi kiinni lahjusten ottamisesta useamman kerran, ja häntä rangaistiin yleensä panemalla hänet viralta lyhyeksi aikaa. Jäätyään kiinni viimeisen kerran vuonna 1647 hänet karkotettiin Gallipoliin.
Viimeiset vaiheet

Seuraavana vuonna hänet armahdettiin ja kutsuttiin takaisin Istanbuliin. Tuolloin valtaistuimella oli jo uusi sulttaani, Mehmed IV. Ibrahim oli jättänyt valtion kassan huonoon tilaan ja uudella suurvisiirillä Sofu Mehmed paššalla oli vaikeuksia maksaa perinteisiä vallanvaihdoksen yhteydessä maksettavia bonuksia (turk. culus bahşişi) janitsaareille. Hän pyysi valtavan omaisuuden kerännyttä Cinci Hocaa osallistumaan kuluihin, mutta tämä kieltäytyi. Suurvisiiri raivostui ja määräsi Cinci Hocan valtavan omaisuuden takavarikoitavaksi valtiolle. Hänet asetettiin arestiin noin kuukaudeksi, jonka jälkeen hänet lähetettiin maanpakoon Egyptiin. Matkalla Cinci Hoca sairastui, jolloin hänen sallittiin jäädä Mihalcıkin kaupunkiin Bursan maakunnassa. Noihin aikoihin Istanbulissa sipahit nousivat kapinaan, johon osallistui myös Cinci Hocaa tukeneita virkamiehiä. Kapinaa tukahdutettaessa ja syyllisiä etsittäessä epäilyksen varjo lankesi myös Cinci Hocaan, ja hänet teloitettiin syyskuussa 1648. Jo ennen hänen teloitustaan hänen kuuluisa Üsküdarissa sijaitseva palatsinsa oli annettu prinsessalle, joka oli avioitunut Köprülü Fazıl Ahmet paššan kanssa.
Kirjallisuutta

M. Turhan Tan; Nalan Barbarosoğlu; Raşit Çavaş: Osmanlı rasputin'i Cinci Hoca.  Oğlak Yayınları, 2002.  ISBN 9753293798  (turkiksi)
Aiheesta muualla

Cinci Hoca - vuoden 1953 elokuva, historiallinen periodidraama esittää kuvitteellisen tulkinnan Cinci Hocasta osmanihovissa. (turkiksi)
Kobie Coetsee

Hendrik Jacobus "Kobie" Coetsee (19. huhtikuuta 1931 Ladybrand, Oranjen vapaavaltion provinssi – 29. heinäkuuta 2000 Bloemfontein) oli Etelä-Afrikan oikeus-, poliisi- ja vankilaministeri vuosina 1980–1994. Coetsee oli ensimmäinen apartheid-hallinnon ministeri, joka tapasi vankilassa olleen Nelson Mandelan vuonna 1985 ja kuului vuonna 1988 perustettuun ryhmään, joka neuvotteli Mandelan kanssa ja raportoi neuvotteluista presidentti P. W. Bothalle. Coetsee toimi maan ensimmäisen apartheidin jälkeisen senaatin puheenjohtajana vuosina 1994–97.
Claisen-toisiintuminen

Yleinen esimerkki Claisen-toisiintumisesta
Claisen-toisiintuminen on sigmatrooppisiin reaktioihin kuuluva kemiallinen reaktio. Claisen-toisiintumisessa allyylivinyylieetteri toisiintuu γ,δ-tyydyttymättömäksi karbonyyliyhdisteeksi tai allyyliaryylieetteri toisiintuu o-substituoiduksi vinyylifenoliksi. Reaktio on saanut nimensä löytäjänsä Rainer Ludwig Claisen mukaan. Claisen raportoi reaktion ensimmäisen kerran vuonna 1912. Reaktio on käyttökelpoinen tapa valmistaa uusia hiiliatomien välisiä sidoksia. Luonnossa esiintyvä Claisen-toisiintuminen on korismaattimutaasientsyymin katalysoima korismiinihapon toisiintuminen prefeenihapoksi.
Claisen-toisiintumisen mekanismi

Ensimmäiset raportoidut Claisen-toisiintumiset olivat allyylivinyylieettereiden toisiintuminen kuumennettaessa tyydyttymättömiksi karbonyyliyhdisteiksi. Myöhemmin Claisen huomasi, että myös aryylivinyylieetterit toisiintuvat samankaltaisesti kuumennettaessa. Claisen-toisiintuminen on [3,3]-sigmatrooppinen toisiintuminen, jossa muodostuu tyydyttymätön karbonyyliyhdiste. Mikäli happiatomin viereisiin hiiliatomeihin on sitoutunut muu substituentti kuin vetyatomi, on muodostuva kaksoissidos (E)-isomeeri.
Aromaattisten aryyliallyylieetterien Claisen-toisiintumisten mekanismi on samanlainen, mutta viimeinen vaihe on karbonyyliyhdisteen tautomerisoituiminen fenoliksi. Claisen-toisiintumisella muodostuu o-substituoituja fenoleita. Mikäli kummissakin ortoasemissa on jo substituentti, tapahtuu Claisen-toisiintuminen kaksi kertaa peräkkäin ja allyyliryhmä päätyy p-asemaan fenoliryhmään nähden.
Reaktion muunnelmat

Claisen toisiintumisesta on useita muunnelmia. Allyylisesta asetaattiesteristä muodostuu voimakkaan emäksen vaikutuksesta enolaatti, joka pystyy reagoimaan Claisen-toisiintumisella ja muodostuu γ,δ-tyydyttymätön karboksyylihappo. Tätä kutsutaan Ireland–Claisen-toisiintumiseksi ja se tapahtuu jo huoneenlämpötilassa eikä muista Claisen-toisiintumisista poiketen vaadi lämmitystä.
Johnson–Claisen-toisiintumisessa aldehydistä tai ketonista muodostettu asetaali tai ortoesteri reagoi allyylisen alkoholin kanssa muodostaen eetterituotteen, joka voi toisiintua tyydyttymättömäksi aldehydiksi, ketoniksi tai esteriksi.
Eschenmoser–Claisen-toisiintumisessa ortoamidi eli amidiasetaali reagoi allyylisen alkoholin kanssa muodostaen γ,δ-tyydyttymättömän amidin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Claisen-toisiintuminen Wikimedia Commonsissa
15760 Albion

| 15760 Albion |
| --- | --- |
 1992 QB1 
 Albion on kuvassa ympyröitynä.
Löytäminen
Löytäjät:  David Jewitt,  Jane Luu
Löytöaika:  30. elokuuta 1992
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  44,19 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  40,88 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  47,50 AU
Eksentrisyys:  0,0749
Kiertoaika Auringon ympäri:  107306 päivää   293,79 vuotta
Inklinaatio:  2,18°
Kuiden lukumäärä:  0
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  160 km
Pyörähdysaika:  ? h
Absoluuttinen kirkkaus:  7,2
15760 Albion, ennen nimeämistään (15760) 1992 QB1, on ensimmäinen kääpiöplaneetta 134340 Pluton jälkeen löydetty transneptuninen kohde. Sen löysivät David Jewitt ja Jane Luu vuonna 1992. Pluto oli löydetty yli 60 vuotta Albionia aikaisemmin eli vuonna 1930.
Albionin löydyttyä rupesi löytymään nopeasti yhä lisää transneptunisia kohteita. Tämä johti Pluton poistamiseen planeettojen joukosta vuonna 2006, kun sen tajuttiin olevan vain yksi transneptunisista kohteista (Ensimmäisinä löydettyjen asteroidien 1 Cereksen, 2 Pallaksen, 3 Junon ja 4 Vestan kohtalo 1850-luvulla oli hyvin samanlainen). Vaikka Albion ei ole ominaisuuksiltaan kovin merkittävä Kuiperin vyöhykkeen kohde, sen asema ensimmäisenä löydettynä transneptunisena kohteena moneen vuosikymmeneen tekee siitä huomattavan.
Albionin kiertorata (sinisellä) verrattuna uloimpien planeettojen eli kaasujättiläisten (Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus) ratoihin (punaisella).
Nimi

Klassisia Kuiperin vyöhykkeen kohteita sanotaan cubewanoiksi Albionin väliaikaisen tunnuksen 1992 QB1 mukaan (engl. "cu be wan" "qu be one" = quu bee yksi), sillä se oli ensimmäinen löydetty tällaisella kiertoradalla oleva kohde. Tämä on sikäli outoa, koska sitä ei ollut tuolloin edes vielä nimetty.
Jewitt ja Luu halusivat aluksi antaa kohteelle nimen "Smiley", mutta sen niminen pikkuplaneetta oli jo nimetty, eivätkä he täten voineet antaa löydölleen kyseistä nimeä, ja se jäi pitkään nimeämättömäksi. Albionin virallistettu nimi liittyy cubewanoille tyypilliseen tapaan luomismyytteihin, se on kuitenkin englantilaisen kirjailijan, William Blaken keksimästä mytologiasta, jossa Albion oli alkuperäinen ihminen.
1659 Punkaharju

| 1659 Punkaharju |
| --- | --- |

Löytäminen
Löytäjä:  Yrjö Väisälä
Löytöpäivä:  28. joulukuuta 1940
Muut nimet:  1930 QB, 1937 EB, 1940 YL, 1944 RE, 1951 EG, 1953 NH, 1957 KO ja 1958 TS1
Fyysiset ominaisuudet
Halkaisija:  28,01  km
Pyörähdysaika:  5,01 h
Albedo:  0,271
Absoluuttinen magnitudi:  9,9  ja 10,04
Asteroidiluokka:  S-tyypin asteroidi
Kiertorata
Kiertokohde:  Aurinko
Eksentrisyys:  0,26 , 0,2592236  tai 0,2605827345551899
Inklinaatio:  16,42576 astetta tai 16,4294145546554 astetta
Keskianomalia:  10,83766 astetta tai 350,2661910781956 astetta
Kiertoaika:  4,65 vuotta ja 1 696,077680172591 vuorokautta
Periapsis:  2,0627370 au ja 2,058043083931495 au
Apoapsis:  3,506 au ja 3,508619149208997 au
Radan isoakselin puolikas:  2,7845609 au ja 2,783331115864482 au
Aiheesta muualla
Minor Planet Center
JPL Small-Body Database
1659 Punkaharju on tähtitieteilijä Yrjö Väisälän vuonna 1940 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Se on nimetty suomalaisen harjun mukaan.
Punkaharjun likimääräinen läpimitta on 39 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 2,78 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 4 vuotta ja 8 kuukautta.
Circeji

| Circeji> Circeii |
| --- | --- |
 Circejin akropoliin muureja.
Sijainti
 Circeji
Koordinaatit:  41°14′38″N, 13°03′07″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  San Felice Circeo ja Sabaudia, Latina, Latium
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta
Alue:  Latium, Regio I Latium et Campania, Italia
Aiheesta muualla
  Circeji Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Circeji (lat. Circeii, m.kreik. Κιρκαία, Kirkaia) oli antiikin aikainen kaupunki Latiumissa Italiassa. Se sijaitsi lähellä nykyisiä San Felice Circeon ja Sabaudian kaupunkeja. Circeji oli alun perin volskien kaupunki. Myöhemmin se kehittyi tavalliseksi roomalaiseksi kaupungiksi.
Maantiede

Circeji sijaitsi Circeius mons (nyk. Monte Circeo) -vuoren juurella Tyrrhenanmereen työntyvällä niemellä lähellä merenrantaa. Kaupunki oli alun perin rakennettu niemen itälaidalle ja siirrettiin myöhemmin länsilaidalle noin 3–4 kilometrin päähän alkuperäisestä paikasta. Kaupungin satama sijaitsi länsirannalla nykyisen Porto di Paolan paikalla. Tabula Peutingeriana sijoittaa Circejin 19 roomalaisen mailin päähän samalla rannikolla luoteeseen sijainneesta Asturasta ja 15 mailin päähän idänpuolen Tarracinasta. Ensin mainittu etäisyys on todelliseen nähden liian lyhyt ja viimeksi mainittu liian pitkä. Circejin sijainti oli syrjäinen tieverkkoon nähden, ja sen kautta kulki ainoastaan Tarracinasta Antiumiin kulkenut rannikkotie.
Historia

Circejin nimi viittaa kreikkalaisen mytologian Kirkeen, ja sitä pidettiin joskus paikkana, jossa hän asui ja johon Odysseus pysähtyi harharetkillään. Historiassa Circeji mainitaan ensimmäisen kerran vasta Tarquinius Superbuksen aikana. Hän perusti sinne siirtokunnan samaan aikaan kuin Signiaan. Paikalla on kuitenkin todennäköisesti jo ennen tätä ollut varhaisempi volskilainen tai ehkä todennäköisemmin tyrrheniläisten pelasgien asutus.
Dionysios Halikarnassoslainen mainitsee siirtokunnan perustamisen motiiveiksi kaupungin edullisen sijainnin sekä kaupan kannalta että linnoituksena volskeja vastaan. Circeji mainitaankin Latiumin kauppa- ja merenkulkukaupunkien joukossa sopimuksessa, jonka roomalaiset ja karthagolaiset tekivät heti Tarquiniuksen karkotuksen jälkeen. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Circeienses, kreikaksi Kirkaioi (Κιρκαῖοι) ja Kirkaitai (Κιρκαΐται).
Myöhemmin 400-luvulla eaa. Circeji mainitaan Coriolanuksen valloittamien kaupunkien joukossa. Hänen sanotaan karkottaneen roomalaiset siirtokuntalaiset ja antaneen kaupungin volskeille. Myöhemmin roomalaiset valtasivat kaupungin takaisin ja lähettivät sinne uuden siirtokunnan kolme vuotta ennen sotaa galleja vastaan. Pian tämän jälkeen circejiläiset, samoin kuin toisen Rooman siirtokunnan Velitraen asukkaat, kuitenkin kapinoivat Roomaa vastaan ja liittyivät volskien puolelle. Circeji vaikuttaa saaneen tuolloin itsenäisyyden, koska latinalaissodan puhjetessa vuonna 340 eaa. se esiintyy latinalaisliiton kaupunkien joukossa, ja circejiläinen Lucius Numicius oli toisena preetorina latinalaisten johdossa.
Circejin kohtaloa sodan jälkeen ei mainita antiikin aikaisissa lähteissä, mutta siitä tehtiin todennäköisesti jälleen siirtokunta, koska se esiintyy vuosien 217–202 eaa. toisen puunilaissodan aikaan yhtenä Rooman kolmestakymmenestä latinalaisesta siirtokunnasta, ja yhtenä niistä kahdestatoista, jotka eivät kyenneet antamaan armeijaan sovittua osaa. Circeji mainitaan jälleen vuonna 198 eaa., kun karthagolaiset yrittivät yllyttää seudun orjia kapinaan.
Tämän jälkeen Circejiä ei enää mainita antiikin historiankirjoituksessa. Kaupunki vaikuttaa taantuneen vähitellen ja muuttuneen merkityksettömäksi paikaksi, samalla kun sen sijainti muuttui hieman eristyneeksi ja syrjäiseksi. Strabon kutsuu sitä pikkukaupungiksi (πολίχνιον, polikhnion). Rooman yläluokan parissa Circejiä pidettiin kuitenkin tasavallan ajan lopulla ja keisarikaudella soveliaana paikkana vapaa-ajanviettoon, ja ainakin Tiberiuksella ja Domitianuksella oli siellä huvilat. Toisaalta kaupunki valittiin joskus karkotuspaikaksi; Octavianus esimerkiksi karkotti sinne Lepiduksen. Circeji tunnettiin myös ostereidensa määrästä ja hyvästä laadusta. Viimeinen maininta Circejistä on Tabula Peutingerianassa.
Rakennukset ja löydökset

Circejin jäänteitä on erityisesti Monte della Cittadella. Paikalta on löydetty monikulmaisista kivistä tehdyn muurin sekä portin jäänteitä. Arkkitehtoonien tyyli on massiivista. Muurit muistuttavat samaan aikaan rakennetuksi sanotun Signian muureja. Joitakin myöhempää roomalaista tyyliä edustavia löytöjä on tehty nykyisen San Felice Circeon paikalta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Circeji Wikimedia Commonsissa
Monte Circeo -vuori.
Circejin akropolista Monte Circeo -vuorella.
Venuksen pyhäkön rauniot.
Niin kutsuttu Luculluksen lähde.
Ciudad de Méxicon taistelu

Ciudad de Méxicon taistelu oli taistelu Meksikon-Yhdysvaltain sodassa. Taistelu ratkaisi sodan Yhdysvaltain eduksi ja pakotti meksikolaiset rauhanneuvotteluihin.
Taustaa

Alkuvuoden 1847 aikana yhdysvaltalaiset olivat saaneet yliotteen Pohjois-Meksikossa. Näissä taisteluissa oli kunnostautunut erityisesti kevyt tykistö. Yhteenotot olivat huipentuneet Buena Vistan taisteluun helmikuussa. Meksikolaiset olivat kieltäytyneet aselevosta, vaikka olivat kärsineet monia tappioita. Tämän vuoksi Yhdysvaltain presidentti Polk käski armeijansa marssia Meksikon pääkaupunkiin Ciudad de Méxicoon. Koska reitti maitse olisi ollut 800 kilometriä pitkä, niin yhdysvaltalaiset päättivät hyökätä Meksikonlahden poikki Veracruziin. Tehtävä annettiin kenraali Winfield Scottin komentamalle 3. Armeijalle, johon kuului 9000 miestä.
Maihinnousu maaliskuussa 1847 sujui vaikeuksitta Meksikon heikkojen merivoimien johdosta. Veracruz antautui miltei ilman taistelua. Scottin joukot marssivat tämän jälkeen Cerro Gordoon, missä se kohtasi kenraali Santa Annan komentaman 13 000 miehen armeijan. Amerikkalaiset voittivat meksikolaiset ja jatkoivat etenemistään. Nyt meksikolaiset pyysivät aselepoa. Aselepo solmittiin elokuussa. Scott jatkoi silti etenemistään ja oli syyskuun alussa vain muutaman kilometrin päässä Ciudad de Méxicosta. Tällöin meksikolaiset aloittivat uudelleen taistelun.
Taistelu

Meksikon pääkaupungin suojana oli kaksi linnoitusta, Molino de Rey ja Chapultepec. Amerikkalaisten oli vallattava ensin nämä linnoitukset, jotta he olisivat päässeet pääkaupunkiin. Molino de Rey joutui yhdysvaltalaisten käsiin jo 8. syyskuuta. Linnoituksen valtauksessa kuoli ja haavoittui yli 750 yhdysvaltalaista. Tappioista johtuen hyökkäys keskeytyi viideksi päiväksi. Samanlainen katkera taistelu käytiin Chapultepecista. Yhdysvaltalaiset pommittivat tykistöllään linnoitusta koko 13. syyskuuta päivän. Linnoituksen valtasi Yhdysvaltain merijalkaväki.
Chapultepecin valtauksen jälkeen amerikkalaiset etenivät Ciudad de Méxicoa kohden kohdaten välillä meksikolaisten tykistötulta. Illan ja yön aikana yhdysvaltalaiset kiersivät meksikolaisten sivustoihin koukkaamalla. Tarkoituksena oli vallata pääkaupunki väkirynnäköllä aamulla. Mutta yön aikana Santa Annan joukot olivat vetäytyneet eivätkä yhdysvaltalaiset kohdanneet juurikaan vastarintaa edetessään kaupunkiin 14. syyskuuta aamulla. Myös siviilitkin olivat lähteneet kaupungista. Jäljellä olivat vain vangit vankiloista. Meksikolaiset yrittivät järjestää sissitoimintaa, mutta yhdysvaltalaiset tukahduttivat yritykset alkuunsa. Taistelu oli ohi ja meksikolaiset suostuivat rauhanneuvotteluihin.
Jälkipyykki

Cerro Gordon taistelun kulku
Ciudad de Méxicon taistelun alkuvaihe;Molino del Reyn taistelu
1678 Hveen

| 1678 Hveen> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjä:  Yrjö Väisälä
Löytöpäivä:  28. joulukuuta 1940
Muut nimet:  1940 YH, 1951 YD1 ja A919 GA
Fyysiset ominaisuudet
Halkaisija:  42,665  km
Pyörähdysaika:  5,987 h
Albedo:  0,035
Absoluuttinen magnitudi:  10,9  ja 11,05
Kiertorata
Kiertokohde:  Aurinko
Eksentrisyys:  0,11 , 0,1103119  tai 0,1096952316598091
Inklinaatio:  10,19436 astetta tai 10,1952081659273 astetta
Keskianomalia:  327,06189 astetta tai 249,0888677252283 astetta
Kiertoaika:  5,61 vuotta ja 2 049,686124330894 vuorokautta
Periapsis:  2,8105020 au ja 2,811456201583761 au
Apoapsis:  3,507 au ja 3,504260172316387 au
Radan isoakselin puolikas:  3,1589746 au ja 3,157858186950075 au
Aiheesta muualla
Minor Planet Center
JPL Small-Body Database
1678 Hveen on tähtitieteilijä Yrjö Väisälän vuonna 1940 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Se on nimetty tähtitieteilijä Tyko Brahen kotisaaren Venin mukaan.
Hveenin likimääräinen läpimitta on 28 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 3,16 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 5 vuotta ja 7 kuukautta.
130/50 N

| 130/50 N |
| --- | --- |
 130/50 N Kuivasaaressa
Aseen tyyppi:  Laiva- ja rannikkotykki
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Palvelushistoria
Palvelusvuodet:  1935 – 1990-luku
Valtion käytössä:   Neuvostoliitto  Kiina  Puola  Egypti  Indonesia  Suomi
Sodissa:  Toinen maailmansota
Valmistushistoria
Suunnittelijat:  N. N. Magdasijev G. N. Rafalovits
Suunniteltu:  1929–1935
Valmistajat:  Bolševik-tehdas
Valmistusvuodet:  1935–1954
Valmistusmäärä:  1199
Tekniset tiedot
Paino:  5 180 kg (pelkkä tykki)
Piipun pituus:  6 581 mm (koko pituus) 6 450 mm (irtoputki) 5 199 mm (rihlattu osa)
Miehistö:  1+10
Kaliiperi:  130 mm
Tulinopeus:  5–13 ls/min (riippuen mallista)
Lähtönopeus:  820–870 m/s (mallista ja ammuksesta riippuen)
Maksimikantama:  25 597 m
Tähtäimet:  Kiikari
Lukkouuma:  Kierrelukko
Ampumakulmat:  -5° – +45°
130/50 N eli 130 mm:n 50 kaliiperin merikanuuna mallia N on suomalainen nimike neuvostoliittolaiselle 130 mm vuoden 1935 laivatykille B-13. Tykki oli Neuvostoliiton laivaston hävittäjien pääase toisen maailmansodan aikana, ja sitä käytettiin myös rannikko- ja rautatietykkinä. Tykkiä valmistettiin kolmena eri versiona, joilla oli kaikilla erilaiset, keskenään yhteensopimattomat ampumatarvikkeet ja -taulukot. Asetta käytettiin sekä yksiputkisella jalustalla että kaksoistykkitorneissa. Suomi sai jatkosodassa sotasaaliiksi viisi tykkiä, joita käytettiin rannikko- ja laivatykkeinä, sodan jälkeen myös rautatietykkeinä. Muihin maihin tykki päätyi Neuvostoliiton myymien sotalaivojen mukana.
Historia

Vuonna 1929 Neuvostoliitossa ryhdyttiin suunnittelemaan uutta 130 mm 45 kaliiperin tykkiä sukellusveneiden kansitykiksi, jolla olisi samat ulkoballistiset ominaisuudet kuin vanhemmalla 130/55 V -laivatykillä. Tykissä piti olla kiilalukko ja sen oli tarkoitus käyttää patruunalaukauksia. Suunnitelmiin tehtiin kuitenkin muutoksia jo ennen prototyypin tilausta. Vuonna 1930 Bolševik-tehtaalta tilattiin tykin piirustukset ja koekappale. Suunnittelutoimiston päällikkönä oli N. N. Magdasijev ja hankkeen johtajana G. N. Rafalovits. Muita työhön osallistuneita olivat muun muassa S. A. Morozov, S. A. Zalazaev, B. A. Lever, V. M. Rosenberg ja V. I. Kudrjashov. Tilausta tarkennettaessa vuonna 1932 tykin pituuskaliiperi muutettiin 50:ksi ja lukko muutettiin kierrelukoksi. Tykin käyttötarkoitus muutettiin sukellusveneen kansitykistä hävittäjän aseeksi ja patruunalaukaus irtopanoslaukaukseksi. Tykin koeammunnoissa vuosina 1934–1935 löydettiin useita puutteita etenkin lataimesta. Koska Leningrad-luokan hävittäjät, joihin tykkejä tarvittiin, olivat jo tekeillä, ase hyväksyttiin sarjatuotantoon 1935 ja ensimmäiset 12 tykkiä valmistuivat samana vuonna.