stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ihmissuhdekoulukunta

Ihmissuhdekoulukunnalla kuvataan Yhdysvalloissa ja Isossa-Britannissa 1920-luvulla syntynyttä johtajien ja tutkijoiden joukkoa, jotka kokivat aikaisemman johtamisen tieteellisen suuntauksen (taylorismi) väheksyneen työntekijöitä ihmisinä. Ihmissuhdekoulukunnan syntyyn vaikutti vahvasti teollistuneissa Yhdysvalloissa pyrkimys parantaa teollisen työväen työoloja ja -etuuksia (esimerkiksi lomia, sairauslomia, työterveydenhuoltoa ja eläketurvaa). Vuonna 1929 sattunut pörssiromahdus ja senjälkeinen lama muokkasivat yhdysvaltalaisten käsitystä yhteiskunnan vastuusta ja valtiosta vaadittiin hyvinvoinnin varmistajaa. Ensimmäiset henkilöstöjohtajat palkattiinkin 1930-luvulla Yhdysvalloissa.
Edelleen toinen maailmansota vahvisti yhteishenkeä amerikkalaisissa yrityksissä. Sodan jälkeen amerikkalaiset yritykset menestyivät kansainvälisillä markkinoilla ja kasvoivat voimakkaasti. Yritysten nopea kasvu loi vaatimuksia työntekijöiden viihtyvyydelle ja sitoutumiselle yritykseen. Tämä kiihdytti entisestään ihmissuhdekoulukunnan oppien omaksumista Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa.
Nykyaikainen henkilöstöjohtaminen perustuu paljon ihmissuhdekoulukunnan kehittämiin teorioihin ja menetelmiin.
Ensimmäinen ihmissuhdekoulukunnan sukupolvi

Australialainen Elton Mayo oli ensimmäisiä ihmissuhdekoulukunnan uranuurtajia. Hän osallistui kuuluisiin amerikkalaisessa Hawthorne-elektroniikkatehtaassa järjestettyihin tutkimuksiin, joissa tutkittiin tulospalkkauksen (etujen) vaikutusta työntekijöiden tuottavuuteen. Työntekijöille annettiin muutenkin enemmän vastuuta, he saivat muun muassa pitää taukoja ja heille tarjottiin lounas. Koeryhmän tuottavuus parani merkittävästi. Tutkimusryhmä kuitenkin tulkitsi, että tuottavuutta oli nostanut varsinkin koeryhmän saama huomio.
Mayon mukaan Hawthorne-tutkimukset osoittivat varsinkin, että työntekijöiden työolot kokonaisuudessaan vaikuttivat eniten työn tuottavuuteen. Yksittäiset toimenpiteet kuten tauot tai parempi valaistus eivät yksinään vaikuttaneet olennaisesti tuottavuuteen. Tutkimuksen perusteella Mayo esitti uuden tutkimusmenetelmän: työntekijät saivat vapaamuotoisesti kertoa ongelmistaan esimiehilleen (palaute). Työntekijöille oli tärkeää tulla kuulluksi ja pelkästään haastattelut paransivat heidän mielipidettään työstä.
Fritz Roethlisberger opiskeli MIT:ssä sekä Harvardin ja Columbian yliopistoissa. Hänkin osallistui Hawthorne-tutkimuksiin. Roethlisbergerin tärkein teesi oli, että tehokkuuteen ja taloudellisuuteen tähtäävissä ratkaisuissa on tärkeää huomioida aina myös työntekijöiden viihtyvyys. Lisäksi hänen ja hänen työtoverinsa William Dicksonin mukaan työnantajan on huomioitava myös työntekijöiden psyykkiset tarpeet (esim. työpisteiden sijoittelu ja niiden merkitys sosiaalisiin suhteisiin työssä).
Chester Barnard työskenteli 1900-luvun alkupuolella AT&T-puhelinyhtiössä useissa tehtävissä ja lopulta New Jerseyn alueellisen yksikön johtajana. Johtajan työssä hän tutustui organisaatiokulttuurien eroihin ja niiden ongelmiin. Barnardin mukaan organisaatio on kaikkien sen sosiaalisten prosessien kokonaisuus. Hänen mukaansa johtamisen tärkein tehtävä on luoda työntekijöille yhteinen päämäärä, jonka puolesta on mielekästä työskennellä. Edelleen, vaikka yrityksen päämäärää ei koettaisi työntekijöiden puolelta omaksi, saadaan heidät työskentelemään tavoitteen hyväksi, jos he voivat samalla ajaa omaa etuaan (esimerkiksi tulospalkkauksen tai uuden aseman avulla).
Toinen ihmissuhdekoulukunnan sukupolvi

George Homans oli Elton Mayon oppilas, joka tutki organisaation formaalin ja epäformaalin toiminnan välisiä jännitteitä. Tämä epävirallisen toiminnan tiedostaminen on vaikuttanut merkittävästi organisaatioteorioiden kehitykseen.
Rensis Likert oli Kurt Lewinin oppilas, joka tutki Michiganin yliopistossa vuodesta 1945 lähtien johtamistyylien vaikutusta työntekijöiden tehokkuuteen ja tyytyväisyyteen. Likertin tutkimustulokset korostivat työntekijäsuuntautuneen johtamistavan etuja verrattuna tuotantosuuntautuneeseen johtamistapaan. Hän hahmotteli jo tuolloin modernia, verkostomaista organisaatiota, jossa päätöksenteko perustuisi eri ryhmien väliseen yksimielisyyteen.
Ihmissuhdekoulukunta Suomessa

Suomessa ihmissuhdekoulukunnan pioneereja olivat dosentti Aksel Rafael Kurki ja poliitikko V. A. Niininen. Heidän 1930- ja 1940-luvuilla tekemä työnsä pohjusti Teknillisen korkeakoulun työpsykologian laboratorion perustamista vuonna 1946 ja Työterveyslaitoksen psykologian osaston perustamista vuonna 1951.
Suomen ensimmäinen työpsykologian professori oli Ohto Oksala, joka kirjoitti teoksen Työn psykologia vuonna 1948. Ohto Oksala kehui tieteellisen liikkeenjohdon menetelmiä ja sen perustana olevaa rationalisoimista. Hän totesi, että on paitsi teknillistä rationalisoimista, myös biologista rationalisoimista, joka edelleen oli psykologista tai fysiologista rationalisointia. Oksala oli vakuuttunut Hawthorne-tutkimusten perusteella siitä, että sosiaalisten suhteiden luoma kokonaisuus vaikutti olennaisesti työn tuottavuuteen. Oksala tutki teoksessaan muun muassa sitä, miten työntekijää voitiin estää kyllästymästä työhönsä. Yhtenä lääkkeenä tähän hän toi vapaa-ajan harrastukset, jotka voivat kompensoida tylsää työtä.
Îles d’Hyères

Îles d’Hyères Ranskan kartalla.
Îles d’Hyères on saariryhmä Ranskan Varin departementissa Hyèresin kunnassa. Saarista pinta-alaltaan ja asukasluvultaan suurin on Porqerolles, joka on myös saarista läntisin. Saaresta itään sijaitsevat pienet Île de Bagaud, Port-Cros ja kaikkein itäisin Île du Levant.
Historia

Saariryhmän alkuperäinen nimitys oli Stokadit. Nimityksen antoivat kreikkalaiset, ja se viittasi saariryhmän jonomaisuuteen. Renessanssin aikana saaria kutsuttiin puolestaan nimellä Îles d’Or eli Kultasaaret. Saaren ensimmäisiä asukkaita olivat foinikialaiset ja heidän jälkeensä roomalaiset. Îles de Lérinsin saarilta saapui munkkeja 400-luvulla, ja he perustivat paikalle sivuluostarin. 600–1500-luvuilla saarille hyökkäsivät merirosvot ja saraseenit. Provencen herttua antoi saaret J. de Galbertille vuonna 1348 ja myöhemmin Frans I määräsi johanniitat muuttamaan saarelle. Porquerolle ja Port-Crosin saarille rakennettiin linnat vuonna 1531 ja Richelieu rakennutti vuonna 1634 Tour de’Éminencen, Fort de’Éstissacin ja Port-Martinin. Uudetkaan linnoitukset eivät estäneet saaria kokemasta tuhoja Espanjan perimyssodassa 1700-luvulla. Saaret olivat sotanäyttämönä jälleen Napoleonin aikana 1800-luvulla ja 1900-luvun maailmansodissa.
Îles d’Hyèresin kartta vuodelta 1707.
Ifni

Ifni (arab. إفني‎) oli Espanjalle kuulunut pieni siirtomaa Afrikan luoteisrannikolla nykyisen Marokon eteläosassa. Noin 1 500 neliökilometrin laajuisella alueella oli 40 000 asukasta. Sen tärkein kaupunki oli Sidi Ifni. Alueella on vähän luonnonvaroja, ja Espanja hallitsi sitä lähinnä nimellisesti. Nykyään Ifni kuuluu provinssina Marokon Souss-Massa-Draân hallintoalueeseen.
Maantiede

Espanjan hallitsema enklaavi ulottui pohjoisessa Boussedra-vadin suusta etelään Noun-vadin suuhun ja idässä 25 kilometrin päässä Atlantin valtamerestä sijaitsevaan vuorijonoon. Seudun ilmasto on kapeaa rannikkovyöhykettä lukuun ottamatta hyvin kuiva. Vuotuinen sademäärä on noin 100 millimetriä, jota rannikolla lisää sumun tuoma kosteus. Rannikko on säältään usein tuulinen ja pilvinen. Luonto on karua ja maatalouden edellytykset heikot. Tärkeimmällä sijalla on vuohien kasvatus. Ainoa viljakasvi on ohra. Kivestä rakennetuilla terasseilla kasvatetaan manteleita, aprikooseja ja viikunoita. Lisätuloja antaa arganöljyn kerääminen. Pienimuotoista kalastusta harjoitetaan perinteisin menetelmin.
Historia

Seudun kanta-asukkaat ovat aït-bou-amrane-heimoon kuuluvia berberejä. Espanjalaisilla oli siellä Santa Cruz de la Mar Pequeña -niminen kauppa-asema vuosina 1476–1524. Vuonna 1860 Tetouanin rauhassa Marokko myönsi Espanjalle luvan perustaa kalastussatama Ifniin. Espanjalaisten vuonna 1879 tekemä tutkimusretki päättyi kuitenkin epäonnistumiseen. Ranska tunnusti Espanjan oikeudet Ifnin alueeseen vuonna 1912, mutta espanjalainen kenraali Osvaldo Capaz miehitti sen vasta maaliskuussa 1934. Muinaisen rantavallin reunustamalle Assif Ifni -joen vasemmalle rannalle rakennettiin espanjalaista siirtomaa-arkkitehtuuria edustava Sidi Ifnin kaupunki, josta vuonna 1946 tuli koko Espanjan Länsi-Afrikan hallinnollinen keskus.
Marokon itsenäistyessä vuonna 1956 Espanja luovutti sille Espanjan Marokon ja Espanjan Länsi-Afrikkaan kuuluneen Tarfayan alueen, mutta piti Ifnin hallussaan vuoden 1860 sopimukseen vedoten. Alueen hallinnasta käytiin vuosina 1957–1958 Ifnin sota. Väkivaltaisuudet marokkolaisten puolisotilaallisten joukkojen ja Espanjan armeijan välillä puhkesivat marraskuussa 1957 Saharan vapautusarmeijan tekemän hyökkäyksen jälkeen. Espanjalaiset vetäytyivät Sidi Ifniin ja sen lähiympäristöön, joka muutettiin linnoitetuksi sotilastukikohdaksi. Aikaisemmin vain soutuveneiden palvelemaan satamaan rakennettiin laivojen purkua varten köysirata, kapealla rantavyöhykkeellä sijaitseva lentokenttä modernisoitiin ja Assif Ifnin oikealle rannalle pystytettiin uusia rakennuksia upseereita varten. Keväällä 1958 kuningas Muhammad V:n ja saharalaisten ryhmittymien välillä käytyjen neuvottelujen kautta Marokko sai alueen sissit paremmin hallintaansa, ja kriisi päättyi huhtikuussa Yhdysvaltojen sovittelun avulla.
Vuonna 1958 Ifnistä tuli Kanariansaarten sotilaskomentajan johtama Espanjan provinssi. Se oli emämaalleen hyödytön taakka ja taloudellisesti täysin riippuvainen Marokosta, jossa kävi töissä lähes puolet alueen miehistä. Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous määräsi vuonna 1965 Espanjan luopumaan siirtomaastaan, ja tammikuussa 1969 Espanja ja Marokko solmivat sopimuksen alueen palauttamisesta Marokolle. Lopullinen vallansiirto tapahtui saman vuoden kesäkuun viimeisenä päivänä. Vastineeksi Espanja sai kalastusoikeuksia Marokon rannikolta.
Nykypäivä

Nykyään Ifniä pidetään parantuneista liikenneyhteyksistään huolimatta Marokon syrjäseutuna. Sen kehittämissuunnitelmissa keskeisellä sijalla on matkailu, jota edistää Agadirin ja Guelmimin turistikeskusten läheisyys. Alueen matkailuvaltteja ovat sen siirtomaahistoria, karu luonto ja rannikon leuto ilmasto. Vaikeapääsyiset rannat, sumu ja myrskyävä meri estävät Ifnin kehittymisen rantalomakohteeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ifni Wikimedia Commonsissa
Associación Amigos de Ifni (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Kartta Ifnistä ja sen ympäristöstä vuodelta 1953.
Ihmeellisistä kuulluista asioista

Ihmeellisistä kuulluista asioista (m.kreik. Θαυμασια ἀκουσματα, Thaumasia akūsmata; lat. De mirabilibus auscultationibus) on Aristoteleen koottujen teosten laitokseen eli Corpus Aristotelicumiin kuuluva teos, joka ei kuitenkaan ole todellisuudessa Aristoteleen kirjoittama. Sen sisältö on kuitenkin ainakin suurimmaksi osaksi peräisin peripateettisesta koulukunnasta.
Sisältö

Teoksen kirjoittaja luettelee erilaisia kuulemiaan asioita, jotka vaikuttavat enemmän tai vähemmän hämmästyttäviltä, ja joista osa on todenperäisempiä ja osa vaikuttaa enemmän legendoilta. Ne koskevat enimmäkseen eri eläinlajeja, kasveja ja luonnonilmiöitä. Asioita ei pyritä tutkimaan tai selittämään sen enempää. Suurin osa ”ihmeellisistä kuulluista asioista” alkaa sanoilla ”Kerrotaan, että” tms.
Sisältö > Esimerkkejä

(7.) ”Ihmiset sanovat, että Egyptissä viklat lentävät krokotiilien suihin ja puhdistavat niiden hampaat, vetäen ulos niiden kuonoihin tarttuneita lihanpalasia, ja krokotiilit ovat hyvillään, eivätkä vahingoita niitä” (831a10–15).
(13.) ”Ihmiset sanovat, että tikaksi kutsuttu lintu kiipeää puihin kuin lisko, sekä riippuen että seisten oksilla. Sanotaan myös, että se syö toukkia puista, ja kaivautuu niin syvälle puihin toukkia etsiessään, että se jopa kaataa puita” (831b5–10).
(25.) ”Kerrotaan, että Gyaroksen saarella hiiret syövät rautaa” (832a20–25).
(29.) ”Sanotaan, että Kilikiassa on vesipyörre, johon upotetut tukehtuneet linnut ja muut eläimet heräävät jälleen henkiin” (832b5).
(66.) ”Sanotaan, että täplikäs lisko nahkansa luotuaan kääntyy ja nielee nahan kuten käärmeet, koska lääkärit etsivät näitä nahkoja, koska ne ovat hyödyllisiä niille jotka kärsivät epilepsiasta” (835a25–30).
Kirjallisuutta

Aristotle: On Marvellous Things Heard. Teoksessa Aristotle’s Works.  (Volume XIV: Minor Works. Loeb Classical Library 307)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99338-1  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Pseudo-Aristotle: De mirabilibus auscultationibus (englanniksi)
Ikituurin seisake

Ikituurin seisake (lyh. Iti) oli rautatieliikennepaikka Turussa rantaradalla Aurajoen ylittävän sillan itäpuolella. Seisake avattiin kesäkuussa 1978, ja sillä oli vain Ikituurin tilausliikennettä. Seisake oli yksinkertainen sorapäällysteinen laituri betonireunoilla.
Seisaketta suunniteltiin alun perin noin 200 metriä idemmäs, mutta sen toteutunut sijainti oli rakennusteknisesti parempi. Seisakkeen käyttö jäi vähäiseksi, ja se lakkautettiin toukokuussa 1988. Ikituurin kongressikeskuksen paikalla toimii nykyisin kylpylähotelli Caribia.
Ikazuchi (1898)

| Ikazuchi / 雷 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow Shipbuilders, Poplar
Kölinlasku:  1. syyskuuta 1897
Laskettu vesille:  15. marraskuuta 1898
Palveluskäyttöön:  23. helmikuuta 1899
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutui 9. syyskuuta 1913
Tekniset tiedot
Uppouma:  420 t (kuormattu)
Pituus:  68,4 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,2 m
Syväys:  1,57 m
Koneteho:  6 000 ihp
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  1 × QF 12 naulan 12 cwt -laivatykki 5 × QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 × 18″ torpedoputkea
Ikazuchi (jap. 雷) oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1898 vesillelaskettu Ikazuchi-luokan torpedovenehävittäjä, joka tuhoutui höyrykattiloiden räjähtäessä 9. lokakuuta 1913.
Valmistus

Alus tilattiin osana vuoden 1896 hankintoja Yarrow Shipbuildersilta Poplarista Lontoosta, missä köli laskettiin 1. syyskuuta 1897. Alus laskettiin vesille 15. marraskuuta 1898 ja valmistui 23. helmikuuta 1899.
Palvelus

Alus partioi boksarikapinan aikana Kiinan rannikolla suojaten japanilaisjoukkojen maihinnousua. Se osallistui myös Venäjän–Japanin sotaan.
Ikazuchi luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi. Alus tuhoutui Ominatossa höyrykattiloiden räjähtäessä 9. lokakuuta 1913 ja se poistettiin virallisesti alusluettelosta 5. marraskuuta, ja sen hylky romutettiin 29. huhtikuuta 1914.
Idännokiperhonen

| Idännokiperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Täpläperhoset Nymphalidae
Alaheimo::  Heinäperhoset Satyrinae
Tribus::  Satyrini
Suku::  Nokiperhoset Erebia
Laji::  euryale
Kaksiosainen nimi
 Erebia euryale  (Esper, 1805) 
Katso myös
   Idännokiperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idännokiperhonen (Erebia euryale) on täpläperhosten heimoon ja heinäperhosten alaheimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen. Lajista on kuvattu useita alalajeja tai muotoja.
Koko ja ulkonäkö

Idännokiperhosen etusiiven pituus on noin 20–23 mm. Siipien yläpinnan pohjaväri on ruskeanmusta. Siipiripset ovat täpläiset. Nimialalajilla on siipien yläpinnan postdiskaalialassa leveähköt punakeltaiset juovat. Juovassa on pieniä mustia silmätäpliä, jotka koiraalla ovat usein terättömiä ja naarailla yleensä valkoteräisiä. Siipien alapinnalla postdiskaalialan juovassa olevat silmätäplät ovat myös koirailla valkoteräisiä. Naarailla juova on takasiiven alapinnalla vaalea. Postdiskaalialan juovan yhtenäisyys ja silmätäplien määrä vaihtelevat eri alalajeilla.
Alalajilla Erebia euryale euryaloides etusiiven yläpuolen postdiskaalialan juova on hajautunut erityisesti siiven alaosassa täpliksi, ja takasiivessä se on erillisinä täplinä. Etusiiven alapuolella postdiskaalialan juova on levinnyt siiven tyveen päin, jolloin koko siiven tyviosa näyttää ruskeanpunaiselta.
Laji muistuttaa erittäin paljon yleistä, ja niin ikään ulkonäöltään muuntelevaa metsänokiperhosta (Erebia ligea) ja lajien luotettava erottaminen on hyvin vaikeaa.
Erebia euryal adyte  ♂
Erebia euryal adyte ♂   △
Levinneisyys

Idännokiperhonen on levinnyt hajanaisesti Etelä- ja Keski-Euroopan vuoristoihin, Pohjois- ja Etelä-Venäjälle, Uralille ja Altaille. Nimialalaji Erebia euryale euryale sekä alalajit Erebia euryale ocellaris ja Erebia euryale adyte esiintyvät Etelä- ja Keski-Euroopan vuoristoissa. Jälkimmäisiä on pidetty myös nimialalajin muotoina.
Alalaji Erebia euryale euryaloides esiintyy Itä-Karjalassa, Laatokan seudulla ja mahdollisesti myös idempänä Pohjois-Venäjällä. Tämä alalaji on tavattu nykyisen Suomen alueella yhden kerran Lieksassa.
Elinympäristö

Idännokiperhosen elinympäristöä on vuoristossa esiintyvillä alalajeilla metsämaasto 1 000–2 000 metrin korkeudessa. Alalaji Erebia euryale euryaloides elää kosteahkoilla hakamailla alangoilla.
Lentoaika ja elintavat

Lentoaika on vuoristojen alalajeilla heinä–elokuu, alalajilla Erebia euryale euryaloides kesäkuun lopulta heinäkuun lopulle.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat muun muassa tesmat (Milium), nadat (Festuca) ja verihirssit (Digitaria).
Aiheesta muualla

Pertti Pakkanen: Idännokiperhonen
Moths and Butterflies of Europe and North Africa: Erebia euryale (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Erebia euryale:  Wikidata: Q311660  Wikispecies: Erebia euryale  BioLib: 51696  BOLD: 29614  CoL: 6GDB5  EoL: 134561  EUNIS: 90694  Fauna Europaea: 441323  Fauna Europaea (new): 33ef955d-6da8-42bb-807f-0bc42108406d  GBIF: 5134469  iNaturalist: 354352  MaBENA: ErebEurya  NCBI: 111902  Observation.org: 80810  Open Tree of Life: 680379  Laji.fi: MX.60980 
Papilio euryale:  Wikidata: Q109585106  GBIF: 8855789 
Erebia euryale ocellaris
Iljinskoje

Iljinskoje (ven.  Ильи́нское) on kylä ja maalaiskunta Tverin alueen Lihoslavlin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 9 kilometriä Lihoslavlista lounaaseen. Asukkaita kunnassa on reilut 800 henkeä.
Kylän nimi perustuu siellä sijainneeseen pyhän Eliaan tsasounaan. Kunnan alueen kautta kulkee Tverin ja Toržokin välinen rautatie, jolla on paikallisliikennettä. Asutus on vanhastaan venäläistä.
Aiheesta muualla

Iljinskojen kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ihmiskuntaa ja maapalloa uhkaavat riskit

Ihmiskuntaa ja maapalloa uhkaavat riskit ovat tulevaisuudentutkimuksessa niin sanottuja eksistentiaalisia uhkia, jotka voivat uhata ihmiskuntaa kokonaisuutena, aiheuttaa vakavia seurauksia sivilisaation tulevaisuudelle tai jopa lopettaa elämän maapallolla.
Uhkia

Antibioottiresistenssi
Asteroidi
Gammapurkaus
Ilmastonmuutos
Joukkosukupuutto
Jääkausi
Lama
Liikakansoitus
Lumipallomaa
Megatsunami
Nälänhätä
Otsonikato
Pandemia
Supertulivuori
Teknologinen singulariteetti, ryöstäytynyt tekoäly
Termohaliinikierron sammuminen
Ydinsota
Ympäristökatastrofi
Öljyhuippu
Future of Humanity Instituten arvioita uhista

Oxfordin yliopiston Future of Humanity Instituten työryhmä arvioi ihmislajin mahdollisen sukupuuton syitä seuraavasti:
Pandemiasta ja luonnononnettomuuksista laji säilyisi. Ihminen on selvinnyt vuosituhansien ajan sairauksista, nälänhädistä, maanjäristyksistä ja ympäristönmuutoksista.
Asteroidien ja supertulivuorien aiheuttama sukupuuttoriski on yhä äärimmäisen pieni. Ydinsodasta selviäisi tarpeeksi moni.
Vakavin uhka ovat uudenlaiset uhat kuten synteettinen biologia, nanoteknologia ja tekoäly. Teknologian kehittyminen tekee vaikeammaksi hallita seurauksia.
Instituutin johtajan Nick Boströmin mukaan teknologian kehittymistä on vaikea hallita. Sen tuloksena voi olla katastrofi tai sitten ihmisen muuntuminen, paljon pidemmälle viety oman biologian kontrolli.
Kirjallisuutta

Asimov, Isaac: A choice of catastrophes: The disasters that threaten our world.  New York:  Fawcett Columbine, 1979.  ISBN 0-449-90048-7  (englanniksi)
Catton, Jr., William R.: Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change.  Urbana:  University of Illinois Press, 1980.  ISBN 9780252009884  (englanniksi)
Diamond, Jared: Romahdus: Miten yhteiskunnat päättävät tuhoutua tai menestyä.  ((Collapse: How societies choose to fail or succeed, 2005.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2005.  ISBN 952-5202-84-4
Toiviainen, Pasi: Ilmastonmuutos. Nyt. Muistiinpanoja maailmanlopusta.  Helsingissä:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21512-7
Viitala, Jussi: Miten maailma loppuu? Taudit, luonnonmullistukset vai ihminen itse?.  Helsinki:  Atena, 2011.  ISBN 978-951-796-763-1
Vilenius, Esa: Kaiken maailman loput: Auringon sammumisesta ötököiden hyökkäykseen.  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-31-4039-7
Wilson, Edward O.: Elämän tulevaisuus.  ((The future of life, 2002.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2002.  ISBN 952-5202-55-0
Aiheesta muualla

Esko Valtaojan esitelmä: Kuviteltuja ja todellisia maailmanloppuja. Kirkkonummen Komeetta ry.
8 terrifying ways the world could actually end Dave Mosher, Business Insider Nordic.
Ville Iiskola

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 26. huhtikuuta 1985 (ikä 39)
Syntymäpaikka: Jaala, Suomi
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 193 cm
Seura
Seura: JaVo
Junioriseurat
1992–1995: PaPe
1996–1999: FC Kouvola
2000–2003: FC Kuusankoski
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2002–2005 | FC Kuusankoski | 59 | (0) |
| 2006–2007 | TPS | 26 | (0) |
| 2007 | → KuPS (laina) | 13 | (0) |
| 2008–2009 | KuPS | 44 | (0) |
| 2010 | KooTeePee | 23 | (0) |
| 2011 | PEPO | 6 | (0) |
| 2011–2014 | MYPA | 62 | (0) |
| 2015 | RoPS | 4 | (0) |
| 2015–2018 | JaVo | 0 | (0) |
| 2018–2020 | Sudet | 0 | (0) |
| 2021– | KJP | 0 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 237 | (0) |
Maajoukkue
| 2000 | Suomi U15 | 3 | (0) |
| 2000–2001 | Suomi U16 | 5 | (0) |
| 2001–2002 | Suomi U17 | 7 | (0) |
| 2002–2003 | Suomi U18 | 5 | (0) |
| 2003–2004 | Suomi U19 | 3 | (0) |
| 2004–2006 | Suomi U21 | 14 | (0) |
| 2007 | Suomi B | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 22. helmikuuta 2015.
Ville Iiskola (s. 26. huhtikuuta 1985 Jaala) on ammattilaisuransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan maalivahti.
Seurajoukkueura

Iiskolan kasvattajaseura on Voikkaan Pallo-Peikot. Uransa miesten sarjoissa hän aloitti FC Kuusankoskessa, jossa hän pelasi neljän kauden ajan Ykkösessä ja Kakkosessa vuosina 2002–2005.
Kaudeksi 2006 Iiskola siirtyi Veikkausliigan Turun Palloseuraan. Hän debytoi liigassa 27. huhtikuuta 2006 ottelussa Hakaa vastaan ja valtasi ensimmäisellä liigakaudellaan ykkösmaalivahdin paikan. Kaudeksi 2007 TPS:n ykköseksi nousi kuitenkin Jukka Lehtovaara, joten Iiskola lainattiin 23. heinäkuuta loppukauden ajaksi Ykkösen Kuopion Palloseuraan. Lokakuussa hän solmi kaksivuotisen jatkosopimuksen KuPSin kanssa. KuPS nousi kaudeksi 2008 Veikkausliigaan, jossa Iiskola toimi kahden kauden ajan joukkueen ykkösmaalivahtina. Liigaotteluita hän oli pelannut kauden 2009 loppuun mennessä yhteensä 70.
Iiskola pelasi Ykkösen KooTeePeessä, ja kauden 2011 hän aloitti Kolmosen PEPOssa, kunnes teki toukokuussa sopimuksen Veikkausliigan Myllykosken Pallon kanssa. Hän pelasi ja harjoitteli MYPAn mukana jo kevättalven 2011 aikana.
Huhtikuussa 2015 Iiskola teki kuukauden mittaisen sopimuksen Veikkausliigassa pelanneen Rovaniemen Palloseuran kanssa joukkueen ykkösmaalivahdin Tomer Chencinskin loukkaannuttua loppukauden ajaksi. Hänen sopimuksensa päättyi otteluun Tampereen Ilvestä vastaan. Iiskola teki päätöksen lopettaa ammattilaisuransa kesäkuussa ja siirtyi pelaamaan hyökkääjäksi synnyinkaupunkinsa Kutosessa pelaavaan Jaalan Voimaan.