stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Megakaryosyytti

Megakaryosyytti
Megakaryosyytti on luuytimen jättisolu, josta irronneista pienistä palasista verihiutaleet syntyvät. Suurten megakaryosyyttien solulimasta kuroutuu irti pieniä solukalvon ympäröimiä osia, joita kutsutaan trombosyyteiksi eli verihiutaleiksi. Yksi megakaryosyytti voi muodostaa jopa 6 000 verihiutaletta.
Megakaryosyytti on lohkotumainen solu, ja sen läpimitta on yli 30 μm. Kehitysprosessi lähtee liikkeelle luuytimessä olevasta kantasolusta. Se erilaistuu megakaryoblastiksi, josta kypsyy megakaryosyytti.
Pienentyneet megakaryosyytit siirtyvät itsekin verenkiertoon ja kulkeutuvat keuhkoihin, joissa ne jäävät kiinni pieniin verisuoniin jatkaen edelleen verihiutaleiden tuotantoa. Noin 10 % trombosyyteistä syntyy keuhkoissa.
Simo Rundgren

| Simo Rundgren |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1953 (ikä 71) Kolari
Poliitikko
Puolue:  Keskusta
Asema:  Kansanedustaja 2003–2007, 2011–2015 Kunnanvaltuutettu
Vaalipiiri:  Lapin vaalipiiri
Puoliso:  Marja Rundgren 1975–
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Simo Arttur Rundgren (s. 28. kesäkuuta 1953 Kolari) on suomalainen keskustalainen poliitikko. Hän oli kausilla 2003–2007 ja 2011–2015 kansanedustaja Lapin vaalipiiristä.
Ura

Rundgren on koulutukseltaan teologian maisteri Helsingin yliopistosta (1982). Vuosina 1985–1994 Rundgren työskenteli Kolarin kirkkoherrana ja vuosina 1993–1996 Ylitornion kristillisen kansanopiston rehtorina. Vuosina 2001–2003 ja 2007–2008 hän toimi Tarvasjoen kirkkoherrana.
Ura > Politiikka

Vuosina 1997–2000 ja uudelleen vuoden 2012 vaalien jälkeen Rundgren on ollut Kolarin kunnanvaltuuston puheenjohtaja. Hän on Lapin liiton valtuuston ensimmäinen varapuheenjohtaja vuodesta 2013.
Rundgren valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 2003 vaaleissa. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa hän jäi varasijalle. Rundgren nousi uudestaan eduskuntaan vuoden 2011 vaaleissa, joissa hän sai 3 825 ääntä. Hän oli ehdolla myös vuoden 2015 eduskuntavaaleissa, muttei tullut valituksi.
Eduskunnassa Rundgren oli sivistysvaliokunnan jäsen sekä Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnan puheenjohtaja. Hän on ollut hallintoneuvoston jäsen Alkossa vuodesta 2012 ja vuosina 2007–2011 Kemijoki Oy:ssä.
Yksityiselämä

Rundgren avioitui vuonna 1975 kielten lehtori Marja Elisabet Rundgrenin kanssa. Heillä on kuusi lasta, joista Paulus Rundgren on jääkiekkoilija.
Aiheesta muualla

.aspx Simo Rundgren Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Simo Rundgrenin verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Keskustan kansanedustajat
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 2003–2007 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (55):  Ahonen  Alatalo  Ala-Nissilä (2003–2006)  Anttila  Haapoja  Hautala  Hoskonen  Hyssälä  Hänninen  Juhantalo  Jäätteenmäki (2003–2004)  Kaikkonen  Kalli  Karjula  Karpela  Karvonen (2004–2007)  Kerola  Kettunen  Kiviniemi  Kiviranta  Komi  Korkeaoja  Markku Koski  Kääriäinen  Lankia  Laukkanen  Lehtomäki  Leppä  Lindqvist  Lintilä  Lämsä  Manninen  Riikka Moilanen-Savolainen  Neittaanmäki  Nousiainen  Oinonen  Paloniemi  Pekkarinen  Peltokorpi (2004–2007)  Pentti  Ranta-Muotio  Rantakangas  Rehula  Reijonen  Rossi  Rundgren  Salo (2006–2007)  Salovaara  Särkiniemi  Takkula (2003–2004)  Tiilikainen  Tölli  Vanhanen  Vihriälä  Vilkuna  Väistö  Ylä-Mononen 
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 2011–2015 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (35):  Alatalo  Anttila  Hautala  Kaikkonen  Kalli  Kalmari  Katainen  Kerola  Kiviniemi (2011–2014)  Kiviranta  Komi  Korhonen  Koskela (2014–2015)  Kääriäinen  Lehtomäki  Leppä  Lintilä  Lohi  Maijala  Paloniemi  Pekkarinen  Peltokorpi (2014–2015)  Pirttilahti  Puumala  Rantakangas  Rehula  Reijonen  Rossi  Rundgren  Saarikko  Savola  Sipilä  Tiilikainen  Torniainen  Tölli  Vehkaperä  Vehviläinen 
1Mari Kiviniemi valittiin OECD:n apulaispääsihteeriksi heinäkuussa 2014, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Terhi Peltokorpi. 2Laila Koskela erosi perussuomalaisista marraskuussa 2014 ja liittyi keskustan eduskuntaryhmään.
Lapin vaalipiirin kansanedustajat 2011–2015
Heikki Autto
Markus Lohi
Eeva-Maria Maijala
Markus Mustajärvi
Hanna Mäntylä
Johanna Ojala-Niemelä
Simo Rundgren
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Ezon tasavalta

Ezon tasavalta (jap. 蝦夷共和国, Ezo Kyōwakoku) oli lyhytikäinen Hokkaidon saarella sijainnut valtio. Sen perustivat Boshin-sodan aikana häviämässä olleet Tokugawa-shōgunaatin joukot. Hakodaten taistelun jälkeen ja sodan hävinneenä alue liitettiin takaisin muuhun Japaniin.
Tasavallan presidentin virkaa hoiti shogunaatin varakomentajana toiminut Enomoto Takeaki, joka tasavallan kaaduttua joutui vankeuteen kolmeksi vuodeksi, mutta josta tuli sittemmin uudistuneen Japanin merivoimien vara-amiraali.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ezon tasavalta Wikimedia Commonsissa
Rankinen, Karoliina: ”Historian viimeiset samurait”.
Historia.net: ”Kaksitoista unohdettua valtiota”
Ville Riihinen

| Ville Riihinen |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 6.4.1945–20.7.1951  
Ryhmä/puolue:  SKDL
Vaalipiiri:  Kymen itäinen, Kymi
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. toukokuuta 1898 Hämeenlinna
Kuollut: 20. helmikuuta 1974 (75 vuotta) Helsinki
Ammatti:  kirvesmies, isännöitsijä
Vilhelm (Ville, Vilho) Riihinen (30. toukokuuta 1898 Hämeenlinna – 20. helmikuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1945–1951. Riihinen oli 1920–1930-luvuilla mukana kielletyn SKP:n toiminnassa, jonka vuoksi hän istui kolme vankilatuomiota.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Ville Riihinen syntyi Hämeenlinnan naisvankilassa, jossa hänen äitinsä Maria Vilhelmiina Riihinen (1863-1939) oli suorittamassa viiden vuoden tuomiota murhayrityksestä. Kirkonkirjoihin syntymäpaikaksi merkittiin äidin kotipaikka Keuruu. Maria Riihinen oli pitokokkina työskennellyt itsellinen. Ville Riihisen isä oli asianajaja Kaarlo Isak Jukola (1854-1924). Jukola oli lakimieheksi valmistuttuaan palannut kotipitäjäänsä, jossa hän toimi asianajajana yli 40 vuotta. Jukola oli myös merkittävä kunnallisvaikuttaja, joka toimi muun muassa Keuruun kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Maria Riihinen oli jo aikaisemmin saanut hänen kanssaan kaksi pienenä kuollutta aviotonta lasta. Marian kyllästyttyä Jukolan katteettomiin avioliittolupauksiin hän oli jälleen raskaaksi tultuaan menettänyt malttinsa ja humauttanut Jukolaa kirveellä Könttärin talossa pidettyjen käräjien jälkeen.
Vankilasta päästyään Maria Riihinen muutti Viipurin maalaiskunnan Hiekkaan, jossa Ville Riihinen vietti lapsuutensa. Kansakoulun käytyään hän työskenteli 1910-luvun alusta lähtien Viipurin Sahalla. Riihinen liittyi työväenyhdistykseen maaliskuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917. Marraskuun yleislakon aikana hän liittyi Viipurin työväen järjestyskaartin Monrepoksen komppaniaan, joka hajotettiin heti lakon päätyttyä. Sisällissodan käynnistyttyä Riihinen osallistui Viipurin punakaartin riveissä Antrean rintaman taisteluihin Kilpeenjoella ja oli myöhemmin tykkimiehenä. Huhtikuun lopussa hänet vangittiin kotoaan Viipurin taistelun yhteydessä ja vietiin vankileirille. Riihinen sai 5 vuoten kuritushuonetuomion avunannosta valtiopetokseen.
Elämä > Sotien välinen aika

Riihinen armahdettiin jo syksyllä 1918, jonka jälkeen hän oli muun muassa satamatyömiehenä. Riihinen liittyi Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen jäseneksi ja kuului vuonna 1920 perustetun kommunistisen Viipurin työväenyhdistyksen johtokuntaan. Syksyllä 1925 Riihinen vangittiin muun muassa kiellettyjen painotuotteiden levittämisestä, josta hän sai kaksi ja puoli vuotta kuritushuonetta valtiopetoksen valmistelusta. Samassa yhteydessä tuomittiin myös neljä muuta Viipurin seudulla toiminutta kommunistia.
Vapauduttuaan Tammisaaren pakkotyölaitoksesta vuonna 1928 Riihinen jatkoi poliittista toimintaansa. Hän työskenteli muun muassa sanomalehti Työn toimittajana ja taloudenhoitajana sekä Viipurin työväenyhdistyksen taloudenhoitajana. Riihinen vangittiin jälleen 1930 syytettynä toiminnasta SKP:n ja Kommunistisen nuorisoliiton organisoimissa järjestöissä. Viipurin työväenyhdistyksen ohella hän vaikutti Työ-lehden kannatusyhdistyksessä, Suomen Kuljetustyöläisten Liiton ammattiosastossa sekä Valtiollisten vankien huoltoyhdistyksen paikallisosastossa. Viipurin hovioikeus tuomitsi Riihisen 4 vuodeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta. Vankeustuomion saivat myös Työn päätoimittajana toiminut kaupunginvaltuutettu Aleksanteri Huhtala ja maalari Arvo Keskiväli. Riihinen vapautui 1934.
Riihinen oli nuoruudessaan lahjakas yleisurheilija. Hiekan Rientoa edustanut Riihinen tunnettiin erityisesti TUL:n piirinmestaruuksia voittaneena pikajuoksijana. Hän toimi myös vuonna 1931 kommunistilakien nojalla lakkautetun seuransa puheenjohtajana.
Elämä > Kansanedustajana

Talvisodan alkaessa Riihinen passitettiin turvasäilöön, josta hän vapautui keväällä 1940. Välirauhan aikana Riihinen asui Tampereella. Syksyllä 1940 hän ilmoittautui vapaaehtoiseksi palaajaksi luovutettuun Karjalaan. Viipurilaisten kommunistien masinoima ja Ulkoministeriön siunaama hanke kuitenkin tyssäsi SKP:n johdon vastustukseen. Jatkosodan jälkeen Riihinen työskenteli kirvesmiehenä ja suoritti Sirola-opiston kurssin. Hänet valittiin kansanedustajaksi kevään 1945 vaaleissa SKDL:n listoilta. Riihinen uusi paikkansa seuraavissa vaaleissa, mutta putosi eduskunnasta 1951. Kansanedustajana hän ajoi erityisesti asuntopulasta kärsivän siirtoväen asioita. Yhdessä Arvo Keskivälin kanssa Riihinen johti myös Karjalan Siirtolaisten Demokraattista Yhdistystä, joka oli SKDL:n jäsenjärjestö. Eduskuntatyönsä päätyttyä Riihinen jatkoi Helsingin kunnalliselämässä ja työskenteli Koiton talon isännöitsijänä sekä Raittiusyhdistys Koiton taloudenhoitajana vuoteen 1968 saakka. Hän kuului muun muassa Peruspankin hallintoneuvostoon, Elannon edustajistoon, Kansan johtokuntaan sekä Vuokralaisten keskusliiton johtokuntaan.
Ville Riihinen kuoli 75-vuotiaana Meilahden sairaalassa helmikuussa 1974. Hänet on haudattu Espoon kirkon hautausmaahan.
Perhe

Ville Riihisen ensimmäinen puoliso oli viipurilainen Kerttu Maria Kaivosoja (s. 1902), jonka kanssa hän avioitui 1925. Kerttu Riihinen oli 1920-1930-luvuilla mukana kommunistien maanalaisessa toiminnassa. Vuonna 1930 hän sai 2 vuoden 6 kuukausen kuritushuonetuomion valtiopetoksen valmistelusta lainattuaan eräälle varusmiehelle kiellettyä kirjallisuutta. Vapauduttuaan Kerttu Riihinen toimi muun muassa Kommunistisen nuorisoliiton aluesolun johtajana sekä levitti laittomia painotuotteita ja välitti SKP:n postia. Hän matkusti myös salaa Neuvostoliittoon ja opiskeli 1934-1935 Moskovan Lenin-koulussa. Suomeen palattuaan Kerttu Riihinen oli SKP:n toimitsijana. Vuonna 1938 hän sai valtiopetoksen valmistelusta 3 vuoden ja 3 kuukauden kuritushuonetuomion. Pariskunta erosi vuonna 1945, jonka jälkeen Ville Riihinen meni 1946 naimisiin Anna Elmina Lindbergin (1907-1976) kanssa.
Aiheesta muualla

Riihisen Marin tarina Riitan puutarha ja mummolan riepumatto.  1.12.2019. WordPress.com.
Kansandemokraattien kansanedustajat
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1945–1948 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (49):  Aaltonen  Helo (1945–1946)  Hietanen  Huhta  Hukari  M. Järvinen  T. Järvinen (1945–1947†)  Kauhanen  Karppinen (1945–1948)  Kilpi (1946–1948)  Kosonen (1948)  Kujala  Kujanpää  Kulmala  Kuusinen  Lehtonen  Leino  Leskinen  Lång  H. Manninen  Y. Manninen  Meriläinen  Metsäranta (1945–1947†)  Mustonen  Muuri  Myllymäki  Mäkelä  Nevalainen  Nurminen  E. Pekkala  M. Pekkala  Perkonoja (1947–1948)  Pessi  Prunnila  Puumalainen  Riihimäki  Riihinen  Rinne  Roine  Rosenberg (1945–1948)  Rydberg  Ryömä  Räisänen (1945–1948†)  Sormunen  Stenberg  Sundström (1945)  Svento (1945–1948)  Tainio  Talvio  Terho  Tillanen (1947–1948)  Tuominen  Turunen (1948)  Uusisalmi (1945†)  Uusitalo  Virtanen (1946–1948)  Wiik (1945–1946†)  Wuolijoki (1946–1948) 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1948–1951 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (38):  Aaltonen  Friman  Hietanen  Järvinen  Kauhanen (1948–1949)  E. Kilpi  S. Kilpi  Kujala  Kujanpää  Kuusinen-Leino  Leino  M. Leskinen  P. Leskinen  Manninen  Meriläinen  Murto  Mustonen  Myllymäki  Nevalainen  Nieminen  Nurminen  Pekkala  Perkonoja  Pessi  Prunnila  Puumalainen  Renfors  Riihimäki  Riihinen  Roine  Rosenberg  Ryömä  Sormunen  Stenberg  Tainio  Tauriainen  Torvi  Wirtanen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Samuli Aikio

Samuli Aikio, saamelaisittain Luobbal Sámmol Sámmol (11. toukokuuta 1937 Utsjoki – 31. elokuuta 2022 Utsjoki) oli saamelainen kääntäjä, toimittaja ja tutkija. Hän puhui äidinkielenään pohjoissaamea. Hän on IBBY:n kunnialistalla (1980).
Aikion vanhemmat olivat talollinen Samuli ja emäntä Kaarin Sofia Aikio. Hän kävi koulun Helsingin Munkkiniemessä ja suoritti sen jälkeen Helsingin yliopistossa filosofian kandidaatin tutkinnon aineinaan suomalais-ugrilainen kansatiede ja kielentutkimus. Hän työskenteli 1960-luvulla Suomen tietotoimistossa. Sittemmin hän oli päätoimittaja Sabmelaš-lehdessä, jonka toimituskuntaan hän liittyi 1967, sekä Helsingin yliopiston assistentti, Pohjoismaisen saamelaisinstituutin ja Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen tutkija ja myös apulaisprofessori Oulun yliopiston saamentutkimuksessa.
Aikio on kirjoituksillaan oikaissut saamelaisuutta koskevia väärinkäsityksiä. Saamelaiskirjallisuutta esittelee Skabmatolak – Tulia kaamoksesta vuodelta 1974. Hänen merkittävin työnsä on kuitenkin saameksi julkaistu aineisto, esimerkiksi Saamenmaan menneistä ajoista ja kansan historiasta kertova Olbmot ovdal min, (’Ihmisiä ennen meitä’).
Aikion poika on professori Ante Aikio.
Teoksia

Lentonoidan poika (yhdessä vaimonsa Annukka Aikion kanssa)
Tyttö joka muuttui kultaiseksi koskeloksi
Sabmelažžai maidnasak ja muihtalusak (suom. Lappalaisten satuja ja tarinoita)
Olbmot ovdal min. Sámiid historjá 1700-logu rádjái.  Ohcejohka:  Girjegiisá, 1992.  ISBN 951-8939-08-X  (pohjoissaameksi)
Davvisámi báikenamat. Oktan čilgehusaiguin.  Kárášjohka:  ČálliidLágádus, 2017.  ISBN 9788282632201  (pohjoissaameksi)
Flummelit

| Flummelit> Extinct |
| --- | --- |
Ohjaaja:  David Silverman
Käsikirjoittaja:  Joel Cohen John Frink Rob LaZebnik
Tuottaja:  Joel Cohen John Frink Rob LaZebnik Joe Aguilar Matthew Berkowitz Yanming Jiang Wang Zhonglei
Säveltäjä:  Mick Giacchino
Leikkaaja:  Steven Liu
Pääosat:   Adam DeVine  Rachel Bloom  Zazie Beetz  Ken Jeong  Benedict Wong  Jim Jefferies  Catherine O'Hara  Reggie Watts  Nick Frost  Tom Hollander  Henry Winkler  Alex Borstein  Richard Kind  Jon Lovitz 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  China Lion HB Wink Animation Huayi Brothers Tolerable Entertainment Cinesite Animation Timeless Films
Ensi-ilta:   2021-05-2828. toukokuuta 2021 (Suomi)  2021-11-1919. marraskuuta 2021 (Yhdysvallat)  
Kesto:  84 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Flummelit on yhdysvaltalainen animaatiokomedia, jonka on ohjannut David Silverman.
Juoni

Kaksi Flummelia, Op ja Ed, veli ja sisar -kaksikko, munkkeja, joiden keskellä on reikiä, asuvat saarella, poimivat kukkia ja pyörivät kuin pyörä.
Ääninäyttelijät

| Alkuperäinen ääninäyttelijä | Suomenkielinen ääninäyttelijä | Rooli |
| --- | --- | --- |
| Rachel Bloom | Heljä Heikkinen | Op |
| Adam DeVine | Joonas Saartamo | Ed |
| Zazie Beetz | Maria Lund | Dottie |
| Ken Jeong | Antti L. J. Pääkkönen | Clarance |
| Jim Jefferies | Markus Niemi | Burnie |
| Catherine O’Hara | Katja Aakkula | Alma |
| Reggie Watts | Tuomas Uusitalo | Hoss |
Exodus

Exodus voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
exodus, Israelin kansan pako Egyptistä
Exodus, Raamatun Toinen Mooseksen kirja
exodus, juutalainen pakolaisuus eri maista
SS Exodus, kuuluisa juutalaispakolaisia 1947 kuljettanut laiva
Exodus, thrash metal -yhtye
Exodus , Bob Marleyn albumi
”Exodus”, levyllä oleva kappale
Exodus, Hikaru Utadan albumi
Exodus, Leon Urisin romaani
Exodus, Otto Premingerin ohjaama elokuva vuodelta 1960
Exodus, homoseksuaalien ”eheyttämistä” harjoittanut järjestö
Exodus, korealaisen EXO -yhtyeen kappale
Exodus, A. Aallon Rytmiorkesterin kappale
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Exodus”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jimmy Little

Jimmy Little vuonna 2010
James Oswald "Jimmy" Little AO (1. maaliskuuta 1937 Cummeragunja, Uusi Etelä-Wales – 2. huhtikuuta 2012 Dubbo, Uusi Etelä-Wales) oli maansa alkuperäiskansoihin eli aboriginaaleihin kuulunut australialainen laulaja, näyttelijä ja filantrooppi.
Elämä ja ura > Myöhemmät vaiheet

Vuonna 1985 Little aloitti työskentelyn alkuperäiskansaan kuuluneen näytelmäkirjailija Robert J. Merrittin kanssa Eora Centressä (myöhemmin Eora College), jossa hän mentoroi alkuperäiskansoja edustaneita musiikin opiskelijoita. Vuonna 1987 koreografi Carole Johnson kutsui hänet istumaan NAISDA Dance Collegen hallituksen jäseneksi. Vuonna 1988 hän toimi jaetussa taiteellisen johtajan tehtävässä Festival of Pacific Artsissa. Little teki paluun näyttelemisen pariin teatterissa ja elokuvissa. Hän esiintyi muun muassa Wim Wendersin elokuvassa Maailman ääriin (1991). Vuonna 1995 Little palasi päätoimiseksi muusikoksi ja äänitti Yorta Yorta Man -albumin, joka julkaistiin tuona vuonna Monitor Records -yhtiön kautta. Albumi nimettiin samannimisen omaelämäkerrallisen laulun mukaan. Vuodelta 1999 on Littlen levy Messenger, jolla hän sai muun muassa ARIA:n palkinnon parhaasta aikuisten nykymusiikin albumista. Levyn myötä Little tuli myös tutuksi uudelle, nuoremmalle yleisölle. Samana vuonna hän tuli valituksi ARIA Hall of Fameen. Messenger myi vuonna 2001 kultaa ensimmäisenä Littlen levynä sitten vuoden 1964. Little lähti kiertämään Australiaa ja teki vierailijana esiintymisiä musiikkifestivaaleilla ja televisiossa. Messengerin jälkeen hän julkaisi vielä kolme uutta albumia: Resonate (2001), Down the Road (2003) ja Life's What You Make It (2004). Little esitti myös coverversioista aiemmin sellaisten esiintyjien kuin Red Hot Chili Peppersin, U2:n, PJ Harveyn, Neil Youngin, Brian Wilsonin, Elvis Costellon ja Bruce Springsteenin levyttämistä kappaleista.
Little teki vierailuja vanhainkoteihin ja sairaaloihin pitääkseen yksityisiä esiintymisiä niissä olleille. Hän myös huolehti vaimostaan Marjoriesta tämän sairastuttua vaikeasti astman ja diabeteksen seurauksena 1990-luvulla. Littlen oma terveys heikkeni 2000-luvun alkupuolella, ja hänellä todettiin vuonna 2004 munuaisten vajaatoiminta. Hän sai munuaisensiirron ja perusti Jimmy Little Foundationin, jonka tavoitteeksi otettiin munuaistaudista kärsivien alkuperäiskansoihin kuuluvien henkilöiden auttaminen. Little vetäytyi muusikon uraltaan vuonna 2010, mutta pysyi aktiivisena perustamassaan järjestössä, kunnes hänen vaimonsa kuoli heinäkuussa 2011. Little itse kuoli sydämen vajaatoimintaan kotonaan Dubbossa huhtikuussa 2012. Hänet haudattiin yksityisin seremonioin Walgettiin. Toukokuussa 2012 Littlen suvulle kuitenkin tarjottiin valtiollinen muistotilaisuus, joka pidettiin Sydneyn oopperatalossa. Littlen järjestöä ryhtyi hänen kuolemansa jälkeen hoitamaan hänen tyttärensä.
Palkintoja ja tunnustuksia

Little sai lukuisia palkintoja ja tunnustuksia, kuten Australia Council for the Artsin Red Ochre -palkinnon elinikäisistä saavutuksista (2003), National Living Treasuren arvonimen (2004), Australian ritarikunnan ritarinarvon (2004), Australasian Performing Right Associationin Ted Albert -palkinnon (2010) ja Country Music Awards of Australian Kultaisen kitaran elinikäisistä saavutuksista (2011). Littlelle myönnettiin kunniatohtorin arvot musiikissa Sydneyn yliopistosta, Queenslandin teknologian yliopistosta ja Australian katolisesta yliopistosta.
Vuonna 2020 Walgettiin pystytettiin Littlen muistolle omistettu muraali.
Daniel Mortenson

| Daniel Mortenson |
| --- | --- |
 Mortenson vuonna 1917.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1860 Verdal, Norja
Kuollut: 3. syyskuuta 1924 (64 vuotta) Røros, Norja
Ammatti:  toimittaja, opettaja, poliitikko
Daniel Mortenson (2. kesäkuuta 1860 Verdal – 3. syyskuuta 1924 Røros) oli norjalainen varhainen saamelaisaktivisti, poliitikko, toimittaja ja opettaja. Hän puolusti poronhoitajasaamelaisten oikeuksia ja julkaisi Waren Sardne ("Tunturin ääni") -nimistä lehteä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Daniel Mortenson Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Jack Adams Award

| Jack Adams Award |
| --- | --- |

Myönnetään:  valmentajalle, jolla on ollut suurin vaikutus joukkueensa menestykseen
Jaettu:  1974–
Viimeisin voittaja:   Rick Tocchet
Jack Adams Award on vuosittain jaettava NHL-palkinto. Sen saa aina kauden päätteeksi se NHL-valmentaja, jolla katsotaan olleen suurin vaikutus joukkueensa menestykseen. Voittaja valitaan National Hockey League Broadcasters' Associationin (NHL:n selostajien liitto) äänestyksessä runkosarjan päätyttyä. Palkinto on nimetty Jack Adamsin, Detroit Red Wingsin entisen valmentajan ja toimitusjohtajan, mukaan. Se jaettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1974.
Eniten voittoja

Pat Burns 3
Jacques Demers 2
Scotty Bowman 2
Jacques Lemaire 2
Pat Quinn 2
John Tortorella 2
Barry Trotz 2
Palkinnon voittajat

1974 –  Fred Shero, Philadelphia Flyers
1975 –  Bob Pulford, Los Angeles Kings
1976 –  Don Cherry, Boston Bruins
1977 –  Scotty Bowman, Montréal Canadiens
1978 –  Bobby Kromm, Detroit Red Wings
1979 –  Al Arbour, New York Islanders
1980 –  Pat Quinn, Philadelphia Flyers
1981 –  Gordon "Red" Berenson, St. Louis Blues
1982 –  Tom Watt, Winnipeg Jets
1983 –  Orval Tessier, Chicago Blackhawks
1984 –  Bryan Murray, Washington Capitals
1985 –  Mike Keenan, Philadelphia Flyers
1986 –  Glen Sather, Edmonton Oilers
1987 –  Jacques Demers, Detroit Red Wings
1988 –  Jacques Demers, Detroit Red Wings
1989 –  Pat Burns, Montréal Canadiens
1990 –  Bob Murdoch, Winnipeg Jets
1991 –  Brian Sutter, St. Louis Blues
1992 –  Pat Quinn, Vancouver Canucks
1993 –  Pat Burns, Toronto Maple Leafs
1994 –  Jacques Lemaire, New Jersey Devils
1995 –  Marc Crawford, Québec Nordiques
1996 –  Scotty Bowman, Detroit Red Wings
1997 –  Ted Nolan, Buffalo Sabres
1998 –  Pat Burns, Boston Bruins
1999 –  Jacques Martin, Ottawa Senators
2000 –  Joel Quenneville, St. Louis Blues
2001 –  Bill Barber, Philadelphia Flyers
2002 –  Bob Francis, Phoenix Coyotes
2003 –  Jacques Lemaire, Minnesota Wild
2004 –  John Tortorella, Tampa Bay Lightning
2005 – ei voittajaa työsulun johdosta
2006 –  Lindy Ruff, Buffalo Sabres
2007 –  Alain Vigneault, Vancouver Canucks
2008 –  Bruce Boudreau, Washington Capitals
2009 –  Claude Julien, Boston Bruins
2010 –  Dave Tippett, Phoenix Coyotes
2011 –  Dan Bylsma, Pittsburgh Penguins
2012 –  Ken Hitchcock, St. Louis Blues
2013 –  Paul MacLean, Ottawa Senators
2014 –  Patrick Roy, Colorado Avalanche
2015 –  Bob Hartley, Calgary Flames
2016 –  Barry Trotz, Washington Capitals
2017 –  John Tortorella, Columbus Blue Jackets
2018 –  Gerard Gallant, Vegas Golden Knights
2019 –  Barry Trotz, New York Islanders
2020 –  Bruce Cassidy, Boston Bruins
2021 –  Rod Brind’Amour, Carolina Hurricanes
2022 –  Darryl Sutter, Calgary Flames
2023 –  Jim Montgomery, Boston Bruins
2024 –  Rick Tocchet, Vancouver Canucks
Voittajat maittain: (1974-2024)
| Maa | Voittajien määrä |
| --- | --- |
 Kanada: 47
 Yhdysvallat: 3