stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
McDonnell Douglas F-4 Phantom II
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Australian kuninkaalliset ilmavoimat

RAAF käytti F-4 Phantomeja vuosina 1970-1973. RAAF oli tilannut F-111 Aardvark hävittäjä-pommittajia, mutta valmistusviiveiden takia otettiin tilapäisesti F-4:t käyttöön täyttämään aukkoa kansallisessa puolustuksessa. Australia vuokrasi 24 uutta F-4E-sarjojen 43 ja 44 lentokonetta. Yhdysvaltain ilmavoimat koulutti yli 100 maa- ja lentohenkilöstöön kuuluvaa ja sijoitti henkilökuntaansa Amberleyhin avustamaan ja valvomaan huoltoa ja koulutusta.
Syys- ja lokakuussa 1970 lensivät vastikään koulutetut RAAF miehistöt 24 uutta lentokonetta Havaijin ja Guamin kautta RAAF:n Amberleyn tukikohtaan, ja koneet otettiin palveluskäyttöön 1. laivueessa ja 6. laivueessa.
RAAF F-4E sarjanumerot:
69-0304 – 69-0307 (Block 43)
69-7201 – 69-7217, 69-7219, 69-7220, 69-7234 (Block 44)
Numero 7234 vaurioitui laskeutumisessa siirtolennolla, mutta suurten korjausten jälkeen se kuitenkin otettiin palveluskäyttöön. Numero 7203 menetettiin yöllisellä pommituslennolla kesäkuussa 1971. Australia käytti omia pyrstö/tunnusnumeroja koneissa, mutta kaksi viimeistä numeroa oli kuitenkin samat kuin alkuperäisissä sarjanumeroissa. F-111C-koneiden toimitukset alkoivat etuajassa lokakuussa 1972. Kesäkuuhun 1973 mennessä loput 23 F-4:ää oli lennetty takaisin Yhdysvaltoihin (Hillin lentotukikohta, Utahissa).
Näistä 21 päivitettiin myöhemmin F-4G ”Wild Weasel” -koneiksi ja ainakin kuusi niistä oli taistelukäytössä Operaatio Desert Stormissa Irakissa 20 vuotta niiden Australiaan toimittamisen jälkeen.
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Luftwaffe

Hävittäjälaivue 71 Richthofen (poistettu käytöstä)
Hävittäjälaivue 72 Westfalen (aikaisemmin Hävittäjäpommittajalaivue 36) (poistettu käytöstä)
Hävittäjälaivue 73 Steinhoff (aikaisemmin Hävittäjäpommittajalaivue 35)
Hävittäjälaivue 74 Mölders (poistettu käytöstä)
Tiedustelulaivue 51 Immelmann (poistettu käytöstä)
Tiedustelulaivue 52 (poistettu käytöstä)
Fliegerisches Ausbildungszentrum der Luftwaffe (lentäjäkoulutuskeskus, poistettu käytöstä)
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Israelin ilmavoimat

Israelin ilmavoimat (Heyl Ha’Avir) hankki F-4 Phantomeja vuodesta 1969 alkaen. Ensimmäinen F-4E otettiin palveluskäyttöön 5. syyskuuta 1969 ja israelilaiset saivat niillä ensimmäisen ilmavoiton 11. marraskuuta 1969 Egyptin ilmavoimien MiG-21-koneesta.
Israel hankki kaiken kaikkiaan 42 uutta F-4E-mallin, 12 uutta RF-4E-mallin ja 162 käytettyä F-4E-mallin konetta. Heidän palveluksessaan taistelukäytössä olevat Phantomit tunnettiin nimellä ”Kurnass” (Moukari). RF eli tiedustelukoneet tunnettiin nimellä ”Orev” (Korppi).
Israelin ilmavoimilla oli viisi Phantom-laivuetta:
201. laivue (’Yksi’) הטייסת האחת
69. Laivue ('Moukarit') טייסת הפטישים
119. laivue (’Lepakko’) טייסת העטלף
105. laivue (’Skorpioni’) טייסת הערב
133. laivue (’Oranssin pyrstön ritarit’) אבירי הזנב הכתום
F-4:t osallistuivat taisteluihin Väsytyssodassa Israelin ja Egyptin välillä, sekä vuoden 1973 Jom kippur -sotaan, jossa arviolta 33 Phantomia menetettiin taistelussa ja vuoden 1982 Libanonin sotaretkeen. Vaikkakin F-4 oli silloin tarkoitettu sivurooliin rynnäkkökoneena (ilmaherruustehtäviin israelilaisilla oli F-15- ja F-16-hävittäjät), niin silti sillä saavutettiin viimeinen ilmavoitto Libanonissa 9. kesäkuuta 1982. Kaiken kaikkiaan Israelin ilmavoimat saavuttivat 116 ilmavoittoa Phantomilla.
Israelin F-4E:t voitiin varustaa laajalla valikoimalla aseita, kuten AGM-84 Harpoon- ja Rafael Gabriel- meritorjuntaohjuksilla ja myöhemmin Rafael Popeye -ilmasta-maahan-ohjuksilla. Niitä käytettiin myös runsaasti SEAD-roolissa.
Puolivälissä 1980-lukua Israel päivitti Phantominsa Kurnass 2000 -koneiksi, joissa oli uudistettu avioniikka, rakenteellisia parannuksia ja tutka, paranneltu navigointi/taistelujärjestelmä ja HOTAS. Kaikkiaan 55 konetta muutettiin näin. Suunniteltua Super Phantom 2000 -päivitystä uusilla Pratt & Whitney PW1120 -moottoreilla korvaamaan vanhat J79-moottorit ei toteutettu kustannussyistä.
RF-4E:t läpikävivät myös useita päivityksiä, joissa useat muutettiin korkeammille nopeuksille (aina Mach 2,4 saakka) ja parempiin korkeuksiin (23 800 m). Kolmeen koneeseen asennettiin korkealta kuvaavat kamerat (HIAC) pyörivään kannattimeen nokan alle, näiden tyyppimerkintä oli RF-4E(S).
Viimeiset israelilaiset F-4:t poistettiin palvelukäytöstä 12. toukokuuta 2004.
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Egyptin ilmavoimat

28 F-4E käytössä vuoteen 2020 asti.
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Kreikan ilmavoimat

Kaksi laivuetta F4 -koneita.
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Iranin ilmavoimat

Läntinen alue:
Noaheh (OIHH) (Hamadan, Shahrokhi) 3. Taktinen lentotukikohta
31. Taktinen tiedustelulaivue: RF-4E Phantom II
32. Taktinen hävittäjälaivue: F-4D Phantom II ja F-4E Phantom II
33. Taktinen hävittäjälaivue: F-4D Phantom II ja F-4E Phantom II
Eteläinen alue:
Bushehr (OIBB) 6. Taktinen lentotukikohta
61. Taktinen hävittäjälaivue: F-4E Phantom II
62. Taktinen hävittäjälaivue: F-4D Phantom II ja F-4E Phantom II
Bandar Abbas Int'l (OIKB) 9. Taktinen lentotukikohta
91. Taktinen hävittäjälaivue: F-4E Phantom II
92. Taktinen hävittäjälaivue: F-4E Phantom II
Chah Bahar (OIZC) (Chabahar) 10. Taktinen lentotukikohta
101. Taktinen hävittäjälaivue: F-4D Phantom II
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Japanin itsepuolustusjoukkojen ilmavoimat

F-4EJ tilattiin 1. marraskuuta 1968. Kaksi F-4EJ:tä (JASDF sarjanumerot 17-8301 ja 17-8302) valmistettiin McDonnellin tehtailla St Louisissa ja testattiin alkaen 14. tammikuuta 1971. Seuraavat 11 (JASDF sarjanumerot 27-8303/8307, 37-8307/8310 ja 47-8311/8313) valmistettiin McDonnellilla osina ja koottiin Japanissa Mitsubishi Heavy Industries Ltd -yhtiön tehtailla. Ensimmäinen Japanissa koottu kone (27-8303) teki ensilentonsa 12. toukokuuta 1972. Jatkossa Mitsubishi valmisti 127 F-4EJ:tä lisenssillä ja näistä viimeinen toimitettiin 20. toukokuuta 1981. Se oli samalla viimeinen valmistettu Phantom.
Mitsubishin valmistamia Phantomeja ei valmistushetkellä ollut varustettu ilmatankkaukseen sopiviksi, koska sopimusrajoitukset kielsivät Japania hankkimassa hyökkäysaseita. Kuitenkin tarvittavat laitteet hankittiin ja varastoitiin. Myöhemmin kun rajoituksia lievennettiin, niin useimpiin F-4EJ-koneisiin asennettiin standardi-F-4E-ilmatankkauslaitteistot. Japanin ilmavoimilla ei kuitenkaan tiettävästi ole ollut ilmatankkereita, joten F-4EJ-koneiden ilmatankkauksia on tehty vain harjoituksissa Yhdysvaltain ilmavoimien KC-135-tankkereiden kanssa.
McDonnell valmisti 14 aseistamatonta F-4EJ-tiedustelukonetta ja toimitti ne Japanin ilmavoimille marraskuun 1974 ja kesäkuun 1975 välillä. Niiden tyyppimerkintä oli RF-4EJ. Ne olivat käytönnössä identtisiä Yhdysvaltain ilmavoimien RF-4C-koneiden kanssa, ainoastaan jotain laitteita puutui, kuten tutkahaku ja -varoitusjärjestelmä.
F-4EJ otettiin käyttöön elokuussa 1972. Japanin ilmavoimien kuusi torjuntahävittäjälaivuetta käytti F-4EJ-koneita. Nämä olivat 301., 302., 303., 304., 305. ja 306., ja lisäksi RF-4EJ:tä käytti 501. laivue. 1980-luvun kuluessa käytettävissä olevien F-4EJ -koneiden määrä väheni 140 koneesta 125 koneeseen vuonna 1992. Muuntaminen F-15J-tyyppiin alkoi 1980-luvun lopussa. Vuodesta 1984 lähtien tehtiin käyttöiän pidennystä, jossa useimmat F-4EJ:t päivitettiin F-4EJ Kai -stadardiin.
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Etelä-Korean ilmavoimat

19  F-4D/E käytössä jotka on määrä poistaa käytöstä kesäkuussa 2024.
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Espanjan ilmavoimat

Espanja allekirjoitti 6. elokuuta 1970 Yhdysvaltain kanssa Peace Alfa -sopimuksen, jonka mukaan Espanja lunasti Yhdysvaltain ilmavoimien ylijäämävarastoista 36 F-4C. Koneiden hinta maksettiin osittain Yhdysvaltain rahastotakauksina ja Espanjan budjetista. Sopimukseen sisältyi myös Yhdysvaltain oikeus kolmeen tukikohtaan Espanjassa. Vuonna 1978 Espanja vastaanotti vielä neljä F-4C:tä korvaamaan onnettomuuksissa tuhoutuneita koneita. Samalla Espanja vastaanotti neljä RF-4C:tä osana Peace Alfa II -sopimusta.
Espanja osti kahdeksan RF-4C:tä Yhdysvaltain lentävän kansalliskaartin varastoista. Koneet toimitettiin tammikuussa 1989. Ensimmäisten EF-18A koneiden vastaanoton jälkeen alkuvuodesta 1989 pääosa F-4C ja RF-4C koneista poistettiin käytöstä. Kuudella F-4C ja yhdellä RF-4C oli vielä reilusti lentotunteja jäljellä ja ne jatkoivat operatiivisessa käytössä lokakuuhun 1990. Espanjan ilmavoimien viimeinen lento Phantomeilla tehtiin 4. helmikuuta 2002.
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Turkin ilmavoimat

169 F-4E käytössä.
Syyria ampui alas yhden Turkin F-4 -koneen 22. kesäkuuta 2012. Se löytyi Syyrian aluevesiltä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
USAF Silver Lobot eläkkeelle (englanniksi)
F-4 Phantom (englanniksi)
Hallen Hävittäjäsivut: F-4 Phantom II (suomeksi)
F-4C
F-4B, VF-111 Sundowners
F-4B, VMFA-542 Tigers, 1969
Phantom FG.1, 43. Laivue
Saksalainen F-4
F-4E
RF-4E
Mittarit

| Mittarit |
| --- | --- |
 Mittariperhosen toukka
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit   Geometridae  Leach, 1815
Alaheimot
 Alsophilinae  Desmobathrinae  Kenttämittarit Larentiinae  Lehtimittarit Sterrhinae  Lovimittarit Ennominae  Oenochrominae  Orthostixinae  Tyttöperhoset Archiearinae  Vihermittarit Geometrinae 
Katso myös
   Mittarit Wikispeciesissä   Mittarit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mittarit (Geometridae) on runsaslajinen perhosten heimo. Lajeja tunnetaan noin 26 000. Heimo on saanut nimensä toukkien erikoisesta liikkumistavasta.
Tyypillisesti mittarit ovat melko pieniä ja hentoja perhosia. Aikuisilla mittariperhosilla on hoikka ruumis ja leveät siivet, jotka ovat perhosen levätessä tavallisesti auki ja takasiivet jäävät usein näkyville. Lepäävä perhonen pitää siipiään takaviistoon tai suoraan sivuille. Etu- ja takasiivet liittyvät yhteen erityisen väkäsen, frenulumin, välityksellä. Koirailla on usein sulkamaiset tuntosarvet, joilla ne haistavat naaraiden erittämät feromonit. Mittareiden väritys vaihtelee tavallisimmin ruskean, harmaan ja vihreän eri sävyissä. Siivissä on usein monimutkaista, aaltomaista kuviointia tai poikkijuovia, joiden avulla perhosen hahmo rikkoutuu ja ne sulautuvat hyvin ympäristöönsä. Joidenkin lajien naaraat ovat lyhytsiipisiä tai siivettömiä, ja siten lentokyvyttömiä. Takaruumiissa on parillinen tympaanielin.
Pillikemittari (Perizoma alchemillata)
Useimmat mittarilajit lentävät hämärissä tai yöllä, mutta osa lajeista on aktiivisia vain päivällä ja osa lentää ympäri vuorokauden. Yöaktiiviset lajt lentävät usein kirkkaiden valojen luokse.
Toukat ovat hoikkia ja karvattomia, yleensä suojavärin naamioimia. Osa toukan käsnäjaloista on surkastunut ja niitä on vain kaksi tai kolme paria. Tämä vaikeuttaa toukan liikkumista, joten mittaritoukat ovat kehittäneet erikoisen etenemistavan, jossa toukka liikuttaa vartaloaan kuin harppia siirtäen vuorotellen etu- ja takapäätään. Tämä antaa vaikutelman jossa toukat mittaisivat kulkemaansa matkaa ja on toiminut innoituksena ryhmän nimelle. Häirittynä toukat pudottautuvat maahan tai jähmettyvät paikoilleen tekeytyen kasvinosiksi. Ravinto on yleensä kasviperäistä ja jotkin lajit ovat merkittäviä viljelystuholaisia.
Remu plays Hurriganes

Remu plays Hurriganes on Remu Aaltosen johtama yhtye, joka soittaa Hurriganesin musiikkia. Yhtye oli toiminnassa ensimmäisen kerran 1990-luvulla. Aaltonen perusti yhtyeen uudelleen vuonna 2019.
Historia

Aaltonen perusti yhtyeen vuonna 1993. Projekti alkoi hämeenlinnalaisen musiikkivaikuttajan Arno Carstedtin ideasta. Aluksi Aaltosen säestäjäksi tuli Hurriganes-tyylistä rockia soittava hämeenlinnalainen yhtye Mama Grande. Remun lisäksi kokoonpanoon kuuluivat Timo ”Häkä” Mann (basso), Patti Patoila (rummut) ja Willie Devone (kitara).
Aluksi yhtyeen oli tarkoitus tehdä vain yksittäisiä esiintymisiä, mutta suuren kysynnän vuoksi yhtye päätti tehdä kokonaisen kiertueen. Kokoonpanoa vahvistettiin Jarkko Evellä ja Tatu Mannbergilla. Tällä kokoonpanolla yhtye toimi vuosina 1993–1994. Suomen lisäksi Remu plays Hurriganes esiintyi Ruotsissa, missä sitä markkinoitiin Hurriganes-nimellä. Eve erosi yhtyeestä vuoden 1994 lopussa.
Myöhemmin kokoonpano muuttui vuosien aikana useasti: yhtyeessä vaikuttivat eri aikoina muun muassa Rocka Merilahti, Jukka Orma, Mikko Löytty sekä useat muut suomalaiset rock-muusikot.
Remu plays Hurriganes -projekti julkaisi vuonna 1994 live-albumin Roadrunner Tour. Projekti lopetti toimintansa 1990-luvun lopulla, jolloin Remu Aaltonen ryhtyi esiintymään Harri ja Rocka Merilahden kanssa nimellä Remu & Hurriganes.
Historia > Uudelleenperustaminen

Remu Aaltonen jatkoi esiintymistä Remu plays Hurriganes -nimellä vuonna 2019 sen jälkeen, kun Remu & Hurriganes oli lopettanut. Vuonna 2019 kokoonpanoon kuuluivat Aaltosen lisäksi kosketinsoittaja Mikko Rintanen, basisti Rude Rothstén ja kitaristi Juho Pitkänen. Vuodesta 2021 lähtien kokoonpanossa ovat Aaltosen ja Pitkäsen lisäksi soittaneet basisti Hannu Sormunen ja rumpali Kari Välimäki.
Vuonna 2021 Emsalö Music julkaisi yhtyeen livealbumin Live In Mariehamn. Sen kappaleet on äänitetty Maarianhaminassa 29. joulukuuta 1993.
Diskografia

Roadrunner Tour (1994)
Live In Mariehamn (2021)
Jäsenet > Nykyiset jäsenet

Remu Aaltonen (laulu ja lyömäsoittimet)
Juho Pitkänen (kitara, laulu)
Hannu Sormunen (bassokitara, taustalaulu)
Kari Välimäki (rummut, taustalaulu)
Harrisburg

| Harrisburg |
| --- | --- |
 Harrisburgin siluetti, Tori; Pennsylvanian osavaltionhallinto; Metro Bank Park; Walnut Street Bridge; Susquehanna-joki
 Harrisburg
 Koordinaatit: 40°16′11″N, 76°52′32″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Pennsylvania
Piirikunta:  Dauphin
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  26.9 km²
Väkiluku (2010):  49 528
 – Metropolialue:  528 892
Aikavyöhyke:  EST
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Harrisburg
Harrisburg on Pennsylvanian osavaltion pääkaupunki (vuodesta 1812) Yhdysvalloissa. Kaupungissa asuu noin 49 000 asukasta. Harrisburg on Dauphinin piirikunnan hallintokeskus ja se sijaitsee Susquehannajoen varrella 169 kilometriä Philadelphiasta luoteeseen.
Vuonna 1979 Three Mile Islandin saaren ydinvoimalaitoksessa lähellä Harrisburgia sattui ydinonnettomuus, joka oli tapahtuessaan maailman vakavin ydinvoimalaonnettomuus.
Maantiede

Harrisburgin koordinaatit ovat 40°16'11" pohjoista leveyttä ja 76°52'32" läntistä pituutta.
Kaupungin pinta-ala on 29,6 km², josta maa-aluetta on 21,0 km² ja vesialuetta 8,6 km².
Asukkaat

Vuoden 2010 virallisen väestönlaskennan mukaan Harrisburgissa asui 49 528 asukasta. Kaupungin väkiluku on ollut laskussa 1950-luvun jälkeen. Vuoden 1950 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 89 544 ihmistä, 1960 79 697, vuonna 1970 68 061 ja 1980 enää 53 264, yli 35 000 ihmistä vähemmän kuin 30 vuotta aiemmin. Seuraavina vuosikymmeninä väkiluvun lasku on tasaantunut.
Vuoden 2000 väestönlaskennassa Harrisburgissa oli 20 561 kotitaloutta ja 10 917 perhettä. Väestötiheys oli 2330,4/km². Etnisen jakauman mukaan enemmistö kaupungin asukkaista oli afrikkalaistaustaisia (54,83 %). 31,72% asukkaista oli kaukaasialaisia, 2,83 % aasialaisia, 0,37 % alkuperäisamerikkalaisia, 0,07 % Tyynen valtameren saarelaisia, 6,54 % muihin etnisiin ryhmiin kuuluvia ja 3,64 % kahteen tai useampaan ryhmään kuuluvia. 11,64 % asukkaista oli hispaanoselvennä- tai latinotausta.
Liikenne

Harrisburgin kansainvälinen lentoasema on 1,3 miljoonalla vuosittaisella matkustajalla osavaltion kolmanneksi vilkkain.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Harrisburgin kaupungin verkkosivut
Harrisburgin sijainti Pennsylvanian osavaltion kartalla
Suomenpuoliverinen

| Suomalainen puoliverinen |
| --- | --- |
 Nuori FWB-hevonen tarhassa
Tyyppi::  puoliverinen
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Suomi
Polveutuminen::  eurooppalaiset puoliverirodut, täysiveriset
Rodun syntyaika::  1920-luku
Muita nimityksiä::  Finnish Warmblood, FWB 
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  urheiluratsu, valjakkohevonen
Tärkeimmät alueet::  lähinnä Suomessa
Ominaisuudet
Korkeus::  ihanne 158–172 cm
Värit::  kaikki sallitaan; yleisimpiä rautias, ruunikko, musta ja kimo
Suomalainen puoliverinen (myös FWB eli engl. Finnish warmblood) on Suomessa jalostettava puoliverinen ratsuhevosrotu. FWB:ksi voidaan rekisteröidä Suomessa syntynyt ratsuhevonen, jonka emä on kantakirjattu, kantakirjauskelpoinen, esikantakirjattu tai esikantakirjauskelpoinen ja isä Suomen Hippos ry:n lämminverisen ratsuhevosen jalostukseen hyväksymä.
Ominaisuudet

Suomalaisen puoliverisen ihanteellinen säkäkorkeus on 158–172 cm. Kaikki värit ovat sallittuja, joskin yleisimpiä ovat ruunikko, rautias, musta ja kimo. Jalostuksen tavoitteena on hyvärakenteinen urheiluhevonen.
Suomalaisella puoliverisellä tulee olla pitkä kaula, vahva selkä sekä kevyt ja sopusuhtainen rakenne. Liikkeiden tulisi olla energiset, tarmokkaat, tahdikkaat, kevyet ja lennokkaat. Hevosen tulee kantaa itsensä ryhdikkäästi ja tasapainoisesti. Suomalaisen puoliverisen toivotaan olevan luonteeltaan varovainen mutta rohkea sekä hyppäävän mielellään. Sen tulee myös olla helposti käsiteltävä ja luotettava. Sen tulee soveltua kaikkiin ratsastuksen lajeihin, erityisesti este- ja kouluratsastukseen.
Historia

FWB polveutuu muista eurooppalaisista puoliveriroduista ja täysiverisistä. Rodun kehittäminen alkoi vuonna 1926, kun ryhdyttiin jalostamaan suomalaista lämminveristä ratsuhevosta sekä armeijan että hevosurheilun käyttöön. Suomen armeija luopui hevosista lopullisesti 1980-luvulla, ja FWB-hevosen jalostus on sittemmin keskittynyt urheilukäyttöön.
Breeder's Prize on kuusivuotiaiden FWB-hevosten koulu- ja esteratsastuskilpailu, johon hevoset ilmoitetaan syntymävuonnaan. Vuosittain syntyvistä rodun varsoista miltei puolet arvioidaan ilmoitettavan kilpailuun. Ilmoitetusta hevosesta maksetaan vuosittain osallistumismaksu, ja kerätyt maksut jaetaan kilpailun palkintoina. Osallistuvien hevosten määrä vähenee vuosittain muun muassa loukkaantumisten tai koulutuksessa jälkeenjäämisen vuoksi, ja esimerkiksi vuoden 2009 kilpailuun arvioitiin osallistuvan noin 30 ratsukkoa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ratsujalostusliitto ry: tietoa FWB-hevosesta ja sen jalostuksesta
FWB-hevonen Suomen Hippos ry:n verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
FWB-hevonen Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
FWB-tammavarsa keväällä 2004.
Kari Vaijärvi

Kari Väinö Vaijärvi (s. 13. kesäkuuta 1943 Helsinki) on espoolainen nuortenkirjailija ja kirjastonhoitaja. Hän on julkaissut yli 40 teosta, ennen kaikkea lasten- ja nuortenkirjoja, mutta myös runokokoelman ja näytelmiä. Vaijärvi sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon syyskuussa 2018.
Vaijärven nuorisokirjoissa usein nuoret ratkovat rikoksia historiallisesti aidossa ympäristössä. Tunnetuimpia Vaijärven lastenkirjojen aikuisia hahmoja on salapoliisi Jukka Vihi, josta kertovia kirjoja on kuvittanut Martti Sirola. Vaijärvi on kirjoittanut myös selkokirjoja.
Vaijärvi on palkittu muun muassa valtion nuorisokirjallisuuspalkinnolla (1974), Pirkanmaan Plättä-palkinnolla (1976), Arvid Lydecken -palkinnolla (1977), lastenkulttuurin valtionpalkinnolla (1992) ja Pääskynen-palkinnolla (2010).
Teoksia

Mausteyrteistä ydinvoimaan: Lasten- ja nuorten tietokirjallisuudesta Suomessa 1980–2000.  (Toimittanut Kari Vaijärvi. Tyyris Tyllerö 3–4/2012)  Espoo:  Cultura, 2013.  ISBN 978-952-9501-67-0
Rautakellojen arvoitus.  karkkila:  Kustannus-Mäkelä, 2012.  ISBN 978-951-883-408-6
Aiheesta muualla

Suomen kirjailijat -tietokanta[vanhentunut linkki]. (Arkistoitu linkki)
Laura Kimari: Kirjastoauto vei seikkailuihin[vanhentunut linkki]. Espoon seurakuntasanomat 12.1.2012.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Latvia  Puola 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Grönlannin kieli

| Grönlanti |
| --- | --- |
 Kielen puhuma-alue
Oma nimi:  kalaallisut
Muu nimi:  kalaallisut, grönlannineskimo, inuit
Tiedot
Alue:   Grönlanti  Tanska
Virallinen kieli:   Grönlanti
Puhujia:  noin 54 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielenhuolto:  Oqaasileriffik
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  eskimo-aleuttilaiset kielet
Kieliryhmä:  eskimokielet inuiittikielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  kl
ISO 639-2:  kal
ISO 639-3:  kal
 Ohje 
Puhuttua grönlantia
Grönlanti (omakielinen nimi kalaallisut) on kieli, jota puhutaan Grönlannissa. Se kuuluu eskimo-aleuttilaisen kielikunnan eskimokielten ryhmään ja tämän inuittikielten alaryhmään.
Kieli jakautuu kolmeen päämurteeseen: pohjoiseen, läntiseen ja itäiseen. Läntistä grönlantia, murteista puhutuinta, jota kutsutaan nimellä kalaallisut, käytetään Grönlannin virallisena kielenä. Pohjoista murretta, inuktunia puhutaan Qaanaaqin (Thule) ympäristössä ja se on lähimpänä Kanadan inuktitutia. Grönlantia puhuu noin 54 000 ihmistä eli sillä on puhujia enemmän kuin kaikilla muilla eskimo-aleuttilaisilla kielillä yhteensä. Glottolog sijoittaa länsigrönlannin uhanalaisten kielten joukkoon mutta Ethnologue katsoo sen kuuluvat parhaiten turvassa olevaan kieliryhmään, institutionalisoituihin kieliin
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan grönlanniksi vuonna 1900.
Vuonna 2009 voimaan tulleen itsehallintolain mukaan grönlanti on Grönlannin ainoa virallinen kieli.
Äännerakenne > Vokaalit

Grönlannin eskimo-aleuttilaisille kielille tyypillinen vokaalijärjestelmä sisältää kolme vokaalia: /a/, /i/ ja /u/. Ainoa diftongi on /ai/, joka esiintyy vain sanan lopussa. Ennen uvulaarikonsonanttia /q ʁ/ /i/ ääntyy [e~ɛ~ɐ] ja /u/ ääntyy [o~ɔ]. /a/ takaistuu [ɑ]:ksi samassa ympäristössä. /i/ pyöristyy [y]:ksi ennen labiaaleja. /u/ edistyy [ʉ]:ksi koronaalien välissä.
/i/:n ja /u/:n allofoninen väljistyminen osoitetaan oikeinkirjoituksessa; esimerkiksi /ui/, 'aviomies', ääntyy [ui], ja siitä johdettu /uiqarpuq/, 'hänellä on aviomies', ääntyy [ueqɑʁpɔq] ja kirjoitetaan ⟨ueqarpoq⟩.
Äännerakenne > Konsonantit

|  | Labiaalit | Alveolaarit | Palataalit | Velaarit | Uvulaarit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Klusiilit | p ⟨p⟩ | t ⟨t⟩ |  | k ⟨k⟩ | q ⟨q⟩ |
| Frikatiivit | v ⟨v⟩ | s ⟨s⟩ | (ʃ) | ɣ ⟨g⟩ | ʁ ⟨r⟩ |
| Nasaalit | m ⟨m⟩ | n ⟨n⟩ |  | ŋ ⟨ng⟩ | ɴ ⟨rn⟩ |
| Likvidat |  | l ⟨l⟩ ~ ɬ ⟨ll⟩ |  |  | ʀ ⟨r⟩ |
| Puolivokaalit |  |  | j ⟨j⟩ |  |  |
/ʃ/ esiintyy ainoastaan joissakin murteissa ja ääntyy muuten /s/:nä. /t/ ääntyy [ts] ennen vokaalia /i/. Soinnillisia klusiileja ei ole; tanskalaisten lainasanojen ⟨b d g⟩ pidetään oikeinkirjoituksessa sellaisinaan mutta äännetään soinnittomina.
Muut resonantit kuin nasaalit menettävät soinnillisuutensa geminaatoina. Geminaattaklusiilit ääntyvät hyvin vahvasti. Grönlannissa saattaakin olla meneillään äänteenmuutos kohti implossiiveja.lähde?
Äännerakenne > Fonotaksi

Grönlannin tavun rakenne on (K)(V)V(K), jossa K on konsonantti, V on vokaali ja V on kaksoisvokaali tai sananloppuinen /ai/. Omaperäiset sanat voivat alkaa ainoastaan vokaalilla tai konsonanteilla /p t k q s m n/; loppua ne taas voivat konsonantteihin /p t k q/ tai harvoin /n/. Konsonanttiklustereita esiintyy ainoastaan sanansisäisesti tavurajan yli; tällöin kaikki konsonanttiklusterin konsonantit ovat soinnittomia nasaaleja lukuun ottamatta.