stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luigi Russolo
Kirjallisuutta

Bellorini, Giuliano – Gasparotto, Anna – Tagliapietra, Franco (toim.): Luigi Russolo: La musica, la pittura, il pensiero. Nuove ricerche sugli scritti.  Firenze:  Editrice Leo S. Olschki, 2011.  ISBN 978-88-222-6052-9
Chessa, Luciano: Luigi Russolo, Futurist: Noise, Visual Arts, and the Occult.  Berkeley:  University of California Press, 2012.  ISBN 978-0-520-27063-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luigi Russolo Wikimedia Commonsissa
Russolo, Luigi Carlo Filippo. Dizionario Biografico degli Italiani (2017). (italiaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ruostetikkanen

| Ruostetikkanen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Alaheimo::  Tikkaset Picumninae
Suku::  Paljassilmätikkaset Sasia
Laji::  abnormis
Kaksiosainen nimi
 Sasia abnormis  (Temminck, 1825) 
Alalajit
 S. a. abnormis  S. a. magnirostris 
Katso myös
   Ruostetikkanen Wikispeciesissä   Ruostetikkanen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruostetikkanen (Sasia abnormis) on tikkoihin kuuluva aasialainen lintulaji. Lajin kuvaili ja nimesi Coenraad Jacob Temminck 1825.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on vain yhdeksän senttimetriä, joten se on kääpiö tikkojen laajassa heimossa. Alapuolelta lintu on oranssinpunainen ja päältä ruskea. Naaraan otsa on punainen mutta koiraan keltainen. Sen varpaissa, joita on vain 3, on liukastumisen estämiseksi erityiset karheat nystyrät. Pyrstösulat eivät ole jäykät kuten varsinaisilla tikoilla, ja lintu liikkuukin enimmäkseen oksilla kiipeillen. Ruostetikkanen on vilkas ja levoton kiipeillen puiden ja muun kasvillisuuden seassa, tavallisesti alle viiden metrin korkeudella.
Esiintyminen

Eteläaasialainen laji, joka pesii Indonesiassa, Malesiassa, Thaimaassa ja Burmassa. Lajista tunnetaan kaksi alalajia, Sasia a. abnormis ja S. a. magnirostris. Sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Erilaiset tiheäkasvuiset metsät, kuten bambutiheiköt, istutukset ja joenrantapöheiköt.
Lisääntyminen

Pesä koverretaan lahoon puuhun tai bambuun, ja sen pesäkäytävän halkaisija on 2½ cm.
Ravinto

Syö pääasiassa hyönteisten toukkia sekä muurahaisia ja niiden munia.
Kyllästyvä kuristin
Toimintaperiaate

Kyllästyvän kuristimen toiminta perustuu ferromagneettisen sydämen magneettiseen kyllästymiseen tai permeabiliteetin muutoksiin. Näissä käytetään erityyppisiä magneettisydämen materiaaleja toimintaperiaatteen mukaan. Permeabiliteetin vähittäisiin muutoksiin perustuvassa kyllästyvässä kuristimessa ei tavoitella magneettisydämen äkillistä kyllästymistä, vaan hyödynnetään toimintapistettä, jonka ympäristössä permeabiliteetti muuttuu jatkuvasti. Magneettivahvistimien kyllästyvissä kuristimissa on ohjauskäämit, joiden avulla magneettisydämen magnetointia säädetään ja työkäämit, joiden läpi kuormavirta kulkee. Kyllästyvän kuristimen sydämelle on tyypillistä suuri magnetointivastus, pieni magnetointivirta vuon kyllästymisrajojen sisäpuolella ja äkillinen magneettinen kyllästyminen rajan ylittyessä. Kyllästyneen kuristimen magnetointivastus häviää ja ainoastaan työkäämin resistanssi pysyy, kunnes käyttöjännitteen ja sen myötä työkäämin virran napaisuuden kääntyminen palauttavat kyllästyvän kuristimen sydämen magneettivuon alempaan arvoon.
Historia

Mekaanisesti säädettäviä kuristimia käytettiin valaistuksen säätöön jo 1800-luvun lopulla. Kuristimen magneettipiiriä avaamalla saatiin vähennettyä induktanssia, jolloin vaihtovirta kuristimen läpi kasvoi. Charles F. Burgess ja Budd Frankenfield keksivät, että ferromagneettisen muuntajasydämen magneettista kyllästymistä voisi käyttää sähkövirran säätämiseen esimerkiksi hehkulamppuvalaistuksessa. Francis Crocker keksi miten kahden työkäämin rakenteella voitiin kumota muuntajavaikutus. Amerikanruotsalainen Ernst Alexanderson oivalsi kyllästyvän kuristimen mahdollisuudet ja ryhtyi käyttämään keksimäänsä magneettivahvistinta tehokkaissa radiolähettimissä.
Mekaaniset rakenneratkaisut

Tasavirtaohjattu kyllästyvä kuristin koostuu tavallisesti magneettiteräksestä laminoidusta kolmihaaraisesta magneettisydämestä, jonka keskimmäisen haaran ympärille on käämitty ohjauskäämi ja kahteen ulommaiseen haaraan työkäämit.
Merkittävin luokittelu aiheutuu työkäämien lukumäärästä:
Yhden työkäämin kyllästyvät kuristimet, jotka eivät rakenteeltaan eroa yksivaiheisista muuntajista. Yleensä tämäntyypinen ratkaisu tarvitsee seurakseen vähintään diodin tai lineaarisen kuristimen, jotta kuormavirtapiirin jännitteen siirtyminen työkäämin ja ohjauskäämin kautta ohjausjännitteeseen voidaan estää tai edes vaimentaa.
Kahden työkäämin kyllästyvät kuristimet, jotka mahdollistavat muuntajavaikutuksen kumoamisen. Työkäämit voidaan kytkeä sarjaan tai rinnakkain. Tällöin voidaan myös käyttää nimitystä transduktori.
Kaksi erillistä rengassydämistä kyllästyvää kuristinelementtiä.
Kaksi erillistä laminoiduista magneettisydämistä muodostettua kyllästyvää kuristinelementtiä. Tämä on toimintaperiaatteeltaan täysin edellistä vastaava.
Yksi kolmihaarainen magneettisydän, joka muodostaa kaksi magneettipiirin silmukkaa ja jonka keskimmäiseen haaraan on käämitty ohjauskäämi ja ulommaisiin haaroihin työkäämit.
Yksi kolmihaarainen magneettisydän, jossa on häiritsevien hystereesi-ilmiöiden eliminoimiseksi halkaistu keskihaara, johon on käämitty ohjauskäämi ja ulommaisiin haaroihin työkäämit. Käämien rakenteen suhteen tämä on täysin vastaava kuin edellisessä kohdassa.
Kaksi kolmihaaraista magneettisydäntä, joiden keskihaaroihin on käämitty erilliset työkäämit ja edellisten päälle yhteinen työkäämejä peittävä ohjauskäämi. Nämä käämit voidaan valmistaa sisäkkäisiin kelarunkoihin ennen kokoonpanoa.
Kaksi rengassydäntä, joihin on ensin erikseen käämitty työkäämit, minkä jälkeen käämityt rengassydämet on yhdistetty ja edellisten käämien päälle on käämitty yhteinen työkäämejä peittävä ohjauskäämi.
Käämit

Lineaarisessa kuristimessa on tavallisesti yksi käämi ja muuntajassa ensiökäämi ja vähintään yksi toisiokäämi. Kyllästyvässä kuristimessa on erilaisia käämejä eri tehtävissä. Ne kuitenkin jakaantuvat kahteen pääluokkaan: ohjauskäämeihin ja pääkäämeihin.
Vaikka edellä pääkäämit ja ohjauskäämit jaettiin erillisiin pääluokkiin, on olemassa myös magneettivahvistimen sovelluksia, joissa kyllästyvässä kuristimessa on vain yksi käämi. Hakkuriteholähteen apuregulaattorissa yksi käämi riittää. Tämän yhden käämin tehtävät työkääminä ja ohjauskääminä erotellaan diodeilla. Tästä poikkeuksellisesta mutta lukumääräisesti yleisestä sovelluksesta on olemassa myös poikkeuksen poikkeus, jossa hyödynnetään kahta käämiä.
Kyllästyvän kuristimen ja magneettivahvistimen ero

Sekaannuksen välttämiseksi kyllästyvä kuristin ja magneettivahvistin erotellaan toisistaan seuraavasti:
Magneettivahvistin on virtapiirilaite, joka koostuu kyllästyvien kuristimien, tasasuuntaajien, vastusten ja tavanomaisten muuntajien yhdistelmästä, jota käytetään signaalin vahvistukseen.
Kyllästyvä kuristin on ensisijainen ja yhteinen komponentti kaikissa magneettivahvistimissa.
Kyllästyvän kuristimen ja magneettivahvistimen eroa on verrattu elektroniputken ja putkivahvistimen eroon. Vastaava vertaus voidaan ulottaa myös transistoreihin ja transistorivahvistimiin.
Kyllästyvän kuristimen ja lineaarisen kuristimen ero

Näennäisestä rakenteen samankaltaisuudesta huolimatta kyllästyvä kuristin on hyvin erilainen kuin lineaarinen kuristin. Nimityksen samankaltaisuus saattaa aiheuttaa sekaannuksia. Ne eivät ole sama asia eivätkä keskenään vaihtokelpoisia. Ominaisuudet, jotka tekevät lineaarisesta kuristimesta ideaalisen, tekevät kyllästyvästä kuristimesta kelvottoman.
Kyllästyvän kuristimen ja lineaarisen kuristimen sähköisiä ominaisuuksia:
Magnetointivirta on samassa vaiheessa jännitteen kanssa. Lineaarisen kuristimen tapauksessa virta on 90° jäljessä.
Magnetointivirran kuvaajan aaltomuoto on suorakulmainen. Lineaarisen kuristimen magnetointivirta on siniaallon muotoinen, jos jännitekin on muodoltaan siniaalto.
Jännitteen ja virran suhde ei ole lineaarinen. Kyllästyvän kuristimen virtaa rajoittaa magneettisydämen koersiviteetti. Lineaarisen kuristimen virta on suorassa suhteessa jännitteeseen.
Jos kyllästyvän kuristimen kuormakäämin kanssa on sarjaan kytketty vastus, ja näiden yli kytketään askelmainen jännite, kyllästyvän kuristimen virta on aluksi tasainen magnetointivirta ja kyllästyvän kuristimen magneettisydämen kyllästyttyä virta nousee askelmaisesti siihen arvoon, johon kuormavastus virran rajoittaa. Lineaarisen kuristimen tapauksessa virta alkaa asymptoottisesti lähestyä lopullista kuormavirtaa noudattaen ajasta riippuvaa eksponenttifunktiota.
Kyllästyvän kuristimen ja lineaarisen kuristimen rakenteellisia ominaisuuksia:
Magneettipiirissä ei ole ilmaväliä missään, ei myöskään hajautettua ilmaväliä. Lineaarisessa kuristimessa on tavallisesti ilmaväli, joka voi olla myös hajautettu. Ilmasydämisessä lineaarisessa kuristimessa ei ole ferromagneettista sydäntä lainkaan.
Magneettipiiriin valitaan sydänmateriaali, jonka suhteellinen permeabiliteetti on korkea ja hystereesisilmukka suorakulmainen. Lineaarisen kuristimen magneettisydämessä suurin sallittu vuon tiheys on yleensä tärkeämpi kuin äärimmäisen suuri permeabiliteetti.
Magneettipiirin muodolla pyritään siihen, että koko magneettisydän kyllästyisi kauttaaltaan samanaikaisesti. Tästä syystä rengasmaisen sydämen sisä- ja ulkohalkaisijan suhteellinen ero on pieni. Lineaarisessa kuristimessa ferromagneettisen sydämen magneettista kyllästymistä pyritään välttämään ja sydänmateriaalin määrä on paljon tärkeämpi kuin ulkohalkaisijan ja sisähalkaisijan suhteellinen ero.
Kyllästyvän kuristimen yleisiä ominaisuuksia

Kyllästyvän kuristimen magneettisydän ja käämilangat kestävät hyvin neutronisäteilyä.
Kyllästyvä kuristin kestää korkeita lämpötiloja. Lämpötilan rajoitukset johtuvat tavallisesti käämien eristeistä. Magneettisydän ja käämilangan kupari kestävät korkeampia lämpötiloja tuhoutumatta.
Kulumattomuus. Kyllästyvän kuristimen ominaisuudet eivät huonone käytössä.
Vaihtojännitelähde on pakollinen.
Kyllästyvän kuristimen ferromagneettisen sydänmateriaalin ominaisuudet rajoittavat taajuuskaistaa.
Transduktori

Transduktori (engl. transductor) on kyllästyvän kuristimen erikoistapaus. Joissain lähteissä transduktori on määritelty samoin kuin kyllästyvä kuristin. Toisissa lähteissä transduktori tarkoittaa nimenomaan sellaista kyllästyvää kuristinta, jossa on kaksi työkäämiä muuntajavaikutuksen kumoamista varten. Joissain lähteissä on lisäksi tarkennettu, että transduktorissa on kaksi magneettisydäntä. Riippuen transduktorin mekaanisesta kokoonpanosta, siinä voi olla kaksi ohjauskäämiä tai yksi ohjauskäämi. Transduktorin nimityksen käytölle on ollut kannattajia lähinnä Britanniassa ja Skandinaviassa. Jonkin verran vastustusta sen käytölle ilmeni, koska englannin kielen sanat transductor ja transducer muistuttavat toisiaan, vaikka niillä on aivan eri merkitykset.
Aksel Werner Ruusuvaara

Aksel Werner Ruusuvaara (sukunimi aik. Rosberg; 25. joulukuuta 1867 Leppävirta – 7. kesäkuuta 1923 Helsinki) oli suomalainen juristi ja senaattori.
Ruusuvaaran vanhemmat olivat maanmittari Erik Ferdinand Rosberg ja Agnes Walle. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1888 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa. Ruusuvaara suoritti oikeustutkinnon 1893 ja sai varatuomarin arvon 1896.
Hän toimi asianajajana Turussa 1903-1904 ja asessorina 1904-1907. Hänet erotettiin poikkeuslain nojalla 1907.
Seuraavat kaksi vuotta hän toimi Helsingissä asianajajana, kunnes hänet valittiin Viipurin Hovioikeuden asessoriksi 1909.
Ruusuvaara toimi Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvoksena 1910–1912. Hän kuului Nuorsuomalaiseen puolueeseen. Hän oli Suomen senaatin oikeusosaston jäsen 1912–1917.
Viimeksi hän toimi asianajajana Helsingissä.
Aksel Ruusuvaara oli naimisissa vuodesta 1898 Anna Pakarisen kanssa. Heille syntyi kaksi lasta. Hilkka Liisa 20.5.1899-31.7.1976 ja Aarre Veikko Antero 16.8.1900-28.11.1946.
Ruoke

| Ruoke |
| --- | --- |
 Nykyinen tasoristeys, josta 130m kaupunkiin päin oli aikaisemmin myös Ruokkeen seisake.
Kaupunki:  Jyväskylä
Suuralue:  Kuohu-Vesanka
Kaupunginosa nro:  38
Postinumero(t):  40660
Vesangantie Ruokkeelta kaupungin keskustaan päin.
Ruoke on Jyväskylän 38. kaupunginosa sekä kaupunginosassa sijaitseva kulmakunta, joka ulottuu osin myös viereisen Vesangan kaupunginosan puolelle. Ennen vuoden 2009 kuntaliitosta Ruokkeen asutus ulottui sekä kaupungin että Jyväskylän maalaiskunnan puolelle.
Ruoke ei ole ollut rekisterikylä, sen sijaan Ruoke on muodostunut Jyväskylän, Vesangan ja Palokan kylien raja-alueelle. Ruokkeen kaupunginosaan ja tilastolliseen pienalueeseen kuuluu ainoastaan Jyväskylän kylään kuulunut osa. Tälle alueelle on laadittu asemakaava, mutta Vesangan kaupunginosaan kuuluvaa aluetta ei ole kaavoitettu.
Luonto ja ympäristö

Ruokkeen asutus sijaitsee pääosin Ruokepuolisen pohjoispuolella. Ruoke on nimetty Ruokepuolisen mukaan, tosin järven nimen alkuperästä ei ole varmaa tietoa. Ruoke- nimessä saattaa viitata sanaan ruoko, ruokkia tai housuja tarkoittavaan murresanaan ruokkeet. Ruokepuolisen ja Lummelammen välinen puro toimi kunnanrajana vuoteen 2009 asti. Puron niska on ollut rajapaikka jo 1500-luvulta lähtien.
Historiaa

Nykyisen Ruokkeen alue oli alun perin Jyväskylän, Vesangan ja Palokan kylien rajamaata. 1800-luvulla Jyväskylän osa kuului Nisulan ja Haukkalan taloille, Vesangan osa Yrjölän, Ristolan, Halilan ja Ylä-Siekkilän taloille, Palokan osa puolestaan Niemelän ja Kankaanpään taloille. Ensimmäinen talo alueella oli Rantala, joka perustettiin Haukkalan torppana vuonna 1861.
Möykynmäen rautatietunneli otettiin käyttöön vuonna 1926, jonka jälkeen alueen läpi kulkeva rautatie siirrettiin nykyiselle paikalleen. Aluetta kutsuttiin alun perin Siltalan peräksi, kunnes Ahti Lahtinen ja ratavartija Aukusti Salo ehdottivat Ruokepuolisen nimeen perustuvaa Ruoketta alueen rautatieseisakkeen nimeksi. Myöhemmin nimitystä alettiin käyttää koko alueesta.
Rautatien valmistumisen jälkeen savottatoiminta alkoi alueella. Puuta tuotiin Hanhinotkon kautta ja Ruokepuolisen yli seisakkeelle. 1950-luvulla asemalle tuotiin myös Laajavuorelta ja Hanhiperältä kaadettuja tervaksia, jotka kuljetettiin junilla Kuohun tervatehtaalle.
Nykyinen virallinen Ruokkeen kaupunginosa siirrettiin maalaiskunnasta kaupunkiin vuonna 1965. 1970-luvulla maalaiskunnan puolella olevaa Ruokkeen ja Vesangan väliselle alueelle suunniteltiin täydennysrakentamista, jotta Vesangasta olisi voinut tulla suunnilleen Tikkakosken kokoinen taajama. Alueelle laadittiin yleiskaava 1990-luvulla.
Asutuksen keskittymät

Ruoke alkoi kasvaa 1940-luvun loppupuolella, kun alueelle saatiin sähköt sekä postipalvelu. Ensimmäiset omakotitalot Palokkaan vievän Ruokkeentien varrelle rakennettiin 1950-luvulla. 1960-luvulla omakotitaloja rakennettiin nykyisen virallisen kaupunginosan alueella olevien Hiekkaharjuntien ja Timolantien varsille. Vuonna 2003 kaupunkiin kuuluneella Ruokkeen alueella oli noin 40 taloa. Tämä alue kaavoitettiin vuonna 2015. Kaupunki antoi uusia asuintontteja myyntiin viimeksi vuonna 2020.
Asutuksen keskittymät > Kylmäoja

Kylmäoja on pieni asuinalue, jonka talot sijaitsevat Kylmäojantien varrella valtatien 18 lähellä. Ensimmäinen talo alueella oli 1920-luvulla Längelmäeltä muuttaneiden Juho ja Ida Ketosen perustama Kiertokangas. Suurin osa taloista rakennettiin 1950- ja 1960-lukujen välisenä aikana.
Palvelut > Linja-autoreitit

Jyväskylän Liikenteen linjat 37 ja 39 kulkevat Ruokkeen kautta.
Ruskotiira

| Ruskotiira |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Alaheimo::  Tiirat Sterninae
Suku::  Ruskotiirat Anous
Laji::  stolidus
Kaksiosainen nimi
 Anous stolidus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Ruskotiira Wikispeciesissä   Ruskotiira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Anous stolidus
Ruskotiira, aikaisemmalta nimeltään hömötiira (Anous stolidus) on kaikilla valtamerillä esiintyvä tummapukuinen tiira.
Ulkonäkö ja koko

Linnun pituus on 38–40 senttiä, siipien kärkiväli 77–85 senttiä ja paino keskimäärin noin 190 grammaa. Ruskotiira on kooltaan kalatiiraa hieman suurempi ja pitkäpyrstöisempi. Sen höyhenpuku on tummanruskea, vain päälaki, otsa ja niska ovat valkoiset. Silmä alareunassa on valkoinen kaari. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Leviineisyys ja elinympäristö

Ruskotiirat pesivät Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren trooppisissa ja subtrooppisissa osissa. Lajin populaation koko on 180 000 – 1 100 000 yksilöä. Linnaeus kuvaili lajin holotyypin Jamaikalta. Ruskotiirasta tunnetaan viisi alalajia, jotka ovat stolidus, plumbeigularis, pileatus, galapagensis ja ridgwayi. Laji on tavatuu Länsi-Euroopassa muutamia kertoja. Ruskotiirat elävät lisääntymisaikana valtamerten luodoilla ja koralliriutoilla, muina aikoina avomerellä, joskus suurina parvina.
Lisääntyminen

Ruskotiirat elävät usein valtavissa yhdyskunnissa, joissa voi olla yli 100 000 paria, mutta se pesii usein myös yksittäispareina. Pesä sijaitsee usein kallion kolossa tai halkeamassa, paikoin mangrovessa, pensaassa, kookospalmun latvassa tai muussa puussa, mutta usein myös paljaalla maalla. Naaras munii yhden munan. Emot jättävät poikasen yksin sen ollessa 15 päivän ikäinen. Poikanen oppii lentämään 40–48 päivän ikäisenä.
Ravinto

Ruskotiirat syövät pääasiassa kaloja ja kalmareita, joita ne saalistavat uimasillaan veden pinnasta. Ne kalastavat sekä päivällä että kuutamoöinä.
Lauri-Juhani Ruuskanen

Lauri-Juhani Ruuskanen (20. kesäkuuta 1932 – 27. helmikuuta 1970) oli suomalainen oopperaohjaaja ja näyttelijä.
Ruuskanen opiskeli Suomen teatterikoulussa ja sai lisäksi pianonsoiton opetusta Rakel Leviniltä. Hän työskenteli ohjaajana Suomen kansallisoopperassa vuodesta 1960. Ruuskanen ohjasi siellä tuotannot muiden muassa oopperoista Lucia di Lammermoor (Donizetti), Carmen (Bizet), Porgy ja Bess (Gershwin), Tristan ja Isolde (Wagner), Pohjalaisia (Madetoja), Juha (Merikanto), Lulu (Berg), Elektra (R. Strauss), Boris Godunov (Musorgski) ja Lohengrin (Wagner). Hannu Heikkilä täydensi hänen Lohengrin-ohjauksensa.
Ruuskanen ohjasi Tampereen oopperaan vuosina 1962–1967 tuotannot oopperoista Lentävä hollantilainen (Wagner), Macbeth (Verdi), Manon (Massenet) ja Tapaus Makropulos (Janáček). Hän ohjasi myös Göteborgissa esimerkiksi Musorgskin Hovanštšinan tuotannon. Näyttelijänä Ruuskanen esiintyi pitkissä elokuvissa Yö vai päivä, Totuus on armoton ja Kesäkapina sekä lyhytelokuvassa Herakles.
Aiheesta muualla

Lauri-Juhani Ruuskanen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Suomen kansallisoopperan ja -baletin esitystietokanta
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
RRKM-teoria

RRKM-teoria, Rice–Ramsperger–Kassel–Marcus -teoria,  on mikrokanoninen siirtymätilateoria ja se yhdistää unimolekulaarisen reaktion tilastollisen teorian ja Siirtymätilateorian. RRKM-teoria on Rudolph Marcus:n kehittämä laajennus RRK-teoriaan. RRKM-teoriassa unimolekulaarisessa reaktiossa molekyylitörmäysten kautta muodostuneen virittyneen molekyylin ja siitä edelleen muodostuneen aktivoidun kompleksin kaikki vibraatiot ja rotaatiot otetaan huomioon reaktion kinetiikassa.
Lisätieto

A Aktiivinen vapausaste, kuten vibraatio, sisäinen rotaatio ja torsio, osallistuu energian siirtymiseen. Translaatio ja NPE-vibraatio eivät ole aktiivisia vapausasteita.
B Tätä oletusta tukee se, että virittyneiden molekyylien elinajat ovat lyhyet ja se aiheuttaa energiatasojen levenemistä ja läheisten energiatilojen pakkautumista epätarkkuusperiaatteen mukaisesti.
C Koska  E_{\ddagger ,vr} on kvantittunut ja pienempi kuin  E_{\ddagger }, niin summaus aloitetaan jostakin minimiarvosta.
D Ei tarvita keskimääräistä nopeutta, koska nopeusvakio lasketaan jokaiselle energia-arvolle ja translaation nopeus annetaan liike-energian avulla  v={\sqrt {\frac {2E_{\ddagger ,t}}{m^{\ddagger }}}}
E Huom!  \sum g_{i}^{\ddagger }\neq N(E)dE, koska vain muutama vibraatio- ja rotaatiotila on saatavilla aktivoidulle kompleksille  E_{\ddagger ,vr}:n pienuudesta johtuen.
F Esim.  {\ce {H2O}}:n dissosioituessa  p^{\ddagger }=2
G Esim. lineaariselle molekyylille hitausmomentti on verrannollinen sidospituuden neliöön ja rotaatioenergia on kääntäen verrannollinen hitausmomenttiin.
Kuvassa vain alimmat energiatasot ovat esillä. Molekyylin jokaisella vibraatiotasolla on suuri määrä rotaatiotasoja. Havainnollisuuden vuoksi rotaatiotasot on esitetty lyhyellä viivalla(vihreä) verrattuna vibraatiotasoihin (keltainen). Todellisuudessa peräkkäisten rotaatiotasojen väli on erittäin pieni. Kuvassa molekyyliparametrina voi olla sidospituus.
NPE on nollapiste-energia, a = virittyneen molekyylin energia, b = aktivoidun kompleksin NPE, c = lähtöainemolekyylin NPE, Eru = ulkoinen rotaatioenergia, Evrs = vibraatioenergia-sisäinen rotaatioenergia.
Ruskonurmiyökkönen

| Ruskonurmiyökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Tarhayökköset Hadeninae
Tribus::  Nurmiyökköset Caradrinini
Suku::  Caradrina
Laji::  morpheus
Kaksiosainen nimi
 Caradrina morpheus  (Hufnagel, 1766) 
Katso myös
   Ruskonurmiyökkönen Wikispeciesissä   Ruskonurmiyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruskonurmiyökkönen (Caradrina morpheus) on yökkösiin kuuluva keskikesän yöperhoslaji. Suomessa lajia esiintyy erittäin yleisenä maan eteläosassa.
Koko ja ulkonäkö

Ruskonurmiyökkönen on suunnilleen keskikokoinen, hieman hennonoloinen yökköslaji. Etusiivet ovat pohjaväriltään vaihtelevat, mutta tavallisimmin vaalean kellanruskeat. Siipien kuviointi on vaaleanruskeaa. Poikkiviirut erottuvat melko hyvin ja siiven kärkiosassa on selvästi muuta siipeä tummempi vyö. Munuaistäplä on iso, tasaisen tummanruskea ja erottuu selvästi ilman erillistä reunaviirua. Myös rengastäplä on ruskea, mutta erottuu joskus huonosti. Sekä munuais- että rengastäplän läpi kulkee ohut, hiukan oranssinsävyinen juova. Takasiivet ovat likaisenvalkoiset ja niissä on vaihtelevissa määrin tummempi, kellanruskea ulkoreunus. Siipiväli on 30–35 mm.
Lajilta tunnetaan tumma muoto f. obscura, jonka poikkiviirut ovat vaaleat.
Muutamat muut yleiset lajit muistuttavat paljon ruskonurmiyökköstä. Näitä ovat erityisesti keltasänkiyökkönen (Hoplodrina octogenaria) sekä harmosänkiyökkönen (Hoplodrina blanda).
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin pääasiallinen levinneisyysalue on Eurooppa ja Pohjois-Aasia. Lisäksi laji on kulkeutunut ihmisen mukana Pohjois-Amerikkaan. Suomessa ruskonurmiyökköstä tavataan erittäin yleisenä Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta hajanaisia havaintoja on Lapissa aina Enontekiöltä saakka. Lentoaika on kesäkuun lopulta elokuun alkuun. Elo-syyskuussa saatetaan tavata vähälukuisen toisen sukupolven yksilöitä.