stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Louis II Condé
Sukutausta

Louis'n vanhemmat olivat Condén prinssi Henri II de Bourbon (1588–1646), joka oli Burgundin käskynhaltija, Montmorencyn, Albret’n, Enghien ja Belleraden herttua ja Ranskan pääri sekä Châteaubriant'n ja Dervalin vapaaherratar ja Ludvig XIV:n sylikummi Margeurite de Montmorency. Hänen vanhemmillaan oli ennen Louis'n syntymää ollut jo kolme poikaa, jotka kuitenkin kuolivat hyvin varhaisessa iässä. Louis sai syntyessään Enghienin herttuan arvon.
Condé sai perusteellisen kasvatuksen jesuiittakoulussa Bourgesissa, ja 17-vuotiaana hän johti Burgundin hallintoa isänsä puolesta. Hän avioitui 1. toukokuuta 1641 vasta 13-vuotiaan Claire-Clêmence de Maillén kanssa, joka oli kardinaali Richelieun veljentytär. Heidät oli kihlattu toisilleen morsiamen ollessa vasta viisivuotias. Heidän lapsistaan ainoastaan Henri-Jules (Pariisi, 29. heinäkuuta 1643 – 1. huhtikuuta 1709) saavutti täysi-ikäisyyden.
Elämäkerta > Kolmikymmenvuotinen sota

Condé sai ensi kertaa armeijan komennettavakseen kolmikymmenvuotisessa sodassa Rocroin taistelussa 1643 ja osoitti sotapäällikkönä varhaiskypsyyttä. Viisi päivää Ludvig XIII:n kuoleman jälkeen 19. toukokuuta hän löi espanjalaiset ratkaisten taistelun itsejohtamallaan oikean sivustan ratsuväellä. Voiton jälkeen hänet lähetettiin Reinille, jossa hän vuonna 1644 saavutti voiton yhdessä Henri Turennen kanssa yhdistyneestä keisarin ja Baijerin armeijasta Freiburgin taistelussa. Kaksikko voitti myös Allerheimin taistelun kenraali Franz von Mercyä vastaan vuonna 1645. Vuonna 1646, isänsä kuoleman jälkeen, hänestä tuli Condén ruhtinas.
Condé valloitti Dunkerquen vuonna 1646. Hän oli kuitenkin vähemmän menestyksekäs Kataloniassa, sillä hän ei onnistunut valloittamaan Lleidan kaupunkia, mutta 1648 hän kuitenkin voitti Artois’ssa arkkiherttua Leopoldin Lensin taistelussa, joka oli viimeinen suuri taistelu kolmikymmenvuotisessa sodassa.
Elämäkerta > Fronde

Fronden kapinoiden aikana Condé omaksui kaksiselitteisen kannan. Hän puolusti aluksi hovia, mutta sittemmin  toimi kardinaali Mazariniä vastaan. Hänen tukensa Anna Itävaltalaiselle mahdollisti Reuilin rauhan solmimisen. Kuitenkin vuonna 1649 tapahtunut kilpailu vaikutusvallasta kardinaali Mazarinin kanssa sai hänet kääntymään Fronden kannattajaksi.
Condé ja hänen veljensä Conti sekä kälynsä, Longuevillen herttua, heitettiin vankilaan, ja heidät pidettiin pidätettyinä 13 kuukautta. 7. helmikuuta 1651 ennen Fronden kokoontumista, Mazarin pakeni ja vapautti ruhtinaat. Condé otti ruhtinaiden kapinan johdon, ja huolimatta mahtavan serkkunsa Ludvig XIV:n täysi-ikäisyydestä, hän neuvotteli Espanjan Filip IV:n sekä Englannin Oliver Cromwellin kanssa.
Condé siirtyi Espanjan armeijan palvelukseen. 1652 hän hyökkäsi komentamansa, mutta espanjalaisten rahoittaman armeijan kanssa Ranskaan ja valtasi tilapäisesti Pariisin. Condén päätös tuoda Espanja mukaan sotaan lujitti hänen vastustajiensa Ludvig XIV:n ja Mazarinin rivejä. Ruhtinaat kokivat raskaat tappiot Bléneaussa 7. huhtikuuta 1652, Étampesissa toukokuussa ja tämän jälkeen Saint-Antoinen esikaupungissa Pariisissa. Ranskan armeija hylkäsi Condén ja valitsi sen sijaan kuninkaalle lojaalin Turennen. Lokakuussa 1652 ruhtinaat menettivät Pariisin ja vuosina 1654–55 Turenne karkotti hyökkääjät lopullisesti Ranskasta.
Vuonna 1658 hän otti osaa Dunes’n taisteluun, jossa Ranskan puolella taistellut Turenne koki suuren voiton. Pyreneiden sopimus vuonna 1659 soi Condélle armahduksen, joka julkaistiin Aix-en-Provencessa hieman ennen Aurinkokuninkaan ja Espanjan infantan Maria-Teresia Itävaltalaisen avioliittoa, ja hän saattoi palata Ranskan armeijan palvelukseen.
Elämäkerta > Takaisin Ranskan armeijaan

1667 Ranskan ja Espanjan välille syttyi uusi sota (ns. Devolution-sota). Condé kutsuttiin jälleen Ranskan palvelukseen, ja hän valloitti Franche-Comtén maakunnan kolmessa viikossa vuonna 1668. Juhlistaakseen avioliittoaan vuonna 1679 Auvergnen Dauphinin tyttären, Annen, kanssa, Condé perusti Ohdakkeen ritarikunnan, joka oli kuitenkin hyvin lyhytikäinen.
Hänelle tuli vielä tilaisuus osoittaa kykynsä vuonna 1672, kun Ranskan-Hollannin sota syttyi. Sodassa hän komensi Ranskan toista armeijaa Alankomaissa ja Belgiassa vanhan sotatoverinsa Turennen komentaessa toista. Condén viimeinen taistelu oli Seneffen taistelu, jossa hän löi Alankomaiden käskynhaltija Vilhelm III Oranialaisen (myöhemmin Englannin kuningas Wilhelm III) joukot vuonna 1674. Tällöin 53-vuotias Condé oli jo huonossa kunnossa heikon terveytensä vuoksi ja hän jättikin Ranskan armeijan seuraavan vuonna.
Hän vietti loppuelämänsä rauhassa Chantillyn linnassa, jossa hän nautti muusikoiden ja runoilijoiden seurasta. Hän harrasti kirjallisuutta, ja hänen keskustelukumppaneinaan olivat Jean Racine, Nicolas Boileau ja Molière. Prinssi Henri seurasi isäänsä Condén ruhtinaana.
Jacques Bénigne Bossuet saarnasi tunnetun saarnansa Condén arkun ääressä. Saarna on jäänyt yhdeksi oman alansa mestarityöksi.
Condén ruhtinaan vaakuna
Chantillyn linna lounaasta nähtynä.
Bradford Cooper

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bradford Cooper |  Bradford Cooper |  Bradford Cooper |  |
Maa:   Australia
Miesten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | München 1972 | 400 m vapaauinti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Belgrad 1973 | 400 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | Belgrad 1973 | 4×200 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Belgrad 1973 | 1 500 m vapaauinti |  |
Bradford Cooper (s. 19. heinäkuuta 1954) on entinen australialainen vapaauimari ja olympiavoittaja.
"Brad" Cooper voitti Münchenin 1972 olympialaisissa kultaa 400 metrin vapaauinnissa. Hän tuli loppukilpailussa maaliin toisena ajalla 4.00,27 häviten Yhdysvaltain Rick DeMontille 0,01 sekuntia, mutta amerikkalainen jäi dopingtestissä kiinni kielletyn lääkkeen käytöstä ja hylättiin. Cooper oli mukana myös 1 500 metrin vapaauinnissa sijoittuen seitsemänneksi ajalla 16.30,49 sekä 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, jossa hän toi Australian joukkueen maaliin viidentenä ajalla 7.48,66.
Belgradin MM-kilpailuissa 1973 Cooper saavutti hopeaa 400 metrin vapaauinnissa sekä pronssia 1 500 metrin vapaauinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Hän hävisi 400 metrillä vain Rick DeMontille kaksikon uidessa kaikkien aikojen ensimmäisinä uimareina matkan alle neljässä minuutissa. DeMontin uusi maailmanennätys oli 3.58,18 ja Cooperin hopeamitaliaika 3.58,70.
Aiheesta muualla

International Swimming Hall of Fame: Bradford Cooper (Arkistoitu – Internet Archive)
Miesten 400 metrin vapaauinnin olympiavoittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Wyllis Cooper

| Wyllis Copper> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1899 Pekin, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 1955
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  käsikirjoittaja
Siviilisääty:  naimisissa
Wyllis Cooper oik. Willis Oswald Cooper (1899 Pekin, Illinois – 1955) oli yhdysvaltalainen käsikirjoittaja. Etunimensä hän muutti Wyllisiksi numerologiaa harrastavan vaimonsa pyynnöstä.
Cooper loi radioon muun muassa 1930- ja 1940-luvuilla esitetyt kauhukuunnelmasarjat Lights Out ja Quiet, Please. Elokuvakäsikirjoituksen hän teki muun muassa elokuvaan Frankensteinin poika.
Aiheesta muualla

Wyllis Cooper Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
200 Dynamene

| 200 Dynamene> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjät:  C. H. F. Peters
Löytöaika:  27. heinäkuuta 1879
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  2,74 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  2,37 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  3,11 AU
Eksentrisyys:  0,135
Kiertoaika Auringon ympäri:  1 655 päivää 4,53 vuotta
Inklinaatio:  6,90°
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  128 km
Pyörähdysaika:  19 h
Absoluuttinen kirkkaus:  8,26
Albedo:  0,053
Asteroidiluokka:  Ch
200 Dynamene on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi, jonka löysi C. H. F. Peters vuonna 1879. Pikkuplaneetta sai nimensä kreikkalaisen mytologian nereidi Dynamenen mukaan. Dynamenen on päävyöhykkeen kohteeksi melko suuri, sillä sen läpimitta on noin 128 kilometriä. Akselinsa ympäri se pyörähtää noin 19 tunnissa.
2,6-dikloorifenoli-indofenoli

| 2,6-Dikloorifenoli-indofenoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-(3,5-dikloori-4-hydroksifenyyli)iminosykloheksa-2,5-dien-1-oni
CAS-numero:  956-48-9
PubChem CID:  13726
SMILES:  C1=CC(=O)C=CC1=NC2=CC(=C(C(=C2)Cl)O)Cl 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H7NCl2O2
Moolimassa:  268,086 g/mol
2,6-Dikloorifenoli-indofenoli eli DCPIP (C12H7NCl2O2) indofenoliväriaineisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. 2,6-Dikloorifenoli-indofenolia käytetään redox-indikaattorina muun muassa määritettäessä C-vitamiinipitoisuuksia ja fotosynteesitutkimuksessa.
Käyttö

2,6-dikloorifenoli-indifenolia käytetään usein fotosynteesin valoreaktioiden tutkimiseen. Kasveissa NAPD+ toimii elektronien vastaanottajana niin kutsutussa Hillin reaktiossa ja pelkistyy. NAPD+ voidaan korvata reaktiossa 2,6-dikloori-indofenolilla, joka toimii elektronien vastaanottajana ja pelkistyy seuraavan reaktion mukaisesti:
Hapettunut muoto on väriltään sininen ja pelkistynyt on väritön. Hapettunut, sininen yhdiste absorboi valoa 600 nanometrin aallonpituudella, mutta pelkistynyt muoto ei, joten fotosynteesireaktion etenemistä voidaan seurata spektrofotometrisesti.
2,6-Dikloorifenoli-indofenolia käytetään myös C-vitamiinin määrittämiseen volumetrisesti eli titraamalla. Emäksisissä tai neutraaleissa olosuhteissa 2,6-dikloorifenoli-indofenoli on sinistä ja happamissa punertavaa. Yhdiste hapettaa C-vitamiinin dehydroaskorbiinihapoksi ja pelkistyy värittömäksi yhdisteeksi. Ekvivalenttikohta saavutetaan, kun 2,6-dikloorifenoli-indofenoli värjää liuoksen vaaleanpunaiseksi.
Aiheesta muualla

KEGG: 2,6-Dichloroindophenol (englanniksi)
2,6-dikloorifenoli-indofenolin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich (Merck), viitattu 30.5.2018.
2000 Herschel

| 2000 Herschel |
| --- | --- |
 1960 OA 
Löytäminen
Löytäjät:  J. Schubart
Löytöaika:  29. heinäkuuta 1960
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  2,38 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  1,67 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  3,09 AU
Eksentrisyys:  0,298
Kiertoaika Auringon ympäri:  1341 päivää 3,67 vuotta
Inklinaatio:  22,79°
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  15–40 km
Pyörähdysaika:  64 h
Absoluuttinen kirkkaus:  11,25
Asteroidiluokka:  S
2000 Herschel on päävyöhykkeen asteroidi eli pikkuplaneetta, joka kiertää Aurinkoa Marsin ja Jupiterin välisellä päävyöhykkeellä. Herschelin löysi J. Schubart vuonna 1960. Pikkuplaneetta sai nimensä tähtitieteilijä William Herschelin mukaan, joka tunnetaan mm. planeetta Uranuksen löytämisestä. Ennen kuin tämä asteroidi sai nimensä se tunnettiin väliaikaisella tunnuksella 1960 OA. Koska Herschelin absoluuttinen magnitudi (H) on 11,25; sen läpimitta on todennäköisesti välillä 15–40 kilometriä. Herschel on S-tyypin asteroidi ja vuorokauden pituus sen pinnalla on jopa 64 tuntia (ks. YORP-ilmiö).
Commodus

| Commodus |
| --- | --- |
 Herakleeksi pukeutuneesta keisari Commoduksesta tehty rintakuva Rooman Musei Capitolinissa.
Rooman keisari
Valtakausi:  17. maaliskuuta 180 – 31. joulukuuta 192
Edeltäjä:  Marcus Aurelius
Seuraaja:  Pertinax

Syntynyt:  31. elokuuta 161 Lanuvium, Rooman valtakunta
Kuollut:  31. joulukuuta 192 (31 vuotta) Rooma, Rooman valtakunta
Puoliso:  Bruttia Crispina
Suku:  Nerva–Antoninus
Isä:  Marcus Aurelius
Äiti:  Faustina nuorempi
Marcus Aurelius Commodus Antoninus (31. elokuuta 161 – 31. joulukuuta 192), alun perin Lucius Aelius Aurelius Commodus, oli Rooman keisari vuosina 180–192. Hän oli ensimmäinen Rooman keisari, joka oli syntynyt hallitsevan keisarin pojaksi. Jälkipolville Commoduksesta on annettu maine heikkotahtoisena ja omalaatuisesti käyttäytyneenä hallitsijana, jonka kuoleman jälkeen epävarmuus kasvoi koko Rooman valtakunnassa. Nimi "Commodus" on latinan kieltä ja merkitsee suomeksi kirjaimellisesti "mukavaa".
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus

Commodus syntyi 31. heinäkuuta 161 nimellä Lucius Aelius Aurelius Commodus silloisen Rooman keisarin Marcus Aureliuksen pojaksi Lanuviumin kaupungissa, Rooman valtakunnassa. Hänellä oli myös vuonna 165 kuollut vanhempi kaksoisveli Titus Aurelius Fulvus Antoninus sekä vuonna 162 syntynyt pikkuveli Marcus Annius Verus, joka menehtyi vuonna 169. Koska Commoduksen molemmat veljet kuolivat jo ollessaan lapsia, Commodus oli Marcus Aureliuksen ainoa perijä, vaikka monet eivät pitäneet häntä tarpeeksi kyvykkäänä ja kunnianhimoisena tullakseen keisariksi. Hän ei ikinä välittänyt koulunkäynnistä, vaan oli paljon kiinnostuneempi erilaisista urheilulajeista.
Vuonna 172 teini-ikäinen Commodus matkusti Carnuntumiin, nykyisen Itävallan alueelle, jossa sijaitsi Marcus Aureliuksen sotajoukkojen päämaja roomalaisten sodassa markomannien germaaniheimoa vastaan. Useimmat historioitsijat olettavat, että Commodus oli Carnuntumissa, kun Marcus Aureliuksen sotajoukot kukistivat markomannit. Aureliuksen voitto ei kuitenkaan riittänyt nujertamaan markomanneja lopullisesti, ja myöhemmin keisariksi tultuaan Commodus päätti sodan solmimalla rauhan markomannien kanssa.
Vuonna 175 Syyrian kuvernööri Avidius Cassius kuuli valheellisia huhuja, joiden mukaan Marcus Aurelius olisi kaatunut sotaretkellä markomanneja vastaan. Hän päätti julistautua keisariksi ja suunnitteli lähettävänsä sotajoukkoja valloittamaan Rooman, kun Marcus Aurelius kuuli usurpaattorin vallankaappausaikeista. Keisari oli lähettämässä Commoduksen ja suuren sotajoukon Syyriaan tukahduttaakseen kapinan Lähi-idässä, mutta Cassius joutui oman sadanpäämiehensä murhaamaksi ennen kuin Marcus Aurelius edes ehti aloittaa sotaretkensä.
Commodus osallistui usein isänsä pitkille matkoille Rooman itäisissä maakunnissa. Vuoden 176 keväällä he vierailivat muiden muassa Ateenassa ja Antiokiassa, ja he palasivat takaisin Roomaan vasta saman vuoden syksyllä. Matkan jälkeen, 27. marraskuuta 176, Marcus Aurelius nimitti poikansa lailliseksi perijäkseen ja myönsi hänelle imperaattorin arvonimen.
Elämäkerta > Keisarina

Kun Marcus Aurelius kuoli 17. maaliskuuta 180 sotaretkellä germaaneja vastaan, Commoduksesta tuli Rooman keisari ja hän omaksui uuden nimen Marcus Aurelius Commodus Antoninus. Hän kuitenkin luopui isänsä valloitusretkistä, vaikka hän pitikin Roomassa triumfin, jonka aikana hän tarinan mukaan jatkuvasti suuteli vaunuissaan ollutta orjaa. Samana iltana hän teki kierroksen Rooman kaupungin ilotaloissa.
Commodus oli ollut aina erittäin kiinnostunut gladiaattoritaisteluista, mutta keisariksi tultuaan hän osallistui julkisesti Rooman gladiaattoritaisteluihin, pukeutuneena itsekin gladiaattoriksi. Kun Commodus esiintyi gladiaattoriareenoilla, hän kertomusten mukaan heitteli miljoonia sestertiuksia väkijoukon sekaan. Ylhäisen asemansa takia Commoduksen sallittiin voittaa jokainen gladiaattoritaistelu, johon hän osallistui. Hänen on myös kerrottu järjestäneen Rooman ylhäisölle yksityisiä gladiaattoritaisteluita, joissa hänen on väitetty surmanneen satoja villieläimiä. Roomalaiset pitivät Commoduksen käytöstä keisarin arvokkuutta halventavana, sillä gladiaattorit kuuluivat Rooman alhaisimpiin yhteiskuntaluokkiin.
Gladiaattorina esiintymisensä ohella Commodus tahtoi osoittaa "miehekkyytensä" myös muilla tavoilla. Hän oli ihastunut kreikkalaisten mytologian suurimpiin tarusankareihin kuuluneeseen Herakleeseen, joten Commodus alkoi esiintyä "roomalaisena kaupunginperustaja-Herakleena", joka esikuvansa tavoin pukeutui leijonantaljaan ja kantoi mukanaan suurta nuijaa. Koska hän halusi samaistaa itsensä Herakleen kanssa, hän väitti polveutuvansa tarusankarin tavoin suoraan ylijumala Juppiterista ja laittoi hovitaiteilijansa veistämään hänestä lukuisia patsaita, joissa hän esiintyi Herakleena. Hän myös vaihtoi kaupungin suojelijan sodanjumala Marsista Herakleeksi.
Vuonna 192 osa Rooman kaupungista paloi maan tasalle, joten Commodus jälleenrakensi kaupungin ja antoi sille itsensä mukaan uuden nimen "Colonia Lucia Annia Commodiana". Samalla Rooman senaatista tuli "Senatus Commodianus Fortunatus" ja Rooman kansalaisia alettiin kutsua nimellä "commodinus". Keisari jopa nimesi kuukaudet uudestaan itsensä mukaan (Lucius, Aelius, Aurelius, Commodus, Augustus, Herculeus, Romanus, Exsuperatorius, Amazonius, Invictus, Felix, Pius).
Elämäkerta > Kuolema

Kun Commodus oli nimennyt Rooman kaupungin uudelleen, kansa oli täysin kyllästynyt häneen. Keisarin loisteliaan elämäntyylin seurauksena valtion kassa oli tyhjillään, ja valtakunnan asukkaat kärsivät köyhyydestä ja paikoitellen nälänhädästä. Commoduksen huonosti organisoimalla armeijalla oli vaikeuksia pidätellä Rooman rajoja uhkaavia germaaniheimoja, ja senaatin tuen keisari oli menettänyt nostamalla senaattorien verotusta.
Joukko ylhäisiä roomalaisia – mukaan lukien keisarin serkku ja rakastajatar Marcia – muodostivat salaliiton, jonka pyrkimyksenä oli Commoduksen salamurhaaminen. Alun perin salaliittolaiset järjestivät keisarille kutsut ja tarjoilivat hänelle myrkytettyä ruokaa, mutta Commodus oksensi ruoan pois eikä täten ehtinyt saada myrkytystä. Kun ensimmäinen salamurhayritys epäonnistui, salaliittolaiset värväsivät Narcissus-nimisen painijan kuristamaan Commoduksen hengiltä. On väitetty, että Commodus salamurhattiin sen takia, että hän oli suunnitellut astuvansa senaatin eteen gladiaattoriksi pukeutuneena vaatimaan itselleen konsulin arvonimeä.
Commoduksella ei ollut jälkeläisiä, joten keisariksi nousi pretoriaanikaartin lahjonut Pertinax, joka kuitenkin pian joutui edeltäjänsä tavoin salamurhan uhriksi. Vaikka senaatti kirosi Commoduksen muiston, vuonna 195 keisari Septimius Severus yritti saada itselleen Marcus Aureliuksen suvun kannatuksen julistamalla Commoduksen jumalaksi. Nykyiset historioitsijat kuitenkin pitävät Commodusta erittäin huonona keisarina, jonka valtakaudella alkoi Rooman valtakunnan alamäki.
Populaarikulttuurissa

Commoduksen hahmo esiintyy monissa antiikin Roomaa kuvaavissa elokuvissa, kuten esimerkiksi Ridley Scottin ohjaamassa historiallisessa toimintaspektaakkelissa Gladiaattori vuodelta 2000. Elokuvassa Joaquin Phoenixin esittämä Commodus kuvataan Marcus Aureliuksen vallanhimoisena ja sosiopaattisena poikana, joka murhaa isänsä saadakseen itselleen keisarin arvonimen. Elokuvan Gladiaattori Rooman valtahuonetta koskeva juoniosuus ei perustu kuitenkaan historiaan, vaan vanhempaan spektaakkelielokuvaan Rooman valtakunnan tuho (1964).
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto: Rooman keisarit.  Karisto, 2000.  ISBN 951-23-4094-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Franco Cavazzi: Commodus The Roman Empire.net. (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Marcus Aurelius | Rooman keisari | Seuraaja: Pertinax |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Nuorta Commodusta esittävä rintakuva Pariisin Louvressa.
Commedia dell’arte

Karel Dujardinsin yksityiskohdiltaan tarkka maalaus teatteriseurueesta väliaikaisine lavoineen, vuosi 1657 (Louvre)
Commedia dell’arte (vapaasti suom. ammattilaisten esittämä näytelmä) on 1500-luvulla Italiassa syntynyt improvisaatioteatterin muoto. Se levisi vähitellen Keski-Eurooppaan kiertelevien teatteriseurueiden mukana. Commedia dell’artea esitettiin 1700-luvulle saakka, minkä jälkeen se katosi tai yhdistyi muihin teatterin muotoihin.
Commedia dell’artea esitettiin pienillä lavoilla (canvaccio), toreilla ja karnevaaleissa. Esitykset perustuivat tyyppihahmoihin, joilla oli tarkat ennaltamäärätyt suhteet toisiinsa. Tyypillisesti näyttelijät käyttivät puolimaskia, ja esiintyminen oli hyvin kehollista. Juonikuvio oli sovittu, mutta repliikit olivat improvisaatiota.
Jokaisessa commedia dell’arte -ryhmässä oli tusinan verran näyttelijöitä ja kokoelma erilaisia kohtauksia. Naamiot olivat roolihahmojen kannalta tärkeämpiä kuin näyttelijät. Useimmat näyttelijät tekivät itse omat naamionsa tai parantelivat vanhoja malleja.
Historia

Commedia dell’arte syntyi Italiassa 1500-luvulla. Maan eri alueilla esitettiin keskiajalla farsseja paikallisilla italian kielen murteilla. Näistä esityksistä kehittyi ammattimaisia teatteriryhmiä, joihin otettiin kulkusoittajia, akrobaatteja, katuesiintyjiä ja seikkailijoita. Ryhmät alkoivat esittää kansankielisiä ja kansaan meneviä näytelmiä, joissa oli komiikkaa sekä tunnistettavia mutta liioiteltuja tai parodisia hahmoja. Näyttelijät luottivat omaan älyynsä ja kykyynsä luoda tunnelmaa ja esittää hahmoja ilman kulisseja tai rooliasuja.
Varhaisin commedia dell’arte -seurueen esitys tunnetaan vuodelta 1545. Varhaisista ryhmistä tunnetuin oli Gelosi, jota johtivat vuosina 1568–1604 Francesco ja Isabella Andreini. Muita tunnettuja ryhmiä 1500-luvulla olivat esimerkiksi Desiosi, Comici Cofidènti ja Uniti. Seuraavalta vuosisadalta Italiasta tunnetaan esimerkiksi toinen Comici Confidènti -niminen ryhmä, sekä Accesi ja Fedeli.
Ranskasta ensimmäinen maininta commedia dell’arte -ryhmästä on vuosilta 1570–1571. Italialainen teatteri oli Ranskassa suosittua vuoteen 1697 saakka, jolloin Ludvig XIV karkotti italialaiset seurueet maasta. Myös Englannissa, Espanjassa ja Baijerissa italialainen tyyli oli suosittua.
Commedia dell’arte alkoi kadota 1700-luvulla. Tyyppihahmot olivat jo menettäneet elinvoimansa ja muuttuneet epärealistisiksi ja siten epähauskoiksi. Tyylin tilalle nousikin Italiassa realistisempi teatterin tyyli, joka syrjäytti suosiossa commedia dell’arten. Se jatkoi kuitenkin elämäänsä teatterin muissa muodoissa, kuten pantomiimissa, englantilaisessa Punch and Judy -nukketeatterissa sekä myöhemmin mykkäelokuvien slapstickissä. Myös Molière, Shakespeare ja Ben Jonson ottivat siitä vaikutteita omiin näytelmiinsä.
Italiassa ei 2000-luvulla ole enää yhtään erityistä commedia dell’arte -teatteria tai -esityskautta, eikä tyylilajilla ole entisten vuosisatojen elinvoimaa ja pysyvyyttä. Tyylilajia on nykyaikana kuitenkin hyödyntänyt ja myös uudistanut moni näytelmäkirjailija, kuten Dario Fo. Italiassa toimii nykyisinkin joitain commedia dell’arteen keskittyviä teatteriryhmiä. Myös suuret italialaiset teatteriopistot ja teatterikoulut ovat 1990-luvulta lähtien ryhtyneet antamaan commedia dell’arte -kursseja. Tyylilajin nykyaikaisessa käsittelyssä ei enää tukeuduta yhtä vahvasti vanhaan traditioon kuin aiemmin.
Tyyppihahmot

Commedia dell’arten hahmot olivat tyyppihahmoja, karaktereja. Hahmot esiintyivät kaksittain, ja yhdessä näytelmässä oli yleensä kolme tai neljä paria. Tavallisesti tarvittiin ainakin kaksi vanhempaa miestä (Pantalone ja Il Dottore), kaksi miespalvelijaa (kuten Harlekiini), sekä rakastavaiset (Innamorati). Lisähahmoja olivat muun muassa Il Capitano sekä palvelustyttö Colombina.