stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Diary of a Madman
Albumin julkaisu

Pian nauhoitusten jälkeen Bob Daisley ja Lee Kerslake erotettiin yhtyeestä. Daisleyn mukaan yhtyeen manageriksi ensialbumin julkaisun aikoihin tullut Sharon Arden halusi markkinoida yhtyettä nimenomaan Ozzyn sooloprojektina eikä tasavertaisena yhtyeenä niin kuin alun perin oli ollut tarkoitus. Lisäksi Osbourne halusi rumpali Tommy Aldridgen yhtyeeseen Kerslaken tilalle. Osbourne arvosti Aldridgen taidot korkealle, ja he olivat tutustuneet 1970-luvulla, kun Black Sabbath ja Aldridgen silloinen yhtye Black Oak Arkansas kiersivät yhdessä. Daisley oli vastustanut tätä, koska hänen mielestään yhtyeen toimivaa kemiaa ei tarvinnut muuttaa, ja tämän johdosta myös hänet erotettiin. Daisleyn tilalle uudeksi basistiksi tuli Rhoadsin vanha Quiet Riot -yhtyeen soittokumppani Rudy Sarzo.
Osbournen mukaan Daisley ja Kerslake vaativat kaksinkertaisia palkkioita tulevista keikoista ja "valittivat" muutenkin joka asiasta. Daisley on puolestaan kertonut miesten halunneen vain normaalit sopimusten mukaiset korvaukset tehdyistä töistään. Hänen mukaansa heidän erottamisensa myötä alkuperäinen Blizzard of Ozz -yhtye hajosi ja oli nyt pelkästään Ozzy Osbournen sooloyhtye. Osbourne puolestaan on elämäkerrassaan todennut, että alun perinkin kyse oli hänen sooloprojektistaan eikä tasavertaisesta yhtyeestä. Randy Rhoads jatkoi yhtyeessä kitaristina, vaikka olikin pettynyt Daisleyn ja Kerslaken erottamisesta. Osbourne halusi pitää nuoren ja potentiaalisen kitaristin yhtyeessään.
Uusi kokoonpano kiersi Pohjois-Amerikkaa keväästä syksyyn 1981 promotoiden tuolloin Pohjois-Amerikassa julkaistua Blizzard of Ozz -albumia. Diary of a Madman julkaistiin marraskuussa 1981. Etukannessa on kuva Osbournesta "mielipuoleksi" maskeerattuna linnamaisessa huoneessa, ja kuvassa on myös Osbournen poika. Takakannessa on kuva Osbournesta vanhassa Sabbath-aikuisessa asussaan. Sisäpussissa oli kuva ja krediitit uudesta kokoonpanosta, vaikka Sarzo ja Aldridge eivät soitakaan albumilla. Daisley ja Kerslake haastoivat Osbournen ja Jet-yhtiön myöhemmin oikeuteen tapauksen johdosta. Myöskään kosketinsoittaja Johnny Cookia ei kreditoida, ja vuosien aikana monet ovat luulleet Don Aireyn soittaneen koskettimia albumilla, vaikka näin ei ollut. Aldridge on myöhemmin todennut, että häntä pyydettiin nauhoittamaan Kerslaken osuudet uudestaan, mutta hän kieltäytyi, koska ei nähnyt siihen tarvetta. Albumi menestyi hyvin nousten top-20:een niin Yhdysvalloissa kuin Britanniassakin ja se sai hyviä arvosteluja.
Albumin kiertue

Albumin varsinainen kiertue alkoi joulukuussa 1981 Pohjois-Amerikassa. Yhtyeeseen liittyi tuolloin vakituiseksi jäseneksi kosketinsoittaja Don Airey korvaten aiemmilla kiertueilla lavan takana soittaneen Lindsay Bridgwaterin. Lavasteena toimi suuri goottimainen linna, ja lavaohjelmaan kuului muun muassa kääpiö, joka "hirtettiin" konsertin aikana, sekä yleisön joukkoon heitetty raaka liha. Uudelta levyltä settiin tulivat avauksena toimiva "Over the Mountain", "Flying High Again" ja "Believer" nimikappaleen toimiessa konsertin introna.
Osbournen suosio oli kovassa nousussa, ja yhtye soitti nyt isommilla areenoilla. Kiertue sai huomiota muun muassa Osbournen kyseenalaisten tempausten johdosta, ja myös Rhoadsin taiturimainen kitarointi alkoi saada suurempaa näkyvyyttä ja arvostusta. Rhoads oli saanut joulukuussa 1981 Guitar Player -lehden "Best New Talent" -palkinnon, ja myös englantilaisen Sounds-lehden lukivat äänestivät hänet parhaaksi heavy metal -kitaristiksi samana vuonna. Rhoadsin suunnitelmiin kuului lähteä opiskelemaan klassista kitaransoittoa yliopistoon parin vuoden sisällä. Hän myös vieroksui "rock and roll -elämäntyyliä", jota varsinkin Osbourne vietti kiertueilla.
19. maaliskuuta 1982 yhtyettä kohtasi tragedia, kun Rhoads kuoli pienkoneen lento-onnettomuudessa yhdessä yhtyeen puvustajan ja lentokonetta lentäneen bussikuskin kanssa. Kiertuetta jatkettiin kuitenkin paria viikkoa myöhemmin Bernie Tormén (ex-Gillan) tullessa Rhoadsin korvaajaksi. Tormé oli mukana muutaman keikan ajan, ja hänen tilalleen pysyväksi kitaristiksi loppuvuodeksi 1982 tuli amerikkalainen Brad Gillis (Night Ranger).
CD-julkaisut

Vuonna 2002 albumi julkaistiin remasteroituna versiona, jossa Osbournen silloinen rytmisektio (basisti Robert Trujillo ja rumpali Mike Bordin) oli nauhoittanut Daisleyn ja Kerslaken osuudet uudelleen. Syynä oli Daisleyn ja Kerslaken nostama oikeusjuttu Osbourneja vastaan kahden ensimmäisen albumin maksamattomista korvauksista. Manageri Sharon Osbournen mukaan "Daisley ja Kerslake olivat piinanneet Osbournen perhettä vuosien ajan", ja siksi albumien laatua "parannettiin" uudella rytmisektiolla. Uudelleennauhoitukset saivat runsaasti kritiikkiä faneilta, ja myös Ozzy Osbourne itse on myöhemmin todennut vastustaneensa uudelleennauhoitusta.
Albumit (Blizzard of Ozz ja Diary of a Madman) julkaistiin uudelleen laajennettuina ja alkuperäisinä versioina vuonna 2011. Diary of a Madmanin bonuksena tuli CD, jossa on livetaltiointi vuodelta 1981.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittaneet Ozzy Osbourne, Randy Rhoads, Bob Daisley ja Lee Kerslake ellei toisin mainita.
| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Over the Mountain |  | 4.31 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Flying High Again |  | 4.44 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | You Can't Kill Rock and Roll | Ozzy Osbourne, Randy Rhoads, Bob Daisley | 6.59 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Believer | Osbourne, Rhoads, Daisley | 5.17 |  |  |  |  |  |  |
| B-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Little Dolls | 5.38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Tonight | 5.50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | S.A.T.O. | 4.07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Diary of a Madman | 6.14 |  |  |  |  |  |  |  |
| Vuoden 2002 painoksen bonuskappale |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 9. | I Don't Know (live)  | Osbourne, Rhoads, Daisley | 4.56 |  |  |  |  |  |  |
↑  kappale julkaistiin alun perin "Flying High Again"-singlen b-puolena
Kappaleet > Vuoden 2011 painoksen bonus-CD - Ozzy Live

I Don't Know (säv. Osbourne, Rhoads, Daisley)
Crazy Train (säv. Osbourne, Rhoads, Daisley)
Believer (säv. Osbourne, Rhoads, Daisley)
Mr. Crowley (säv. Osbourne, Rhoads, Daisley)
Flying High Again (säv. Osbourne, Rhoads, Daisley, Kerslake)
Revelation (Mother Earth) (säv. Osbourne, Rhoads, Daisley)
Steal Away (The Night) (säv. Osbourne, Rhoads, Daisley)
Suicide Solution (säv. Osbourne, Rhoads, Daisley)
Iron Man (säv. Iommi, Ward, Butler, Osbourne)
Children of the Grave (säv. Iommi, Ward, Butler, Osbourne)
Paranoid (säv. Iommi, Ward, Butler, Osbourne)
nauhoitettu vuonna 1981 "Blizzard of Ozz"-albumin Pohjois-Amerikan kiertueella
Singlejulkaisut

"Flying High Again" / "I Don't Know" (live) (UK / US 1981)
"Over the Mountain" / "I Don't Know" (live) (UK 1981)
Kokoonpano

Ozzy Osbourne – laulu
Randy Rhoads – kitara
Bob Daisley – basso ja laulu (kpl. 1-8)
Lee Kerslake – rummut (kpl. 1-8)
Louis Clark - jousisovitukset (kpl. 8)
Johnny Cook – kosketinsoittimet (kpl. 1-8)
Robert Trujillo – basso (vuoden 2002 painoksella kpl. 1-8)
Mike Bordin – rummut (vuoden 2002 painoksella kpl. 1-8)
Rudy Sarzo - basso (vuoden 2002 painoksella kpl. 9 ja vuoden 2011 bonus-CD kpl. 1-11)
Tommy Aldridge - rummut (vuoden 2002 painoksella kpl. 9 ja vuoden 2011 bonus-CD kpl. 1-11)
Lindsay Bridgwater - kosketinsoittimet (vuoden 2002 painoksella kpl. 9 ja vuoden 2011 bonus-CD kpl. 1-11)
Tuotanto

Ozzy Osbourne, Randy Rhoads, Max Norman - tuottajat
Max Norman - nauhoitus
Steve Joule - kansitaide
Julkaisuhistoria

marraskuu 1981: Jet Records, JETLP 237, LP, UK
marraskuu 1981: Jet Records, FZ 37492, LP, US
1987: Jet Records / CBS Records, CDJET 237, CD, EU
1987: Jet Records, ZK 37492, CD, US
elokuu 1995: Epic Records, 481677 2, CD, EU (remasteroitu)
elokuu 1995: Epic Records, 67236, CD, US (remasteroitu)
huhtikuu 2002: Epic Records, EPC 502041 2, CD, EU (remasteroitu, uudelleennauhoitetut basso ja rummut)
huhtikuu 2002: Epic Records, EK 85249, CD, US (remasteroitu, uudelleennauhoitetut basso ja rummut)
toukokuu 2011: Epic / Legacy, 88697 73821 2, 2CD, EU / US (remasteroitu alkuperäinen versio + bonus-CD)
Arvostelut

Allmusic () linkki
Korroosio () linkki[vanhentunut linkki]
Rolling Stone () linkki (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Diary of a Madman Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Diary of a Madman Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Ozzy Osbourne
| --- | --- |
Studioalbumit:  Blizzard of Ozz  Diary of a Madman  Bark at the Moon  The Ultimate Sin  No Rest for the Wicked  No More Tears  Ozzmosis  Down to Earth  Under Cover  Black Rain  Scream  Ordinary Man  Patient Number 9 
Livealbumit:  Mr. Crowley (live ep)  Speak of the Devil  Randy Rhoads Tribute  Just Say Ozzy  Live & Loud  Live at Budokan 
Kokoelmat:  Best of Ozz  (1989)  Ten Commandments (1990)  The Ozzman Cometh – The Best of Ozzy Osbourne  (1997)  The Essential Ozzy Osbourne  (kokoelma, 2003)  Prince of Darkness  (4 CD:n kokoelma, 2005)  Memoirs of a Madman 
Videot:  Speak of the Devil (video)  Bark at the Moon (video)  The Ultimate Ozzy  Wicked Videos  Don't Blame Me  Live & Loud (video)  Live At Budokan (DVD)
Delawaret

Delawaret ovat Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkaita, jotka kansoittivat eurooppalaisten siirtolaisten saapumisen aikoihin nykyisen Pennsylvanian, osan Delawarea, sekä New Jerseyn ja New Yorkin itäosat. 1600-luvun alkupuolella heitä on arveltu olleen yli 20 000 henkeä. He kuuluivat laajaan algonkinien kieliperheeseen ja jakaantuivat murteensa ja maantieteellisen sijaintinsa perusteella kolmeen erilliseen ryhmään, jotka olivat munsee, unami ja unalactigo.
Delawarein oma alkuperäinen nimi oli lenape (todelliset ihmiset) ja heidän kansansa koostui kymmenistä pienistä heimoista. Nimi delaware juonsi alkunsa lordi De la Warren mukaan, joka oli Virginian toinen kuvernööri. Euroopan suurvallat Englanti, Ranska, Hollanti ja Ruotsi rakensivat siirtokuntiaan delawarien asuttamille alueille ja niiden ympärille. Hollannin siirtokunnan kuvernööri Peter Minuit osti eräältä delawarein heimolta Manhattanin 1626. Paikalle perustettiin Uusi Amsterdam, josta myöhemmin tuli New Yorkin kaupunki.
Kulkutaudit sekä monet sodat muita intiaaneja ja eurooppalaisia vastaan vähensivät delawarien lukumääriä ja pienensivät heidän asuma-alueitaan 1600-luvulta lähtien. Seuraavan vuosisadan alussa delawaret kulkeutuivat eri suuntiin mannerta, suuremman osan siirtyessä asteittain nykyisen Ohion alueelle. 1800-luvun aikana Yhdysvallat siirsi Kansasiin ja Texasin asettuneet delawaret Oklahomaan. Muualle kulkeutuneiden ryhmien jälkeläiset asuvat hajallaan ympäri Yhdysvaltoja ja Kanadaa.
Historia > Eurooppalaisten tulo

Vuonna 1524 italialainen merenkulkija Giovanni da Verrazzano purjehti salmeen, joka sai myöhemmin hänen nimensä, ja ankkuroi nykyisen Staten Islandin edustalle New Yorkissa. Hän tapasi intiaaneja, jotka olivat uskottavasti delawareja. Intiaanit olivat uteliaita ja käyttäytyivät ystävällisesti. Lähtiessään da Verrazzanon miehistö sieppasi mukaansa joitakin alkuasukkaita. Tämän jälkeen rannikon intiaanit varoivat laivoja, jotka tulivat "suolaisen veden takaa". Seuraavien kahdeksankymmenen vuoden aikana Euroopasta tulleet laivat pysähtyivät satunnaisesti Staten Islandin alueella, ja niiden miehistö tunkeutui intiaanien kyliin hankkimaan orjatyövoimaa.
Brittiläinen merikapteeni Henry Hudson teki syyskuussa 1609 vierailun nykyisen Manhattanin saaren pohjoisosiin. Hän oli pestautunut Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian palvelukseen, ja etsi oikotietä Kiinaan. Sankka sumu yllätti ankkuroidusta laivasta soutuvenein tutkimusretkelle lähteneen miehistön. Yksi veneistä ajautui muista erilleen. Sumun hälvetessä veneen miehistö näki joukon lähestyviä intiaanikanootteja, jossa oli useita soutajia. Eräs merimiehistä hermostui ja ryhtyi ampumaan. Kanootista ammuttiin vastaukseksi nuolia. Muuan miehistön jäsenistä menehtyi, kaksi muuta haavoittui. Intiaanit olivat delawarien suurimman heimon, wappingerien jäseniä. Hudson sai houkuteltua välikohtauksen jälkeen joukon delawarien päälliköitä laivalleen neuvotteluihin. Tarjotuista ruoista, juomista ja lahjoista huolimatta intiaanit suhtautuivat epäluuloisesti Hudsoniin.
Historia > Turkiskauppaa ja sodankäyntiä

Hudsonin retkikunta ei avannut kauppasuhteita delawareihin, vaan jatkoi matkaa ja päätyi nykyisen Albanyn edustalle. Täällä he saivat innostuneen vastaanoton ja perustivat 1614 mohikaanien maille ensimmäinen hollantilaisen kauppa-aseman Fort Nassaun. Irokeesien liittokuntaan kuuluvat mohawkit halusivat osallisiksi kaupankäyntiin epäonnistuttuaan luomaan suhteet Uuteen-Ranskaan. Vuonna 1617 mohawkien ja mohikaanien ikivanhat riidat leimahtivat liekkeihin. Intiaanisodan rajuus lopetti seudun turkiskaupan ja hollantilaiset joutuivat sulkemaan Fort Nassaun. Pohjoiset munsee-murteita puhuvat delawaret taistelivat mohikaanien tukena. Samaan aikaan eteläiset unalactigo- ja unami-delawareryhmät joutuivat sotaan Pennsylvanian susquehannockeja vastaan. Tuhoisa sota ajoi delawaret etelämmäs ja osa pakeni sukulaisheimojen luo New Jerseyhin. Sodan jäljiltä autioituneilla seuduilla liikkuneet brittiläiset ja hollantilaiset kauppiaat joutuivat näkemään monia poltettuja delaware-kyliä ja satoja kuolleita intiaaneja. Susquehannockit valtasivat Pennsylvanian delawarien parhaat pyyntimaat, ja työntyivät mukaan merkittävään asemaan nousseeseen eurooppalaisten kanssa käytävään turkiskauppaan.
Historia > Uuden Ruotsin siirtokunta

Manhattanin saaren delawareilta ostanut Uusien-Alankomaiden ensimmäinen kuvernööri Peter Minuit kohteli intiaaneja hyvin ja vastineeksi nämä auttoivat siirtolaisten sopeutumista elämään uudella mantereella. Vuonna 1638, nyt jo entisenä kuvernöörinä, Minuit johdatti Delaware-joen suulle kaukaa Skandinaviasta tulleita siirtolaisia, pääosa Ruotsista, mutta joukossa myös suomalaisia. Alueella asuvat delawaret ottivat tulokkaat ystävällisesti vastaan. Hollannin esimerkkiä noudattaen Ruotsi alkoi pystyttää omaa siirtokuntansa.
Delaware-joen suulle rakennettu ensimmäinen linnake ristittiin Fort Christinaksi Ruotsin 12-vuotiaan kuningatar Kristiinan mukaan. Noin 600 ruotsalaista ja suomalaista tuli laivojen mukana Euroopasta määränpäänään pohjoismainen siirtokunta. Useita uusia linnakkeita rakennettiin, muun muassa Uusi-Göteborg. Linnoitusten tarkoitus oli suojella asukkaita muiden eurooppalaisten siirtokuntien mahdollisia sotajoukkoja vastaan. Uusi-Ruotsi koki lyhyen kukoistuskauden kuvernööri Johan Printzin johtamana. Delawaret kuljettivat siirtolaisille suuret määrät maissia ja saivat vastineeksi muiden tuotteiden ohella tuliaseita ja alkoholia. Uudesta-Ruotsista tuli delawarien merkittävin kauppakumppaninsa runsaan 10 vuoden ajaksi.
Siirtokunta levisi Delaware-joen varsille rakennetun haja-asutuksen myötä ja sisälsi osia New Jerseystä, Pennsylvaniasta, Delawaresta ja Marylandista. Vaikka delawaret myivät Uudelle-Ruotsille maitaan, niin siirtokunnan kasvu tyrehtyi. Vuonna 1655 Uusien-Alankomaiden sotilasjoukot valtasivat ruotsalaislinnakkeet.
Historia > Hollantilaisia vastaan

Hudsonin jokilaakson wappingerit ja New Jerseyn raritanit joutuivat 1630-luvun lopulla erimielisyyksiin Uusien-Alankomaitten siirtokunnan kanssa. Monen hollantilaisen uudisasukkaan taustalta löytyi kalvinismi, jonka perinteisiin kuului pitää jokaista ei-kristittyä pakanana ja paholaisen kätyrinä. Yritykset vieroittaa delawaret omasta uskostaan eivät tuottaneet tulosta. Ristiriitojen sävyttämät suhteet kärjistyivät. Uuden-Amsterdamin kolmanneksi kuvernööriksi 1637 valitun Willem Kieftin umpikujaan ajautunut intiaanipolitiikka johti lopulta siihen, että Kieft alkoi maksaa "tapporahaa" jokaisesta intiaanista. Päänahahka riitti todisteeksi tapetusta "villi-ihmisestä". Skalpeeraus alkoi levitä laajemmalle, ja tapa tuli tunnetuksi niin intiaanien kuin valkoistenkin keskuudessa.
Vuonna 1643 kuvernööri Kieftin erikoisosasto surmasi keskellä yötä erään wappingerien pakolaisleirin lähes kaikki 100 asukasta. Tapaus tunnetaan Pavonian massamurhana. Sotilaat toivat Uuteen-Amsterdamiin 80 irtileikattua päätä, joista osaa pidettiin kunniamerkkeinä, ja osaa käytettiin jalkapalloina sotilaiden keskinäisissä huvituksissa.
Kuultuaan mitä oli tapahtunut, intiaanit aloittivat laajamittaiset kostotoimet. Hollantilaiset olivat erehtyneet aliarvioimaan alueen alkuperäisasukkaiden voiman. Useista paikallisista delawarien heimoista kokoonpantu sotajoukko käsitti noin 2 000 soturia, jotka hyökkäsivät useana eri rintamana Delawarelahdelta Connecticutin jokilaaksoon. Hollantilaisasutukset roihusivat liekeissä, ja niiden asukkaat pyrkivät Uuden-Amsterdamin suojiin.
Kun lisäjoukkoja Hollannista tuova laiva eksyi reitiltä ja ajautui matalikolle oli Kieftin ostettava apua briteiltä. Hän suostui maksamaan 25 000 Alankomaiden guldenia 150:stä Connecticutin siirtokunnan vapaa-ehtoisesta. Uuden-Englannin ja Uusien-Alankomaiden yhdistetyt sotajoukot kapteeni John Underhillin johtamina onnistuivat lopettamaan delawarien hyökkäykset. Kun sota päättyi 1645, olivat delawaret menettäneet arviolta 1 600 henkeä. Myös hollantilaisten tappiot olivat suuret.
Uusien Alankomaiden siirtokunta kasvoi nopeasti, ja intiaanien asuinalueet pienenivät. Vuonna 1651 susquehannockit myivät hollantilaisille osan delawarien maita kysymättä lupaa maan oikeilta omistajilta.
Samoihin aikoihin pohjoisimmat delawaret ajautuivat hollannin siirtokunnan kanssa "persikkasotana" tunnettuun välienselvitykseen. Persikoita luvatta anastanut delawarenainen maksoi hengellään varkaudestaan. Tapaus sai monet delawarien heimoista hyökkäämään hollantilaisten asuinalueille. Intiaanit piirittivät myös Uutta-Amsterdamia, jonka viimeiseksi jäänyt kuvernööri Peter Stuyvesant järjesti sotilaalliset voimat välittömiin vastaiskuihin. Useita delawarien kyliä tuhottiin ja niihin viedyt vangit vapautettiin. Lopullinen rauha solmittiin vuonna 1664. Saman vuoden elokuussa loppui Uusien Alankomaiden valta Manhattanilla. Englannin laivaston neljä fregattia purjehtivat Uuden-Amsterdamin satamaan ja brittijoukot vaativat hollantilaisten antautumista. Kuvernööri Stuyvesant katsoi vastarinnan hyödyttömäksi.
Historia > Brittien imperiumi

Vuosina 1673 ja 1681 brittien lisääntyvät siirtolaisperheet ostivat maita delawareilta. Erityisen paljon maakauppaa tekivät englantilaiset kveekarit johtajanaan William Penn, joka arvosti intiaaneja. Delaware-päällikkö Tammanend myi Philadelphian, "Veljellisen rakkauden kaupungin", englantilaisille 1682. Samalla tehtiin alueellinen rauhansopimus. Penn valvoi delawarien oikeuksia maakaupoissa. Kveekarien menestyksekäs intiaanipolitiikka päättyi seuraavalla vuosisadalla. Skotlannista ja Irlannista tulleet hollantilaisten kalvinistien uskonveljet väheksyivät intiaanien maankäyttöä, ja saivat aikaan muiden siirtolaisten välien kiristymisen delawarien kanssa.
Vuosi 1737 tunnetaan delawarien historiassa murheellisena vuotena, sillä juuri tuona vuonna solmittiin "Walking Purchase" eli kävelevä kauppa. Jos Pennsylvanian isänä pidetty William Penn kohteli delawareja ystävällisesti, niin samaa ei voinut sanoa hänen pojastaan Thomaksesta. Tämä myi eteenpäin maa-alueita, jotka yhä kuuluivat delawareille. Peittääkseen laittoman menettelynsä hän oli löytävinään vuonna 1686 tehdyn asiakirjan, joka oli ollut kadoksissa 50 vuotta. Sopimuksessa mainittiin delawaremaiden luovuttamisesta valkoiselle miehelle Delaware- ja Lehign-jokien väliseltä alueelta niin pitkältä matkalta kuin mies pystyy kävelemään puolessatoista vuorokaudessa. Intiaanit uskoivat sopimuksen aitouteen, ja arvelivat matkan pituudeksi noin 60 kilometriä.
Thomas Penn palkkasi siirtokunnan joukosta kolme nopeinta miestä juoksemaan kilpaa puoleksitoista päiväksi. Heistä nopein ehti edetä 113 kilometriä. Delawaret olivat tyrmistyneitä matkan pituudesta ja vihaisia brittien vilpillisistä keinoista. Valkoisen miehen "kävely" oli ollut suuren palkinnon toivossa kilpailleiden miesten lähes tauotonta juoksua. Delawaret käsittivät tulleensa huijatuiksi. Päällikkönsä Lappawinsoen johdolla he koettivat kumota sopimusta siinä onnistumatta. Epäreilun kaupan seurauksena delawaret menettivät maitaan koillisesta Pennsylvaniasta liki 5000 neliökilometriä. Kapinoiminen Pennsylvanian siirtokuntaa vastaan oli hyödytöntä uusisasukkaiden määrän vuoksi. Lappawinsoe ja muut päälliköt joutuivat tyytymään siihen, että heidän maansa riistettiin pala palalta. Pennsylvanian hallituksen lupaukset uusista maista olivat vailla katetta. Delawarien matka kohti länttä lisääntyi. Monet heistä päätyivät Ohion maaseudulle, jonne useat pohjoisemmilta alueilta paenneet heimot olivat pystyttäneet kylänsä.
Kaiken kaaoksen ja jatkuvan muuttovaelluksen aikana delawarien alkoholinkäyttö lisääntyi. Heistä tuli aggressiivisia raivopäitä, ja heitä alettiin verrata suomalaisiin. Myös delawarien aineelliseen kulttuuriin sekoittui eurooppalaisilta omaksuttuja tapoja. Eräs näistä oli hirsimajan käyttö, joita aluksi rakennettiin valkoisten kirvesmiesten voimin.
Historia > Kristityt delawaret

Vuonna 1740 saksalaisen David Zeisbergerin johtamat herrnhutilaiset alkoivat tehdä käännytystyötä delawarein, eritoten munseiden parissa. Moravian lähetysasema perustettiin ja munseille rakennettiin yhteisö Ohioon Muskingum-joen varteen. Zeisbergin anglosaksit koettivat lähetystyötä myös Stockbridgen mohikaanien parissa. Varsinkin delawareihin kristinusko vaikutti voimakkaasti ja heidän omat profeettansa nousivat vastustamaan väkijuomia.
Historia > Vapaussodan aika

1700-luvun monissa sodissa delawaret taistelivat ranskalaisten puolella. Ottawa-päällikkö Pontiacin aloittamassa suuressa intiaanikapinassa Englantia vastaan oli delawareilla tärkeä osuus. Kun lähes 20 heimoa valtasi brittiläisten linnakkeita Isojenjärvien alueilla oli eräs kapinan tärkeimmistä johtajista delawarien Hopokan (piippu). Vaikka Pontiac jälkeenpäin on kerännyt kunniaa ja mainetta kapinahankkeen alullepanijana, oli Hopokanin osuus merkittävä.
Vuonna 1775 alkaneen Yhdysvaltain vapaussodan aikana monet delawaret tukivat brittejä Hopokanin johtamina. Osa pysytteli puolueettomana, ja jotkut asettuivat siirtolaisten puolelle. Yhdysvaltain tulevan presidentin George Washingtonin johtamat siirtokuntien sotavoimat pakottivat brittijoukot vetäytymään. Sodan aikana Moravian kristityt ja puolueettomat delawaret joutuivat vaikeaan asemaan, kun sekä amerikkalaiset että näitä vastaan taistelevat intiaanit pitivät heitä vihollisinaan. Pittsburghista Pennsylvaniasta lähetetty 60-miehinen vapaaehtoisten joukko ratsasti delawarien lähetysasemalle ja nuiji lähes sata intiaania sukupuoleen katsomatta hengiltä. Tapahtuma tunnetaan Gnadenhuttenin verilöylynä. Kaksi pakoon päässyttä delawarea kertoi ystävilleen mitä oli tapahtunut.
Gnadenhuttenin jälkeen pennsylvanialaiset päättivät hävittää myös ei-kristittyjen delawarien kylät. Lähes 500 vapaaehtoista suostui tehtävään eversti William Crawfordin johtamina. Delawaret ja wyandotit olivat asiasta toista mieltä. Noin 50 amerikkalaista sai surmansa ja eversti Crawford päätyi kidutuspaaluun. Kostoksi lähetysaseman verilöylystä everstin kohtalo jätettiin naisten käsiin, jotka toimeenpanivat kuolemantuomion. Tapauksen uskotaan tiukentaneen Yhdysvaltain intiaanipolitiikkaa, sillä Crawford oli ollut George Washingtonin hyvä ystävä.