stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eeva-Maija Haukinen
Aiheesta muualla

Kotikadun Kaisa Yle Elävä arkisto. 3.9.1998.
Viikon taiteilija: näyttelijä Eeva-Maija Haukinen Yle Radio 1.
| n k Parhaan naispääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Ansa Ikonen (1944)  Lea Joutseno (1945)  Regina Linnanheimo (1946)  Emma Väänänen (1947)  Eeva-Kaarina Volanen (1948)  Eeva-Kaarina Volanen (1949)  Eeva-Kaarina Volanen (1950)  Emma Väänänen (1951)  Mirjami Kuosmanen (1952)  Rauni Luoma (1953)  Maija Karhi (1954)  Rakel Laakso (1955)  ei jaettu (1956)  Emma Väänänen (1957)  Emma Väänänen (1958)  Tea Ista (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Sinikka Hannula (1962)  Ruth Snellman (1963)  ei jaettu (1964)  ei jaettu (1965)  Riitta Elstelä (1966)  Elli Castrén (1967)  Kristiina Halkola (1968)  Liisamaija Laaksonen (1969)  Ritva Vepsä (1970)  Hillevi Lagerstam, Siiri Angerkoski (1971)  Eeva-Maija Haukinen, Eila Pehkonen (1972)  Tea Ista (1973)  Tuula Nyman, Anja Pohjola, Aino Lehtimäki (1974)  ei jaettu (1975)  Leena Uotila (1976)  Tuula Nyman (1977)  Irma Seikkula, Raili Veivo, Nanny Westerlund (1978)  Elina Salo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Rea Mauranen, Eeva Eloranta (1981)  ei jaettu (1982)  ei jaettu (1983)  Eeva Eloranta (1984)  Rauni Luoma (1985)  Soli Labbart (1986)  Pirjo Leppänen (1987)  Kaija Pakarinen (1988)  Liisamaija Laaksonen (1989)  Pirkko Hämäläinen (1990)  Kati Outinen(1991)  Irma Junnilainen (1992)  Merja Larivaara (1993)  Tiina Lymi (1994)  ei jaettu (1995)  Päivi Akonpelto (1996)  Kati Outinen (1997)  Leea Klemola (1998)  Elena Leeve (1999) 
2000–2019:  Eeva Litmanen (2000)  Outi Mäenpää (2001)  Irina Björklund (2002)  Kati Outinen (2003)  Sari Mällinen (2004)  Outi Mäenpää (2005)  Maria Lundqvist (2006)  Susanna Anteroinen (2007)  Outi Mäenpää (2008)  Elena Leeve (2009)  Minna Haapkylä (2010)  Katja Küttner (2011)  Elina Knihtilä (2012)  Laura Birn (2013)  Leea Klemola (2014)  Anu Sinisalo (2015)  Krista Kosonen (2016)  Linnea Skog (2017)  Krista Kosonen (2018)  Oona Airola (2019) 
2020–2039:  Mimosa Willamo (2020)  Alma Pöysti (2021)  Seidi Haarla (2022) 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Yle
Luettelo Neuvostoliiton sukellusveneiden Nato-koodeista

Nato on lentokoneiden tapaan antanut myös Neuvostoliiton sukellusveneille englanninkieliset tunnukset.
Dieselsähköiset > Taistelusukellusveneet

"Zulu" (Projekti 611)
"Whiskey" (Projekti 613)
"Quebec" (Projekti A615)
"Romeo" (Projekti 633)
"Foxtrot" (Projekti 641)
"Tango" (Projekti 641B - Som-luokka)
"Kilo" (Projekti 877)
"Kilo export (Projekti 636 Paltus-luokka)
"Amur" (Projekti 1670) vientiin
"Improved Kilo" (Projekti 636)
"Petersburg" (Projekti 677, Lada)
Dieselsähköiset > Risteilyohjuksin varustetut sukellusveneet

"Whiskey Twin Cylinder" (Projekti 644) (Projekti 613 aluksista muutettu)
"Whiskey Long Bin" (Projekti 665) (Projekti 613 aluksista muutettu)
"Juliett" (Projektii 651)
Dieselsähköiset > Ballistisin ohjuksin varustetut sukellusveneet

"Zulu V" (Projekti AV-611) 5 venettä
"Golf"
"Golf I" (Projekti 629) 22 venettä
"Golf II" (Projekti 629A) 14 venettä (Projekti 629 veneistä muutettuja)
Dieselsähköiset > Kokeelliset ja erikoistehtäviin valmistetut sukellusveneet

"Golf" (Projekti 629E) (Projekti 629A aluksista muutettu)
Ydinkäyttöiset > Taistelusukellusveneet

"November" (Projekti 627 - Kit-luokka (ven. Кит))
"Echo I" (Projekti 629T) (Projekti 629 aluksista tehtyjä)
"Victor"
"Victor-I" (Projekti 671 - Jorsh-luokka (ven. Ёрш))
"Victor-II" (Projekti 671RT - Sjomga-luokka (ven. Сёмга))
"Victor-III" (Projekti 671RTM - Shchuka-luokka (ven. Щука))
"Alfa" (Projekti 705 - Lira-luokka (ven. Лира))
"Mike" (Projekti 685 - Plavnik-luokka (ven. Плавник))
"Sierra"
"Sierra-I" (Projekti 945 - Barrakuda-luokka (ven. Барракуда))
"Sierra-II" (Projekti 945A - Kondor-luokka (ven. Кондор))
"Akula"
"Akula-I" (Projekti 971 - Shchuka-B-luokka)
"Akula-II"
"Graney" (Projekti 885 - Yasen-luokka (ven. Ясень))
Ydinkäyttöiset > Risteilyohjuksin varustetut sukellusveneet

"Echo"
"Echo I" (Projekti 629)
"Echo II" (Projekti 675)
"Charlie"
"Charlie-I" (Projekti 670)
"Charlie-II" (Projekti 670M)
"Papa" (Projekti 661, Anchar-luokka (ven. Анчар))
"Yankee-Sidecar"(Projekti 667M/Andromeda-luokka) (Projekti 667A aluksista muutettu)
"Yankee-Notch"(Projekti 667AT/Grusha-luokka) (Projekti 667A aluksista muutettu)
"Oscar"
"Oscar-I" (Projekti 949, Antey-luokka (ven. Антей))
"Oscar-II" (Projekti 949A, Granit-luokka (ven. Гранит)
Ydinkäyttöiset > Ballistisin ohjuksin varustetut sukellusveneet

"Hotel"
"Hotel I" (Projekti 658) 8 venettä
"Hotel II" (Projekti 658M) 7 venettä (Projekti 658 veneistä muutettuja)
"Yankee"
"Yankee I" (Projekti 667A, Navaga) 34 venettä
"Yankee II" (Projekti 667AM, Navaga-M) 1 vene (Projekti 667A veneestä muutettu)
"Delta"
"Delta I" (Projekti 667B, Murena) 18 venettä
"Delta II" (Projekti 667BD, Murena-M) 4 venettä
"Delta III" (Projekti 667BDR, Kalmar) 14 venettä
"Delta IV" (Projekti 667BDRM, Delfin) 7 venettä
"Typhoon" (Projekti 941, Akula) 6 venettä
"Borei" (Projekti 955, Borei) 2 venettä koeajoissa, 1 vene rakenteilla, 8 suunniteltu
Kokeelliset ja erikoistehtäviin valmistetut sukellusveneet

"Bravo" (Projekti 690 - Kefal-luokka)
"India" (Projekti 940 - Lenok-luokka)
"Lima" (Projekti 1840)
"Beluga" (Projekti 1710)
Zainab bint Jahsh

Zainabin nimi yhteen sidottuna arabialaisena ligatuuritekstinä
Zaynab bint Jahsh (arab: زينب بنت جحش‎; n. 590–641) oli islamin profeetta Muhammedin vaimo ja kuului niihin yhdeksään, joita kutsuttiin Uskovaisten äideiksi. Zainabin äiti oli Umaima bint Abd al-Muttalib ibn Hašim. Umaima oli siten Muhammedin isän Abdallahin sisar, joten hän oli Muhammedin serkku. Kaikkiaan Muhammedilla oli Ibn Hishamin mukaan kolmetoista vaimoa jalkavaimojen lisäksi.
Avioliitto Zaidin kanssa

Al-Tabari kertoo 900-luvulla, että Zainab, joka oli kaunis nainen, kuului niihin, jotka pakenivat Mekasta Medinaan profeetan mukana. Kun profeetta saapui Medinaan, hän kehotti Zainabia avioitumaan ottopoikansa Zaidin kanssa. Zainab oli aluksi vastaan. Syyksi on epäilty sitä, että hän oli jo ollut naimisissa tai mahdollisesti Zaid ei kelvannut hänelle, koska tämä oli vapautettu orja. Muhammed sai hänet kuitenkin taivuteltua, ja Zainab meni naimisiin Zaid ibn Harithan kanssa.
Ali ibn Abi Talibin jälkeen Zaid oli ollut ensimmäinen mies, joka Mekassa kääntyi muslimiksi. Hän oli Syyriasta hankittu orja, joka oli joutunut Muhammedin vaimon Khadijan haltuun. Muhammed pyysi häntä itselleen, vapautti Zaidin ja otti tämän pojakseen, minkä jälkeen Zaidista käytettiin al-Tabarin mukaan nimeä Zaid Ibn Muhammed. Ibn Hisham kertoo, että Zaidin isä Haritha suri kovasti menettäessään poikansa ja halusi tämän takaisin. Poika kuitenkin halusi pysyä Muhammedin luona. Jumala lähetti tällöin Koraanin jakeen 33:5: "kutsukaa ottopoikaa hänen isänsä mukaan". Tällöin Zaid sanoi: "Minä olen Zaid ibn Haritha.
Zainab Paratiisissa

Ibn Ishaq kertoo värikkään tarinan Muhammedin taivasmatkasta, jota edeltää yöllinen ratsastus Buraq-ratsun selässä Mekasta Jerusalemiin. Siellä Muhammed nousee tikapuita pitkin taivaaseen. Matka kulkee enkeli Gabrielin ohjaamana seitsemän taivaan halki Paratiisiin. Ibn Ishaq jättää Paratiisin kuvailematta lukuun ottamatta yhtä asiaa. Muhammed näkee tytön, jolla on täyteläiset, punaiset huulet. Muhammed kysyy häneltä: "Kenelle sinä kuulut? Sinä miellytit minua heti, kun näin sinut." Tyttö vastaa: "Minä kuulun Zaid ibn Harithalle." Tyttö oli näin ollen Zainab.
Tarina sai lisää sisältöä ja levisi islamilaisessa maailmassa, kun siitä oli 1000-luvulla tehty laajempi versio tuntemattoman tekijän kirjassa Kitab al Miraj. Kirja päätyi eurooppalaisten käsiin Toledossa al-Andalusin valloituksen yhteydessä. Bonaventura Sienalainen käänsi sen latinaksi vuonna 1264 (Liber Scalae Machometi). Myöhemmin se käännettiin espanjaksi ja vulgaariranskaksi. Yhtäläisyydet osoittavat, että Muhammedin taivasmatka antoi virikkeen Danten runoelmaan Jumalainen näytelmä. Dante kohtaa vastaavasti ylimmässä taivaassa rakastettunsa Beatricen, ja hänelläkin oli matkallaan saattaja, joka Gabrielin sijaan oli Vergilius.
Historiallisuus

Zainabista on paljon tarinoita, mutta ne ovat säilyneet aikaisintaan 700-luvun kirjoituksina. Sen takia häntä on pidetty myös puhtaasti kirjallisena hahmona.
Ernst von Weizsäcker

Ernst von Weizsäcker vuonna 1938.
Ernst Heinrich von Weizsäcker (25. toukokuuta 1882 Stuttgart, Saksan keisarikunta – 4. elokuuta 1951 Lindau, Länsi-Saksa) oli saksalainen diplomaatti ja paroni. Hän toimi Saksan ulkoministeriön valtiosihteerinä vuosina 1938–1943 ja Saksan lähettiläänä Pyhän istuimen luona vuosina 1943–1945. Weizsäcker tuomittiin toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1949 Nürnbergin oikeudenkäynteihin kuuluneessa niin sanotussa Wilhelmstrassen oikeudenkäynnissä rikoksista ihmisyyttä vastaan seitsemäksi vuodeksi vankeuteen, mutta hänet armahdettiin jo seuraavana vuonna. Hän itse väitti vastustaneena kansallissosialismia ja kannattaneensa salaa vastarintaliikettä.
Saksan liittopresidentti Richard von Weizsäcker ja fyysikko Carl Friedrich von Weizsäcker olivat Ernst von Weizsäckerin poikia. He kuuluivat Weizsäckerin vaikutusvaltaiseen sukuun.
Nuoruus ja varhainen ura

Weizsäckerin isä oli tuomari ja Württembergin pääministeri Karl von Weizsäcker, joka aateloitiin vuonna 1897 ja sai Württembergin kuninkaalta Vilhelm II:lta paronin arvon vuonna 1916. Weizsäcker kävi vuosina 1901–1902 Kielin laivastoakatemian ja palveli meriupseerina Saksan keisarikunnan laivastossa, vuosina 1902–1905 risteilijä SMS Herthalla Itä-Aasiassa, vuosina 1905–1912 Kielissä ja sen jälkeen laivastovirastossa Berliinissä. Hän sai 1909 kapteeniluutnantin (kapitänleutnant) ja 1918 korvettikapteenin (korvettenkapitän) sotilasarvon. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli laivastossa ja sai ensimmäisen ja toisen luokan rautaristin vuonna 1917. Sodan lopulla vuonna 1918 Weizsäcker oli merivoimien johdon yhteysupseerina pääesikunnan päällikön Paul von Hindenburgin luona ja työskenteli sen jälkeen laivastoministeriössä (Reichsmarineamt).
Vuosina 1919–1920 Weizsäcker oli Saksan laivastoattaseana Haagissa ja siirtyi sen jälkeen ulkoministeriön palvelukseen. Hän toimi Saksan varakonsulina Baselissa 1921–1924, lähetystöneuvoksena Kööpenhaminassa 1924–1927 sekä lähettiläänä Oslossa 1931–1933 ja Bernissä 1933–1936. Hän oli Weimarin tasavaltaan epäileväisesti suhtautunut konservatiivi, mutta ei kuulunut mihinkään puolueeseen.
Weizsäcker nai vuonna 1911 Marianne von Graevenitzin, jonka isä oli jalkaväenkenraali Friedrich von Graevenitz. He saivat neljä poikaa, josta yksi kuoli varhain, sekä yhden tyttären.
Kansallissosialistisen hallinnon palveluksessa

Weizsäckerin ensireaktio kansallissosialistien valtaannousuun vuonna 1933 oli myönteinen. Hän oli valmis palvelemaan uutta hallintoa, mutta paljasti myöhemmin yksityisessä kirjeenvaihdossaan kasvavat epäilyksensä natsien politiikkaa kohtaan. Weizsäcker nimitettiin toukokuussa 1937 ulkoministeriön poliittisen osaston johtajaksi. Blomberg–Fritsch-kriisin seurauksena hänestä tuli huhtikuussa 1938 ministeriön valtiosihteeri ja siten ulkoasiainhallinnon korkea-arvoisin henkilö ulkoministeri Joachim von Ribbentropin jälkeen. Tuolloin hän myös liittyi natsipuolueeseen ja sai SS:ssä Oberführerin arvon. Weizsäcker vastusti Adolf Hitlerin suunnitelmia sodan aloittamisesta ja pyysi vuonna 1939 siirtoa laivastoon, mihin Hitler ei suostunut. Weizsäckerin poika Heinrich kaatui Puolan offensiivissa päivää toisen maailmansodan syttymisen jälkeen. Ensimmäisinä sotavuosina Weizsäcker suhtautui myönteisesti Saksan sotamenestykseen, mutta kääntyi vuoden 1941 loppuun mennessä mielipiteissään kokonaan Hitleriä vastaan. Hän menetti samaan aikaan pääosan vaikutusvallastaan. Hän sai vuonna 1942 SS-Brigadeführerin arvon.
Weizsäcker sai vuonna 1943 hän omasta pyynnöstään siirron lähettilääksi Vatikaaniin. Liittoutuneiden miehittäessä Rooman kesäkuussa 1944 hänet internoitiin tilapäisesti, minkä jälkeen hänen sallittiin asettua Vatikaaniin. Hän asui siellä sodan jälkeen vuoteen 1946, jolloin palasi Saksaan.
Sodanjälkeiset vaiheet ja myöhemmät arviot

Weizsäcker osallistui alkujaan vapaaehtoisena todistajana Nürnbergin oikeudenkäyntiin, mutta heinäkuussa 1947 hänet pidätettiin ja häntä vastaan nostettiin syyte sotarikoksista sekä rikoksista rauhaa ja rikoksista ihmisyyttä vastaan. Raskauttavin syyte koski Weizsäckerin osallisuutta tuhansien Ranskan juutalaisten siirtämiseen Auschwitzin tuhoamisleirille vuonna 1942, sillä hän oli hyväksynyt asiaa koskevia päätöksiä. Weizsäcker puolustautui väittämällä, ettei hän tiennyt tuolloin mitään leirien todellisesta tarkoituksesta. Hänen poikansa Richard toimi oikeudenkäynnissä hänen puolustusasianajajanaan. Huhtikuussa 1949 Weizsäcker todettiin syylliseksi ja tuomittiin seitsemäksi vuodeksi vankeuteen, joskin tuomio lyhennettiin joulukuussa 1949 viiteen vuoteen. Hän vapautui jo lokakuussa 1950 Yhdysvaltain korkean edustajan John J. McCloyn armahtaessa entisiä sotarikollisia. Weizsäcker kuoli seuraavana vuonna aivohalvaukseen.
Weizsäcker julkaisi vuonna 1950 muistelmakirjan Erinnerungen. Hän pyrki esittämään siinä itsensä Hitlerin ja natsien voimakkaana vastustajana, joka oli tukenut vastarintaliikettä. Saksalaiset historioitsijat kiistelevät edelleen siitä, oliko hän ensisijaisesti natsihallinnon rikosten toimeenpanija vai niiden vastustaja. On epäselvää, oliko hän todellisuudessa vuonna 1942 niin tietämätön juutalaisten joukkotuhonnasta kuin mitä jälkeenpäin väitti olleensa. Toisaalta hänen tiedetään varoittaneen vuonna 1943 Roomassa juutalaisia odotettavissa olleista pakkosiirroista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ernst von Weizsäcker Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef 
Pidätyskuva Weizsäckeristä oikeudenkäynnin ajalta.
Hugo Grotius

Hugo Grotius
Hugo Grotius (Hollanniksi Huig de Groot tai Hugo de Groot; 10. huhtikuuta 1583 Delft Yhdistyneet provinssit– 28. elokuuta 1645 Rostock, Ruotsin Pommeri) oli alankomaalainen juristi ja oikeusfilosofi, joka loi kansainvälisen oikeuden perusteet luonnonoikeuden pohjalle. Hän oli myös kristinuskon apologeetta, näytelmäkirjailija, runoilija ja vaikutusvaltainen ajattelija. Vuosina 1634–45 Grotius toimi Ranskan kuningaskunnan hovissa Ruotsin lähettiläänä.
Kansainvälinen oikeus ja merenkulun vapaus

Teoksessaan Mare liberum ("Vapaa meri") hän esitti uuden periaatteen, jonka mukaan meret ovat kansainvälistä aluetta, jota kaikilla kansoilla on oikeus käyttää kauppamerenkulkuun. Ajatusta vastusti Englanti, joka siihen aikaan kävi ankaraa kilpailua Hollannin kanssa maailmankaupan herruudesta. Englanti vaati hallintaoikeutta Britteinsaaria ympäröiviin vesiin.
Tällä kiistalla oli myöhemmin merkittäviä taloudellisia vaikutuksia. Hollannin tasavalta kannatti ajatusta vapaakaupasta (vaikka se ottikin itselleen Molukkien muskotti- ja neilikkakaupan monopolin). Englanti sääti vuonna 1651 purjehdussäännöksi kutsutun merenkulkulain (Act of Navigation), joka kielsi kaiken tavaroiden maahantuonnin Englantiin muilta kuin englantilaisilta laivoilta. Laki johti ensimmäiseen Englannin–Hollannin sotaan (1652–1654).
Grotius oli kiinnostunut kauppaoikeuden nykyaikaistamisesta ja julkaisi siitä vuonna 1604 teoksen De jure praedae commentarius. Kauppaoikeuden ja merten vapauden yhdistämisestä Grotius kehitti aatteen, että kansainvälisten suhteiden ja kansainvälisen kaupan tulisi perustua lakeihin. Hänen teoksensa De jure belli ac pacis (1629) loi perustan kansainväliselle oikeudelle.
Vankeus ja pakeneminen

Grotius asettui tukemaan Hollannin parlamenttia sen kiistassa maaherrana toimineen Morits Oranialaisen, Vilhelm Oranialaisen pojan kanssa. Morits vangitutti Grotiuksen vuonna 1618 yhdessä Johan van Oldenbarneveltin kanssa. Van Oldenbarnevelt teloitettiin, ja Grotius tuomittiin elinkaudeksi vankeuteen Loevensteinin linnaan. Vuonna 1621 Grotius onnistui karkaamaan kirja-arkkuun piiloutuneena ja pakeni Pariisiin. Alankomaissa hän on kuuluisa erityisesti uskaliaasta paostaan. Sekä Amsterdamin Rijksmuseum että Delftin Het Prinsenhof-museo väittävät omistavansa alkuperäisen arkun.
Grotiuksen elinaikana Alankomaiden ja Espanjan välillä käytiin kahdeksankymmenvuotista sotaa ja Euroopan katolilaisten ja protestanttisten maiden välillä kolmikymmenvuotista sotaa. Ei siis ole ihme, että Grotiusta kiinnostivat kansakuntien ja uskontojen väliset konfliktit. Kalvinisti Grotius oli maltillinen. Hänellä oli paljon suhteita katolilaisiin, ja hän toivoi kristillisten kirkkokuntien uudelleenyhdistymistä. Vuonna 1625 hän julkaisi teoksensa De jure belli ac pacis libri tres ("Kolme kirjaa sodan ja rauhan oikeudesta"), jossa hän esitti oikeutetun sodan teoriansa ja väitti luonnonoikeuden periaatteiden sitovan kaikkia kansakuntia.
Kristinuskon totuudesta

Grotius kirjoitti kristinuskoa puolustava teoksen De veritate religionis Christianae ("Kristinuskon totuudesta", 1632), jonka Edward Pococke käänsi latinasta englanniksi, arabiaksi, persiaksi ja kiinaksi itämailla tehtävää lähetystyötä varten. Kirjasta otettiin painoksia vielä 1800-luvulla. Se oli ensimmäinen kristillisen apologetiikan protestanttinen opasselvennä ja koostui kuudesta osasta. Osin se käsitteli tuolloin heräämässä ollutta kysymystä evankeliumikaanoninselvennä sisällöstä ja alkuperästä. Teoksen muut osat käsittelivät pakanallista uskontoa, juutalaisuutta ja islaminuskoa. Teos on poikkeuksellinen apologetiikan historiassa myös siksi, että se ennakoi 1700-luvun deismin esille nostamia ongelmia sekä siksi, että Grotius ensimmäisenä esitti oikeusfilosofisen tai juridisen kristinuskon apologian.
Grotius kehitti myös omalaatuisen näkemyksen Jeesuksen sovitustyöstä, joka tunnetaan "hallitusteoriana" tai "moraalisen hallituksen teoriana". Hänen teoriansa oli, että Jeesus kärsi uhrikuoleman, jotta Isä voisi sekä antaa anteeksi että jatkaa maailman oikeudenmukaista hallitsemistaselvennä. Ajatusta kehittivät edelleen teologit kuten John Miley, ja siitä tuli vallitseva käsitys metodismissa ja arminianismissaselvennä.
Sekä Edward Gibbon että Thomas Carlyle ovat paljastaneet Grotiuksen teoksen sisältämiä valkoisia valheita, jotka ovat latinalaisessa tekstissä mutta jotka Pococke jätti pois arabiankielisestä laitoksesta.
Haagin Rauhanpalatsin kirjastossa säilytetään Grotius-kokoelmaa, joka käsittää suuren määrän Grotiuksen omia sekä hänestä kirjoitettuja teoksia. Kokoelman aloitti Marcus Nijhoff lahjoittamalla 55 laitosta teoksesta De jure belli ac pacis libri tres.
Teoksia

Hugo Grotius: On the Law of War and Peace (De Jure Belli ac Pacis), Lontoo 1814, (alkup. Amsterdam 1625). Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hugo Grotius Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 2  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Annotationes ad Vetus Testamentum, 1732.
Siesta

Le Hamac (Gustave Courbet)
1844, 70,5 × 97 cm, Sammlung Oskar Reinhart am Römerholz.
Siesta mangopuiden varjossa Ouagadougoussa
Siesta on varsinkin lämpimän ilmasto­vyöhykkeen maissa yleinen keskellä päivää, tavallisimmin lounasruokailun jälkeen pidetty lepo­aika. Monet seikat  viittaavat siihen, että ihmisellä on geneettinen taipumus pitää siesta; itse asiassa päivittäin kello 12:n ja 15:n välillä useimmilla ihmisillä ilmenee yleisesti väsymystä ja tarkkaavaisuuden heikkenemistä. Toisin kuin usein oletetaan, vaikka sitä ennen ei olisikaan syöty runsasta ateriaa, levon tarve tuntuu.
Sanan alkuperä

Sana "siesta" on lainattu espanjan kielestä. Espanjan sana siesta taas on muunnos latinan järjestyslukusanasta sexta, joka merkitsee keskipäivää vastaavaa kuudetta kanonista hetkeä. Ranskassa sana esiintyy muodossa sieste.
Käytäntö ja tapakulttuuri

Siestaan liittyvät tavat vaihtelevat eri kulttuureissa ja ilmastoissa sekä myös yksilöllisesti. Siestan aikana saatetaan joko vain mennä pitkäkseen tai todella nukkua.
Käytäntö ja tapakulttuuri > Ilmasto

Yleinen virhekäsitys on, että kuumissa maissa siesta pidetään päivän kuumimpina tunteina, jolloin aurinko on korkeimmillaan, lähellä zeniittiä. Päivän kuumin aika kuitenkin alkaa vasta kun siesta päättyy. Suomessakaan kesä ei yleensä ole kuumimmillaan kun aurinko on ylimmillään (juhannuksena) vaan vasta reilusti sen jälkeen. Kylmemmissä maissa siestan pitäminen on harvinaisempaa. Kuitenkin pienet lapset yleensä tarvitsevat lepoa keskellä päivää, jolloin he tavallisesti nukkuvatkin päiväunta.
Käytäntö ja tapakulttuuri > Eri kulttuurit

Länsimaissa siestaa pidetään usein ylellisyytenä, johon ihmisillä ei oleteta olevan aikaa, ja sitä pidetään usein laiskuuden merkkinä. Kuitenkin monissa Etelä-Euroopan maissa se on täysin vakiintunut ja perinteinen tapa, joka on otettu huomioon myös työaikajärjestelyissä, toisinaan lain­säädännössäkin. Monilla työpaikoilla töitä tehdään neljä tuntia aamupäivällä sekä parin tunnin tauon jälkeen toiset neljä tuntia myöhäisiltapäivällä. Viime aikoina tästä käytännöstä on kuitenkin enenevässä määrin luovuttu, varsinkin suurissa kaupungeissa, joissa ihmisten päivittäiset työ­matkat ovat pitkät.
Käytäntö ja tapakulttuuri > Eri kulttuurit > Espanja

Espanjassa työaika toimistoissa on järjestetty niin, että se tekee siestan pitämisen mahdolliseksi. Esimerkiksi valtion virastoissa työskennellään kello 9–14 sekä 16.00–18.30. Kaupatkin suljetaan yleensä kello 14 ja avataan uudestaan vasta kello 16.30. Yksityisillä työpaikoilla siestan jälkeen jatkuva työpäivä päättyy usein vasta kello 20 tai 21. Käytännössä siesta-aika kuitenkin käytetään usein siihen, että lounaalla viivytään useita tunteja, kun taas useimmissa muissa Euroopan maissa lounastunti kestää enintään 45 minuuttia. Koska työpäivä päättyy myöhään, myös espanjalaisten yöuni jää lyhemmäksi kuin muualla Euroopassa, sillä he menevät myöhään nukkumaan. Espanjan hallitus on huonolla menestyksellä yrittänyt saada käytännön muutetuksi.
Käytäntö ja tapakulttuuri > Eri kulttuurit > Muut Euroopan maat

Italiassa esimerkiksi kaupat suljetaan yleensä kello 13 – 15.30 väliseksi ajaksi. Viime aikoina yhä useammat kaupat on alettu pitää auki yhtäjaksoisesti noin kello 8–20. Samoin on laita Kreikassa, jossa lähinnä eräillä turistialueilla, kuten Ateenan Plákassa, kaupat ovat auki koko päivän. Ranskassakin  pankit ja monet pienet kaupat suljetaan keskellä päivää kahdeksi tunniksi kello 12–14.