stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Monongahelan taistelu
Joukot > Brittiläinen armeija

Braddock ja hänen sotaväkensä saapuivat Virginiaan helmikuun lopulla ja maaliskuun alussa 1755. Braddockin adjutantiksi nimettiin George Washington, joka johti Virginian miliisivoimia. Marssin aikana retkikuntaan liittyi Pohjois-Carolinasta tulleita metsänvartijoita, joiden joukossa olivat myöhemmin legendaarisen maineen saavuttaneet Daniel Boone ja Daniel Morgan. Lisäksi Braddockin sotaväkeen liittyivät everstiluutnantti Thomas Gage ja kapteeni Horatio Gates sotilaineen sekä toimittaja Benjamin Franklin, joka auttoi tarvikkeiden ja kuljetusvaunujen toimittamisessa. Retkikunnan miesvahvuus oli parhaimmillaan yli 2 200.
Brittiläistä imperiumia edustava William Johnson, joka oli valittu intiaaniasiain yli-intendentiksi, tarjoutui järjestämään Braddockille intiaaniliittolaisia tuleviin taisteluihin. Braddock osoitti kuitenkin halveksuntansa intiaaneja kohtaan ja menetti käytöksellään näiden tuen niin, että vain pieni ryhmä mingoja jäi hänen retkikuntansa tiedustelijoiksi. Apuaan tarjonneet delawaret ja suurin osa mingoista vetäytyivät pois Braddockin heikkojen diplomaattisten kykyjen vuoksi. Kuvernööri Dinwiddien lupaamat 400 cherokee-soturia eivät ilmaantuneet paikalle, koska eivät halunneet taistella Ranskan intiaaniliittolaisia vastaan.
Joukot > Ranskalainen armeija

Braddockin sotaretken ensimmäiseksi kohteeksi valittiin vuonna 1754 valmistunut Fort Duquesne, joka oli Uuden Ranskan hallinnollinen keskus Ohion maaseudulla. Laajennustöistä huolimatta linnake oli pieni, ja se pystyi majoittamaan vain 200 niistä yli tuhannesta Ranskan armeijan sotilaasta, Kanadan vapaaehtoisesta  ja Isojenjärvien intiaaniliittolaisesta, jotka olivat Ranskan sen hetkisen komennon alla.
Intiaanien houkuttaminen mukaan tulevaan taisteluun oli työlästä, sillä he olivat haluttomia nousemaan suurilukuista brittiarmeijaa vastaan. Ranskalaisjoukkojen komentajaksi valittu kapteeni Daniel Liénard de Beaujeu pystyi kuitenkin taivuttamaan intiaanit puolelleen. Hän oli ehtinyt hankkia näiden kunnioituksen aiempina vuosina ja vähetteli Braddockin joukkojen iskuvoimaa. Fort Duquesnen puolustukseen liittyi kaikkiaan 637 intiaania, joista suurin osa koostui Ranskan vanhoista liittolaisista ojibwoista, ottawista ja potawatomeista.
Marssi kohti Fort Duquesnea

Marssi alkoi maaliskuun lopulla Alexandriasta Virginiasta. Noin 200 kilometrin raskaan marssin jälkeen retkikunta pysähtyi Fort Cumberlandissa Marylandin useiden päivien ajaksi. Matkan jatkuessa retkikunnan menoa hidastivat monet ongelmat. Valittu reitti osoittautui liian kapeaksi ja tietä jouduttiin leventämään useita kertoja tykistön ja tarvikevankkurien liikkumisen helpottamiseksi. Matkanteon jouduttamiseksi Braddock jakoi retkikuntansa kahteen osaan. Samalla kun hän johti edessä kulkevaa lentävää kolonnaa, niin takana kulki raskaassa lastissa oleva vankkurikaravaani, joka jäi yhä enemmän jälkeen. Kesäkuun lopulla Braddockin mingo-tiedustelijat löysivät ranskalaismielisten intiaanien hylättyjä leiripaikkoja ja puihin kirjoitettuja ranskankielisiä uhkauksia. Joitakin päiviä myöhemmin viisi retkikunnan jäsentä löytyi surmattuna ja skalpeerattuna.
Retkikunnan edellä kulkevat mingo-tiedustelijat näkivät monesti vilahduksia retkikunnan etenemistä seuranneista intiaaneista, jotka pysyttelivät metsien suojissa. Mingot yrittivät varoittaa toistuvasti Braddockia, mutta tämä ei koskaan kuunnellut heidän mielipiteitään, Pahimmillaan retkikunnan käyttämä reitti oli kymmenien kilometrien matkalla niin runsaan aluskasvillisuuden peitossa, että näkyvyyttä oli vain muutama metri.
Jälkiseuraukset

Taistelua on luonnehdittu erääksi Britannian siirtomaa-ajan tuhoisimmista. Brittejä ilmoitettiin kaatuneen 456 ja haavoittuneen 421. Vankkurikaravaanien mukana kulkeneista naisista enemmän kuin puolet joutui intiaanien vangiksi.
Monongahelan taistelu merkitsi loppua Braddockin tutkimusretkelle, jonka monet olivat uskoneet päättyvän Ohionlaakson sieppaamiseen Ranskalta. Tilanne johti nopeasti Englannin ja Ranskan väliseen seitsenvuotiseen sotaan. Seuraavan kolmen vuoden ajan ranskalaiset hallitsivat Ohionlaaksoa ja saivat puolelleen monia aiemmin puolueettomina pysyneitä heimoja. Englantilaisten huono intiaanipolitiikka vaikeutti heidän asemaa. Sodan edetessä brittiläiset joukot ottivat vallan ja ranskalaisia tukeneet intiaanit käsittivät valinneensa väärän puolen. Ranska ei pystynyt tarjoamaan intiaaniliittolaisilleen enää kylliksi lahjoja. Lopulta intiaanit väsyivät pitkään sotaan eivätkä nähneet riittävää syytä taistella eurooppalaisten sodassa kaukana kotiseuduiltaan. Sodan ratkaisuhetket käytiinkin pääasiassa valkoisten armeijoiden välillä. Britit valtasivat Fort Duquesnen, Quebecin ja Montrealin vuoden 1759 loppuun mennessä. Muualla maailmassa seitsenvuotinen sota jatkui vuoteen 1763, jolloin kirjoitettiin Pariisin rauha.
Kenraali Edward Braddock
Kapteeni Daniel Liénard de Beaujeu
Montreal-Urheilu

| Montreal-Urheilu (v:sta 1996 Montreal Sports) |
| --- | --- |
Perustettu:  1960 (1963)
Perustaja:  Mikko J. Westerberg, Kalevi Numminen
Lakkautettu:  13.3.2009, sen jälkeen tavaramerkkiä hoitava Warrior Sports Finland Oy
Kotipaikka:  Tampere, tuotanto & varastot: Viiala (1963-1978) ja Padasjoki (1978-2008)
Toimiala:  urheilutukkukauppa
Tuotteet:  urheiluvälineet
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Montreal-Urheilu Oy oli suomalainen urheiluvälinevalmistaja, jonka päätuote oli Montreal-jääkiekkomaila. Mailamerkin tuotanto alkoi vuonna 1963 Tampereen lähellä Viialassa ja vuodesta 1978 Padasjoella, jonne rakennettiin uudisrakennus mailatehtaaksi. Yritys Tehtaan tuotantoa jatkettiin Padasjoella vuoteen 2019 eli 41 vuoden ajan.
Montreal-Urheilun synty - ensin Tammer-Urheilu

Montreal-Urheilun syntyminen liittyy käynnistyneeseen jääkiekon harrastuksen kasvuun 1960-luvun alussa. Tässä vaiheessa jääkiekkomailat olivat puisia ja sarjapelaajat hankkivat niitä ulkomailta. Mailakehitykseen liittyy maailmansotien jälkeen tapahtunut suomalaisen vaneriteollisuden kasvu, joka mahdollisti uusien mailaratkaisujen kehittämisen. Näin 1960-luvun alussa oli syntynyt jo kolme teollista mailojentuottajaa eli helsinkiläinen Koho-tuote, lauritsalalainen Comet (myöhemmin Fighter) ja säynätsalolainen Toronto.
Montreal-mailan synty liittyi Tapparan edustusjoukkueeseen pelaajaksi juuri nousseen Kalevi Nummisen ideoihin. Numminen tutustui tällöin nuoreen tamperelaiseen tilitoimistoyrittäjään Mikko J. Westerbergiin, jonka kanssa Numminen perusti vuonna 1961 Tammer-Urheilu -nimisen yrityksen jääkiekkomailojen valmistamiseksi. Westerberg toimi perustetun yrityksen toimitusjohtajana ja Numminen tuotekehityksestä vastaavana. Mailat teetettiin paikallisissa puusepänverstaissa tilausten mukaan. Merkittävänä näkyvyyden luojana Montreal-mailalle oli Nummisen oman seuran Tapparan ottaessa käyttöön Montreal-mailan kaudella 1960-1961.
Merkittävänä käännekohtana tuoteidean kehittämiselle oli Colorado Springsin vuoden 1962 jääkiekon MM-kisat, joissa Kalevi Numminen ja toinen jääkiekkomailakehittäjä Kari Aro pelasivat Suomen joukkueessa. Paluumatkalla kisoista Suomen joukkueen viisi jäsentä, Numminen ja Aro kahtena heistä, pääsi tutustumaan Minneapolisissa Northlandin mailatehtaaseen. Siellä suomalaisille selvisi kaksi keskeistä asiaa, jonka Northland teki toisin kuin suomalaiset mailanvalmistajat so. lavan ja varren liitoskohdan vahvistaminen lasikuidulla ja ilmapaineisten puristimien käyttö.
Montreal-Urheilu ja -maila lähtee lentoon

Northlandista saatujen ideoiden pohjalta Nummisen johdolla Montreal-mailaan kehitettiin lasikuituinen lapa, jonka johdosta maila saatiin keveämmäksi. Tämä johti myös mailatuotannon laajentamiseen. Yrityksen nimi muutettiin vuoden 1963 alusta mailan nimen mukaiseksi Montreal-Urheilu Oy aiemman nimen Tammer-Urheilu Oy:n jäädessä myynti- ja markkinointiyhtiöksi. Lisäksi yrityksen toimintaan tuli myös Mikko J. Westerbergin isä, kenkäkauppias Mikko R. Westerberg, joka tuli yrityksen rahoittajaksi. Yritykselle hankittiin omat tuotantotilat Viialasta toimintansa lopettaneelta entiseltä viilatehtaalta.
Kalevi Numminen toimi yrityksessä vuosina 1960-1976 myynti-, tuote- ja vientipäällikkönä. Tässä roolissa Numminen kävi joka kevät ympäri Suomea henkilökohtaisesti noin 250 mailoja myyvässä liikeessä, joka edesauttoi tuotemyyntiä mailan laadun lisäksi. Merkittävä markkinoiden laajentuminen oli mailan myyntiorganisaation järjestäminen Ruotsiin. Siinä näytteli gävleläinen Brynäs IF tärkeää osaa ottaessaan vuonna 1964 mailansa joukkueen käyttöön menestyen samalla Ruotsin pääsarjassa. Vuoden 1965 Tampereen MM-kisat toimivat merkittävänä Montreal-mailojen markkinointitapahtumana.
Montreal-maila ja sen suomalainen kilpailija Koho-tuote olivatkin maailmanmarkkinoiden ykkösiä 1960- ja 1970-luvuilla Koho suurimpana. Lisäksi suomalainen Titan-maila täydensi laadukkaita suomalaisia mailoja maailmalla. Vuoden 1972 Prahan MM-kisoissa Montreal-mailan käyttäjiä olivat Neuvostoliiton jääkiekkokuuluisuudet Vladislav Tretjak, Boris Mihailov ja Vladimir Petrov sekä myöhemmin Igor Larionov. Näkyvyyttä kansainvälisesti toi erityisesti Kanadan NHL-pelaajien ja Neuvostoliiton välinen ottelusarja syys-lokakuussa 1974. Vuoden 1973 Moskovan MM-kisoissa Ruotsin joukkueen 20 pelaajasta 14 käytti Montreal-mailaa mm. puolustajat Thommie Bergman ja Börje Salming, jotka siirtyivät pian sen jälkeen NHL:ään käyttäen edelleen Montrealia. Tähän aikaan Montreal-mailan myynti oli yli 400 000 mailaa, josta vientiin meni 75%.
Montreal-mailan markkinointia Amerikassa auttoi kaudella 1968-1969 Helsingin IFK:n joukkueeseen tullut kanadalainen NHL-ammattilainen Carl Brewer, joka alkoi käyttää Montreal-mailaa auttaen Pohjois-Amerikkaan paluunsa jälkeen Montreal-mailan myyntiä Amerikassa. Montrealilla oli myös muita paikallisia toimijoita, kuten Stanfordissa amerikansuomalainen Martti Maunula ja Torontossa Jouko Paavola.
Tapparan omistajana

Jääkiekon mestarussarjajoukkueen Tapparan toiminnan takaamiseksi keväällä 1970 päädyttiin erikoiseen ratkaisuun. Siinä Montreal-Urheilu Oy:llä oli keskeinen rooli, sillä yrityksen silloinen toimitusjohtaja Mikko J. Westerberg teki Tappara ry:n kanssa sopimuksen, jolla yritys vuokrasi koko Tapparan edustusjoukkueen. Sen mukaan Tapparan pelaajat olivat yrityksen tuote-esittelijöinä, ja näin heille voitiin maksaa pelaamisesta palkkaa. Sopimus oli aluksi 3-vuotinen ja se uusittiin niin, että Montreal-Urheilu Oy toimi Tapparan vuokraajana kevääseen 1976 asti. Samassa yhteydessä uransa pelaajana päättänyt Kalevi Numminen, samalla Montreal-Urheilun omistaja, siirtyi Tapparan edustusjoukkueen valmentajaksi.
Keväällä 1975 Westerberg luopui Tapparasta niin, että Montreal-Urheilu Oy:n omistus siirtyi Westerbergiltä kirjapaino Tampereen Arpatehdas Oy:lle ja lehtikustantaja Lehtimiehet Oy:lle niin, että Tapparan vuokraus jatkui edelleen Montreal-Urheilun kautta. Arpatehtaan omistajana toimi Jarmo Viikari ja Lehtimiehien omistajina Urpo ja Matti Lahtinen. Lahtisten Lehtimiehet pysyivät Montreal-Urheilun omistaja vain vuoden, jonka jälkeen Viikarin Tampereen Arpatehdas omisti Montreal Urheilun. Tällöin Jarmo Viikarista tuli Westerbergin seuraaja Montreal-Urheilun toimitusjohtajana. Edustustoiminta jatkui Montreal-Urheilun alaisuudessa uudessa omistuksessa vielä vuoteen 1979 saakka.
Tuotanto laajenee - siirtyminen Padasjoelle

Tappara-toiminnan jälkeen keväällä 1976 mailatehdas siirtyi Viikarin suvun omistukseen. Merkittävä muutos tapahtui maaliskuussa 1978 alussa laajentuneen tuotantotoiminnan siirryttyä Viialasta Padasjoella. Tällöin yhtiön toimitusjohtajana toimi Paul Schanner.
Montreal-Urheilun omistajuudesta tapahtui muutoksia vuoden 1984 lopulla, jolloin omistajaksi tuli Aamulehteä julkaiseva Tampereen Kirjapaino Oy.
Omistajiksi jälleen Nummisen sukua - nimi vaihtuu Montreal Sportsiksi

Montreal-Urheilun omistajuudessa tapahtui 1990-luvun puolivälissä merkittävä muutos. Tom Kavander sekä jääkiekkoilijat Teppo Numminen ja Teemu Numminen ostivat Montreal-Urheilun vuonna 1996. Tällöin työntekijämäärä oli tehtaalla 40 työntekijää. Näin yhtiössä päättyi parikymmentä vuotta kestänyt Viikarin perheen omistus. Kuitenkin aiempi omistajasuvun jäsen Jouni Viikari jatkoi yrityksen toimitusjohtajana omistajanvaihdoksen jälkeenkin. Uusista omistajista Tom Kavander jatkoi Viikarin seuraajana yrityksen toimitusjohtajana yrityksen muutettua nimensä vuonna 1996 Montreal Sports Oy:ksi. Tässä vaiheessa Montreal-mailoja myytiin vuodessa noin 400 000, joista vientiin meni 2/3:aa. Vuonna 1999 Montreal-jääkiekkomailasta tuli myös NHL-sarjan virallinen mailatoimittaja.
Vuonna 2006 yritys joutui velkasaneeraukseen, jonka taustalla oli suuret panostukset tuotekehitykseen. Mailatuotannonssa painopiste siirtyi maalivahtimailoihin, johon yritys sai käyttäjikseen tunnettuja NHL-ammattilaisia, kuten suomalaiset Miikka Kiprusoffin, Vesa Toskalan, Niklas Bäckströmin ja kanadalaisen Martin Bironin. Muutenkin mailamarkkinoilla oli kova kisa, jossa mailojen valmistus siirtyi suurelta osin Kiinaan. Suuriksi mailamerkeiksi tässä tilanteessa nousivat amerikkalaisomisteiset yritykset.
Suomessa Warriorista tuli vuonna 2008 nimellä Warrior Sports Finland Oy urheilun tukkukauppana toimineen ja Montreal-mailoja Padasjoella valmistaneen tehtaan omistaja.
Mailojen valmistus Padasjoella jatkui aina vuoteen 2019 saakka.
Tapparan kauden 1960-1961 Suomen mestaruuden voittanut joukkue Montreal-mailoineen. Kalevi Numminen eturivissä vasemmalla.
Vuoden 1970 Tukholman MM-kisojen suomalaispelaajat Matti "Mölli" Keinonen, Matti Murto ja peliväline - Montreal-maila.
NHL-jokue San Jose Sharksin maalivahti Vesa Toskala, Montreal-mailan käyttäjä kaudella 2006.
Ranskan ympäriajo 1995

Ranskan ympäriajo 1995 alkoi 2. heinäkuuta ja päättyi 23. heinäkuuta 1995. Kilpailun voitti ennätyksellisesti viidennen kerran Espanjan Miguel Indurain, toiseksi sijoittui hänelle 4.35 minuuttia hävinnyt Sveitsin Alex Zülle ja kolmas oli Tanskan Bjarne Riis 6.47 minuuttia voittajalle hävinneenä.
Motorola-tallissa ajanut italialainen Fabio Casartelli kaatui vuoristoisella 15. etapilla Saint-Gironsista Cauteretsiin, sai päähänsä pahoja vammoja ja kuoli sairaalassa. Samassa kolarissa italialainen Dante Rezze putosi rotkoon ja hänen reisiluunsa katkesi, saksalainen Dirk Baldinger sai lonkkaluuhunsa murtumia ja italialainen Giancarlo Perrini selvisi vammoitta.
Kuudestoista etappi Tarbesista Pau'hun alkoi minuutin hiljaisella hetkellä ja se ajettiin rauhallisella vauhdilla vailla kilpailutarkoitusta. Motorola-tallin kuusi jäljellä ollutta ajajaa ylittivät maalilinjan muiden edellä, ensimmäisenä Casartellin ystävä ja huonetoveri Andrea Peron.
Etapit

| Etappi | Päivä | Reitti | type | Pituus (km) | Voittaja | Kokonaiskilpailun johtaja |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Prologi  | 1. heinäkuu | Saint-Brieuc – Saint-Brieuc |  | 7,3 |  Jacky Durand |  |
| 1  | 2. heinäkuu | Dinan – Lannion |  | 233,5 |  Fabio Baldato |  |
| 2  | 3. heinäkuu | Perros-Guirec – Vitré |  | 235,5 |  Mario Cipollini |  |
| 3  | 4. heinäkuu | Mayenne – Alençon | Joukkueaika-ajo | 67 |  Gewiss-Ballan |  |
| 4  | 5. heinäkuu | Alençon – Le Havre |  | 162 |  Mario Cipollini |  |
| 5  | 6. heinäkuu | Fécamp – Dunkerque |  | 261 |  Jeroen Blijlevens |  |
| 6  | 7. heinäkuu | Dunkerque –  Charleroi |  | 202 |  Erik Zabel |  |
| 7  | 8. heinäkuu |  Charleroi –  Liège |  | 203 |  Johan Bruyneel |  |
| 8  | 9. heinäkuu |  Huy –  Seraing | Henkilökohtainen aika-ajo | 54 |  Miguel Indurain |  |
| 9  | 11. heinäkuu | Le Grand-Bornand – La Plagne |  | 160 |  Alex Zülle |  |
| 10  | 12. heinäkuu | Aime – Alpe d'Huez |  | 162,5 |  Marco Pantani |  |
| 11  | 13. heinäkuu | Le Bourg-d'Oisans – Saint-Étienne | Vuorietappi | 199 |  Maximilian Sciandri |  |
| 12  | 14. heinäkuu | Saint-Étienne – Mende | Vuorietappi | 222,5 |  Laurent Jalabert |  Miguel Indurain |
| 13  | 15. heinäkuu | Mende – Revel | Mäkietappi | 245 |  Serguei Outschakov |  Miguel Indurain |
| 14  | 16. heinäkuu | Saint-Orens-de-Gameville – Guzet-Neige |  | 164 |  Marco Pantani |  Miguel Indurain |
| 15  | 18. heinäkuu | Saint-Girons – Cauterets | Vuorietappi | 206 |  Richard Virenque |  Miguel Indurain |
| 16  | 19. heinäkuu | Tarbes – Pau |  | 237 | cancellation of the stage |  |
| 17  | 20. heinäkuu | Pau – Bordeaux |  | 246 |  Erik Zabel |  |
| 18  | 21. heinäkuu | Montpon-Ménestérol – Limoges |  | 166,5 |  Lance Armstrong |  |
| 19  | 22. heinäkuu | Lac de Vassivière – Lac de Vassivière | Henkilökohtainen aika-ajo | 46,5 |  Miguel Indurain |  |
| 20  | 23. heinäkuu | Sainte-Geneviève-des-Bois – Pariisi |  | 155 |  Jamoliddin Abdujaparov |  |
Irmina Mrózek Gliszczyńska

| Mitalit> Maa:   Puola.Naisten purjehdus.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Puola.Naisten purjehdus.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Puola.Naisten purjehdus.MM-kilpailut  | Maa:   Puola> Naisten purjehdus. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Thessaloniki 2017 | 470 |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Monaco 2017 | 470 |  |
Irmina Mrózek Gliszczyńska (s. 9. helmikuuta 1992 Chojnice) on puolalainen kilpapurjehtija. Hän on 470-luokan maailmanmestari.
Mrózek Gliszczyńska sijoittui Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 Agnieszka Skrzypulecin parina 470-luokassa kymmenenneksi. Vuonna 2017 Mrózek Gliszczyńska ja Skrzypulec voittivat maailmanmestaruuden. Sitä edelsivät MM-kilpailujen kuudes sija vuonna 2015 ja viides sija vuonna 2016. Euroopan-mestaruuskilpailuissa Mrózek Gliszczyńska saavutti pronssia vuonna 2017.
Bobby Joe Morrow

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bobby Morrow (1956) |  Bobby Morrow (1956) |  Bobby Morrow (1956) |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | 100 m |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | 200 m |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | 4×100 m |  |
Bobby Joe Morrow (15. lokakuuta 1935 Harlingen, Texas, Yhdysvallat – 30. toukokuuta 2020) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja kolminkertainen olympiakultamitalisti Melbournen olympialaisista 1956.
Ura

Bobby Joe Morrow kasvoi maatilalla lähellä Texasin San Benitoa. Ennen pikajuoksijaksi erikoistumistaan Morrow pelasi high school -aikanaan myös amerikkalaista jalkapalloa. High schoolin jälkeen Morrow jatkoi opintojaan Abilene Christian Universityssä.
Morrow voitti Yhdysvaltojen mestaruuden (AAU:n kisat) 1955 100 jaardin matkalla. Hänen menestyksekkäin vuotensa oli vuosi 1956, jolloin Sports Illustrated -lehti valitsi hänet vuoden urheilijaksi. Tuona vuonna hän voitti NCAA:n kisoissa 100 ja 200 metrin juoksut ja AAU:n kisoissa 100 metriä. Kauden lopussa hän matkusti Melbournen olympialaisiin Yhdysvaltojen pikajuoksujoukkueen johtajana. Hän palasi sieltä kolmen olympiakullan kanssa.
Ensimmäinen Morrowin kultamitali tuli olympialaisten sataselta. Seuraavaksi hän jatkoi yhdysvaltalaisten mitaliketjua 200 metrin olympiajuoksuissa sivuten matkan maailmanennätystä 20,6. Lisäksi hän oli ankkurina Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin viestijoukkueessa, joka voitti kultaa ja teki uuden maailmanennätyksen 39,5.
Olympialaisten jälkeen Morrown menestys kansallisella tasolla jatkui, mutta hän vetäytyi kilpakentiltä vuonna 1958. Hän yritti vielä paluuta ennen Rooman olympialaisia muttei selviytynyt Yhdysvaltojen olympiajoukkueeseen.
Kilpauran jälkeen Bobby Joe Morrow ryhtyi maanviljelijäksi.
Lokakuussa 2006 San Benito High School nimesi 11 000 katsojaa vetävän stadioninsa Bobby Morrow Stadioniksi.
Aiheesta muualla

Roberts, Garner: Race By Race With Bobby Morrow Track & Field News.  31.5.2020. (englanniksi)
| n k  Miesten 100 metrin juoksun olympiavoittajat |
| --- | --- |
 1896: Tom Burke  1900: Frank Jarvis  1904: Archie Hahn  1908: Reggie Walker  1912: Ralph Craig  1920: Charlie Paddock  1924: Harold Abrahams  1928: Percy Williams  1932: Eddie Tolan  1936: Jesse Owens  1948: Harrison Dillard  1952: Lindy Remigino  1956: Bobby Joe Morrow  1960: Armin Hary  1964: Bob Hayes  1968: Jim Hines  1972: Valeri Borzov  1976: Hasely Crawford  1980: Allan Wells  1984: Carl Lewis  1988: Carl Lewis  1992: Linford Christie  1996: Donovan Bailey  2000: Maurice Greene  2004: Justin Gatlin  2008: Usain Bolt  2012: Usain Bolt  2016: Usain Bolt  2020: Lamont Marcell Jacobs  2024: Noah Lyles 
Miesten 200 metrin juoksun olympiavoittajat
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Ranskan ympäriajo 1998

Ranskan ympäriajo 1998 alkoi 11. heinäkuuta ja päättyi 2. elokuuta 1998. Kilpailun voitti Italian Marco Pantani, toiseksi sijoittui hänelle 3.21 minuuttia hävinnyt Saksan Jan Ullrich ja kolmas oli Yhdysvaltain Bobby Julich 4.08 minuuttia voittajalle hävinneenä. Festina-talli suljettiin kilpailusta järjestelmällisen dopingin käytön tultua ilmi, ja myös muita talleja joutui epäillyksi.
Suomen Joona Laukka oli yhdeksän etapin jälkeen kilpailussa neljäntenä mutta joutui 12. etapin jälkeen keskeyttämään sairastumisen vuoksi.
Etapit

| Etappi | Päivä | Reitti | type | Pituus (km) | Voittaja | Kokonaiskilpailun johtaja |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Prologi  | 11. heinäkuu |  Dublin –  Dublin |  | 5,6 |  Chris Boardman |  Chris Boardman |
| 1  | 12. heinäkuu |  Dublin –  Dublin |  | 180,5 |  Tom Steels |  Chris Boardman |
| 2  | 13. heinäkuu |  Enniscorthy –  Cork |  | 205,5 |  Ján Svorada |  Erik Zabel |
| 3  | 14. heinäkuu | Roscoff – Lorient |  | 169 |  Jens Heppner |  Bo Hamburger |
| 4  | 15. heinäkuu | Plouay – Cholet |  | 252 |  Jeroen Blijlevens |  Stuart O’Grady |
| 5  | 16. heinäkuu | Cholet – Châteauroux |  | 228,5 |  Mario Cipollini |  Stuart O’Grady |
| 6  | 17. heinäkuu | La Châtre – Brive-la-Gaillarde |  | 204,5 |  Mario Cipollini |  Stuart O’Grady |
| 7  | 18. heinäkuu | Meyrignac-l'Église – Corrèze | Henkilökohtainen aika-ajo | 58 |  Jan Ullrich |  Jan Ullrich |
| 8  | 19. heinäkuu | Brive-la-Gaillarde – Montauban |  | 190,5 |  Jacky Durand |  Laurent Desbiens |
| 9  | 20. heinäkuu | Montauban – Pau |  | 210 |  Léon van Bon |  Laurent Desbiens |
| 10  | 21. heinäkuu | Pau – Bagnères-de-Luchon |  | 196,5 |  Rodolfo Massi |  Jan Ullrich |
| 11  | 22. heinäkuu | Bagnères-de-Luchon – Plateau-de-Beille |  | 170 |  Marco Pantani |  Jan Ullrich |
| 12  | 24. heinäkuu | Tarascon-sur-Ariège – Cap d'Agde |  | 206 |  Tom Steels |  Jan Ullrich |
| 13  | 25. heinäkuu | Frontignan – Carpentras |  | 196 |  Daniele Nardello |  Jan Ullrich |
| 14  | 26. heinäkuu | Valréas – Grenoble |  | 186,5 |  Stuart O’Grady |  Jan Ullrich |
| 15  | 27. heinäkuu | Grenoble – Les Deux Alpes |  | 189 |  Marco Pantani |  Marco Pantani |
| 16  | 28. heinäkuu | Vizille – Albertville |  | 204 |  Jan Ullrich |  Marco Pantani |
| 17  | 29. heinäkuu | Albertville – Aix-les-Bains |  | 149 | cancellation of the stage |  Marco Pantani |
| 18  | 30. heinäkuu | Aix-les-Bains –  Neuchâtel |  | 218,5 |  Tom Steels |  Marco Pantani |
| 19  | 31. heinäkuu |  La Chaux-de-Fonds – Autun |  | 242 |  Magnus Bäckstedt |  Marco Pantani |
| 20  | 1. elokuu | Montceau-les-Mines – Le Creusot | Henkilökohtainen aika-ajo | 52 |  Jan Ullrich |  Marco Pantani |
| 21  | 2. elokuu | Melun – Pariisi |  | 147,5 |  Tom Steels |  Marco Pantani |