stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vilho Levänen
Talvi- ja jatkosota

Levänen osallistui talvisotaan Kenttätäydennysprikaatin VIII pataljoonan komentajana ja osallistui sotatoimiin Pelkosenniemellä. Myöhemmin hänet siirrettiin Lapin Ryhmän käyttöön ja hänet siirrettiin II pataljoonan komentajaksi (Osasto Leväsen) Jalkaväenkoulutuskeskus 4:ään. josta hänet siirrettiin pataljoona Leväsen komentajana Virolahden alalohkolle.
Välirauhan aikana hän toimi Jalkaväenkoulutuskeskus 4:ssä ja Maavoimien esikunnassa, josta hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi 4. Prikaatiin ja edelleen II Armeijakunnan Henkilötäydennyskeskukseen ja Jääkäripataljoona 3:een.
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komentajaksi Linnoituspataljoona 5:een, josta hänet siirrettiin seuraavana vuonna pataljoonan komentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 1:een. Vuonna 1943 hänet siirrettiin komentajaksi Sotavankileiri ?:een, josta hänet siirrettiin seuraavana vuonna päälliköksi Sotavankileiri 9:ään. Sotien jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hänet haudattiin Tuusulaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hifsgruppenführer 28. lokakuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 16. toukokuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923  Majuri 1941 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Otto Lilius
Kirjallisuutta

Ilmari Turja : Kumuri : Kahden everstin taistelu. WSOY 1989. ISBN 9510160164
Veikko Jurama : Hannuksela vastaan Laurila - eräiden 19. divisioonan komentajien henkilösuhteista v. 1941 sekä näiden suhteiden taustaa ja seurauksia, Marktar Oy, 2002. ISBN 9525370062
Helge Smedjebacka : Jääkärikenraalin elämä. F.U. Fagernäs 1894–1980. Suomen klassikkokustannus, Helsinki 2002. ISBN 9519893105
Liivinkielinen kirjallisuus

Liivinkielinen kirjallisuus on hyvin suppea. Matteuksen evankeliumi julkaistiin liivin kielellä 1863. Se julkaistiin kolmena eri julkaisuna. F. J. Wiedemannin kielimestarit käänsivät sen kummallekin päämurteelle, ja Wiedemann itse tarkasti käännökset, jotka L. L. Bonaparte painatti 250 kappaleen painoksina 1863. Näistä Bonaparten julkaisuista siirrettiin itäliiviläinen hiukan muokattuna latvialaiseen oikeinkirjoitustapaan ja julkaistiin Britannian ja ulkomaiden raamattuseuran kustannuksella 1880.
Tarton ja Helsingin yliopistojen tutkijoiden tuella ilmestyi ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuosina 1921–1939 noin 50 painotuotetta: Uusi testamentti 1937 ja muuta uskonnollista kirjallisuutta sekä oppikirjoja, lukemistoja, kalentereita ja laulukirja. Liivinkielinen aikakaluslehti Līvli ilmestyi 1931–1939. Kirjallisuuden edistäjiä olivat Kōrli (Karl) Stalte ja Petõr Damberg. Sen jälkeen ilmestyi lähinnä folklorea tutkijoiden käyttöön.
Tunnettu esperantisti Ints Čače sekä liiviläiset Petõr Damberg ja Hilda Grīva kirjoittivat vuonna 1964 liivi-latvia-esperanto-sanakirjan, joka sisältää liivinkielisten sanojen lisäksi noin 300 liivinkielistä runoa 32 kirjoittajalta. Kirja julkaistiin 1982. Teosta kuitenkin arvosteltiin runojen huonosta laadusta ja kielestä. Vuonna 1998 julkaistiin liivinkielisten runojen suurkokoelma Ma akūb sīnda vizzõ, tūrska, joka sai Latviassa runouspalkintoja. Edgar Vaalgamaa julkaisi vuonna 2001 kirjan Valkoisen hiekan kansa, joka on yksi laajimmista liiviläisiä käsittelevistä teoksista.
Liivinkielistä runoutta on suomeksi julkaistu kaksikielinen antologia Kerran olin taivaan suolajärvi, jonka runoilijat ovat Valt Ernštreit, Baiba Damberg ja Ķempi Kārl. Kokoelman on toimittanut ja runot suomentanut raakakäännöksen pohjalta Olli Heikkonen.
Kirjallisuutta

Edgar Vaalgamaa, Valkoisen hiekan kansa: liiviläisten historiaa ja kulttuuria. Sis. sivuilla 160–186: Valda Šuvcāne, Liiviläiset toisen maailmansodan jälkeen; suom. Mirja Itkonen. Jyväskylä: Atena 2001 ISBN 951-796-235-5
Aiheesta muualla

Livones.net
Kemiallinen oskillaatio

Kemiallinen oskillaatio on monimutkainen kemiallinen järjestelmä, joka koostuu useasta autokatalyyttisestä reaktiovaiheesta. Tavallisesti kemiallinen järjestelmä saavuttaa tasapainotilan eksponentiaalisen vaimenemisen (relaksoitumisen) kautta, mutta sopivissa olosuhteissa reaktion välituotteiden konsentraatiot voivat oskilloida järjestelmän usean eri vakiotilan välillä.
Termodynamiikan toisen lain mukaan vapaaehtoiset kemiallisten järjestelmien muutokset suljetussa tilassa tapahtuvat Gibbsin vapaaenergian pieneneminen aikana ja vakiolämpötilassa ja -paineessa järjestelmä pyrkii monotonisesti kohti tasapainotilaansa ilman edestakaista vaihtelua. Järjestelmän välituotteiden konsentraatiot voivat kuitenkin oskilloida jos yksi ainesosa siinä on reaktion kiihdyttäjä tai hidastaja. Tällöin reaktiolle (so. järjestelmä) aiheutuu kemiallinen takaisinkytkentä (engl. feedback). Jos reaktio on kaukana tasapainotilastaan edesauttaa Gibbsin vapaaenergian pieneneminen oskillaation tapahtumisen. Kun reaktion tasapainotila lopulta saavutetaan, niin oskillaatio vaimenee pois. Kemiallinen oskillaattori käyttäytyy jaksollisesti tilassa ja ajassa. Oskillaatiota on useimmiten havaittavissa liuosfaasissa.
Oskillaatiomekanismi

Tarkastellaan avointa kemiallista järjestelmää, jonka kaikki reaktiovaiheet ovat palautumattomia, irreversiibeleitä:
Tämä järjestelmä on Lotka-mekanismi. Reaktiovaiheet (1) ja (2) ovat autokatalyyttisiä. Järjestelmässä  {\text{A}}:n konsentraatio pidetään yhtä suurena kuin sen konsentraatio reaktion alussa.
Välituotteille  {\text{X}} ja  {\text{Y}} voidaan soveltaa vakiotilaoletusta ja niiden nopeuslaeiksi voidaan kirjoittaa:
Soveltamalla vakiotilaoletusta saadaan yhtälöt (6) ja (7):
Yhtälöistä (6) ja (7) on todettavissa, että vakiotilakonsentraatiot eivät ole reaktioajasta riippuvaisia.
Oskillaatiomekanismi > Relaksointimenetelmän sovellus

Häiritään vakiotilaa muuttamalla konsentraatioiden vakiotila-arvoja samankaltaisesti kuin on toteutettu reversiibelille alkeisreaktiolle. Tällöin välituotteiden konsentraatiot ovat:  [X]=x(t)+[X]_{0} ja  [Y]=y(t)+[Y]_{0}. Nämä sijoittamalla yhtälöistä (4) ja (5) saadaan:
Jos poikkeama vakiotilasta on vähäinen, niin tulo  xy on hyvin pieni ja se voidaan jättää pois differentiaaliyhtälöistä. Tällöin saadaan ensimmäisen kertaluvun lineaarinen differentiaaliyhtälöpari:
Kirjoittamalla  {\frac {dx}{dt}}=-a\,y\qquad  ja  \qquad {\frac {dy}{dt}}=+b\,x saadaan toisen kertaluvun differentialiyhtälöksi:
Yhtälö (11) voidaan ratkaista käyttämällä arvausta (saks. ansatz)  x=e^{-\Lambda \,t} kuten on odotettavissa 1. kertaluvun keskimääräiselle elinajalle. Sijoittamalla tämä yhtälöön (11) saadaan
Tämän juuret ovat  \Lambda \,=\,\pm \,i{\sqrt {ab}}\,=\,\pm \,i{\sqrt {(k_{2})^{2}[X]_{0}[Y]_{0}}}, joten yleinen ratkaisu on juurien lineaarikombinaatio
Yhtälö (13) funktio oskilloi kuten  cos(\Lambda \,t). Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että häirittäessä vakiotilaa järjestelmä ei relaksoidu aikaisempaan tilaansa vaan järjestelmän välituotteiden konsentraatiot oskilloivat ja nämä muutokset voivat jopa suurentua aina johonkin arvoon, joka on järjestelmän äärikierto (engl. limit cycle). Tämä on esitetty Lotka-mekanismina viereisessä kuvassa.
Jos reaktiovaiheet (1) – (3) ovat palautuvia kuten 1. kertaluvun tasapainoreaktiossa, järjestelmä ei oskilloi. Käytännön esimerkkinä oskilloivasta järjestelmästä on kylmäliekkipalaminen ja Belousov-Zhabotinskii -reaktiossa malonihapon ja bromaatti-ionin välinen hapetus-pelkistysreaktio rikkihappoliuoksessa, jota katalysoidaan esim. cerium-ionilla. Nämä ovat esimerkkejä negatiivisesta takaisinkytkennästä. Esimerkki positiivisesta takaisinkytkennästä on kaasuräjähdys.
Oskillaatio X,Y-faasipinnalla ilmaisemassa Lotka-mekanismia.
Liiketyönantajain Keskusliitto

Liiketyönantajain Keskusliitto (LTK) oli vuonna 1945 perustettu työmarkkinajärjestö. Se toimi liiketyönantajien edunvalvontajärjestönä työnantajien ja työntekijöiden välisissä suhteissa. Sen jäsenjärjestöissä oli 1980-luvun alkupuolella noin 5 700 jäsenyhdistystä, ja niiden palveluksessa runsaat 265 000 toimihenkilöä ja työntekijää.
Liitto toimi vuoteen 1995, jolloin se yhdistyi Palvelutyönantajiin. Vuonna 2005 Teollisuuden ja työnantajain keskusliitto sekä Palvelutyönantajat yhdistyivät Elinkeinoelämän keskusliitoksi (EK).
Jäsenjärjestöt

Apteekkien Työnantajaliitto
Elintarvikealan Työnantajaliitto
Kaupan Työnantajaliitto
LTK:n Erityisalojen Työnantajaliitto
Majoitus- ja Ravitsemisalan Työnantajaliitto
Pankkialan Työnantajaliitto
Vakuutusalan Työnantajayhdistys
Kirjallisuutta

Liiketyönantajain keskusliitto 10 v. 1945–1955 , Helsinki, 1955 (32 s.)
Affärsarbetsgivarnas centralförbund 10 år, 1945–1955, Helsinki, 1955
Sakari Talvitie, Liiketyönantajain keskusliitto 1945–1970 , Helsinki, 1970
Sakari Talvitie, Affärsarbetsgivarnas centralförbund 1945–1970, Helsingfors, 1970.
Jukka-Pekka Pietiäinen, Herraklubista edunvalvojaksi: Liiketyönantajain keskusliitto 1945–1995, Helsinki: Otava 1995 ISBN 951-1-13745-X
Limaani

Satelliittikuva limaaneista Mustanmeren rannikolla.
Limaani (ven. liman < turk. < kreik. limenion) on tyrskyjen ja rannikkovirtausten jokien suuhun muodostaman vallisärkän erottama suppilomainen merenlahti. Limaani muistuttaa paljon laguunia. Limaaneja on Mustanmeren pohjois- ja etelärannikolla sekä Asovanmeren rannikolla.
Barry Levinson

| Barry Levinson |
| --- | --- |
 Barry Levinson vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. huhtikuuta 1942 (ikä 82) Baltimore, Maryland, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, tuottaja, näyttelijä
Puoliso:  Valerie Curtin (1975–1982) Diana Rhodes (1983–)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1970–
Tunnetuimmat ohjaukset:  Hyvää huomenta, Vietnam Sademies Toys Wag the Dog – häntä heiluttaa koiraa
Aiheesta muualla
www.levinson.com
IMDb 
Elonet
Barry Levinson (s. 6. huhtikuuta 1942 Baltimore, Maryland) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja sekä elokuva- ja televisiotuottaja.
Saatuaan mainetta käsikirjoittajana muun muassa elokuvista Pähkähullujen paratiisi ja Ja oikeutta kaikille (josta hän myös sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta), Levinson siirtyi ohjauksen pariin. Hänen ensimmäinen ohjauksensa oli Svengijengi vauhdissa jälleen, jonka hän myös käsikirjoitti. Levinson oli ehdolla elokuvasta toistamiseen Oscar-palkintoon.
Levinsonin menestyneinkenen mukaan? elokuva on kuitenkin vuonna 1988 valmistunut Tom Cruisen ja Dustin Hoffmanin tähdittämä Sademies, joka voitti parhaan elokuvan Oscarin. Levinson voitti elokuvasta parhaan ohjauksen Oscarin. Hänen ohjausuransa muita merkittäviä elokuvia ovat Hyvää huomenta, Vietnam, Bugsy ja Wag the Dog – häntä heiluttaa koiraa. Levinson on yksi vastaavista tuottajista televisiosarjasta Shades of Blue, joka alkoi Suomessa 16. elokuuta 2016.
Filmografiaa > Ohjaajana ja käsikirjoittajana

Svengijengi vauhdissa jälleen (Diner, 1982)
Peltiheikit (Tin Men, 1987)
Avalon (1990)
Toys (1992)
Sleepers – katuvarpuset (Sleepers, 1996)
Filmografiaa > Ohjaajana

Voittajan paluu (The Natural, 1984)
Pelon pyramidi (Young Sherlock Holmes, 1985)
Hyvää huomenta, Vietnam (Good Morning, Vietnam, 1987)
Sademies (Rain Man, 1988)
Bugsy (1991)
Verkossa (Disclosure, 1994)
Wag the Dog – häntä heiluttaa koiraa (Wag the Dog, 1997)
Vieras tulevaisuudesta (Sphere, 1998)
Bandits – pankkirosvot (Bandits, 2001)
Envy (2004)
Man of the Year (2006)
Filmografiaa > Käsikirjoittajana

Pähkähullujen paratiisi (Silent Movie, 1976)
Korkeuskammo (High Anxiety, 1977)
Ja oikeutta kaikille (...And Justice for All, 1979)
Filmografiaa > Vastaavana tuottajana

Shades of Blue (televisiosarja, 2016–)
Kirjallisuutta

Levinson on Levinson Sarja: Directors on Directors, Faber 1992 ISBN 9780571167319 .
Aiheesta muualla

Barry Levinson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Levinsonin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Liitsola

Liitsola on kylä Punkalaitumen kunnan Pohjoisseudulla. Muita Pohjoisseudun kyliä ovat Kivisenoja, Moisionkylä ja Oriniemi.
Historiaa

Liitsolan kylän Suonion mailta on löydetty useita kivikautisia esineitä, joiden perusteella paikalla arvellaan sijainneen kivikautinen asuinpaikka. Liitsolan kylän pysyvä asutus alkoi 1400-luvulla. 1540-luvulla Liitsolassa oli 11 taloa, mikä teki siitä Punkalaitumen suurimman kylän. Vuonna 1860 Liitsolassa oli 14 taloa ja 47 torppaa.
Liitsolan koulu aloitti vuonna 1906 Vähä-Jaakkolassa, ja oma koulurakennus valmistui kolme vuotta myöhemmin. Sitä ennen Liitsolan lapset olivat käyneet Oriniemen vuonna 1889 perustettua koulua. Sotienjälkeisten suurten ikäluokkien kouluttamiseksi toimi lisäksi Kuljunmaassa supistettu kansakoulu vuosina 1949–1963. Liitsolan koulu lopetettiin vuonna 1998 ja oppilaat siirrettiin Oriniemen kouluun, jonka nimi muutettiin Pohjoisseudun kouluksi.
Pohjoisseudun ensimmäinen kauppa oli Frans Salmisen Liitsolaan vuonna 1879 perustama puoti, joka sijaitsi luultavasti nykyisen Pohjoisseudun nuorisoseuran talon tontilla. 1930-luvun lopulta alkaen kylässä toimi neljäkin kauppaa: toiminimi K. A. Hyvätti, Setälän kauppa sekä kaksi osuuskaupan myymälää. Setälän lopetettua 1990-luvun puolivälissä kylässä ei ole ollut kauppaa. Pohjoisseudun vapaapalokunta perustettiin 1934, ja Liitsolaan rakennettiin sen palokalustohuone.
Kirjallisuutta

Suonto, Unto: Liitsolan kyläkirja. 1, Kylän vaiheet menneinä vuosisatoina. Omakustanne, 1993. ISBN 952-90-4768-1.
Suonto, Unto: Liitsolan kyläkirja. 2, Valokuvakertomus : Ilmari Suonnon valokuvia ajalta 1915-1939. Omakustanne, 1996. ISBN
Suonto, Unto: Liitsolan kyläkirja. 3, Kylän talot ja torpat ajalta 1690-1950. Omakustanne, 1998. ISBN 951-97844-0-3.
Suonto, Unto: Liitsolan kyläkirja. 4, Käsityöläiset, työväestö ja muut itselliset ajalta 1690-1950. Omakustanne, 1999. ISBN 951-97844-1-1.
| n k Punkalaidun |
| --- | --- | --- |
 Pirkanmaa  Lounais-Pirkanmaan seutukunta 
| Kylät |  Jalasjoki  Kanteenmaa  Kirkonkylä  Koskioinen  Pitäjänseutu  Pohjoisseutu  Vanttila  |  |
Libertarismi

Libertarismi (adj. ”libertaari(nen)”, kannattaja myös ”libertaari” tai ”libertaristi”) tarkoittaa niitä poliittisen filosofian ja talousfilosofian suuntauksia, jossa vapaus asetetaan ihmisen toiminnan korkeimmaksi tai tärkeimmäksi päämääräksi. Libertaarit pyrkivät maksimoimaan itsemääräämisoikeuden ja valinnanvapauden suosimalla mahdollisimman laajoja poliittisia vapauksia, yksilöoikeuksia sekä vapaaehtoisuuteen perustuvaa yhdistymisvapautta. Vaikka eri libertaarit jakavat näkemyksen yleisestä auktoriteettivastaisuudesta, jakautuvat he muissa kysymyksissä hyvinkin toisistaan poikkeaviin ja usein keskenään ristiriitaisiin ideologioihin. Ristiriidat liittyvät usein kysymyksiin sosiaalisen organisaation muodoista ja roolista, yksilökäsityksestä, vapauskäsityksestä, yksilövallan luonteesta ja vapaista markkinoista. Libertaristisista aatteista voidaan erotella ainakin seuraavat suuntaukset: sosiaalilibertarismi (anarkismi ja vasemmistolibertarismi) ja talouslibertarismi, toisin sanottuna oikeistolibertarismi (uusklassinen liberalismi ja anarkokapitalismi).
Sosiaalilibertaristisia aatteita yhdistää kriittinen suhtautumien vapaisiin markkinoihin ja yksityisomistamiseen. Anarkismi tavoittelee valtio-organisaation totaalista lakkauttamista ja vapaaehtoista sosiaalista sekä taloudellista organisoitumista. Vasemmistolibertaarit tavoittelevat minimaalista valtiota, jonka tehtävänä on turvata negatiiviseen vapauskäsitykseen perustuvien yksilövapauksien oikeudenmukainen ja tasavertainen toteutuminen positiivisen vapauskäsityksen mukaisesti. Oikeistolibertaristiset aatteet painottuvat talousfilosofiaan ja kannattavat henkilökohtaista ja taloudellista yksilönvapautta negatiivisen vapauskäsityksen mukaisesti. Oikeistolibertaarit kannattavat vapaita markkinoita ja näkevät minimaaliseksi supistetun valtion tai vastaavan sosiaalisen organisaation tehtäväksi turvata yhtäältä markkinoiden olemassaolo ja toisaalta oikeistolibertaarien pitämät perusoikeudet: ruumiilliseen koskemattomuuden, yksityisomistuksen ja sopimusvapauden.
Aatehistoriaa

Sana libertarismi juontaa juurensa libertarianismista, filosofisesta katsantokannasta, jonka mukaan ihmisellä on vapaa tahto. Myöhemmin termi kytkettiin valtiovastaiseen sosialismiin ja valistusaatteiden vaikuttamiin poliittisiin suuntauksiin, jotka näkivät institutionalisoituneen vallan johtavan yhteiskunnalliseen eriarvoisuuteen ja epäoikeudenmukaisuuteen. Vaikka libertarismi on useissa maissa säilynyt synonyyminä sosiaaliselle tai individualistiselle anarkismille, on termi – eritoten Yhdysvalloissa – omaksuttu tarkoittamaan äärikapitalistista markkinaliberalismia ja laissez-faire-markkinataloutta paremminkin kuin radikaalia egalitaarista anti-kapitalismia, johon libertarismin aatehistoria alkujaan pohjaa.
Eurooppalaiset anarkistit kuten Max Stirner, Mikhail Bakunin ja Pjotr Kropotkin sekä filosofi Friedrich Nietzsche ovat vaikuttaneet osaltaan aatteen syntyyn. Talouslibertaarit lisäävät oppi-isien joukkoon belgialaisen taloustieteilijän Gustave Molinarin sekä toisinaan lukevat myös ranskalaiset fysiokraatit mukaan teoriaperinteeseen.
Aatehistoriaa > Libertarismi Yhdysvalloissa

Käsite libertarismi syntyi Yhdysvalloissa korvaamaan käsitettä liberalismi, kun liberalismi alkoi siellä tarkoittaa klassisen liberalismin sijaan Franklin Delano Rooseveltin sosiaaliliberalismia. Toisen maailmansodan aikana ja jälkeen klassinen liberalismi oli aallonpohjassa ja libertaarit pyrkivät herättämään henkiin klassisen liberalismin perinteitä. Jotkut ovat katsoneet Yhdysvaltojen noudattaneen libertaristista yhteiskuntajärjestelmää aina vuoteen 1913 saakka, jolloin maan perustuslain 16. lisäys astui voimaan. Kyseinen lisäys teki mahdolliseksi liittovaltion tuloveron perimisen. Yhdysvalloissa oli kuitenkin orjuutta, asevelvollisuutta, sananvapauden, maahanmuuton, henkilökohtaisen, seksuaalisen ja taloudellisen vapauden rajoituksia kuten sääntelyä ja keskuspankkeja.
Paleolibertarismi syntyi Yhdysvalloissa 1990-luvun alussa älyllisesti tiukaksi ja konservatiiviseksi libertarismin haaraksi.
Libertaaripuolue on osallistunut moniin presidentinvaaleihin saamatta ehdokastaan valituksi. Esimerkiksi Yhdysvaltain presidentinvaaleissa 2008 oli ehdolla useita libertaristisin tunnuksin esiintyviä ehdokkaita, kuten Bob Barr, Ron Paul ja Tom Stevens, jotka kuitenkin jäivät ilman valitsijamiehiä. Ron Paul osallistui myös vuonna 2012 republikaanien esivaaleihin saamatta puolueen ehdokkuutta. Libertaareille ominaista on keskuspankkijärjestelmän, fiat-rahan, sotien, Patriot Actin, velan oton, verojen korotusten, säännöstelyn ja ylisuuren hallinnon kritisointi. He kannattavat vapaata markkinataloutta ja vakaata rahajärjestelmää, joka perustuu esimerkiksi kultakantaan, sekä laajoja yksilönvapauksia.
Noam Chomskyn mukaan libertarismi tarkoittaa Yhdysvalloissa nykyään eri asiaa kuin mitä se historiallisesti merkitsi. Hänen mukaansa Yhdysvalloissa libertaristit haluavat minimoida valtiovallan, mutta he eivät välttämättä vastusta yhtiöitä kuten sosialistit. Tässä mielessä yhdysvaltalaista libertarismia voidaan kutsua Chomskyn mukaan äärioikeistolaiseksi. Jotkut libertaarit ovat kuitenkin enemmän tai vähemmän kriittisiä yhtiöitä kohtaan ja varsinkin vasemmistolibertaarit voivat vastustaa niiden valtiollista rekisteröintiä, joka antaa niille rajallisen vastuun.
Yhdysvaltalaisen occupy-liikkeen voi nähdä olevan uusi pyrkimys määritellä yhdysvaltalainen libertarismi uudelleen vastaamaan sen egalitaarista ja anti-kapitalistista alkuperää.
Ayn Randin kehittämä objektivismi sisältää libertaristisia elementtejä, mutta Randin mukaan kyse on kahdesta eri ideologiasta. Randin yksilönvapauksia ja markkinataloutta kannattavilla teoksilla on ollut iso vaikutus yhdysvaltalaiseen oikeistoon.
Libertaariteoreetikkoja

Émile Armand – 1900 luvulla elänyt individualistianarkisti
Mihail Bakunin – anarkokommunismin teoreetikko, jonka kirjoitukset vaikuttivat vasemmistolibertarismin syntymiseen
Walter Block – Itävaltalainen taloustieteilijä
Murray Bookchin – anarkistisesta traditiosta vaikutteita saanut poliittinen filosofi ja sosiaaliekologian perustaja
Noam Chomsky – lingvistiikan tohtori, MIT professori, tietokirjailija, poliittinen kirjoittaja, anarkisti ja libertaarisen sosialismin teoreetikko
Joseph Déjacque – ensimmäinen henkilö, joka kutsui itseään libertaariksi, ”Libertarian”-lehden perustaja
Richard Epstein – lainoppinut
David Friedman – anarkokapitalismin teoreetikko ja Milton Friedmanin poika
Milton Friedman – Nobel-palkittu taloustieteilijä, monetaristi, kannatti talouden säätelyn poistamista ja yksityistämistä
William Godwin – protoanarkisti
Emma Goldman – anarkofeminismin kehittäjä
Friedrich von Hayek – Nobeltaloustieteilijä, Itävallan koulukunnan jäsen
Hans-Hermann Hoppe – argumentaatioetiikan kehittäjä
Michael Huemer – filosofi ja eettisen intuitismin kannattaja
Pjotr Kropotkin – libertaarisen kommunismin kehittäjä
Rose Wilder Lane - kustantaja
Ludwig von Mises – Itävallan koulukunnan jäsen
Jan Narveson – poliittinen filosofi
Robert Nozick – filosofi
Pierre-Joseph Proudhon – ensimmäinen itseään anarkistiksi kutsunut henkilö ja mutualisti
Ayn Rand – objektivismin perustaja
Murray Rothbard – anarkokapitalismin kehittäjä, Itävallan koulukunnan jäsen
Max Stirner – individualistianarkismin kehittäjä
Henry David Thoreau – filosofi, anarkopasifisti
Benjamin Tucker – yhdysvaltalainen individualistianarkisti
Josiah Warren – ensimmäinen tunnettu amerikkalainen anarkisti
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Takku, suomenkielinen anarkistisivusto
Juho-Matti Paavola: Olisiko libertaristinen Suomi vapaampi paikka? Aviisi 14/2012.
Liberalismiwiki.
Alfred Lichtwark

Alfred Lichtwark vuonna 1899.
Leopold von Kalckreuth: Alfred Lichtwarkin muotokuva, 1912.
Alfred Lichtwark (14. marraskuuta 1852 Hampuri - 13. tammikuuta 1914 Hampuri) oli saksalainen Hampurissa toiminut taidehistorioitsija, museonjohtaja ja pedagogi. Hän oli yksi museopedagogiikan ja taidekasvatusliikkeen perustajista.
Lichtwark oli Hampurin taidehallin ensimmäinen johtaja vuodesta 1889 alkaen. Hän toi museolle maailmanlaajuista mainetta löytämällä uudelleen merkittävät gotiikan ajan hampurilaiset maalarit Mestari Francken ja Mestari Bertramin, sekä romantiikan ajan maalarit Rungen ja Friedrichin. Hän myös hankki museoon näiden taiteilijoiden teoksia ja laajensi monien uudempien taiteilijoiden, kuten ranskalaisten impressionistien teosten kokoelmaa museossa.