stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reino Tuokko

Veli Reino Tuokko (19. elokuuta 1909 Uukuniemi – 19. toukokuuta 1968) oli suomalainen filosofian tohtori, tiedetoimittaja, tietokirjailija ja suomentaja. Tuokko tuli tunnetuksi 1950- ja 1960-luvuilla luonnontieteiden popularisoijana ja hän kirjoitti luonnontieteiden alueelta omia kansantajuisia kirjoja ja suomensi myös ulkomaista kirjallisuutta.
Tuokon vanhemmat olivat kansakoulujen tarkastaja Matti Tuokko (s. 1875) ja Hilma Fredrika Wauhkonen. Tuokko pääsi ylioppilaaksi 1927, opiskeli fysiikkaa Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1933, lisensiaatiksi 1940 ja tohtoriksi 1941.
Tuokko toimi 1939–1949 Helsingin yliopiston fysiikan laitoksen assistenttina ja hän luennoi fysiikasta Helsingin ja Turun yliopistoissa, teknillisessä korkeakoulussa ja sotakorkeakoulussa. Tuokko toimi sitten Yleisradion suomenkielisen esitelmäosaston päällikkönä 1949–1959 ja viimeksi hän oli Helsingin Sanomien tiedetoimittajana 1960–1968.
Tuokko kirjoitti Helsingin Sanomiin artikkeleita erityisesti ydinteknologian ja avaruustutkimuksen alueelta mutta hän käsitteli myös muita aiheita kuten tietokoneita. Tuokon artikkeleita ilmestyi parhaimmillaan pari kertaa viikossa pääkirjoitussivun yhteydessä. Hän referoi myös ulkomaisissa tiedelehdissä, kuten Science ja Scientific American, julkaistuja artikkeleita. Tuokolle myönnettiin huhtikuussa 1968 yksi neljästä ensimmäisen kerran jaetusta valtion tiedonjulkistamispalkinnosta.
Yleisradiossa ollessaan Tuokko järjesti 1952–1953 kolme telepatiakoetta, joihin osallistui yli 80 000 radiokuuntelijaa. Kokeen aikana studiossa olleet 30 henkilöä keskittyivät ajattelemaan tiettyjä oikeiksi vastauksiksi arvottuja kysymysten vaihtoehtoja ja radiolähetyksen kuuntelijat täyttivät sitten sanomalehdissä ennen lähetystä julkaistun lomakkeen näiden kysymysten osalta ja palauttivat sen Yleisradioon. Kokeen tarkoituksena oli selvittää, pystyivätkö studiossa olleet välittämään telepatian avulla tiedon oikeista vastauksista kuuntelijoille. Kokeen tulos jäi avoimeksi mutta myöhemmin sen toteutuksessa havaittiin puutteita.
Reino Tuokko oli naimisissa vuodesta 1941 ekonomi Olga Inkeri Suomisen kanssa.
Teoksia

Über den Mechanismus des Geiger-Müllerschen Zählrohres mit Dampfzusats, väitöskirja. Acta Societatis scientiarum Fennicae. Series A, Tom. 3, 2. Societas scientiarum Fennica, Helsinki 1939
Arkielämän fysiikkaa : vasaraniskuista sähkölamppuihin. Aikamme kulttuuri 11. WSOY 1948
Luonnon salaisuuksia etsimässä. WSOY 1956
Atomikauden aakkoset. WSOY 1959
Luonnonlait ja arkipäivä : luonnonopin lukemisto ; kuv. Aarne Nopsanen. WSOY 1959
Äärimmäisillä rajoilla. WSOY 1962
Keskikoululaisen fysiikka ; kirj. Uuno Nurmi, Reino Tuokko ; teknilliset piirrokset Osmo Ranta-Aho ja Rudolf Vikberg ; muut kuvat Sauli Rantamäki. WSOY 1963, 2. painos 1965, 3. painos 1968, lisäpainos 1972
Suomen Philips-yhtymän täyttäessä 40 vuotta : juhla-airut. Philips-yhtymä, Helsinki 1964
Miten kertoa tieteestä : tieteen kansantajuistamisen ongelmia. WSOY 1964
Matkalla huomispäivään : raportti jokamiehelle fysiikan nykysaavutuksista. WSOY 1966
Fysiikka ja Radio ja televisio peruskurssit teoksessa Tiedon portaat, osa 4. WSOY 1967
Luonnontieteiden etulinjalta. WSOY 1967
Toimitustöitä

Patrick Pringle : Nykyajan suuret keksijät ; suomeksi toim. Reino Tuokko. Gummerus 1957 (alkuteos Great discoverers in modern science)
Colin A. Ronan : Maapallolta avaruuteen : avaruuden tutkimisen tarinaa ; suomalaisen laitoksen toim. Reino Tuokko. Aikamme tietoa 3. WSOY 1965 (alkuteos Man probes the universe)
Avaruuden tietokirja 1, Raketit ; Tekokuut ; Elektroniikka ja navigointi avaruudessa ; Ihminen avaruudessa ; ranskalaisen alkuteoksen La grande aventure de l'espace toim. Jacques Tiziou ; suomeksi toim. Reino Tuokko. WSOY 1968
Rhythm and blues

| Rhythm and blues |
| --- | --- |
Alkuperä:  jazz, blues, negrospirituaali, gospel, boogie woogie
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Kehittymisen ajankohta:  1940- ja 1950-luku
Tyypillisiä soittimia:  rummut, bassokitara, koskettimet, sähkökitara
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  Nykyaikainen R&B, funk, ska, doo-wop, soul, rock and roll, reggae, disko, beatmusiikki, dancehall, hip hop
Rhythm and blues (lyhyennetty usein R&B tai R’n’B) viittaa rajoitetummassa merkityksessä 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa suosittuun afroamerikkalaisen populaarimusiikin tyyliin, joka vaikutti voimakkaasti rockmusiikin syntyyn ja kehitykseen. Laajemmassa merkityksessä käsite tarkoittaa populaarimusiikin perinnettä, joka jazzia ja gospelia lukuun ottamatta kattaa kaiken afroamerikkalaisen musiikin 1940-luvulta alkaen. Tähän traditioon kuuluvat moderni sähköinen blues, varsinainen rhythm and blues -musiikki 1950- ja 1960-luvuilla, doo wop, soul, funk, disko, hip hop / rap sekä varsinaisesta rhythm and bluesista kehittynyt nykyaikainen R&B. R&B-lyhennettä käytetään myös puhuttaessa nykyaikaisesta R&B:sta sekä koko rhythm and blues -traditiosta.
Perinteinen rhythm and blues -musiikki

Termi ”rhythm and blues” korvasi 1940-luvun lopussa levylistojen nimissä aiemmin olleen termin, ”race records”, joka oli sodan jälkeen alkanut tuntua rasistiselta. Billboardin hittilistoilla ”rhythm and bluesia” edeltänyt termi oli ”Harlem hit parade”, josta luovuttiin vuoden 1949 kesäkuussa. Vuonna 1948 RCA Victor -levy-yhtiö käytti muotoa ”blues and rhythm”, mutta Atlantic Records yhtiö ilmeisesti vakiinnutti muodon, jossa sanojen paikkaa oli vaihdettu.
Varsinainen rhythm and blues -musiikki tarkoittaa 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa tehtyä afroamerikkalaista popmusiikkia, joka ei ole jazzia, gospelia eikä perinteistä bluesia, vaikka näihin perustuikin. Tälle musiikille on tyypillistä kevyt rytmi, puhallinsektio ja usein myös taustalaulajat. Usein musiikki kulkee soinnuiltaan lähellä blueskaavaa, ja rytmissä tyypillistä on selkeä takapotku. Tästä tyylistä erkaantui 1950-luvulla rock and roll -musiikki, joka oli rhythm and bluesia rajumpaa ja useimmiten nopeampaa.
1950-luvulla syntynyt doo wop oli varsin samantyylistä musiikkia kuin perinteinen rhythm and blues. Siinä painotettiin kuitenkin entistä enemmän vokaaliosuuksia ja sitä esittivät muutamien laulajien ryhmistä koostuvat yhtyeet, joita taustamuusikot säestivät. Doo wop oli suosittua 1950-luvun puolivälistä 1960-luvun alkuun asti.
Perinteistä rhythm and bluesia 1950-luvulla esittäviä artisteja ja yhtyeitä olivat esimerkiksi Fats Domino, Drifters, Ray Charles, Platters, Johnny Ace, Clarence ”Frogman” Henry, Frankie Ford, Irma Thomas, The Neville Brothers, Dr. John ja James Brown. Doo wop -yhtyeitä olivat esimerkiksi The Marcels, The Flamingos ja The Crows.
1960-luvulla monet valkoihoisten brittiläisten yhtyeiden, kuten The Rolling Stonesin, esittämät rockkappaleet olivat itse asiassa sovituksia vanhoista rhythm and blues -kappaleista. Toisinaan tällaisten rockyhtyeiden musiikkia onkin kutsuttu rhythm and bluesiksi. Muita brittiläisiä rhythm and bluesia ja tavanomaisempaa pop-musiikkia sekoittelevia yhtyeitä olivat 1960-luvulla myös muun muassa The Animals, The Yardbirds, Small Faces sekä uransa alkuvaiheessa The Who.
R&B-tradition kehitys

Ray Charles, James Brown ja muut heidän kaltaisensa artistit alkoivat yhdistää rhythm and bluesiin 1960-luvun alussa afroamerikkalaisesta gospelmusiikista tuttua ”sielukkuutta”, jolloin syntyi soul. Soul voi olla nopeiden gospelkappaleiden tapaan rytmikästä musiikkia, mutta useimmat soullevyt on täytetty hidastempoisilla kappaleilla. James Brown, Sly Stone ja muutamat muut artistit jalostivat soulin 1960-luvun loppupuolella monotonisemmaksi ja intensiivisempään rytmiin keskittyväksi funkiksi. 1970-luku oli funkin tärkein vuosikymmen, mutta funk ei kuitenkaan noussut suosiossa Marvin Gayen ja Stevie Wonderin kaltaisten souliin keskittyvien artistien ohitse.
Varsinainen 1960-luvulla syntynyt rockmusiikki on pääasiassa valkoihoisten esittämää, mutta funkin kautta myös jotkut mustat artistit lähestyivät musiikillaan rockia (niin sanottu ”funk rock”). Funkin ja soulin kaupallistettu ja suoraviivaistettu muoto oli 1970-luvun jälkipuoliskon diskomusiikki.
Funkista kehittyi kuitenkin myös alkujaan vähemmän kaupallinen musiikillinen suuntaus, rap, jossa pääosaan nousi räppääminen eli puhelaulu koneilla tehtyjen hitaiden rytmien päälle. Rapin nousun myötä torvisektiot ja muut aidot soittimet saivat väistyä valtavirrasta syntetisaattoreiden tieltä, vaikka tällaista kehitystä oli tapahtunut jo pitkin 1970-lukua. Diskobuumi hiipui 1980-luvulle tultaessa, mutta kaupalliset tahot onnistuivat jalostamaan rapista listoilla menestyvää musiikkia. Rapin ohella rhythm and blues -perinteen nykymuotoa edustaa pitkälti elektronisesti säestetty, ”sielukkaasti” laulettu moderni tanssimusiikki, josta käytetään usein vain nimeä R&B.
Yhteenveto R&B-tradition kehityksestä

1950-luku
perinteinen rhythm and blues -musiikki
sähkökitaralla soitettu ”urbaani blues” nousee esiin
doo wop tulee suosituksi vuosikymmenen puolessa välissä
1960-luku
soul syntyy 1950- ja 1960-luvun vaihteessa
funk syntyy vuosikymmenen lopussa
1970-luku
soul yhä suosituinta musiikkia
funk jatkaa omana tyylinään
disko syntyy vuosikymmenen puolessa välissä
rap / hip hop syntyy vuosikymmenen lopussa
1980-luku ja siitä eteenpäin:
tradition edustajista pinnalla ovat nykyisin lähinnä rap sekä R&B:ksi kutsuttu moderni, usein koneilla tehty tanssimusiikki.
Suomessa

Suomessa käytetään harvemmin artistien kuvailuun genrenimikettä R&B. Useimmat rhythm and bluesinkin alle sopivat artistit kuvaillaan yleisemmin muihin genreihin kuuluviksi, esimerkiksi soul, blues, funk ja niin edelleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rhythm and blues Wikimedia Commonsissa
Ike Turner ja Tina Turner vuonna 1971.
James Brown vuonna 1973.
Soul-muusikko Oceana.
Rurik Calamnius

Rurik Calamnius (14. elokuuta 1872 Pulkkila – 21. huhtikuuta 1921 Evijärvi) oli suomalainen kirkkoherra ja runoilija.
Henkilöhistoria

Calamniuksen vanhemmat olivat Suomussalmen kirkkoherra, rovasti August Benjamin Calamnius ja Septimia Cecilia Katarina Lundahl. Calamnius oli naimisissa vuodesta 1903 Eva Amalia Castrénin (1880–1922) kanssa. Hänen nuorempi veljensä oli kirjailija Ilmari Kianto. Calamnius pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1891 ja hänet vihittiin papiksi 1896. Hän toimi kirkkoherrana Piippolassa 
1906–1917 ja Evijärvellä 1917–1921. Sitä ennen Calamnius oli ollut pappina useilla eri paikkakunnilla, kuten Suomussalmi, Oulu, Alatornio, Paavola, Kemi ja Lohtaja, samoin kuin opettanut uskontoa Tornion alkeiskoulussa.
Kirjallinen tuotanto

Calamnius kirjoitti ja toimitti teoksia, laati runoja ja on sanoittanut vuoden 1938 virsikirjassa ilmestyneen virren 81 On taisto tauonnut Golgatalla.
Hajanaisia tietoja Suomussalmen seurakunnan vaiheista. Suomen kirkkohistoriallinen seura, Porvoo 1904
Oulun Suomalaisen Klassillisen lyseon 25-vuotisen toiminnan muistopäivänä 30.5.1908, juhlaruno. Oman Kannan kirjapaino, Oulu 1908 Digitoituna Digi.fi:ssä
Suomussalmen seurakunnan historia. Oman Kannan kirjapaino, Oulu 1912, uusi näköispainos Suomussalmen kunta 1987
Kulta-hää albumi, Isän ja äidin muistolle heidän merkkipäivänään 1.10.1913, toimittajana. Oulu 1913
Laaksoissa ja kukkuloilla, runokokoelma 1920-luvulta, esipuheen kirj. Atte Kalajoki. Suomussalmen kulttuurilautakunta, Suomussalmi 1989
Saint-Briac-sur-Mer

| Saint-Briac-sur-Mer (Sant-Briag) |
| --- | --- |
 Béchetin satama ja ranta
 vaakuna
 Saint-Briac-sur-Mer
 Koordinaatit: 48°37′13″N, 2°08′02″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bretagne
Departementti:  Ille-et-Vilaine
Arrondissementti:  Saint-Malo
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8,1 km²
Väkiluku (2017):  2 070 
 – Väestötiheys:  256 as./km²
Kunnan numero:  35256
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saint-Briac-sur-Mer (bretoniksi Sant-Briag) on kunta läntisessä Ranskassa Ille-et-Vilainen departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Englannin kanaalin rannikolla, noin 15 kilometriä Saint-Malon kaupungista länteen.
Saint-Briac-sur-Mer on suosittu merenrantalomakohde hiekkarantoineen ja golfkenttineen. Château du Nessay on kreivi Maurice de Villebresmen vuonna 1886 rakennuttama linna, joka toimii nykyään hotellina.
Château du Nessay
Golfkentän klubirakennus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint-Briac-sur-Mer Wikimedia Commonsissa
Sandro Wieser

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Sandro Wieser
Syntymäaika: 3. helmikuuta 1993 (ikä 31)
Syntymäpaikka: Vaduz, Liechtenstein
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 185 senttimetriä
Seura
Seura: FC Thun
Pelinumero: 6
Junioriseurat
 2003–2006 2006–2009: FC Triesen FC Vaduz FC Basel
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2009–2011 2011–2012 2012–2013 2012–2015 2013–2014 2014–2015 2015– | FC Basel U21 FC Basel 1899 Hoffenheim II 1899 Hoffenheim → SV Ried (laina) → FC Aarau (laina) FC Thun | 29 (4) 2 (0) 18 (0) 1 (0) 11 (0) 14 (2) 13 (2) |
Maajoukkue
| 2009–2014 2010– | Liechtenstein U21 Liechtenstein | 6 (0) 33 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 28. helmikuuta 2016.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 23. maaliskuuta 2016.
Sandro Wieser (s. 3. helmikuuta 1993 Vaduz) on liechtensteinilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Sveitsin Superliigassa pelaavaa FC Thunia.
Liechtensteinin A-maajoukkueessa Wieser debytoi vuonna 2010.
Aiheesta muualla

Sandro Wieser Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Saint-Bertrand-de-Comminges

| Saint-Bertrand-de-Comminges |
| --- | --- |
 Saint-Bertrand-de-Commingesin katedraali
 vaakuna
 Saint-Bertrand-de-Comminges
 Koordinaatit: 43°01′39″N, 0°34′15″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Midi-Pyrénées
Departementti:  Haute-Garonne
Arrondissementti:  Saint-Gaudens
Väkiluku:  250
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saint-Bertrand-de-Comminges on kunta Lounais-Ranskassa Haute-Garonnen departementissa Midi-Pyrénées’n alueella. Kunnan alueella sijaitsee roomalaisten rakentaman Lugdunum Convenarumin kaupungin raunioita. Saint-Bertrand-de-Commingesin 1000-luvulta peräisin oleva katedraali kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon osana Santiago de Compostela pyhiinvaellusreittiä Ranskassa. Kunnassa asuu noin 250 ihmistä.
Lugdunum Convenarum ja katedraali.
Saint-Bertrand-de-Comminges on valittu kauneimpien ranskalaiskylien järjestön Les Plus Beaux Villages de France jäseneksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint-Bertrand-de-Comminges Wikimedia Commonsissa
Rurik Ekroos

| Rurik Ekroos |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. huhtikuuta 1902 Helsinki
Kuollut: 23. joulukuuta 1977 (75 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Palkinnot
 1954 Pro Finlandia 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Rurik Ekroos (28. huhtikuuta 1902 Helsinki – 23. joulukuuta 1977) oli suomalainen näyttelijä.
Ekroos hakeutui 16-vuotiaana Svenska Teaternin oppilaskouluun ja työskenteli sitten Svenskanissa 17 vuotta. Åbo Svenska Teaterin vuonna 1936 alkanut näyttelijäkiinnitys keskeytyi sotaan. Vuonna 1943 Ekroos kiinnitettiin Wasa Teaterin näyttelijäksi ja ohjaajaksi ja vuotta myöhemmin teatterinjohtajaksi. Vuonna 1947 hän siirtyi takaisin Turkuun ÅST:n johtajaksi. Ralf Långbackan tultua johtoon 1960 Ekroos toimi apulaisjohtajana, kunnes palasi synnyinkaupunkiinsa Helsinkiin ja näytteli vielä 1961–1969 Svenska Teaternissa.
Ekroos palkittiin vuonna 1954 Pro Finlandia -mitalilla.[lähde? ]
Filmografia

| Vuosi | Elokuva | Rooli | Huomioita |
| --- | --- | --- | --- |
| 1924 | Suursalon häät | käräjäkirjuri |  |
| 1924 | Polyteekkarifilmi | Kalle Rask, polyteekkari |  |
| 1926 | Murtovarkaus | Heleenan isä, kartanon renki |  |
| 1932 | Olenko minä tullut haaremiin! | maisteri Martti Paavola |  |
| 1942 | General von Döbeln |  | Ekroosin osuudet leikattiin pois |
Aiheesta muualla

Rurik Ekroos Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Safiya Husseini

Safiya Husseini (s. 1967) on nigerialainen nainen, joka tuli tunnetuksi aviorikokseen liittyneestä oikeudenkäynnistään ja šariaan perustuvasta kuolemantuomiostaan Nigerian Sokoton osavaltiossa vuonna 2001. Huomattavan painostuksen jälkeen oikeusistuin päätyi lopulta vapauttamaan hänet.
Safiya Husseini syntyi vuonna 1967. Hän tuli tunnetuksi oikeudenkäyntinsä kautta. Husseini oli ollut naimisissa ja eronnut. Erottuaan hän tapasi Yahaya Abubakar-nimisen miehen ja tuli raskaaksi solmimatta uutta avioliittoa. Tämä johti syytteisiin aviorikoksesta Sokoton osavaltiossa vuonna 2001. Sokoto oli yksi Nigerian 12. pohjoisesta osavaltiosta, joissa sovellettiin islamilaista lakia eli šariaa. Husseinin miesystävä Abubakar tunnusti kuulusteluissa harrastaneensa seksiä Husseinin kanssa kolmena eri kertana. Oikeus vapautti Abubakarin, sillä teoilla ei ollut šarian vaatimia neljää miespuolista todistajaa.
Toisin kuin Abubakarille, oikeusistuin Sokoton Gwadabawassa päätyi antamaan Husseinille aviorikoksesta kuolemantuomion kivittämällä. Tapaus herätti jo oikeudenkäynnin aikana suurta kohua Nigeriassa. Tapaa soveltaa muslimeihin šarialain vaatimia ankaria rangaistuksia kritisoitiin. Kritiikkiä esittivät myös hallitukset ja järjestöt ulkomailla. Maaliskuussa 2002 tuomioistuin päätyi lopulta vapauttamaan Husseinin, koska hän oli tullut raskaaksi hieman ennen, kuin šaria oli virallisesti otettu käyttöön Sokoton osavaltiossa. Vielä samana vuonna nostettiin kuitenkin hyvin samankaltaiset syytteet Amina Lawalia vastaan.
Saint-Brisson

| Saint-Brisson |
| --- | --- |
 Maison du Parc
 Saint-Brisson
 Koordinaatit: 47°16′19″N, 4°05′30″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Burgundi-Franche-Comté
Departementti:  Nièvre
Arrondissementti:  Château-Chinon (Ville)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  29,8 km²
Korkeus:  684 m
Väkiluku (2018):  261 
 – Väestötiheys:  8 as./km²
Kunnan numero:  58235
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saint-Brisson on kunta Ranskassa Nièvren departementissa Burgundi-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 37 kilometriä Château-Chinon (Ville)’n kaupungista koilliseen.
Maison du Parc on 1800-luvulla rakennettu entinen asuinrakennus. Nykyään se toimii Morvanin luonnonpuiston, Morvanin vastarintaliikemuseon ja Morvanin ekomuseon tiloina. Lisäksi siellä on käsityöläisten toimitiloja. Talon 40 hehtaarin poistossa on lampia, kasvitieteellinen puutarha sekä arboretum.
Dolmen Chevresse
Kunnan alueella oleva Chevressen dolmen on todellisuudessa ryhmä eroosion muodostamia graniittilohkareita.
Kunta on osa Morvanin luonnonpuistoa (Parc naturel régional du Morvan).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint-Brisson Wikimedia Commonsissa
Ruokelampi

| Ruokelampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Ylitornio
Koordinaatit:  66°34′20″N, 24°54′15″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Ruokeoja 
Järvinumero:  67.979.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  170,7 m  
Rantaviiva:  0,828 km  
Pinta-ala:  3,725 ha  
Saaria:  2 
 fiRuokelampi 
Ruokelampi  on Lapissa Ylitorniolla Meltosjärven kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,7 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella on kartan mukaan kaksi  saarta. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Palojoen valuma-alueella (67.97), jonka Piernojan valuma-alueeseen (67.979) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 170,7 metriä mpy.
Rooman valtakunnan hallinto ja politiikka

| --- | --- |
Rooman valtakunta
  Osa historian artikkelisarjaa  Rooman valtakunnan hallinto
Ajanjaksot
Rooman kuningaskunta 753 eaa. – 510 eaa.  Rooman tasavalta 510 eaa. – 27 eaa.  Rooman keisarikunta 27 eaa. – 476 jaa.
 Länsi-Rooma 330–476:  Itä-Rooma 330–1453  Trebizond 1204–1461  Theodoro 1204–1475
Virkamiehet
Konsuli Preettori Prokonsuli Propreettori: Ediili Kvestori Tribuuni Kensori
Poikkeusvirat
Diktaattori Magister equitum Sotatribuuni-konsuli: Kuningas Triumviraatti Decemviri
Tribunicia potestas: 
Arvonimet
Keisari
Legaatti Dux Officium Prefekti Vicarius Vigintisexviri: Liktori Magister militum Imperaattori Princeps senatus Pontifex maximus Tetrarkki
Instituutiot ja lait
Rooman senaatti Cursus honorum Rooman kansankokoukset: Rooman laki Rooman kansalaisuus Imperium
Rooman valtakunnan poliittinen järjestelmä oli luonteeltaan konservatiivinen, ja uudistuksiin oltiin yleensä varsin haluttomia. Läpi Rooman historian keskeinen poliittinen kysymys oli maanomistus ja maan jakaminen. Varhaisemmissa vaiheissa Rooma oli kuningasvaltainen. Tästä siirryttiin harvainvaltaiseen tasavaltaan, jota hallittiin monimutkaisella senaatin, virkamiesten ja vinoon jyvitettyjen kansankokousten järjestelmällä. Vähitellen tietyt yksilöt omivat enenevissä määrin valtaa. Tästä syntyi keisarijärjestelmä Augustuksen ja hänen seuraajiensa aikana.
Politiikka

Roomalaiset kutsuivat valtiotaan tasavallaksi (libera res publica), mutta se ei missään historiansa vaiheessa ollut demokraattinen sanan nykymerkityksessä.
Politiikka > Senaatti

Rooman senaatti oli Rooman tasavallan neuvoa antava neuvosto. Senaatilla ei ollut valtaa säätää lakeja. Lakeja säätivät kansankokoukset comitia tributa ja concilium plebis. Korkeimmat virkamiehet taas valittiin comitia centuriatassa.
Politiikka > Kansankokoukset

Comitiat eli kansankokoukset olivat Rooman tasavallan poliittisessa järjestelmässä kokouksia, joilla oli sekä lainsäädäntö- että oikeudellista valtaa. Ne myös valitsivat virkamiehet. Comitioiden tyypit olivat comitia calata, comitia curiata, comitia centuriata ja comitia tributa. Lisäksi oli plebeijien concilium plebis.
Hallinnollinen jako

Rooman valtakunnasta on harhaanjohtavaa puhua valtiona nykyisessä merkityksessä. Rooma koostui lukuisista kaupunkivaltioista ja alueista, jotka oli tehty pääkaupungista riippuvaisiksi erilaisin sopimuksin ja poliittisin järjestelyin.
Rooman hallinnollinen järjestelmä vaihteli eri aikoina. Alussa sitä hallittiin kaupunkivaltiomaisesti, mutta sen laajentuessa oli pakko kehittää uusia keinoja selvitä ilmenneistä hallinnollisista haasteista.
Valtakunnan hallinnollista järjestelmää pidettiin osin tarkoituksellisesti monimutkaisena. Tavoitteena oli minimoida alueiden kapinointi suomalla niille eriarvoisia asemia imperiumin sisällä. Tällä hajota ja hallitse (divide et impera) -taktiikalla eri alueet usutettiin toistensa kimppuun keskushallinnon asemasta.
Roomalainen oikeus

Roomalainen oikeus sai ensimmäisen kirjoitetun muotonsa 450 eaa. kahdentoista taulun laeissa (leges duodecim tabularum). Niiden pohjalta muodostui Rooman kansalaisille ominainen oikeus ius civile. Sen rinnalla kehittyi valtion virkamiesten, varsinkin preettorien edikteistä toinen oikeuslähde, ius honorarium, jonka avulla muodollinen ius civile saatiin mukautumaan ajan vaatimuksiin. Lainoppineiden vaikutuksesta roomalainen oikeus kehittyi edelleen, ja keisari Justinianus julkaisi sen kodifioidussa muodossa vuosina 527–565 teoksessa Corpus iuris civilis.
Rooman poliittisen vallan keskus oli Forum Romanum.
Romeo (nimi)

| Romeo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Roomeo 
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  italialainen nimi; juontuu latinan sanasta Romaeus 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Romeo on italialainen miehen etunimi, joka merkitsee Roomassa käynyttä pyhiinvaeltajaa. Nimi on tullut tunnetuksi William Shakespearen näytelmästä Romeo ja Julia.
Nimi Suomessa

Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on elokuuhun 2022 mennessä tilastoitu noin 890–900 Romeo-nimistä miestä. Heistä suurin osa on syntynyt 2010-luvulla. Ennen vuosituhannen vaihdetta Romeo on ollut suomalaisilla erittäin harvinainen etunimi.
Romeo-nimi ei ole mukana almanakassa, mutta se esiintyy Helsingin yliopiston almanakkatoimiston julkaisemissa koirien, kissojen ja hevosten nimipäiväkalentereissa. Koirilla Romeon nimipäivä on 8. toukokuuta, kissoilla ja hevosilla 27. elokuuta.