Suomen ilmavoimien historia
Maailmansotien välinen aika > 1920-luvun toteutumattomat kehityssuunnitelmat

1917–1922 Neuvosto-Venäjän ilma-ase rapistui, mutta 1920-luvun alussa sitä alettiin kehittää, ja sillä oli pian 400 konetta. Tämä oli ainoa potentiaalinen vihollinen Suomen ilmavoimille. Muissa aselajeissa ehkä pohdittiin Ruotsin uhkaa etenkin Ahvenanmaan kysymyksen takia, mutta Suomen ilmavoimat oli tuolloin hyvin ruotsinkielinen ja -mielinen. Neuvosto-Venäjän ilma-aseen rappiotilan takia Suomen ilmavoimien 1920-luvun sekalainen lentokonekalusto ei ollut sotilaallisesti merkittävä heikkous.
Suomen ilmavoimien komentajat olivat pääsääntöisesti entisiä tykistöupseereita ja yleensä eivät olleet saaneet lentokoulutusta. Tämä johti kaluston valinnassa kiinnostukseen pommikoneisiin (Douhetismin vaikutus Suomessa), joka oli myös yleismaailmallinen trendi 1920-luvun alusta 1930-luvun alkupuolelle. Uusien koneiden kehitys oli hidasta koko maailmassa 1920-luvun jälkipuolelle asti. Tällöin muun muassa Neuvostoliitto alkoi voimakkaasti kehittää ilmavoimiensa kalustoa. Suomen ilmavoimien lentokoneista osa suunniteltiin Suomessa 1920-luvun alusta lähtien, osa ostettiin valmiina ulkomailta ja osa valmistettiin lisenssillä Suomessa. Koneita on hankittu sieltä, mistä niitä on saatu niillä varoilla, joita oli käytettävissä.
Majuri Arne Somersalon kaudella (26. lokakuuta 1920 – 2. helmikuuta 1926) ilmavoimille tehtiin useita jopa 10-vuotisia kehitysohjelmia, joita ei kyetty toteuttamaan määrärahojen puutteen vuoksi. Suomessa oli jo kokemusta lentokoneiden korjaus-, kokoonpano- ja pienimuotoisesta rakennustoiminnasta (muun muassa vesilentokoneiden kellukkeita ilmailutelakalla). Tältä pohjalta vuoden 1920 loppupuolella aloitettiin lentokonetehtaan suunnittelu. Tarkoitus oli saada ilmavoimille kalustoa ja säästää rahaa, erityisesti ulkomaan valuuttaa. Hansa-Brandenburg W.33 -koneen lisenssi hankittiin vuonna 1921 ja lentokonetehdas aloitti toimintansa vielä samana vuonna Suomenlinnassa. Se rakensi ilmavoimille vuosina 1922–1926 muun muassa kuusi Caudron G.3 -koulukonetta ja 118 Hansa-vesikonetta.
Somersalo kutsui ensimmäisen maailmansodan yhden johtavista elossaolevan hävittäjä-ässän Emil Thuyn neuvonantajakseen ja hävittäjälentäjäkouluttajaksi Santahaminaan sekä Uttiin. Vuoden 1924 lopussa Thuy lähti Neuvostoliittoon kouluttamaan tulevia Luftwaffe (Wehrmacht)n lentäjiä.
Vuonna 1924 ilmavoimille hankittiin Ranskasta edellisvuonna ostetun koekoneen jatkoksi 18 Gourdou-Leseurre GL-21 -hävittäjää sekä kolme Caudron C.59 ja 30 Caudron C.60 -harjoituskonetta, joista viimeksi mainittuja tehtiin lisäksi lisenssillä 34. Samaan aikaan lentokonetehdas rakensi kaksi kotimaisen hävittäjän prototyyppiä, C.24:n ja C.25:n, jotka eivät kuitenkaan huonon moottorin vuoksi päätyneet sarjavalmistukseen vaan ilmavoimille hankittiin Martinsyde F.4 Buzzard kalustoa vanhenevan Gourdou-Lesseure -kaluston tilalle vuonna 1927.
Vuonna 1924 Suomeen kutsuttiin brittiläisiä neuvonantajia, jotka saivat ohjenuorakseen Suomen taloudellisen kantokyvyn huomioon ottamisen suunnitelmia tehdessään. Britit tekivätkin lyhyen tähtäimen ohjelman, joka perustui yhteen maa- ja kolmeen meritukikohtaan. Britit itse olivat siirtymässä maakoneisiin mutta he ymmärsivät, ettei Suomella ollut siihen vielä varaa. Tämä väliaikaiseksi tarkoitettu suunnitelma ymmärrettiin väärin pidemmän ajan ohjelmaksi ja se tuli vaikuttamaan Suomen ilmavoimien kehitykseen 1930-luvun alkuun saakka. Brittien suunnitelmat eivät miellyttäneet Somersaloa, joka erosi.
Vuosina 1926–1927 lentokonetehdas rakensi kolme kotimaisen IVL Haukka -hävittäjäkoneen prototyyppiä, mutta vuonna 1928 päädyttiin hankkimaan brittiläisen Gloster Gamecock II:n lisenssi. Glosterin toimittaman koekoneen (GL-38) ja mallikoneen (GL-43) lisäksi lentokonetehdas valmisti vuosina 1929–1930 15 sarjakonetta.
Breguet -tiedustelukoneen tilalle päätettiin hankkia 1925 Koolhooven FK.31 -koneita. Kaksi mallikonetta saapui Suomeen 1926 ja lentokonetehdas rakensi neljä lisenssikonetta 1929–1930. Koolhovenien myöhästyttyä päätettiin Breguet-kaluston tilalle hankkia väliaikaiseksi ratkaisuksi kahdeksan tšekkiläistä Aero A-11 -konetta vuonna 1927 ja tuon hankinnan jatkoksi 16 Aero A-32 -konetta vuosina 1929–1930. Hollantilaiset olivat kelvottomia ja kotimaassa rakennetut vielä huonompia. Koneet poistettiin kirjanpidosta 1932 vain muutaman tunnin lentäneinä.
Seuraava ilmavoimien kehitysohjelma tehtiin eversti Väinö Vuoren komentajakaudella (3. joulukuuta 1926 – 8. syyskuuta 1932) vuonna 1928 mutta sitäkään ei edellisten ohjelmien tapaan muodollisesti vahvistettu. Siitä huolimatta Hansa-meritoimintakoneet päätettiin korvata Blackburn Ripon -koneella, josta hankittiin 1928 mallikone ja valmistuslisenssi. Ripon-toimitusten myöhästyminen puolestaan johti E.30 Kotka -meriyhteistoimintakoneen kehittämiseen. Riponeita valmistettiin vuosina 1930–1934 25 kolmessa sarjassa ja Kotkaa tehtiin prototyypin lisäksi viiden koneen sarja vuonna 1931. Caudron-koulukoneiden korvaamiseksi hankittiin vuonna 1928 de Havilland D.H.60 Moth -koneen lisenssi. Lopulta lentokonetehdas rakensi 21 Mothia vuosina 1929–1930 ja prototyypin lisäksi 32 Sääskeä vuosina 1930–1932.
Ilmavoimien ja Yleisesikunnan välit tulehtuivat ja niin Yleisesikunta laati vuonna 1931 17 laivuetta ja 221 konetta sisältävän ohjelman, jonka Mannerheimin johtama puolustusneuvosto vihdoin seuraavana vuonna vahvisti.
Ilmavoimien tukikohta ja lentuejärjestelmä uudistui muutaman kerran ennen toista maailmansotaa jolloin sen painotus alkoi siirtyä hävittäjäkoneisiin ja tukikohdat siirtyivät lähemmäksi itärajaa.