stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eila Kaarresalo-Kasari
Elämä

Kaarresalo-Kasari muutti New Yorkiin vuonna 1964 ja suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon New Yorkin kaupunginyliopiston (CUNY) City Collegessa 1968 pääaineenaan elokuva. Hän asui runsaat kymmenen vuotta New Yorkissa ja toimi elokuva-alan eri tehtävissä.
Hän on ohjannut ja tuottanut kolme lyhytelokuvaa: Would Momma Allow? (1968), Ampumarata (Finnish Frustrations, 1969) ja Kotimaani ompi Suomi (1972). Ampumarata sai Filmiauran Jussi-kunniakirjan ja juryn erikoispalkinnon Tampereen kansainvälisillä elokuvajuhlilla 1970.  Amerikkalainen Odeon Film, joka toimi New Yorkissa 1970-luvulla ja oli naisten tekemien elokuvien levittämiseen erikoistunut yritys (ks. aiheesta muualla) osti filmin levitysoikeudet 1971. Myös Arte-televisiokanava osti sen 1996.
Sukupuolten epätasa-arvoa käsittelevä Ampumarata on ensimmäisiä niin sanottuja naisnäkökulmaelokuvia . Siitä on tullut vuosien saatossa klassikko, joka kiertää edelleen kansainvälisiä festivaaleja yli 50 vuotta valmistumisensa jälkeen.
Suomessa Kaarresalo-Kasari oli mukana John Hustonin Kremlin kirjeen (1969) ja Don Siegelin Telefon (1977) kuvauksissa.
Palattuaan lopullisesti Suomeen 1977 Kaarresalo-Kasari alkoi kouluttaa suomalaisia amerikkalaistyylisen small talkin ja flirttailun taidoissa ja kiersi luennoimassa ympäri Suomea yli kymmenen vuoden ajan. Hän julkaisi kirjan Silmänisku, flirtin ja valloitustaidon opas (WSOY 1998).
Nykyisin Kaarresalo-Kasari kirjoittaa miehensä, televisiotutkija ja muusikko Heikki Kasarin kanssa Jazzrytmit-verkkolehteen. Jazzmuusikot ry valitsi Kaarresalo-Kasarin vuoden Jazzdiggariksi 2009. Vuonna 2020 Kaarresalo-Kasari julkaisi elämäkertansa Jazztyttö (Aviador), joka kertoo hänen monikymmenvuotisesta ystävyyssuhteestaan jazzikoni Ornette Colemanin sekä elokuvanero Elia Kazanin kanssa.
Vuonna 2022 julkaistiin Eila Kaarresalo-Kasarin ja Heikki Kasarin kirja Jazzia Manhattanilla.
Aiheesta muualla

Eila Kaarresalo-Kasarin kotisivu
Ampumarata ARTE-kanavalla 1996
Finnish Frustrations,Clairmont Film Festival '95. Google Books.
Finnish Frustrations, Films by Women Chicago '74 (https://www.academia.edu/33112507/Films_by_Women_Chicago_74_pdf)
Finnish Frustrations, the First International Festival of Women's Films, New York, 1972 (https://files.eric.ed.gov/fulltext/ED085034.pdf)
Odeon Films, City University of New York, Six Films by Women from Odeon (https://academicworks.cuny.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1243&context=wsq)
Telefon-elokuvan kuvaukset Suomessa (https://eilakk.tripod.com/telef.jpg)
Vuoden jazzdiggari valittiin toisen kerran (tässä toimiva linkki): https://www.jazzrytmit.fi/s1-uutiset/c1-uutiset/eila-kaarresalo-kasari-valittiin-vuoden-jazzdiggariksi/
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Arvi Kahri

Arvi Ilmari Kahri (19. joulukuuta 1935 Kymi – 21. syyskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori, joka opetti pitkään Helsingin yliopistossa. Hän valmistui lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1963, ja väiteltyään tohtoriksi 1966 hän suoritti jatko-opintoja Harvardin yliopistossa 1968–1970.
Kahri opetti anatomiaa ja patologiaa Helsingin yliopiston patologian laitoksessa vuodesta 1962 alkaen, aluksi assistenttina, vuodesta 1981 apulaisprofessorina; hän jäi eläkkeelle vuonna 2000. Hän julkaisi kaikkiaan noin 90 kirjoitusta anatomian, patologisen anatomian ja kokeellisen endokrinologian alalta.
Kaarroke

Kaarroke eli koketti on joihinkin vaatteisiin kuuluva, tukevuutta antava hartiakappale, johon usein laskostettu tai poimutettu etuosa (miehusta) ja selkäkappale kiinnitetään. Kaarroke on tavallisesti kaksinkertainen ja sitä käytetään paidoissa, puseroissa, takeissa ja mekoissa.  Sitä käytetään sekä miesten että naisten vaatteissa. Kaarrokkeeksi nimitetään myös hameen vyötärössä olevaa leveähköä, asua tukevoittavaa kaksinkertaista kangaskaistaa, johon poimutus tai laskostus kiinnitetään.
Sana koketti, joka tarkoittaa myös keimailevaa naista, on peräisin ranskan kielen sanasta coquet ja se puolestaan juontuu ranskan sanasta coq, ’kukko’.
Kaarrokeneule

Neuleissa kaarroke tarkoittaa saumattomana pyöröneuleena toteutetun puseron yläosaa, joka kapeutuu ylhäältä kaula-aukkoa kohti raglan- tai säteittäisinä kavennuksina tai näiden yhdistelmänä. Kaarroke voidaan neuloa yksivärisenä, mutta usein kaarrokeneuleella tarkoitetaan pääntien muodon mukaan kaartuvaa yhtenäistä kirjoneulekuviota miehustassa ja hartioilla. Monet perinteiset islantilaiset (ks. lopapeysa) ja norjalaiset villapaidat ovat tällaisia kaarrokeneuleita.
Kirjallisuutta

Makkonen, Katja: Kaarrokeneuleita kettujen saaresta. Otava 2022. ISBN 9789511457619.
Jäänmurtaja

Yhdysvaltojen rannikkovartioston jäänmurtajia.
Jäänmurtajat Kontio ja Otso kuvattuna jäänmurtaja Urhon kannelta Katajanokan rannassa.
Jäänmurtaja on laiva, joka on suunniteltu vesistön pinnalla olevan jään särkemiseen vesiväylältä, satamasta tai muulta alueelta. Se mahdollistaa talvimerenkulun merialueilla, joilla vesi jäätyy ja joilla satamat olisivat muuten kiinni jopa useita kuukausia vuodessa. Alus murtaa jään omalla painollaan ja painaa syntyneet jäälohkareet sivuilleen ja alleen. Näin syntyy kulkukelpoinen uoma murtajalle itselleen tai avustettavina oleville muille aluksille.
Jäänmurtajan ja jäissä kulkuun pystyvän (jäävahvisteisen) aluksen olennaisin ero on se, että jäänmurtaja pystyy omin avuin irrottautumaan jäästä, kun sen vauhti pysähtyy ja se tarttuu jäähän kiinni. Irrottautumiseen ei riitä pelkkä suuri koneteho, vaan siihen tarvitaan erikoislaitteita, kuten kallistus-, viippaus- tai ilmahuuhtelujärjestelmää tai keulapotkureita.
Jäänmurto ja avustus

Tasaisen jään murtuminen taivutuksesta ja murskaantuminen kuluttaa kokonaisenergiantarpeesta vain muutaman prosentin. Jäänmurtajan edetessä hitaasti eniten energiaa kuluu jään upottamiseen hydrostaattista painetta vastaan. Nopeammin liikuttaessa eniten energiaa kuluu jään kääntämiseen ja kiihdyttämiseen upotuksen aikana. Jokaiseen jäänmurtamisen vaiheeseen sisältyy melkoinen kitka murtajan rungon ja jään välillä.
Avustettavan aluksen irrottamiseen jääkentästä murtaja tarvitsee hyviä ohjailuominaisuuksia ja ketteryyttä. Kun jäät aluksen ympärillä on rikottu, niin tavallisesti jäänmurtaja kulkee edellä tehden uomaa eli ränniä, jossa yksi tai useampi avustettava seuraa. Jos uoma on raskaskulkuinen, avustettava alus murtajaan verrattuna leveä tai jäiden liike sulkee uoman nopeasti, tarvitaan hinausta. Jos olosuhteet sallivat tasaisen kulun, niin voidaan käyttää pitkää, 50–100-metristä hinauskaapelia. Hinaukseen liittyy kuitenkin päälleajoriski, jos murtaja pysähtyy jääesteeseen.
Yleensä käytetään haarukkahinausta, jossa murtajalta annetut kaksi vaijeria kiinnitetään avustettavan aluksen pollareihin ja aluksen keula vedetään kiinni murtajan peräosassa olevaan syvennykseen, hinaushaarukkaan. Tällainen kahden aluksen kytkye etenee tehokkaasti molempien käyttäessä potkureitaan. Hinattavan aluksen noudattaessa murtajan antamia ohjeita ruori- ja koneohjailussa se toimii samalla kytkyeen aktiiviperäsimenä. Kurssia muutettaessa hinattavan aluksen on käännettävä ruoria päinvastaiseen suuntaan kuin normaalisti, jotta kytkye kääntyisi haluttuun suuntaan.
Kallistelu ja viippaus

Jäähän juuttuneen murtajan keinuttamisen tarkoituksena on aluksen rungon ja jään välisen lepokitkan muuttaminen liikekitkaksi, jolloin murtajan eteneminen helpottuu. Liikkuvan murtajan kallistelu ei enää nopeuta sen kulkua.
Kallistelujärjestelmä pumppaa vettä murtajan toisella laidalla olevista tankeista toisella laidalla oleviin tankkeihin. Jäänmurtaja Urhon kolme pumppua voivat siirtää vettä 230 kuutiometriä minuutissa. Näin 610 kuutiometriä painolastivettä siirtyy laidalta toiselle noin 50 sekunnissa ja Urholle saadaan 13 asteen maksimikallistus.
Trimmi- eli viippausjärjestelmässä vettä siirretään nopeasti murtajan keulaosassa ja peräosassa olevien tankkien välillä. Näin murtajan keula ja perä saadaan nousemaan vuorotellen puolen metrin verran.
Uusissa murtajissa käytetään vaakatasossa 360 astetta kääntyvää Azipod-ruoripotkuria. Kääntelemällä sitä edestakaisin saadaan murtajan perä sivuttaisliikkeeseen, joka korvaa kallistelun, eikä murtajaan tarvitse rakentaa lainkaan kallistusjärjestelmää.
Ilmahuuhtelu

Kallistusjärjestelmä tarvitsee paljon tilaa ja painaa paljon. Keulapotkurit taas ovat kalliit, haittaavat avovedessä kulkua ja vaativat lisäkonehuoneen. Siksi ne eivät sovellu kauppa-aluksiin, joita varten on kehitetty ilmahuuhtelujärjestelmä. Se soveltuu myös polaarijäänmurtajiin, joissa keulapotkurit eivät kestä Jäämeren kovia ja paksuja jäitä.
Ilmahuuhtelussa eli ilmapulputuksessa laivan keulassa, vesiviivan alapuolella olevien reikien kautta puhalletaan veteen paineilmaa. Ilmakuplien noustessa pintaan ne saavat veden virtaamaan mukanaan ylöspäin, ja tämä vesivirta pienentää rungon ja jään välistä kitkaa. Kun kaikki ilma puhalletaan vain toiselle puolelle, saadaan alus kääntymään. Tunneliohjauspotkuriin verrattuna järjestelmän hyötysuhde on huono, ja alus reagoi ohjailuun paljon hitaammin. Ilmahuuhtelu toimii kuitenkin luotettavasti vaikeissakin oloissa. Pienellä nopeudella kuljettaessa ilmahuuhtelulla on sama vaikutus kuin pääkoneen tehon kaksinkertaistamisella.
Keulapotkurit ahtojäissä

Yksi keino aluksen rungon ja jään välisen kitkan pienentämiseen on rungon huuhtelu keulapotkurien synnyttämän vesivirran avulla. Keulapotkurien avulla murtaja selviytyy paksunkin jäävallin läpi, kunhan valli ei ole yhtä jääkappaletta.
Tuuli saa jään liikkeelle ja kasautumaan röykkiöiksi. Tällaiset kasautumat, ahtojäät, muodostavat pitkiä harjanteita eli ahtojäävalleja. Vallin näkyvää osaa nimitetään harjaksi ja vedenalaista osaa köliksi. Jäävallissa on Arkhimedeen lain mukaisesti vedenpinnan alapuolella 8–10 kertaa niin paljon jäätä kuin pinnan yläpuolella. Itämerellä on mitattu vedenpinnasta 3,5 metrin korkeudelle ulottunut valli, joka oli 31,5 metriä syvä. Yleensä vallit ovat 0,5–2 metriä korkeita. Itämerellä tyypillisessä metrin korkuisessa ahtojäävallissa on vedenpinnan alapuolella parimetrinen kerros ydinjäätä eli yhteenjäätyneitä jäälauttoja. Niiden alla voi olla 8-metrinen vyöhyke lähes irrallisia jäälauttoja ja jääsohjoa. Tällainen röykkiö siirtyy helposti sivuun murtajan edestä.
Arktisten merien monivuotisissa jäävalleissa saattaa olla 5–6 metrin paksuudelta kiinteää ydinjäätä, jollaisen murtamiseen keulapotkurit eivät kykene, vaan tarvitaan muunlaista murtotekniikkaa.
Keulapotkurien käyttö on ilmahuuhtelua tehokkaampi menetelmä rungon huuhteluun. Ne myös auttavat aluksen ohjailussa hitaasti kuljettaessa: alus voi kääntyä paikallaan ja kulkea sivuttain.
Muita menetelmiä

Pienissä sisävesialuksissa käytetty jäissä liikkumiskykyä parantava laite on tärinäherätin. Se perustuu siihen, että keulakannella pyörivä muutaman tonnin epäkesko saa aluksen keulan tärisemään, jolloin jään ja rungon välinen kitka pysyy liikekitkana.
Eräs keino optimoida aluksen kulku sekä jäissä että avovedessä on tehdä aluksesta kaksitoiminen. Tällainen DAT (double acting tanker)- tai DAS (double acting ship) -alus kulkee avovedessä keula edellä ja jäissä perä edellä. Menetelmää käytti jo 1880-luvulla Pohjois-Amerikan Isoillajärvillä murtaja Algomah kulkiessaan vaikeissa jääoloissa takaperin.
Uudelleen em. tapaa alkoivat käyttää 1990-luvulla rakennetut alukset, joissa on atsimutaaliset 360 astetta kääntyvät potkurijärjestelmät. Suomalaisista aluksista Nordicassa ja Fennicassa on Aquamaster-potkurilaitteet ja Botnicassa Azipod-potkurilaitteet.  (Arkistoitu – Internet Archive)
Vinomurtaja on kokeiluasteella oleva alustyyppi, joka kulkisi joko normaalisti keula edellä tai vinosti sivuttain. Vinokulussa syntyisi riittävän leveä uoma suurillekin aluksille, jos idea toimii myös käytännössä.
Nykymurtajista on pyritty tekemään monitoimialuksia, jotta niitä voidaan käyttää myös avovesillä. Perinteinen pullea murtajatyyppi on vahva ja kulkee hyvin jäissä mutta on avovedessä kiikkerä ja paljon tehoa vaativa. Nykymurtajien keinumista vähennetään palleköleillä ja aktiivisella keinunnanvaimennuksella, joka pumppaa vettä edestakaisin tankista toiseen.
Historiaa

Pohjoisilla merialueilla on aina siitä lähtien kun jäisillä vesillä on ylipäänsä navigoitu suunniteltu laivoja jään kestävyyden huomioiden. Rakenteet on tehty tukeviksi, ja erityisesti keulaa on saatettu vahvistaa puulaivojen aikaan rautaisilla suojilla.
1800-luvun lopulla useissa maissa alettiin rakentaa jäänmurtajia, yleensä rannikoiden, satamien ja pienten merien, kuten Itämeren, laivaväylien aukipitämiseen. Tosin Neuvostoliitossa ja nykyään Venäjällä käytetään myös valtamerireiteille suunniteltuja suuria, ydinkäyttöisiä jäänmurtajiakin. Niillä pystytään murtamaan useiden metrien paksuista ikijäätä, ja edes pohjoisnapa ei ole niille saavuttamattomissa. Ensimmäisenä pinta-aluksena pohjoisnavan saavutti NS Arktika 17. elokuuta 1977.
Muita merkittäviä jäänmurtajien käyttäjiä ovat Suomi, Ruotsi, Norja, Kanada ja Yhdysvallat. Myös eräillä eteläisillä mailla, kuten Argentiinalla, on jäänmurtokalustoa.
Suomen jäänmurtajat

| Nimi | Valmistumisvuosi | Akseliteho (MW) | Vetoisuus (brt) | Suurin pituus (m) | Leveys (m)  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| jm Polaris | 2016 | 19 | 9300 | 110,0 | 24,4 |
| msv Fennica | 1993 | 15 | 9088 | 116,0 | 26,0 |
| msv Nordica | 1994 | 15 | 9088 | 116,0 | 26,0 |
| jm Kontio | 1987 | 15 | 7066 | 99,0 | 24,2 |
| jm Otso | 1986 | 15 | 7066 | 99,0 | 24,2 |
| jm Sisu | 1976 | 16,2 | 7525 | 106,6 | 23,8 |
| jm Urho | 1975 | 16,2 | 7525 | 106,6 | 23,8 |
| jm Voima | 1954 (1979) | 10,2 | 4159 | 83,5 | 19,4 |
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Erkki Kauhanen: Jäät päreiksi sitten kesätöihin! Tiede 2003:7 sivut 34–39.
Mika Remes: Parhaat murtajat tulevat Suomesta, Tiede 2013:1 sivut 44–49.
Ari Turunen & Petja Partanen: Raakaa voimaa. Suomalaisen jäänmurtamisen tarina, Atena 2011, ISBN 978-951-796-762-4.
Jäänmurtaja Kapitan Hlebnikov helikopterista kuvattuna Rossin merellä, lähellä Etelämannerta
Museojäänmurtaja Tarmo Kotkan Kantasatamassa.
Ydinkäyttöinen jäänmurtaja Jamal kuljettaa turisteja pohjoisnavalle elokuussa 2001
Suomalaiset Kontio- ja Otso-jäänmurtajat
Suomen jäänmurtajia kesällä 2004 Katajanokan laiturissa Helsingissä: Sisu ja Urho, Kontio ja Otso sekä Apu ja Voima (Apu myytiin Venäjälle jokimurtajaksi vuonna 2006).
Niilo Jääskinen

Arvo Niilo Ilmari Jääskinen (s. 16. syyskuuta 1958 Mikkeli) on suomalainen oikeustieteen tohtori ja Euroopan unionin tuomioistuimen tuomari vuodesta 2019. Vuosina 2009–2015 Jääskinen toimi Euroopan unionin tuomioistuimen julkisasiamiehenä. Hän oli ensimmäinen julkisasiamiehenä toiminut suomalainen. Jääskinen oli korkeimman hallinto-oikeuden jäsen vuosina 2003–2009 ja 2015–2019.
Koulutus ja ura

Jääskinen valmistui vuonna 1980 oikeustieteen kandidaatiksi ja vuonna 1982 oikeustieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta. Vuonna 1984 hänestä tuli varatuomari. Oikeustieteen tohtoriksi hän väitteli 4. syyskuuta 2008 Helsingin yliopistossa tarkastetulla väitöskirjalla "Eurooppalaistuvan oikeuden oikeusteoreettisia ongelmia" (engl. The Europeanization of Law: Jurisprudential Problems). Jääskinen sai väitöskirjastaan Suomalaisen Lakimiesyhdistyksen jakaman K. G. Idmanin palkinnon. Vuodesta 2013 Jääskinen on ollut Helsingin yliopiston eurooppaoikeuden ja yleisen oikeustieteen dosentti.
Vuodet 1979–1980 Jääskinen toimi Helsingin yliopistossa tutkimusavustajana. Vuosina 1981–1983 hän hoiti yliopistossa assistentin ja amanuenssin tehtäviä. Vuosina 1983–1984 hän työskenteli Rovaniemen tuomiokunnan notaarina ja käräjätuomarina, kunnes palasi jälleen Helsingin yliopistoon yleisen oikeustieteen assistentiksi vuosiksi 1984–1986. Vuonna 1986 hän toimi myös viransijaisena yleisen oikeustieteen professorina.
Koulutus ja ura > Ministeriöissä

Yliopistosta Jääskinen siirtyi vuosiksi 1987–1989 oikeusministeriöön lainsäädäntöneuvokseksi. Hän toimi samassa tehtävässä myös ulkoministeriössä vuosina 1989–1990. Vuodesta 1990 vuoteen 1995 Jääskinen oli jälleen oikeusministeriön lainsäädäntöneuvos toimien samalla ETA-yksikön päällikkönä. Vuosina 1990–1992 Jääskinen oli Suomen EU-jäsenyysneuvottelujen neuvotteluryhmän jäsen. Hän toimi oikeudellisia ja institutionaalisia kysymyksiä käsitelleiden työryhmien puheenjohtajana. Käytännössä Jääskinen oli vastuussa EU-lainsäädännön siirtämisestä suomalaiseen lainsäädäntöön.
Vuonna 1995 suuresta valiokunnasta tuli eduskunnan EU:ta koskevien asioiden valmisteleva toimielin ja Jääskinen siirtyi eduskunnan kanslian valiokuntaneuvokseksi. Hän toimi suuren valiokunnan sihteerinä sekä EU-sihteeristön päällikkönä vuoteen 2000.
Jääskinen toimi vuonna 2003 valtioneuvoston kanslian selvitysmiehenä EU:n toimivaltaa ja Ahvenanmaan asemaa koskevassa asiassa sekä oikeusministeriön selvitysmiehenä Ahvenanmaan maakuntalakien valvontaan liittyvissä erityiskysymyksissä vuonna 2005. Vuonna 2006 Jääskinen toimi yhdessä Jorma Rantasen kanssa opetusministeriön selvitysmiehenä yliopistojen taloudellisen ja hallinnollisen aseman uudistamista koskevassa selvityksessä.
Koulutus ja ura > Korkeimmassa hallinto-oikeudessa ja EU:n tuomioistuimessa

Heinäkuusta 2000 joulukuuhun 2002 Jääskinen toimi korkeimman hallinto-oikeuden ylimääräisenä hallintoneuvoksena. Tammikuussa 2003 hänestä tuli varsinainen hallintoneuvos.
Jääskinen jäi hallintoneuvoksen tehtävästä virkavapaalle vuosiksi 2009–2015 kun hänet nimitettiin 25. helmikuuta 2009 Euroopan unionin tuomioistuimen julkisasiamieheksi (engl. advocate-general) 7. lokakuuta 2009 alkaneelle kuusivuotiskaudelle. Lokakuussa 2012 hänet valittiin ensimmäiseksi julkisasiamieheksi yhden vuoden toimikaudeksi. Jääskinen toimi julkisasiamiehenä lokakuuhun 2015 saakka, jonka jälkeen hän palasi korkeimpaan hallinto-oikeuteen toimien oikeusneuvoksena 2015–2019 sekä korkeimman hallinto-oikeuden presidentin sijaisena 2018–2019.
Jääskinen nimitettiin Euroopan unionin tuomioistuimen tuomariksi Allan Rosasin seuraajaksi. Jääskisen toimikausi alkoi 7. lokakuuta 2019 ja päättyy 6. lokakuuta 2021.
Koulutus ja ura > Luottamustoimia

Jääskinen on ollut Suomen Kulttuurirahaston säätiön hallituksen jäsen, vuosina 2003–2006 varapuheenjohtaja ja vuosina 2006–2009 puheenjohtaja. Sittemmin hän on kuulunut rahaston hallintoneuvostoon. Hän on myös Europäische Rechtsakademien (ERA) Board of Trusteesin jäsen vuodesta 2003.
Julkaisuja

EEC ja ulkomaalaiset yritykset: Euroopan talousyhteisön kilpailunrajoitusoikeuden soveltaminen ulkomaalaisiin yrityksiin. Suomen lakimiesliiton kustannus, 1984. ISBN 951-640-215-1
Avoimet yhtiöt ja kommandiittiyhtiöt (yhdessä Thomas Wilhelmssonin kanssa). Lakimiesliiton kustannus, 1988. ISBN 952-14-0330-6
Euroopan talousalue: Suomi ja oikeudelliset kysymykset (yhdessä Leif Sevónin ja Esa Paasivirran kanssa). Lakimiesliiton kustannus, 1994. ISBN 951-640-700-5
”Euroopan unionin konstitutio: Perussopimus vai perustuslaki”, Oikeustiede 34, s. 67–153. Suomalainen lakimiesyhdistys, 2001. ISBN 951-855-187-1
Euroopan unioni: Oikeudelliset perusteet. Talentum, 2007. ISBN 978-952-14-0980-6
Aiheesta muualla

Valtioneuvoston kanslian tiedote 2.4.2003 "EU:n toimivalta ja Ahvenanmaa – selvitysmies Niilo Jääskisen selvitys (Arkistoitu – Internet Archive)
Opetusministeriön tiedote 17.1.2007: "Selvitysmiehet: Yliopistoista itsenäisiä julkisoikeudellisia laitoksia – autonomia vahvistuu" (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Puola
Kaaranneskosken vesivoimalaitos

| Kaaranneskosken voimalaitos |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi 
Sijainti:  Sirkkakoski, Pello
Koordinaatit:  66°38′49″N, 24°25′34″E
Rakentaminen alkoi:  1953
Sähköverkkoon:  1954
Valmistunut:  1954
Perustaja:  Länsi Lapin Voima Oy
Omistaja:  Tornionlaakson Voima Oy
Pato
Tyyppi:  maapato
Vesistö:  Tornionjoen vesistö, Tengeliönjoen valuma-alue
Joki tai koski:  Kaaraneskoski
Valuma-alue:  944,45 km²
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Vietonen
Pinta-ala:  35,377 km²
Kokonaistilavuus:  0,22514643628 km³
Syvyys:  20,39 m
Keskikorkeus:  91,8 m  mpy.
:  (90,0–93,0 m mpy.)
Alapuolinen allas
Nimi:  Miekojärvi
Pinta-ala:  53,3394 km²
Kokonaistilavuus:  0,34862509884 km³
Syvyys:  22,84 m
Keskikorkeus:  76,9 m mpy.
Voimalaitos
Tyyppi:  säännöstelyvoimalaitos
Pudotuskorkeus:  16 m  
Rakennevirtaama:  21 m³/s  
Kapasiteetti:  3 MW
Vuosituotanto:  10 GWh 
 fiKaaranneskosken voimalaitos 
Kaaranneskosken voimalaitos (myös Kaaraneskoski ) on Lapin Pellossa lähellä Sirkkakosken kylää oleva vesivoimalaitos, joka sijaitsee Tornionjoen vesistössä Tengeliönjoen valuma-alueella Vietosen ja Miekojärven välisessä Kaaranneskoskessa. Voimalaitos valmistui vuonna 1954, ja se on yksi harvoista Tornionjoen vesistön vesivoimalaitoksista.
Historiaa

Oulun läänin maaherra kuvailee Haapakosken vesivoimalaitoksen lupapäätöksessään vuonna 1920 Tengeliönjoen valuma-alueesta, että ”Kaaranneskoski on mahtava” . Ragnar Nordström osti 1950-luvun alussa yhtiön Ab Aavasaksa Oy ja vaihtoi sen nimen Aavasaksa Oy:ksi. Hän perusti toisenkin yhtiön, Länsi-Lapin Voima Oy:n, jonka nimissä hän ryhtyi rakentamaan vuonna 1953 Kaaranneskosken voimalaitosta. Paikka oli voimalaitokselle otollinen, sillä järvien välinen kannas oli kapea ja vedenpintojen korkeusero oli 15 metriä. Voimalaitos valmistui vuonna 1954 . Samalla aloitettiin Vietosen säännöstely. Seuraavan Jolmankosken voimalaitoksen valmistuttua joutui yhtiö rahallisiin vaikeuksiin. Yhtiön ostivat vakuutusyhtiöt Salama, Kullervo ja Pohjola. Länsi-Lapin Voima Oy sulautettiin 1960-luvun alkupuoliskolla Aavasaksa Oy:öön. Vuonna 1980 Pohjola myi sen Tornionlaakson Voima Oy:lle, jonka omistivat puoliksi Tornionlaakson Sähkö Oy ja Pohjolan Voima Oy. Aavasaksa Oy:n käynnistämä, ja Tornionlaakson Voiman Oy jatkama kolmannen vesivoimalaitoksen rakentaminen Portimokoskeen tuli päätökseen vuonna 1987, jolloin Portimokosken vesivoimalaitos valmistui. Kaaranneskosken voimalaitosta on peruskorjattu vuosina 2009–2010 .
Toiminta

Voimalaitoksen omistavat puoliksi Tornionlaakson Voima Oy ja PVO-Vesivoima Oy, jonka omistaa Pohjolan Voima Oy. Se sijaitsee Vähä-Vietosen Lohilahden luusuasta alkavassa Kaaraneskoskessa, joka laskee Miekojärven Honkasaarenselälle Alimmaisen Revonsaaren kohdalle. Kosken putouskorkeus nykyisillä järvien vedenpinnan korkeuksilla on 16 metriä, ja voimalaitoksen voimalaitteena on pystyakselinen Kaplan-turbiini. Turbiini tuotti aikaisemmin maksimitehonaan 2,5 megawattia, mutta vuoden 2010 peruskorjauksen jälkeen sen maksimiteho on 3,0 megawattia.
Voidakseen tuottaa mahdollisimman paljon sähköä on voimalaitoksen omistajilla oikeus säännöstellä Vietosta. Tähän sai Länsi-Lapin Voima Oy jättämäänsä hakemukseen (päiväys 2.2.1953) väliaikaisen luvan 21.7.1954. Lopullisen luvan yhtiö sai luultavasti Pohjois-Suomen vesioikeudelta 22.6.1965. Lupaehtoja on muutettu v. 1976–1977, ja juoksutusten aiheuttamat rantojen eroosion sekä kala- ja rapukantojen haittavaikutuksia on myös ratkottu oikeusistuimissa. Vietosen vedenpinnan korkeus on ollut keskimäärin noin 91,8 metriä mpy. Säännöstelyn raja-arvoiksi on määritetty 90,0 metriä ja 93,0 metriä mpy. eli säännöstelyvälin on vuoden aikana pysyttävä kolmen metrin vaihteluvälissä.
Säännöstelyssä vuodenaikojen erilaiset lumitilanteet ja sadekertymät tekevät toiminnasta joskus haastavan, ja voimalaitoksen alapuolisesta kanavasta on mitattu suuriakin virtaamia. Kolme suurinta ovat olleet 63,60 m³/s (28.5.1973), 63,40 m³/s (8.11.1967) ja 60,70 m³/s (19.8.1992).