Talonpoikaismarssi
Tapahtumat > Senaatintorin tilaisuus

Marssi kohti Senaatintoria lähti liikkeelle lapuanliikkeen valtuuskunnan johtamana kello 13.00. Kahteen osaan jaetun marssin oikea rivistö kääntyi Runeberginkadulle, kun taas valtuuskunnan johtama vasen rivistö jatkoi Turuntietä eteenpäin. Jokaisen pataljoonan edellä marssi maakunnan nimikylttiä kantanut airut. Marssijoita seurasi elokuvaryhmä, ja taivaalla kierteli kaksi lentokonetta, joista toisessa oli Helsingin Sanomien valokuvaaja. Marssijoukot yhtyivät jälleen Bulevardin ja Annankadun kulmauksessa, jossa vasen rivistö joutui odottamaan 10 minuutin ajan. Marssijat pysähtyivät hetkeksi Vanhan kirkkopuiston kohdalla, jossa laskettiin seppeleet vuoden 1918 sankarihaudoille majuri Hjalmar Honkasen johdolla. Nauhoihin oli kirjoitettu Kaarlo Kramsun ”Ilkka”-runon lainaus ”Ei oikeutta maassa saa ken itse sit’ ei hanki.” Bulevardin päässä rivistöt jälleen erkanivat ja saapuivat Senaatintorille Pohjoisesplanadia ja Unioninkatua pitkin. Ensimmäiset osastot olivat perillä noin kello 14 ja viimeiset puoli tuntia myöhemmin. Kosolan ja Kareksen johtama valtuuskunta asettui torin keskiosaan Aleksanteri II:n patsaan ja Suurkirkon (nyk. Helsingin tuomiokirkko) väliin. Noin 30 miestä, joukossa Vihtori Kosolan poika Niilo Kosola, vartioi kirkon portailla yleisön joukossa mahdollisten provokaatioiden varalta.
Hieman ennen kolmea Vihtori Herttuan, Harald Bouchtin ja Toivo Pohjalan muodostama lähetystö meni tervehdyskäynnille kenraali Mannerheimin luokse ja kutsui hänet Senaatintorille. Ennen juhlallisuuksien alkua lapuanliikkeen valtuuskunta otti kirkon portailla vastaan kutsuvieraat, joista ensimmäisenä saapui porvaripuolueiden kansanedustajia eduskunnan uuden puhemiehen J. E. Sunilan johdolla. Heidän jälkeensä tulivat armeijan komentaja kenraaliluutnantti Aarne Sihvo, esikuntapäällikkö K. M. Wallenius, suojeluskuntien päällikkö kenraalimajuri Lauri Malmberg sekä suojeluskuntien sotilaallisen osaston päällikkö eversti Väinö Palojärvi. Seuraavaksi saapui pääministeri Svinhufvudin johtama hallitus, jota seurasivat vielä kenraali Mannerheim sekä viimeisenä paikalle saapunut presidentti Relander. Kutsuvieraiden joukossa oli myös ulkomaisia diplomaattikunnan edustajia sekä samana päivänä Helsingissä käynnistyneen pohjoismaisen lastensuojelukongressin osallistujia. Vanhalla ylioppilastalolla kokoontunut kongressi keskeytettiin Senaatintorin tilaisuuden ajaksi, jolloin useimmat ulkomaiset kokousvieraat olivat seuraamassa tapahtumia Suurkirkon portailla. Tavallista yleisöä oli myös torin ympäristössä katujen varsilla. Päivä oli helteinen, minkä vuoksi marssin osallistujia pyörtyili Senaatintorilla, mutta lääkintäosasto vei heidät nopeasti suojaan.
Juhla alkoi kello 15 soittokunnan säestyksellä lauletulla virrellä ”Jumala ompi linnamme”, minkä jälkeen seurasi rovasti Malmivaaran pitämä kenttäjumalanpalvelus. Hän saarnasi profeetta Hesekielin sanoin kertoen Jumalan tuomitsevan ”maanpetoksellisen ja kaikkea pyhää pilkkaavan kommunismin”.
»Tänä päivänä on Jumala vahvasti lausunut myös meidän kansallemme: Minä toimitan tuomioita Suomessa, että he tietäisivät että minä olen Herra. Hän on sanonut sen suuren ja ihmeellisen kansannousun kautta.» 
(Väinö Malmivaara puheessaan)
Saarnan jälkeen luettiin ”Isä meidän” -rukous ja laulettiin virsi ”Oi herra siunaa Suomen kansaa”. Seuraavaksi kuultiin Vihtori Kosolan puhe. Hän oli kadottanut paperille kirjoitetun puheensa ja joutui pitämään sen Paavo Talvelan ojentamasta korjatusta kaksoiskappaleesta. Kosolan puheen oli ilmeisesti kirjoittanut Kai Donner, tosin toisen tiedon mukaan puhetta oli valmisteltu heränneiden ylioppilaskodissa. Puheessaan Kosola vertasi talonpoikaismarssia vuoden 1918 sisällissodan Senaatintorilla kokoontuneeseen valkoisten voitonparaatiin ja puhui harhaanjohdettuina pitämistään työläisistä isänmaan pettureina. Kosola korosti, että sodan perintö oli menetetty ja vuonna 1918 lyöty vihollinen oli jälleen noussut uhkaamaan suomalaisten vapautta. Lisäksi hän vaati puheessaan kommunistien toiminnan kieltävien lakien hyväksymistä eduskunnassa kertoen marssijoiden edustavan satojen tuhansien ääntä kautta maan. Kuuluisiksi tulivat varsinkin Kosolan sanat kommunismin hävittämisestä ”viimeistä piirtoa myöten”.
Kosolan jälkeen kuultiin ”Kymmenen virran maa”, jonka sävelten kaikuessa presidentti Relander astui puhujakorokkeelle. Hän esitti kaksikielisen vastauspuheen todeten sovinnollisesti, ettei lapuanliike pyri Suomen yhteiskuntajärjestyksen kumoamiseen. Lisäksi hän toivoi marssin kokoavan kansalaiset yhteistyöhön mutta ei ottanut missään vaiheessa kantaa Kosolan painokkaasti vaatimien kommunistilakien säätämiseen. Kolminkertaisen eläköön-huudon jälkeen juhla päättyi ”Maamme”-lauluun. Kolme lapuanliikkeen valtuuskunnan jäsentä kiitti Kosolan johdolla Relanderia, minkä jälkeen presidentti poistui autollaan.
Usein esitetyn väitteen mukaan presidentti Relander olisi tilaisuuden jälkeen pyytänyt Kosolan autoonsa, ja he olisivat poistuneet yhdessä. Relanderin sukulaiset ovat kuitenkin toistuvasti kiistäneet asian väittäen sen olevan ainoastaan Uusi Suomi -lehden esittämä poliittinen valhe, sillä esimerkiksi Helsingin Sanomat ei mainitse tapahtumaa. Lastenlasten mukaan presidentin puoliso Signe Relander oli aina suuttunut, mikäli joku oli väittänyt Kosolan nousseen presidentin autoon. Myös Relanderin itsensä kerrottiin olleen väitteestä katkera, ja hänen sanottiin myös jälkeenpäin katuneen menemistään tervehtimään Kosolaa tilaisuuden jälkeen Suurkirkon portaille. Asiasta kiistelivät jo vuonna 1969 kirjailija Matti Kurjensaari ja presidentti Relanderin poika Ragnar Relander, jonka mukaan tilanteesta todisteena esitetty valokuva esittää Mannerheimia ja Kosolaa saapumassa Senaatintorille samassa autossa. Asia nousi uudelleen esille vuonna 1994, jolloin tutkija Jukka-Pekka Pietiäinen löysi Sveriges Radion kuvaamaa materiaalia tilanteesta. Autoon noussutta henkilöä ei filmissä näy kunnolla, mutta Pietiäisen mukaan kyseessä on Kosolan sijaan joku häntä muistuttava presidentin seurueeseen kuulunut henkilö. Tahallisen valheen sijasta Pietiäinen pitää todennäköisenä, että Uuden Suomen toimittaja erehtyi luulemaan tätä Kosolaksi.