stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Die Fragmente der Vorsokratiker
Aiheesta muualla

Presocratics - Fragments (Arkistoitu – Internet Archive) ILIESI Daphnet. Digitaalinen versio Dielsin ja Kranzin teoksen kreikankielisestä tekstistä, sekä italiankielinen käännös. (italiaksi) (muinaiskreikaksi)
Diels, Hermann & Kranz, Walther: Die Fragmente der Vorsokratiker griechisch und deutsch (1903)
Freeman, Kathleen: Ancilla to the Pre-Socratic Philosophers (1948) (englanniksi)
Tony Garnett

Tony Garnett (3. huhtikuuta 1936 – 12. tammikuuta 2020) oli brittiläinen televisio- ja elokuvatuottaja, joka teki myös joitakin käsikirjoituksia ja ohjauksia ja aloitti uransa näyttelijänä. Hän tuli tunnetuksi 1960-luvun keskivaiheilta alkaneesta tiiviistä yhteistyöstä ohjaajien Ken Loach ja Roland Joffé sekä näytelmäkirjailija Jim Allenin kanssa. Garnett tuotti BBC:lle monia keskustelua herättäneitä draamaelokuvia yhteiskunnallisista kysymyksistä, kuten asunnottomuudesta (Tule kotiin, Cathy, 1966), mielenterveysongelmista (Family Life – varttumisen tuska, 1971) ja kouluongelmista (Poika ja haukka, 1969).
Elämä ja ura

Birminghamissä työväenluokan perheeseen syntynyt Garnett opiskeli psykologiaa Lontoossa ja jatkoi siellä jo lukiossa alkanutta näytelmäharrastustaan useissa teatteriseurueissa. Valmistuttuaan hän näytteli BBC:n televisiodraamoissa ja tapasi ohjaaja Ken Loachin, josta tuli hänen tärkeä yhteistyökumppaninsa vuosiksi. Laittomaan aborttiin ajautuvasta nuoresta naisesta kertova Up the Junction (1965) oli heidän ensimmäinen yhteinen tuotantonsa, joka herätti kohua realistisuudellaan ja nosti keskustelun abortin sallimisesta. Samaa linjaa jatkoi rankka Tule kotiin, Cathy (1966), joka aloitti keskustelun asunnottomuusongelmasta. Se palkittiin tuoreeltaan Prix Italialla, ja vuonna 2000 British Film Instituten kyselyssä tv-ammattilaiset valitsivat sen kaikkien aikojen toiseksi parhaaksi brittiläiseksi televisio-ohjelmaksi komediasarjan Pitkän Jussin majatalo jälkeen. Vuoden 1967 skitsofreniasta kertova tv-näytelmä In Two Minds tuotettiin uudelleen teatterielokuvaksi Family Life – varttumisen tuska (1971). Käsikirjoittajina Garnettin tuotannoissa olivat etenkin Jim Allen mutta myös Nemone Lethbridge, Leon Griffiths, Charles Wood, Peter Nichols, Tony Parker ja David Mercer. Loachin ohella niitä ohjasivat James MacTaggart, John Mackenzie, Christopher Morahan, Roy Battersby, Les Blair ja Anthony Page. Garnett auttoi alkuun myös Mike Leigh’n ohjaajauran. 1960-luvun lopulla Garnett jätti BBC:n ja ryhtyi työskentelemään kollegojensa kanssa perustamansa Kestrel Films -yhtiön kautta, joka sai tuulihaukkaa tarkoittavan nimensä Ken Loachin läpimurtoelokuvasta Poika ja haukka (Kes, 1969). Joitakin vuosia myöhemmin Garnett kuitenkin palasi BBC:n palkkalistoille.
Valtaosan 1980-luvusta Garnett työskenteli Yhdysvalloissa elokuvatuottajana. Suomessakin VHS-videona julkaistun, Yhdysvalloissa tehdyn elokuvan Handgun (1983) hän on myös käsikirjoittanut ja ohjannut. Elokuva kertoo raiskatuksi tulleen naisen kostosta.. Garnett palasi Britanniaan 1990-luvun taitteessa, jolloin televisiomaisema oli sielläkin muuttunut kaupallisemmaksi. Hän tuotti tuolloin monia television draamasarjoja, muun muassa Suomessakin nähdyn Elämää Ballykissangelissa.
Vuonna 2016 julkaistiin Garnettin omaelämäkerta The Day the Music Died: A Life Lived Behind the Lens (ISBN 9781472122735).
Filmografiaa

1966: Tule kotiin, Cathy (Come Home, Cathy, ohj. Ken Loach)
1969: Poika ja haukka (Kes, ohj. Ken Loach)
1970: Alaston ihminen (The Body, pitkä dokumentti, ohj. Roy Battersby)
1971: Family Life – varttumisen tuska (Family Life, ohj. Ken Loach
1973: Voihan nuoruus (Blooming Youth, ohj. Leslie Blair)
1973: Pakkotyövanki (Hard Labour, ohj. Mike Leigh)
1978: Elävästä elämästä (The Spongers, ohj. Roland Joffé)
1979: Musta Jack (Black Jack, ohj. Ken Loach)
1983: Handgun (tuotanto, käsikirjoitus ja ohjaus)
1989: Salaisuuksien varjossa (Fat Man and Little Boy, ohj. Roland Joffé)
1989: Neljännen asteen seksiseikkailut (Earth Girls Are Easy, 1989, ohj. Julien Temple)
1994: Ensirakkaus (Beautiful Thing, ohj. Hettie McDonald)
1997: Vihollisen vesillä (Hostile Waters, ohj. David Drury)
1996–2001: Elämää Ballykissangelissa
Aiheesta muualla

Tony Garnett Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tony Garnett Elonetissä.
Garnettin tuotannot British Film Instituten tietokannassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Puola 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Lawrence Ferlinghetti

| Lawrence Ferlinghetti |
| --- | --- |
 Lawrence Ferlinghetti
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1919 Yonkers, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 22. helmikuuta 2021 (101 vuotta) San Francisco, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  runoilija, kirjakauppias, kustantaja
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lawrence Monsanto Ferlinghetti (24. maaliskuuta 1919 Yonkers, New York, Yhdysvallat – 22. helmikuuta 2021 San Francisco, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen runoilija ja beat-sukupolven edustaja.
Ferlinghettin isä kuoli ennen hänen syntymäänsä ja äiti joutui mielisairaalaan Ferlinghettin ollessa lapsi, minkä vuoksi Ferlinghetti vietti suuren osan lapsuudestaan sukulaisensa luona Ranskassa. Myöhemmin hän muutti Long Islandille New Yorkiin. Toisessa maailmansodassa hän palveli laivastossa. Ferlinghetti suoritti kandidaatin tutkinnon Pohjois-Carolinan yliopistossa ja valmistui maisteriksi Columbian yliopistosta. Vuonna 1951 hän väitteli Sorbonnessa.
Ferlinghetti asettui 1951 San Franciscoon. Hän perusti 1953 City Lights -kirjakaupan ja -kustantamon. Vuonna 1956 City Lights julkaisi Allen Ginsbergin teoksen Howl and Other Poems ja joutui oikeuteen syytettynä säädyttömyydestä. Ferlinghetti ja Ginsberg kuitenkin voittivat jutun, mitä pidetään yhdysvaltalaisen sananvapauden kannalta merkittävänä ratkaisuna. Kustantamo julkaisi myös Jack Kerouacia, Gregory Corsoa, Denise Levertovia, William S. Burroughsia, William Carlos Williamsia ja ulkomaisia kirjailijoita.
Yleisölle avoin Ferlinghettin satavuotisjuhla järjestettiin City Lights -kirjakaupassa 24. maaliskuuta 2019.
Teokset > Suomennettu tuotanto

Nämä ovat minun virtani: runoja 1955–2000.  (Runot on valittu alkuteoksista These Are My Rivers, A Far Rockaway of the Heart ja How to Paint Sunlight)  Suomentanut Markku Into. Turku:  Sammakko, 2002.  ISBN 952-5194-34-5
Teokset > Suomennettu tuotanto > Runoja antologioissa

Idän ja lännen runot: valikoima Neuvostoliiton ja Amerikan uutta runoa, toimittaneet ja suomentaneet Markku Lahtela ja Anselm Hollo. Weilin&Göös 1963
Toistasataa runoilijaa: runosuomennoksia 1960-luvun kulttuurilehdistä, toimittanut Kalevi Seilonen, Helsinki: Tammi 1989 ISBN 951-30-6787-4
Alati uhmaten mielettömyyttä ja kuolemaa, suom. Anselm Hollo, teoksissa: Idän ja lännen runot, Runon suku : valikoima suomeksi elävää käännöslyriikkaa (toim. Jarkko Laine, Otava 1991 ISBN 951-1-11447-6) ja Yhdeksän sarjaa lyriikkaa (toim. Salminen, Aarne ; Tervonen, Viljo, Weilin + Göös 1969)
Ei kovinkaan kauan aikojen alusta, suom. Anselm Hollo, teoksessa: Idän ja lännen runot
Elegia Kenneth Patchenin kuoleman johdosta, suom. Markku Into, julkaisussa: Parnasso 2002 ; nro 1
Kissa, suom. . Markku Into, julkaisussa: Parnasso 2002 ; nro 1
Kokeiluluontoinen kuvaus..., suom. Juice Leskinen, julkaisussa: Runous 1984 ; nro 4
Manhattan Mama, suom.. Markku Into, julkaisussa: Parnasso 2002 ; nro 1
Minä odotan, suom. Ari Koskinen, teoksessa: Toistasataa runoilijaa
Moskova korvessa, Segovia lumessa, suom. Markku Into, julkaisussa: Parnasso 2002 ; nro 1
Omaelämäkerta, suom. Leevi Lehto, julkaisussa: Parnasso 1989 ; nro 8
Omaelämäkerta, suom. Jyrki Lindström, teoksessa: Toistasataa runoilijaa
Vallankumousturisti, suom. Markku Into, julkaisussa: Kirjo : kirjallisuus- ja kulttuurilehti  2003 ; nro 1
Yeatsiä lukiessani en ajattele..., suom. Markku Into, julkaisussa: Parnasso 2002 ; nro 1
Yks päivä iäisyydessä, suom. Anselm Hollo, teoksessa: Idän ja lännen runot
Teokset > Englanninkieliset teokset

Pictures of the Gone World (City Lights, 1955) Poetry (enlarged, 1995) ISBN 978-0-87286-303-3
A Coney Island of the Mind (Lawrence Ferlinghetti kustantajan sivulla New Directions, 1958) Poetry
Tentative Description of a Dinner Given to Promote the Impeachment of President Eisenhower (Golden Mountain Press, 1958) Broadside poem
Her (New Directions, 1960) Prose
One Thousand Fearful Words for Fidel Castro (City Lights, 1961) Broadside poem
Starting from San Francisco (New Directions, 1961) Poetry (HC edition includes LP of author reading selections)
Journal for the Protection of All Beings (City Lights, 1961) Journal
Unfair Arguments with Existence (New Directions, 1963) Short Plays
Where is VietNam? (Golden Mountain Press, 1963) Broadside poem
Routines (New Directions, 1964) 12 Short Plays
Two Scavengers in a Truck, Two Beautiful People in a Mercedes (1968)
On the Barracks:  Journal for the Protection of All Beings 2 (City Lights, 1968) Journal
Tyrannus Nix? (New Directions, 1969) Poetry
The Secret Meaning of Things (New Directions, 1970) Poetry
The Mexican Night (New Directions, 1970) Travel journal
Back Roads to Far Towns After Basho (City Lights, 1970) Poetry
Love Is No Stone on the Moon (ARIF, 1971) Poetry
Open Eye, Open Heart (New Directions, 1973) Poetry
Who Are We Now? (New Directions, 1976) Poetry
Northwest Ecolog (City Lights, 1978) Poetry
Landscapes of Living and Dying (1980) ISBN 0-8112-0743-9
Over All the Obscene Boundaries (1986)
Love in the Days of Rage (E. P. Dutton, 1988; City Lights, 2001) Novel
A Buddha in the Woodpile (Atelier Puccini, 1993)
These Are My Rivers: New & Selected Poems, 1955–1993 (New Directions, 1993) ISBN 0-8112-1252-1
City Lights Pocket Poets Anthology (City Lights, 1995) ISBN 978-0-87286-311-8
A Far Rockaway Of The Heart (New Directions, 1998) ISBN 0-8112-1347-1
How to Paint Sunlight: Lyrics Poems & Others, 1997–2000 (New Directions, 2001) ISBN 0-8112-1463-X
San Francisco Poems (City Lights Foundation, 2001) Poetry ISBN 978-1-931404-01-3
Life Studies, Life Stories (City Lights, 2003) ISBN 978-0-87286-421-4
Americus: Part I (New Directions, 2004)
A Coney Island of the Mind (Arion Press, 2005),  with portraiture by R.B. Kitaj
Poetry as Insurgent Art (New Directions, 2007) Poetry
A Coney Island of the Mind: Special 50th Anniversary Edition with a CD of the author reading his work (New Directions, 2008)
50 Poems by Lawrence Ferlinghetti 50 Images by Armando Milani (Gam Azienda Grafica Rudiano, 2010) Poetry and Graphics ISBN 978-88-89044-65-0
Time of Useful Consciousness, (Americus, Book II) (New Directions, 2012) ISBN 978-0-8112-2031-6, 88p.
City Lights Pocket Poets Anthology: 60th Anniversary Edition (City Lights, 2015)
I Greet You At The Beginning Of A Great Career: The Selected Correspondence of Lawrence Ferlinghetti and Allen Ginsberg 1955-1997. (City Lights, 2015)
Pictures of the Gone World: 60th Anniversary Edition (City Lights, 2015)
Writing Across the Landscape: Travel Journals, 1960-2010 (Norton, 2015) ISBN 978-1-63149-001-9
Little Boy.  Doubleday, 2019.  ISBN 978-0-385-54479-5
Fender Precision Bass

| Fender Precision Bass |
| --- | --- |

Perustiedot
Alkuperäinen valmistaja:  Fender
Valmistusvuodet:  1950 –
Rakenne
Rungon tyyppi:  kokopuu
Kaulan kiinnitys:  pulttikiinnitys
Nauhat:  20, 21, 22 tai 24
Materiaalit
Runko:  Leppä tai saarni (poppeli tai lehmus monissa japanilaisissa ja meksikolaisissa malleissa)
Kaula:  Vaahtera
Otelauta:  Ruusupuu, eebenpuu, vaahtera tai pao ferro
Tekniikka
Talla:  Kiinteä
Mikrofonit:  Jaettu kaksikelainen, ns. P-basson mikrofoni
Värit
Värivaihtoehdot:  Monia eri väri- ja pintakäsittelyvaihtoehtoja (mm. lakka, petsi, maali, kimalle-pinnoite...)
Fender Precision Bass
Fender Precision Bass (P-Bass) on Fender -kitarayhtiön ensimmäinen massatuotantoinen lankkukoppainen sähköbasso.
1940-luvulla sähköisellä äänentoistolla alkoi olla entistä suurempi rooli populaarimusiikissa, ja tätä myötä myös sähköinen äänenvahvistus alkoi kehittyä. Vuonna 1950 Leo Fender kehitti prototyypin ensimmäisestä sähköbassosta: Fender Precision Bass.
Tekniikka ja rakenne

Ensimmäiset sähköbassot olivat malliltaan ja periaatteeltaan tavallisia akustisia kontrabassoja, joiden soittajat asettivat sähkökitaran sähkömagneettisen mikrofonin kontrabassonsa alle, ja yhdistivät tämän muunneltuun, bassotaajuuksia paremmin toistavaan kitaravahvistimeen. Vaihtoehtoisesti kitaristit soittivat kappaleiden basso-osuudet käyttäen kitaroidensa paksuimpia ja matalimmilla sävelillä soivimpia kieliä.
Fender Precision Bass oli ensimmäinen varsinainen sähköbasso, jonka runko oli umpipuuta (ns. lankkubasso) ja siinä olivat sähkömagneettiset mikrofonit. Precision Bass (engl. precision = tarkkuus) sai nimensä basson kaulassa olevista nauhoista. Kontrabasson kaulassa ei ole nauhoja, joten oikeisiin nuotteihin osuminen vaatii ääretöntä tarkkuutta. Precision Bass toi basisteille mahdollisuuden soittaa bassoaan helpommin, ja saada sävelet nuotilleen. Precision Bassista on kuitenkin valmistettu myös nauhatonta mallia.
Mikrofonit

P-bassossa mikrofoni oli alun perin yksikelainen, mutta vuonna 1957 kehitettiin ns. jaettu mikrofoni jossa mikrofoni jaettiin kahteen erilliseen osaan. Tässä mikrofonityypissä kela on kahden yksittäisen magneettisydämen ympärillä, ja kelat ovat limittäin toistensa päällä, kytkettynä sarjaan. Tämä rakenne ja kytkentä estää yksikelaisille mikrofoneille tyypillisen huminan.
Näissä mikrofoneissa on yhteensä kahdeksan napapalaa, jotka vastaanottavat paremmin perinteisen yksikelaisen P-basson kielten voimakkaasti värähtelevien kielten signaalin.
P-basso on säilyttänyt suosionsa basistien keskuudessa näihin päiviin saakka sen omintakeisen soinnin ja vähäisen häiriöalttiudensa tähden. P-bassoja on saatavilla useilta eri valmistajilta korkealuokkaisista huippuinstrumenteista aina huokeisiin malleihin saakka.
P-basson mikrofoni on myös muodostunut äänentoistoteknologiassa omaksi käsitteekseen jaettuna mikrofonina. Erillisiä jaettuja P-Bass -mikrofoneja valmistavat useat valmistajat, tunnetuimmista mainiten esimerkiksi EMG, Seymour Duncan, Bartolini ja DiMarzio.
Tunnettuja Precision-basson soittajia

Trevor Bolder (Uriah Heep)
Cliff Burton (Metallica)
Geezer Butler (Black Sabbath)
John Deacon (Queen)
Mike Dirnt (Green Day)
Andy Rourke (The Smiths)
John Entwistle (The Who)
Roger Glover (Deep Purple)
Colin Greenwood (Radiohead)
Stuart Hamm (Steve Vai, Joe Satriani...)
Steve Harris (Iron Maiden)
John Paul Jones (Led Zeppelin)
Duff McKagan (Guns N' Roses, Velvet Revolver)
John Myung (Dream Theater)
Demis Roussos (Aphrodite's Child)
Paul Simonon (The Clash)
Tina Weymouth (Talking Heads)
Roger Waters (Pink Floyd)
Joillekin tunnetuille basisteille, kuten esimerkiksi Duff McKaganille ja Green Dayn Mike Dirntille Fender on suunnitellut omat Signature- eli nimikkomallit Precision Bassista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fender Precision Bass Wikimedia Commonsissa
Bassokitaran mikrofonit: ylempänä jaettu P-basson mikrofoni ja alempana yksikelainen jazzbasson stack-mikrofoni, molemmat Seymour Duncanin valmistamia.
Iron Maidenin kitaristi Janick Gers, ja basisti Steve Harris soittamassa perinteistä Fender Precision Bassia.
Gibson Explorer

| Gibson Explorer |
| --- | --- |
 Gibson Explorer
Perustiedot
Alkuperäinen valmistaja:  Gibson
Valmistusvuodet:  1958-1959 1975-
Gibson X-plorer (ennen Gibson Explorer) on Gibsonin sähkökitara, joka debytoi vuonna 1958 silloisella nimellään Futura. Sen rungon muotoilu oli radikaali ja futuristinen, niin kuin sen sisaruksessa, Gibson Flying V:ssä. Explorer kuului modernistic series -kitarasarjaan johon sen lisäksi kuului myös Gibson Flying V sekä Gibson Moderne.
Explorer ei saavuttanut menestystä ja sen valmistus lopetettiin vuonna 1959. Vuonna 1975 Gibson kuitenkin aloitti Explorerin valmistuksen uudelleen, koska muut yhtiöt menestyivät samankaltaisilla rungon muodoilla varustetuilla kitaroilla.
Aiheesta muualla

Gibsonin Explorer-sivu (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Gibson Explorer, Zuitar Guitar DataBase (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
James Gibbs

James Gibbs noin vuonna 1750.
James Gibbs (23. joulukuuta 1682 Footdeesmire – 5. elokuuta 1754 Lontoo) oli skotlantilainen arkkitehti. Hänen tunnetuin työnsä on St. Martin-in-the-Fieldsin kirkko Lontoossa, jossa hän yhdisteli italialaisia ja englantilaisia vaikutteita. Tämä kirkko toimi 1700-luvun kirkkorakentamisen esikuvana Englannissa ja Pohjois-Amerikan siirtokunnissa.
Gibbs oli katolinen, ja opiskeli alun perin Roomassa tullakseen papiksi, mutta arkkitehtuuri alkoi kiinnostaa häntä enemmän. Gibbs opiskeli arkkitehtuuria Roomassa Carlo Fontanan johdolla, joka oli Italian barokin merkittävimpiä edustajia. Roomassa saatu perusteellinen koulutus takasi Gibbsille etulyöntiaseman hänen palattuaan Englantiin vuonna 1709. Lontoossa oli osittain Christopher Wrenin aloitteesta käynnistetty hanke viidenkymmenen uuden kirkon rakentamisesta, ja vuonna 1713 Gibbsistä tuli yksi hankkeen tarkastajista.
Vuosina 1714–1717 rakennettu St. Mary-le-Strandin kirkko oli ensimmäinen hänen suunnittelemansa rakennus, ja siinä näkyi selvästi Italian barokkityylin vaikutus. Gibbsistä tuli pian toryjen suosiman arkkitehtuurin tärkein edustaja. Hän suunnitteli yli 50 yksityistaloa. Vuoden 1720 jälkeen barokkivaikutteet alkoivat kadota Gibbsin töistä, sillä lordi Burlingtonin kiivaasti edistämä palladiolainen arkkitehtuuri merkitsi yleisen maun siirtymistä kohti klassismia. Lisäksi kuningas Yrjö I:n kaudella toryjen vastustajat whigit nousivat valta-asemaan, ja Gibbs joutui torynä ja katolisena väistymään tarkastajan tehtävistään.
Gibbsin kypsän kauden tyyli edustaa taidokasta barokin ja palladiolaisen arkkitehtuurin synteesiä. Hänen kuuluisin rakennuksensa St. Martin-in-the-Fieldsin kirkko valmistui vuonna 1720. Sen korkea torni ja klassinen julkisivu kuvastavat selvästi kahden tyylisuunnan vaikutteiden sulavaa sekoittumista. Kirkkoa arvosteltiin sen valmistuttua, esimerkiksi ranskalaiset ihailivat sen portiikkia mutta inhosivat tornia. Tästä kirkosta tuli kuitenkin lukemattomien englantilaisten ja amerikkalaisten kirkkojen prototyyppi. Muita Gibbsin tunnettuja rakennuksia ovat Cambridgen senaatin talo (1722–1730) ja Radcliffe Camera eli Radcliffen kirjasto Oxfordissa (1737–1749). Hänen vaikutusvaltainen teoksensa A Book of Architecture (1728) toimi Britannian ja sen siirtomaiden yleisimmin käytettynä arkkitehtuurin mallikirjana läpi 1700-luvun.  Gibbs julkaisi vuonna 1732 lisäksi kirjan Rules for Drawing the Several Parts of Architecture.
Kuvagalleria

St. Martin-in-the-Fields
St. Martin-in-the-Fields, interiööri
Senate House, Cambridge
Senate House, interiööri
Radcliffe Camera
Radcliffe Camera, interiööri
Kolme takkaa, kuva 91 mallikirjasta A Book of Architecture
David Gilly

David Gilly
David Gilly (7. tammikuuta 1748 – 5. toukokuuta 1808) oli saksalainen arkkitehti. Hän oli arkkitehti Friedrich Gillyn isä.
Gilly on Berliinin klassistisen arkkitehtuurin varhaisvaiheen huomattavimpia edustajia. Hänen päätöitään ovat Freienwaldin linna (1798) ja Viewergin talo (1801–1804) Braunschweigissa. Gilly julkaisi useita rakennustekniikkaa käsitteleviä teoksia ja perusti Berliinin ensimmäisen rakennusalan ammattilaisille suunnatun lehden.
Gary Gilmore

Gary Mark Gilmore (4. joulukuuta 1940 Waco, Texas — 17. tammikuuta 1977 Draper, Utah) oli yhdysvaltalainen rikollinen, joka tuli tunnetuksi vaadittuaan, että hänelle langetettu kuolemantuomio tulisi panna täytäntöön.
Tuomio oli langetettu kahdesta Gilmoren Utahissa tekemästä murhasta. Gilmore oli 19. heinäkuuta 1976 ampunut erään hotellin vahtimestarin ja samana päivänä tekemänsä ryöstön yhteydessä erään huoltoaseman hoitajan. Hänestä tuli ensimmäinen Yhdysvalloissa teloitettu sen jälkeen, kun kuolemantuomio oli otettu maassa uudelleen käyttöön 1976. Tuolloin Yhdysvaltain korkein oikeus linjasi, ettei teloittaminen merkitse "julmaa tai epätavallista rangaistusta", jollaiset Yhdysvaltain perustuslaki kielsi.
Vuodesta 1955 lähtien Gilmore oli viettänyt yhteensä 18 vuotta vankiloissa ja muissa laitoksissa. Murhista seuranneessa oikeudenkäynnissä Gilmore vastusti jyrkästi asianajajansa yrityksiä muuttaa tuomio elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi. Gilmoren teloitusta lykättiin kahdesti ennen sen täytäntöönpanoa, ja kummallakin kerralla Gilmore yritti itsemurhaa nauttimalla unilääkkeitä.
Gilmore teloitettiin Draperissä osavaltion lain mukaisesti ampumalla.
Kirjailija Norman Mailer kirjoitti Gilmoren haastatteluihin ja oikeuden pöytäkirjoihin perustuvan elämäkertateoksen Pyövelin laulu. Kirjan pohjalta on tehty samanniminen televisioelokuva, jossa Gilmorea esittää Tommy Lee Jones.
Genie

| Genie> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Genie Wiley Susan Wiley
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1957 (ikä 67) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Vanhemmat:  Clark Wiley Irene Wiley
Sukulaiset:  3 isosisarusta
Genie eli Susan Wiley (s. 18. huhtikuuta 1957 Los Angeles, Yhdysvallat) on 4. marraskuuta 1970 Los Angelesin esikaupungista Arcadiastalähde? löydetty lapsi, joka oli elänyt eristyksessä yli kymmenen vuotta. Hän herätti löytyessään paljon tieteellistä kiinnostusta, koska tutkijat halusivat selvittää, voisiko lapsi ja hänen kielitaitonsa kehittyä yhä normaalisti pitkän eristyksen jälkeenkin. Nimi "Genie" on pseudonyymi.
Genien ollessa 20 kuukauden ikäinen hänen isänsä lukitsi hänet lastenhuoneeseen. Genie vietti päivänsä pottaan sidottuna ja yönsä katetussa pinnasängyssä. Kun lapsi piti ääntä, isä löi häntä. Kukaan perheenjäsenistä ei puhunut lapselle mitään, ja hän oli lähes koko vuorokauden ilman muiden seuraa. Kun Genie oli 13-vuotias, hänen äitinsä otti tytön mukaansa kaupungille. Äiti erehtyi etsimästään virastosta ja päätyi sosiaalivirastoon. Sen jälkeen Genie huostaanotettiin ja hän siirtyi asumaan lastensairaalaan.
Genien löytymisen jälkeen hän osallistui neljän vuoden ajan erilaisiin tutkimuksiin, kunnes tutkimusten rahoitus lopetettiin. Sen jälkeen hän asui useammassa sijaiskodissa. Vuonna 2000 hän asui kalifornialaisessa hoitokodissa ja oli oletettavasti yhä elossa vuonna 2016.