stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pieksämäen vesitorni

| Pieksämäen vesitorni |
| --- | --- |
 Vesitornissa oleva kaupungin vaakuna oli käytössä vuoden 2006 loppuun.
Osoite:  Keskuskatu, Pieksämäki
Koordinaatit:  62°17′42″N, 027°08′01″E
Rakennustyyppi:  vesitorni
Valmistumisvuosi:  1956
Suunnittelija:  Aarne Ervi
Urakoitsija:  Vesto
Omistaja:  Pieksämäen kaupunki
Runkorakenne:  betoni
Julkisivumateriaali:  betoni
Korkeus:  35 m
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pieksämäen vesitorni on Pieksämäellä sijaitseva ylävesisäiliö eli vesitorni.  Vuonna 1956 valmistuneen vesitornin on suunnitellut arkkitehti Aarne Ervi ja rakentanut Vesto. Tornin vesitilavuus on 1100 kuutiometriä. Torni sijaitsee maamerkkinä Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin kuuluvan Keskuskadun eteläpäässä.
Virastorakennukselta näyttävän vesitornin katolle, noin 35 metrin korkeuteen maanpinnasta ja 180 metrin korkeuteen merenpinnasta pääsee portaita, askelmia on 180. Vesitorni on ollut aikaisemmin kesäisin auki yleisölle. Nykyään maisemia voi katsella web-kameran välittämänä.
Tornin betonielementtirakenteinen ulkokuori on korjattu vuonna 1992.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pieksämäen vesitorni Wikimedia Commonsissa
Phước Longin taistelu

Phước Longin taistelu oli taistelu Pohjois-Vietnamin ja Etelä-Vietnamin joukkojen välillä Phước Longin maakunnassa Vietnamin keskisellä ylänköalueella 12. joulukuuta 1974 – 6. tammikuuta 1975. Taistelut käytiin Pariisin rauhan jälkeen ja Pohjois-Vietnamin tavoitteena oli koetella Etelä-Vietnamin joukkojen suorituskykyä sekä mahdollista Yhdysvaltojen reaktiota. Etelä-Vietnamin joukkojen suoristuskyky osoittautui alhaiseksi, eikä Yhdysvallat enää liittynyt uudestaan sotaan. Tämä mahdollisti Phước Longinin valtaamisen jälkeen sotatoimet muuta Etelä-Vietnamia vastaan.
Tausta

Yhdysvallat oli vetäytynyt Vietnamista Pariisin rauhan mukaisesti vuonna 1973 ja sotatoimet olivat päättyneet 28. tammikuuta. Todellisuudessa rauha ei kuitenkaan lopettanut taisteluja Pohjois-Vietnamin ja Etelä-Vietnamin välillä, vaan useissa kylissä käytiin ankaria taisteluja vuoden 1973 aikana. Pohjois-Vietnamin johto oli kokoontunut lokakuussa 1974 keskustelemaan sodan tavoitteiden saavuttamisesta. Tuolloin etenkin Lê Duẩn toi esille Yhdysvaltojen uuden intervention epätodennäköisyyden etenkin Richard Nixonin erottua sekä Etelä-Vietnamin armeijan huonon suorituskyvyn kuluneen vuoden aikana. Kommunistisen puolueen politbyroo pelkäsi kuitenkin edelleen Yhdysvaltojen uuden intervention mahdollisuutta, minkä lisäksi raskaan aseistuksen siirtoja Etelä-Vietnamiin ja joukkojen huoltoyhteyksien rakentamista ei ollut vielä saatu valmiiksi. Keskustelujen lopputuloksena päätettiin hyökätä Phước Longin maakunnassa Vietnamin keskisellä ylänköalueella lähellä Kambodžan vastaista rajaa. Tarkoituksena oli koetella Etelä-Vietnamin vastarintaa, ja jos se jäisi vähäiseksi ja Yhdysvallat pysyisi sodan ulkopuolella, Pohjois-Vietnam jatkaisi tilanteen eskaloimista seuraavan vuoden puolella. Hyökkäys päätettiin toteuttaa joulukuussa 1974 ja sen suunnitteli kenraali Trần Văn Trà, joka kokosi kaksi jalkaväen divisioonaa, panssarivaunupataljoonan, tykistörykmentin ja ilmatorjuntarykmentin hyökkäystä varten. Etelä-Vietnamin puolella aluetta puolustivat vain paikallisten joukkojen jäsenet, joiden tueksi lennätettiin yksi jalkaväen pataljoona.
Taistelu

Phước Longin taistelu alkoi 12. joulukuuta 1974. Etelä-Vietnamilaisten puolustajien vahvistuksekseen saamasta Lai Khêsta saapuneesta jalkaväen pataljoonasta huolimatta Pohjois-Vietnamin joukkojen tulivoima osoittautui ylivoimaiseksi. Maakunnan keskus Phước Long City saarrettiin ja sen puolustajia pystyttiin huoltamaan vain ilmateitse. Ilmapudotuksia vaikeutti pohjoisvietnamilaisten ilmatorjunta, eivätkä Etelä-Vietnamin ilmavoimat voineet lentää tarpeeksi matalalla tarkkojen pudotusten tekemiseksi. Yhdysvaltojen reaktio rajoittui Okinawalle sijoitetun merijalkaväen divisioonan asettamiseen hälytystilaan ja USS Enterprisen siirtämiseen lähemmäs Vietnamia. Tammikuun 1975 alkupuolella Pohjois-Vietnamin tykistö ampui päivittäin 3 000 laukausta puolustajien asemiin. Puolustajien tueksi lennätettiin nyt myös kaksi erikoisjoukkojen komppaniaa, mutta heidän vaikutuksensa jäi lähinnä muodolliseksi. Etelä-Vietnam menetti Phước Long Cityn 6. tammikuuta ensimmäisenä maakuntakeskuksena sitten Quảng Trịn menetyksen jälkeen vuonna 1972.
Seuraukset

Phước Longia puolustaneista noin 5 000:ta etelävietnamilaisesta sotilaasta karkuun pääsi vain 850. Loput joko saivat surmansa tai jäivät sotavangeiksi. Etelä-Vietnamin presidentti Nguyễn Văn Thiệu julisti kolmen päivän suruajan ja vannoi valtaavansa Phước Longinin takaisin, mutta tämä ei koskaan toteutunut. Yhdysvaltojen toimettomuus todisti Pohjois-Vietnamille, että Yhdysvallat ei enää ollut valmis takaamaan Etelä-Vietnamin itsenäisyyttä ja mahdollisti näin sotatoimien jatkamisen, jotka lopulta huipentuivat Saigonin kukistumiseen vuonna 1976. Presidentti Gerald Ford mainitsi haastattelussa 21. tammikuuta 1975, ettei voinut kuvitella olosuhteita, joissa Yhdysvallat liittyisi enää uudelleen sotaan. Phước Longin tappio osoitti myös Etelä-Vietnamin joukkojen heikkouden.
Phước Longin taistelun muistomerkki Phước Longissa.
Pieni Orjajärvi

| Pieni Orjajärvi |
| --- | --- |

Valtiot:   Kanada
Paikkakunta:  Alberta
Koordinaatit:  55°26′26″N, 115°29′19″W
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Pieni Orjajoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  578 m
Pituus:  100  km
Leveys:  15  km 
Rantaviiva:  247 km
Pinta-ala:  1 168 km²
Tilavuus:  13,69 km³
Keskisyvyys:  11,4 m
Suurin syvyys:  20,5 m
Valuma-alue:  13 900 km2 
 fiPieni Orjajärvi 
Pieni Orjajärvi (engl. Lesser Slave Lake) on järvi Albertassa, Kanadassa. Se laskee Pientä Orjajokea pitkin Athabascajokeen. Järven pinta-ala on 1 168 neliökilometriä.
Pienoisromaanit

Pienoisromaanit on Mika Waltarin pienoisromaanien kokonaislaitos, joka ilmestyi 1966. Kokoelma sisältää kirjoitusajankohdan mukaan jaoteltuna teokset Multa kukkii (1930), Ei koskaan huomispäivää (1937), Fine van Brooklyn (1939), Sellaista ei tapahdu (1939), Jokin ihmisessä (1939), Nainen tuli pimeästä (1939−41), Kultakutri (1946), Ennen maailmanloppua (1946), Kuun maisema (1946), Jäinen saari (1947), Pariisilaissolmio (1947), Ihmisen vapaus (1950) ja Koiranheisipuu (1953).
Kokoelman ulkopuolelle jäivät muita laajempi romaanipari Vieras mies tuli taloon (1937) ja Jälkinäytös (1938). Ne on julkaistu myöhemmin muun muassa kokoelmassa 10 Waltaria (1985).
Pieksämäen Lehti

Pieksämäen Lehti (vuosina 1953–1958 Pieksämäen Sanomat) on Pieksämäellä ilmestyvä paikallislehti.
Sisämaan kirjapainon faktori Unto Niemi perusti Pieksämäen Sanomat sen jälkeen kun paikkakunnalla ilmestynyt Pieksämäen Seudun Sanomat oli lopetettu vuoden 1953 alussa. Lehti painettiin Jyväskylässä ja sen levikkialueen muodostivat Pieksämäki, Pieksämäen maalaiskunta, Jäppilä ja Virtasalmi.
Toimittaja Ahti Seppä perusti vuonna 1956 Pieksämäen Kunnallislehtien Kirjapaino Oy:n ja hankki sille Pieksämäen Sanomien julkaisuoikeudet. Nimi muutettiin vuonna 1958 Pieksämäen Lehdeksi ja levikkialueeseen liitettiin Haukivuori. Kunnallislehtien Kirjapainosta kehittyi monien paikallis- ja järjestölehtien painopaikka. Yhtiön oma kustannustoiminta laajeni useille paikkakunnille.
Kunnallislehtien Kirjapaino hankki vuonna 1965 paikallislehtien painamiseen soveltuvan offsetrotaation toisena kirjapainona Suomessa. Kirjapainon ohella kehitettiin Pieksämäen Lehden sisältöä, ja sen levikki ja ilmestymistiheys kasvoivat ohi tavallisten paikallislehtien. Lehden omistus säilyi pitkään Sepän perillisten muodostaman Lehtisepät-yhtiön käsissä.
Savon Sanomat osti Lehtisepät Oy:n vuonna 1997. Nykyään kirjapainoyhtiö ja Pieksämäen Lehti ovat osa Keskisuomalainen-konsernia.
Lehti ilmestyi vuosina 1953 ja 1956–1959 kerran, vuosina 1954–1956 ja 1959–1961 kahdesti, vuosina 1961–1969 kolmesti, vuosina 1969–1979 neljästi ja vuodesta 1979 lähtien viidesti viikossa. Vuodesta 1999 lähtien se on ilmestynyt kolme kertaa viikossa maanantaisin, torstaisin ja lauantaisin. Levikki ylitti 8 000 kappaleen rajan vuonna 1983 ja oli 5 104 vuonna 2017. Ilmaisjakelut käsittävät noin 11 000 taloutta.
Päätoimittajina ovat työskennelleet Unto Niemi (1953–1956), Ahti Seppä (1956–1968 ja 1971–1972), Pekka Seppä (1968–1971), Ilkka Seppä (1972–1997), Kauko Hirvonen (1997–1997) ja Sinikka Hakkarainen (1999–2018). Vuodesta 2018 lähtien päätoimittajana on Kari-Pekka Issakainen.
Aiheesta muualla

Pieksämäen Lehti
Peurahiiri

| Peurahiiri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Myyrät Cricetidae
Alaheimo::  Neotominae
Suku::  Peurahiiret Peromyscus
Laji::  maniculatus
Kaksiosainen nimi
 Peromyscus maniculatus  (Wagner, 1845) 
 Peurahiiren levinneisyys
Katso myös
   Peurahiiri Wikispeciesissä   Peurahiiri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Peurahiiri (Peromyscus maniculatus) on Pohjois-Amerikassa elävä jyrsijä ja yksi heimonsa pienimmistä lajeista. Lajille on ehdotettu myös uutta suomenkielistä nimeä peurahiiru.
Levinneisyys

Peurahiiri elää Pohjois-Amerikassa, jossa sen levinneisyysalue ulottuu Tyyneltä valtamereltä Atlantille ja Kanadasta eteläiseen Meksikoon. Se on Pohjois-Amerikan laajimmalle levinnyt jyrsijälaji. Lajista tunnetaan kymmeniä maantieteellisiä populaatioita, jotka joskus luokitellaan alalajeiksi. San Roquen saarella elänyt populaatio (P. m. cineritius) on todennäköisesti kuollut sukupuuttoon.
Anatomia

Peurahiiren ruumiin pituus on 7–10 cm ja paino 10–35 g. Sen turkki on pitkähkö ja pehmeä, väritys vaihtelee yksilöittäin. Ruumiin takaosan ja kylkien väritys voi olla harmahtavasta punertavan ruskeaan, mutta keskiselkä saattaa olla tummempi. Pään ja ruumiin alaosa on valkoinen tai harmahtava.
Lajille on tyypillistä suuret mustat silmät, isot korvat ja pitkät tuntokarvat.
Elintavat

Lisääntymisaika peurahiirillä riippuu alueesta, se kuitenkin tapahtuu helmi- ja marraskuussa. Naaraan raskaus kestää 23–27 päivää ja poikaset aikuistuvat 2–6 kuukauden iässä riippuen vuodenajasta ja elinalueesta.
Peurahiiret eivät nuku talviunta, mutta saattavat talven tullessa muuttaa ihmisten rakennuksiin.
Ravinto

Peurahiiri käyttää ravinnokseen kasveja, hedelmiä ja siemeniä. Peltojen lähistöllä elävät yksilöt syövät myös viljaa ja maissia. Laji syö hiukan myös eläinperäistä ravintoa, kuten hyönteisiä ja muita selkärangattomia eliöitä. Lajilla on tapana kerätä ravintoa talvivarastoon pesäänsä kuljettaen sen poskipusseissaan.
Pielilä

| Pielilä Белого́рка, Belogorka |
| --- | --- |
 Pielilän kartano restaurointitöiden aikana vuonna 2009.
 Pielilä
 Koordinaatit: 59°20′55″N, 30°7′55″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Hatsina
Kaupunkikunta:  Siiverska
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  2 300
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pielilä (ven. Белого́рка, Belogorka) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Siiverskan kaupunkikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Ortesjoen rannalla 3,5 kilometriä Siiverskan asemalta itään. Kylässä on 2 300 asukasta (vuonna 2012).
Paikkakunta on saanut alkunsa 1700-luvun lopulla rakennetusta Frantz Böllin aateliskartanosta, jota kutsuttiin aluksi nimellä Gorka ja myöhemmin perustajansa mukaan Belogorka. 1800-luvun lopulla seudulle syntyi huvila-asutusta. Vuonna 1912 Belogorkan päärakennuksen paikalle pystytettiin Jelisejevin kauppiasperheen tyttären jugendtyylinen kartano. 1920-luvulla sinne perustettiin maatalouden tutkimuslaitos.
Nykyään Pielilässä toimii Venäjän maatalousakatemian tutkimusinstituutti sekä meteorologinen tutkimuslaitos. Kylä koostuu etupäässä viisikerroksisista asuintaloista. Palveluihin kuuluvat lastentarha, alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja lääkintäasema. Pielilään on linja-autoyhteys Siiverskan asemalta.
Ortesjoella käytöstä poistetun voimalaitoksen lähellä on luonnonmuistomerkkinä suojeltu devonikauden kalafossiileja sisältävä kalliomuodostelma. Patoaltaan rannalla sijaitsee myös 1000–1300-luvun kurgaanihauta. Kylän rakennusmuistomerkkejä ovat 1990-luvulla raunioitunut Jelisejevan kartano (arkkitehti Vladimir Tavlinov) sekä restauroitu, mutta torninsa ja kupolinsa menettänyt Pyhän Nikolauksen kirkko (Stepan Ovsjannikov, 1904–1906).
Aiheesta muualla

Pielilä Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Pierian lähde

Lähde Dionissa Pieriassa, yksi mahdollinen Pierian lähteen paikka. Taustalla Olymposvuori.
Pierian lähde tai Pierian virta oli antiikin aikainen lähde Pieriassa Makedoniassa. Se oli omistettu muusille eli runottarille, ja sijaitsi Olymposvuoren juurella. Kreikkalaisessa mytologiassa paikka oli sama, jossa muusien uskottiin syntyneen Zeuksen ja Mnemosynen tyttärinä.
Antiikin aikana lähteen veden juomisen uskottiin antavan runollista innoitusta. Kenties varhaisin tunnettu viittaus on runoilijatar Sapfolta, joka mainitsee Pierian ja runollisen innoituksen ajatuksen, vaikkakaan ei vielä itse lähdettä; kirjoittaessaan naisesta, josta ei ollut runoilijaksi, hän sanoo:
»[...] κωὐ μναμοσύνα σέθεν ἔσσετ' οὔτε τότ' οὔτ' ὔστερον
οὐ γὰρ πεδέχεις βρόδων τῶν ἐκ Πιερίας
[...] kōy mnamosyna sethen esset' ūte tot' ūt' ysteron
ū gar pedekheis brodōn tōn ek Pierias
[...] kukaan ei sinua muista,
sinulle ei annettu Pierian ruusuja.»
Petronius Arbiterin Satyriconissa mainitaan jo lähdekin:
»His animum succinge bonis: sic flumine largo
plenus Pierio defundes pectore verba
Vahvista mielesi aarteilla näillä: jo muusien [Pierian] virta
vuolaana täyttää rintasi, ammentaa sanat saatat.»
Lähteen maine kasvoi länsimaisessa kirjallisuudessa erityisesti Alexander Popen (An Essay on Criticism, 1711) kuuluisien säkeiden myötä. Niissä lähde nähdään kaiken tiedon ja taiteiden metaforisena alkuperänä. Pope kirjoitti:
»A little learning is a dangerous thing,
Drink deep, or taste not the Pierian spring.

Vähä tieto on vain vahingoksi,
juo syvälti, tai älä lainkaan maista Pierian lähteestä.»
Pierian lähde sekoitetaan usein Kastalian lähteeseen Parnassosvuorella.
Petäjäskosken vesivoimalaitos

| Petäjäskosken vesivoimalaitos |
| --- | --- |
 Voimalaitosrakennus länteen päin nähtynä.
Valtio:  Suomi 
Sijainti:  Lapin maakunta 
Koordinaatit:  66°16′19″N, 25°20′10″E
Rakentaminen alkoi:  1953
Valmistunut:  1957
Omistaja:  Kemijoki Oy
Pato
Tyyppi:  gravitaatiopato, maapato
Vesistö:  Kemijoen vesistö
Joki tai koski:  Kemijoki 
Keskivirtaama:  556 m³/s  
Korkeus:  23 m  
Pituus:  230,5 m  (betonipato) ja 823 m (maapato) 
Juoksutuskanavia:  7 
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Petäjäkosken voimalaitoksen allas
Järvinumero:  65.131.2.001
Pituus:  22 km 
Leveys:  2,8 km 
Pinta-ala:  19,2 km²  
Sääntelytilavuus:  19 200 000 m³ 
Keskikorkeus:  62,5 m  
:  (62,14–62,64 m mpy.)
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Käyttötarkoitus:  sähkövoima
Pudotuskorkeus:  23 m  
Turbiinit:  3 × Kaplan (60,7 MW) 
Kapasiteetti:  182 MW  
Säännöstelyaika:  5 h 
Vuosituotanto:  687 GWh 
 fiPetäjäskosken vesivoimalaitos 
Commons:  luokka
Petäjäskosken vesivoimalaitos on Kemijoki Oy:n omistama vesivoimalaitos Kemijoessa Rovaniemellä, noin 85 kilometriä jokisuusta ylävirtaan. Voimalaitokseen liittyvä patoallas ulottuu Häkinvaaraan ja Heikkilänrannalle asti, eli noin 7 kilometriä Rovaniemeltä lounaaseen.
Voimalaitos

Voimalaitos oli ensimmäinen Kemijoki Oy:n rakennuttamista voimalaitoksista, joka valmistui vuosien 1953 ja 1957 välisenä aikana, työvoimaa rakennustöissä oli enimmillään noin 2 500 henkeä. Voimalaitoksen suunnittelusta vastasi Imatran Voima Oy, arkkitehtina toimi Kai Blomstedt ja rakennustyömaan päällikkönä diplomi-insinööri Hemmo Arponen.
Voimalaitoksen alueella on maapatoa 838 metriä, korkeimmillaan 23 metriä, sekä betonipatoa 230,5 metriä. Voimalaitoksen padossa on seitsemän tulva-aukkoa. Putouskorkeus on 20,5 metriä ja siinä on kolme pystyakselista koneistoa. Niissä on Kaplan-turbiinit, jotka tuottavat tehoa yhteensä 153 MW eli kukin 50,7 MW. Turbiinien juoksupyörän halkaisija on 6,2 metriä ja pyörimisnopeus 100 kierrosta minuutissa. Keskivesiolosuhteissa laitoksen vuotuinen energiantuotto on 638 GWh, kun rakennusvirtaama on 830 kuutiota vettä sekunnissa. Voimalaitoksen alakanava on 3,3 kilometriä pitkä.
Vuosina 2005-2011 suoritettujen tehonnostojen jälkeen voimalaitoksen suurin teho nousi 182 megawattiin ja vuosituotanto 687 gigawattituntiin. Petäjäskoski on sekä teholla että tuotannolla mitattuna Kemijoen suurin vesivoimalaitos.
Patoallas

Patojärven pinta-ala on 1 900 hehtaaria eli 19 km². Se on 18,8 kilometriä pitkä ja 2,4 kilometriä leveä. Järven rantaviivan pituus on 46 kilometriä.
Järven vedenpinnan keskikorkeus on noin 62,5 metriä mpy. Järvi on säännöstely siten, että vedenpinnan korkeudeksi on määrätty raja-arvot 62,14 metriä ja 62,64 metriä mpy.
Patoallas > Laitospalokunta

Voimalaitoksella oli oma laitospalokunta vuoteen 2016 asti. Sen toiminta jakaantui operatiiviseen palo- ja pelastustoimintaan, öljyntorjuntaan sekä ehkäisevään palosuojeluun. Operatiivisella toiminnalla tarkoitettiin pääasiassa palokunnan suorittamia hälytystehtäviä, kuten palonsammutus- ja pelastustehtäviä tai erilaisia torjuntatehtäviä. Voimalaitosympäristö on hankala mahdollisissa tulipalotilanteissa. Paikallistuntemuksella on sen vuoksi suuri merkitys. Lisäksi etäisyydet ja laitoksille kulkeminen vie oman aikansa, joten omat laitospalokunnat olivat aikanaan hyvin perusteltuja.
Voimalaitosalueella olevat hälytystehtävät liittyivät pääasiassa erilaisiin automaattisten hälytysten aiheuttamiin tarkastuksiin ja laitteiden ylikuumenemisesta johtuneisiin käryämisiin. Varsinaisista tulipaloista johtuvia hälytystilanteita oli varsin harvoin.
Huomioita

↑  Arvot saatu artikkelista Kemijoki.
1 2 3 4 5 6 7  Arvot on poimittu tästä lähteettömästä artikkelista.
↑  Arvot on laskettu käyttäen patoaltaan ilmoitettua pinta-alaa ja sääntelykorkeuksia.
↑  Arvot on laskettu käyttäen patoaltaan pinta-alaa, säännöstelyarvoja ja joen keskivirtaamaa.
Aiheesta muualla

Voimalaitokset ja tuotanto kemijoki.fi.  2023. Kemijoki Oy. Viitattu 18.2.2023.
Kemijoen vesivoimalaitokset
Isohaara
Jumisko
Ossauskoski
Petäjäskoski
Pirttikoski
Seitakorva
Taivalkoski
Valajaskoski
Vanttauskoski
Pieni elintila

| Pieni elintila |
| --- | --- |

Kirjailija:  Maarit Verronen
Kansitaiteilija:  Markko Taina
Kieli:  suomi
Genre:  romaani
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  208
ISBN:  951-31-2995-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pieni elintila on Maarit Verrosen vuonna 2004 ilmestynyt romaani.
Aiheesta muualla

Karhu, Tuomo: Eloonjäämistaistelu sivullisen silmin Turun Sanomat.  14.12.2004.
Pertti Kurikan Nimipäivät

| Pertti Kurikan Nimipäivät |
| --- | --- |
 Pertti Kurikan nimipäivät Ilosaarirockissa heinäkuussa 2013.
Tiedot
Toiminnassa:  2009 – 2016  reunion: 2017
Tyylilaji:  punk rock
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Laulukieli:  suomi
Levy-yhtiö:  Airiston Punk-levyt, 2010–   Red Lounge Records, 2010–   Mauski Records, 2011–   Hikinauhat records, 2011–    Punk & Pillu, 2010–   Sony Music, 2015–  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pertti Kurikan Nimipäivät (myös PKN) oli vuosina 2009–2016 toiminut suomalainen punkyhtye, jossa soittivat Pertti Kurikka (kitara, sävellykset, sanoitukset), Kari Aalto (laulu, sanoitukset), Sami Helle (basso) ja Toni Välitalo (rummut). Yhtyeen managerina ja musiikin sovittajana toimi vammaisohjaaja Kalle Pajamaa. Pertti Kurikan Nimipäivät valittiin Uuden Musiikin Kilpailussa edustamaan Suomea vuoden 2015 euroviisuihin, joissa yhtye kuitenkin karsiutui semifinaalissa.
Levytykset

Pertti Kurikan Nimipäivien ensimmäinen levytys, Ei yhteiskunta yhtä miestä kaipaa -EP, julkaistiin marraskuussa 2010. EP sisältää kolme kappaletta Pertti Kurikan Nimipäiviltä ja kolme kappaletta Kakka-hätä 77 -yhtyeeltä. Vuosina 2010–2016 yhtyeeltä ilmestyi eri pienlevy-yhtiöiden kautta lukuisia singlejä ja EP-levyjä. Tammikuussa 2015 monikansallinen Sony Music Entertainment julkaisi yhtyeen singlen ”Aina mun pitää”. Sony julkaisi yhtyeeltä myös kokoelma-albumin The Best of Greatest Hits 8. toukokuuta 2015. Hikinauhat-levy-yhtiö julkaisi yhtyeen ainoan studioalbumin "Letkukytkentöjä" lokakuussa 2016.
Elokuvat

Pertti Kurikan Nimipäivistä kertova elokuva Kovasikajuttu sai ensi-iltansa 4. toukokuuta 2012. Dokumentin jatko-osa Tokasikajuttu tuli ensi-iltaan 13. lokakuuta 2017. Se keskittyy yhtyeen viimeisiin vuosiin.
Kokoonpano

Pertti Kurikka – kitara
Kari Aalto – laulu
Sami Helle – basso
Toni Välitalo – rummut
Diskografia > Singlet, kasetit ja EP-levyt

Ei yhteiskunta yhtä miestä kaipaa (2010,  split-EP Kakka-hätä 77:n kanssa)
Osaa eläimetkin pieree (2011)
Päättäjä on pettäjä (2011)
Asuntolaelämää (2012)
Jarmo (2013)
Mongoloidi (2014)
Me ollaan runkkareita (2014,  split-single Hard Skinin kanssa)
Aina mun pitää (2015)
Mies haisee (2015,  split-EP Karanteenin kanssa)
Oma rauha (2015)
Pertti käyttää kondomia (2015)
Split 12" (2016,  split-EP M.O.T.O.-yhtyeen kanssa)
Kännissä kotiin, aamulla töihin (2016)
Diskografia > Albumi

Letkukytkentöjä (2016)
Diskografia > Kokoelma-albumit ja boksit

Kuus kuppia kahvia ja yks kokis (2012)
Sikakovapaketti (2012)
Coffee Not Tea (2013)
The Best of Greatest Hits (toukokuu 2015)
Kirjallisuutta

Elomaa, Pekka (kirjoittaja) & Kemppainen, Jouni K. (kirjoittaja) & Kurikka, Pertti (valokuvaaja) & Pajamaa, Kalle (valokuvaaja) & Suoranta, Niila (valokuvaaja): We are coming to let's go : Pertti Kurikan nimipäivät.  Teos, 2017.  ISBN 978-951-851-793-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhtyeen Myspace-sivut.
Airiston Punk-levyt (Arkistoitu – Internet Archive).
Red Lounge Records.
Kovasikajuttu-elokuvan kotisivut.
Pertti Kurikan Nimipäivät Ylen Elävässä arkistossa.
Pertti Kurikan Nimipäivät Finnmusic.net-tietokannassa.
HS - Nytpedia: Tällainen yhtye on Pertti Kurikan Nimipäivät.
| n k Suomen euroviisuedustajat |
| --- | --- | --- |
| 1960-luku | Laila Kinnunen Marion Rung Laila Halme Lasse Mårtenson Viktor Klimenko Ann-Christine Fredi Kristina Hautala Jarkko ja Laura |  |
| 1970-luku | 1970 Markku Aro & Koivistolaiset Päivi Paunu & Kim Floor Marion Rung Carita Holmström Pihasoittajat Fredi & The Friends Monica Aspelund Seija Simola Katri Helena |  |
| 1980-luku | Vesa-Matti Loiri Riki Sorsa Kojo Ami Aspelund Kirka Sonja Lumme Kari Kuivalainen Vicky Rosti & Boulevard Boulevard Anneli Saaristo |  |
| 1990-luku | Beat Kaija Kärkinen Pave Maijanen Katri Helena CatCat 1995 Jasmine 1997 Edea 1999 |  |
| 2000-luku | Nina Åström 2001 Laura Voutilainen 2003 Jari Sillanpää Geir Rönning Lordi Hanna Pakarinen Teräsbetoni Waldo’s People |  |
| 2010-luku | Kuunkuiskaajat Paradise Oskar Pernilla Karlsson Krista Siegfrids Softengine Pertti Kurikan Nimipäivät Sandhja Norma John Saara Aalto Darude feat. Sebastian Rejman |  |
| 2020-luku | Aksel Kankaanranta Blind Channel The Rasmus Käärijä Windows95man feat. Henri Piispanen |  |
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että Suomi ei osallistunut kilpailuun kyseisenä vuonna.