stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carl Gustaf Emil Mannerheim
Ura itsenäisessä Suomessa > 1920-luku

Jätettyään valtionhoitajan tehtävän Mannerheim käytti aikaansa maanviljelyyn ja toimi monissa yhteiskunnallisissa tehtävissä. Hänet valittiin Suomen Punaisen Ristin puheenjohtajaksi 30 vuodeksi vuonna 1921. Lisäksi hän perusti 1920 Kenraali Mannerheimin Lastensuojeluliiton. Perustamisen mahdollisti Mannerheimille vuonna 1919 kansalaisadressin yhteydessä kerätty rahasumma, 7,6 miljoonaa markkaa, nykyrahassa (2017) noin 3 miljoonaa euroa. Mannerheim oli liiton kunniapuheenjohtaja kuolemaansa asti. Lisäksi hän oli Suomen Punaisen Ristin keskushallituksen puheenjohtaja vuodesta 1922 kuolemaansa asti. Hän oli Punaisen Ristin sairaalan perustaja ja toimi puheenjohtajana sen rakennustoimikunnassa.
Mannerheim arvosti partiolaisia ja otti vastaan vuonna 1919 Suomen Partioliiton ensimmäisen kunniajäsenyyden. Hän oli järjestön kunniapuheenjohtaja vuodesta 1941 lähtien. Hän myös perusti Mannerheim-soljen ja luovutti sen jaettavaksi 15. helmikuuta 1920. Ajatuksen tämän kunniamerkin perustamiseen Mannerheim sai tavatessaan partiolaisia monilla virkamatkoillaan toimiessaan Suomen valtionhoitajana. Soljen suunnitteli Akseli Gallen-Kallela.
Mannerheim toimi vuosina 1920–1936 eri pankkien hallinnossa. Kun kolme pienehköä pankkia liittyi yhteen Suomen Liittopankiksi, Mannerheim valittiin sen keskushallintoneuvoston puheenjohtajan tehtäviin.
Mannerheimilla ei 1920-luvun alussa ollut haluja lähteä mukaan politiikkaan: jyrkkä ristiriita Mannerheimin ja presidentti Ståhlbergin välillä piti Mannerheimin erossa hallinto- ja puolustustehtävistä. Tämä herätti jonkin verran kritiikkiä. Esimerkiksi R. A. Wrede piti demokraattisen hallitustavan heikkoutena sitä, ettei Mannerheimin kiistattomia kykyjä ja työteliäisyyttä käytetty Suomen hyväksi. Vaativien tehtävien puute olikin pulma Mannerheimille, ja välillä hän harkitsikin, että koska hänelle ei annettu tehtäviä Suomesta, hän voisi hakeutua jonkin eurooppalaisen suurvallan – kuten Ranskan – palvelukseen.
Kesäkuussa 1921 presidentti Ståhlberg erotti suojeluskuntien ylipäällikön Didrik von Essenin niin sanotun suojeluskuntaselkkauksen seurauksena. Suojeluskunnat ehdottivat uudeksi ylipäälliköksi Mannerheimia. Presidentti Ståhlberg kuitenkin kieltäytyi vahvistamasta valintaa, koska hän pelkäsi Mannerheimin saavan liikaa valtaa. Mannerheimin puolesta pidettiin mielenosoituksia ja kansalaiskokouksia muun muassa Loviisassa ja Porvoossa. Lopulta presidentti nimitti tehtävään nuoren jääkärieverstiluutnantin Lauri Malmbergin.
Mannerheim kieltäytyi ryhtymästä presidenttiehdokkaaksi vuoden 1925 vaaleissa. ”Valkoisena kenraalina” Mannerheim nautti kuitenkin suurta arvovaltaa, jonka turvin hän saattoi vaikuttaa varsinkin puolustuslaitoksia ja suojeluskuntia koskeviin asioihin.
Ura itsenäisessä Suomessa > Ylipäällikkyys toisen maailmansodan aikana

Talvisodan syttyessä 30. marraskuuta Mannerheimista tuli puolustusvoimien ylipäällikkö ja hän perusti päämajansa Mikkeliin. Esikuntapäällikökseen Mannerheim nimitti kenraaliluutnantti Lennart Oeschin. Operatiivisista suunnitelmista vastasi kuitenkin päämajamestarina toiminut eversti Aksel Airo. Mannerheimin läheinen ystävä, kenraaliluutnantti Rudolf Walden toimi päämajan edustajana hallituksessa, jonka erottua Waldenista tuli puolustusministeri aina vuoden 1944 lopulle saakka. Tämä johtui talvisodan aikaisen puolustusministeri (1.12.1939–27.3.1940 Rydin hallitus ) Juho Niukkasen ja Mannerheimin välisistä ongelmallisista suhteista. Waldenin puolustusministeriys liittyi Mannerheimin suostumiseen ylipäälliköksi.
Välirauhan aikana vuonna 1940 Mannerheim hyväksyi yhdessä presidentti Rytin kanssa Suomen ja natsi-Saksan yhteistyösopimuksen, jolla Hitler suostui myymään Suomelle aseita ja Saksa sai luvan joukkojensa kauttakulkuun ja keskittämiseen Pohjois-Suomessa osana Saksan Operaatio Barbarossan valmisteluja.
Jatkosodan aikana Mannerheim halusi, että ansioituneille sotilaille voitaisiin myöntää samanarvoinen kunniamitali sotilasarvoon katsomatta. Näin saivat alkunsa Mannerheim-ristin 1. ja 2. luokan ristit, jotka kuuluvat Vapaudenristin ritarikuntaan. Ristejä jaettiin yhteensä 191 kappaletta. Mannerheim sai itse ristin numero 18.
Mannerheim jatkoi joukkoja komentavana ylipäällikkönä myös talvisodan jälkeisen välirauhan aikana ja koko jatkosodan, josta ajasta hän vietti suurimman osan Mikkelissä ja teki ajoittain tarkastuksia rintamalla.
Mannerheim antoi 10. toukokuuta 1942 ylipäällikön päiväkäskyn, jonka hän osoitti kaikille suomalaisille äideille tunnustukseksi heidän uhrivalmiudestaan. Päiväkäskyn tekstin kirjoitti päämajassa työskennellyt luutnantti, myöhempi kansanedustaja ja ministeri T. A. Wiherheimo erään rintamavänrikin aloitteesta. Päiväkäsky, johon liittyi vapaudenristi, asetettiin valtioneuvoston päätöksellä yleisesti nähtäville eduskunnan istuntosaliin sekä kaikkiin Suomen kirkkoihin.
Ura itsenäisessä Suomessa > 75-vuotispäivä, Hitlerin vierailu Suomessa ja vastavierailu Saksaan

Vuonna 1942 Mannerheim täytti 75 vuotta ja sai Suomen marsalkan arvonimen. Samalla syntymäpäivä 4. kesäkuuta määrättiin puolustusvoimien lippupäiväksi ja Helsingin Heikinkatu nimettiin uudelleen Mannerheimintieksi. Merkkipäivää juhlistettiin monin tilaisuuksin niin armeijassa kuin kotirintamallakin. Juhlallisuuksissa korostettiin ylipäällikön merkitystä vaikean ajan kansallisesti kokoavana suurmieshahmona. Marsalkka itse olisi halunnut viettää merkkipäivänsä mahdollisimman huomaamattomasti ja vaatimattomasti. Mannerheimin saamista onnitteluista hänen mieltään lämmitti etenkin ammattiyhdistysliikkeen tervehdys, joka kertoi kansan eheytymisestä.
Samoilla juhlilla päivänsankari sai yllättävän huomionosoituksen, kun Saksan valtakunnankansleri Adolf Hitler saapui onnittelemaan häntä. Tieto Hitlerin saapumisesta Suomeen saatiin vasta edellisenä iltana, ja korkean vieraan turvallisuuden takaamiseksi jouduttiin tekemään pikaisia erityisjärjestelyjä. Hitlerin ja Mannerheimin tapaaminen järjestettiin Imatralla Kaukopään tehtaiden ratapiha-alueelle järjestetyssä salonkivaunussa, jonne vieraat kyyditettiin läheiseltä Immolan lentokentältä autoilla. Hitler antoi Mannerheimille lahjaksi muun muassa muotokuvansa, jonka on maalannut Karl Truppe. Hitlerin ja Mannerheimin tapaamisessa olivat mukana myös muiden muassa presidentti Risto Ryti, pääministeri Jukka Rangell, Saksan Helsingin-lähettiläs Wipert von Blücher ja Hitlerin kanssa saapunut Saksan yleisesikunnan päällikkö, sotamarsalkka Wilhelm Keitel. Hitlerin keskustelut Mannerheimin ja Suomen valtiojohdon kanssa kestivät noin viisi tuntia.
Osasta keskusteluja on säilynyt Yleisradion nauhoite, joka tehtiin vaunuun sijoitetulla mikrofonilla ilmeisesti tilaisuuden historiallisuuden vuoksi. Keskustelussa Hitler muun muassa selosti Saksan vaikeuksia itärintamalla edellisenä talvena ja tunnusti aliarvioineensa pahoin Stalinin Neuvostoliiton voimavarat. Nauhoitus keskeytettiin joko Hitlerin saksalaisen turvamiehen tai Päämajan tiedotusosaston päällikön majuri Kalle Lehmuksen määräyksestä. 17 minuuttia kestävä nauhoite on tiettävästi ainoa näyte Hitlerin normaalista puhe- ja keskustelutyylistä. Hitlerin yksityisten keskustelujen äänittäminen oli ankarasti kielletty.
Mannerheim suoritti protokollan edellyttämän vastavierailun Saksaan 27.–28. kesäkuuta 1942. Hän kävi Hitlerin itärintaman päämajassa Sudenpesässä ja oli Hermann Göringin vieraana Reichsjägerhof Romintenissa. Hitlerin oma lentokone nouti marsalkan seurueineen Helsingistä ja toi heidät seuraavana päivänä takaisin.
Imatralla paljastettiin 1983 syntymäpäivän muistokivi.
Ura itsenäisessä Suomessa > Tasavallan presidenttinä (1944–1946) > Mannerheimin nimittämät hallitukset

| Pääministeri | Kausi | Hallitus |
| --- | --- | --- |
| Antti Hackzell | 1944 | Hackzell |
| Urho Castrén | 1944 | U. Castrén |
| J. K. Paasikivi | 1944–1945 | Paasikivi II |
| J. K. Paasikivi | 1945–1946 | Paasikivi III |
Myöhemmät vuodet > Eläkevuodet ja aika Sveitsissä

Jo presidentin töitä hoitaessaan Mannerheim oli ollut sairas mies. Vuoden 1945 syksyllä Mannerheimilla todettiin mahahaava. Mahahaava puhkesi äkillisesti kesäkuussa 1946 hänen ollessaan vierailulla Pietarsaaressa. Vaativan leikkauksen suoritti tohtori Runar C. Öhman. Varmistuttuaan, ettei joutunut tuomittavaksi sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, sairasteleva Mannerheim erosi presidentin tehtävistä 78-vuotiaana maaliskuussa 1946. Eläkevuotensa hän vietti enimmäkseen ulkomailla. Vuonna 1946 Mannerheim osti itselleen Lohjan maalaiskunnasta Kirkniemen kartanon; hän oli neljäs marsalkka, joka kartanossa on asunut. Suuren osan loppuelämästään Mannerheim kuitenkin oleskeli Sveitsin Montreux’ssä, Genevenjärven rannalla, Glionin kylässä sijaitsevassa Valmontin yksityissairaalassa.
Suomessa hän kävi muun muassa kesällä 1947. Tuolloin Mannerheim vietti 80-vuotispäiviään salassa julkisuudelta Anolan kartanossa Nakkilassa ystävänsä vuorineuvos Rafael von Frenckellin vieraana.
Viimeisinä elinvuosinaan Mannerheim kirjoitti muistelmansa, joissa hän muistutti länsivaltoja Suomen sotien erityisluonteesta ja Suomen vaikeasta asemasta. Muistelmien kirjoittamisessa hänen tärkeimpänä avustajanaan toimi hänen pitkäaikainen luottomiehensä eversti Aladár Paasonen. Muistelmat ilmestyivät kahdessa osassa ruotsinkielisenä nimellä Minnen I–II pian Mannerheimin kuoltua 1951–1952.
Myöhemmät vuodet > Kuolema ja hautajaiset

Vuonna 1948 Mannerheimille tehtiin jälleen suuri leikkaus, tällä kertaa Tukholmassa. Muutaman vuoden ajaksi leikkaus antoikin hyvän tuloksen. Tammikuussa 1951 Mannerheim sai vakavan vatsakohtauksen, ja 23. tammikuuta hänet vietiin Lausanneen sairaalaan.
Mannerheim kuoli 83-vuotiaana Lausannessa, Sveitsissä 27. tammikuuta 1951 klo 23.30 (Suomen aikaa 28. tammikuuta 1951 klo 00.30). Suomen aikaan perustuva kuolinpäivä jäi Suomessa useisiin hakuteoksiin, sillä sisällissota alkoi Mannerheimin johtamien hallituksen joukkojen, valkoisten osalta sunnuntaina 28. tammikuuta 1918. Marsalkan vuoteen äärellä olivat hänen viimeisillä hetkillään hänen ruotsalainen henkilääkärinsä Nanna Svartz, hänen adjutanttinsa eversti Olof Lindeman ja Suomen Bernin-suurlähettiläs Reinhold Svento.
Kun kuolinsanoma oli saapunut Suomeen, presidentti Paasikivi kertoi radiossa Suomen kansalle Mannerheimin kuolemasta sanoen, että ”yksi Suomen historian suurimmista miehistä ja loistavimmista hahmoista” oli mennyt pois. Mannerheimin arkku saapui Helsinki-Malmin lentoasemalle 2. helmikuuta, minkä jälkeen yleisöllä oli tilaisuus käydä Helsingin tuomiokirkossa osoittamassa kunnioitustaan kahden vuorokauden ajan. Mannerheim siunattiin Hietaniemen sankarihautausmaahan 4. helmikuuta kaikin kunnianosoituksin. Hallituksen edustajina hautajaisiin ottivat osaa pääministeri Urho Kekkonen ja ulkoministeri Åke Gartz. Valtion tervehdyksen edesmenneelle marsalkalle esitti eduskunnan puhemies Karl-August Fagerholm. Hautajaissaatto oli 3,7 kilometriä pitkä, ja sitä seurasi 100 000–150 000 henkeä. Hautajaisseremonioissa oli kansalliselle suurmiehelle osoitetun kunnioituksen ohella isänmaallisen mielenosoituksen vivahde.
Mannerheimille oli 25. heinäkuuta 1919 perustettu kansalaislahjana Kenraali Gustaf Mannerheimin kansallisrahasto. 16. elokuuta 1945 allekirjoittamassaan testamentissa hän määräsi omaisuutensa tälle rahastolle (nykyinen Mannerheim-säätiö) ja määräsi sen pääomaa käytettäväksi ensisijaisesti stipendien myöntämiseen suomalaisille upseereille ulkomaisissa sotakorkeakouluissa opiskelua varten. Säätiön varoilla ylläpidetään myös vuonna 1951 perustettua Mannerheim-museota.
Mannerheimin hevonen, Käthy, ammuttiin sotilaskäskyn perusteella 25. helmikuuta 1953. Sen muistomerkki on Ypäjällä.
Merkitys ja vaikutukset

Mannerheim oli kiistatta Venäjän asiantuntija Suomessa 1918 käydyn sisällissodan aikana. Hän hahmotti Suomessa käydyt taistelut osana Venäjällä käynnissä ollutta vallankumousta ja osana ensimmäistä maailmansotaa. Hän oli antibolševikki ja koki sodan suomalaista punakaartia vastaan taisteluksi Pietarin bolševikkihallitusta vastaan.
Mannerheimin tehtävänä oli sodankäynnin johtaminen, mutta hän osasi myös lujittaa sotilaiden taistelutahtoa ja ylläpitää sitä. Muun muassa hänen näistä sanoistaan on tullut lentävä lause:
»Linnoitukset, tykit ja vieras apu eivät auta, ellei joka mies itse tiedä, että juuri hän seisoo maansa vartijana.» 
(Uusi Pikkujättiläinen, s. 1022)
Mannerheim loi valtiollisia perinteitä osin Venäjän hovikulttuurista lainatuin ratkaisuin ja instituutioita kuten kunniamerkkeihin liittyvät sotilas- ja siviiliansioritarikunnat sekä valtiollisen edustuksen sääntöjä.
Mannerheimin tultua puolustusneuvoston (1924–2000) puheenjohtajaksi vuonna 1931 hän ryhtyi korostamaan ja kehittämään kansallista eheytymistä. Varsinkin talvisodan aikana, jolloin Suomen itsenäisyys oli vaakalaudalla, Mannerheim kohosi koko Suomen keulahahmoksi. Hän pystyi sekä armeijan ylipäällikkönä että lopulta presidenttinä kokoamaan suomalaiset yhdeksi rintamaksi viemään Suomen itsenäisenä läpi vaikeiden vuosien.
Suomen valtion ja Mannerheimin kannustuksesta suomalaisia vapaaehtoisia lähti vuonna 1935 taistelemassa Abessiniaan Fasistisen Italian hyökkäystä vastaan.
Suhtautuminen Mannerheimiin

Kansa suhtautui Mannerheimiin sisällissodan jälkeen kahdella tavalla – valkoiset pitivät häntä isänmaan sankarina, mutta punaiset verisenä lahtarina. Vapaamieliset porvarit suhtautuivat Mannerheimiin epäilevästi.
Mannerheim valittiin 2004 Yleisradion järjestämässä äänestyksessä kaikkien aikojen suurimmaksi suomalaiseksi.
Kunnianosoitukset

Mannerheimille on myönnetty useita kunnianosoituksia. Puolustusvoimat viettävät lippujuhlapäiväänsä hänen syntymäpäivänään 4. kesäkuuta. Mannerheim ylennettiin 1933 itsenäisen Suomen ainoaksi sotamarsalkaksi, ja 75-vuotispäivänään 1942 hänelle myönnettiin ainutlaatuinen Suomen marsalkan arvonimi, joka oli kehitetty vain häntä varten. Saman 75-vuotisjuhlan kunniaksi Helsingin kaupunki muutti pääkatunsa Heikinkadun–Turuntien nimen Mannerheimintieksi. Myöhemmin Mannerheim on saanut lukuisia nimikkokatuja ja -teitä myös muihin suomalaisiin kaupunkeihin.
Mannerheim lienee eniten kunniamerkkejä saanut suomalainen. Hän on saanut viisi suomalaista suurristiä, joista kaksi jalokivien ja miekkojen kera, sekä muita erityisen harvinaisia suomalaisia kunniamerkkejä kuten vain kerran myönnetty Vapaudenristin ritarikunnan 1. luokan Vapaudenmitali ruusukenauhassa ja Mannerheim-ristin molemmat luokat. Suomalaisten suurristien lisäksi monet ulkomaalaiset ritarikunnat ovat myöntäneet Mannerheimille korkeita kunniamerkkejään.
Mannerheimin muistoksi on pystytetty ratsastajapatsaat Helsinkiin ja Lahteen. Helsingissä vuonna 1960 järjestettyä ratsastajapatsaan paljastustilaisuutta on pidetty Mannerheimiin kohdistuneen kunnioittamisen huipentumana. Myös Mikkelissä, Seinäjoella, Turussa ja Tampereella on Mannerheimin patsas. Eräät patsaista ovat aiheuttaneet kaupungeissaan pitkällisiä patsaskiistoja. Sveitsin Montreux’ssä on hänen mukaansa nimetty puisto Parc Mannerheim sekä muistomerkki.
Mannerheim sai kunniatohtorin arvon Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan promootiossa vuonna 1919. Hänen tyttärensä Sophie Mannerheim oli promootion yleinen seppeleensitojatar.
Mannerheim kutsuttiin Kadettikunnan kunniajäseneksi 27. tammikuuta 1924 ja Upseeriliiton kunniajäseneksi 4. kesäkuuta 1927.
Mannerheimista on julkaistu postimerkki hänen 4. kesäkuuta 1937 vietetyn 70-vuotispäivänsä kunniaksi, 1941 jatkosodan aikana ylipäällikkyyden johdosta, 1952 hänen kuolemansa muistoksi ja 1967 hänen satavuotispäivänsä kunniaksi sekä säästöpankkiviikon mitali 1965. Vuonna 2003 lyötiin Mannerheimin kunniaksi nimellisarvoltaan 10 euron hopeinen juhlaraha.
Pietarissa paljastettiin 16. kesäkuuta 2016 Mannerheimin muistolaatta. Muistolaatta on töhritty kolme kertaa, ja sitä on vaadittu poistettavaksi muun muassa siksi, että Mannerheim toimi jatkosodan aikana Suomen puolustusvoimien ylipäällikkönä, ja vaikka Suomi ei varsinaisesti pyrkinyt Leningradin valtaamiseen, Leningradin saarron aikana suomalaisjoukot olivat pohjoisessa rintamalla neuvostoliittolaisia vastassa.
Mannerheimin henkilö > Nimi

Koska suvussa oli monta Carl-nimistä, kutsumanimenään Mannerheim käytti toista nimeään Gustaf, joten hän saattoi allekirjoittaa Sotamarsalkka G. Mannerheim, Sotamarsalkka Mannerheim tai G. Mannerheim. Valtionhoitajakaudellaan vuonna 1919 hän myös suomensi nimensä kirjoitusasun muotoon Kustaa Mannerheim. Venäjän palveluksessa Mannerheimista käytettiin pääasiassa etunimi–isännimi-yhdistelmää Gustav Karlovitš (ven. Густав Карлович Маннергейм). Virallisiin asiakirjoihin hänen nimensä kirjoitettiin Venäjällä 1890-luvulla Karl Gustafovitš (ven.  Карл Густафович) ensimmäisen etunimen takia. Carl Gustaf Emil Mannerheim ei pitänyt viimeisestä etunimestään Emilistä, joten hän kirjoitti nimikirjoituksensa usein ilman E:tä eli muodossa C. G. Mannerheim. Sotilastapaan hän kirjoitti virallisiin asiakirjoihin yleensä vain sotilasarvonsa ja sukunimen.
Mannerheimin henkilö > Avioliitto ja lapset

Mannerheim avioitui 25-vuotiaana vuonna 1892 venäläisen kenraalimajurin varakkaan perijättären, häntä viisi vuotta nuoremman Anastasia Arapovan kanssa. Heidät vihittiin avioliittoon ortodoksisin menoin pyhien Sakariaan ja Elisabetin kirkossa sekä myöhemmin luterilaisin menoin salaneuvos Ivan Zvegintsevin talossa.. Avioliitto ratkaisi Mannerheimin taloudelliset ongelmat, joista hän oli kärsinyt koko ikänsä. Liitosta syntyi kaksi tytärtä: Anastasie (1893–1978) ja Sophie (1895–1963). Toinen lapsi, poika, oli syntynyt kuolleena kesällä 1894.
Mannerheimin avioliitto päättyi käytännössä jo vuonna 1902 epäviralliseen asumuseroon. Alun perinkin liitossa oli ollut riskitekijöitä, sillä Mannerheimin väitettiin menneen sukunsa painostuksesta rikkaisiin naimisiin, ja että Mannerheim olisi ollut kiinnostuneempi Anastasian pikkusiskosta. Oltuaan 1900-luvun alussa puolitoista vuotta sotasairaanhoitajana Punaisen Ristin palveluksessa Kaukoidässä Anastasia Mannerheim jätti miehensä ja muutti tyttäriensä kanssa Ranskaan ja vuonna 1903 Kiinan kautta Yhdysvaltoihin vieden molemmat lapset mukanaan. Kymmenen vuotta myöhemmin vuonna 1913 molemmat tyttäret tulivat Suomeen ja sukulaisten hoiviin, sillä isä oli Varsovassa Puolassa eikä voinut ottaa tyttäriä luokseen. Virallisesti Mannerheim erosi kuitenkin vaimostaan vasta vuonna 1919. Pariskunta sopi välinsä kirjeitse 1920-luvulla. He tapasivat toisensa syksyllä 1936 Pariisissa, jossa sopivat kasvotusten. Anastasia kuoli pian tämän jälkeen. Muistelmateoksessaan Mannerheim omistaa avioliitolleen ja vaimolleen ainoastaan yhden lauseen. Anastasie ja Sophie elivät vanhempiensa avioeron jälkeen naimattomina Britanniassa ja Ranskassa.
Mannerheimin henkilö > Kielitaito

Mannerheimin äidinkieli oli ruotsi. Hän puhui sujuvasti saksaa ja ranskaa, ja osasi jonkin verran puolaa, portugalia, latinaa, englantia ja kiinaa. Venäjän kieli oli hänen toinen aikuisiän kielensä. Suomea hän alkoi kunnolla opetella vasta Suomen itsenäistyttyä.
Mannerheimin henkilö > Uskonto

Mannerheim oli kastettu luterilaiseksi. Ennen avioliiton solmimista Anastasia Arapovan vanhemmat yrittivät painostaa Mannerheimia kääntymään ortodoksiksi, mutta tuloksetta. Mannerheimin molemmat tyttäret olivat kuitenkin ortodokseja (toinen kääntyi myöhemmin katolilaisuuteen).
Talvi- ja jatkosotien aikana Mannerheim kävi vakituisesti sekä Mikkelin tuomiokirkon luterilaisissa jumalanpalveluksissa että myös ortodoksisessa Helsingin Pyhän Kolminaisuuden kirkossa. Viimeisinä Sveitsin vuosinaan Mannerheim osallistui Veveyn ortodoksisen Pyhän suurmarttyyri Varvaran kirkon jumalanpalveluksiin.
Mannerheimia voidaan pitää uskonnollisesti suvaitsevana ja avarakatseisena. Hänellä oli myös 17 kummilasta useista eri katsomuksista.
Mannerheimin henkilö > Kulinarismi

Mannerheim oli suuri hyvän ruoan ystävä, ja hän kirjoitti usein muistiin reseptit, joista piti. Ruoan ei tarvinnut olla hienoa tai erikoista vaan hyvää. Esimerkiksi täytetty porsas, ravut, ohukaiset, kiiskikeitto, lammaskaali ja vorschmack ilahduttivat marsalkkaa. Paitsi että Mannerheimin nimeen liitetään Marskin ryyppy, hänellä oli Kaivopuiston-asunnossaan myös suuri varasto ranskalaista viiniä Château Tertre Daugay de Vassal, vuosikertaa 1929.
Mannerheimin henkilö > Tyylitaju

Mannerheim oli hyvin tarkka tyylistään, johon hän oli saanut vaikutteita paitsi viktoriaanisesta perheestään myös tsaarin armeijasta, jonka upseeristossa vallitsi tiukka säätyetiketti. Mannerheimin ulkoasu ja pukeutuminen olivat huoliteltuja: hän piti huolta siitä, että viikset oli oikein muotoiltu ja saappaat huolellisesti kiillotettu. John E. Screenin mukaan Mannerheim ymmärsi julkisen kuvan säilyttämisen tärkeyden: muun muassa jatkosodan aikana Mannerheim kielsi julkaisemasta itsestään kuvia, joissa hän näyttäisi väsyneeltä. Mannerheim piti myös terveydestään huolta ja muun muassa puhdisti hampaansa päivittäin vesisuihkulla.
Mannerheimin henkilö > Autot

Mannerheim oli kuuluisa autoistaan, ja erityisen tunnettuja olivat ne ajokit, jotka Saksa lahjoitti hänelle jatkosodan aikana. Mannerheim kutsuttiin Autoliiton edeltäjän Suomen Automobiiliklubin kunniapuheenjohtajaksi sen ensimmäisessä vuosikokouksessa vuonna 1920. Mannerheimin toimiessa Suomen valtionhoitajana vuosina 1918–1919 hänen henkilökohtaisena virka-autonaan oli vuosimallin 1915 Rolls-Royce Silver Ghost, joka on säilynyt museoautona nykypäiviin saakka.
Legendaarisin Mannerheimille kuuluneista autoista oli panssaroitu Mercedes-Benz 770, jonka Saksan johtaja Adolf Hitler lahjoitti Mannerheimille joulukuussa 1941 tunnustuksena Suomen sotamenestyksestä itärintamalla. Auton luovutti Mannerheimille Mikkelissä Hitlerin henkilökohtainen autonkuljettaja Erich Kempka. Sotien päätyttyä kyseinen Mercedes-Benz myytiin Ruotsiin, josta se myöhemmin päätyi Yhdysvaltoihin.
Tasavallan presidenttinä Mannerheimin käytössä oli kaksi virka-autoa, vuosimallien 1930 ja 1938 Cadillacit. Tasavallan presidenttien autonkuljettajana vuosina 1927–1963 toiminut Kalle Westerlund muisteli Mannerheimin tyylin poikenneen edeltäneistä presidenteistä. Mannerheim edellytti, että kuljettaja piti ajaessaan ohjauspyörästä kiinni molemmin käsin. Toinen ehdoton vaatimus oli, ettei kuljettaja saanut ajon aikana puhua vieressään istuneen henkilön kanssa. Lisäksi Mannerheim vaati minuutintarkkaa täsmällisyyttä. Westerlundin mukaan Mannerheim nautti nopeasta ajosta, ja jos matkanteko vielä oli suhteellisen tasaista, Mannerheim ilmaisi kuljettajalle tyytyväisyytensä.
Lukuisista arkistolähteistä huolimatta oli pitkään epäselvää, oliko Mannerheimilla ajokorttia. Mannerheimille kuulunut ajokortti löytyi kuitenkin sattumalta Kansallisarkistosta hänen henkilökohtaisten paperiensa joukosta lokakuussa 2014. Helsingin poliisilaitos oli myöntänyt kyseisen ajokortin Mannerheimille vuonna 1929 viideksi vuodeksi ja se oikeutti kuljettamaan henkilöautoa ja moottoripyörää yksityisliikenteessä. Eräästä Mannerheimin yksityiskirjeestä vuodelta 1928 voi päätellä, että hänellä olisi jo silloin ollut ajokortti. Suomen Automobiilklubin julkaiseman Moottori-lehden kesäkuun 1925 numeron mukaan Mannerheim oli saman vuoden toukokuussa tehnyt pitkän automatkan Eurooppaan.
Mannerheimin sotilasarvot

aliupseeri, 1.7.1888
kornetti, 10.8.1889
kaartin kornetti, 27.7.1891
kaartin luutnantti, 30.8.1893
kaartin aliratsumestari, 22.7.1899
kaartin ratsumestari, 6.12.1902
everstiluutnantti, 7.10.1904
eversti, 29.11.1905
kenraalimajuri, 13.2.1911
kenraaliluutnantti, 12.10.1915 (ylennys takautuvasti 25.4.1917)
ratsuväenkenraali, 28.1.1918 (ylennys takautuvasti 7.3.1918)
Mannerheimille annetut arvonimet sotamarsalkka (19.5.1933) ja Suomen marsalkka (4.6.1942) eivät olleet sotilasarvoja, vaikka ne usein mainitaan sellaisina. Mannerheimin varsinainen sotilasarvo oli kenraali.