Lapuanliike
Lapuanliikkeen vaiheet > Syksy 1931 – kevät 1932: Tilanteen kärjistyminen ja lapuanliikkeen loppu > Mäntsälän kapina

Lapuanliikkeen Mäntsälän osasto esitti 19. tammikuuta 1932 sisäministerille vaatimuksen kaikkien Mäntsälän työväentalojen sulkemisesta, sillä sosiaalidemokraattisiin työväenyhdistyksiin oli väitetty soluttautuneen kommunisteja. Von Born kieltäytyi. Mäntsälän suojeluskuntatalolla 25. tammikuuta pidetyssä kansalaiskokouksessa liikkeen kannattajat päättivät itse naulata kiinni kaikki kunnan työväentalot. Useita ehdittiinkin sulkea, joukossa Ohkolan työväentalo. Toiminnan takana arveltiin olevan vuoden 1930 Säätytalon muilutuksen järjestäjät Eerolainen ja Vuorimaa, joiden tiedettiin piileskelevän Mäntsälässä. Naulatut talot avattiin heti uudelleen, ja Uudenmaan läänin maaherra Bruno Jalander lähetti Mäntsälään liikkuvan poliisikomennuskunnan rauhoittamaan tilannetta. Lapuanliikkeen kannattajat katsoivat maaherran suojelevan sosialisteja. Työväentaloiskut levisivät Mäntsälästä muille paikkakunnille. Jyväskylässä Työn Voima -lehden toimitaloon kohdistunut isku johti laukaustenvaihtoon. Oikeisto syytti tilanteesta sisäministeri von Bornin ja maaherra Jalanderin taipumattomuutta. Lapuan liikkeen valtuuskunta vaati 3. helmikuuta molempien eroa ehtona laittomuuksien lopettamiselle.
Ohkolan työväentalolla oli tarkoitus pitää kansanedustaja Mikko Erichin puhetilaisuus. Lapualaiset pitivät kokoomuksesta SDP:hen loikannutta Erichiä petturina. Puhetilaisuuden estämistä alettiin valmistella Mäntsälän suojeluskunnan piirissä, ja Mäntsälään saapui eri puolilta Uuttamaata värvättyjä lapuanliikkeen tukijoita suojeluskuntaunivormuissa. Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin päällikkö Paavo Susitaival, suojeluskuntien ylipäällikkö Lauri Malmberg ja suojeluskuntien yliesikunnan jaostopäällikkö Elja Rihtniemi vaativat tilaisuuden kieltämistä mahdollisten levottomuuksien vuoksi. Sisäministeri von Born ei suostunut kieltämään tilaisuutta, ja maaherra Jalander lähetti 30 poliisia turvaamaan sitä. Illalla 27. helmikuuta luutnantti Esra Terän johtama arviolta 400–700 suojeluskuntalaisen joukko keskeytti Erichin puhetilaisuuden ammuskelemalla Ohkolan työväentaloa kohti, siirtyi sitten suojeluskuntatalolle ja kieltäytyi antautumasta viranomaisille.
Mäntsälän suojeluskuntatalolla johdon ottanut Vuorimaa antoi kapinajulistuksen 28. helmikuuta oltuaan ensin yhteydessä Walleniukseen. Julistuksessa ja presidentille lähetetyssä sähkeessä ilmoitettiin, että ”marxilainen sosialidemokratia” oli kukistettava ja että tarvittaessa oli ”ensin hävitettävä sitä tukeva ja suojeleva valtiovalta ja sen edustajat”. Hämeenlinnassa 29. helmikuuta kokoontunut lapuanliikkeen johto päätti liittyä kapinaan. Vaatimus koko Sunilan hallituksen erosta esitettiin nyt presidentille myös Kosolan nimissä, minkä lisäksi miehiä käskettiin kokoontumaan joka maakunnassa. Mäntsälään saapui lisää vapaaehtoisia. Koko maassa oli liikkeellä 5 000 – 7 000 suojeluskuntalaista. Kapinalliset miehittivät muun muassa Jyväskylän avainpaikat, Salon puhelinkeskuksen ja Seinäjoen rautatieaseman. Porin suojeluskuntatalolle kokoontui tuhat miestä. Suojeluskuntien piiripäälliköistä Etelä-Hämeen Ernesti Suolahti ja Pohjois-Hämeen Onni Purhonen noudattivat kapinajohdon ohjeita, Jyväskylän Edvin Hämäläinen heittäytyi toimettomaksi. Lapuanliikkeen vahvimman tukialueen Etelä-Pohjanmaan piiripäällikkö Matti Laurila sen sijaan vastusti päättäväisesti kapinaa.
Svinhufvud kielsi Sunilan hallitusta eroamasta, vaikka muun muassa kenraalit Mannerheim, Malmberg ja Ignatius olivat suositelleet sitä. Vuonna 1930 lapuanliikkeen omasta vaatimuksesta säädetty tasavallan suojelulaki otettiin käyttöön, kun Svinhufvud antoi 29. helmikuuta asetuksen viranomaisten poikkeusvaltuuksista. Hallitus määräsi sen nojalla vielä samana iltana pidättämään lapuanliikkeen johtajat, mutta nämä onnistuivat livahtamaan Hämeenlinnasta Vanajan kautta Riihimäelle. Samalla lakkautettiin Ajan Sana -lehti. Seuraavana päivänä kaksi kokoomuksen neljästä ministeristä erosi vastalauseena hallituksesta ja kolmas jätti eroilmoituksen, jonka myöhemmin perui. Kokoomuksen eduskuntaryhmän enemmistö tuki vaatimusta hallituksen erosta. Taipumaton Svinhufvud nimitti uudet ministerit eronneiden tilalle.
Kosola lähetti 2. maaliskuuta Svinhufvudille toisen sähkeen, jossa vaadittiin pääministeriksi kenraali Rudolf Waldenia. Walden ilmoitti suostuvansa, jos armeijan ylijohto annettaisiin samalla Mannerheimille. Mannerheim oli ilmoittanut vastaavat ehdot presidentin pyytäessä hänen apuaan. Kenraali Ignatius kävi 2.–3. maaliskuuta Riihimäellä yllyttämässä kapinajohtoa marssittamaan joukkonsa Helsinkiin. Wallenius laati marssisuunnitelman olettaen Waldenin ja Mannerheimin olevan hankkeen takana. Suunnitelma perustui oletukseen, että marssin toteutuessa presidentti ja hallitus ennemmin antaisivat periksi kuin aloittaisivat sisällissodan lapuanliikettä vastaan.
Armeijan yksikköjä asetettiin valmiuteen turvaamaan Helsinkiä. Sotaväen päällikkö Aarne Sihvo kannatti kapinan kukistamista voimakeinoin. Monet armeijan ja suojeluskuntien johtavat upseerit sen sijaan toivoivat kapinan menestyvän tai ainakin vastustivat ja jarruttivat aseellisia toimia sitä vastaan. Svinhufvud halusi ratkaista tilanteen ilman verenvuodatusta ja piti illalla 2. maaliskuuta radiopuheen, jossa vetosi suojeluskuntalaisiin. Hän lupasi, että kaikki muut paitsi kapinaan yllyttäjät välttyisivät rangaistukselta, mikäli palaisivat välittömästi koteihinsa. Puheen jälkeen useimmat kapinapesäkkeet hajosivat ja miehet lähtivät kotiin. Loputkin kapinalliset aavistivat tappionsa, kun lapuanliikkeen johto joutui 3. maaliskuuta pakenemaan Riihimäeltä Mäntsälään. Kahtena seuraavana päivänä neuvoteltiin antautumisehdoista samalla kun armeija saartoi jo Mäntsälää. Jyväskylän kapinapesäke hajosi 5. maaliskuuta, ja Mäntsälässä antautumispäätös tehtiin seuraavana yönä. Svinhufvud suostui järjestelyyn, jossa rivimiehet saivat poistua aseineen ja johtajat saapuivat vapaaehtoisesti Helsinkiin vangittaviksi maaliskuun 7. päivän aamuun mennessä.