stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mihail Saltykov-Štšedrin

| Mihail Saltykov-Štšedrin |
| --- | --- |
 Nikolai Ge: Mihail Saltykov-Štšedrinin muotokuva vuodelta 1872.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. tammikuuta 1826 Spas-Ugolin kylä, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 10. toukokuuta 1889 (63 vuotta) Pietari, Venäjän keisarikunta
Kansalaisuus:  venäläinen
Kirjailija
Salanimi: Н. Щедрин 
Äidinkieli: venäjä
Tyylilajit:  satiiri
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mihail Jevgrafovitš Saltykov-Štšedrin (ven. Михаи́л Евгра́фович Салтыко́в-Щедри́н), oikea sukunimi Saltykov, salanimi N. Štšedrin; (27. tammikuuta (J: 15. tammikuuta) 1826 Spas-Ugolin kylä, Kaljazinin piiri, Tverin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 10. toukokuuta (J: 28. huhtikuuta) 1889 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kirjailija.
Häntä pidetään yhtenä venäläisen kirjallisuuden suurimmista satiirikoista, joka kertomuksissaan ja romaaneissaan ruoski virkamiesolojen, maaseutuelämän ja maaorjuuden epäkohtia.
Suku ja koulutus

Mihail Saltykov-Štšedrinin isä Jevgraf Vasiljevitš Saltykov (1776–1851) kuului vanhaan aatelissukuun. Äiti Olga Mihailovna Zabelina (1801–1874) oli rikkaan, aatelisarvon saaneen moskovalaisen kauppiaan tytär. Perheessä oli kahdeksan lasta, joita laiminlyötiin eivätkä he saaneet poistua talosta ulos. Perhe-elämä oli vaikeaa: hallitseva ja itsevaltainen vaimo hallitsi heikkoa ja uskonnollista puolisoaan sekä piti lapsiaan ja palveluskuntaa jatkuvassa pelossa.
Mihail vietti lapsuutensa isänsä maatilalla Spasskojessa, Pošehonjen piirissä, Jaroslavlin kuvermentissä, jossa hän tutustui jo varhain tilanomistajien ja maaorjien karuun ja julmaan arkeen. Lapsuusajan rankkoja ja rajoittavia kokemuksia hän kuvaa myöhemmin teoksessa Pošehonskaja starina ("Vanhoja aikoja Pošehonessa").
Mihailin varhaiskasvatus oli puutteellista, mutta poikkeuksellisen tarkkaavaisena poikana hän puhui kuuden vuoden iässä sujuvasti ranskaa ja saksaa. Hänet opetti lukemaan ja kirjoittamaan venäjää maaorjamaalari Pavel Sokolov sekä paikallinen pappi, ja hänestä tuli innokas lukija. Hän mainitsi myöhemmin kahdeksanvuotiaana lukemansa Uuden testamentin suurena vaikuttajanaan. Hänen lapsuudenystäviensä joukossa oli Sergei Jurjev, naapuritilan vuokranantajan poika ja myöhemmin merkittävä kirjailija, Russkaja Mysl- (ven. Русская Мысль) ja Beseda-lehtien toimittaja ja kustantaja.
Vuonna 1834 hänen vanhempi sisarensa Nadežda valmistui aatelistyttöjen Katariina-instituutista Moskovassa, ja Mihailin koulutus oli siitä lähtien hänen ystävänsä, samasta instituutista valmistuneen Avdotja Vasilevskajan harteilla, joka oli kutsuttu taloon kotiopettajattareksi. Mihailin muita opettajia olivat paikallinen pappi Ivan Vasiljevitš, joka opetti pojalle latinaa, ja opiskelija Matvei Salmin.
Kymmenvuotiaana Mihail lähetettiin suoraan Moskovan aatelispoikien instituutin (Dvorjanski-instituutti) kolmannelle luokalle, josta hänet vuonna 1838 siirrettiin yhtenä parhaista oppilaista opiskelemaan valtion varoin Tsarskoje Selon lyseoon. Kirjeessään tädilleen Mihail valitti opetuksen olevan huonoa: "Meille opetettu tieto on niukkaa, satunnaista ja täysin merkityksetöntä ..." Mihail aloitti runojen kirjoittamisen jo lyseoaikoinaan sekä käänsi Byronin ja Heinrich Heinen runoja. Hänet julistettiin kouluperinteen mukaisesti "Puškinin perilliseksi", jossa oletettiin, että jokaisella lukiokurssilla oli oltava yksi sellainen.
Valmistuttuaan lyseosta parhaitten joukossa vuonna 1844 Saltykov-Štšedrin värvättiin heti töihin sotaministeriön kansliaan. Hän oli katkera siitä ettei päässyt jatkamaan opintojaan Pietarin yliopistossa. Samaan aikaan hän osallistui Mihail Petraševskin kerhon kokouksiin ja kiinnostui Charles Fourierin ja Henri de Saint-Simonin utopistisesta sosialismista.
Perhe

Saltykovin vaimo oli Vjatkan entisen varakuvernööri Boltinin tytär Jelizaveta Apollonovna Boltina (1839-1910), jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1856. Jelizaveta Apollonovna oli kaunis ja koulutettu nainen, mutta mieltyneempi maalliseen elämäntyyliin, vastaanotoilla ja visiiteillä käymiseen kuin kommunikoimaan kirjailijoiden kanssa. Hän oli tottunut matkustamaan ulkomailla, eikä täysin vastannut miehensä henkisiä tarpeita sekä kutsui tämän teoksia "Mihailin hölynpölyksi", vaikka puhtaaksikirjoittikin niistä osan. Saltykov, jolla oli vaikeuksia varsinkin viimeisinä vuosinaan perheessä esiintyneiden draamojen kanssa, kutsuen sitä perhehelvetiksi, oli erittäin kiintynyt vaimoonsa, eikä voinut tulla toimeen ilman häntä edes kolmea päivää. He olivat pitkään lapsettomia, kunnes Konstantin (1872-1932) ja Jelizaveta (1873-1927) syntyivät.
Avioliitto solmittiin vastoin Saltykovin äidin Olga Mihailovnan tahtoa, joka piti morsianta melko kevytmielisenä. Avioliittonsa yhteydessä Saltykov lainasi vuonna 1861 äidiltään 23 000 ruplaa velkakirjoja vastaan ​​Vitenevon kartanon ostamiseksi. Vuonna 1864 kun tarina Semeinoje tšastje (ven. Семейное счастье, "Perheonni"), jossa Saltykovin äiti on tunnistettavasti kuvattuna julkaistiin, tämä jätti velkakirjat irtisanottaviksi, vaikka myöhemmin antoikin velan anteeksi pojalleen.
Perintö

Saltykov-Šedrin lukeutui aikansa eturivin radikaalikirjailijoihin. Hän oli Aleksandr Ostrovskin ohella tunnetuimpia venäläisen keskiluokan satiirisia kuvaajia.
Suomennetut teokset

Valittuja satiireja. Suom. Rob. A. Seppänen. Helsinki: Kansa 1907. Kansan novellikirjasto, 3
Valittuja satiireja. Leningrad: Kirja, 1935
Valittuja satuja. Suom. I. Lindroos. Leningrad: Kirja, 1935
Misha ja Vanja; Mavrusha Novotorka, Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja 1935
Satuja. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1953
Maalaisaatelia.  (Gospoda Golovjovy, 1875–1880)  Suomentanut Vappu Orlov. Helsinki:  Gummerus, 1985.  ISBN 951-30-6116-7
Suomennetut teokset > Novellit

Teoksessa: Venäläinen nauru: humoristisia ja satiirisia novelleja, kansantarinoita, pienoiskomedioita ja sananparsia, toim. ja suom. Juhani Konkka, Turku: Tajo 1964
Kertomus siitä miten yksi talonpoika elätti kahta kenraalia
Teoksessa: Venäläisiä kertojia, toimittanut ja suomentanut Vappu Orlov. Helsinki: Avain 2010. ISBN 978-951-692-801-5
Villi tilanomistaja
Uhrautuvainen jänis
Kertomus siitä, miten yksi musikka ruokki kaksi kenraalia
Aiheesta muualla

Kertomus siitä, kuinka yksi talonpoika ruokki kahta kenraalia. Valvojassa 1899 julkaistu novelli.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani 2  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef 
Mihail Saltykov-Štšedrin 1850-luvulla
Kirjailijan isä Jevgraf Vasiljevitš Saltykov (1776-1851)
Jelizaveta Apollonovna Boltina, kirjailijan vaimo
Mihail Saltykov-Štšedrin n. 1870, Andrei Denjerin valokuva
Mihail Saltykov-Štšedrin noin 1880-luvulla
Allan Sandström

Allan Emil Sandström (3. syyskuuta 1895 Kokkola – 10. joulukuuta 1950 Kokkola) oli suomalainen jääkärivänrikki ja kansakoulunopettaja. Hän oli Saksassa sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri, joka toiminnastaan tuomittiin Norjassa vankeuteen. Vanhempana hän antautui opettajan uralle. Sandström kirjoitti myös runoja ja julkaisi muutamia Kokkolan paikallishistoriaa käsitteleviä teoksia.
Perhetausta

Sandströmin vanhemmat olivat faktori Emil August Sandström ja Nanny Mathilda Hinell. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna vasta 1922 Heidi Axelqvistin kanssa.
Opinnot

Sandström kävi seitsemän luokkaa Kokkolan ruotsalaisesta yhteiskoulua ja suoritti sähköttäjätutkinnon vuonna 1914. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kokkolan ruotsalaisesta yhteiskoulussa vuonna 1927. Hän toimi hospitanttina Uudenkaarlepyyn seminaarissa vuosina 1928 - 1929.
Jääkärikausi

Sandström työskenteli sähköttäjänä Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 15. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 6. huhtikuuta 1916. Hän kävi neljäviikkoisen räjäytyskurssin Berliinissä ja Kielissä, joiden jälkeen hänet komennettiin erikoistehtäviin Ruotsiin, Suomeen ja Norjaan. Näillä retkillään hänet pidätettiin 6. heinäkuuta 1917 Kirkkoniemessä Norjassa niin kutsutun Rautenfelsin jutun yhteydessä ja tuomittiin Oslossa vankeuteen. Vankeudesta hän vapautui maaliskuussa vuonna 1920.
Vankilasta vapautumisen jälkeinen aika

Vankeudesta vapauduttuaan hän työskenteli Ab August Kyntzell oy:n laivanvarustajakonttorin hoitajana Ykspihlajassa vuosina 1920 – 1921 ja myöhemmin saman yrityksen rahtausosaston päällikkönä Kokkolassa. Vuodesta 1922 alkaen hän työskenteli puutavara-agentuuriliike August Kyntzellin prokuristina aina vuoteen 1928 saakka. Siviilitöidensä ohella hän oli innokas suojeluskuntalainen ja toimikin vuodesta 1922 alkaen suojeluskuntalaisena ja vuodesta 1923 alkaen paikallispäällikkönä Kokkolan ruotsalaisessa suojeluskunnassa vuoteen 1924 saakka sekä rahaston hoitajana 1. helmikuuta 1925 - 1. helmikuuta 1926 välisen ajan.
Prokuristin työstä hän siirtyi 1. elokuuta 1929 alkaen opettajaksi Alavetelin Norrbyn ruotsalaiseen kansakouluun ja toimi sen ohella muutaman vuoden apukouluttajana Alavetelin suojeluskunnassa. Alavetelistä hän muutti 1. elokuuta 1935 Kokkolaan, missä hän siirtyi opettajaksi Kokkolan ruotsalaiseen kansakouluun ja toimi 1. syyskuuta 1936 alkaen samalla saksankielen tuntiopettajana Kokkolan ruotsalaisen yhteiskoulun alaluokilla.
Talvi- ja jatkosota

Sandström osallistui talvisotaan aluksi toimistoupseerina Vaasan suojeluskuntapiirin esikunnassa ja myöhemmin valistusupseerina Vaasan Vartiopataljoonassa. Välirauhan aikana hän jatkoi edellisessä toimessaan, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin valistusohjaajaksi Vaasan suojeluskuntapiirin esikuntaan, missä hän työskenteli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet kotiutettiin ja hän siirtyi takaisin entiseen siviilivirkaansa. Kokkolaan. Hänet haudattiin Kokkolaan.
Kirjallinen tuotanto

Dikter.  Gamlakarleby 1920
Frivilliga brandkåren i Gamla Karleby 1884-1934 : historik i anledning av kårens halvsekeljubileum.   Gamlakarleby 1934
Ab. Hagströms läderfabrik, Gamlakarleby, 40 år 1936.    Hagströms läderfabrik, Gamlakarleby 1936 (suomeksi nimellä Oy. Hagströmin nahkatehdas Kokkola : 40 vuotta 1936. Hagströmin nahkatehdas, Kokkola 1936)
Hembygdens själ : festdikt vid Karlebynejdens sång- och musikförbunds tonfest den 18 juni 1939.   Karlebynejdens sång- och musikförbund, Gamlakarleby 1939
Hembygdsfrontens julhälsning : 1939, huvudredaktör Allan Sandström.   Gamlakarleby 1939
Gamlakarleby Skyddskårs Julhälsning : utgiven julen 1941, redaktör Al-Lan-San.    Gamlakarleby Skyddskår 1941
Gamlakarleby skyddskår : några historiska anteckningar.    Stiftelsen Kulturfonden för Gamlakarlebynejden, Gamlakarleby 1976
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Vänrikki 1942 |    |  Vapaudenmitali 2. lk.  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Santalahden seisake

Santalahden seisake (lyh. Stl, ratakm 191+521) oli rautatieliikennepaikka Tampere–Pori-radalla Santalahden kaupunginosassa Tampereella. Seisakepaikka valmistui heti radan valmistuessa, jolloin se palveli pääasissa Santalahden lukuisia teollisuusyrityksiä. Vuonna 1907 valmistui Bruno Granholmin suunnittelema Platformskjul I -tyypin liikennepaikkarakennus, jota muutettiin 1920-luvulla.
Santalahden liikennepaikan eteläpuolelle Pispalanharjun rinteille muodostui 1870- ja 1880-luvuilta lähtien taaja-asutusta samaan aikaan kun Näsijärven rannassa aloittivat toimintansa kattohuopa- ja luujauhotehtaat, pahvitehdas, saha, mylly sekä myöhemmin myös tulitikkutehdas. Alueen tunnetuin teollisuuslaitos oli kuitenkin Pispalan Haulitehdas torneineen. Pispalan alueen asukasluku kasvoi voimakkaasti Porin radan rakentamisen aikaan, kun Kyttälän alue Tammerkosken itäpuolella järjestettiin uudelleen. Pispalasta muodostettiin taajaväkinen yhdyskunta vuonna 1912, ja se siirrettiin koko läntisen esikaupunkialueen mukana Pohjois-Pirkkalan kunnasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa.
Miehitys Santalahdesta poistettiin vuonna 1968. Vuonna 1971 liikenteelle avatun uuden Pohjanmaan radan junat eivät käyttäneet Santalahden seisaketta. Henkilöliikenne lopetettiin 1975 ja tavaraliikenne muutama vuosi myöhemmin 1979. Asemarakennus on purettu 1970-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia Vaunut.org -sivustolla
| n k Perustiedot Wikidatassa: Santalahden seisake (Q23040293)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieliikennepaikka
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Tampere
Domenico Sarro

Domenico Natale Sarro (tai Sarri, 24. joulukuuta 1679 Trani, Apulia –25. tammikuuta 1744 Napoli) oli italialainen barokkisäveltäjä ja yksi varhaisimmista napolilaisen oopperan edustajista. Häneltä on säilynyt noin 40 oopperaa ja serenataa.
Sarro opiskeli Sant’Onofrion konservatoriossa Napolissa ja toimi Napolin hovissa vuosina 1704–1707 ja uudelleen vuodesta 1720 alkaen, jolloin hän hoiti kuolemaansa saakka hovin varakapellimestarin ja vuodesta 1737 hovikapellimestarin tehtäviä sekä lisäksi Napolin kaupungin maestro di cappellan virkaa vuodesta 1728 eteenpäin. Hoville hänen kuului säveltää joka vuosi ooppera Kaarle III:n 1737 rakennuttamaan Teatro San Carloon, alkaen sen avajaisiin sävelletystä oopperasta Achille in Sciro (“Akhilleus Skýroksella”) Metastasion librettoon.
Sarron tuotantoon kuuluu 28 maallista oopperaa, useita kirkko-oopperoita ja oratorioita, serenatoja ja kantaatteja sekä huilukonsertto. Oopperasäveltäjänä Sarron vahvinta luomiskautta oli 1720-luku. Hänen tyylinsä perustuu paljossa Alessandro Scarlattiin, mutta on tätä yksinkertaisempaa ja melodisempaa.
Sarron ooppera Didone abbandonata (1724) on ensimmäinen sävellys Pietro Metastasion ensimmäisestä tärkeästä libretosta.
Kirjallisuutta

Brandenburg, Gottfried Daniel: Zur Geschichte der weltlichen Solokantate in Neapel im fruhen Settecento: Die Solokantaten von Domenico Sarro, 1679–1744. Peter Lang Ag 1991. ISBN 9783631431573.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Kaarle Sankala

Kaarle Nikolai Sankala (23. lokakuuta 1894 Kemi – 26. helmikuuta 1977 Ii) oli suomalainen jääkäriluutnantti.
Perhetausta

Sankalan vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Sankala ja Selma Tikkala. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Rauha Katariina Liedeksen kanssa. Molemmat on haudattu Iin Kruununsaaren hautausmaalle.
Opinnot

Sankala kävi kansakoulun ja Alue- ja paikallispäälliköiden täydennyskurssin vuonna 1922 Suojeluskuntain päällystökoulussa sekä reserviupseeritutkinnon Oulussa vuonna 1935.
Jääkärikausi

Sankala työskenteli maanviljelijänä kotitalossaan Iin Ojakylässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 11. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 10. toukokuuta 1916 ja palautettiin takaisin 2. komppaniaan 30. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Sankala saapui Suomeen (Vaasaan) jääkärien pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan aluksi 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin joukkueen varajohtajaksi ja myöhemmin komppanianvääpeliksi 26. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sankala palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, mikä tunnettiin myöhemmin aluksi nimellä Jääkäripataljoona 2 ja myöhemmin Pohjolan Jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 21. tammikuuta 1919 Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:n 9. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin 1. huhtikuuta 1919 alkaen paikallispäälliköksi Iin suojeluskuntaan, missä hän palveli 1. elokuuta 1924 saakka. Myöhemmin hän työskenteli tilapäistöissä puutavara-alalla.
Talvi- ja jatkosota

Sankala osallistui talvisotaan Ampumatarvikevarastokomppanian taloudenhoitajana ja osallistui sotatoimiin Sallassa ja Säkkijärvellä. Välirauhan aikana hänet siirrettiin päälliköksi 11. Ampumatarvikevarastokomppaniaan, kunnes kotiuduttuaan hän siirtyi työnjohtajaksi ja rakennusmestariksi Rauma-Repola Oy:lle.
Jatkosodan puhjettua hänet kutsuttiin jälleen palvelukseen ja komennettiin päälliköksi 17. Ampumatarvikevarastokomppaniaan ja hän osallistui jatkosodassa sotatoimiin Syväsenvaaralla ja Alakurtissa. Jatkosodan jälkeen hän siirtyi takaisin Rauma - Repola Oy:n palvelukseen, nyt Martinniemen tehtaalle rakennusmestariksi ja palvelikin rakennusmestarina vuoteen 1953 saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 1. toukokuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 10. heinäkuuta 1922  Resvin vänrikki 31. toukokuuta 1935  Luutnantti 1940 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Karjalan muistomitali  Aunuksen muistomitali  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali  Keskuskauppakamarin hopeinen ansiomerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Saniaisperhonen

| Saniaisperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Yhtäläissuoniset perhoset Exoporia
Yläheimo::  Juuriperhosmaiset Hepialoidea
Heimo::  Juuriperhoset Hepialidae
Alaheimo::  Hepialinae
Suku::  Hepialus
Laji::  fusconebulosa
Kaksiosainen nimi
 Hepialus fusconebulosa  (De Geer, 1778) 
Synonyymit
 Korscheltellus fusconebulosa  Pharmacis fusconebulosa 
Katso myös
   Saniaisperhonen Wikispeciesissä   Saniaisperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saniaisperhonen (Hepialus fusconebulosa) on juuriperhosiin kuuluva perhoslaji. Se on ulkonäöltään varsin vaihteleva ja alkeellisen heimonsa selvästi yleisin edustaja Suomessa.
Koko ja ulkonäkö

Siipien pohjaväri ja vaihtelee yksilöittäin kellanruskeasta punertavanruskean kautta harmaanruskeaan. Myös kuviointi on erittäin vaihtelevaa. Etusiivessä on vaihtelevissa määrin kaksiväristä epäsäännöllistä kuviointia, jossa valkoista aluetta ympäröi siiven pohjaväriä vaaleamman ruskea, terävärajainen vyöhyke. Siiven etureunassa on rivi tummia, diffuuseja täpliä. Takasiivet ovat yksivärisen harmaanruskeat, tyvestä vaaleammat. Naaraat ovat yleensä koiraita vaaleampia ja niiden kuviointi on vähemmän selkeää. Perhosten koko vaihtelee suurella skaalalla naaraiden 35–54 mm siipivälistä koiraiden 35–54 mm siipiväliin.
Levinneisyys ja lentoaika

Levinneisyys kattaa lähes koko Euroopan Balkanille saakka. Idässä elinalue ulottuu Venäjän poikki Japaniin. Suomessa saniaisperhosta tavataan koko maassa pohjoisinta Lappia myöten. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena kesäkuun lopulta heinäkuun loppuun.
Elinympäristö ja elintavat

Saniaisperhonen elää avoimissa lehti- ja sekametsissä, niityillä, metsäaukioilla ja jopa soilla. Naaraat oleskelevat matalalla kasvillisuuden seassa houkutellen koiraita luokseen feromonien avulla. Koiraat lentävät iltahämärässä melko lyhyen ajan etsien naaraita. Yksi naaras voi houkutella luokseen runsaasti koiraita.
Parittelu kestää jopa seitsemän tuntia, minkä ajan koiras riippuu naaraan peräpäästä pää alaspäin. Parittelun jälkeisen viikon aikana naaras munii jopa 500 munaa, jotka se pudottelee maahan lennosta tai kasvilla istuen. Toukat elävät maan alla, mutta saattavat joskus nousta kasvien varsillekin. Toukan kehitys on kaksivuotinen ja toukka talvehtii maanalaisessa onkalossa. Keväällä, täysikasvuisena, se tekee maanpinnalle johtavan, reilun 10 cm:n pituisen käytävän ja koteloituu. Kotelovaihe kestää 3–4 viikkoa ja ennen perhosen kuoriutumista kotelo ryömii käytävää pitkin pinnalle työntyen osittain esille.
Ravintokasvi

Toukka syö monien eri kasvien juuria, mutta ravintotottumuksia ei tunneta hyvin. Merkittäviä ovat ainakin sananjalat (Pteridium), vihvilät (Luzula) ja kaislat (Scirpus).
Aiheesta muualla

Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2596076  Wikispecies: Pharmacis fusconebulosa  BioLib: 44505  BOLD: 179068  CoL: 946WC  EUNIS: 298278  Fauna Europaea: 431757  Fauna Europaea (new): 16fe5595-1075-447a-afb3-ace5869a778d  GBIF: 5769272  LepIndex: 137079  LoB: 4446  MaBENA: PharmFusco  NCBI: 1109592  Observation.org: 8993  Open Tree of Life: 645380
Johan August Sandels

| Johan August Sandels |
| --- | --- |
 Johan August Sandels, Per Krafft nuoremman maalaama muotokuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. elokuuta 1764 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 22. tammikuuta 1831 (66 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Suomen sota
Sotilasarvo:  sotamarsalkka
 Nimikirjoitus
Johan August Sandels (31. elokuuta 1764 Tukholma, Ruotsi – 22. tammikuuta 1831 Tukholma) oli ruotsalainen sotamarsalkka ja kreivi sekä valtionhoitaja Norjassa. Häntä pidetään etevimpänä Suomen sotaan osallistuneista Ruotsin armeijan upseereista Döbelnin ohella. Sodan jälkeen hän jatkoi uraansa Ruotsissa, missä hän loi loistavan sotilasuran osallistumalla Saksan sotaan vuonna 1813 ja Norjan sotaan vuonna 1814.
Uran alku

Sandels syntyi tukholmalaisen vuorineuvoksen pojaksi 31. elokuuta 1764. Sandelsin isä aateloitiin vuonna 1772. Jo 11-vuotiaana Sandelsista tuli tykkiväen kadetti. Sandels osallistui Kustaa III:n sotaan Karjalan rakuunarykmentin majurina. Vuodesta 1803 lähtien hän toimi Savon jääkärirykmentin komentajana.
Sandels Suomen sodassa

Suomen sodassa hänet nimitettiin 7. huhtikuuta 1808 viidennen prikaatin komentajaksi. Hänen johdollaan vallattiin Kuopio takaisin ja karkotettiin viholliset pois melkein koko Savosta. Jouduttuaan väistymään ylivoiman tieltä hän puolustautui Toivalassa yli kolme kuukautta, voitti peräytymismatkalla venäläiset Koljonvirralla lokakuussa ja yhtyi sitten pääarmeijaan.lähde?
Sandels Suomen sodassa > Koljonvirran taistelu

Iisalmen pohjoispuolella käyty Koljonvirran taistelu sodan loppuvaiheessa nosti Sandelsin maineeseen etevänä johtajana. Aselepo oli solmittu ja Sandelsin joukot olivat majoittautuneena Partalan ja Valkeaisten kylissä, kun venäläisten hyökkäys Koljonvirran itäpuolelta alkoi. Sandels veti tiedustelujoukkonsa joen länsipuolelle ja onnistui tuhoamaan osan siltaa, mikä vaikeutti venäläisten etenemistä. Venäläisten joukkoja johti Nikolai Tutškov, ja joukot käsittivät noin 8 000 miestä, kun he ryhmittyivät joen länsipuolelle. Heitä vastassa oli Sandelsin komentamat 1 800 miestä. Taistelun kuluessa Ruotsi menetti 300 miestä, mutta venäläiset joutuivat pakosalle Koljonvirtaan ja he menettivät 1 000 miestä kaatuneina ja sotavankeina.