Ansa Ikonen
Ura teatterissa ja elokuvissa > 1930-luku elokuvissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Elokuvassa ei ole kikkaa tai temppua, jolla roolista tulee hieno suoritus. Ei ole mitään sellaista ’osaamista’, jolla kuvasta syntyy aito. Sitä ei tehdä näyttelemällä, se täytyy elää. Kuvaushetkellä on elettävä syvästi roolinsa, on oltava aito ja tosi, ilmeiden ja eleiden on oltava oikeita, ei esitettyjä. | ” |
– Ansa Ikonen elokuvatyöstä
Ansa Ikosen elokuvauran alku oli vaikea. Suomi-Filmin tuottajaohjaaja Erkki Karu sanoi hänelle suoraan, ettei hän sovellu elokuva-alalle. Ikonen pääsi kuitenkin statistiksi Karun elokuviin Meidän poikamme ilmassa – me maassa (1934) ja Syntipukki (1935). Lisäksi hän esiintyi parissa mainoselokuvassa. 1930-luvun puolivälissä Suomi-Filmin johtoon astui Risto Orko. Lannistumaton Ikonen tiedusteli häneltä elokuva-alan töitä; näyttelijäntehtäviä ei ollut, mutta klaffitytön paikka järjestyi. Avustajan tehtävät saivat jäädä, kun ohjaaja Valentin Vaala kiinnostui Ikosesta ja halusi hänet suunnitteilla olleen romanttisen komediansa Kaikki rakastavat (1935) toiseen naispääosaan, jossa hän näyttelisi Tauno Paloa vastaan. Hangon rannoilla kuvatun komedian varsinainen pääpari oli Jalmari Rinne ja Birgit Nuotio, mutta Ikonen ja Palo veivät päähuomion.
Vaala piti Ikosta poikkeuksellisen lahjakkaana komediennena, ja heidän seuraava yhteistyönsä, avioliittokomedia Vaimoke (1936) teki Ikosesta lopullisesti suomalaisten suosikin. Se merkitsi myös Ansan & Taunon läpimurtoa suomalaisen elokuvan suurimmaksi tähtipariksi. Vaala opetti Ikoselle elokuvanäyttelemisen keinot, sen että elokuvarooli on elettävä. Näin Ikonen sisäisti elokuvatyön erot suhteessa teatterityöskentelyyn.
Hilja Valtosen romaaniin perustuvan Vaimokkeen kuvauskäsikirjoituksen teki toimittaja Tauno Tattari, joka siirsi tapahtumat talviseen aikaan ja päätti uuden vuoden juhlintaan. Osa Puijon talvikuvista epäonnistui ja niitä oli paikattava studio-otoksilla, joihin Ikosen mukaan tehtiin lumikinokset lakanoista ja naftaliinista. Ikonen sai roolistaan vain 5 000 markan palkkion.
Kahden komedian jälkeen seurasi kaksi draamaelokuvaa: Orkon ohjaama Ja alla oli tulinen järvi (1937), jossa Ikosella oli sivuosa sekä Vaalan ohjaama Koskenlaskijan morsian (1937), joka oli kolmas Ansa & Tauno -elokuva. Ikonen oli sangen epäuskoinen sen suhteen, että hänen olisi tulkittava maalaistyttöä valkokankaalla. Koskenlaskijan morsiamesta tuli yleisö- ja arvostelumenestys paitsi Suomessa, myös Ruotsissa.
Koskenlaskijan morsiamesta Ikonen vaati oleellisesti korkeampaa kuvauspalkkiota kuin Vaimokkeesta. Naisnäyttelijöille maksettiin tuohon aikaan huomattavasti heikompia palkkioita kuin heidän mieskollegoilleen. Ikonen sai Suomi-Filmiä edullisemman sopimuksen Suomen Filmiteollisuudelta (SF), joten hän siirtyi ”Särkän talliin”. Vaalalle Ikosen päätös oli pettymys, sillä hänen suunnitelmissaan tähtipari Ikosta ja Paloa varten olisi alettu räätälöidä elokuvakäsikirjoituksia.
SF-yhtiön leivissä Ikosen ensimmäiset elokuvatyöt olivat melodraama Kuin uni ja varjo sekä komedia Kuriton sukupolvi. Molemmat saivat ensi-iltansa syksyllä 1937. Ikonen tutustui näyttelijöihin Eino Kaipaiseen ja Unto Salmiseen; kumpaisenkin kanssa hän teki vastaisuudessa runsaasti yhteistyötä sekä valkokankaalla että puhenäyttämöllä. Ensin mainitussa elokuvassa Ikonen näytteli Ylitalon rampaa tytärtä Eliinaa. Aikalaisarvioissa elokuva sai niin kiitosta kuin kritiikkiäkin. Ilta-Sanomien arviossa todetaan: ”Ei tunnu liioitellulta, jos sanoo, että Kuin uni ja varjo on ennen kaikkea Ansa Ikosen elokuva.” Ikonen itse piti Eliinaa yhtenä rakkaimmista rooleistaan juuri osan vaatiman syventymisen ja eläytymisen vuoksi.
Vuonna 1937 alkoi Ikosen ja Särkän neljännesvuosisadan mittainen yhteistyö. Sen aikana he tekivät kaksitoista elokuvaa, joista useat olivat Ikosen henkilökohtaisia suosikkeja. Marraskuussa 1937 tuli ensi-iltaan Wilho Ilmarin ohjaama Kuriton sukupolvi, joka perustuu Mika Waltarin samannimiseen näytelmään. Siinä Ikonen on naispääosassa Marjana, miespääosan teki Uuno Laakso. Tulevina vuosina Ikonen näytteli useissa Waltarin kirjoittamissa näytelmissä ja niiden pohjalta tehdyissä elokuvissa.
Vuonna 1938 Ikonen teki naispääosat komediaelokuvissa Rykmentin murheenkryyni ja Olenko minä tullut haaremiin, jotka molemmat perustuvat hauskoille väärinkäsityksille. Ensin mainittua on pidetty Suomen ensimmäisenä sotilasfarssina. Jälkimmäinen on ajalle tyypillinen kaupunkikomedia, jonka keskiössä on kotiapulaista tarvitseva poikamiesasunto. Theodor Luts vastasi molempien elokuvien kuvauksesta. Hän oli aikoinaan tyrmännyt täysin Ikosen elokuvatähtihaaveet, mutta nyt hän totesi: ”Kamera rakastaa tuota Ansaa.”
Suosikkipari Ansa & Tauno palasi valkokankaille keväällä 1939 Suomen sisällissodan jälkimaininkeihin sijoittuvassa draamassa Jumalan tuomio. Helenan rooli oli Ikoselle tuttu jo teatterilavalta. Kriitikot pitivät elokuvaa ennen kaikkea Ikosen voittona, ja hänen roolitulkintaansa ylistettiin. Elokuva jäi silti SF-paraatiin verraten vähälle huomiolle. Kesällä 1939 alettiin kuvata Yrjö Nortan ohjaamaa musiikkielokuvaa SF-paraati. Siinä Ikonen ja Palo ovat juuri sellainen romanttinen pääpari, jollaisena kansa heidät tahtoi. Aikalaisarvioissa ”ensimmäinen suomalainen oikea revyyelokuva” toivotettiin pienin varauksin tervetulleeksi. Georg Malmstén sävelsi elokuvaan useita musiikkikappaleita, joista sittemmin tuli ikivihreitä iskelmiä.