stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gootit
Goottien historia > Mahdolliset varhaisimmat maininnat

Ensimmäisellä vuosisadalla jaa. elänyt roomalainen historioitsija Tacitus mainitsee teoksissaan Germania ja Keisarillisen Rooman historia gothonit-nimisen germaanikansan, joka hänen mukaansa eli luugien pohjoispuolella mutta ruugien ja lemovien eteläpuolella. Myös kreikkalainen maantieteilijä Strabon, roomalainen luonnontieteilijä Plinius vanhempi ja kreikkalais-egyptiläinen luonnontieteilijä Klaudios Ptolemaios mainitsevat teoksissaan mahdollisesti saman kansan. Gothonit on perinteisesti tulkittu tuolloin Veikselin seudulla asuneiksi gooteiksi, vaikka tämä ei ole mitenkään varmaa. Jordaneen mukaan gootit olivat Tacituksen ja Ptolemaioksen aikaan jo siirtyneet Mustanmeren rannoille. Tacituksen mukaan gothonit erottuivat muista germaaneista käyttämiensä pyöreiden kilpien ja lyhyiden miekkojen vuoksi. Lisäksi he olivat hyvin uskollisia kuninkailleen. Jordanes yhdisti puolestaan Geticassa gootit geetat-nimiseen aiempaan kansaan, mikä on nykytiedon mukaan väärinkäsitys.
Goottien historia > Gootit ilmaantuvat Mustanmeren pohjoispuolelle ja kohtaavat roomalaiset

Gootit ilmaantuivat Mustanmeren pohjoisrannikolle joskus 100-luvun puolivälissä, ja siellä heihin sulautui muita germaaniheimoja. Gootit on tapana yhdistää Tšernjahovin kulttuuriksi kutsuttuun arkeologiseen kulttuuriin, johon liittyviä asutuslöytöjä on tehty nykyisen Romanian, Moldovan ja Ukrainan alueilta. Näiden löytöjen perusteella gootit olisivat harjoittaneet sekä paimentolaisuutta että maanviljelyä. Tšernjahovin kulttuuri levittäytyi 200-luvulla Etelä-Romaniaan Tonavan pohjoispuolisille alueille, mitä on pidetty osoituksena goottien muuttoliikkeestä länteen, koska samoihin aikoihin gootit mainitaan ensimmäisen kerran roomalaisissa lähteissä. Gooteilta on säilynyt hyvin vähän omia kirjallisia lähteitä, joten tiedot heistä tältä ajalta perustuvat lähinnä roomalaisten kirjoittajien mainintoihin.
Ensimmäiset taistelut goottien ja roomalaisten välillä alkoivat 230-luvulla, samoin ryöstöretket Rooman Tonavan-provinsseihin ja Balkanille. Vuosina 249–253 Rooman alueelle hyökkäsi aikalaislähteissä ”skyyteiksi” kutsuttu vihollisjoukko, jotka myöhemmissä 500-luvun lähteissä tarkentui Kniva-nimisen kuninkaan johtamiksi gooteiksi. Knivan gootit tunkeutuivat Traakiaan ja voittivat roomalaiset vuonna 251 Abrittuksen taistelussa, jossa Rooman keisari Decius kuoli. Goottien ryöstöretki jatkui vielä Kreikkaan ja meritse Vähän-Aasian rannikoille, jossa he muun muassa tuhosivat Efesoksen kuuluisan Artemiin temppelin. Rooman keisari Claudius Gothicus löi gootit taistelussa vuonna 269 ja sai siitä lisänimensä. Keisari Aurelianus luovutti vaikeasti puolustettavan Daakian gooteille 270-luvun alussa.
Varhaisin maininta Rooman armeijassa palvelleesta gootista on eräässä vuodelta 208 olevassa kreikankielisessä piirtokirjoituksessa. 300-luvulla gootteja osallistui Rooman sisällissotiin värvättyinä apujoukkoina. Keisari Konstantinus I teki vuonna 332 rangaistusretken goottien alueelle, koska hänen kilpailijansa Liciniuksen joukoissa oli palvellut gootteja. Vastaavasti 360-luvulla vallantavoittelija Procopius värväsi avukseen gootteja, ja kukistettuaan Procopiuksen keisari Valens teki vuosina 366–369 kostoretken goottien maille.
Piispa Wulfilan käännytystyön ansiosta gootit omaksuivat 300-luvulla kristinuskon sen areiolaisessa muodossa. Wulfila myös kehitti gootin kielelle uuden aakkoston, joka perustuu latinalaisiin ja kreikkalaisiin aakkosiin. Sitä ennen goottia kirjoitettiin riimukirjaimilla, jotka myös perustuivat latinalaisiin aakkosiin.
Goottien historia > Tervingit, greuthungit, visigootit ja ostrogootit

Gootit eivät olleet yhtenäinen kansa. He jakautuivat useisiin eri ryhmiin, joista 370-luvulla kaksi tärkeintä olivat tervingit ja greuthungit. Tervingit asuivat Tonavan, Dnestrin, Mustanmeren ja Karpaattien rajaamalla alueella nykyisessä Romaniassa ja Moldovassa lähellä Rooman valtakunnan itärajaa, greuthungit puolestaan idempänä Dnestrin ja Donin välisellä alueella nykyisessä Ukrainassa. Greuthungeilla tiedetään olleen kuninkaita, joista nimeltä tunnetaan yksi, Ermanarik. Tervingien johtajia kutsuttiin roomalaisten lähteiden mukaan tuomareiksi. Tervingien johtajista tärkein 370-luvulla oli Atanarik.
Myöhemmin Rooman valtakunnan alueelle vaeltaneet gootit jakautuivat kahteen pääryhmään, visigootteihin (lat. visigothi, ”hyvät gootit” tai ”jalot gootit”) ja ostrogootteihin (ostrogothae, ”itäiset gootit”). Kun Cassiodorus kirjoitti goottien historian noin vuonna 550, hän antoi näille nimille uuden ulottuvuuden, jota niillä ei ennen ollut. Ostrogootit hän tulkitsi itägooteiksi ja vesi-nimestä tuli visigootit eli länsigootit. Koska ostrogootit asustivat tuolloin Italiassa ja visigootit lännempänä Iberian niemimaalla, nimet jäivät käyttöön. Nykyisin yritetään kuitenkin välttää vääriksi tulkittuja nimiä länsigootit ja itägootit.lähde?
Historian yleisesityksissä tervingit on usein tapana samastaa visigootteihin ja greuthungit ostrogootteihin, mutta tätä pidetään harhaanjohtavana ja anakronistisena. Visigooteista ja ostrogooteista voidaan varsinaisesti puhua vasta 400-luvun yhteydessä.
Goottien historia > Goottien tulo Rooman valtakunnan alueelle

Vuonna 375 hunnit hyökkäsivät greuthungien kuningaskuntaan ja valloittivat sen. Kuningas Ermanarik teki epätoivoissaan itsemurhan, kun ei pystynyt vastustamaan valloittajia. Hunnit pakottivat myös tervingit pakenemaan asuinalueiltaan ja etsimään turvaa Tonavan eteläpuolelta, Rooman valtakunnan rajojen sisältä. Antiikin kirjoittajat mainitsevat juuri hunnivalloituksen syynä siihen, että gootit 370-luvulla alkoivat pyrkiä Rooman alueelle, mutta eräiden nykytutkijoiden mukaan se ei välttämättä ollut ainoa tai edes tärkein syy. Vaihtoehtoisina selityksinä on mainittu väestönkasvu, elinolojen heikentyminen goottien asuinalueilla tai eri goottiryhmien keskinäinen valtataistelu.
Atanarik vastusti Rooman alueelle pakenemista ja halusi tehdä vastarintaa hunneja vastaan, minkä seurauksena kilpailevat tervingiylimykset syrjäyttivät hänet vallasta. Atanarik johti hänelle uskollisena pysyneen joukon tervingejä Karpaateille, kun taas hänen kilpailijansa Fritigern ja Alaviv johtivat toisen joukon Tonavan alajuoksulle, jossa he vuonna 376 anoivat lupaa siirtyä Tonavan yli Rooman alueelle Moesiaan. Keisari Valens myönsi luvan, ja tiettävästi 80 000 tervingiä siirtyi Tonavan yli. Hieman myöhemmin rajan yli tuli luvattomasti suunnilleen yhtä suuri määrä greuthungeja, jotka liittyivät Rooman puolella tervingeihin. Näitä greuthungeja johtivat Alatheus ja Saphrax, jotka olivat greuthungien alaikäisen kuninkaan Vitherikin neuvonantajia.
Rooman puolelle asettuneet gootit ajautuivat pian konfliktiin roomalaisten kanssa. Kun paikallinen roomalainen komentaja surmasi petollisesti Alavivin, laajeni konflikti sodaksi, joka käytiin Traakian alueella. Fritigern voitti roomalaiset vuonna 378 käydyssä Adrianopolin taistelussa, jossa keisari Valens kuoli. Vuonna 382 solmitussa rauhassa gootit saivat jäädä Rooman alueelle. Joidenkin historiantutkijoiden mukaan he muodostivat jo tällöin puoli-itsenäisen kansan Traakiassa ja palvelivat Rooman armeijassa erillisinä yksikköinä, toisen näkemyksen mukaan heidät hajasijoitettiin Traakian roomalaisiin sotilasyksikköihin pieninä ryhminä.
Goottien historia > Visigoottien valtakunta

Traakiaan asettuneet tervingit ja greuthungit yhdistyivät vuonna 395 Alarikin johdolla, mistä alkaen voidaan puhua visigooteista. Visigootit hävittivät Alarikin aikana (395–410) Traakiaa, Makedoniaa ja Kreikkaa sekä ryöstivät Rooman vuonna 410. Alarikin kuoltua visigootit siirtyivät Etelä-Galliaan ja Iberian niemimaalle, ja perustivat sinne niin sanotun Tolosan valtakunnan. Galliassa visigoottien valtakunta kukistui 500-luvun alussa frankkien hyökkäykseen. Pyreneiden eteläpuolella visigoottien valtakunta sen sijaan säilyi ja kukoisti. Kuningas Rekared I:n aikana 500-luvulla visigootit luopuivat areiolaisuudesta ja kääntyivät katoliseen uskoon.  Pohjois-Afrikasta tulleet arabit ja beduiinit valloittivat visigoottien valtakunnan vuonna 711.
Goottien historia > Ostrogoottien valtakunta

Ostrogootit olivat gootteja, jotka vapautuivat hunnien vallasta vuonna 453, asettuivat Pannoniaan ja alistuivat roomalaisten herruuteen. Teoderik Suuren johdolla he vaelsivat Italiaan vuonna 488 ja perustivat sinne valtakunnan, joka Teoderikin kuoleman jälkeen 526 alkoi heikentyä. Bysantti kukisti ostrogootit 553 ja kansan rippeet sulautuivat Italian väestöön. Krimillä gootin kielen murretta uskotaan puhutun vielä 1700-luvulla.
Nationalismi ja teoriat goottien alkuperästä > Skandinaavinen alkukoti

Cassiodoruksen ja Jordaneen kuvauksen mukaisesti goottien alkukodin oletettiin sijainneen Skandinaviassa. Goottien nimi oli luontevaa yhdistää Götanmaan maakuntanimeen Etelä-Ruotsissa, ja niinpä jo keskiajalla syntyi ajatus, jonka mukaan gootit olivat alkuperältään ”ruotsalaisia” ja göötalaiset heidän heimoveljiään. 1400-luvulla alkoi Ruotsissa syntyä ajattelutapa, jonka mukaan goottien muinaiset valloitukset ja uroteot olivat ruotsalaisille suuri kansallisen ylpeyden aihe. Kukoistuskautensa tämä paisutteleva ja mielikuvituksellinen ”gööttiläinen” eli ”götisistinen” historiankirjoitus eli 1600-luvulla, joka oli Ruotsin suurvalta-aikaa.
1800-luvulla eräät tutkijat väittivät goottien asuttaneen myös Suomea ja Baltiaa ennen itämerensuomalaisten heimojen saapumista. Vielä 1940-luvulla ruotsalainen arkeologi Eric Oxenstierna yritti osoittaa, että goottien alkukoti sijaitsi Länsi-Götanmaalla. Sieltä gootit olisivat roomalaisen rautakauden kuluessa siirtyneet Veikselin suuseudulle, jonne Tacitus sijoitti gothonit Germania-teoksessaan.
Nykyisin ajatusta laajamittaisesta goottien vaelluksesta Ruotsista Itämeren etelärannikolle ei enää pidetä uskottavana. Veikselin suuseutujen ja Ruotsin välillä vallitsi toki tiiviit yhteydet, kuten arkeologinen tutkimus osoittaa. Onkin arveltu, että jonkin pienen Ruotsista lähteneen soturijoukon siirtyminen Veikselille olisi voinut antaa aiheen myöhemmille taruille goottien alkukodista. Herwig Wolframin mukaan gootit olivat koostumukseltaan heterogeeninen ryhmä, jonka ytimen kuitenkin muodostivat  skandinaavista alkuperää olleet suvut. On kuitenkin kiisteltyä, olivatko Itämeren etelärannikon gutones todella gootteja. Osa tutkijoista katsoo nykyisin, että goottien skandinaavinen alkuperä on pelkkä myytti. Dick Harrisonin mukaan Cassiodorus halusi yksinkertaisesti antaa gooteille mahdollisimman dramaattisen ja eksoottisen historian ja tästä syystä sijoitti heidän alkukotinsa pohjoisimpaan maahan, jonka antiikin maantiede tunsi. Walter Goffart on olettanut, että kertomus goottien pohjoisesta alkukodista olisikin todellisuudessa lähtöisin vasta Cassiodoruksen työtä tiivistäneeltä Jordaneelta. Jordaneen motiivi olisi tämän teorian mukaan ollut propagandistinen tarve korostaa goottien ei-roomalaisuutta ja muukalaisuutta.
Nationalismi ja teoriat goottien alkuperästä > Gootit ja keskieurooppalainen nationalismi

Goottien muisto vaikutti voimakkaasti saksalaiseen kansallistunteeseen ja pangermanistiseen ajatteluun. Molemmissa maailmansodissa saksalaisten tunkeutumista Itä-Eurooppaan perusteltiin myös sillä, että nämä alueet olivat muinaista goottien maata. Gdynia sai nimen Gotenhafen, goottien satama. Natsit suunnittelivat Krimin niemimaan "uudelleengermaanistamista": ehdotettiin muun muassa Italiassa asuvien saksankielisten etelätirolilaisten siirtämistä alueelle. Sevastopol oli määrä nimetä Theodericshafeniksi tunnetun goottien kuninkaan Teoderikin mukaan.
Toisen maailmansodan jälkeen eräät puolalaiset arkeologit yrittivät todistella, että gootteihin yhdistetty Veikselin suuseutujen roomalaisaikainen kulttuuri (ns. Wielbarkin kulttuuri) olisikin ollut slaavilainen. Käsitys ei kuitenkaan saanut yleistä kannatusta. Sittemmin kansalliset intohimot goottikysymyksen ympärillä ovat laantuneet. Gootteihin kohdistuva tutkimus on nykyisin vilkasta, monitieteellistä ja kansainvälistä.
Nationalismi ja teoriat goottien alkuperästä > Gootteja Suomessa

Arkeologisten löytöjen perusteella Ella Kivikoski esitti 1930-luvulla, että roomalaisella rautakaudella Varsinais-Suomessa, Aurajoen suulla, olisi asunut goottilainen siirtokunta. Myöhemmässä tutkimuksessa kyseiset löydöt on kuitenkin yhdistetty Ruotsin Itä-Götanmaalta saapuneeseen väestöön.
Goottien mukaan nimetyt asiat

Goottien mukaan on nimetty monia myöhemmän ajan ilmiöitä, joilla ei ole mitään tekemistä alkuperäisten goottien kanssa. Renessanssiajan oppineet alkoivat kutsua 1100–1500-luvuilla suosittua taiteen ja arkkitehtuurin suuntausta halventaviksi tarkoitetuilla nimityksillä ”goottilainen” ja gotiikka. Heidän tarkoituksenaan oli korostaa, että keskiajan taide oli vähempiarvoista kuin antiikin taide, koska heidän mielestään gootit olivat tuhonneet antiikin korkeakulttuurin ja korvanneet sen omallaan. Kun romantiikan aikana keskiaika nousi uudelleen kiinnostuksen kohteeksi, ”goottilaisiksi” alettiin kutsua monia romantiikan taiteen ilmentymiä, kuten kauhukirjallisuuteen kuuluvia niin sanottuja goottilaisia romaaneja. Tämän seurauksena ”goottilaisuus” alettiin yhdistää synkkään kauhuestetiikkaan, mikä puolestaan innoitti 1900-luvun lopulla syntynyttä goottikulttuuriksi kutsuttua nuorison alakulttuuria.
Visigoottien valtakunta vuonna 700.
Ostrogoottien valtakunta laajimmillaan.
Sven Grönvall

Sven Grönvall Rukajärvellä jatkosodan aikaan. Hän palveli 10. tiedoitus­komppaniassa.
Sven Bertel Grönvall (10. huhtikuuta 1908 Helsinki — 20. maaliskuuta 1975 Helsinki) oli suomenruotsalainen taidemaalari ja professori.
Sven Grönvall opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1931 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1932–1934. Hänen töitään oli ensi kerran esillä 1933.
Sven Grönvallin ekspressionistiset maisemat ja hillitty kolorismi loivat pohjaa sotien jälkeiselle maisemamaalaukselle. Grönvallille myönnettiin Pro Finlandia vuonna 1966 ja  professorin arvonimi 1974. Hän oli myös Lokakuun ryhmän perustajajäsen.
Sven Grönvall kuului taiteilijaseura Kiilaan, ja hän oli muussakin taiteen yhdistystoiminnassa laajasti mukana. Hän kuului Maire Gullichsenin lähipiiriin, ja hän kävi taiteilija Ina Collianderin kanssa tiivistä kirjeenvaihtoa, joka on julkaistu. Kirja sai Suomen taideyhdistyksen kirjallisuuspalkinnon.
Kirjallisuutta

Bondestam, Kati (toim.): Inas längtan: Ina Collianders brev till Sven Grönvall 1925–1974. Schildts 2005. ISBN 951-50-1540-5
Aiheesta muualla

Grönvall, Sven hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Gukumatz

Gukumatz on mayojen taivaan jumala sekä luojajumalten E Quaholomin ja E Alomin poika. Gukumatz vastaa asteekkien sulkakäärmejumala Quetzalcoatlia.
Jorge Guillén

| Jorge Guillén |
| --- | --- |
 Jorge Guillén
Henkilötiedot
Syntynyt: 1893 Valladolid, Espanja
Kuollut: 1984 (90–91 vuotta) Málaga, Espanja
Kansalaisuus:  Espanja
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: espanja
Tuotannon kieli: espanja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jorge Guillén (1893 Valladolid, Espanja – 1984 Málaga, Espanja) oli espanjalainen runoilija.
Guillén oli espanjan opettaja Sorbonnessa ja myöhemmin kirjallisuuden professori Murcian, Oxfordin ja Sevillan yliopistoissa.
Suomennetut runot

teoksessa Tuhat laulujen vuotta , suom. Aale Tynni, WSOY 1974, 2004
Alastonkuva (Desnudo)
Nimet (Los Nombres)
Ovi (Una Puerta)
Poppelit joen rannalla (Álamos con río)
Ympyrän täydellisyys (Perfección del círculo)
Joen poppelit (Álamos con río), suom. Eeva-Liisa Manner, kokoelmassa  Manner, Kirjoitettu kivi, 	Helsinki : Tammi 1966 ja Runoja 1956–1977, Helsinki: Tammi 1980 ISBN 951-30-5166-8
Annett Gröschner

Annett Gröschner, 2020
Annett Gröschner (s. 1964 Magdeburg) on saksalainen kirjailija.
Ura

Annett Gröschner opiskeli germanistiikkaa Itä-Berliinissä ja Pariisissa. 1990-luvulta lähtien hän on käynnistänyt lukuisia tutkimus-, kirja- ja näyttelyprojekteja tai ollut sellaisissa osallisena. Toimittajana hän kirjoittaa eri lehtiin, muun muassa taz, Freitag ja Literarische Welt. Vuodesta 2015 alkaen hän on toiminut kulttuurijournalismin vierailevana professorina Berliinin taideyliopistossa. Annett Gröschner on asunut Berliinissä vuodesta 1983 lähtien. Gröschnerillä on yksi poika (s. 1989) ja kaksi lastenlasta.
Kirjat

Suomennetut kirjat
Vappuaatto, WSOY 2013, alkuperäisteos Walpurgistag
Kirjat alkuperäiskielellä
Herzdame Knochensammler. Gedichte. Mit Fotografien von Tina Bara. Kontext Verlag, Berlin 1993, ISBN 3-931337-18-9
ÿbbotaprag. heute. geschenke. schupo. schimpfen. hetze. sprüche. demonstrativ. sex. DDRbürg. gthierkatt. Ausgewählte Essays, Fließ- und Endnotentexte 1989–98. Kontext Verlag, Berlin/Zepernick 1999, ISBN 3-931337-33-2
Sieben Tränen muß ein Clubfan weinen. 1. FC Magdeburg – Eine Fußballegende. Gustav Kiepenheuer, Leipzig 1999, ISBN 3-378-01038-X
Moskauer Eis. Roman. Kiepenheuer, Leipzig 2000, ISBN 3-378-00628-5
Hier beginnt die Zukunft, hier steigen wir aus. Berlin Verlag, Berlin 2002, ISBN 3-8270-0420-9
Kontrakt 903. Erinnerung an eine strahlende Zukunft. Mit Fotografien von Arwed Messmer und aus dem Archiv des Kernkraftwerkes Rheinsberg. Kontext Verlag, Berlin 2003, ISBN 3-931337-38-3
Parzelle Paradies. Edition Nautilus, Hamburg 2008
Heimatkunde Berlin. Hamburg 2010, ISBN 978-3-455-38074-3
Walpurgistag. Deutsche Verlagsanstalt, Stuttgart 2011.
Mit der Linie 4 um die Welt. mit Fotografien von Annett Gröschner und Arwed Messmer. Deutsche Verlags-Anstalt, München 2012. ISBN 978-3-421-04567-6
Berliner Bürger*Stuben. Palimpseste und Geschichten. Edition Nautilus, Hamburg 2020. ISBN 978-3-960-54222-3
Gula

Gula (sumeriksi suuri) on muinainen mesopotamialainen parannuksen jumalatar ja Ninurtan vaimo. Sumerissa hänet tunnettiin myös nimillä Bau, Nininsina tai Ninkarrak. Hän oli Lagašin kaupunkivaltioon kuuluneen Urukugin suojelusjumalatar sekä Nininsina-nimisenä Nippurista etelään sijainneen Isinin kaupunginjumalatar. Nippurissa häntä puolestaan kutsuttiin nimellä Ninnibru, Nippurin kuningatar.
Gula on ilmeisesti ollut alun perin koirien jumalatar. Nininsina kuvattiin pitkään koirapäisenä, ja koira oli hänen tunnuksensa. Koska koirien haavojen nuolemisella uskottiin olevan parantava vaikutus, hänestä tuli parantamisen jumalatar. Bau oli sumerien mytologiassa ylijumala Anin tytär ja sateen jumala Pabilsagin (Ninurta tai Ningirsu) puoliso. Babylonian vanhalla kaudella Gula rinnastettiin Nininsinaan, ja kummankin tunnuseläin oli koira.
Ensio Groundstroem

Ensio Edvard Gabriel Groundsroem
Ensio Edvard Gabriel Groundstroem ['grʊndström] (1. huhtikuuta 1893 Längelmäki – 19. joulukuuta 1938) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat Tie- ja vesirakennusten ylihallituksen kamreeri Karl Johan Gabriel Groundstroem ja Aino Fredrika Widbom. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Signe Hellas Vijkbergin kanssa.
Opinnot

Groundstroem kävi viisi luokkaa Helsingin suomalaista normaalilyseota ja Suomen liikemiesten kauppaopiston vuosina 1910–1913. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja taktiikan soveltamiskurssin vuonna 1927 sekä komentajakurssin vuonna 1929 ja komentajain täydennyskurssin vuonna 1932 Suojeluskuntain päällystökoulussa. Hän teki vuonna 1920 liikeopintomatkan Englantiin.
Palvelus Venäjän armeijassa

Groundstroem toimi virkailijana Suomen yhdyspankin Tampereen konttorissa, josta hän astui vapaaehtoisena Venäjän armeijan palvelukseen 18. elokuuta 1914 ja kävi Kasaanin sotakoulun vuosina 1914–1915 ja palveli sen jälkeen 186. Jalkaväkirykmentin täydennyspataljoonassa.
Jääkärikausi

Venäjän armeijan käytyään hän käänsi katseensa Saksaan ja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 29. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, jossa haavoittui lievästi 1. marraskuuta 1916 ja hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 21. marraskuuta 1916. Hänet komennettiin Saksan meriesikunnan määräämiin tehtäviin Ruotsiin ja Tanskaan 4. huhtikuuta – 21. syyskuuta 1917 väliseksi ajaksi. Pataljoonan yhteyteen hän palasi 26. syyskuuta 1917. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa järjestetyille sotakoulun A-kursseille.
Suomen sisällissota

Groundstroem astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 1. komppanian päälliköksi 5. huhtikuuta 1918 alkaen, missä tehtävässä oli vain 12. huhtikuuta 1918 saakka. Hän osallistui sisällissodassa taisteluihin Raudussa ja Suomen rajaseudulla.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen samassa joukossa 3. komppanianpäällikkönä ja adjutanttina, joukolla oli myöhemmin nimet Jääkäripataljoona n:o 2 ja Pohjolan jääkäripataljoona. Armeijasta hän erosi 31. tammikuuta 1919 ja liittyi Viron vapaussotaan lähteviin joukkoihin 1. helmikuuta 1919 ja hänet sijoitettiin kenraali Wetzerin 1. esikunnan operatiiviseen osastoon adjutantiksi. Hän johti Marienburgin taistelun loppuvaiheessa vähän aikaa Pohjan-Poikain rykmentin 1. pataljoonaa. Viron sisällissodasta palattuaan hän liittyi suojeluskuntajärjestöön 17. huhtikuuta 1919 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Iin suojeluskuntaan, missä hän palveli 31. elokuuta 1920 saakka, jonka jälkeen hän liittyi Iitin suojeluskuntaan paikallispäälliköksi ja 1. maaliskuuta 1921 alkaen paikallispäälliköksi Heinolan suojeluskuntaa, missä hän palveli 10. marraskuuta 1921 saakka. Armeijaan hän palasi 15. maaliskuuta 1922 ja hänet määrättiin Keski-Suomen rykmentin 1. pataljoonan taloudenhoitajaksi ja 30. syyskuuta 1923 alkaen rykmentin majoitusmestariksi ja 25. maaliskuuta 1924 alkaen 1. komppanian päälliköksi. Hänet siirrettiin 6. joulukuuta 1925 Savon jääkärirykmentin 1. komppanian ja 17. maaliskuuta 1926 alkaen Keski-Suomen rykmentin 3. konekiväärikomppanian ja 20. syyskuuta 1926 alkaen 1. komppanian päälliköksi. Suojeluskuntajärjestöön hänet siirrettiin 4. toukokuuta 1928 ja määrättiin Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi. Järjestöstä hän erosi sairauden vuoksi 31. tammikuuta 1935. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaahan.
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Robert Guédiguian

| Robert Guédiguian |
| --- | --- |
 Robert Guédiguian Lady Janen ensi-illassa 2008
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. joulukuuta 1953 Marseille, Ranska
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Robert Guédiguian (3. joulukuuta 1953 Marseille, Ranska) on ranskalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Guédiguianin esikoisohjaus on Dernier été vuodelta 1980. Hän käsikirjoittaa elokuvansa itse. Niiden tapahtumapaikkana on usein hänen kotikaupunkinsa Marseille. Guédiguianin elokuvat ovat realistisia työväenluokan kuvauksia. Hän itse pitää niitä lähes dokumentinomaisina.
Guédiguiania on verrattu Ken Loachiin ja Aki Kaurismäkeen, mutta hän sanoo eroavansa Kaurismäestä tyylinsä erilaisuudella. Kriitikko Harri Römpötin mukaan Kaurismäki tekee työväenluokkaelokuvistaan nostalgisen kiiltokuvamaisia, Guédiguianin elokuvat taas ovat ajankohtaisia. Ne ovat yleensä hyvin synkkiä, mutta Kilimanjaron lumissa (2011) on valoisampia sävyjä.
Guédiguianin isä on syntyjään armenialainen.