Emil Saarinen
Elämä > Sisällissota

Sosialidemokraattien maltillista linjaa edustanut Saarinen kertoi vastustaneensa valtalakia, Mannerin eduskuntaa ja Me vaadimme -julistusta sekä kannattaneensa porvarienemmistöisen eduskunnan päätöstä lujan järjestysvallan luomisesta, vaikka äänestikin ryhmäkurista johtuen puolueensa enemmistön mukaisesti. Yleislakon päätyttyä pidetyssä sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän kokouksessa hänen parlamentaristista menettelytapaa korostava esityksensä voitti Yrjö Sirolan ehdotuksen vallankumouksen käynnistämisestä. Turun mellakoiden jälkeen Helsingin punakaarti ja työväenjärjestöjen eduskunta painostivat eduskuntaryhmää lopettamaan toimintansa, mutta Saarinen sai estettyä lakkauttamisen kahden äänen enemmistöllä.
Sisällissodan alettua Saarinen määrättiin kansanvaltuuskunnan raha-asiainvaltuutetuksi nimitetyn Jalo Kohosen apulaiseksi. Saarinen ja Matti Paasivuori olivat ainoat Senaatintalolla järjestettyyn käskynjakoon osallistuneet kansanedustajat, jotka eivät suostuneet vallankumoushallituksen palvelukseen. Tampereelle palattuaan Saarista painostettiin ryhtymään lääninkomissaariksi, mutta hän päätti jatkaa piirisihteerin tehtäviään. Samaan aikaan kaupunkiin tuotiin Suinulan verilöylyn yhteydessä vangittuja suojeluskuntalaisia. Uusien veritekojen välttämiseksi joukko sosialidemokraatteja pyysi vankien luovuttamista heidän vastuulleen. Tarkoitusta varten perustetun vankeinhuoltokomitean puheenjohtajaksi valittu Saarinen valvoi punaisten vankilanjohtajien K. O. Iivosen, Vihtori Pajuniemen ja Jooseppi Lehdon toimintaa muutaman viikon ajan. Vankeja kohdeltiin pääsääntöisesti hyvin ja haavoittuneet saivat asianmukaista hoitoa. Heillä oli jopa niin hyvät oltavat, että se herätti katkeruutta punaisten omien rivimiesten keskuudessa. Lopulta punakaartin piiriesikunta erotti Saarisen, koska hän ei totellut Tuomas Hyrskymurron määräyksiä vankien kohtelun tiukentamisesta. Saarisen aloitteesta perustettiin myös tutkintokomitea, joka vapautti useita aiheettomasti vangittuja valkoisia. Punainen terrori jäi Tampereella vähäiseksi, mitä pidettiin Saarisen ja vanhemman polven maltillisten sosialidemokraattien ansiona.
Tampereen taistelun aikana Saarinen oli virkailijana teknillisellä opistolla toimineessa punakaartin Hämeen rintaman piiriesikunnassa. Oman kertomuksensa mukaan hän haavoittui lievästi esikunnan tiloissa tapahtuneessa räjähdyksessä, joka surmasi ylipäällikkö Hugo Salmelan. Taistelujen tauottua Saarinen vangittiin 13. huhtikuuta, jonka jälkeen häntä pidettiin kolme viikkoa poliisilaitoksella. Toukokuun puolivälissä Saarisen oli tarkoitus lähteä eduskunnan istuntoon, mutta ilman matkustuslupaa hän ei voinut poistua kaupungista. Saarinen pidätettiin uudelleen juhannuksen alla ja vietiin Tampereen vankileirille, josta hänet siirrettiin Sörnäisten kuritushuoneeseen muitten vangittujen kansanedustajien seuraksi. Lokakuussa Saarinen sai kolmen vuoden kuritushuonetuomion avunannosta valtiopetokseen. Hänen katsottiin syksyllä 1917 osallistuneen eduskuntaryhmän jäsenenä Me vaadimme -julistuksen laatimiseen sekä piirisihteerinä vaikuttaneen työväen järjestyskaartien perustamiseen. Vankeina olleiden valkoisten annettua lausuntoja Saarisen puolesta tuomio muutettiin viiden vuoden ehdonalaiseksi ja hänet laskettiin vapaaksi. Tammikuussa 1919 valtiorikosylioikeus kuitenkin korotti tuomion kahdeksan vuoden ehdottomaksi vankeudeksi. Saarinen pakoili viranomaisia pari kuukautta, kunnes poliisi viimein tavoitti hänet erään räätälin luota Tampereen Puutarhakadulta. Saarinen armahdettiin jo kesällä valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimin päätöksellä, kun hänen ei katsottu vaikuttavasti ottaneen osaa kapinaan.