stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Louise (kuningatar)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louise (kuningatar) Wikimedia Commonsissa
Kuningatar Louise ja Kristian IX, 1855
Kuningatar Louise, J. Petersen 1859-1865
Prinsessa Dagmar, prinssi Frederick, prinsessa Alexandra, prinsessa Thyra ja prinssi Vilhelm 1858
Käyntikorttivalokuva kuningatar Louisen ja Kristian IX:n perheestä. Vas.  Dagmar, Frederik, Valdemar, Kristian IX, kuningatar Louise, Thyra, Vilhelm ja Alexandra.Georg Emil Hansen 1862
Det Gule Palæ, Amaliegade 18, Kööpenhamina
Kristian IX ja hänen jälkeläisensä Fredensborgin linnassa, Laurits Tuxen 1883-1886. Vas.: prinssi Albert Victor, Walesin prinssi (Edvard VII), prinsessa Alexandra, Tanskan prinsessa Ingeborg, prinssi Harald, Cumberlandin prinssi Georg, Cumberlandin prinsessa Marie, edellisten äiti prinsessa Thyra, Cumberlandin prinsessa Alexandra, kuningatar Louise, prinssi Valdemar, Kristian IX, prinssi Christian (Kristian X) Nikolai Aleksandrovits (Nikolai II), suuriruhtinas Mihail Aleksandrovits, Maria Fjodorovna (Dagmar), suuriruhtinatar Olga Aleksandrovna, Aleksanteri III, kruununprinssi Frederik (Fredrik VIII), kruununprinsessa Louise (kuningatar Louise) Georgios I (prinssi Vilhelm), Tanskan prinsessa Thyra, Kreikan prinsessa Alexandra, Kreikan kuningatar Olga, Kreikan prinsessa Marie, Walesin prinsessa Louise (Princess Royal), Tanskan prinssi Karl (Haakon VII), suuriruhtinas Georgi Aleksandrovits, Walesin prinsessa Victoria, Walesin prinsessa Maud (Norjan kuningatar Maud), suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna, Tanskan prinsessa Louise.
Louise (Argyllin herttuatar)

| Louise |
| --- | --- |
 Prinsessa Louise vuonna 1881
Syntynyt:  Louisa  Caroline Alberta 18. maaliskuuta 1848 Buckinghamin palatsi, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut:  3. joulukuuta 1939 (91 vuotta) Kensingtonin palatsi, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Hautapaikka:  Kuninkaallinen Frogmoren hautausmaa, Windsorin linnan puisto
Puoliso:  John Campbell, Argyllin herttua
Suku:  Saksi-Coburg-Gotha
Isä:  Prinssi Albert
Äiti:  Kuningatar Viktoria
Uskonto:  anglikaanisuus
Nimikirjoitus:  
Louise (Louisa  Caroline Alberta; (18. maaliskuuta 1848 Buckinghamin palatsi, Lontoo – 3. joulukuuta 1939 Kensingtonin palatsi, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) oli englantilainen prinsessa, joka kuului Englannin kuningashuoneeseen. Hänestä tuli avioliittonsa myötä Argyllin herttuatar.
Prinsessat Victoria, Alice, Helena ja Louise, Franz Xaver Winterhalter 1849
Prinsessa Louise, Eugène Disdéri 1866
Suku

Hänen vanhempansa olivat kuningatar Viktoria ja prinssi Albert. Hänellä oli seitsemän sisarusta, joista vanhimmasta pojasta tuli seuraava kuningas Edvard VII, prinsessa Victoriasta tuli Saksan keisarinna, Alicesta Hessenin suurherttuatar ja Alfred avioitui Aleksanteri II:n ja Maria Aleksandrovnan tyttären Maria Aleksandrovna Romanovan kanssa.
Nuoruudessaan Louise toimi äitinsä epävirallisena sihteerinä. Hän oli myös etevä kuvanveistäjä ja taidemaalari, mutta hänen äitinsä ei alkuun hyväksynyt tätä harrastusta, eikä myöskään tyttärensä kannatusta naisten oikeuksille.
Avioliitto ja lapset

Lucinda Hawksley esittää vuonna 2013 ilmestyneessä elämäkerrassaan Louisesta, että tämä sai ennen avioliittoaan pojan, jonka isä oli hänen veljensä kotiopettaja Walter Stirling, ja että poika annettiin pian adoptoitavaksi kuningatar Viktorian gynekologin pojalle Frederick Locockille.
Louise rakastui ja meni naimisiin vuonna 1871 Lornen markiisin, John Campbellin kanssa, joka toimi Kanadan kenraalikuvernöörinä vuosina 1878–1883. Pariskunnalle ei syntynyt lapsia ja he etääntyivät toisistaan muutaman vuoden kuluttua.
Taiteilija

Louisella sai taidekoulutusta lapsuudesta lähtien, ensin Susan Durantin johdolla vuodesta 1864, sitten Mary Thornycroftin johdolla vuodesta 1867 ja lisäoppitunteja Sir Joseph Edgar Boehmin johdolla. Hän osallistui myös National Art Training Schooliin opetukseen. Kuten monet naistaiteilijat 1800-luvulla, Louise joutui tyytymään koulutukseen, joka oli tarkoitettu teollisille suunnittelijoille ja taideopettajille eikä kuvataiteilijoille. Alastonmallin piirtämisestä ei ollut koulutusta naisopiskelijoille, kuten miestaideopiskelijoille.
Louisen veistoksia:
Prinsessa Beatrice, 1864. Marmori, 55,0 x 29,0 x 23,0 cm. Royal Collection Trust, RCIN 53351
Prinssi Arthur, 1869. Marmori, 61,5 x 33,0 x 26,0 cm. Royal Collection Trust, RCIN 31662.
Prinssi Leopold, 1869. Marmori, 43,4 x 29,0 x 19,0 cm. Royal Collection Trust, RCIN 34511
Kuningatar Victoria, 1887. Pronssi, 61,5 x 46 x 41 cm. Leedsin museot ja galleriat, Temple Newsam House
Omakuva, ei päiväystä. Terrakotta, 63,5 cm. National Portrait Gallery, Lontoo
Mary Ann Thurstonin hautamuistomerkki Kensal Greenin hautausmaalla. Thurston oli kuningatar Victorian lasten lastenhoitaja 1845–1867.
Toisen buurisodan siirtomaajoukkojen muistomerkki, pystytetty 1905, St Paulin katedraali, Lontoo
Perintö

Argyllin herttuatar, prinsessa Louise kuoli 91-vuotiaana Kensingtonin palatsissa 3. joulukuuta 1939. Golden Green Crematorium krematoi hänen ruumiinsa 8. joulukuuta samana vuonna. Hänet on haudattu vanhempiensa Frogmoren mausoleumin ulkopuoliselle Kuninkaalliselle hautausmaalle Windsorin linnan puistoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louise (Argyllin herttuatar) Wikimedia Commonsissa
Prinsessa Louise hääpuvussaan 1871
Prinsessa Louisen n. 1893 veistämä patsas äidistäQueen Victoria Statue (48636218137).jpgän kuningatar Viktoriasta lähellä Kensingtonin palatsia
Prinsessa Louise Argyllin herttuatar surupuvussa, Philip de László 1915
Lucia Di Guglielmo

Lucia Di Guglielmo vuonna 2019.
Lucia Di Guglielmo (s. 26. kesäkuuta 1997) on italialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Italian naisten maajoukkueessa kymmenen maaottelua. Hän edustaa kotimaassaan Romaa, johon hän siirtyi kesällä 2021 Empolista.
Luettelo Beninin kaupungeista

Beninin kartta
Cotonou, Beninin suurin kaupunki
Beninin suurimmat kaupungit

Sulkeissa väkiluku vuoden 2013 väestönlaskennassa.
Cotonou (679 000)
Porto-Novo (264 000)
Parakou (255 000)
Godomey (253 000)
Abomey-Calavi (118 000)
Djougou (95 000)
Bohicon (94 000)
Ekpé (75 000)
Beninissä sijaitsevat suurimmat kaupungit aakkosjärjestyksessä

Abomey
Banikoara
Bassila
Bembèrèkè
Bétérou
Bohicon
Boukoumbé
Cotonou
Cové
Dassa-Zoumé
Djougou
Dogbo
Ganvie
Grand-Popo
Lokossa
Kandi
Kouandé
Malanville
Natitingou
Ouidah
Parakou
Péhonko
Porga
Porto-Novo
Sakété
Savalou
Savé
Ségbana
Tanguiéta
Tchaourou
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luettelo Beninin kaupungeista Wikimedia Commonsissa
Louise (Tanskan kuningatar)

Tanskan kuningatar Louise 1912
Lovisa Josefina Eugenia (tansk. Louise Josephine Eugenie); (31. lokakuuta 1851 Tukholman kuninkaanlinna, Tukholma, Ruotsin kuningaskunta – 20. maaliskuuta 1926 Amalieborgin linna, Kööpenhamina, Tanskan kuningaskunta) oli Ruotsin ja Norjan prinsessa, joka Fredrik VIII:n puolisona oli Tanskan kuningatar Louisa vuosina 1906–1912.
Prinsessa Lovisa vanhempiensa Kaarle XV:n ja kuningatar Lovisan kanssa n. 1860
Suku ja koulutus

Lovisa oli Ruotsin kuninkaan Kaarle XV:n ja kuningatar Lovisan tytär. Perheen toinen lapsi, prinssi Carl Oscar (1852–1854) kuoli jo 2-vuotiaana, ja Lovisa kasvoi rakastettuna ainoana lapsena. Tukholman kuninkaanlinnassa järjestettiin lastenkutsuja, joihin seurapiiriperheitten lapset ja serkut, tulevan kuningas Oskar II:n lapset innokkaasti osallistuivat. Hän sai koulutuksensa kotiopettajatar Hilda Elfvingin johdolla. Lovisa sai äitinsä kanssa Nancy Edbergiltä jopa uimaopetusta, mikä oli tuolle ajalle naisille vielä suhteellisen harvinaista.
Ruotsin tuolloinen vuoden 1809 perustuslaki ei sallinut naisen periä kruunua, vaikka prinsessa Lovisa oli kuninkaan ainoa lapsi. Kaarle XV yritti useita kertoja muuttaa perustuslakia ja tehdä tyttärestään seuraajansa, mutta poliitikot eivät pitäneet sitä tarpeellisena, sillä Kaarlen veljellä Oskarilla oli poikia eikä hallitsijasuku siten ollut sammumassa.
Avioliitto ja lapset

Avioliittoa Tanskan kruununprinssin kanssa suunniteltiin jo siitä alkaen kun Lovisa oli 12-vuotias. Heidät kihlattiin toisilleen 15. huhtikuuta 1868. Lovisa opiskeli kihlausaikanaan tanskan kieltä ja kirjallisuutta, kulttuuria ja historiaa. Ajatuksena oli että avioliitto johtaisi Tanskan ja Ruotsin ja Norjan väliseen lähentymiseen, ehkä jopa aikanaan skandinaaviseen liittoon saman hallitsijan alaisuudessa.
Ruotsin ja Norjan prinsessa Lovisa ja kruununprinssi Christian avioituivat suurin juhlallisuuksin 28. heinäkuuta 1869 Tukholman kuninkaanlinnan kirkossa. Lovisa oli ensimmäinen Ruotsin prinsessa, joka avioitui Tanskan kuningashuoneeseen sitten Ingeborg Magnusdotterin (1277–1319), joka nai Eerik Menved VI:n
Kruununprinssipari vietti melko eristäytynyttä elämää Amalienborgin linnassa ja kesäisin sekä myöhemmin vakituisesti Charlottenlundin linnassa, jota jouduttin laajentamaan lisäsiivellä kasvava perheen vuoksi vuosina 1880-1881. Vanhempiensa ainoana perillisenä Lovisan myötäjäiset olivat runsaat, joten perhe eli mukavasti.
Heille syntyi kahdeksan lasta. Kristian X nousi isänsä jälkeen Tanskan valtaistuimelle. Toisesta pojasta Kaarlesta tuli vuonna 1905 Norjan kuningas nimellä Haakon VII.
Kristian X (26. syyskuuta 1870 – 20. huhtikuuta 1947) seurasi isäänsä Tanskan valtaistuimelle 1912, avioitui 1898 Mecklenburg-Schwerinin herttuatar Alexandrinen kanssa; heille syntyi kaksi lasta, joista Fredrik IX seurasi isäänsä valtaistuimelle ja perintöprinssi Knud
Carl (3. elokuuta 1872 – 21. syyskuuta 1957), vuodesta 1905 Norjan kuningas Haakon VII, avioitui Walesin prinsessa Maudin kanssa, poika Norjan kuningas Olav V
Tanskan prinsessa Louise (17. helmikuuta 1875 – 4. huhtikuuta 1906) avioitui Schaumburg-Lippen prinssi Frederickin kanssa. Lapset: Marie Louise, Preussin prinsessa; Friedrich Sigismund; Schaumburg-Lippen prinssi Christian; Stephanie, Bentheimin ja Steinfurtin prinsessa
Tanskan prinssi Harald (8. lokakuuta 1876 – 30. maaliskuuta 1949) avioitui Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburgin prinsessa Helena Adelaiden kanssa. Lapset: Feodora, Schaumburg-Lippen prinsessa Christian; Caroline-Mathilde, Tanskan perintöprinsessa; Alexandrine-Louise, Castell-Castellin kreivitär Luitpold; Tanskan prinssi Gorm; Rosenborgin kreivi Oluf
Tanskan prinsessa Ingeborg (2. elokuuta 1878 – 12. maaliskuuta 1958) avioitui prinssi Carlin, Västergötlandin herttuan kanssa: lapset Margaretha, Tanskan prinsessa Axel; Märtha, Norjan kruununprinsessa; Astrid, Belgian kuningatar ja prinssi Carl Bernadotte
Tanskan prinsessa Thyra (14. maaliskuuta 1880 – 2. marraskuuta 1945) naimaton, ei jälkeläisiä
Tanskan prinssi Gustav (4. maaliskuuta 1887 – 5. lokakuuta 1944) naimaton, ei jälkeläisiä
Tanskan prinsessa Dagmar (23. toukokuuta 1890 – 11. lokakuuta 1961) avioitui aatelisen hoviherra, Jørgen Castenskioldin kanssa. Lapset: Carl Castenskiold, Christian Castenskiold, Jørgen Castenskiold, Dagmar Larsen ja Christian Frederik Castenskiold
Kruununprinsessa

Kruununprinsessana Louise eli eristäytynyttä elämää. Hän oli kiinnostunut uskonnollisista asioista ja harjoitti kristillistä hyväntekeväisyyttä. Suurimman osan elämästään Tanskassa hän oli kahden kuuluisan kälynsä, Alexandran ja Maria Fjodorovnan (Dagmar) varjossa. Louise oli Tanskan kuningatar vain kuusi vuotta, ja se on luultavasti myös vaikuttanut siihen, että hänen perintönsä on hieman haalistunut.
Kuningatar ja leskikuningatar

Frederikistä tuli kuningas Fredrik VIII 62-vuotiaana vasta vuonna 1906, ja hänen valtakautensa kesti vain kuusi vuotta. Leskikuningattarena vuodesta 1912 lähtien Louise keskittyi uskonnollisiin asioihin ja hyväntekeväisyyteen. Hän rakennutti vuosina 1915-1917 itselleen Egelund Slott -nimisen talon Hillerødin ja Fredensborgin välille, jossa hän asui loppuelämänsä. Toisten tietojen mukaan sekä tontti, joka oli ostettu jo vuonna 1910 prinssi Gustaville ja päärakennus oli tarkoitettu nuorimman pojan asunnoksi, joka kuoli naimattomana äitinsä jälkeen.
Perintö

Louise kuoli 74-vuotiaana maaliskuussa 1926 Amalienborgin linnassa. Hänet on haudattu Roskilden tuomiokirkkoon.
Vanhemmiltaan saadun perinnön ansiosta Louisella oli suuri kokoelma koruja, joitten väitettiin täyttävän yhden biljardipöydän, jotka hän jätti testamentissaan hallitsevan Tanskan kuningattaren käyttöön. Helmikorusarjaa on käyttänyt kuningatar Margareeta II ja rubiinikorusarjaa kuningatar Ingrid sekä kuningatar Mary.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louise (Tanskan kuningatar) Wikimedia Commonsissa
Prinsessa Lovisa teini-ikäisenä
Kruununprinsessa Lovisa, Amalia Lindegren n. 1870
Egelund Slott
Luonnotar (sinfoninen runo)

Käsikirjoituksen 1. sivu.
Luonnotar op. 70 on Jean Sibeliuksen sopraanolle ja orkesterille säveltämä sinfoninen runo. Teos syntyi vuonna 1913 laulajatar Aino Acktén aloitteesta, ja teos on omistettu hänelle.
Luonnotar ammensi aiheensa Kalevalan luomiskertomuksesta, maan synnystä. Sotka munii munan veteen Luonnottaren polvelle, muna putoaa ja särkyy, ja sen kappaleista syntyvät taivas, kuu ja tähdet. Kyseessä ei ole varsinainen orkesterilaulu vaan vaativan ja kunnianhimoisen lauluosuuden takia enemmänkin "konsertto" sopraanolle ja orkesterille. Myös orkesterin osuus Kalevalan tekstin musiikillisessa tulkinnassa on erittäin keskeinen. Sävellystä on kuitenkin vaikea lokeroida oikeastaan mihinkään kategoriaan.
Luonnottaren tunnelmat vaihtelevat pelkistetystä arkaaisuudesta 1900-luvun alun säveltaiteen moderneihin tyylikeinoihin ja hurmokseen. Kokonaisuudessaan sävellykselle on luonteenomaista panteistinen sävy.
Lauluosuuden suuren haastavuuden vuoksi Luonnotarta esitetään verrattain harvoin. Suomen kielen vaikeuden takia teos ei ole myöskään vakiintunut maailmanlaajuiseen ohjelmistoon, toisin kuin Sibeliuksen monet muut merkkiteokset. Siitä on kuitenkin olemassa useita onnistuneita levytyksiä.
Musiikintutkijoiden piirissä Luonnotarta pidetään yhtenä Sibeliuksen onnistuneimmista saavutuksista. Varsinkin teoksen orkestraatiota on kiitelty. Sibelius onnistuu melko niukoista keinovalikoimista huolimatta loihtimaan kiehtovia sointitehoja, jotka tulkitsevat osuvasti Kalevalan runon tunnelmia. Esimerkiksi ”suuri tuulenpuuska” saa kuvauksensa patarumpujen levottomista tremoloista ja kahden harpun glissandoista. Sävellyksestä löytyy myös piirteitä, jotka tuntuvat jälkikäteen ajatellen suorastaan huomiota herättävän moderneilta. Tällaiseksi voi laskea muun muassa pikkolohuilun ja bassoklarinetin neljän oktaavin etäisyydellä soittamat kirpeät unisonokulut, jollaisista tuli vuosikymmeniä myöhemmin yksi Dmitri Šostakovitšin tavaramerkeistä. Moderneihin piirteisiin kuuluvat myös esimerkiksi jossain määrin dissonoivat sävellajisuhteet, kuten tritonuksen käyttö (tässä tapauksessa muun muassa fis-mollin ja C-duurin vastakkainasettelu). Teos huipentuu vangitsevaan hiljaiseen päätökseen: jaettujen viulujen soittamiin korkeisiin Fis-duuri-soinnun säveliin ja sopraanon viimeisiin sanoihin: ”Ne tähiksi taivaalle...”
Love Love Love

| ”Love Love Love” Agnes Carlsson |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Dance Love Pop
 Äänitetty : 2008
 Julkaistu: 28. helmikuuta 2009
 Formaatti: CDS, digitaalinen lataus
 Tekijä(t): Anders Hansson
 Tuottaja(t): Anders Hansson
 Tyylilaji: disco, dancepop
 Kesto: 02.59
 Levy-yhtiö: Roxy Recordings
Agnes Carlssonin muut singlet
| ”Release Me” 2008 | ”Love Love Love” 2009 | ”I Need You Now” 2009 |
"Love Love Love" on Agnes Carlssonin "Dance Love Pop" -albumin Love Love Love Edition -julkaisun kolmas single.
Kappaleet > CD single (Ruotsin julkaisu)

Love Love Love (Radio Edit)
Love Love Love (Instrumental)
Kappaleet > Digitaalinen single (Ruotsin julkaisu)

Love Love Love (Radio Edit)
Listasijoitukset

Laulu oli 6. maaliskuuta 2009 Ruotsin singlelistan sijalla 28 ja kohosi sitten seuraavalla viikolla sijalle 4, mikä olikin sen korkein sijoitus, ennen kuin se putosi sijalle 11, 16, 18, 26 ja 34.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Preston Sturges

Preston Sturges
Preston Sturges [ˈstɜːrdʒɪs] (29. elokuuta 1898 Chicago – 6. elokuuta 1959 New York) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija, josta tuli Hollywoodin ensimmäinen omia tekstejään ohjaava elokuvakäsikirjoittaja. Hän sai parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscarin vuoden 1940 elokuvasta The Great McGinty, jonka hän myös ohjasi. Hänen muita elokuviaan ovat Nauru kahleitten takana (Sullivan’s Travels, 1941) ja Hullujen paratiisi (The Palm Beach Story, 1942).
Preston Sturges vei 1930-luvun screwballkomedian uudelle tasolle, jossa luonteva ja realistinen dialogi yhdistyy usein mitä erikoisempiin tilanteisiin. Esimerkiksi 
elokuvassa Nainen Eeva (1941) Henry Fondan ja Barbara Stanwyckin romanttista kohtausta häiritsee päätään väliin tunkeva hevonen. Sturgesin katsotaan nykyisin antaneen vaikutteita muun muassa Joel ja Ethan Coenille, Woody Allenille ja Robert Zemeckisille. Sturgesia pidetään myös ensimmäisenä Hollywoodin käsikirjoittajana, joka onnistuneesti siirtyi myös ohjaamaan omia tekstejään.
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa sijoitti 100 kaikkien aikojen parhaan komedian listalle kolme Sturgesin komediaa: elokuvan Nainen Eeva sijalle 19, Naurun kahleitten takana sijalle 37 ja Hullujen paratiisin sijalle 75.
Elämä ja ura

Sturgesin kasvuympäristöä kuvataan yhtä rajuksi ja erikoiseksi kuin hänen elokuviaan. Hänen äitinsä Mary Estelle Dempsey oli Kanadan Quebecissä syntynyt irlantilaisen merimiehen tytär, joka väitti polveutuvansa Italian renessanssiaatelista. Hän avioitui Edmund C. Bidenin kanssa, ja he saivat pojan nimeltä Edmund Preston Biden vuonna 1898. He erosivat, ja pian äiti nai Chicagossa toimineen pankkiirin Solomon Sturgesin, joka adoptoi kolmivuotiaan pojan ja antoi tälle uuden nimen Preston Sturges. Sekään avioliitto ei kestänyt, mutta Solomon Sturges jatkoi ex-vaimonsa ja tämän pojan rahallista tukemista vielä avioeron jälkeenkin. Poika asui aluksi osan aikaa Chicagossa isänsä kanssa, mutta vähitellen yhä enemmän Euroopassa äitinsä kanssa. Preston Sturges kävi sisäoppilaitosta Pariisissa, Normandiassa ja Sveitsin Lausannessa.
Sturgesin äiti avioitui Euroopassa kolmannen kerran ja perusti Pariisiin menestyvän kauneussalongin nimeltä Maison Desti. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa äiti vei teini-ikäisen poikansa Pariisista turvaan New Yorkiin, jossa poika avusti äidin ystävää, tanssija Isadora Duncania ja yritti hoitaa äitinsä kauneusbisneksen sikäläistä haaraa huonolla menestyksellä. Sturges oppi lentäjäksi sotilaspalveluksessa, mutta sota päättyi ennen kuin hän joutui taisteluihin.
Sodan jälkeen Sturges kokeili onneaan iskelmien sanoittajana, muttei saanut tekeleitään kaupaksi Tin Pan Alleyn musiikkikustantajille. Hän teki hyvät naimakaupat parinkin perijättären kanssa ja päätti ryhtyä näytelmäkirjailijaksi väitettyään eräälle naisystävälle, näyttelijälle, osaavansa kirjoittaa paremmin kuin tämä. Sturgesin ensimmäinen menestystä saanut teatterinäytelmä oli Strictly Dishonorable vuonna 1929.
Sturges siirtyi yhä paremmin palkatuksi käsikirjoittajaksi Hollywoodiin, jossa hänen tekstejään ohjasivat muiden muassa William Wyler ja Rouben Mamoulian. Aikansa asiasta puhuttuaan Sturges pääsi lopulta ohjaamaan oman käsikirjoituksensa The Great McGinty vuonna 1940. Muutkin menestyskomediat, jotka Sturges sekä käsikirjoitti että ohjasi, syntyivät muutaman vuoden sisällä 1940-luvulla.
Sturges sijoitti suuren summan Hollywood-palkkioistaan Howard Hughesin elokuvabisnekseen, joka kuitenkin meni nurin. Sturges ei tehnyt elokuvia kolmeen vuoteen, ja kun hän yritti paluuta alalle, maailma ja elokuvien tyyli olivat muuttuneet. Sturges muutti 1950-luvun puolivälissä Pariisiin, mutta palasi Yhdysvaltoihin.
Elokuussa 1959 Sturges kuoli 60-vuotiaana New Yorkin Algonquin-hotellissa, jossa hän oli kirjoittamassa muistelmiaan.
Elokuvia

Hänen newyorkilainen morsiamensa (The Big Pond, 1930, käsikirjoitus)
The Power and the Glory (1931, käsikirjoitus)
Katuscha (We Live Again, 1934, käsikirjoitus)
Uhrattua elämää (Imitation of Life, 1934, käsikirjoitus)
Elokuvista alttarille (The Good Fairy, 1935, käsikirjoitus)
Marseillen satamakorttelissa (Port of Seven Seas, 1938, käsikirjoitus)
Kulkurien kuningas (If I Were King, 1938, käsikirjoitus)
Hei iloinen elämä! (Never Say Die, 1939, käsikirjoitus)
The Great McGinty (1940, myös ohjaus)
Christmas in July (1940, myös ohjaus)
Nainen Eeva (The Lady Eve, 1941, myös ohjaus)
Nauru kahleitten takana (Sullivan’s Travels, 1941, myös ohjaus)
Hullujen paratiisi (The Palm Beach Story, 1942, myös ohjaus)
Haikara herättää huomiota (The Miracle of Morgan’s Creek, 1943, myös ohjaus)
Hurraa valloittajasankarille (Hail the Conquering Hero, 1944, myös ohjaus)
Voi mikä keskiviikko (The Sin of Harold Diddlebock, 1947, myös ohjaus)
Onko rouvani uskoton? (Unfaithfully Yours, 1948, tuotanto, käsikirjoitus ja ohjaus)
Vaalea villikissa (The Beautiful Blonde from Bashful Bend, 1949, myös ohjaus)
Hänen ranskalainen vaimonsa (Les Carnets du major Thompson, 1955, myös ohjaus)
Aiheesta muualla

Virallinen Preston Sturges -sivusto
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Preston Sturges
Käännös suomeksi
Pinyin

Pinyin (kiin. 拼音, pīnyīn, sananmukaisesti "yhdistää ääniä" tai paremmin: "fonetisoida") on mandariinikiinan latinisaatiojärjestelmä. Sillä tarkoitetaan tavallisesti järjestelmää nimeltä Hanyu pinyin (kiin. 汉语拼音, missä ”Hanyu” tarkoittaa kiinan kieltä). Se hyväksyttiin Kiinan kansantasavallassa vuonna 1958 ja otettiin siellä käyttöön vuonna 1979. Se korvasi aiemmat latinisointijärjestelmät kuten Wade–Giles-järjestelmän. Vastaavia järjestelmiä on kehitetty muillekin murteille ja kielille Kiinassa. Järjestelmän luomiseksi perustettiin 1955 komitea, jonka johtoon määrättiin ”pinyinin isäksi” sanottu Zhou Youguang.
Pinyin on sittemmin hyväksytty lähes kaikkialla maailmassa mandariinin latinisointijärjestelmäksi, mikä helpottaa aiempaa tilannetta, jossa lukuisilla kieliryhmillä oli kullakin omat kiinan latinisointijärjestelmät ja käännösten tekeminen oli vaivalloista. ISO hyväksyi pinyinin mandariinin latinisointijärjestelmäksi vuonna 1979. Siitä on tullut myös yleisin tapa syöttää kiinaa tietokoneelle.
Lausuminen

Pinyiniä käytetään osoittamaan kiinan merkkien lausuminen mandariinikiinassa. Kiinassa sillä on erityisesti merkitystä niille koululaisille, jotka eivät puhu mandariinia äidinkielenään (yleistä erityisesti Etelä-Kiinassa), vaan opettelevat sitä vieraana kielenä pinyiniä apuna käyttäen. Myös ulkomailla se on käytössä kiinan opetuksen apuvälineenä sekä kirjoitustapana kiinalaisille henkilöiden ja paikkojen nimille muun muassa lehdistössä.
Mandariinikiinan tavut koostuvat tavunaloittajasta ja tavunlopettajasta, mihin myös pinyin-järjestelmä perustuu.
Lausuminen > Tavunaloittajat

|  |  | Labiaalit | Alveolaarit | Retrofleksit | Alveolopalataalit | Velaarit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Klusiilit | aspiroimattomat | b [p] | d [t] |  |  | g [k] |
| Klusiilit | aspiroidut | p [pʰ] | t [tʰ] |  |  | k [kʰ] |
| Nasaalit | Nasaalit | m [m] | n [n] |  |  |  |
| Affrikaatat | aspiroimattomat |  | z [ts] | zh [ʈʂ] | j [tɕ] |  |
| Affrikaatat | aspiroidut |  | c [tsʰ] | ch [ʈʂʰ] | q [tɕʰ] |  |
| Frikatiivit | Frikatiivit | f [f] | s [s] | sh [ʂ] | x [ɕ] | h [x] |
| Likvidat | Likvidat |  | l [l] | r [ɻ~ʐ] |  |  |