stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uuden-Seelannin maantiede

| Uuden-Seelannin maantiede |
| --- | --- |
 Uuden-Seelannin kartta
Maanosa:  Oseania
Tilastot
Pinta-ala:  267 710 km²
 – Sisävesi:  4 395 km² (1,65 %)
Rantaviiva:  15 134 km
Ennätykset
Korkein kohta:  Mount Cook, 3 724 m
Matalin kohta:  Taieri Plain, -2 m
Pisin joki:  Waikato, 400 km
Suurin järvi:  Taupojärvi, 616 km²
Ilmasto
Ilmasto:  meri-ilmasto
Luonnonvarat
Luonnonvarat:  rautamalmi, maakaasu, vesivoima, kivihiili, puutavara
Uuden-Seelannin maantiede on ainutlaatuinen, sillä  Uusi-Seelanti sijaitsee melkein itäisen ja läntisen pallonpuoliskon rajalla. Lähin naapurivaltio on noin 1 500 kilometrin päässä sijaitseva Australia.
Uusi-Seelanti koostuu kahdesta pääsaaresta, Pohjois- ja Eteläsaaresta, jotka erottaa toisistaan Cookinsalmi. Pohjoissaarella on toimivia tulivuoria, kuumia järviä sekä geysirejä, joista kohoaa kuuma vesisuihku kymmenien metrien korkeuteen. Eteläsaari on hieman Pohjoissaarta suurempi ja siellä sijaitsee korkeita lumihuippuisia vuoria, jotka muodostavat Etelä-Alpeiksi kutsutun vuorijonon. Saaren eteläosissa jäätiköt ovat kovertaneet kapeita ja suuria, jopa satojen metrien syvyisiä U- eli ruuhilaaksoja, jotka ovat mereen yltäessään synnyttäneet vuonoja.
Kasvillisuus

Uuden-Seelannin kasvillisuus vaihtelee sekä itä–länsisuunnassa, pohjois–eteläsuunnassa että korkeuserojen mukaan. Pohjoissaarella kasvillisuus on ainavihantaa subtrooppista lehtimetsää ja tyypillinen puulaji on kauripuu. Eteläsaaren kostean länsiosan alangoilla kasvillisuus on subtrooppisen lehtimetsän ja lauhkean lehtimetsän välimuotoa. Toisin kuin pohjoisen pallonpuoliskon lauhkeissa metsissä, Uudessa-Seelannissa lauhkean alueen lehtipuut eivät pudota lehtiään viileäksi kaudeksi muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta. Tyypillisimpiä eteläsaarelaisia puita ovat etelänpyökit.
Australian ja Uuden-Seelannin puu- ja kasvilajistolla ei ole juuri mitään tekemistä keskenään. Uudessa-Seelannissa ei esimerkiksi kasva eukalyptuspuita, jotka ovat tyypillisimpiä puita Australiassa. Kasvillisuuden ja erityisesti puulajien lajirunsaus on Uudessa-Seelannissa häkellyttävä. Yhdellä metsäalueella voi kasvaa jopa yli 200 puulajia. Muualla maailmassa vastaavissa olosuhteissa puiden lajimäärä rajautuisi muutamaan tiettyä metsätyyppiä dominoivaan lajiin. Uuden-Seelannin metsät ovat monimuotoisia kaikilla leveyspiireillä ja kaikissa metsille edullisissa ilmasto-olosuhteissa.
Eteläsaaren vuoristoissa lehtimetsiä ei ylempänä seuraa havumetsä, vaan pyökkimetsät seuraavat vuorten rinteitä metsärajaan saakka, jonka jälkeen se vaihtuu subalpiiniseksi nummeksi, joka köyhtyy vielä ylemmäs mentäessä ja lopulta vastaan tulee ikijäätikkö.
Eteläsaaren itärannikolla, jota vuoristo suojaa länsituulten tuomilta sateilta, kasvaa tuulista nummea.
Eläimistö

Uuden-Seelannin saarten alkuperäiseen eläimistöön kuului ennen ihmisen saapumista lintuja, matelijoita, sammakkoeläimiä, hämähäkkieläimiä ja hyönteisiä. Ainoat saarella eläneet nisäkkäät olivat uudenseelanninmerikarhu, uudenseelanninmerileijona ja kolme pientä lepakkolajia: lyhythäntälepakko (Mystacina tuberculata), isolyhythäntälepakko (Mystacina robusta) ja Chalinolobus tuberculatus-siippalaji. Sammakkolajeja oli alun perin seitsemän. Matelijalajistoa saarella oli alun perin noin 30, ja se käsitti lähinnä tuataroja, skinkkejä ja gekkoja, muttei lainkaan kilpikonnia tai käärmeitä. Uusi-Seelanti on sen verran viileä saaristo, että matelijat synnyttävät siellä eläviä poikasia munimisen sijaan. Alkuperäinen hyönteislajisto oli runsas ja käsitti muun muassa kaskaita, mehiläisiä, perhosia, kärpäsiä, kovakuoriaisia, heinäsirkkoja ja erikoisia wetasirkkoja.
Saaren alkuperäisen eliöstön silmiinpistävin piirre oli se, että nisäkkäiden puuttuessa linnut hallitsivat myös muualla maailmassa yleensä nisäkkäille kuuluvia ekologisia lokeroita. Alun perin lintulajeja oli 245, joista 75 prosenttia oli endeemisiä eli vain Uudessa-Seelannissa tavattavia lajeja. Monet linnut olivat suuria ja lentokyvyttömiä, ja lintuja löytyi niin oravan, hiiren, myyrän, hirven, peuran, ketun, mäyrän kuin jäniksenkin ekolokeroihin. Maapetojen puuttuessa linnuille oli luontevaa menettää lentokyky ja kasvaa suuriksi. Saaren alkuperäiseen linnustoon kuului muun muassa hanhia, erilaisia varpuslintuja, haukkoja, kyyhkyjä, papukaijoja, pingviinejä ja sorsalintuja. Kuuluisin, jo sukupuuttoon kuollut linturyhmä lienee moat, joita oli ihmisen saapuessa 11 lajia. Moa olivat täysin siivettömiä suuria lintuja, ja ne käyttivät ravintonaan kasveja. Moalintuja saalisti nykyään sukupuuttoon kuollut jättiläismäinen haastinkotka, jonka on väitetty tappaneen ja syöneen ihmisiäkin.
Muita lentokyvyttömiä alkuperäisiä lintuja olivat moalintujen lisäksi kiivit, lentokyvytön petokurki, kakapo, lentokyvytön suurikokoinen hanhi, vilistäjät ja monet maaelämään sopeutuneet rantakanat. Näistä on vielä jäljellä kakapo, kaksi vilistäjälajia, neljä kiivilajia sekä muutama rantakanalaji. Lentävistä lajeista monet ovat niin ikään kuolleet sukupuuttoon, muun muassa huia, uudenseelanninjoutsen ja uudenseelanninpelikaani, joka oli pelikaanilinnuista suurin. Lentävistä lintulajeista on jäljellä muun muassa kea ja tui. Uuden-Seelannin linnustosta 50 prosenttia on kuollut sukupuuttoon ihmisen saapumisen jälkeen. Viimeisimmät sukupuuttoon kuolleet linnut ovat kirkupöllö ja piopio.
Ilmasto

Uusi-Seelanti sijoittuu globaalisessa ilmanpainejärjestelmässä lähinnä hepoasteen korkeapaineen ja polaaririntaman matalapaineiden väliin. Uuden-Seelannin tuulet ovat lähes pääsääntöisesti länsituulia. Ne tuovat sekä viileyttä että kosteutta länsirannikolle. Vuorten suojapuolella vaikuttaa Föhn-tuuli. Meri- ja maatuuli vaikuttavat myös rannikkoalueella.
Uuden-Seelannin ilmasto on erittäin monimuotoinen. Maan sijainti kahden lämpövyöhykkeen tuntumassa, voimakas merellinen vaikutus sekä suuret korkeuserot ovat syynä tähän. Lämpöolosuhteet voivat muuttua vain muutamien kilometrien säteellä lähes trooppisesta vuoristojen pakkasasteisiin. Samoin käy kosteuden suhteen. Länsirannikko on sateisinta aluetta ja vain 100 kilometriä itään vuoristojen takana on Uuden-Seelannin kuivinta aluetta. Sateisuus selittyy hyvin sillä, että länsituulet tuovat länsirannikolle kosteita tuulia, jotka vuoriston kohdatessaan tiivistyvät orografisiksi sateiksi. Suojapuolelle syntyy Föhn-ilmiö, joka on lämmin laskutuuli.
Keskilämpötila on maassa +10 ja +16 asteen välillä, ja vuodenaikaisvaihtelut ovat suhteellisen vähäisiä. Lämmin aika on tammi-helmikuussa ja kylmintä on heinäkuussa. Lämpötila laskee noin 0,7 astetta 100 metriä kohden, ja vuoristossa sateet voivatkin tulla lumena. Vuoriston vaikutus ilmastoon länsi-itä-suunnassa on suurempi kuin välimatkalla pohjois-etelä-suunnassa.
Ilmanpainevyöhykkeet siirtyvät vuodenaikojen mukaan seuraten auringon zeniittiasemaa. Tämän vuoksi Uuden-Seelannin eteläsaari joutuu touko-syyskuun välisenä aikana polaaririntaman vaikutukseen. Tällöin alueen ylittävät lukuisat matalapaineet tuovat sumuja ja sateita. Näiden väliin jäävät lyhyet aurinkoiset korkeapaineen hetket. Pohjoissaari saa puolestaan joulu- ja tammikuun aikana nauttia hepoasteen korkeapaineen tuomasta aurinkoisesta ilmasta.
Vesistöt

Uuden-Seelannin vesivarat ovat huomattavat. Merellisyys nostaa kosteutta ja länsituulet tuovat kosteuden etenkin länsirannikolle. Alueelliset vaihtelut ovat kuitenkin suuria. Uuden-Seelannin vesistöt muodostuvat lähinnä jokisysteemeistä. Koska sateita tulee tasaisesti koko vuoden, jokien virtaamat ovat suhteellisen tasaisia. Tulvia toki esiintyy.
Osa vedestä sataa vuoristoissa lumena ja muodostaa pieniä jäätiköitä. Viimeisen jääkauden aikana vuoristot olivat laajalti laaksojäätiköiden alla. Ne uursivat syviä laaksoja ja työnsivät edellään paksuja moreenivalleja. Kun jää suli, näiden luonnonpatojen taakse muodostui vuoristojärviä. Uuden-Seelannin suurin järvi on kuitenkin tulivuoren räjähdyksessä syntynyt kraatterijärvi Lake Taupo.
Pääasiallisesti joet ovat puhtaita nopean virtauksensa vuoksi. Ihmisen vaikutus on kuitenkin lisääntynyt, mikä näkyy jokiveden samentumisena. Clutha-joen keskivirtaama on Uuden-Seelannin suurin: se on 340 kilometriä pitkä, ja sillä on valuma-alue. Pohjoissaaren suurimman joen, Waikaton pituus on peräti 400 kilometriä.
Keskimääräisesti pohjavettä on Uudessa-Seelannissa riittävästi. Eniten sitä esiintyy Canterburyn laaksossa. Paikoin sitä tehdään keinotekoisesti suodattamalla pintavettä maakerrosten läpi. Pohjaveden laatu vaihtelee, mikä johtuu lähinnä vulkaanisesta aktiivisuudesta.
Endogeeniset ilmiöt

Uudessa-Seelannissa on kallioperän nuoruuden vuoksi havaittavissa lähes kaikki geologiset ja geomorfologiset ilmiöt. Osa saarten kallioperästä on peräisin Gondwanamantereen ajoilta asti, mutta pääasiallisesti vuoret ovat syntyneet mesotsooisten ja kenotsooisten aikakausien välivaiheen poimutuksissa. Vanhimmat kivet ovat syväkivilajeja, nuorimmat taas vulkaanisen toiminnan synnyttämiä pintakivilajeja sekä sedimentoitumisen vuoksi syntyneitä kerroskivilajeja. Poimutuksessa on tapahtunut myös kivilajien muuttumista ja siten syntynyt metamorfisia kivilajeja.
Endogeeniset ilmiöt > Vulkanismi

Uuden-Seelannin saarilla on kaikkialla havaittavissa vulkanismin merkkejä. Eteläsaarelta ne ovat sammuneet miljoonia vuosia sitten, mutta pohjoissaari on edelleen aktiivista aluetta. Alue alkaa Ruapehu-tulivuorelta, kulkee kohti koillista 30 kilometrin levyisenä vyöhykkeenä White Islandin saarelle. Törmäysvyöhykkeisiin muodostuu lähinnä kerrostulivuoria, jotka saattavat olla purkautuessaan hyvin rajuja. Uuden-Seelannin vulkaaniseen toimintaan kuuluvat myös laajat laavakentät.  Maassa on kymmenkunta aktiiviseksi luokiteltua tulivuorta, joista viisi on joissain määrin jatkuvasti aktiivisia. Tulivuoret purkavat runsaasti tefraa eli kivituhkaa. Tämä aines kerääntyy vuorten rinteille metrien paksuisiksi kerroksiksi. Kun ne vettyvät tai maanjäristyksen vuoksi lähtevät liikkeelle, syntyy vaarallisia lahareita.  Myös ihmisen toiminnan takia voimistunut eroosio on lisännyt laharien määrää.
Endogeeniset ilmiöt > Seismisyys

Uudessa-Seelannissa on runsaasti maanjäristyksiä, yli 14 000 vuodessa, mutta useimmat niistä ovat energiamäärältään alhaisia. Vuosittain tapahtuu noin 20 yli magnitudin 5 järistystä. Vuonna 1855 sattui järistys, jonka voimakkuus oli 8,2–8,3. Muita voimakkaita järistyksiä on tapahtunut vuosina 1929, 1931, 2009 ja 2011.
Eksogeeniset ilmiöt

Uusi-Seelanti on myös eksogeenisten ilmiöiden suhteen hyvin monipuolinen alue. Eroosiotekijät ovat sitä voimakkaampia, mitä jyrkempi maan profiili on. Näin ollen Uudessa-Seelannissa, kun se vielä on edelleen kohoavaa aluetta, eroosio on varsin voimakas maisemaa muuttava tekijä. Eteläsaaren jääkauden aikaiset laaksojäätiköt ja sulamisvaiheen virtaavat vedet ovat antaneet maisemaan selvät jälkensä. Pohjoissaaren vulkaaninen toiminta on kasannut paksuja tefrakerroksia, joita virtaava vesi on kuluttanut ja kuljettanut. Molemmilla saarilla massaliikunnot ovat olleet huomattavia. Pakkasrapautumista tapahtuu vuoristojen huipulla. Kemiallista rapautumista tapahtuu kalkkikivialueella, jossa syntyy tippukiviluolia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uuden-Seelannin maantiede Wikimedia Commonsissa
Kea (koiras)
Uusi-Seelanti satelliittikuvassa lokakuu 2002
Uuden-Seelannin huomattavimmat tulivuoret
Vaeltaja (elokuva)

| Vaeltaja> The Vagabond |
| --- | --- |
 Vaeltajan teatterijuliste.
Ohjaaja:  Charlie Chaplin
Käsikirjoittaja:  Charlie Chaplin   Vincent Bryan   Maverick Terrell
Tuottaja:  Henry P. Caulfield
Kuvaaja:  William C. Foster Roland Totheroh
Leikkaaja:  Charles Chaplin
Pääosat:  Charlie Chaplin   Edna Purviance   Eric Campbell
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Mutual Film
Levittäjä:  Mutual Film
Ensi-ilta:  10. heinäkuuta 1916
Kesto:  24 min
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva (alkuperäiset välitekstit englanniksi)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaeltaja (engl. The Vagabond) on Charles Chaplinin ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen vuoden 1916 lyhyt mykkäelokuva.
Vaeltaja on juonellisesti tietynlainen edeltäjä Chaplinin pitkille elokuville, Sirkus, Nykyaika, Kaupungin valot ja Parrasvalot, sillä Vaeltajassa Chaplinin hahmo ottaa hoiviinsa ystäviä vailla olevan tytön. Chaplin on elokuvassa katumuusikko, joka pelastaa pienen vaalean tytön mustalaisroistojen kynsistä. He elävät yhdessä asuntovaunussa, kunnes nuori komea taiteilija saapuu ja valloittaa tytön. Taiteilija tekee tytöstä muotokuvan, josta tytön äiti tunnistaa tyttärensä. Tämän jälkeen tyttö temmataan uuteen elämään, ja Chaplin jää lohduttomana yksin. Esitysversiossa elokuvan loppu on todella onnellinen, sillä tyttö kääntää auton ja hakee Chaplinin mukaansa. Tarinan mukaan Chaplin kuvasi elokuvalle myös vaihtoehtoisen ja traagisen lopun, jossa hänen hahmonsa heittäytyy lopussa jokeen.
Aiheesta muualla

Vaeltaja (elokuva) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vaeltaja (elokuva) Elonet.
Vaeltaja (elokuva) AllMoviessa. (englanniksi)
The Vagabond
Mainos
Vah-kirjaimisto

Vah-kirjaimisto.
Vah on liberialaista kru-kieli bassaa varten kehitetty kirjaimisto.
Kirjaimiston on luonut Yhdysvalloissa lääkäriksi opiskellut bassa Thomas Flo Lewis 1900-luvun alussa. Tarinan mukaan se perustuu aikaisempaan ideografiseen kirjoitukseen, jota Yhdysvaltoihin orjaksi viety Dirah tai Di Wada -niminen mies oli yksinkertaistanut ja kehittänyt. Hänen poikansa Jenni Dirah jatkoi työtä ja välitti kirjaimiston Lewisille. Palattuaan Liberiaan Lewis opetti sen käytön sadoille bassoille. Tämän ja muiden vah-kirjaimistoon liittyvien kertomusten historiallista todenperäisyyttä ei ole voitu vahvistaa.
Ensimmäiset luotettavat maininnat vah-kirjaimistosta ovat 1930-luvulta. Vuonna 1959 sen käyttöä edistämään perustettiin järjestö nimeltä Bassa Vah Association. Lähetystyöntekijöiden sanotaan hankkineen kirjaimistoa varten kirjakkeet, mutta mitään painotuotteita ei ole säilynyt. Ilmeisesti vah-kirjaimistoa käytettiin melko aktiivisesti yksityisessä kirjeenvaihdossa. Nykyään sen on lähes kokonaan korvannut latinalainen kirjaimisto.
Länsi-Afrikan kieliä varten kehitetyistä tavukirjoituksista poiketen vah-kirjaimisto on aakkosto, joka koostuu 30 kirjaimesta. Viisi tarketta osoittaa tooneja. Kirjoituksen suunta on vasemmalta oikealle. Eräät kirjaimet muistuttavat vai-kirjoituksen merkkejä, ja myös nimitys vah saattaa viitata jonkinlaiseen yhteyteen.
Aiheesta muualla

Omniglot: Bassa (Vah) alphabet (englanniksi)
Scriptsource: Bassa (englanniksi)
Vaaleanpunaisen pantterin kosto

| Vaaleanpunaisen pantterin kosto> Revenge of the Pink Panther |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Blake Edwards
Käsikirjoittaja:   Blake Edwards  Ron Clarke  Frank Waldman 
Tuottaja:   Tony Adams  Blake Edwards 
Säveltäjä:  Henry Mancini
Kuvaaja:  Ernest Day
Leikkaaja:  Alan Jones
Tuotantosuunnittelija:  Peter Mullins
Pääosat:   Peter Sellers  Herbert Lom  Dyan Cannon  Robert Webber 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Iso-Britannia  Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1978
Kesto:  104 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Vaaleanpunaisen pantterin jäljillä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaaleanpunaisen pantterin kosto on Blake Edwardsin ohjaama viides Vaaleanpunainen pantteri -elokuva. Elokuva jäi samalla pääosassa näyttelevän Peter Sellersin viimeiseksi Vaaleanpunainen pantteri -elokuvaksi ennen kuolemaansa. Sellers kuoli sydänkohtaukseen 24. heinäkuuta, 1980. Sellersin kuoleman jälkeen Edwards teki vielä kolme elokuvaa Vaaleanpunaisen pantterin tiimoilta. Vuonna 1982 valmistunut Vaaleanpunaisen pantterin jäljillä tehtiin Sellersin muistoksi ja elokuvassa käytettiin vanhoja, aiemmista elokuvista pois leikattuja kohtauksia ja arkistomateriaalia, jotta Sellersin näyttelemä kömpelö komisario Jacques Clouseau saatiin vielä mukaan elokuvaan.
Juoni

Ranskalainen alamaailman johtaja Philippe Douvier Robert Webber aikoo tehdä ison huumekaupan New Yorkin mafian kanssa ja haluaa tehdä vaikutuksen liikekumppaneihinsa murhauttamalla jonkun arvovaltaisen ranskalaisen; eli Jacques Clouseaun. Clouseau on lähellä mennä ansaan ja on jo ajamassa kohti murhaajien piilopaikkaa, mutta liikennevaloissa hän ottaa kyytiinsä naiseksi pukeutuneen miehen, Claude Russon (Sue Lloyd) joka tunnetaan pahamaineisena varkaana. Russo ryöstää Clouseaun auton ja vaatteet, ajaa ansaan ja saa surmansa. Koko muu maailma Clouseauta ja tämän miespalvelijaa Catoa (Burt Kwouk) lukuun ottamatta luulee ylikomisarion kuolleen ja etenkin ylikomisario Dreyfusin (Herbert Lom) on vaikea kätkeä iloaan. Dreyfusin tunteet muuttuvat hyvin ristiriitaisiksi kun hän joutuukin yllättäen tutkimaan Clouseaun "murhaa".
Douvierin joutuu erottamaan sihteerinsä Simonen (Dyan Cannon) ja yrittää murhauttaa tämänkin, mutta Clouseau onnistuu vahingossa pelastamaan hänet. Simone johdattaa Clouseaun jäljille ja perille tämän hämäristä puuhista. Clouseau kuulee, että Douvier aikoo tehdä isot kaupat Hongkongissa ja niinpä hän matkustaakin paikan päälle yhdessä Simonen ja Caton kanssa käyttäen August Ballsin (Graham Stark) tekemiä valeasuja. Myös Dreyfus päättää lähteä Hongkongiin ja saa järkytyksekseen todeta Clouseaun olevankin hengissä. Clouseauta odottaakin monta haastetta kun sekä mafia, että hänen entinen esimiehensä yrittävät murhata hullunnerokkaan etsivän.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Sellers  | … |  Jacques Clouseau   |
|  Herbert Lom  | … |  Charles Dreyfus   |
|  Dyan Cannon  | … |  Simone   |
|  Robert Webber  | … |  Philippe Douvier   |
|  Burt Kwouk  | … |  Cato Fong   |
|  Paul Stewart  | … |  Scallini   |
|  Robert Loggia  | … |  Marchione   |
|  Graham Stark  | … |  August Balls   |
|  André Maranne  | … |  Francois Chevalier   |
|  Sue Lloyd  | … |  Claude Russo   |
|  Tony Beckley  | … |  Guy Algo   |
|  Valerie Leon  | … |  Tanya   |
Triviaa

Elokuva päättyy romanttiseen kohtaukseen, jonka myötä elokuvalle oli tarkoitus tehdä jatko-osa Romance of the Pink Panther. Käsikirjoitus oli jo pitkälti valmis mutta Sellers kuitenkin kuoli ennen kuvausten alkamista.
Elokuvassa esiintyy ensimmäistä kertaa Clouseaulle valepukuja suunnitteleva professori Auguste Balls, jota tässä elokuvassa, samoin kuin vuonna 1993 julkaistussa elokuvassa Vaaleanpunaisen pantterin poika esittää Graham Stark. Hahmon oli tarkoitus debytoida Harvey Kormanin esittämänä jo kahta vuotta aiemmin valmistuneessa elokuvassa Vaaleanpunainen pantteri iskee jälleen, mutta kohtaukset poistettiin ja niitä käytettiin myöhemmin uudestaan elokuvassa Vaaleanpunaisen pantterin jäljillä.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo pitkitetystä komiikasta kärsineen sarjan väsähtäneen tähän osaan. Se saa häneltä kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa elokuvalle kaksi ja puoli tähteä neljästä.
Vahamaalaus

Pyhän Katariinan luostarissa sijaitseva vahamaalaus, joka esittää apostoli Pietaria.
Vahamaalaus eli enkaustiikka on maalausmenetelmä, jossa sideaineena käytetään sulatettua mehiläis- tai muuta vahaa. Vahamaalaus oli yleistä antiikin aikana ja keskiajalla. Työvälineinä on käytetty kuumia rautoja.
Pigmentit sekoitetaan sulaan vahaan, joka levitetään pinnalle, yleensä käsitellylle puulle. Muitakin materiaaleja, kuten kangasta, käytetään. Sideaineina voidaan mehiläisvahan lisäksi käyttää muitakin vahoja, tai dammarhartsia ja pellavaöljyä. Pigmentteinä voidaan käyttää puhdasta jauhetta tai muita väriaineita.
Metallityökaluja tai erikoisharjoja käytetään muotoilemaan vahaväriä ennen kuin se jäähtyy. Kuumennetulla metallityökaluilla voidaan työstää vahaa myös jäähtyneenä. Nykyaikaisin välinein, kuten lämpölampuin, voidaan pidentää työstöaikaa. Vahamaalauksen pintaan voidaan upottaa tai yhdistää muita materiaaleja tai maalaus voidaan tehdä kerroksittain.
Tunnetuimpia vahamaalauksia ovat Faijumin muumiomuotokuvat Egyptistä vuosilta 100–300 ja monet varhaisista ikoneista. Yhdysvaltalainen taiteilija Jasper Johns on tunnetuimpia vahamaalauksien tekijöitä 1900-luvulta.
Vahamaalaus on lisännyt suosiotaan 1990-luvulta lähtien. Nykyisin käytetään sähköllä toimivia kuumennettavia työkaluja, lämpölevyjä, silitysrautoja ja kolveja. Suomalaisista vahamaalauksia ovat tehneet muun muassa Petri Hytönen ja Osmo Rauhala.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vahamaalaus Wikimedia Commonsissa
Maalaustekniikat
| --- | --- |
Sideaineen mukaan::   Öljymaalaus  Temperamaalaus  Akvarelli  Akryyliväri  Fresko  Seccomaalaus  Kalkkimaalaus   Vahamaalaus  Guassi  Pastellimaalaus 
Maalauspohjan mukaan::   Seinämaalaus  Taulumaalaus  Miniatyyrimaalaus 
Värinlevitystavan mukaan::    Pastoosi  Laseeraus  Laveeraus   Impasto  Sumraus   Sgraffito 
Maalausjärjestyksen mukaan::   Alla prima  Grisaille  Kerrosmaalaus  Imprimituuri 
Maalaustyylin mukaan::    Chiaroscuro   Sfumato   Trompe l’œil  Kollaasi   Ulkoilmamaalaus
Vaarojen maa

| Vaarojen maa> Lonesome Dove |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansikuva
Ohjaaja:  Simon Wincer
Käsikirjoittaja:  Romaani: Larry McMurtry Käsikirjoitus: William D. Wittliff
Tuottaja:  Dyson Lovell Suzanne de Passe (executive producer)
Säveltäjä:  Basil Poledouris
Kuvaaja:  Douglas Milsome
Leikkaaja:  Corky Ehlers
Lavastaja:  Cary White
Pääosat:  Robert Duvall Tommy Lee Jones Danny Glover Diane Lane Anjelica Huston Robert Urich
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Motown Productions
Ensi-ilta:  5. helmikuuta 1989
Kesto:  356 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Return to Lonesome Dove
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaarojen maa (Lonesome Dove) on vuonna 1989 ensi-iltaan tullut yhdysvaltalainen, minisarjana esitetty televisioelokuva. Lajityypiltään se on lännenelokuva, ja se perustuu Larry McMurtryn samannimiseen romaaniin. Elokuvan on ohjannut Simon Wincer, ja pääosissa esiintyvät Robert Duvall, Tommy Lee Jones, Danny Glover, Diane Lane, Anjelica Huston ja Robert Urich.
Alun perin elokuva esitettiin kaksiosaisena, mutta esimerkiksi Suomessa se on jaettu neljään osaan. VHS-julkaisuna se oli jaettuna kahdelle kasetille.
Elokuva voitti kaksi Golden Globea: Paras lyhytelokuva tai -sarja ja Paras miespääosa lyhyetelokuvassa tai -sarjassa jonka sai Robert Duvall. Lisäksi elokuva sai muun muassa seitsemän Emmy-palkintoa.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Roope Lehtinen sanoo elokuvaa vanhan kunnon westernin oloiseksi loistavine hahmoineen ja erinomaisine näyttelijöineen. Hän antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa elokuvalle kolme ja puoli tähteä neljästä.
Jatko-osa

Minisarjalle tehtiin samana vuonna myös jatko-osa Paluu vaarojen maahan (1994).