Standard Motor
Poimintoja Standard-mallistosta 1903-1939

Standard Ten (1906-1960)
Standard Ten oli nimitys sarjalle 10 verohevosvoiman automalleja, ja Standard Motor Company säilytti muiden valmistajien tavoin verohevosvoimiin perustuvan mallinimen sen aseman ja kokoluokan määrittelynä vielä senkin jälkeen, kun Iso-Britannia oli luopunut verohevosvoima-luokittelusta. Ten-mallinimi esiintyi ensi kertaa vuoden 1906 kokeellisessa, 10 verohevosvoiman 2-sylinterisellä 631 cm³-moottorilla varustetussa automallissa, jonka sarjavalmistuksesta kuitenkin luovuttiin. Sen korvasi vuosien 1914-1915 malli 9.5 h.p. nelisylinterisellä moottorilla, jonka valmistus jatkui Ensimmäisen maailmansodan aiheuttaman sotatauon jälkeen vuoden 1919 samankaltaisella mallilla, jonka akseliväliä ja moottorin iskupituutta oli kuitenkin kasvatettu.
10 h.p.- eli Ten-malli palasi tuotantoon vuosina 1934-1936 varustettuna nelisylintereisellä 1 343 cm³ SV-moottorilla.
Flying Ten oli seuraajamalli vuosina 1937-1939, jonka Flying-nimi viittasi sen muiden Flying Standard-mallien tavoin saamaan, pystyperän sijaan viistotulla takakatolla muotoiltuun, semi-virtoviivaiseen koriin. Nelisylinterisen SV-moottorin iskupituutta oli kasvatettu 100 millimetriin, mikä supisti iskutilavuuden 1 267 cm³:iin. Malli oli aluksi vielä varustettu edeltäjänsä tavoin jäykällä etuakselilla, mikä kuitenkin korvattiin poikittaisella lehtijousella varustetulla erillisjousituksella vuodelle 1939. Uudistus osui 1930-luvun suuren laman jälkeiseen ajanjaksoon, jonka aikana Ison-Britannian autoteollisuus ja myös Standard Motor Company saavuttivat uusia myyntiennätyksiä. Vuonna 1941 valmistui sotatauosta huolimatta vielä 150 kappaleen erä sotilastarpeisiin. Flying Ten-mallista oli tarjolla myös urheilullisempi Light Flying Ten.
Standard_Ten-malli jatkoi erinimisinä variantteina vuosina 1954-1960, jolloin sen korvasi Triumph Herald.
Flying Standard Twenty V-Eight (1936-1938)
Brittiläisten V8-automoottoreiden saralla kuulunee mainita harvinainen ja laajalti tuntematon Standard_Motorin 75 hevosvoiman (20 verohevosvoiman), 90° V-kulman, 2 686 cm³, Ford-"lättäpäästä" selviä vaikutteita saanut sivuventtiili-V8 varustettu Standard Flying Twenty V-Eight (Standard Motors oletti, että "V8" oli Fordin suojattu tuotemerkki, joten mallimerkissä käytettiin joko "V-Eight"- tai "20AV"-merkintää). Moottorin sylinterimitat olivat samat kuin Standardin Ten-mallin nelisylinterisestä SV-moottorista, samoin toinen V8:n alumiinikansista (toisen ollessa peilikuva), joskaan moottoreilla ei muuten ollut mitään yhtäläisyyksiä. Vaihteistona käytettiin 6-sylinterisestä Flying Twenty-mallista ja SS-Jaguareista tuttua 4-vaihteista manuaalia. Moottorin komponentit valmisti, ja muita työstötöitä suoritti ulkopuolinen yhtiö Coventry Climax: sopimus tehtiin 500 moottorista, eli 50 kappaletta 10 viikon ajan, mutta Standard typisti tilauksen viimein vain 250 moottoriin, ja joutui maksamaan sopimussakkona 7 000 puntaa.
Suuri uutuusmalli esiteltiin Lontoon Olympia Motor Shown aattona lokakuussa 1936: kori oli 2 tuumaa pidennetty, 4 tuumaa kasvatetulla raidevälillä varustettu versio Standard Flying Tvelve:stä vesiputous- tai lähteen mukaan miekkailumaski-jäähdytinsäleiköllä. Myyntihinnallaan 349 puntaa se oli paitsi selvästi kalliimpi kuin Standardin oma 6-sylinterinen Flying Twenty, myös paljon kalliimpi kuin 210 punnan ja 22 verohevosvoiman Ford V8 tai sen muut kilpailijat kuten SS-Jaguar tai Wolseley, joskin Riley Eight-Ninety oli 450 punnan hinnallaan sitä kalliimpi. Tehokas moottori siivitti Flying Twenty V-Eight:in The Autocar-lehden vuoden 1937 koeajossa lähes tarkalleen 80 mailin huippunopeuteen, ja auton kiihdytysaika 0-60 mailiin oli aikalaisiinsa verrattuna riuskat 18,1 sekuntia, mutta Flying Twelve-mallista vain kallistuksen vakaimilla edessä ja takana jalostettuna sen ajo-ominaisuudet olivat huonot, jarrulaitteet suorastaan riittämättömät. Tuotanto päättyi jo vuonna 1937 kehnon kysynnän vuoksi, sillä ostajakunta valitsi V8-mallin sijaan edullisemman ja tilavamman 6-sylinterisen Flying Twenty-mallin, joskin autojen jäännösvarastoa myytiin vielä 1938 alennettuun 325 punnan hintaan. Flying Twenty V-Eight oli paitsi liian kallis menestyäkseen, myös kulutti paljon polttoainetta (standardmotorclub.org:n sivun 557 mukaan gallona riitti vain 15 mailin ajoon).
Käännös suomeksi