stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Simmas

Simmas (kreik. Σιμμας; eli 500-luvulla) oli hunnikomentaja, joka palveli Itä-Rooman armeijassa 500-luvulla.
Vuonna 527 Simmasin ja Sunicasin joukot puolustivat Daraa Mesopotamiassa persialaisten hyökkäyksiltä. Aikalaislähteiden mukaan Simmas toimi duxina noin vuonna 531, mutta virka saattoi olla vain nimellinen. Kesällä 530 Simmas osallistui sotapäällikkö Belisariuksen alaisuudessa Daran taisteluun, jossa hän komensi 600 miehen vahvuista ratsuväkiyksikköä yhdessä Ascanin kanssa. Huhtikuussa 531 Simmas taisteli Callinicumin taistelussa, joka päättyi roomalaisten tappioon. Simmasin vaiheista tämän jälkeen ei tiedetä mitään.
Ortodoksinen kirkko Kreikassa

Kreikan kirkollinen aluejako:
  Kreikan autokefalisen kirkon alainen alue.
  Ekumeenisen patriarkaatin alainen alue.
  Kreetan kirkon alue.
  Athoksen itsehallinnollinen luostarialue.
Ortodoksinen kirkko toimii Kreikassa useassa osassa. Suuren osan Kreikasta kattaa autokefalinen Kreikan ortodoksinen kirkko. Sen alueiden pohjoisosa sekä osa Egeanmeren saarista kuuluvat hengellisesti Konstantinopolin ekumeenisen patriarkaatin alaisuuteen, kun taas Dodekanesian saaret kuuluvat suoraan ekumeenisen patriarkaatin alaisuuteen. Kreetan alueella toimii Kreetan kirkko, joka on puoliautonominen ekumeenisen patriarkaatin alaisuudessa. Athos eli Pyhän Vuoren autonominen munkkivaltio on itsehallinnollinen ekumeenisen patriarkaatin alaisuudessa. Kaikki nämä ovat osa laajempaa kreikkalaisortodoksista kirkkoa.
Kreikan kirkko

Kreikan kirkkoon kuuluu 82 hiippakuntaa. Niistä 46 eteläisessä ja keskisessä Manner-Kreikassa sekä Egeanmeren läntisillä saarilla sijaitsevaa hiippakuntaa on kokonaan Kreikan autokefalisen kirkon alaisuudessa, ja 36 Pohjois-Kreikassa ja Egeanmeren saariston itäosissa sijaitsevaa hiippakuntaa hallinnollisesti Kreikan kirkon alaisuudessa mutta nimellisesti ja hengellisesti ekumeenisen patriarkaatin alaisuudessa.
Kirkko sai autokefalian eli hallinnollisen itsenäisyyden ekumeeniselta patriarkaatilta vuonna 1850. Kirkkoa johtaa Ateenan ja koko Kreikan arkkipiispa yhdessä metropoliittojen ja apulaispiispojen kanssa. Kirkon jäsenmäärä on noin 10 miljoonaa.
Kreetan kirkko

Kreetan kirkolla on puoliautonominen asema ekumeenisen patriarkaatin alaisuudessa. Kreetan kirkkoon kuuluu 9 hiippakuntaa, jotka kattavat Kreetan saaren ja sen pienemmät lähisaaret.
Kirkkoa johtaa Kreetan arkkipiispa, jonka istuin on Iraklionissa. Kaikista Kreetan piispoista tehtiin metropoliittoja vuonna 1962, ja vuonna 1967 Kreetan metropoliitta korotettiin arkkipiispaksi.
Athos

Athos, joka on Kreikkaan kuuluva itsehallinnollinen alue, on kirkollisessa mielessä itsehallinnollinen ekumeenisen patriarkaatin alaisuudessa. Alueella toimii 20 luostaria.
Ekumeenisen patriarkaatin alueet

Suoraan ekumeenisen patriarkaatin hallinnon alla oleva alue käsittää Dodekanesian saaret. Siellä toimii viisi hiippakuntaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta ortodoksinen kirkko Kreikassa Wikimedia Commonsissa
Simetsa

Simetsa (ven. Зимити́цы, Zimititsy) on kylä, taajama ja maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Keski-Inkerin ylängöllä Pietarin ja Narvan välisen maantien varrella. Taajamassa on asukkaita 1 400 ja kunnassa 1 700 henkeä (vuonna 2006).
Kunnan hallinnollinen keskus on Simetsan taajama. Lisäksi siihen kuuluu 10 kylää: Iljussa, Koljatitsa (ven. Голятицы, Goljatitsy), Kortsina (ven. Корчаны, Kortšany), Metana (ven. Смедово, Smedovo), Negoditsy (ven. Негодицы), Pruusitsa (ven. Пружицы, Pružitsy), Pujanitsa (ven. Буяницы, Pujanitsy), Serenkkovitsa (ven. Черенковицы, Tšerenkovitsy), Simetsa ja Tirkkovitsa.
Kaprion lääniin kuulunut Iljussan pogosta mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Alue on historiallisesti ollut etupäässä venäläisten asuttamaa. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa seudulle muutti paljon virolaisia uudisasukkaita, jotka muodostivat enemmistön Simetsan kylän asukkaista. Harvat inkerinsuomalaiset kuuluivat Moloskovitsan luterilaiseen seurakuntaan.
Simetsassa toimii maatalousyritys ZAO Trud. Taajamasta on linja-autoyhteys Pietariin, Pekunitsaan ja Jaamaan.
Seudun nähtävyksiä ovat Simetsan pyhän Nikolaoksen kirkko, Tirkkovitsan vanha postiasema ja Kristuksen käsittä tehdyn ikonin kirkko sekä pyhän Nikolaoksen kirkko Iljussassa.
Kunnan ja samalla myös kunnanhallinnon päämies Vladimir Kamenik.
Silokuoreet

| Silokuoreet |
| --- | --- |
 Atlantinsilokuore (Alepocephalus bairdii)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Argentiniformes
Heimo::  Silokuoreet Alepocephalidae  Richardson, 1856
Katso myös
   Silokuoreet Wikispeciesissä   Silokuoreet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Silokuoreet (Alepocephalidae) on Argentiniformes-lahkoon, eräissä lähteissä kuorekaloihin, kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan niin lämpimistä kuin lauhkeista vesistä kaikista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Silokuoreiden heimoon kuuluu lähteestä riippuen 22–24 sukua ja 60–94 lajia. Ruumiinrakenteeltaan pitkulaisia, erät lajit ankeriasmaisia. Kooltaan heimon kalat ovat keskikokoisia ja voivat saavuttaa tyypillisesti 60–80 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat suomuton ja sileä pää, suuri suu ja silmät, lähellä haarautunutta pyrstöevää sijaitseva selkäevä. Rintaevät ovat pienet tai puuttuvat kokonaan. Eräillä silokuorelajeilla on bioluminoivia elimiä. Väriltään silokuorelajit ovat yleensä tummanruskeita tai mustia, eräillä lajeilla pää on kirkkaan sininen.
Levinneisyys ja elintavat

Silokuorelajeja tavataan Atlantista, Intian valtameren länsiosista ja Tyynestämerestä. Ne elävät lähellä pohjaa 600–5 000 metrin syvyydessä merenpinnasta. Kalojen ravintoa ovat kalat, äyriäiset, vaippaeläimet ja monisukasmadot.
Orientalisoiva kausi

Orientalisoiva kausi (itämaisten vaikutteiden kausi) oli antiikin Kreikan aikakausi, joka käsittää noin vuodet 725/700–610/600 eaa. Se on saanut nimensä aikakauden taiteen voimakkaista itämaisista vaikutteista (orientalisoiva tyyli).
Orientalisoiva kausi voidaan lukea osaksi Kreikan arkaaista kautta (n. 725/700–480 eaa.) sen ensimmäisenä taidehistoriallisena vaiheena. Orientalisoivaa kautta edelsi geometrinen kausi noin 900–725/700 eaa. ja sitä seurasi varsinainen taidehistoriallinen arkaainen kausi noin 600 eaa. alkaen.
Orientalisoiva tyyli tunnetaan ennen kaikkea keramiikassa. Korintissa, joka oli aikakauden merkittävin keramiikantuottaja, ajan keramiikka tunnetaan protokorinttilaisena keramiikkana, Attikassa vastaavasti protoattikalaisena keramiikkana. Orientalisoivaa taidetta tuotettiin myös muualla Manner-Kreikassa sekä Kreetalla, Kykladeilla ja muualla Kreikan saaristossa.
Historia

700-luvun eaa. aikana kreikkalaiset perustivat lukuisia siirtokuntia ja kauppa-asemia eri puolille itäisen Välimeren aluetta, ja kauppayhteydet Lähi-itään, kuten Foinikiaan ja Assyriaan, sekä Egyptiin voimistuivat. Seurauksena kreikkalaiset alkoivat saada kauppatavaraa sekä erilaisia kulttuurivaikutteita idästä, mikä näkyi myös muun muassa kreikkalaisen kirjaimiston kehittymisenä. Varallisuus lisääntyi kaupankäynnin myötä, ja samalla kasvoi ylellisyysesineiden tarvelähde?.
Keramiikassa muutos tapahtui ensin Korintissa, jossa protokorinttilainen kausi alkoi noin 720 eaa. Kaupunki oli merkittävä kauppakaupunki ja sillä oli sijaintinsa ansiosta hyvät meriyhteydet sekä itään että länteen. 600-luvun eaa. kuluessa Korintista tuli myös määrällisesti Kreikan suurin keramiikantuottaja. Kauppayhteyksien kautta korinttilainen keramiikka levisi koko kreikkalaiseen maailmaan.
Kaupankäynnin tuomien itämaisten vaikutteiden myötä protokorinttilaisessa keramiikassa alkoi esiintyä uusia eläin- ja kasviaiheita, jotka korvasivat aikaisemman geometrisen keramiikan viivakuvioaiheet. Koristelu ei saanut niinkään vaikutteita itämaisesta keramiikasta vaan ennemmin muusta tuon alueen taiteen koristelusta, kuten reliefiveistoksista sekä pronssi- ja norsunluuesineistä. Uusien aiheiden myötä itämailta tuotetut tarueläinhahmot otettiin osaksi kreikkalaista mytologiaa kehittämällä niiden ympärille kertomuksia.
Historia > Kaudet

Orientalisoiva kausi voidaan jakaa paikallisiin kausiin seuraavasti. Ajoitukset ovat summittaisia ja pyöristettyjä. Kirjainlyhenteitä käytetään englanninkielisessä ja tieteellisessä kirjallisuudessa.
| Ajoitus (noin) | Kausi Attikassa | Kausi Attikassa | Kausi Korinthiassa | Kausi Korinthiassa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 720–700 eaa. | LG IIb | Myöhäisgeometrinen IIb | EPC | Varhainen protokorinttilainen |
| 700–690 eaa. | EPA | Varhainen protoattikalainen | EPC | Varhainen protokorinttilainen |
| 690–675 eaa. | EPA | Varhainen protoattikalainen | MPC I | Keskinen protokorinttilainen I |
| 675–670 eaa. | MPA | Keskinen protoattikalainen | MPC I | Keskinen protokorinttilainen I |
| 670–650 eaa. | MPA | Keskinen protoattikalainen | MPC II | Keskinen protokorinttilainen II |
| 650–630 eaa. | LPA | Myöhäinen protoattikalainen | LPC | Myöhäinen protokorinttilainen |
| 630–625 eaa. | Proto-mustakuviokeramiikka | Proto-mustakuviokeramiikka | LPC | Myöhäinen protokorinttilainen |
| 625–610 eaa. | Proto-mustakuviokeramiikka | Proto-mustakuviokeramiikka | Siirtymäkauden keramiikka | Siirtymäkauden keramiikka |
| 610 eaa.– | Proto-mustakuviokeramiikka | Proto-mustakuviokeramiikka | Varhainen korinttilainen | Varhainen korinttilainen |
Orientalisoivan kauden taide > Protokorinttilainen keramiikka

Protokorinttilainen keramiikka oli aluksi varhaisella protokorinttilaisella kaudella (n. 720–690 eaa.) suhteellisen pienikokoista. Keramiikassa alkoi esiintyä uusia eläin- ja taruhahmoaiheita, kuten leijonia, sfinksejä, seireenejä, griippejä, khimairoita ja gorgoja, sekä uudenlaisia koristekuvioita, kuten ruusukkeita, palmetteja, lootuksenkukkia, elämänpuukuvioita, kärhiä ja muita kasviaiheita sekä erilaisia kiemurakuvioita. Tyypillinen esine ovat aryballokset, joita käytettiin itämailta tuotujen hajuvoiteiden säilytykseen. Ajan kuluessa esineiden koko suureni ja ne täytettiin kauttaaltaan kuvapinnoilla.
Keskisellä protokorinttilaisella kaudella (n. 690–650 eaa.) kertovat aiheet alkoivat ottaa keskeisempää sijaa kuvituksessa. Protokorinttilaisen tyylin huippukautta oli keskisen kauden toinen vaihe (n. 670–650 eaa.), jolloin kuvitus kehittyi luonnonmukaisemmaksi ja pienoismaalausten tekotaito kehittyi huippuunsa. Myöhäisellä protokorinttilaisella kaudella (n. 650–625 eaa.) kehittyneessä uudenlaisessa mustakuviotekniikassa hahmot kuvattiin mustina siluetteina jättämällä tausta alkuperäisen väriseksi. Yksityiskohdat piirrettiin mustaan kuvioon terävällä piirtimellä. Myös tummaa punaista käytettiin värinä. Tekniikka mahdollisti pienten esineiden koristelun. Toinen tekniikka oli ääriviivatekniikka, jossa hahmosta piirrettiin ääriviivat sekä sisäosan yksityiskohdat mustilla tai muunvärisillä viivoilla.
Protokorinttilainen keramiikka kehittyi siirtymäkauden (n. 625–610 eaa.) kautta arkaaisen kauden niin kutsutuksi korinttilaiseksi keramiikaksi, jonka vaiheita ovat varhainen (n. 610–580 eaa.), keskinen (n. 580–555 eaa.) sekä myöhäinen (n. 555–535 eaa.) korinttilainen keramiikka.
Naisen pään muotoinen aryballos, n. 650–630 eaa.
Yksityiskohta aryballoksen koristelusta.
Sfinkseillä ja eläimillä koristeltu kannu, n. 640–630 eaa.
Oinokhoe, n. 640–620 eaa.
Pöllönmuotoinen aryballos, n. 630 eaa.
Pyksis, n. 620 eaa.
Orientalisoivan kauden taide > Protoattikalainen keramiikka

Saman aikakauden keramiikkaa Ateenassa ja muualla Attikassa kutsutaan vastaavasti protoattikalaiseksi keramiikaksi. Se erosi korinttilaisesta vastineestaan keraamisten astioiden suurella koolla. Vaasien pinnat jaettiin tyypillisesti ensisijaiseen puoleen, johon kuvattiin pääaihe, ja toissijaiseen koristeltuun puoleen. Maalaustyyli muistuttaa edelleen paljon geometrisen kauden tyyliä, mutta aiheissa on uusia itämaisia aiheita.
Varhaisella protoattikalaisella kaudella (n. 700–675 eaa.) aiheet olivat vielä vähemmässä määrin mytologisia. Merkittäviä maalareita kutsutaan nimillä Analatos-maalari ja Mesogeia-maalari. Keskisellä protoattikalaisella kaudella (n. 675–650 eaa.) mytologisten aiheiden määrä kasvoi selvästi. Tämän kauden kuuluisiin maalareihin lukeutuu Polyfemos-maalari. Protokorinttilaisen keramiikan jäljittelu alkoi suuremmassa määrin vasta myöhäisellä protoattikalaisella kaudella (n. 650–630 eaa.), kuitenkin niin, että suuri koko ja mytologiset aiheet säilyivät.
Protoattikkalaista keramiikkaa seurasi Attikassa niin kutsuttu proto-mustakuviokeramiikan kausi (630–600 eaa), jolloin korinttilaiset vaikutteet olivat vahvoja. Sitä edusti tunnetuimpana Nessos-maalari, joka yhdisti korinttilaisen maalaustaidon perinteisiin ateenalaisiin aiheisiin.
Kaula-amfora, n. 700 eaa.
Yksityiskohta amforan koristelusta.
Skyfos, n. 700 eaa.
Amfora, n. 700–675 eaa.
Malja, n. 700–675 eaa.
Hautamaljoja, 600-luku eaa.
Orientalisoivan kauden taide > Kuvanveisto

Veistokset olivat alussa pääosin puisia. Monumentaaliinen marmorinen kuvanveisto alkoi kehittyä 600-luvun eaa. puolessa välissä. Aikakauden kuvanveiston tyyliä on kutsuttu daidaliseksi tyyliksi. Aikakaudella kehittyi jumalia ja nuorukaisia esittävien kuros- ja kore-veistosten tyyppi. Aluksi suuria veistoksia tehtiin paikoissa, joissa marmoria oli helposti saatavilla, kuten Kykladeilla ja Samoksella.
Orientalisoivan kauden taide > Arkkitehtuuri

Arkkitehtuurissa keskeinen rakennustyyppi oli kehittynyt mykeneläisen kauden megaronista, ja siinä oli kahden pylvään kannattama eteishalli. Temppelit tehtiin yleensä pääosin puusta, ja lisäksi niissä käytettiin terrakottaa, savitiiltä ja kiveä. Kauden lopulla temppeleiden puisia pylväitä alettiin korvata kivisillä, ja temppeleissä alettiin käyttää enemmän kalkkikiveä ja marmoria. Temppeleiden varhaisimmat pylväsjärjestelmät doorilainen ja joonialainen tyyli alkoivat kehittyä. Joonialainen tyyli kehittyi Joonian rannikolla ja Egeanmeren saarilla, kuten Efesoksessa (Artemiin temppeli), Samoksella (Heraion) ja Deloksella, ja doorilainen tyyli Manner-Kreikassa, kuten Argoksessa (Heraion), Korintissa (Apollonin temppeli) ja Olympiassa (Heran temppeli), sekä Kreetalla ja Korintin läntisissä siirtokunnissa Korkyralla (Artemiin temppeli), Suur-Kreikassa ja Sisiliassa, erityisesti Syrakusassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta orientalisoiva kausi Wikimedia Commonsissa
Korinttilainen orientalisoiva öljykannu, n. 620 eaa.
Doorilaisen Heran temppelin raunioita Olympiassa, n. 600 eaa.
Beni Siltala

Pentti Juhani ”Beni” Siltala (s. 9. maaliskuuta 1953 Kittilä) on suomalainen laulaja, joka perusti ensimmäisen yhtyeensä 17-vuotiaana ja aloitti keikkailun. Hänen levytysuransa alkoi vuonna 1972. Vuonna 1992 Siltala osallistui Tangomarkkinoiden semifinaaliin ja pääsi kuudennelle sijalle.
Diskografia

Yhteinen onni (1979)
Muuan rakkaus syntyy (1980)
On aika rakastaa (1982)
Aiheesta muualla

Beni Siltalan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Beni Siltalan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Beni Siltalan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Silopäät

| Silopäät |
| --- | --- |
 Silopää (Leptochilichthys pinguis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Sillikuorekalat Argentiniformes
Heimo::  Silopäät Leptochilichthyidae  Marshall, 1966
Katso myös
   Silopäät Wikispeciesissä   Silopäät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Silopäät (Leptochilichthyidae) on sillikuorekalojen lahkoon kuuluva heimo. Eräissä lähteissä heimo luokitellaan kuuluvaksi kuorekaloihin. Silopäälajeja tavataan kaikista lämpimistä valtameristä.
Lajit ja anatomia

Silopäiden heimoon kuuluu 1 suku ja 3 lajia. Lajit ovat silopää (Leptochilichthys pinguis), L. agassizii ja L. microlepis. Silopäät ovat pienehköjä kaloja, jotka voivat saavuttaa suurimmillaan noin 30 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat pitkulainen ja hieman suorakulmainen ruumiinrakenne, suuret suomut, jotka puuttuvat päästä, kieletön suu sekä rasvaevän puuttuminen. Rintaevät sijaitsevat suhteellisen alhaalla ruumiissa.
Levinneisyys

Silopäälajeja tavataan lämpimistä vesistä Atlantin itäosista, Intian valtameren länsiosista sekä Tyyneltämereltä. Ne ovat syvänveden lajeja, jotka elävät tyypillisesti 800–3 100 metrin syvyydessä.
Pentti Siltaloppi

Pentti Siltaloppi (toinen oikealta) Lontoon olympialaisissa 1948.
Pentti Veikko SIltaloppi (29. syyskuuta 1917 Ilmajoki – 18. kesäkuuta 2002) oli suomalainen juoksija, jonka päälaji oli 3 000 metrin estejuoksu.
Siltaloppi sijoittui 3 000 metrin estejuoksussa kuudenneksi Oslon EM-kilpailuissa 1946 ja viidenneksi Lontoon olympialaisissa 1948. Hän kaatui molemmissa kilpailuissa: Oslossa kolme kierrosta ennen maalia piikkarin tartuttua esteeseen ja Lontoossa viimeisen kierroksen vesiesteellä.
Suomen mestaruuksia Ilmajoen Kisailijoita ja Tampereen Pyrintöä edustanut Siltaloppi voitti estejuoksun lisäksi 1 500 metrillä, maastojuoksussa ja 4 × 1500 metrin viestijuoksussa. Ammatiltaan hän oli sähköasentaja. Hänen veljentyttärensä Arja Siltaloppi edusti pikajuoksijana Suomea yhdessä yleisurheilumaaottelussa.
Saavutuksia

Olympiakisoissa viides 3 000 metrin estejuoksussa 1948
EM-kisoissa kuudes 3 000 metrin estejuoksussa 1946
SM-kultaa 1 500 metrin juoksussa 1944, 1946, 1947
SM-kultaa 3 000 metrin estejuoksussa 1943, 1945, 1946, 1947
SM-kultaa maastojuoksussa 1946
SM-kultaa 4 × 1500 metrin viestijuoksussa 1943, 1945, 1946, 1947
7 maaottelua
Omia ennätyksiä

3 000 metrin estejuoksussa 9.04,0 (1947)
1 500 metrin juoksussa 3.51,8 (1947)
3 000 metrin juoksussa 8.19,0 (1947)
Sima (geologia)

Sima koostuu suurelta osin basaltista.
Sima eli simakehä on maankuoren alempi kerros sialkuoren alapuolella. Se koostuu pääasiassa magnesiumin silikaatteja  sisältävistä kivilajeista ja on saanut nimensä näissä runsaasti esiintyvistä alkuaineista: piistä (Si) ja magnesiumista (Ma), kun taas sial on saanut nimensä piistä ja alumiinista (Al). Mantereiden alla simakehä alkaa keskimäärin vasta 20 kilometrin syvyydestä maanpinnan alta, mutta valtamerien pohjassa enimmäkseen välittömästi pohjan alta. Tämän vuoksi sitä kutsutaankin usein myös merelliseksi kuoreksi. Sen paksuus vaihtelee välillä 5–25 km.
Siman pääasiallinen kivilaji on basaltti. Sen vuoksi sitä sanotaankin usein myös maankuoren basalttikerrokseksi.
Petrologia

Siman tiheys on noin 2800–3300 kg/m3, selvästi suurempi kuin sialin, mikä johtuu sen suuremmasta rauta- ja magnesiumpitoisuudesta sekä pienemmästä alumiinipitoisuudesta. Paikoitellen simakehän ainekset ulottuvat maan pintaan saakka ja muodostavat mafisia kivilajeja tai kivilajeja, jotka sisältävät mafisia mineraaleja. Tiheimmät tällaiset kivet sisältävät vähemmän piitä, ja niitä sanotaan ultramafisiksi kivilajeiksi.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sima (geology)
Käännös suomeksi
Silmarillion

| Silmarillion> The Silmarillion |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansi
Alkuperäisteos
Kirjailija:  J. R. R. Tolkien toim. Christopher Tolkien
Genre:  fantasiakirjallisuus
Kustantaja:  Allen & Unwin
Julkaistu:  1977
ISBN:  0048231398
Suomennos
Suomentaja:  Kersti Juva Panu Pekkanen (säkeet)
Kansitaiteilija:  Matti Louhi
Kustantaja:  WSOY
ISBN:  951-0-22353-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Silmarillion (The Silmarillion) on J. R. R. Tolkienin kirjoittama ja hänen poikansa Christopher Tolkienin kokoama fantasiatarinakokoelma. Sen on suomentanut Kersti Juva. Säkeiden suomentaja on Panu Pekkanen.
Teoksistaan Taru sormusten herrasta ja Hobitti eli sinne ja takaisin tunnettu J. R. R. Tolkien kirjoitti näiden teosten kanssa samaan maailmaan sijoittuvaa Silmarillionia lähes koko aikuisikänsä. Hän itse piti Silmarillionia pääteoksenaan, mutta ei saanut sitä valmiiksi vaan kirjoitti sen eri osista yhä uusia versioita. Silmarillion ilmestyi vasta postuumisti vuonna 1977, neljä vuotta Tolkienin kuoleman jälkeen, kun kirjailijan poika Christopher Tolkien kokosi käsikirjoituksen isänsä irtoteksteistä.
Suomenkielisen taskukirjapainoksen kansi 2012.
Kaunokirjallisena teoksena Silmarillion on varsin erikoislaatuinen. Se muistuttaa osin Raamatun Vanhan testamentin tekstiä ja on kirjoitettu ylevään ja etäiseen tyyliin.lähde? Lukukokemuksena sitä on kuvailtu raskaaksi, mutta myös erityisen kauniiksi. Silmarillion koostuu Tolkienin luoman mielikuvitusmaailman, Keski-Maan ja koko Ardan, asukkaiden alkuperäisistä myyteistä.
Teoksen osat

Teos jakautuu viiteen osaan. Kukin osa on kerronnaltaan erilainen ja sijoittuu eri aikakauteen.
Kirja keskittyy haltioiden ja ihmisten sukujen alkuaikoihin. Ensimmäisessä osassa Ainulindalë kerrotaan, miten Arda eli maailma luotiin. Toisessa osassa Valaquentassa kerrotaan valarin ja maiarin nimet ja kuvaillaan heitä. Kolmannessa osassa Quenta Silmarillion kerrotaan, miten valar loivat kaiken olevan maan päälle, sekä myös haltioiden ja ihmisten historiasta. Neljännessä osassa Akallabêth kerrotaan Númenorin saaresta, jonka ihmiset saivat palkkioksi sodittuaan haltioiden rinnalla Morgothia vastaan. Viidennessä osassa kerrotaan lähinnä Taru sormusten herrasta -trilogian tapahtumat lyhennetysti sekä tarua edeltäneen ajan tapahtumista, jolloin mahtisormukset taottiin.
Vastaanotto

Kirja sai ilmestyessään kriitikoilta pääosin kielteisen vastaanoton. Monet kirjallisuuskriitikot pitivät teosta liian vakavana verrattuna Tolkienin romaaneihin Taru sormusten herrasta ja Hobitti eli sinne ja takaisin, joissa on enemmän iloisia hetkiä. Time-lehden mukaan kirjan ongelmana oli, ettei siinä ollut yhtään hahmoa, johon voisi samaistua.
New York Timesin arvostelu piti kuitenkin myönteisenä asiana, että Tolkien oli onnistunut luomaan laajan teoksen, ja luonnehti sitä sankarilliseksi yritykseksi. Myös Time kehui tarinan laajaa ja yksityiskohtaista maailmaa.
Ainulindalë
Valaquenta
Quenta Silmarillion
Akallabêth
Valtasormuksista ja Kolmannesta Ajasta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Silmarillion Wikimedia Commonsissa
Simeonin kiitosvirsi

Kristuksen temppeliin tuominen
Simeonin kiitosvirsi (lat. Nunc dimittis) (nyk. Simeonin kiitoslaulu) on Luukkaan evankeliumissa oleva Pyhän Simeonin lausuma rukous. Evankeliumi kertoo, kuinka Simeon näkee Jeesus-lapsen temppelissä ja tunnistaa tämän Messiaaksi. Simeonin kiitoslaulu esiintyy myös Pseudo-Matteuksen evankeliumissa, jonka mukaan Simeon on tapahtuman aikaan 112-vuotias.
Rukous luetaan tai lauletaan ortodoksisessa jumalanpalvelusperinteessä ehtoopalveluksessa sekä katolisessa ja luterilaisessa jumalanpalvelusperinteessä kompletoriossa, rukoushetkessä päivän päättyessä. Sen ovat säveltäneet useat kuuluisat säveltäjät.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on kynttilänpäivän virsi 49, "Nyt Herra, rauhaan mennä saan", joka on Hemminki Maskulaisen kirjoittama ja Armas Maasalon säveltämä mukaelma Simeonin kiitoslaulusta. Virsikirjan Jumalanpalveluslaulujen osastossa on Sakariaan kiitosvirsi perinteisellä psalmisävelmällä, virsi 804. Ruotsin kirkon virsikirjassa se on virsi 677, a- sävelmämä III psalmisävelmä ja b-sävelmämä Trond Kvernon 1979 säveltämä melodia.
Aiheesta muualla

Virsi 104. Laske nyt Herra sinun Vanha Virsikirja 1701
Virsi 105. Päästä nyt, Herra, palvelias Vanha Virsikirja 1701