stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aqua Alsietina

| Aqua Alsietina |
| --- | --- |
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°53′12″N, 12°28′10″E
Rakennustyyppi:  akvedukti
Valmistumisvuosi:  n. 27 eaa.–14 jaa.
Pituus:  32,8 km
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Aqua Alsietinan (punaisella) reitti.
Aqua Alsietina oli antiikin aikainen akvedukti Rooman kaupungissa Italiassa. Sen pituus oli noin 33 kilometriä, ja se toi kaupunkiin vettä luoteesta päin.
Aqua Alsietinan rakennutti keisari Augustus, ja siksi sitä kutsuttiin joskus myös nimellä Aqua Augusta. Se sai vetensä Alsietinus (Alsietinus lacus, nyk. Lago di Martignano) -järvestä, ja siihen lisättiin vettä lähellä Careiaeta sijainneesta Sabatinus (Sabatinus lacus, nyk. Lago di Bracciano) -järvestä. Nämä lähteet sijaitsivat kuusi roomalaista mailia oikealle Via Clodian neljänneltätoista maililta. Akveduktin pituus oli 22 172 passusta (kaksoisaskelta) eli noin 32,8 kilometriä, joista vain 358 passusta eli noin 530 metriä kulki holvikaarilla. Sen vedenjakelu oli vain 392 quinariaa, ja kaikki tämä käytettiin kaupungin ulkopuolella.
Akveduktin veden laatu oli niin huonoa, että sitä käytettiin luultavasti pääasiassa Naumachia Augustissa, jonka taakse vesijohto päättyi. Ylijäämävesi käytettiin puutarhoihin ja kasteluun, paitsi silloin kun kaupungin sillat olivat korjattavina; tällöin se oli ainoa vesilähde Transtiberimin alueelle.
Frontinuksen mukaan Aqua Alsietina oli korkeudeltaan Rooman akvedukteista kaikista matalin. Akveduktin vesikanavasta on löydetty osia Aqua Trajanan eteläpuolelta huomattavasti sitä matalammalta tasolta. Joskus akvedukti ja sen pääteallas (castellum) on yhdistetty jäännöksiin, jotka sijaitsevat paljon pohjoisempana Tasson tammen (Quercia del Tasso) alapuolella, mutta tämä tulkinta on hylätty.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aqua Alsietina Wikimedia Commonsissa
Tandemshakki

| Tandemshakki |
| --- | --- |
 Peli käynnissä
Pelaajia:  4
Ikäsuositus:  10+
Pelin kesto:  minuutti – 15 minuuttia
Monimutkaisuus:  monimutkainen
Strategisuus:  korkea
Satunnaisuus:  ei lainkaan
 BoardGameGeek 
Tandemshakki tai Bughouse on shakkivariantti, joka pelataan kahdella laudalla nelinpelinä. Se on kehitetty todennäköisesti 1960-luvulla. Kaikki normaalin shakin siirrot ja säännöt ovat voimassa, sillä erotuksella, että lyödyt nappulat annetaan joukkuetoverille, joka voi halutessaan asettaa ne omalle laudalleen.
Peliä pelataan useimmiten pikashakkina, jotta kukaan pelaajista ei voisi jäädä odottelemaan huonossa tilanteessa, tai saadakseen jonkun tietyn nappulan itselleen kaveriltaan. Nopean pelin takia peli näyttää usein kaoottiselta, kun pelaajat antavat toisilleen ja laittavat nappuloita laudalle. Pelin englanninkielinen nimi Bughouse onkin tullut slangisanasta, joka tarkoittaa mielisairaalaa.
Tandemshakissa järjestetään useita turnauksia kansainvälisesti joka vuosi.
Säännöt

Tandemshakkia pelataan kahdella vierekkäisellä laudalla neljällä pelaajalla, niin että pelaajat ovat aina vastustajaansa vastassa ja joukkuetoverinsa vieressä. Molemmilla joukkueilla on yhdet valkoiset nappulat ja yhdet mustat nappulat.
Säännöt > Lyödyt nappulat

Pelaaja antaa lyömänsä nappulat partnerilleen. Tämä pitää nappuloita pöydällään niin kauan kuin haluaa. Reservissä olevien nappuloiden tulee olla kaikkien pelaajien näkyvissä koko pelin ajan. Millä tahansa vuorollaan hän voi, normaalin siirron pelaamisen asemasta, pudottaa tietyin ehdoin nappulan tyhjään ruutuun laudalla. Normaaleja shakkisääntöjä pitää noudattaa nappulaa pudottaessa, shakki pitää torjua. Sotilaita ei voi asettaa ensimmäiselle eikä viimeiselle riville. Toiselle riville asetettu sotilas voi liikkua kaksi ruutua kerrallaan ensimmäisellä siirrollaan ja alkuasemapaikalleen pudotetun tornin kanssa voi linnoittautua.
Sotilas toimii korottuessaan korottaneen pelaajan ilmoittamana nappulana (kuningas tai sotilas eivät ole sallittuja), mutta on laudalla ja lyötynä reservissä taas sotilas. Sotilaan voi kaataa tai asettaa ruudun sivuun indikoidakseen, että se on korotettu, mutta tämä ei ole pakollista.
Säännöt > Kello ja siirtäminen

Tandemshakkia pelataan lähes aina kelloilla, mikä estää pelaajia odottamasta jotain tiettyä nappulaa. Kellot asetetaan lautojen ulkoreunoille, niin että kaikki pelaajat näkevät molemmat kellot. Pelin alussa mustat pelaajat laittavat kellot käymään samaan aikaan. Peliä pelataan usein kellosiirrolla, mikä tarkoittaa sitä, että pelaajat saavat koskea mihin nappuloihin tahansa ja siirto katsotaan tehdyksi vasta kun pelaaja painaa kelloa. Kosketussääntöä käytetään harvemmin.
Jos tandemshakkia pelataan ilman kelloja, on usein käytössä sääntö, jonka mukaan pelaaja ei saa viivyttää siirtoaan enemmän kuin niin kauan että hänen partnerinsa tekee kolme siirtoa.
Säännöt > Pelin päättyminen

Peli päättyy, kun jommankumman kuningas on matissa. Peli voi siis päättyä shakkimattiin, luovutukseen, ajan loppumiseen tai laittomaan siirtoon. Peli voidaan sopia tasapeliksi, jos kahdelta pelaajalta loppuu aika samanaikaisesti. Peli voi loppua myös aseman toistumiseen kolmesti.
Vaihtoehtoisesti, kun peli toisella laudalla on loppunut, toinen lauta voidaan pelata vielä loppuun ja laskea tulokset yhteen. Reservissä olevat nappulat voi vielä käyttää, mutta lisää ei saa. Peliä jatketaan kuitenkin vain hyvin harvoin enää ensimmäisen laudan pelin päätyttyä.
Säännöt > Kommunikointi

Pelaajat saavat kommunikoida toistensa kanssa pelin aikana. He voivat esimerkiksi pyytää jotain tiettyä nappulaa tai käskeä partneriaan vaihtamaan paljon  materiaalia, jotta pääsisivät hyökkäämään paremmin. On kuitenkin kiellettyä vaikuttaa fyysisesti toisen laudalla, esimerkiksi koskemalla nappuloihin.
Variaatiot

Tandemshakista, vaikka se on jo itsessäänkin variaatio shakista, on monenlaisia variaatioita. Erityisesti nappuloiden pudottamisesta on erilaisia sääntöjä.
Esimerkkejä:
Korottaessaan pelaaja saa ottaa haluamansa upseerin, kuningasta lukuun ottamatta, häntä ristiin olevan vastustajan laudalta. Jos tällä ei sattuisi olemaan yhtään upseeria laudallaan, pelaaja ei voi korottaa sotilastaan. Pelaaja, jolta upseeri otettiin, saa korotetun sotilaan itselleen reserviin.
Nappuloita ei voi pudottaa shakkaamaan tai matittamaan.
Nappuloita voi pudottaa vain omalle puolelle lautaa.
Sotilaita ei voi pudottaa seitsemännelle, ja joskus kuudennelle, riville.
Sotilaita voi pudottaa ensimmäiselle riville.
Peli jatkuu kunnes molemmat laudat on pelattu loppuun.
Kuninkaat voi lyödä, ja peli jatkuu kunnes yhdellä joukkueella on kaikki kuninkaat laudoillaan.
On myös mahdollista pelata tandemshakkia vain kahdella pelaajalla. Tällöin molemmat pelaajat hallitsevat kahta lautaa. Tätä voidaan kutsua simultaanitandemiksi (engl. simultaneous bughouse).
Tandemshakkia voidaan myös pelata useammalla kuin kahdella laudalla. Peli etenee kuten normaalikin tandemshakki, mutta nappulat voivat joko kiertää tiettyyn suuntaan tai pelaaja saa päättää kenelle joukkueessaan nappuloita antaa.

Kolmen pelaajan tandemshakissa keskimmäinen pelaaja on avainasemassa, sillä hän saa nappuloita molemmilta vierustovereiltaan, mutta joutuu päättämään aina kummalle antaa lyömänsä nappulat. Keskimmäinen lautaa ruuhkautuukin usein pahasti samalla kun reunalaudoilla on vain vähän nappuloita.
Strategia > Materiaali

Normaalissa shakissa pienikin materiaalietu voi olla ratkaiseva, kun nappuloita vaihdetaan ja peli muuttuu loppupeliksi. Tandemshakissa loppupeliä ei kuitenkaan esiinny ja siksi materiaalietukaan ei ole niin tärkeää. On todella yleistä uhrata nappuloita hyökkäyksen tai puolustuksen vuoksi, tai saadakseen partnerilleen hänen tarvitsemansa nappulan.
Normaalissa shakissa nappuloiden arvo määräytyy suurimmilta osin sen mukaan, millainen liikkuvuus nappuloilla on laudalla. Sotilas lasketaan yhdeksi, ratsu ja lähetti kahdeksi, torni viideksi ja kuningatar on yhdeksän arvoinen.
Tandemshakissa tämä ei kuitenkaan päde, sillä nappuloilla on reservissä sama liikkuvuus, koska ne voidaan laittaa mille tahansa sopivalle ruudulle. Sotilaan arvo onkin siis suurempi, koska sen "liikkuvuus" on suurempi reservissä ja se ylenee helpommin. Tornin ja kuningattaren arvo taas on pienempi, sillä sotilasrakenne muuttuu jatkuvasti ja on todennäköisempää saada torni tai kuningatar piiritettyä. Useimmiten käytetyn laskusysteemin mukaan sotilaan on yksi, ratsun, lähetin ja tornin arvo kaksi ja kuningattaren neljä.
Strategia > Koordinointi

Koska lyödyt nappulat siirtyvät toisella laudalle ja jossain vaiheessa takaisinkin, se mitä tapahtuu toisella laudalla vaikuttaa toiseen lautaan. Siksi on luonnollista, että joukkuetoverit kommunikoivat keskenään. Esimerkiksi pelaaja, joka on hyökkäyksen kohteena voi pyytää partneriaan pidättäytymään vaihdoista, ettei hyökkääjä saa lisää materiaalia, tai ilmoittaa "Torni matittaa minut", jotta partneri ei vaihtaisi torneja.

Siksi kannattaakin aina katsoa ennen kuningattaren vaihtamista, mitä toisella laudalla tapahtuu.
Toinen yleinen tilanne tulee, kun joku pelaajista ei halua siirtää. Tämä voi tapahtua esimerkiksi, kun vastustaja saisi matitettua hänet seuraavalla siirrolla. Pelaaja koittaa odottaa, jos toisella laudalla peli päättyisi ennen kuin hänen aikansa loppuu. Tällöin kuitenkin myös toisen laudan vastustajajoukkueen pelaajan kannattaa viivytellä, jos hänellä on huonompi asema. Saksankielinen termi tälle on sitzkrieg, istumissota. Tässä tilanteessa se pelaajista kummalla on enemmän aikaa kellossa jäljellä voi odottaa kauemmin siirtämistä. Siksi ristikkäisellä aikaerolla onkin suurempi merkitys kuin saman laudan pelaajien aikaerolla.
Strategia > Hyökkääminen ja puolustaminen

Tandemshakissa kaikki pyörii kuninkaan ympärillä. Kuninkaan lähiruutujen suojeleminen on elintärkeää. Pelaajan näkökulmasta mattihyökkäyksellä on tärkeitä etuja materiaalin voittamisyritykseen nähden:
Nappuloiden pudottamisen ansiosta onnistunut hyökkäys voi johtaa nopeasti mattiin.
Hyökkäävällä pelaajalla on aloite. Hän kontrolloi lautaa samalla kun vastustaja reagoi siirtoihin.
On helpompi hyökätä kuin puolustaa. Virhe puolustuksessa voi johtaa suoraan mattiin, kun hyökkäysvirhe menettää korkeintaan vain materiaalia. Puolustajan pitääkin olla siirroissaan tarkempi, mikä johtaa usein aikaetuun hyökkääjälle.
On hyvin tavallista uhrata paljonkin materiaalia hyökkäyksen eteen. "Nappulamyrskyt", joissa pudotetaan nappula toisensa jälkeen laudalle shakkaamaan, ovat hyvin tavallisia. Tärkeitä aseita hyökkäyksessä ovat "kontaktishakit", joissa shakataan nappulalla, joka laitetaan kuninkaan viereen. Tällöin vastustaja joutuu siirtämään kuningastaan, eikä voi pudottaa lisää materiaalia laudalle. Myös ratsushakit toimivat samoin.

Hyvin tavallinen hyökkäys tandemshakissa on lähetin uhraaminen heikkoon f2/f7-ruutuun. Tämän takia kuningas joutuu siirtymään keskemmälle lautaa, ja usein seuraakin ratsushakki g5:stä tai e5:stä (g4 tai e4 mustalla). Puolustava pelaaja ei voi enää perääntyä helposti sillä siirtyminen takaisin e8:aan kohtaa sotilaan pudottamisen f7:aan ja mahdollisen matin tai mattihyökkäyksen.
Hyvä koordinointi pelaajien välillä on tärkeää Tandemshakissa. Yleensä on hyökkääjän kannalta hyvä, jos toisella laudalla vaihdetaan paljon materiaalia. Tällöin puolustaja joutuu vaikeuksien eteen, kun hyökkääjä voi uhrata kasoittain nappuloita matin eteen. Siksi puolustavan pelaajan pari pyrkiikin usein välttämään vaihtoja ja hyökkäävän pelaajan pari taas vaihtaa kaiken mahdollisen.
Strategia > Avaus

Tandemshakissa esiintyy huomattavasti vähemmän avauksia kuin normaalissa shakissa. Tämä johtuu osittain siitä, että kaikki gambiittiavaukset ovat tavattoman heikkoja häviten heti materiaalia. Toinen syy on se, että muiden kuin d- tai e-sotilaiden siirtäminen ei ole järkevää, koska se loisi liian suuria heikkouksia pelaajan asemaan. Avauksessa ei voi viivytellä, sillä ensimmäisten vaihtojen tapahtuessa mattihyökkäys on jo mahdollinen. Tandemshakissa nopea kehitys ja keskustaruutujen hallinnointi onkin paljon tärkeämpää kuin normaalissa shakissa.
Toisin kuin perinteisessä shakissa, tandemshakissa ei yleensä kannata linnoittaa. Linnoittautuminen johtaa siihen, että kuningas on sidottu laudan kulmaan, jossa ei yleensä ole kuin muutama sotilas edessä ja vähän pakoruutuja.
Notaatio

Tandemshakin nopean tahdin ja kahden laudan samanaikaisen pelin takia pelejä on vaikeaa merkitä muistiin myöhemmin analysoitavaksi tai muuta tarkoitusta varten. Tietokoneshakin yleistyminen on kuitenkin tarjonnut mahdollisuuden laittaa pelejä muistiin myöhempiä analyyseja varten.

Samat merkintätavat pätevät kuin normaalistikin, mutta nappulan pudottamista voidaan merkitä monella eri tavalla. Yleisin on @-merkin lisääminen ruutua vastaavan koordinaatin eteen. Tätä käyttävät Internetin suurimmat shakkipalvelimet FICS ja ICC. Esimerkiksi kuningattaren pudottaminen shakilla ruutuun e6 merkitään D@e6+. Sotilaan pudottaminen voidaan merkitä vain @e6 tai S@e6 (engl. P@e6).
Pelaaminen

Tandemshakkia voi pelata niin laudan kuin tietokoneenkin ääressä. Vuodesta 2000 lähtien on järjestetty vuosittainen kansainvälinen turnaus Genevessä, joka houkuttelee maailman parhaat tandemshakin pelaajat turnaukseen.
Internetissä tandemshakkia voi pelata shakkipalvelimilla ICC ja FICS. FICS on kaikista aktiivisin palvelin tandemshakissa, ja siellä pelaa suuri osa maailman parhaista pelaajista, kuten Levon Aronian, Maarten Aronsson, Igor Bjelobrk, Jeremy Keller, Kazim Gulamali, André Nilsson, Peter Minear ja Linus Olsson.
Peliä pelataan Internetissä samoin kuin muutenkin, mutta muutamat asiat ovat kuitenkin eri tavalla. Laudan ääressä kommunikoinnin kuulevat kaikki, mutta Internetissä voi keskustella kahden kesken joukkuetoverinsa kanssa, mikä nostaa kommunikoinnin merkitystä. On myös helpompi tarkkailla toisen laudan tapahtumia näytöltä. Internetissä peliin vaikuttaa myös yhteyden viive.
Tandemshakkia varten on myös kehitetty sitä pelaavia tietokoneita, joiden kanssa voi pelata samalla puolella. Nämä ovat paljon ihmisiä nopeampia siirtämään, mutta kommunikoinnin ja lautojen välisten suhteiden kannalta vielä paljon jäljessä parhaita ihmispelaajia. Esimerkkejä tandemshakkikoneista ovat Sunsetter, Sjeng ja TJchess.
Animaatio Tandemshakkipelistä
Mineraali

Mineraali eli kivennäinen on luonnossa kiinteässä muodossa esiintyvä alkuaine tai epäorgaaninen yhdiste, jolla on tietty koostumus ja tavallisesti säännöllinen kiderakenne. Mineralogia on mineraaleja tutkiva tiede.
Mineraalin rakenne vaihtelee puhtaista alkuaineista yksinkertaisiin suoloihin ja hyvin monimutkaisiin silikaatteihin. Maapallon kuori ja sen kivilajit koostuvat lähinnä mineraaleista. Useimmat jalo- ja korukivet ovat puhtaita mineraaleja. Yhdessä kivilajissa on useimmiten 3–5 mineraalia.
Erilaisia mineraaleja.
Erilaisia mineraaleja tunnetaan nykyisin noin 4 000, joista vain 20–30 muodostavat pääasiassa kaikki kivilajit. Toisen arvion mukaan mineraaleja on vain 3000–4000. Mineraaleiksi ei luokitella homogeenisiä amorfisia massoja, kuten vulkaaninen lasi, eikä myöskään synteettisesti valmistettuja jalokiviä, vaikka ne koostumuksensa puolesta matkivatkin mineraaleja. Mineraaleiksi on kuitenkin hyväksytty joitakin kauan tunnettuja ja pitkään mineraaleiksi nimitettyjä amorfisia aineita, vaikka ne eivät täysin täytäkään nykyistä mineraalien määritelmää. Uusien mineraalien nimeämisestä pitää kirjaa kansainvälinen mineraloginen yhdistys IMA eli International Mineralogical Association Commission on New Minerals and Mineral Names.
Mineraalit syntyvät geologisissa prosesseissa. Kyseisiä prosesseja ovat esimerkiksi magmatismi, sedimentaatio ja metamorfoosi.
Kivennäisaineet ovat puolestaan eliöiden aineenvaihdunnan ja hyvinvoinnin kannalta oleellisia alkuaineita. Kivennäisaineet eivät siis ole mineraaleja, sillä ne eivät yleensä ole geologisten prosessien synnyttämiä, kiinteitä ja kiteisiä alkuaineita tai yhdisteitä, vaan tyypillisesti biologisista organismeista peräisin olevia, liuoksissa olevia ioneja. Kuitenkin englannin kielessä sekä mineraaleista että kivennäisaineista käytetään sanaa minerals, minkä takia suomeksikin kivennäisaineista puhutaan toisinaan virheellisesti mineraaleina. Osa ravinnosta saatavista kivennäisaineista voi tosin olla peräisin liuenneista tai liuotetuista mineraaleista, esimerkiksi natriumia ja klooria voidaan saada haliitista.
Mineraalien tunnistamiseen ja paljoussuhteiden tutkimiseen käytetään laboratoriossa ohuita mineraaliviipaleita, ohuthieitä, joita voidaan tutkia polarisaatiomikroskoopin avulla. Mineraalien tunnistamiseen ja kemiallisen koostumuksen määrittämiseen voidaan käyttää lisäksi röntgendiffraktiota, röntgenfluoresenssia ja röntgenmikroanalyysiä sekä atomiabsorptiospektrometriaa. Massaspektrometrien avulla voidaan selvittää näytteen atomien paljoussuhteita, kiven ikää ja myös kiven ainesosien syntyhistoriaa.
Mineraaleja voidaan luokitella esimerkiksi käyttötarkoitusten, fyysisten, optisten ja kidekemiallisten ominaisuuksien mukaan. Arvokkaat mineraalit jaetaan malmimineraaleihin ja epämetallisiin kaivannaisiin.
Määritelmä ja muodostuminen

Mineraalit ovat alkuaineista koostuvia kemiallisia yhdisteitä, jotka esiintyvät tavallisesti kiteisessä olomuodossa. Kivilajit puolestaan muodostuvat mineraaleista. Tavallisesti yhdessä kivilajissa on 3–5 erilaista mineraalia: esimerkiksi graniitissa on kvartsia, maasälpää ja kiillettä.
Mineraalit muodostuvat geologisissa prosesseissa. Magmatismissa maan pinnalla tai maan kuoren sisällä magma kiteytyy. Magman jäähtyessä ensimmäisenä kiteytyvät korkeimmissa lämpötiloissa kiteytyvät mineraalit, sitten alhaisemmissa lämpötiloissa kiteytyvät ja lopuksi ne mineraalit, joiden sulamis- ja kiteytymislämpötilat ovat alhaisimmat. Ensimmäisenä kiteytyvillä mineraaleilla on paljon tilaa kiteytyä niille tyypillisiin kidemuotoihin, mutta viimeiseksi kiteytyvillä ei ole enää paljoakaan tilaa jäljellä, joten niillä ei yleensä ole omia kidemuotoja.
Sedimentaatiolla viitataan kivien rapautumiseen ja rapautuneen aineksen kulkeutumiseen, lajittumiseen, kerrostumiseen ja saostumiseen. Sedimentaatiossa mineraaleja muodostuu vesiliuoksista saostumalla. Sedimenttiin syntyneet mineraalit toimivat kerrostuneessa maa-aineksessa myös iskoksena, joka pitää sitä koossa.
Metamorfoosissa mineraalit voivat uudelleenkiteytyä. Prosessi liittyy maankuoren sisäisiin liikuntoihin ja magmapurkauksiin. Uudelleenkiteytyminen tapahtuu paineen tai lämpötilan kohoamisen seurauksena sekä maankuoren liikuntojen vaikutuksesta. Metamorfoosissa mineraalit voivat muuttua toisiksi mineraaleiksi.
Ominaisuudet > Yleiset ominaisuudet

Mineraalien yleisiin ominaisuuksiin kuuluvat tiheys, kiilto, magneettisuus ja radioaktiivisuus. Metalleja sisältävät malmimineraalit ovat yleensä tiheämpiä kuin tavalliset mineraalit.
Mineraalin kiilto tarkoittaa sen tapaa heijastaa valoa. Kiilto jaetaan metalliseen tai epämetalliseen. Malmimineraalit ovat tyypillisesti metallinkiiltoisia ja useimmat silikaattimineraalit ovat epämetallisia. Kiilto määritellään arkielämästä tuttujen vaikutelmien mukaan, joten epämetalliset kiillot jaetaan edelleen lasi-, timantti-, silkki-, helmiäis-, vaha- ja nahkakiiltoihin. Lasikiilto esimerkiksi kiiltää kuin rikottu lasi.
Magneettisuuden perusteella voidaan havaita mineraaleista voimakkaasti magneettinen magnetiitti ja heikosti magneettinen magneettikiisu. Radioaktiivisuudesta pystyy tunnistamaan uraania, toriumia tai muutamia harvinaisia maametalleja sisältävät mineraalit.
Ominaisuudet > Optiset ominaisuudet

Mineraalien optisiin ominaisuuksiin kuuluvat väri, läpinäkyvyys, taitekerroin, kahtaistaitto sekä fluori- ja fosforiloiste. Värin avulla pystyy vain harvoin tunnistamaan mineraalin, sillä väri on usein kemiallisten epäpuhtauksien tai rakenteellisten virheiden aiheuttama. Kvartsi voi esimerkiksi olla väriltään lähes mitä tahansa valkoisesta mustaan, mutta malakiitti ja atsuriitti voidaan kuitenkin tunnistaa värinsä perusteella.
Värin sijaan mineraalin viirun väri on hyvä tuntomerkki. Viiru saadaan aikaan esimerkiksi raaputtamalla mineraalilla lasittamatonta posliinia, jonka pintaan syntyy mineraalijauheesta niin sanottu viiru. Se on paljon käytetty mineraalin tuntomerkki. Viirun väri ei välttämättä vastaa ehyen mineraalin murtopinnan väriä: tummanharmaan hematiitin viiru on verenpunainen ja harmaan lyijyhohteen kiiltävän musta.
Läpinäkyvyyden perusteella mineraalit voidaan jakaa läpinäkyviin, läpikuultaviin ja läpinäkymättömiin. Läpikuultavissa mineraaleissa reunat kuultavat vaaleampaa valoa vasten katsottaessa.
Taitekerroin kertoo sen, paljonko valonsäde taittuu sen jatkaessa matkaansa mineraalin pinnalta kiven sisään. Mineraaleilla on usein kaksi taitekerrointa valonsäteen suunnan perusteella. Taitekerroin on erityisen hyödyllinen jalokiviä tunnistaessa.
Jotkut mineraalit näyttävät erivärisiltä kuin normaalisti, kun niitä valaistaan ultraviolettivalolla. Fluoresenssiksi kutsutaan tilannetta, jolloin loiste nähdään, kun mineraalia valaistaan ultraviolettivalolla ja fosforesenssiksi, kun loiste voidaan nähdä vielä uv-lampun sammuttamisen jälkeen. Loisteen avulla tunnistettavia mineraaleja ovat uv-valossa sinisenä hohtava scheeliitti ja punertavana hohtava kalsiitti.
Muita optisia ilmiöitä esiintyy tietyillä mineraaleilla, ja ne tulevat usein esiin vasta hiotulla ja kiillotetulla pinnalla. Silmiinpistävyytensä ja epätavallisuutensa vuoksi niiden perusteella mineraali on usein helppo tunnistaa. Optisia ilmiöitä mineraaleilla ovat kissansilmäilmiö, tähti-ilmiö, adularisointi, aventurisointi, sateenkaari-ilmiö, labradorisointi, opalisointi, silkki-ilmiö ja luminesenssi.
Ominaisuudet > Mekaaniset ominaisuudet

Lohkeavuus on mineraalien ominaisuus, jolla tarkoitetaan sitä, miten mineraali lohkeaa pintoja pitkin. Lohkopinta voi olla kidepinnan suuntainen, mutta lohkosuuntia voi olla rakenteen mukaan 1–3. Mineraalit, jotka lohkeavat helposti tasaisiin lohkopintoihin, ovat eteviä lohkeavuudeltaan. Muita lohkeavuuden tasoja ovat hyvä, selvä ja epäselvä. Kaikilla mineraaleilla ei ole lohkosuuntia, jolloin murrospinnasta muodostuu kupurainen, eikä siinä ole säännönmukaisia piirteitä. Murrospinnat voidaan jakaa tasomaisiin, epätasaisiin ja simpukkamaisiin.
Asulla tarkoitetaan mineraalin rakeiden eri ulottuvuuksien keskinäisiä suhteita. Ominaisuus riippuu mineraalin kiderakenteesta. Rakeisilla mineraaleilla ulottuvuudet ovat jokseenkin samat kaikkiin rakennesuuntiin. Jos mineraalilla ei juurikaan ole korkeutta, mutta sillä on pituutta sekä leveyttä, sen sanotaan olevan suomuinen. Sälöisillä mineraaleilla muodostuu pitkiä puikkoja, ja jos mineraalissa on todella ohuita kiteitä sitä kutsutaan kuituiseksi. Jos raekoko on niin pieni, ettei rakeita pysty erottamaan toisistaan, mineraalia kutsutaan massamaiseksi.
Kovuus on yksi tärkeimmistä mineraalien tunnistusmenetelmistä. Kovuus saadaan selville vertaamalla mineraalia johonkin kovuudeltaan tunnettuun mineraaliin tai esineeseen. Vertailu voidaan tehdä esimerkiksi teräspiikillä tai raaputtamalla mineraalilla lasia. Mineraalit on jaettu Mohsin asteikon mukaan kymmeneen luokkaan, jossa kussakin on oma indeksimineraalinsa. Mohsin asteikolla voidaan kuitenkin todeta vain, mitä toista mineraalia pehmeämpi tai kovempi mineraali tutkittava mineraali on. Vaikka Mohsin asteikko on helposti sovellettavissa, se ei kerro mineraalien todellista kovuutta suhteessa toisiinsa. Sitä varten on Rosiwalin asteikko.
Ominaisuudet > Muut ominaisuudet

Kimmoisuuden perusteella voidaan tunnistaa kiillemineraalit, kuten muskoviitti ja biotiitti. Ne ovat ohuita levyjä, joita voi taivuttaa u-kirjaimen muotoon ja jotka palaavat sen jälkeen takaisin alkuperäiseen muotoonsa.
Karbonaattimineraalit liukenevat laimeaan suolahappoon, minkä pystyy havainnoimaan kiven pinnan kuplinnasta, kun siihen on tiputettu pisara happoa. Nikkelipitoiset mineraalit voidaan tunnistaa dimetylglyoksiimillä. Arseenikiisun pystyy tunnistamaan sipulinhajusta, kun sitä lyö vasaralla. Vesiliukoiset mineraalit, kuten vuorisuola, tunnistaa mausta.
Kidekemiallinen jaottelu

Mineraalit jaetaan Danan luokittelun mukaisesti kidekemiallisten ominaisuuksiensa perusteella seuraaviin ryhmiin: