Georgian demokraattinen tasavalta
Historia

Georgian tunnustivat välittömasti Saksan keisarikunta ja Osmanien valtakunta. Nuoren valtion piti asettua Saksan suojelukseen ja luovuttaa muslimien asuttamat alueensa (Batumin kaupunki, Ardahanin provinssi, Artvin, Akhaltsikhe ja Akhalkalaki) Osmanihallitukselle (Batumin sopimus 4 kesäkuuta). Saksalaisten tuen avulla georgialaiset pystyivät kuitenkin torjumaan bolševikkien Abhasiasta käsin aiheuttaman uhan. Saksalaiset joukot olivat tykistönkenraali Kress von Kressensteinin komennuksessa.
Vuoden 1918 lopussa ympärysvaltojen voitto ensimmäisessä maailmansodassa pakotti Saksan evakuoimaan joukkonsa Kaukasiasta, ja joulukuussa alueelle saapui Britannian tiedustelujoukkoja. Georgian johto vaihtoi nopeasti ulkopolitiikkansa suuntaa, ja käyttämällä tilannetta hyväkseen hankki takaisin useita osmaneille menetettyjä alueita. Brittien miehittämä Batumi pysyi kuitenkin poissa Georgian hallinnasta vuoteen 1920 asti. 25. joulukuuta 1918 brittijoukkoja saapui myös Tbilisiin.
Georgian suhteet naapureihinsa olivat vaikeat. Rajakiistat Armenian, Anton Denikinin Venäjän valkoisen armeijan ja Azebaidžanin kanssa ajautuivat kahdessa ensimmäisessä tapauksessa aseellisiin konflikteihin. Brittiläinen sotilaslähetystö yritti sovitella kiistoja vahvistaakseen kaikkia alueen bolševikkivastaisia voimia.
14. helmikuuta 1919 Georgiassa pidettiin parlamenttivaalit, jotka voittivat sosiaalidemokraatit yksinkertaisella enemmistöllä. 21. maaliskuuta Noe Žordania muodosti uuden hallituksen siirtäen suuren määrän valtaa menševikkipuolueelle. Suhteellisen suuresta kansan tuesta huolimatta taloudelliset ja sosiaaliset vaikeudet sekä maareformin tarve johtivat aseellisiin talonpoikien kapinoihin, joita tukivat paikalliset bolševikit ja Venäjä. Kapinoista tuli vaikeampia, kun niihin liittyi etnisiä vähemmistöjä, kuten abhaaseja ja osseetteja.
Menševikit hoitivat kuitenkin lopulta taitavasti maareformin ja maahan perustettiin monipuoluejärjestelmä, poiketen rajusti bolševikkien Venäjälle perustamasta proletariaatin diktatuurista. Vuonna 1919 tehtiin uudistuksia paikallishallinnossa ja oikeusjärjestelmässä. Abhasialle annettiin autonominen asema. Etniset jännitteet kuitenkin vaivasivat maata, erityisesti osseettien suhteen. Jotkut aikalaiset näkivät myös menševikkien keskuudessa kasvavaa nationalismia.
Vuonna 1920 Neuvosto-Venäjän aiheuttama uhka kasvoi. Valkoisen armeijan hävittyä puna-armeija eteni Kaukasusta kohti, ja tilanne Georgiassa kiristyi. Tammikuussa Neuvostohallitus ehdotti Georgialle, Armenialle ja Azerbaidžanille liiton muodostamista Etelä-Venäjän ja Kaukasuksen alueen valkoisia armeijoita vastaan. Demokraattisen tasavallan hallitus kieltäytyi kaikista sotilasliitoista, viitaten puolueettomuuspolitiikkaansa, mutta ehdotti poliittisten neuvottelujen aloittamista maiden välisistä suhteista, toivoen tämän johtavan Georgian itsenäisyyden tunnustamiseen Moskovassa. Venäjän johtajien Georgian kieltäytymistä kohtaan lausumaa ankaraa kritiikkiä seurasivat paikallisten kommunistien yritykset järjestää suuria hallituksenvastaisia mielenosoituksia. Ne eivät kuitenkaan onnistuneet.
Huhtikuussa 1920 11. puna-armeija perusti Azerbaidžaniin neuvostohallituksen, ja georgialainen bolševikki Grigori Ordžonikidze pyysi Moskovasta lupaa edetä Georgiaan. Vaikka Lenin ja Sovarkom eivät antaneet virallista suostumusta, paikalliset kommunistit yrittivät ottaa haltuunsa sotilaskoulun Tbilisissä pohjustaakseen vallankaappausta 3. toukokuuta 1920, mutta koulun komentaja kenraali Giorgi Kvinitadze ja hänen kadettinsa onnistuivat estämään yrityksen. Georgian hallitus aloitti liikekannallepanon ja nimitti Kvintadzen joukkojen komentajaksi. Samaan aikaan vastineena Georgian väitetylle tuelle Gəncən nationalistiselle kapinalle Azerbaidžanissa neuvostojoukot yrittivät tunkeutua Georgian alueelle. Kvintadzen joukot kuitenkin karkottivat nämä lyhyissä rajakahakoissa. Muutaman päivän kuluttua rauhanneuvottelut aloitettiin uudelleen Moskovassa. Kiistanalaisen 7. toukokuuta solmitun Moskovan rauhansopimuksen mukaan Georgian itsenäisyys tunnustettiin vastineena bolševikkijärjestöjen toiminnan laillistamisesta ja sitoumuksesta pitää ulkomaiden joukot poissa Georgian maaperältä.
Kansainliiton kiellettyä Georgian liittymisen maa sai de jure -tunnustuksen liittoutuneilta 27. tammikuuta 1921. Tämä ei kuitenkaan estänyt Neuvosto-Venäjää hyökkäämästä Georgiaan kuukautta myöhemmin.
Puna-armeijan miehitettyä ja alistettua Armenian ja Azerbaidžanin Georgia löysi itsensä vihamielisten neuvostotasavaltojen keskeltä. Lisäksi maa jäi ilman ulkomaiden apua brittien evakuoitua joukkonsa Kaukasukselta.
Neuvostolähteiden mukaan suhteet Georgiaan huononivat, sillä maan väitettiin rikkovan rauhansopimusta, estävän maan läpi Armeniaan kulkevien saattueiden kulkua, pidättävän uudelleen bolševikkijohtajia ja tukevan Pohjois-Kaukasuksen kapinallisia. Toisaalta Georgia syytti Moskovaa hallituksenvastaisten mielenosoitusten lietsomisesta eri puolilla maata ja rajakahakoiden aiheuttamisesta Zaqatalan alueella (silloin osa Georgiaa), josta kiisteltiin Azerbaidžanin kanssa. Lorrin "neutraali alue" aiheutti myös haasteita, sillä Neuvosto-Armenia vaati Georgian (Armenian tasavallan kaatumisesta lähtien) alueella pitämien joukkojen vetämistä pois.
Vaikka rauhalla Georgian kanssa oli alun perin Leninin tuki, se päättyi lopulta 11. helmikuuta, kun armenialaiset ja georgialaiset bolševikit järjestivät kapinan Lorrissa. Armeniassa ollut 11. armeija marssi Tbilisiin, samalla kun muut venäläiset joukot hyökkäsivät muilta suunnilta. 25. helmikuuta mennessä Georgian huonosti järjestäytyneen armeijan epätoivoinen vastarinta murtui pääkaupungissa ja Georgian bolševikit julistivat Georgian sosialistisen neuvostotasavallan. Lähes samanaikaisesti turkkilaiset joukot ottivat haltuunsa Ardahanin provinssin, Artvinin ja Batumin. 17. maaliskuuta menševikkien ja Neuvosto-Venäjän edustajat sopivat tulitauosta ja yhdistivät voimansa Batumin takaisinvaltaukseen. 18. maaliskuuta demokraattisen tasavallan johto lähti maasta. Moskovan saneleman Turkin kanssa solmitun Karsin sopimuksen mukaan (13. lokakuuta 1921) Georgian piti hylätä vaatimuksensa Artvinin ja Ardahanin alueisiin vastineeksi Batumin sisällyttämisestä autonomisena Neuvosto-Georgiaan. Myös Abhasia ja Etelä-Ossetia saivat autonomian.
Sissivastarinta Neuvostojoukkoja kohtaan jatkui, mutta murskattiin lopulta vuonna 1924. Tätä seurasivat ankarat sortotoimenpiteet ja terrori, jossa tapettiin tuhansia georgialaisia aatelisia, intellektuelleja ja tavallisia kansalaisia. Maa liitettiin lopulta osaksi Neuvostoliittoa, ensin osana Transkaukasian sosialistista neuvostotasavaltaa (1922), ja myöhemmin omana neuvostotasavaltanaan (1936).