stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arkkienkeli Mikaelin luostari

| Arkkienkeli Mikaelin luostari Μονή Αρχαγγέλου Μιχαήλ του Πανορμίτη |
| --- | --- |
 Arkkienkeli Mikaelin luostari kellotorneineen.
Sijainti:  Sými,  Kreikka
Koordinaatit:  36°32′54″N, 27°50′45″E
Kirkkokunta:  ortodoksinen kirkko
Perustettu:  1700–1900
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Arkkienkeli Mikaelin luostari (kreik. Μονή Αρχαγγέλου Μιχαήλ του Πανορμίτη, Moní Archangélou Michaíl tou Panormíti) on ortodoksinen luostari Sýmin saarella Kreikassa. Se sijaitsee Panormítiksen kylässä saaren eteläosassa. Luostarin rakennukset on rakennettu 1700–1900-luvuilla.
Luostarin julkisivua.
Luostarissa on vuonna 1905 rakennettu kellotorni, joka edustaa barokkia. Kellotornin esikuva on nykyisessä Turkissa, İzmirissä sijaitseva Agía Fotiní. Luostarissa säilytetään Sýmin suojeluspyhimyksen arkkienkeli Mikaelin ikonia, joka vietiin aikoinaan Sýmin kaupungin Gialókseen. Sieltä se selittämättömästi kuitenkin palasi Panormítikseen, jonka vuoksi sinne päätettiin rakentaa luostari. Paikalla, missä nykyisin sijaitsee vuonna 1783 rakennettu yksilaivainen pääkirkko, on aikoinaan sijainnut bysanttilainen kappeli. Luostarin kirkossa on runsaasti pyhiinvaeltajien uhrilahjoja (támata), sillä tavan mukaan Mikaelilta apua pyydettäessä on annettava jotain vastalahjana. Kirkon katossa ja seinissä on sýmiläisten veljesten, Michaíl ja Nikítas Karakostíksen maalaamia freskoja. Kirkon barokkityylinen ikonostaasi puolestaan on Mastrodíakis Taliadoúroksen tekemä.
Arkkienkeli Mikaelin luostarin museossa on esillä esimerkiksi vanhoja käsikirjoituksia, Panormítiksen rantaan ajautuneita rukouspulloja, jotka sisältävät merimiesten rahalahjoituksia, sekä kreetalaisen taidemaalarin Theódoros Poulákiksen jälkibysanttilainen maalaus.
Nykyisin luostari on pyhiinvaelluskohde ja Sýmin suosituin nähtävyys, ja sinne järjestetään päiväretkiä Sýmin kaupungista sekä läheiseltä Ródoksen saarelta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arkkienkeli Mikaelin luostari Wikimedia Commonsissa
Armelitai

| Armelitai> Ἀρμελῖται |
| --- | --- |
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  ?
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria
Armelitai (m.kreik. Ἀρμελῖται) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kaariassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta, mutta sen on arveltu sijainneen Keramoksen ja Uranionin lähellä.
Myöskään Armelitain historiasta ei tiedetä juuri mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Tulkinta perustuu pääasiassa siihen, että sen nimi esiintyy eräässä piirtokirjoituksessa yhdessä muiden, paremmin tunnettujen polisten kanssa.
Vaikka kaupunki luetaan kreikkalaiseksi polikseksi, sen väestö vaikuttaa koostuneen suureksi osaksi seudun paikallisesta ei-kreikkalaisesta väestöstä. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Armelitēs (Ἀρμελίτης).
Armeijaryhmä

Sotilasyksiköt
Armeijaryhmä / Rintama
Armeija
Armeijakunta
Divisioona
Prikaati
Rykmentti
Pataljoona/Patteristo
Komppania/Patteri
Joukkue/Jaos
Ryhmä
Partio
Taistelijapari
Armeijaryhmän karttamerkki
Armeijaryhmä on useammasta armeijasta koostuva, yhden komentajan alainen sotatoimiyhtymä, joka on kykenevä toimimaan itsenäisesti määrittelemättömän ajan.  Armeijaryhmän vastuualueena on yleensä laaja maantieteellinen alue ja käytännössä niitä pystyvät varustamaan vain suurvallat ja sotilasliitot. Neuvosto-Venäjän ja Neuvostoliiton puna-armeijassa armeijaryhmästä käytettiin nimitystä rintama.
Saksan hyökkäys Neuvostoliittoon toisessa maailmansodassa koostui kolmesta armeijaryhmästä (pohjoisen, keskustan ja etelän armeijaryhmät) ja liittolaisten armeijoista. Neuvostoliitossa vastaava joukko oli rintama: Berliinin taisteluun osallistuivat 1. Valko-Venäjän ja 1. Ukrainan rintama. Länsiliittoutuneilla oli vastaavasti Euroopan sotatoimialueella neljä armeijaryhmää: kuudes, kahdestoista, viidestoista ja 21. armeijaryhmä.
Kylmän sodan aikana Eurooppaan oli sijoitettu Naton pohjoinen armeijaryhmä NORTHAG (Northern Army Group) ja keskinen armeijaryhmä CENTAG (Central Army Group).
Armeijaryhmää suuremmista yksiköistä käytetään joskus termiä sotatoimialue (theatre of operations).
Arkkutekstit

Arkkutekstejä kahdennelletoista dynastialle ajoittuvasta Guan hauta-arkusta.
Arkkutekstit ovat muinaisessa Egyptissä hauta-arkkuihin ja sarkofageihin kirjoitettuja uskonnollisia tekstejä. Varhaisimmat arkkutekstit tulivat käyttöön  Vanhan valtakunnan neljännen dynastian (2613–2494 eaa.) aikana,  mutta pyramiditeksteihin pohjautuvat loitsut yleistyivät vasta kuudennen dynastian (2345–2181 eaa.) aikaan.
Arkkutekstien kehitys

Ensimmäiset arkkutekstit olivat tavallisia uhrikaavoja, joissa vedottiin Osiris- ja Anubis -jumalia täyttämään vainajan perustarpeet tuonpuoleisessa. Tekstit sijoitettiin keskelle arkun kantta ja arkun kylkien yläosaan. Keskivaltakunnan kahdennentoista dynastian aikaan arkkujen ulkopuolelle alettiin kirjoittaa arkkutekstejä myös pystysuoriin vinjetteihin. Samaan aikaan arkun sisäpuolen koristelun merkitys kasvoi ja tekstien sisältö monipuolistui.
Uuden valtakunnan aikana 1600-luvulta eaa. alkaen käyttöön otettu, papyruskääröille kirjoitettu Kuolleiden kirja perustuu arkkuteksteihin.
Arkalochórin kirves

Arkalochórin kirves, noin 1600 eaa. Iraklionin arkeologinen museo.
Arkalochórin kirves on minolaisaikainen kaksoiskirves eli labrys, joka löydettiin Arkalochórin luolasta keskiseltä Kreetalta vuonna 1934.
Kirves on valmistettu minolaisen kulttuurin kukoistuskaudella MM III - ja LM I -kausien taitteessa noin vuonna noin 1600 eaa. Se on alun perin jätetty minolaisen uskonnon kulttipaikkana toimineeseen luolaan votiivilahjaksi, tai sitä on käytetty muihin uskonnollisiin tarkoituksiin. Kirves löytyi Spyrídon Marinátoksen johtamissa kaivauksissa. Se oli yksi luolasta löydetyistä lukuisista esineistä, joihin kuului noin 30 kultaista ja hopeista kirvestä sekä satoja pronssisia miekkoja, veitsiä ja kaksoiskirveitä.
Kirveestä on säilynyt sen pronssinen teräosa. Siihen on kirjoitettu 15 tuntematonta kirjoitusta edustavaa kirjoitusmerkkiä. Osa merkeistä on samoja kuin Faistoksesta löydetyssä niin kutsutussa Faistoksen kiekossa, osa taas muistuttaa kreetalaisia hieroglyfejä. Joidenkin tutkijoiden mukaan kirveen kirjoitus saattaisi olla jonkinlaista lineaari-A-kirjoitusta, mutta näkemystä ei ole yleisesti hyväksytty.
Kirves on nykyisin esillä Iraklionin arkeologisessa museossa.
Kirjoitus

Kirveenterässä oleva kirjoitus koostuu 15 kuva- tai tavumerkistä. Eri merkkejä on yhteensä 10. Teksti on kirjoitettu kolmeksi pystysuoraksi sarakkeeksi. Vasemmassa ja keskisarakkeessa on kummassakin 6 merkkiä ja oikeanpuoleisessa 3 merkkiä.
Merkeistä kaksi tunnetaan ainoastaan kyseisestä kirveestä. Muiden merkkien vertailu lineaari-A-kirjoitukseen ja Faistoksen kiekkoon on peräisin Torsten Timmiltä (2004).
Oikealta vasemmalle ja ylhäältä alas luettuna merkit ovat:
| Nro | Merkki | Kommentti | Vertailu> Lineaari-A | Vertailu> Faistoksen kiekko |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 01 |  |  |  A304 KA ?? |  |
| 02 |  |  |  AB28 I |  D39 |
| 03 |  |  |  AB01 DA |  |
| 04 |  |  |  |  D02 |
05: 
| 06 |  |  |  AB05 TO ?? |  |
| 07 |  | vrt. 04 |  |  D02 |
| 08 |  |  |  AB80 MA |  |
| 09 |  |  |  AB04 TE ? |  D35 |
| 10 |  | vrt. 04 |  |  D02 |
| 11 |  |  |  AB31 SA ?? |  D19 |
| 12 |  | vrt. 08 |  AB80 MA |  |
| 13 |  |  |  AB06 NA ?? |  D23 |
| 14 |  | Juuri? |  |  |
| 15 |  |  |  A338 ? |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arkalochórin kirves Wikimedia Commonsissa
Armenialaistatit

Armenialaistatit ovat nykyisen Azerbaidžanin tasavallan koillisosassa asunut tatinkielinen etninen ryhmä. Islamia tunnustavista muslimitateista ja tatia puhuvista vuoristojuutalaisista poiketen armenialaistatit kuuluivat Armenian kirkkoon. Kieleltään he eivät juurikaan eronneet muslimitateista.
Ryhmän etnisestä alkuperästä on esitetty erilaisia käsityksiä. Eräiden tutkijoiden mukaan he ovat alueelle 500-luvulta lähtien muuttaneita armenialaisia, jotka siirtyivät puhumaan ympäröivän väestön iranilaista kieltä. Toisen käsityksen mukaan kyse on armenialaisilta kristinuskon omaksuneista tateista.
Koillis-Azerbaidžanin muinaismuistot ja kansanperinne kertovat seudulla sijainneesta laajasta armenialaiskristitystä asutuksesta. Suurin osa armenialaisista pakeni alueelta Venäjän armeijan mukana vuonna 1796. Heidän jälkeläisiään elää Pohjois-Kaukasiassa muun muassa Edessijan taajamassa, Budjonnovskissa sekä Kizljarissa ja sen lähiympäristössä. Osa heistä puhui tatin kieltä vielä 1900-luvun alussa.
Armenialaistateja asui 1900-luvun alussa kolmessa koillis-Azerbaidžanin kylässä: nykyisen Şamaxın piirin Mədrəsəssä, Şabranin piirin Kilvarissa sekä Xaçmazin rautatieaseman lähellä sijainneessa samannimisessä kylässä. Jälkimmäisen asukkaat pakenivat kristittyjen vainoja vuonna 1918.
Vuoden 1918 levottomuuksien jälkeen Mədrəsəän ja Kilvariin asettui runsaasti varsinaisia armenialaisia, minkä seurauksena kylien tatinkielinen väestö armenialaistui neuvostoaikana lähes täydellisesti. Vuosina 1988–1989 kylien asukkaat pakenivat seudun muiden armenialaisten tavoin Venäjälle ja Armeniaan. Kilvarilaiset asettuivat etupäässä Budjonnovskiin, mədrəsəläiset Prohladnyiin sekä Armeniaan rakennettuun ”Uuden Mədrəsən” kylään.
Arkkitraavi

Arkkitraavi doorilaisessa ja joonialaisessa pylväsjärjestelmässä.
Arkkitraavi (ital. architrave, ’pääpalkki’) eli epistyyli (m.kreik. ἐπιστύλιον, epistylion) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa kannatinpalkki, joka lepää pylväiden kapiteelien päällä ja kannattaa kattorakenteita. Se on entablementin eli palkiston alin osa, ja sen yläpuolella sijaitsevat friisi ja korniisi.
Pylväiden päällä lepäävä arkkitraavi Selinuksen niin kutsutussa Temppelissä E.
Jokaisessa pylväsjärjestelmässä oli omanlaisensa arkkitraavi. Doorilaisessa pylväsjärjestelmässä arkkitraavi oli suhteellisen yksinkertainen ja koruton palkki. Joonialaisessa ja korinttilaisessa pylväsjärjestelmässä arkkitraavi koostui kolmesta sileästä, nauhamaisesta fasciasta (lat., ’nauha’, ’side’).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta arkkitraavi Wikimedia Commonsissa
Luther Arkwright

Luther Arkwright on Bryan Talbotin luoma sarjakuvahahmo. Talbot aloitti tieteissarjakuvan The Adventures of Luther Arkwright tekemisen 1978, mutta sai sen loppuun vasta vuosina 1987–1989. Sarjakuvan ensimmäisistä osista koottu albumi ilmestyi suomeksi 1993 nimellä Luther Arkwrightin seikkailut, mutta myöhempiä osia ei ole suomennettu. Vuonna 1999 julkaistiin sarjakuvalle jatko-osa Heart of the Empire.lähde?
Luther Arkwright seikkailee vaihtoehtoisessa todellisuudessa, jossa Englanti on 1600-luvulta lähtien ollut Oliver Cromwellin hengessä hallittu uskonnollis-fasistinen diktatuuri. Luther Arkwright on useita vaihtoehtoistodellisuuksia valvovan salaisen järjestön huippuagentti. Hänen tehtävänään on etsiä myyttinen ulkoavaruudesta tullut sotakone ennen sen joutumista entroopeiksi kutsuttujen arvoituksellisten vihollisten käsiin.lähde?
Kirjallisuutta

Talbot, Bryan: Luther Arkwrightin seikkailut.  (Käännös: Jaakko Mäntyjärvi)  Helsinki:  Finnish Bookhouse, 1993.  ISBN 951-582-003-0
Aristokratia antiikin Kreikassa

Aristokratia (m.kreik. ἀριστοκρατία) eli ”parhaiden valta” oli antiikin Kreikassa tyypillinen varhainen polisten eli kaupunkivaltioiden valtiomuoto, jossa valta oli ylimystösuvuilla.
Termi esiintyy usein kreikkalaisessa kirjallisuudessa politiikasta ja poliittisista teorioista puhuettaessa, mutta ei juurikaan historiankirjoituksessa. Poliittisessa teoriassa nimitystä ”aristokratia” käytettiin harvainvallasta, joka hallitsi kaikkien edun mukaisesti, vastakohtanaan oligarkia, joka hallitsi vain omaksi edukseen. Toisaalta aristokratian ja oligarkian erona voidaan nähdä se, että aristokratiassa valta perustui syntyperään ja oligarkiassa varallisuuteen. Käytännössä eron tekeminen on usein vaikeaa, ja siksi voidaan puhua ”aristokratia-oligarkiasta” tai ”oligarkisesta aristokratiasta”.
Historia

Herooisena aikana kreikkalaiset yhteiskunnat olivat käytännössä aina monarkioita (basileia). Aristokratia kehittyi monarkiasta kuninkaan (basileus) vallan asteittain vähetessä. Kreikkalaiset kuninkaat olivat alun perinkin ylimystön johtajina vain jonkin verran muita vertaisiaan korkeammassa asemassa. Lopulta kuninkaalliset suvut menettivät etuoikeutensa. Valta alkoi kulkea enemmän käsi kädessä sotataitojen ja sotilaallisen menestyksen kanssa, ja tämä asema alkoi periytyä tietyillä suvuilla.
Aristokraattinen hallintomalli kehittyi tämän vuoksi ennen kaikkea alueilla, jotka joku kreikkalainen tulokasheimo valloitti itselleen. Tällaisia olivat doorilaisten doorilaisvalloituksessa saama alue Peloponnesoksella, sekä boiotialaisten valtaama Boiotia ja thessalialaisten valtaama Thessalia. Näillä alueilla poliittinen valta oli kokonaan valloittajilla, vaikka alueella saattoi asua myös alkuperäisväestöä, joko vapaata väestöä (esim. perioikit Lakoniassa) tai orjuutettua väestöä (esim. helootit samoin Lakoniassa).
Näin muodostuneita aristokraattisia kansanryhmiä olivat muun muassa Attikan eupatridit (Eupatridai) ja Syrakusan ja monien doorilaisten valtioiden gamoroit (Gamoroi/Geomoroi). Koska ylhäisö erottui muusta kansasta hevosillaan ja muodosti ratsuväen, koska ainoastaan heillä oli tähän varaa, aristokraattinen luokka tunnettiin usein myös jollakin hevosiin viittaavalla nimellä, kuten Hippotai, Hippeis tai Hippobotai.
Aristokratian valta alkoi vähetä useissa kaupungeissa hopliittitaktiikan kehityttyä. Sen ansiosta laajemmat ja vähävaraisemmat kansanryhmät (joskaan eivät vielä köyhät) pystyivät toimimaan sotilaina, jotka yhdessä hopliittiarmeijana muodostivat usein ratsuväkeäkin vahvemman joukon. Aristokratian valtakausi päättyi poliksissa noin 700-luvulla eaa.
Kreikkalaisen aristokratian luonne

Aristokratiassa valta oli etuoikeutella luokalla. Sen ohella oli yleensä olemassa vapaiden kansalaisten luokka, jolla oli kyllä kansalaisoikeudet, mutta ei poliittista valtaa tai ainakaan pääsyä valtion korkeimpiin virkoihin. Etuoikeutetun luokan asema perustui syntyperään, ei pelkästään varallisuuteen. Aristokratiaan kuuluivat tietyt suvut tai klaanit. Aristokratia hallitsi pitämällä hallussaan bulea tai gerusiaa eli kaupungin neuvostoa sekä virkatehtäviä, kuten esimerkiksi arkontin virkaa Ateenassa.
Kreikkalaisissa valtioteorioissa valtiomuotoa voitiin kutsua aristokratiaksi, jos valtaapitävä luokka pyrki koko yhteiskunnan hyvään. Jos etuoikeutetun luokan asema perustui pelkästään varallisuuteen ja se pyrki lähinnä ajamaan omaa etua, puhutaan oligarkiasta, jota filosofit pitivät aristokratian turmeltumana. ”Koko yhteiskunnan hyvä” piti antiikin aikaisessa käsityksessä kuitenkin sisällään vain kansalaiset, ei orjia.
Aristokratiassa valtaa pitäneeseen luokkaan liitettiin hyvä syntyperä, maanomistus ja vauraus, sotilaalliset taidot ja korkeampi koulutus. Antiikin Kreikassa termi aristokratia ei kuitenkaan koskaan viitannut tiettyyn yhteiskuntaluokkaan niin kuin uuden ajan Euroopassa, vaan pelkästään valtiomuotoon.
Luettelo aristokratioista

Useimmat vanhat manner-Kreikan polikset lienevät olleet aristokratioita varhaisvaiheessaan. Sama pätee myös vanhimpiin siirtokuntiin. Aristokratioita ei kuitenkaan aina voida erottaa oligarkioista antiikin aikaisista kuvauksista, eikä näitä kahta valtiomuotoa ole erotettu myöskään polisten inventaariossa (Hansen 2004). Katso: Luettelo antiikin Kreikan oligarkioista.
Aristokratioiksi mainitaan kuitenkin varmuudella tai suurella todennäköisyydellä varhaisessa historiassaan ainakin seuraavat:
Aigina
Ateena
Beroia
Epidamnos
Khalkis
Korintti
Kroton
Kyme
Lokroi
Mantinea
Olbia (?–n. 480 eaa.)
Opus (?)
Paros
Rhegion
Sikyon
Syrakusa
Theba
Armeijakunnankomentaja

Armeijakunnankomentaja (ven. комкор, komkor) oli sota-aikana sotilasarvo puna-armeijassa aina vuoteen 1940 asti. Armeijakunnankomentajan arvo vastasi suomen sotilasarvoissa samaa kuin kenraaliluutnantti. Armeijakunnankomentajasta alempi arvo oli divisioonankomentaja ja korkeampi arvo 2. luokan armeijankomentaja.
Puna-armeijassa otettiin kenraalinarvot käyttöön talvisodan jälkeen 1940.
Kuuluisia Neuvostoliiton armeijakunnankomentajia talvisodassa

Vladimir Grendahl
Vasili Tsuikov
Mihail Duhanov
Fluminense Football Club

Fluminense Football Club on brasilialainen jalkapalloseura Rio de Janeiron kaupungista. Seura perustettiin vuonna 1902. Joukkue on voittanut Campeonato Cariocan 31 kertaa. Fluminensen merkittäviä pelaajia ovat muun muassa Didi, Rivelino ja Telê Santana.
Historia

Oscar Cox perusti Fluminensen 21. heinäkuuta 1902 ja oli näin ensimmäinen jalkapalloseura Rio de Janeirossa. Ensimmäisen virallisen ottelunsa Fluminense pelasi 19. lokakuuta 1902 Rio Futebol Clubea vastaan. Fluminense oli Rion eliitin joukkue, pelaajat olivat rikkaiden perheiden opiskelijoita ja arvostettujen ammattien harjoittajia. Tummaihoisia ei aluksi edes hyväksytty katsomaan otteluja. Fluminensen ensimmäinen mulattipelaaja oli Carlos Alberto, joka vaalensi kasvonsa riisijauholla ennen otteluja. Ensimmäisen stadioninsa, Estádio das Laranjeiras, seura sai vuonna 1919.
Fluminense juhlii neljättä Brasilian jalkapallomestaruutta kaudella 2012.
Symbolit

Alkuperäinen Fluminensen peliasu oli valkoharmaa paita, jossa vasemmalla puolella oli kilpi ja punaisella kirjoitettuna FFC, valkoiset shortsit, mustat sukat sekä harmaa lakki. Vuonna 1904 pelipaita vaihdettiin nykyiseen paitaansa, jossa on kastanjanruskeaa, valkoista ja vihreää. Shortsit ja sukat ovat nykyään täysin valkoiset. Fluminensen maskotti on hymyilevä, hyvin pukeutunut yläluokan mies, Cartola. Fluminensea pidetään edelleen eliitin jalkapalloseurana.
Symbolit > Kannattajat

Ennen tärkeitä otteluita Fluminensen kannattajat heittävät ilmaan talkkia kuvaamaan riisijauhoa: tapa juontaa 1960-luvulle, kun Carlos Alberto vaalensi ihoaan ennen otteluita riisijauholla. Kannattajia Fluminensella on arviolta 5,6 miljoonaa.
Meriitit > Kunnia

Taça Olímpica*: 1949
Meriitit > Maailma

Copa Rio Internacional: 1  (1952).
Meriitit > Kansallinen

Campeonato Brasileiro: 4  (1970, 1984, 2010 ja 2012).
Torneio Roberto Gomes Pedrosa: 1  (1970).
Copa do Brasil: 1  (2007).
Campeonato Brasileiro Série C: 1  (1999).
Meriitit > Alueellinen

31 Campeonato Carioca: 1906, 1907¹, 1908, 1909, 1911, 1917, 1918, 1919, 1924, 1936, 1937, 1938, 1940, 1941, 1946, 1951, 1959, 1964, 1969, 1971, 1973, 1975, 1976, 1980, 1983, 1984, 1985, 1995, 2002, 2005, 2012, 2022
10 Taças Guanabara: 1966, 1969, 1971, 1975, 1983, 1985, 1991, 1993, 2012, 2017, 2022
4 Taças Rio de Janeiro: 1990, 2005, 2018, 2020
1 Copa Rio de Janeiro: 1998
2 Torneios Municipais do Rio de Janeiro: 1938, 1948
1 Torneio Aberto do Rio de Janeiro: 1935
1 Torneio Extra do Rio de Janeiro: 1941
1 Primeiro Turno do Campeonato Carioca : 1970
1 Troféu Fadel Fadel (2° turno do Campeonato Carioca): 1972
1 Taça Francisco Laport (2° turno do Campeonato Carioca): 1973
1 Taça Amadeu Rodrigues Sequeira (3° turno Campeonato Carioca): 1976
1 Taça João Baptista Coelho Netto “Preguinho” (1° turno do Campeonato Carioca): 1980
10 Torneios Início do Rio de Janeiro: 1916, 1924, 1925, 1927, 1940, 1941, 1943, 1954, 1956, 1965
1 Troféu Luiz Penido (2° turno do Campeonato Carioca): 2012
Kokoonpano

Tilanne 8. kesäkuuta 2012
Tilastoja

Muut pelaajat ovat brasilialaisia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yle Elävä arkisto: Allianssi - Fluminense Olympiastadionilla 1963
Campeonato Brasileiro Série A kausi 2018
América | Atlético Mineiro | Atlético Paranaense | Bahia | Botafogo | Ceará | Chapecoense | Corinthians | Cruzeiro | Flamengo | Fluminense | Grêmio | Internacional | Palmeiras | Paraná | Recife | Santos | São Paulo | Vasco da Gama | Vitória
Fluminensen perustaja Oscar Cox.
Arethusa-luokka (1934)

| Arethusa |
| --- | --- |
 Arethusa-luokan risteilijä HMS Arethusa.

Tekniset tiedot
Uppouma:  5 220-5 270 tonnia (kuiva) 6 665-6 715 tonnia (kuormattu)
Pituus:  154,22 m
Leveys:  15,54 m
Syväys:  5,03 m
Koneteho:  64 000 hv
Nopeus:  32,25 solmua
Miehistöä:  500
Aseistus
Meritorjunta:  6 × 6" BL Mk XXIII
Ilmatorjunta:  4/8 × 4" QF Mk V ilmatorjuntatykkiä
Arethusa-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston risteilijäluokka, jonka neljä alusta rakennettiin 1934–1937. Luokan alukset palvelivat toisessa maailmansodassa. Luokkaan oli alun perin suunniteltu kuuluvan kuusi alusta, mutta kahden viimeisen HMS Polyphemuksen ja HMS Minotaurin tilaukset siirrettiin seuraavaan Town-luokkaan ja tilattiin 1934 nimillä HMS Southampton ja HMS Newcastle.
Luokan alukset muistuttivat Australian laivastolle toimitettuja Perth-luokan risteilijöitä, mutta niihin ei asennettu X-tornia ja siten aluksista pyrittiin rakentamaan pienimpiä mahdollisia risteilijöitä, jotka kykenisivät toimimaan itsenäisesti.
Suunnitelma

Keskustelu uusien risteilijöiden suunnittelusta aloitettiin 1929. Suunnitelmissa esitettiin risteilijöitä, joiden uppouma vaihteli 3000-7000 tonniin ja aseistus 6-5,5 tuuman tykkeihin, joko yksittäin, kaksittain tai kolmittain asennettuina. Vuoden vaihteessa 1931 suunnitelma ei ollut vielä valmis ja maaliskuussa sitä muutettiin vielä runsaasti, jolloin se samalla viimeisteltiin ja hyväksytettiin.
Työväenpuolueesta koottu hallitus ei kuitenkaan ollut halukas hyväksymään uutta laivasto-ohjelmaa ja toisaalta Lontoon laivastosopimus aiheutti omat rajoituksensa aluskannan uudistamiselle. Lopulta suunniteltujen uusien alusten hankintaa päätettiin siirtää myöhäisemmäksi. Siirron seurauksena suunnitelma avattiin uudelleen ja sen muokkausta jatkettiin. Tämä uudistettu suunnitelma hyväksyttiin helmikuussa 1932, jolloin se esitti 5450 tonnin alusta, joka oli aseistettu kolmella kaksiputkisella 6 tuuman tykillä. Aluksen voimanlähteenä oli nelivaiheinen turbiinimoottori.
Uppouman kasvun vuoksi ainoastaan yhdeksän Leander-luokan alusta voitaisiin rakentaa, mutta uuden suunnitelman mukaisia aluksia viisi suunnitellun kolmen sijasta. Lopulta aluksia tilattiin neljä, koska tuli tarve tilata vankempia aluksia vastapainoksi uusille Japanin laivaston aluksille.
Suoja

Suunnitelman lopullisesti valmistuttua luokan alusten uppouma vaihteli 5031-5458 tonniin. Alusten suoja oli rajattu seuraavasti:
ammusvarastoissa 2 tuuman kruunuun katossa ja 3 tuumaan sivuissa,
kranaattihuoneissa sivuissa ainoastaan 1 tuuma
konehuoneiden suojana oli tuuma kannessa ja 2,25 tuumaa seinissä
Näin suojattuna panssarointiin käytettiin ainoastaan 11,8 prosenttia uppoumasta.
Voimanlähde

Voimanlähde oli sijoitettu vastaavasti kuin Perth-luokan aluksilla, mutta vaurioiden kestoa oli kuitenkin lisätty. Kattiloiden määrä oli supistettu neljään, jotka oli erotettu toisistaan turbiinihuoneella. Kattilahuoneiden suuren etäisyyden vuoksi tarvittiin kaksi erillistä savuhormia.
Aseistus

Alusten pääaseistuksena oli kaksi Kuninkaallisen laivaston keveiden risteilijöiden standardin mukaisesti 6 tuuman BL Mk XXIII tykein varustetut kaksoistykkitornit Mk XXI. Apuaseina oli normaalit 4 tuuman QF 4 tuuman Mk V tykit, mutta aikaisemmista luokista poiketen tykit oli sijoitettu taaemmalle yläkannelle taaemman savuhormin taakse. Kaksi puolentuuman nelipiippuista konekivääriä ja kaksi neliputkista 21 tuuman torpedoputkea täydensivät luokan aseistuksen. Aluksille rakennettiin ainoastaan yksi tulenjohtopaikka ja HACS asennettiin sen taakse.
Alusten suunnittelun heikkoutena oli muun muassa 4 tuuman ilmatorjuntatykkien ja niiden ammusvarastojen välinen suuri etäisyys.