stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erétria
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erétria Wikimedia Commonsissa
Δήμος Ερέτριας. Erétrian kunnan verkkosivut. (kreikaksi)
Keski-Kreikan alue
| --- | --- |
Boiotian alueyksikkö:   Alíartos-Thespiés  Dístomo-Aráchova-Antíkyra  Livadeiá  Orchomenós  Tanágra  Thíva 
Euboian alueyksikkö:   Chalkída  Dírfys-Messapía  Erétria  Istiaía-Aidipsós  Kárystos  Kými-Alivéri  Mantoúdi-Límni-Agía Ánna  Skýros 
Evrytanían alueyksikkö:   Ágrafa  Karpenísi 
Fokiin alueyksikkö:   Delfoí  Dorída 
Fthiotiin alueyksikkö:   Amfíkleia-Eláteia  Domokós  Kaména Voúrla  Lamía  Lokroí  Makrakómi  Stylída 
Antiikin Eretrian akropolis eli linnavuori.
Kirkko Erétriassa.
Erétrian rantaa.
Agía Triádan ja Asprónisoksen saaret kaupungin edustalla.
FS Cassard (1859)

| Cassard |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Augustin Normand, Le Havre
Kölinlasku:  joulukuu 1856
Laskettu vesille:  13. joulukuuta 1859
Palveluskäyttöön:  30. maaliskuuta 1860
Poistui palveluskäytöstä:  23. toukokuuta 1879
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 223 t
Pituus:  70,92 m
Leveys:  10,21 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  828 hv
Nopeus:  12,23 solmua
Miehistöä:  136
Aseistus
Aseistus:  1851: 2 × 120 mm tykkiä 1866: 2 × 140 mm tykkiä
Cassard oli Ranskan laivaston vuonna 1859 vesillelaskettu aviso, joka luokiteltiin myöhemmin potkurikorvetiksi.
Valmistus

Alus tilattiin Le Havresta Augustin Normandilta, missä köli laskettiin joulukuussa 1856. Alus laskettiin vesille 13. joulukuuta 1859 ja otettiin palvelukseen kolme kuukautta myöhemmin 30. maaliskuuta 1860.
Palvelus

Cassard nimettiin 30. heinäkuuta 1860 Jérôme Napoléoniksi. Aluksen nimi palautettiin Cassardiksi 16. elokuuta 1866. Vain puoli vuotta myöhemmin 14. helmikuuta 1867 alus nimettiin Reine Hortenseksi ja edelleen 19. syyskuuta 1870 Kléberiksi. Alus poistettiin alusluettelosta 23. toukokuuta 1879.
Shidōin

Shidōin on japanilainen arvonimi, jota käytetään erityisesti japanilaisissa kamppailulajeissa.
Kyseisen arvonimen myöntämisperusteet vaihtelevat eri kamppailulajeissa, mutta yleisen käytännön mukaisesti se vastaa 4. tai 5. danin vyöarvoa. Shidōin-arvonimi ei ole suoraan yhteydessä dan-arvoasteikkoon ja se on huomattavasti tarkemmin määritelty kuin yleinen sensei-arvonimi. Shidōinia korkeampi arvonimi kamppailulajeissa on shihan.
Puistossa

| Puistossa Nukkekoti |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1998–1999 Old Bang Studio
 Julkaistu: 1999
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: punk rock
 Kesto: 35.29
 Levy-yhtiö: Kråklund
Nukkekodin muut julkaisut
| Lisää leluja 1997 | Puistossa 1999 | Riekaleina 2002 |
Singlet albumilta Puistossa
 ”Mitä mä tein?” Julkaistu: 1999
Puistossa on suomalaisen punk rock -yhtye Nukkekodin toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1999 levymerkillä Kråklund Records.
Kappaleet

Keskipäivän kuumuus – 2.36
Mitä mä tein? – 3.28
(Ei koskaan) anteeksi – 2.39
Verhon raosta – 3.02
Kaapissa kasvanut – 2.33
Kuun valossa – 2.31
Puistossa – 2.34
Askeleet – 2.45
Piikki lihassa – 2.43
Sulla on aikaa – 2.29
Siivet – 3.28
Ulkopuolinen – 2.18
Niin sanottua elämää – 2.23
Kokoonpano

Severi – laulu, kitara
Haba – kitara
Kaide – basso, laulu
Joni – rummut, laulu
+
Arska Laurila – äänittäjä
Rappiotaide

Natsit julistivat saksalaisen ekspressionismin mestarit ”rappiotaiteeksi”. Siihen kuului muun muassa tämä Der Blaue Reiter -ryhmän Franz Marcin (1880-1916) maalaus Sininen hevonen I, 1911.
Rappiotaide (saks. Entartete Kunst) on natsi-Saksan diktatuurin aikana kansallissosialistien käyttämä nimitys heidän ”rappiolliseksi”, ”juutalaiseksi” tai ”bolševistiseksi” leimaamastaan kuvataiteilijoiden, muusikoiden, näyttelijöiden ja ohjaajien sekä kirjailijoiden taiteesta. Natsit järjestivät eri puolilla maata rappiotaiteen näyttelyitä.
Näiden vastakohtana esitettiin natsien hyväksymiä ”saksalaisen taiteen” näyttelyitä. ”Rappiotaiteen” näyttely oli monesti huomattavasti suositumpi kuin ”oikean saksalaisen” taiteen näyttely.[lähde? ]
Natsien kulttuuripolitiikka

»Jokainen, joka näkee ja maalaa taivaan vihreänä ja niityt sinisinä, pitäisi steriloida» 
(Adolf Hitler Dorothy Thompsonin mukaan, New York Post, 3. tammikuuta 1944)
”Rappiotaide” oli osa kansallissosialistien kulttuuripolitiikkaa. Tuomittuja olivat kaikki modernismin synnyttämät suuntaukset, kuten impressionismi, ekspressionismi, dada, uusasiallisuus, surrealismi, kubismi ja fauvismi. Esimerkiksi vuosisadan alun saksalaisen maalaustaiteen mestarit, kuten Oskar Schlemmer, Ernst Barlach, Charles Crodel, Otto Dix, Erich Heckel, Oskar Kokoschka, Franz Marc, Emil Nolde ja Karl Schmidt-Rottluff tuomittiin ”epäsaksalaisina”. Lisäksi tuomittiin joko Saksassa tai ulkomailla asuvia taiteilijoita, jotka eivät olleet Saksan kansalaisia, kuten Wassily Kandinsky, Marc Chagall tai Piet Mondrian.
Myös maailmankuulun Bauhaus-taidekoulun toiminta tehtiin mahdottomaksi ja modernin musiikin suuntaukset jazzista atonaalisuuteen kiellettiin. Kaikkien alojen taidekriitikoiden täytyi kuulua Valtakunnan kulttuurikamariin ja vuodesta 1936 heidän täytyi hankkia pätevöitymistodistus propagandaministeriöstä.
”Rappiotaiteen” kampanjan kuluessa takavarikoitiin yli 20 000 taideteosta yli 200 oman aikansa taiteilijalta.
Natsien kulttuuripolitiikka > Leimaaminen ja puhdistukset

»Kärsivällisyytemme kaikkien niiden kanssa, jotka eivät ole pystyneet käymään yksiin kanssamme on lopussa. …tarvitsisin useita tavarajunia puhdistaaksemme galleriamme tästä roskasta. …Tämä tulee tapahtumaan pian.»
Kansallissosialistinen saksalaisen taiteen liitto perustettiin 1927. Organisaation tarkoituksena oli pysäyttää ”taiteen korruptio” ja tiedottaa kansalle rodun ja taiteen yhteyksistä. Vuoteen 1933 mennessä sanoja ”juutalainen”, ”rappiollinen” ja ”bolševikki” käytettiin kuvaamaan lähes kaikkea nykytaidetta.
Vuonna 1937 viranomaiset järjestivät ensimmäisen ”puhdistuksen” Saksan taidemuseoissa. Tuhansista takavarikoiduista teoksista valittiin 650 erityiseen ”Rappiotaiteen näyttelyyn”, joka avattiin Münchenissä ja joka kiersi yhdessätoista kaupungissa Saksassa ja Itävallassa. Näyttelyissä teokset oli ripustettu heikosti ja niitä ympäröivät seinille kirjoitetut lauseet ja leimat, joissa taiteilijoita ja heidän teoksiaan herjattiin. Näyttelyissä kävi yhteensä yli kolme miljoonaa kävijää.
Nykytaiteen teosten keräämistä jatkettiin. Kesän 1937 loppuun mennessä Saksan museoista ja yksityiskokoelmista oli takavarikoitu 16 000 teosta. Joseph Goebbels kirjoitti päiväkirjaansa: ”Toivomme että saisimme tästä roskasta edes vähän rahaa.” Teoksista suurin osa myytiin ulkomaiden museoihin ja keräilijöille. Fischer Galleria Sveitsissä saattoi huutokaupata yhtenä päivänä yli sata Picasson, Braquen, Chagallin, Gauguinin ja Van Goghin teosta ja teoksia Rappiotaiteen näyttelystä. Natsit tuhosivat sen, mikä ei mennyt kaupaksi. Maaliskuun 20. päivänä 1939 he polttivat 5 000 teosta Berliinin paloaseman pihalla.
Natsien kulttuuripolitiikka > Valtion viholliset

Saksalaiset avantgardetaiteilijat leimattiin sekä valtion vihollisiksi että uhkaksi Saksan kansakunnalle. Monet pakenivat maasta ja menettivät maineensa sekä luotettavuutensa. Max Beckmann pakeni Amsterdamiin näyttelyn avajaispäivänä. Max Ernst emigroitui Yhdysvaltoihin Peggy Guggenheimin auttamana. Ernst Ludwig Kirchner tappoi itsensä Sveitsissä 1938. Paul Klee asui vuosia pakolaisena Sveitsissä, mutta ei saanut maan kansalaisuutta, koska oli leimattu ”rappiotaiteilijaksi”.
Natsiviranomaiset, jotka tarkkailivat kulttuuria ja taiteita, estivät taiteilijoita, kuten Emil Noldea hankkimasta maalausmateriaaleja. Ne, jotka jäivät Saksaan, joutuivat virkakieltoon ja Gestapon yllätystarkastusten kohteiksi taatakseen sen, että eivät rikkoneet kieltoa taiteen tekemisestä. Ne juutalaista alkuperää olevat, jotka eivät paenneet Saksasta ajoissa, lähetettiin keskitysleireille.
”Rappiomusiikki” ja aivovuoto

Modernisteja ja heidän puoltajiaan kohtaan suunnattu hyökkäys koski kaikkia kulttuurin aloja, kuten kirjallisuutta, elokuvia, teatteria, arkkitehtuuria ja musiikkia. Moderni musiikki, kuten swing ja ”neekerijatsi”, tuomittiin selkärangattomiksi.
Vuoden 1933 rotulakien tultua voimaan Reichsmusikkammer (Valtakunnan musiikkikamari) vaati kaikkien Saksan muusikkojen rekisteröimistä. Satoja lahjakkaita säveltäjiä estettiin tekemästään työtään ja heidän uransa päättyivät nopeasti, joko henkilön rodun tai Kolmatta valtakuntaa loukkaavan musiikkityylin takia. Vuonna 1938 esimerkkejä rappiomusiikista esitettiin yleisölle Rappiomusiikin näyttelyssä. Arnold Mendelssohnin (1855–1933), Gustav Mahlerin (1860–1911) ja Arnold Schönbergin (1874–1951) kuuluisia teoksia käytettiin esimerkkeinä musiikista, jota ei hyväksytty. Sukupolvi innovatiivisia ja lupaavia muusikkoja poistettiin musiikin historiasta.
Vuonna 1940 Reichsmusikkammerin rekisteri oli valmis. Siihen liittyi muusikkojen rotu ja uskonto. Ne juutalaiset, joita ei oltu tunnistettu siihen mennessä, olivat nyt uhanalaisia. Tähän luetteloon perustuen oli helppo löytää ja pidättää juutalaisia. Muun muassa seuraavia säveltäjiä natsihallinto piti ”rappiollisina”: Berthold Goldschmidt (1903–1996), Otto Klemperer (1885–1973), Ernst Krenek (1900–1991), Erich Wolfgang Korngold (1897–1957), Arnold Schönberg, Bruno Walter (1876–1962) ja Anton Webern (1883–1945).
Kolmannen valtakunnan aikana jopa kaikkein omistautuneimmat natsit olivat monessa tapauksessa keskenään eri mieltä siitä, mikä oli katsottava “rappiotaiteeksi”. Sen lisäksi, että oli käytännössä vaikea puhdistaa “ei-toivotut” Saksan musiikkimaailmasta, jouduttiin useita ristiriitoihin käytännön törmätessä yhteen rotuteorioiden kanssa. Natsien politiikan luojia vaivasi esimerkiksi Saksan juutalaisen säveltäjän Felix Mendelssohnin (1809–1847) Kesäyön unelma, teos jota ihailtiin paljon ja jonka esittämistä jatkoi muun muassa Wilhelm Furtwängler. Sensoreita ja päättäjiä vaivasi myös Mozartin yhteistyö juutalaisen libretistin kanssa. Myös Schumann ja Schubert sovittivat juutalaisen Heinrich Heinen runoja musiikkiinsa. Jopa Händelin taipumusta sovittaa Vanhan Testamentin tekstejä musiikkiinsa pidettiin ongelmallisena.
Leimaaminen ja tuomitseminen aiheuttivat korvaamattomia kärsimyksiä ja vaurioita niin yksityisille taiteilijoille kuin maan kulttuurielämän kehityksellekin. Natsi-Saksasta pakeni arviolta tuhansia eri alojen taiteilijoita taiteensa, rotunsa, poliittisen vakaumuksensa tai jonkun muun syyn takia. Aivovuoto kohdistui pääasiassa Sveitsiin, Neuvostoliittoon, Englantiin ja Yhdysvaltoihin. Esimerkiksi Bauhaus-koulusta siirtyi runsaasti opettajia ja opiskelijoita muualle.
”Rappiotaiteen” veistoslöytö Berliinissä

Berliinin kaupungintalon lähellä olevan metrolinjan kaivausten yhteydessä löydettiin vuonna 2010 kymmenen ehjää pronssi- ja terrakottaveistosta. Seitsemänkymmenen vuoden ajan maan alla olleet teokset olivat aikoinaan olleet natsien mielestä ”rappiotaidetta”, mutta nykyisin niitä pidetään modernismin klassikoina. Berliinin pormestari Klaus Wowereit totesi löydettyjen teosten ”todistavan natsien mielenvikaisuudesta”.
Löydettyjen teosten joukossa on Majdanekissa murhatun Otto Freundlichin (1878–1943) abstrakti pää, Marg Mollin (1884–1977) ekspressionistinen tanssija, Otto Baumin tytön pienoisveistos ja osa raskaana olevan naisen veistosta Emy Röderilta (1890–1971). Ne olivat kaikki keskeisesti mukana natsien propagandanäyttelyissä.
Useimmat löydetyistä teoksista kuvaavat naishahmoja. ”Rappiotaiteen” leima annettiin mille tahansa taiteelle, jonka tulkittiin olevan ristiriidassa natsi-ideologian, kuten nationalismin, fyysisen ja mentaalisen vahvuuden tai arjalaisen herruuden kanssa.
”Rappiotaidetta”

Ernst Barlach, Nukkuvat kulkurit, 1912.
Wilhelm Lehmbruck, Niiaava, 1915.
Ernst Ludwig Kirchner, Taiteilijaseura, 1926-1927.
Paul Klee, Mietiskelyä, 1938.
Paul Klee, Vihanpurkaus, 1939.
Luettelo ”Entartete Kunst” -näyttelyn taiteilijoista 1937

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Jankel Adler  Ernst Barlach  Rudolf Bauer  Philipp Baunecht  Otto Baum  Willi Baumeister  Herbert Bayer  Max Beckmann  Rudolf Belling  Paul Bindel  Theo Brün  Max Burchartz  Fritz Burger-Mühlfeld  Paul Camenisch  Heinrich Campendonk  Karl Caspar  Maria Caspar-Filser  Pol Cassel  Marc Chagall  Lovis Corinth  Heinrich Davringhausen  Walter Dexel |  Johannes Diesner  Otto Dix  Hans Christoph Drexel  Johannes Driesch  Heinrich Eberhard  Max Ernst  Hans Feibusch  Lyonel Feininger  Conrad Felixmüller  Otto Freundlich  Xaver Fuhr  Ludwig Gies  Werner Gilles  Otto Gleichmann  Rudolph Grossmann  George Grosz  Hans Grundig  Rudolf Haizmann  Raoul Hausmann  Guido Hebert  Erich Heckel  Wilhelm Heckrott |  Jacoba van Heemskerck  Hans Siebert von Heister  Oswald Herzog  Werner Heuser  Heinrich Hoerle  Karl Hofer  Eugen Hoffmann  Johannes Itten  Alexej van Jawlensky  Eric Johansson  Hans Jürgen Kallmann  Wassily Kandinsky  Hanns Katz  Ernst Ludwig Kirchner  Paul Klee  Cesar Klein  Paul Kleinschmidt  Oskar Kokoschka  Otto Lange  Wilhelm Lehmbruck  El Lissitzky  Oskar Lüthy |  Franz Marc  Gerhard Marcks  Ewald Mataré  Ludwig Meidner  Jean Metzinger  Constantin von Mitschke-Collande  Laszlo Moholy-Nagy  Margarethe (Marg) Moll  Oskar Moll  Johannes Molzahn  Piet Mondrian  Georg Muche  Otto Mueller  Erich Nagel  Heinrich Nauen  Ernst Wilhelm Nay  Karel Niestrath  Emil Nolde  Otto Pankok  Max Pechstein  Max Peiffer-Watenphul  Hans Purrmann |  Max Rauh  Hans Richter  Emy Röder  Christian Rohlfs  Edwin Scharff  Oskar Schlemmer  Rudolf Schlichter  Karl Schmidt-Rottluff  Werner Scholz  Lothar Schreyer  Otto Schubert  Kurt Schwitters  Lasar Segall  Friedrich Skade  Friedrich (Fritz) Stuckenberg  Paul Thalheimer  Johannes Tietz  Arnold Topp  Karl Wölker  Christoph Voll  William Wauer  Gert Wollheim |
”Rappiotaiteeksi” tuomitut taidesuuntaukset

| --- | --- |
 Bauhaus  Kubismi  Dada  Ekspressionismi:  Fauvismi  Impressionismi  Uusasiallisuus  Surrealismi
Kirjallisuutta

Jonathan Petropoulos, The Faustian Bargain, The Art World in Nazi Germany, Penquin, 2000.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Entartete Kunst (saksaksi)
Degenerate Art (englanniksi)
The Suppression of Art in Nazi Germany (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Freie Universität Introduces New Online Database of Current Locations of "Degenerate Art" (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Uncovered: art that the Nazis derided as 'degenerate', The Guardian (englanniksi)
Troost, House of German Art and the Entartete Kunst exhibition(englanniksi)
Saviniemi, Kari: Entartete Kunst ja uusi ihminen. Kritiikin uutiset 6.1.2019.
Berliinin Kreuzbergissä oleva kilpi, joka muistuttaa paikalla vuosina 1937–1939 olleesta ”rappiotaiteen” varastosta.
Salzburgissa pidetty ”Rappiotaiteen” näyttely elokuussa 1938.
Society Hill (Philadelphia)

Society Hillin asuintaloja.
Society Hill on Philadelphian kaupunginosa lähellä kaupungin keskustaa. Society Hillin alueella on Yhdysvaltain parhaiten säilynyt 1700-luvun ja 1800-luvun alun arkkitehtuurin keskittymä.
Society Hill käsittää käytännössä William Pennin alkuperäisen kaupungin kaakkoisosan. Se sai nimensä Free Society of Tradersilta, joka oli siirtokunnan kehityksen huolehtimiseen vuonna 1682 perustettu yritys. Penn myönsi yritykselle noin 40,5 hehtaaria maita, johon kuului kukkula, jota alettiin kutsua nimellä Society’s Hill. Aluetta alettiin kutsua samalla nimellä, vaikka yritys lopetti toimintansa 1723.
Society Hill oli 1800-luvun puoliväliin asti melko vakaa yhteisö, jossa yhteiskunnallisesti ja taloudellisesti eriasemaiset henkilöt asuivat lähekkäin. Philadelphian joukkoliikenne kehittyi 1800-luvulla, ja koko kaupungissa alkoi muuttoliikenne vuosisadan loppupuolella, kun hyvätuloiset alkoivat muuttaa uusille asuinalueille. Society Hilliin saapui 1890- ja 1900-luvuilla uusia asukkaita Itä-Euroopasta, Venäjältä ja Italiasta. Monet uudet asukkaat muokkasivat talojen pohjakerroksista kauppoja, mutta alueelta ei kuitenkaan laajamittaisesti purettu vanhoja rakennuksia uusien tieltä.
Vaikka Society Hillillä pyrittiin kohentamaan rappeutuvia taloja, alueen kunto heikkeni selvästi 1900-luvun alussa. Se oli 1950-luvulle mennessä slummiutunut pahoin, ja siellä asui lähinnä maahanmuuttajia ja vähemmistöjä. Toisen maailmansodan jälkeen Philadelphiassa tarvittiin lisää asuinrakennuksia, ja kaupungin päättäjät ottivat Society Hillin kohteekseen. He totesivat alueen potentiaalin koko kaupungin uudistajana. Society Hillillä aloitettiin 1958 liittovaltion rahoituksella laajamittaiset uudistustyöt. Se oli ensimmäisiä Yhdysvalloissa toteutettuja asuinalueiden uudistuksia, joka keskittyi vanhojen rakennusten restaurointiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Society Hill (Philadelphia) Wikimedia Commonsissa
Society Hill Civic (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Society for Psychical Research

Logo.
Psyykillisen tutkimuksen seura (engl. The Society for Psychical Research, SPR) on Lontoossa Isossa-Britanniassa päämajaansa pitävä voittoa tavoittelematon järjestö. Se tutkii yliluonnollisia, maagisia, paranormaaleja ja okkulttisia ilmiöitä ja edistää ja levittää tietoa näistä asioista. Järjestön perusti vuonna 1882 joukko Trinityn yliopiston opettajia ja muita ajattelijoita: Edmund Gurney, Frederic William Henry Myers ja Henry Sidgwick ym.
Järjestöllä on noin 5500 jäsentä, ja sen tulot ovat 5,2 miljoonaa puntaa vuodessa. Seuralla ei ole yhtenäistä, järjestäytynyttä mielipidettä, vaan kaikki esitetyt mielipiteet ovat yksityisten jäsenien omia. Seura julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyviä lehtiä  Journal of The Society for Psychical Research (JSPR) sekä Paranormal Review (PR) ja epäsäännöllisesti ilmestyvää Proceedingsia sekä järjestää vuosittain mm. konferensseja.
Aiheesta muualla

SPR home page
The Society for Psychical Research Scandal (Arkistoitu – Internet Archive)
The Committee for the Scientific Investigation of Paranormal Claims (Arkistoitu – Internet Archive)
The Need for Responsibility in Parapsychology: My Sixty Years in Psychical Research by Eric Dingwall, a history and evaluation
Shields Roadin metroasema

Shields Road on Glasgow'n metron asema Pollokshieldsin alueella Glasgow'n kaupungin eteläosassa. Asema on avattu muun metrojärjestelmän tavoin vuonna 1896 ja uudistettu 1970-luvun lopulla.
Shields Roadin asema sijaitsee nykyisin kaupunkirakenteen muuttumisen vuoksi syrjäisellä M8-moottoritien reunustamalla teollisuusalueella. Asema on kuitenkin melko vilkas, sillä syyskuusta 2006 asti asemalla on ollut käytössä yli 800-paikkainen liityntäpysäköinnin mahdollistava pysäköintihalli. Teollisuusrakennusten lisäksi aseman lähistöllä sijaitsee Charles Rennie Mackintoshin suunnittelemassa rakennuksessa toimiva Scotland Street School Museum.
Shields Roadin asema ei nimestään huolimatta sijaitse tarkalleen ottaen Shields Road -kadulla vaan Scotland Streetillä. Aseman nimen muuttamista ei kuitenkaan toistaiseksi ole pidetty tarpeellisena.
Society of United Irishmen

Society of United Irishmen eli United Irishmen (iir. Cumann na nÉireannach Aontaithe, ”Yhdistyneet irlantilaiset”) oli Irlannissa vuonna 1791 perustettu poliittinen järjestö, joka käynnisti vuoden 1798 kapinan.
Järjestö perustettiin lokakuussa 1791 Wolfe Tonen, James Napper Tandyn ja Thomas Russellin johdolla. Sen alkuperäisenä tavoitteena oli yhdistää Irlannin katoliset ja protestantit sekä saada aikaan katolisten emansipaatio ja parlamenttiuudistus Irlannissa. Brittiviranomaisten pyrkimykset lakkauttaa seura johtivat siihen, että se siirtyi maan alle ja radikalisoitui. Nyt yhtyneet irlantilaiset ottivat tavoitteekseen vallankumouksen ja Irlannin täyden itsenäisyyden sekä maan muuttamisen tasavallaksi. Järjestön johtajat pitivät huhtikuusta 1794 alkaen yhteyttä vallankumouksellisen Ranskan hallitukseen saadakseen sieltä apua, mikä kuitenkin pian tuli Englannin viranomaisten tietoon. Vallankumouksellista linjaa järjestössä edusti erityisesti Tone. Vuodesta 1796 toiminnassa oli mukana myös lordi Fitzgerald.
Ranskan laivasto yritti vuosina 1796–1797 kahdesti huonolla menestyksellä tehdä maihinnousun Irlannissa United Irishmenin kutsumana. Vuonna 1798 järjestö nostatti Irlannissa kapinan toivoen ranskalaisten tulevan avuksi. Vähäinen apu saapui kuitenkin liian myöhään ja kapina kukistettiin nopeasti. Sekä Fitzgerald että Tone vangittiin ja molemmat kuolivat pian vankilassa. Loput järjestön johtajista pakenivat Ranskaan, jossa he yrittivät turhaan puuhata uutta ranskalaista vapautusretkikuntaa Irlantiin.
Society of United Irishmenin innoittamana perustettiin Skotlantiin vastaavantyyppinen järjestö, United Scotsmen. Osa sen jäsenistä kuului samanaikaisesti kumpaankin järjestöön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Society of United Irishmen Wikimedia Commonsissa
Ranskankielinen sosialistipuolue (Belgia)

| Parti socialiste> Sosialistipuolue |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1978
Puheenjohtaja:  Paul Magnette
Ideologia:  sosiaalidemokratia
Poliittinen kirjo:  keskusta-vasemmisto
Edustajainhuone (ranskankieliset paikat):  23 / 63
Senaatti (ranskankieliset paikat):  9 / 24
Euroopan parlamentti (ranskankieliset paikat):  3 / 8
Kansainväliset jäsenyydet:  – Euroopan sosiaalidemokraattinen puolue – Sosialistinen internationaali
Kotisivu:  www.ps.be%20www.ps.be
Infobox OKNimi-testi OK: 
Parti Socialiste ('Sosialistipuolue') on belgialainen ranskankielinen sosiaalidemokraattinen puolue, jonka puheenjohtaja on Paul Magnette.
Puolue on perustettu 1978, jolloin Belgian sosialistipuolue jakautui kahtia, hollannin- ja ranskankielisiksi puolueiksi
Puoluejohtajat

André Cools, 1978–1981
Guy Spitaels, 1981–1992
Philippe Busquin, 1992–1999
Elio Di Rupo, 1999–2011
Thierry Giet, 2011–2013
Paul Magnette, 2013–
Aiheesta muualla

Parti socialiste (ranskaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ranskankielinen sosialistipuolue (Belgia) Wikimedia Commonsissa
Ranskankielinen Wikipedia

| Ranskankielinen Wikipedia |
| --- | --- |


Verkkosivusto:  fr.wikipedia.org
Slogan:  L'encyclopédie libre
Kaupallinen:  ei
Tyyppi:  verkkotietosanakirja
Rekisteröinti:  vapaaehtoinen
Kielet:  ranska
Omistaja:  Wikimedia Foundation
Avattu:  elokuu 2001
Nykyinen tila:  aktiivinen
Ranskankielinen Wikipedia (ransk. Wikipédia) on Wikipedian ranskankielinen versio. Ranskankielisessä Wikipediassa on noin 2 641 000 artikkelia, ja se on artikkelimäärältään viidenneksi suurin englannin-, cebuanon-, saksan- ja ruotsinkielisten versioiden jälkeen. Se perustettiin elokuussa 2001.
Historia

Ranskankielinen Wikipedia aloitettiin elokuussa 2001. Viidestuhannes artikkeli kirjoitettiin 7. helmikuuta 2003. Sadantuhannen artikkelin raja rikottiin 21. huhtikuuta 2005 ja kolmensadantuhannen raja 10. kesäkuuta 2006. Miljoonan artikkelin raja rikottiin syyskuussa 2010 ja kahden miljoonan artikkelin raja 8. heinäkuuta 2018.