Arthur de Gobineau
Toiminta suurlähettiläänä > Persia, Gobineaun henkinen koti

Vuonna 1855 Gobineau jätti Pariisin, kun hänen nimitettiin yhden vuoden ajaksi Ranskan suurlähetystön ensimmäiseksi sihteeriksi Teheraniin, Persiaan (nykyiseen Iraniin). Myöhemmin Gobineau toimi Ranskan diplomaatti­edustajana myös Frankfurtin vapaakaupungissa, Hannoverin kuningaskunnassa, Sveitsissä, brittiläisessä Newfoundlandin kruununsiirtomaassa sekä Brasiliassa. Kaikkia näitä paikkoja hän vihasi, kun taas Persia ja Kreikka olivat hänen ainoat asema­paikkansa, joihin hän oli mieltynyt. Näissäkin maissa häntä kiehtoi vain niiden loistava muinaishistoria; sen sijaan hänen omana aikanaan molemmat maat olivat hänen mukaansa syvässä alennustilassa. Persian ja Kreikan historialla oli ollut keskeinen osa hänen Essai-teoksessaan, ja hän halusi itse nähdä molemmat maat. Gobineaun tehtävänä oli estää Venäjää laajentamasta vaikutus­piiriään Persiaan, mutta hän kirjoitti kyynisesti: "Jos persialaiset...liittoutuvat läntisten valtojen kanssa, he marssivat Venäjää vastaan aamulla, Venäjä voittaa heidät puolenpäivän aikaan ja illalla he ovat Venäjän liittolaisia." Gobineaun virka­velvollisuudet olivat sen verran vähäiset, että ne jättivät hänelle runsaasti aikaa perehtyä muinaisiin nuolenpää­teksteihin ja opetella farsia. Hän oppikin puhumaan murteellista persiaa, joka teki hänelle mahdolliseksi keskustella persialaisten kanssa, joskaan ei kovin sujuvasti.  Vaikka hän muutoin ihailikin persialaisia, häntä järkytti se, että nämä eivät jakaneet hänen käsitystään rotujen eri­arvoisuudesta vaan pitivät mustiakin vertaisinaan. Lisäksi hän arvosteli persialaista yhteis­kuntaa siitä, että se oli liian "demokraattinen".  Brittiläinen orientalisti Robert Irwin huomautti tähän, ettei kukaan muu kuin Gobineau olisi voinut pitää 1850-luvun Qajarin Irania "liian demo­kraattisena", sillä se oli absoluuttinen monarkia, jossa šaahi Naser al-Dinin valtaa ei ollut millään tavalla rajoitettu.
Gobineau suhtautui epäilevästi Persian tulevaisuuden mahdollisuuksiinsa ja kirjoitti, että vaikka persialaiset olivatkin sukulaisuutensa vuoksi ranskalaisille läheisiä, hänen aikansa persialaiset olivat roistoja, mutta että sellaisiksi ranskalaisetkin ajan myötä tulisivat. Persiassa ei hänen mukaansa ollut tapahtunut mitään merkittävää sitten Herodotoksen päivien. Gobineau kirjoitti myös, että persialaisilla oli vain vähän mielenkiintoa kansallisiin asioihin ja että he suohtautuivat kaikkiin hallituksiin epäluuloisesti ja yrittivät esimerkiksi rikkoa šaahin lakeja niin paljon kuin mahdollista, mikä johti anarkkiseen invidualisimiin. Hänen mukaansa persialaiset olivat kyllä älykkäitä ja ymmärsivät omat etunsa ahtaasti käsitettyinä, mutta samalla myös parantumattomasti dekadentteja.  Hän valitteli sitä, että šaahi Naser al-Din oli avoimesti korruptoitunut ja myi hallituksen virkoja eniten tarjoavalle, eikä Riikinkukkovaltaistuin välittänyt siitä, oliko tarjouksen tekijä aristokraatti vai ei. Kuitenkin hän arvosti šiialaista islamia Persiaa koossa pitävänä tekijänä: "Tämä koko maa... on Jumalan täysi idea. Raihnaisuus, vanha ikä, äärimmäinen korruptio, lyhyesti sanottuna kuolema, on läsnä kaikkialla sen instituutioissa, tavoissa ja luonteessa, mutta tämä jatkuva, kiehtova huolenpito siitä, mikö on pyhää, yksinkertaisesti aateloi kaiken tämän raunion."
Gobineaun mukaan Persia oli maa vaikka tulevaisuutta, ja sen kohtalona oli tulla ennemmin tai myöhemmin länsimaiden valloittamaksi, millä kuitenkin olisi traagiset seuraukset länsimaille itselleen, sillä kauniit persialaiset naiset kiehtoisivat länsimaisia miehinä siinä määrin, että seurauksena olisi lisää rotujen sekoittumista, mikä entisestäänkin rappeuttaisi länsimaita. Kuitenkin Gobineau haltioitui muinaisesta Persiasta ja piti Akhaimenidien Persiaa suurena ja kunniakkaana arjalaisena kulttuurina, joka surullista kylläkin oli hävinnyt, mutta josta hän suuresti kiinnostui loppuiäkseen. Gobineau vieraili mielellään akhaimenidien aikaisilla raunoilla, sillä hänen mielensä oli perustavalla tavalla luonteeltaan menneisyyteen katsova, ja hän mieluummin ajatteli menneitä kunnian päiviä kuin synkkää nykypäivää ja vielä ankeampaa tulevaisuutta. Gobineaun Persiassa viettämä aika antoi aiheen kahdelle kirjalle: Mémoire sur l'etat social de la Perse actuelle ("Muistio nykyisen Persian yhteiskunnallisesta tilasta", 1858) and Trois ans en Asie ("Kolme vuotta Aasiassa", 1859). Oman aikansa Persiasta Gobineau ei kirjoittanut kovin mairittelevaan sävyyn, ja hän kirjoittikin Prokesch-Osten-julkaisuun, ettei ollut olemassa mitään "persialaista rotua", sillä persialaiset olivat sekoittuneet ties mihin vieraisiin kansoihin, mutta hän rakasti muinaista Persiaa suurena arjalaisena kulttuurina par excellence, ja häntä kiinnosti se tosiasia, että jo maan omakielinen nimi Iran merkitsee persian kielessä "arjalaisten maata". Kirjoittaessaan Persiasta Gobineau oli vähemmän euro­sentristinen kuin voisi kuvitella, sillä hän uskoi, että eurooppalaisen kulttuurin alkuperä voitiin jäljettää Persiaan, ja hän arvosteli länsimaisia oppineista heidän "kollektiivisesta turha­maisuudestaan", kun he eivät kyenneet myöntämään länsimaiden "suunnatonta" velkaa Persialle.