Suomen presidentinvaali 1931
Ehdokasasettelu

Vaalit käytiin normaalissa järjestyksessä, mutta niiden taustalla vaikutti voimakkaasti lapuanliike, joka oli kommunismin ja osittain myös heikkona pidetyn parlamentarismin vastainen radikaali ja väkivaltainen kansanliike. Aikakauden poliittinen ilmapiiri, jota sävytti myös taloudellinen lamakausi, kuvastui räikeästi lapuanliikkeen kannattajien järjestämässä entisen presidentin K. J. Ståhlbergin ja hänen puolisonsa kyydityksessä Helsingistä Joensuuhun lokakuussa 1930.
Toisin kuin vuoden 1925 vaalissa, puolueet nimesivät ehdokkaansa hyvissä ajoin etukäteen ja vaalitaistelu käytiin henkilöiden ympärillä.
Presidentti Relander oli virkakautensa loppupuolella myötäillyt oikeistoa ja lapuanliikettä. Relanderin arvovallan murenemisesta hänen oman puolueensa piirissä kertoi se, että Maalaisliiton eduskuntaryhmän koeäänestyksessä presidenttiehdokkaasta marraskuussa 1930 eduskunnan puhemies Kyösti Kallio sai 30 ääntä ja Relander vain 12. Karjalan maalaisliittolaiset tukivat silti Relanderia, joka olisi itsekin ollut halukas jatkamaan virassaan. Marraskuun lopussa kokoontunut Maalaisliiton puoluekokous hylkäsi kuitenkin istuvan presidentin valitsemalla presidenttiehdokkaaksi Kallion äänin 87–63. Relander oli tilanteesta katkera, minkä lisäksi hänellä oli henkilökohtaisia antipatioita Kalliota kohtaan. Osa Maalaisliiton valitsijamiesehdokkaista oli Relanderin uskollisia kannattajia, jotka halusivat tuoda hänet mustana hevosena mukaan lopulliseen presidentinvaaliin.
Ståhlberg ei vuonna 1925 ollut halunnut pyrkiä toiselle presidenttikaudelle, mutta suostui nyt ehdolle lapuanliikkeen torjumiseksi. Edistyspuolueen puoluevaltuusto asetti hänet yksimielisesti ehdokkaaksi 29. marraskuuta 1930. Pääministerinä toiminut entinen Suomen valtionhoitaja P. E. Svinhufvud taas oli aiemmin kieltäytynyt lähtemästä ehdolle, mutta muutti mielensä kuultuaan Ståhlbergin ja Kallion ehdokkuuksista, sillä hänen mielestään Ståhlbergin valinta olisi ”suuri onnettomuus” ja Maalaisliiton olisi tullut asettaa ehdolle Relander. Kokoomuksen puoluekokous hyväksyi Svinhufvudin ehdokkaaksi 7. joulukuuta.
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) puolueneuvosto asetti 2. marraskuuta 1930 ehdokkaaksi puolueen entisen puheenjohtajan Väinö Tannerin. Oli selvää, ettei sosiaalidemokraattien ehdokasta valittaisi presidentiksi ja että puolueen valitsijamiehet tulisivat viime kädessä äänestämään Ståhlbergiä. Ruotsalaisen Kansanpuolueen (RKP) keskushallitus ilmoitti tammikuussa 1931, että puolue ei asettaisi omaa ehdokasta. Suomen pienviljelijäin puolue tuki Ståhlbergiä ja meni edistyspuolueen kanssa vaaliliittoon.
Svinhufvud ja Ståhlberg nähtiin yleisesti vaalin pääehdokkaina. Svinhufvudia tuki oikeiston ja lapuanliikkeen muodostama ”isänmaallinen rintama”, Ståhlbergiä lapuanliikkeen vastustajien laillisuusrintama, johon kuului keskustaa ja vasemmistoa. Lapuanliike vihasi Ståhlbergiä niin kovasti, että aivan presidentinvaalin alla liikkeen Aktivisti-lehdessä yllytettiin murhaamaan hänet, jos hänet valittaisiin. Ståhlbergin valitsijamiehille lähetettiin helmikuun alussa myös nimettömiä kirjeitä, joissa uhkailtiin Ståhlbergin murhalla.
Valitsijamiesten vaalit järjestettiin 15.–16. tammikuuta. Vaaleissa oli ehdolla 964 henkilöä. Ehdokkaiden kokonaismäärä oli 970 mukaan lukien useammassa kuin yhdessä vaalipiirissä ehdolla olleet. Äänestysprosentti oli 47,3 eli korkeampi kuin vuoden 1925 vaaleissa mutta alhaisempi kuin kaikissa myöhemmissä presidentinvaaleissa. Svinhufvudin ja Ståhlbergin vetovoiman ansiosta kokoomus ja varsinkin edistyspuolue saivat selvästi suuremman kannatuksen kuin edellisvuoden eduskuntavaaleissa. Nämä puolueet eivät tosin esiintyneetkään vaaleissa puolueina, vaan Svinhufvudin ja Ståhlbergin kannattajien vaaliliittoina.