stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leopold VI (Itävalta)
Avioliitto ja lapset

Leopoldin puoliso vuodesta 1203 oli Theodora (1190–1246), jonka isä oli Isaak Komnenos Vatatzes ja äiti Anna Komnene Angelos, Bysantin keisarin Aleksios III Angeloksen tytär.
Heille syntyi seitsemän lasta:
Margarethe, Itävallan herttuatar (1204 – 29. lokakuuta 1266), avioitui 21-vuotiaana 14-vuotiaan Henrik VII:n kanssa, joka oli Saksan keisarin Fredrik II:n vanhin poika. Hänet kruunattiin Saksan kuningattareksi 1227. Margarethelle ja Henrikille syntyi kaksi poikaa, jotka kuolivat pieninä. Henrikin kuoltua lepraan Margarethe avioitui 47-vuotiaana vuonna 1251 Böömin kuninkaan Ottokar II:n kanssa; avioliitto oli lapseton.
Agnes (19. helmikuuta 1205 – 29. elokuuta 1226) avioitui Saksin herttua Albrekt I:n kanssa.
Leopold (1207–1216) kuoli 9-vuotiaana pudottuaan puusta Klosterneuburgissa.
Henrik II, Mödlingin herttua, "Heinrich Julma" tai "Heinrich Jumalaton" (1208 – 28. marraskuuta 1228) avioitui Thüringenin maakreivitär Agneksen kanssa. Heidän ainoa lapsensa, Itävallan herttuatar Gertrud von Babenberg (1226–1288) oli Babenbergin suvun pääperillinen setänsä Fredrik II:n kuoleman jälkeen.
Gertrude (1210–1241) avioitui Thüringenin rajakreivi Heinrich Raspen kanssa, josta tuli Fredrik II:n vastakuningas
Fredrik II, Itävallan herttua (25. huhtikuuta 1211 – 15. kesäkuuta 1246), avioitui kaksi kertaa. Ensimmäinen, 1229 solmittu avioliitto (tai kihlaus) prinsessa Eudokia Sofia Laskarinan kanssa, joka oli Nikaian keisarin Theodoros I Laskariksen tytär, purkautui 1229. Samana vuonna Fredrik solmi avioliiton Andechs-Meranian Agneksen, Meranian herttuan Oton tyttären kanssa. Fredrik kaatui Leithan taistelussa jättämättä miespuolisia perillisiä.
Constantia (6. huhtikuuta 1212 – 5. kesäkuuta 1243), avioitui Heinrich III:n, Meißenin rajakreivin kanssa.
Leopoldin puoliso Theodora, Bysantin keisarin Aleksios III Angeloksen lapsenlapsi
Hreidmarr

Hreidmarr, myös Hreidmar tai Reidmar, on skandinaavisessa mytologiassa kääpiö ja mahtava taikuri. Hänen poikansa olivat nimeltään Reginn, Fafnir ja Otr. Hreidmarrin tytärten nimet olivat lofnheid ja lyngheid.
Otr pystyi muuttumaan saukoksi, ja meni usein koskeen saukon hahmossa. Eräänä päivänä kujeilijajumala Loki surmasi Otrin. Jumalat maksoivat surmatyöstä Hreidmarrille verirahana kääpiö Andvarilta anastamansa kulta-aarteen. Andvari oli kuitenkin kironnut kullan ja sanonut, että se johtaisi kahden veljeksen surmaan ja kahdeksan ylimyksen sotaan, eikä kukaan saisi aarteesta onnea. Myöhemmin Hreidmarrin poika Fafnir tappoi isänsä, varasti aarteen ja muutti itsensä lohikäärmeeksi.
Ivar Hortling

Ivar Johannes Hortling (19. maaliskuuta 1876 Oulu – 13. helmikuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen lintutieteilijä ja kieltenopettaja, oppiarvoltaan filosofian tohtori.
Hortlingin vanhemmat olivat lääninkamreeri, kamarineuvos Johan Gustaf Hortling (1839–1899) ja Olga Beata Amalia Ståhlberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1894 Oulun ruotsalaisesta lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1899, maisteriksi 1900, lisensiaatiksi 1908 ja tohtoriksi 1910.
Hortling toimi ruotsin, saksan ja ranskan kielen opettajana ja myöhemmin rehtorina Brändö Svenska Samskolanissa (1920–1922) ja Helsingin Svenska Lyceumissa. Hän jäi eläkkeelle 1943. Hortling oli perustamassa Suomen Lintutieteellistä Yhdistystä ja sen lehteä Ornis Fennicaa, jota hän myös toimitti noin seitsemän vuotta. Hortling oli tuottelias kirjoittaja. Pääasiassa hän tutki lintujen muuttoa ja selvitteli muun muassa Oulujärven ja Porin Yyterin merkitystä lintujen muuttokauden aikaisina kokoontumispaikkoina.
Vuoden 1918 sisällissodan aikana Hortling osallistui Kirkkonummen taisteluihin Länsi-Uudenmaan suojeluskuntalaisista kootun Sigurdskårenin mukana ja oli puolitoista kuukautta sotavankina Helsingissä. Hän julkaisi kokemuksistaan muistelmateoksen vielä samana vuonna.
Hänen poikansa Herman Hortling oli sisätautiopin dosentti, perinnöllisyys- ja kromosomitutkija.
Teoksia

Grammatikundervisningen vid Svenska reallyceum i Helsingfors. Helsingfors 1899
Studien über die o-Verba im Altsächsischen. Helsingfors 1907
Ein Blick auf die Wortbildungsmittel der Sprache. Helsingfors 1908
Utdrag ur sekreterarens [i Turistföreningen] reseberättelser. Helsingfors 1910
Tysk grammatik. Helsingfors 1912
Svenska Lyceum i Uleåborg : minnen och hågkomster ; för redaktionskommittén Ivar Hortling och Artur Eklund. Svenska Lyceum i Uleåborg, Helsingfors 1913
Ett ord i sinom tid : Rolf Palmgrens ”Vildnaden och människan”. 1916
Ur fåglarnas värld : en bok för naturvänner 1. Söderström, Helsingfors 1917, ilmestynyt Hannes Salovaaran suomentamana nimellä Lintumaailmasta : kolmekymmentäkuusi kuvausta. Karisto 1921
Zur altsächsischen Nominalbildung : l-Formantien. Mémoires de la Société néophilologique de Helsinki 6. Helsingfors 1917
Kirkkonummen taistelut : muistelmia ja vaikutelmia punakaartikapinan ajoilta v. 1918. Kirja, Helsinki 1918
Sigurds : minnen och intryck från medborgarkriget 1918. Helsingfors 1918 (Teos digitaalisessa muodossa, Työväenliikkeen kirjasto, Digitaalinen arkisto (Helda))
Ur fåglarnas värld : en bok för naturvänner 2. Helsingfors 1918
Valter Thomé : en minnesteckning. Söderström, Helsingfors 1919
Fågelliv och fågellåtar. Schildt, Helsingfors 1921
Zur Ornis Südfinnlands 1. Acta Societatis pro fauna et flora Fennica 52,2. Helsingfors 1921
Ornitologisk exkursionsbok. Helsingfors 1923, suomeksi nimellä Lintutieteellinen retkeilykirja. WSOY 1923
Dabels ugglor och andra fågelskildringar. Söderström, Helsingfors 1924, ilmestynyt Hannes Salovaaran suomentamana nimellä Immon pöllöt ja muita lintukertomuksia. WSOY 1924
Finnland ein Hinterland der westeuropäischen Zugvögel. Luxemburg 1925
Pieni lintukirja. WSOY 1927
Ornitologisk handbok med beskrivningar över alla i Finland anträffade fågelarter och raser jämte avbildningar och enkom utförda ving- och äggmått, m.m. samt namnförklaringar. Helsingfors 1929-1931
Eine Pfeifente Anas penelope L. mit nur einem Flügel. Acta Instituti anatomici Universitatis (Helsinki-Helsingfors) 3. Helsingin yliopisto, Helsinki 1929
Lintukirja : kuvallinen retkeilykäsikirja Suomen linnuista. Otava 1936, 2. lisätty painos 1946, 3. lisätty painos 1952
Till frågan om gråtrutens raser. Helsingfors 1937
Om bodun och bofjädrar. Helsingfors 1938
Über den Kranichzug. Helsingfors 1939
Bidrag till kännedomen av folgelfaunan i Perho och angränsande områden. Helsingfors 1941
Lilla fågelboken. Bildkonst, Helsingfors 1944, 2. uppl. 1952, suomeksi nimellä Pieni lintukirja. Kuvataide, Helsinki 1944, 3. painos 1952
Svenska fågelnamn : försök till tydning av deras innebörd. Söderström, Helsingfors 1944
Aiheesta muualla

Ivar Hortling : Lintujen muutoista, Helsingin Sanomat, 30.10.1927, nro 294, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Hrungnir

Thor tappaa Hrungnirin
Hrungnir (muinaisnorjaksi Hrungnir ”tappelupukari”) on skandinaavisessa mytologiassa vahvin jättiläisistä.
Proosa-Eddan Skáldskaparmálissa kerrotaan, että kerran Odin ratsasti hevosellaan Sleipnirillä Jotunheimiiin ja vieraili Hrungnirin luona. Jättiläinen kysyy Odinilta, mikä mies tämä oikein on, kun saapuu ratsain läpi ilman ja veden kultakypärä päässään. Hrungnir toteaa myös, että muukalaisella on ihmeellisen hieno ratsu. Odin lyö jättiläisen kanssa vetoa, ettei Jotunheimissa ole yhtäkään niin hyvää hevosta kuin Sleipnir. Hrungnir myöntää, että muukalaisella on kyllä hyvä hevonen, mutta että hänellä itsellään on vielä nopeampi hevonen nimeltään Gullfaxi. Jättiläinen on nyt saanut tarpeekseen Odinin kerskailusta ja päättää maksaa hänelle rehentelyn. Hrungnir nousee ratsunsa selkään, mutta Odin ratsastaa nopeasti pakoon ja on ensimmäisenä seuraavan kukkulan huipulla. Hrungnir ajaa raivon sokeuttamana Odinia takaa aina Asgårdin porteille saakka.
Sen jälkeen Odin houkuttelee Hrungnirin Asgårdiin juomaan olutta. Juotuaan olutta Valhallassa jättiläinen alkaa kerskailla ja haastaa Thorin kaksintaisteluun. Thor ja Hrungnir kohtaavat Kivitarhoilla, jossa Hrungnirilla on apunaan savesta tehty valtava jätti Mökkurkálfi.  Thor heittää Mjöllnirin  Hrungniria kohti ja Hrungnir linkoaa kiven vasaraa päin. Heittokivi hajoaa pirstaleiksi, joista yksi uppoaa Thorin otsaan, Mjöllnir taas halkaisee  Hrungnirin kallon ja tappaa jättiläisen. Thorin palvelija Thjálfi hakkaa savijätti Mökkurkálfilta jalat alta ja niin on taistelu ohi.
Thor on kuitenkin jäänyt kaatuneen Hrungnirin jalan alle, eikä kukaan jumalista pysty päästämään häntä pinteestä. Lopulta Thorin kolme yötä vanha poika Magni nostaa jättiläisen jalan ja päästää isänsä puristuksesta. Kivensiru jää Thorin otsaan, vaikka näkijätär Gróa yrittää irrottaa sen loitsuin.
Hou Hsiao-Hsien

Hou Hsiao-Hsien
Hou Hsiao-Hsien (kiin.: 侯孝賢; pinyin: Hóu Xiàoxián; s. 8. huhtikuuta 1947) on kiinalainen elokuvaohjaaja. Hän syntyi Guangdongin maakunnassa manner-Kiinassa, mutta muutti pian perheineen Taiwaniin.
Hou voitti vuonna 1989 Venetsian elokuvajuhlilla Kultaisen leijonan elokuvasta City of Sadness. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 20 parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Useat Houn elokuvat ovat olleet Kultainen palmu -ehdokkaina Cannesin elokuvajuhlilla. Vuonna 2015 hänet palkittiin Cannesissa parhaana ohjaajana elokuvasta The Assasin.
Aiheesta muualla

Hou Hsiao-Hsien Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kirjallisuutta

Cai, Xiao: The Ethics of Witness : Dailiness and History in Hou Hsiao-Hsien’s Films. Singapore : Springer, 2019. ISBN 9811321698, ISBN 9789811321696.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Aimo Aaltonen

| Aimo Aaltonen |
| --- | --- |
 Aimo Aaltonen vuonna 1966.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. joulukuuta 1906 Parainen
Kuollut: 21. syyskuuta 1987 Helsinki
Poliitikko
Puolue:  SKP
Asema:  SKP:n puheenjohtaja (1944–1945, 1948–1966), kansanedustaja (1945–1962) 
Aimo Anshelm Aaltonen (10. joulukuuta 1906 Parainen – 21. syyskuuta 1987 Helsinki) oli Suomen kommunistisen puolueen (SKP) pitkäaikainen puheenjohtaja (1944–1945, 1948–1966) ja Suomen kansan demokraattisen liiton (SKDL) kansanedustaja (1945–1962).
Nuoruus, opiskelu ja vankila-aika

Aimo Aaltonen oli ammatiltaan kirvesmies, kuten isänsäkin. 1920-luvulla hän elätti itsensä Paraisten seudulla työskentelemällä lisäksi muurarina, tehtaissa ja maatiloilla. Nuori kommunisti siirtyi vuonna 1930 kansakoulupohjalta Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistoon Leningradiin, jossa hän opiskeli kaksi ja puoli vuotta. Jo ensimmäisenä opiskeluvuotenaan Aaltonen sai Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäsenkirjan. Tammikuussa 1933 hän tuli Suomeen organisoimaan maanalaista toimintaa mutta palasi syksyllä Neuvostoliittoon, jossa jatkoi vielä vuoden Moskovan Lenin-koulussa. Samalle kurssille osallistuivat muun muassa Ville Pessi, Martti Malmberg, Antti A. Timonen ja Hemming Lindholm. Aaltonen palasi Suomeen organisoimaan SKP:n sotilaslinjan työtä.
Suomeen paluu ei sujunut hyvin, sillä Aaltonen pidätettiin pian. Toisaalta hän vältti Stalinin vainot, kun samaan aikaan monet Neuvostoliittoon jääneet suomalaiset teloitettiin. Vuodet 1935–1944 hän oli poliittisista syistä vankilassa ja turvasäilössä.
Sotien jälkeen SKP:n ja Valpon johtoon

Jatkosodan päätyttyä Aaltonen vapautui, ja hänet valittiin laillistetun SKP:n puheenjohtajaksi ja sen äänenkannattaja Kommunistin päätoimittajaksi. Hän siirtyi kuitenkin jo seuraavana vuonna Valtiollisen poliisin (Valpo) apulaispäälliköksi. ”Punaisen Valpon” päällikkönä toimi lakitieteen tohtori Otto Brusiin, mutta Aaltonen oli sen todellinen "vahva mies". Aaltosen johdolla Valpo kohdisti tarkkailunsa porvareihin ja oikeistososialidemokraatteihin, joiden piirissä Valposta tuli yhtä vihattu kuin ”valkoinen Valpo” ja sen edeltäjä Etsivä keskuspoliisi olivat olleet kommunistien keskuudessa. Esimiehensä, sisäministeri Yrjö Leinon kanssa Aaltonen tuli kuitenkin toimeen melko huonosti. Hänet valittiin myös eduskuntaan Turun eteläisestä vaalipiiristä 1945. Sisäasiainministeriön valvontaosaston päällikkönä Aaltonen toimi vuoden (1947–1948) ennen paluutaan SKP:n puheenjohtajaksi. Aaltonen avioitui vuonna 1946 Vieno Ristellin kanssa.
Aaltonen joutui lähtemään Valpon apulaispäällikön paikalta maaliskuussa 1947, jolloin hänen tilalleen nimitettiin Leinon luottomiehiin kuulunut Kaarlo Kivilahti. Kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtaja Arvo Salminen oli jo syksyllä 1945 tehnyt eduskuntakyselyn Valpon pidättämien henkilöiden saamasta kohtelusta. Toisaalta valvontakomissio oli ilmaissut tyytymättömyytensä Valpon kömpelöihin menettelytapoihin ja toiminnan tehottomuuteen. Joukko oikeistolaisia ylioppilaita oli vappuna 1946 muun muassa häirinnyt työväen vappujuhlia ja heittänyt suuren kiven valvontakomission päämajan Hotelli Tornin seinään, minkä vuoksi valvontakomissio arvosteli Valpoa sille kuuluvien tehtävien laiminlyönnistä ja vaati siltä kovempia otteita neuvostovastaisen propagandan tukahduttamiseksi.
Aaltonen valittiin presidentin valitsijamieheksi vaaleissa 1956, jolloin Urho Kekkonen valittiin presidentiksi kahden äänen enemmistöllä. Kansandemokraattien hylättyä toisella kierroksella oman ehdokkaansa Aaltonen joutui valitsemaan kahden vihamiehensä välillä ja totesi Kekkosen kannaltaan paremmaksi vaihtoehdoksi.
Tunnettua on, että hän kantoi kaunaa SDP:n Karl-August Fagerholmia kohtaan, mikä käy selkeästi ilmi hänen säilyneistä puheistaan ja lehtikirjoituksistaan.
Syrjäyttäminen ja myöhemmät vaiheet

SKP:n 14. edustajakokouksessa Turussa kesällä 1966 Aaltonen työnnettiin syrjään puheenjohtajan paikalta, minkä tämä koki kovana henkilökohtaisena loukkauksena; hän poistui SKP:n puoluetoimistosta hyvästiä sanomatta ja ovet paukkuen. Aaltosen syrjäyttämistä on kuvattu myöhemmin kommunistien keskuudessa SKP:n linjan muuttumisen ja hajaannuksen merkiksi, puolue jakautui kahteen ryhmään: eurokommunisteihin ja marxisti-leninisteihin.
Vuoden 1970 SKP:n 15. edustajakokouksessa yritettiin paikata hajaannusta eurokommunististen "uudistajien" ja perinteisten marxisti-leninistien välillä. Marxisti-Leninistinen "oppositio" piti yhä kiinni asemistaan Aaltosen syrjäyttämisestä huolimatta. Aaltosesta tuli SKP:n opposition alkuajan kärkihahmo, joka kuuluisassa puheessaan näki puolueen lippuun ”pesiytyneen luteita”. Hän jatkoi opposition nuoremman johdon taustavaikuttajana vielä pitkään 1970-luvulla. Seuraajaansa Aarne Saarista Aaltonen luonnehti ”kompromissimaakariksi”.
Aaltonen kuoli vuonna 1987. Hänet siunattiin Helsingissä vain lähimpien läsnä ollessa ja uurna laskettiin Malmin hautausmaalla olevaan SKP-johdon yhteishautaan kaikessa hiljaisuudessa.
Aimo Aaltosen nuorempi veli Antti Aaltonen toimi SKP:n ylimpänä taloudenhoitajana 1944–1966 eli Aimon koko puheenjohtajakauden ajan. Aimo Aaltosen vaimo Vieno Aaltonen puolestaan kuului SKP:n Helsingin piirijärjestön piirikomiteaan vuoteen 1965 saakka.
Ajattelu ja luonne

Aaltonen kannatti dogmaattisesti tulkittua marxismi-leninismiä, jonka asemaa ei tullut horjuttaa millään tavalla. Tältä pohjalta vannoutunut internationalisti uskaltautui kuitenkin joskus jopa arvostelemaan neuvostoliittolaisten tovereiden ”suorastaan järjettömiä vaatimuksia”. Vuoteen 1953 asti Aaltosen työhuoneen sisustukseen kuului Lavrenti Berijan muotokuva. Hruštšovin vuoden 1956 Stalin-puheen merkitystä Aaltonen väheksyi ja sanoi etteivät Stalinin kriitikot arvostele hänen merkitystään objektiivisesti. Aaltonen vetosi, että Stalin toimi oman aikakautensa vaatimilla metodeilla ja virheistä huolimatta Stalinin johdolla oli luotu vahva kommunistinen liike.
Aaltosen luonnetta on kuvailtu epäluuloiseksi. Hän oli kuitenkin suosittu SKP:n Turun peruskaaderiston keskuudessa ja osasi olla myös seurallinen pienemmässä porukassa.
Eliot Howard

Henry Eliot Howard (13. marraskuuta 1873 Kidderminster, Worcestershire – 26. joulukuuta 1940 Clareland, Stourport-on-Severn) oli englantilainen lintutieteilijä, joka otti käyttöön reviirin käsitteen lintutieteessä.
Howard opiskeli Stoke Pogesissa ja Eton Collegessa, sekä luki itsensä insinööriksi Mason Collegessa (myöhemmin Birminghamin yliopisto). Sittemmin hänet nimitettiin erään suuren teräsyhtiön johtajaksi Worcestershiressä.
Jo lapsena Howard oli erinomaisen kiinnostunut luonnosta ja etenkin linnuista. Hänen maatilansa mailla Clarelandissa oli monimuotoinen luonto ja runsas linnusto. Howard tutustui Edmund Selousin kirjoihin ja kiinnostui etenkin Charles Darwinin sukupuolivalintateoriasta. Hän kuitenkin pettyi Darwinin ajatuksiin siinä, että tämä oli luottanut asiassa toisen käden tietoihin, eli oli käyttänyt vankeudessa elävistä linnuista tehtyjä havaintoja. Howard perehtyi maatilallaan etenkin kerttujen sukupuolivalintaan, parinmuodostukseen ja lisääntymistoimintoihin. Hän havaitsi kerttukoiraiden saapuvan keväällä ennen naaraita ja valtaavan itselleen reviirin, jota ne puolustivat vihamielisesti toisia saman lajin koiraita vastaan. Naaraiden saapuessa ne valitsivat, eivät suinkaan koirasta, vaan reviirin, jonka ne katsoivat olevan riittävän hyvä lisääntymiseen ja jälkeläisten kasvattamiseen. Lyhyesti sanottuna koiraat eivät kilpailleet naaraista, vaan reviireistä.
Howardin kirjoissaan esittämä reviiriteoria ei ensi alkuun herättänyt paljonkaan huomiota, mutta joidenkin vuosien kuluttua se nousi esiin ja herätti kiivaan keskustelun brittiläisten lintutieteilijöiden keskuudessa. Vähitellen Howardin teoria alettiin hyväksyä, ja 1940-luvulta lähtien se on ollut yleisesti tunnustettu tosiasia.
Howard julkaisi kerttututkimuksensa yhdeksänä niteenä, joista ensimmäinen, British Warblers, ilmestyi vuonna 1914. Teoksen oli kuvittanut tanskalainen maalari ja luonnontutkija Henrik Grönvold. Vuonna 1920 ilmestyneessä teoksessa Territory in Bird Life kuvittajina olivat Grönvold ja George Edward Lodge. Howard julkaisi myös vertailevan tutkimuksen keltasirkun ja pajusirkun käyttäytymisestä ja lisääntymistoiminnoista.
Howardilla oli tytär Esme Eleanor Howard.
Teoksia

British Warblers (1914)
Territory in Bird Life (1920)
An Introduction to the Study of Bird Behaviour
Nature of a Bird's World
A Waterhen's Worlds (1940).
Martti Hosia

| Martti Hosia |
| --- | --- |
 Martti Hosia ja Vladimir Putin Moskovan Kremlissä vuonna 2001.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1948 (ikä 76–77)
Ammatti:  toimittaja
Martti Hosia (s. 1948) on suomalainen toimittaja, joka työskenteli pitkään Yleisradion Venäjän asioihin erikoistuneena ulkomaantoimittajana.
Ura

Hän toimi Ylen kirjeenvaihtajana Moskovassa 1986–1990, 1994–1998 ja jälleen vuodesta 2001 lähtien. Vuonna 2003 hän sai Vuoden journalisti -palkinnon kiihkottomasta mutta kriittisestä Venäjä-raportoinnistaan. Erityisesti palkintoraati arvosti Hosian raportointia Tšetšenian sodasta.
Vuonna 2002 Suomi–Venäjä-seura palkitsi Martti Hosian ensimmäistä kertaa jaetulla Harashoo-palkinnolla. Se myönnetään toiminnasta, joka positiivisessa mielessä liittyy Venäjään ja venäläisyyteen tai edistää Suomen ja Venäjän välistä yhteistyötä tai Venäjä-tietouden leviämistä Suomessa. Palkintoperusteluissa lueteltiin Martti Hosian toimittajantyön tunnusmerkeiksi perehtyneisyys, monipuolisuus ja aina asiallisuus. ”Olipa välitettävänä ’hyviä tai huonoja uutisia’, voi suomalainen katsoja luottaa Hosian juurevaan raportointiin ja Venäjän tuntemukseen. Lisäksi hänen kymmenet reportaasinsa ovat kiinnostavalla tavalla avanneet venäläistä arkipäivää meille katsojille.” Palkintoperusteluissa kiitettiin lisäksi Hosian raportteja Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen elinoloista.
Perhe

Martti Hosian vanhemmat olivat talousneuvos Leo Hosia ja ministeri Armi Hosia. Hänen isoisänsä oli kansanedustaja Severi Kurkinen.
Tunnustukset

Bonnierin vuoden journalisti 2002
Teoksia

Raportti Moskovasta. Gummerus, 1991. ISBN 951-20-3806-4.
Huda

| Huda |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Hodan 
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  arab. ’johdatus’
Infobox OKNimi-testi OK: 
Huda on arabiankielinen naisen etunimi. Se pohjautuu sanaan huda, joka tarkoittaa ’johdatusta’ (uskonnollisessa merkityksessä).
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on joulukuun 2024 loppuun mennessä tilastoitu noin 200 Huda-nimistä naista.
Tunnettuja Hudoja

Huda Ša'arawi (1879–1947), egyptiläinen feministi
Hotelli Ilves

S-ketjun hotelli Ilves Tampereella.
Bill Clinton saapuu hotelli Ilvekseen keväällä 2006.
Hotelli Ilves on 19-kerroksinen Sokos Hotels -ketjun hotelli Tampereen keskustassa Tammerkosken rannalla. Se sijaitsee samassa korttelissa kuin Koskikeskuksen kauppakeskus. Hotelli valmistui vuonna 1986, ja se on 63 metriä korkea. Markkinointinimenä hotellille voidaan käyttää myös nimimuotoa Original Sokos Hotel Ilves.
Hotellissa on kuusi ravintolaa ja 336 huonetta, joista 145 on superior-huoneita, kahdeksan junior-sviittiä ja yksi presidentin sviitti. Ilveksestä on matkaa lentoasemalle 18 kilometriä, linja-autoasemalle 300 metriä ja rautatieasemalle 500 metriä.
Historia

Suomen Osuuskauppojen Keskuskunta oli kaavaillut uutta hotellia vanhan Verkatehtaan alueelle Tammerkosken rannalle jo 1970-luvulla. Vuonna 1983 SOK perusti projektiryhmän vastaamaan suunnittelusta. Kesällä 1983 työryhmä teki kierroksen Yhdysvalloissa, ja hotellikonseptiin haettiin mallia hotellimaailman johtotähdistä, kuten Grand Hyattista, Marriottista, Playboysta ja Hiltonista. Maaliskuussa 1983 arkkitehti Maunu Kitunen ryhtyi suunnittelutyöhön. Inspiraation hotellirakennuksen muotoon hän sai tulitikkurasiasta.
Hotellin peruskivi muurattiin vuoden 1985 maaliskuussa. Laastikauhaa pitelivät vuorollaan muun muassa kaupunginjohtaja Pekka Paavola sekä SOK:n pääjohtaja Juhani Pesonen. Nykyrahaksi muutettuna rakennuskustannukset kohosivat noin 30 miljoonaan euroon. Hotellin nimeämiseksi järjestettiin kilpailu, johon osallistui 3 858 ehdotusta. Ilves-nimeä tarjosi 25 vastaajaa.
Hotelli valmistui vuonna 1986, mutta avajaispäivää jouduttiin siirtämään suunnitellusta toukokuun viidennestä rakennusalan työtaistelun vuoksi. Ilveksestä tuli sähkölakon suurin, näyttävin, kallein ja tunnetuin yksittäinen kohde. Viralliset avajaiset pidettiin 21. elokuuta 1986. 2020-luvun alussa Ilveksessä tehtiin laaja pinta- ja putkiremontti, ja myös ravintoloita uudistettiin.
Hotellissa ovat vierailleet muun muassa presidentit Koivisto ja Halonen, Saksan liittokansleri Willy Brandt, Israelin presidentti Chaim Herzog ja Yhdysvaltojen entinen presidentti Bill Clinton. Kuninkaallisia vieraita ovat olleet muun muassa Britannian prinsessa Anne sekä Thaimaan prinsessa Ubol Ratana.
Ravintolat

Hotelli Ilveksessä toimii kuusi ravintolaa. Ravintoloiden nykyiset tilat ovat olleet käytössä hotellin rakentamisesta alkaen, mutta nimet ja liikeideat ovat muuttuneet.
Hotelli Ilveksessä on kaksi S-ryhmän ketjuravintolaa: Suomen ensimmäinen Amarillo-ravintola, joka tarjoaa texmexruokaa ja erilaista ilta- ja liveohjelmaa, sekä Rosso-ketjun italialainen ravintola.
Lisäksi hotelli Ilveksessä on kokousravintola Ball Room, yöravintola Ilves Bar n’ Night, brittityylinen Pub Ukko Nooa ja Rôtisseur-ravintola Masuuni.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hotelli Ilves Wikimedia Commonsissa
Sokos Hotel Ilveksen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Sokos Hotel Ilves Googlen 3D warehousessa[vanhentunut linkki]
Ilmapanoraamakuva Sokos Hotel Ilveksestä – Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
Panoraamakuvia Sokos Hotel Ilvekseltä – Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com