stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Afrikan historia
Pohjois-Afrikka

Pohjois-Afrikan erottaa muusta Afrikasta Saharan autiomaa, joka kuivui vuoteen 2000 eaa. mennessä ja jätti Pohjois-Afrikan viljelykelpoisen alueen kapeaksi rannikkokaistaleeksi. Eristäytyminen aiheutti mantereen kahtiajakautumisen, vaikka joitain yhteyksiä aina säilyikin. Pohjois- ja Koillis-Afrikkaa vei erilleen etelästä myös sen yhteydet Välimeren ja Lähi-idän kulttuureihin.
Autiomaan halki etelästä pohjoiseen virtaava Niili teki viljavine rantoineen mahdolliseksi monituhatvuotisen korkeakulttuurin synnyn Egyptiin. Muualle Välimeren etelärannikolle ei suurvaltoja syntynyt. Egyptin valtakunnan laajenemista etelään rajoittivat Niilin putoukset. Aleksanteri Suuri teki Egyptistä hellenistisen maailman osan 300-luvulla eaa., ja roomalaiset tekivät Egyptistä myöhemmin provinssinsa.
Egyptin eteläpuolelle nousivat nubialainen Kušin kuningaskunta ja myöhemmin Aksumin valtakunta. Afrikan sarven ja somalialaisten paimentolaisten klaaniyhteiskuntien historiasta ennen kolonialismin aikaa ei tiedetä paljoakaan.
Etiopian ylängöt soveltuivat maanviljelyyn, joten niille syntyi jo varhain pysyvää asutusta. Etiopian kulttuuria ovat muovanneet sen yhteydet pohjoiseen ja itään.
Välimeren itä- ja pohjoisrannikoiden kansat perustivat antiikin aikoina Pohjois-Afrikan rannikolle siirtokuntiaan. Niistä merkittävin oli foinikialaisten perustama Karthago, joka nousi suureksi Välimeren imperiumiksi. Rooma valloitti puunilaissodissa Karthagon ja teki Pohjois-Afrikasta vilja-aittansa. Rooman ote höltyi 300-luvulla, ja 400-luvulla Pyreneiltä tulleet vandaalit valloittivat alueen. Joillain seuduilla valtaan nousivat berberiheimot. Bysantti valloitti osan Pohjois-Afrikkaa 500-luvulla.
Arabit valloittivat koko Pohjois-Afrikan 600-luvulta alkaen, ja islamiksi kehittynyt arabiuskonto syrjäytti kristinuskon seuraavina vuosisatoina kun berberit omaksuivat sen. Alueen suuria islamilaisia valtakuntia olivat muun muassa almoravidien ja almohadien valtakunnat. Etiopia säilyi kristittynä.
1500-luvulla koko Pohjois-Afrikka Marokkoa lukuun ottamatta joutui Osmanien valtakunnan alaisuuteen. 1800-luvulla se kuitenkin menetti nämä alueet eurooppalaisille siirtomaavaltiolle ja lopulta viimeisenkin afrikkalaisen alueensa, Libyan Italialle vuonna 1912.
Saharan eteläpuolinen Afrikka

Saharan eteläpuoleisen Afrikan varhaisesta historiasta ei tiedetä paljoakaan, sillä kirjallisia lähteitä on lähinnä vain niiltä rannikoilta, jotka joutuivat kosketuksiin muslimien ja kristittyjen kanssa. Myyttejä ja historiaa voi olla vaikea erottaa toisistaan.
Saharan eteläpuolinen Afrikka > Länsi-Afrikka

Ihmisen alkuvaiheita ei Afrikan länsiosissa tunneta yhtä hyvin kuin mantereen itä- ja eteläosissa, sillä kostea ilmasto on hävittänyt kivikauden jäljet. Maanviljelyksen aloittivat ilmeisesti noin vuosina 3 000–2 000 eaa. kuivuneesta Saharasta etelään siirtyneet väestöryhmät.
Länsi-Afrikassa ihmisten liikkumiseen, kaupankäyntiin ja maatalouteen on läpi historian ollut suuri merkitys etenkin alueen suurilla virroilla ja kasvillisuusvyöhykkeiden jakautumisella. Ihmisen toiminta on muokannut Saharan eteläpuolisen alueen kasvillisuusvyöhykkeiden rajoja: tehokas maankäyttö ja liikalaiduntaminen ovat muuttaneet aiemmin ruohon peittämiä alueita autiomaaksi, ja metsän raivaaminen ja kaskiviljely ovat työntäneet metsävyöhykkeen rajaa etelämmäksi.
Nykyisen Nigerian keskiosissa alkoi rautakausi noin vuonna 300 eaa. Ajanlaskun alkua edeltäneestä Nok-kulttuurista on jäänyt perinnöksi useita veistoksia ja myöhemmältä ajalta Ifestä pronssiveistoksia. Länsi-Afrikan varhaisia keskiaikaisia kuningaskuntia, usein niin sanotun jumalkuninkaan hallitsemia, olivat esimerkiksi Songhai, Kanem, Ghana, Mali, fulanien valtakunta ja Hausa-valtiot. Näiden valtioiden perustana olivat savannialueen afrikkalaiset maaseutuyhteisöt. Poliittisen päätöksenteon tasoja oli kaksi: kuninkaan hallitsema valtio ja paikallistason johtajat kuten kyläpäälliköt. Valtiot kävivät aktiivista kauppaa arabien kanssa Saharan yli, minkä kautta niiden yhteiskunnallinen järjestäytyminen vähitellen lisääntyi. Arabeille myytiin etenkin orjia ja kultaa, ja heiltä ostettiin suolaa, aseita ja hevosia. Kauppaa verottamalla Länsi-Afrikan kuningaskuntien hallitsijat pystyivät ylläpitämään suuria armeijoita. Islam levisi moneen Länsi-Afrikan pohjoiseen kuningaskuntaan 1000-luvun alkuun mennessä.
Savannialueen eteläpuoleisen metsäseudun valtioiden historialliset vaiheet ensimmäisellä vuosituhannella ovat tuntemattomia. 1400-luvun valtioista tunnetaan parhaiten Joruba-kuningaskunnat ja Benin sekä Malista saapuneiden kauppiaiden perustamat kauppakaupungit.
Portugalilaiset alkoivat käydä länsiafrikkalaisten kanssa kauppaa 1460-luvulta alkaen ja perustivat rannikolle linnoitettuja tukikohtiaan. Heidän keskeisiä toiminta-alueitaan olivat Senegambian rannikko, Kultarannikko ja Benin. Tärkeimpiä kauppatavaroita olivat kulta ja pippuri sekä orjat, joita sisämaan kuningaskunnat myivät eurooppalaisille ja arabeille 1400-luvulta 1800-luvulle arviolta 20–30 miljoonaa. Afrikkalaiset saivat eurooppalaisilta etenkin tekstiilejä, metallitavaroita ja tuliaseita.
Länsi-Afrikan merkittävimpiä valtioita 1500-luvun ja1800-luvun välillä olivat Dahomeyn kuningaskunta, Ašanti ja Oyo. Timbuktu oli merkittävä kaupunki Saharan ylittävän karavaanikaupan aikana. Islamilainen jihad-liike synnytti alueen pohjoisosiin 1800-luvulla useita suuria islamin lain mukaan hallittuja valtioita. Saharan karavaanikauppa ja Atlantin yli käyty orjakauppa loppuivat 1800-luvulla. Liberiaan perustettiin itsenäinen valtio Amerikassa vapautetuille orjille.
Saharan eteläpuolinen Afrikka > Keski-Afrikka

Keski-Afrikassa Tšadista Sambesin Victorian putouksille on ollut oma erilliskehityksensä. Kongon metsävyöhyke eristi eteläiset savannit pohjoisesta. Alueen kulttuuria yhdenmukaistivat kuitenkin jokien kautta ylläpidettävät yhteydet. Metsäseudun ja eteläisen savannin historia tunnetaan ajalta ennen vuotta 1500 eaa. pääasiassa arkeologisista löydöistä, pohjoisempaa vain kirjallisista lähteistä. Etelässä varhainen rautakausi kesti ajanlaskun alusta vuoteen 1000, jolloin alkoi myöhäinen rautakausi.
Keski-Afrikan suuria valtakuntia olivat Luban ja Lundan valtakunnat, jotka syntyivät jonkin verran ennen vuotta 1500. Luba laajeni sekä siirtolaisuuden että valloituksen avulla, ja 1700-luvulla valtakunta ulottui idän Mweru- ja Tanganjikajärviltä lännen Sankurujoen takaisille alueille. 1800-luvulla valtakunta alkoi vähitellen hajota. Lundasta kasvoi laaja ja yhtenäinen valtio 1700-luvulla. Rannikolla lundat tulivat tekemisiin portugalilaisten kanssa. Kongon altaaseen perustetusta itsenäisestä Itä-Lundan valtiosta tuli 1700-luvun puolivälissä lähes yhtä mahtava kuin Lundastakin.
Keski-Afrikan länsirannikko kehittyi ilmeisesti itsenäisesti varhaisesta rautakaudesta lähtien. Poliittisen kehityksen pääpaino lienee ollut Kongojoen pohjoispuolella metsävyöhykkeen eteläpuolisella reunalla, missä jotkin päällikkökunnat kasvoivat muita suuremmiksi ja alistivat nämä. Kolme suurinta poliittista kokonaisuutta rannikolla olivat Loango, Tion kuningaskunta ja Kongon kuningaskunta. Alueen orjakauppa kiihtyi 1700-luvulla huomattavasti.
Keski-Afrikan itäosiin tuli 1500- ja 1600-luvulla Kongosta siirtolaisia, malaweja, jotka perustivat uuden sosiaalisen ja poliittisen järjestyksen. Lännestä saapui 1600-luvun alussa bemboja.
Saharan eteläpuolinen Afrikka > Eteläinen Afrikka

Eteläisen Afrikan alkuperäiset asukkaat, metsästäjä-keräilijät khoisanit ovat viimeisten tuhannen vuoden aikana joutuneet siirtymään syrjäseuduille pohjoisesta saapuneiden bantuviljelijöiden ja etelärannikolta pohjoiseen levittäytyneiden hollantilaisten buurien tieltä. Pohjoisen Transvaalin alueelle asettui bantunkielistä väestöä jo ainakin 200-luvulla jaa. Šonat perustivat Zimbabwen kulttuurin. Muita saapujia olivat sotho-tswanat ja nguni-tsongat, jotka elivät 1500-luvulla Natalin rannikkoalueilla. Heihin kuuluvat esimerkiksi zulut ja swazit. Herero-ambot tulivat paimentolaisiksi Namibiaan ehkä 1500-luvulla.
Alueen kuningaskuntia olivat esimerkiksi Mapungubwe (noin 1075–1220), Zimbabwen kuningaskunta (noin 1220–1450) Mwene Mutapa (noin 1450–1698) ja Ndebele-kuningaskunta (1837–1894) Hiukan etelämpänä Soshangane ja hänen jälkeläisensä hallitsivat Gazan kuningaskuntaa 1800-luvulla.
Hollantilaiset alkoivat perustaa etelärannikolle siirtokuntiaan 1600-luvun puolivälissä. Ajan myötä heitä siirtyi sisämaahan metsästäjiksi ja maanviljelijöiksi. Maanomistuksesta puhkesi sotia buurien ja afrikkalaisten välillä. Brittejä alkoi saapua Etelä-Afrikkaan vuodesta 1795 alkaen. Aasialaisia alkoi tulla 1800-luvun lopulla, aluksi plantaasityöntekijöiksi Nataliin, myöhemmin kauppiaiksi.
1800-luvun alkupuolen historiaa hallitsevat bantuväestön väestöliike Mfecane sekä buurien suuri vaellus Kapmaan ulkopuolelle 1830-luvulla. Etelä-Afrikkaan syntyi vahva Zulumaa kuningas Shaka Zulun hallintokaudella 1810-luvulla. Britit löivät zulut vuosisadan lopulla.
Eurooppalaisten tutkimusmatkat ja siirtomaakausi

Afrikan sisäosat pysyivät pitkään huonosti tunnettuina. Vasta 1800-luvulla monet tutkimusmatkailijat, joista kuuluisimpia ovat David Livingstone ja Henry Morton Stanley, saivat mantereen keskiosatkin pääpiirteissään kartoitetuiksi.
Pitkään eurooppalaisilla oli ollut siirtomaita vain rannikoilla. Afrikan kolonisaatiossa 1880-luvun ja ensimmäisen maailmansodan välissä Ranska, Saksa, Belgia, Italia ja Iso-Britannia jakoivat lyhyessä ajassa keskenään lähes koko manteren. Myös Portugalin vanhoja siirtomaita Angolaa ja Mosambikia laajennettiin sisämaahan päin. Manterelle jäi lopulta vain kaksi itsenäistä valtiota, Liberia ja Etiopia.
Eurooppalaisilla oli useita syitä haalia siirtomaita Afrikasta. Maailmankaupan voimakkaan kasvun seurauksena raaka-aineiden tarve ja teollisuustuotteiden markkinoiden tarve olivat lisääntyneet, ja Afrikasta saatiin kumpaakin. Alusmaiden valtaus kasvatti emämaissa kansallista ylpeyttä. Eurooppalaiset katsoivat "ylempänä rotuna" olevan oikeutettuja hallitsemaan muita. Lähetystyöntekijät halusivat levittää kristinuskoa Afrikkaan. Eurooppalaiset halusivat myös viedä hyvinä pitämänsä eurooppalaiset arvot Afrikkaan, kuten tieteellisen maailmankäsityksen, järjen ohjaaman elämän ja yhteiskuntajärjestyksen, yksilönvapauden, henkilökohtaiset oikeudet, riippumattomat tuomioistuimet ja poliittisen demokratian. Siirtomaavallat halusivat samalla hävittää Afrikassa yleiset epäinhimilliset rangaistukset ja arabien johtaman orjakaupan.
Kolonialistinen valtaus merkitsi Afrikalle mullistusta monessa suhteessa. Näkyvin seuraus oli nykyaikaisen hallintokoneiston rakentaminen. Yhteistoiminnassaan afrikkalaisten kanssa eurooppalaiset vaikuttivat siihen, että paikalliset päälliköt saivat paljon henkilökohtaista valtaa ja vanhat neuvostot syrjäytettiin. Siirtomaavallat varmistivat vähitellen rauhan ja järjestyksen sekä lakkauttivat mielestään epäinhimilliset käytännöt ja rangaistukset sekä orjakaupan. Oikeuslaitokset järjestettiin eurooppalaisen mallin mukaan. Afrikkaan rakennettiin talouden kannalta tärkeä infrastruktuuri kuten rautatiet. Toisaalta monet Itä- ja Etelä-Afrikan kansat menettivät parhaat maansa valkoisille uudisasukkaille, ja Etelä-Afrikkaan perustettiin syrjivä rotuerottelujärjestelmä. Kristinusko tuli perinteisten uskontojen rinnalle tai syrjäytti ne. Eurooppalaiset koulut toivat afrikkalaisille eurooppalaisen maailmankuvan. Eurooppalaisen lääketieteen ja elintarvikkeiden siirrot mahdollistavan liikenteen seurauksena Afrikan väkiluku alkoi kasvaa voimakkaasti ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Siirtomaavallan päättyminen

Siirtomaiden itsenäistyminen alkoi Libyasta 1951. Liberia, Etelä-Afrikka, Egypti ja Etiopia olivat jo vanhastaan itsenäisiä. Moni muu maa itsenäistyi pian sen jälkeen. Varsinainen itsenäistymishuippu oli vuonna 1960, kun suurin osa Ranskan Länsi-Afrikan siirtomaista sai itsenäisyyden. Suurin osa Afrikan maista itsenäistyi 1960-luvulla, mutta jotkin siirtomaavallat (erityisesti Portugali) vastustivat itsenäistymispyrkimyksiä, mikä johti katkeriin itsenäistymistaisteluihin.
Siirtomaa-ajan perintönä usein mielivaltaisesti piirretyt kansallisuuksia halkovat valtionrajat jäivät voimaan, mikä on johtanut eri kansallisuuksien välisiin kahakointeihin.
Itsenäistymisensä jälkeen osa Afrikan uusista valtioista siityi vapaaseen markkinatalouteen ja osa muuttui sosialistisiksi. Maanosan taloudellinen kehitys on ollut hidasta muuhun maailmaan verrattuna, ja sotilailla on ollut merkittävä rooli maanosan politiikassa. Afrikan yhtenäisyysjärjestö perustettiin panafrikkalaisuuden nousun pohjalta vuonna 1963. Sitä seurasi Afrikan unioni vuonna 2002.
2000-luku

Kiina on 2010-luvulla vahvistanut yhteyksiään Afrikkaan, ja maa on noussut Afrikan tärkeimmäksi kauppakumppaniksi. Kiinan vaikutusvalta Afrikassa on kasvanut niin taloudellisesti, sotilaallisesti kuin kulttuurillisestikin. Myös Venäjä on moninkertaistanut kauppansa Afrikan kanssa. Länsimaiden Afrikan-politiikka nivoutuu 2010-luvun lopulla etenkin Afrikasta suuntautuvaan maahanmuuttoon sekä turvallisuuskysymyksiin.
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hurskainen, Arvi & Siiriäinen, Ari: Afrikan kulttuurien juuret.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995.  ISBN 951-717-822-0
Laukkanen, Kimmo: Timbuktun takana. Afrikan esikolonialistinen kaupunkihistoria.  Espoo:  Plataani, 2003.  ISBN 952-5429-08-3
Prunier, Gérard: Afrikan maailmansota. Kongo, Ruandan kansanmurha ja koko mantereen laajuisen katastrofin ainekset.  ((From Genocide to Continental War: The ’Congolese’ Conflict and the Crisis of Contemporary Africa, 2008.) Suomentanut Leena Teirioja)  Helsinki:  Into, 2012.  ISBN 978-952-264-164-9
Afrikan historia maittain
Algeria
Angola
Benin
Botswana
Burkina Faso
Burundi
Djibouti
Egypti
Eritrea
Etelä-Afrikka
Etelä-Sudan
Etiopia
Gabon
Gambia
Ghana
Guinea
Guinea-Bissau
Kamerun
Kap Verde
Kenia
Keski-Afrikan tasavalta
Komorit
Kongon demokraattinen tasavalta
Kongon tasavalta
Lesotho
Liberia
Libya
Madagaskar
Malawi
Mali
Marokko
Mauritania
Mauritius
Mosambik
Namibia
Niger
Nigeria
Norsunluurannikko
Päiväntasaajan Guinea
Ruanda
Sambia
São Tomé ja Príncipe
Senegal
Seychellit
Sierra Leone
Somalia
Sudan
Swazimaa
Tansania
Togo
Tšad
Tunisia
Uganda
Zimbabwe
Nykyisin vain eteläisen Afrikan syrjäseutuja asuttavat sanit olivat vielä 2000 vuotta sitten Afrikan valtaväestöä Saharan eteläpuolella.
Egyptin faarao Ramses II sotavaunussaan. Reliefi Abu Simbelissä.
Nok-kulttuurin aikainen veistos 500-luvulta eaa, terrakottaa.
Luban kuningaskunta pystyviivoituksella, Lundan valtakunta viistoviivoituksella merkittynä kartassa nykyisen Kongon demokraattisen tasavallan eteläosissa.
Šonankieliset bantut rakensivat nykyisen Zimbabwen alueelle 1300-luvulla Suur-Zimbabwen kauppakaupungin.
Afrikan siirtomaat vuonna 1913:
  Belgia
  Saksa
  Espanja
  Ranska
  Yhdistynyt kuningaskunta
  Italia
  Portugali
  itsenäinen
Afrikan valtioiden itsenäistymisvuodet.
Dipropyyliamiini

| Dipropyyliamiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  N-propyylipropan-1-amiini
CAS-numero:  142-84-7
PubChem CID:  8902
SMILES:  CCCNCCC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H15N
Moolimassa:  101,19 g/mol
Sulamispiste:  -63,6 °C
Kiehumispiste:  109,4-110,4 °C
Tiheys:  0,738 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 53 g/l (20 °C)
Dipropyyliamiini (C6H15N) on alifaattisiin amiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteesien lähtöaineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dipropyyliamiini on väritöntä nestettä. Sillä on amiineille tyypillinen pistävä ja ammoniakinkaltainen haju. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen ja hyvin muun muassa etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Dipropyyliamiini on suhteellisen vahva emäs ja sen pKa-arvo on 10,91. Yhdiste on ärsyttävää ja myrkyllistä ja voi hengitettynä aiheuttaa pääkipua ja huonovointisuutta.
Valmistus ja käyttö

Dipropyyliamiinia valmistetaan propanolin ja ammoniakin välisellä reaktiolla. Reaktiossa muodostuu tuotteiden seos, jossa on myös propyyliamiinia ja tripropyyliamiinia. Dipropyyliamiinia käytetään muiden yhdisteiden valmistukseen. Siitä valmistetaan esimerkiksi rikkaruohomyrkkyinä käytettäviä trifluraliinia ja orytsaliinia.
Djalonket

Djalonket (dialonket, jalunkat) ovat Fouta Djallonin ylängön lähialueilla Guineassa, Sierra Leonessa, Guinea-Bissaussa,  Malissa ja Senegalissa asuva mande- eli mandingoryhmään kuuluva kansa. Kieleltään he ovat lähellä susuja. Djalonkeja on noin 200 000 henkeä. Toisten lähteiden mukaan heitä olisi Guineassa noin 118 000, Sierra Leonessa noin 39 000, Malissa noin 15 000 ja Senegalissa noin 13 000.
Djalonket ovat Fouta Djallonin alkuperäisväestöä, joka joutui fulbejen alistamaksi 1700-luvulla. Samory Tourén johtamat malinket käännyttivät heidät muslimeiksi 1800-luvun lopussa. Djalonkejen pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Nykyään monet työskentelevät Sierra Leonen timanttikaivoksilla tai kaupungeissa.
Dipylon-mestari

| Dipylon-mestari |
| --- | --- |
 Dipylon-mestarin maalaama niin kutsuttu Dipylon-amfora, n. 760 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 700-luku eaa.
Kuollut: 700-luku eaa.
Ammatti:  vaasimaalari
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 760–735 eaa.
Taidesuuntaus:  geometrinen keramiikka
Kuuluisimpia töitä:  Dipylon-amfora
Dipylon-mestari oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista myöhäisgeometrista keramiikkaa. Hän toimi Ateenassa noin vuosina 760–735 eaa. Maalarin oikeaa nimeä ei tunneta. Tutkimuksessa käytetty nimitys perustuu hänen tunnetuimpiin teoksiinsa, Dipylon-vaaseihin.
Dipylon-mestari on attikalaisen taiteen ensimmäinen yksilöity taiteilija. Hän ja hänen työpajansa erikoistuivat Dipylon-vaaseihin, jotka olivat suurikokoisia hautamuistomerkkeinä käytettyjä amforoita ja krateereja. Hänen nimiinsä on laitettu yhteensä noin 50 tällaista vaasia. Niiden koristelu esittää ihmisiä ja eläimiä geometriselle tyylille tyypillisinä vaasia kiertävinä kuvanauhoina. Aiheet liittyvät yleensä hautajaisiin.
Teoksia

Oinokhoe, n. 750 eaa.
Prothesis. Yksityiskohta krateerista, n. 750 eaa.
Prothesis. Yksityiskohta amforasta, n. 750 eaa.
Sotilas. Krateerin sirpale, n. 750–725 eaa.
Vaunut. Krateerin sirpale, n. 725–720 eaa.
Disa

| Disa |
| --- | --- |
 Disa
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  2. helmikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  skandinaavinen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Disa on Ruotsissa ja Suomessa esiintyvä naisen etunimi. Nimi johtuu skandinaavisten kielten utua tai usvaa tarkoittavasta sanasta.
Piispa Olaus Magnus kertoo Pohjoisten kansojen historiassa Disan olleen kuningattaren, joka piti käräjiä Uppsalassa. Skandinaavisessa mytologiassa Disa oli taistelun jumalatar ja tarunomainen kuningatar.  Saagojen Disa oli myös päähenkilönä Johannes Messeniuksen vuonna 1611 kirjoittamassa näytelmässä Disa.
Suomessa nimi Disa on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 417 henkilölle, jotka kaikki ovat naisia.
Disan nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 2. helmikuuta. Ruotsissa nimipäivä on 3. helmikuuta. Aiheena nimipäivän sijoittamiseen juuri tähän ajankohtaan on ollut Uppsalassa entisaikaan helmikuun alussa pidetyt talvikäräjät, joista käytettiin nimeä Disting.
Tunnettuja Disa-nimisiä

Disa Aspegren, o.s. Lindberg (1910–1974), suomalainen kilpauimari
Disa Lindholm (1916–1967), suomenruotsalainen runoilija
Nimen muita merkityksiä

HMS Disa (1877), Ruotsin laivaston tykkivene
Dispersio

Valon dispersio prismassa.
Dispersio tarkoittaa fysiikassa sitä, että aallon etenemisnopeus riippuu sen taajuudesta.
Dispersiiviset aaltoliikkeet voidaan jakaa materiaalidispersioon (esimerkiksi valo väliaineessa), ja geometriseen dispersioon (esimerkiksi aallot vedessä, ääni ohuessa levyssä, radioaalto aaltoputkessa, valo optisessa kuidussa). Jälkimmäinen dispersiomuoto aiheutuu siitä, että aallonpituus on samaa suuruusluokkaa kuin tila, jossa aalto etenee. Systeemissä esiintyvää dispersiota kuvataan dispersiodiagrammilla, jossa pystyakselina on taajuus ja vaaka-akselina aaltoluku. Dispersio aiheuttaa sen, että vaihenopeus ja ryhmänopeus ovat erisuuruisia.
Optiikassa dispersio ilmenee niin, että väliaineen taitekerroin n ei ole vakio vaan riippuu aallonpituudesta λ. Dispersion vuoksi eri aallonpituudet eli värit taittuvat Snellin lain mukaisesti hiukan eri suuntiin, jolloin valkoinen valo hajoaa spektriksi. Ilmiö on nähtävissä esimerkiksi sateenkaaressa ja prismassa.  Ilmiötä sanotaan värihajonnaksi.
Dispersio gemmologiassa

Gemmologiassa suuridispersioisia värittömiä kiviä käytetään usein timantin korvikkeena. Mitä suurempi dispersio kivellä on, sitä voimakkaammin kunkin värin taittumiskulma eroaa toisistaan. Näin suuridispersioisilla jalokivillä on kaunis värileikki, josta esimerkiksi timantti on hyvin tunnettu.
Muita suuridispersioisia jalokiviä ovat muun muassa zirkoni, titaniitti ja rutiili.
Lyijy- eli kristallilasiin lisätään lyijyoksidia joka nostaa lasin dispersiota ja antaa sille näin kauniin värileikin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dispersio Wikimedia Commonsissa
Disiamyyliboraani

| Disiamyyliboraani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Bis(3-metyylibutan-2-yyli)boori
CAS-numero:  1069-54-1
PubChem CID:  192733
SMILES:  [B](C(C)C(C)C)C(C)C(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H23B
Moolimassa:  154,094 g/mol
Sulamispiste:  35–40 °C
Disiamyylibroaani (C10H23B) on organoboraaneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä muun muassa hydroboraatioissa.
Ominaisuudet

Disiamyyliboraani on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Se reagoi erittäin helposti kosteuden ja ilman hapen kanssa ja voi syttyä palamaan. Tämän vuoksi sitä valmistetaan yleensä vasta juuri ennen käyttöä. Disiamyyliboraani liukenee eettereihin muun muassa dietyylieetteriin, diglyymiin ja tetrahydrofuraaniin.
Valmistus ja käyttö

Disiamyyliboraania valmistetaan 2-metyyli-2-buteenin ja diboraanin välisellä reaktiolla eetteriliuoksessa. Koska muodostuva yhdiste on hyvin steerisesti estynyt muodostuu tuotteena dialkyloitunut disiamyyliboraani.
Disiamyyliboraania käytetään selektiivisenä reagenssina muun muassa pelkistyksissä ja hydroboraatioissa. Hydroboraatioissa se reagoi huomattavasti nopeammin niin kutsuttujen terminaalisten alkeenien, joissa kaksoissidos sijaitsee hiiliketjun päässä, kuin alkeenien, joiden kaksoissidos on ketjun keskellä, kanssa. Lisäksi cis-alkeenit reagoivat trans-alkeeneja nopeammin. Yhdiste muodostaa terminaalisten alkyynien kanssa organoboraanin, joka voidaan hapettaa emäksisissä olosuhteissa vetyperoksidin avulla aldehydiksi. Lisäksi disiamyyliboraania käytetään alkeenien ja alkyynien kytkentäreaktioissa.