Slaavilainen mytologia
Slaavilaisen mytologian tietolähteet > Kansanperinne

Useat slaavilaiset kansat käännytettiin kristinuskoon 600-luvun ja 1100-luvun välisenä aikana. Kristinusko kmenestyi kuitenkin lähinnä vain kaupungeissa ja paremman väen keskuudessa, ja erityisesti maaseudulla vanhat myytit säilyivät elinvoimaisina. Kristityt papit ja munkit taistelivat slaavilaisissa maissa, erityisesti Venäjällä vuosisatoja niin sanottua kaksoisuskoa vastaan: toisaalta talonpojat antoivat kastaa itsensä, kävivät jumalanpalveluksissa ja viettivät uusia kristittyjä juhlia, mutta harjoittivat silti itsepäisesti vanhoja riittejä vielä silloinkin, kun muinaiset jumalat ja myytit olivat täysin unohtuneet.
Tämä johtui siitä, että slaavilaisen talonpojan näkökulmasta kristinusko ei korvannut vanhaa slaavilaista mytologiaa, vaan toi siihen uusia aineksia. Kristinusko tarjosi ehkä toivon pelastuksesta ja kuolemanjälkeisestä elämästä, mutta tässä maailmassa selviytymiseen, vuotuiseen sadonkorjuuseen ja karjan suojelemiseen tarvittiin vanhoja suojelusjumalia, kotihenkiä ja hedelmällisyysriittejä. Tätä ongelmaa kirkko ei koskaan kyennyt todella ratkaisemaan, korkeintaan se saattoi korvata pakanajumaluuden pyhimyksellä tai marttyyrilla. Kultti itse kuitenkin säilyi, samoin myyttinen käsitys maailmasta, jonka avulla luonnonilmiöt selitettiin.
Slaavilaisen mytologian tutkimus joutui siten vaikeaan tilanteeseen. Slaavien kansanuskomukset ja -perinteet ovat epäilemättä rikkain lähde vanhojen pakanallisten uskomusten selvittelyyn, mutta tietolähteen tulkitseminen ei ole yksinkertainen tehtävä. Kansanlaulut, -tarinat ja -juhlat menettivät alkuperäisen myyttisen luonteensa ja tarkoituksensa kauan sitten, ja niistä tuli pelkkää taikauskoa tai merkityksetön perinne, jota toistettiin ja siirrettiin jälkipolville ymmärtämättä sen tarkoitusta. Ihmisillä oli epämääräinen käsitys, että joitakin juhlia tuli viettää, tarinoita kertoa ja lauluja laulaa, koska niin oli aina tehty. Vanhojen jumalien kultteja sekoitettiin uusien kristittyjen pyhimysten kunnioittamiseen, vanhat rituaalit sekoittuivat kristillisiin juhliin, ja vuosisatojen aikana ne sulautuivat toisiinsa täydellisesti. Tämä johti tutkijat analysoimaan itse kansanperinteen rakennetta ja suunnittelemaan menetelmiä, joiden avulla vanha mytologia saataisiin siitä esiin. Kansanperinteen kertomukset voidaan karkeasti jakaa kahteen osaan:
Sadut mielikuvituksellisista henkilöistä ja otuksista, sellaisista kuin Alkonost, Baba Jaga, Koštšei, Tulilintu ja lohikäärme Zmei Gorynytš, laulut ja tarinat legendaarisista sankareista kuten venäläisistä bogatyreista sekä erilaisiin paholaisiin ja henkiin kohdistuva taikausko (domovoi, liho, vilat, vampyyrit, vodjanoi ja niin edelleen). Monet näistä kertomuksista ja uskomuksista voivat olla hyvin vanhoja, ja ne sisältävät ainakin joitakin elementtejä vanhoista myyteistä vaikka eivät itse ole myyttejä. Niistä puuttuu syvempi uskonnollinen tarkoitus ja ne vaihtelevat suuresti slaavilaisten kansojen välillä.
Useiden kristittyjen juhlien vietto kansan keskuudessa sekä pyhimyksiin liittyvät yleiset uskomukset. On esimerkiksi melko selvää, että profeetta Elia, joka Raamatun mukaan nousi taivaaseen tulisissa vaunuissa, oli sopiva korvaaja ukkosenjumala Perunille. Monissa slaavilaisissa maissa Elian nimi onkin Ilja Gromovik (ven. гром, grom, ukkonen). Samalla tavoin jälkiä muinaisista jumalista voidaan liittää moniin muihinkin pyhimyksiin. Näitä ovat esimerkiksi Pyhä Vitus, Pyhä Yrjö, Pyhä Blasius, Neitsyt Maria ja Pyhä Nikolaus. On myös ilmeistä että useat kansanjuhlat, kuten keväällä vietettävä Jare tai Jurjevo sekä kesän Ivanje tai Ivan Kupala, liittyvät molemmat vain löyhästi kristillisiin juhliin ja niissä on paljon esikristillistä ainesta. Näillä uskomuksilla on huomattavaa uskonnollista merkitystä ihmisille, jotka niitä yhä harjoittavat. Ongelma on tietysti se, että esikristillisen uskonnon ainekset ovat täysin sekoittuneet yleiseen kristillisyyteen.
Vanhojen slaavilaisten myyttien rekonstruoiminen on siksi todellista salapoliisityötä ja vaatii taitoa monilla tieteenaloilla kuten semiotiikassa, kielitieteessä, filologiassa ja etnologiassa. Kansanperinnettä tulee analysoida rakenteen tasolla, ei vain yksittäisinä lauluina ja tarinoina. Ryhmittäin tarkasteltuina niistä löytyy merkkejä ja symboleita, joilla on jokin sisäinen logiikka. Lähinnä nämä merkit ovat avainsanoja, jotka tarkoittavat enemmän kuin vain henkilöiden, paikkojen tai asioiden nimiä. Tällaiset pysyvät avainsanat eli epiteetit ovat hyvin tyypillisiä myös venäläisessä kertomarunoudessa, bylinoissa: substantiiveihin liitetään jokin vakiomääre. Esimerkiksi sana metsä saa määreekseen adjektiivin tumma, Venäjä on pyhä ja kukat sinisiä. Tällaiset avainsanat auttavat tutkijoita seulomaan mytologian jälkiä kansanperinteestä, koska vaikka tarinan päähenkilön nimi olisi vaihtunut moneen kertaan, häntä luonnehtiva määre säilyy.
Mytologian tutkimuksessa nämä määreet ilmenevät esimerkiksi seuraavasti: slaavilainen ukkosenjumala Perun korvattiin enimmäkseen profeetta Elialla, Ilja Gromovikilla. Perunia vastasi kuitenkin joskus myös arkkienkeli Mikael ja joskus jopa kristinuskon Jumala, kun taas joissakin venäläisissä ja valkovenäläisissä tarinoissa hänet alennettiin satuhahmon tasolle. Huolimatta itse nimen ja hahmon muutoksista näissä tarinoissa on aina mukana tiettyjä määreitä, joita käytettiin Perunin symboleina vanhoissa myyttisissä teksteissä ja jotka ovat selvinneet kansanperinteessä. Perun on aina gore (yläpuolinen, ylhäällä, korkealla, vuoren huipulla tai taivaassa), hän on suh (kuiva, märän vastakohtana) hän iskee (treska) ja lyö (razbija) nuolilla (strela) tai salamoilla (molnija). Nämä avainsanat säilyvät aina kansanperinteessä vaikka itse Perunin nimi olisi aikaa sitten unohdettu. Siksi symbolit auttavat tunnistamaan Perunin häntä vastaavista kristityistä tai myöhemmän kansanperinteen hahmoista.
Tällaista menetelmää käyttäen ja vertaamalla slaavilaista mytologiaa muiden indoeurooppalaisten mytologioiden (erityisesti balttilaisen mytologian) rakenteeseen sekä toisinaan käyttäen historiallisia viittauksia slaavilaisesta pakanuudesta on joitakin vanhoja myyttejä saatu kaivettua esiin. Slaavilaisen mytologian tutkimus on edistynyt huomattavasti viimeisen 30 vuoden aikana, enimmäkseen venäläisten filologien Vladimir Toporovin ja Vjatšeslav Ivanovin sekä kroaattitutkijoiden Radoslav Katičićin ja Vitomir Belajin ansiosta. Arvokkaita ovat myös venäläisen Boris Uspenskin tutkimukset samoin kuin serbialaisen filologin ja etnologin Veselin Čajkanovićin. Kansanperinteen kritiikitön tutkiminen voi kuitenkin johtaa tutkijan täydellisesti harhaan, kuten seuraavassa nähdään.