stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Habsburgien monarkia
Monarkian ominaispiirteet

Habsburgien monarkian alueet eivät koskaan muodostaneet yhtä maata, vaan jokaista maa­kuntaa hallittiin eri tavalla. Ennen 1600-luvun puoli­väliä ne eivät aina edes olleet saman henkilön hallinnassa, vaan suvun nuoremmat jäsenet hallitsivat usein joitakin osia Perintö­maista. Maria Teresian ja varsinkin hänen poikansa Joosef II:n aikana 1700-luvulla valta­kunnalle yritettiin luoda keskitetty hallinto, mutta monet heidän uudistuksensa peruutettiin, kun varsinkin Joosefin radikaalimmat toimen­piteet saivat osakseen laajaa vastustusta. Varo­vaisem­massa muodossa yhtenäistä­mistä kuitenkin jatkettiin Ranskan vallan­kumouksen aikoina ja sitä seuranneena Metternichin pitkänä valta­kautena.
Vuodesta 1849 lähtien pyrittiin entistä määrä­tietoisemmin keskitettyyn hallintoon sen jälkeen, kun vuonna 1848 oli valtakunnan monissa osissa esiintynyt vallan­kumousy­rityksiä. Silloin ministerit yrittivät ensimmäisen kerran muuttaa monarkian keskitetyksi byro­kraattiseksi, Wienistä käsin johdetuksi valtioksi. Erityisesti Unkarin kuningas­kunta lakkasi olemasta erillinen kokonaisuus, ja se jaettiin moniin piirikuntiin. Habsburgien hävittyä vuosien 1859 ja 1866 sodat tästä politiikasta luovuttiin ja erinäisten muutamia vuosia kestäneiden kokeilujen jälkeen päädyttiin vuonna 1867 kuuluisaan Itävalta-Unkarin kompromissiin, jossa muodostettiin Itävalta-Unkarin kaksois­monarkia. Unkari sai itsenäisyytensä ja oman parlamenttinsa, ja sillä oli Habsburgien muiden maiden kanssa vain yhteinen hallitsija sekä yhteinen ulko- ja sotilas­politiikka. Vaikka myös Habsburgien ei-unkarilaisilla mailla, joita usein, joskin virheellisesti, nimitettiin ”Itävallaksi”, oli oma keskus­parlamenttinsa (valta­kunnan­neuvosto, Reichsrat) ja ministeriöt, niitäkään ei voitu pitää aidosti yhtenäisenä valtiona, mikä osoitti jo niiden virallinen nimi ”Valta­kunnan­neuvostossa edustetut kuningas­kunnat ja maat”. Kun Itävalta-Unkarin miehittämänä kauan ollut Bosnia ja Herzegovina lopulta virallisestikin liitettiin valta­kuntaan vuonna 1908, sitä ei yhdistetty valta­kunnan kumpaankaan puoliskoon, vaan sitä hallitsi niiden yhteinen valtiovarain­ministeriö.
Itävalta-Unkari romahti eri kansalli­suuksien välisten ratkaise­matto­mien kiistojen seurauksena, jotka huipentuivat valta­kunnan hävitessä ensimmäisessä maailman­sodassa. Seuranneissa rauhan­sopimuksissa laajoja alueita luovutettiin Romanialle ja Italialle sekä myös uusille valtioille: Puolalle ja Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningas­kunnalle (myöhemmälle Jugoslavialle). Samalla muodostettiin eräistä Itävalta-Unkariin kuuluneista alueista Tšekkoslovakia. Itävaltaan kuuluviksi jäivät vain entisten Perintö­maiden saksan­kieliset alueet, ja Unkariin vain vanhan kuningas­kunnan unkarilaiset keski­osat.
Habsburgien alueet Habsburgien monarkian ulkopuolella

Habsburgien monarkiaa ei tule sekoittaa muihin alueisiin, joita saman suvun jäsenet ovat eri aikoina hallinneet. Suvun vanhempi espanjalainen haara hallitsi Espanjaa ja useita muita alueita vuodesta 1516, kunnes tämä sukuhaara vuonna 1700 sammui. Eräs nuorempi suku­haara hallitsi Toscanaa vuosina 1765–1801 ja uudelleen 1814–1859. Toscanasta välillä karkotettuna tämä suku­haara hallitsi Salzburgia 1803–1805 ja Würzburgia 1805–1814. Toinen suku­haara hallitsi Vorlandea 1803–1805 ja Modenan herttuakuntaa 1814–1859, kun taas Marie Louise, Napoleonin toinen puoliso ja Itävallan keisari Fransin tytär, hallitsi Parmaa 1814–1847. Lisäksi Meksikon toista keisari­kuntaa hallitsi vuosina 1864–1867 Frans Joosefin veli Maksimilian I.
Hallitsijat > Habsburg

Ferdinand I 1526–1564
Maksimilian II 1564–1576
Rudolf II 1576–1612
Matias 1612–1619
Ferdinand II 1619–1637
Ferdinand III 1637–1657
Leopold I 1657–1705
Joosef I 1705–1711
Kaarle VI 1711–1740
Maria Teresia 1740–1780
Hallitsijat > Habsburg-Lothringen

Joosef II 1780–1790
Leopold II 1790–1792, vuosina 1765–1790 ”Toscanan suurherttua”
Frans II 1792–1835, tuli Itävallan keisariksi vuonna 1804 nimellä Frans I, sillä järjestys­numerointi aloitettiin samalla alusta
Ferdinand I 1835–1848
Frans Joosef 1848–1916
Kaarle I 1916–1918
Habsburgien monarkia kirjallisuudessa

Kuuluisin Habsburgien valta­kunnan myöhäis­vaiheita käsittelevä romaani on Stefan Zweigin Eilispäivän maailma.
Kirjallisuutta

Ingrao, Charles. The Habsburg Monarchy, 1618–1815 (2000) excerpt and text search
Ingrao, Charles. In Quest and Crisis: Emperor Joseph I and the Habsburg Monarchy (1979)
Kann, Robert A. A History of the Habsburg Empire: 1526–1918 (U of California Press, 1974)
Carlile Aylmer Macartney: The Habsburg Empire, 1790–1918, New York, Macmillan 1969.
McCagg, Jr., William O. A History of the Habsburg Jews, 1670–1918 (Indiana University Press, 1989)
Oakes, Elizabeth and Eric Roman. Austria-Hungary and the Successor States: A Reference Guide from the Renaissance to the Present (2003)
Robert John Weston Evans, The Making of the Habsburg Monarchy, 1550–1700: An Interpretation, Oxford University Press, 1979. ISBN 0-19-873085-3.
Alan Sked: The Decline and Fall of the Habsburg Empire, 1815–1918, London: Longman, 1989.
Henry Wickham Steed ym.: A short history of Austria-Hungary and Poland. Määritä julkaisija! Teoksen verkkoversio.
A. J. P. Taylor: The Habsburg monarchy, 1809–1918: a history of the Austrian Empire and Austria-Hungary, (London: Penguin Books. 2nd ed. 1964) excerpt and text search
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Habsburg monarchy
Habsburgien monarkian alueen laajeneminen
Europa regina, Habsburgien hallitseman Euroopan symboli
Sotilasraja, jossa sotilaat puolustivat valtakuntaa Osmanien Turkkia vastaan, 1756
Habsburgien alueet vuonna 1700. Habsburgien monarkia merkitty keltaisella, suvun espanjalaisen haaran hallitsemat alueet punaisella.
Maksimilian II, Pyhä Rooman keisari, ja hänen puolisonsa Maria lapsineen.
Käännös suomeksi
Katja Hagelstam

Katja Hagelstam (s. 27. marraskuuta 1965 Helsinki) on suomalainen freelance-valokuvaaja, joka työskentelee lehdille ja kirjaprojekteissa.
Hagelstam on opiskellut Västra Nylands folkhögskolan taidelinjalla 1985–1986, Firenenzessä yksityisessä video- ja valokuvausoppilaitoksessa 1987 ja International Center of photographyssa New Yorkissa 1992. Hän on pitänyt yksityisnäyttelyjä muun muassa vuonna 2000 ”KOTImainen” Hagelstamin Galleriassa Helsingissä ja 2003 Galleri Bellmanissa Tukholmassa.
Hagelstam oli valokuvaajana ryhmässä Gun de la Chapellen ja Bo Lönnqvistin kanssa tekemässä kirjaa Kartanoruokia, joka palkittiin tiedonjulkistamispalkinnolla vuonna 1994. Palkitsemisperusteissa sanotaan muun muassa: Ryhmä teki "arvokkaan työn tallentamalla kahdenkymmenenviiden ruokaperinteestään kuuluisan suomalaisen kartanon – – ruokakulttuuria kuvailevaksi dokumentiksi Kartanoruokia. – – Kirja täydentää nykykuvaa suomalaisista kartanoista uudella - - tavalla."
Teos Suomalaista talonpoikaisantiikkia, Kosti Tuomen kokoelmat, erityismaininta, jonka tekijöinä on Hagelstamin lisäksi Wenzel Hagelstam ja Kari-Otso Nevaluoma sai erityismaininnan vuonna 2006 Lauri Jäntin palkinnon jakamisen yhteydessä.
Hagelstam on valokuvannut kymmeniin kirjoihin.
Palkittu teos

Chapelle, Gun de la, Hagelstam, Katja, Lönnqvist, Bo. Bord - duka dig!: herrgårdsmat i Finland. Gun de la Chapelle; foto: Katja Hagelstam; med en inledning av Bo Lönnqvist; utgiven av Finlands svenska Marthaförbund. Esbo: Schildt, 1993. ISBN 951-50-0634-1.
Chapelle, Gun de la, Hagelstam, Katja, Lönnqvist, Bo. Kartanoruokia. Finlands svenska Marthaförbund; teksti: Gun de la Chapelle; valokuvat: Katja Hagelstam; johdanto: Bo Lönnqvist; suomennos: Kaarina Ripatti ja Anna Muurinen. WSOY, 1993 ISBN 951-0-19059-4.
Magneettinen monopoli

Teoriassa magneettinen monopoli on hiukkanen, jolla on magneettinen varaus. Se voidaan nopeasti kuvailla henkilölle, joka tuntee magneetit mutta ei sähkömagnetismiteoriaa ”magneettina, jolla on vain yksi napa”. Kiinnostus siihen tulee hiukkasteorioista kuten suuresta yhtenäisteoriasta ja supersäieteoriasta, jotka kuvaavat joko magneettisten monopolien olemassaolon tai mahdollisuuden.
Magnetismin tutkimuksen alkuvaiheessa havaittiin, että jokaisella magneetilla on sekä pohjois- että etelänapa ja että jokaisessa magneetissa molemmat yhtä voimakkaita. Tämän vuoksi sähkömagnetismin klassisessa teoriassa ja sen perustana olevissa Maxwellin yhtälöissä on oletettu, ettei magneettisia monopoleja ole olemassa.
2014 julkaistun artikkelin mukaan kansainvälinen tutkimusryhmä on onnistunut luomaan synteettisen Dirac-monopolin Bosen–Einsteinin kondensaatissa.
Diracin teoria

Voidaan osoittaa, että jos magneettinen monopoli on olemassa, sen ja sähkövarauksen muodostamalla systeemillä on liikemäärämomentti, joka on verrannollinen sähköisen ja magneettisen varauksen tuloon mutta riippumaton näiden välisestä etäisyydestä. Kvanttiteorian mukaan minkä tahansa systeemin pyörimismäärä on aina Diracin vakion (=h/2π) monikerta. Tästä Paul Dirac päätteli vuonna 1932, että mikäli magneettinen monopoli olisi olemassa, olisi sähkövarauksen esiinnyttävä tietynkokoisina yksikköinä. Koska näin onkin asian laita, sai Dirac tästä aiheen esittää hypoteesin magneettisten monopolien olemassaolosta. Koska sähköinen alkeisvaraus (1,602 · 10-19 C) tunnetaan, voitiin laskea myös hypoteettisen magneettisen alkeisvarauksen suuruus. Se on Planckin vakio jaettuna sähköisellä alkeisvarauksella eli
q_{m}={\frac {h}{q_{e}}},
missä  q_{m} ja  q_{e} ovat magneettinen ja sähköinen alkeisvaraus ja  h Planckin vakio (6,6262 · 10-34 Js).
Näin ollen magneettinen alkeisvaraus olisi SI-järjestelmän yksikköinä 4,136 · 10-15 Wb. Jos mittana käytetään sitä, kuinka suurella voimalla tällainen hiukkanen vaikuttaisi toiseen tietyllä etäisyydellä olevaan samanlaiseen hiukkaseen, magneettinen alkeisvaraus on noin 70 kertaa niin suuri kuin sähköinen (tarkemmin tämä suhde on 2/α ≈ 68,52, missä α on kvanttifysiikassa monessa yhteydessä esiintyvä hienorakennevakio eli noin 1/137).  Koska varausten välillä vaikuttava voima on verrannollinen varausten tuloon, kaksi magneettista alkeisvarausta vaikuttaisivat toisiinsa (2/α)2 eli noin 4 700 kertaa niin suurella voimalla kuin kaksi sähköistä alkeisvarausta.
Vuosikymmenten etsintä ei ole tuottanut yhtään tiedeyhteisön hyväksymää havaintoa.
Magneettisen monopolin havaitsemattomuus ei kuitenkaan takaa ettei sitä olisi olemassa. Teoreettisten mallien monopolille antama itseisenergia on hyvin suuri, mikä vastaa hyvin pientä syntymistodennäköisyyttä ja elinaikaa. Lisäksi eräiden teorioiden nojalla magneettinen varaus olisi näilläkin hyvin pieni verrattuna muihin vuorovaikutuksiin, lisäksi vakiosuhde tekisi mahdolliseksi hävittää magneettivarauskomponentti eräänlaisella koordinaatiston kierrolla.
Sambo

Samboa
Sambo (ven. самбо) on Neuvostoliitossa kehitetty kamppailulaji. Sen nimi tulee venäjän kielen sanoista "samooborona bez  oružija" (Самооборона без оружия), jotka suomeksi tarkoittavat itsepuolustusta ilman aseita. Sambon juuret ovat peräisin perinteisessä venäläisessä kansanpainissa, mutta siinä on elementtejä myös ulkomaalaisista taistelulajeista kuten judosta. Sambopainin syntymäpäivänä pidetään 16. marraskuuta 1938.
Perinteisessä sambossa painopiste on heitoissa, lukoissa ja mattokamppailussa. Se muistuttaa hyvin paljon judoa ja jujutsua, suurimpana erona on jalkalukkojen salliminen, kun taas kuristusotteet ovat kiellettyjä. Vastustajan saa viedä maahan ottamalla kiinni jaloista, mikä on judon nykysäännöissä kielletty. Combat sambo (ven. Bojevoje sambo) on alun perin sotilaiden käyttöön kehitetty laji, jossa käytetään myös muun muassa lyöntejä, mutta myös kuristusotteet ovat sallittuja toisin kuin muissa Sambon muodoissa. Lajin harjoittaminen oli neuvostoaikaan siviileiltä kiellettyjä, mutta vuonna 1991 se tunnustettiin Venäjällä urheilulajiksi, ja 2001 käytiin ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut. Yhdysvaltain samboliiton säännöt ovat pitkälti samat kuin perinteisessä sambossa, pääasiallinen ero on kuristusotteiden salliminen. Sambossa käytettävä puku koostuu takista (sambovka), joka on samankaltainen kuin esimerkiksi judossa, lyhytlahkeisista housuista sekä painikengistä. Ottelijat käyttävät otteluissa erottuakseen sinisen tai punaisen väristä takkia ja housuja ja kilpailijoiden oletetaan omistavan yksi kumpaakin väriä.
Kansainvälinen painiliitto UWW, ent. FILA, otti sambon ohjelmaansa vuonna 1966 ja sambon kansainvälinen lajiliitto FIAS (Federation International Amateur Sambo) perustettiin 1985. Vuonna 1993 se jakautui amerikkalaisjohtoiseen ja venäläisjohtoiseen haaraan, joista läntinen tuli jälleen FILA:n alaisuuteen vuonna 2005.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sambo Wikimedia Commonsissa
International Sambo Federation
Magneettivuon tiheys

Magneettivuon tiheys (tunnus B) on magnetismin tiheyttä kuvaava suure, jota SI-järjestelmässä mitataan yksiköllä tesla (1 T = 1 Wb/m2 = 1 V·s/m²). Magneettivuon tiheys voidaan ajatella kenttäviivojen tiheydeksi magneettikentässä. Magneettivuon tiheys riippuu sekä magneettikentän voimakkuudesta että väliaineen laadusta (permeabiliteetista).
Maan magneettivuon tiheys B on keskimäärin 50 000 nT vaihdellen päiväntasaajan noin 32 000 nT:sta napojen noin 64 000 nT:aan.
Magneettivuon tiheys määritelläänselvennä
missä differentiaalinen pinta-ala dA on kohtisuorassa magneettivuon "virtaa" vastaan ja yksikkövektori n osoittaa vuon virran suuntaan. d \Phi _{M} on tämän pinnan läpi virtaava vuo. Määritelmästä seuraa, että magneettivuo minkä tahansa pinnan P läpi saadaan pintaintegraalina
Mikäli pinnan P läpi virtaava vuo on jokaisessa P:n pisteessä yhtä suuri ja kohtisuorassa pintaa vastaan, on magneettivuon tiheys pinnalla yksinkertaisesti
Magneettivuon tiheyttä ja magneettikentän voimakkuutta H yhdistää lineaarisessa, isotrooppisessa aineessa seuraava yhtälö, jossa on mukana myös väliaineen permeabiliteetti μ:
Tyhjiössä magneettivuon tiheyden ja magneettikentän voimakkuuden suhde on sama kuin tyhjiön permeabiliteetti eli magneettivakio  \mu _{0}=4\pi \cdot 10^{-}7{\frac {Tm}{A}}, eli
Kelan magneettivuon tiheyden laskeminen

Koska kelan magneettivuo on LI/N, kelan sisällä vallitseva magneettivuon tiheys voidaan laskea seuraavasta kaavasta:
missä
Koska käämin induktiivinen reaktanssi on ωL ja käämin virta U/(ωL), käämin magneettivuon tiheydelle saadaan myös kaava:
missä
Sydämettömän käämin magneettivuon tiheys voidaan laskea myös permeabiliteetistä ja virrasta seuraavasti:
missä
Kentän vaikutus liikkuvaan varaukseen ja virtajohtimeen

Magneettivuon tiheyden avulla voidaan laskea myös, kuinka suurella voimalla magneettikenttä vaikuttaa siellä liikkuvaan varaukseen.  Tämä voima on
missä
Homogeenisessa magneettikentässä olevaan virtajohtimen osaan, jonka pituus on | \mathbf {l} | ja jossa kulkee virta  I, kohdistuu voima
Näissä yhtälöissä merkki  \times  tarkoittaa vektorien ristituloa.
Kirjallisuutta

Lindell, Ismo; Sihvola, Ari: Sähkömagneettinen kenttäteoria 1. Staattiset kentät.  Helsinki:  Otatieto, 2013.  ISBN 978-951-672-354-2
Liitukauden joukkosukupuutto

Liitukauden joukkosukupuutto johtui melko varmasti suuren asteroidin törmäyksestä. Hyvin suurella nopeudella liikkuneen asteroidin törmäyskitka kaasuunnutti asteroidin ja osan kalliota, mikä aiheutti valtavan räjähdyksen ja suuren kraatterin. Taiteilijan tulkinta asteroidin törmäyksestä maahan.
Liitukauden joukkosukupuutto tapahtui Maapallolla noin 66 miljoonaa vuotta sitten. Silloin dinosaurukset ja monet maa- ja merieläimet kuolivat sukupuuttoon ja liitukuoriset eläimet katosivat. Tuho kosketti eniten suuria lajeja, pienet selvisivät paremmin hengissä. Kotilomaiset ammoniitit hävisivät meristä täysin. Pienet matelijat, nisäkkäät ja linnut selvisivät.
Joukkosukupuutto johtui lähes täysin varmasti harvinaisen suuren asteroidin törmäyksestä Jukatanin niemimaalle. Tämä on päätelty siitä, että liitukauden päättävä KT-raja sisältää huomattavasti normaalia enemmän Maassa harvinaista iridiumia. Törmäyksessä syntyneitä lasipallosia on myös säilynyt. Vuonna 1991 selvisi, että poikkeuksellisen voimakas asteroiditörmäys synnytti liitukauden lopun aikoihin Mesoamerikkaan Jukatanin niemimaalle nykyään jo maanalaisen Chicxulubin kraatterin. Valtava törmäysräjähdys levitti kuumaa kaasua ympärilleen myrskytuulen voimalla. Puita kaatava paineaalto, hyökyaallot ja kuuman kiven sade olivat tappavia törmäyskohdan lähellä. Voimakas maanjäristys mylläsi maata ja aiheutti suuria maanvyöryjä. Kuumat kiviheitteet ja kuuma törmäyskaasu nostivat suuria tulipaloja. Törmäyksen nostama pöly ja kemikaalit pimensivät auringon. Merissä kuoli yhteyttävä plankton vähäksi aikaa, mikä tappoi monet planktonia syövät nilviäiset ja nilviäisiä syövät meriliskot. Monet syvänmeren eliöt, sammakkoeläimet ja kaikkiruokaiset sekä hajottajat selvisivät hengissä. Maakasvit kuolivat laajoilla alueilla, mikä tappoi muista törmäystuhoista hengissä selvinneitä kasvinsyöjäeläimiä. Tämän takia kasvinsyöjiä syövät petodinosaurukset kuolivat. Yksi menestyneistä selviytyjistä oli nisäkkäät.
Dinosauruslajiston harveneminen liitukauden lopuilla

Liitukauden lopulla oli meneillään Maastricht-vaihe, jolloin eli muun muassa kuuluisa petolisko Tyrannosaurus rex. Liitukauden loppua kohti dinosauruslajisto harveni ja merenpinta laski kauden lopuilla hitaasti, mikä on voinut hävittää matalan meren eliölajeja. Harveneminen näkyi noin 70 miljoonaa vuotta sitten fossiilien mukaan joillain alueilla, mutta ei ole varmaa oliko väheneminen maailmanlaajuista.
Samoin Maan keskilämpötila laski, ja lämpötilojen vuodenaikavaihtelu lisääntyi varsinkin napojen lähellä. Yhdysvaltain seudun ilmasto kostui ja ehkä soistui. Tämä saattoi vähentää joidenkin laiduntavien dinosaurusten ja niistä riippuvien lihansyöjien määrää. Törmäyksen aikoihin merenpinta aleni.
Nokkaliskojen määrä väheni Pohjois-Amerikassa kohti liitukauden loppua, ja eräälle seudulle jäi vain yksi, Edmontosaurus. Hell Creekin seuduilla eli aivan liitukauden lopuilla noin 10 suuren dinosauruslajin yhteisö. Kolmisarvinen Triceratops oli tavallisin, oli myös Anatosaurus ja hirviömäinen petolisko Tyrannosaurus, noin 20 pienempää ei-dinosaurusliskoa, 2 käärmettä ja 19 nisäkkäiden lajia. Useimmat nisäkkäät olivat multituberkulaatteja, pussieläimiä ja muita alkeellisia tyyppejä, ja vain harvat nykyisen tyyppisiä istukallisia nisäkkäitä
Teoriat joukkusukupuuton syistä > Asteroiditeoria

Liitukauden lopun joukkosukupuuttoa alettiin 1970-luvun lopulta alkaen yhä enemmän selittää suuren asteroidin törmäyksellä melko varmasti Jukatanille. Kun asteroidi törmäsi suurella nopeudella maahan, valtava törmäyskitka kaasuunnutti suuren osan siitä. Kaasua sinkosi sivulle ja ylös. Törmäys räjäytti kiveä ilmaan 100 km:n läpimittaiselta alueelta. Kivi satoi osaksi alas kuumana sateena. Kivisade kuumensi ilmaa ja maanpinnan jopa kiehumispisteeseen muutamaksi minuutiksi, mutta Maan vesistöt eivät ehtineet alkaa kiehua. Silti syntyi maailmanlaajuinen tulipalo.
Jo tämä yksistään tappoi elämää lähialueelta. Törmäyskohdan lähialueen kivi aaltoili kuin meri. Törmäysräjähdyksessä syntynyt kuuma kaasu pyyhki laajan alueen elottomaksi. Paineaalto pyyhki maata ja aiheutti tuhansien kilometrien päässä hirmumyrskyn. Mannerten laajuiset alueet metsää paloivat. Törmäys vastasi yli magnitudin 10 järistystä koko maapallolla. Maan pinta mylläytyi sen takia. Järistysaallot kimpoilivat maan sisässä vaimeten hiljalleen. Järistykset synnyttivät suuria maanvyöryjä. Koska törmäys tapahtui osin mereen, syntyi hyökyaalto, jonka korkeus oli 1 000 km:n päässä ehkä noin puoli kilometriä, ja maalle noustessaan kilometri.
Välittömät tuhovaikutukset kuten lämpöaalto ulottuivat tappavana hyvinkin kauas asteroidin osumakohdasta. Joitain eläimiä selvisi joissain suojaisissa kohdissa, mutta välittömien vaikutuksen jälkeen ne kohtasivat häiriintyneen ekosysteemin, jossa monia syötäväksi kelpaavia kasveja ja eläimiä oli kuollut. Törmäyksen nostamasta vedestä syntyi voimakkaita sade- tai lumikuuroja.
Kuuma törmäys vapautti seudun anhydriittikivestä rikkiyhdisteitä, jotka reagoivat veden kanssa muuttuen rikkihapoksi. Näin ylempään ilmakehään syntyi Maata peittänyt rikkihappopilvi, joka peitti auringonvalon pitkäksi aikaa ja siten katkaisi monien eläinten ravinnonsaannin. Yhteyttäminen lakkasi ja ekosysteemit luhistuivat. Monesti väitetään pimentäväksi tekijäksi pölyä ilman syytä. Törmäyksessä syntyi vesihöyryä ja alla olevasta kivestä vapautui rikkiyhdisteitä, joista auringonvaloa himmentäviä rikkihappopisaroita. Vaikutus olisi ollut paljon voimakkaampi kuin yhdenkään tulivuorenpurkauksen synnyttämässä rikkihappopäästössä. Lisäksi pilvessä oli pölyä, savua ja tuhkaa. Pilven aiheuttama talvi kesti yli 3 vuotta. Typpiyhdisteet luultavasti tuhosivat otsonikerroksen 20 vuodeksi ja myös ehkä happamoittivat merta niin, että kalkkikuoriset eliöt hävisivät.
Teoriat joukkusukupuuton syistä > Asteroiditeoria > Ilmastovaikutukset

Asteroiditörmäys lämmitti maata kuumilla törmäyskaasuilla ja paineaallolla muutaman ensimmäisen minuutin sisään. Myös törmäyksessä noussut vesihöyry kuumensi Maata kasvihuonevaikutuksella. Sitten muutaman päivän päästä törmäyksessä syntyneet stratosfääriin nousseet pöly, noki ja rikkihappopisarat ja muut hiukkaset viilensivät Maata muutamasta vuodesta muutamaan kymmeneen vuoteen ”ydintalveksi”.  Kuukauden sisään Afrikassa oli –10 °C keskilämpötila, ja pakkanen kiristyi ainakin kolme vuotta.
Auringon valoa tuli maan pinnalle yhtä paljon kuin nykyään Saturnuksen pilvien ylle, eli noin sadasosan nykyisestä.
Maan keskilämpötila putosi 26 astetta ja pysyi nollan alapuolella ainakin kolme vuotta. Maapallon keskilämpötila saattoi olla kylmimmillään –30 °C. Meret pysyivät koko jakson sulina, mutta viilenivät ainakin 3 km:n syvyydeltä.
Pintavedet viilenivät 21 °C:stä 6 °C:hen. 
Tropiikin keskilämpötila putosi 27:stä 5 asteeseen.  Afrikassa saattoi olla jopa yli 20 astetta pakkasta.
Lämpö alkoi palata tropiikkiin noin 5 vuoden kuluttua törmäyksestä, ja 8 vuodessa oli jo helteitä. Ennalleen maapallo palautui vasta 30 vuodessa.
Lopuksi muutaman kymmenen- tai muutaman sadan vuoden aikana kasvihuonekaasut lämmittävät Maata. Niitä syntyi metsäpaloissa ja eloperäisen aineen hapettumisessa.
On myös mahdollista, että kyseessä oli kaksoisasteroidi.
Teoriat joukkusukupuuton syistä > Asteroiditeoria > Todisteet asteroiditeorialle

Fyysikko Luis Alvarez, hänen poikansa geologi Walter Alvarez ja kemistit Frank Asaro ja Helen Michel löysivät vuonna 1979 liitukauden ja paleoseenikauden väliseltä rajalta normaalia suurempia iridiumpitoisuuksia mittaamalla kerrostumia neutroniaktivaatioanalyysillä NAA:lla.
Vuonna 1970 Alverez oli ollut mukana löytämässä erästä kerrostumaa, josta voitiin päätellä liitukauden päättäneen KT-rajan syntyneen alle 1 000 vuodessa. 1970-luvulla olivat Sarna-Wojcicki ja muut ajatelleet, että iridiumia voisi käyttää iänmäärityksessä, koska iridiumia sataa maahan meteoriiteista melko tasaista vauhtia.
Painovoimamittaukset ja muut havainnot paljastivat Jukatanilta vuonna 1991 kerrostumien sisään hautautuneen rengasmaisista muodostumista koostuvan Chicxulub-kraatterin, joka syntyi liitukauden lopun aikoihin. Liitukauden ja seuraavan paleoseenikauden rajalla on kerrostuma, jossa on merkkejä asteroiditörmäyksestä, lasimaisia pallosia, tektiittejä ja murskaantunutta kvartsia ja merkkejä kondriittimeteoriittiaineksen normaalia suurimmista määristä näihin aikoihin. Vuonna 2010 41 tutkijan paneeli hyväksyi suuren asteroidin törmäyksen liitukauden lopun joukkotuhon syyksi hyläten Science-lehden artikkelissa tulivuorenpurkauksen riittämättömänä. Selvisi myös, että maakerrostumien sotkeutuminen törmäyksessä selittää sen, että joissain paikoissa Chicxulub-törmäys näyttää tapahtuneen 0,3 miljoonaa vuotta ennen varsinaista joukkotuhoa.
Teoriat joukkusukupuuton syistä > Asteroiditeoria > Shiva-kraatteri?

Joidenkin tutkijoiden mukaan Maahan törmäsi suhteellisen lyhyen ajan sisään muutamia suuria asteroideja. Yksi synnytti ehkä Intian seuduille Shiva-kraatterin saattoi laukaista Deccanin laavapurkaukset tai laajentaa niitä.