Fernand Braudel
Historioitsija

Väitöskirjassaan, joka alun perin oli hyvinkin konventionaalinen ja sen piti käsitellä diplomatian historiaa eli Filip II:n ulkopolitiikkaa, Braudel lähtee kuitenkin ennakkoluulottomasti käyttämään uusia tutkimusmenetelmiä. Näin koko teos kertoo uudesta tavasta nähdä ja kokea menneisyys. Toimijana ei suinkaan enää ole Espanjan hallitsija Filip II, kuten teoksen otsikosta voisi ymmärtää, eikä hänen ulkopolitiikkansa, vaan Välimeri itse ja sen muodostama moninainen kokonaisuus.
Väitöskirja tuo esille hyvin Braudelin keskeisen teesin eli ajan keston jakautumisen eri pituuksiin. Teoksen ensimmäisessä osassa hän käsittelee niin sanotun pitkän keston (ransk. longue durée) ilmiöitä eli hitaimmin muuttuvia rakenteellisia tekijöitä, joita ovat muun muassa maantieteelliset, ilmastolliset ynnä muut olot. Toisessa osassa hän tarkastelee syklistä eli konjunktuurista aikaa edustavia inhimillisen yhteiskunnan ulkonaisia rakenteita ja niiden muutosta. Vasta teoksen kolmannessa osassa hän tarkastelee tapahtumahistoriaa (histoire événementielle) eli valtiollis-poliittista historiaa, ja juuri tätä historiaa historiantutkimus hyvin yleisesti on pitänyt ainoana oikeana historiana. Tälle kehittämälleen perustalle Braudel on rakentanut myös myöhemmät jättiteoksensa. Niistä ehkä selkeimmin L’Identité de la France -teos kuvaa tätä teoriarakennelmaa.
Usein tästä historiasta on käytetty rakenteellisen historian nimitystä. Osittain tätä tutkimusmenetelmää selittää Braudelin Brasiliassa solmima ystävyys antropologin ja strukturalismin kehittäjän Claude Lévi-Straussin kanssa. Erityisesti 1960-luvulta lähtien tämä annalistien historiakäsitys ja tutkimustapa levisi muualle länsimaihin ja synnytti niissä omia, osittain annalisteista poikkeaviakin rakennehistoriallisia suuntauksia.
Näin historialliset rakenteet ovat siis perusluonteeltaan laaja-alaisia, kollektiivisia ja hitaasti muuttuvia, ne edustavat käsitettä pitkä kesto. Struktuurin eli rakenteen käsitettä lähelle tulevat tai sen eri puolia tarkoittavat seuraavat historiankirjoituksessa usein esiintyneet käsitteet: olosuhteet, järjestelmä, laitos, instituutio, käsitykset (suhtautuminen) ja maailmankuva. Myös mentaaleilla on oma keskeinen osuutensa rakenteiden tutkimisessa. Rakenteet ja oheiskäsitteet viittaavat samalla siihen, etteivät rakenneilmiöt olleet perinteiselle historiantutkimuksellekaan täysin outoja, mutta ne jäivät sen tarkastelutavassa taustalle. Annalistien ja eritoten Braudelin uusi rakennehistoria sen sijaan kohotti ne perusteellisesti etualalle ja muutti siten olennaisesti vallitsevaa historiakäsitystä. Historiantutkijoiden parissa hyväksytään nykyisin varsin yleisesti käsitys, että historiallinen tapahtumisprosessi on rakenteeltaan monikerroksinen ja koostuu hyvinkin erilaisista kerrostumista.
Annalistisen koulukunnan historioitsija Fernand Braudel on makrohistorioitsijana ensimmäisenä esimerkkinä uudesta makroperspektiivistä ja siihen kuuluu keskeisenä ilmiöiden hahmottaminen heterogeenisina ja hierarkkisina. Lisäksi mukana on aina kriittinen mutta avoin suhde yhteiskuntatieteisiin, eritoten sosiologiaan, mutta myös antropologiaan ja muihin tieteisiin. Keskeistä on myös kansallisvaltion rajat ylittävä tarkastelutapa, vaikka välillä tutkimus porautuukin erittäinkin pieniin yksityiskohtiin.
Keskeiset käsitteet Braudelin Välimeri-kirjassa ovat siis ajan käsitteen kolme nopeutta (pitkä kesto, konjunktuuri ja tapahtuma (lyhyt kesto, courte durée)), kuin myös materiaalinen sivilisaatio. Braudelin kapitalismi-kirjassa (Civilisation matérielle, économie et capitalisme, XVe-XVIIIe siècle) keskeistä puolestaan on talouden käsitteen kolme aluetta tai kerrosta eli materiaalinen elämä (tai arki), markkinatalous ja kapitalismi. Nämä merkitsevät talouden hahmottamista historiallisena ja heterogeenisena ilmiönä, sen korostamista, että yhteiskunnassa voi samanaikaisesti toimia erilaisia talouden logiikoita, esimerkiksi vastikkeellisuus eli vaihdantatalous sekä vastikkeettomuus eli tuotteiden tai palvelusten luovuttaminen ilman korvausta. Suomessa verenluovutus toimii vastikkeettomasti ilman korvausta, toimien paremmin kuin korvauksellinen järjestelmä monissa muissa maissa. Verenluovutus on esimerkki lahjatalouden säilymisestä vaihdantatalouden rinnalla.
Näin siis Braudelin ja annalistien näkemysten mukaan arkipäivän (la vie quotidienne), jota Braudel nimittää myös materiaaliseksi sivilisaatioksi, havaitseminen elämän rutiineina, perinteinä, ikiaikaisina jatkuvuuksina, jotka toimivat pääasiassa markkinatalouden ulkopuolella, ilman vaihtoa, oli määritelmä jokapäiväiselle elämälle, erityisesti siltä kannalta, että se problematisoi markkinatalouden ja kapitalismin roolin ihmisten arjessa.
Braudelin toinen keskeinen idea on markkinatalouden, joka ulottuu yksinkertaisista maalaismarkkinoista kaupan pitämiseen ja tavarapörsseihin, erottaminen markkinailmiöiden ylimmästä kerroksesta, kansainvälisten monialayritysten ylivertaisesta maailmasta, joka muita paremmalla informaatiolla ja taitavalla riskinjakamisella osoittaa voimansa ja kestävyytensä. Näin syntyy Braudelin tuomana omaperäinen näkemys myös taloustieteelliseen keskusteluun ja arkipäivän historian jäsentämiseen uudella ja erilaisella tavalla.