stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Julian Batšynskyi
Elämäkerta

Julian Batšynskyi syntyi Novosilkassa Pidhaitsin piirissä tuolloin Itävalta-Unkarin hallitsemassa Galitsiassa 28. maaliskuuta 1870. Hänen isänsä oli kreikkalaiskatolinen pappi.
Batšynskyi liittyi Ruteeniukrainalaiseen radikaalipuolueeseen (Rusko-ukrajinska radykalna partija, myöhemmin Ukrainalainen radikaalipuolue) 1890-luvulla. Hän edusti puolueen niin sanottua nuorta siipeä, jonka ideologia kehittyi maltillisemmasta vanhemmasta siivestä poiketen kohti marxilaisuutta. Vuonna 1895 Batšynskyi julkaisi teoksen Ukrajina Irredenta (Lunastamaton Ukraina), jossa hän esitti ukrainalaisen kansallisen liikkeen tavoitteena Ukrainan itsenäisyyden. Ukrainan itsenäisyys oli sinänsä vanhempi ajatus, mutta se esitettiin nyt ensimmäistä kertaa julki avoimesti. Vuodet 1905–1906 Batšynskyi matkusti Pohjois-Amerikassa vieraillen paikallisissa ukrainalaisissa siirtolaisyhteisöissä. Hän julkaisi vuonna 1914 niitä sivuavan teoksen Ukraijinska immihratsija v Zjedynenyh’ Deržavah’ Ameryky (Ukrainalaisten maahanmuutto Yhdysvaltoihin).
Keskusvallat romahtivat ensimmäisen maailmansodan seurauksena ja Länsi-Ukrainan kansantasavalta julistettiin itsenäiseksi Itävalta-Unkariin kuuluneen Itä-Galitsian alueella 8. marraskuuta 1918. Batšynskyi oli mukana itsenäisyyden julistuksessa Lvivissä ja toimi kansantasavallan kansallisen neuvoston (Rada) edustajana. Länsi-Ukraina liittyi seuraavan vuoden tammikuussa osia Itä-Ukrainaa hallinneeseen Ukrainan kansantasavaltaan. Batšynskyistä tuli Ukrainan lähettiläs Washingtonissa Yhdysvalloissa samana vuonna. Ukrainan kansantasavalta lakkasi olemasta sodassa Neuvosto-Venäjää vastaan vuonna 1921. Batšynskyi palasi toukokuussa 1921 Eurooppaan, jossa hän toimi entisen Länsi-Ukrainan diktaattorin Jevhen Petruševytšin pakolaishallituksen ministerinä.
Batšynskyi oli alkanut omaksua Neuvostoliiton mukaisia näkemyksiä. Hän alkoi ajaa yhteisymmärrystä Moskovan kanssa ja vuonna 1933 Neuvostoliiton viranomaiset antoivat hänelle luvan matkustaa Neuvosto-Ukrainaan. Batšynskyi oli matkallaan jonkin aikaa pidätettynä Puolassa, mutta viimein kesällä 1934 hän oli saapunut Harkovaan. Harkovassa hän osallistui Ukrainalaisen neuvostotietosanakirjan toimitukseen. 4. marraskuuta vielä samana vuonna 1934 Batšynskyi pidätettiin monien muiden ukrainalaisten älymystön jäsenten ohella. 28. maaliskuuta 1935 Batšynskyi ja Antin Krušelnytskyi tuomittiin kymmenen vuoden vankeuteen. Batšynskyi kuoli vankityöleirillä 6. kesäkuuta 1940. Kuolinpäivää lukuun ottamatta Batšynskyin vaiheita vankityöleirillä ei tunneta. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1957.
Senaattori ja boheemi

| Senaattori ja boheemi Juice Leskinen & Mikko Alatalo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 18. helmikuuta 2004
 Tyylilaji: pop, iskelmä
Listasijoitukset
  Suomi: 5. (helmikuu 2004)
Juicen ja Mikon muut julkaisut
| Juice ja Mikko 1975 | Senaattori ja boheemi 2004 | Klassikoiden ilta 2005 |
Juice Leskisen muut julkaisut
| Vaiti, aivan hiljaa 2002 | Senaattori ja boheemi 2004 | Klassikoiden ilta 2005 |
Mikko Alatalon muut julkaisut
| Hevosmiesten resepti 2003 | Senaattori ja boheemi 2004 | Klassikoiden ilta 2005 |
Senaattori ja boheemi on Juice Leskisen ja Mikko Alatalon vuonna 2004 julkaistu albumi. Se on kumppanusten toinen ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi (edellinen on Juice ja Mikko vuodelta 1975). Kannen kuvan on piirtänyt Mauri Kunnas.
Alkuvuodesta 2005 julkaistiin vielä Leskisen ja Alatalon Klassikoiden ilta -livealbumi.
Kappaleet

"Siellä mistä minä olen kotoisin" – 3.36  (Säv. & san. Alatalo-Leskinen-Rinne)
"Mies menneisyydestä" – 4.06  (Säv. Alatalo-Leskinen san. Arno Kotro)
"Hieno nainen" – 5.44  (Säv. & san. Leskinen-Alatalo)
"Mä lähden maalle" – 3.54  (Säv. & san. Leskinen-Alatalo)
"Sinisen yöpöydän laatikko" – 3.52  (Säv. Alatalo san. Leskinen)
"Mä en jaksa enää tanssia" – 3.39  (Säv & san. Alatalo-Leskinen-Rinne)
"Tuo on se mies" – 3.46  (Säv. & san. Leskinen-Alatalo)
"Oikeista oikein" – 3.49  (Säv. & san. Alatalo-Leskinen-Rinne)
"Lohi nousee" – 5.51  (Säv. & san. Alatalo-Leskinen Kalle Päätalon tekstin mukaan)
"Trubaduuri poraa" – 3.58  (Säv. & san. Leskinen-Alatalo)
"Sehän ois oolrait!" – 3.12  (Säv. & san. Sanders-Sillers-Nichols suom.san. Alatalo)
"Vaikka kesä on poissa" – 4.39  (Säv. & san. Leskinen-Alatalo)
"Turnauskestävyyttä" – 3.09  (Säv. & san. Alatalo-Leskinen-Rinne)
"Se on niin komee" – 3.31  (Säv. & san. Leskinen-Alatalo)
"En ole rakastunut" – 2.21  (Säv. & san. Alatalo-Leskinen)
"Olla vain" – 5.09  (Säv. & san. Alatalo-Leskinen-Rinne)
Bonuskappale: "Prostata" (Juicen 50-vuotislahja Mikolle) (Säv. trad., san. Leskinen)
Bonus: QuickTime-video: "Mä lähden maalle"
Sovitukset Ippe Kätkä, sello-osuuksien sovitukset (kappaleet 9 ja 15) Perttu Kivilaakso
Muusikot

Juice Leskinen (laulu)
Mikko Alatalo (laulu, huuliharppu, taustalaulut)
Jyrki Telilä (sähkökitarat)
Kalle Alatalo (sähkö- ja akustiset kitarat, taustalaulu)
Jani Kemppinen (rhodes, hammond)
Lauri Porra (basso)
Juppo Paavola (rummut)
Ippe Kätkä (rytmisoittimet)
Pentti Penninkilampi (taustalaulut)
Olli Harala (taustalaulut)
Yamar Thiam (talking drums, woloffinkieliset wiisaudet)
Janne Viksten (viulu, mandoliini)
Perttu Kivilaakso (sello)
Veli-Matti Järvenpää (haitari)
Jammi Humalamäki (haitari)
Masi Luoma (hammond, kappale 2)
William Lawrence Bragg

| William Lawrence Bragg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1890 Adelaide, Australia
Kuollut: 1. heinäkuuta 1971 (81 vuotta) Ipswich, Yhdistynyt kuningaskunta
Kansalaisuus:  Australialais-brittiläinen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Adelaiden yliopisto Cambridgen yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  J. J. Thomson  W. H. Bragg 
Instituutti:  Victorian yliopisto Cambridgen yliopisto
Oppilaat:  John Crank Ronald Wilfried Gurney
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  Röntgendiffraktio
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1915) Hughes-mitali (1931)
William Lawrence Bragg (31. maaliskuuta 1890 – 1. heinäkuuta 1971) oli australialais-brittiläinen fyysikko, joka palkittiin isänsä William Braggin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnolla 1915 kiderakenteiden analysoimisesta röntgensäteilyllä.
Elämä

Lawrence Braggin isä William Bragg oli Lawrencen syntymäkaupungin Adelaiden yliopistossa matematiikan ja fysiikan professorina. Lawrence aloitti matematiikan opinnot samaisessa yliopistossa 14-vuotiaana 1904 ja valmistui 1908. Vuotta myöhemmin he muuttivat Englantiin Bragg vanhemman saatua viran Leedsin yliopistosta. Lawrence Bragg jatkoi opintoja Cambridgen Trinity Collegessa valmistuen 1912 pääaineenaan fysiikka. Saman vuoden syksyllä hän jo julkaisi tutkielman Max von Lauen havaitsemasta röntgendiffraktiosta lehdessä Proceedings of the Cambridge Philosophical Society. Lawrence Braggin 1912 löytämä röntgendiffraktion tulkintaan olennaisesti liittyvä linkki kiteen atomien välimatkan ja röntgensäteilyn sirontakulman välillä tunnetaan nykyään Braggin lakina.
Bragg meni naimisiin 1921 Alice Grace Jenny Hopkinsonin kanssa ja he saivat kaksi poikaa ja kaksi tytärtä.
Ura

Vuosina 1912–1914 Lawrence työskenteli tiiviisti isänsä kanssa tutkien röntgensäteilyn diffraktiota kiteistä. He julkaisivat tuloksensa 1915, ja jo samana vuonna heidät palkittiin Nobelin fysiikanpalkinnolla tästä tutkimuksesta, kun Lawrence oli vasta 25-vuotias. Lawrence on kaikkien aikojen nuorimpana Nobelin fysiikanpalkinnon saanut.
Vuodesta 1938 vuoteen 1953 Bragg toimi Cavendish-laboratorion kokeellisen fysiikan professorina Cambridgen yliopistossa. Tuona aikana laboratoriossa aloitettiin biologisten materiaalien, muun muassa proteiinien ja DNAn, tutkiminen röntgenkristallografialla. Sittemmin Nobel-palkitut Francis Crick ja James D. Watson (DNA) sekä Max Perutz (hemoglobiini) tekivät uraauurtavat löytönsä Braggin toimiessa laboratorion johtajana.
Hannele Mikaela Taivassalo

Hannele Mikaela Taivassalo vuonna 2016.
Hannele Mikaela Taivassalo  (s. 19. huhtikuuta 1974 Alaveteli, Kruunupyy) on suomenruotsalainen kirjailija.
Ura

Taivassalo valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2000 pääaineenaan pohjoismainen kirjallisuus. Lisäksi hän on opiskellut draaman kirjoittamista Teatterikorkeakoulussa ja näyttämötaidetta Göteborgin yliopistossa. Hän on työskennellyt Yleisradiossa, kirjoittanut teatterille ja toiminut tuntiopettajana Helsingin yliopistossa.
Taivassalo oli vuonna 1997 perustamassa Skunkteateria, jolle hän on kirjoittanut näytelmiä. Hän on kertonut juurtensa olevan ”absurdistisessa ja surrealistisessa taide- ja elämännäkemyksessä”.
Taivassalon esikoisteos, novellikokoelma Kärlek, kärlek – hurra, hurra ilmestyi vuonna 2005. Vuonna 2008 hän sai Runeberg-palkinnon teoksestaan Fem knivar hade Andrej Krapl (suom. Viisi veistä Andrej Kraplilla). Palkintoraati kuvaili romaania "realismille ja psykologisen uskottavuuden vaatimuksille iloiset hyvästit huiskuttavaksi nuoren naisen odysseiaksi". Sen mukaan "teos tuo kirjallisuuteemme tuulahduksen myyttisestä valojen ja varjojen valtakunnasta" ja "todellisuus näyttäytyy romaanissa samaan aikaan sekä absurdina että kohtalokkaana".
Vuonna 2017 Taivassalo sai ruotsalaiselta Längmanska kulturfonden -säätiöltä suomenruotsalaiselle kirjailijalle myönnettävän palkinnon. Palkinnon perusteluissa Taivassaloa kiiteltiin omaperäiseksi ja monipuoliseksi kirjailijaksi, joka koettelee kirjoissaan jatkuvasti kertomuksen rajoja niin muodon, sisällön kuin tunnelmankin suhteen.
Elokuussa 2020 Taivassalo valittiin suomenruotsalaisen kirjailijayhdistyksen (Finlands svenska författareförening) puheenjohtajaksi.
Teoksia > Ruotsiksi

Kärlek, kärlek – hurra, hurra. Helsingfors: Söderströms, 2005 (novellikokoelma)
Sagan om prinsessan Bulleribång (yhdessä Lena Frölander-Ulfin kanssa). Helsingfors: Söderströms, 2006 (kuvakirja)
Fem knivar hade Andrej Krapl. Helsingfors: Söderströms, 2007 (romaani)
Mörkerboken (yhdessä Lena Frölander-Ulfin kanssa). Helsingfors: Söderströms, 2009 (lastenkirja)
Åh, kom och se här. Helsingfors: Söderströms, 2010 (romaani)
Lit de parade: en illusion om döden. Helsingfors: Labbet, 2011
Svulten. Helsingfors: Schildts & Söderströms, 2013 (romaani)
In transit. Helsingfors: Förlaget, 2016 (romaani)
Scandorama (yhdessä Catherine Anyango Grünewaldin kanssa). Helsingfors: Förlaget, 2018 (sarjakuvateos)
I slutet borde jag dö. Förlaget, 2020 (romaani)
Det förflutna återvänder, 2023
Teoksia > Suomennoksia

Viisi veistä Andrei Kraplilla.  (Fem knivar hade Andrej Krapl, 2007)  Suomentanut Tarja Teva. Helsinki:  Teos & Söderströms, 2008.  ISBN 978-951-851-179-6
Hämäräkirja.  ((Mörkerboken, 2009.) Suomentanut Henriikka Tavi)  Helsinki:  Teos & Söderströms, 2009.  ISBN 978-951-851-255-7
Oi, tule katsomaan. (Åh, kom och se här, 2010.) Suomentanut Raija Rintamäki. Helsinki: Teos & Söderströms, 2010.
Nälkä. (Svulten, 2013.) Suomentanut Raija Rintamäki. Helsinki: Teos & Söderströms, 2013
In transit. (In transit, 2016.) Suomentanut Raija Rintamäki. Helsinki: Teos & Förlaget, 2016
Scandorama (Scandorama, 2018.) Suomentanut Raija Rintamäki. Helsinki: Teos & Förlaget, 2018
Lopussa minun pitäisi kuolla: rajaproosaa.  (I slutet borde jag dö, 2020)  Suomentanut Raija Rintamäki. Helsinki:  Teos & Förlaget, 2020.  ISBN 978-952-363-072-7
Mennyt palaa.  (Det förflutna återvänder, 2023)  Suomentanut Raija Rintamäki. Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-42199-3
Palkintoja ja tunnustuksia

3. sija Arvid Mörne -kirjallisuuskilpailussa 1996
Runeberg-palkinto 2008
Svenska litteratursällskapetin palkinto 2008
Längmanska kulturfondetin Suomi-palkinto 2017
Aiheesta muualla

Hannele Mikaela Taivassalo haastattelussa Prosak-proosaklubilla. Kirjastokaista-video.
Taivassalo lukee teostaan Oi, tule katsomaan. Kirjastokaista-video.
Hannele Mikaela Taivassalo Schildts & Söderströmsin sivuilla. (Arkistoitu – Internet Archive)
Hannele Mikaela Taivassalo Teoksen sivuilla. (Arkistoitu – Internet Archive)
Taivassalo, Hannele Mikaela hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef  Hufvudstadsbladet
Topeliuksenkatu

| Topeliuksen­katu> Topeliusgatan |
| --- | --- |
 Topeliuksenkatu Töölöntorin kulmalta nähtynä.
Maa:   Suomi
Tieluokka:  katu
Pituus:  1,6 km
Alkupiste:  Töölöntori
Reitti:  Nordenskiöldin aukio (0,7 km)
Päätepiste:  Mannerheimintie (1,6 km)
Päällyste:  asfaltti
Kaistaluku:  pääosin kaksi- ja kolmekaistainen
Topeliuksenkatu (ruots. Topeliusgatan) on noin 1,6 kilometrin pituinen katu Helsingin Taka-Töölössä, pohjoisimmalta osaltaan Meilahdessa. Se johtaa Runebergin­kadun mutkasta Töölöntorin länsi­laidalta Töölön tulliin, jossa se päättyy Mannerheimin­tien varteen. Katu on nimetty kirjailija Zachris Topeliuksen mukaan.
Kohteita Topeliuksenkadun varrella

Topeliuksenkadun eteläosa kulkee Topeliuksen puiston ohi sen itäreunaa pitkin. Kadun läntinen eli puiston puoleinen jalkakäytävä on puurivin reunustama. Sibeliuksenkatu jakaa puiston kahtia. Puiston eteläpäässä on Töölön kirkko ja pohjoispäässä Töölön kirjasto. Tällä osuudella kadun itäpuolella on useiden asuintalojen lisäksi myös Töölön sairaala.
Suunnilleen puolivälissään katu kulkee Nordenskiöldin aukion poikki. Tältä aukiolta johtavat Mechelininkatu lounaaseen ja Nordenskiöldinkatu koilliseen. Aukion poikki kulkee Linnankoskenkatu itä–länsisuunnassa.
Topeliuksenkadun varrella sijaitsi myös Svenska social- och kommunalhögskolanin rakennus vuosina 1964–2020, Folkhälsanin päärakennus sekä Stenbäckinkadun kulmassa vuonna 1917 valmistunut koulurakennus, jossa toimii ruotsinkielinen ala-asteen koulu, Zacharias Topeliusskolan.
Kadun pohjoisosan varrella Topeliuksenkadun, Haartmaninkadun ja Tukholmankadun välisessä kolmionmuotoisessa korttelissa on muun muassa Helsingin yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan opetustiloja, jotka kuuluvat Meilahden kampukseen, sekä Huslabin Tullinpuomin laboratorio ja Työterveyslaitoksen päätoimipiste. Samalla osuudella Topeliuksen­kadun toisella puolella ovat virastotalo, jossa siinäkin on Työterveys­laitoksen tiloja, SVUL:n 1960-luvulla rakennuttama Töölön urheilutalo, jossa on muun muassa uimahalli, sekä sen pohjoispuolella 11-kerroksinen liiketalo, Auratalo, jossa nykyisin toimii Scandic-hotelli Meilahti. Topeliuksen­kadun, Tukholmankadun ja Mannerheimintien välisellä kolmion­muotoisella alueella on Shellin huoltoasema.
Liikenne

Topeliuksenkatua pitkin kulkevat useat bussilinjat, joilla on päätepysäkkinsä Kampin keskuksen läheisyydessä tai jotka kulkevat sen ohi. Nämä liikennöivät kanta­kaupungista muun muassa Haagaan, Konalaan ja Kannelmäkeen.
Suunnitelmissa on rakentaa Topeliuksen­kadulle raitiotie­linja, jota pitkin kulkisi keskustasta Töölön kautta Pasilaan johtava linja 2.
Poikkikadut ja risteykset etelästä pohjoiseen

Runeberginkatu; samasta risteyksestä Töölöntorin kulmassa johtaa myös Tykistönkatu itään
Sibeliuksenkatu
Eino Leinon katu (itään)
Humalistonkatu
Nordenskiöldin aukio, josta johtavat Mechelininkatu lounaaseen ja Nordenskiöldinkatu koilliseen ja jonka poikki itä–länsisuunnassa kulkee Linnankoskenkatu
Mikael Lybeckin katu
Tavaststjernankatu; tämän ja Mikael Lybeckin kadun välissä on pitkänomainen ja kapea Kirjailijanpuisto
Stenbäckinkatu, jolle välittömästi risteyksen itäpuolella päättyy myös Messeniuksenkatu
Haartmaninkatu (luoteeseen)
Tukholmankatu
Mannerheimintie
Historia

Topeliuksenkatu merkittiin Töölön asemakaavaan vuonna 1906, ja sai tällöin nykyisen nimensä.
Ensimmäiset kerrostalot Topeliuksen­kadun varrelle rakennutti senaattori Otto Stenroth vuonna 1911. Hän rakennutti itselleen Topeliuksen- ja silloisen Kammion­kadun (nykyisen Sibeliuksen­kadun) kulmaan Lars Sonckin suunnitteleman palatsimaisen asuinrakennuksen sekä sen viereen, osoitteeseen Topeliuksenkatu 9, von Essenin, Kallion ja Kekäläisen suunnitteleman jugendtyylisen kerrostalon. Näistä ensinmainitun hän myöhemmin testamenttasi Kauppakorkeakoululle, mutta se purettiin ja vuonna 1952 paikalle valmistui moderni kerrostalo. Viereinen talo Topeliuksen­katu 9:ssä sen sijaan on edelleen jäljellä. Siinä on aikojen kuluessa asunut useita tunnettuja henkilöitä kuten pakinoitsija ja kirjailija Guss Mattsson, monia kunnan­vaakunoita suunnitellut Gustaf von Numers ja kielitieteilijä Terho Itkonen.
Muut asuinrakennukset Topeliuksenkadun varrelle rakennettiin etupäässä 1920- ja 1930-luvulla, osittain myöhemminkin. Itse katukin valmistui kokonaisuudessaan vasta 1930-luvulla.
Kun Meilahden asemakaava vuonna 1925 vahvistettiin, Topeliuksenkatua jatkettiin silloiselle Munkkiniemen­kadulle, nykyiselle Tukholman­kadulle, nykyistä Haartmanin­katua pitkin. Tämä jatke muutettiin kuitenkin vuonna 1939 Huopalahden­kaduksi, ja samalla aikaisempi samanniminen katu muutettiin Topeliuksen­kadun jatkeeksi. Haartmaninkatu sai nykyisen nimensä vuonna 1954.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Topeliuksenkatu Wikimedia Commonsissa
Töölön kirkko (Hilding Ekelund, 1930).
Topeliuksenkadun keskiosaa nähtynä Eino Leinon kadun risteyksestä etelään. Oikealla Topeliuksen puisto.
Erik Kråkströmin suunnittelema Topeliuksen­katu 16:n rakennus, jossa Svenska social- och kommunalhögskolan toimi vuosina 1964–2009. Rakennus purettiin vuonna 2020.
Topeliuksenkadun pohjoispää nähtynä Mannerheimintien risteyksestä. Vasemmalla Shellin huoltoasema, Auratalo ja Töölön urheilutalo, oikealla Helsingin yliopiston Meilahden kampuksen rakennuksia.
Stenrothin talo, Topeliuksenkatu 7 vuonna 1938. Vasemmassa laidassa hänen niin ikään rakennuttamansa kerrostalo Topeliuksenkatu 9. Helsingin kaupungin­museon kuvakokoelmista.
Sama paikka nykyään: Topeliuksen­kadun ja Sibeliuksenkadun nykyinen kulmatalo.
Kullervo Kukkasjärvi

| Kullervo Kukkasjärvi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. toukokuuta 1938 Viipuri
Kuollut: 21. elokuuta 1983 (45 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tuottaja, käsikirjoittaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1964–1983
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Kullervo Kukkasjärvi (9. toukokuuta 1938 Viipuri – 21. elokuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen elokuvatuottaja ja -käsikirjoittaja.
Kukkasjärvi toimi tuottajana ja käsikirjoittajana erityisesti monissa Risto Jarvan ohjaamissa elokuvissa. Hän näytteli myös pienissä sivurooleissa muutamassa elokuvassa. Osallistuminen Jarvan tieteiselokuvan Ruusujen aika kuvauksiin sytytti Kukkasjärvessä kipinän science fiction -harrastukseen, jonka tuloksena syntyi hänen ainoa romaaninsa Aurinkotuuli (WSOY, 1975). Timo Linnasalo ohjasi teoksen pohjalta samannimisen elokuvan 1980.
Suomen elokuva-arkiston hallituksen puheenjohtajana Kukkasjärvi toimi 1978–1979.
Kukkasjärvi teki itsemurhan 45-vuotiaana vuonna 1983.
Filmografiaa

| Elokuva | Vuosi | Ohjaaja | Kukkasjärvi> Käsikirjoitus | Kukkasjärvi> Tuotanto |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Bensaa suonissa | 1970 | Risto Jarva | X |  |
| Kun taivas putoaa... | 1972 | Risto Jarva |  | X |
| Yhden miehen sota | 1973 | Risto Jarva |  | X |
| Mies, joka ei osannut sanoa ei | 1975 | Risto Jarva | X | X |
| Loma | 1976 | Risto Jarva | X | X |
| Jäniksen vuosi | 1977 | Risto Jarva | X | X |
| Ihmemies | 1979 | Antti Peippo | X | X |
| Aurinkotuuli | 1980 | Timo Linnasalo | X | X |
| Kiljusen herrasväki | 1981 | Matti Kuortti | X | X |
Palkinnot

Jussi-patsas parhaasta käsikirjoituksesta 1976 (elokuva Mies, joka ei osannut sanoa ei)
Jussi-patsas parhaasta käsikirjoituksesta 1978 (elokuva Jäniksen vuosi)
Romaani

Aurinkotuuli.  WSOY, 1975.  ISBN 951-0-07237-0
Kirjallisuutta

Mänttäri, Anssi: ”Kaksi matkaa Savitaipaleelle”, muistikuvia Kullervo Kukkasjärvestä. Filmihullu 5/1983.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Viimeinen syksy

| Viimeinen syksy Pelle Miljoona & 1980 |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : kesällä 1979
 Julkaistu: syksyllä 1979
 Tuottaja(t): Reino Isoaho
 Tyylilaji: suomirock, uuden aallon punk
 Kesto: 39.00
 Levymerkki: Johanna
Pelle Miljoonan muut julkaisut
| Pelko ja viha 1979 | Viimeinen syksy 1979 | Näyttämökuvia 1980 |
Viimeinen syksy on suomalaisen rockyhtye Pelle Miljoona & 1980:n syksyllä 1979 julkaistu toinen albumi ja Pelle Miljoonan kolmas. Ennen levyä julkaistiin singlet "Lanka palaa" / "Intiaanikesä" (joka ei ole levyllä) ja "Tahdon rakastella sinua" / "Viimeinen syksy (jukebox)". Levyn varsinainen hitti oli "Tahdon rakastella sinua", Tumppi Varosen laulama Ari Taskisen sävellys ja sanoitus. Sen levytti myöhemmin mm. Taiska.
Albumin kaksi puolta ovat selkeästi erottuvia kokonaisuuksia. Pelle Miljoona laulaa ja on sanoittanut kaikki A-puolen laulut, mutta B-puoli on soundeiltaan Problems?-henkinen, ja sen neljä ensimmäistä kappaletta laulaakin Tumppi Varonen. 1980 tarjoaa kokonaisuuteen uusia värejä mm. hienoisia jazz-sävyjä. Levyn kannessa oli ensimmäisessä painoksessa yhtyeen nimenä pelkästään 1980, mutta albumin myöhemmissä painoksissa on käytetty yhtyeen pitempää nimeä. Levyn rummut ja basso äänitettiin Finnvox-ykkösstudiolla ja kitarat sekä laulu  Finnscandia-kakkosstudiolla, jossa levy myös miksattiin. Pelle Miljoona voitti Soundi-lehden lukija-äänestyksessä vuoden 1979 säveltäjä/sanoittaja-sarjan. Viimeinen syksy -albumin jälkeen yhtyeeltä ilmestyi livealbumi Näyttämökuvia, joka oli äänitetty yhtyeen viimeiseltä keikalla Tavastialla 17. joulukuuta 1979.
Pelle Miljoona & 1980:n kitaristi Stefan Piesnack erotettiin yhtyeestä juuri ennen Viimeinen syksy -levynjulkaisutilaisuutta. Tässä levynjulkaisutilaisuudessa laulaja Matti "Makke" Fagerholm (joka myöhemmin tunnetaan paremmin nimellä Michael Monroe) ja kitaristi Nasse Stenfors (taiteilijanimenä 'Nasty Suicide' Hanoi Rocks -aikoina) perustivat Hanoi Rocksin Stefan Piesnackin kanssa.
Seuraava Pelle Miljoonan yhtye oli Pelle Miljoona Oy.
Kappalelista

A-puoli
Nuoret sankarit – 2.58 (säv. Ari Taskinen, san. Pelle Miljoona)
Juosten kohti elämää – 2.25 (säv. Rubberduck Jones, san. Pelle Miljoona)
Ajassa tapahtuu – 2.20 (säv. Rubberduck Jones, san. Pelle Miljoona)
Gabriel – 4.12 (säv. ja san. Pelle Miljoona)
Tämä sukupolvi – 3.11 (säv. Rubberduck Jones, san. Pelle Miljoona)
Uusi kuva ihmisestä – 3.45 (säv. Ari Taskinen, san. Pelle Miljoona)
B-puoli
Tahdon rakastella sinua – 3.33 (säv. ja san. Ari Taskinen)
Näkymä Avenuelle – 3.26 (säv. ja san. Tumppi Varonen)
Kaikesta täytyy maksaa – 3.16 (säv. Stefan Piesnack, san. Tumppi Varonen)
Stadi by Night – 4.15 (säv. ja san. Ari Taskinen)
Elä (kun olet nuori vielä) – 3.34 (säv. Ari Taskinen, san. Pelle Miljoona)
Viimeinen syksy – 2.40 (säv. Ari Taskinen, san. Pelle Miljoona)
Levyllä soittavat

Pelle Miljoona – laulu, rummut
Rubberduck Jones – kitara
Stefan Piesnack – kitara
Ari Taskinen – bassokitara
Tumppi Varonen – rummut, laulu
Kirjallisuutta

Dimery, Robert (toim.): 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((1001 Albums You Must Hear Before You Die, 2006.) Suomalaisen laitoksen päätoimittaja Jake Nyman. Kääntäjät: Esa Kuloniemi ym)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36217-4
Dan Andersson

| Dan Andersson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. huhtikuuta 1888 Taalainmaa
Kuollut: 16. syyskuuta 1920 (32 vuotta) Tukholma
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  runoilija, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Dan Andersson (oik. Daniel Andersson; 6. huhtikuuta 1888 Taalainmaa – 16. syyskuuta 1920 Tukholma) oli ruotsalainen työläiskirjailija ja runoilija.