stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paroslainen kronikka
Historia > Alkuperä

Paroslainen kronikka on todennäköisesti kirjoitettu suunnilleen samana vuonna mihin sen kronologia päättyy, toisin sanoen noin vuonna 264/263 eaa. Kronikan kokoajaa ei tunneta. Piirtokirjoituksen alussa olevan maininnan perusteella sen on kirjoittanut yksi henkilö, mutta mahdollinen nimi ei ole säilynyt. Kirjoitus saattaa olla ateenalaista alkuperää, sillä sen teksti esittää historian ateenalaisesta näkökulmasta ja mainitsee ajoituksissa erityisesti Ateenan kuninkaita ja arkontteja.
On kuitenkin myös ehdotettu, että tekijä olisi ollut paroslainen tai ainakin asunut Paroksella, vaikkakaan teksti ei viittaa saaren historiaan. Tekstin kirjoitusajankohtana joku paroslainen on voinut hyvin kirjoittaa ateenalaisesta näkökulmasta, koska Ateena oli tuolloin tärkeimpiä kulttuurikeskuksia. Muun muassa Demeaan ja Mnesippoksen tiedetään toimineen Paroksella ja tutkineen historiaa ja kirjallisuutta. Tekijä on saattanut olla myös oppinut harrastelija, sillä kronologia ei ole aina historiallisesti oikeellinen.
Yksityisestä alkuperästään huolimatta tekstin sisältänyt kivi oli todennäköisesti tarkoitettu julkisesti esillä olevaksi. Sen uskotaan olleen osa antiikin Paroksen kaupungin Arkhilokheionia eli runoilija Arkhilokselle omistettua heroonia, jonka oletetaan olleen Paroksen kirjallisten piirien käytössä. Tämä selittäisi sen, miksi teksti sisältää paljon mainintoja juuri runoilijoista. Heroon tunnetaan kuitenkin huonosti, sillä sen kivet ovat hajallaan eri puolilla kaupungin paikkaa eli nykyisen Paroikián kaupungin ympäristöä.
Historia > Osien vaiheet

Paroksen marmorin alun perin tunnettu kappale (myöhemmät osat 1 ja 2) tuli julkisuuteen 1600-luvulla. Sen löytöajankohdasta ja -paikasta Pároksella ei tiedetä mitään. Kappaleen hankki Smyrnasta Thomas Howard, Arundelin jaarli, ja se tuotiin Lontooseen vuonna 1627. Se oli tämän jälkeen sijoitettuna Arundelin palatsin puutarhaan yhdessä muiden piirtokirjoituskivien kanssa. Kappaleen ylin osa (osa 1) katosi Englannin sisällissodan aikana, jolloin puutarhan kiviä vaurioitui, varastettiin tai käytettiin rakentamiseen. Sen teksti on kuitenkin säilynyt kirjoitettuna talteen. Alempi eli koko kiven keskiosa (osa 2) on säilynyt. Jaarlin pojanpoika Henry Howard lahjoitti sen Oxfordin yliopistolle vuonna 1667.
Piirtokirjoituskiven alin osa (osa 3) ei koskaan poistunut Párokselta, vaan löydettiin Paroikián kaakkoispuolelta vuonna 1897. Se on siitä lähtien ollut Pároksen arkeologisessa museossa. Osan löytyminen osoitti oikeaksi sen arvelun, että myös aiemmin tunnettu osa oli peräisin saarelta.
John Selden julkaisi piirtokirjoituksen alkuosan heti kiven tultua julkisuuteen (Marmora Arundelliana, Lontoo 1628–1629). Myöhemmin sen julkaisi myös Richard Chandler (Marmora Oxoniensia, Oxford 1763). Se on myös mukana Inscriptiones Graecae -kokoomajulkaisussa (XII.5.444). Loppuosan löytymisen jälkeen koko teksti on julkaistu teoksissa Felix Jacoby, Das Marmor Parium (1904) ja Die Fragmente der griechischen Historiker 2B (1929) No. 239.
Sisältö

Kronikan sisältänyt stele eli piirtokirjoituskivi oli alun perin yli kaksi metriä korkea. Kronikka on alun perin käsittänyt noin 1300 vuotta historiaa alkaen mytologisesta ja esihistoriallisesta ajasta kuningas Kekropsin valtaannoususta Ateenassa, jonka kirjoitus ajoittaa vuoteen 1581/1580 eaa., aina hellenistiselle kaudelle vuoteen 264/263 eaa. saakka. Tämä todetaan kirjoituksen alussa, joka kuuluu:
»[...]ΟΥ[...]ν παν[τοί]ων [...]νων ἀνέγραψα τοὺς ἀν[...] | [...] ἀρξάμ[εν]ος ἀπὸ Κέκροπος τοῦ πρώτου βασιλεύσαντος Ἀθηνῶν εἵως ἄρχοντος ἐμ Πάρωι [μὲν] [...] | [...]υάνακτος, Ἀθήνησιν δὲ Διογνήτου.

[...]Ū[...]n pan[toi]ōn [...]nōn anegrapsa tūs an[...] | [...] arksam[en]os apo Kekropos tū prōtū basileusantos Athēnōn heiōs arkhontos em Parōi [men] [...] | [...]yanaktos, Athēnēsin de Diognētū.
[selonteko tms.] kaikesta [...] kirjoitin [...] alkaen Kekropsista, Ateenan ensimmäisestä kuninkaasta, siihen kun [...]yanaks toimi arkonttina Paroksella ja Diognetos Ateenassa.»
Diognetoksen tiedetään toimineen Ateenan arkonttina vuonna 264/263 eaa. Kekropsin kirjoitus ajoittaa puolestaan ensimmäisessä varsinaisessa merkinnässä 1318 vuotta tätä aiemmaksi, mistä saadaan noin vuosi 1581/1580 eaa. (Piirtokirjoitus vaikuttaa laskutoimituksissa käyttävän välillä inklusiivista ja välillä eksklusiivista tapaa vuosien laskemisessa.)
Sisältö > Merkinnät

Kiven kadonnut yläosa oli käsittänyt 30 merkintää ja vuodet 1581/1580–895/894 eaa. Kiven säilyneistä osista keskiosa sisältää 93 tekstiriviä ja 50 merkintää käsittäen vuodet 895/894–355 eaa., ja alaosa 33 tekstiriviä ja 27 merkintää käsittäen vuodet 336–299 eaa. Keskiosan ja alaosan välillä kronikassa on näin 19 vuoden mittainen katkos, johon on kuulunut arviolta 21 merkintää, kun taas alaosan lopusta puuttuu viimeiset 35 vuotta.
Merkinnät on kaikki kirjoitettu suhteellisen samassa muodossa: ensin mainitaan tapahtuma, sitten siitä kirjoitushetkellä kulunut aika ja tämän jälkeen mahdollisesti ajoitukseen liittyviä hallitsijoita ja muita merkkihenkilöitä. Esimerkiksi vuotta 490 eaa. koskeva merkintä 48 kuuluu:
»ἀφ' οὗ ἐμ Μαραθῶνι μάχη ἐγένετο Ἀθηναίοις πρὸς τοὺς Πέρσας Ἀρ[ταφ]έρνην τε τὸν Δαρείου ἀδελφι[δοῦν κα]ὶ [Δᾶ]τιν στρατηγόν, ἣν ἐνίκων Ἀθηναῖοι, ἔτη ΗΗΔΔΠΙΙ, ἄρχοντος Ἀθήνησιν τ[ο]ῦ δευτέρου [Φ]α[ι]ν[ι]π[πίδ]ου · ἧι ἐν μάχηι συνηγωνίσατο Αἰσχύλος ὁ ποιητής, ἐτῶν ὢν ΔΔΔΠ.
af' hū em Marathōni makhē egeneto Athēnaiois pros tūs Persas Artafernēn te ton Dareiū adelfidūn kai Datin stratēgon, hēn enikōn Athēnaīoi, etē HHDDPII, arkhontos Athēnēsin tū deuterū Fainippidū · hēi en makhēi synēgōnisato Aiskhylos ho poiētēs, etōn ōn DDDP.
Siitä kun ateenalaiset taistelivat Marathonissa persialaisia vastaan, ja Artafernestä Dareioksen veljenpoikaa, ja kenraali Datista, jonka taistelun ateenalaiset voittivat, 227 vuotta; kun toinen Fainippides oli Ateenan arkonttina. Runoilija Aiskhylos taisteli tässä taistelussa, iältään 35.»
Sisältö > Ajoitukset

Kronologia esittää tarkkoja ajoituksia myös myyttisille ja esihistoriallisille tapahtumille. Esimerkiksi Deukalionin tulva ajoitetaan vuoteen 1529/1528 eaa., viljan saaminen Demeteriltä vuoteen 1410/1409 eaa. ja Troijan kukistuminen vuoteen 1209/1208 eaa. Ne voidaan tulkita lähinnä esimerkiksi siitä, kuinka myytit esiintyivät myöhempien aikojen kreikkalaisille todellisena historiana. Niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen kohdalla kronologiassa on vain muutama maininta, ja yhteensä vain seitsemän tapahtumaa koko ajalta 1208–683 eaa. Hesiodos ajoitetaan 900-luvun eaa. lopulle ja Homeros sukupolvea nuoremmaksi, eli huomattavasti varhaisempaan aikaan kuin nykyisin.
Myöskään varhaisen historian tapahtumien ajoitukset eivät ole aina oikeaan osuvia, mutta oikeampia lähestyttäessä kirjoittajan omaa aikaa. Esimerkiksi Syrakusan perustaminen ajoitetaan vuoteen 790 eaa., mutta tapahtui todellisuudessa noin vuonna 734 eaa. Alyatteen noin vuonna 591 eaa. tapahtunut nousu kuninkaaksi ajoitetaan vuoteen 605 eaa. Myös vuosien laskutavassa on paljon horjuntaa.
Sisältö > Otteita

Eräitä tapahtumia kronikassa ovat:
1581/1580 eaa. - Kekrops nousi Ateenan kuninkaaksi, ja maa sai nimen Kekropia. Aiemmin se tunnettiin Aktaioksen mukaan nimellä Aktike. (Ensimmäinen merkintä.)
1532/1531 eaa. - Areen ja Poseidonin kiista myöhemmin Areiopagina tunnetulla kukkulalla.
1529/1528 eaa. - Deukalionin tulva.
1521/1520 eaa. - Hellen nousi kuninkaaksi.
1519/1518 eaa. - Kadmos saapui Thebaan ja rakennutti Kadmeian.
1511/1510 eaa. - Danaos saapui Egyptistä.
1506/1505 eaa. - Erikhthonios nousi Ateenan kuninkaaksi. Ensimmäinen Panathenaia-juhla järjestettiin.
1463/1462 eaa. - Minos nousi Kreetan kuninkaaksi. Idan daktyylit löysivät saarelta rautaa.
1410/1409 eaa. - Demeter saapui Ateenaan ja antoi ihmisille viljan. Erekhtheus toimi Ateenan kuninkaana.
1409/1408 eaa. - Triptolemos viljeli ensimmäisenä maata Eleusiissa.
1399/1398 eaa. - Orfeus toimi runonlaulajana, Persefone ryöstettiin.
1398/1397 eaa. - Ensimmäiset Eleusiin mysteerit järjestettiin.
1259/1258 eaa. - Theseus yhdisti Attikan kylät Ateenan kaupunkivaltioksi (synoikismos) ja perusti demokratian.
1256/1255 eaa. - Amatsonien sotaretki Ateenaa vastaan.
1251/1250 eaa. - Seitsemän sotapäällikön sotaretki Thebaa vastaan, Nemean kisat perustettiin.
1218/1217 eaa. - Troijan sota alkoi, Menestheus Ateenan kuninkaana.
1209/1208 eaa. - Troija kukistui Thargelion-kuussa 7. päivänä vähenevää kuuta.
1208/1207 eaa. - Orestes julistettiin syyttömäksi oikeudenkäynnissä areiopagissa.
1202/1201 eaa. - Teukros perusti Salamiin Kyproksella, Demofon Ateenan kuninkaana.
1077/1076 eaa. - Neileus perusti Miletoksen ja muita Joonian siirtokuntia.
937/936 eaa. - Hesiodos eli.
907/906 eaa. - Homeros eli.
895/894 eaa. - Feidon otti mitat ja hopearahan käyttöön Aiginalla.
790/789 eaa. - Arkhias perusti Syrakusan.
684/683 eaa. - Ateenan arkonttien kaudet muutettiin vuoden mittaisiksi.
645/644 eaa. - Terpandros uudisti musiikin.
605/604 eaa. - Alyattes nousi Lyydian kuninkaaksi.
603/596 eaa. - Sapfo pakeni Sisiliaan.
581/562 eaa. - Komediakuorot otettiin käyttöön Ateenassa.
561/560 eaa. - Peisistratos nousi Ateenan tyranniksi.
491/490 eaa. - Marathonin taistelu.
490/489 eaa. - Dareios kuoli ja Kserkses nousi Persian kuninkaaksi.
486/485 eaa. - Aiskhylos voitti tragediakilpailut ensimmäisen kerran, Euripides syntyi.
470/469 eaa. - Sofokles voitti tragediakilpailut ensimmäisen kerran.
469/468 eaa. - Aigospotamoihin putosi kivi (eli meteoriitti).
443/442 eaa. - Euripides voitti tragediakilpailut ensimmäisen kerran, Sokrates ja Anaksagoras elivät.
324/323 eaa. - Aleksanteri Suuri kuoli.
299/298 eaa. - Euktemon toimi Ateenan arkonttina. (Viimeinen säilynyt merkintä.)
Kirjallisuutta

Robertson, Joseph: The Parian Chronicle: Or the Chronicle of the Arundelian Marbles.  Kessinger Pub, 2009.  ISBN 9781104343897
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paroslainen kronikka (Marmor Parium) Wikimedia Commonsissa
Digital Marmor Parium (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Paroslaisen kronikan keskiosa, Ashmolean Museum.
Paroslaisen kronikan alaosa, Pároksen arkeologinen museo.
Brian Peaker

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Atlanta 1996 | kevyt nelonen i.p. |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Račice 1993 | kevyt kahdeksikko |  |
Brian Peaker (s. 26. toukokuuta 1959) on kanadalainen soutaja. Hän saavutti kevyessä perämiehettömässä nelosessa olympiahopeaa Atlantassa 1996. Hän voitti kevyessä kahdeksikossa maailmanmestaruuden Račicessa 1993.
Gary Pearce

| Mitalit> Maa:   Australia. Olympialaiset .Miesten soutu | Mitalit> Maa:   Australia. Olympialaiset .Miesten soutu | Mitalit> Maa:   Australia. Olympialaiset .Miesten soutu | Maa:   Australia> .Miesten soutu |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | México 1968 | kahdeksikko |  |
Gary Malcolm Pearce (s. 27. helmikuuta 1944 Leichhardt) on australialainen soutaja. Hän saavutti hopeaa kahdeksikossa Méxicon kesäolympialaisissa 1968. Australian venekunta hävisi Länsi-Saksalle 0,98 sekunnilla ja voitti kolmanneksi sijoittuneen Neuvostoliiton 1,13 sekunnilla. Pearce kilpaili samassa luokassa myös Münchenin kesäolympialaisissa 1972, jolloin tuloksena oli kahdeksas sija. Tokion kesäolympialaisissa 1964 hän kilpaili pariairokaksikossa ja sijoittui Barclay Waden kanssa 13:nneksi eli viimeiseksi.
Livio Pavanelli

Livio Cesare Pavanelli (7. syyskuuta 1881 Copparo, Ferraran maakunta – 29. huhtikuuta 1958 Rooma) oli italialainen näyttelijä, elokuvatuottaja ja -ohjaaja.
Pavanellin näyttelijänura alkoi jo varhain Emilio Zagon johdolla. Myöhemmin hän työskenteli Gustavo Salvinin, Ermete Zacconin ja Eleonora Dusen teatteriseurueissa. Pavanelli teki ensimmäiset elokuvansa vuonna 1913 ranskalaisen Henri Étiévantin ohjaamana. Vuodesta 1918 lähtien hän esitti usein ”komean sydäntenmurskaajan” rooleja parhaimpien ohjaajien ja kuuluisimpien diivojen elokuvissa. Vuosina 1924–1931 Pavanelli työskenteli Saksassa. Äänielokuvan myötä näyttelijä palasi Italiaan, jossa hän toimi myös elokuvatuottajana ja tuotantopäällikkönä sekä toisinaan ohjaajana.
Elokuvia

Carnevalesca, 1918
Mariute, 1918
Il dramma di una notte, 1918
La storia di una donna, 1920
Kari Paukkunen

| Kari Paukkunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Kari Armas Paukkunen
Syntynyt: 9. helmikuuta 1946 (ikä 78) Helsinki
Ammatti:  teatterinjohtaja, teatteriohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Kari Armas Paukkunen (s. 9. helmikuuta 1946 Helsinki) on suomalainen teatterinjohtaja, teatteriohjaaja ja tuottaja. Hän on ohjannut ja toiminut dramaturgina useissa teattereissa. Teatterinjohtajana hän toimi 1980-luvulla. Paukkusen filosofian mukaan teatteri ei ole paikka, jossa katsojan pitäisi pinnistellä.
Ura

Kauppias Armas Paukkusen ja Iiri Kaasalaisen perheeseen syntynyt Kari Paukkunen opiskeli Suomen Puheopiston korkeakoululinjalla 1970-luvulla. Hän aloitti näyttelijänä Ryhmäteatterissa 1970–1972 ja jatkoi Penniteatterissa 1972–1973. Sen jälkeen hän toimi Teatterikorkeakoulun lehtorina 1973–1980. Paukkunen johti Lappeenrannan kaupunginteatteria 1980–1985, Ryhmäteatteria 1985–1987 ja Kuopion kaupunginteatteria 1987–1991. Kuopiosta hän siirtyi Tampereelle Yle TV2:n teatteritoimituksen tuottajaksi.
Paukkunen on ohjannut muun muassa teokset Kuka pelkää Virginia Woolfia? (Suomen Kansallisteatteri, 1987), Tulitikkuja lainaamassa (Lahden kaupunginteatteri, 2000), Vaimoke (Keski-Uudenmaan Teatteri, 2006), Seela Sella seisaallaan! (Kulttuurikone, 2007) ja Ottaa sydämestä, Seela Sella! (Kulttuurikone, 2013). Paukkusen uran myöhäisvaiheen ohjauksiin lukeutuu muun muassa Yhtä matkaa (Suomen Kansallisteatteri, Tampereen Työväen Teatteri, Kulttuurikone, 2019).
Teatterityönsä ohella Paukkunen on ohjannut kymmenittäin lyhytelokuvia. Filmografiaan kuuluu myös pitkä televisionäytelmä Saatana kun yskittää (1993). Se perustuu Veikko Huovisen näytelmätekstiin. Paukkunen on näytellyt sivurooleja muutamassa elokuvassa, kuten Apinan vuosi (1983) ja Nitroliiga (1993). Ryhmäteatterin näytelmästä Nuorallatanssijan kuolema eli kuinka Pete Q sai siivet taltioitiin televisioesitys 1978. Paukkunen näytteli Egon Vernissan roolin.
Aiheesta muualla

Vantaan Sanomat: Seela Sella tulee Martinlaaksoon
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Solferinon taistelu

Solferinon taistelu oli Italian toisen itsenäisyyssodan aikana käyty taistelu keskenään liittoutuneiden Ranskan ja Sardinian kuningaskunnan armeijoiden sekä Itävallan armeijan välillä italialaisen Solferinon kaupungin ja San Martinon kylän alueella. Verinen taistelu päätyi Napoleon III:n johtamien ranskalais-sardinialaisten joukkojen voittoon. Taistelu oli sodan viimeinen, ja sodan jälkeen Itävaltaan kuulunut Lombardia liitettiin Sardinian kuningaskuntaan.
Taistelupaikalla Solferinossa oli myös sveitsiläinen Henri Dunant, joka haavoittuneiden kohtelua kauhistuttuaan alkoi kampanjoida sodissa haavoittuneiden puolesta. Hänen työnsä lopputulos on nykyinen Punainen Risti -järjestö.
Tausta

Ennen Italian toisen itsenäisyyssodan syttymistä Itävalta oli lannistanut sen alueella eläneiden italialaisten haaveet yhtenäisestä Italiasta Euroopan hullun vuoden levottomuuksien aikana. Myös tulevan konfliktin taustalla oli ajatus Italian yhdistämisestä. Viktor Emanuel II oli toteuttanut armeijan uudistuksia Sardinian kuningaskunnassa, mutta maa ei silti voinut ryhtyä toimiin Itävaltaa vastaan yksin. Sardinian pääministeri Camillo Cavour sai kuitenkin puolelleen Ranskan keisari Napoleon III:n. Napoleon III oli Napoleon Bonaparten veljenpoika ja monet Ranskan armeijan upseereista olivat palvelleet Bonaparten armeijassa. Napoleonin aikaiset kaunat Itävallan kanssa elivät edelleen heidän mielessään. Ranskan tukemat sardinialaiset lähettivät armeijansa Itävallan hallitseman Lombardian rajalle ja itävaltalaiset vaativat vetäytymistä. Kun tähän ei suostuttu, itävaltalaiset julistivat sodan ja ylittivät Sardinian vastaisen rajan 29. huhtikuuta 1859.
Itävaltalaisilla oli aluksi yliote sardinialaisiin nähden. Marsalkka Ferenc Gyulain johtama 2. armeija oli kaksi kertaa sardinialaisia suurempi, mutta viivyttelyt strategiaa laadittaessa mahdollistivat ranskalaisvahvistuksien tuomisen toukokuuhun mennessä. Sardinialaiset ja ranskalaiset joukot ottivat voitot itävaltalaisista Montebellossa, Palestrossa ja Magentassa pakottaen Itävallan joukot vetäytymään Peschieran, Veronan, Legnagon ja Mantovan linnoitusten tasalle. Milano menetettiin näin viholliselle ja Gyulai erosi tappioidensa takia. Itävallan keisari Frans Joosef I otti joukkojensa komentajuuden itselleen ja niiden vahvistukseksi tuotiin sotamarsalkka Franz von Wimpffenin 1. armeija. Itävaltalaisilla oli nyt koossa 119 000 jalkaväen sotilasta, 9 500 ratsumiestä ja 429 tykkiä. Joukot keskitettiin Mantuan ja Gardajärven väliselle tasangolle sekä Solferinon kaupunkiin.
Itävaltalaisia vastaan etenivät Ranskan Napoleon III:n komentamat ranskalaiset ja sardinialaiset. Ranskalaisilla oli 83 000 jalkaväen sotilasta, 9 000 ratsumiestä ja 240 tykkiä. Ranskalaisten tykit olivat uutta rihlattua tyyppiä, joka teki tykeistä tarkempia ja kasvatti niiden kantamaa. Ranskalaisten tukena oli lisäksi 38 600 sardinialaista. Itävaltalaiset havaittiin 23. kesäkuuta ja Napoleon III päätti edetä heitä vastaan seuraavana yönä.
Taistelu

Ranskalaiset etenivät joukkojen etelä- ja keskisiivellä kohti Solferinoa ja Guidizzoloa sardinialaisten edetessä kohti San Martinon kylää pohjoisella siivellä. Taistelut ranskalaisten ja itävaltalaisten välillä alkoivat kesäkuun 24. päivän aamuna kello viideltä. Kumpikaan osapuoli ei ollut täysin selvillä toistensa liikkeistä ja itävaltaiset uskoivat aluksi hyökkääjien olevan vain ranskalaisten etujoukko, kun taas ranskalaiset luulivat itävaltalaisten käsittävän vain näiden jälkijoukot. Taistelut käytiin kolmella eri paikalla. Sardinialaiset ottivat yhteen Ludwig von Benedekin johtamien joukkojen kanssa San Martinossa, ranskalaisten keskusta eteni Solferinoon Patrice de Mac-Mahonin ja Achille Baraguey d’Hilliersin johdolla ja etelässä alivoimaiset ranskalaiset yrittivät saavuttaa Medolen tasangon. Taistelu ratkesi keskustassa, jossa itävaltalaiset pakotettiin perääntymään iltapäivään mennessä. Frans Joosefin komentopaikkana toiminut Cavriana menetettiin ranskalaisille ja keskustan romahtessa itävaltalaisten puolustus myös etelässä ja pohjoisessa mureni. Benedek teki kiivasta vastarintaa San Martinossa, mutta lopulta hänenkin oli vetäydyttävä saarrostuksen uhatessa. Etelässä ranskalaiset olivat neljältä iltapäivällä edenneet aina Guidizzolon liepeille Medolen tasangon liepeillä. Itävaltalaiset vetäytyivät Minciojoen taakse pitkän auringonpaahteen jälkeen puhjenneen ukkosmyrskyn aikana. Taisteluista uupuneet ranskalaiset ja sardinialaiset eivät seuranneet vetäytyviä itävaltalaisia.
Seuraukset

Taistelut olivat monin paikoon käyty verisinä lähitaisteluina pistimin. Ranskalaiset ja sardinialaiset menettivät 17 000 miestä ja itävaltalaiset 22 000. Solferinon taistelu oli toisen Italian itsenäisyyssodan viimeinen taistelu. Raskaita tappioita kärsinyt Napoleon III halusi nyt solmia rauhan Itävallan kanssa, mikä johti sodan päättäneeseen Villafrancan konferenssiin. Sodan jälkeen suurin osa Lombardiaa liitettiin Sardinian kuningaskuntaan.
Paikan päällä taistelutantereella oli sveitsiläinen liikemies Henri Dunant. Hän oli saapunut pyytääkseen Napoleon III:lta tukea liiketoiminnalle Algeriassa ja hän kauhistui haavoittuneiden kohtaloa. Monet heistä lojuivat ilman hoitoa taistelukentällä. Dunant järjesti hoitoa molempien taistelevien osapuolten haavoittuneille. Myöhemmin hän hylkäsi ajatuksen liiketoiminnastaan Algeriassa ja alkoi sen sijaan kampanjoida haavoittuneiden tehokkaamman kenttähoidon puolesta. Neljä vuotta Solferinon taistelun jälkeen Dunant piti kokoontumisen, jonka myötä muotoutui Punainen Risti.
Kirjallisuutta

Dunant, Henry: Solferinon muisto.  ((Un souvenir de Solferino, 1862.) Perustuu Esko Pirisen suomennokseen englanninkielisestä laitoksesta A memory of Solferino. Käännöksen uudistus: Elina Ravantti)  Helsinki:  Suomen Punainen Risti, 2001.  ISBN 951-658-087-4
Sardinialaisten joukkojen leiri valokuvassa hieman ennen Solferinon taistelua.
Sardinialaiset hyökkäävät San Martinossa. Maalannut Luigi Norfini.
Paukanevan teloitukset

Paukanevan teloitukset tapahtuivat Nurmon Paukanevan suolla Suomen sisällissodan aikana keväällä 1918. Kaikkiaan Seinäjoella teloitettiin helmikuun ja toukokuun välisenä aikana yli 44 punaista.  Heistä valtaosa haudattiin Paukanevalla vierekkäin sijaitsevaan kahteen suohautaan. Suurin yksittäinen teloitus tehtiin 6. huhtikuuta, jolloin Paukanevalla ammuttiin 14 Kokkolasta tuotua punaista.
Teloitukset ja joukkohaudat

Seinäjoella teloitettiin helmi–toukokuussa kymmeniä lähimaakunnissa vangittuja punakaartilaisia. Paikkakunnalla toimi tuolloin kenraali Mannerheimin komentama valkoisten päämaja. Seinäjoella toimi helmikuusta heinäkuuhun asti myös punavankileiri. Ensimmäisten Seinäjoella punaisena teloitettujen joukossa oli keuruulainen poliitikko Samuli Rantanen. Teloitettavien saattamisesta Seinäjoelle vastasi Kalle Ritokangas, joka kertoi tapahtumasta vuonna 1919 julkaistussa Arvid Borgin teoksessa Ähtärin suojeluskunta Suomen vapaussodassa. Omavaltaisia teloituksia Seinäjoella kävivät tekemässä muun muassa Veikko Sippola, joka ampui kauhavalaisen puukkosepän Vihtori Viitasalon sekä Jalmari Saari ja Johannes From.
Osa teloituksista tehtiin naapuripitäjä Nurmon puolella sijaitsevan Paukanevaan suon laidalla, jonne Seinäjoen keskustasta oli matkaa noin kolmisen kilometriä. Suullisten lähteiden mukaan nuorin Seinäjoella teloitettu oli 14-vuotias poika, joka ilmeisesti haudattiin Paukanevaan. Virallisten lähteiden perusteella pojan identiteetin jäljille ei kuitenkaan ole päästy. Hänen teloittamisestaan kertoo perimätieto.
Paukanevassa ammutut vangit siirrettiin Seinäjoen rautatieasemalla junaan, jolla heidät kuljetettiin muutaman kilometrin päässä Nurmon puolella sijainneelle teloituspaikalle. Suuri osa ammutuista oli tuotu Kokkolasta, josta Paukanevalle kuljetettiin teloitettavaksi 14 punaista. Ähtäriläisiä teloitettiin 8. Heidän joukossaan oli muun muassa työläiskirjailija Esa-Paavo-Kallion poika Reino Paavokallio. Lisäksi teloitettiin Hilma Toivola, joka on tiettävästi ainut punaisena teloitettu eteläpohjalaisnainen. Teloitettujen joukossa oli myös muun muassa neljä soinilaista, ruoveteläisiä, keuruulaisia ja vilppulalaisia sekä yksi ylihärmäläinen. Lisäksi ammuttiin kauhavalainen Aarno Hahtomaa, jääkärialiupseeri Jaakko Hahtomaan punaisten puolelle loikannut veli.
Paukanevalla ammuttuja haudattiin kahteen eri joukkohautaan.
Marraskuussa kokkolalaisten teloitettujen omaiset pyysivät Nurmon kunnallislautakuntaa siirtämään vainajat kirkkomaahan, mutta pyyntöön ei suostuttu. Tämän jälkeen omaiset tulivat vielä saman vuoden aikana Nurmoon ja kaivoivat salaa esiin yhdeksän tunnistamaansa kuollutta, jotka vietiin haudattavaksi kotipaikkakunnalleen. Lisäksi teloitettuja siirrettiin kesäkuussa 1919 joukkohautaan Ähtärin hautausmaalle.
Jatkosodan päätyttyä syksyllä 1944 poliittinen tilanne Suomessa muuttui ja suohauta avattiin uudelleen, jolloin sieltä nostettiin vielä 18 vainajaa. Heidät haudattiin tuntemattomina Nurmon kirkkomaahan. Nurmolainen työväenrunoilija Niilo Lepänhaara oli mukana avaamassa hautaa ja kertoi, että paikalla oli jo aikaisemmin kaivettu. Hänen saamiensa tietojen mukaan haudasta oli sisällissodan jälkeen nostettu 20 vainajaa, joten yhteensä teloitettuja saattoi olla jopa 38.