stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Värisokeus
Perinnöllinen värisokeus > Puna-vihersokeus > Ilmentyminen

Punasokealla henkilöllä on vaikeuksia erottaa sinistä ja vihreää toisistaan, kuten myös punaista ja vihreää. Dikromaattisessa punasokeudessa yli 494 nanometrin aallonpituudet saattavat näkyä keskenään samansävyisinä tai kokonaan samanvärisinä, jolloin punainen, oranssi, keltainen ja vihreä sekoittuvat keskenään. Punainen voi sekoittua mustaan. Alle 494 nm:n aallonpituudet nähdään usein sinisinä. Poikkeavassa trikromaattisessa punasokeudessa henkilö erottaa punaisen värin, mutta normaalia tummempana, ja hän tarvitsee tavallista enemmän punaista valoa nähdäkseen värit oikein.
Dikromaattisessa vihersokeudessa yli 499 nm:n aallonpituudet saattavat näkyä keskenään samansävyisinä tai kokonaan samanvärisinä, jolloin punainen, oranssi, keltainen ja vihreä sekoittuvat keskenään. Alle 499 nm:n aallonpituudet nähdään usein sinisinä. Poikkeavassa trikromaattisessa vihersokeudessa henkilö näkee vihreän värin normaalia tummempana, ja hän tarvitsee tavallista enemmän vihreää valoa nähdäkseen värit oikein, etenkin keltaisen värin.
Perinnöllinen värisokeus > Sinisokeus

Tritanopia eli dikromaattinen sinisokeus aiheutuu lyhyitä aallonpituuksia aistivien tappisolujen puuttumisesta. Tilaa esiintyy vain yhdellä 10 000 ihmisestä. Koska se periytyy dominantisti seitsemännessä kromosomissa eikä sukupuolikromosomeissa, sitä esiintyy yhtäläisesti molemmilla sukupuolilla. Tritanopia ilmenee usein osittaisena, ja sen voimakkuus riippuu jäljellejääneen tappipopulaation koosta.
Tritanopisen henkilön on vaikea havaita lyhytaaltoisia aallonpituuksia, minkä vuoksi hän saattaa sekoittaa sinisen värin vihreään ja keltaisen värin violettiin. Toisinaan tritanopiaa kutsutaan sini-keltasokeudeksi. Tämä on kuitenkin harhaanjohtavaa, sillä sininen ja keltainen eivät ole tritanopiassa keskenään sekaantuvia värejä.
Tritanomalia on postuloitu sinisokeuden muoto, jossa lyhytaaltoisten tappisolujen rakenne on normaalista poikkeava ja niiden herkkyysmaksimi siirtynyt eri aallonpituudelle. Yhtään tritanomaliatapausta ei kuitenkaan ole koskaan kunnolla dokumentoitu, ja on mahdollista, että tällaista värisokeuden muotoa ei todellisuudessa ole olemassa.
Perinnöllinen värisokeus > Monokromaattinen värisokeus

Monokromaattinen värisokeus eli akromatopsia on täydellistä värisokeutta, jossa henkilö näkee kaiken samansävyisenä ja havaitsee vain eri tummuusasteita. Tyypillisessä monokromaattisessa värisokeudessa henkilöllä ei ole lainkaan toimivia tappisoluja, vaan näköaisti toimii pimeänäköön erikoistuneiden sauvasolujen avulla. Tähän liittyy usein heikentynyt näöntarkkuus, silmävärve ja valonarkuus. Tila on harvinainen ja sitä esiintyy vain 0,002 prosentilla ihmisistä. Poikkeuksen tuottaa neurologi Oliver Sacksin kirjassaan The Island of the Colorblind esittelemä Pingelapin saari, jossa tila on erittäin yleinen.
Vielä harvinaisemmassa epätyypillisessä monokromatiassa henkilöllä on vain yksi tappisolutyyppi, joka on useimmiten lyhytaaltoinen eli sininen tappi. Koska sinisiä tappeja on tavallisesti vain noin 5 prosenttia tappien kokonaismäärästä, eivätkä ne ole keskittyneet tarkan näön aluelle, on näöntarkkuus alentunut. Epätyypillinen monokromatia periytyy X-kromosomissa resessiivisesti, minkä vuoksi se on äärimmäisen harvinainen naisilla.
Hankittu värisokeus

Hankittu värisokeus voi ilmaantua aivovamman, silmäsairauden tai yleissairauden kuten diabeteksen myötä. Se voi aiheutua myös huumeiden tai alkoholin käytöstä, tai lääkkeiden tai vaarallisten kemikaalien vaikutuksesta. Värisokeus saattaa syntyä aiheutua häiriöstä missä tahansa näköjärjestelmän osassa: verkkokalvolla, näköhermossa tai aivojen näkökuorialueella. Myös verkkokalvoa edeltävät osat, kuten silmän linssi ja silmämunan väliaine voivat vaikuttaa värinäköön. Hankittu värisokeus on verrattain yleinen vaiva, josta saattaa kärsiä jopa 5% väestöstä.
Hankittu värisokeus poikkeaa synnynnäisestä värisokeudesta monella tavalla. Toisin kuin perinnöllinen värisokeus, joka ilmenee syntymässä ja pysyy vakaana, hankittu värisokeus muuttuu ajan kuluessa. Perinnöllinen värisokeus vaikuttaa tavallisesti molempiin silmiin samalla tavalla, kun taas hankitussa värisokeudessa silmät saattavat olla oireiltaan eri vaiheessa ja poikkeavat usein toisistaan. Lisäksi värinäön häiriöt ovat perinnöllisiin värisokeuden muotoihin verrattuna laadullisesti erilaisia sekä vaikeammin luokiteltavia ja diagnosoitavia. Myös näöntarkkuus on usein alentunut.
Hankittu värisokeus > Luokittelu

Hankitut värisokeudet luokitellaan oireiden perusteella neljään tyyppiin. Tyyppien I, II ja III oireet muistuttavat perinnöllisiä värinäön heikkouksia sekaannusväriensä suhteen, mutta myös eroavat niistä jossain määrin. Neljäs tyyppi on epäspefinen värinäön heikkous, jossa värinäkö on yleisesti heikko kaikilla väriympyrän akseleilla.
Tyypin I värisokeus muistuttaa oireiltaan protan-tyyppistä värisokeutta. Se johtuu tappisolujen rappeumasta tarkan näön alueella. Tappisolujen puutteen takia näköjärjestelmä tukeutuu sauvasoluihin ja valon herkkyysmaksimi siirtyy lyhyemmille aallonpituuksille. Tarkan näön alueen puutteiden takia katseen kohdistaminen häiriytyy ja ilmenee silmänvärvettä.
Tyypin II hankittu värisokeus muistuttaa deutan-tyypin värisokeutta. Toisin kuin tyypin I häiriössä, herkkyysmaksimi ei ole poikkeava, mutta herkkyys lyhyille aallonpituuksille on pienentynyt. Tämän tyypin häiriötä ilmenee näköhermon vaurioiden yhteydessä.
Tyypin III oireet muistuttavat perinnöllisiä tritan-oireita, ja voivat johtua monista eri verkkokalvon rappeumaa aiheuttavista taudeista, esimerkiksi diabeteksestä tai silmäpohjan ikärappeumasta. Toisin kuin perinnöllisessä tritanopiassa, tyypin III värisokeudessa ilmenee pseudo-protanomaliaa, jossa herkkyys pitkäaaltoiselle punaiselle valolle on heikentynyt. Pitkälle edenneessä tyypin III häiriössä myös puna–viher-opponenttikanava häiriintyy ja värinäkö on yleisesti heikko.
Hankittu värisokeus > Ikääntyminen, lääkkeet ja aivovammat

Värinäkö heikkenee ikääntyessä useasta syystä. Silmän linssi kellastuu ajan myötä, minkä vuoksi lyhytaaltoinen sininen tai violetti valo ei saavuta verkkokalvoa enää yhtä tehokkaasti. Kellastumista ei kuitenkaan havaita tietoisesti näköjärjestelmän adaptaation vuoksi. Iän myötä silmän linssi ja lasiaisneste muuttuvat huonommin valoa läpäiseviksi, minkä vuoksi silmään saapuva valo siroaa ympäri verkkokalvoa, heikentäen värien kylläisyyttä yleisesti. Myös hermostolliset muutokset heikentävät värinäköä.
Tietyt lääkkeet voivat aiheuttaa värinäön häiriöitä. Näitä ovat esimerkiksi sydänlääkkeenä käytettävä digoksiini, jonka vaikutuksesta saattaa esiintyä kromatopsiaa, eli näkökentän värjäytymistä tietyllä värillä, tai vakavammassa tapauksessa tyypin II värisokeutta. Tuberkuloosilääkkeenä käytettävä etambutoli sekä malaria- ja reumalääke klorokiini saattavat aiheuttaa värisokeutta. Myös erektiolääke Viagra saattaa aiheuttaa suurina annoksina lyhytaikaista epäspesifistä tai tyypin III värisokeutta.
Näkökuorialueeseen vaikuttava aivovamma voi syntyä ulkoisen iskun tai aivojen verenkiertohäiriön seurauksena. Aivovamman seurauksena värinäkö saattaa kadota osittain tai kokonaan. Jossain tapauksissa ainoastaan tietoinen värikokemus katoaa, mutta esineiden rajat hahmottuvat yhä tiedostamattomasti värikontrastien avulla ja esineet säilyvät tunnistettavina.
Värien hahmottaminen

Värisokeat näkevät maailman väreissä, mutta he erottavat vähemmän värejä kuin normaalisti näkevät ihmiset. Tämä johtuu siitä, että värisokealla jotkin normaalilla väriaistilla toisistaan erottuvat värit sulautuvat yhdeksi uudeksi väriksi. Jos henkilö esimerkiksi näkee vihreän ja oranssin samanvärisenä, tämä koettu väri ei ole vihreä tai oranssi, vaan jokin muu. Maalatessaan taulua värisokea taiteilija saattaakin käyttää saman värin esittämiseen eri värejä, koska näkee itse ne kaikki samanlaisina.
Puna-vihersokeilla on paljon yksilöllistä vaihtelua sen suhteen, millaisia värieroja he näkevät. Lievästi värisokea voi esimerkiksi erottaa kaikki kirkkaat sävyt, mutta ei erota niitä murrettuina sävyinä. Siinä kun normaalisti näkevä ihminen pystyy erottamaan noin 150 eri spektrin värisävyä, joiden aallonpituuksien väli on 1–3 nanometriä, dikromaattisesti vihersokea erottaa noin 31 värisävyä ja dikromaattisesti punasokea vain noin 21. Vain aallonpituuden välillä 470–525 nm erottaa dikromaattisesti värisokea sävyt melko normaalisti. Myös spektrin eri päissä olevat sävyt erottuvat toisistaan hyvin.
Jotkut värisokeat ovat oppineet käyttämään värinimityksiä niistäkin väreistä, joita he eivät todellisuudessa erota, vaan tunnistavat arvaamalla.
Dikromaattisesti värisokeat näkevät valkoisina tai harmaina ne spektrin värit, jotka aktivoivat yhtä voimakkaasti heidän kahdentyyppisiä tappisolujaan, eli ovat suurin piirtein niiden herkkyyskohtien keskivälillä. Puna-vihersokeilla tällainen väritön kohta on sinivihreän kohdalla, hyödyllisen lähellä liikennevalojen vihreää, mutta riittävän kaukana lehtien vihreästä. Tämän neutraalin kohdan läheisyydessäkin värit ovat himmeitä.
Värisokea näkee metameerisinä eri väriärsykkeet kuin normaalinäköinen ihminen. Hänellä ovat siis erilaisia ne valon eri spektrijakaumat, jotka tuottavat saman värihavainnon aktivoidessaan tappisoluja samalla tavalla.
Joidenkin poikkeavasti trikromaattisten vihersokeiden ihmisten on havaittu olevan tavallista parempia himmeiden vihreiden värien erottelussa. Tätä metsässä elämisen kannalta hyödyllistä kykyä on esitetty puna-vihervärisokeuden säilymisen syyksi.
Vaikutukset

Normaalilla värinäöllä nähdyt hedelmät.
Puna-vihersokean on vaikea erottaa hedelmiä lehdistä tai havaita niiden kypsyyttä.
Puna-vihersokeus voi aiheuttaa joillekin ongelmia arkielämässä. Henkilöllä voi esimerkiksi olla vaikeuksia erottaa hedelmien ja lihan kypsyysasteita sekä kasvinlehtien terveydestä kertovia vihreän, keltaisen ja ruskean värieroja. Hän ei näe vihreän ja ruskean kierrätyslasin eroa. Hän näkee vaatteiden, mattojen ja muiden värisommitteluun liittyvien tavaroiden värit eri tavoin kuin toiset ihmiset. Häneltä saattaa jäädä havaitsematta ihon punastuminen tai kalpeneminen. Hän ei aina erota vaarasta kertovaa punaista vihreästä, tai muitakaan värikoodattuja asioita. Tummalla värillä mustaa taustaa vasten kirjoitettu teksti voi olla täysin näkymätöntä.
Suomessa ja muissa EU-maissa noudatettavan saavutettavuusstandardin mukaan esimerkiksi verkkosivut tulisi suunnitella värisokeus huomioiden. Standardin mukaan väri ei saa olla ainoa tapa, jolla käyttäjä saa tarvitsemansa tiedon, vaan tieto tulisi aina välittää myös muilla keinoin, esimerkiksi tekstinä tai symboleilla. Myös tekstin ja taustan kontrastin tulisi olla riittävä. Saavutettavuuden testaamiseen on olemassa erilaisia työkaluja ja värisokeussimulaattoreita.
Värisokeuden varhainen toteaminen estää värisokeaa henkilöä joutumasta ammattiin, jossa tarvitaan normaalia väriaistia. Lain mukaan sellaisia ammatteja ovat esimerkiksi lentäjä, rautatietyöläinen ja laivojen kansihenkilöstö. Nämä rajoitukset johtuvat siitä että liikenteessä käytetään värillisiä merkkivaloja informaation välittämiseen. Värisokeus vaikuttaa merkkivalojen näkemiseen kolmella tavalla: reaktioaika kasvaa merkittävästi, merkkivalo saatetaan tunnistaa väärin, ja punasokealta punainen valo saattaa jäädä kokonaan havaitsematta.
Virheetön värinäkö on tarpeen myös esimerkiksi graafiselle suunnittelijalle, taideteosten entisöijälle, laadunvalvonnassa tai vaateteollisuudessa. Sähkö- ja elektroniikka-asentaja käsittelevät työssään värikoodattuja sähköjohtoja, mutta lievä-asteisesta värinäön häiriöstä ei ole todettu olevan haittaa. Virheetön värinäkö on eduksi, mutta ei välttämätön, esimerkiksi kuvataiteilijalle, puutarhurille, arkkitehdille tai kampaajalle. Suomessa värinäkö tutkitaan peruskoulun 8. luokalla kaikilta oppilailta.
Värinäkötestit

Värinäkövikoja voidaan tutkia eri menetelmin. Esiseulontaan käytetään yleensä pseudoisokromaattisia tauluja. Taulutestissä henkilölle näytetään kuvioita tai symboleita, jotka normaalisti näkevä erottaa taustasta, mutta värisokea ei. Tauluissa voi olla myös kuvioita jotka värisokea erottaa, mutta normaalinäköinen ei. Suomessa ammatinvalintaan vaikuttavia värinäön häiriöitä seulotaan Ishiharan taulustolla. Ishiharan taulusto on suunniteltu puna-vihersokeuden toteamiseen, eikä se sovellu kovin hyvin sinisokeuden seulomiseen. Sinisokeutta voidaan seuloa esimerkiksi Standard Pseudoisochromatic Plates Part 2 (SPP2) -tauluston tai Lanthony Tritan -albumin avulla.
Taulukokeissa tehtyjen virheiden määrä ei välttämättä korreloi värisokeuden voimakkuuden kanssa, joten tarkempaan tutkimukseen käytetään värinappuloilla tai anomaloskoopilla tehtäviä testejä.
Värinappulatesteissä koehenkilön tehtävänä on järjestää annetut värinappulat sävynmukaiseen järjestykseen. Farnsworth Panel D 15 -testissä järjestettäviä nappuloita on 15, kun taas Farnsworthin–Munsellin 100-sävytestissä on järjestettävänä jopa 85 nappulaa. Nappulatestin perusteella voidaan päätellä värisokeuden laatu ja vaikeusaste. Lievästi värisokeat läpäisevät Panel D 15 -testin, kun taas 100-sävytestissä myös normaalinäköinen tekee virheitä. Normaalinäköisen tekemissä virheissä menevät sekaisin toisiaan lähellä olevat sävyt, kun taas värisokealla myös väriympyrällä kaukana toisistaan sijaitsevat sävyt saattavat sekaantua.
Täsmällisin menetelmä värinäön tutkimiseen on anomaloskoopilla tehtävä testi. Anomaloskooppi on tähystin, jossa näkyy kaksi värikenttää. Puna-vihersokeuden tutkimuksessa toinen värikentistä koostuu monokromaattisesta keltaisesta valosta 589 nm aallonpituudella, kun taas toinen värikenttä on sekoitus vihreää (545 nm) ja punaista valoa (670 nm). Testihenkilön tehtävänä on sovittaa vihreän ja punaisen valon suhde ja keltaisen valon kirkkaus niin, että sekoitusväri ja keltainen valo vastaavat toisiaan. Puna-vihersokean valitsema suhde poikkeaa järjestelmällisesti normaalinäköisen tekemästä valinnasta. Punasokea käyttää sovitukseen tavallista enemmän punaista valoa, kun taas vihersokea käyttää enemmän vihreää. Sinisokeuden tutkimiseen käytetään eri aallonpituuksia.
Hoito

Perinnölliseen värisokeuteen ei tällä hetkellä ole hoitoa, mutta uuden maailman apinoihin kuuluvilla oravasaimireilla tehdyissä geeniterapiakokeissa on saatu lupaavia tuloksia. Geeniterapian avulla kahdelle perinnöllisesti värisokealle saimiriurokselle onnistuttiin tuottamaan trikromaattinen värinäkö. Geeniterapiaa ei kuitenkaan ole vielä kokeiltu ihmisillä.
Värien erottelua helpottavia, eri aallonpituuksia suodattavia silmälaseja ehdotettiin ensimmäisen kerran ratkaisuksi värisokeuteen 1800-luvun alussa. Ensimmäisen parin, joissa toisen silmän linssi oli punainen ja toinen vihreä, suunnitteli fyysikko James Clerk Maxwell vuonna 1857. Maxwell oletti, että totuttuaan lasien käyttöön koehenkilö oppisi erottamaan punaisen ja vihreän sävyt toisistaan. Nykyään johtava värisokeuslasien brändi on Enchroma. Lasien tehokkuudesta värierottelukyvyn parantamisessa ei ole saatu pitävää näyttöä.
Historia

Ensimmäisen tieteellisen julkaisun värisokeudesta kirjoitti englantilainen kemisti John Dalton vuonna 1794. Dalton oli havainnut, että hänen värinäkönsä poikkeaa siitä miten muut näkevät, ja kuvaili sitä yksityiskohtaisesti. Esimerkiksi auringonvalon spektrissä Dalton havaitsi vain kahta sävyä. Dalton oletti silmiensä lasiaisnesteen olevan sinertävää, mikä estäisi tiettyjen värien havaitsemisen. Dalton jätti silmänsä tutkittavaksi kuolemansa jälkeen, mutta sinisyyttä ei havaittu. Silmät kuitenkin säilytettiin, ja 150 vuotta Daltonin kuoleman jälkeen voitiin geenitutkimuksen avulla osoittaa hänen olleen deuteranooppi, eli häneltä puuttuivat keskipitkille aallonpituuksille herkät tappisolut. Tätä selitystä oli ehdottanut jo kuninkaallinen astronomi John Herschel Daltonin kanssa käymässään kirjeenvaihdossa, mutta Dalton oli torjunut selityksen.
Ensimmäisen värinäkötestin kehitti vuonna 1837 August Seebeck. Se perustui värillisten paperin lajittelemiseen. Testin avulla saatujen tulosten perusteella voitiin päätellä puna-vihersokeuden jakautuvan kahteen luokkaan, punasokeuteen ja vihersokeuteen, ja että molemmissa luokissa on hyvin erivahvuisia häiriötä. Teorian siitä kuinka värisokeiden reseptorit eroavat normaalinäköisen reseptoreista kehitti Lordi Rayleigh vuonna 1881. Hänen mukaansa värisokeat voitiin luokitella dikromaattisesti näkeviin, joilta puuttuu yksi reseptorityyppi, sekä anomaalisiin trikromaatikkoihin, joilla yksi reseptori on poikkeava. Nykyään käytössä olevan kreikkalaisperäisiin sanoihin perustuvan luokittelun kehitti Johannes von Kries vuonna 1897.
Värisokeuden osoitettiin periytyvän X-kromosomin kautta vuonna 1911. Se oli ensimmäinen ihmisominaisuus, joka onnistuttiin yhdistämään tiettyyn kromosomiin, mitä voidaan pitää alkusysäyksenä ihmisen geeniperimän kartoittamiselle.
Värisokeuden tutkimus keskittyi pitkään puna-vihersokeuteen. Ensimmäiset tritanopiatapaukset dokumentoitiin vasta vuonna 1952.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Coblis - värisokeiden värinäön simulaattori
Vasemmalla normaalin silmän tappisoluja (punaiselle, vihreälle ja siniselle herkkiä). Oikealla värisokean ihmisen silmän tappisoluja, joista puuttuvat punaiselle herkät solut.
Dikromaattisesti värisokeiden sekoittamat värit esitettynä kromaattisuusdiagrammilla. Samalla viivalla olevat väriärsykkeet näkyvät värisokealle samana värinä.
Farnsworthin–Munsellin 100-sävytesti
Puna-vihersokeuden tutkimiseen käytettävä anomaloskooppi
Suprajohteisiin perustuva kvanttitietokone

IQM-yrityksen suprajohteisiin perustuva kvanttitietokone Espoossa.
Suprajohteisiin perustuva kvanttitietokone on yksi mahdollinen kvanttitietokoneen fyysisistä toteutustavoista. Siinä valmistetaan nanotason suprajohtavia elektrodeja kytkettynä yhteen Josephsonin liitosten kautta. Niitä on noin viisi eri luokkaa: varauskubitti, vuokubitti, faasikubitti, transmon ja unimon.
Taustaa

1950-luvulla Dudley Buck kehitti suprajohteisiin perustuvaa tietokonetta, jota kutsuttiin nimellä cryotron. Idea cryotron tapaisista tietokoneista unohtui, mutta idea suprajohteiden käyttämisestä tietokoneiden rakentamisessa jäi elämään.
1970-luvulla suprajohteita pidettiin lupaavana tapana rakentaa tietokone. Toiveet eivät toteutuneet. Suprajohtavista tietokoneista kehittyi ajatus rakentaa suprajohtavia kvanttipisteitä, jotka on kytketty Josephsonin liitoksilla.
Monet suprajohtavan elektroniikan kehityskulut saivat alkunsa IBM:n merkittävistä panostuksista vuosina 1968–1983. Yhtiö pyrki luomaan suprajohtavia tietokonekomponentteja Josephson-liitoksiin perustuen. Vaikka projektin alussa suprajohtavan elektroniikan suorituskyky ennakoitiin selvästi paremmaksi kuin olemassa olevan piiteknologian, piimuistien kehitys nopeutui merkittävästi projektin 15 vuoden aikana. Tämä johti siihen, että vuonna 1983 ero menetelmien välillä oli käytännössä olematon, mikä teki uuden teknologian kehittämisestä epäedullista.
Kirjallisuutta

Stancil, Daniel D. & Byrd, Gregory T.: Principles of Superconducting Quantum Computers.  John Wiley & Sons, 2022.  ISBN 978-1-119-75072-7  Finna:jykdok.2120962  (englanniksi)
Salari, Alan: Microwave Techniques in Superconducting Quantum Computers.  (Unabridged edition)  Boston:  Artech House, 2024.  ISBN 978-1-63081-987-3  (englanniksi)
Zagoskin, Alexandre M.: Quantum Engineering: Theory and Design of Quantum Coherent Structures.  Cambridge University Press, 2011.  ISBN 978-0-521-11369-4  Finna:vaari.2739562  (englanniksi)
Awan, Shakil & Kibble, Bryan P. & Schurr, Jürgen: Coaxial Electrical Circuits for Interference-Free Measurements.  (Osa julkaisusarjaa: Electrical Measurement Series 13)  Stevenage:  The Institution of Engineering and Technology (IET), 2011.  doi:10.1049/PBEL013E  ISBN 978-1-84919-069-5  (englanniksi)
Krylov, Gleb & Jabbari, Tahereh & Friedman, Eby G.: Single Flux Quantum Integrated Circuit Design.  (Toinen, uudistettu laitos. Huomio: RSFQ (Rapid Single Flux Quantum) on teknologia, jota voidaan käyttää suprajohtavien kvanttitietokoneiden ohjauspiireinä. Tietyin reunaehdoin RSFQ voi täyttää kvanttitietokoneiden vaatimukset, mikäli se kehittyy tehokkaammaksi kuin CMOS-teknologia)  Springer Cham, 2024.  doi:10.1007/978-3-031-47475-0  ISBN 978-3-031-47474-3  (englanniksi)
Kok, Pieter & Lovett, Brendon W.: Introduction to Optical Quantum Information Processing.  Cambridge University Press, 2010.  doi:10.1017/CBO9781139193658  ISBN 978-0-521-51914-4  Finna:vaari.2739555  (englanniksi)
Van Duzer, Theodore & Turner, Charles W.: Principles of superconductive devices and circuits.  2 painos. Prentice Hall, 1999.  ISBN 9780132627429  Finna:jykdok.2029218  (englanniksi)
Solymar, Lazlo: Superconductive Tunnelling and Applications.  Lontoo:  Chapman and Hall, 1972.  ISBN 0-412-10210-2  Finna:vaari.1613723  (englanniksi)
Kvantti-informaatiotiede
Risto Kuittinen

Kaarle Risto Kalevi Kuittinen (s. 10. heinäkuuta 1946 Helsinki) on suomalainen geodesian asiantuntija ja professori.
Risto Kuittinen syntyi rakennusmestari Pentti Kuittisen ja Sofia Kyllikki Lindénin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1971 on erityisopettaja Helena Järvinen. Ylioppilaaksi Kuittinen tuli 1965 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1970 Teknillisestä korkeakoulusta, missä hän väitteli tekniikan tohtoriksi 1989. Hän toimi vesihallituksen hydrologisen toimiston tutkijana 1971–1973 ja  VTT:n tutkijana ja erikoistutkijana 1974–1989. Geodeettisen laitoksen fotogrammetrian osaston  johtaja ja professori Kuittinen oli 1989–1998, laitoksen ylijohtaja ja professori hänestä tuli vuonna 1998. Kuittinen oli myös Helsingin yliopiston kaukokartoituksen dosentti vuodesta 1993. Hän toimi useissa alansa kotimaisissa ja kansainvälisissä järjestöissä, samoin kuin oli esimerkiksi MATINE:n varapuheenjohtaja 2002–2005 ja puheenjohtaja 2006–2009. Kuittinen siirtyi eläkkeelle maaliskuussa 2011.
Tummaluppo

| Tummaluppo |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kotelosienet Ascomycota
Alakaari::  Pezizomycotina
Luokka::  Lecanoromycetes
Alaluokka::  Lecanoromycetidae
Lahko::  Maljajäkälät Lecanorales
Heimo::  Karpeet Parmeliaceae
Suku::  Tummalupot Bryoria
Laji::  fuscescens
Kaksiosainen nimi
 Bryoria fuscescens  (Gyeln.) Brodo & D. Hawksw. 
Synonyymit
 Alectoria crispa Motyka  Alectoria fuscescens Gyeln.  Alectoria positiva (Gyeln.) Motyka 
Katso myös
   Tummaluppo Wikispeciesissä   Tummaluppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tummaluppo eli mustaluppo (Bryoria fuscescens) on jäkälä, joka kasvaa puiden oksilla roikkuvana. Sen leväosakas on viherlevä (Trebouxia).
Levinneisyys

Tummaluppo on yleinen koko Suomessa. Lajia esiintyy myös laajasti muualla Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.
Muuta

Tummaluppo on poroille talviaikaan tärkeää ravintoa. Lajia on usein vaikea erottaa harsuluposta (Bryoria glabra).
Tummalupon jäkäläaineena eli sekundaarisena aineenvaihduntatuotteena esiintyy fumaariprotoketraarihappoa (C22H16O12).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Tummaluppo (Bryoria fuscescens)
Luopioisten kasvisto: Tummaluppo (Bryoria fuscescens)
UniProt: Taxonomy - Bryoria fuscescens (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Bryoria fuscescens (englanniksi)
Consortium of Lichen Herbaria: Bryoria fuscescens (englanniksi)
Fungi of Great Britain and Ireland: Bryoria fuscescens (englanniksi)
Italic 7.0, The Information System on Italian Lichens: Bryoria fuscescens (englanniksi)
PheroBase: Semiochemicals of Bryoria fuscescens (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Bryoria fuscescens:  Wikidata: Q995332  Wikispecies: Bryoria fuscescens  BioLib: 197435  CoL: NJTZ  EoL: 2858606  EPPO: BRYRFU  Fungorum: 341504  GBIF: 2606557  iNaturalist: 117927  IRMNG: 10393568  ITIS: 190579  MycoBank: 341504  NatureServe: 2.964791  NBN: NBNSYS0000018259  NCBI: 172611  Observation.org: 17877  Open Tree of Life: 733702  PLANTS: BRFU60  Laji.fi: MX.65381 
Alectoria fuscescens:  Wikidata: Q59427993  CoL: BLR4  GBIF: 5261226  IRMNG: 10645761  MycoBank: 122545