Berliinin S-Bahn
Historia

S-Bahnin syntymäajankohtana pidetään vuotta 1924, jolloin höyryjunin liikennöity paikallisjunaverkosto muutettiin virtakiskolliseksi. Linjasto oli lähinnä maan päällä, mutta myös tunneliosuuksia oli jo tuolloin.
Deutsche Reichsbahn toimi verkon liikennöijänä aluksi. Paikallisliikenneverkko saatiin sähköistetyksi vuoteen 1929 mennessä, ja ajatukset kääntyivät uuteen projektiin: tunneli yhdistämään pohjoiset ja eteläiset verkot. Saksan hallitus rakennutti Nord-Süd-Tunnelina nykyisin tunnetun väylän, joka avattiin kahdessa vaiheessa. Ensin avattiin reitti pohjoisesta Unter den Lindenille. Tämä avautui ajoissa Berliinin olympialaisia varten vuonna 1936. Loput yhteydestä Potsdamer Platzin kautta avattiin toisen maailmansodan alettua lokakuussa 1939.
Sota sulki useita S-Bahnin osuuksia. 2. toukokuuta 1945 perääntyvät SS-joukot täyttivät Nord-Süd-Tunnelin vedellä. Uhrien määrää ei tiedetä, mutta jopa 200 ihmisen arvellaan menehtyneen, koska tunnelia käytettiin väestönsuojana ja sotasairaalana. Liikenne palasi tunneliin vuonna 1947.
Berliinin jaon jälkeen liittoutuneet päättivät, että Deutsche Reichsbahnin (DR), joka oli DDR:n rautatieyhtiö, liikennöisi S-Bahnia Berliinin kaikilla sektoreilla. Idän ja lännen suhteiden kylmetessä kylmän sodan alkaessa S-Bahn joutui välikappaleeksi. Junia liikennöitiin yhä kaikilla alueilla, mutta DDR:n rajoilla suoritettiin maahantulotarkastukset. Vuodesta 1958 osa junista kulki pysähtymättä Länsi-Berliinin läpi, jottei tarkastuksia tarvittaisi. Tästä lähtien DDR kielsi valtion työntekijöitä matkustamasta S-Bahnilla Länsi-Berliinin alueella.
13. elokuuta 1961 Berliinin muuri jakoi kaupungin ja samalla joukkoliikenneverkon kahtia. Friedrichstraßesta tuli pääteasema molempien puolien liikenteelle. Asema jaettiin kahteen alueeseen. Länsiberliiniläiset saivat vaihtaa S-Bahnin linjoilta toisille ja U-Bahnille ilman rajatarkastusta, vaikka asema sijaitsikin Itä-Berliinissä. DDR ylläpiti asemalla liikettä, josta Länsi-Berliinin asukkaat saattoivat ostaa ylellisyystuotteita halvemmalla kuin lännessä. Friedrichstraßen asemasta tuli tärkein rajanylityspaikka joukkoliikenteellä lännestä itään matkustaneille. Nord-Süd-Tunnel oli vain lännen käytössä. Suhteellisen lyhyt Itä-Berliinissä sijainnut rataosuus ajettiin pysähtymättä. Myös Ringbahnilla linjat katkaistiin: pohjoisessa lännen linjat päättyvät Gesundbrunneniin ja itäiset Schönhauser Alleelle; kaakossa läntiset linjat päättyivät Sonnenalleelle ja Köllnische Heidelle, kun itäiset päättyivät Treptower Parkiin sekä Baumschulenwegille.
Länsiberliiniläiset boikotoivat S-Bahnia, koska se oli Itä-Saksan liikennöimä ja matkalipun ostaminen nähtiin kommunismin tukemisena. Parin päivän sisällä muurin pystyttämisestä Berliinin joukkoliikenneyhtiö BVG (Berliner Verkehrsbetriebe) ryhtyi liikennöimään bussilinjoja, jotka kulkivat S-Bahnin ratojen varsia ja tarjosivat vaihtoehtoisen matkustustavan. Vuosia laskeneiden matkustajamäärien sekä länsiberliiniläisten työntekijöiden ja itäberliiniläisten työnantajien välisten erimielisyyksien johdosta lähes koko S-Bahn suljettiin lännessä lakon jälkeen syyskuussa 1980. Stadtbahnilla Westkreuzilta Friedrichstraßelle ja  Nord-Süd-Tunnelissa Frohnaun, Friedrichstraßen, Lichtenraden ja Wannseen välillä liikennöitiin yhä 20 minuutin vuorovälillä.
Idässä S-Bahn kasvoi ja siitä tuli joukkoliikenneverkon tukiranka, koska suurin osa Berliinin metroverkosta (U-Bahn) oli lännessä. 9. tammikuuta 1984 BVG ryhtyi liikennöimään S-Bahnia Länsi-Berliinissä. Yhtä linjaa liikennöitiin Stadtbahnilla ja kahta Nord-Süd-Tunnelissa. Saksojen yhdistämisen jälkeen S-Bahnin parantamisen eteen on nähty paljon vaivaa. Vuonna 1994 S-Bahn asetettiin kansallisen rautatieyhtiön Deutsche Bahnin hoitoon koko Berliinissä. Ringbahn saatiin takaisin käyttöön vuonna 2002.