stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Espanjan Grand Prix 2011
Tulokset > Johtokierrokset

| Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset |
| --- | --- | --- | --- |
| 5 |  Fernando Alonso | Ferrari | 1–10, 12–18 |
| 3 |  Lewis Hamilton | McLaren-Mercedes | 11, 19–23, 34–35, 48–49 |
| 1 |  Sebastian Vettel | Red Bull-Renault | 24–33, 36–47, 50–66 |
Muuta

Sergio Pérezin uran ensimmäiset MM-pisteet
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Espanjan Grand Prix 2011 Wikimedia Commonsissa
2011 Gran Premio De España Santander 2011 (Arkistoitu – Internet Archive)
Formula 1 -luokan Espanjan Grand Prix’t
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950-luku | 1950 | 1951 | 1952 | 1953 | 1954 | 1955 | 1956 | 1957 | 1958 | 1959 |
| 1960-luku | 1960 | 1961 | 1962 | 1963 | 1964 | 1965 | 1966 | 1967 | 1968 | 1969 |
| 1970-luku | 1970 | 1971 | 1972 | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1978 | 1979 |
| 1980-luku | 1980 | 1981 | 1982 | 1983 | 1984 | 1985 | 1986 | 1987 | 1988 | 1989 |
| 1990-luku | 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 |
| 2000-luku | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 2010-luku | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 |
| 2020-luku | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 |  |  |  |  |  |
Radat: Circuit de Pedralbes (1951, 1954) Circuito del Jarama (1968, 1970, 1972, 1974, 1976–1979, 1981) Circuit de Montjuïc (1969, 1971, 1973, 1975) Circuito Permanente de Jerez (1986–1990) Circuit de Catalunya (1991–)
Osakilpailut Formula 1 -kaudella 2011
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Bahrain |  Australia |  Malesia |  Kiina |  Turkki |  Espanja |  Monaco |  Kanada |  Eurooppa |  Britannia |
|  Saksa |  Unkari |  Belgia |  Italia |  Singapore |  Japani |  Korea |  Intia |  Abu Dhabi |  Brasilia |
Kuoropojat

| Kuoropojat> Les Choristes |
| --- | --- |
 Elokuvan dvd-kansi
Ohjaaja:  Christophe Barratier
Käsikirjoittaja:  Christophe Barratier Philippe Lopes-Curval
Tuottaja:  Arthur Cohn Jacques Perrin Gérard Jugnot
Säveltäjä:  Bruno Coulais
Kuvaaja:  Jean-Jacques Bouhon Dominique Gentil Carlo Varini
Leikkaaja:  Yves Deschamps
Tuotantosuunnittelija:  François Chauvaud
Pääosat:  Gérard Jugnot François Berléand Kad Merad Jean-Baptiste Maunier
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Saksa, Sveitsi, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Pathé Galatée Films France 2 Cinéma Novo Arturo Films Vega Film (käännä suomeksi)
Levittäjä:  Pathé Distribution
Ensi-ilta:  17. maaliskuuta 2004
Kesto:  98 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuoropojat (Les Choristes) on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut Christophe Barratier’n ohjaama ranskalainen elokuva. Se kertoo ankaraan poikien sisäoppilaitokseen saapuvasta lempeästä ja oikeamielisestä opettajasta, joka yrittää voittaa poikien luottamuksen musiikin ja laulun avulla. Elokuva on uudelleenfilmatisointi 1940-luvun puolivälissä Jean Drévillen ohjaamasta elokuvasta La cage aux rossignols. Elokuva oli ilmestymisvuonnaan 2004 Ranskassa erittäin suosittu ja vaikutti jopa kuoroharrastuksen elpymiseen.
Vastaanotto

Turun Sanomien Päivi Valotie kritisoi elokuvaa kovin kaavamaisesta juonesta ja kliseisistä henkilöhahmoista, mutta on kuitenkin valmis katsomaan elokuvan heikkouksia sormiensa läpi sen humaanin perusvireen ja lapsen oikeuksia puolustavan sanoman takia. Helsingin Sanomat kiittää opettajaa esittävän Gérard Jugnot’n ilmeikkyyttä ja sanoo lahjakkainta laulajapoikaa esittävän Jean-Baptiste Maunierin kuin syntyneen filmitähdeksi. Maunier onkin sittemmin esiintynyt monissa elokuvissa.
Käännös suomeksi
Annantalo

| Annantalo |
| --- | --- |
 Annantalo
Osoite:  Annankatu 30
Sijainti:  Kamppi, Helsinki
Valmistumisvuosi:  1886
Suunnittelija:  Gustav Nyström
Omistaja:  Helsingin kaupunki
Käyttäjä:  Helsingin kulttuurikeskus
Tyylisuunta:  Uusrenesanssi
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Annantalo on lasten ja nuorten taidekeskus Helsingin keskustassa. Annantalo on yksi Helsingin kulttuurikeskuksen toimipaikoista. Annantalon toiminnan päämuodot ovat taideopetus, näyttelyt ja yleisötapahtumat sekä koulu- ja päiväkotiyhteistyö.
Annantalo on vanhin säilynyt kansakoulurakennus Helsingissä ja Suomen vanhin lastenkulttuurikeskus.
Historia

Annantalo rakennettiin vuonna 1886 ruotsinkieliseksi kansakouluksi, Annegatans folkskola. Sen suunnittelija oli Gustav Nyström. Tuon ajan kansakoulut olivat yleensä vaatimattomia, mutta Annegatans svenska folkskolassa hyödynnettiin aikansa uusinta tekniikkaa: koulussa oli sähkövalot, vesijohto ja 15 tilavaa luokkahuonetta. Ensimmäisessä kerroksessa sijaitsi kasettikattoinen voimistelusali, joka oli runsaasti koristeltu. Rakennus oli jaettu poikien ja tyttöjen puoleen.
Vuosina 1916–1919 koulu oli sotilaskäytössä, vuosina 1939–1940 siellä majoitettiin sotilaita ja vuosina 1941–1942 se toimi sotasairaalana.
Annegatans folkskola toimi 1960-luvun loppuun asti, jolloin se siirtyi Kampin ammattikoulun käyttöön.
Rakennus alkoi toimia lasten ja nuorten taide­keskuksena vuonna 1987.
Vuonna 2002 kulttuuri- ja taidekeskus Annantalon johtajana aloitti Johanna Lindstedt. Talossa järjestettiin kursseja muun muassa arkkitehtuurista, kuvataiteesta, musiikista, tanssista ja teatterista. Keskusta ylläpiti Kulttuuriasiainkeskus. Annantalo liittyi InSEA:an eli International society for education through art -järjestöön. Vuonna 1954 perustettuun järjestöön kuului pari tuhatta taidelaitosta ja taidekasvattajaa 80 eri maasta.
Vuonna 2005 Annantalossa oli kymmenen ateljeeta, joissa päivittäin vaihtuvat koululuokat työskentelivät eri alojen taiteilijoiden kanssa. Nuorille tarjotuilla kulttuurikursseilla tutustutiin nuorten elämään liittyviä ilmöitä taiteen kautta.
Vuonna 2008 talossa työskenteli yli 50 taiteilijaa ja taideopettajaa.
Tammikuussa 2023 Annantalo julkaisi suunnitelman työpaikkojen vähentämisestä. Annantalossa oli työskennellyt 42 taidekasvattajaa määräaikaisella työsopimuksella. Osa-aikaisista työsuhteista haluttiin luopua ja korvata ne 12 vakinaisella ja kokoaikaisella työsuhteella. Muutoksen vuoksi taiteen sekä iltaopetuksen määrää että lasten ja nuorten kuvataidekurssien pituutta oli tarkoitus vähentää. Muutoksella haluttiin vastata taidetoiminnan suureen kysyntään ja tarjota entistä useammalle mahdollisuus eri taidelajien kokeiluun tai taiteen harrastamiseen.
Rakennus ja sijainti

Annantalo sijaitsee Kampin kaupungin­osassa, Annan­kadun ja Kansa­koulu­kadun risteyksessä, osoitteessa Annankatu 30 (Kansakoulukatu 2-4). Annantalo on saanut nimensä sijaintinsa mukaan.  Annankatu taas nimetty kreikkalaiskatolisen pyhimyksen, Neitsyt Marian äidin Annan sekä venäläisen Pyhän Annan ritarikunnan mukaan. Kadun nimi oli vuonna 1820 St. Annae Gatan (Pyhän Annan katu), mutta pian St. jäi pois kadun nimestä. Vuodesta 1906 kadun nimi on ollut Annankatu, ruotsiksi Annegatan.
Gustav Nystömmin suunnittelema rakennus edustaa uusrenessanssi-tyyliä.
Talon keskiosaa korotettiin vuonna 1924. Muutoksen suunnitteli Gunnar Taucher. Talon peruskorjaus tehtiin vuosina 1984–1985. Vuonna 2010 taloon tehtiin ilmanvaihdon perusparannus.
Käyttö

Annantalo toimii lasten, nuorten ja perheiden taidekeskuksena yhtenä Helsingin kulttuurikeskuksen toimipaikoista. Annantalon toimintaan kuuluvat taideopetus, näyttelyt, esitykset, työpajat ja yleisötapahtumat sekä koulu- ja päiväkotiyhteistyö ja lastenkulttuurin koulutukset ja seminaarit. Vuonna 2022 opetukseen osallistui noin 10 000 lasta ja nuorta. Rakennuksessa sijaitsee myös kahvila. Annantalo toimii myös virtuaalisesti.
Annantalo on tarjonnut sekä iltakursseja että koulupäivien aikana järjestettävää monitaiteista taideopetusta kouluille ja päiväkodeille.
Kirjallisuutta

Hirvikoski, Satu; Adolfsson, Marie-Louise: Taiteiden talo : Annantalon juhlakirja 1987-1997, Helsingin kaupunki, 1997
Aiheesta muualla

Annantalon kotisivut
I. K. Inha kuvasi Annantalon vuonna 1908
Kalervo Kummola

| Kalervo Kummola |
| --- | --- |
 Kalervo Kummola huhtikuussa 2015.
Tampereen pormestari
 15. toukokuuta 2023 –  
Edeltäjä:  Anna-Kaisa Ikonen
Kansanedustaja
 24. maaliskuuta 1999 – 18. maaliskuuta 2003  
Ryhmä/puolue:  Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Pirkanmaan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. marraskuuta 1945 (ikä 79) Raisio
Asuinpaikka:  Tampere
Puoliso:  Tuula Kummola
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Koulutus:  Merkonomi
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:   Majuri
Aiheesta muualla
www.kalervokummola.fi
Kalervo Juhani Kummola (s. 21. marraskuuta 1945 Raisio) on Tampereen pormestari, suomalainen jääkiekkovaikuttaja ja kokoomuslainen poliitikko. Hän toimii Tampereen kaupunginvaltuutettuna ja pormestarina. Hän on aiemmin toiminut kansanedustajana yhden kauden ajan.
Suomen jääkiekkoliitossa hän toimi hallituksen jäsenenä vuosina 1975–2016, joista varapuheenjohtajana 1990–1997 ja puheenjohtajana 1997–2016. Hän on toiminut Suomen edustajana Kansainvälisen jääkiekkoliiton liittokokouksissa vuodesta 1976. IIHF:n hallitukseen hän nousi vuonna 1998 ja toimi IIHF:n varapuheenjohtajana vuodesta 2003.
Kummolasta on toisinaan käytetty lempinimeä ”rautakansleri”.
Elämä ja ura

Kummolan perhe muutti Australiaan Kalervon ollessa 13-vuotias. Perhe palasi muutaman vuoden päästä Turkuun ja muutti uudelleen Australiaan, kun Kalervo oli armeijassa. Hän ei enää mennyt perässä, koska riskinä olisi ollut Vietnamin sotaan joutuminen.
Koulutukseltaan Kummola on merkonomi (1965). Keskikoulun hän suoritti vuonna 1963. Kummola pelasi jääkiekkoa maalivahtina Turun alasarjajoukkueissa vuoteen 1967 asti. Kummola on pelannut jalkapalloa Åbo IFK:n reservijoukkueessa. Kummola äänestettiin jääkiekon SM-liigan ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi vuonna 1975. Vuonna 1987 Kummola ryhtyi toisena perustajista tuotantoyhtiö VipVisionin toimitusjohtajaksi. Se tuotti MTV3:lle Hyvät herrat-, Tenavatähti-, Onnenpyörä- ja Hockey Night -ohjelmia sekä teki karaokelevyjä. Kummola oli myös perustamassa Neloskanavaa. Vuonna 1988 hän osti liigasta pudonneen, talousvaikeuksissa olleen Jokerit ja houkutteli Hjallis Harkimon mukaan Jokereihin vuonna 1990. Kummola oli seuran pääomistaja vuosina 1988–1991 ja hallituksen jäsen vuoteen 2002.
Kummola on toiminut Tampereen kaupunginvaltuustossa 15 vuotta ja kokoomuksen kansanedustajana yhden kauden. Hän toimi Tampere-talon toimitusjohtajana vuodesta 2004 vuoteen 2011. Kummola oli yksi Tampere Unitedin perustajista ja omistajista. Hän oli vuonna 1979 perustamassa Suomen Jääkiekkomuseota, joka aateloi hänet Jääkiekkoleijonaksi numerolla 106 vuonna 1996. Kummola toi karaoken Suomeen.
Jääkiekon MM-kisoissa 2012 kohua herätti paloturvallisuuteen vedoten yleisöstä poistetut Kalervo Kummolan vastaiset lakanat ja niiden heiluttajat.
Kalervo Kummola ajaa nuuskan täyskieltoa jääkiekkoilun piirissä. Suomen jääkiekkoliitto on jo säännöissään kieltänyt kaikki tupakkatuotteet pelaajien ja toimitsijoiden tiloissa.
Tampereen kokoomus valitsi Kummolan ehdokkaakseen Tampereen pormestariksi huhtikuussa 2023.
Joulukuussa 2024 Kummola ilmoitti hakevansa jatkokautta Tampereen pormestarina.
Luottamus- ja työtehtäviä

Kansainvälisen jääkiekkoliiton varapuheenjohtaja 2003–
Tampere Unitedin hallituksen jäsen 2007–2011
Tampere-talon Toimitusjohtaja 2004-2011
Suomen Olympiakomitean valtuuskunnan puheenjohtaja 27.10.2004–2016
Suomen Jääkiekkoliiton puheenjohtaja 1997–2016
Suomen Jääkiekkoliiton hallituksen jäsen 1975–
Jääkiekon Euroopan liigan varapuheenjohtaja
Suomen Olympiakomitean hallituksen jäsen 14.6.1993–17.11.2004
Kokoomuksen kansanedustaja 1999–2003
Suomen Jääkiekkoliiton varapuheenjohtaja 1990–1997
Vuoden 1997 MM-kisojen järjestelytoimikunnan puheenjohtaja
Jääkiekon SM-liigan toimitusjohtaja 1975–1987
Suomen Jääkiekkoliiton määräaikainen toimitusjohtaja 1983–1984
TPS:n markkinointipäällikkö 1974–1975
Kiekko-67:n perustaja, puheenjohtaja 1967–1977
Kunnianosoituksia

Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. luokan komentaja (Suomi, 2024)
Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuri ansioristi (Suomi, 2016)
Slovakian presidentin mitali (Slovakia, 2015)
Kesäkuussa 2016 Kummolalle myönnettiin pääkonsulin arvonimi. Tammikuussa 2019 hänet palkittiin Suomen Urheilugaalassa elämänurastaan suomalaisessa jääkiekkoilussa.
Kirjallisuutta

Sainio, Pentti: Kummolan kääntöpiiri. Urheiluviihteen kulissien takaista peliä.  Helsinki:  Into, 2014.  ISBN 978-952-264-279-0
Korkki, Jari ja Kummola, Kalervo: Kale – Rautakansleri.  Helsinki:  Otava, 2020.  ISBN 978-951-137-349-0
Aiheesta muualla

Kummolan tiedot Jääkiekkomuseon sivulla
.aspx Kalervo Kummola Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Anna-Kaisa Ikonen | Tampereen pormestari 2023– | Seuraaja: – |
| n k Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuren ansioristin saajat |
| --- | --- |
Nykyiset haltijat:  1994 Carl-Olaf Homén  2003 Pirjo-Liisa Vilenius  2010 Marja-Liisa Kirvesniemi  2010 Lasse Virén  2015 Pertti Karppinen  2016 Kalervo Kummola  2022 Marie Lundmark 
Aikaisemmat saajat:  1947 Elli Björkstén  1947 Hannes Kolehmainen  1947 Paavo Nurmi  1948 Anni Collan  1948 Erik von Frenckell  1948 Lauri Pihkala  1948 Viktor Smeds  1948 Arvo Vartia  1949 Kustaa Levälahti  1949 Eino Pekkala  1950 Urho Kekkonen  1951 Jukka Rangell  1954 Kaarina Kari  1957 Toivo Aro  1958 Akseli Kaskela  1963 Hilma Jalkanen  1963 Bruno Nyberg  1964 Kauno Kleemola  1964 Väinö Lahtinen  1965 Liisa Orko  1966 Heikki Savolainen  1966 Yrjö Valkama  1967 Clas Thunberg  1974 J. O. Söderhjelm  1976 Veikko Hakulinen  1978 Väinö Soininen  1979 Lennart Kivi  1980 Kalle Kaihari  1982 Erkki Kivelä  1983 Sulo Kolkka  1983 Jukka Uunila  1987 Hannu Koskivuori  1987 Unto Siivonen  1988 Impi Jokinen  1988 Martti Karvonen  1989 Sulo Hostila  1989 Nils-Erik Nyman  1989 Paavo Pekkanen  1990 Osmo Niemelä  1995 Matti Ahde  1997 Peter Tallberg  1998 Pentti Linnosvuo  2001 Tapani Ilkka  2003 Kalevi Tuominen  2009 Veikko Puputti  2009 Siiri Rantanen  2022 Ilkka Kanerva 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1999–2003 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (46):  Akaan-Penttilä  Antvuori  Dromberg  Harkimo  Heinonen (1999–2002)  Hemmilä  Holmlund (2002–)  Häkämies  Ihamäki  Itälä  I. Kanerva  S. Kanerva (1999–2002)  Kantalainen  Karpio  Karttunen  Katainen  Kokkonen  Korhonen  Koskinen  Kummola  Kuosmanen  Kurvinen  Lehtimäki  Lindén  Markkula-Kivisilta  Markkula  Mäki-Hakola  Nepponen  Niinistö  Nurmi  Perho  Pietikäinen  Piha  Ravi  Salo  Sarkomaa  Sasi  Seppälä  Sjöblom  Tiura  Tiuri  Tulonen  Uosukainen  Vahasalo  Vilén  Virén  Zyskowicz 
1 2  Olli-Pekka Heinonen siirtyi helmikuussa 2002 Yleisradion suomenkielisen television johtajaksi, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Anne Holmlund.  ↑  Seppo Kanerva erosi kokoomuksesta ja liittyi Keskustan eduskuntaryhmään joulukuussa 2002.  
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Eduskunta  Yle
Kärpästen herra (vuoden 1963 elokuva)

| Kärpästen herra> Lord of the Flies |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Peter Brook
Käsikirjoittaja:  Peter Brook
Perustuu:  William Goldingin romaaniin
Tuottaja:  Lewis M. Allen
Säveltäjä:  Raymond Leppard
Kuvaaja:  Tom Hollyman
Leikkaaja:  Peter Brook
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Two Arts Ltd.
Levittäjä:  British Lion Films Netflix
Kesto:  91 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kärpästen herra (Lord of the Flies) on teatteriohjaajana paremmin tunnetun Peter Brookin käsikirjoittama ja ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1963. Se perustuu varsin tarkoin William Goldingin romaaniin Kärpästen herra, joka kertoo autiolle saarelle lento-onnettomuudessa pelastuneesta poikajoukosta, jonka sivistyneet tavat unohtuvat vähitellen keskinäisen valtataistelun myötä.
Kärpästen herran amatöörinäyttelijät olivat ensikertalaisia, tavallisia englantilaisia koulupoikia. He viettivät kesälomallaan kolme kuukautta kuvauksissa Puerto Ricossa, jossa kuvauspaikkojen olot olivat karut.lähde? Käsikirjoitusta ei juuri ollut, vaan kukin kohtaus selitettiin pojille ennen kuvausta.lähde? Monet kohtaukset on improvisoitu, ja lopullinen elokuva on leikattu noin 60 tunnista kuvattua materiaalia.lähde?
Myöhempi, tarinaa vapaammin mukaileva filmatisointi Goldingin romaanista on Harry Hookin Kärpästen herra (1990).
Aiheesta muualla

Time Flies, dokumenttielokuva näyttelijöiden ja tekijäryhmän jälleennäkemisestä Puerto Ricossa 1996. Video 58 min, YouTube.
Stand by Me – viimeinen kesä

| Stand by Me – viimeinen kesä> Stand by Me |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Rob Reiner
Käsikirjoittaja:  Bruce A. Evans Raynold Gideon
Perustuu:  Stephen Kingin pienoisromaaniin Ruumis
Tuottaja:  Bruce A. Evans Andrew Scheinman
Säveltäjä:  Jack Nitzsche
Kuvaaja:  Thomas Del Ruth
Leikkaaja:  Robert Leighton
Pääosat:  Wil Wheaton River Phoenix Corey Feldman Jerry O’Connell Kiefer Sutherland Richard Dreyfuss
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures Act III Productions
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:   22. elokuuta 1986  13. helmikuuta 1987
Kesto:  88 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  8 miljoonaa $
Tuotto:  52,3 miljoonaa $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Stand by Me – viimeinen kesä (engl. Stand by Me) on Rob Reinerin ohjaama yhdysvaltalainen draamakomediaelokuva vuodelta 1986. Elokuvan nimi tulee Ben E. Kingin samannimisestä musiikkikappaleesta. Tarina perustuu Stephen Kingin pienoisromaaniin nimeltä Ruumis (engl. The Body). Elokuva kertoo lapsista, jotka lähtevät etsimään kuolleen pojan ruumista. Seikkailulla sattuu kaikenlaisia kommelluksia, jotka lähentävät ystävyksiä entisestään. Pojat jakavat ilonsa ja surunsa. Elokuva on neljän pojan kasvutarina.
Elokuvassa esiintyvät muun muassa Corey Feldman (Teddy Duchamp) ja Kiefer Sutherland (Ace Merrill), jotka esiintyivät myöhemmin yhdessä myös elokuvassa The Lost Boys.
Tarina > Päähenkilöt

Elokuvan päähenkilöinä on neljä 12-vuotiasta poikaa, jotka ovat parhaita ystävyksiä.
Gordie Lachance (Wil Wheaton) toimii tarinan kertojana. Hän on ryhmän sovittelija, hiljainen ja älykäs. Hänen kaikkien rakastama, älykäs, ystävällinen ja suosittu isoveljensä kuoli vähän aikaa sitten ja vanhempansa surevat vain täydellistä poikaansa, eivätkä juurikaan välitä herkästä kuopuksestaan. Elokuvassa palataan takaumissa aikaan, jossa Gordien veli on yhä elossa. Veli oli ainoa, joka välitti kunnolla Gordiesta, kun taas heidän isänsä piti tätä paljon huonompana kuin tämän isoveljeä.
Chris Chambersin (River Phoenix) perhetaustaan kuuluu rikoksia ja huumeidenkäyttöä. Hän esiintyy koviksena, mutta omaa kuitenkin herkän puolen. Hän haluaisi olla kunnollinen ja käydä hyvin koulunsa, mutta hän kokee perheensä aiheuttamien ennakkoluulojen vuoksi sen olevan mahdotonta. Chrisiä pidetään tunteettomana pikku roistona, vaikka tosiasiassa hän on hyvin fiksu ja hyväsydäminen. Hän ja Gordie ovat parhaat ystävät.
Teddy Dunchampin (Corey Feldman) lapsuus on ollut traumaattinen, sillä hänen isänsä on joutunut väkivaltaisuutensa vuoksi mielisairaalaan. Vaikka hänen isänsä yrittikin tappaa hänet, ei Teddy kestä millään, jos hänen isäänsä loukataan.
Vern Tessio (Jerry O’Connell) on vatsakas, arka ja höpsö poika. Hän aiheuttaa puheillaan ja teoillaan paljon hauskoja tilanteita. Muut pojat, etenkin Teddy, kiusoittelevat häntä kaiken aikaa, mutta he ovat silti hyviä ystäviä.
Aikuista Gordie Lachachea, joka on tarinan kertoja-äänenä ja joka näytetään lyhyesti tarinan lopussa,  esittää Richard Dreyfuss.
Tarina > Juoni

Aikuisikäinen Gordie istuu autossa ja lukee lehdestä uutista, jossa kerrotaan asianajaja Chris Chambersin kuolleen puukotuksessa. Seuraavassa hetkessä palataan menneisyyteen, jossa Gordie ja tämän kolme parasta ystävää, Chris, Teddy ja Vern ovat 12-vuotiaita ja asuvat pienellä paikkakunnalla. Kolme päivää ennen tapahtumien alkamista poikien luokkatoveri on kadonnut metsään. Rahojaan etsimässä ollut Vern kuulee vahingossa, kun hänen veljensä puhuu kaverinsa kanssa tämän pikkupojan ruumiista, jonka näkivät metsässä. Gordie, Chris, Teddy ja Vern päättävät lähteä etsimään ruumiin ja palata takaisin sankareina.
Matkan aikana kunkin pojan perheongelmiaa puidaan takaumissa ja keskusteluissa. He nauravat, itkevät ja riitelevät kulkiessaan pitkää tietä kohti kadonneen pojan ruumista. Pojat pelkäävät teidensä eroavan syksyllä, jolloin yläaste alkaa. Kilttimaineinen, hyvän perheen poika Gordie pääsee itsestäänselvyytenä ylemmille kursseille, mutta pahamaineisen perheen Chris uskoo tulevaisuutensa olevan synkkä sekä hänen ja Gordien joutuvan yläasteella erilleen.
Pitkän etsinnän jälkeen pojat vihdoin löytävät ruumiin ja aikovat kantaa sen kotiin, kunnes paikalle saapuu paikkakunnan pelätyin nuorisorikollinen Ace (Kiefer Sutherland) jengeineen. Heillä on ruumiin suhteen aivan samat suunnitelmat kuin pojilla. Yhteenotossa Ace on juuri tappamassa Chrisiä puukollaan, kun Gordie astuu esiin Chrisin isän pistooli kädessään. Ace jengeineen lähtee, mutta vannoo kostavansa pojille. Lopulta pojat päättävät jättää ruumiin metsään ja soittaa poliisille nimettömän vihjepuhelun. He tahtovat olla sankareita, mutta tajuavat, ettei tämä ole se tapa jolla tahtovat siksi päätyä.
Lopussa palataan taas nykyisyyteen, jossa aikuistunut Gordie kirjoittaa tarinaansa tietoja poikien myöhemmistä vaiheista: ”Yläasteelle mentäessä Gordie ja Chris olivat yhä vähemmän Vernin ja Teddyn kanssa. Heti kouluista päästyään Vern meni naimisiin ja on nyt neljän lapsen isä. Teddy sen sijaan yritti useasti päästä armeijaan, mutta huonon näkönsä ja kuulonsa vuoksi hän ei päässyt sinne. Hän on ollut vankilassa ja tekee nyt hanttihommia.” Gordie kävi koulunsa ja on nyt kirjailija. Hänellä on myös kaksi poikaa. Chris meni ylemmille kursseille Gordien kanssa ihmisten ennakkoluuloista huolimatta ja valmistui lakimieheksi. Todistaessaan kahden miesten tappelua ravintolan ulkopuolella hän yritti rauhoittaa tilannetta, mutta joutui puukotetuksi ja kuoli heti. Lopussa Gordie kirjoittaa tietokoneelleen tarinaa heidän neljän viimeisestä kesästään ja toteaa, ettei enää koskaan saanut sellaisia ystäviä, joita hänellä oli 12-vuotiaana.
Vastaanotto

Stand by Me oli parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-palkintoehdokkaana sekä Golden Globe -ehdokkaana ohjauksen ja parhaan draamaelokuvan sarjoissa. Elokuvan poikanelikon näyttelijät saivat yhteisesti Jackie Cooganin mukaan nimetyn palkinnon Young Artist Awards -gaalassa 1987.
Elokuva sai Yhdysvalloissa ristiriitaisia arvioita. The New York Timesin Walter Goodmanin mielestä Reiner vääntää katsojille rautalangasta jokaisen triviaalissa käsikirjoituksessa olevan itsestäänselvyyden. Los Angeles Timesin Sheila Benson taas ylisti elokuvaa ja valitteli vain, että dialogin sisältämän alatyylin tuottama R-luokitus esti alle 17-vuotiaita menemästä katsomaan elokuvaa ilman vanhempiaan.
Helsingin Sanomien Helena Ylänen kirjoitti Stand By Men olevan ”viehättävää ’americanaa’, hauska ja sydämellinen kuvaus esipuberteettiaan elävien pojannappuloiden viimeisistä päivistä lapsuuden maailmassa”. Kolmannessa ohjauksessaan itseoppinut Reiner tekee Yläsen mukaan suoraa ja teeskentelemätöntä elokuvaa tavoittelematta laajempia näkökulmia, luottaen Stephen Kingin mainioon tarinaan. ”Juttu on mitä viehättävin nassikkatarina. 12-vuotiaiden hupsuus ja viattomuus, heidän järkyttävä huumorinsa ja ystäväjoukon omalaatuinen säännöstö esitetään irtonaisesti ja riemukkaasti.” Reinerin ohjauksen lisäksi Ylänen nostaa esiin River Phoenixin mainion roolisuorituksen. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo sanoo elokuvaa hauskaksi ja herkäksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Alkuperäisen tarinan kirjoittaja Stephen King sanoi vuonna 2014 elokuvan olevan paras filmatisointi mistään hänen tekstistään.