stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan 6. panssaridivisioona
6. panssaridivisioona > Ranskan valtaus

Divisioona osallistui Ranskan valtaamiseen kesällä 1940. Se taisteli tiensä läpi Belgian, vyöryi yli Maasin ja osallistui kilpajuoksuun Englannin kanaalille. Divisioona eteni yhdeksässä päivässä 350 kilometriä ja hajotti sekä vangitsi brittiläisen 145. jalkaväkiprikaatin Kasselissa. Divisioona osallistui Flanderin valtaukseen sekä sen jälkeiseen etenemiseen kohti etelää Aisnelta aina Sveitsin rajalle. Taisteluiden päätyttyä yhtymä palasi Saksaan, jossa se luovutti henkilöstöä perustettavaan 16. panssaridivisioonaan. Saman aikaisesti se vastaanotti 60. jalkaväkidivisioonan 243. kiväärirykmentin, jolla täydennettiin 114. kiväärirykmenttiä ja divisioonan kenttätykistörykmenttiin perustettiin kolmas patteristo. Täydennyksen jälkeen divisioonalla oli 239 panssarivaunua, joista ainoastaan 12 oli PzKw III -vaunuja.
6. panssaridivisioona > Operaatio Barbarossa

Syyskuussa 1940 divisioona lähetettiin Itä-Preussiin ja lopulta Puolaan. Divisioona ylitti operaatio Barbarossan alkaessa pohjoisen armeijaryhmän 4. panssariryhmän mukana Neuvostoliiton rajan 22. kesäkuuta 1941. Se mursi Stalin-linjan ja ylitti Väinäjoen. Divisioona taisteli Ostrovissa, jonka jälkeen se edettyään kolmessa viikossa 800 kilometriä ylitti Laukaanjoen. Maavoimien esikunta keskeytti divisioonan etenemisen, jotta huolto ja jalkaväki saavuttaisi kärjen. Divisioona sai luvan jatkaa etenemistään kohti Leningradia vasta elokuussa, jolloin Neuvostoliitto oli saanut joukkonsa järjestettyä puolustukseen.
Divisioona valtasi 9. syyskuuta Leningradin lounaispuolella Tuutarin mäet, ja se ilmoitti meren ja kaupungin olevan näköpiirissä. Divisioona siirrettiin lokakuussa keskustan armeijaryhmään, jonka mukana se osallistui yritykseen vallata Moskova. Divisioona osallistui Vjazman, Tverin, Klinin ja Moskovan taisteluihin. Kovassa pakkasessa divisioonan vaunuissa käytetyt pneumaattiset jouset, jarrut ja ohjausjärjestelmät rikkoutuivat.
6. panssaridivisioona > Talvihyökkäys 1941–1942

Neuvostoliiton talvihyökkäys alkoi 6. joulukuuta ja kovissa taisteluissa divisioona menetti kaikki vaununsa neljässä päivässä. Vuoden 1941 loppuun mennessä divisioona oli menettänyt käytännössä kaikki moottoriajoneuvonsa joko tuhoutuneina tai hylättyinä, joten panssarirykmentistä muodostettiin jalkaväkipataljoona. Divisioona pysyi etulinjassa ja turvasi tärkeän Ržev-Vjazma tien, joka oli 9. armeijan huoltotie. Tammikuun lopulla 1942 divisioonan taisteluvahvuus oli laskenut alle tuhanteen mieheen ja kolmeen tykkiin. Divisioona aloitti harhailijoilla ja lakkautetuista huoltoyksiköistä saaduilla miehillä täydennettynä hyökkäyksen, jonka aikana työnsi neuvostojoukot 20 kilometriä taaksepäin tiestä ja valtasi yli 80 kylää.
6. panssaridivisioona > Täydennettävänä ja uudelleen organisoitavana Ranskassa

Neuvostoliiton joukkojen toiminta rauhoittui rintamalla maaliskuussa 1942 ja huhtikuussa divisioona siirrettiin Luoteis-Ranskaan. Sen kovia kokeneet miehet saivat loman ja divisioonaa täydennettiin tuhansilla miehillä, joten se käytännössä muodostettiin uudelleen. 11. panssarirykmentti supistettiin kaksipataljoonaiseksi, mutta sen kalustoksi vastaanotettiin 160 kappaletta PzKw III -vaunuja, joissa oli pitkä 50 millimetrin tykki. Saman aikaisesti 65. panssaripataljoona lakkautettiin ja miehistö siirtyi panssarirykmentin pataljooniin. Lisäksi 6. kivääriprikaatin esikunta hajotettiin. Divisioonaan siirrettiin 22. panssaridivisioonan jäänteet.
Divisioonaan kuului uudelleenjärjestelyjen päätyttyä kaksipataljoonaiset 4. ja 114. panssarikrenatöörirykmentit, kaksipataljoonainen 11. panssarirykmentti ja kolme patteriston 76. panssaritykistörykmentti. Lisäksi siihen liitettiin 298. armeijan ilmatorjuntapatteristo ja 41. panssarintorjuntapatteristo. 6. moottoripyöräpataljoona liitettiin 57. tiedustelupataljoonaan, josta muodostettiin tiedusteluajoneuvoin ja panssaroiduin puolitelavaunuin varustettu 6. panssaritiedustelupataljoona. 76. panssaritykistörykmentin kaksi pataljoona oli varustettu kumpikin kahdellatoista 105 millimetrin haupitsilla ja kolmas patteristo kahdellatoista 150 millimetrin haupitsilla. Kaikki tykit olivat kuorma-autovetoisia, koska rykmentille ei ollut mahdollisuutta luovuttaa telatykkejä ennen seuraavaa kevättä.
Liittoutuneiden noustessa maihin Pohjois-Afrikassa divisioona siirrettiin Etelä-Ranskaan. Saman aikaisesti itärintaman eteläosien puolustus romahti ja 6. armeija joutui saarroksiin Stalingradissa.
6. panssaridivisioona > Itärintamalla

Divisioonan joukkojen pettymykseksi Etelä-Ranskaan matkanneiden junien määränpääksi vaihdettiin itärintama, jossa divisioona sijoitettiin Stalingradin piiritysrenkaan murtamiseksi suunnitellun hyökkäyksen kärkeen. Kotelnikovon taistelussa divisioona tuhosi panssari- ja ratsuväkiyksiköistä kootun prikaatin, jossa oli mukana myös kamelein varustettu rykmentti. 11. panssariprikaati loi sillanpään Myžkovan taakse huolimatta neuvostojoukkojen sitkeästä vastarinnasta. Hyökkäys kohti Stalingradia kuitenkin pysähtyi 40 kilometriä kaupungin eteläpuolella Bolvassiljevkassa. Divisioonaa uhkasi saarrostus ja se joutui vetäytymään 23. joulukuuta. Se menetti hyökkäyksessä yli puolet panssarivaunuistaan.
Volgalta vetäydyttyään divisioona osallistui vetäytymiseen Donilta, taisteli Donetskissa ja Harkovan vastahyökkäyksessä, jossa se muodosti saartavan siiven II SS-panssariarmeijakunnan muodostaessa toisen siiven. Harkova saatiin saarrettua 14. maaliskuuta 1943. Kuukautta myöhemmin 11. panssarirykmentin I pataljoona lähetettiin Saksaan uudelleen varustettavaksi PzKw V Panther -vaunuilla, jolloin rykmenttiin jäi vain vajaa pääosin PzKw IV -vaunuin varustettu pataljoona. Saksaan lähetetty pataljoona palasi rykmenttiin vasta reilun puolentoista vuoden päästä.
Divisioona määrättiin operaatio zitadelleen, ja se oli siten mukana Kurskin taisteluissa, Belgorodissa ja neljännessä Harkovan taistelussa, jossa divisioona puolusti kaupunkia kymmenen päivää huolimatta neuvostojoukkojen suuresta ylivoimasta. Kaupungista vetäytyessään 23. elokuuta divisioona ilmoitti tuhonneensa 1 500. neuvostopanssarivaununsa. Kykenemättä pysäyttämään neuvostojoukkojen etenemistä Dneprillä divisioona vetäytyi Etelän armeijaryhmän mukana länteen. Erich von Manstein lähetti vetäytymisen aikana divisioonan tueksi 503. raskaan panssaripataljoonan, jolla oli 34 Tiikeri-panssarivaunua, sekä 23. panssarirykmentin II pataljoonan, jolla oli 47 Panther-panssarivaunua. Vahvistuksena saaduista pataljoonista ja 11. panssarirykmentin II pataljoonista muodostettiin 11. panssarirykmentin komentajan eversti Franz Bäken johtama Raskas panssarirykmentti Bäke.
Divisioona aloitti helmikuussa 1944 vastahyökkäyksen, jossa se tuhosi 268 neuvostopanssaria ja 156 tykkiä. Muutama päivä myöhemmin Bäke johti Tšerkasyn pelastusyritystä, jolloin divisioona sai saarrostuksesta vapaaksi puolet sinne jääneistä. Divisioona jatkoi tämän jälkeen taistellen vetäytymistään halki Ukrainan. Kuukautta myöhemmin divisioonan taistellessa Ternopilissa joutui puna-armeijan etelämpänä tekemän läpimurron seurauksena koko 1. panssariarmeija, johon kuului 6. panssaridivisioonan lisäksi 17 divisioonaa, saarroksiin Kamjanets-Podilskyin alueella. Baaken käskettiin kärkeen yritettäessä ulosmurtautumista. Hyökkäys onnistui, ja se kohtasi saksalaisten etulinjan 7. huhtikuuta 1944 lähellä Butšatšia. Tappioista ja joukkojen uupumuksesta huolimatta divisioona pysyi etulinjassa pyrittäessä vakauttamaan puolustus Galitsiassa.
6. panssaridivisioona > Uudelleenorganisointi Saksassa

Taisteluiden rauhoittuessa divisioona vedettiin toukokuussa Ternopiliin ja edelleen Saksaan, jossa se uudelleenorganisoitiin tyypin 44 panssaridivisioonaksi määrävahvuuden laskiessa 2000 miestä. Samoin se joutui luopumaan siihen liitetyistä Tiikeri- ja Panther-yksiköistä ja sille jäävien panssariyksiköiden vaunuvahvuus laski 22:sta 17:ään. Esikunta ja 114. panssarikrenatöörirykmentin II pataljoona varustettiin kuljetuspanssarivaunuin, mutta rykmentin I pataljoona jäi kuitenkin motorisoiduksi. Rykmentti muodosti lisäksi epävirallisen III pataljoonan, joka koostui vapaaehtoisista kasakoista.
6. panssaridivisioona > Puola, Unkari ja Itävalta

Neuvostojoukkojen saarrettua osia 4. ja 9. armeijoista Babruiskissa ja Minskissä divisioona palautettiin kiireesti rintamalle Keskustan armeijaryhmän tueksi. Neuvostojoukkojen lähestyessä Itämerta 3. panssariarmeija oli jäämässä saarroksiin Liettuaan. Divisioona lähetettiin Itä-Preussiin pitämään käytävä avoinna, minkä se tekikin pelastaen 5 000 saksalaista Vilnan piirityksestä. Elokuun lopulla divisioona lähetettiin Narewjoelle Pohjois-Puolaan, missä se liitettiin Itä-Preussin eteläosaa suojanneeseen liikkuvaan osastoon. Alueella käytyjen taisteluiden aikana divisioona tuhosi 2500 neuvostopanssaria. Taisteluiden rauhoittuessa taisteluiden lujittama divisioona lähetettiin Unkariin, jossa se osallistui taisteluihin Budapestin ympäristössä kuten Balatonin vastahyökkäykseen ja lopulta vetäytymiseen Unkarista Itävaltaan ja Wienin taisteluun.
Divisioona joutui vetäytymisen aikana useaan otteeseen eroon muista joukoista tai saarroksiin, mutta se taisteli kuitenkin tiensä auki. Huhtikuussa 1945 divisioona piti hallussaan viimeistä Tonavan yli johtavaa siltaa Wienissä ja mahdollisti näin saksalaisten siviilien ja sotilaiden paon alueelta. Wien antautui 14. huhtikuuta, ja divisioona vetäytyi pohjoiseen. Divisioona päätti taistelunsa Brnon pohjoispuolella Määrissä antautuen Yhdysvaltain 3. armeijalle, joka luovutti antautuneet Neuvostoliitolle.
Sodan aikana divisioonan riveissä oli saanut surmansa 7 068, haavoittunut 24 342 ja kadonnut 4 230 miestä eli yhteensä sodan uhreja oli kaikkiaan 35 640 miestä. Sen kokonaisvahvuus ei koskaan ylittänyt 17 000 miestä, ja se oli normaalisti paljon tuon alle. Sotavankeuteen joutuneista pääosa vietti kymmenen vuotta vankileirillä ennen kotiinpaluuta.
Sotarikokset

6. panssaridivisioonan joukkoja osallistui vangittujen ranskalaisten mustien siirtomaasotilaiden joukkoteloituksiin Brillonin metsässä Ranskan valtaamisen aikana 15. ja 16. kesäkuuta välisenä yönä 1940. Teloitetut olivat senegalilaisia sotilaita 12. RTS-rykmentistä.
Komentajat

1. kevyen prikaatin ainoana komentajana ennen divisioonaksi laajentamista oli eversti Friedrich Wilhelm von Loeper.
1. kevyen divisioonan komentajat:
kenraaliluutnantti Erich Hoepner perustaminen – 23. marraskuuta 1938
kenraalimajuri Friedrich Wilhelm von Loepner 24. marraskuuta 1938 – 12. lokakuuta 1939
kenraalimajuri Werner Kempf 12. lokakuuta 1939 – uudelleen nimeämiseen
6. panssaridivisioona komentajat:
panssarikenraali Werner Kempf 18. lokakuuta 1939 – 6. tammikuuta 1941
kenraaliluutnantti Franz Landgraf 6. tammikuuta – kesäkuu 1941
panssarikenraali Wilhelm Ritter von Thoma 15. kesäkuuta – 15. syyskuuta 1941
kenraaliluutnantti Franz Landgraf 15. syyskuuta 1941 – 1. huhtikuuta 1942
kenraalieversti Erhard Raus 1. huhtikuuta 1942 – 7. helmikuuta 1943
kenraaliluutnantti Walther von Hünersdorff 7. helmikuuta – 14. heinäkuuta 1943 (haavoittunut 13. heinäkuuta kahdesti ja kuollut sairaalassa 19. heinäkuuta)
kenraalimajuri Wilhelm Crisolli 14. heinäkuuta – 21. elokuuta 1943
kenraaliluutnantti Rudolf Freiherr von Waldenfels 21. elokuuta 1943 – 8. helmikuuta 1944
kenraaliluutnantti Werner Marcks 8. helmikuuta – 13. maaliskuuta 1944
kenraaliluutnantti Walter Denkert 13.–28. maaliskuuta 1944
kenraaliluutnantti Rudolf Freiherr von Waldenfels 28. maaliskuuta 1944 –
eversti Hans-Otto von Bernuth
eversti Friedrich-Wilhelm Jürgens 23. marraskuuta 1944 – 18. tammikuuta 1945
kenraaliluutnantti Rudolf Freiherr von Waldenfels 20. tammikuuta 1945 –
Divisioonan 35 (t) -vaunuja
Sean McVay

McVay vuonna 2014.
Sean McVay (s. 24. tammikuuta 1986 Dayton, Ohio) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon valmentaja. McVay on Los Angeles Ramsin päävalmentaja kaudella 2018. Ennen Ramsia hän toimi Washington Redskinsin hyökkäyksen koordinaattorina. McVaysta tuli NFL:n modernin ajan nuorin päävalmentaja tammikuussa 2017, kun hän siirtyi Redskinsistä Ramsiin.
McVay johdatti Ramsin Super Bowliin toisella kaudellaan 2018, mutta New England Patriots osoittautui loppuottelussa liian vahvaksi. Kaudelle 2021 Rams oli kasannut kokeneen ja vahvan joukkueen, jossa oli useita isoja nimiä. Joukkue selvisi Super Bowliin ja kaatoi kotistadionillaan Cincinnati Bengalsin 23-20. MCVaysta tuli näin nuorin Super Bowlin voittanut päävalmentaja.
Yamamoto Gonnohyōe

| Yamamoto Gonnohyōe> 山本権兵衛 |
| --- | --- |

Japanin 16. pääministeri
 20. helmikuuta 1913–16. huhtikuuta 1914  
Edeltäjä:  Katsura Tarō
Seuraaja:  Ōkuma Shigenobu
Japanin 22. pääministeri
 2. syyskuuta 1923–7. tammikuuta 1924  
Edeltäjä:  Katō Tomosaburō
Seuraaja:  Kiyoura Keigo
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. marraskuuta 1852 Kagoshima, Satsuma, Japani
Kuollut: 8. joulukuuta 1933 (81 vuotta)
Ammatti:  sotilas
Arvonimi: kreivi
Tiedot
 Nimikirjoitus
Yamamoto Gonnohyōe (jap. 山本権兵衛) (26. marraskuuta 1852 – 8. joulukuuta 1933) eli Yamamoto Gonbee oli Keisarillisen Japanin laivaston amiraali ja 16. ja 22. Japanin pääministeri.
Varhainen elämä

Yamamoto syntyi Kagoshimassa, Satsuman hanissa nykyisen Kagoshiman prefektuurin alueella. Hänen isänsä palveli Shimazu-klaania. Nuorena Yamamoto osallistui Kagoshiman puolustukseen Royal Navyn pommittaessa sitä vuonna 1863. Myöhemmin hän liittyi Satsuman 8. kiväärikomppaniaan, jonka riveissä hän taisteli Boshin-sotaan kuuluneessa Toba-Fushimin taistelussa.
Laivastoura

Meiji-restauraation jälkeen Yamamoto opiskeli yksityisissä oppilaitoksissa Tokiossa ja aloitti Keisarillisen Japanin laivastoakatemian toisen luokan (Kaigun Heigakkō) vuonna 1870. Valmistumistuttuaan 1874 hän lähti saksalaisella aluksella koulutuspurjehdukselle Eurooppaan ja Etelä-Amerikkaan 1877-1878. Yamamoto kirjoitti ammuntaoppaan, josta tuli Keisarillisen Japanin laivaston standardi sekä toimi risteilijä Naniwan päällikkönä siirtopurjehduksella Elswickistä Japaniin 1885-86. Myöhemmin Yamamoto saattoi laivastoministeri Kabayama Sukenoria tämän matkalla Yhdysvaltoihin ja Eurooppaan 1887-88.
Risteilijä Takaon päällikkönä Yamamoto suoritti luottamuksellisen tehtävän tavata Qing-dynastian kenraali Yuan Shikai Soulissa, Koreassa 1890. Tämän jälkeen Yamamoto otti komennettavakseen Takachihon. Ryhdyttyään vuonna 1893 työskentelemään laivastoministeri Saigō Tsugumichin alaisuudessa Yamatosta tuli Japanin laivaston todellinen johtaja aloittaen useita uudistuksia, yrittäen karsia oman provinssinsa upseerien suosimista, yrittäen säilyttää suurin piirtein tasa-arvoinen asema armeijan kanssa korkeimmassa sotaneuvostossa. Hän myös kannatti aggressiivista strategiaa Kiinaa vastaan käydyssä Kiinan-Japanin sodassa.
Yamamoton myöhempi yleneminen laivaston riveissä oli nopeaa: hänet ylennettiin kontra-amiraaliksi 1895 ja vara-amiraaliksi sekä laivastoministeriksi 1898. Hänelle myönnettiin danshakun (paroni) arvonimi 1902. Amiraaliksi Yamamoto ylennettiin vuonna 1904. Toimiessaan laivastoministerinä Venäjän–Japanin sodan aikana, Yamamoto osoitti vahvaa johtamiskykyä ja oli vastuussa Tōgō Heihachirōn nimittämisestä yhdistyneen laivaston ylipäälliköksi. Hänelle myönnettiin hakushakun arvo 1907.
Pääministerikaudet

Yamamoton ensimmäinen pääministerikausi kesti 20. helmikuuta 1913–16. huhtikuuta 1914. Kauden aikana hän poisti lain, jonka mukaan laivastoministerin ja sotaministerin täytyi olla aktiivisessa palveluksessa olevia upseereja. Hänellä oli maine liberaalina vaikuttajana, joka kannatti demokratiaa ja perustuslaillista hallintoa. Hänen hallitustaan syytettiin kuitenkin korruptiosta ja lopulta Yamamoto yhdessä koko hallituksensa kanssa joutui eroamaan ottaakseen vastuun Siemens-skandaalista. Pääministerin ei ikinä todistettu sekaantuneen skandaaliin henkilökohtaisesti.
Yamamoto siirrettiin palvelemaan laivastossa 1914, mutta hänet kutsuttiin uudestaan pääministeriksi selvittämään Suuren Kantōn maanjäristysksen aiheuttamaa kriisiä. Hänen toinen kautensa kesti 2. syyskuuta 1923–7. tammikuuta 1924. Kauden aikana Yamamoto osoitti johtamiskykynsä uudelleenrakentamalla Tokion, joka oli kärsinyt raskaita vaurioita maanjäristyksen aikana. Yamamoto yritti myös uudistaan vaalijärjestelmää sallimalla yleisen äänioikeuden kaikille miehille. Hän ja hänen hallituksensa joutuivat kuitenkin irtisanoutumaan ennen uudistuksen toteutumista Daisuke Namban yritettyä salamurhata Hirohiton. Tämän jälkeen Yamamoto vetäytyi pois poliittisesta elämästä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yamamoto Gonnohyōe Wikimedia Commonsissa
Yleinen suomalainen asiasanasto

Yleinen suomalainen asiasanasto (lyhennettynä YSA) oli indeksoinnin ja tiedonhaun apuvälineeksi tarkoitettu asiasanasto eli tesaurus, jonka tavoitteena oli sisältää kaikkien tieteen- ja tiedonalojen sanastoa. YSA tarjosi dokumentteja koskevien tietojen tallentajille (luetteloijille ja sisällönkuvailijoille) sekä tiedonhakijoille yhteisen kuvailukielen.  Se toteutti tiedon tallentamiseen ja hakuun liittyvää sanastokontrollia, jossa vapaita termejä korvataan tai täydennetään ennalta määritellyillä termeillä ja vakiintuneilla muodoilla. Yhteinen sanasto ja sanastokontrolli helpottavat tiedon kuvailua ja hakua. YSAa on käytetty tietokannoissa vuodesta 1987 lähtien.
YSAssa on noin 33 000 termiä, joista maantieteellisiä nimiä on noin 6 000. Sanastoa kartutettiin vuosittain noin 1 000 termillä, ja uudet asiasanat valittiin noin neljä kertaa vuodessa järjestetyissä sanastopalavereissa. Palavereihin osallistui edustajia Kansalliskirjastosta, Åbo Akademin kirjastosta, Helsingin kaupunginkirjastosta, Helsingin yliopiston Viikin kampuskirjastosta, Eduskunnan kirjastosta, BTJ Finlandista ja Yleltä.
YSAn ruotsinkielinen vastine on Allmän tesaurus på svenska (ALLÄRS). YSA:n kaltainen yleissanasto on esimerkiksi Yhdysvaltain kongressin kirjaston laatima Library of Congress Subject Heading (LCSH). Yleissanastojen rinnalla käytetään erikoissanastoja, jotka kattavat tietyn tai tiettyjä tiedonaloja eivätkä pyri yleisyyteen.
Asiasanasto antaa ohjeita termien valintaan usealla tavalla. Se ohjaa käyttämään tarvittaessa suppeampaa tai laajempaa termiä ja kertoo, mitkä termit ovat yhteydessä keskenään (rinnakkaistermi-ohjaus). Se ohjaa valitsemaan toisen termin (käytä-ohjaus) tai kertoo, että tietty termi on käytössä toisen sijasta (korvaa termin -ohjaus, KT). YSA antoi myös ohjeita siitä, miten käytetään sellaisia termejä, joita sanastoon ei sisälly. Esimerkiksi kaikki erisnimet olivat YSA:n kannalta ”sallittuja” termejä.
Aiemmin YSA julkaistiin Helsingin yliopiston kirjaston kustantamana kirjana ja vuodesta 1999 eteenpäin myös verkkoversiona nimellä VESA-verkkosanasto. Kummassakin oli sekä aakkosellinen että alanmukainen hakemisto ja VESA:ssa lisäksi tekstihakuominaisuus. Lisäksi niihin sisältyi liitetaulukoita esimerkiksi eläinten ja kasvien nimistä. Myöhemmin YSAa käytettiin VESA-palvelun sijaan Finto-palvelussa, jonka kautta pääsee tutustumaan useampaan tesaurukseen ja ontologiaan.
YSA on laadittu Suomenkielisen tesauruksen laatimis- ja ylläpito-ohjeiden (SFS 5471) mukaan.
Ylläpidon päättyminen ja siirtyminen YSAsta YSOn käyttöön

Yleisen suomalaisen asiasanaston YSAn ja sen ruotsinkielisen vastineen Allärsin ylläpito päättyi vuonna 2019.  YSAn käsitteet ovat selattavissa Finto-palvelussa "jäädytettynä" versiona, jota ei enää päivitetä.  YSAn ja Allärsin ylläpitoresurssit siirrettiin Yleisen suomalaisen ontologian YSOn ylläpitoon. YSOon vuoden 2019 jälkeen tullut uusi sisältö ei enää päivity YSAan tai Allärsiin.
YSO on kolmikielinen (suomi, ruotsi, englanti) linkitetyn datan ominaisuuksilla rikastettu koneymmärrettävä versio YSAsta ja Allärsista. YSAn käsitteet sisältävät linkin vastaaviin YSOn käsitteisiin.  Kansallisen metatietovarannon (Melinda) sisällönkuvailuissa YSA-, Allärs-, Musa- ja Cilla-termit konvertointiin vastaaviksi YSOn termeiksi vuosina 2019-2020.
Aiheesta muualla

YSA Finto-palvelussa
YSA Kansalliskirjaston verkkosivuilla
YSA-asiakaswiki
Silvia Neid

Silvia Neid vuonna 2015.
Silvia Neid (s. 2. toukokuuta 1964 Walldürn) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Hän toimi Saksan naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana vuosina 2005–2016.
Pelaajana Neid on voittanut Saksan mestaruuden seitsemän kertaa ja Saksan cupin kuudesti. Hän oli mukana vuosina 1989, 1991 ja 1995 Euroopan-mestaruuden voittaneissa joukkueissa sekä 1995 MM-kisoissa hopealle sijoittuneessa joukkueessa. Kaikkiaan Neid pelasi urallaan 111 maaottelua.
Neidin valmennusura alkoi tyttöjen maajoukkueen valmentajana vuonna 1996. Hän toimi samalla A-maajoukkueen apuvalmentajana Tina Theune-Meyerin alaisuudessa. Heinäkuussa 2005 Neid siirtyi Theune-Meyerin tilalle päävalmentajaksi. Nuorisomaajoukkueen valmentajana Neidillä on useita Euroopan- ja maailmanmestaruuksia. Naisten maajoukkueen valmentajana hän on voittanut maailmanmestaruuden 2007, olympiakultaa Riosta 2016, olympiapronssia Pekingistä 2008 sekä Euroopan-mestaruuden 2009 ja 2013. Neid päätti uransa maajoukkueen valmentajana Rio olympialaisiin 2016.
Neid on valittu FIFAn vuoden valmentajaksi kolmesti vuosina 2010, 2013 ja 2016.
Ágætis byrjun

| Ágætis byrjun Sigur Rós |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : kesästä 1998 kevääseen 1999
 Julkaistu: kesäkuussa 1999
 Tuottaja(t): Ken Thomas
 Tyylilaji: post-rock
 Kesto: 71.54
 Levy-yhtiö: FatCat Records  Smekkleysa Records
Sigur Rós muut julkaisut
| Von brigði 1998 | Ágætis byrjun 1999 | Ný batterí 2000 |
Singlet albumilta Ágætis byrjun
 ”Svefn-g-englar” Julkaistu: 21. heinäkuuta 1999  ”Ný batterí” Julkaistu: 20. maaliskuuta 2000
Ágætis byrjun on islantilaisen post-rock-yhtye Sigur Rósin kolmas studioalbumi, ja se on julkaistu vuonna 1999. Ágætis byrjun on nauhoitettu kesän 1998 ja kevään 1999 välisenä aikana, ja sen on tuottanut Ken Thomas. Siitä tuli Sigur Ròsin kansainvälinen läpimurtoalbumi niin kaupallisesti kuin kriitikkojenkin piirissä. Levy eroaa selkeästi yhtyeen edellistä albumista Von, sillä aiempi ”uni-pop” ja yhtyeen laaja sekä tunnelmallinen äänimaailma on korvattu Jónsi Birgissonin nyt jo legendaarisella kitaransoitolla (sähkökitara soitettuna sellon jousella) ja rikkaalla ja moninaisella orkestroinnilla.
Vaikka albumi julkaistiin vain pienelle fanipohjalle, se sai nopeasti radiojulkisuutta kotimaassaan. Niinpä se kohosi pikkuhiljaa ylöspäin albumilistoilla syksyllä 1999, päätyen viimein listan kärkisijalle useaksi viikoksi. Islannissa saavutettu yllätyssuosio aiheutti vahvaa ulkomaista kiinnostusta, ja levystä kirjoitettiin artikkeleita moniin tunnettuihinkin kansainvälisiin julkaisuihin. Internetissä albumista käytiin vilkasta keskustelua foorumeissa ja –blogeissa ja se saavutti hyviä arvosteluja kriitikoilta. Ágætis byrjun julkaistiin Britanniassa vuonna 2000 ja Amerikassa sen julkaisi 2001 FatCat Records.
Kappaleesta "Viðrar vel til loftárása" tehtiin musiikkivideo, ja se sai laajaa tunnustusta. Ágætis byrjunin kappaleita löytyy myös elokuvien soundtrackeilta ;  "Svefn-g-englar” muun muassa elokuvasta Vanilla Sky.
Albumin kymmenen laulua sisältävät viittauksia toisiinsa: levyn intro sisältää takaperin soitettuja osia levyn nimikappaleesta, ja viimeinen, ”Avalon”, "Starálfurin” instrumentaalisen siirtymän neljä kertaa hitaampana. Jouset "Starálfurissa” ovat jo itsessään palindromi; ne kuulostavat täsmälleen samalta etu – ja takaperin soitettuina. Ensimmäinen levylle nauhoitettu kappale oli albumin nimikappale, Ágætis byrjun. Viimeisteltyään version yhtye soitti sen ystävälleen, joka totesi sen olevan ”ihan hyvä alku”.
Sigur Rós kokosi ja liimasi Ágætis byrjunin  ensimmäisen painoksen kannet itse. Kannen kuvan on piirtänyt Gotti Bernhöft.
Levyn jokainen kappale on laulettu islanniksi, paitsi "Olsen Olsen" jonka sanoitukset ovat vonlenskaa. Sigur Rósin seuraava albumi, ( ), on nauhoitettu kokonaan tällä itse-tehdyllä kielellä.