Indonesian yhdysvallat
Tausta

Tammikuussa 1942 japanilaiset hyökkäsivät Hollannin Itä-Intiaan ja syrjäyttivät Alankomaiden siirtomaahallituksen. 17. elokuuta 1945, kaksi päivää Japanin antautumisen jälkeen, indonesialainen nationalistijohtaja Sukarno julisti Indonesian itsenäiseksi. Hollantilaiset katsoivat Sukarnon ja Indonesian johdon tehneen yhteistyötä japanilaisten kanssa ja päättivät ottaa alueen takaisin hallintaansa. Lordi Louis Mountbattenin johtama Brittiläisen Kaakkois-Aasian komento, joka vastasi Hollannin Itä-Intiasta, ei kuitenkaan antanut hollantilaisille joukoille lupaa nousta maihin ja tunnusti siellä de facto tasavaltalaisten vallan. Hollantilaiset onnistuvat kuitenkin ottamaan hallintaansa suurimman osan Japanin laivaston aiemmin miehittämästä alueesta, mukaan lukien Borneon ja maan itäosat. Brittien ja hollantilaisten väliset neuvottelut johtivat siihen, että Hollannin Itä-Intian virkaa tekevä kenraalikuvernööri Hubertus van Mook ehdotti lopulta itsemääräämisoikeutta Indonesialle. Heinäkuussa 1946 hollantilaiset järjestivät Sulawesissa Malino-konferenssin, jossa Borneon ja Itä-Indonesian edustajat tukivat ehdotusta federalistisista Indonesian yhdysvalloista, joilla on liittolaissuhde Alankomaihin. Se käsittäisi neljä osaa, Jaavan, Sumatran, Hollannin Borneon ja idän. Neuvottelut johtivat 15. marraskuuta Linggadjatin sopimukseen, jossa hollantilaiset tunnustivat tasavallan de facto hallinnon Sumatrassa, Jaavalla ja Madurassa. Indonesian tasavalta myöntyi ehdotukseen federaalisesta Indonesiasta, jossa se olisi yksi osavaltio. Hollantilaisten joulukuussa 1946 järjestämä Denpasar-konferenssi johti Itä-Indonesian valtion perustamiseen, mitä seurasi valtio Länsi-Borneossa vuonna 1947.
Operaatio Productiksi kutsuttu Alankomaiden 20. heinäkuuta 1947 aloittama sotilasoperaatio Indonesian tasavaltalaisten hallitsemia alueita vastaan johti siihen, että hollantilaiset saivat takaisin Länsi- ja Itä-Jaavan sekä Sumatran Medania, Palembangia ja Padangia ympäröivät alueet. Yhdistyneet kansakunnat vaati tulitaukoa, ja osapuolten väliset neuvottelut johtivat tammikuun 1948 Renvillen sopimukseen, jossa tulitaukolinjaksi sovittiin "Van Mook -linja". Sen jälkeen hollantilaiset perustivat uudelleen miehittämilleen alueille osavaltioita, mukaan lukien Itä-Sumatra (joulukuu 1947), Madura ja Länsi-Jaava (helmikuu 1948), Etelä-Sumatra (syyskuu 1948) ja Itä-Jaava (marraskuu 1948). Näiden alueiden johtajat perustivat sitten liittovaltion neuvoa-antavan edustajakokouksen.
Toinen Alankomaiden sotilasoperaatio, operaatio Kraai, jonka tarkoituksena oli tuhota tasavalta, käynnistettiin 18. joulukuuta 1948. Huolimatta Jaavan suurten kaupunkien, mukaan lukien tasavallan pääkaupungin Yogyakartan, ja koko Sumatran, paitsi kaukana pohjoisessa sijaitsevan Acehin, valloittamisesta, se johti Itä-Indonesian ja Pasundanin (Länsi-Jaavan) hallitusten ja sulttaanin hallituksen eroon Yogyakartan aluejohtajan asemastaan. Myös Yhdysvallat ja Yhdistyneet kansakunnat painostivat sitä erityisesti turvallisuusneuvoston päätöslauselman muodossa. Hollantilaiset suostuivat neuvotteluihin Indonesian kanssa suvereniteetin siirtämisen järjestämiseksi. Hollannin ja Indonesian pyöreän pöydän konferenssi pidettiin Haagissa elo-marraskuussa 1949, ja sen seurauksena hollantilaiset suostuivat luovuttamaan suvereniteetin Hollannin Itä-Intialle Länsi-Uusi-Guineaa lukuun ottamatta. Monet indonesialaiset nationalistit uskoivat kuitenkin, että hollantilaiset olivat vaatineet liittovaltion perustamista yrittääkseen heikentää tai jopa hajottaa uutta kansakuntaa "hajota ja hallitse" -strategialla. Indonesian yhdysvallat saavutti lopulta suvereniteetin 17. joulukuuta 1949.
Useat länsimaat tunnustivat uuden valtion 27. tai 28. joulukuuta 1949.