stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkeala (taajama)
Väestö > Väestönkehitys

| Valkealan taajaman väestönkehitys 1980–2017 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 2 619 | 2 619 |
| 1985 | 1985 |    | 3 353 | 3 353 |
| 1990 | 1990 |    | 4 360 | 4 360 |
| 1995 | 1995 |    | 4 969 | 4 969 |
| 2000 | 2000 |    | 5 239 | 5 239 |
| 2011 | 2011 |    | 5 984 | 5 984 |
| 2015 | 2015 |    | 5 969 | 5 969 |
| 2017 | 2017 |    | 5 957 | 5 957 |
Lähde: Tilastokeskus.
Vuosien 1980 ja 1985 väkiluvut sisältää silloisten Valkealan kirkonkylän ja Jokelan taajamien yhteenlasketut väkiluvut. Taajamat kasvoivat yhteen 1980-luvun loppupuolella ja nimeksi tuli Jokela. Taajaman nimi muutettiin Valkealaksi 2010-luvulla.
Osa-alueet > Asuinalueet

Heparo
Hurmanmäki
Jokela
Jokelantörmä
Kirkonkylä
Kirkonseutu
Koivukallio
Koivuranta
Kukkuramäki
Lautaro
Niinistö
Lukkarinmäki
Röykynmäki
Saarenmaa
Tuomela
Virranniemi
Osa-alueet > Muut alueet

Jokelan teollisuusalue
Osa-alueet > Kaupunginosat

Valkealan kirkonkylä
Niinistö
Jokela
Valtatien 15 ja Jyrääntien risteys Valkealan Niinistössä
VLC media player

| VLC media player |
| --- | --- |


Kehittäjä:  VideoLAN-projekti
Kehityshistoria
Ensijulkaisu:  2001
Vakaa versio:  3.5.4 (6. heinäkuuta 2023) ja 3.0.21 (5. kesäkuuta 2024)
Kehitystilanne:  aktiivinen
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  mediasoitinohjelmisto
Käyttökielet:  48 kieltä
Alusta:  BeOS, BSD, Linux, OS X, Solaris, Windows
Ohjelmointikielet:  C, C++, Objective-C, Qt
Lisenssi:  GPL
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
VLC media player on avoimen lähdekoodin mediasoitinohjelmisto, joka on osa VideoLAN-projektia. Soitin tukee useimpia saatavilla olevia video- ja äänikoodekkeja ja tiedostomuotoja, sekä lukuisia verkon yli ladattavia suoratoistoprotokollia.
VLC:n kehitystyö aloitettiin École Centrale Paris'ssa 1996 nimellä VideoLAN Client. Projektin tavoitteena oli videon suoratoisto yliopiston verkossa. Ohjelmisto julkaistiin GPL-lisenssille 2001 ja kehitysvastuu on siirretty kansainväliselle VideoLAN-projektille.
VLC on saatavilla monille käyttöjärjestelmäalustoille, kuten BeOS:lle, BSD:lle, Linuxille, OS X:lle, Solarikselle ja Windowsille. VLC on yksi suosituimpia vapaita ohjelmistoja. Vuosina 2005–2015 eri versioita on ladattu miljardi kertaa. Lukuun ei sisälly latausmäärää Linuxin osalta, koska päivitykset hoidetaan jakeluiden omista pakettilähteistä.
VLC on modulaarinen ja käyttää säikeistystä huomattavasti hyväkseen: säiemalli seuraa POSIX-säikeitä, mutta siinä on sisäinen rajapinta siirrettävyyden vuoksi.
Pääsovelluksen lisäksi on mahdollista asentaa Firefox-liitännäinen, joka mahdollistaa QuickTime- ja Windows Media -tiedostojen toistamisen selaimessa ilman Applen tai Microsoftin tuotteita. [lähde? ]
VLC käyttää DVD-levyjen toistamiseen libdvdcss-kirjastoa, joka murtaa CSS-salauksen arvailemalla oikean purkuavaimen. Sen käyttö voi olla laitonta Yhdysvalloissa, Suomessa Lex Karpelan päätökset ovat ristiriitaisia, [lähde? ] kun taas Norjassa ja Ranskassa se on laillinen menetelmä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kotisivu (englanniksi)
Uenon rautatieasema

| 上野駅 Ueno-eki> Uenon rautatieasema |
| --- | --- |
 Uenon rautatieaseman pääjulkisivu
Perustiedot
Sijainti:  35°42′50″N, 139°46′38″E
Kunta:  Taitō, Tokio
Valtio:  Japani
Avattu:  1883
Liikenne
Käyttäjiä:  181 880 (JR Higashi-Nihonin aseman junaannousuja päivittäin vuonna 2013)
Liikennöitsijä(t):  JR Higashi-Nihon, Tōkyō metro
Kaukoliikenne:  Tōhoku Shinkansen (Yamagata Shinkansen, Akita Shinkansen, Jōetsu Shinkansen, Hokuriku Shinkansen)
Paikallisjunat:  Tōhoku-päälinja, Ueno-Tōkyō Line, Takasaki-linja, Keihin-Tōhoku-linja, Yamanote-linja, Jōban-linja
Vaihtoyhteydet:  Tōkyō metron Ginza-linja, Tōkyō metron Hibiya-linja
Aiheesta muualla
 Wikimedia Commons 
Uenon rautatieasema (jap. 上野駅, Ueno-eki) on rautatieasema Uenon kaupunginosassa Taitōn erillisalueella Tokiossa, Japanissa. Se on yksi Tokion tärkeimmistä rautatieasemista. Perinteisesti se on ollut pohjoiseen lähtevien kaukojunien ja Shinkansen-luotijunien pääteasema, mutta myöhemmin näitä linjoja on jatkettu etelään Tokion rautatieasemalle saakka ja Uenon merkitys kaukoliikenteen asemana on vähentynyt.
Asemalta on vaihtoyhteys Tokion metroon. Aivan sen lounaispuolella sijaitsee Keisei-rautatieyhtiön Keisein Uenon rautatieasema, Keisei-päälinjan pääteasema.
Historia

Uenon rautatieasema avattiin pohjoiseen johtavan rautatielinjan pääteasemana heinäkuussa 1883. Tiilinen asemarakennus valmistui kahden vuoden kuluttua. Linjaa jatkettiin vähitellen Aomoriin saakka, jonne kesti junalla vuonna 1891 yhteensä 26 tuntia. Suuressa Kantōn maanjäristyksessä vuonna 1923 asemarakennus paloi poroksi, mutta sen tilalle rakennettiin ensin tilapäinen puinen rakennus ja myöhemmin nykyisinkin käytössä oleva jykevä asemarakennus, joka avattiin keväällä 1932. Uudelta asemalta oli jo vaihtoyhteys vuonna 1927 valmistuneeseen Tokion metron ensimmäiseen linjaan, Ginza-linjaan.
Tōhokuun lähtevien junien pääteasemana Uenolla on myös pitkä kulttuurihistoria. Tunnettu on esimerkiksi Takuboku Ishikawan tanka-runo, jossa runoilija toteaa voivansa kotiseutunsa murretta kaivatessaan kuunnella sitä aseman väkijoukossa:
1980-luvulla aiemmin lukuisat kaukojunat katosivat asemalta Tōhoku Shinkansenin valmistuessa, ja vuonna 1991 Uenosta tuli pääteaseman sijaan kauttakulkuasema, kun Shinkansen-linjaa jatkettiin Tokion rautatieasemalle saakka. 2000-luvun laajennustöiden myötä aseman pinta-ala nousi 335 000 neliömetriin. Ueno–Tōkyō Linen valmisttua keväällä 2015 myös useat aiemmin Uenoon jääneet paikallisjunat voivat jatkaa etelään Tokion rautatieasemalle ja Tōkaidō-päälinjalle asti.
Liikenne

| Laituri | Linja | Määränpää | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- |
Korotetut laiturit
| 1 | Keihin-Tōhoku-linja | Akabanen・Urawan・Ōmiyan suunta |   |
| 2 | Yamanote-linja (vastapäivään) | Tabatan・Ikebukuron・Shinjukun suunta |   |
| 3 | Yamanote-linja (myötäpäivään) | Tokion・Shinagawan・Meguron suunta |   |
| 4 | Keihin-Tōhoku-linja | Tokion・Shinagawan・Jokohaman suunta |   |
| 5・6 | Utsunomiya-linja | Akabanen・Ōmiyan・Oyaman・Utsunomiyan・Kuroison suunta | Junat Shinagawan ja Tokion suunnasta. Osa Uenosta lähtevistä junista aikaisin aamulla ja myöhään illalla. |
| 5・6 | Takasaki-linja・Jōetsu-linja | Akabanen・Ōmiyan・Kumagayan・Takasakin・Maebashin suunta | Junat Shinagawan ja Tokion suunnasta. Osa Uenosta lähtevistä junista aikaisin aamulla ja myöhään illalla. |
| 6 | Jōban-pikalinja・Narita-linja | Matsudon・Kashiwan・Toriden・Naritan suunta | Shinagawasta lähteneet kaisoku-junat, keskimatkan junat. |
| 6 | Jōban-linja | Kashiwan・Toriden・Tsuchiuran・Miton・Takahagin suunta | Shinagawasta lähteneet kaisoku-junat, keskimatkan junat. |
| 7・8 | Ueno–Tōkyō Line | Tokion・Shinagawan・Jokohaman・Odawaran・Atamin suunta | Ōmiyan suunnasta saapuvat junat, jotka jatkavat edelleen Tōkaidō-päälinjalle, osa Utsunomiya-linjan ja Takasaki-linjan junista aikaisin aamulla ja myöhään illalla. |
| 8 | Jōban-linjan tokkyūt Hitachi ja Tokiwa | Kashiwan・Tsuchiuran・Miton・Iwakin suunta | Shinagawasta lähteneet junat. |
| 8・9 | Ueno–Tōkyō Line | Tokion・Shinagawan suunta | Jōban-linjan Shinagawan suuntaan jatkavat junat. |
| 9–12 | Jōban-pikalinja・Narita-linja | Matsudon・Kashiwan・Toriden・Naritan suunta | Junien pääteasema. |
| 9–12 | Jōban-linja | Kashiwan・Toriden・Tsuchiuran・Miton・Takahagin suunta | Junien pääteasema. |
Maantason laiturit
| 13–15 | Utsunomiya-linja | Ōmiyan・Oyaman・Utsunomiyan・Kuroison suunta | Junien pääteasema. |
| 13–15 | Takasaki-linja・Jōetsu-linja | Ōmiyan・Kumagayan・Takasakin・Maebashin suunta | Junien pääteasema. |
| 13 | Yöjunat Cassiopeia ja Hokutosei | Yöjunat Cassiopeia ja Hokutosei |  |
| 14・15 | Takasaki-linjan tokkyūt Kusatsu ja Akagi | Takasaki-linjan tokkyūt Kusatsu ja Akagi |  |
| 16・ 17 | Jōban-linjan tokkyūt Hitachi ja Tokiwa | Jōban-linjan tokkyūt Hitachi ja Tokiwa | Junien pääteasema. |
Maanalaiset Shinkansen-laiturit
| 19・20 |  Tōhoku, Yamagata ja Akita Shinkansen | Sendain・Moriokan・Shin-Aomorin・Yamagatan・Shinjōn・Akitan suunta |   |
| 19・20 |  Jōetsu ja Hokuriku Shinkansen | Takasaki・Echigo-Yuzawan・Niigatan・Karuizawa・Naganon・Toyaman・Kanazawan suunta |   |
| 21・22 |  Shinkansen-linjat | Tokion suunta |   |
Kuvia

Vuoden 1923 maanjäristyksen tuhoja paenneita Uenon rautatieasemalla
Hatsukari- ja Hibari-junat Uenossa vuonna 1975
Uenon rautatieaseman sisätiloja vuonna 2013
Uenon rautatieaseman korotettuja laitureita ja ympäristön kaupunkia
Öinen ilmakuva Uenon rautatieaseman suuntaan
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uenon rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Vaaksiaiset

| Vaaksiaiset |
| --- | --- |
 Pihakaalikirsikäs (Tipula paludosa)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Sääsket Nematocera
Heimo::  Vaaksiaiset Tipulidae  Latreille, 1802
Alaheimot
 Ctenophorinae  Dolichopezinae  Tipulinae 
Katso myös
   Vaaksiaiset Wikispeciesissä   Vaaksiaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaaksiaiset (Tipulidae) eli vaapsahaiset on sääskiin kuuluva kaksisiipisten heimo, johon kuuluu yli 14 000 lajia. Se on suurin kaksisiipisten heimo. Täysikasvuiset vaaksiaiset ovat tyypillisesti siroja ja erittäin pitkäjalkaisia lentäjiä, joiden siipien kärkiväli on keskimäärin 10–65 millimetriä, joillain Holorusia-suvun yksilöillä jopa 11 cm.
Pohjoisissa murteissa hyönteistä on kutsuttu kirsisääskeksi. Myös joissakin murteissa käytetään nimiä (k)ronkkahyttynen tai harakrankka.
Vaaksiaiset eivät pistä, eivätkä pure. Aikuisena ne ovat joko kokonaan syömättä tai juovat mettä. Vaaksiaisten toukat syövät kasveja, matoja ja pieniä toukkia. Ne ovat muiden eläinten saaliseläimiä ja merkityksellisiä ravinteiden kierrossa.
Suomessa on havaittu 338 vaaksiaislajia. Lajirunsaus on suurimmillaan eteläisessä Suomessa.
Suomesta Kittilästä löytyi keväällä 2012 uusi vaaksiainen, Tipula recondita.
Aiheesta muualla

Catalogue of the Craneflies of the World (englanniksi)
Ympäristö.fi (Suomen vaaksiaiset, kummitussääsket, perhossääsket, sinkilähyttyset ja norosääsket (Diptera, Nematocera) – ekologia, levinneisyys ja uhanalaisuus, Alustava raportti, 2006)
Valentina Turisini

| Mitalit> Maa:   Italia.Naisten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Naisten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Naisten ammunta. Olympialaiset  | Maa:   Italia> Naisten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 2004 | 50 m urheilukivääri,3 asentoinen |  |
Valentina Turisini (s. 16. elokuuta 1969 Trieste) on italialainen kivääriampuja ja olympiamitalisti.
Valentina Turisini on saavuttanut olympialaisissa hopeaa 50 m urheilukiväärissä Ateenassa 2004.
Tarke

Tarke asemoituu usein kanta­merkin ylä­puolelle.
Tarke eli diakriittinen merkki (kreik. διακριτικός, diakritikós ’erottava’) on kirjaimen lisuke, joka tavallisimmin esiintyy kirjaimen ylä- tai alapuolella joko hieman siitä erillään tai sitä osittain koskettaen. Toisinaan tarke voi asemoitua kirjaimen keskelle tai viereenkin. Eurooppalaisten kielten oikeinkirjoituksessa yleisiä yläpuolisia tarkkeita ovat treema ( ¨ ), niin sanotut aksentti- eli korkomerkit akuutti ( ´ ), gravis ( ` ) ja sirkumfleksi ( ˆ ) sekä hattu ( ˇ ). Alapuolisia tarkkeita ovat sedilji ( ¸ ) ja ogonek ( ˛ ).
Tyypillisesti tarke osoittaa tavanomaisesta poikkeavaa ääntämystä, mutta joskus tarkkeella erotetaan toisistaan kahden erimerkityksisen sanan kirjoitusasut, vaikkei ääntämyksellistä eroa ole (esimerkiksi ranskassa sekä konjunktio ou ’tai’ että adverbi où ’missä’ ääntyvät /u/).
Kirjainta, johon tarke liittyy, kutsutaan kanta- tai perusmerkiksi. Tavallisesti tarke hahmottuu kirjaimen osaksi, mutta teknisessä mielessä se voi olla erillinenkin merkki, ja sen kantamerkkinä voi toimia myös sellainen kirjain, johon jo liittyy jokin toinen tarke. Esimerkiksi vietnamissa yhteen vokaalikirjaimeen voi usein liittyä kaksi tarketta, joista toinen osoittaa vokaalin laatua ja toinen toonia eli merkitykseen olennaisesti vaikuttavaa sävelkulkua.
Käyttö

Tarkkeiden käyttötavat ovat paljolti kielikohtaisia. Samaa tarketta voidaan käyttää erilaisiin tarkoituksiin eri kielissä – tai samassakin kielessä eri tilanteissa. Esimerkiksi vokaalin yläpuolelle sijoittuva akuutti osoittaa espanjassa tavallisesti sanapainoa, mutta unkarissa vokaalin ääntymistä pitkänä (mihin joskus liittyy myös äännearvon muuntuminen). Toisaalta samaa äänteellistä piirrettä voidaan eri kielissä merkitä erilaisella tarkkeella. Esimerkiksi soinnitonta postalveolaarista frikatiivia [ʃ] eli niin sanottua suhu-s:ää merkitään muun muassa suomessa ja tšekissä lisäämällä S/s-kirjaimen yläpuolelle hattu (Š/š), mutta turkissa lisätäänkin kirjaimen alle sedilji (Ş/ş).
Tavallaan kielikohtaista on myös, milloin jokin kirjaimen osa mielletään tarkkeeksi. Esimerkiksi saksassa kirjainten Ä/ä, Ö/ö ja Ü/ü pisteitä pidetään tarkkeina, joiden esiintyminen tavallisimmin aiheutuu kielen taivutusopillisesta vokaalivaihtelusta (umlaut). Saksan kielessä näitä tarkkeellisia kirjaimia pidetään pelkkinä A/a:n, O/o:n ja U/u:n muunnelmina, ja esimerkiksi aakkostettaessa A/a ja Ä/ä ovat keskenään samanarvoisia. Sen sijaan suomessa ja ruotsissa Ä/ä ja Ö/ö (sekä Å/å) ovat itsenäisiä kirjaimia, jotka aakkostetaan erikseen. Niinpä suomessa Ä/ä:n pisteitä ei tavallisesti mielletä tarkkeeksi (sen enempää kuin esimerkiksi pienaakkosen i pistettä), vaan niitä pidetään kirjaimen elimellisenä osana. Kansainvälisestä näkökulmasta Ä/ä kuitenkin helposti hahmottuu treema-a:ksi – samoin kuin suomalainen lienee taipuvainen pitämään vaikkapa islannin Á/á-kirjainta vain akuutti-a:na.
Tavanomaisia tarkkeita

Alla esitellään ensisijaisesti eurooppalaisten kielten oikeinkirjoituksessa latinalaisten, kreikkalaisten tai kyrillisten kirjainten kanssa esiintyviä tavanomaisia tarkkeita, joita latinalaisiin kirjaimiin usein voidaan liittää laajennetun suomalaisen näppäimistön tarkenäppäimiä käyttäen (eksoottisemmissa kielissä tai erikoisalojen merkinnöissä esiintyvät tarkkeelliset kirjaimet eivät tosin aina ole tällä tavalla tuotettavissa, etenkään jos niitä ei ole saatavilla koostemerkkeinä). Tieteellisessä tarkekirjoituksessa voi esiintyä monenlaisia muitakin tarkkeita.
Tavanomaisia tarkkeita > Pistetarkkeita > Treema eli yläpuolinen pistepari (Ä/ä, Ë/ë)

Treemassa (kreik. τρῆμα, trêma ’aukko, nopan silmä’) eli yläpuolisessa pisteparissa yhdistyy kaksi typografista perinnettä. Kreikan kielestä latinan välityksellä mm. ranskaan, hollantiin ja osin englantiinkin on periytynyt treeman käyttö diereesinä (kreik. διαίρεσις, diaíresis ’jako’) eli erokepisteinä, joilla osoitetaan, että kaksi peräkkäistä vokaalimerkkiä eivät äänny yhtenä kokonaisuutena (diftongina tai pitkänä vokaalina) vaan niiden välissä on tavuraja: ransk. Noël, esp. Agüero, engl. coöperation (myös cooperation tai co-operation). Samaan tapaan treemalla voidaan merkitä myös yksittäinen vokaalimerkki tavua muodostavaksi, kuten erisnimessä Brontë [bɹɒn.tɪ], jossa englannin kielen normaalien oikeinkirjoitussääntöjen mukaan e-kirjain olisi mykkä.
Saksan kielessä kirjaimiin A/a (→ Ä/ä), O/o (→ Ö/ö) ja U/u (→ Ü/ü) liittyvä pistepari sen sijaan on saanut alkunsa alun perin kantamerkin perään ja myöhemmin sen yläpuolelle lisätystä e-kirjaimesta (ae, oe, ue), jolla merkittiin etuvokaaleja. Saksassa nämä etuvokaalit esiintyvät tavallisimmin umlaut-ilmiön vaikutuksesta substantiivien monikkomuodoissa (esimerkiksi Mann: Männer, Hut : Hüte) ja eräissä verbien taivutusmuodoissa, mutta on myös sanoja, joissa ne esiintyvät perusmuodossakin (esimerkiksi schön, grün).  Saksalaisen mallin mukaan treemaa käytetään etuvokaalin tunnuksena myös monessa sellaisessa kielessä, kuten suomessa, joissa vastaavanlaista taivutusopillista vokaalinmuunnosta ei esiinny. Suomessa samoin kuin ruotsissakin ä ja ö on lisätty aakkosten loppuun, mutta saksassa niitä, kuten ü:täkään ei pidetä aakkostuksen kannalta eri kirjaimina.
Toisinaan treemalla voidaan merkitä muunkinlaista äännearvon muutosta, sillä esimerkiksi kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa treema osoittaa vokaalin ääntyvän oletusarvoa keskempänä. Samaan tapaan albaniassa Ë/ë on välisen keskivokaalin [ə] merkki. Venäjän kielessä puolestaan kyrillinen kirjain Ё/ё (jo) ääntyy etuvokaalin sijasta takavokaalina – tosin se tavallisesti korvataan etuvokaalisella kirjaimella Е/е (je), sillä lukijan oletetaan tuntevan oikean ääntämyksen ilman tarkettakin.
Treemallisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä, joka sijaitsee Å-näppäimen oikealla puolella, ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
Tavanomaisia tarkkeita > Pistetarkkeita > Yläpuolinen piste (Ȧ/ȧ, İ/i)

Yläpuolisella pisteellä voi olla monenlaisia tarkoituksia. Esimerkiksi liettuassa Ė/ė-kirjain osoittaa pidentynyttä vokaaliäännettä [eː], kun taas puolassa Ż/ż-kirjain merkitsee soinnillista retrofleksistä frikatiivia [ʐ].
Myös pienen i:n – ja sen muunnelmana syntyneen j:n – piste on oikeastaan alun perin ollut tarke, vaikka sillä ei osoitettu mitään erityistä ääntämystä, vaan pyrittiin ainoastaan helpottamaan kirjaimen hahmottamista. Vaikka piste on vakiintunut elimelliseksi osaksi i:n ja j:n pienaakkosellista muotoa, se tavallisesti syrjäytyy, jos kantamerkin yläpuolelle lisätään jokin muu tarke. Suuraakkonen puolestaan on yleensä pisteetön, mutta turkin kielessä piste lisätään i-kirjaimen suuraakkoselliseenkin vastineeseen (İ), sillä tavanomainen suuraakkonen I kytkeytyy pisteettömään pienaakkoseen ı [ɯ] (joka ääntyy muuten suunnilleen samoin kuin [u], mutta laveana eli huulet samassa asennossa kuin [i]-äänteessä).
Yläpuoliselle pisteelle on laajennetussa suomalaisessa näppäimistössä varattu kaksikin vaihtoehtoista tarkenäppäintä, joten yläpisteellisen kirjaimen voi kirjoittaa painamalla ensin joko pisteen tai yhdysviivan näppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
Tavanomaisia tarkkeita > Pistetarkkeita > Alapuolinen piste (Ạ/ạ)

Alapuolisella pisteellä merkitään vietnamissa erityistä matalaa pysähtyvää toonia eli merkitykseen olennaisesti vaikuttavaa sävelkulkua. Lisäksi alapuolista pistettä käytetään tieteellisissä yhteyksissä muun muassa arabian ja eräiden intialaisten kielten tarkekirjoituksessa.
Alapisteellisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin pisteen näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
Tavanomaisia tarkkeita > Aksentti- eli korkomerkkejä

Nimitys aksenttimerkki (lat. accentus ’korko, korostus, äänenpaino’) viittaa varsinaisesti kolmeen muinaiskreikassa sävelkulkua osoittaneeseen tarkkeeseen eli akuuttiin, gravikseen ja sirkumfleksiin. Erityisesti akuuttiaksentista voidaan joskus puhua epätäsmällisesti pelkkänä aksenttimerkkinä. Toisinaan aksenteiksi voidaan kutsua mitä tahansa tarkkeita.
Ranskan kielen arkisessa typografiassa aksenttimerkkejä käytetään joskus vain pienaakkosten yhteydessä. Tämä käytäntö on pitkälti perua kirjoituskoneiden aikakaudelta, jolloin tarkkeen lisääminen suuraakkosen yläpuolelle saattoi olla typografisesti ongelmallista. Ranskan akatemia on kuitenkin linjannut, että tarkkeet kuuluu merkitä myös suuraakkosiin.
Tavanomaisia tarkkeita > Aksentti- eli korkomerkkejä > Akuutti (Á/á)

Akuutti (lat. acūtus ← kreik. ὀξεῖα, oxeîa ’terävä, korkea’) on oikealle kallistuva pieni vinoviiva kantamerkin yläpuolella. Muinaiskreikassa akuutilla merkittiin nousevaa sävelkulkua, ja vastaavanlaisessa merkityksessä sitä käytetään nykyään muun muassa vietnamissa. Nykykreikassa ja muun muassa espanjassa akuutilla merkitään sanapainoa, mutta espanjassa akuuttia käytetään myös keskenään samanlaisten sanojen kirjoitusasujen erottamiseen, ja kysymyssanoissa on aina akuutti (que ’joka, mikä, että, kuin’, mutta qué ’mikä? millainen? kuinka?’). Joissain muissa kielissä, kuten unkarissa ja tšekissä, akuutti osoittaa vokaalin ääntyvän pitkänä painotuksesta riippumatta, ja puolassa taas konsonanttiin liittyvä akuutti osoittaa sen ääntyvän liudentuneena.
Ranskan kielessä akuutti (ransk. accent aigu) esiintyy vain kirjaimessa É/é. Se ääntyy aina laveana puolisuppeana etuvokaalina [e], kun taas tarkkeettoman e-kirjaimen äännearvo vaihtelee ympäristön mukaan.
Akuutillisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä, joka sijaitsee näppäimistön ylärivillä plus-näppäimen oikealla puolella, ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
Tavanomaisia tarkkeita > Aksentti- eli korkomerkkejä > Gravis (À/à)

Gravis (lat. gravis ← kreik. βαρεῖα, bareîa ’painava, matala’) on kuin akuutin peilikuva eli vasemmalle kallistuva pieni vinoviiva kantamerkin yläpuolella. Akuutin tavoin se periytyy muinaiskreikasta, jossa sillä merkittiin laskevaa sävelkulkua; vastaavanlaisessa merkityksessä sitä käytetään nykyään muun muassa vietnamissa. Graviksella voidaan merkitä myös sanapainoa tai avointa vokaalia.
Ranskassa gravis (ransk. accent grave) esiintyy tavallisimmin kirjaimessa È/è, jolla merkitään suomen e:n ja ä:n välistä äännettä [ɛ]. Lisäksi muutamissa sanoissa gravista käytetään erottamaan samoin ääntyvien sanojen kirjoitusasut toisistaan: esimerkiksi a on omistusverbi (jollakulla on jotain), mutta à prepositio; vastaavasti ou on konjunktio ’tai, vai’, mutta où adverbi ’missä’ (kumpikin sana ääntyy pyöreänä suppeana takavokaalina [u]).
Gravis-kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä yhdessä vaihtonäppäimen (Shift) kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
Tavanomaisia tarkkeita > Aksentti- eli korkomerkkejä > Sirkumfleksi (Â/â)

Sirkumfleksi (lat. circumflexus ← kreik. περισπωμένη, perispōménē ’ympäri taivutettu’) on syntynyt akuutin ja graviksen yhdistelmänä ja muistuttaa ylöspäin osoittavaa nuolenkärkeä (tosin muinaiskreikan sirkumfleksi muuntui Bysantin aikana kaarevaksi tai aaltoviivan näköiseksi: ᾶ, vrt. tilde; tätä merkintätapaa käytetään siksi vanhojen kreikankielisten tekstien tieteellisissä laitoksissa). Alkujaan sirkumfleksillä merkittiin sävelkulkua, joka ensin nousi ja sitten laski, mutta sillä voidaan merkitä myös korkeaa sävelkulkua tai puolipitkää vokaalia.
Ranskan kielessä sirkumfleksi on lähinnä äännehistoriallinen muistomerkki, josta voi päätellä, että vokaalin perästä on pudotettu pois mykäksi muuttunut s-kirjain (esim. hôtel ← hostel ’hotelli’, île ← isle ’saari’) tai toisinaan että vokaalin edestä on poistettu jokin toinen vokaali (sûr ← seur ’turvallinen’). Tosin vuonna 1990 uudistettujen oikeinkirjoitussuositusten mukaan sirkumfleksi voidaan î:n ja û:n päältä usein jättää pois.
Esperantossa sirkumfleksi osoittaa oletusarvosta poikkeavaa ääntämystä kirjaimissa Ĉ/ĉ [ʧ], Ĝ/ĝ [ʤ], Ĥ/ĥ [x], Ĵ/ĵ [ʒ] ja Ŝ/ŝ [ʃ].
Sirkumfleksillisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarke­näppäintä yhdessä vaihto­näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
Tavanomaisia tarkkeita > Aksentti- eli korkomerkkejä > Hattu (Š/š, Ď/ď, Ľ/ľ)

Tšekkiläisestä oikeinkirjoituksesta periytyvä hattu (tšek. háček [ˈɦaːtʃɛk] ’hakanen’) on kehittynyt yläpuolisesta pisteestä eikä siis ole alkujaan varsinainen korkomerkki, mutta tavallisesti se muistuttaa ylösalaista sirkumfleksiä eli alaspäin osoittavaa nuolenkärkeä. Joskus hattu muistuttaa pikemminkin kirjaimen perään lisättyä heittomerkkiä (’), mutta tällöin se tulkitaan saman tarkkeen typografiseksi muunnelmaksi.
Tyypillisesti hattu merkitsee sibilantin yhteydessä, että se ääntyy postalveolaarisena eli niin sanotusti suhuäänteenä, ja muunlaisen konsonantin yhteydessä liudentumista. Kiinan kielen siirtokirjoituksessa hatulla voidaan merkitä sävelkulkua, joka ensin laskee ja sitten nousee.
Hatullisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin heittomerkin näppäintä (joka sijaitsee Ä-näppäimen oikealla puolella) yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä: