stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hannes Ignatius
Toiminta itsenäistyvässä ja itsenäistyneessä Suomessa > Suomen armeijan palveluksessa

Ignatius erosi armeijasta sisällissodan jälkeen samassa yhteydessä kenraali Mannerheimin kanssa toukokuun lopussa 1918. Ignatius lähetettiin heinäkuussa 1918 Suomen hallituksen sotilaallisena edustajana Belgian Spahan viemään Saksan keisari Vilhelm II:lle Suomen vapaudenristin suurristi sekä Ranskan Avesnesiin viemään sama kunniamerkki sotamarsalkka Paul von Hindenburgille ja kenraali Ludendorffille. Ignatius palasi armeijan palvelukseen 2. tammikuuta 1919 Mannerheimin tultua Suomen valtionhoitajaksi. Ignatius toimi Suomen yleisesikunnan päällikkönä 1918–1919 ja sotakoulujen tarkastajana 1919–1920. Hän perusti uudelleen kadettikoulun, joka aloitti toimintansa 25. tammikuuta 1919. Ignatius oli jäsenenä muun muassa asevelvollisuuskomiteassa ja sotakorkeakoulukomiteassa. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta 1920 ja siirtyi reserviin.
Ignatius toimi tämän jälkeen Mannerheimin lähipiirissä, oli Sotilasaikakauslehden päätoimittajana 1921–1926 ja johti kuusiosaisen Suomen vapaussota vuonna 1918 -historiateossarjan kirjoittamista. Tässä teoksessa korostettiin Mannerheimin osuutta sodan kulkuun, kun taas jääkärit jäivät siinä sivuosaan. Ignatius perusti Suomen asehistoriallisen seuran, joka vuonna 1926 sulautui sotahistoriallisena osastona Suomen Sotatieteelliseen Seuraan. Kenraaliluutnantiksi Ignatius korotettiin 1928.
Ignatius otti osaa Lapuan liikkeen toimintaan ja vuoden 1932 Mäntsälän kapinaan pyrkien avaamaan tätä kautta Mannerheimille pääsyn Suomen johtoon. Mannerheim kuitenkin kielsi Ignatiusta matkustamasta Mäntsälään.
Toiminta aktiiviuran jälkeen

Talvisodan syttyessä marraskuussa 1939 kenraaliluutnantti Ignatius iästään ja horjuvasta terveydestään huolimatta ilmoittautui vapaaehtoisena ensimmäisten joukossa ylipäällikön käytettäväksi. Talvisodan aikana Ignatius toimi Mannerheimin henkilökohtaisena edustajana Torniossa.
Talvisodan aikana Ignatius oli vielä Mannerheimin edustajana Torniossa vastaanottamassa Suomeen tulevia ulkomaalaisia vapaaehtoisia.
Kunniamerkit

VR II m.k. Oulun valtauksesta, VR I m.k. Tampereen valtauksesta, Vapaussodan ja Tampereenmm., PrRrII 1918, Saksan KrR I suurr. m.k. 1918, VR rt.k. 1919, K. SVR I 1919, Sk. Ar. hop.s.k., Heimosotaristi, Sotakorkeakoulun merkki, SVR suurr. 1937. Lisäksi hänet on kutsuttu Vapaussodan rintamamiesliiton, Suomen kadettikunnan ja Suomen entisten sotilaiden liiton kunniajäseneksi sekä Kadettikoulun 15-vuotisjuhlassa merkitty ansioistaan kadettikoulun luetteloihin.
Perhe

Puoliso 17.12.1911 Gurli Mathilda Stenberg, hänen 2. aviossaan, s. 7.11.1878. Vanhemmat insinööri Johan Didrik Stenberg ja Pauline Seliverstoff. Ottotytär Gurli (Mäyry) s. 7.8.1907 (Gurli Stenbergin sisarvainajan tytär).
”Kaukana Pohjolassa hän sammumattomalla velvollisuudentunnolla suoritti hänelle uskotut tehtävät”, kuten marsalkka Mannerheimin muistosanat hänestä kuuluivat Suomen armeijan järjestämässä ruumiinsiunaustilaisuudessa Helsingissä Johanneksen kirkossa 8.3.1941.
Teokset

Morganin raidi, episoodi Amerikan orjasodasta. Eri painos, alkuaan ruotsinkielinen Finsk Militär Tidskritissä, 1901
Gustaf Mannerheim, Otava, Helsinki. Sama ruotsiksi Söderström & Co, 1918
Sotahistoriaa, Suomen Kadettikoulu, Helsinki, 1920
Suojeluskuntien synty. Historiallinen Aikakauskirja no 1–2, 1923
Sortovuosista itsenäisyyteen. Sama ruotsiksi Söderström & Co, 1925 (K. Soikkelin kanssa).
Suomen vapaussota vuonna 1918 I–VI. 1921–1925
Frihetskriget i Finland år 1918. 1924
Yleiskuvaus Suomen vapaussodasta. 1925
La guerre d'indépendance en Finlande en 1918. 1925
Suomen puolustuskysymys 1808 ja ensimmäiset strategiset liikkeet, Historian Aitta I ss. 33–49, 1929
Kirjallisuutta

Finne-Poppius-Ignatius: Ignatius-suku, Helsinki 1942
Katri Bergholm: Kultua ja elettyä, Helsinki 1944
Katri Bergholm: Paljon toivoa, paljon toteutumista 1900–1910, Helsinki 1946
Matti Lappalainen: Hannes Ignatius, Mannerheimin harmaa eminenssi. 507 s. WSOY 2005 ISBN 951-0-28656-7
Matti Lappalainen: Täysillä isänmaan puolesta – Hannes Ignatius. 32 s. Maanpuolustuskoulun perinneyhdistys ISBN 978-952-92-3404-2
Heikki Ignatius: Gustaf Ignatius – Muistelmat, 2004
Aiheesta muualla

Brantberg, Robert: Sota-Hannes
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Suomen itsenäisyyden tunnustamista hakevaa valtuuskuntaa johti valtioneuvos Edvard Hjelt (kolmas oikealta). Valtuuskunta kävi heinäkuussa 1918 Saksassa ja Itävallassa. Saksan sodanjohdon päämajassa kenraali Hannes Ignatius (uloimpana oikealla) valtionhoitaja P. E. Svinhufvudin nimissä luovutti Suomen vapaudenristin suurristin sotamarsalkka Paul von Hindenburgille (toinen oikealta) ja kenraali Erich Ludendorffille (kolmas vasemmalta).
Talvisodan ulkomaisten vapaaehtoisten vastaanottotoimiston suomalaisjohtajat Torniossa. Vasemmalta kenraalimajuri K. M. Wallenius, kenraaliluutnantti Hannes Ignatius ja eversti Armas Arajuuri.
Oulu 2

Oulu 2
| --- | --- |
Sijainti:  Perämeri, Oulu Suomi
Vesistö:  Perämeri 
| --- | --- |
Korkeus:  24 m
Värit:  Valkoinen, musta 
| --- | --- |
Valmistunut:  1965
Automatisoitu:  1965
| --- | --- |
Valon korkeus:  22 m
Valonkanto:  14,6 km
Valon ominaisuudet:  Fl(2) WRG 6s 
| --- | --- |
ARLHS:  FIN038 
Admiralty:  C4146 
List of Lights:  10802 
MarineTraffic:  1000006030 
NGA:  116-18476 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Oulu 2 on majakka Hailuodon saaren pohjoispuolella Oulun edustalla Suomen aluevesillä. Majakka sijaitsee entisen Haukiputaan kunnan alueella ja se on Oulun sataman johtavan väylän toiseksi uloin majakka. Majakka on rakennettu ja asennettu paikalleen vuonna 1965.
Rakenteeltaan majakka on ns. pohjamajakka eli kasuunimajakka. Merenpohjaan upotettava kasuuniosa sekä majakkatorni rakennettiin Oulun öljysatamassa. Majakan merenpohjaa vasten lasketun betonisen kasuuniosan halkaisija on 22 metriä. Majakka hinattiin Oulusta sijoituspaikalleen, ja hinauksen aikana torniosa oli sijoitettu kasuunin sisäpuolelle. Sijoituspaikalla torni nostettiin ylös, kasuuniosa upotettiin paikalleen ja täytettiin hiekalla ja betonilla.
Pyöreä, 24 metriä korkea majakkatorni on väriltään valkoinen, ja sen välitasanteen yläpuolella kiertää musta vyö. Majakan lyhtylaitteen korkeus merenpinnasta on 22 metriä.
Kasuunimajakan rakennesuunnittelija oli diplomininsinööri Ilmari Kortesluoma (1916–1976). Insinööritoimistona oli Kortesluoma & Co (perustettu vuonna 1963). Yritys jatkoi myöhemmin nimellä Suunnittelukortes Oy, kunnes se fuusioitiin WSP-konserniin nimellä WSP Finland.
Ilman saastuminen

Savupiipuista pääsee ilmaan saasteita.
Ilman saastuminen tarkoittaa kemikaalien, pienhiukkasten tai mikroskooppisten eliöiden aiheuttamaa ilman laadun pilaantumista. Yleensä saastumisen määritelmään lasketaan myös haitan aiheuttaminen ihmiselle tai muille eliöille. Yleisimpiä ilmansaasteita ovat hiilimonoksidi, rikkidioksidi, typen oksidit ja pienhiukkaset.
Saasteiden pitoisuus tietyssä paikassa tietyllä hetkellä riippuu päästöjen määrästä, tuulen suunnasta ja nopeudesta sekä ilmakehän stabiilisuudesta, joka määrää, kuinka paksuun ilmakerrokseen saasteet sekoittuvat. Kaukokulkeutumisen takia myös aiemmin ylätuulen puolella päästetyt aineet vaikuttavat paikalliseen ilmanlaatuun. Inversiotilanteessa saasteet jäävät lähelle maanpintaa ja ilman laatu on erityisen huono.
Historia

Vesien saastumisen haitallisuus ihmisen terveydelle ymmärrettiin jo keskiajalla, mutta ilman saastumista pidettiin pitkään vain esteettisenä ongelmana ja hajuhaittana. Esimerkiksi vuonna 61 jaa. Seneca kirjoitti Rooman valtakunnan ilmansaasteista, ja vuonna 1306 Edvard I kielsi kivihiilen polttamisen käsityöläisten uuneissa pahanhajuisten savukaasujen takia. Kielto kumottiin myöhemmin, sillä kaupunkia oli pakko lämmittää.
Ilma saastui kasvavassa määrin teollistumisen myötä, mutta saastumista ohjattiin edelleen pitkälti esteettisistä ja taloudellisista syistä. Terveysriskien tunnistaminen kesti osittain ilman saastumisen luonteen vuoksi: ilman saastumista ei yleensä ole yhtä helppo tunnistaa kuin veden saastumista, joten terveysriski voidaan sivuuttaa, kunnes saastuminen saavuttaa suuret mittasuhteet.
Ensimmäiset vakavat saastumisepisodit ilmenivät 1800-luvulla: esimerkiksi Lontoon vuoden 1891 joulun hernerokkasumu (engl. pea soup fog) kesti kymmenen tuntia ja sen kerrotaan aiheuttaneen 1 400 ihmisen kuoleman. 1930- ja 1940-luvuilla merkittäviä episodeja olivat esimerkiksi Maas-joen laakson vuoden 1930 episodi, jossa sääolojen aiheuttama inversioilmiö aiheutti kymmenkertaisen kuolleisuuden. Hengitysteiden ärsytykseen kuoli etenkin vanhuksia ja keuhko- ja sydäntauteja sairastavia ihmisiä. Los Angelesissa oli niin ikään vakavia ilmansaasteongelmia vuosina 1945–1947.
| Ilmansaaste-episodeja> Episodi | Ilmansaaste-episodeja> Vuosi | Ilmansaaste-episodeja> Syy | Ilmansaaste-episodeja> Seuraukset | Ilmansaaste-episodeja>  | Ilmansaaste-episodeja>  | Ilmansaaste-episodeja>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Maas-joen laakso, Belgia | 1930 | suuret pitoisuudet rikkidioksidia lämpötilainversion aikana | 63 kuoli, tuhansia sairastui |  |  |  |
| Donora, Pennsylvania, Yhdysvallat | 1948 | suuret pitoisuudet rikkidioksidia, lämpötilainversio ja sumuinen sää | 20 kuoli sydän- ja hengityssairauksiin, 6 000 valitti oireista, kuten yskästä ja  rintakivusta |  |  |  |
| Poza Rica, Meksiko | 1950 | Maakaasulaitokselta vapautui epähuomiossa rikkivetyä, lämpötilainversio ja sumuinen sää | 22 kuoli, 320 sairaalahoitoon |  |  |  |
| Lontoo, Englanti "Great smog" | 1952 | Viisi päivää kestäneen lämpötilainversion  seurauksena happamat aerosolit jäivät leijumaan kaupungin ylle | 4 000 menehtyi sairauksiin, kuten keuhkoputkentulehdukseen ja  keuhkokuumeeseen |  |  |  |

Lontoon vakavin ilmansaaste-episodi, suuri savusumu (engl. great smog) vuonna 1952 aiheutti arviolta 4 000 ihmisen menehtymisen muutamassa päivässä ja mahdollisesti yli 10 000 ihmisen menehtymisen, kun mukaan lasketaan myöhemmin sairauksiin ja pitkäaikaishaittoihin kuolleet. Episodin jälkeen voimakas yleinen mielipide vaikutti siihen, että Isossa-Britanniassa säädettiin vuonna 1956 niin kutsuttu Clean Air Act vähentämään savusumusta johtuvaa ilman saastumista. Laki vähensi kaupunkien ilmansaasteita huomattavasti.
Liikenteen päästöjä on voitu puhdistaa jonkin verran katalysaattoreilla, joita alettiin käyttää vuodesta 1974 lähtien. Autojen pakokaasuille on myös asetettu erilaisia normeja.
Päästöjen lähteet

Ilman saastumisen päästölähteet voidaan jakaa seuraaviin pääluokkiin:
maanviljelyksen päästöt: karjan ja riisinviljelyn metaanipäästöt, kaskeamisen pienhiukkaset
teolliset päästöt: lukuisia erilaisia kemiallisia kaasupäästöjä erilaisten prosessien sivutuotteina
rakentaminen: hiukkasia ja fossiilisten polttoaineiden palamistuotteita, lisäksi erilaisia maali- ja liuotinkaasuja
kaatopaikat: hapettomissa oloissa hajoava orgaaninen aines tuottaa metaania.
• liikenteen päästöt: laivat, moottoriajoneuvot, lentokoneet ja junat. Näistä vielä suuri osa käyttää fossiilisia polttoaineita.
Ilmansaasteet voidaan luokitella myös primäärisiin ja sekundäärisiin saasteisiin. Primääriset päästöt leviävät ilmakehään suoraan, ja sekundääriset päästöt syntyvät ilmakehässä erilaisten kemiallisten prosessien vuoksi.
Saasteiden leviäminen

Sää vaikuttaa ilmansaasteiden määrään. Kovat tuulet kuljettavat saastehiukkasia kauas, ja heikolla tuulella ilmansaaste kerääntyy lähelle saastuttajaa. Sade voi yhtäältä hajottaa ilmansaasteita tehokkaasti ja toisaalta saastuttaa maata kuljettamalla ilmansaasteet maahan.
Ilmansaasteet leviävät ilmakehään konvektiivisen ja turbulentin liikkeen myötä. Lisäksi jotkut saasteet reagoivat kemiallisesti keskenään erityisesti auringonvalon vaikutuksesta. Näin tapahtuu esimerkiksi tiettyjen hiilivetymolekyylien ja typen oksidien reagoidessa, jolloin muodostuu valokemiallisia hapettimia, kuten otsonia ja vetyperoksidia..
Ilmansaasteiden kulkeutumista voidaan tutkia matemaattisilla malleilla, jotka voidaan luokitella yleisellä tasolla seuraavasti:
pistemallit, käytetään pääasiassa teollisissa päästölähteissä
linjamallit, käytetään maanteiden, junaratojen ja lentokoneiden päästöjen mallintamiseen
aluemallit, käytetään pinta-alaltaan laajojen päästölähteiden, kuten tulipalojen tai tuulen nostattaman pölyn mallintamiseen
valokemialliset mallit, käytetään valokemiallisten hapettimien kulkeutumisen ja kemiallisten reaktioiden mallintamisessa.
Ensimmäinen saasteiden leviämisen pistemalli syntyi 1900-luvun alussa; siinä hyödynnettiin gaussilaista leviämismallia, jolla pyrittiin ennustamaan päästöjen leviämistä. Mallissa otettiin huomioon tuulen nopeus, päästön nousukorkeus, päästötaso ja ilmakehän turbulenssi. Maanteiden saasteiden leviämismalleja alettiin kehittää 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa, ja alue- ja valokemiallisia malleja kehitettiin 1960- ja 1970-luvuilla.
Saasteiden vaikutukset ihmisiin

WHO:n vuonna 2014 julkaiseman tutkimuksen mukaan vuosittain mahdollisesti jopa seitsemän miljoonaa ihmistä menehtyy ilmansaasteiden aiheuttamiin sairauksiin. Tämä tarkoittaa noin joka kahdeksatta kuolemaa maapallolla. Konkreettinen esimerkki ilmansaasteiden vaikutuksista saatiin Irlannin Dublinissa, kun kivihiilen käyttö talojen lämmitykseen kiellettiin vuonna 1990. Kuolleisuus hengityselinsairauksiin sekä sydän- ja verisuonitauteihin väheni huomattavasti.
Erityisen vaarallista ihmisille on altistuminen sisäilman saasteille, jotka useimmiten syntyvät hiili- ja puulämmityksestä ja ruoanlaitosta. Näistä aiheutuu aivohalvauksia, iskeemisiä sydänsairauksia, keuhkoahtaumatautia ja keuhkosyöpää. Pitkälti samat sairaudet selittävät myös ulkoilman saasteisiin liitetyn kuolleisuuden. Lasten kuolemaksi koituvat hengitysteiden sairaudet.
Ilmansaasteiden tyypit

Ilmansaasteita ovat muun muassa:
kasvihuonekaasupäästöt
happamoittavat päästöt – rikki- ja typpidioksidit
pienhiukkaset
otsonikatoa aiheuttavat päästöt
VOC-päästöt eli haihtuvat orgaaniset yhdisteet
valokemialliset hapettimet kuten alailmakehän otsoni
ilman välityksellä leviävät ongelmajätteet.
Aiheeseen liittyvää
ekotoksikologia
kulkeutuminen
Eliöt, maaperä ja vesistöt
aavikoituminen
luontokato
metsäkato
eroosio
happamoituminen
juomavesivarojen riittävyys
maaperän pilaantuminen
rehevöityminen
vesien saastuminen
Ilma ja ilmasto
ilman saastuminen
ilmaston lämpeneminen
otsonikato
Yhteiskunta
liikakansoitus
liikakulutus
valosaaste
melu
n
k
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
THL Ympäristöterveys: Ilmansaasteet
Jaakko Ilkka

| Jaakko Ilkka |
| --- | --- |
 Jaakko Ilkka Wäinö Aaltosen vuonna 1925 veistämässä juhlarahassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: todennäköisesti 1550-luku Ilmajoki
Kuollut: tammikuun loppu 1597 Isokyrö
Ammatti:  talonpoika ja maakauppias
Vanhemmat:  Pentti Jaakonpoika (isä)
Siviilisääty:  naimisissa
Lapset:  Joosef Jaakonpoika Ilkka
Jaakko Pentinpoika Ilkka (todennäköisesti 1550-luku Ilmajoki – tammikuun loppu 1597 Isokyrö) oli suomalainen varakas talonpoika ja maakauppias, joka toimi nuijasodassa kapinallisten talonpoikien eli nuijamiesten päällikkönä. Hän kärsi tappion Klaus Flemingin armeijalle Nokian taistelussa ja joutui myöhemmin vangituksi ja teloitetuksi. Nuijasodan ensimmäistä vaihetta on kutsuttu hänen mukaansa ”Ilkkaisen sodaksi”. Ilkka on edelleen hyvin arvostettu hahmo varsinkin kotimaakunnassaan Etelä-Pohjanmaalla.
Elämä > Tausta

Jaakko Ilkan isän, lautamies Pentti Jaakonpojan tiedetään olleen vuosina 1553–1566 Ilmajoen Kokkolankylän Rahnaston talon isäntänä, mahdollisesti omistajasuvun vävynä, minkä jälkeen hän asettui saman kylän toiseen taloon, johon yhdistettiin puolet Rahnaston maista ja jota alettiin kutsua Ilkkalan taloksi. Ilkkala oli Ilmajoen toiseksi suurin tila, ainoa suurempi oli Peltoniemen tila. Jaakko Ilkka syntyi mahdollisesti 1550-luvulla ja tuli Ilkkalan isännäksi vuonna 1585. Hän oli Ilmajoen järjestyksessä toinen nimismies vuosina 1586–1588. Tuohon aikaan nimismiehen tehtävä yleensä periytyi suvussa, mutta tuntemattomasta syystä se annettiin Ilmajoen ensimmäisen nimismiehen Matti Pentinpoika Peltoniemen kuoltua pariksi vuodeksi Ilkalle, kunnes edeltäjän poika Matti Matinpoika Peltoniemi astui tehtävään. Perimätiedon mukaan Ilkka olisi ollut äitinsä kautta sukua Peltoniemille. Pitäjän johtavasta asemasta kilpailleet Peltoniemen ja Ilkan suvut ajautuivat vihamielisiin väleihin, ja ollessaan nimismies Ilkka joutui luultavasti syyttämään käräjillä eri rikoksiin syyllistynyttä Tuomas Matinpoika Peltoniemeä.
Ilkka lisäsi varallisuuttaan harjoittamalla maakauppaa ja kuljettamalla laivurina kruunun rahtia valtakunnan eri osiin. Hänen tiedetään esimerkiksi vieneen vuonna 1586 suuren kuljetuksen veroina perittyä viljaa sekä suolakalaa Tallinnaan ja vuonna 1590 voita ja tervaa Tukholmaan. Koska Ilmajoki on sisämaassa, Ilkalla oli mahdollisesti yhteyksiä ruotsinkieliselle Pohjanmaalle ja käytössään oma laiva rannikolla. Tässä tapauksessa hän lienee osannut myös ruotsia. Ilkka vaurastui kaupankäynnillä vaikeana aikana, jolloin pääosa Suomen talonpojista köyhtyi. Vuonna 1591 hän oli koko Etelä-Pohjanmaan seitsemänneksi varakkain kauppias. Hän omisti tuolloin neljä hevosta, 30 nautaa ja 32 lammasta.
Ruotsin ja Venäjän pitkän sodan aikana Ilkka tarttui mahdollisuuteen saada tilalleen verovapaus varustamalla ratsukko Ruotsin armeijaan. Hän oli nauttinut tilapäisestä verovapaudesta jo Ilmajoen nimismiehenä, ja tavoitteli nyt mahdollisesti pysyvää verovapautta eli rälssiä. Ilkan tiedetään varustaneen kaksi ratsukkoa, itsensä ja jonkun toisen; ensimmäinen toi hänelle verovapauden ja toisella hän sai oikeuden periä seudun muilta talonpojilta linnaleiriveroa. Saamansa todistuksen mukaan Ilkka osallistui syksyyn 1592 mennessä ratsusotilaana kolmeen sotaretkeen Antti Laurinpojan ratsulipustossa. Kyseessä olivat sotamarski Klaus Flemingin johdolla vuosina 1591–1592 Olhavanjoen yläjuoksulle ja Novgorodin seudulle tehdyt hävitysretket. Ilkka on saattanut olla myös mukana torjumassa venäläisten Pohjois-Pohjanmaalle vuonna 1592 tekemää kostoretkeä. Samana vuonna hän hankki Ilmajoelta omistukseensa erään verovelkoihin ajautuneen rappiotilan, joka kaksi vuotta myöhemmin julistettiin autiotilaksi ja vapautettiin siten myös veroista.
Elämä > Nuijasota

Ilkka palasi Pohjanmaalle ilmeisesti joitain päiviä sen jälkeen, kun nuijasota oli alkanut Pentti Pirin lietsomasta kahakasta Vähässäkyrössä. Ilkka valittiin nuijamiesten päälliköksi luultavaksi siksi, että hänellä oli ainoana Etelä-Pohjanmaan kansanjohtajista edes jonkinlaista sotakokemusta. Nuijamiesten tiedetään etsineen johtajakseen myös varsinaista ammattisotilasta, mutta harkitut ehdokkaat kieltäytyivät. Ilkka saattoi vaikuttaa siihen, että kapinalliset eivät Ilmajoella polttaneet ratsutiloja niin kuin muissa Etelä-Pohjanmaan pitäjissä ja esimerkiksi Peltoniemien talo säästettiin. Nuijamiesten armeijaan määrättiin liittymään kaikki Etelä-Pohjanmaan asekuntoiset miehet. Kyrön kirkolle perustettuun sotaleiriin tuli vapaaehtoisia myös ruotsinkieliseltä Pohjanmaalta ja Keski-Pohjanmaalta. Lähtiessään etenemään Etelä-Suomeen joukot jaettiin kolmeen ryhmään, joista Ilkka itse komensi Ylä-Satakuntaan (nykyiselle Pirkanmaalle) suunnannutta pääjoukkoa.
Ilkan komentama armeija lähti Kyrön leiristä ilmeisesti joulukuun puolimaissa 1596. Osa pohjalaisista halusi vain puolustaa kotimaakuntaansa, joten saavuttaessa 18. joulukuuta Pohjanmaan etelärajalle Jalasjärvelle osa miehistä kieltäytyi enää jatkamasta marssia tai tottelemasta Ilkan käskyjä. Vastahangan johtajana oli Peltoniemen sukuun kuulunut Mauno Matinpoika Peltoniemi, joka lienee liittynyt kapinallisiin alkujaankin vastentahtoisesti ja tullut sitten katumapäälle. Ilkka palautti kurin joukkoihinsa teloituttamalla Mauno Matinpojan, joka  surmattiin hukuttamalla avantoon. Seuraavana päivänä Ilkka ja hänen alipäällikkönään toiminut isokyröläinen Yrjö Kontsas vapauttivat kirjallisella todistuksella joukoistaan kaksi rampaa talonpoikaa. Sekä kuolemantuomion antaminen että sotaretkeltä vapauttaminen kertovat Ilkalle annetun käskyvallan laajuudesta.
Ilkka onnistui karkottamaan 22. joulukuuta Hämeenkyröstä Hannu Laurinpojan komentaman 80 miehen jalkaväkiosaston, minkä jälkeen hän asettui Nokialle odottamaan vihollisen kohtaamista. Viimeisen voittonsa hän saavutti torjuessaan 27. joulukuuta Iivar Tavastin ja Knut Kurjen komentaman parinsadan huovin ratsuväkiosaston Nokian Kalmaanmäellä käydyssä kahakassa. Tilanne muuttui, kun Flemingin ylivoimainen pääarmeija saapui ja aloitti taistelutoimet 31. joulukuuta. Fleming pelotteli ensin vastustajaansa avaamalla tykkitulen kapinapäälliköiden päämajana toiminutta Nokian kartanoa kohti, ja kehotti sitten nuijamiehiä luovuttamaan päällikkönsä hänelle, jolloin rivimiehiä ei rangaistaisi. Uudenvuodenyön aikana Ilkka menetti otteen omista miehistään, ja pelätessään viholliselle luovuttamista hän pakeni yksin varastetulla hevosella. Tämän jälkeen alkoi sekasortoinen yleinen pako, jonka päätteeksi Flemingin ratsumiehet tappoivat pakenevia nuijamiehiä satamäärin. Ilkan sotaretki päättyi tähän tappioon.
Elämä > Kuolema

Fleming lähetti vouti Abraham Melkiorinpojan Pohjanmaalle vangitsemaan Ilkkaa ja muita kotiseudulleen paenneita kapinapäälliköitä. Perimätiedon mukaan Ilkka saatiin kiinni Ilmajoen Kuhnalan pellolla ja vangitsemisen suorittivat Ilkkaa vastustaneet ”naapurit”, mahdollisesti Peltoniemet, jotka ilmeisesti luovuttivat hänet Abraham Melkiorinpojalle. Vangitut kapinajohtajat teloitettiin Abraham Melkiorinpojan määräyksestä mestaamalla Kyrön kirkon läheisellä Kontsaansaarella joskus tammikuun lopulla 1597, kun Etelä-Pohjanmaalle alkoi levitä huhuja pohjoisessa tekeillä olevasta uudesta kansannoususta. Ilkan kanssa teloitettiin ainakin Yrjö Kontsas, Pentti Piri, Abraham Pernu, Mauno Vitikka ja Olli Ollinpoika. Abraham Melkiorinpoika pakotti Ilkan naapurin Pentti Posson toimimaan pyövelinä. Teloitettavilta murskattiin ensin kädet ja jalat tylpällä esineellä, sitten katkaistiin piilulla oikea käsi ja lopuksi pää. Fleming lähetti 29. tammikuuta Pirkkalasta Kyrön asukkaille osoitetun kirjeen, jossa kielsi teloittamasta Ilkkaa ennen kuin olisi itse saanut kuulustella tätä, mutta viesti ei ehtinyt tavoittaa Abraham Melkiorinpoikaa ajoissa.
Ilkan ruumis, käsi ja pää vietiin Ilmajoen kirkolle ja asetettiin kolmen vierekkäisen teilipyörän päälle ihmisten nähtäväksi. Samoin tehtiin muille teloitetuille. Toisen kapina-aallon yhteydessä ruumiit haudattiin, mutta voitettuaan Santavuoren taistelun Fleming määräsi ne kaivettavaksi ylös ja asetettavaksi uudelleen teilipyöriin.
Perhe

Ilkka oli kahdesti naimisissa, mutta vaimojen nimet eivät ole tiedossa. Perimätiedon mukaan toinen vaimo olisi ollut Ruotsista. Ilkan lapsista tunnetaan Joosef Jaakonpoika Ilkka (k. 1668), joka toimi 1600-luvulla Rauman pormestarina. Jaakko Ilkan sukulaisiin lukeutuu tietokirjailija Oona-Emilia Enkelsaari.