stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Butch ja femme
Historia > Butchin ja femmen synty toisen maailmansodan myötä

Toisen maailmansodan syttyminen vuonna mahdollisti lesboyhteisön syntymisen 1940-luvun aikana. Sodan aikana sukupuolinormit joustivat, naisten asemasta tuli taloudellisesti itsenäisempi ja he saivat etäisyyttä perheistään. Työssäkäyvien naisten lisääntyessä naisten hyväksyttävän vaatetuksen kirjo laajeni myös housuihin. Lesbot kohtasivat vähemmän vaaroja kulkiessaan julkisilla paikoilla ja löysivät näin enemmän mahdollisuuksia rakentaa alakulttuureitaan.
Butchit omaksuivat työväenluokan miesten vaatetuksen ja muotoilivat hiuksensa lyhyiksi, kun taas femmet noudattivat aikakauden naisille tavanomaista vaatemuotia. Varhaisessa käsityksessä butcheista ja femmeistä jälkimmäisen identiteetti oli vahvasti riippuvainen butchista. Butch/butch- ja femme/femme-suhteet olivat tabuja. Sukupuolinormit ohjasivat sosiaalista vuorovaikutusta ja seksuaalisen halun ilmaisua: butch oli dominoiva kumppani ja seksuaalinen toimija, ja femme alistui butchille ja huolehti hänestä. Pelkän jäljittelyn sijaan femmet ja butchit muokkasivat sukupuolirooleja omien tarpeidensa mukaisiksi ja ymmärsivät butch/femme-suhteen jopa poliittisena tekona, jolla kumottiin aikakauden normeja.
Sosiaaliantropologi Elizabeth Lapovsky Kennedy ja aktivisti ja historioitsija Madeline D. Davis esittävät New Yorkin Buffalon lesboyhteisöjä 1940- ja 1950-luvuilla kuvaavassa tutkimuksessaan, että butch ja femme olivat selviytymisstrategia väkivaltaisen homofobisessa (sekä työväenluokkaa karsastavassa ja rasistisessa) kulttuurissa. He väittävät, että butch ja femme olivat työväenluokkaisille lesboille ainoa toimiva vaihtoehto ja että ne olivat keskeinen rakenne heteroseksuaalisen ylivallan vastaiselle järjestäytymiselle. Lesbot omaksuivat sukupuolittuneet butch- ja femme-roolit ilmentääkseen erilaisuuttaan heteroseksuaalisesta normista ja lunastaakseen itselleen julkista tilaa.
Tässä kontekstissa butchiksi tai femmeksi identifioituminen oli tärkeämpää kuin jaettu lesboidentiteetti. Kennedyn ja Davisin haastateltavat käyttivät harvoin sanaa lesbo ja identifioivat itsensä sen sijaan butchiksi tai femmeksi. Butchius oli joillekin naisen maskuliinisuuden ilmaus, kun taas joillekin väärään sukupuoleen määritellyille butch oli lähin vaihtoehto miehenä elämiselle. Osa femmeistä, joiden kumppani oli butch, käsitti itsensä heteroiksi.
Historia > Lesbofeministit torjuvat butchit ja femmet

1970-luvulla queernaiset vastasivat naisten vapautusliikkeen nousuun luomalla itsenäisen lesbofeministisen liikkeen. Lesbofeministit väittivät, että butchit ja femmet pikemminkin haittasivat kuin auttoivat queernaisten sosiaalista ja poliittista kehitystä ja väittivät, että butch/femme-jaottelu toi heteroseksuaalisuuden ja patriarkaatin pahimmat piirteet lesbosuhteisiin. 1970-luvun naisryhmissä monia butcheja ja femmejä kehotettiin omaksumaan normatiivisempi feminiininen tai sukupuolineutraali tyyli.
Butchit ja femmet saivat näkyvyyttä myös 1980-luvun alussa seksistä ja vallasta käytyjen feminististen väittelyjen, niin sanottujen seksisotien, kautta. Vaikka taistelua käytiin ensisijaisesti pornografian ja seksityön ympärillä, laajempi kysymys vallan asemasta seksissä veti myös butchit ja femmet keskusteluihin.
Historia > Uusi nousu 1990-luvulla ja vaikutus queer-teoriaan

Butch ja femme nousivat jälleen 1990-luvulla. Ehkäpä tärkein teksti, joka avitti butchien ja femmejen nousua oli Leslie Feinbergin suosittu omaelämäkerrallinen romaani Stone Butch Blues. Feinbergin romaanista tuli kiistakapula yrityksissä vetää rajaa trans- ja butch-käsitteiden välille. Queer-teoreetikko Jack Halberstam on kutsunut näitä väittelyjä ”butch/FTM-rajasodiksi”. Halberstamin mukaan transmaskuliinisten ja butch-lesboidentiteettien välillä on huomattavaa päällekkäisyyttä, mikä on johtanut useisiin kamppailuihin näiden identiteettikategorioiden määrittelyn rajoista.
1990-luvulla syntynyt queer-teoria muokkasi edelleen uudelleen tulkintoja ja käytäntöjä maskuliinisuudesta ja feminiinisyydestä. Teoreetikot kyseenalaistivat ajatuksen kiinteistä identiteeteistä ja määrittelivät sukupuolen ja seksuaalisuuden uudelleen sellaisiksi asioiksi, joita ihmiset tekevät, eivätkä sellaisiksi, joita ihmiset ovat. Esimerkiksi filosofi Judith Butler käyttää queer-teorian perustekstiksi noussessa Hankala sukupuoli -teoksessaan (1990) butcheja ja femmejä esimerkkinä siitä, että kaikki sukupuoli on johdannaista ja performatiivista. Näin käsitettynä butchit ja femmet paljastivat ja kumosivat sukupuolen sosiaalisena konstruktiona. Nämä ajatukset myös avasivat butchin ja femmen kategoriat yhä useammille.
Viime aikoina sukupuolen ja seksuaalisuuden joustavuuden korostaminen on merkinnyt sitä, että butch ja femme -käsitteiden rinnalle on tullut lukuisia uusia käsitteitä, joiden avulla yksilöt voivat ilmaista identiteettinsä entistä tarkemmin. Tästä huolimatta femmeä ja butchia pidetään yhä keskeisinä käsitteinä lesboyhteisön ymmärtämisessä.
Kirjallisuutta

Feinberg, Leslie: Stone Butch Blues. Ithaca, New York: Firebrand Books, 1993.
Halberstam, Jack: Female Masculinity. Durham, North Carolina: Duke University Press, 1998.
H., Lamya: Hijab Butch Blues. A Memoir. Dial Press Trade, 2024. ISBN 9780593448786.
Nestle, Joan, toim.: A Persistent Desire: A Femme-Butch Reader. Boston: Alyson, 1992.
Kennedy, Elizabeth Lapovsky, ja Madeline D. Davis: Boots of Leather, Slippers of Gold: The History of a Lesbian Community. New York: Routledge, 1993.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Butch ja femme Wikimedia Commonsissa
Kanadalaista countrylaulaja K. D. Langia pidetään butch-ikonina.
Käärmeenpistonyrtit

| Käärmeenpistonyrtit |
| --- | --- |
 Kalliokäärmeenpistonyrtti (Vincetoxicum hirundinaria)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Gentianales
Heimo::  Oleanterikasvit Apocynaceae
Alaheimo::  Asclepiadoideae
Suku::  Käärmeenpistonyrtit Vincetoxicum  Wolf (1776)
Katso myös
   Käärmeenpistonyrtit Wikispeciesissä   Käärmeenpistonyrtit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Käärmeenpistonyrtit (Vincetoxicum) on kasvisuku, joka kuuluu oleanterikasvien heimoon. Suvussa on yli 250 lajia, joita esiintyy alkuperäisenä Euraasiassa, Afrikassa, Australiassa ja Oseanissa. Lisäksi muutamat alun perin eurooppalaiset lajit ovat levinneet Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Yksi käärmeenpistonyrttilaji, kalliokäärmeenpistonyrtti kasvaa luonnonvaraisena Suomessa. Se on kalliokasvi, jota esiintyy vain Lounais-Suomessa. Lisäksi venäjänkäärmeenpistonyrtti on havaittu kerran tulokaslajina 2020-luvulla.
Lajeja

kalliokäärmeenpistonyrtti (Vincetoxicum hirundinaria)
venäjänkäärmeenpistonyrtti (Vincetoxicum rossicum)
Kalliokäärmeenpiston-yrtin kukkia.
Venäjänkäärmeenpiston-yrtin kukkia.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Käärmeenpistonyrtit – Vincetoxicum
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158135  Wikispecies: Vincetoxicum  APDB: 195850  APNI: 201333  BioLib: 40536  CoL: 647MW  EoL: 2874821  EPPO: 1VNCG  FloraBase: 48982  FNA: 134602  GBIF: 5414554  GRIN: 16970  iNaturalist: 182246  IPA: 4262  IPNI: 30010004-2  ITIS: 893777  NBN: NHMSYS0000464875  NCBI: 63501  NZOR: 92379c1c-dfe7-4041-80d2-8331f9831a95  Open Tree of Life: 514638  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30010004-2  Tropicos: 40024416  VASCAN: 30258  WFO: wfo-4000040301
Artturi Kästämä

Artturi Leonard Kästämä (20. huhtikuuta 1892 Kauhava – 17. maaliskuuta 1935) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän toimi jääkärivärvärinä ja osallistui Suomen sisällissotaan Oulun suojeluskunnan päällikkönä.
Perhe ja opinnot

Kästämän vanhemmat olivat leipuri Jaakko Kästämä ja Kristiina Lojlax. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Martta Maria Helinin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Lapuan yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1913–1915. Hän suoritti useita eri kursseja Suojeluskuntain päällystökoulussa ja kävi Taistelukoulun vuonna 1932.
Jääkärikausi

Kästämä hoiti lyhyitä aikoja Lapuan, Härmän, Kauhavan ja Alajärven nimismiehen virkoja vuosina 1913–1915 ja otti osaa jääkäreiden värväystoimintaan ennen kuin itse liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. joulukuuta 1915. Hänet siirrettiin 11. toukokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin Suomeen, missä hänen tehtävänään oli värvätä uusia alokkaita ja toimia etappimiehenä muun muassa Kivijärvellä sijainneen itäisen etapin pohjoisimman aseman johtajana. Suomesta hän siirtyi marraskuussa 1916 Ruotsiin ja palasi takaisin jääkäripataljoonaan 12. huhtikuuta 1917. Pataljoonasta hänet laskettiin 18. joulukuuta 1917 siviililomalle Saksaan.
Suomen sisällissota

Saksasta Kästämä palasi takaisin Suomeen Tornion kautta 7. maaliskuuta 1918 ja liittyi Oulun suojeluskuntaan, missä hän toimi aluksi päällikön apulaisena ja myöhemmin päällikkönä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kästämä astui sisällissodan jälkeen armeijan palvelukseen 27. toukokuuta 1918 ja ylennettiin kohta sen jälkeen vänrikiksi. Hänet sijoitettiin aluksi 1. Jääkärirykmentin II pataljoonaan. Uuden toimensa ohella hän toimi edelleen Oulun piiripäällikön käytössä. Hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1918 alkaen Suomen valkoiseen kaartiin, jossa hänet määrättiin nuoremmaksi upseeriksi 8. komppaniaan. Kaartissa hänet siirrettiin 10. helmikuuta 1919 alkaen Lapuan pataljoonan adjutantiksi ja 16. toukokuuta 1919 alkaen 9. komppanian päälliköksi. Kästämä erosi armeijasta 27. toukokuuta 1919 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen, missä hän toimi 1. kesäkuuta 1919 – 25. syyskuuta 1920 välisen ajan Riihimäen ja vähän aikaa Seinäjoen suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Myöhemmin hän toimi 31. joulukuuta 1920 – 18. maaliskuuta 1921 välisen ajan Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin sotilasohjaajana ja 1. toukokuuta 1921 – 1. marraskuuta 1922 välisen ajan Riihimäen suojeluskunnan paikallispäällikkönä sekä 1. maaliskuuta 1925 – 31. joulukuuta 1927 välisen ajan Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin X alueen päällikkönä, josta tehtävästä hän erosi ja toimi sen jälkeen asianajajana Riihimäellä ja Seinäjoella. Hänet on haudattu Riihimäelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 29. toukokuuta 1918  Luutnantti 1. huhtikuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1927 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Helena Kääriäinen (tutkimusprofessori)

| Helena Kääriäinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. heinäkuuta 1949 (ikä 75) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Arvonimi: professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (LL 1975, LKT 1988)
Tutkimusalue:  harvinaissairaudet, geenitestaus ja ennustava geenitestaus
Helena Kääriäinen (s. 23. heinäkuuta 1949 Helsinki) on suomalainen perinnöllisyystieteen erikoislääkäri ja THL:n tutkimusprofessori (emerita). Hän on erikoistunut harvinaissairauksiin, geenitestaukseen ja ennustavaan geenitestaukseen.
Kääriäinen tuli ylioppilaaksi Helsingistä (1989). Hän valmistui Helsingin yliopistosta lääkäriksi ja lääketieteen tohtoriksi (LL 1975, LKT 1988).   Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1988) oli otsikoitu Polycystic kidney disease in children : differential diagnosis between the dominantly and recessively inherited forms. Perinnöllisyyslääketieteen erikoislääkäriksi hän valmistui  1986 (HY). Helsingin yliopiston perinnöllisyyslääketieteen dosentti (1991).
Hän oli vuosina 1991–1995 lääketieteellisen genetiikan professorina Helsingin yliopistossa ja vuosina 2003–2007 Turun yliopistossa lääketieteellisen genetiikan professorina. Hän on ollut muun muassa P5.fi-tutkimuksessa jossa tutkitaan kansalaisten halukkuutta ottaa saada tietoa sairastumisalttidesta. Hän on myös ollut mukana erilaisissa opetusprojekteissa ja Duodeciminille verkkokursseja genetiikasta. Hän on nykyisin eläkkeellä mutta jatkaa erilaisissa opetus- ja luennointitehtävissä. Hän on ollut vuodesta 2001 jäsenenä ja sihteerinä Euroopan ihmisgenetiikan seuran (European Society of Human Genetics) (ESHG) seurassa ja on myös sen johtokunnan jäsen.
Hän on Aktivistimummot-liikkeen perustajajäsen ja harrastaa maalausta.
Teoksia

Helena Kääriäinen: Sinun geenit ja minun : perinnöllisyystietoa perhettä suunnitteleville. WSOY, 2002. ISBN 951-0-26542-X.
Helena Kääriäinen & Eve Rütel (kääntäjä): Sinu geenid, minu geenid : geneetikaalane info noorpaaridele.  Sinisukk 2004. ISBN 9985-73-726-1. (viroksi)
Helena Kääriäinen & Marjatta Sipponen: Geenit : terveys ja sairaus. WSOY, 2002. ISBN 951-0-26951-4.
Lauri A. Aaltonen (et.al, kirjoittaja), Pertti Aula, Helena Kääriäinen & Jaakko Leisti (toimittajat): Perinnöllisyyslääketiede. 2. uudistettu painos. Duodecim, 2002. ISBN 951-656-081-4.
Aiheesta muualla

Perinnöllisyyslääkäri Helena Kääriäisen elämäntyötä juhlitaan ”Samanlaiset, erilaiset ja me muut” -seminaarissa STT. 29.5.2018. Viitattu 4.4.2021.
CV Helena Kääriäinen Akvart.fi. Viitattu 4.4.2021.[vanhentunut linkki] Taiteen harrastuksen CV.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Jaak Jõerüüt

| Jaak Jõerüüt |
| --- | --- |
 Jõerüüt vuonna 2012
Viron puolustusministeri
 Partsin hallitus 22.11.2004–13.4.2005 Ansipin I hallitus 13.4.2005–10.10.2005  
Edeltäjä:  Margus Hanson
Seuraaja:  Jürgen Ligi
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. joulukuuta 1947 (ikä 77) Tallinna
Tiedot
Puolue:  Reformipuolue
Jaak Jõerüüt (s. 9. joulukuuta 1947 Tallinna) on virolainen kirjailija, diplomaatti ja poliitikko.
Työ- ja poliittinen ura

Jõerüüt opiskeli taloustiedettä Tallinnan polyteknisessä instituutissa. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli kirjastonhoitajana ja toimittajana Õhtulehdessä ja Rahva Häälessä, assistenttina, tutkijana ja kustannustoimittajana sekä vuodesta 1977 alkaen Viron SNT:n kirjailijaliitossa.
Neuvostoaikana Jaak Jõerüüt oli 1978–1989 kommunistisen puolueen jäsen. Seuraavasti hän oli 1990–1993 Liberaalidemokraattisen puolueen jäsen, sen jälkeen 1994–2012 Reformipuolueen jäsen. Jõerüüt on ollut myös Eesti Kongressin jäsen.
Jõerüüt astui politiikkaan 1970-luvun lopulla, ollessaan mm Viron SNT:n Kirjailijaliiton puoluesihteeri ja toimi muun muassa Viron SNT:n kulttuuriministerin sijaisena. Hänen diplomaatinuransa alkoi vuonna 1993. Hän toimi maansa Suomen-suurlähettiläänä vuodet 1993–1997, Italian-suurlähettiläänä 1998–2002 ja Kyproksen-suurlähettiläänä 1999–2004, YK-suurlähettiläänä vuonna 2004, Latvian-suurlähettiläänä 2006–2011 ja Ruotsin-suurlähettiläänä 2011–2014. Hän hoiti puolustusministerin tehtävää vuosina 2004–2005 mutta erosi niin kutsutun T-paitaskandaalin takia; hänen seuraajakseen tuli Jürgen Ligi.
Kirjallinen ura

Jõerüüt debytoi runovalikoimalla lehdessä Noorus vuonna 1967 ja julkaisi 1970-luvulla runokokoelmat Kaitsekiht ja Kõne sellel teemal. Hän kuvaa vieraantunutta maailmaa, jossa kaupunki keinotekoisen yhteiskunnan vertauskuvana edustaa ihmisten ja asioiden ruuhkautumista. Sellaisessa maailmassa ”suojakuoren” (kaitsekiht) tarjoaa sisäiseen maailmaansa uppoutuneen yksilön sielunelämä.
Jõerüütin varhaisiin proosateoksiin kuuluvat tarinakokoelma Leping. Õpetajad (1979) ja novellikokoelmat Igavene suvi (1980) ja Meeste tantsud (1984) sekä kaksiosainen romaani Raisakullid (Haaskalinnut) vuosilta 1982–1985. Romaanissaan Jõerüüt tarkastelee 1900-luvun loppupuolen henkistä kriisiä ympäristönään 1970-luvun neuvostokaupunki, jonka absurditeetit korostuvat jälkikäteen luettaessa. Päähenkilöt edustavat älymystöä, ja kirjailija vaatii heiltä eettisyyttä. — Jõerüütille myönnettiin Friedebert Tuglaksen novellipalkinto vuosina 1980 ja 1991 sekä Juhan Smuulin kirjallisuuspalkinto 1983 ”Haaskalintujen” 1. osasta.
Jõerüütin runo- ja proosatyyliä luonnehtivat tiivistynyt ilmaisu, viiltävän viileä ironia, analyyttisuus ja lakonisuus sekä kuvailun yksityiskohtaisuus. Hänen tuotantoaan on käännetty muun muassa suomeksi, ruotsiksi, venäjäksi, englanniksi ja saksaksi.  Hän on toiminut myös kirjallisuusarvostelijana.
Yksityiselämä

Jaak Jõerüütin puoliso on ollut vuodesta 1974 kirjailija Viivi Luik. Jõerüüt oli vuosina 1978–1989 NKP:n jäsen ja vuodesta 1990 vuoteen 2012 Viron liberaalidemokraattien ja sittemmin Viron reformipuolueen jäsen. Jõerüüt kuuluu katoliseen kirkkoon.
Teoksia > Viroksi > Runokokoelmia

Kaitsekiht (1975)
Kõne sellel teemal (1977)
Üks ja ainus: Luuletusi 1967–1971  (1997)
Uus raamat (2004)
Armastuse laiad, kõrged hooned (2010)
Teoksia > Viroksi > Proosaa

Leping. Õpetajad (1979)
Igavene suvi (1980)
Raisakullid 1–2 (1982–1985)
Meeste tantsud (1984)
Teateid surmast (1987)
Teateid põrgust (1990)
Sõber: Valik novelle 1979–2005 (2005)
Teoksia > Viroksi > Muita

Meierkasti Mats (1975) – lastenkirja
Autod (1977) – lastenkirja
Diplomaat ja mälu (2004) – muistelmateos
Poliitiline avaldus: Arvamusi ja kommentaare 1996–2008 (2008) – muistelmateos
Teoksia > Suomennetut teokset

Muuttuvainen: Elämäntaitoja etsimässä.  (Muutlik, 2010.)  Suomentanut Raija Hämäläinen. Helsinki:  Basam Books, 2013.  ISBN 978-952-260-154-4
Uusi kirja.  (Uus raamat, 2004.)  Suomentanut Raija Hämäläinen. Helsinki:  Basam Books, 2014.  ISBN 978-952-260-299-2
Viron lähettiläänä Suomessa ja muissa maissa.  (Diplomaat ja mälu, 2004.)  Suomentanut Raija Hämäläinen. Tallinna-kustannus Oy, 2018.  ISBN 978-952-5293-64-7
Aiheesta muualla

Jaak Jõerüüt Elo 3/09 (4.5.2009). Tuglas-seura. Viitattu 2.3.2018.[vanhentunut linkki] (sisältää linkin novelliin Tavallinen päivä)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 
Muut:  IdRef
Bysantin taide

Kristus Pantokratorin mosaiikki Hagia Sofiassa
Bysantin taide on Bysantin valtakunnassa vallinnut taidetyyli, joka syntyi hellenismin pohjalta Itä-Rooman keisarikunnassa. Nimensä Bysantin kulttuuri on saanut kreikkalaiskaupungin Byzantionin mukaan, jonka nimi vuonna 330 muutettiin Konstantinopoliksi. Ajallisesti Bysantin taide määritellään käsittäneen ajanjakson noin 330–1453 ja se oli pääasiassa kirkkotaidetta, jonka tärkeimmät ilmenemismuodot olivat mosaiikit ja maalaukset, ikonit, puu- ja luureliefit ja pyhät jalometalliesineet.
Bysanttilaisella taiteella on ollut keskeinen asema koko kristityssä maailmassa. Tästä syystä mukaan on luettava myös valtakunnan ulkopuolella syntynyt taide eli Italiassa, Venäjällä, Georgiassa ja Baltian maissa luodut teokset sekä taide, jota tehtiin eräillä keisarikunnan alueiden muukalaisherruuden alaisissa osissa kuten Vähässä-Aasiassa, Palestiinassa, Kyproksella, Kreetalla sekä Aigeian- ja Joonianmeren saarilla.
Keisari Konstantinus laillisti kristinuskon vuonna 313. Kristittyjen vainojen jälkeen patsaita ei haluttu uusiin kirkkorakennuksiin sijoittaa, sillä pelättiin kansan alkavan palvoa niitä pakanatemppelien jumalankuvien tapaan. Maalaukset kuitenkin hyväksyttiin, varsinkin kun paavi Gregorius Suuri (540–604) oli sitä mieltä, että niiden kautta tavallinen lukutaidoton kansanosa sai tietoa Raamatusta. Tämä ajattelu omaksuttiin Rooman valtakunnan läntisessä, niin sanotussa latinalaisessa osassa.
Noin tuhat vuotta Konstantinopoli oli Välimeren alueen ja Idän ja Länsi-Euroopan välisen kaupan ja kulttuurin keskus.
Taustaa

Bysantin keisarikunnan nousu alkoi Rooman valtakunnan rappeutumisesta 200-luvulla. Keskukseksi tuli Rooman keisarin Konstantinus Suuren (noin 274–337) vuonna 330 Bosporin rannalla sijainneen Byzantion-nimisen kreikkalaiskaupungin paikalle perustama Konstantinopoli (Istanbul). Konstantinus kohotti sen uuden keisarillisen Rooman ja uuden pyhän Jerusalemin paikaksi. Kristinusko laillistettiin vuonna 313 ja Konstantinopolista tuli Itä-Rooman eli Bysantin keisarikunnan keskus. Taiteilijoita ja oppineita tuli sinne eri puolilta Eurooppaa ja Lähi-idästä. Kaupunkiin koottiin kaikkialta maailmasta antiikin kuuluisia taideteoksia ja rakennettiin palatseja ja kirkkoja. Konstantinopoli peri koko Rooman keisarikunnan kuvamaailman tekniikkaa ja tyyliä myöten.
Ensimmäisinä vuosisatoina Konstantinopoli oli kuitenkin oikeastaan vanhan Rooman jatke. Roomalaisia basilikoja rakennettiin, roomalaisia muistomerkkejä pystytettiin kuten esimerkiksi Theodosiuksen obeliski vuonna 390. Keisari Justinianus I:n (527–565) ajasta alkoi erikoisleimaisen Bysantin kulttuurin kehittyminen ja roomalaiset perinteet menettivät vaikutuksensa. Bysantin kulttuuri omaksui kreikankielen ja kreikkalaiset perinteet.
Ominaispiirteitä ja levinneisyys

Bysantin taide oli täysin keisarin hovin ja kirkon taidetta. Kuvattiin taivaallisia asioita ja maallista valtaa. Kieleltään ja perinteiltään se oli kreikkalaista ja syntyi Konstantinopolin keisarihovissa ja levisi kreikkalaisortodoksisen kirkon alueille. Tärkeimmät alueet olivat Balkanin niemimaa ja ydinalueet Vähässä-Aasiassa. Myös Italian kirkkotaiteessa on bysanttilaisia vaikutteita (Ravenna, Palermo). Samoin Nubiassa (Sudan) näyttää esiinkaivetuissa kirkoissa olleen bysanttilaistyylisiä freskoja.
Aiheet olivat pääasiassa uskonnollisia. Tältä ajalta on peräisin sädekehä enkelien ja Jeesuksen pään ympärillä. Kristuksen puoli- tai kokovartalokuvista käytettiin nimitystä Pantokrator eli Kristus kaikkivaltias. Tyyli oli koristeellista, jäykkää, klassisen ja itämaisen sekoitusta. Henkilöt kuvattiin suoraan edestä seremonialliseen tapaan. Taustalla näkyy varhaiskristillinen ja myöhäisantiikin vaikutus. Taideteoksissa ympäristö esitettiin viitteellisesti, perspektiivi ja syvyysvaikutelma ilmeni vain vaatteiden laskoksista. Mosaiikkityöt, seinämaalaukset ja ikonit olivat tärkeimmät taidemuodot. Uutena mukaan tuli kirjamaalaus.
Historiaa

Bysantin taide voidaan jakaa kolmeen kauteen
Historiaa > I kukoistuskausi

Keisari Justinianuksen hallituskaudella ja sen jälkeisellä ajalla 530–720 Bysanttiin liitettiin suurin osa vanhaa Rooman valtakuntaa. Kauppa ja taide-elämä kukoisti. Islaminuskoiset arabit valloittivat Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän alueet vuoteen 642 mennessä. Tähän aikaan sattui kuvariidan eli ikonoklasmin aika (730–843) Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa jakautuu kahteen vaiheeseen.
Ikonoklasmi lähti kehittymään keisari Leo III:n ediktistä, jossa määrättiin että Kristusta, Neitsyt Mariaa, enkeleitä ja pyhimyksiä ei saanut kuvata ja kaikki tällaiset kuvat oli hävitettävä. Jopa niiden omistaminen oli rangaistavaa, saati tekeminen. Ihmisen kuvaaminen oli kiellettyä (vrt. Islam), ja haluttiin estää kaikenlainen kuvainpalvonta.
Historiaa > II kukoistuskausi

Makedonialaisten keisarien ja Komnenos-suvun hallituskausi noin 850–1200. Keisarikunta menetti koko ajan alueita sekä Vähässä-Aasiassa (Turkissa) ja Kaakkois-Euroopassa.
Ortodoksinen oppi syveni ja oikeaoppiset (ortodoksi = oikeaoppinen, pravosalvnij) irrottautuivat kokonaan Rooman katolisuudesta. Kirkkojen mosaiikkeihin tuli uusi koristelukaava: Kristus Pantokrator istuu kupolitaivaan keskellä valtaistuimella enkelien ympäröimänä säteillen valoa seiniä koristavien apostolien, profeettojen, patriarkkojen ja marttyyrien keskellä. Jumalanäiti, Maria istuu alttarintakaisessa aspiksessa. Kuvaohjelman hierarkkinen järjestys on verrattavissa maalliseen vallankäyttöön, Pantokratorin paikka on taivaankannen keskellä ja koska Jeesus kuvataan Pantokratorina, niin Jeesus kuvataan keisarillisen majesteetillisena kuten roomalaisissa keisarimuotokuvissa.
Myös ikonostaasissa vallitsee taivaallinen arvojärjestys, väliseinässä, joka erottaa alttaritilan seurakuntalaisista, ikonit ovat siksi myös arvojärjestyksessä. Ikonostaasin kolmesta portista keskimmäinen on nimeltään Herran portti ja sen ympärillä ovat kunnianarvoisimmat ikonit.