stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Willow Weep for Me

”Willow Weep for Me” on Ann Ronellin säveltämä ja sanoittama musiikkikappale vuodelta 1932.
Ronell, joka tunnettiin kappaleen säveltämisen aikaan syntymänimellään Ann Rosenblatt, esitteli kirjoittamansa kappaleen Irving Berlinille ja tämän yhteistyökumppanille Saul Bornsteinille vuonna 1932. Bornstein ei pitänyt kappaleen tempovaihteluista eikä siitä, että Ronell oli omistanut sävellyksen George Gershwinille. Tin Pan Alleyn musiikkityöläisillä oli omat kirjoittamattomat sääntönsä, eikä kappaleen omistamista kilpailijalle katsottu hyvällä. Lisäksi kappaleen kaupallista vetoa lievensi sävellyksen rytminen monimutkaisuus; pianistin vasen ja oikea käsi soittavat kappaleessa eri tahtilajissa.
Rosenblattin vastahakoisuudesta huolimatta Berlin kuitenkin ihastui kappaleeseen heti ja alkoi soitattaa sitä radiossa. Laulaja Muzzy Marcellino äänitti ensimmäisen version Ted Fio Riton orkesterin kanssa lokakuussa 1932, ja saman vuoden joulukuussa singlelistalle nousi Paul Whitemanin orkesterin levytys, joka ylsi lopulta listan toiselle sijalle.
”Willow Weep for Men” suosio auttoi Ronellia saamaan sanoittajan paikan Disneyn piirroselokuvaan Kolme pientä porsasta, johon hän sanoitti kappaleen ”Who’s Afraid of the Big Bad Wolf?” (suom. ”Pahaa sutta ken pelkäisi”).
Kappaleesta on tullut suosittu jazzstandardi. Count Basie perusti vuoden 1939 sävellyksensä ”Taxi War Dance” kappaleen sointuihin. Art Tatum äänitti vuonna 1949 tunnetun soolopianosovituksen kappaleesta. Louis Armstrong äänitti lauletun version vuonna 1957 Oscar Petersonin yhtyeen säestämänä. Myös muun muassa Sarah Vaughan, Dexter Gordon ja Modern Jazz Quartet ovat levyttäneet kappaleen.
Wilh. Andsténin Tehdas

Wilh. Andstenin tehdas Oy Sörnäisissä. Kuva vuodelta 1910.
Wilh. Andsténin Tehdas Oy oli Helsingin Sörnäisissä vuosina 1842–1918 toiminut kaakelitehdas. Sen johtajina toimivat Gabriel Wilhelm Andstén vuosina 1842–1890, Otto Andstén 1890–1916 ja Curt Andstén 1916–1918. Tehtaalla valmistettiin uunikaakeleita, seinä- ja lattialaattoja, taloustavaroita ja pienoispatsaita. Tehtaan valmistamat jugend-ajan kaakeliuunit olivat suunnittelultaan korkeatasoisia. Tehdas oli 1800-luvulla yksi Suomen suurimpia teollisuuslaitoksia.
Andstén haki vuonna 1841 lupaa tehtaan perustamiseksi nykyisen Hakasalmen huvilan tontille Etu-Töölöön, mutta pyyntö hylättiin, sillä tehtaan pelättiin rumentavan ympäristöä. Tuotantotoiminta alkoi keskittyä enemmän Töölönlahden itäpuolelle Siltasaareen ja Sörnäisiin. Kaakeli- ja fajanssitehdas aloitti toimintansa silloisella Kulmavuoren alueella vuonna 1842. Siitä tuli ensimmäinen suurehko teollisuuslaitos Wilhemsbergin eli Vilhonvuoren huvila-alueella Sörnäisissä.
Vuonna 1843 tehdas valmisti 50 000 kaakelia vuodessa. Se kohosi 1870-luvulla alansa johtavaksi toimijaksi Suomessa. Työntekijöitä oli noin sata. Tehdas, sen voimaanlähteenä toiminut tuulimylly sekä työntekijöiden ja johtajan asunnot sijaitsivat kaikki Hämeentien varrella nykyisen korttelin 288 alueella. Suurin osa korttelia siirtyi myöhemmin osuustukkukauppa OTK:n haltuun. Tehtaassa ei käytetty lainkaan höyryvoimaa. Kun tehdas vuonna 1880 paloi ja rakennettiin uudelleen, siirryttiin tuotannossa käyttämään sähköä.
Tehtaalle rakennettiin vuonna 1912 kapearaiteinen rata osana Sörnäisten satamarataa. Epäsuotuisan suhdannekehityksen ja yrityksen velkaisuuden seurauksena tehtaan toiminta supistui vuodesta 1912 alkaen, kunnes se lopulta jouduttiin myymään. Turun kaakelitehdas Oy hankki Wilh. Andsténin tehtaan omistukseensa vuonna 1918 ja yhdisti sen omistamaansa Tikkurilan kaakelitehtaaseen. Wilh. Andsténin tehtaan toimintaa jatkettiin Tikkurilassa nimellä Wilh. Andsténs Fabriksaktiebolag Dickursby aina vuoteen 1937 asti.
Aiheesta muualla

Wilh. Andstens Fabriksaktiebolag (porssitieto.fi)
Victor Westerholm

| Victor Westerholm |
| --- | --- |
 Victor Westerholm noin 1914–1919
Henkilötiedot
Koko nimi:  Victor Axel Westerholm
Syntynyt: 4. tammikuuta 1860 Turku
Kuollut: 19. marraskuuta 1919 (59 vuotta) Turku
Victor Axel Westerholm (4. tammikuuta 1860 Turku – 19. marraskuuta 1919 Turku) oli suomalainen taidemaalari ja professori, jota usein kutsutaan viimeiseksi Düsseldorfin koulun käyneeksi taiteilijaksi. Hän toimi Turun taidemuseon johtajana eli intendenttinä ja perusti Ahvenanmaalle Önningebyn taiteilijasiirtokunnan.
Opinnot ja taiteellinen työ

Westerholm opiskeli Suomen Taideyhdistyksien piirustuskoulussa Turussa 1869–1879. Jatkokoulutus ulkomailla kuului ajan tapoihin. Westerholmia on sanottu viimeiseksi Düsseldorfin koulun käyneeksi. Hän opiskeli ensin Düsseldorfin taideakatemiassa 1870- ja 1880-luvuilla, Saksan jälkeen myös Pariisissa.
Westerholm debytoi taiteilijana vuonna 1876. Hän osallistui melko harvakseltaan ulkomaisiin näyttelyihin vaikka hän oleskeli runsaasti ulkomaisissa alan kouluissa. Hänen nuoruusaikainen esikuvansa oli Werner Holmberg, jonka jalanjäljissä hän oli Düsseldorfiinkin lähtenyt. Westerholmin taidetta vuosina 1881–1886 leimasi ulkoilmarealismin taidesuunta. Tässä suuntauksessa kuvattiin tarkasti luontonäkymiä kulloistakin säätilaa myöten. Erityisesti Westerholmin työ Eckerö postbrygga (1885) ilmentää tätä. Düsseldorfissa omaksuttu ateljeetyyli alkoi kuitenkin jäädä sivuun, kun Ranskan matkalla 1882 saadut vaikutteet veivät Westerholmia impressionismiin. Impressionisminen maalaus Björkhage (1888) nosti Westerholmin Suomen taiteen kärkikaartiin. Toisaalta se jäi tämän suunnan kokeiluksi, ja impressionismi ilmeni seuraavissa töissä vähäeleisemmin (niin sanottu tunnelmaimpressionismi). Vuodesta 1893 Westerholm siirtyi uusromantiikkaan, kuvaamaan Ahvenanmaata herooisin sävyin. Muutamaa vuotta myöhemmin hän kiinnostui Kymijoen ja muiden jokimaisemien kuvaamisesta erityisesti talviasussaan.
Victor Westerholm opetti Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Turussa 1880-luvulla ja oli koulun johtaja useamman vuosikymmenen ajan. Hänen oppilaitaan olivat muun muassa Wäinö Aaltonen ja Juho Rissanen. Hän oli myös Turun taidemuseon ensimmäinen intendentti vuosina 1891–1919.
Yksityiselämä

Vuonna 1885 hän meni naimisiin Hilma Alanderin kanssa. Heille syntyi tyttäret Greta 1886, Anna-Lisa 1890 ja Maja-Stina 1900 sekä pojat Torsten 1892 ja Ragnar 1902. Lapsista ainoastaan nuorin Ragnar seurasi isäänsä taiteilijan uralla mutta hänkin päätyi lopulta maanviljelijäksi. Vuoden 1919 syksyllä Victor Westerholm sairastui influenssaan, joka sitten muuttui keuhkokuumeeksi, joka koitui kuolemaksi marraskuussa.
Teoksia

Westerholmin teoksia omistaa muun muassa Ateneumin taidemuseo, Amos Andersonin taidemuseo, Hämeenlinnan taidemuseo, Turun taidemuseo, Lahden taidemuseo, Gösta Serlachiuksen taidemuseo ja Gyllenbergin taidemuseo.
Werner Holmbergin haudalla, 1882
Ateljeetunnelma, 1883
Syysmaisema, 1883
Lokakuun päivä Ahvenanmaalla, 1885
Eckerön postilaituri, 1885
Lehmiä koivumetsässä, 1886
Maisema Ahvenanmaalta, 1895
Hylkeenpyynti, 1900
Ilta-aurinkoa, 1901
Kymijoelta, 1902
Maisema Hirvensalosta, 1903
Pyykkien kuivatus auringossa, 1900s
Vallinkoski, 1917
Omakuva, 1919
Huomionosoitukset

I palkinto dukaattikilpailussa 1881
kultamitali taide- ja taideteollisuusnäyttelyssä Helsingissä 1885
I palkinto valtion maalauskilpailussa 1889 ja 1897
Hopeamitali Pariisin maailmannäyttelyssä, Ranska 1900
Professorin nimi ja arvo 1918 laajan elämäntyön ansiosta
Suomen Taiteilijaseuran kunniajäsenyys 1919
Nauvossa kiertävä luontopolku on saanut Victor Westerholmin mukaan nimen Westerholminpolku.
Huomiolista

↑  Maalaus voitti pronssimitalin Pariisin maailmannäyttelyssä 1889
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Victor Westerholm Wikimedia Commonsissa
Reitala, Aimo: / Westerholm, Victor (1860–1919). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  30.7.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Victor Westerholm Valtion taidemuseon kokoelmissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Maalaamassa vuonna 1907.
Hilma Alanderin kanssa 1884
Elin Danielson-Gambogin maalaama muotokuva Hilma-vaimosta
Hilma-vaimon ja Greta-tyttären kanssa 1889
Welthauptstadt Germania

Maailmanpääkaupunki Germanian pienoismalli
Welthauptstadt Germania (suom. maailmanpääkaupunki Germania) on jälkeenpäin annettu nimitys natsi-Saksassa vireillä olleelle rakennusprojektille, jonka tavoitteena oli uudelleenrakentaa valtakunnan pääkaupunki Berliini ”maailmanpääkaupungiksi”. Adolf Hitler nimitti arkkitehti ja varusteluministeri Albert Speerin hankkeen johtajaksi, mutta Speerin laatimista suunnitelmista ja pohjapiirroksista huolimatta Welthaupstadt Germanian rakennustöistä ehdittiin vuosina 1937–1943 toteuttaa vain pieni osa.
Suunnitelma

Welthauptstadt Germania oli Hitlerin suunnitelma tehdä Berliinistä kokosuhteeltaan ja väkiluvultaan maailman suurin asutuskeskus, joka olisi myös Euroopan pääkaupunki ja koko maailmanhistorian suurenmoisin metropoli. Hitler olisi halunnut kaupungin symbolisoivan kansallissosialistisen ”Suur-Saksan” maailmanmahtia ja vertasi sitä muinaisen maailman suurkaupunkeihin, kuten Babyloniin ja Roomaan.
Suunnitelman pääosan muodosti Berliinin vanhan keskustan, Mitten länsipuolelle, pääasiassa Tiergartenin puistoalueen ja Schönebergin itäosaan rakennettava kaupungin uusi laaja ja mahtipontinen keskusta-alue. Näiltä alueilta olisi lähes koko vanha rakennuskanta purettu uudisrakennusten tieltä.
Vuonna 1937 Hitler nimitti luotetun arkkitehtinsä Albert Speerin Generalbauinspektor für die Reichshauptstadt Berlinin eli ”valtakunnanpääkaupunki Berliinin päätarkastajan” virkaan, mutta ensimmäinen askel ”maailmanpääkaupungin” luomiseksi oli jo otettu, kun Berliinin olympiastadion oli rakennettu vuoden 1936 kesäolympialaisia varten. Speer esitteli Hitlerille ja Saksan rakennusministeriölle luonnoksia ja pohjapiirroksia kaupungista, joka oli tarkoitus rakentaa silloisen Berliinin paikalle. Speerin suunnitelmien pohjalta rakennettiin Welthauptstadt Germanian pienoismalli, jonka avulla voitiin tarkastella kaupungin kokosuhdetta ja rakennuskaavoja. Speerin laatiman aikataulun mukaan maailmanpääkaupunki olisi rakennettu 1940-luvun varrella ja se olisi valmistunut vuoteen 1950 mennessä, mutta toisen maailmansodan alkamisen jälkeen aikataulun arvioitiin viivästyvän muutamalla vuodella.
Suunnitelma > Paraatikatu

Suunnitelman keskeisin osa oli noin viisi kilometriä pitkä ja 120 metriä leveä puistokatu Prachtallee ("Mahtikatu") tai Nord-Süd-Achse (Pohjois-etelä-akseli). Se olisi kulkenut pohjois-eteläsuunnassa vanhan valtiopäivätalon edustalta, hieman nykyisen Straße des 17. Junin pohjoispuolelta, vanhan Siegesalleen kohdalla Tiergartenin puistoalueen poikki jatkuen lähelle Tempelhofin lentokenttää.  Keskuskatu oli suunniteltu vain jalankulkijoille ja juhlatilaisuuksissa sotilasparaateihin, joten ajoneuvoliikennettä varten Speer suunnitteli maanalaisen tunnelin, joka olisi sijainnut Nord-Süd-Achsen alapuolella. Osa tunnelista rakennettiinkin, ja se on yhä olemassa. Itse paraatikadun rakentamista sen sijaan ei edes aloitettu, joskin Speer vuonna 1938 siirsi vanhan Siegesalleen Tiergartenissa toiseen kohtaan vapauttaakseen täten tilaa paraatikadulle.
Suunnitelmaan kuului myös kahden uuden suuren rautatieaseman rakentaminen, sillä paraatikatu olisi katkaissut Anhalter Bahnhofille ja Potsdamer Bahnhofille johtaneet raiteet, minkä vuoksi ne olisi ollut suljettava. Uudet rautatieasemat olisi sijoitettu S-Bahnin rengaslinjan (Berlin Ringbahn) varrelle, Nordbahnhof Weddingin kaupunginosaan ja laajempi Südbahnhof Tempelhof-Schönebergiin paraatikadun eteläpäähän. Alkuperäinen Anhalter Bahnhof, joka olisi menettänyt merkityksensä rautatieasemana, olisi muutettu uimahalliksi.
Suunnitelma > Großer Platz

Paraatikadun pohjoispäähän, jossa sijaitsi Königsplatz eli nykyinen Platz der Republik, suunniteltiin paljon laajempaa, 350 000 neliömetrin suuruista Großer Platz -nimistä aukiota. Sitä olisivat ympäröineet kaikkein suurimmat rakennukset. Aukion länsipuolella olisi Führerin palatsi aikaisemman Krollin oopperatalon paikalla, kun taas itäpuolella olisi säilynyt vuonna 1894 rakennettu valtiopäivätalo. Aukion eteläreunalle, Prachtalleen pohjoispään kummallekin puolelle, suunniteltiin valtakunnankanslian ja Saksan armeijan päämajan rakennukset. Aukion pohjoislaidalle, Spreejoen yläpuolelle, olisi rakennettu suunnattoman suuri kupolimainen rakennus, Volkshalle (kansan halli), jonka Hitler luonnosteli itse. Jos se olisi toteutettu, se olisi edelleen maailman suurin katettu rakennus. Vaikka sota ehti alkaa ennen kuin rakennustyöt tällä alueella edes aloitettiin, kaikki tarvittavat maa-alueet oli jo ehditty hankkia ja insinöörit laativat tarvittavat suunnitelmat. Volkshalle olisi ollut yli 200 metriä korkea ja läpimitaltaan 250 metriä, 16 kertaa niin suuri kuin Rooman Pietarinkirkon kupoli.
Vuonna 1938 koko Spreen mutkassa sijainnut Alsenviertelin kortteli määrättiin purettavaksi Volkshallen tieltä. Alueella sijaitsi paljon ulkovaltojen lähetystöjä, joille tarjottiin korvaavat tilat muualta kaupungista. Myös Suomen suurlähetystö suostui vaihtamaan alueella sijainneen toimitalonsa isompaan kiinteistöön Tiergartenin etelälaidalla. Ainoastaan Sveitsin valtio ei suostunut luovuttamaan lähetystörakennustaan, joten sitä ei voitu purkaa. Sveitsin suurlähetystö toimii edelleen samassa talossa, jonka ympäriltä on hävitetty kaikki muut vanhat rakennukset.
Suunnitelma > Ehdotettu ensimmäisen maailmansodan riemukaari

Paraatikadun eteläpäähän suunniteltiin riemukaarta, jonka esikuvana oli Pariisin suuri riemukaari, mutta se olisi ollut paljon suurempi, melkein sata metriä korkea, ja maailman suurin laatuaan. Riemukaaren sisäpuolelle oli tarkoitus hakkauttaa ensimmäisessä maailmansodassa kaatuneiden 1 800 800 saksalaisen sotilaan nimet.
Riemukaarta ei koskaan toteutettu, mutta toiseen kohtaan, suunnitellun paraatikadun ja Straße des 17. Junin risteykseen Neuvostoliitto rakennutti valloitettuaan Berliinin vuonna 1945 muistomerkin, johon haudattiin noin 2000 kaatunutta Neuvostoliiton sotilasta.
Toteutus

Suunnitelmien laajat osat silloista kaupunkia kuului purkaa maan tasalle, jotta Welthauptstadt Germanian uusien, Rooman valtakunnan arkkitehtuurista vaikutteita saaneiden rakennuksien perustuksille olisi ollut tilaa. Keskeisimmillä alueilla vain Brandenburgin portti ja muut vanhat muistomerkit olisi ollut tarkoitus säilyttää silloisilla paikoillansa. Rakennustöiden aikana yli 200 000 berliiniläistä olisi joutunut kodittomiksi, joten Speer suunnitteli majoittavansa heidät tilapäisesti kaupungin juutalaisväestöltä takavarikoituihin asuntoihin.
Vaikka rakennustöistä ehdittiin toteuttaa vain pieni osa, ennen toisen maailmansodan alkua Berliinistä oli jo ehditty purkaa useita rakennuksia uusien suunniteltujen tieltä.
Suunnitelman harvoihin toteutuneisiin osiin kuului 1939 valmistunut valtakunnankanslian uudisrakennus, jonka suuri sali oli kaksi kertaa niin pitkä kuin Versailles'n palatsin peilisali. Hitlerin pyynnöstä Speer suunnitteli kolmannenkin, vielä suuremman valtakunnankanslian, mutta sitä ei koskaan aloitettu. Puna-armeija tuhosi toisen Valtakunnankanslian vuonna 1945.
Suunnitelman mukaisesti kaupungin läpi oli määrä rakentaa myös pitkä suora itä-länsi-suuntainen pääkatu Unter den Lindenin jatkeeksi. Tämä toteutettiinkin, kun Tiergartenin läpi kulkenutta silloista Charlottenburger Chaussée -katua (nykyinen Straße des 17. Juni) levennettiin ja Siegessäule siirrettiin sen varrelle muodostetulle aukiolle.
Muilta osin Welthauptstadt Germania ei ikinä valmistunut, koska vuonna 1939 Speer antoi käskyn siirtää rakennusprojekteihin suunnatut raaka-aineet Saksan sotatoimiin.
Vuonna 1941 rakennusministeriö laski Berliinin maaperään, lähelle riemukaaren suunniteltua paikkaa, 12 650 tonnia painavan betonisylinterin, Schwerbelastungskörperin, jotta maaperän kantavuus olisi saatu selville. Sylinterin kuului kolmessa vuodessa painua maaperään enintään 6 cm, mutta todellisuudessa painuma oli 11–18 cm. Schwerbelastungskörperin ansiosta Speer päätteli, että maaperä Berliinissä oli pehmeämpi ja soisempi kuin Welthauptstadt Germanian rakennusten suunnaton paino olisi sallinut. Vuonna 1944 Saksan rakennusministeriö lakkautti hankkeen, ja vuonna 1945 Berliinin taistelussa kaupunki raunioitui puna-armeijan pommituksessa.
Nimi

Projektista käytetyn nimityksen "Welthauptstadt Germania" otti tässä muodossa käyttöön Albert Speer vuonna 1969 ilmestyneessä muistelmateoksessaan Erinnerungen. Vaikka sitä ei ollut koskaan virallisesti käytetty natsihallinnon aikana eikä myöskään Hitler ollut sitä käyttänyt, nimi on sittemmin vakiintunut tarkoittamaan natsiaikaista kaupunkisuunnitelmaa, josta oli virallisesti käytetty nimitystä Gesamtbauplan für die Reichshauptstadt ("Valtakunnanpääkaupungin yleiskaava").
Henry Pickerin mukaan Hitler olisi pöytäpuheissaan 8. kesäkuuta 1942 puoliksi leikillään ehdottanut Berliinin nimen muuttamista Germaniaksi antaakseen Suur-Saksalle selvän keskuksen:
»"Samoin kuin Otto von Bismarck teki baijerilaisiin ja preussilaisiin vaikutuksen ajatuksellaan Saksan yhdistymistä, samoin pitää myös manner-Euroopan germaanisten kansojen ohjelmallisesti pyrkiä omaksumaan käsite germaani. Hän [Hitler] jopa piti hyvänä, että valtakunnan pääkaupungin Berliinin nimi muutettaisiin Germaniaksi ja me tuemme tehtävää merkittävästi. Nimi Germania valtakunnan pääkaupungille olisi hyvin sopiva, sillä riippumatta siitä, kuinka kauas olemmekin etääntyneet germaanien rodullisesta keskuksesta, tämä pääkaupunki luo tunteen yhteydestä.» 
(Andreas Hillgruber: Henry Picker. Hitlers Tischgespräche im Führerhauptquartier 1941–1942, p. 182. Munich, 1968.)
Nimitystä Welthauptstadt (maailmanpääkaupunki) Hitler oli jo käyttänyt kolme kuukautta aikaisemmin, maaliskuun 11. ja 12. päivien välisenä yönä, sanoessaan Wolfsschanzessa:
»"Maailmanpääkaupunki Berliini tulee olemaan verrattavissa vain muinaiseen Egyptiin, Babyloniin ja antiikin Roomaan. Mitä on Lontoo, mitä on Pariisi tähän verrattuna!"» 
(Werner Jochmann: Adolf Hitler. Monologe im Führerhauptquartier 1941–1944, p. 318. Munich, 1980.)
Nimitys 'maailmanpääkaupunki' (Welthauptstadt) valittiin, koska tuntui siltä, että Berliinin arkkitehtuuri oli siihen aikaan liian provinsiaalista ja oli tarpeen saada Berliini maailman muiden pääkaupunkien kuten Lontoon, Pariisin ja varsinkin Rooman vertaiseksi ja ylittämäänkin ne laadultaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Welthauptstadt Germania Wikimedia Commonsissa
Großer Platzin pienoismalli.
Schwerbelastungskörper rakennettiin sen kokeilemiseksi, kestäisikö Berliinin maaperä suurimittaiset uudisrakennukset.
Berliinin Olympiastadion vuonna 1993 alkuperäisessä asussaan.
Sähkölämmitys

Sähköpatteri
Sähkölämmitys on rakennuksen lämmitysjärjestelmä, jossa lämpö tuotetaan sähköllä.
Sähkölämmitys on lämmitysmuoto, jossa ensisijaisena energialähteenä on sähköenergia, erotuksena esimerkiksi maalämmöstä, aurinkolämmöstä, ilmasta tai puulämmityksestä, joissa lämmönjakotapa tai lämpöenergian talteenotto voi vaatia sähköenergian käyttöä.
Sähkölämmitys liittyy lämmön tuottotapaan. Lämmönjako voi tapahtua muillakin menetelmillä kuin sähköä hyväksi käyttäen, tällöinkin puhutaan sähkölämmityksestä.
Lämmitysjärjestelmän varaavuus

Lämmitykseen voidaan käyttää suoraa, varaavaa tai osittain varaavaa sähkölämmitysjärjestelmää.
Suorassa sähkölämmitysjärjestelmässä kohde lämmitetään heti, tarpeen mukaan esimerkiksi termostaattiohjattuna. Lämmön luovuttavat esimerkiksi radiaattorit (ns. patterit).
Varaavassa sähkölämmitysjärjestelmässä pyritään hyödyntämään varaava massa (tyypillisesti esimerkiksi lattialaatta, vesisäiliö, tiilirakennelma tai kiviseinä) ja erityisesti sähkön hinnan eri tariffit. Massaan varataan lämpöä halvan tariffin aikana, esimerkiksi yöaikaan. Massa luovuttaa lämmön päivän mittaan, ja varataan jälleen yöaikaan. Varaavaa massaa tulee olla riittävästi jotta järjestelmä toimisi suunnitellulla tavalla.
Osittain varaava järjestelmä on edellisten sekoitus: osittain varaavassa sähkölämmitysjärjestelmässä hyödynnetään massan varauskykyä, mutta tarvittaessa lisänä käytetään esimerkiksi suoraa sähkölämmitysjärjestelmää, lämpöpumppua tai tulisijaa.
Sähkölämmityksen komponentit

Suorassa sähkölämmityksessä lämmityskomponentteina käytetään tavallisesti vastuksia (esimerkiksi patterit, tasot), kaapeleita (esimerkiksi lattialämmityskaapelit), kelmuja (esimerkiksi kattolämmityskelmut) tai säteilijöitä (esimerkiksi infrapunalämmittimet) ja/tai edellisten yhdistelmiä. Erilaisissa varastoissa, rakennuksilla ja autoissa käytetään myös sähköllä toimivia puhallinlämmittimiä. Lämpötilan mittaus ja ohjaus tapahtuu termostaatin ja anturin sekä toisaalta esimerkiksi erillisen/erillisten releiden (kontaktorit), tariffinohjauslaitteiden (VKO), kellokytkinten, logiikan automatiikan ja tietotekniikan sovellusten avulla.
Varaavassa sähkölämmityksessä käytettävä lämpövaraaja lämmitetään tavallisesti sähkövastuksilla yösähköllä.  Vesikiertoisessa sähkölämmityksessä lämpö siirretään varaajasta lämmityskohteeseen kiertovesipumpun, vesiputkiston ja lämpöpatterien avulla.
Lattialämmitys sähköenergialla > Sähkökaapeloitu lattialämmitys

Kuten lattialämmityksessä yleensä, niin myös sähkölattialämmityksessä, pyritään hyödyntämään lattian varaavaa massaa tasoittavana ja varaavana elementtinä. Sähkölattialämmitys on mahdollinen myös keveimmissä lattiarakenteissa kuten kipsi- ja puurakenteisissa välipohjarakenteissa.
Varaavassa lattialämmityksessä lattialämmityskaapelit valetaan yleensä lattialaatan sisään betoniin, jolloin lattialaatta toimii varaavana massana. Kaapeliverkkoja ja muita ohuita lattialämmityselementtejä käytetään, mikäli lattian rakenne on liian ohut tai muuten sopimaton kaapelin asentamiseksi tai lattiaan asennetaan lämmitys jälkeenpäin, esimerkiksi remontin yhteydessä.
Lattiassa sijaitsevat sähkölämmityselementit ovat tyypillisesti kaapeleita tai kelmuja, joita on kaupallisesti tarjolla useita eri tyyppejä. Merkittävimmät tekniset yksityiskohdat lattialämmityskaapeleissa ovat ilmoitettu teho, kaapelin pituus ja kaapelin resistanssi. Kaapelit voivat olla esimerkiksi määrätehoisia (teho määräytyy pituuden mukaan), valmiiksi päätettyjä (~vakio mitta) tai itserajoittuvia lämmityskaapeleita.  Tyypillisimmät tehot pientalojen sähkölattialämmityksissä ovat luokkaa 70-100 W/m², riippuen käyttökohteesta, pintamateriaaleista, halutusta lämpötilasta, lattian paksuudesta jne.
Lattialämmitys sähköenergialla > Vesi- tai ilmakiertoinen lattialämmitys sähköenergialla

Lattialämmitys voidaan toteuttaa  sähkölämmityskaapeloinnin lisäksi myös vesi- tai ilmakiertoisena. Periaatteessa myös tällöin voidaan lämpöenergia tuottaa sähköllä, hyödyntäen mahdollisesti edullisimpia tariffeja.
Vesikiertoisessa lattialämmityksessä sähköenergialla kuumennettu vesi varastoidaan varaavaan säiliöön, ja jaetaan edelleen lattialämmitysputkiston avulla haluttuun tilaan. Lattialämmitysputket valetaan useimmiten betoniin, mutta niitä voidaan käyttää myös keveissä levyrakenteissa.
Ilmakiertoisessa lattialämmityksessä lämpö vastaavasti siirretään kuumennettavaan ilmaan jota kierrätetään lattian sisäisissä ilmaputkissa.
Seinälämmitys sähköenergialla

Varaavaa tiilimassaa, kiviseinää, uunia voidaan käyttää varaavana elementtinä varaavassa tai osittain varaavassa sähkölämmitysjärjestelmässä. Tällöin käytetään tyypillisesti lattialämmitykseen tarkoitettuja kaapeleita tai tarkoitukseen suunniteltuja vastuksia.