stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jatkosodan hyökkäysvaihe
Karjalankannaksen valtaus

Ennen suomalaisten päähyökkäystä oli jo 30. kesäkuuta Suomen 2. divisioona aloittanut paikallisen hyökkäyksensä Tyrjässä. Elokuun alussa II armeijakunta aloitti hyökkäyksensä puhdistaakseen rajan, Laatokan välisen alueen ja koko Itä-Kannaksen neuvostojoukoista. Tyrjässä saatiin läpimurto ja suomalaiset etenivät Laatokalle 11. elokuuta mennessä katkaisten Sortavalan suunnan venäläisjoukkojen yhteyden Karjalankannakselle. Kilpolansaariin jäi mottiin kaksi Puna-armeijan divisioonaa, jotka kuitenkin pääsivät livahtamaan karkuun (”vesiperämotit”). Neuvostojoukot suorittivat vastahyökkäyksen Käkisalmen suunnalla, mutta se torjuttiin ja eteneminen jatkui. Armeijakunnan kärkijoukot ylittivät 18. elokuuta Vuoksen Hopeasalmen kohdalta tehden ison sillanpään vastarannalle.
21. elokuuta IV armeijakunta aloitti hyökkäyksensä puhdistaen rajan ja Viipurinlahden välisen alueen kahdessa päivässä. 24. elokuuta 8. divisioonan joukot ylittivät Viipurinlahden katkaisten Leningrad–Viipuri-maantien. Neuvostojoukkojen johto käsitti saarrostusuhan ja se antoi käskyn vetäytymisestä, mutta se annettiin liian myöhään. IV ja II armeijakuntien joukot motittivat Viipurista vetäytyneet kolme neuvostodivisioonaa Porlammen–Sommeen alueelle (Porlammen–Sommeen motti). Motti oli Suomen sotahistorian suurin. Joukkoja oli kuitenkin liian vähän pitämään motti täysin kasassa, ja osa venäläisistä pakeni Koiviston saarille elokuun loppuun mennessä. Puna-armeijan miehistötappiot olivat suuret; yli 9300 jäi vangiksi ja suomalaiset hautasivat yli 7500 vihollisen kaatunutta. Raskaan kalustonsa venäläiset joutuivat pääosin jättämään. Viipuri vallattiin motin alussa ja valtausparaati järjestettiin 30. elokuuta. Itse kaupungissa ei taisteltu. Elokuun loppuun mennessä suomalaisjoukot olivat vanhan valtakunnan rajan tuntumassa.
Syyskuun alussa IV, II ja I armeijakunta saavuttivat vanhan rajan ja ylittivät sen. Hyökkäys pysäytettiin 9. syyskuuta Leningradin uloimman puolustuslinjan eteen linjalle Suomenlahti–Valkeasaari–Ohta–Rajajoki–Lempaala–Laatokka ja suomalaiset ryhmittyivät puolustukseen.
Muilta rintamilta > Kuhmon suunta

Suomen 14. divisioona aloitti hyökkäyksensä 3. heinäkuuta 1941 tavoitteenaan Rukajärvi. Se valtasi jo 8. heinäkuuta Repolan ja kahden viikon taistelujen jälkeen Omelian jatkaen itään. Myöhemmin suomalaisdivisioona joutui kiivaisiin taisteluihin Ontrosenvaarasta kymmenen päivän ajaksi. Taistelun jälkeen divisioonan eteneminen oli hidasta. Se valloitti 11. syyskuuta Rukajärven kylän ja eteni Ontajoelle, minne venäläiset olivat tehneet voimakkaat puolustusasemat. Divisioonan hyökkäys pysäytettiin 17. syyskuuta.
Muilta rintamilta > Kainuun suunta

Suomen 3. divisioonan voimat jaettiin kahteen ryhmään sen aloittaessa hyökkäyksensä; Ryhmä J (JR 53) hyökkäsi kohti Louhea ja Ryhmä F (pääosa 3. divisioonasta) kohti Uhtuaa. 18. heinäkuuta Ryhmä J valtasi Sohjanan saaden vahvistuksia Sallasta saapuneesta SS-divisioona Nordista. Näiden edetessä kohti Kiestinkiä Ryhmä F:n hyökkäys pysähtyi peninkulman päähän Uhtuasta.
Ryhmä J valtasi 7. ja 8. elokuuta välisenä yönä Kiestingin ja jatkoi kohti Louhea. Sen hyökkäys pysähtyi 14 kilometriä Kiestingistä itään Puna-armeijan puolustusasemaan. Elokuun puolivälissä Ryhmä J:stä muodostettiin uusi divisioona: Divisioona J (DJ). Sen komentajaksi tuli eversti Väinö Palojärvi. Ryhmä F siirtyi etelämpänä Uhtuan suunnalla asemasotaan.
Elokuun lopussa syntyi ns. Kiestingin motti, jossa suomalainen rykmentti joutui venäläisten saartamaksi Kiestinki–Louhi-rautatielle. Joukot onnistuivat vetäytymään motista raskain tappion. Viimeistään silloin todettiin, ettei Louheen päästäisi vuoden 1941 aikana.
Divisioona J aloitti uudelleen hyökkäyksensä kohti Louhea marraskuun alkupäivinä. Alkumenestyksen jälkeen Suomen ja Saksan pääesikunnat, jotka olivat tietämättömiä hyökkäyksen suunnittelusta, lopettivat sen ja joukot vedettiin takaisin. Ryhmä F:n alueella oli rauhallisempaa.
Muilta rintamilta > Sallan suunta

Sallassa Saksan XXXVI armeijakunnan hyökkäys alkoi 1. heinäkuuta suurin toivein, mutta pysähtyi pian Sallan kirkonkylän valtauksen jälkeen. Saksalaiset kärsivät raskaita tappioita venäläisten vastarinnan takia. SS-taisteluryhmä Nordin joukkoihin levisi pakokauhu venäläisten pystyessä vielä vastahyökkäykseen. Koko hyökkäys keskeytettiin 10. heinäkuuta ja epäonnistunut SS-taisteluryhmä Nord siirrettiin Sallan suunnasta etelämmäksi Kiestingille. Hyökkäys jatkui 18. elokuuta, jolloin neuvostojoukot saarrettiin ja tuhottiin Kairalassa. Saksalaiset ylittivät Tuntsajoen 31. elokuuta. Joukot olivat tuolloin 20 kilometrin päässä vanhasta rajasta.
Syyskuun alussa saksalaiset ylittivät vanhan rajan joutuen ankariin taisteluihin Voitajoella. 17. syyskuuta mennessä joukot olivat Vermanjoella, vahvasti linnoitetun venäläisaseman edessä. Asemat olivat erittäin edulliset maastoltaan ja puolustus luja. Hyökkäys pysäytettiin – tällä kertaa lopullisesti – ja joukot kaivautuivat asemiin. (Tapahtumat karttana)
Muilta rintamilta > Petsamon suunta

Saksalainen vuoristoarmeijakunta Norja aloitti 28. kesäkuuta hyökkäyksensä kohti Murmanskia. Kalastajasaarennossa Puna-armeijan rykmentti piti puoliaan sodan loppuun asti meri- ja ilmatoimitusten avulla. Saksalaisille tietön erämaa oli ennenkokematonta, mikä aiheutti heille suuria hankaluuksia. He ylittivät 29. kesäkuuta Valasjoen ja jatkoivat etenemistään venäläisten tiukentaessa vastarintaansa. Heinäkuun alussa saksalaiset saavuttivat Litsajoen, jonne heidän hyökkäyksensä pysähtyi ja rintama jäi joelle jatkosodan loppuajaksi.
Muilta rintamilta > Hanko

Joulukuuhun mennessä Neuvostoliiton laivasto oli menettänyt toimintamahdollisuutensa Suomenlahdella siinä määrin, ettei se kyennyt enää huoltamaan Hangon tukikohtaansa. Tämän eteen työnnettyyn laivastotukikohdan joukot laivattiin pois, ja suomalaiset pääsivät etenemään tyhjäksi jääneeseen, hävitettyyn kaupunkiin.
Merisotatoimet

Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksessa. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat aluevesillä, moottoritorpedoveneet ja sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat yhteistyössä saksalaisten kanssa Suomenlahtea. Maajoukkojen edettyä Ääniselle Suomen laivasto sai uuden laivastoyksikön, kun perustettiin Äänisen laivasto. Myös ns. saattuetoimintaa suoritettiin, eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia. Merisotatoimista surullisin oli Panssarilaiva Ilmarisen uppoaminen syyskuun puolivälissä. Alus vei mukanaan 271 miestä. Kirkkonummen Mäkiluodon linnakesaarelta käsin suomalaiset häiritsivät neuvostolaivastoa tykkitulellaan koko hyökkäysvaiheen ajan.
Ilmasotatoimet

Jatkosodan alkuun mennessä Suomen ilmavoimat olivat paremmin varustautuneita kuin talvisodassa. Ilmavoimiin kuului noin 550 lentokonetta, pääkonetyyppeinä olivat Brewster B-239 (hävittäjä) sekä Bristol Blenheim (pommikone). Jatkosota alkoi neuvostoilmavoimien massiivisella ilmaiskulla 19 paikkakunnalle. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaisilla oli kuitenkin selvä ilmaherruus. Suomalaiset lensivät pääasiassa tiedustelulentoja ja tekivät hyökkäyksiä neuvostokolonnia vastaan.
Kotirintamalta

Kuten muutkin sotaa käyneet maat, oli myös Suomi jakautunut sotatoimialueeseen ja kotirintamaan. Miesten ollessa rintamalla täytyi naisten korvata työvoimallaan puuttuva työpanos sekä pelloilla että tehtaissa. Naisten työpanos oli oleellinen kansantaloudelle.
Ennen jatkosotaa keväällä 1940 Suomen ulkomaankauppa tyrehtyi. Jatkosodan hyökkäysvaiheen, kuten myös koko jatkosodan ajan Suomi oli säännöstelyn alla. Kaikki mahdollinen ruoka kerättiin talteen. Kansalaisia kehotettiin keräämään metsästä marjoja ja sieniä, ja lehdissä annettiin vinkkejä luonnonkasvien hyödyntämiseen. Hyökkäysvaiheen aikana kevyen työn tekijän leipäkortti oli pienimmillään 250 grammaa jauhoja ja suurimoita tai näkkileipää, raskaan työn tekijät saivat enemmän ruokaa. Muun muassa kankaita, saippuaa, tupakkaa ja polttonesteitä säännösteltiin. Kun kahvin tuonti tyrehtyi, ryhdyttiin keittämään korviketta. Sokeri korvattiin sakariinilla. Laiton mustan pörssin kauppa kukoisti tarkastuksista huolimatta, sillä ihmiset alkoivat kyllästyä ruuan yksipuolisuuteen. Toisaalta monipuolisuutta ruokavalioon saattoi saada maaseudulla asuvien tuttavien tai sukulaisten kautta.
Sodanaikaiseen kotirintaman kuvaan kuuluivat myös 1927–1933 syntyneet sotilaspojat, joita oli lopulta vuonna 1943 yli 72 000. Sotilaspoikajärjestö oli Suojeluskunnan poikaosasto. Pojat olivat 10–17-vuotiaita vapaaehtoisia, jotka toimivat aputehtävissä kotirintamalla. Vanhimmat pojista osallistuivat myös sotilasluonteiseen toimintaan: yli 3 000 poikaa toimi lähetteinä – osa takaisinvallatuilla alueilla rintaman lähistöllä, ja 5 000 sotilaspoikaa toimi tähystäjinä ja ilmatorjunnan muissa aputehtävissä. Sotilaspojilla oli oma Suojeluskunnan pukua muistuttava univormunsa ja omat arvomerkkinsä.
Kotirintamalta > Partisaanitoiminta

Heinäkuussa 1941 Stalin käski perustaa partisaaniosastoja saksalaisia vastaan. Partisaaneille annettiin kolme selkeää tehtävää: tiedustele, hyökkää, tuhoa. Jo heinäkuussa 1941 pohjoisella rintamalla todettiin liikkuvan partisaaniosastoja, mutta suurten osastojen perustaminen jäi myöhemmäksi. Karjalankannaksella, Syvärillä ja Maaselänkannaksella partisaanitoimintaan ei löytynyt edellytyksiä sillä kyseiset alueet olivat voimakkaasti varmistettuja, ja Karjalankannasta lukuun ottamatta liian kaukana Suomen maaperästä.lähde?
Sen sijaan pohjoiset rintamanosat olivat edullisempaa aluetta, koska laajat korpimaat olivat lähes varmistamattomia, niiden kautta sai kuljetettua paljon partisaaneja huomaamatta ja Suomen alue oli lähempänä.
Tiettävästi ensimmäinen pelkästään suomalaisiin siviileihin kohdistunut partisaani-isku tapahtui 3. syyskuuta Savukoskella. Iskussa kuoli kahdeksan suomalaista. Vähitellen tämän jälkeen suomalaiset joukot ryhtyivät varmistamaan laajoja korpimaita. Vielä hyökkäysvaiheen aikana iskujen määrä jäi vähäiseksi.
Kirjallisuutta

Jari Leskinen, Antti Juutilainen: Jatkosodan pikkujättiläinen.  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-28690-7
Ari Rautala: Itä-Karjalan valtaus 1941.  Gummerus, 2002.  ISBN 951-20-6161-9
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Jatkosodan alku
Jatkosodan ryhmitysalueet heinäkuun alussa 1941. Saksalaiset hyökkäsivät Petsamon suunnalla 29. kesäkuuta ja suomalaiset hyökkäsivät Suomussalmen ja Kuusamon suunnalta 1. heinäkuuta.
Suomen joukkojen pisin eteneminen jatkosodan aikana.
Suomalaiset ylittämässä vanhaa rajaa
Kaatuneita puna-armeijan sotilaita Porlammin–Sommeen motista
Suomalaiset etenemässä kohti Rautjärveä elokuussa 1941.
Viipurin valtausparaati 31. elokuuta 1941.
Sotamuistomerkki Tässä pysäytettiin vihollinen Oštan Koromyslovossa, johon suomalaisten hyökkäys pysähtyi 1941
Suomen valloittama alue laajimmillaan Itä-Karjalan eteläosassa sekä Leningradin ja Vologdan alueilla 1941–1944
Rintamatilanne joulukuussa 1941.
Valokuva panssarintorjuntakanuunasta Kiestingin suunnalta.
Hyökkäystavoitteet pohjoisella rintamanosalla.
Panssarilaiva Ilmarinen
Brewster 239
Jorma

| Jorma |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  26. kesäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  26. heinäkuuta
Muunnelmia:  Jarmo
Vastineita eri kielissä:  Jeremy
Nimen alkuperä:  heprean Jeremia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jorma on suomalainen miehen etunimi. Se on vanha ortodoksinen ristimänimi. Jorman nimipäivä on ollut suomenkielisessä almanakassa 26. kesäkuuta vuodesta 1950 asti. Aiemmin nimipäivä oli 13. syyskuuta vuodesta 1908 alkaen. Ortodoksisessa kalenterissa Jorma on kuukautta myöhemmin kuin tavallisessa nimipäiväkalenterissa, 26. heinäkuuta. Nimi on alkuaan heprean Jeremia, jonka karjalaiset ovat omaksuneet venäjästä. Vaikka Jorma on suomalainen, ortodoksista alkuperää olevan Jeremia-nimen muoto, Suomen ortodoksinen kalenteri ei yhdistä Jormaa Jeremiaan vaan Hermolaokseen, johon sillä ei kuitenkaan ole etymologista yhteyttä. Suku- ja kylännimet Jormanen ja Jormas ovat tiettävästi samaa perua kuin etunimi Jorma.lähde?
Nimet Jorma ja Kari tulivat tunnetuiksi Juhani Ahon karjalaisromaanin Panu ilmestyttyä 1897. Kirjassa esiintyy vanha Jorma-niminen tietäjä. Aho lienee ottanut nimen karjalaisesta paikannimestä Jormala. Tämän jälkeen ensimmäisiä Jormaksi nimettyjä oli Akseli Gallen-Kallelan poika Jorma Gallen-Kallela vuonna 1898. Hänet on tiettävästi nimetty Ahon romaanin mukaan.lähde?
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Jorma on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 35 566 miehelle ja alle kymmenelle naiselle. Nimen kulta-aikaa olivat 1940–1950-luvut, jolloin nimi annettiin yli 23 000 pojalle, mikä on Suomessa väestörekisterissä olleiden Jormien kokonaismäärästä jopa yli 60 prosenttia. 1960-luvun loppupuolella Jorma poistui Suomessa suosittujen etunimien joukosta, ja 1980-luvun alkupuoliskon jälkeen nimeä on annettu enää ani harvoin. Sanalla jorma on nykyään nolo sivumerkitys, ja lisäksi eräjorma on käytössä haukkumanimenä tietynlaisesta konservatiivisesta miestyypistä. Toisaalta nimi on saanut hieman käyttöä myös Yhdysvalloissa, missä sen suosiota on lisännyt amerikansuomalainen rockmuusikko Jorma Kaukonen.lähde?
Kuvitteellisia Jormia

Jorma, vanha tietäjä Juhani Ahon romaanissa Panu (1897)
"Jorma Isojorma", Ari Peltosen kirjassa Kirja (1986)
Jorma Kariluoto, hahmo Väinö Linnan romaanissa Tuntematon sotilas (1954)
Jorma Laine, päähenkilö Anssi Mänttärin ohjaamassa televisiosarjassa Mahdottoman tavallinen Jorma Laine
Karl Johansson (jääkäri)

Karl Albinus Johansson (19. heinäkuuta 1896 Helsinki – 20. huhtikuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat talonomistaja Karl Otto Johansson ja Johanna Kristina Grandell. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1933 Lempi Elvira Lehtosen kanssa.
Opinnot

Johansson kävi kansakoulun ja alue- ja paikallispäällikkökurssit Vaasassa vuonna 1920.
Jääkärikausi

Johansson työskenteli parturina Vaasassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 27. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin 22. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon ja laskettiin siviilitöihin.
Sisällissodan jälkeinen aika

Johansson palasi Suomeen sisällissodan jälkeen 19. joulukuuta 1918 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin Kaskisten alueen ja Vaasan suojeluskuntapiirin 2. pataljoonan päälliköksi 1. tammikuuta 1919 alkaen. Tehtävässä hän toimi 1. maaliskuuta 1920 saakka, jonka jälkeen ryhtyi parturiksi ja työskenteli omistamissaan parturiliikkeissä Helsingissä, Vaasassa ja Kokkolassa.
Talvi- ja jatkosota

Johansson osallistui talvisotaan komppanianvääpelinä ja joukkueenjohtajana Jalkaväenkoulutuskeskus 7:ssä. Jatkosotaan hän osallistui taasen toimistoupseerina Vaasan suojeluskunnassa, mistä hänet siirrettiin vuonna 1941 samanlaiseen tehtävään Kokkolan suojeluskuntapiiriin. Myöhemmin hänet siirrettiin Ilmasuojelukomppanian päälliköksi Kokkolaan. Vuoden 1942 jälkeen hän toimi suurtalkoiden toiminnanjohtajana Pohjanmaalla aina vuoteen 1946 saakka, jonka jälkeen hän hoiti ruotsinkielisten  rintamamiesten maanhankinta-asioita Pohjanmaalla.
Sotien jälkeinen aika

Johansson toimi Kaskö Tidningin aputoimittaja vuosina 1948–1949, jonka jälkeen siirtyi piiritarkastajaksi Vakuutusyhtiö Auraan, kunnes vuonna 1951 siirtyi samanlaisiin tehtäviin Fennia-Patriaan. Fennia-Patriaa hän palveli vuoteen 1961 saakka, jolloin siirtyi raatimieheksi Kaskisten raastuvanoikeuteen ja maistraattiin ja toimi päätyökseen Helsingin Osakepankin Kaskisten konttorin johtajana vuoteen 1964 saakka.
Johansson kuoli vuonna 1992 ja hänet haudattiin Kaartin hautausmaalle Helsingin Hietaniemeen. Hänen jälkeensä jääkäreitä oli elossa enää kaksi, kenraali Väinö Valve (k. 1995) ja komentaja Kauko Ikonen (k. 1993).
Luottamustoimet

Johansson toimi Jääkäriliiton Kokkolan ala-osaston puheenjohtajana vuosina 1938–1947 ja Kaskisten VPK:n päällikkönä vuosina 194–1953 sekä Kaskisten talonomistajayhdistys ry:n puheenjohtajana vuosina 1948–1953. Kaskisten vuokralautakannan puheenjohtajana hän toimi vuosina 1951–1953 ja  Kaskisten kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1951–1956 sekä Puheenjohtajana holhouslautakunnassa vuosina 1958–1961 ja  puistolautakunnassa vuosina 1958–1969 sekä väestönsuojelulautakunnassa vuosina 1958–1969. Kaskisten seurakunnan kirkkovaltuuston jäsenenä hän toimi vuosina 1959–1961 ja kirkkohallintokunnan puheenjohtajana vuosina 1961–1966 sekä kirkkorakennustoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1963–1967. Valtion asiamiehenä Kaskisten verotuslautakunnassa hän toimi vuosina 1961–1969. Pietarsaaren Reserviupseerikerho ry:n kunniajäseneksi hänet nimettiin vuodesta 1958 alkaen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 1919  Vänrikki 1941 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Eino Jokirinta

Eino Albin Jokirinta (21. tammikuuta 1898 Salo – 31. toukokuuta 1949) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat rakennustyönjohtaja Juho Jokirinta ja Usenia Ahlqvist. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Astrid Alice Katharina Snellmanin kanssa.
Opinnot

Jokirinta kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1922.
Jääkärikausi

Jokirinta työskenteli asentajana Salossa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 19. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hän kävi myös aseseppäkurssin Kovnossa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Jokirinta saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) luutnantiksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin komppanianpäälliköksi 1. Krenatöörirykmentin 3. Oulun pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Luhalahdella, Viljakkalassa, Mannanmäen-Kyröskosken (Nuutin) akselilla, Epilän-Tampereen akselilla, Karkussa ja Lempäälässä sekä rykmentin etenemiseen Valkeakosken, Tuuloksen ja Lammin kautta Koskelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Jokirinta palveli sisällissodan jälkeen 28. kesäkuuta 1918 alkaen Vaasan konekivääriaseseppäkoulun johtajana, josta tehtävästä hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1919 alkaen päälliköksi Keski-Suomen rykmentin 3. konekiväärikomppaniaan.  Keski-Suomen rykmentistä hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1920 Autopataljoonaan, missä hän toimi aluksi l:sen ja 11. tammikuuta 1921 alkaen 2. autokomppanian päällikkönä. Jokirinta erosi armeijasta 30. huhtikuuta 1924 ja työskenteli sen jälkeen autoliikkeen johtajana. Siviilitöidensä ohella hän toimi 1. maaliskuuta 1926 – 1. huhtikuuta 1927 välisen ajan Viipurin suojeluskunnan moottoriosaston ja 21. marraskuuta 1930 – 30. tammikuuta 1932 välisen ajan auto-osaston päällikkönä. Takaisin armeijan palvelukseen Jokirinta astui 30. tammikuuta 1932 ja hänet sijoitettiin Käkisalmen jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Polkupyöräpataljoona I:een, (tunnettiin myöhemmin nimellä Jääkäripataljoona 1) ja 20. helmikuuta 1937 alkaen Huoltopataljoonaan (tunnettiin myöhemmin nimellä Huoltorykmentti), missä hän toimi aluksi talouskomppanian varapäällikkönä. Myöhemmin hän toimi 1. heinäkuuta 1937 alkaen komppanianpäällikkönä kertausharjoitusosastossa.
Talvi- ja jatkosota

Jokirinta osallistui talvisotaan 19. Autokomppanian päällikkönä, mistä hänet siirrettiin ensin kuljetusesikunnan päälliköksi ja myöhemmin kuljetustoimiston päälliköksi 5. Armeijakunnan esikuntaan. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, mutta siirrettiin myöhemmin Huoltopataljoona 5:n autokomppanian päälliköksi. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin esikuntapäälliköksi Pohjolan suojeluskuntapiirin esikuntaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgewelhrführer 24. joulukuuta 1916  Gewehrführer 20. heinäkuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 6. joulukuuta 1919  Majuri 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Joogin omaelämäkerta

| Joogin omaelämäkerta> Autobiography of a Yogi |
| --- | --- |
 Kirjan ensimmäinen painos
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Paramahansa Yogananda
Kieli:  englanti
Julkaistu:  1946
Suomennos
Kustantaja:  Basam Books
Julkaistu:  2006 (2.p 2011)
Sivumäärä:  588
ISBN:  9789525534320
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Joogin omaelämäkerta (Autobiography of a Yogi) on Paramahansa Yoganandan (1893–1952) omaelämäkerta, joka julkaistiin vuonna 1946.
Yogananda syntyi Mukunda Lal Ghoshinin kylässä Gorakhpurissa, Intiassa Bengali perheeseen. Joogin omaelämäkerta esittelee Paramahansa Yoganandan elämänvaiheet ja kohtaamiset sekä idän että lännen hengellisten johtohahmojen kanssa. Kirja alkaa Yoganandan lapsuuden perhe-elämällä, ja jatkuu gurunsa löytymiseen ja munkkina elämiseen. Tämän jälkeen kuvaillaan Kriya joogan opetukset. 1920 Yogananda hyväksyy kutsun Bostonissa Massachusettsissa Yhdysvalloissa pidettävään uskonnolliseen konferenssiin, jossa hän pitää luennon. Sen jälkeen hän matkustaa Yhdysvaltojen halki luennoiden, ja hän perustaen oppinsa mukaisen järjestön Kaliforniaan Los Angelesiin. 1935 Yogananda palaa Intiaan vuodeksi. Tämän jälkeen hän jatkaa oppejensa opettamista Yhdysvalloissa ja lisäksi kirjoittaa omaelämäkertansa.
Kirjassa kuvataan miten Jumalaa voi ymmärtää, ja se tekee selkoa idän spiritualistisista ajatuksista, jotka joogin mukaan olivat olleet ennen vuotta 1946 vain harvojen saatavilla. Kirjoittajan mukaan 1800-luvulla elänyt spiritualistinen guru Lahiri Mahasaya ennusti kirjan kirjoituksen jo kauan ennen kuin Yogananda aloitti sen kirjoittamisen.
Kirjaa on julkaistu yli 65 vuoden ajan, ja Self-Realization Fellowship on käännättänyt sen ainakin 34 kielelle. Kirja on hyvin arvostettu spiritualistinen klassikko. HarperCollins Publishers -kustannustoimistossa työskennellessään Philip Zaleski nimitti kirjan yhdeksi ”1900-luvun sadasta tärkeimmästä spiritualistisesta kirjasta.” Tom Butler-Bowdon esittelee sen kirjassaan 50 Spiritual Classics: Timeless Wisdom from 50 Great Books of Inner Discovery, Enlightenment and Purpose.