stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Canmore

| Canmore |
| --- | --- |

 Canmore
 Koordinaatit: 51°05′01″N, 115°22′05″W 
Valtio:  Kanada
Provinssi:  Alberta
Nimetty kaupungiksi:  1965
Hallinto:  
 – Pormestari:  Sean Krausert
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  68,90 km²
Väkiluku (2011):  12 288
 – Väestötiheys:  178,4 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-7
 – Kesäaika:  UTC-6
Postinumero:  T1W
Suuntanumero(t):  +1-403, +1,587
 
 http://canmore.ca/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Canmore on Albertan provinssissa Kanadassa sijaitseva kaupunki. Se sijaitsee noin 80 kilometriä länteen provinssin suurimmasta kaupungista Calgarysta. Se sijaitsee Bow Valley -laaksossa osan Kalliovuorista välissä. Vuonna 2011 Canmoren asukasluku oli 12 288, mikä tekee kaupungista Albertan yhdeksänneksi runsasväkisimmän paikkakunnan.
1900-luvulla Canmoressa on ollut hiilikaivostoimintaa. Vuonna 1965 kahden tuhannen asukkaan Canmore julistettiin kaupungiksi.
Canmore on tunnettu talviurheilukaupunki. Siellä järjestettiin Calgaryssä pidettyjen talviolympialaisten 1988 maastohiihtokilpailut. Se on ollut myös sekä maastohiihdon että ampumahiihdon maailmancup-kalenterissa.
Käännös suomeksi
Abrahamjärvi

| Abrahamjärvi |
| --- | --- |
 Abrahamjärvi
Valtiot:  Kanada
Paikkakunta:  Clearwater, Alberta
Koordinaatit:  52°13′25″N, 116°25′38″W
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  North Saskatchewan -joki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  1 340  m 
Pituus:  32  km
Leveys:  3,3  km 
Pinta-ala:  53 km²
 fiAbrahamjärvi 
Abrahamjärvi on Kanadan Albertassa, North Saskatchewan -joella sijaitseva tekojärvi. Järvi on 33 kilometriä pitkä. Abrahamjärvi syntyi vuonna 1972, kun Bighornin pato rakennettiin.
Saamelainen muinaisusko

Saamelainen noitarumpu.
Seita, saamelaisten pyhä kultti- ja uhripaikka.
Saamelainen muinaisusko tarkoittaa saamelaisten uskonnollisia tapoja ja uskomuksia, joita harjoitettiin ennen kristinuskon valtakautta. Muinaisusko ei ollut yhtenäinen uskonto, vaan siihen kuului erilaisia saamelaiseen kulttuuriin liittyviä piirteitä. Perinteinen maailmankuva perustui ihmisen ja luonnon väliseen suhteeseen. Ihmisen ja eläinkunnan välinen raja on ollut niin häilyvä, että erilaiset eläimen ja ihmisen muodonmuutokset ovat olleet yleinen uskomus.
Saamelaisten alkuperäisessä uskomusmaailmassa kaikella elollisella oli sielu. Ihmisellä oli useita sieluja, joista ruumissielun lähteminen tarkoitti kuolemaa. Vapaasielu puolestaan liikkui suhteellisen vapaasti. Se saattoi kuitenkin joutua myös vangiksi vainajalaan, mikä aiheutti vakavan sairastumisen. Tällaisessa kriisitilanteessa pyydettiin apua lapinnoidalta eli šamaanilta, joka pystyi menemään transsiin rummuttamalla noitarumpua ja laulamalla. Lapinnoita oli saamelaisyhteisöjen tärkein jäsen, sillä hän pystyi toimimaan tuonpuoleisessa yhteisön hyväksi.
Saamelaisten tärkeimpiä palvonta- ja uhripaikkoja olivat seidat, jotka olivat pääosin erityisiä kiviä tai kallioita, joilta pyydettiin menestystä. Vaikka seidat olivatkin vain heikosti personoituja, saamelaisilla oli myös joitakin jumalia. Tiedot vanhoista jumalista ovat tosin epävarmoja. Läntiset saamelaiset ovat tunteneet ylimpänä jumalana Radienin. Saamelaisilla on ollut lisäksi monenlaisia haltijoita ja maahisia. Maahiset ovat olleet keskeisiä uskomusolentoja, ja niitä on pidetty eräänlaisina ihanneihmisinä. Näiden vastaparina tunnetaan myös pimeän puolen stállu-olentoja.
Saamelaisten muinaisusko sai jo varhain piirteitä kristinuskosta, joten siitä on mahdoton esittää täysin luotettavaa tietoa. Saamelaisten aktiivinen käännytys kristinuskoon alkoi 1600-luvulla. Vanhat tavat säilyivät kuitenkin pitkään, ja oikeastaan vielä 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla on todisteita yksilöllisestä seitojen palvonnasta. Saamelaisten kulttuurinen herääminen 1900-luvun lopulla on muuttanut myös suhtautumista muinaisuskoon. Noitarumpu on päässyt esimerkiksi Saamen lipun kuva-aiheeksi ja Pohjois-Norjassa saamelaisesta šamanismista on tullut keskeinen osa new age -liikettä.
Määritelmä

Saamelainen muinaisusko on määritteenä hankala, sillä sillä ei ole samanlaista yhtenäistä, kirjoitettua oppia kuin esimerkiksi kristinuskolla. Saamelaisen kulttuurin uskonnolliset piirteet ovat olleet osa elämän ekologista taustaa, ja monet saamelaisten uskontoon liitetyt piirteet olivat kiinteä osa saamelaisten elämäntapaa ja -filosofiaa. Siihen liittyvään mytologiaan kuului kansanperinnettä, sanoja, nimiä, tapoja ja käyttäytymistä.
Saamelaisten muinaisuskosta on lähes mahdoton esittää täysin luotettavia tietoja, sillä saamelaiset ovat olleet yhteydessä useiden muiden kansojen, erityisesti suomalaisten ja skandinaavien kanssa. Kristillinen kulttuurikin on vaikuttanut saamelaisiin jo 1200-luvulla. Saamelaisten uskomusmaailma on hyvin kerrostunutta, ja siinä on monia yleisarktisia, skandinaavisia ja kristillisiä piirteitä. Osa aineksista on lisäksi puhtaan saamelaisia. Muinaisuskon tulkinta vaikeuttaa lisäksi se, että monet varhaisista kuvauksista saamelaisten ”pakanallisista” käsityksistä on kirjoitettu kristillisestä taustasta käsin, ja se, että esimerkiksi monissa säilyneissä noitarummuissa on jo kristillistä symboliikkaa.
Muinaissaamelainen maailmankuva > Perusta

Saamelaisten perinteisen uskon maailmankuva on perustunut ihmisen ja luonnon väliseen suhteeseen. Se heijastaa kokonaisuudessaan ihmisen, luonnon ja jumalien tai muiden voimien välistä suhdetta. Kaikkeus kattoi sekä aineellisen että henkisen maailman, ja sekä ihmisen että yhteisön sisäistä ja ulkoista maailmaa huollettiin erilaisten rituaalien avulla.
Ihminen ja luonto ovat saamelaisessa perinteessä toisistaan riippuvia kokonaisuuksia. Luontoa ja kaikkea siihen kuuluvaa saatettiin jopa sinutella. Esimerkiksi kuolansaamelaisten joiuissa on ollut luonnollista sanoa vaikkapa ”järviakkaseni” tai ”sinä, kaunis tunturini”.
Muinaissaamelainen maailmankuva > Maailmankaikkeus

Tietoja saamelaisten käsityksestä maailman synnystä on säilynyt vain vähän. Niistä on kuitenkin pystytty päättelemään, että saamelaiset uskoivat toistuvasti luotaviin ja tuhoutuviin maailmoihin. Saamelaisten myyttisestä maailmankäsityksestä sen sijaan on jäänyt paremmat tiedot. Saamelaiset jakoivat maailman kolmeen kerrokseen, jumalten yliseen maailmaan, ihmisten ja maanpinnan välittömässä läheisyydessä olevaan keskiseen maailmaan sekä vainajien ja pimeiden henkien aliseen maailmaan. Keskisessä maailmassa tämän- ja tuonpuoleinen läpäisivät toisensa, joten keskinen maailma sisälsi itsessäänkin paljon tuonpuoleisuutta.
Muiden suomalais-ugrilaisten kansojen tapaan saamelaisetkin tunsivat taivaankantta kannatelleen maailmanpatsaan. Se päättyi maailmantappiin eli Pohjantähteen (Boahjenásti), jota ympäri maailmankaikkeus näytti kiertävän.
Saamelaisten uskoon on aina kuulunut käsitys maailmanajan loppumisesta. Muinaissaamelaisten uskomusten mukaan maailmanajan loppua ei seuraa uudelleen  luominen vaan elottoman ja elollisen maailman suuri tuho. Eskatologialla eli maailman viimeisiä tapahtumia käsittelevästä opilla ei kuitenkaan ole ollut kovin suurta asemaa uskonnossa. Vanhoissa kirjallisissa lähteissä on kuitenkin paljon mainintoja asiasta, mikä johtunee siitä, että tietoja ovat keränneet kristityt saarnaajat.
Saamelaiset tunsivat kaksi myyttistä maailmanloppua. Kumpikin edustaa tähtitaivaalle sijoittuvaa niin sanottua astraalimytologiaa. Toisena vaihtoehtona maailma saattaa tuhoutua tähtien sodassa, jossa Pohjantähti ja koko maailmanpatsas ammutaan alas. Tämän torjumiseksi läntiset saamelaiset ovat kerran vuodessa vahvistaneet maailmanjärjestystä pystyttämällä kultillisen maailmanpatsaan, joka on ollut käytännössä koivun kanto tai koivupölkky. Toisena vaihtoehtoisena tapana myyttiset metsästäjät Gállábártnit ampuvat tähtikuviosta muodostuvan alkuhirven. Itäsaamelaisten maailmanloppu on tapahtunut myös taivaallisen metsästysdraaman kautta. Siinä Tiermes-ukkosenjumala ajaa takaa taivaallista kultasarvista alkupeuraa jousenaan sateenkaari ja nuolinaan salamoita. Tiermeksen tapettua alkupeuran tähdet putoavat taivaalta, kuu ja aurinko sammuvat ja maa tulee elottomaksi.
Muinaissaamelainen maailmankuva > Kulttuurin synty

Vaikka saamelaisilla ei ole varsinaisia maailman syntyyn liittyviä myyttejä, heillä on vahva omaan kansaansa ja sen elinkeinon alkuun liittyvä mytologia. Nämä myytit on koodattu eeppisiin jaksoihin, joista tunnetuin on ”Päivän pojan kosiomatka jättiläisten maahan” -niminen joiku. Se kertoo siitä, kuinka Päivän (Auringon) poika lähtee jättiläisten maahan kauas pohjoiseen. Poika tuo monien seikkailujen jälkeen mukanaan jättiläisen tyttären, jonka kanssa tämä menee naimisiin. Auringon pojan ja jättiläisen tyttären poikia kutsuttiin jo tässä vaiheessa nimellä Gállábártnit, jotka olivat ensimmäisiä saamelaisia. Aurinko oli tyytyväinen pariskunnan liittoon, antoi heille ensimmäisen peuralauman ja opetti samalla poikansa metsästämään. Tarinan kulttuuriheeroksia ovat sekä Gállábártnit, jotka keksivät sukset, ja Aurinko, joka antoi peurat.
Ihmiskäsitys: antropologia > Sielu

Saamelaiset pitivät koko luontoa elävänä, ja jokaisella elävällä olennolla oli sielu. Saamelaisten sielukäsitys oli pluralistinen eli siinä on ollut useita sellaisia henkisiä ulottuvuuksia, joita uskontotieteellisesti voi kutsua sieluksi. Näitä ovat ruumis-, vapaa- ja haltijasielu. Saamelaisten alkuperäistä nimitystä näille ei ole tiedossa, mutta saamelaiset ovat käyttäneet pohjoissaamelaisia nimityksiä heagga (vrt. suomen henki) ja lievla (suomen löyly) sekä germaanilainaa siellu. Historiallisista lähteistä ei kuitenkaan ole kyetty päättelemään, mihin sieluihin nimitykset olisivat erityisesti liittyneet.
Ruumissielu oli yksinkertainen ruumiintoimintoja ylläpitävä sielu. Henkilö kuoli, kun ruumissielu lähti ruumista. Vapaasielu oli puolestaan jossain määrin riippumaton fyysisestä elämästä ja saattoi liikkua vapaaehtoisesti ruumiin ulkopuolella. Vapaasielu saattoi poistua ruumiista muun muassa unessa, šamaanin transsissa ja vakavan sairauden aikana sielunmenetyksen tilassa. Vapaasielu kantoi myös persoonallisuutta ja jälleensyntyi sukukohtaisesti. Vapaasielun tyyssija näyttäisi jollakin tavalla olevan luuranko. Ihmisen kuoltua ihminen saattoi saada vainajalassa uuden vainajalaruumiin, jos luuranko oli ehjä ja kokonainen. Todennäköisesti tästä syystä saamelaiset ovat pelänneet hukkumalla tai petojen syömäksi joutumalla kuolemista, koska jos luuranko katoaa tai tuhoutuu, vainajalassa ei voinut saada uutta ruumista.
Kolmantena sielutyyppinä erotetaan niin sanottu haltijasielu. Se näyttäytyi usein henkilön saapumista enteenä, etiäisenä (ovdasaš), joka oli ”omistajansa” näköinen, sielullinen kaksoisolento. Etiäisillä on hyvin keskeinen asema saamelaisessa nykykansanperinteessä.
Ihmiskäsitys: antropologia > Vainajala

Saamelaiset uskoivat kuolleen näkymättömän osan eli sielun lähtevän pois elävien ilmoilta. Saamelaiset ovat hahmottaneet vainajalan sijainneen maan alla. Yleisin nimitys sille on Jábmiidáibmu, joka viittaa kuolleiden sielujen valtakuntaan. Itäsaamelaiset ovat kutsuneet kuitenkin paikkaa nimellä duot ilbmi (”tuonpuoleinen”). Vainajalassa ihmiset – saatuaan uuden ruumiin – elivät vanhojen lähteiden mukaan suurin piirtein samanlaista elämää kuin maan päälläkin. Uudessa maailmassa kaikki oli periaatteessa samankaltaista, tosin kaikki oli ylösalaisin.
Vaikka saamelaisten käsitys tuonpuoleisesta on melko vanhakantainen, siihenkin on liittynyt ajatus palkkiosta ja rangaistuksesta. Ihmisen elämä vainajalassa muotoutui sen mukaan, miten hänestä oli eläessään joiuttu, toisin sanoen siitä, millainen maine henkilöllä oli.
Ihmiskäsitys: antropologia > Kuolleiden kohtaaminen

Saamelaiset uskoivat niin sanottuun ”sieluaikaan”, joka on aika, joka menee vainajan siirtymiseen kuolleiden yhteisöön. Kuolleella ei ollut lupa ilmestyä eläville enää sieluajan jälkeen. Sieluaikana ne olivat kuitenkin eräänlaisessa elämän ja kuoleman välisessä tilassa, jolloin oli jopa odotettavaa, että vainaja ilmaantuisi sukulaisilleen esimerkiksi unissa. Vaikka noidat olivat jatkuvasti tekemisissä vainajahenkien kanssa, tavallista ihmistä vainajat kuitenkin kammottivat.
Kuolleen yllättävä kohtaaminen on saamelaisessa vainajauskossa melko keskeinen piirre. Sitä pidettiin vaarallisena, koska ihminen voi sen takia mennä tiedottomaksi, menettää puhekykynsä tai tulla mielisairaaksi. Kuolleiden kohtaamisesta aiheutuvaa voimattomuutta on sanottu ráimmahallan-tilaksi. Tämä liittyy erityisesti niin sanottuun eahpáraš-perinteeseen. Nimellä eahpáraš viitataan kummittelevaan lapsivainajaolentoon, ja se pohjautuu suomen kielen sanaan ’äpärä’. Uskomus on omaksuttu vasta itäisten ja läntisten saamelaisten kulttuurierojen alettua muotoutua, sillä itäsaamelaiset eivät tunne perinnettä. Se on myös yleinen uskomus, sillä kansatieteilijöiden keräämässä aineistossa on paljon kertojan itsensä tai hänen lähipiirinsä kokemia eahpáraš-kohtaamisia.
Pyhä > Pyhyyden käsite

Pyhän käsitettä ei pysty yksiselitteisesti määrittelemään, mutta kansanuskossa kaikkia jokapäiväisestä elämästä poikkeavaa käyttäytymistä vaativia asioita ja ilmiöitä voidaan nimittää ”pyhiksi”. Tällaiset ilmiöt erotetaan usein arjesta erilaisin rituaalisin määräyksin tai tabuin. Pohjoisilla pyyntikansoilla pyhä ja arkinen tai tämän- ja tuonpuoleinen eivät erotu toisistaan yhtä selvästi kuin länsimaisessa perinteessä.
Saamelaisilla on ollut kaksi ”pyhään” viittaavaa käsitettä, áiligas ja bassi. Bassi on kielentutkijoiden mukaan pronssikautinen kantagermaanista tullut lainasana. Se lienee merkinnyt yleistä ”pyhän” käsitettä, sillä sillä on voitu viitata tuntureissa ja järvissä asuviin sáiva-olentoihin tai seitoihin. Áiligas lienee sen sijaan melko myöhäinen germaaninen laina. Se on tarkoittanut todennäköisesti abstraktia pyhyyttä, joka olisi sisällöltään ollut lähempänä länsimaistyyppistä pyhää kuin bassi. Kaamoksen jälkeen näyttäytyvillä auringonsäteillä uskottiin olevan parantavaa voimaa, koska niiden mukana tulleet Áiligas-miehet toivat siunauksia. Áiligas-miesten palvonta lienee saanut innoituksensa katolisesta pyhimyskultista.
Pyhä > Sáiva

Pyhän kanssa läheisessä yhteydessä on ollut sáiva-käsite, jonka todellista luonnetta ei kuitenkaan ole tiedossa ja josta voi esittää vain olettamuksia. Sanana sáiva on yleissaamelainen, ja se on liittynyt varsinkin lännessä tiettyihin tuntureihin ja ruotsin- ja suomensaamelaisten perinteessä erityisesti järviin. Sáiva-järvet ovat viitanneet yleensä kaksipohjaisiksi ajateltuihin, tuonpuoleisten olentojen asuttamiin järviin. Tällaiset järvet olivat yleensä kirkkaita lähdejärviä, joiden pohjassa saattoi olla järvien väliseksi aukoksi tulkittu lähteensilmä.
Sáivan itäisemmän, järviin liittyneen merkityksen on arveltu olevan alkuperäinen. Tässä tapauksessa se liittyisi todennäköisesti saamelaisten uralilaisvaikutteisiin vanhoihin vainajalakäsityksiin. Pyhiin tuntureihin tai yleisesti tuonpuoleiseen tai pyhyyteen viittaava merkitys olisi näin eräänlainen väljähtynyt merkitys alkuperäisesti sáivasta. Eteläsaamelaisilla sáiva lienee saanut vaikutteita muinaisgermaaneilta. Heidän mukaansa suvun vainajat siirtyivät asumaan onnellista elämää pyhiin vuoriin. Tällaisia norjalaisia vuoria on erityisesti alueella, jossa myös sáivat liitetään useimmiten tuntureihin.
Pyhä > Seitakultti

Seita on yleissaamelainen käsite, joka tarkoitti alkujaan pyhää kultti- ja uhripaikkaa. Niiden kautta uskottiin vaikuttavan jonkin luonnonmahdin, joka mahdollisti elinkeinon harjoittamisen. Seidat olivat vain heikosti personoituja, vaikka välillä puhutaankin seita-hengistä.
Seitapaikat olivat pääosin kiviä tai kalliopaikkoja, mutta niiden lisäksi tunnetaan puuseitoja. Suurta seitaa, kuten Inarijärven Ukkoa, saattoi palvoa kaikki siidan eli lapinkylän asukkaat. Kiviseitojen koko on vaihdellut pienistä mukana kuljetettavista kivistä suuriin kalliomuodostelmiin. Useat seidat olivat ulkoisesti ympäristöään hallitsevia hahmoja, sillä niissä oli joitain huomiota herättäviä muotoja. Puuseidat olivat harvinaisempia, ja niitä on ollut pääosin metsäalueilla, hyvien kala-apajien varrella. Ne yleensä muotoiltiin, ja joskus niihin kaiverrettiin ihmiskasvoja tai -hahmoja.
Kultti on ollut todennäköisesti alkujaan siitojen järjestämä suku- ja perheinstituutio, jota perheen tai klaanin vanhimmat ovat ylläpitäneet. Saamelaiset uhrasivat seidoille luonnontuotteita, kuten lihaa tai kalaa, ja toivoivat, että seidat vastaanottaisivat lahjan ja antaisivat vastalahjana menestystä. Usein uhraajat söivät suurimman osan uhrieläimestä, mutta seidalle piti jättää osa jokaisesta eläimen ruumiinosasta. Yksinkertaisissa rituaaleissa seitaa vain voideltiin kalanrasvalla tai verellä. Kultin kohde vaihteli tilanteen ja tehtävän mukaan. Poronomistajat uhrasivat hieman eri kohteille kuin kalastajat ja metsästäjät. Kultin myöhäisempään vaiheeseen kuuluivat lisäksi raha-, viina- ja tupakkauhrit.
Suhde seitaan oli tasa-arvoinen ja vastavuoroinen, sillä sekä ihmisellä että seidalla olivat omat velvollisuutensa. Sopimuksen rikkonutta osapuolta odotti rangaistus. Ylimielisesti seitaa kohtaan käyttäytynyttä ihmistä rangaistiin esimerkiksi sairaudella, ja huono tai saamaton seita saatettiin hylätä.
Pyhä > Kodan pyhät paikat

Kota eli lavvu oli tietynlainen suuren maailman pienoismalli, ja järjestäytyneen maailman keskus oli aina siellä, mihin kota oli pystytetty. Kodan pyhien paikkojen jumaluuksien uskottiin asuvan permannon alla, ja ne muuttivat tavallaan kodan mukana.
Kodassa oli myös oma pyhyyden keskittymä, boaššu, joka oli pyhä takasoppi ja -ovi. Siellä säilytettiin noitarumpua ja aseita ja sen kautta käytiin uhritoimituksiin ja tultiin niistä. Boaššun läpi kuljettiin myös metsästykseen, ja sen kautta tuotiin saalis sisään. Boaššu oli naisille tabu, mutta sitä hallitseva jumaluus oli feminiininen. Boaššuáhkkásta ja tämän kultista tiedetään kuitenkin hyvin vähän.
Naisilla oli kodassa oma pyhä vyöhykkeeseen, joka sijaitsi tulisijan ja ovensuun välissä. Siellä ajateltiin niin sanottujen áhkká-jumalien asuvan. Naiset antoivat jumaluuksilleen juoma- ja ruokauhreja kaatamalla niitä maahan, mutta yleisesti naisten pyhässä vyöhykkeessä suoritetuista riiteistä tiedetään hyvin vähän, koska tietojen kerääjät eivät olleet kiinnostuneet naisten kulttuurista.
Ruotsin Lapista on kerätty tietoa, että kodan yhteyteen rakennettiin aina myös yksinkertainen uhrilava, jolla pystyi palvomaan jumaluuksia. Seitapuut pystytettiin tällöin lavalle. Uhrilavakäytäntö on saattanut edustaa metsäisten seutujen paikalliskulttuuria, sillä niillä alueilla ei ole ollut tarjolla näyttäviä seitakiviä.
Tuonpuoleiset olennot > Haltijat ja maahiset

Saamelaisilla ei ilmeisesti ollut järjestelmällistä käsitystä luonnonpaikkojen haltijoista. Skandinaavien ja suomalaisten rikasta haltijaperinnettä ovat saamelaisilla vastanneet seitojen kunnioitus sekä käsitys maahisista ja stállu-uskomukset.
Tunnettu yleissaamelainen kertomuskokonaisuus kertoo kahdesta naispuolisesta haltijaolennosta, pahasta Áhčešeátnesta ja hyvästä Njávešeátnesta. Haltijanaisten nimien jälkiosa -eatni tarkoittaa ’äitiä’, ja molempia pidetään eräänlaisina luojahahmoina, joihin liittyy erilaisia uskomuksia, myyttejä ja satuja. Kansankulttuurin perinteen mukaan Áhčešeátne saa haltuunsa Njávešeátnen pojan, jonka hän joko ryösti tai voitti marjanpoimintakilpailussa. Áhčešeátne jättää tilalle oman tyttärensä. Njávešeátnen pojasta kehittyy taitava metsästäjä. Tämä saa kerran sattumalta selville syntyperänsä ja kertoo itsestään äidilleen, jonka kanssa hän sopii kasvatusäitinsä ja tämän tyttären surmaamisesta. Pahan Áhčešeátnen tuhkasta syntyvät kaikki vahinkoeläimet.
Haltijat ovat olentoja, jotka koetaan ja jotka tulkitaan joko itsenäisesti tai sosiaalisen ryhmän puitteissa toimivaksi haltijaksi. Jos koettua olentoa ei pysty sijoittamaan haltijajärjestelmään, saamelaiset puhuvat gobmi-nimellä tunnetusta ilmiöstä, joka voidaan parhaiten suomentaa termillä ’kummittelija’. Gobmi-selityksen voi saada myös eri eläimiin liittyvät aistihavainnot. Gobmi on tyypillisimmillään autiotuvassa tai metsässä nukkuvaa ihmistä häiritsevä olento.
Maahiset ovat olleet saamelaisille hyvin keskeisiä, ja niille on monia nimityksiä, kuten gufihtar ja ulda. Alkuperäinen saamelainen nimitys maanalaisille olennoille lienee luulajan- ja piitimensaamelaisten tuntema ganij. Maahiset kuvattiin varsinkin saamelaisten varhaisimmissa perinteessä ihmistenkaltaisiksi, mutta kauniimmiksi ja rikkaammiksi. Ihmisten ja maahisten välillä oli kanssakäymistä, ja maahiset puhuvat saamea. Maahiset kuvattiin todennäköisesti eräänlaisina ihanteellisina saamelaisina ja niiden elämä sellaiseksi kuin täydellisessä maailmassa. Myöhäisperinteessä maahisilla oli kuitenkin myös pimeä puolensa, ja ne vaihtoivat itselleen mielellään ihmisten lapsia. Toisinaan ne saattoivat kiusata ihmisiä, joista eivät pitäneet. Maahisten vaihdokkaita vastaan suojauduttiin varhaisessa perinteessä väellä ja myöhemmässä virsikirjan lehdillä, sillä maahisten uskottiin kavahtavan kristillisiä symboleita.
Tuonpuoleiset olennot > Stállu-perinne

Maahinen oli eräänlainen ideaalinen saamelainen, mutta stállu puolestaan oli pimeän puolen vastapari ihmiselle. Stállu-perinnettä tunnetaan lähinnä erilaisista tarinoista, eikä tutkijoilla ole tarkkaa kuvaa siitä, onko stállun olemassaoloon oikeasti uskottu. Vaikka stállu saattaa sanana olla nuori, uskomuksena se on ollut muinainen. Siihen viittaa se, että sillä on vanhoja astraalimytologisia yhteyksiä.
Stállu oli ihmistä muistuttava, mutta tätä hieman suurempi olento. Se oli pahantahtoinen ja piti ihmisen lihasta. Monen saamelaisen kerrotaan painineen sen kanssa ja voittaneen sen taitavuudella tai oveluudella. Stállua ei saanut tappaa sen omalla veitsellä, sillä veitsi kääntyi iskijää vastaan. Lisäksi stállun koira piti tappaa, sillä muuten olento voisi herätä uudestaan henkiin koiran nuoltua sen haavat.
Stállu-tarinoihin liittyy usein julmia piirteitä. Niissä saamelaiset kohtelevat stállua hyvin raa’asti ja säälimättömästi. Tarinoissa väkivaltainen toiminta oikeutetaan kertomalla stállun esimerkiksi syöneen jonkun saamelaislapsen. Lisäksi tarinoissa stálluun liittyy myös eroottisia näkökulmia, sillä olento on usein halukas naimaan ihmistytön. Myöhemmässä perinteessä stállut liitettiin niin sanottuihin fikteihin, joilla lapsia on peloteltu mutta joihin aikuiset eivät tosiasiassa uskoneet.