Sapirin–Whorfin hypoteesi
Historia

Käsityksen kielen ohjaamasta ajattelusta esitti ensimmäisenä mahdollisesti intialainen kielitieteilijä Bhartrihari 600-luvulla. Indoeurooppalaisissa kielissä usein verbit, jotka liittyvät ajatteluun ja kieleen, ovat kytköksissä toisiinsa. Esimerkiksi antiikin kreikan sana logos viittaa sekä kieleen että logiikkaan ja ajatteluun. Kreikkalaiset kutsuivat vieraskielisiä – lähinnä seemiläisiä kansoja ja germaaneja – barbaareiksi ja ajattelivat heidän epäedistyksellisyytensä johtuvan siitä, etteivät he osanneet kreikkaa (ja siten logosta). Termi barbaari oli halventava ja sillä vihjaistiin barbaarien ääntelevän koirien tapaan.
Uudella ajalla ajatuksia kielen vallasta ajatteluun ovat esittäneet mm. Wilhelm von Humboldt esseessään Über das vergleichende Sprachstudium (Kielten vertailevasta tutkimuksesta) sekä Franz Bopp, jonka mukaan kielen rakenne heijasti aina kansan luonnetta ja maailmankatsomusta (saks. Weltanschauung). Ajatus on näkynyt myös muualla: Károly Kerényi aloitti Dionysoksen englanninkielisen käännöksensä (1976) seuraavasti:
»Ajatuksen ja puheen keskinäinen riippuvuus tekee selväksi sen, että kielet eivät ole niinkään keino ilmaista vakiintunutta totuutta, vaan myös keino löytää aiemmin tuntemattomia totuuksia. Kielien monimuotoisuus ei ole merkkien tai äänien monimuotoisuutta, vaan maailmankatsomuksen tapojen monimuotoisuutta.»
Ennen Whorfia samanlaista ajatusmallia käytti amerikkalainen antropologi Franz Boas, Whorfin opettajan Edward Sapirin opettaja. Tämä tutki Amerikan alkuperäisasukkaita, joiden kielet erosivat siihen asti enimmäkseen tutkituista Euroopan ja Aasian kielistä. Whorf jatkoi Boasin ja Sapirin tapaan intiaanikielten parissa ja tutki niitä kieliopillisia mekanismeja, joiden kautta ajatus vaikuttaisi kieleen. Hän perusteli näkemystään seuraavasti:
»Analysoimme ja erittelemme luontoa äidinkieliimme perustuvia linjoja pitkin. Emme löydä ilmiöiden maailmasta eristämiämme kategorioita ja tyyppejä siksi, että ne tuijottavat jokaista tarkkailijaa; päinvastoin, maailma näyttäytyy vaikutelmien kaleidoskooppisessa, muuttuvassa kirjossa, joka täytyy organisoida mielissämme — ja tämä tarkoittaa suurelta osin mieliemme lingvistisia järjestelmiä. Leikkelemme luontoa, järjestämme sen käsitteiksi ja pidämme merkityksiä tärkeänä tavallamme, suurelta osin, koska olemme osapuolia sopimuksessa järjestellä se tällä tavoin — sopimus, joka pitää puheyhteisömme kautta ja on kodifioitu kielemme rakenteisiin... sama fysikaalinen todistusaineisto ei johda kaikkia tarkastelijoita samaan kuvaan universumista, elleivät heidän lingvistiset taustansa ole samankaltaisia, tai niitä voida jollain tavalla kalibroida.»
Whorf vastusti ”luonnolliseksi logiikaksi” kutsumaansa oppia, jonka hän väitti uskovan, että ”puhe tai kielen käyttö on olemassa ainoastaan ’ilmaisemaan’, mikä olennaisesti on jo hahmotettu muin kuin kielitieteellisin keinoin”. Tämän vuoksi hän esitti, että ”ajatus ei riipu kieliopista vaan logiikan ja järjen laeista, joiden pitäisi olla samat kaikille universumia havainnoiville”. Hänen kiinnostuksensa kieliin syntyi siitä, että häntä kiinnosti, kuinka eri kielillä kirjoitetut uskonnolliset tekstit olivat niin erilaisia kuin vallitseva yhdysvaltalainen maailmankatsomus.
Whorf oli kielitieteilijänä sivussa valtavirrasta, joten hänen 1930-luvulla tekemänsä kielellisen suhteellisuuden tutkimus ei saavuttanut mainetta ennen kuin hänen tekstinsä hänen kuolemansa jälkeen 1950-luvulla julkaistiin kootusti. Myöhemmin hypoteesin suosio alkoi laskea, kun kävi ilmi, etteivät tutkimustulokset tukeneetkaan kaikkia hänen väittämiään. Jo 1970-luvulla Sapir–Whorf-hypoteesi oli jo epäsuosiossa, mitä kuvastaa esimerkiksi David Premackin puheenvuoro kielikonferenssissa 1975:
»The Whorfian hypothesis is attractive, but not because of the evidence that supports it. As a matter of fact, most of the evidence goes in the opposite direction. All the evidence runs against Whorf.»
Vaikka Sapir–Whorf-hypoteesia vakavassa mielessä harvoin tutkimuksessa enää mainitaan, ajattelun ja kielen välistä yhteyttä tutkitaan edelleen. Nykyajan tutkijoita ovat mm. Stephen Levinson, jonka tutkimusryhmä Max Planck -instituutissa on tutkinut mm. avaruudellisen havainnoinnin ja kielen välistä yhteyttä, ja Harvardin yliopistossa toimiva Leonid Perlovsky, joka on tutkinut mm. tunteiden ja kielen välistä yhteyttä.