Ilmastopakolaisuus
Ilmastopakolaisuuden käsite

Ilmastopakolaisuutta ei virallisesti ole kansainvälisen sopimusten mukaan olemassa. Nykyinen turvapaikkajärjestelmä perustuu Yhdistyneiden kansakuntien pakolaissopimukseen vuodelta 1951. Sopimus määrittelee pakolaisen ihmiseksi, jota vainotaan hänen alkuperänsä, kansallisuutensa, uskontonsa, yhteiskunnallisen ryhmänsä tai poliittisen mielipiteensä perusteella.
Ympäristön muutosten tai ympäristökatastrofien takia kodeistaan pakenevat ihmiset eivät siis sovi tuon sopimuksen määritelmään. Muutamissa maissa on luotu alustavia järjestelmiä, joissa ympäristösyistä pakeneva voi saada oleskeluluvan kyseisen syyn perusteella. Tämä ei kuitenkaan ole tavallista, eikä kyse ole turvapaikasta.
Keskustelu kansainvälisten sopimuksien määritelmien uudistamisesta ei ole yksinkertaista. Osa päätöksentekijöistä ajattelee, että pakolaisen määritelmää pitäisi ehdottomasti laajentaa. Toiset taas ajattelevat, että laajentaminen tekisi pakolaismääritelmästä poliittisesti paljon nykyistä heikomman.
Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö UNHCR onkin ollut hyvin varovainen siinä, miten se määrittelee pakolaisen. Järjestö painottaa pakolaisuudesta puhuessaan konflikteja ja humanitaarisia syitä, jotka ovat mukana virallisessa määritelmässä. Suomen YK-liitto totesi vuoden 2020 tammikuussa, että on selvää, että silloisessa maailmantilanteessa pakolaisen määritelmän ja pakolaissopimuksen avaaminen ei välttämättä johtaisi pakolaisjärjestelmän parannuksiin.
Yhdistyneiden kansakuntien siirtolaisjärjestön IOM:n ilmastonmuutokseen keskittyneen osaston johtaja Dina Ionesco on toivonut, että maailma puhuisi ennemminkin ilmastosiirtolaisista kuin ilmastopakolaisista. Ionesco on huomauttanut, että järjestelmän muuttamisen lisäksi pitää huomioida se, että ilmaston vuoksi muuttavat henkilöt liikkuvat pääosin maiden rajojen sisällä. Näin ollen hitaiden ympäristön muutosten seurauksena liikkeelle lähtevät ihmiset eivät useimmiten lähde liikkeelle suoranaisesti pakon alla, vaan harkinnan seurauksena. Niin on, vaikka heillä olisikin vähän vaihtoehtoja. Tilanne on siis toinen kuin vaikkapa sotaa paetessa.
Ionesco on myös muistuttanut, että ilmastonmuutoksen vaikutusten erottaminen muista syistä, etenkin sosiaalisista, poliittisista ja taloudellisista, voi myös osoittautua lain näkökulmasta lähes mahdottomaksi. Jos määritelmä lisättäisiin pakolaismääritelmään, voisi turvapaikkaprosesseista tulla nykyistäkin haastavampia.
Ilmastopakolaiskeskustelun hankaluutta lisää, että ilmastonmuutokseen liittyvistä syistä siirtolaisiksi lähteneet varsin harvoin kysyttäessä sanovat lähdön syyksi ilmastonmuutoksen. Kun esimerkiksi ilmastonmuutoksen aiheuttama kuivuus vaikeuttaa maanviljelyä, viljelyn kannattavuus laskee ja ihmiset saattavat jäädä ilman työtä. Heidän pitää etsiä uusi työpaikka, ja jos niitä ei ole lähellä, he saattavat lähteä siirtolaisiksi etsimään työtä muualta. He eivät tavallisesti lähde kauemmas kuin tarve vaatii. Useimmiten he muuttavat lähimpään mahdolliseen kaupunkiin tai enintään kausitöihin ulkomaille. Valtaosa ilmastoon liittyvästä siirtolaisuudesta onkin siis liikettä maaseutuympäristöistä kaupunkeihin tai kausityöläisiksi ulkomaille. Kuitenkin vuonna 2017 Suomen Pakolaisavun toiminnanjohtaja Annu Lehtinen totesi, että valtaosa ilmastopakolaisista on liikkunut kotimaansa sisällä tai lähialueilla, enimmäkseen Aasiassa, mutta hiljalleen pakomatkat alkavat jatkossa ulottua kauemmas. Tuolloin hän totesi, että on hankalaa arvioida, monenko vuoden päästä ilmastopakolaiset saapuvat Suomeen.