stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bahrain
Liikenne

Manaman lentoasema sijaitsee Manaman kaupungin pohjoispuolella al-Muharraqin saarella. Se pyrkii vahvistamaan asemaansa alueellisena ja tulevaisuudessa myös mannertenvälisten lentojen solmukohtana.
Tärkein rahtisatama oli Mian Salmanin satama pitkään Bahrainin ainoa julkisin varoin ylläpidetty satama. Se oli kuitenkin huonosti organisoitu ja sillä oli huono infrastruktuuri. Sen vesiväylän syvyys oli 10,5 metriä ja se oli asuinalueiden ympäröimä. Teollisuudella oli omia satamia mutta ne olivat riippuvaisia Mina Salmanin tarjoamasta luotsaus- ja hinauspalveluista. Bahrainin hallitus aloitti satamapalvelujen parantamiseksi Muharraqin saaren eteläpuolelle uuden sataman rakentamisen johon kuului teollisuusalue ja syvänmerensatama. Satamahankkeen kokonaispinta-ala oli 830 hehtaaria ja siihen kuului myös 95 hehtaarin laajuinen vapaasatama-alue.
Bahrainin Saudi-Arabiaan yhdistävä Kuningas Fahdin pengertie rakennettiin vuosina 1968-1981. Silta on suunniteltu laajennettavaksi kapasiteetiltaan yli kaksinkertaiseksi. Suunnitteilla on myös ystävyyden silta, joka yhdistäisi Bahrainin Qatariin. 40 km:n pituisesta sillasta on tehty periaatepäätös jo vuonna 2005, ja keskusteluja jatkettiin taas 2013.
Kulttuuri

Bahrainilaiset ovat osa arabimaailmaa. Sunni- ja šiiamuslimien välillä on jännitteitä, ja identiteetti muotoutuu paljolti islamin suuntauksen mukaan. Bahrainilainen runous noudattaa paljolti klassisia arabiperinteitä. Tunnettuja runoilijoita ovat Qasim Haddad, Ibrahim al'Urayyid ja Ahmad Muhammed Al Khalifah. Bahrainin emiiri Isa ibn Salman Al Khalifan mukaan nimetty Kulttuurikeskus Isa vihittiin käyttöön joulukuussa 2008. Rakennuksessa toimii muun muassa maan kansalliskirjasto.
Tunnetuin bahrainilainen perinneruoka machbous on lihaa tai kalaa riisin kanssa. Halva on perinteinen makeinen. Myös samosa-piiraat ovat suosittuja.
Bahrainilaisten miesten perinneasu thobe on edelleen käytössä, mutta varakkaat ihmiset teettävät thobeensa länsimaisia piirteitä kuten rintataskuja. Miehet käärivät päänsä huiviin. Naiset käyttävät päällysvaatteenaan pitkää vaatetta, abayaa ja hiukset peitetään hijabilla.
Jotkin avioliitot ovat edelleen järjestettyjä, mutta nykyisin sulhanen ja morsian usein tapaavat jo ennen häitä. Aiemmin tytöt naitettiin noin 12-vuotiaina, nykyisin odotetaan usein että he ehtivät käydä koulunsa loppuun. Häät ovat suurellisia, vieraita on usein yli 500.
Urheilu

Bahrain on yksi neljästä Lähi-idän maasta, jossa ajetaan Formula 1 -kilpailuja. Bahrain International Circuit -radalla on ajettu osakilpailuja vuodesta 2004 lähtien. Toinen Lähi-idän kisapaikka on Abu Dhabi Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa vuodesta 2009 lähtien. Kolmas on Qatar ja neljäs on Saudi-Arabia, joissa kilpailtiin ensimmäisen kerran vuonna 2021. Vuoden 2011 osakilpailu jouduttiin perumaan Bahrainissa olleiden opposition voimakkaiden mielenosoitusten takia.
Bahrain on osallistunut olympialaisiin 4–14 urheilijan joukkueella vuodesta 1984. Se saavutti ensimmäisen olympiamitalinsa Lontoossa 2012, kun Maryam Yusuf Jamal sijoittui 1 500 metrin juoksussa pronssille.
Bahrainin jalkapallomaajoukkueen paras saavutus on ollut neljäs sija vuoden 2004 Aasian mestaruuskilpailuissa. Maaliskuussa 2011 se oli FIFAn rankingissa sijalla 96.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bahrain Wikimedia Commonsissa
| n k Lähi-itä |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset valtiot |  Arabiemiirikunnat  Bahrain  Irak  Iran  Israel  Jemen  Jordania  Kuwait  Kypros  Libanon  Oman  Qatar  Saudi-Arabia  Syyria  Turkki  |  |
| Itsehallintoalueet |  Palestiinalaishallinto  |  |
| n k Aasian valtiot |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset valtiot |  Afganistan  Armenia1  Azerbaidžan1  Bahrain  Bangladesh  Bhutan  Brunei  Etelä-Korea  Filippiinit  Georgia1  Indonesia  Intia  Irak  Iran  Israel  Itä-Timor  Japani  Jemen  Jordania  Kambodža  Kazakstan1  Kiina  Kirgisia  Kuwait  Kypros1  Laos  Libanon  Malediivit  Malesia  Mongolia  Myanmar  Nepal  Oman  Pakistan  Pohjois-Korea  Qatar  Saudi-Arabia  Syyria  Singapore  Sri Lanka  Tadžikistan  Thaimaa  Turkki1  Turkmenistan  Uzbekistan  Venäjä1  Vietnam  Yhdistyneet arabiemiirikunnat  |  |
| Kiistanalaiset valtiot |  Abhasia1  Etelä-Ossetia1  Palestiina  Pohjois-Kypros1  Vuoristo-Karabah1  Taiwan  |  |
| Erityisalueet |  Akrotíri ja Dekéleia  Brittiläinen Intian valtameren alue  Hongkong  Joulusaari  Kookossaaret  Macao  |  |
1Lasketaan kuuluvaksi myös Eurooppaan.
| n k Islamilainen yhteistyöjärjestö |
| --- | --- |
Jäsenet:  Afganistan  Albania  Algeria  Azerbaidžan  Bahrain  Bangladesh  Benin  Burkina Faso  Brunei  Djibouti  Egypti  Gabon  Gambia  Guinea  Guinea-Bissau  Guyana  Indonesia  Irak  Iran  Jemen  Jordania  Kamerun  Kazakstan  Kirgisia  Komorit  Kuwait  Libanon  Libya  Malediivit  Malesia  Mali  Marokko  Mauritania  Mosambik  Niger  Nigeria  Norsunluurannikko  Oman  Pakistan  Palestiina  Qatar  Saudi-Arabia  Senegal  Sierra Leone  Somalia  Sudan  Suriname  Tadžikistan  Togo  Turkki  Turkmenistan  Tunisia  Tšad  Uganda  Uzbekistan  Yhdistyneet arabiemiirikunnat 
Jäädytetty:  Syyria 
Tarkkailijat:  Bosnia ja Hertsegovina  Keski-Afrikka  Pohjois-Kypros  Venäjä  Thaimaa 
Bahrainin kartta
Pääkaupunki Manama on moderni kaupunki, muodin ja talouden keskus.
Maakunnat vuodesta 2014 alkaen.
Shrinathjin hindutemppeli Manamassa.
Kuningas Fahdin pengertietä.
Formula 1:sten Bahrainin GP 2008.
Yrjö Koivisto

Yrjö Koivisto
Eino Yrjö Koivisto (8. huhtikuuta 1896 Leivonmäki – 1. huhtikuuta 1920 Petsamo) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja ylioppilasaktivisti sekä seiväshyppääjä. Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Karl Likander ja Iida Maria Nordlund. Kaivosinsinööri Toivo Koivisto oli hänen veljensä.
Urheilu-ura ja opinnot

Yrjö Koivisto edusti kouluaikanaan Jyväskylässä paikallista Suomalaisen Lyseon Urheiluseuraa. Hän saavutti 17-vuotiaana seiväshypyssä SM-hopeaa 1913 tuloksella 320 ja hävisi viisi senttiä Urho Peltoselle. Syyskuussa 1913 hän ylitti 330 ja oli vuositilastossa toinen Julius Saariston 333-tuloksen jälkeen. Hän hyppäsi Kotkassa 7. kesäkuuta 1914 Suomen ennätyksen 350,4 ja oli seuraavassa kuussa Malmön Balttilaisissa kisoissa kolmas tuloksella 350. Sen jälkeen hän kilpaili vielä kaudella 1914 Kööpenhaminassa ja Tukholmassa saavuttaen saman tuloksen eli 350 kummallakin paikkakunnalla.
Koivisto voitti syyskuussa 1914 Helsingissä Suomen mestaruuden SE-tuloksella 357 ja paransi seuraavana kesänä heinäkuussa 1915 Tampereella tulokseen 360,7. Elokuun 1915 SM-kisoissa hän hävisi Arvo Järviselle tulosten ollessa 340 ja 330.
Koivisto kirjoitti ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta vuonna 1918. Hän kävi Haminan taistelukoulun niin ikään vuonna 1918.
Jääkärikausi

Koivisto opiskeli Jyväskylän lyseossa, mistä hän erosi viimeiseltä luokalta liittyäkseen vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 10. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 14. elokuuta 1916 ja komennettiin Suomeen. Suomenna hänen tehtäväkseen tuli toimia Sotkamon etappiaseman hoitajana. Suomesta takaisin Saksaan Koivisto palasi omaan joukko-osastoonsa 29. maaliskuuta 1917. Paluunsa jälkeen hän osallistui Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Koivisto saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 8. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 24. maaliskuuta 1918 alkaen  4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen sotaisa aika

Koivisto palveli sisällissodan jälkeen nuorempana upseerina 4. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin pian sodan päättymisen jälkeen Jääkäripataljoona 4. Pataljoona tunnettiin myöhemmin nimillä Jääkäripataljoona 2, Pohjolan jääkäripataljoona ja Kajaanin sissipataljoona. Koivisto joutui eroamaan armeijan palveluksesta, koska hän liittyi Viron vapaussotaan lähteviin joukkoihin. Virossa hänet sijoitettiin päälliköksi Pohjan Poikain rykmentin 1. pataljoonan 2. komppaniaan. Viron vapaussodassa hän otti osaa taisteluihin Varnassa, Valkissa, Tulbessa, Mesulissa, Koikylässä, Marienhurgissa ja Telvassa. Hänen vastuunsa lisääntyi kun jääkärikapteeni Erkki Hannulan haavoituttua 18. maaliskuuta 1919 joutui hän 1. pataljoonan komentajaksi ja otti pataljoonan komentajana osaa taisteluihin Petserin rintamalohkolla muun muassa Ruskij Borissa, Kaknassa ja Mihalkinassa. Koivisto haavoittui itsekin Ruskij Borissa 20. maaliskuuta 1919, mutta kykeni siitä huolimatta johtamaan pataljoonaa.
Koivisto palasi Virosta takaisin Suomeen ja astui armeijan palvelukseen Kaartin jääkäripataljoonaan 1. lokakuuta 1919, missä hänet määrättiin nuoremmaksi upseeriksi 3. komppaniaan. Koivisto komennettiin jälleen sotatehtäviin ja hän astui 26. joulukuuta 1919 Petsamon retkikunnan palvelukseen ja hänet sijoitettiin päälliköksi 1. komppaniaan. Hän kaatui Salmijärvellä 1. huhtikuuta 1920 käydyssä taistelussa, jonne hänet aluksi haudattiin, mutta josta hänen ruumiinsa myöhemmin siirrettiin Jyväskylän sankarihautaan.
Yrjö Koiviston viime hetkien tapahtumista on kirjoittanut Sulo-Weikko Pekkola kirjassaan Petsamoa perimässä.
Henkilöä käsitteleviä teoksia

Sulo-Weikko Pekkola – Petsamoa perimässä (1930)
Ejwind Ahonius – Nuoret aktivistit (1956), kirjassa Koivisto esiintyy peitenimellä Aho.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 31. heinäkuuta 1919 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Batseba

Cornelis van Haarlem: Batseba kylpee
Batseba oli Vanhassa testamentissa kuningas Salomon äiti, jolla oli profeetta Naatanin kanssa ratkaiseva rooli kruununperimysjärjestystä ratkaistaessa. Eliamin tytär Batseba oli Urian vaimo, jonka Israelin kuningas Daavid vietteli.
Batseba tuli raskaaksi, jolloin kuningas kutsui Urian kotiin pelastaakseen tilanteen, mutta Uria oli tehnyt selibaattivalan, joka raukeaisi vasta sotaretken loputtua voittoisasti. Koska vaihtoehtona oli että Batseba olisi kivitetty aviorikoksesta, Daavid tapatti Urian taistelussa ja otti lesken vaimokseen. Daavidilla ja Batseballa oli kaksi lasta, joista ensimmäinen kuoli seitsemän päivän ikäisenä.
Vaikka Batseba auttoikin Salomon kuninkaaksi, niin Daavidin kuoltua hän ryhtyi puhumaan Salomon veljen Adonian puolesta. Siksi Batseba mainitaan Uuden testamentin alussa olevassa Jeesuksen sukuluettelossa vain Urian vaimona.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Batseba Wikimedia Commonsissa
Batseba suomenkielisessä Raamatussa (1933/1938)
T. M. Kivimäki

| T>  M. Kivimäki |
| --- | --- |

Suomen pääministeri
 Kivimäen hallitus 14.12.1932–17.10.1936  
Presidentti:  P. E. Svinhufvud
Edeltäjä:  Juho Sunila
Seuraaja:  Kyösti Kallio
Suomen sisäasiainministeri
 Mantereen hallitus 22.12.1928–16.10.1929  
Edeltäjä:  Matti Aura
Seuraaja:  Arvo Linturi
Suomen oikeusministeri
 Sunilan II hallitus 21.3.1931–14.12.1932  
Edeltäjä:  Karl Söderholm
Seuraaja:  Hugo Malmberg
Kansanedustaja
 22.2.1922–4.9.1922 1.5.1924–1.8.1927 1.8.1929–4.10.1940  
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. kesäkuuta 1886 Tarvasjoki
Kuollut: 6. toukokuuta 1968 (81 vuotta) Helsinki
Puoliso:  Elli Kivimäki (o.s. Kuusisto) (vih. 1914)
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Edistyspuolue
Toivo Mikael (T. M.) Kivimäki (5. kesäkuuta 1886 Tarvasjoki – 6. toukokuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä ja Kansallisen Edistyspuolueen poliitikko, joka toimi Suomen pääministerinä vuosina 1932–1936. Hän oli myös sisäministerinä vuosina 1928–1929, oikeusministerinä vuosina 1931–1932 ja kansanedustajana vuosina 1922, 1924–1927 ja 1929–1940. Kivimäki toimi Suomen Berliinin-lähettiläänä välirauhan ja jatkosodan aikana vuosina 1940–1944. Hän oli yksi sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä syytetyistä ja tuomituista ja sen vuoksi vankilassa vuosina 1946–1948. Poliittisen uransa ohella hän toimi siviilioikeuden professorina Helsingin yliopistossa vuosina 1931–1956.
Kivimäki edusti puolueensa oikeaa siipeä ja hänen poliittinen linjansa voidaan nähdä oikeistoliberaalisena.
Elämä > Nuoruus

Kivimäen vanhemmat olivat satakuntalainen kansakoulunopettaja Frans Mikko Kivimäki ja Mathilda Josefina Broman. Kivimäen sukunimi tuli Kokemäellä Kokemäenkartanon mailla sijainneesta Stenbackan torpasta, josta hänen isänsä oli ollut lähtöisin. Tarvasjoella syntynyt Kivimäki kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta vuonna 1905. Hän pääsi yliopistoon vapaaoppilaspaikalta ja rahoitti lakiopintonsa yksityisellä opintolainalla. Opiskeluvuosinaan hän oli mukana Suomalaisen puolueen toiminnassa. Hän muun muassa toimi puolueen vaaliagitaattorina ensimmäisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1907.
Kivimäki suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1908, sai varatuomarin arvon 1911 ja valmistui lakitieteen kandidaatiksi 1912. Sen jälkeen hän toimi vuoteen 1920 asianajajana ja osakkaana Turussa ystävänsä Eino Tulenheimon kanssa perustamassaan Kivimäki & Tulenheimo -lakitoimistossa. Suomen sisällissodan jälkiselvittelyiden yhteydessä Kivimäki määrättiin toimimaan valtiorikosoikeuden kuulustelupöytäkirjanpitäjänä Tammisaaressa ja sen jälkeen tuomarina Hämeenlinnassa. Hänet nimitettiin johtamaan myös arviointilautakuntaa, joka selvitti turkulaisten kauppiaiden marras–joulukuun 1917 Turun mellakoiden ryöstelyaallon sekä itse sisällissodan aikana kärsimiä taloudellisia vahinkoja. Kivimäki väitteli tohtoriksi vuonna 1924 asianajajan siviilioikeudellisesta vastuusta.
Kivimäki oli mukana puoluepiireistään tuntemansa K. N. Rantakarin johtamassa hankkeessa yksityisen suomenkielisen yliopiston perustamiseksi Turkuun. Kivimäki kuului varoja keränneen Turun Suomalaisen Yliopistoseuran johtoon sen perustamisesta marraskuussa 1917 alkaen ja oli seuran puheenjohtajana vuosina 1926–1933. Turun yliopisto aloitti toimintansa vuonna 1922, ja Kivimäki kuului sen hallitukseen vuosina 1927–1933.
Elämä > Poliittisen uran alkuvaiheet

Kivimäki siirtyi aktiivisemmin politiikkaan sisällissodan jälkeen. Hän kuului niihin harvoihin vanhasuomalaisiin, jotka vuoden 1918 valtiomuotokiistan aikana kannattivat tasavaltaa, ja hän päätti siksi liittyä uuteen edistyspuolueeseen monarkistien perustaman kokoomuksen sijaan. Kivimäki nousi eduskuntaan ensimmäisen kerran vuonna 1922 tullessaan murhatun sisäministeri Heikki Ritavuoren tilalle varasijalta. Kivimäki putosi eduskunnasta saman vuoden vaaleissa mutta oli uudelleen kansanedustajana vuosina 1924–1927 ja 1929–1940. Poliittisen uransa ohella hän työskenteli vuosina 1922–1924 oikeusministeriön lainvalmistelukunnassa, vuosina 1924–1929 Länsi-Suomen Osake-Pankin johtajana sekä vuosina 1929–1931 sen ja kahden muun maakunnallisen pankin fuusiosta syntyneen Maakuntain Pankin johtokunnan jäsenenä. Hän siirtyi vuonna 1931 siviilioikeuden professoriksi Helsingin yliopistoon, vuotta ennen kuin 1930-luvun lama kaatoi myös Maakuntain Pankin Kansallis-Osake-Pankin syliin.
Edistyspuolueen oikeistosiipeä edustanut Kivimäki sai vuosien varrella harkitsevaisen ja sovittelevan poliitikon maineen, mutta hän päätyi myös toistuvasti tukahduttamaan ja rajoittamaan poliittisten ääriliikkeiden toimintaa. Ensin oli vuorossa äärivasemmisto. Kivimäen ollessa sisäministerinä Oskari Mantereen hallituksessa vuosina 1928–1929 yksi hänen kuuluisista päätöksistään oli kommunistien Kominternin ohjeesta elokuun 1. päiväksi 1929 suunnittelemien ”punaisen päivän” mielenosoitusten kieltäminen ja poliisien määrääminen hajottamaan niitä kovin ottein. Kesällä 1930 Kivimäki hahmotteli Lapuan liikkeen vaatimista kommunistilaeista ”Kivimäen linjana” tunnetun lievemmän version, jonka sosiaalidemokraatitkin saattoivat hyväksyä. Kivimäen ehdotuksen mukaan vaalikelpoisuus olisi tullut evätä ainoastaan rikoslain 11 tai 12 luvussa mainituista rikoksista (kuten valtiopetoksesta) aiemmin tuomituilta tai niistä parhaillaan syytteissä olleilta. Lopulta lait säädettiin kuitenkin Svinhufvudin II hallituksen ajamassa vielä tiukemmassa muodossa, joka mahdollisti vaalikelpoisuuden riistämisen kaikilta kommunistien järjestöihin edellisen kolmen vuoden aikana kuuluneilta tai niiden ”toimintaa edistäneiltä”.
Kivimäki oli oikeusministerinä Sunilan II hallituksessa vuosina 1931–1932. Mäntsälän kapinan aikana hän kirjoitti presidentti P. E. Svinhufvudin pitämän radiopuheen, jolla tämä sai kapinalliset antautumaan ilman verenvuodatusta. Kivimäki oli aloitteellinen myös kieltolain kumoamisessa. Hänen ehdotuksestaan asiasta järjestettiin joulukuussa 1931 kansanäänestys, jonka tuloksena oli odotetusti ylivoimainen kannatus lain kumoamiselle. Koska tuolloisen osakeyhtiölain mukaan osakeyhtiössä tuli olla vähintään kolme osakasta, tuli oikeusministeri Kivimäestä ja valtiovarainministeri Kyösti Järvisestä Alkon omistajia; kumpikin heistä merkitsi yhden tuhannen markan arvoisen osakkeen ja Suomen valtio loput 28 998.
Elämä > Myöhemmät ajat

Kivimäki jatkoi siviilioikeuden professorina vuoteen 1956 asti. Kivimäki vihittiin vuonna 1956 Turun yliopiston filosofian kunniatohtoriksi. Hän oli vielä valtion yhteiskuntatieteellisen toimikunnan varapuheenjohtajana 1961–1964. Kivimäki julkaisi vuonna 1965 muistelmateoksen Suomalaisen poliitikon muistelmat, jossa hän pyrki valikoivasti selittämään parhain päin sota-aikaista toimintaansa.
Kivimäki on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle. Hänen hautansa on Väinö Tannerin haudan vieressä, ja sen välittömässä läheisyydessä ovat myös Risto Rytin ja useiden muiden sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomittujen haudat.
Kivimäki oikeustieteilijänä

Kivimäen on katsottu olleen ajalleen tyypillisesti konstruktiivista suuntausta edustava tutkija, joka tutkimuksissaan nojasi vahvasti saksalaiseen oikeustieteeseen. Läpi tutkijanuransa hänen kirjoituksiaan leimasi usko siitä, että pohjimmiltaan oikeustiede on ja voi olla vain logiikan avulla johdettua käsitelainoppia. Lisäksi hänen kirjoituksilleen oli leimallista pyrkimys tuottaa nimenomaan käytännön lainkäytön ja oikeuselämän kannalta merkittävää aineistoa. Kivimäen vankilassa kirjoittama Tekijänoikeus (1948) sekä Uudet tekijänoikeus ja valokuvalait (1966) ovat monilta paikoin yhä ajankohtaisia tekijänoikeuden perusteoksia.
Kivimäki oli Suomen Asianajajaliiton perustajajäsen. Hän toimi Asianajajaliiton ensimmäisenä sihteerinä 1919 ja kuului sen hallitukseen vuoteen 1928 saakka. Hän vaikutti lisäksi vahvasti liiton äänenkannattajaksi perustetun aikakauslehden Defensor Legisin taustalla. Hän kuului lehden toimituskuntaan ensimmäisestä vuosikerrasta vuonna 1920 alkaen aina kuolemaansa vuonna 1968 saakka.
Perhe

Kivimäki oli vuodesta 1914 naimisissa Maria Elina (Elli) Kuusiston kanssa. Heillä oli kolme lasta. Hammaskirurgian professori Juuso Kivimäki oli T. M. Kivimäen veli.
Teoksia

Asianajajan siviilioikeudellinen vastuu (väitöskirja), 1924
Työlakko siviilioikeudellisilta vaikutuksiltaan, 1927
Siviilioikeuden yleiset opit pääpiirteittäin, 1944
Tekijänoikeus, 1948
Suomen siviilioikeuden oppikirja: yleinen osa (yhdessä Matti Ylöstalon kanssa), 1959
Suomalaisen poliitikon muistelmat, 1965
Uudet tekijänoikeus- ja valokuvauslait, 1966
Kirjallisuutta

Halila, Heikki: Professori ja valtiomies Toivo Mikael Kivimäki. Warelia, Sastamala 2024. ISBN 978-952-387-066-6
Jacopo Bassano

Jacopo Bassano. Taiteilijan omakuva viime vuosiltaan.
Jacopo Bassano (tunnettu myös nimellä Jacopo da Ponte, n. 1510 – 13. helmikuuta 1592) oli italialainen taidemaalari, joka vaikutti Venetsian tasavallassa. Hän syntyi ja kuoli Venetsian lähellä sijaitsevassa Bassano del Grappassa, jonka mukaan hän sai nimensäkin.
Kirjallisuus

Kirsi Eskelinen: Jacopo Bassano freskomaalarina. Cartiglianon ja Enegon kirkkojen freskot: konteksti, rekonstruktio ja tulkinta. Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia 206. Väitöskirja. Helsinki: Suomen kirkkohistoriallinen seura, 2008. 332 s. ISBN 978-952-5031-46-1. ISSN 0356-0759.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jacopo Bassano Wikimedia Commonsissa
Jacobo Bassano Web Gallery of Art -sivustolla
Jacobo Bassano WebMuseum, Paris -sivustolla
Jacobo Bassano A World History of Art -sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  KulturNav 2  3  National Gallery of Canada  Victoria  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Taina Kokkonen

Taina Kokkonen (s. 15. toukokuuta 1975 Vantaa) on suomalainen iskelmälaulaja ja radiojuontaja. Hänet kruunattiin vuonna 1999 Suomen tangokuningattareksi Seinäjoen Tangomarkkinoilla. Kokkonen oli vuosina 1994 ja 1995 toiminut Soul Train -yhtyeen laulajana. Hän ylsi vuonna 1996 Tangomarkkinoiden semifinaaliin, ja vuonna 1998 hänet valittiin ensimmäiseksi tangoprinsessaksi Kirsi Rannon voittaessa kisan.
Vuonna 2002 Kokkonen otti osaa Suomen Euro­viisujen esi­karsintaan italiankielisellä esityksellään ”Silenzio”. Voiton vei Laura Voutilaisen esittämä ”Addicted to You”. Saman vuoden joulukuussa  Kokkonen päätti lopettaa uransa laulajana. Hän kertoi suhtautuneensa ammattiinsa aivan liian suurella intohimolla, mikä sitten ilmeni äkillisenä mielenkiinnon loppumisena. Hän joutui perumaan kymmeniä vuoden 2003 keikkojaan. Samana vuonna hän toimi iskelmäradion kesäjuontajana.
Vuoden 2003 aikana Kokkonen asui puolisen vuotta Italian Firenzessä opiskellen italian kieltä Accademia del Giglio -nimisessä yksityisessä koulussa.
Vuonna 2004 hän esitti Kouvolan teatterissa pääosan Rodgersin ja Hammersteinin musikaalissa Karuselli.
Kokkonen on kasvatustieteiden maisteri ja valmistunut luokanopettajaksi Hämeenlinnassa. Tällä hetkellä hän toimii luokanopettajan virassa Vantaalla.
Vuonna 2007 Kokkonen meni naimisiin Cemo Timucin -nimisen IT-alalla työskentelevän diplomi-insinöörin kanssa, ja he asuvat Vantaalla Tino-poikansa kanssa.
Vuonna 2009 Taina Kokkonen toimi radiojuontajana lähiradiossa, joka kuuluu Helsingin seuduilla.
Diskografia > Albumit

Vain taivas tietää (2000)
Täältä ikuisuuteen (2001)
20 hittiä (2003)
Diskografia > Kokoelmalevyt

Hittiparaati  (2001)
Hittimarkkinat (2002)
Aiheesta muualla

Marja Nyman: Tangokuninkaalliset. Revontuli 2002. ISBN 952-5170-27-6
Tony Latva ja Petri Tuunainen: Iskelmän tähtitaivas. WSOY 2004. ISBN 951-0-27817-3
Seinäjoen tangomarkkinoiden tangokuningattaret
| --- | --- |
1980-luku:  1987: Arja Sipola  1988: Kirsi Rissanen  1989: Arja Koriseva 
1990-luku:  1990: Jaana Lammi  1991: Kaija Pohjola  1992: Eija Kantola  1993: Merja Raski  1994: Tiina Räsänen  1995: Marita Taavitsainen  1996: Saija Varjus  1997: Niina Päivänurmi  1998: Kirsi Ranto  1999: Taina Kokkonen 
2000-luku:  2000: Mira Kunnasluoto  2001: Mira Sunnari  2002: Johanna Pakonen  2003: Saija Tuupanen  2004: Johanna Debreczeni  2005: Kati Fors  2006: Elina Vettenranta  2007: Jenna Bågeberg  2008: Hanna Talikainen 
2010-luku:  2011: Mervi Koponen  2013: Heidi Pakarinen  2014: Maria Tyyster  2015: Susanna Heikki  2016: Erika Vikman  2017: Aino Niemi  2018: Saana Sassali  2019: Pirita Niemenmaa 
2020-luku:  2022: Heta Halonen  2023: Charlotta Saari  2024: Miia Laitinen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana