stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
2000-luvun ensikymmen
Suomi

Suomessa vuosikymmenen alkupuolta leimasi kansainvälistyminen ja talouden nousukausi. Euro tuli Suomen valuutaksi vuonna 2002. Matkapuhelinyhtiö Nokian merkitys Suomen taloudelle oli suuri. Pääministeripuolueita olivat sosialidemokraattinen puolue ja keskusta, johtajina Paavo Lipponen (1999–2003) ja Matti Vanhanen (2003–2010). Uusi perustuslaki vuonna 2000 korosti parlamentarismia ja supisti presidentin valtaa. Martti Ahtisaarta seurasi presidenttinä sosiaalidemokraattien Tarja Halonen, joka istui kaksi kautta. Väestön keskittyminen eteläiseen Suomeen ja kaupunkikeskuksiin jatkui. Kansainvälistä menestystä saavuttaneita taiteilijoita olivat muun muassa elokuvaohjaaja Aki Kaurismäki ja säveltäjä Kaija Saariaho.
Merkittäviä henkilöitä

Kofi Annan, YK:n pääsihteeri (1997–2006)
Ban Ki-moon, YK:n pääsihteeri (2007–2016)
Hamid Karzai, Afganistanin presidentti (2001–2014)
Luiz Inácio Lula da Silva, Brasilian presidentti (2003–2010)
José Luis Rodríguez Zapatero, Espanjan pääministeri (2004–2011)
Romano Prodi, Euroopan unionin komission puheenjohtaja (1999–2004)
José Manuel Barroso, Euroopan komission puheenjohtaja (2004–2014)
Saddam Hussein, Irakin presidentti (1979–2003)
Mahmud Ahmadinežad, Iranin presidentti (2005–2013)
Silvio Berlusconi, Italian pääministeri (2008–2011)
Hu Jintao, Kiinan kommunistisen puolueen pääsihteeri (2003–2013)
Fidel Castro, Kuuban presidentti (1976–2008)
Raúl Castro, Kuuban presidentti (2008–2018)
Muammar Gaddafi, Libyan diktaattori (1969–2011)
Jasser Arafat, Palestiinan vapautusjärjestön johtaja (1996–2004)
Kim Jong-il, Pohjois-Korean johtaja (1994–2011)
Jacques Chirac, Ranskan presidentti (1995–2007)
Nicolas Sarkozy, Ranskan presidentti (2007–2012)
Fredrik Reinfeldt, Ruotsin pääministeri (2006–2014)
Gerhard Schröder, Saksan liittokansleri (1998–2005)
Angela Merkel, Saksan liittokansleri (2005–2021)
Bašar al-Assad, Syyrian arabitasavallan presidentti (2000–)
Johannes Paavali II, paavi (1978–2005)
Benedictus XVI, paavi (2005–2013)
Hugo Chávez, Venezuelan presidentti (1999–2013)
Vladimir Putin, Venäjän presidentti (2000–2008)
Dmitri Medvedev, Venäjän presidentti (2008–2012)
Elisabet II, Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar (1952–2022)
Tony Blair, Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri (1997–2007)
Gordon Brown, Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri (2007–2010)
Bill Clinton, Yhdysvaltain presidentti (1993–2001)
George W. Bush, Yhdysvaltain presidentti (2001–2009)
Barack Obama, Yhdysvaltain presidentti (2009–2017)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 2000-vuosikymmen Wikimedia Commonsissa
Vuosikymmen 2000. Ylen Elävä arkisto.
Terroristit tuhosivat New Yorkin WTC-tornit 11. syyskuuta 2001.
Autopommi Bagdadissa 14. huhtikuuta 2005.
Darfurin konfliktin pakolaisia.
Eurokolikot ja -setelit otettiin vuoden 2002 alusta käyttöön 12:ssa EU-maassa, mukaan lukien Suomessa.
Kiinan kansantalous kasvoi voimakkaasti. Kuva Shanghaista.
Tsunami iskee rantaan  tapaninpäivänä 2004 Thaimaassa.
2000-luvun ensikymmenellä yleistyivät muun muassa litteät televisionäytöt, digisovittimet ja DVD-laitteet.
2000-luvun ensikymmenen myydyin naisartisti oli Britney Spears. Kuva vuodelta 2003.
Uusi televisiogenre, tositelevisio, saavutti suuren suosion. American Idol oli eräs suosituimpia tositelevisiosarjoja.
Jennifer Lopez 2009.
Vladimir Putin ja Tarja Halonen (2001)
George W. Bush oli Yhdysvaltain presidentti 2001–2009.
Presidentti Barack Obama vannoi virkavalansa vuonna 2009.
Säppi (saari)

Säppi
Säpin satama elokuussa 2009
| --- | --- |
Muut nimet:  Säbbskär
Sijainti:  61°28.6′N, 021°21.1′E, Eurajoki Suomi
Vesialue:  Selkämeri 
Korkein kohta:  1  m 
Pinta-ala:  1,5 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Säppi (ruots. Säbbskär) on saari Selkämerellä. Se sijaitsee Luvian ulkosaaristossa Lankoorin edustalla, noin 5,5 kilometrin päässä mantereesta, ja on kuulunut vuoden 2017 alusta Eurajoen kuntaan. Metsäpeitteinen saari on  pinta-alaltaan 150 hehtaaria. Sen korkein kohta, Kirkkoharju, kohoaa noin kahdeksan metrin korkeuteen merenpinnasta. Saarella sijaitsee vuonna 1873 rakennettu Säpin majakka.
Yhteisöjä

Säpin majakasta ja majakkakylän rakennuksista huolehtii ne Saaristomeren merenkulkupiiriltä vuokrannut, vuonna 2000 perustettu Säppi 2000 -yhdistys, joka myös esittelee saarta ja majakkaa vierailijoille yhteistyössä matkanjärjestäjien kanssa.
Samassa pihapiirissä, vanhassa majakanvartijan asuinrakennuksessa toimii vuonna 1959 perustettu lintuasema, joka on Ahvenanmeren Signilskärin jälkeen Suomen toiseksi vanhin. Lintuaseman toimintaa pitää yllä Porin lintutieteellinen yhdistys (PLY). Saari on varsinkin syksyisin lintuharrastajien suosima retkikohde.
Säpin luotsituparakennusta on 1950-luvun lopulta alkaen vuokrannut Reposaaren metsästäjät -yhdistys. Vuonna 1949 se tuotti saarelle muflonlampaita ja on sittemmin huolehtinut niiden riistanhoidosta ja metsästyksestä.
Kulttuuriympäristö

Museovirasto on määritellyt Säpin majakkayhteisön ja luotsiaseman valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Itse majakan ja luotsiaseman rakennusten ohella  valtakunnallisesti merkittävän rakennetun kulttuuriympäristön rajaukseen kuuluu myös koko Säpin saari.
Luonto

Säppi kuuluu Luvian Saariston Natura 2000 -suojelualueeseen. Saarella on luonnonsuojelualueita, ja osa saaresta kuuluu Selkämeren kansallispuistoon.
Kesien ajaksi Säppiin tuodaan laiduntamaan viitisentoista ylämaankarjaan kuuluvaa lehmää. Säppi on yksi seitsemästä suomalaisesta saaresta, joilla elää sinne istutettuja villilampaita, mufloneja. Monikymmenpäisestä populaatiosta metsästetään muutama yksilö joka syksy.
Elokuussa 1997 Säpin pohjoisrannalta löydettiin kuollut delfiini eli juoksiainen (Delphinus delphis). Kyseinen 5–7-vuotias uros oli vasta toinen Suomen aluevesillä tavattu tämän lajin yksilö. Myöhemmin selvisi, että muuan merikapteeni oli aikaisemmin elokuussa nähnyt delfiinin elävänä Säpin eteläpuolella.
Kuvia

Säpin majakka.
Ylämaankarjaa.
Näkymä Säpin majakasta vuonna 2009.
Aiheesta muualla

Wahlroos, Lasse: Säppi, Selkämeren loisto.  Säppi 2000, 2008.  ISBN 978-952-92-3041-9
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Säppi Wikimedia Commonsissa
Nikolai Avksentjev

Nikolai Avksentjev vuonna 1921.
Nikolai Dmitrijevitš Avksentjev (ven. Никола́й Дми́триевич Авксе́нтьев; 27. marraskuuta (J: 15 marraskuuta) 1878 Penza, Venäjän keisarikunta – 4. maaliskuuta 1943 New York, Yhdysvallat) oli venäläinen sosialistivallankumouksellisen puolueen oikeaa siipeä edustanut poliitikko.
Kymnaasin Penzassa käynyt Avksentjev aloitti oikeustieteen opinnot Moskovan yliopistossa, josta hänet erotettiin vuonna 1899 poliittisen toimintansa vuoksi. Hän jatkoi opintojaan Saksassa ja väitteli filosofian tohtoriksi Hallen yliopistosta vuonna 1904. Hän palasi Venäjälle, asettui Pietariin ja liittyi sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen. Vuoden 1905 vallankumouksen aikana Pietarin työläisneuvoston johtoon kuulunut Avksentjev pidätettiin joulukuussa 1905, ja seuraavana vuonna hänet karkotettiin Obdorskiin Siperiaan. Hänet valittiin siellä vuonna 1907 sosialistivallankumouksellisten keskuskomiteaan, mutta hän pakeni samana vuonna ulkomaille ja asettui Pariisiin, jossa hän toimitti useita venäläisten emigranttien lehtiä. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän kuului puoluessaan sodan kannattajiin.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjälle palannut Avksentjev valittiin toukokuussa 1917 yleisvenäläisen talonpoikien neuvostojen toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtajaksi. Heinäkuusta syyskuuhun 1917 hän oli väliaikaisen hallituksen sisäministerinä, mutta erosi Kornilovin kapinan jälkeen. Avksentjev toimi lokakuussa 1917 perustetun niin sanotun esiparlamentin puhemiehenä.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Avksentjev valittiin Venäjän perustuslakia säätävän kansalliskokouksen edustajaksi, mutta bolševikit vangitsivat hänet kolmeksi kuukaudeksi Pietari-Paavalin linnoitukseen. Hän oli perustamassa useita antibolševistisia järjestöjä, kuten Isänmaan ja vallankumouksen pelastuksen komiteaa sekä Perustuslakia säätävän kansalliskokouksen suojelun liittoa. Avksentjev oli syyskuusta marraskuuhun 1918 Omskissa toimineen valkoisten direktoriohallituksen puheenjohtaja, mutta vallan valkoisten puolella kaapannut amiraali Aleksandr Koltšak karkotti hänet Mantšuriaan.
Avksentjev asui vuodesta 1919 Pariisissa ja vuodesta 1940 Yhdysvalloissa. Hän oli vuodesta 1913 vapaamuurari ja vuosina 1919–1924 Agni-nimisen vapaamuurariloosin mestari.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikolai Avksentjev Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Mihail Skobelev

Mihail Skobelev vuonna 1881.
Mihail Dmitrijevitš Skobelev (ven. Михаи́л Дми́триевич Ско́белев; 29. syyskuuta (J: 17. syyskuuta) 1843 Pietari – 7. heinäkuuta (J: 25. kesäkuuta) 1882 Moskova) oli venäläinen kenraali, jolla oli merkittävä rooli Turkestanin valloituksessa 1870- ja 1880-luvuilla sekä Turkin sodassa 1877–1878.
Skobelev osallistui Grodnon husaarirykmentin kornettina Puolan kapinan kukistamiseen 1863–1864 ja hänet kutsuttiin 1866 yleisesikuntakatemiaan. Hänet lähetettiin vuonna 1868 Taškentiin ja hän osallistui sotaretkiin Turkestanissa 1869 ja Kaukauksella 1870–1871. Kenraali Konstantin von Kaufmannin johtamalla sotaretkellä Hivan kaanikuntaa vastaan vuonna 1873 Skobelev johti pataljoonankomentajana venäläisten etujoukkoa. Kaufmannin kukistaessa vuonna 1875 Kokandin kaanikunnassa noussutta kapinaa Skobelev toimi ratsuväen komentajana ja valtasi tammikuussa 1876 tärkeän Andižanin kaupungin, mikä mahdollisti koko kaanikunnan miehityksen. Kun Kokand liitettiin helmikuussa 1876 osaksi Venäjän valtakuntaa nimellä Ferganan provinssi, kenraalimajuriksi ylennetty Skobelev nimitettiin sen ensimmäiseksi sotilaskuvernööriksi.
Sodan puhjettua Ottomaanien valtakuntaa vastaan vuonna 1877 Skobelev siirrettiin Eurooppaan, ja hän saavutti useita strategisesti merkittäviä voittoja turkkilaisista. Hänen joukkonsa valtasivat Lovetšin 3. syyskuuta, kunnostautuivat Plevnan edustalla käydyissä taisteluissa sekä 9. tammikuuta 1878 käydyssä ratkaisevassa taistelussa Šipkansolasta, ja valtasivat sodan lopussa Adrianopolin sekä San Stefanon. Sodan jälkeen Skobelev ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja nimitettiin neljännen armeijan komentajaksi.
Skobelev palasi Turkestaniin vuonna 1880 ja johti sotaretkeä Persiaan kuuluneen Khorasanin alueen tekke-turkmeeneja vastaan. Hän valtasi tammikuussa 1881 Geok-Tepen ja surmautti lähiseudun miespuolisen väestön. Hänet ylennettiin tämän jälkeen jalkaväenkenraaliksi. Skobelev oli etenemässä kohti Ašgabatia, kun hänet kutsuttiin Minskiin armeijakunnan komentajaksi. Vuoden 1882 alussa hän kiersi Moskovassa ja Pariisissa pitämässä jyrkän pansalavistisia poliittisia puheita, joissa ilmoitti germaanisten ja slaavilaisten kansojen välisen sodan olevan väistämätön. Tämä oli vastoin Venäjän hallituksen tuolloista ulkopolitiikkaa, johon kuului liitto Saksan ja Itävallan kanssa, joten Skobelev kutsuttiin nopeasti takaisin Pietariin. Hän kuoli sydänkohtaukseen pian sen jälkeen.
Skobelev tunnettiin miestensä keskuudessa ”valkoisena kenraalina”, sillä hänellä oli tapana käyttää taistelun keskellä valkoista univormua ja ratsastaa valkoisella hevosella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mihail Skobelev Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  SNAC  IdRef
Turun suojeluskunta

Turun suojeluskunta oli vuosina 1917–1944 toiminut suojeluskunta.
Historia

Turun suojeluskunta perustettiin 20.8.1917 Turun Sanomien päätoimittajan ja nuorsuomalaisten kansanedustajan Antti Mikkolan aloitteesta. Sen ensimmäiseksi sotilaalliseksi johtajaksi nimettiin kapteeni Eugène Schönberg. Kesällä 1918 Turun suojeluskunnassa oli 1600 jäsentä. Maaliskuussa 1920 päälliköksi valittiin saksalainen everstiluutnantti Rainer Stahel, joka hoiti tehtävää 1.7.1925 saakka. Vuoden 1934 organisaatiouudistuksessa Turun suojeluskuntaan liitettiin Kaarinan-Maarian suojeluskunta. Turun suojeluskunta toimi kaupungilta vuokratuissa ja aiemmin palokunnan käytössä olleissa tiloissa Läntisen Rantakadun ja Linnankadun välissä. Suojeluskunnan omaisuutta luovutettiin marraskuun 3. päivänä 1944 päivätyllä lahjakirjalla Turun kaupungille. Turun suojeluskunta lakkautettiin Liittoutuneiden valvontakomission käskystä.
Heikki Borenius

Heikki (Henrik) Wilhelm Borenius (21. joulukuuta 1884 Helsinki – 16. helmikuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen asianajaja. Hän oli osakas asianajotoimistossa Borenius & Kemppinen ja oli Suomen Asianajajaliiton puheenjohtaja.
Boreniuksen vanhemmat olivat senaattori, hovioikeuden presidentti Henrik Gustaf Borenius ja Maria Pesonius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1902 Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1907 sekä molempien oikeuksien kandidaatiksi 1911. Borenius sai varatuomarin arvon 1913.
Borenius oli Oy Luottotiedon apulaisjohtajana 1912–1914 ja asianajotoimisto Holma & Boreniuksen toisena osakkaana 1915–1929. Vuosina 1929–1930 hän toimi korkeimman oikeuden apujäsenenä. Hän on vuodesta 1930 lähtien asianajotoimisto Heikki Boreniuksen omistaja. Borenius oli Suomalainen Ooppera Oy:n johtokunnan puheenjohtaja sekä monien muiden yhtiöiden ja yhdistysten hallintoelimien jäsen.
Vuosina 1945–1946 käydyssä sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä Borenius toimi entisen pääministerin Edwin Linkomiehen puolustusasianajajana.
Henrik Borenius oli naimisissa vuodesta 1921 Clara Maria Snellmanin kanssa.
Théo van Rysselberghe

Théo van Rysselberghe: Omakuva kankaalle, öljyvärimaalaus kankaalle, vuodelta  1916.
Théo van Rysselberghe: Irma Sèthen muotokuva, vuodelta 1894.
Théo van Rysselberghe: Etoiles de mer, vuodelta 1910.
Théophile van Rysselberghe (1862 - 1926) oli belgialainen taidemaalari ja kuvanveistäjä. Hänet tunnetaan parhaiten postimpressionistisista töistään. Hän maalasi myös pointillistisia töitä, joihin sai vaikutteita Georges Seurat`lta.
Elämänvaiheita > Uran alkutaival

Van Rysselberghe syntyi Gentissä  varakkaaseen ranskankieliseen sukuun, jossa oli useita arkkitehtejä. Hän opiskeli taidetta ensin syntymäkaupungissaan. Hän maalasi kaksi muotokuvaa ja sai hyväksyttyä ne näyttelyyn. Sen jälkeen hän pääsi jatkamaan opintojaan Brysselin kuninkaalliseen taideakatemiaan. Tuolloin hänen inspiraation lähteenään olivat vanhat alankomaalaiset mestarit, kuten Frans Hals.
Taideakatemiassa Rysselberghen opettaja oli Jean-François Portaels. Portaels oli taitava opettaja, joka kannusti oppilaitaan löytämään oman tyylinsä. Hän oli myös kiinnostunut Pohjois-Afrikasta ja Lähi-Idästä ja maalasi näitä maita käsittäviä aiheita. Myös van Rysselberghe innostui orientalismista. Hän matkusti opiskelukavreineen Marokkoon ja teki sarjan orientalistisia maalauksia. Marokko toi hänen töihinsä vapautuneemman siveltimen käytön, kirkkaat värit ja eksoottiset, auringossa kylpevät näkymät.
Marokossa van Rysselberghe vietti kokonaisen vuoden. Hän vieraili myös Konstantinopolissa ja kierteli Eurooppaa. Kotimaassaan häntä viehätti rantalomakaupunki Knokke. Tässä vaiheessa uraa hän oli viehättynyt yhdysvaltalaisen James McNeill Whistlerin taiteesta.Hän myös ystävystyi Euroopassa oleskelleiden taiteilijoiden, kuten William Merritt Chasen ja John Singer Sargentin kanssa.
Elämänvaiheita > Kypsä vaihe

Vuonna 1883 van Rysselberghe oli mukana muodostamassa belgialaisten avantgardetaiteilijoiden ryhmää. Ryhmä asettui vastustamaan perinteistä akateemista taidetta ja oli kiinnostunut etupäässä impressionismista ja symbolismista. Ryhmään kuului yksitoista taiteilijaa. Ryhmä piti näyttelyn vuosittain, yleensä tammikuussta tai maaliskuussa.
Van Rysselberghe oli ryhmässä aktiivinen. Hän rekrytoi uusia jäseniä ja organisoi näyttelyitä. Näyttelyihin kutsuttiin mukaan myös ulkomaalaisia taiteilijoita. Ulkomaalaisista taiteilijoista mainittakoon Auguste Renoir, Christian Krohg ja Odilion Redon. Pariisissa van Rysselberghe tapasi nuoren ja lupaavana pidetyn taiteilijan, Pablo Picasson. Van Rysselbeghen mielestä tämän maalaukset olivat "rumia ja mielenkiinnottomia".
Uran käännekohdaksi muodostui käynti impressionistien näyttelyssä Pariisissa vuonna 1886. Hän oli jo löytänyt Seurat`n taiteen ja ryhtyi tekemään impressionistisia kokeiluja, mutta nyt tyylinmuutos varmistui. Hänen värien käyttönsä vapautui.
Avioliiton Van Rysselberghe solmi vuonna 1889 Marie Monnomin kanssa. Liitosta syntyi yksi tytär, Elizabeth van Rysselberge, joka toimi kääntäjänä ja sai tunnettuvuutta brittirunoilija Rupert Brooken rakastajattarena.
Uuden tyylin merkkiteoksia on viulisti Irma  Sèthen muotokuva. Teos valmistui vuonna 1894. Van Rysselberghe toteutti sen pointillistisena maalauksena. Viulistin puku loistaa tuhansina pisteinä ja valon vaihtelu luo plastisen vaikutelman. Sommittelun keskiössä on viulisti, mutta hän ei ole teoksessa yksin, viereisessä huoneessa on toinen, tunnistamaton nainen, joka luo teokseen jännitettä. Maalaus sai innostuneen vastaanoton. Se oli sekä Pariisin että Wienin näyttelyiden suosikki.
Vähitellen van Rysselberghe menetti kiinnostuksensa pointillismiin. Osasyynä tähän oli katkera riita Paul Signac´n kanssa. Riita koski pointillismin periaatteita. Van Rysselberghe oli sitä mieltä, että kohteen luonteen tavoittamiseksi on luovuttava tiukoista periaatteista. Hän ryhtyikin maalaamaan impressionistisia töitä. Vuoden 1910 jälkeen hän ei enää tehnyt pointillistisia töitä. Tämän jälkeen hän vähin erin alkoi vieraantua Brysselin taidepiireireistä.
Elämänvaiheita > Uran loppuvaiheet

Välimeren rannalla vietetyt kesät antoivat merkittäviä vaikutteita Van Ryseelberghen töihin. Häntä alkoi kiehtoa entistä enemmän valon ja värin kuvaaminen sekä alastomat naishahmot. Vuonna 1895 hän teki maalauksen "l'Heure embrasée (Provence)", jossa on naisia kylpemässä Välimeren vesissä. Maalaus on monumentaalisen kokoinen. Se on Van Rysselberghen vastine Signacin maalauksille. Toisin kuin näyttelyluettolo väittää, teosta ei lähetetty Brysselin eikä Weimarin näyttelyihin. Maalaus johti kuitenkin merkittäviin tilaustöihin, kuten Hotel Sovayn seinämaalauksiin. Seinämaalauksia tilasivat oman aikansa upporikkaat suuriin taloihinsa. Heidän makunsa ei aina taiteilijaa miellyttänyt, vaan hän totesi eräästäkin talosta, että mielummin maalasi maalauksen talonpojan mökkiin kuin steriiliin palatsiin.
Vuoden 1907 kesän van Rysselberghe vietti Jerseyn saarella, missä maalasi merimaisemia, kukkia ja muotokuvia. Muotokuvamallina oli muun muassa kirjailija André Gide perheineen. Vuotta myöhemmin van Rysselberghe palasi saarelle oman perheensä kanssa. Hänen vaimostaan tuli Giden muusa sekä uskottu.
Vuoden 1910 jälkeen van Rysselberghen tyyli muuttui jälleen. Siveltimen vedot muuttuivat pidemmiksi, paletti elävemmäksi, kuviin tuli valon ja lämmön illuusio ja hänen tyylinsä muistuttaa fauvismia.  Lisäksi hän kiinnostui kuvanveistosta. Vuonna 1911 Van Rysselberghe muutti perheineen Välimeren rannalle Etelä-Ranskaan, arkkitehtiveljensä Octaven suunnittelemaan taloon.. Hänen siellä maalaamat alastomat naishahmot suorastaan hehkuvat väreistä ja auringosta.
Vuonna 1922 Bryseelissä oli suuri van Rysselbeghen taiteen näyttely. Neljä vuotta myöhemmin hän kuoli.
Théo van Rysselberghen töitä on nykyään näytteillä vain harvoin. Suurin osa niistä on yksityishenkilöiden kokoelmissa.
Lisää aiheesta

http://www.museedelodeve.fr/en/exhibition/theo-van-rysselberghe
http://www.whistler.arts.gla.ac.uk/correspondence/people/biog/?bid=Ryss_Tv&initial=r
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav 2  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Prado  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Loistokultasiipi

| Loistokultasiipi |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Sinisiipiset Lycaenidae
Suku::  Lycaena
Laji::  virgaureae
Kaksiosainen nimi
 Lycaena virgaureae  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Heodes virgaureae  Chrysophanus virgaureae 
Katso myös
   Loistokultasiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lycaena virgaureae
Loistokultasiipi (Lycaena virgaureae) on sinisiipisten (Lycaenidae) heimoon kuuluva pieni päiväperhonen ja yksi Suomen yleisimmistä päiväperhoslajeista.
Koko ja ulkonäkö

Loistokultasiiven siipien kärkiväli on 23–34 mm. Koiraan siipien yläpinnan pääväri on hohtavan kullanpunainen eikä niillä ole mustanruskeaa, eteenpäin levenevää ulkoreunusta lukuun ottamatta mitään kuviointia. Naaraan etusiipien yläpinnat ovat kuparinpunaiset. Niiden keskiosassa on kaksi mustaa täplää ja ulkoreunassa rinnakkaain kaksi tummaa täpläriviä, joista ulompi on hieman epäselvä. Takasiivet ovat tummanruskeat ja niissä on oranssi reunajuova. Molempien sukupuolten siipien alapinnan pääväri on kellanharmaa ja niissä on hajallaan pieniä mustiä täpliä. Takasiivessä uloimpiin täpliin liittyy valkoinen laikku ja siipeä reunustaa oranssi reunavyö. Toukka on väriltään vihreänkellertävä.
Etelä-Euroopassa alalajeilla L. v. miegii sekä L. v. punctatus koiraan siivissä on musta keskitäplä.
Lycaena virgaureae ♂
Lycaena virgaureae ♂  △
Levinneisyys ja lentoaika

Loistokultasiiven esiintymisalue ulottuu Etelä- ja Keski-Euroopasta Vähän- ja Keski-Aasian kautta Mongoliaan. Se puuttuu Euroopassa läntisimmistä osista, muun muassa Britteinsaarilta ja Alankomaista sekä kaikkein eteläisimmistä osista. Suomessa esiintymisalue ulottuu suunnilleen napapiirille. Lentoaika on kesäkuun lopulta elo-syyskuun vaihteeseen yhtenä sukupolvena. Lennon huippu sijoittuu heinäkuulle.
Elinympäristö ja elintavat

Loistokultasiiven elinympäristöä ovat tuoreet ja kuivat niityt, tienpientareet ja kedot. Se on hyvin yleinen ja oli vuonna 2013 Suomen päiväperhoslaskennassa 11. yleisin laji. Koiraat etsivät naaraita lentelemällä ympäriinsä.
Naaras laskee munat yksitellen ravintokasvien lehdille ja laji talvehtii munana. Toukat kuoriutuvat keväällä. Ne ovat hyvin piilottelevia ja syövät lehtiin ikkunamaisia ohentumia. Toukilla on hyvin löyhä suhde muurahaisiin. Toukkakehitys kestää kuutisen viikkoa ja kotelovaihe kahdesta kolmeen viikkoa.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat hierakat, etenkin niittysuolaheinä (Rumex acetosa) ja myös ahosuolaheinä (Rumex acetosella).
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Loistokultasiipi (Lycaena virgaureae)
Suomen Perhoset: Loistokultasiipi
Keskisuomalainen: Loistokultasiipi[vanhentunut linkki]
Iltalehti: Loistokultasiipi (Lycaena virgaureae) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Lycaena virgaureae (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q520934  Wikispecies: Lycaena virgaureae  ARKive: lycaena-virgaureae  BioLib: 51374  BOLD: 79495  EoL: 264143  EUNIS: 90396  Fauna Europaea: 441193  Fauna Europaea (new): 6efcfa14-2bb6-40a2-bcba-69c327f3f763  GBIF: 1929659  iNaturalist: 147078  IRMNG: 10289179  LepIndex: 201012  LoB: 4109  MaBENA: LycaenVirgau  NBN: NHMSYS0000503122  NCBI: 282395  Observation.org: 740  Open Tree of Life: 6204  Laji.fi: MX.60819 
Naaras