stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles Sumnerin kepitys

Tapauksen jälkeen julkaistu pilakuva, jossa pilkataan Etelävaltion asukkaiden kyvyttömyyttä vastata kritiikkiin.
Charles Sumnerin kepitys (engl. Caning of Charles Sumner) oli 22. toukokuuta 1856 Yhdysvaltain senaatin istuntosalissa tapahtunut pahoinpitely, jossa demokraatteihin kuulunut edustajainhuoneen jäsen Preston Brooks pieksi republikaanisen senaattori Charles Sumnerin. Brooks ei hyväksynyt Sumnerin esittämää kritiikkiä orjuutta ja sitä ylläpitäviä lakeja vastaan.
Tausta

Charles Sumner oli orjuutta kovasanaisesti vastustava senaattori, joka edusti Massachusettsin osavaltiota, jossa orjuus oli kielletty. Orjuuden kannattajat ja vastustajat olivat jo pidempään ottaneet väkivaltaisesti yhteen, kun Yhdysvaltoihin liitettävät osavaltiot ja territoriot saivat päättää kansanäänestyksellä, sallivatko ne orjuuden vai eivät. Etenkin Kansasin territorion alueella oli paljon väkivaltaa, minkä vuoksi alettiin puhua verta vuotavasta Kansasista (engl. Bleeding Kansas). Sumner vastasi omalta osaltaan tähän pitämällä kuuluisan puheensa nimeltä The Crime against Kansas.
Puheessaan Sumner nimesi kaksi demokraattisenaattoria, joiden hän katsoi olevan vastuussa orjuuden rikoksesta: Stephen Douglas ja Andrew Butler. Sumner sanoi, että Douglas "ei ole kunnollinen senaattorin esikuva". Butleria hän kohteli kovasanaisemmin ja sanoi, että tämä oli ottanut rakastajattaren, "joka joskin on ruma muiden mielestä, on hänen mielestään ihana; joka joskin on saastainen näky maailmalla, on hänen silmissään siveä – viittaan porttoon nimeltä Orjuus".
Butler oli Brooksin pikkuserkku, minkä vuoksi Brooks koki puheen henkilökohtaisena loukkauksena. Lisäksi hän ei hyväksynyt Sumnerin kielenkäyttöä Etelävaltioiden orjanomistajista, joita Sumnerin katsottiin mustamaalanneen. Brooks alkoi hautoa kostoa Sumneria vastaan, koska koki sen velvollisuudekseen.
Brooksille esitettiin todennäköisesti myös muitakin vaihtoehtoja vastata Sumnerin puheeseen. Yhdeksi ratkaisuksi Etelävaltioista tulevat Brooksin kollegat ehdottivat, että Brooks haastaisi Sumnerin kaksintaisteluun. Ehdotus kariutui kuitenkin siihen, että Sumnerin ei katsottu olevan tarpeeksi herrasmiesmäinen tällaiseen. Myös nyrkkitappeluun haastamista ei pidetty sopivana, koska Sumnerin ei uskottu saapuvan paikalle. Brooks kollegoineen päätti siis mennä itse Sumnerin luo. Kepitykseen päädyttiin väitetysti siksi, että sillä ojennettiin koiria.
Kepitys

Tapahtumapäivänä Brooks saapui senaatin istuntosaliin keppinsä kanssa. Istuntoa ei ollut käynnissä, joten senaatti oli suurimmaksi osaksi tyhjä. Brooks päätti kuitenkin odottaa kokonaisen tunnin, että lehterillä olevat naiset poistuisivat. Sumner oli istuntosalissa kirjoittamassa kirjeitä omalla pulpetillaan. Senaatin pulpetit on ruuvattu lattiaan kiinni, ja Sumner istui tiukasti paikallaan keskittyen kirjoittamiseen.
Brooks lähestyi pulpetissaan istuvaa Sumneria ja sanoi: "herra Sumner, olen lukenut puheenne kahdesti huolella. Se herjaa Etelä-Carolinaa ja Andrew Butleria, joka on sukulaismieheni". Sumnerin kerrotaan olleen aluksi hämillään, koska ei tuntenut Brooksia entuudestaan. Ennen kuin hän ehti reagoida millään tavalla, Brooks alkoi piestä Sumneria kepillään.
Sumner, joka oli leveäharteinen ja hieman reilu 195 cm pitkä, kumartui pulpettinsa alle turvaan. Brooks kuitenkin jatkoi pieksemistään, ja lopulta Sumner nousi ja onnistui repäisemään pulpettinsa irti ruuveistaan. Verenvuodon takia hän ei kuitenkaan nähnyt mitään ja päästyään pulpettien väliselle kulkuväylälle hän kaatui maahan.
Senaattori John Crittenden riensi auttamaan Sumneria, mutta Brooksin mukana tullut Lawrence Keitt, itsekin Etelä-Carolinan edustaja, esti tämän tulemalla väliin ja huutamalla "jätä heidät rauhaan, jumalauta!" Sumner menetti tajuntansa, mutta Brooks jatkoi pieksemistä, kunnes hänen keppinsä hajosi.
Kepityksen jälkeen Brooks kollegoineen jätti tajuttoman ja verta vuotavan Sumnerin senaatin lattialle. Brooks kertoi myöhemmin, että iski Sumneria arviolta 30 kertaa, ja että loppua kohden Sumner mylvi kuin vasikka.
Reaktioita ja jälkimaine

Brooksista tuli kepityksen jälkeen sankari etelässä asuville orjuuden kannattajille. Hänen kannattajansa lähettivät hänelle satoja uusia keppejä pahoinpitelyn yhteydessä hajonneen kepin korvaamiseksi. Floridassa sijaitseva Brooksvillen kaupunki on nimetty Brooksin mukaan.
Edustajainhuone aloitti toimenpiteet Brooksin erottamiseksi, muttei saanut kasaan tarvittavia ääniä. Hänet kuitenkin tuomittiin 300 dollarin sakkoihin pahoinpitelystä. Brooks erosi myöhemmin vapaaehtoisesti, palasi Etelä-Carolinaan ja tuli valituksi yksimielisesti seuraavissa vaaleissa.
Sumnerin toipuminen kesti melkein kolme vuotta, jonka jälkeen hän palasi senaattiin. Hän ei kuitenkaan koskaan toipunut täysin. Tuona aikana hänen paikkansa oli tyhjä, minkä katsottiin symboloivan Etelävaltioiden julmuutta. Sumner toimi senaattorina aina kuolemaansa, vuoteen 1874, asti.
Keppi, jota Brooks käytti pahoinpitelyssään, on nykyään näytteillä Sumnerin synnyinkaupungissa Bostonissa, Old State House -rakennuksessa.
Yksityiskohta kepistä, jota Brooks käytti Sumnerin pahoinpitelyyn
Puu-Vallila

Vallilantie
Puu-Vallila on Helsingin Vallilan kaupunginosassa sijaitseva pientaloalue, joka on rakennettu 1910-luvulla. Se oli pitkään purku-uhan alaisena, mutta kunnostettiin 1980-luvulla. Alue on suojeltu kulttuurihistoriallisesti ja kaupunkikuvallisesti arvokkaiden asuinrakennusten korttelialueena.
Yleistä

Puu-Vallila käsittää suurimman osan alueesta, jota rajoittavat luoteessa Sturenkatu, koillisessa Inarintie, kaakossa Lohjantie ja Mäkelänkatu, etelässä Päijänteentie sekä lounaassa Suvannontie ja Roineentie. Sturenkadun sekä alueen kahtia jakavan Mäkelänkadun varrella on kuitenkin etupäässä 1920-luvulla rakennettuja kivisiä kerrostaloja, mutta samoissa kortteleissa sivukatujen puolella on Puu-Vallilalle tyypillisiä pientaloja, poikkeuksena Päijänteentien ja Vallilantien välinen kortteli, jossa puutalorivit ulottuvat Mäkelänkadun kulmaan saakka.
Puu-Vallilaa alettiin suunnitella 1900-luvun alussa, jolloin alueella oli vain kymmenkunta rakennettua tonttia. Myöhemmin lähistölle alkoi syntyä teollisuutta, muun muassa VR:n konepaja, ja sinne muutti työväkeä. Alueelle rakennettiin kaksikerroksisia puutaloja, joiden asunnot tyypillisesti koostuivat tilavasta huoneesta sekä keittiöstä. 1920-luvulla 70 % asukkaista oli vähävaraisia työläisiä.
1930-luvulla laman aikaan monia perheitä kohtasi työttömyys. Tällöin viljeltiin itse perunoita Vallilan ja Kumpulan perunapalstoilla. Kieltolain aikana vallitsi vilkas trokausbisnes.
1940-luvulla asukkaat äänestivät vasemmistopuolueita 80 %:sesti. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Vihreät saivat 36 % äänistä ja Vasemmistoliitto 23 %.
Puu-Vallila uhattuna

Puu-Vallila on ollut kahteen kertaan uhattuna. Helsingin suurpommituksissa helmikuussa 1944 alueelta tuhoutui yli kaksikymmentä taloa kortteleissa, joita rajaavat Inarintie ja Mäkelänkatu. Toisen kerran alue oli uhattuna 1960- ja 1970-luvuilla, kun virkamiehet halusivat purkaa alueen puutalot ja rakentaa tilalle kerrostaloja. Alueen maa oli kaupungin omistuksessa ja sen arvo oli kohonnut, mistä syystä kaupunki kaavoitti alueen uudelleen ja suunnitteli uusia kerrostaloja. Seurasi asukkaiden kapina.
Virkamiehet perustelivat uutta kaavaa väitteillä, jotka eivät olleet totuudenmukaisia. Kaupunginjohtaja Aatto Väyrynen väitti, että alueen talot eivät olleet tunnettujen arkkitehtien suunnittelemia eivätkä niin ollen arvokkaita. Asukkaille myös väitettiin, että talojen piirrustukset eivät olisi säilyneet. Asukastoimikunta onnistui kuitenkin löytämään piirrustukset, joista kävi ilmi, että talot suunnitelleet arkkitehdit olivat sittenkin olleet tunnettuja nimiä.
Toinen valheellinen väite oli se, ettei alueelle muka olisi voinut johtaa kaukolämpöä. Kävi kuitenkin ilmi, että oli jo olemassa kaukolämpöputki, joka kulki alueen läpi Suvannontien alla.
Asukkaat voittivat kamppailun, ja alueen talot perusparannettiin vuosina 1980–1983. Vuonna 1990 Europa Nostra -järjestö myönsi Helsingin kaupungille kunniamaininnan Puu-Vallilan säilyttämisestä ja kunnostamisesta.
Populaarikulttuurissa

Risto Jarvan menestyselokuva Mies, joka ei osannut sanoa ei kuvattiin lähes kokonaisuudessaan Puu-Vallilassa kesällä 1975. Elokuvan lähiö nimeltä Kivimäki on purku-uhan alla, ja tilalle aiotaan rakentaa betoninen kerrostaloalue. Elokuvan juoni siis liittyi läheisellä tavalla tuon ajan todellisuuteen Vallilassa.
Kirkan albumin Lauantaiyö (1976) kansi on kuvattu Puu-Vallilassa.
Kirjallisuutta

Varvikko, Kari: Puutalojen Vallila.  Helsinki:  Kustantaja Laaksonen, 2019.  ISBN 978-952-7260-10-4
Vallilantie
Roineentie
Arne Dahl

Arne Dahl vuonna 2011.
Arne Dahl (s. 11. tammikuuta 1963, oik. Jan Arnald) on ruotsalainen kirjailija. Arnald on kirjoittanut kyseisellä salanimellä Ruotsin rikospoliisin erikoisryhmästä (ns. A-ryhmä) kertovan kymmenosaisen trillerisarjan. Kirjailijan henkilöllisyys paljastui yleisölle vasta viidennen dekkarin jälkeen.
Vuonna 2017 Dahl aloitti uuden rikosromaanisarjan, jonka päähenkilöinä ovat Sam Berger ja Molly Blom.
Jan Arnald on kirjallisuuden tutkija, kriitikko ja toimittaja, joka on julkaissut kirjoja myös omalla nimellään.
A-ryhmä -sarja

Verikyynel 2004 (Ont blod, 1998)
Pudotuspeli 2004 (Misterioso, 1999)
Vuoren huipulle 2005 (Upp till toppen av berget, 2000)
Eurooppa Blues 2006 (Europa Blues, 2001)
Maan alla 2007 (De största vatten, 2002)
Juhannusyön uni 2009 (En midsommarnattsdröm, 2003)
Kuolinmessu 2010 (Dödsmässa, 2004)
Pimeyden kutsu 2011 (Mörkertal, 2005)
Jälkijäristys 2011 (Efterskalv, 2006)
Valvova silmä 2012 (Himmelsöga, 2007)
NOVA -sarja

Pahan piirissä 2024 (I cirkelns mitt, 2024)
Aiheesta muualla

http://www.arnedahl.net/
http://arnald.se/om-jan-arnald/
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2 
Muut:  Europeana  IdRef
Edupoli

| Edupoli |
| --- | --- |

 Edupolin Vantaan Tikkurilan toimipiste.
Sijainti:  Ammattitie 1, 06450 Porvoo
Koordinaatit:  60.3806°N, 25.6188°E
Tyyppi:  aikuiskoulutukseen keskittyvä oppilaitos
Perustettu:  1974
Lakkautettu:  31. joulukuuta 2018
Verkkosivut
Edupoli oli Uudellamaalla, neljälle eri paikkakunnalle sijoittunut ammatillista koulutusta tarjoava oppilaitos. Edupoli ja Point College yhdistivät voimansa ja muodostivat yhdessä uuden, toimintansa 1.1.2019 aloittaneen osakeyhtiön, Careerian.
Edupoli oli Itä-Uudenmaan koulutuskuntayhtymän omistama kunnallinen liikelaitos. Se aloitti toimintansa vuonna 1974 nimellä Itä-Uudenmaan ammatillinen kurssikeskus. 1. tammikuuta 2018 Edupoli-nimen alle siirtyi nuorten koulutusta tarjoava Amisto sekä oppisopimuskoulutusta järjestävä Itä-Uudenmaan oppisopimuskeskus.
Liikelaitos Edupolin johtamista arvosteltiin. Työnantaja tuomittiin Itä-Uudenmaan käräjäoikeudessa korvauksiin vuosina 2012 ja 2013 tapahtuneista perusteettomasta irtisanomisesta ja YT-menettelystä annetun lain rikkomisesta. Lisäksi työsuojeluviranomaisen mielestä työnantaja noudattanut työsuojelusta annettua lainsäädäntöä, mistä sille on annettu velvoittavia toimintaohjeita ja kehotuksia.
Koulutuskuntayhtymän suurimmat omistajat 31.12.2017 olivat Porvoo, Loviisa, Askola ja Sipoo. Lisäksi Pornaisella, Lapinjärvellä, Myrskylällä, Pukkilalla ja Orimattilalla oli kullakin pieni omistusosuus.
Jäänmurtaja Jääkarhu

| Jäänmurtaja Jääkarhu |
| --- | --- |
 Jääkarhu Helsingissä 1926
Perustiedot
Alustyyppi:  Jäänmurtaja
Aluksen vaiheet
Rakentaja:  P Smit Jr., Rotterdam
Laskettu vesille:  1926
Palveluskäyttöön:  1926
Poistui palveluskäytöstä:  1972
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 850 t
Pituus:  78,45 m
Leveys:  19,3 m
Syväys:  6,3 m
Koneteho:  9 200 hevosvoimaa
Propulsio:  3 trippelihöyrykonetta
Nopeus:  13,5 solmua
Miehistöä:  38
Aseistus
Aseistus:  4 × 102 mm Obuhov   2 × 40 mm Vickers
Jääkarhu oli suomalainen Merenkulkuhallituksen höyrykäyttöinen jäänmurtaja, joka oli käytössä vuosina 1926-1972.
Suunnittelu ja hankinta

Suomeen vuonna 1918 kaapattu jäänmurtaja Wäinämöinen oli jouduttu Tarton rauhansopimuksen perusteelle luovuttamaan syksyllä 1922 Virolle. Wäinämöisen menetys jätti suuren loven Suomen jäänmurtajalaivastoon, josta puuttui tehokas, leveää uomaa murtava alus.
Suomen puuteollisuus alkoi näihin aikoihin, 1920-luvun alkuvuosina, lisätä vientiään Atlantin takaisiin maihin. Kuljetukset tapahtuivat meritse, ja tätä liikennettä hoitavat suuret valtamerialukset alkoivat liikennöidä yhä tiheämmin Suomen satamiin ympäri vuoden. Talviliikenteen ongelmana oli, että suomalaisten valtionjäänmurtajien avaama uoma oli näille aluksille usein liian kapea. Aluksia avustamaan tarvittiin joko kaksi murtajaa, tai vaihtoehtoisesti ränni oli avattava kahteen kertaan, mikä sitoi resursseja ja hidasti avustusta. Eduskunta varasikin vuoden 1923 lisäbudjetissa ensimmäiset määrärahat uuden avomerijäänmurtajan hankkimista varten.
Aluksen perussuunnittelu annettiin Merenkulkuhallituksen yli-insinööri Ossian Tybeckin ja laivanvarustaja K. Albin Johanssonin tehtäväksi. Päälähtökohtana alukselle oli vähintään 18 metrin leveys. Aluksen muut mitat määräytyivät sen perusteella. Suunnittelijoiden työn pohjana oli nelisen vuotta käytössä ollut Wäinämöinen.
Piirustukset ja erittelyt olivat jo vuoden 1923 alussa niin pitkällä, että tarjouskilpailu voitiin aloittaa. Merenkulkuhallitus sai aluksesta kaikkiaan 24 tarjousta muun muassa saksalaisilta, hollantilaisilta, ranskalaisilta, ruotsalaisilta ja englantilaisilta telakoilta. Kilpailun voitti hollantilainen, Rotterdamissa sijaitseva telakka Machiehefabriek en Scheepswerf van P. Smit Jr.. Sen tekemä tarjous oli halvimpia, 26 miljoonaa silloista markkaa. Lisäksi suomalaiset varustamot pitivät telakkaa hyvämaineisena. Se oli rakentanut FÅA:lle neljä talviliikenteeseen soveltuvaa kauppa-alusta. Sopimus aluksen rakentamisesta allekirjoitettiin alkuvuodesta 1924.
Tekniikkaa

Suuremman kokonsa lisäksi Jääkarhussa oli monia teknisiä uudistuksia aiempiin murtajiin verrattuna.
Aluksen höyrykattilat olivat öljylämmitteisiä. Tästä oli aiemmissa murtajissa käytettyyn kivihiileen nähden useita etuja. Ensinnäkin aluksen toimintasäde piteni lähes nelinkertaiseksi. Polttoöljyä riitti normaaleissa jäissä ajettaessa noin kuukaudeksi kerrallaan. Hiililämmitteisenä, samankokoisilla säiliöillä varustettuna alus olisi joutunut hiilestämään noin kerran viikossa. Myös satamakäynnit lyhenivät, koska polttoöljyn ottaminen oli huomattavasti nopeampaa kuin nostureilla tai jopa miesvoimin tapahtuva hiilestys.
Öljylämmityksen ansiosta Jääkarhun lämmittäjien työolosuhteet olivat myös huomattavasti inhimillisemmät entiseen verrattuna. Raskaan ja pölyisen hiilen lapioinnin sijaan lämmittäjien tehtävänä oli öljypolttimien käyttö ja valvonta. Työn kevennyttyä lämmittäjien määrä oli noin puolet pienempi kuin vastaavassa hiililämmitteisessä aluksessa. Kattiloiden sytyttäminen ja sammuttaminen kulloinkin tarvittavan konetehon mukaan oli myös helpompaa, joten aluksen käyttö oli taloudellisempaa.
Aluksessa oli myös molemmilla sivuilla kallistustankit, kuten Wäinämöisessäkin. Näiden avulla alusta saatiin kallistettua viisi astetta kymmenessä minuutissa jommallekummalle puolelle. Niiden avulla alus voitiin irrottaa kovissa jääoloissa. Lisäksi aluksen pituussuuntaista trimmiä saatiin muutettua niin ikään vesipainolastin avulla.
Jääkarhun miehistön majoitustilat olivat ajanmukaisia. Yhteisten skanssien sijasta aluksen kansi- ja konemiehet asuivat neljän hengen hyteissä. Kun yhden vahdin kansi- ja konemiehistö pystyttiin majoittamaan omiin hytteihinsä, parani myös miehistön lepomahdollisuus. Taloushenkilökunta ja päivämiehet oli majoitettu kahden hengen hytteihin.
Myös aluksen mahdollinen sotilaallinen käyttö oli huomioitu jo rakennusvaiheessa. Jääkarhussa oli valmiina kannella paikat tykkien asentamiseksi, ja keulan ja perän varastotilat voitiin muuttaa tarvittaessa ammusvarastoiksi.
Kaikesta huolimatta laivatekniikan kehitys kulki nopeasti eteenpäin ja dieselmoottorit tekivät tuloaan. Jääkarhu olikin viimeinen Suomeen hankittu höyrykäyttöinen jäänmurtaja.
Rakentaminen ja käyttöönotto

Uusi murtaja laskettiin vesille ja kastettiin keväällä 1925. Rakennustyöt jatkuivat aina seuraavan vuoden alkupuolelle saakka, ja Jääkarhu oli valmis koeajoihin tammikuussa 1926.
Koeajoissa aluksen todettiin täyttävän kaikki sille hankintasopimuksessa asetetut edellytykset, öljylämmitystä lukuun ottamatta. Ongelmana oli öljyn ja ilman mittasuhteiden yhteensovittaminen riittävän tehokkaan palamisen aikaansaamiseksi. Siinä telakka ei yrityksistä huolimatta onnistunut. Aluksen koneteho jäi siten alhaisen höyrynpaineen vuoksi vaadittua alhaisemmaksi. Siksi Merenkulkuhallituksen vastaanottokomitea ei suostunut ottamaan alusta vastaan ennen kuin vika olisi korjattu.
Koska murtajalle olisi kuitenkin jo samana keväänä ollut Suomessa tarve, asiasta päätti lopulta Suomen hallitus. Telakka sitoutui säätämään öljylämmityksen kohdalleen seuraavana kesänä. Ratkaisu oli tyydyttävä, joten Jääkarhu otettiin virallisesti vastaan ja liitettiin Merenkulkuhallituksen laivastoon 2. maaliskuuta 1926. Kotimatkalle kohti Suomea alus lähti seuraavana päivänä, ja se saapui Hankoon 8. maaliskuuta 1926.
Jääkarhu herätti Suomessa runsaasti mielenkiintoa sekä lehdistössä että yleisön keskuudessa suuren kokonsa, konetehonsa ja teknisten ominaisuuksiensa takia. Lehdistö ylisti alusta monenlaisilla superlatiiveilla kutsuen sitä jopa maailman voimakkaimmaksi jäänmurtajaksi. Väite ei kuitenkaan pitänyt paikkaansa, sillä Venäjällä oli tuohon aikaan suurempi, 15 000 hevosvoiman tehoinen, murtaja Svjatogor.
Jääkarhun arkea

Koska Jääkarhun käyttökustannukset olivat muita jäänmurtajia korkeammat, sen käyttöä pyrittiin säännöstelemään. Normaalisti se lähti avustustehtäviin viimeisenä murtajista ja lopetti ne keväisin ensimmäisenä. 1920- ja 1930-luvuilla Suomella oli vain kaksi varsinaista talvisatamaa (Hanko ja Turku), jotka pidettiin auki kaikkina talvina. Jääolosuhteiden salliessa avustettiin liikennettä usein kuitenkin myös Helsinkiin, Kotkaan, Raumalle ja Mäntyluotoon. Jääkarhu avusti liikennettä kuitenkin etupäässä Suomenlahdella.
Polttoaineena Jääkarhu käytti 1930-luvun loppupuolelta lähtien virolaisesta öljyliuskeesta valmistettua polttoöljyä.
Avustusmatka Tanskan salmiin

Sydäntalven koittaessa vuonna 1929 koko Itämeri jäätyi kauttaaltaan niin, että jopa Kielin kanava joudittiin sulkemaan liikenteeltä. Ainoat liikennöitävät reitit Itämereltä ulos kulkivat Tanskan salmien kautta, joissa jääolosuhteet olivat myös erittäin vaikeat. Muiden Itämeren maiden tapaan Suomikin lähetti alueelle jäänmurtaja-apua. Jääkarhu lähti 24. helmikuuta 1929 Helsingistä kohti Tanskaa pari viikkoa kestäneelle avustusmatkalle. Matkan aikana Jääkarhu avusti yli kolmeakymmentä kauppa-alusta ja saapui Suomeen tulossa olleen saattueen kanssa Hankoon 12. maaliskuuta.
Sota-aika

Talvisodan syttyessä Jääkarhu aseistettiin muiden jäänmurtajien tapaan tykein, ja alus liitettiin Merivoimien alaiseen jäänsärkijälaivueeseen. Jäänmurtajien päätehtävä oli sama kuin rauhankin aikana, talvimerenkulun turvaaminen. Toiminta-alue kuitenkin muuttui. Sotatoimien takia ulkomaille suuntautuva meriliikenne hoidettiin saatettuna Turun ja Pohjanlahden satamien kautta. Talvisodan päätyttyä Jääkarhu osallistui Hangon evakuointiin.
Vaikka lähes kaikille muille suomalaisille jäänmurtajille sattui sodan aikana vahinkoja, Jääkarhu selvisi sekä talvi- että jatkosodasta lähes ilman vaurioita. Alusta pommitettiin moneen otteeseen, ja helmikuussa 1940 se ajoi merenkulku-upseerin erehdyksen takia kahdesti miinoitettua jääränniä pitkin, mutta miinat eivät kuitenkaan räjähtäneet. Hyvän onnensa takia alusta alkoivat jotkut nimittää "Lentäväksi Hollantilaiseksi."
Sotakorvauksena Neuvostoliitolle

Jatkosota päättyi syyskuussa 1944. Välirauhansopimuksen mukaan Jääkarhu jouduttiin luovuttamaan Neuvostoliitolle ensimmäisten sotakorvausten mukana. Alus lähti saman vuoden joulukuussa kohti Leningradia, ja se luovutettiin Neuvostoliitolle yhdessä Voiman kanssa 24. helmikuuta 1945.
Neuvostoliitossa Jääkarhu sai nimen Sibrjakov. Murtaja avusti 1950- ja 1960-luvuilla edelleen pääosin liikennettä Suomenlahdella, välillä myös Suomen aluevesillä. 1950-luvulla alus peruskorjattiin rakentajatelakalla Rotterdamissa, jolloin muun muassa sen kansirakennetta muutettiin.
Sibrjakov palveli Neuvostoliiton jäänmurtajalaivastossa vuoteen 1972 asti. Keväällä 1972 alus myytiin romuksi Italiaan, ja se saapui La Speziaan 16. lokakuuta 1972.
Aiheesta muualla

Lyhytelokuva: Jäänmurtaja Jääkarhu Helsinkiin. Tuotanto / Production: Veikko Itkonen. Yle Elävä arkisto
Jääkarhu Itämeren herra, Suomen Kuvalehti, 26.03.1929, nro 12-13, s. 31, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Laiva-lehti 4/2020
Suomen jäänmurtajat
| --- | --- |
Dieselsähköiset:  Sisu  Voima  Karhu  Murtaja  Sampo  Tarmo  Varma  Apu  Urho  Sisu  Otso  Kontio  Fennica  Nordica  Botnica  Polaris 
Höyrymurtajat:  Murtaja  Sampo  Apu  Tarmo  Wäinämöinen  Ilmarinen  Voima  Jääkarhu  Suursaari 
Nykyisin Suomen valtion käytössä olevat jäänmurtajat lihavoituna
Jäänmurtaja Jääkarhu Hangon satamassa.
Luettelo Suomen taajamista

Luettelo Suomen taajamista voi viitata seuraavina vuosina tehdyn taajamarajauksen mukaiseen luetteloon:
Tilastokeskuksen paperimuodossa julkaisemat taajamaluettelot:
Luettelo Suomen taajamista 1960
Luettelo Suomen taajamista 1970
Luettelo Suomen taajamista 1980
Luettelo Suomen taajamista 1985
Luettelo Suomen taajamista 1990
Luettelo Suomen taajamista 1995
Luettelo Suomen taajamista 2000
Tilastokeskuksen julkaisematon taajamaluettelo:
Luettelo Suomen taajamista 2005
Tilastokeskuksen Internetissä julkaisemat taajamaluettelot:
Luettelo Suomen taajamista 2011
Luettelo Suomen taajamista 2012
Luettelo Suomen taajamista 2013
Luettelo Suomen taajamista 2014
Luettelo Suomen taajamista 2015
Luettelo Suomen taajamista 2016
Luettelo Suomen taajamista 2017
Luettelo Suomen taajamista 2018
Luettelo Suomen taajamista 2019
Luettelo Suomen taajamista 2020
Luettelo Suomen taajamista 2021
Luettelo Suomen taajamista 2022
Luettelo Suomen taajamista 2023
Aiheesta muualla

Yleinen väestölaskenta 1960 II: Väestön ikä, siviilisääty, pääkieli ym.  (Suomen virallinen tilasto VI C:103)  Helsinki:  Tilastollinen päätoimisto, 1963.
Väestölaskenta 1970 Osa I: Yleiset demografiset tiedot.  (Suomen virallinen tilasto VI C:104)  Helsinki:  Tilastokeskus, 1973.
Väestölaskenta 1970 Osa IV: Taajamat 1960–1970.  (Suomen virallinen tilasto VI C:104)  Helsinki:  Tilastokeskus, 1976.
Taajamat 1990.  (Väestölaskenta 1990: Osa 11)  Helsinki:  Tilastokeskus, marraskuu 1992.  ISBN 951-47-6528-1
Taajamat 1995.  (Väestölaskenta 1995: Osa 4)  Helsinki:  Tilastokeskus, 1997.  ISBN 951-727-322-3
Tilastolliset taajamat 2000.  Helsinki:  Tilastokeskus, 2003.  ISBN 952-467-135-2
Tilastolliset taajamat 2005.  (Tilasto (julkaisematon aineisto))  Helsinki:  Tilastokeskus, 2008.
Tilastokeskus: Taajama-aste alueittain 31.12.2011[vanhentunut linkki]
Tilastokeskus: Taajama- ja haja-asutusalueväestö iän ja sukupuolen mukaan kunnittain 31.12.2011 (Arkistoitu – Internet Archive)
Tilastokeskus: Taajamat väkiluvun ja väestöntiheyden mukaan 31.12.2011[vanhentunut linkki]
Lounaispaikka (Arkistoitu – Internet Archive) (YKR-taajamarajaukset vuosilta 1980, 1990, 2000 ja 2009 aineistossa Yhteiskunta > Asuminen ja rakentaminen)
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”luettelo Suomen taajamista”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.