Van Gend en Loos (oikeustapaus)
Tapaus

Vuoden 1958 ensimmäisenä päivänä voimaan tulleen Rooman sopimuksen 12 artikla kielsi Euroopan talousyhteisön jäsenvaltioita ottamasta käyttöön uusia tulleja tai korottamasta jo voimassa olevia tulleja keskenäisessä kaupassaan. Benelux-maat päättivät yhteisellä päätöksellä muuttaa käyttämäänsä tariffiluokittelua. Tämä päätös tuli voimaan maaliskuussa 1960.
Eräs muutoksessa uuden luokan saannut tuote oli muun muassa liiman valmistuksessa käytettävä kemikaali ureaformaldehydi. Ennen luokittelumuutosta sen tuomisesta Benelux-maihin maksettiin vuoden 1947 tariffipäätöksen nojalla kolmen prosentin ad valorem -tuontitulli. Uuden luokittelun seurauksena tuotteesta maksettava tulli olisi ollut kahdeksan prosenttia. Alankomaalainen yritys Van Gend en Loos oli tuonut erän ureaformaldehydiä Länsi-Saksasta Alankomaihin syyskuussa 1960. Yritys maksoi korkeamman tuontitullin, mutta sen näkemyksen mukaan tuontitullin korotus oli Rooman sopimuksen artiklan 12 vastainen. Van Gend en Loos valitti korotetusta tuontitullista tulliasioista vastaavalle tarkastajalle, joka hylkäsi valituksen. Tämän jälkeen Van Gend en Loos nosti Alankomaiden tulliasioita käsittelevässä hallintotuomioistuimessa, tariffikomissiossa (holl. Tariefcommissie) kanteen tullihallintoviranomaista vastaan.
Alankomaiden perustuslain mukaan kansallinen laki ei ole pätevä, jos se on kaikkia sitovan kansainvälisen sopimuksen kanssa ristiriidassa. Tariffikomissiolle ei ollut selvää, voidaanko Rooman sopimusta tulkita niin, että sen artiklalla 12 on välitön vaikutus yksityisiin tahoihin. Tariffikomissio esitti sopimuksen mukaisesti yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön, jossa se pyysi vastausta kahteen kysymykseen:
Onko ETY:n perustamissopimuksen 12 artiklalla valtionsisäisiä oikeusvaikutuksia eli voivatko yksityiset vedota tämän artiklan perusteella yksilöllisiin oikeuksiin, joita tuomioistuimen on suojeltava?
Jos näin on, onko pääasian kantajan Alankomaihin tuoman, Saksan liittotasavallasta tulevan ureaformaldehydin tuontiin sovellettu 8 prosentin tuontitulli ETY:n perustamissopimuksen 12 artiklassa tarkoitettu laiton korotus vai onko tässä tapauksessa kyse ennen 1.3.1960 sovelletun tuontitullin kohtuullisesta muuttamisesta, jota ei voida pitää 12 artiklan mukaisesti kiellettynä, vaikka tullia laskennallisesti korotetaankin?
Alankomaiden, Belgian ja Saksan hallitukset esittivät yhteisöjen tuomioistuimelle kantansa asiassa. Benelux-maista Luxemburg päätti olla ottamasta osaa tapauksen käsittelyyn. Kaikkien kolmen hallituksen näkemyksen mukaan Rooman sopimuksen artikla 12 sisälsi ainoastaan määräyksiä, jotka kohdistuivat jäsenvaltioihin. Hallitusten mielestä artiklalla ei siten voinut olla välitöntä vaikutusta yksityisiin tahoihin. Hallitukset myös kiistivät yhteisöjen tuomioistuimen toimivallan asiassa. Belgian hallituksen näkemyksen mukaan kysymyksessä oli Rooman sopimuksen ja Benelux-maiden tullisopimuksen välinen ristiriita, joka sen mukaan oli kansallisen tuomioistuimen eikä yhteisöjen tuomioistuimen ratkaistavissa. Alankomaiden hallituksen mukaan yksityinen taho ei myöskään voisi nostaa kannetta sopimuksen tulkinnasta, koska sen näkemyksen mukaan Rooman sopimus rajoitti sopimusrikkomusasioissa oikeuden vain toiselle jäsenvaltiolle ja Euroopan komissiolle.