stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Enso-Gutzeit
Enson tehtaiden osto

Vuonna 1912 oli ostovuorossa Vuoksen varrella Ensossa toiminut Enso Träsliperi Aktiebolaget. Tämän yhtiön oli perustanut 1887 paroni Carl August Standertskjöld, joka oli ostanut maa-alueen Vuoksen rannalta Räikkölän kosken luota ja puolet kosken vesivoimaoikeuksista. Varat ostoon hän oli hankkinut myymällä Kymijoen varrella Inkeroisissa sijaitsevan puuhiomonsa Tammerfors Linne- & Jern-Manufaktur Aktie-Bolagille.
Tänne keskelle asumatonta erämaata perustettiin 1888 Enson puuhiomo ja sen ympärille samanniminen yhdyskunta. Vuonna 1907 Enson puuhiomon yhteyteen rakennettiin paperitehdas, jossa oli käytössä suurella yankee-kuivaussylinterillä varustettu paperikone. Muutama vuosi myöhemmin 1910 oli lisävoiman saamiseksi valmistunut vielä Vuoksen poikki voimalaitos ja pato, joka oli kuitenkin tullut niin kalliiksi että Enson omistajat halusivat myydä yhtiön. Enso Träsliperi säilyi oston jälkeen itsenäisenä yhtiönä vuoteen 1927 saakka.
Gutzeit kasvatti vielä metsäomistustaan 1913 ostaessaan Aktiebolaget Finland Wood Company:n omistamat metsäalueet. Muutamaa vuotta myöhemmin 1915 tuli voimaan laki, joka rajoitti yhtiöiden metsänomistusta Suomessa. Vuonna 1912 suomalaiset sahat perustivat yhteishankkeena Venäjälle, lähelle Pietaria, Dubrovkaan sanomalehtipaperitehtaan ja sahan. Myös Gutzeit-yhtiö oli hankkeessa mukana.
Sotavuodet

Talvisota aiheutti suuria menetyksiä Enso-Gutzeitille. Varsinaisen sodan aikana Kotkassa sijaitseva Norjan saha tuhoutui pommituksessa ja myös Enson ja Kaukopään tehdaslaitokset kärsivät vaurioita ja muun muassa 650 000 kuutiometriä varastossa ollutta raakapuuta tuhoutui. Talvisodan rauhanteossa menetettiin Enson tuotantolaitokset ja voimalaitos, Laatokan Karjalassa sijainneita sahalaitoksia sekä noin 100 000 hehtaaria metsää. Yhtiön uudeksi kotipaikaksi tuli Ruokolahti jonka alueella Kaukopään tehtaat sijaitsivat mutta käytännössä sen pääkonttori toimi tästä lähtien Helsingissä.
Vuonna 1941 Enso-Gutzeit osti Kymin kunnassa Korkeakoskella (nyk. Kotkan kaupunki) toimivan haapakuidusta insuliittilevyä valmistaneen Insulite Company of Finland:in jonka amerikkalainen emoyhtiö Minnesota and Ontario Paper Co. halusi vetäytyä pois Suomesta. Insulite Company of Finland oli perustettu 1930 ja Korkeakosken tehdas oli käynnistynyt 1932. Enso-Gutzeit perusti myös 1940 laatikkotehtaan Helsinkiin.
Sodanjälkeiset vuodet

Heti sodan jälkeen yhtiön toimitusjohtaja Väinö A. Kotilainen joutui Liittoutuneiden valvontakomission vaatimuksesta eroamaan koska hän oli palvellut jatkosodan aikana Suomen Itä-Karjalan miehityshallinnon johtajana. Uudeksi toimitusjohtajaksi tuli 1. lokakuuta 1945 William Lehtinen.
Sodan jälkeen Enso-Gutzeit rakennutti 1945 vesivoimalaitoksen Vuoksen Tainionkoskeen korvaamaan Rouhialan ja Enson voimaloiden menetystä. 1946 ostettiin Keski-Suomessa Säynätsalossa toiminut Joh. Parviaisen Tehtaat jolla oli siellä vaneritehdas ja talotehdas. Talotehtaan tuotannosta huomattava osa meni Neuvostoliittoon sotakorvauksina. Sotakorvaustoimitukset toivat myös paljon lisätöitä Enso-Gutzeitin omistamalle Lypsyniemen Konepajalle, jonka johtajana 1950–1958 ja 1965–1968 toimi teollisuusneuvoksen arvon saanut Erkki Manner. 1945 Enson haltuun siirtyivät toisen valtionyhtiön Outokumpu Oy:n Vuoksen varrella sijainneet tuotantolaitokset kun Outokumpu keskitti toimintojaan Länsi-Suomeen. Näihin tuotantolaitoksiin keskitettiin Enso-Gutzeitin kemianteollisuus, joka jalosti selluloosatehtailta syntyviä sivutuotteita ja myös yhtiön keskuslaboratorio muutti sinne.
1950-luvulla valmistui 1955 uusi sanomalehtipaperitehdas Summaan Kotkan ja Haminan välille, Kotkassa alkoi voimapaperin tuotanto, ja Lahdessa sijaitseva entinen Tornatorin lankarullatehdas muutettiin kotelo- ja laatikkotehtaaksi. Kaukopäässä alkoi valkaistun kartongin tuotanto, ja 1959 alkoi Tainionkoskella uuden 150 000 tonnin sulfaattiselluloosatehtaan rakentaminen (Kaukopää II). Tämä 1961 valmistunut tehdas korvasi vanhan Tornatorin selluloosatehtaan joka suljettiin 1963. Toinen 100 000 tonnin sulfaattiselluloosatehdas rakennettiin 1962–1967 Pohjois-Karjalaan Uimaharjulle.
Kansainvälistyminen alkaa

Vuonna 1962 William Lehtisen jälkeen toimitusjohtajaksi tuli Pentti Halle. Samana vuonna yhtiön pääkonttori siirtyi Helsinkiin Katajanokalle valmistuneeseen arkkitehti Alvar Aallon suunnittelemaan Enso-Gutzeitin pääkonttoriin.
1963 Enso-Gutzeit laajensi toimintaansa ulkomaille, kun se hankki vähemmistöosuuden hollantilaisesta  Roermondin paperitehtaasta. Tehdas siirtyi kokonaisuudessaan Enso-Gutzeitille 1965. Tämä hankinta ei kuitenkaan osoittautunut onnistuneeksi ja tehdas myytiin takaisin hollantilaisille 1972. 1968 Enso-Gutzeit oli mukana vähemmistöosakkaana yhdessä Tampella Oy:n kanssa Yhdysvalloissa Louisianassa tuotannon aloittaneessa Pineville Kraft Corporationin omistamassa selluloosa- ja päällyskartonkitehtaassa. Tämäkin omistusosuus myytiin myöhemmin pois.
Merkittävin Enso-Gutzeitin 1960-luvun ulkomaisista hankkeista oli Kanadan länsirannikolle Kitimatiin Brittiläiseen Kolumbiaan 1965 perustettu Eurocan Pulp & Paper Co. Ltd. jonka toiminta alkoi 1970–1971. Tässä yrityksessä Enso-Gutzeitilla oli aluksi 50 prosentin osuus; muut osakkaat olivat Tampella (25 %) ja Kymmene (25 %). Eurocanin Kitimatissa sijainneisiin tuotantolaitoksiin kuului saha, sulfaattiselluloosatehdas sekä voimapaperi- ja päällyskartonkitehdas. Vaikka Helsingin Sanomat arveli Eurocania Suomen kannattavimmaksi ulkomaiseksi investoinniksi jo ennen sen valmistumista vuonna 1969, sillä oli vuosia taloudellisia vaikeuksia, ja osakkaista Tampella vetäytyi myyden osuutensa Kymmene Oy:lle, joka puolestaan myi osuutensa 1979 Ensolle. Enso-Gutzeit solmi 1980 yhteistyösopimuksen kanadalaisen West Fraser Timber Co. Ltd. yhtiön kanssa mutta kesti vielä vuosia ennen kuin Eurocan alkoi tuottaa voittoa. Enso-Gutzeit myi pois osuutensa Eurocanista 1994.
Enso-Gutzeitilla oli näiden hankkeiden lisäksi myöhemmin tuotantotoimintaa Barbadoksella, Ranskassa, Englannissa, Hollannissa ja Indonesiassa ja tämän ohella myös myyntikonttorien verkosto ympäri maailmaa.
Kun Pentti Halle jäi eläkkeelle 1972 hänen seuraajakseen oli tarkoitus tulla varatoimitusjohtaja Aarne Hildén. Lopulta kuitenkin poliittiset tekijät tulivat mukaan ja uudeksi pääjohtajaksi tuli Olavi J. Mattila joka oli myös Valmet Oy:n pääjohtaja. Enso-Gutzeitin toimitusjohtajaksi tuli vuonna 1975  Pentti Salmi, josta tuli 1983 pääjohtaja Mattilan jäätyä eläkkeelle. Salmen pitkäaikainen luottomies oli muun muassa kehitysjohtajana ja hallituksen päätoimisena jäsenenä toiminut Jaakko Paronen.
1970-luvulla Enso-Gutzeit hankki omistukseensa Oy Heinolan Faneritehdas-yhtiön 1975 ja Pitkäpuu Oy:n 1979. Yhtiön Kotkan tehtaita uusittiin 1979–1981, ja Kaukopään tehtailla käynnistyi 8. paperikone 1982.
Yrityskauppoja 1980- ja 1990-luvulla

1986 Enso-Gutzeit osti A. Ahlström Osakeyhtiön Varkauden tehtaat joihin kuului saha sekä vaneri-, selluloosa- ja paperitehtaat. Samalla Enso-Gutzeitin omistama Savonlinnassa sijainnut Lypsyniemen Konepaja siirtyi Ahlströmin haltuun. Enso-Gutzeit edeltäjä W.Gutzeit & Co oli jo 1909 aikonut ostaa Varkauden tehtaat ne silloin omistaneelta viipurilaiselta Paul Wahl & Co-yhtiöltä mutta A. Ahlström ehti tehdä kaupat sillä välin kun Gutzeitin silloinen toimitusjohtaja Alex Gullichsen vasta harkitsi ostoa. Muita vuonna 1986 ostettuja yrityksiä olivat Tervakoski Oy, Kiteen Saha Oy ja pakkausalalla toiminut Pakkaus-Piste Oy.
Enso-Gutzeit myi 1990 kuitulevy- ja vanerituotantonsa Kymmene-yhtiön tytäryhtiölle Schauman Wood Oy:lle ja 1993 ostettiin Tampella Oy:n metsä- ja pakkausteollisuus. 1989 Enso-Gutzeit perusti yhdessä neuvostoliittolaisten kanssa Enocell Oy -nimisen yhteisyrityksen, josta Enso omisti 80 prosenttia. Tämän yhtiön haltuun siirtyi Uimaharjun sulfaattiselluloosatehdas joka käynnistyi uudelleenrakennettuna 1992. Tehdas hankki suurimman osan käyttämästään raakapuusta Venäjän puolelta. Toinen Enson yhteisyritys oli Karjalan tasavaltaan perustettu puunhankintayhtiö Ladenso, jossa Enson osuus oli 20 prosenttia.
Enso-Gutzeitin muihin ulkomaisiin hankkeisiin näinä vuosina kuului vuonna 1994 Saksassa toimintansa aloittanut, Sachsen Papier Eilenburg GmbH nimisen tytäryhtiön omistama, kierrätyspaperia käyttävä sanomalehtipaperitehdas lähellä Leipzigia. Vuonna 1989 Enso-Gutzeit oli ostanut hollantilaisen Berghuizer Papierfabriek N.V. yhtiön jolla oli paperitehdas Wapenveldissä Hollannissa sekä 1990 ranskalaisen yhtiön Papeteries R. Soustre & Fils S.A.
Vuonna 1996 Enso-Gutzeitin haltuun siirtyi valtionyhtiö Veitsiluoto Oy, ja tämän jälkeen Enso-Gutzeit oli jonkin aikaa Suomen suurin metsäteollisuusyhtiö, kunnes UPM-Kymmene -konserni muodostettiin. Tässä yhteydessä Enso-Gutzeitin nimeksi muuttui Enso Oyj. Suomen valtiolla oli edelleen 60 prosentin omistusosuus yhtiössä. Viimeksi Enso hankki omistukseensa saksalaisen sanoma- ja aikakauslehtipaperin valmistajan E. Holtzmann & Cie AG:n siten että 1997 Enso osti 50,4 prosenttia sen osakkeista ja 1998 loput osakkeista. Tämän kaupan jälkeen Enso oli UPM-Kymmenen jälkeen Euroopan toiseksi suurin metsäteollisuusyhtiö.
Logistiikka

Metsäteollisuusyritykset tarvitsevat runsaasti raskaita kuljetuksia. Vesikuljetusten osalla Enso-Guzeitilla oli oma laivasto-osasto. Jo 1900-luvun alkuvuosikymmeninä Enso-Gutzeit Oy oli Saimaan suurin laivanvarustaja, jolla oli hallussaan laajimmillaan lähes 250 aluksen laivasto.
Rutolan tukikohta

1872 höyryhinaaja Huth
1873 varppaaja Kotka, myytiin 1877
1891 varppaaja Kotka, Saimaa
1891 varppaaja Ruttois, Saimaa
1891 höyryvarppaaja Risto, väliväylä
1892 puinen Ola, väliväylä
1892 puinen Julle, väliväylä
1892 Wanda, Saimaa
1893 Alexander, Saimaa, muutettu hinaajaksi 1905
1893 Aino, Saimaa
1893 pieni varppaaja Tirva, väliväylä
1893 pieni varppaaja Jänkö, väliväylä
1894 varppaaja Rapu, väliväylä
1894 niputtaja Urho, Saimaa
1894 Laimi, Saimaa, muutettiin varppaajaksi 1895
1899 hinaaja Luppi, Saimaa
1900 niputtaja Urho II
1907 hinaaja Poku, Saimaa
1908 hinaaja Ch. Kontturi, Saimaa
Utra Wood & Co, hinaaja Ahkera, Saimaa
Utra Wood & Co, hinaaja Sukkela, Saimaa
Utra Wood & Co, hinaaja Toimi, Saimaa
1907  Ilomants Skogsfastighets Ab, hinaaja Ilomants
Enso Ab, varppaaja Enso
Enso Ab, hinaaja Toinen
Pankakosken tehtaat, hinaaja Pankala, Pankakoski, Guzeitin oston jälkeen Rutolaan
Pankakosken tehtaat, hinaaja Pankakoski, Pankakoski
Pankakosken tehtaat, hinaaja Pankakoski II, Pankakoski Guzeitin oston jälkeen Kotkaan
1909 nostettu Pielisen pohjasta hinaaja Suhola
Laitaatsillan telakka ja konepaja perustettiin 1911. Ensimmäisen maailmansodan alkuun mennessä Guzeitilla oli 37 höyryvarppaajaa tai höyryhinaajaa ja neljä niputuslaitosta. Yhtiöllä oli lisäksi osuudet Pielisjoen, Heinäveden ja Kymin lauttausyhdistyksen ja Saimaan kanavan hinausyhtiön laivoihin. Uusi alustyyppi oli höyrylotja eli tervahöyry, joka yleistyi Saimaalla ensimmäisen maailmansodan aikana. Kyseessä oli oikeastaan vain suuresta puusta rakennettu lotja, johon oli asennettu höyrykone. Suuren osan tervahöyryistä omistivat Saimaan vesistön varren maanviljelijät ja liikemiehet, yksin tai isännistöyhtiöiden osakkaina. Alun pitäen tervahöyryjen luonnollinen määräsatama oli Pietari, jonne Saimaalta vietiin halkoja. Gutzeitin ensimmäisten tervahöyryjen valmistus aloitettiin 1915, ja seuraavana vuonna yhtiöllä oli niitä jo kuusi. Vuotta myöhemmin määrä oli kymmenen. Vuonna 1921 Gutzeitilla oli Saimaan kaikkien aikojen suurin tervahöyrylaivasto: 36 alusta. Niistä suurin osa oli ostettu käytettyinä, koska rakennuskustannukset olivat nousseet melkoisesti sodan jälkeen. Tervahöyryjen viimeinen kukoistuskausi oli 1920-luvun alkupuolisko, jonka jälkeen niistä alettiin vähitellen luopua. Gutzeitin kuljetuskalustoa olivat lotjat. Niitä oli eniten, 130, Kotkassa, missä niitä käytettiin sahatavaran siirtoon redillä odottaviin aluksiin ja purun ja muun sahausjätteiden kuljetukseen. Saimaalla oli 20 proomua, joista osa oli sahatavaran ja yleensä puun kuljetuksessa ja osaa käytettiin huoltoproomuina ennen muuta erilaisen uittokaluston kuljetukseen.
1919 hinaaja Hans, Onkilahden konepaja
1919 hinaaja Sölve, Onkilahden konepaja
1919 hinaaja Ilmari, Onkilahden konepaja
Hinaajien tultua varppaajia myytiin.
1919 hinaaja Heikki Peuranen, entinen P.25, Sotasaalis-Keskusosasto
Stora Enso syntyy

Kesäkuussa 1998 Enso Oyj:n ja ruotsalaisen metsäteollisuusyhtiö Stora AB:n johtokunnat sopivat yhtiöiden sulauttamisesta. Sulautuminen toteutui saman vuoden joulukuussa siten että Enso Oyj muutti nimensä Stora Enso Oyj:ksi ja Stora AB:stä tuli sen tytäryhtiö. Uuden yhtiön pääkonttori sijaitsi Helsingissä ja sen johtoon nousi Ensoa johtanut Jukka Härmälä. Uudesta yhtiöstä omistivat Suomen valtio ja Wallenbergin suvun hallitsema Investor AB kumpikin 24,1 prosenttia. Stora Enso oli syntyessään Euroopan suurin metsäteollisuusyhtiö ja se keskittyi sanoma-, aikakauslehti- ja hienopaperin sekä pakkauskartonkien tuotantoon.
Kirjallisuutta

Jorma Ahvenainen, Enso-Gutzeit Oy 1872–1992. I–II. Gummerus 1992.
Gareth Griffiths, The Polemical Aalto. The Enso-Gutzeit Headquarters, Helsinki (1959–1962), by Alvar Aalto -- A Formal Analysis. Datutop 19, Tampere, 1997.
Aiheesta muualla

Kansalliskirjaston digitoidut aineistot: Enso-Gutzeit Osakeyhtiön tuoteluettelot
Enso-Gutzeitin historia Stora Enson nettisivuilla
Elinkeinoelämän arkisto (Arkistoitu – Internet Archive) (haku sanalla Enso tuo 3665 dokumenttia)
Yhtiön pörssihistoriaa Pörssitiedon nettisivulla
Lyhyt selostus Gutzeit-yhtymän perustamisesta ja kehityksestä, Helsingin Sanomat, 03.09.1927, nro 237, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saha Kymijoen suulla vuonna 1910
Laitaatsillan telakan rakennuksia koristavat Enso Gutzeitin tähdet.
Jättipalsami

| Jättipalsami |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ericales
Heimo::  Palsamikasvit Balsaminaceae
Suku::  Palsamit Impatiens
Laji::  glandulifera
Kaksiosainen nimi
 Impatiens glandulifera  Royle 
Katso myös
   Jättipalsami Wikispeciesissä   Jättipalsami Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jättipalsami (Impatiens glandulifera) on suurikokoinen, yksivuotinen ja hyvin kilpailukykyinen palsamikasvi. Laji on kotoisin Himalajalta, mutta se on levinnyt puutarhakarkulaisena laajoille alueille vieraslajiksi muun muassa Suomessa.
Ulkonäkö ja koko

Suomessa jättipalsami kasvaa yleensä 100–200 cm korkeaksi, mutta joskus jopa yli kolmemetriseksi. Mehevä, lähes haaraton varsi on pehmeän vihreä, osin punaisen sävytteinen. Alemmat lehdet ovat vastakkain, ylemmät tavallisesti kolmittain. Lehdet kasvavat 5–25 senttimetrisiksi ja ovat suikeita, paksuja sekä tiheä- ja suippuhampaisia. Lehtipuoliskossa on 30–45 hammasta. Kukinto on 5–12 kukkainen terttu. Isokokoiset kukat ovat huppumaisia ja kannuksellisia, eri asteisesti punaisia, joskus myös valkoisia. Jättipalsami kukkii Suomessa heinä-syyskuussa.
Levinneisyys

Jättipalsami on alun perin kotoisin Himalajan alueelta Intiasta. Koristekasviksi muun muassa Eurooppaan tuotu laji on päässyt nopeasti villiintymään. Nopeaa leviämistä ovat tehostaneet erityisesti jättipalsamin siemenkodat, jotka räjähtävät auki kosketettaessa. Siemenet saattavat tällöin lentää jopa 7 metrin päähän. Esimerkiksi Etelä-Englannissa laji levisi 1839–1855 välisenä aikana useimpien jokien ja purojen rannoille, tosin osaksi ihmisen avustamana.
Suomessa jättipalsamia tavataan asutuksen liepeillä jo Etelä-Lappia myöten. Lajilla ei ole Suomen luonnossa luontaisia vihollisia, mikä edistää sen leviämistä. Nykyisin jättipalsami on yleisin palsamilaji Suomen luonnossa.
Elinympäristö

Alkuperäisellä esiintymisalueella jättipalsami kasvaa vuoristossa 1 800 metristä aina puurajalle saakka 4 000 metriin. Muualla jättipalsami on levinnyt vieraslajina puutarhoista luontoon. Se viihtyy erityisesti rannoilla, ojanvarsissa, kosteissa metsissä ja kaatopaikoilla. Laji on viime vuosikymmeninä yleistynyt Suomessa nopeasti. Nopeasti yleistyvän, suurikokoisen jättipalsamin hävittämistä suomalaisesta luonnosta on ryhdytty 2000-luvulla vaatimaan yhä useammin. Jättipalsami on vahva kilpailija, joka kykenee monin paikoin syrjäyttämään alkuperäistä kasvistoa. Paras keino hävittää jättipalsami sen valtaamilta alueilta on kitkeä se ennen siemenkotien muodostumista. Jättipalsami irtoaa helposti juurineen.
Jättipalsamissa esiintyviä kasvinsyöjiä ovat ainakin seuraavat lajit: juurikaskirva (Aphis fabae), horsmakiitäjä (Deilephila elpenor), Impatientinum balsamines, Siobla sturmi ja palsamikenttämittari (Xanthorhoe biriviata).
Käyttö

Jättipalsami on vanha puutarhojen koristekasvi ja sitä on istutettu myös mehiläiskasviksi. Nykyään lajia kuitenkin näkee useammin puutarhoista luontoon karanneena kuin puutarhoissa. Laji sietää myös varsin varjoisia kasvupaikkoja, mikä lienee osasyy sen aiempaan suosioon puutarhoissa.
Ruokaisat ja nuoret versot käytettävissä parsan lailla.
Aiheesta muualla

Jättipalsami Vieraslajit.fi. Luonnontieteellinen keskusmuseo.
Kasviatlas 2022: Jättipalsamin (Impatiens glandulifera) levinneisyys Suomessa.
Luontoportti: Jättipalsami (Impatiens glandulifera)
Pohjolan kasvien pauloissa: Impatiens glandulifera – jättipalsami
Räikkönen, Natalia: Jättipalsami haitallinen vieraslaji (pdf) (Esite)  2010. Varsinais-Suomen ELY-keskus.
ITIS: Impatiens glandulifera (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Impatiens glandulifera (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Impatiens glandulifera (Himalayan balsam) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158035  Wikispecies: Impatiens glandulifera  BioLib: 3585  Calflora: 10013  CoL: 3PJSV  EoL: 581165  EPPO: IPAGL  EUNIS: 161749  FNA: 242423079  GBIF: 2891770  GISD: 942  GRIN: 19826  iNaturalist: 47892  IPA: 12794  IPNI: 374110-1  IRMNG: 10942046  ISC: 28766  ITIS: 29187  MichiganFlora: 536  NatureServe: 2.135654  NBN: NBNSYS0000003189  NCBI: 253017  NZOR: 7e8acc28-f54b-49a5-8eda-e2f686efba9c  NZPCN: 4100  Observation.org: 6896  Open Tree of Life: 15716  PalDat: Impatiens_glandulifera  PfaF: Impatiens glandulifera  PFI: 3049  Plant List: kew-2862533  PLANTS: IMGL  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30221088-2  Tropicos: 3100049  VASCAN: 3657  WFO: wfo-0000730508  WoRMS: 594783  Laji.fi: MX.39158
1827

| --- | --- |
Vuosisadat: 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku
Vuosikymmenet: 1790-luku · 1800-luku · 1810-luku · 1820-luku · 1830-luku · 1840-luku 1850-luku · 1860-luku · 1870-luku · 1880-luku · 1890-luku · 1900-luku
Vuodet: 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809 1810 · 1811 · 1812 · 1813 · 1814 · 1815 · 1816 · 1817 · 1818 · 1819 1820 · 1821 · 1822 · 1823 · 1824 · 1825 · 1826 · 1827 · 1828 · 1829 1830 · 1831 · 1832 · 1833 · 1834 · 1835 · 1836 · 1837 · 1838 · 1839 1840 · 1841 · 1842 · 1843 · 1844 · 1845 · 1846 · 1847 · 1848 · 1849 1850 · 1851 · 1852 · 1853 · 1854 · 1855 · 1856 · 1857 · 1858 · 1859 1860 · 1861 · 1862 · 1863 · 1864 · 1865 · 1866 · 1867 · 1868 · 1869 1870 · 1871 · 1872 · 1873 · 1874 · 1875 · 1876 · 1877 · 1878 · 1879 1880 · 1881 · 1882 · 1883 · 1884 · 1885 · 1886 · 1887 · 1888 · 1889 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909
Tapahtumia

18. helmikuuta – Länsi-Afrikan vanhin yliopisto Fourah Bay College perustettiin.
4.–5. syyskuuta – Kolme neljäsosaa Turusta paloi. Palo oli Pohjoismaiden suurin kaupunkipalo.
Suomen tuolloin ainoa yliopisto, Turun akatemia, siirrettiin Turusta Helsinkiin, minkä jälkeen se sai nimen Keisarillinen Aleksanterin yliopisto (nykyinen Helsingin yliopisto).
Ensimmäinen valokuva kehitettiin Ranskassa.
Syntyneitä > Tuntematon päivämäärä

Nikolai Beloborodov, venäläinen harmonikanrakentaja (k. 1912)
Amanda Cajander, suomalainen diakonissa, Helsingin diakonissalaitoksen johtaja (k. 1871)
Josephine Clofullia, sveitsiläinen parrakas nainen (k. 1875)
Henry Gray, englantilainen anatomi ja kirurgi (k. 1861)
William Irwin, yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko ja Kalifornian kuvernööri (k. 1886)
Juho Rännäri, suomalainen opettaja, toimittaja ja kansanvalistaja (k. 1884)
Kuolleita

5. tammikuuta – Fredrik, Yorkin ja Albanyn herttua, Ison-Britannian kuningas Yrjö III:n poika ja brittiläinen sotamarsalkka (s. 1763)
17. helmikuuta – Johann Heinrich Pestalozzi, sveitsiläinen pedagogi (s. 1746)
19. helmikuuta – Armand Augustin Louis de Caulaincourt, ranskalainen poliitikko ja ministeri (s. 1773)
22. helmikuuta – Charles Willson Peale, yhdysvaltalainen taidemaalari (s. 1741)
4. maaliskuuta – Salomon Köhlström, suomalainen kirkonrakentaja (s. 1746)
5. maaliskuuta – Pierre-Simon Laplace, ranskalainen matemaatikko ja tähtitieteilijä (s. 1749)
5. maaliskuuta – Alessandro Volta, italialainen fyysikko (s. 1745)
26. maaliskuuta – Ludwig van Beethoven, saksalainen säveltäjä (s. 1770)
27. maaliskuuta – François Alexandre Frédéric de La Rochefoucauld-Liancourt, ranskalainen upseeri ja yhteiskunnallinen uudistaja (s. 1747)
31. maaliskuuta – Pehr Cornelius Tillaeus, suomalainen lääkäri ja kasvitieteilijä (s. 1747)
17. huhtikuuta – Paavo Tuovinen, suomalainen kansanrunoilija (s. 1769)
24. huhtikuuta – Israel Pickens, yhdysvaltalainen poliitikko ja lakimies (s. 1770)
5. toukokuuta – Fredrik August I, Saksin kuningas (s. 1750)
12. kesäkuuta – Johannes Finne Rosenvinge, norjalainen taidemaalari ja piirtäjä (s. 1804)
26. kesäkuuta – Samuel Crompton, englantilainen keksijä (s. 1753)
14. heinäkuuta – Augustin Jean Fresnel ranskalainen insinööri ja optiikan tutkija (k. 1788)
17. heinäkuuta – Erik Ticklén, suomalainen kappalainen ja runoilija (s. 1794)
2. elokuuta – James Hewitt, yhdysvaltalainen säveltäjä ja musiikinkustantaja (s. 1770)
8. elokuuta – George Canning, englantilainen poliitikko ja ministeri (s. 1770)
12. elokuuta – William Blake, englantilainen runoilija, kuvataiteilija ja kirjanpainaja (s. 1757)
4. syyskuuta – Heinrich Boie, saksalainen eläintieteilijä (s. 1784)
10. syyskuuta – Ugo Foscolo, italialainen runoilija, kirjallisuuden professori ja vallankumouksellinen (s. 1778)
19. syyskuuta – Morten Thrane Brünnich, tanskalainen eläintieteilijä ja mineralogi (s. 1737)
1. lokakuuta – Wilhelm Müller, saksalainen runoilija (k. 1794)
6. marraskuuta – Bengt Jakob Ignatius, suomalainen pappi ja virsirunoilija (s. 1761)
10. joulukuuta – Johan Adam Tingstadius, ruotsalainen piispa ja orientalisti (s. 1748)