stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laulujen laulu
Tausta > Tekijä ja ajoitus

Laulujen laulun kirjoittaja ja ajoitus ovat tuntemattomia. Juutalais-kristillisessä perinteessä kirjoittajana on pidetty kuningas Salomoa, mikä johtunee siitä, että teksti sisältää useita viittauksia häneen. Esimerkiksi aivan kirjan alussa teksti ilmoittaa olevansa ”Salomon laulu”, mikä voi viitata joko Salomoon sen kirjoittajana tai vaihtoehtoisesti siihen, että se on omistettu Salomolle tai että sillä on jokin muu yhteys häneen. Antiikin aikana kirjallisuuden attribuoiminen tunnetuille ja kunnioitetuille hahmoille ei missään tapauksessa ollut tavatonta. Myös muissa Raamatun teksteissä esiintyvät kuvaukset Salomosta ovat osaltaan voineet tukea tätä tulkintaa: Salomon kerrotaan olleen maineikas runoilija, ja toisaalta hänet kuvataan myös suuren haaremin päänä. Näkemys Salomosta Laulujen laulun kirjoittajana pysyi suosittuna aina 1800-luvulle asti.
Laulujen laulun syntyajankohdasta on esitetty arviota 900-luvulta eaa., jolloin mahdollisen historiallisen Salomon oletetaan eläneen, aina 300–200-luvuille eaa., jolloin hellenistinen kulttuuri vaikutti vahvasti ajan juutalaisuudessa. Kielellinen analyysi kuitenkin tukee nuorempaa ajoitusta: Laulujen laulu teksti sisältää selviä merkkejä aramean kielen vaikutuksesta, joka on levinnyt Palestiinaan vähitellen 500-luvulla eaa. ja korvannut heprean alueen pääasiallisena käyttökielenä. Aramealainen vaikutus näkyy Laulujen laulussa niin sanastossa kuin myös morfologiassa, idiomeissa ja lauseopissa. Tämän lisäksi teksti sisältää muutamia persialaisia ja kreikkalaisia lainasanoja, mikä niin ikään tukee myöhäistä ajoitusta. Osa tutkijoista on toisaalta esittänyt Laulujen laulun olevan yhtenäisen tekstin sijaan eri aikoina tuotettujen lyyristen tekstien kokoelma.
Laulujen laulun tekstillä arvellaan olevan vanhat ja kansainväliset juuret Lähi-idän rakkauslyriikassa. Yhtäläisyydet Mesopotamian ja etenkin muinaisen Egyptin rakkausrunouteen viittaavat siihen, että tekijä sai innoitusta lähialueen rikkaasta kulttuuriperinnöstä. Mainittuihin yhteisiin piirteisiin lukeutuvat esimerkiksi rakkaan ylistäminen, kaipaus ja toivominen, kehon metaforiset kuvaukset, seksuaaliset vihjaukset sekä luontokuvasto ja aisteihin vetoaminen. Egyptiläisen rakkausrunouden tapaan Laulujen laulu ei kerro jumaluuksista eikä vaikuta selvästi liittyvän rituaalisuuksiin. Kirjan eroottisuuden vuoksi se oli vaarassa jäädä pois heprealaisen Raamatun kaanonista.
Sisältö

Laulujen laulu koostuu rakkausrunoista, joissa naisen ja miehen puheenvuorot vuorottelevat. Runojen erotiikka on täynnä aistihavaintoihin, kokemukseen ja kokonaisvaikutelmaan liittyviä eroottisia metaforia ja kielikuvia.
Laulujen laulun on usein tulkittu liittyvän hääjuhliin. Naista kutsutaan usein morsiameksi, mutta miestä ei koskaan sulhaseksi. Häät mainitaan runoissa vain yhden kerran, ja silloinkin vertauskuvallisesti. Lisäksi puhujien omat kokemukset sukupuolielämästä viittaavat seksuaalisesti kokeneisiin ihmisiin, jollaisia nuoreet vastanaineet eivät noina aikoina olleet.
Laulujen laulun päähenkilö on sulamilaisneito. Muita runossa mainittuja henkilöitä ovat tyttöä rakastava paimen, tytön äiti ja veljet, kuningas Salomo, ”Jerusalemin tyttäret” (Salomon hovinaiset) ja ”Siionin tyttäret” (Jerusalemissa asuvia naisia).
Naispuolinen puhuja kuvataan joissain kohdissa vertauskuvallisesti kokemattomaksi tytöksi, toisissa kohdissa ylpeäksi viettelijättäreksi. Joskus hän on maalaistyttö ja joskus aristokraatti. Naisen metaforana käytetään usein puutarhaa tai viinitarhaa, ja rakastelun metaforana hedelmien poimintaa ja nauttimista, tai vuoripuron virtaamista pulppuavaan lähteeseen.
Sukupuolielämään ja erotiikkaan ei kirjassa liitetä moraalisia varauksia eikä häpeää. Nainen on itsenäinen ja aloitteellinen, ja hän antautuu miehelle vain omasta halustaan. Rakkaus ja mielihyvä on kuvattu molemminpuoliseksi.
Nykyisin Laulujen laulua luetaan yleisimmin kahden ihmisen välisen rakkauden ilmauksena. Aikaisemmin runoja on myös luettu vertauskuvallisesti kuvina Jumalasta ja Israelin kansasta, tai Kristuksesta ja hänen kirkostaan.
Kirjallisuutta

Dzao, Timothy: Laulujen laulu. Saarnakokoelma Korkeasta Veisusta. Suom. Pirkko Koikkalainen. Ristin Voitto, 1972. ISBN 951-605-314-9.
Eskelinen, Pekka: Laulun aika on tullut. Ahaa-elämyksiä Laulujen laulun äärellä. Uusi Tie, 2005. ISBN 951-619-427-3.
Hiltunen, Paavo: Israel ja Aamuruskon Peura. Ari-Kustannus, 1978. ISBN 951-786-105-2.
Kaukomaa, Martta: Lauluista ihanin. Tutkielma Korkeasta Veisusta. 2. painos. Päivä Oy, 1976. ISBN 951-622-139-4.
Lusa, Teijo-Kalevi: Rakkauden herätys. Korkea Veisu profetian valossa. Kuva ja Sana, Saarijärvi 2007. ISBN 978-951-585-174-1
MacIntosh, C. H.: Laaksojen lilja. Korkean Veisun selitys, osa 1. Suom. Ulla Kotkavaara. Lähetys Ystävä, 1987. ISBN 951-9444-27-0.
MacIntosh, C. H.: Omenapuun alla. Korkean Veisun selitys, osa 2. Suom. Ulla Kotkavaara. Kristillinen Kirja- ja Musiikkikustannus, 1999. ISBN 952-5114-25-2.
Norvanto, Jukka: Sinä, jota rakastan. Ruut, Ester ja Laulujen laulu. Raamattu elämään -sarjan osa 25. PerusSanoma Oy, 2004. ISBN 951-888-378-5.
Peltola, Olavi: ”Laulujen laulu”, Löytöretki Vanhaan testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-174-X  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laulujen laulu Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Laulujen laulu (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Korkea veisu (Arkistoitu – Internet Archive) (1933)
Laulujen laulu Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.
Aiheesta muualla > Muuta

Gietmann, Gerhard: Canticle of Canticles Catholic Encyclopedia. 1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Luther, Martti: Korkean Veisun selitys
Hirsch, Emil G. & Toy, Crawford Howell: The Song of Songs. Jewish Encyclopedia. 1906.
Ketuvim
Psalmien kirja · Sananlaskujen kirja · Jobin kirja · Laulujen laulu · Ruutin kirja · Valitusvirret · Saarnaajan kirja · Esterin kirja · Danielin kirja · Esran kirja/Nehemian kirja · Aikakirjat (Ensimmäinen aikakirja · Toinen aikakirja)
| n k Vanha testamentti |
| --- | --- |
Pentateukki:  Ensimmäinen Mooseksen kirja  Toinen Mooseksen kirja  Kolmas Mooseksen kirja  Neljäs Mooseksen kirja  Viides Mooseksen kirja 
Historialliset kirjat:  Joosuan kirja  Tuomarien kirja  Ruutin kirja  Ensimmäinen Samuelin kirja  Toinen Samuelin kirja  Ensimmäinen kuninkaiden kirja  Toinen kuninkaiden kirja  Ensimmäinen aikakirja  Toinen aikakirja  Esran kirja  Nehemian kirja  Esterin kirja 
Viisauskirjat:  Jobin kirja  Psalmien kirja  Sananlaskujen kirja  Saarnaajan kirja  Laulujen laulu 
Suuret profeetat:  Jesajan kirja  Jeremian kirja  Valitusvirret  Hesekielin kirja  Danielin kirja 
Pienet profeetat:  Hoosean kirja  Joelin kirja  Aamoksen kirja  Obadjan kirja  Joonan kirja  Miikan kirja  Nahumin kirja  Habakukin kirja  Sefanjan kirja  Haggain kirja  Sakarjan kirja  Malakian kirja 
Laulujen laulun alkukirjain latinankielisestä Raamatusta 1100-luvulta. Winchester Cathedral.
John le Carré

| John le Carré |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  David John Moore Cornwell
Syntynyt: 19. lokakuuta 1931 Poole, Dorset, Englanti
Kuollut: 12. joulukuuta 2020 Truro, Cornwall
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: John le Carré 
Äidinkieli: englanti 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.johnlecarre.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
John le Carré, oik. David John Moore Cornwell (19. lokakuuta 1931 Poole – 12. joulukuuta 2020 Truro, Cornwall) oli englantilainen jännityskirjailija. Itsekin tiedustelutehtävissä toiminut le Carré keskittyi vakoilukirjallisuuteen, erityisesti kylmän sodan aikaiseen vakoilupeliin. Parhaimmillaan hänen teoksensa ovat ylittäneet jännitys- ja korkeakirjallisuuden raja-aitoja.
Ensimmäisen teoksensa Puhelu vainajalle le Carré julkaisi vuonna 1961. Erityisesti hänen kolmas teoksensa Mies kylmästä vuodelta 1963 luetaan lajityypin ehdottomiin klassikoihin, ja sillä hän nousi maineeseen. Teos jatkoi realistisen vakoiluromaanin perinnettä.
Le Carrén alku-uran teoksissa on päähenkilönä tiedustelupalvelun veteraani George Smiley, joka antoi kyynisen kuvan vakoojan muovautumisesta työnsä mukaan. Kirjojen myötä Smiley kuitenkin muuttui ihannoiduksi, tšehovilaiseksi sankariksi, jonka kautta kirjailija esittää kylmän sodan ajan asioiden ja arvojen vastakkaisuutta. Viimeisen kerran Smiley esiintyy teoksessa Vakoojan testamentti, jossa annetaan ymmärtää, että kylmän sodan voittivat väärät. Kylmän sodan päättyessä Smiley toteaa vakoojakoulun aloittaville opiskelijoille: ”Nyt kun olemme hoitaneet kommunismin ylilyönnit, on aika hoitaa kapitalismin ylilyönnit.”
2000-luvun alun teoksissaan le Carré käsittelee lääkealan korruptiota, Afrikan ongelmia ja maailmanlaajuisia uhkia. Le Carré kertoi vuonna 2000 työskennelleensä tiedustelupalvelu MI6:n palveluksessa vakoojana, joskin hän oli vihjaillut asiasta jo aiemmin.
Toisten teoksia le Carrésta

John le Carrésta kertoo Errol Morrisin dokumenttielokuva The Pigeon Tunnel (2023).
Sisman, Adam: John Le Carré: The Biography. New York: Harper, 2015. ISBN 978-0-06-210627-8
Sisman, Adam: The Secret Life of John le Carré (2023).
Suomennetut teokset

Puhelu vainajalle, 1964 (Call for the Dead, 1961)
Mies kylmästä, 1964 (The Spy Who Came in from the Cold, 1963)
Paholaisen siivet, 1965 (A Murder of Quality, 1962)
Peilisota, 1965 (The Looking-Glass War, 1965)
Tapahtui Bonnissa, 1968 (A Small Town in Germany, 1968)
Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja, 1974 (Tinker, Tailor, Soldier, Spy, 1974)
Sota ilman sankareita, 1979 (The Honourable Schoolboy, 1977)
Värisuora, 1980 (Smiley´s People, 1980)
Pieni rumpalityttö, 1983 (The Little Drummer Girl, 1983)
Täydellinen vakooja, 1986 (A Perfect Spy, 1986)
Sankari vai vakooja, 1989 (The Russia House, 1989)
Vakoojan testamentti, 1991 (The Secret Pilgrim, 1991)
Yön pakolainen, 1993 (The Night Manager, 1993)
Vain meidän kesken, 1995 (Our Game, 1995)
Panaman räätäli, 1997 (The Tailor of Panama, 1996)
Single & Poika, 1999 (Single & Single, 1999)
Uskollinen puutarhuri, 2002 (The Constant Gardener, 2001)
Ylimmät ystävät, 2004 (Absolute Friends, 2004)
Pakanalaulu, 2007 (The Mission Song, 2006)
Lainsuojaton, suom. Erkki Jukarainen. 2009.
Hurmaava petturi, 2012 (Our Kind of Traitor, 2010) suom. Erkki Jukarinen
Tulenarka totuus, 2014 (A Delicate Truth, 2013) suom. Anna Lönnroth
Vakoojan perintö, 2018 (A Legacy of Spies, 2017) suom. Tero Valkonen
Vielä yksi tehtävä, 2020 (Agent Running in the Field, 2019. Suom. Ilkka Rekiaro) Crime Time. ISBN 978-952-291-831-4
Viimeinen henkäys, 2022 (Silverview, 2021. Suom. Ilkka Rekiaro) Crime Time. ISBN 9789523823501
Teosten filmatisointeja

Monien le Carrén teosten pohjalta on tehty elokuvia. Parhaimpina pidetään elokuvia Mies kylmästä (1965), Sankari vai vakooja (1990) ja Uskollinen puutarhuri (2005). Minisarjojen Tinker, Tailor, Soldier, Spy (1979) ja Värisuora (1982) Smileyn roolissa näytteli Alec Guinness. Vuonna 2011 valmistui Tomas Alfredsonin ohjaama elokuva Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja, joka perustuu le Carrén samannimiseen romaaniin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John le Carré Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut. (englanniksi)
John le Carré, vakoojien kuningas (Arkistoitu – Internet Archive). Yle.
Jill Lawless: Agent: Master spy writer John le Carre dies at 89 abc news. 14.12.2020. Viitattu 14.12.2020 (englanniksi).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Ann Leckie

| Ann Leckie |
| --- | --- |
 Ann Leckie vastaanottamassa Hugo-palkintoa 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1966
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Aikakausi:  2006-
Tyylilajit:  science fiction
Palkinnot
 Arthur C. Clarke -palkinto Hugo-palkinto Nebula-palkinto BSFA Locus-palkinto 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ann Leckie (s. 1966) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Leckie voitti 2014 esikoisromaanillaan Ancillary Justice (2013) muun muassa Arthur C. Clarke-, Hugo-, Nebula- ja BSFA-palkinnon. Jatko-osat Ancillary Sword (2014) ja Ancillary Mercy (2015) voittivat molemmat Locus-palkinnon.
Vuonna 2024 Leckie voitti parhaan sarjan Hugo-palkinnon Imperial Radch -sarjalla.
Teokset > Imperial Radch -trilogia

Ancillary Justice. New York: Orbit, 2013. ISBN 978-0-316-24662-0. Arthur C. Clarke, Hugo-palkinto, Nebula, BSFA
Ancillary Sword. New York: Orbit, 2014. ISBN 978-0-316-24665-1. Locus, BSFA
Ancillary Mercy. New York: Orbit, 2015. ISBN 978-0-316-24668-2. Locus
Teokset > Muut

Provenance (2017)
The Raven Tower. New York: Orbit, 2019. ISBN 978-0-316-38869-6
Translation State. New York: Orbit, 2023. ISBN 978-0-316-28971-9.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu. (englanniksi)
Ann Leckie Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
Ann Leckie Science Fiction Awards Database -sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ann Leckie
Käännös suomeksi
Fernand Léger

| Fernand Léger |
| --- | --- |
 Fernand Léger
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. helmikuuta 1881 Argentan, Orne, Ranska
Kuollut: 17. elokuuta 1955 (74 vuotta) Gif-sur-Yvette, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Taiteilija
Salanimi:  
Ala:  taidemaalari, kuvanveistäjä, elokuvantekijä
Taidesuuntaus:  kubismi ja modernismi
 Nimikirjoitus
Fernand Léger (4. helmikuuta 1881 Argentan, Orne – 17. elokuuta 1955 Gif-sur-Yvette, Essonne) oli ranskalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja elokuvantekijä. Hän aloitti maalaamisen 25-vuotiaana ja oli tyyliltään lähellä impressionismia. Vuonna 1907 hän näki Paul Cézannen töitä näyttelyssä ja muutti piirtämistyyliään geometrisemmaksi.
Léger muutti 1909 Montparnasselle ja tutustui avantgarden kärkinimiin, kuten Marc Chagalliin. Léger’n tärkein työ tältä kaudelta on Alastomia metsässä (1909), joka oli hänen versionsa kubismista.
Léger pyrki taiteessaan välttämään tunteellisuutta ja havaintojen pohjalta ilmaisemaan aiheen rakenteen. Pelkistetty ilmaisu johti geometristen kuvioiden käyttöön esimerkiksi jo vuosien 1909–1911 maalauksessa Häät (La Noce). Ensimmäisessä maailmansodassa lääkintämiehenä saadut kokemukset vahvistivat hänen ihailuaan koneistettua maailmaa kohtaan.  Vuonna 1916 hän oli vähällä kuolla saksalaisten sinappikaasuhyökkäyksessä. Toipilasaikanaan hän maalasi teoksen Kortinpelaajat (La Partie de cartes, 1917), joka kuvastaa sodan epäinhimillisyyttä. Tuosta työstä alkoi Léger’n mekaaninen kausi, jolloin hän maalasi koneita ja putkia muistuttavia hahmoja. Léger oli innoissaan kaikesta uudenaikaisesta ja harkitsi maalaamisesta luopumista voidakseen keskittyä elokuvien tekemiseen. Hän oli mukana muutamissa filmihankkeissa vuosina 1924, 1946 ja 1947.
Vuonna 1920 Léger tutustui Le Corbusieriin, josta tuli hänelle elinikäinen ystävä. Corbusierin teorioiden vaikutus näkyy seinämaalauksissa, joita Léger teki 1920-luvulta alkaen. Hän perusti vuonna 1924 taidekoulun (jossa muun muassa Tuulikki Pietilä on opiskellut).lähde?
Toisen maailmansodan aikana Léger asui Yhdysvalloissa ja opetti Yalen yliopistossa. Vuonna 1945 hän palasi Ranskaan ja liittyi kommunistiseen puolueeseen. Vuodesta 1925 alkaen Léger teki täysin abstrakteja seinämaalauksia, muun muassa Brysseliin 1935, Pariisiin 1937 ja YK:n päämajan suureen saliin (1952). Hän arvosti seinämaalauksia, koska ne olivat paremmin suuren yleisön nähtävillä kuin kankaalle maalatut työt.
Léger oli aktiivinen viimeisiin vuosiinsa asti. Hän asui Sveitsissä ja laati suuria arkkitehtonisia taideteoksia eri puolille maailmaa. Hän perusti vuonna 1950 Biotiin keramiikkastudion, josta tuli Léger-museo vuonna 1957.
Teoksia

Alastomia metsässä, 1909
Soittimia, 1926 (Ateneumin taidemuseossa)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fernand Léger Wikimedia Commonsissa
Fernand Léger: Maalaustaiteen tehtävät. Julkaisija Suomen Taiteilijaseura ry. Helsinki 1980. ISBN 951-95545-2-1.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  FID  KulturNav  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Victoria  Photographers' Identities  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Lehtimiehet
Kirjallisuutta

Kanerva, Erkki ”Jammu” ym.: Lehtimiesten legenda. Tampere: Art Urpo Oy 2012. ISBN 978-952-93-1657-1.
Riitta Lehtimäki

Riitta Lehtimäki Maalla-lehden kolumnikuvassa Kiljuskärjen huvilalla.
Riitta Lehtimäki (s. 1958) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hän työskentelee vapaana toimittajana työosuuskunta Mediakunnassa. Aiemmin hän on työskennellyt opintosihteerinä Helsingin Seudun Journalistit ry:ssä. Toimittajana hän on työskennellyt Kotiliedessä ja Annassa, toimituspäällikkönä Avussa ja päätoimittajana Vivassa. Vuodesta 2005 ilmestynyt aikakauslehti Maalla on Riitta Lehtimäen oma lehti-idea. Hän kirjoittaa nykyään Maalla-lehden kolumneja, joissa hän pakinoi vanhojen talojen aiheuttamista iloista ja suruista niitä intohimoisesti rakastavien ihmisten elämässä.
Lehtimäki on kirjoittanut Suomen Pankin johtokunnan jäsenen Sinikka Salon elämäkerran Tahdon tähden (2004, Otava) yhdessä Salon kanssa. Lehtimäki kirjoitti ja toimitti Naistoimittajat ry Kvinnliga Journalister ry:n 60-vuotishistoriikin Nainen mediassa (2006, Edita).
Riitta Lehtimäki valmistui filosofian maisteriksi Tampereen yliopistosta 1990. Hän on opiskellut myös lukuvuoden 1977-1978 pohjoismaisessa kansanopistossa Biskops Arnössä, josta lähtien hän on ollut kiinnostunut pohjoismaisista yhteiskunnista, niiden kielestä ja kulttuurista.
Et-lehdessä ollut Alzheimerin tautia käsittelevä juttu Petter on hoitanut muistisairasta vaimoaan 20 vuotta: ”Eeva ei ole puhunut kymmeneen vuoteen”  oli ehdolla 2020 Edit aikakauslehtikilpailussa kolmen parhaan feature-jutun kategoriassa. Kunnioittavasti köyhyydestä – juttupalkinnon hän sai 2016 Kotiliedessä ilmestyneestä jutusta ”Vähällä rahalla” yhdessä toimittaja, kirjailija Pauliina Suden kanssa.
Teokset

Tahdon tähden Sinikka Salon elämäkerta yhdessä Sinikka Salon kanssa, Otava 2004. ISBN 951119657X
Nainen mediassa Naistoimittajat ry. 60 vuotta, Edita 2006. ISBN 951-37-4855-3
Ruotsin maantiede

| Ruotsin maantiede |
| --- | --- |
 kartta
Maanosa:  Eurooppa
Naapurimaat:  Norja, Tanska ja Suomi.
Tilastot
Pinta-ala:  450 295 km²
 – Sisävesi:  39 960 km² (8.69 %)
Rantaviiva:  3 218 km
Rajan pituus:  2 333 km
Ennätykset
Korkein kohta:  Kebnekaise, 2 111 m
Matalin kohta:  Kristianstad, −2.41 m m
Pisin joki:  Klarjoki–Götajoki, 720 km
Suurin järvi:  Vänern, 5 585 km²
Ilmasto
Ilmasto:  Mannerilmasto
Luonnonvarat
Luonnonvarat:  kupari, nikkeli, rauta, sinkki, arseeni, uraani
Korkeus merenpinnasta ja Ruotsin suurimmat kaupungit.
Kartta Ruotsin kallioperästä.
Ruotsi rajoittuu idässä ja etelässä Itämereen ja lounaassa Pohjanmereen. Maa sijaitsee lähes kokonaisuudessaan Skandinavian niemimaalla. Gotlannin ja Öölannin suuret saaret Itämeressä kuuluvat Ruotsiin. Ruotsin korkein kohta on 2 111 metriä korkea Kebnekaise Lapissa. Norjan halki pohjois–eteläsuunnassa kulkevat Skandit (vanhalta nimeltään Kölivuoristo) ulottuvat paikoin myös Ruotsiin, mutta niiden korkeimmat huiput jäävät Ruotsin puolella 1 500 metriin. Ruotsin kolme suurinta jokea ovat Uumajanjoki, Tornionjoki ja Ångermanjoki, jotka laskevat Pohjanlahteen. Ruotsin suurin järvi Vänern on koko Pohjois-Euroopan suurin järvi.
Saaret, järvet ja joet

Ruotsin merialueilla ja sisävesissä on 221 800 saarta. Suurimmat saaret ovat Gotlanti, Öölanti, Orust, Hisingen ja Värmdö. Suurimmat järvet ovat Vänern, jonka vesipinta-ala on 5 585 km2, Vättern 1 912 km2, Mälaren 1 140 km2 ja Hjälmaren 484 km2. Pisimpiin jokiin kuuluvat Klarjoki–Götajoki 720km (joista 520 km Ruotsin puolella), Muonionjoki-Tornionjoki 570 km, Daljoki 520 km, Uumajanjoki 460 km, Luulajanjoki 450 km ja Ångermanjoki 450 km.
Ilmasto

Ruotsin ilmastoon vaikuttavat sen pohjoinen sijainti ja Skandien antama suoja Atlantin lämpimiltä, kosteilta tuulilta. Tukholman Pohjoispuolella ilmasto on melko mantereinen ja kuivempi kuin Suomessa, Föhn-tuulet ovat tyypillisiä. Kesät ovat melko lämpimiä ja talvet kylmiä ja lumisia. Tukholman eteläpuolella sisämaassa vallitsee väli-ilmasto, jossa Atlantilta tulevat matalapaineet vallitsevat. Seudun kesät ovat lämpimiä, mutta talvet vaihtelevat lumisista lauhkeisiin. Göteborgin seudun länsirannikolla ja Skoonessa pimeät ja lumettomat talvet ovat enempi sääntö kuin poikkeus. Göteborgin seudun merellisessä Pohjois-Euroopan ilmastossa kesät ovat useammin mantereisempia seutuja koleampia, Skoone on kesäisin altis myös Keski-Euroopasta tuleville lämmönpurkauksille, joten siellä on kuitenkin kesäisin Länsirannikkoa lämpimämpää.
Köppenin ilmastoluokituksen mukaan Ruotsin eteläosissa ja rannikoilla vallitsee lämminkesäinen mannerilmasto, pohjoisosissa ja sisämaassa subarktinen mannerilmasto. Tuntureilla on paikoin myös tundraa.
Ruotsi voidaan jakaa myös neljään vyöhykkeeseen: Skandit, Tukholman pohjois- ja eteläpuoli sekä Skåne ja lounaisrannikko.
Ilmasto > Skandit

Skandeilla on vuoristoilmaston olosuhteita. Alueen ominaispiirre on föhn-tuuli, joka tuo mukanaan Skandien yli mereltä lämmintä ja kuivaa ilmaa. Kasvillisuus on Skandien pohjoisosassa tunturipaljakoilla pääosin alpiinista vuoristokasvillisuutta.
Ilmasto > Tukholman pohjoispuoli

Tukholman pohjoispuolinen Ruotsi muistuttaa ilmastoltaan Suomea, mutta on kuivempi ja aurinkoisempi. Alueella talvet ovat kylmiä ja lumipeite pysyy maassa 3–6 kuukautta vuodesta. Varsinkin pohjoisessa on talvisin hyvin kylmää. Kesäisin helteitä esiintyy epäsäännöllisesti kesä–elokuussa. Alueella sataa eniten loppukesästä ja syksyllä; keväät ja alkukesät ovat kuivia ja aurinkoisia ja myös talvisin on kuivaa. Sademäärä vähenee pohjoiseen mentäessä, jossa sää on yleensä sateeton ja leuto föhn-tuulen vuoksi. Vuotuinen sademäärä on tyypillisesti etelässä noin 700 mm, mutta vähenee pohjoiseen mentäessä nopeasti noin 500 milliin. Aivan pohjoisessa ja Skandien kupeessa sademäärä on enää noin 350–400 mm.
Ilmasto > Tukholman eteläpuoli

Tukholman eteläpuolisessa Ruotsissa vallitsee leutotalvinen ja lämminkesäinen ilmasto lounaisrannikkoa ja Skånea lukuun ottamatta. Alue on lumen peitossa puolesta kahteen kuukautta vuosittain, mutta toisinaan talvet ovat lounaistuulten vallitessa hyvinkin lumettomia. Talvella säät ovat leutoja, sillä Itämeri lämmittää aluetta idässä ja Atlantin lauhkeat tuulet lännessä. Myöskään Siperian ja Venäjän kylmät ilmamassat eivät Itämeren takia pääse helposti leviämään alueelle idästä käsin. Erityisesti Gotlannin ja Öölannin saarilla talvet ovat hyvin leutoja, mutta toisaalta kesäisin ne ovat hieman manner-Ruotsia viileämpiä. Helteitä esiintyy kesäisin säännöllisesti toukokuulta syyskuulle. Sateet painottuvat loppukesään, syksyyn ja alkutalveen. Keväät ja alkukesät ovat kuivia ja aurinkoisia. Sademäärä vaihtelee noin 700–900 mm välillä.