stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuosiloma Suomessa
Loman pitäminen > Vuosiloma työntekijän vapaajaksolla

Työnantaja ei saa määrätä vuosilomaa alkavaksi työntekijän vapaapäivänä ilman työntekijän suostumusta, jos tämä johtaa lomapäivien lukumäärän vähenemiseen. Kolmea päivää tai sitä lyhyempää lomanosaa ei saa ilman työntekijän suostumusta sijoittaa niin, että yksikään lomapäivistä sattuisi työntekijän työvuoroluettelon mukaiseksi vapaapäiväksi.
Työnantaja ei saa ilman työntekijän suostumusta määrätä vuosilomaa työntekijän äitiys- tai isyysvapaan ajaksi. Jos vuosilomaa ei voida antaa äitiys- tai isyysvapaan vuoksi lomakautena, on loma annettava kuuden kuukauden kuluessa äitiys- tai isyysvapaan päättymisestä.
Laista poikkeavat sopimukset

Valtakunnallisella työehtosopimuksella tai virkaehtosopimuksella on mahdollista poiketa "sopia toisin lomakaudesta, vuosilomapalkan ja lomakorvauksen laskemisesta ja maksamisesta, talviloman sijoittamisesta muuhun keskenään sopimaansa työajan lyhennykseen" ja säästövapaasta.
Esimerkiksi osalla vanhoista työntekijöistä on 36 lomapäivää (6 viikkoa) normaalien 30 (5 viikkoa) sijaan.
Laista poikkeavat sopimukset > Opettajien erityisasema

Peruskoulujen, peruskoulua korvaavien koulujen ja keskiasteen oppilaitosten opettajat muodostavat enimmäkseen poikkeuksen: Heille ei kerry virallista vuosilomaa, vaan lomat ajoittuvat keskeytyksiin, opetuksettomaan aikaan. Valtaosa noista keskeytyksistä on käytännössä opettajien lomaa. Opettajilla on tällaista lomaa yleensä enemmän kuin useimmilla vuosilomalain piirissä olevilla palkansaajilla vuosilomaa, ja tämän takia opettajia kadehditaan lomista, mutta tuo opettajien etuoikeutettuus saatetaan helposti yliarvioida. Pisin keskeytys, kesäkeskeytys, joka erottaa lukuvuodet toisistaan, on 8-11 viikon pituinen, muttei opettajilla ole opettajantyöstä vapaata kesäaikaa noin paljon, koska keskeytyksen alulla opettajat tekevät lukuvuoden lopetuksen viimeistelemiseksi töitä ja koska he kesäkeskeytyksen lopulla suunnittelevat tulevaa lukuvuotta. Lisäksi jos opettaja sairastuu lomallaan, loma ei siirry minnekään.
Lomarahavapaa

Lomarahan maksaminen ei perustu vuosilomalakiin vaan joko työehtosopimukseen, työpaikalla noudatettuun käytäntöön tai työsopimukseen. Työntekijällä ei siten ole ilman eri sopimusta oikeutta lomarahaan. Jos lomarahasta on kuitenkin sovittu joko suullisesti tai kirjallisesti tai sitä on aikaisemmin vakiintuneesti maksettu, työnantaja ei voi lopettaa maksamista.
Lomaraha on 50 % vuosilomapalkasta eikä sitä yleensä makseta lomakorvauksesta. Lomaraha maksetaan yleensä sen palkanmaksun yhteydessä, jolloin työntekijän palkka lomaltapaluupäivältä maksetaan tai olisi maksettu, jos hän olisi palannut työhön, tai se voidaan maksaa vuosilomapalkan yhteydessä. Lomarahasta on työ- ja virkaehtosopimuksissa omat säännöksensä, yleensä on sovittu 50 %:n lomarahasta, joka maksetaan lomapäivien normaalin palkan lisäksi.
Useilla työpaikoilla on mahdollista vaihtaa lomarahat vapaiksi. Työntekijällä ei ole subjektiivista oikeutta vaihtaa lomarahaa vapaaksi, vaan lomarahan vaihtamisesta vapaaksi on sovittava työnantajan kanssa. Kaikissa työehtosopimuksissa ei ole annettu mahdollisuutta edes sopimalla vaihtaa lomarahaa vapaaksi.
Aiheesta muualla

Vuosilomalaki Finlex-säädöskokoelmassa
Merimiesten vuosilomalaki Finlex-säädöskokoelmassa
Vuosiloma, Toimihenkilöliitto ERTOn Työsuhdeopas
Annika Waenerberg

| Annika Waenerberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. marraskuuta 1952 (ikä 72) Kokkola
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  taidehistorian  professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Åbo Akademi
Väitöstyön ohjaaja:  Sixten Ringbom
Instituutti:  Jyväskylän yliopisto
Tutkimusalue:  orgaanisuus taiteessa, maisemataide, taide ja matka, taidehistorian metodologia
Palkinnot:  Åbo Akademin väitöskirjapalkinto (1993) Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen (2005–)
Aiheesta muualla
Wae­ner­berg, An­ni­ka (JY)
Leeni Annika Waenerberg (o.s. Kojo; s. 14. marraskuuta 1952 Kokkola) on suomalainen taidehistorioitsija, joka on toiminut Jyväskylän yliopiston taidehistorian professorina.
Waenerberg tuli ylioppilaaksi Puolalan yhteislyseosta Turusta vuonna 1971. Hän valmistui Åbo Akademista filosofian kandidaatiksi (1978) ja opiskeli sen jälkeen Münchenin yliopistossa Saksassa vuosina 1978–1979. Hän jatkoi Åbo Akademissa filosofian lisensiaatiksi (1982) ja tohtoriksi (1992).  Hänen saksankielinen väitöskirjansa oli otsikoitu Urpflanze und Ornament: Pflanzenmorphologische Anregungen in der Kunsttheorie und Kunst von Goethe bis zum Jugendstil.  Työ sai huomiota ulkomaillakin ja toi Waenerbergille Åbo Akademin väitöskirjapalkinnon seuraavana vuonna. Waenerberg on ollut Oulun yliopiston taidehistorian dosentti vuodesta 1994 ja Åbo Akademin dosentti vuodesta 1995.
Työurallaan Waenerberg on toiminut Turun kaupungin historiallisen museon tutkimusapululaisena (1976–1979), Joensuun taidemuseon museoamanuenssina (1980–1992) ja museonjohtajana (1992–1999). Hän on ollut Jyväskylän yliopiston taidehistorian professori vuodesta 2000. Lisäksi hän on kuulunut Valtion taidemuseon johtokuntaan vuodesta 2000, ja Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen hän on ollut vuodesta 2005.
Waenerbergin tutkimusaiheita ovat olleet orgaanisuus taiteessa, maisemataide, taide ja matka sekä taidehistorian metodologia.
Teoksia

Waenerberg, Annika (toim): Karjala kankailla: Pohjois-Karjalan ja Laatokan Karjalan kuvataidetta 1800-luvulta nykyaikaan. Joensuun taidemuseon julkaisuja, 1. 1985. ISBN 951-99623-0-1.
Waenerberg, Annika (toim): Karjala kankailla: Pohjois-Karjalan ja Laatokan Karjalan kuvataiteilijahakemisto. Joensuun taidemuseon julkaisuja, 2. 1985. ISSN 0782-4513 ISBN 951-99631-6-2.
Waenerberg, Annika: Urpflanze und Ornament: Pflanzenmorphologische Anregungen in der Kunsttheorie und Kunst von Goethe bis zum Jugendstil. Diss. Helsinki: Societas scientiarum Fennica. 1992. Commentationes humanarum litterarum, 98. ISSN 0069-6587 ISBN 951-653-245-4..
Waenerberg, Annika: Parviaisen matkassa. Med penseln i bagaget: Oscar Parviainen 1880–1938. Joensuun taidemuseon julkaisuja, 2. 1996.ISSN 0782-4513 ISBN 951-8971-14-5.
Lukkarinen, Ville – Waenerberg, Annika: Suomi-kuvasta mielenmaisemaan: Kansallismaisemat 1800- ja 1900-luvun vaihteen maalaustaiteessa. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura & Taidekoti Kirpilä. 2004. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 965. Taidekoti Kirpilän julkaisuja, 3. ISSN 0355-1768 ISBN 951-746-575-0
Waenerberg, Annika – Vélez Cea, Manuel: Emil Cedercreutz 1879–1949. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. 2019. ISBN 978-952-222-595-5.
Kirjallisuutta

Vakkari, Johanna – Kähkönen, Satu – Lähdesmäki, Tuuli (toim.): Tieteidenvälisyys ja rajanylitykset taidehistoriassa: Annika Waenerbergin juhlakirja.  (Taidehistoriallisia tutkimuksia, 44)  Helsinki:  Taidehistorian seura, 2012.  ISSN 0355-1938  ISBN 978-952-5533-16-3
Aiheesta muualla

Annika Waenerberg. Researchgate (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Arthur Waley

| Arthur Waley |
| --- | --- |
 Ray Strachey: Arthur Waleyn muotokuva
Henkilötiedot
Syntynyt: 1889 Tunbridge Wells, Britannia
Kuollut: 1966 (76–77 vuotta) Lontoo, Britannia
Ammatti:  kirjailija, kääntäjä, sinologi
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Arthur Waley (1889 Tunbridge Wells, Britannia – 1966 Lontoo, Britannia) oli brittiläinen sinologi. Hän käänsi Kaukoidän kirjallisuutta englanniksi ja teki sitä Euroopassa tunnetuksi. Hän kirjoitti itsekin runoja, esseitä, tutkimuksia ja kiinalaisten runoilijoiden elämäkertoja. Hän käänsi paitsi kiinan-, myös japaninkielistä kirjallisuutta. Waleyn kiinasta tekemät käännökset ilmestyivät koottuina 1947.
Suomennettu tuotanto

Tuomas Anhava on suomentanut Waleyn runon "Sensuurissa: kiinalaiseen tapaan" (1941, teoksesta The Secret History of the Mongols and Other Pieces). Runo on julkaistu suomeksi seuraavissa julkaisuissa:
Tuomas Anhava, Minä kirjoitan sinulle kaukaisesta maasta: runosuomennoksia, toim. Helena Anhava ja Martti Anhava, Helsinki: Otava 2003 ISBN 951-1-18638-8
Parnasso: 1967; nro 2–3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arthur Waley Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet

| Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ere Kokkonen
Käsikirjoittaja:  Ere Kokkonen
Tuottaja:  Marko Röhr
Säveltäjä:  Aarno Raninen
Kuvaaja:  Timo Heinänen
Leikkaaja:  Pekka Lampela   Ere Kokkonen
Lavastaja:  Arvi Koljonen
Pääosat:  Heikki Kinnunen   Vesa Vierikko   Tom Pöysti   Pentti Siimes
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Ere Kokkonen Oy
Ensi-ilta:   18. lokakuuta 1991
Kesto:  87 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  3 639 857 mk
Katsojat:  202 034
Edeltäjä:  Marsalkan sauva
Seuraaja:  Etelän hetelmät
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut Ere Kokkosen Vääpeli Körmy -komedia, joka on jatkoa elokuvalle Vääpeli Körmy ja marsalkan sauva. Elokuva on myös esitetty Yle TV2 -kanavalla neliosaisena minisarjana.
Juoni

Räyhänrannan varuskunnan kolmannen sissikomppanian miehet kotiutetaan – lukuun ottamatta kolmostuvan sotilaita, joille eversti Tossavainen on vääpeli Körmyn pyynnöstä määrännyt viikon ylimääräistä palvelusta. Tuon viikon aikana varuskunta alkaa hajota kuin termiittien nakertama laho kanto, uusia alokkaita ei tule ja Tossavainen tulee tietämättään perustaneeksi Suomen ensimmäisen naississikomppanian. Ylipalvelukseen joutuneet alikersantit toimittavat esikuntaan vetenalaisen vehkeen suunnitelmat, jonka seurauksena käynnistyy operaatio Shhhhh!.
Varuskunnan kellariin naamioidaan leipomo, jonka suojissa toimii vetenalaisen vehkeen rakentamisesta vastaava salainen toimintakeskus.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Heikki Kinnunen  | … |  vääpeli Körmy   |
|  Pentti Siimes  | … |  eversti Tossavainen   |
|  Tom Pöysti  | … |  vänrikki "Nappula" (Pienimäki)   |
|  Vesa Vierikko  | … |  kapteeni Yrjö-Ylermi-Armas Kuortti   |
|  Kalevi Kahra  | … |  kenraali Gustaffson   |
|  Markku Huhtamo  | … |  majuri Hämärämaa   |
|  Esko Salminen  | … |  ruotsalainen vakooja   |
|  Jyrki Kovaleff  | … |  kersantti Jantunen   |
|  Pekka Huotari  | … |  alikersantti Hakkarainen   |
|  Pertti Koivula  | … |  alikersantti Sulonen (Körmyn poika)   |
|  Jukka Puotila  | … |  alikersantti Friman (lisäksi ääniroolit uutistenlukijana, Mauno Koivistona ja Jörn Donnerina)   |
|  Samuli Edelmann  | … |  alikersantti Jyväntölä   |
|  Kristiina Halttu  | … |  kenraalin sihteeri neiti Sievänen, alias venäläisvakooja Olga   |
|  Maria Melin  | … |  rouva Körmy, vääpelin vaimo   |
|  Elina Pohjanpää  | … |  rouva Tossavainen, everstin vaimo   |
|  Eija Vilpas  | … |  rouva Pienimäki, vänrikin vaimo   |
|  Jukka Sipilä  | … |  kenraalin autonkuljettaja kersantti Rahikainen, alias venäläisvakooja Popovitš   |
|  Minna Aaltonen  | … |  houkutuslintu Körmyn unessa   |
|  Milka Ahlroth  | … |  naisalokas Marina Tossavainen, everstin tytär   |
|  Kristiina Sjöman  | … |  naisalokas   |
|  Miia Eronen  | … |  naisalokas   |
|  Kiia Hirvonen  | … |  naisalokas   |
|  Merja Järvinen  | … |  naisalokas   |
|  Johanna Kare  | … |  naisalokas   |
|  Sari Kemppainen  | … |  naisalokas   |
|  Terhi Koivuniemi  | … |  naisalokas   |
|  Nina-Maria Laurila  | … |  naisalokas   |
|  Taru Valkeapää  | … |  naisalokas   |
|  Arja Koriseva  | … |  nainen ravintolassa   |
|  Juhani Kumpulainen  | … |  everstiluutnantti Mäkihakola-Kustaaraivio   |
|  Vesa-Matti Loiri  | … |  Tarjoilija (Uuno Turhapuro)   |
Muuta

Elokuva kuvattiin heinäkuussa 1991 välittömästi Ere Kokkosen ohjaaman ja käsikirjoittaman Uuno Turhapuro herra Helsingin herra -elokuvan jälkeen. Vuoden 1991 Körmy- ja Turhapuro-elokuvissa onkin yhteinen kohtaus, jossa Vääpeli Körmy istuu ravintolassa ja tarjoilijana toimii Uuno Turhapuro.
Elokuva jäi Juhani Kumpulaisen viimeiseksi.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi sanoo ettei mauton elokuva naurata ja antaa sille tähtien sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Waldhof

Oy Waldhof Ab oli Suomessa 1920- ja 1930-luvuilla toiminut metsäteollisuusyritys. Se oli paperia ja selluloosaa valmistaneen saksalaisen Zellstoff-fabrik Waldhof AG -yhtiön tytäryhtiö.
Waldhof rakensi Käkisalmeen, Vuoksen suulle Laatokan lähelle suuren sulfiittiselluloosatehtaan, joka valmistui 1931. Tehdasrakennuksia suunnitteli arkkitehti W. G. Palmqvist. Keskeinen asema tehtaan perustamisessa, työllistämisessä ja kehittämisessä oli toimitusjohtaja Bruno Procopélla. Tehtaassa työskenteli noin 300 henkilöä, ja aluksi se sai raakapuuta sekä Suomesta että Neuvostoliitosta, mutta vuoden 1936 jälkeen ei neuvostoliittolaista puuta enää tuotu.
Sodan jälkeen Käkisalmen selluloosatehdas siirtyi Neuvostoliiton haltuun ja jatkoi toimintaansa aina vuoteen 1986 tai 1987 saakka, jolloin se suljettiin liiallisen ympäristön saastuttamisen takia. Nykyisin tehtaan tiloissa on haketta käyttävä lämpövoimalaitos sekä huonekalutehdas, jossa tehdään muun muassa Ikean huonekaluja.lähde? Tehtaan läheisyydessä, Vuoksen suun pohjoispuolella sijaitsee sen toiminnan aikana syntynyt suurikokoinen kuori- ja jätepuuvuori, joka on palanut kytemällä ja savuttanut 1990-luvun alusta lähtien.
Saksalainen emoyhtiö Zellstoff-fabrik Waldhof AG sulautui 1970 toisen saksalaisyhtiön Aschenburger Zellstoffwerke AG:n kanssa, ja uusi yhtiö oli nimeltään PWA Papierwerke Waldhof–Aschaffenburger AG. Tämä yhtiö oli 1990-luvun alussa Saksan suurin paperin ja selluloosan valmistaja. SCA (Svenska Cellulosa) osti yhtiön vuonna 1995lähde?.
Kirjallisuutta

Huovila, Marja et al. (toim.): Waldhofin aika Käkisalmessa: puu nosti, sota tuhosi. Heinola: Käkisalmi-säätiö, 2008. ISBN 978-952-67081-1-9.
Aiheesta muualla

Pörssitieto: Oy Waldhof Ab.
Rokkalan peilitehdas

Rokkalan peililasitehdas toimi Viipurin lähistöllä Johanneksen pitäjän Rokkalan kylässä Rokkalanjoen varrella 1788–1920. Tehdas kuului Rokkalan kartanoon joka oli lahjoitettu lasitehtaan perustajalle, viipurilaiselle kauppiaalle Jacob Lundille vuonna 1798. Tehdas valmisti aluksi ikkunalasia ja vuodesta 1795 peililasia jota toimitettiin Pietariin. Se oli aikanaan Pohjois-Euroopan suurin lasinvalmistaja. Johanneksen pitäjässä toimi myös kolme muutakin lasitehdasta, Metsäkylän lasitehdas 1765–1782, Kukkolan lasitehdas 1772–1822 ja Kirkkoniemen peililasitehdas 1892–1926. Kaikki ne tuottivat ikkuna- tai peililasia Pietarin markkinoille. Ne menestyivät, koska Laatokan kvartsihiekasta valmistettu ikkunalasi oli kirkasta, kun se muualla oli vihreää.
Rokkalan lasitehdas joutui perustajansa kuoltua Venäjän valtionpankin omistukseen 1811. Se sai uuden rakennuksen 1841 ja se oli Venäjän ainut peililasitehdas. Vuonna 1841 työntekijöitä oli 180, ja se oli työntekijämäärältään Suomen kolmanneksi suurin teollisuuslaitos Finlaysinin ja Fiskarsin jälkeen. Vuonna 1860 tehdas myytiin luutnantti Dimitri Bernardakille ja edelleen 1876 saksalaiselle Stutzmannin perheelle. Suomen itsenäistyttyä tehdas menetti päämarkkina-alueensa ja se suljettiin pian.
Lasitehtaan alueella on nykyään jäljellä rakennusten seinien ja lasiuunien jäänteitä.
Aiheesta muualla

Annala, Vilho: Suomen lasiteollisuus 1681–1931. I osa. Ruotsin vallan aika 1681–1809, s. 132–133.  Helsinki:  Otava, 1931.
Annala, Vilho: Suomen lasiteollisuus vuodesta 1681 nykyaikaan. II osa. Kehitys vuoden 1809 jälkeen. Ensimmäinen nide, s. 71–88.  Helsinki:  Suomen lasiteollisuusliitto, 1948.
Gunnar Wall

Gunnar Wall vuonna 2015.
Sven Gunnar Wall (s. 22. kesäkuuta 1951) on ruotsalainen toimittaja ja kirjailija.
Wallin tunnetuimpiin kirjoihin kuuluu Mörkläggning: statsmakten och Palmemordet, joka on perusteellinen selvitys väitetyistä poliittisista kähminnöistä Olof Palmen murhan tutkimuksissa. Kaksiosaisen kirjan julkaisi kustannusyhtiö Kärret 1997. Se palkittiin 1998 Ruotsin tutkivan journalismin yhdistyksen Kultaisella lapiolla.
Kun asianajaja Pelle Svensson 1998 esitti "pommimies" Lars Tingströmin niin sanotun testamentin, Wall kirjoitti debattiartikkelissa Dagens Nyheterissä, että Svensson oli manipuloinut Tingströmin kirjettä, joka oli ainoa konkreettinen todiste.
Teokset

Mörkläggning: statsmakten och Palmemordet, 1997
Världens största konspirationer, 2002
Historiens största mordgåtor, 2004
Tidernas största bedrägerier, 2005
Världens största fiaskon, 2006
Mordgåtan Olof Palme, 2010
Rättsskandalen Olof Palme: Mordet, syndabocken och hemligheterna, Bokförlaget Semic, 2023 ISBN 978-91-552-7263-0
Aiheesta muualla

Gunnar Wall
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Jukka Käyhkö

| Jukka Käyhkö |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. heinäkuuta 1964 (ikä 60) Helsinki
Ammatti:  maantieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FM 1991, FL 1994) University of Reading (Ph.D. 1997)
Instituutti:  Turun yliopisto
Tutkimusalue:  luonnonmaantiede, globaalit ympäristö- ja kestävyyskysymykset, ilmastonmuutos, kaupunki-ilmastot, eolinen sedimentologia, tulvat
Aiheesta muualla
Kotisivu
Jukka Antero Käyhkö (s. 22. heinäkuuta 1964 Helsinki) on suomalainen maantieteilijä ja Turun yliopiston maantieteen professori. Suomen ilmastopaneelin jäsen (2020–2023) painopistealueenaan maantiede ja ilmasto-opetus. Vuosina 2024–2025 Käyhkö toimii Opetus- ja kulttuuriministeriön johtaman Peruskoulun tulevaisuustyö -hankkeen neuvottelukunnassa kestävyysteemaryhmän puheenjohtajana. Häntä on haastateltu tiedotusvälineissä muun muassa ilmastokokouksiin ja muuttuvaan ilmastoon liittyvissä uutisaiheissa.
Käyhkö tuli ylioppilaaksi Sibelius-lukiosta (1983). Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi (maantieteen ja biologian aineenopettaja, 1991) ja lisensiaatiksi (1994). Hän suoritti tohtorintutkintonsa Readingin yliopistossa Britanniassa (Ph.D., 1997). Hänen luonnonmaantieteen ja sedimentologian alaan kuuluva väitöstutkimuksensa Aeolian activity in subarctic Fennoscandia - distribution, history and modern processes käsitteli tuulieroosion levinneisyyttä, historiaa ja nykyisiä prosesseja Suomen, Ruotsin ja Norjan Lapissa. Turun yliopiston dosenttina hän oli ennen professuuriaan vuosina 2002–2004.
Työurallaan hän on toiminut muun muassa kustannustoimittajana (Weilin+Göös, 1991), Turun yliopiston assistenttina (1996–2003) ja Suomen Akatemian Globaalimuutoksen tutkimusohjelman (Figare) ohjelmajohtajana (Turun yliopisto, 1998–2002) sekä Helsingin yliopiston yliopistonlehtorina ja vs. professorina (2003–2004). Turun yliopiston maantieteen professori hän on ollut vuodesta 2004 lähtien.
Tutkimustyössään Käyhkö on keskittynyt luonnonmaantieteeseen sekä globaaleihin ympäristö- ja kestävyyskysymyksiin. Keskeisiä tutkimusaiheita ovat ilmastonmuutos, kaupunkien ilmastot, tuulen kulutus-, kuljetus- ja kasausprosessit sekä jokitulvat. Tutkimusalueet ulottuvat Islannista eteläiseen Afrikkaan. Hän on toiminut Suomen Maantieteellisen Seuran puheenjohtajana 2004–2005 ja Seuran kansainvälisen Fennia-aikakauskirjan toimitussihteerinä ja päätoimittajana 2005–2012.
Käyhkö on laatinut yhdessä hydrologi Esko Kuusiston kanssa teoksen Globaalimuutos: Suomen Akatemian Figare-ohjelma (Otava, 2004). Vuonna 2024 julkaistiin akateemikko Olavi Granön (1925–2013) elämäkerta Maantieteen rannoilla – tiedepolitiikan saaristossa (Turun yliopistosäätiö ja Suomen Maantieteellinen Seura), jonka Käyhkö kirjoitti yhdessä Pekka Kanerviston, Timo Niitemaan, Timo Tarmion ja Keijo Virtasen kanssa. Käyhkö toimi Turun Sanomien kolumnistina 2019–2022.
Aiheesta muualla

Jukka Käyhkön Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Jukka Käyhkö. University of Turku, Department of Geography and Geology (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus
Viron historia

Viron historia tarkoittaa Viron tasavaltaan nykyisin kuuluvan alueen historiaa. Viro sai ihmisasutuksen yli 10 000 vuotta sitten. Saksalainen ritarikunta hallinnoi 1200-luvulla Viron aluetta. Saksalaisen ritarikunnan hajottua 1500-luvulla Viron alue päätyi suurta tuhoa tuottaneiden sotien jälkeen ensin Ruotsin ja sitten Venäjän keisarikunnan valtaan. Viro itsenäistyi vuonna 1918, mutta se liitettiin Neuvostoliiton osaksi vuonna 1940. Viron tasavalta palautti itsenäisyytensä Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991.
Esihistoria > Kivikausi

Viimeisen jääkauden lopulla mannerjää vetäytyi pohjoiseen siten, että nykyisen Viron alue vapautui jääpeitteestä noin 10 000 vuotta eaa. Pian maanpinnan paljastumisen jälkeen alkoi myös ihmisasutus levitä etelästä alueelle.lähde? Viron varhaisin tunnettu ihmisen asuinpaikka löydettiin vuonna 1967 Lounais-Virosta läheltä Sindiä Pullin kylästä. Se on peräisin ajalta 9000–8000 eaa. Pullin asuttamisen ja saviastioiden tulon välistä aikaa 9000–4900 eaa. kutsutaan mesoliittiajaksi. Tuolloin alueella vallitsi Kundan kulttuuri, joka on nimetty Kundan Lammasmäestä löydetyn asuinpaikan mukaan. Varhaisimpien asukkaiden jäljiltä viron kieleen lienee jäänyt ympäristöön liittyviä sanoja, kuten mets, mägi ja soo. Ravintoa saatiin lähinnä metsästyksellä. Hylkeenpyytäjät levittivät asutusta mantereelta saarille. Saarenmaa asutettiin noin 5800 eaa. ja Hiidenmaa pian sen jälkeen. Keramiikan tulon myötä 4900 eaa. alkoi neoliittinen kausi. Tällöin alueella vallitsi Narvan kulttuuri, joka korvautui kampakeraamisella kulttuurilla 4150–3200 eaa. Kampakeraamisella ajalla kehittyi myös maanviljelys, josta ensimmäiset merkit ovat ajankohdalta 4000 eaa. Maanviljely ja karjanhoito tehostuivat kuitenkin vasta nuorakeraamisen kulttuurin myötä 3 200 eaa.
Esihistoria > Pronssi- ja rautakausi

Pronssikausi alkoi 1100 eaa. Tuolta ajalta ovat peräisin varhaisimmat säilyneet pellot. Pronssiesineitä saatiin Skandinaviasta. Esi­roomalaisella rauta­kaudella 500 eaa. Viroon alkoi tulla rautaesineitä. Rautaa alettiin valmistaa Virossa ajanlaskun alun jälkeen. Maanviljely laajeni entisestään. Baltian kielellis-kulttuurillinen kahtiajako muodostui keskirautakaudella 450–800 jaa. Pohjoisessa olivat suomalais-ugrilaiset ja etelässä balttilaiset kansat. 1000-luvun paikkeilla asutus tiheni ja kokonaan uusia alueita otettiin viljelykäyttöön. Tuolloin alettiin rakentaa myös pysyvästi asutettuja muinaislinnoja. Niitä rakensi ilmeisesti vaurain kansanosa, mikä kertoo yhteiskunnallisen kehityksen etenemisestä. Viikingit eivät perustaneet Viroon siirtomaita, mutta he kävivät alueella ryöstö- ja kaupparetkillä (Salmen venehaudat).
Esihistoria > Keskiaikaa kohti

Vuonna 1030 Kiovan ruhtinas Jaroslav Viisas teki sotaretken nykyiseen Tarttoon ja perusti paikalle Jurjeviksi kutsutun tukikohdan. Slaavit tekivät sota- ja verotusretkiä Viroon vielä 1100-luvulla ja toisaalta virolaiset heidän alueilleen. Slaavilaisruhtinaiden ei onnistunut vallata alueita, ja 1200-luvulle tultaessa Viro oli heistä riippumaton. Virolaiset tekivät sotaretkiä meriteitse muun muassa Ruotsiin ja Tanskaan. 1200-luvulle tultaessa osa virolaisalueista oli kehittynyt maakuntatasolle, toisten ollessa vielä kihlakuntatasolla.
Yhteiskuntarakenne muotoutui varhaisfeodaaliseksi, kunnes saksalaisten valtakaudella syveni feodaaliseksi. Yhteiskunnan alimpana ryhmänä, eliitin ja talonpoikien lisäksi, olivat orjat, jotka olivat osittain muualta tuotuja mutta myös eliitistä riippuvaisia paikallisia asukkaita.