stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gortys (Arkadia)
Rakennukset ja löydökset

Gortyksen akropolis eli linnavuori sijaitsi joen varrella. Se jakaantui kahteen osaan, pohjoisempaan varsinaiseen akropoliihin sekä eteläiseen linnoitukseen, jotka ovat ilmeisesti olleet olemassa eri aikoina. Akropoliin pituus luoteis-kaakkoissuunnassa on noin 425 metriä ja leveys noin 100–60 metriä. Sen alueella on säilynyt jäänteitä muureista ja kolmesta portista sekä viidestä pyöreästä tornista. Muurit ovat pääosin 300- ja 200-luvuilta eaa. Eteläisemmän linnoituksen tornit olivat suorakulmaisia. Linnoitus rakennettiin oletettavasti 200-luvulla eaa., ja siihen saatettiin käyttää aikaisemman akropoliin muurien kiviä.
Gortyksen tunnetuin rakennus oli Asklepiokselle omistettu temppeli. Se sijaitsi akropoliin pohjoispuolella samoin joen varrella. Se oli rakennettu 300-luvulla eaa. Temppeli edusti doorilaista tyyliä ja oli rakennettu Pentelikon-vuoren marmorista. Temppelin koko oli noin 23,6 x 13,2 metriä, ja siinä oli pronaos sekä naos eli cella. Naoksessa oli Skopaan veistämät Asklepioksen ja Hygieian kulttikuvat.
Temppelin lähellä ovat toisen, pienemmän temppelin sekä kylpylän rauniot. Kylpylässä oli hypokaustit ja suuri allas, ja se oli myös rakennettu 300-luvulla eaa. Hypokaustit lisättiin 200-luvun eaa. alkupuolella. Alueella on jäänteitä myös porteista, muureista, taloista ja vartiotornista.
Lounaaseen eteläisestä linnoituksesta sijaitsi toinen Asklepiokselle omistettu pyhäkkö. Siihen kuului 400- tai 300-luvulla eaa. rakennettu temppeli, jonka koko oli noin 27,1 x 13,5 metriä, sekä toinen kylpylä. Asklepioksen temppeleistä ja kylpylöistä päätellen alueella on ollut jonkinlainen parantola.
André Gorz

André Gorz (helmikuu 1923 Wien, Itävalta – 22. syyskuuta 2007 Vosnon, Ranska), syntyjään Gerhart Hirsch ja kirjailijanimeltään Michel Bosquet, oli itävaltalais-ranskalainen yhteiskuntafilosofi ja toimittaja. Hän perusti vasemmistolaisen Le Nouvel Observateur -viikkolehden yhdessä Jean Danielin kanssa vuonna 1964. Gorz tuki toisen maailmansodan jälkeen Jean-Paul Sartren eksistentialistista marxismia, mutta heidän välinsä rikkoutuivat vuonna 1968, jonka jälkeen Gorz keskittyi poliittiseen ekologiaan. Hän oli myös perustulon puolestapuhuja.
Gorz teki itsemurhan pitkään syöpää sairastaneen vaimonsa Dorinen kanssa 22. syyskuuta 2007.
Teoksia

Le traître (1957)
La morale de l'histoire (1959)
Stratégie ouvrière et néocapitalisme (1964)
Le socialisme difficile (1967)
Réforme et révolution (1969)
Critique du capitalisme quotidien (1973)
Critique de la division du travail (1973)
Écologie et politique (1975)
Écologie et liberté (1977)
Fondements pour une morale (1977)
Adieux au prolétariat (1980)
Les Chemins du Paradis (1983)
Métamorphoses du travail (1988)
Capitalisme Socialisme Écologie (1991)
Misères du présent, richesse du possible (1997)
L’immatériel (2003)
Lettre à D. Histoire d'un amour (2006)
Ecologica (2008)
Le fil rouge de l'écologie. Entretiens inédits en français, Willy Gianinazzi (ed.) (2015)
Kirjallisuutta suomeksi

Gorz, André: Eläköön työttömyys! : kirjoituksia työstä, ekologiasta, vapaudesta.  (André Gorz; toim. Keijo Rahkonen, suom. Risto Heiskala)  Helsinki:  Kansan sivistystyön liitto, 1982.  ISBN 951-9225-63-3
Gorz, André: Työväenliike ja sosialismi.  Tammi, 1971.  ISBN 951-30-0072-9
Aiheesta muualla

Wallenius, Tommi: André Gorz Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki 2  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Portugali 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:André Gorz
Käännös suomeksi
Banaanikärpästutkimuksen historia

Banaanikärpästutkimuksen historia juontaa juurensa aina 1900-luvun alkuun asti, jolloin muun muassa Charles W. Woodworth ja Thomas Hunt Morgan ryhmineen aloittivat banaanikärpäsellä tehdyt laajamittaiset tutkimukset. Banaanikärpänen on ollut ihmisen jälkeen yksi tutkituimmista organismeista aina näihin päiviin asti jo vuodesta 1905, jolloin ensimmäinen tieteellinen banaanikärpäsartikkeli julkaistiin. Vuosisadan mittainen tutkimustyön historia huipentui vuonna 2000, jolloin banaanikärpäsen koko genomin sekvenssi julkaistiin.
1920-luku: Muller ja mutaatiotutkimus

Banaanikärpäsellä tehdyn varhaisen mutaatiotutkimuksen uranuurtaja 1920-luvulla puolestaan oli Hermann J. Muller, joka indusoi mutaatioita röntgensäteilyn avulla. Mullerin ansiota on myös pääosin banaanikärpästutkimuksessa tänäkin päivänä käytössä olevan termistön kehittäminen. Jo vuonna 1918 Muller oli myös kehittänyt nk. balancer-kromosomit, joissa olevat inversiot mahdollistivat synnytettyjen letaalimutaatioiden pidon heterotsygoottisina. Vuonna 1926 Muller havaitsi selvän yhteyden säteilyannoksen ja kuolettavien letaalimutaatioiden määrän välillä säteilyttäessään vaihtelevilla röntgensäteilyannoksilla banaanikärpäskantaa jolla ei tapahtunut crossing-overia. Kun Muller julkaisi havaintonsa Berliinin viidennessä kansainvälisessä perinnöllisyystieteen konferenssissa, artikkelissaan The Problem of Genetic Modification, aiheutti havainto suuren mediakohun. Artikkeli nosti myös Mullerin suuren yleisön tietoisuuteen. Muiden tutkijoiden toistaessa kokeita muilla malliorganismeilla, kuten maissilla, siirtyi Muller tutkimaan säteilyn vaikutuksia ihmiseen. Seuraavina vuosina Muller keskittyikin julkituomaan röntgensäteilyn mahdollisia haittavaikutuksia ihmisillä. Keksinnöstään Muller sai lääketieteen Nobelin 1946.
1930- ja 1940-luku: Evoluutiotutkimus ja yksilönkehitys

Myös evoluutiotutkimusta banaanikärpäsellä tehtiin jo varhain. Alun perin Ukrainasta kotoisin ollut Theodosius Dobzhansky todisti 1930- ja 1940-luvuilla banaanikärpäsen kromosomistotutkimusten avulla luonnonvalinnan toimivan luonnonpopulaatioissa sekä pystyi selvittämään eri Drosophila-lajien fylogenian. Dobzhansky muutti jo vuonna 1927 Yhdysvaltoihin työskennelläkseen Thomas Hunt Morganin kanssa banaanikärpäsen genetiikan parissa. Dobzhansky julkaisi vuonna 1937 evoluutiobiologian mestariteoksensa nimeltä Genetics and the Origin of Species, josta tuli modernin synteettisen evoluutioteorian merkittävimpiä teoksia. Samana vuonna hän sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden.
Samoin jo 1930-luvulla alkoi banaanikärpäsen polyteenikromosomien tutkimus. T. S. Painter julkaisi ensimmäiset banaanikärpäsen polyteenikromosomikartat vuonna 1934. Näihin karttoihin oli myös merkitty useiden geenien fyysinen paikka. Vuosina 1935 ja 1938 Calvin Bridges julkaisi polyteeneistä niin tarkat kartat, että niitä käytetään vielä tänäkin päivänä. Erilaisten kromosomimutaatiokantojen avulla Bridges onnistui myös paikantamaan useita geenejä tiettyihin kromosomin osiin, tarkimmillaan jopa tiettyihin kromomeerijuoviin. Piirrosten tarkkuuden on nykyään osoitettu olevan jopa alle 100 kb (tuhatta emäsparia).
Don Poulsonia puolestaan pidetään banaanikärpäsen embryologian perustajana. Vuonna 1940 hän julkaisi alan ensimmäisen artikkelin, jossa Poulson todisti Notch-geenin vaikuttavan hermoston kehitykseen. Tämän lisäksi Edward B. Lewis aloitti jo vuonna 1946 kehityksen kannalta tärkeän bithorax-geenikompleksin tutkimuksen. Lewis jatkoi tutkimuksiaan aina 1960-luvulle asti.
1970-luku: Geenikartoitus alkaa

D. L. Lindsley ja L. Sandler kehittivät ensimmäisen koko genomin geenikartoitusmenetelmän jo vuonna 1970, käyttäen hyväkseen jo 1930-luvulla kehitettyä menetelmää, jossa kromosomimutaatioita tuotettiin röntgensäteilyn avulla. Suoritettu fenotyyppisten mutaatioiden kartoitus vaati aikanaan suuremman työpanoksen kuin vuonna 2000 valmistunut koko genomin sekvensointi.
Moderni genomitutkimus banaanikärpäsellä alkoi jo vuonna 1974, jolloin D. S. Hogness kloonasi ensimmäisen kerran pätkän banaanikärpäsen DNA:sta laboratoriossaan Stanfordin yliopistossa. Hogness myös pystyi selvittämään kloonien alkuperäisen paikan kromosomistossa. Koko banaanikärpäsen genomi kloonattiin lambdafaageihin vuoteen 1975 mennessä. Ensimmäinen kloonattu, geeni Ultrabithorax, paikallistettiin vuonna 1979.
1980- ja 1990-luku: alkionkehityksen genetiikka ja genomin sekvensointi

1980-luvulla alkoi myös banaanikärpäsen yksilönkehityksen tutkimus. Saksalainen Christiane Nüsslein-Volhard ja yhdysvaltalainen Eric Wieschaus osoittivat, että kärpäsen kehitystä ohjaavat tiettyjen morfogeeneiksi kutsuttujen pitoisuuksien erot. He myös havaitsivat, että morfogeenit muodostivat selkeitä porrasmaisia gradientteja kärpäsen alkiossa. Havainnoistaan he saivat Nobelin lääketieteen palkinnon yhdessä alkionkehitystä tutkineen Edward B. Lewisin kanssa vuonna 1995. Myöhemmin on löydetty useita morfogeenejä koodaavia geenejä ja havaittu sanankaltaisen lokeroitumisen tapahtuvan myös korkeammilla eliöillä.
1980-luvun loppuun mennessä myös erittäin monet banaanikärpäsen geeneistä oli paikallistettu kromosomistoon. Myös monia morfogeenejä koodaavien Homeobox-geenejä ja niiden mutanttialleeleja oli pystytty tunnistamaan ja paikallistamaan. Suuri edistysaskel oli otettu jo vuonna 1981, jolloin transposonivektoreita opittiin käyttämään muuntogeenisten kärpästen tuottamisessa. Menetelmä tuotti 1980-luvun lopulla myös useita uusia sovelluksia, kuten 1987 kehitetyn enhancer trap -geeninpaikannusmenetelmän, 1988 suurten insertioiden tuottamistekniikan ja 1989 kehitetyn uuden kromosomimutaatiotekniikan. Menetelmien kehitys ja geenien karakterisointi ja paikantaminen kiihtyivät 1990-luvulla, jolloin aloitettiin myös banaanikärpäsen koko genomisekvenssin selvittäminen useissa laboratorioissa ympäri maailmaa.
2000-luku

Viime aikojen suurimpia saavutuksia banaanikärpästutkimuksessa on ollut sen koko genomin sekvensointi vuonna 2000. Banaanikärpänen oli toinen monisoluinen eliö, jonka genomin koko sekvenssi saatiin selvitettyä. Sitä aiemmin oli luettu vain Caenorhabditis elegans -sukkulamadon puolta pienempi genomisekvenssi vuonna 1998.
Thomas Hunt Morgan vuonna 1891
white-mutantti
Drosophila melanogasterin silmän ja ruumiin värimutantteja.
a) Faasikontrastimikroskooppikuva banaanikärpäsen polyteenikromosomeista.
Hunchback-morfogeenin sijoittuminen banaanikärpäsen alkiossa eri kehitysvaiheissa
Goúves

| Goúves Γούβες |
| --- | --- |
 Rantaa Goúvesissa.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Goúves
 Koordinaatit: 35°18′48″N, 25°18′48″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Kreeta
Alue:  Kreeta
Alueyksikkö:  Iraklion
Kunta:  Chersónisos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kylä
 – Kallikrates-koodi:  710801
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  95 km²
Väkiluku (2011):  10 731
 – Kylä­yhdys­kunta:  3 031
 – Kylä:  539
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  710801
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Goúves (kreik. Γούβες; kath.kreik. Γούβαι, Goúvai) on Kreikan kylä sekä samanniminen Chersónisoksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Γουβών, Dimotikí Enótita Gouvón) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Iraklionin alueyksikössä Kreetan alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 10 731. Varsinaisen Goúvesin kylän väkiluku on 539 ja sen ranta-asutuksen nimeltä Káto Goúves väkiluku 2 153 (vuonna 2011).
Varsinainen Goúvesin kylä sijaitsee ylempänä sisämaassa. Káto Goúves sijaitsee merenrannassa Kreetan pohjoisrannikolla. Se on nykyisin turistikohde. Goúvesin kunnallisyksikön naapurit ovat Néa Alikarnassós lännessä, Chersónisos idässä sekä Kastélli ja Episkopí etelässä. Pohjoisessa Goúvesin alue rajautuu Välimereen kuuluvaan Egeanmereen. Goúvesin edustalla sijaitsee asumaton Dían saari. Saari on esimerkiksi harvinaisen kri-krin tärkeimpiä suojelualueita. Goúvesissa toimii meribiologiainstituutti.
Goúves oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Chersónisoksen kuntaan yhdessä Episkopín ja Málian kanssa.
Kunnallisyksikön osat

Goúvesin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Anópoli | Anópoli | 218 |
| Anópoli | Kokkíni Cháni (Cháni tou Kokkíni) | 1 755 |
| Anópoli | Goúrnes | 1 628 |
| Anópoli | Johannes Teologin luostari (Moní Agíou Ioánnou Theológou) | 3 |
| Charasó | Charasó | 50 |
| Charasó | Vorós | 40 |
| Eliá | Ágios Romanós | 112 |
| Eliá | Día (saari) | 0 |
| Eliá | Eliá (Elaía) | 884 |
| Eliá | Karterós | 810 |
| Eliá | Stavroméno | 130 |
| Epáno Vátheia | Ágios Ioánnis | 73 |
| Epáno Vátheia | Epáno Vátheia | 151 |
| Goúves | Agía Pelagía | 108 |
| Goúves | Goúves | 539 |
| Goúves | Kalivomoúris | 29 |
| Goúves | Káto Goúves | 2 153 |
| Goúves | Pelekitá | 140 |
| Goúves | Skoteinó | 62 |
| Kaló Chorió | Kaló Chorió | 290 |
| Káto Vátheia | Káto Vátheia | 86 |
| Káto Vátheia | Vatheianós Kámpos | 946 |
| Káto Vátheia | Vrachókipos | 325 |
| Kóxari | Ágios Georgios | 21 |
| Kóxari | Kóxari | 178 |
Yhteensä: 10 731
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Goúves Wikimedia Commonsissa
Δημοτική Ενότητα Γουβών. Δήμος Χερσονήσου. (kreikaksi)
Graudenz-luokka

| Graudenz-luokka |
| --- | --- |
 Luokkaan kuulunut SMS Regensburg 1918

Tekniset tiedot
Uppouma:  4 912 t (suunniteltu) 7 035 t (kuormattu)
Pituus:  142,7 m
Leveys:  13,8 m
Syväys:  5,75 m
Koneteho:  26 000 shp (19 MW)
Nopeus:  27,5 solmua
Miehistöä:  21 upseeria ja 364 miehistönjäsentä
Aseistus
Meritorjunta:  12 x 10,5 cm SK L/45 -tykkiä 2 x 50 cm torpedoputkea
Graudenz-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut kevyt risteilijäluokka, johon kuului kaksi alusta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| SMS Graudenz | Kaiserliche Werft Kiel | 1912 | 25. lokakuuta 1913 | 10. elokuuta 1914 | poistettu palveluksesta 1920 luovutettu Italian laivastolle 1920 nimellä RN Ancona romutettu 1937 |
| SMS Regensburg | AG Weser, Bremen | 1912 | 25. huhtikuuta 1914 | 3. tammikuuta 1915 | poistettu palveluksesta 1920 Ranskan merivoimille 1920 nimellä Strasbourg miehistönsä upottama 1944 |
Nikola Grbić

Nikola Grbić
Nikola Grbić (s. 6. syyskuuta 1973) on serbialainen lentopalloilija ja lentopallovalmentaja. Hän on voittanut urallaan muun muassa olympiakultaa vuonna 2000 Jugoslavian maajoukkueessa. Lisäksi hän on saavuttanut useita muita arvostettuja voittoja kuten Italian mestaruuden. Hänet on valittu kolme kertaa Euroopan parhaaksi passariksi vuosina 2001, 2003 ja 2005 sekä kerran maailman parhaaksi passariksi vuonna 2003.
Pelaajauransa jälkeen Grbić on toiminut valmentajana. Vuodesta 2015 hän on ollut Serbian miesten maajoukkueen päävalmentaja ja saavuttanut tässä tehtävässä maailmanliigassa kultaa ja hopeaa sekä EM-kilpailuissa pronssia. Hän valmentaa myös Italian liigassa pelaavaa Blu Volley Veronaa.
Nikola Grbić on huippulentopalloilija Vladimir Grbićin pikkuveli. Veljekset voittivat yhdessä olympiakultaa vuonna 2000.
Joukkueet

1987–1990   	Gik Banat
1993–1995   	Vojvodina Novi Sad
1994–1995   	Gabeca Galatron Montichiari
1995–1996   	TNT Traco Catania
1996–1997   	Gabeca Fad Montichiari
1997–1998   	Alpitour Traco Cuneo
1998–1999   	TNT Alpitour Cuneo
1999–2000   	Sisley Treviso
2000–2003   	Asystel Milano
2003–2004   	Coprasystel Ventaglio PC
2004–2005   	Copra Piacenza
2005–2007   	Copra Berni Piacenza
2007–2009    	Trentino Volley
2009–2010      Piemonte Volley
2010–          Bre Banca Lannutti Cuneo
Elisha Gray

| Elisha Gray |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. elokuuta 1835 Barnesville, Ohio
Kuollut: 21. tammikuuta 1901 (65 vuotta) Newtonville, Massachusetts
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  
 Nimikirjoitus
Elisha Gray (2. elokuuta 1835 – 21. tammikuuta 1901) oli yhdysvaltalainen sähköinsinööri. Gray oli yksi varhaisista puhelimen kehittäjistä, hän kehitti toimivan puhelimen vuonna 1876. Hän hävisi kilpailun puhelimen patenttioikeuksista Alexander Graham Bellille. Grayn lakimies meni patenttitoimistoon 14. helmikuuta 1876 esittämään patenttivarauksen "puhuvan telefoonin" oikeuksista, mutta Bell oli käynyt samassa patenttitoimistossa saman päivän aamuna. Kyse oli näin vain muutamista tunneista, jotka ratkaisivat kumpi miehistä rikastui puhelimen patentoijana.
Gray on mainittu musiikkisyntetisaattorin keksijäksi ja hänet on palkittu yli 70 keksinnöstä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elisha Gray Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC
Gourniá

| Gourniá> Γουρνιά |
| --- | --- |
 Gournián arkeologinen alue.
Sijainti
 Gourniá
Koordinaatit:  35°6′33″N, 25°47′33″E
Valtio:   Kreikka
Paikkakunta:  Ierápetra, Lasíthi, Kreeta
Historia
Tyyppi:  palatsi ja kaupunki
Huippukausi:  1700–1450 eaa.
Kulttuuri:  minolainen kulttuuri
Aiheesta muualla
  Gourniá Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gourniá (kreik. Γουρνιά; myös Gurniá) on minolaisaikaisen palatsin ja kaupungin arkeologinen kohde Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Ierápetran kunnassa Lasíthin alueyksikössä joidenkin satojen metrien päässä Mirampéllonlahden rannasta. Alueen nimi on nykyaikainen. Paikan minolaisaikaista nimeä ei tunneta.
Historia

Gourniá oli asuttu viimeistään myöhäisellä neoliittisella kaudella ennen vuotta 3000 eaa. Kaupunki syntyi viimeistään minolaisen ajan ensimmäisellä palatsikaudella vuosien 2000–1700 eaa. välisenä aikana. Tuona aikana Gourniáan ei kuitenkaan vielä rakennettu palatsia. Kaupungin sijainti on paikassa, jossa Kreetan pohjoisrannikkoa pitkin kulkeva kauppareitti risteää Kreetan itäosan poikki pohjois-eteläsuunnassa kulkevan kauppareitin kanssa. Palatsi rakennettiin toisella palatsikaudella vuoden 1700 eaa. jälkeen. Palatsi tuhoutui tulipalossa noin vuonna 1450 eaa. samaan aikaan muiden minolaisten keskusten kanssa. Gournián kaupunki oli asuttuna vielä mykeneläisenä aikana, mutta hylättiin noin vuonna 1200 eaa.
Gournián arkeologiset kaivaukset alkoivat 1900-luvun alussa Harriet Boydin johdolla. Gournián nykyinen nimi, suomeksi ”Altaat” tai ”Saavit”, on peräisin paikalta löydetyistä lukuisista suurista astioista.
Rakennukset ja löydökset

Palatsi sijaitsi kaupungin eteläosassa. Sen koko oli 50 x 37 metriä. Näin Gournián palatsi oli selvästi pienempi kuin merkittävämmät minolaiset palatsit esimerkiksi Knossoksessa ja Faistoksessa. Palatsin eteläpuolella oli palatsipiha, jonka koko oli noin 40 x 15 metriä; palatsin pienen koon vuoksi siinä ei ollut tyypillistä keskuspihaa. Muutoin palatsi oli tyypillisen minolaisen palatsin mallinen varastohuoneineen, teatteriportaikkoineen, valokuiluineen ja rituaalipuhdistautumistiloineen. Palatsin pohjoispuolella oli erillinen pyhäkkö tai pieni temppeli, jonka koko oli 3 x 4 metriä. Vaikkakin pienikokoinen, se on harvoja tunnettuja minolaisia temppeleitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gourniá Wikimedia Commonsissa
Gournián palatsin raunioita.
Arshile Gorky

| Arshile Gorky |
| --- | --- |
 Arshile Gorky vuonna 1936.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. huhtikuuta 1904 Khorgom, Osmanien valtakunta
Kuollut: 21. heinäkuuta 1948 (44 vuotta) Sherman, Connecticut
Kansalaisuus:  armenialainen yhdysvaltalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  surrealismi, abstrakti ekspressionismi
Kuuluisimpia töitä:  Taiteilijan äiti (noin 1926-1936), The Liver is the Cock's Comb (1944)
Arshile Gorky maalaamassa seinämaalaustaan Newarkin lentokentälle vuonna 1937.
Arshile Gorky (Vostanik Manoug Adoian, arm. Ոստանիկ Մանուկ Ատոյեան; 15. huhtikuuta 1904 Khorgom, Osmanien valtakunta  – 21. heinäkuuta 1948 Sherman, Connecticut, Yhdysvallat) oli armenialaissyntyinen, Yhdysvaltoihin muuttanut taidemaalari. Gorky tunnetaan maalauksistaan, joissa hän muisteli lapsuuttaan ja nuoruuttaan Armenian kansanmurhan aikoihin.
Gorkyn vaikutus abstraktin ekspressionismin syntyyn oli merkittävä. Hän omaksui surrealististen taidemaalareiden biomorfisia muotoja, mutta vapautui myöhemmin niistä korostamalla itse maalausprosessia, lyyrisiä värejä ja henkilökohtaista sisältöä. Lähestymistavallaan väriin ja muotoon hän pystyi viestimään katsojalle Armenian kansanmurhan tuskallisia lapsuudenkokemuksiaan, sekä kadotettua kotimaataan kohtaan tuntemiaan miellyttäviä ja nostalgisia tunteita. Gorkyn työ kuvastaa myös New Yorkin kulttuuriympäristöä 1940-luvulla ja sotien jälkeistä eksistentialistista filosofiaa. Se julisti elämän järjettömyyttä samalla kun se vetosi ihmisten vastuuseen luoda oma merkityksensä, jonka Gorky toteutti luomalla kauneutta henkilökohtaisesta tragediastaan.
Lapsuus ja nuoruus

Gorky syntyi Länsi-Armeniassa Van-järven rannalla olevassa kylässä. Hän kuvasi varhaisinta lapsuuttaan onnelliseksi. Noin kymmenvuotiaasta asti hän joutui kokemaan Armenian kansanmurhan. Perheen isä oli muuttanut Yhdysvaltoihin ja hän oli äitinsä hoidossa. Hän vaelsi Vanista jalkaisin äitinsä ja sisarensa kanssa Jerevaniin. Siellä sisarukset todistivat äitinsä nälkäkuoleman. Paettuaan ensin Istanbuliin, Gorky emigroitui Yhdysvaltoihin vuonna 1920.
Teoksia

The Artist and His Mother, 1926-1936.
Garden of Wish Fulfilment, 1944.
The Liver is the Cock's Comb, 1944.
Viettelijän päiväkirja, 1945
Paesaggio, 1945.
Making the Calendar, 1947
Tuska, 1947.
Suomessa

Viisi Arshile Gorkyn maalausta, muun muassa Viettelijän päiväkirja (1945), Kalenteri (1946-47) ja Tuska (1947) oli esillä Helsingin Taidehallissa tammikuussa 1954 järjestetyssä yhdysvaltalaisen taiteen kiertonäyttelyssä.
Aiheesta muualla

Serafim Seppälä: Arshile Gorky: Vanjärven rannoilta New Yorkiin Kansanmurhan kasvot. Viitattu 1.10.2016.
Rosenberg, Harold: Arshile Gorky: The Man, the Time, the Idea.  Grove Press, 1962.
Spender, Matthew: From a High Place, A Life of Arshile Gorky.  University of California Press, 1999.  ISBN 0-520-22548-1  (englanniksi)
Matossian, Nouritza: Black Angel: The Life of Arshile Gorky.  New York:  Overlook Press, 2001.  ISBN 9781585670062  (englanniksi)
Spender, Matthew: Arshile Gorky: A Life Through Letters and Documents.  London:  Ridinghouse, 2009.  ISBN 9781905464258
Artcyclopedia, Arshile Gorky
The Arshile Gorky Foundation
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
The Great Gildersleeve

Willard Waterman ja Stephanie Griffin The Great Gildersleeve -televisiosarjan promootiokuvassa.
The Great Gildersleeve oli yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, jota esitettiin radiossa 1941–1957 ja televisiossa 1955–1956. Sarjan päähahmo Throckmorton P. Gildersleeve teki ensiesiintymisensä radiokuunnelmasarjassa Fibber McGee and Molly, ja The Great Gildersleevea pidetään historian ensimmäisenä spin-off-sarjana.
Pääroolia esitti kesäkuuhun 1950 asti Harold Peary. Pearyn ilmoittua lopettavansa hänet korvattiin Willard Watermanilla, jonka ääni muistutti huomattavasti Pearyn ääntä. Waterman myös näytteli Gildersleeveä sarjan lyhytikäisessä televisioversiossa.
Sarjan pohjalta tehtiin myös neljä elokuvaa: The Great Gildersleeve (1942), Gildersleeve’s Bad Day (1943), Gildersleeve on Broadway (1943) ja Gildersleeve's Ghost (1944).
Aiheesta muualla

Radiosarjan jaksoja kuunneltavissa Real Audio -formaatissa