stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Souk Ahras

| Souk Ahras سوق أهراس, Sūq ’Ahrās |
| --- | --- |
 Entinen kaupungintalo.
 Souk Ahras
 Koordinaatit: 36°17′1″N, 7°57′15″E 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Souk Ahras
Piirikunta:  Souk Ahras
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  36,38 km²
Väkiluku (2017):  182 300
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Souk Ahras (arab. سوق أهراس‎, Sūq ’Ahrās) on kaupunki ja Souk Ahrasin maakunnan hallinnollinen keskus Algeriassa. Se sijaitsee Tell-Atlasvuoristossa 545 kilometriä Algerista itään. Souk Ahrasin kunnassa oli arviolta 182 300 asukasta vuonna 2017.
Souk Ahrasin kunnan pinta-ala on 36,38 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Mechrohan ja Ouled Drissin, idässä Ouillenin, etelässä Zaarourian ja lännessä Hananchan kuntiin. Seudun ilmastoon vaikuttavat Välimeri ja Sahara. Kesät ovat kuumia ja kuivia ja talvet viileitä ja kosteita. Vuotuinen sademäärä on 650 millimetriä.
Kaupungin paikalla on sijainnut numidialainen Thagaste, josta tuli ensimmäisen vuosisadan lopulla roomalainen siirtokunta. Se muistetaan kirkkoisä Augustinuksen synnyinpaikkana.
Souk Ahrasista on maantieyhteydet naapurimaakuntiin ja Tunisiaan sekä rautatieyhteydet Annabaan, Tunisian rajalle ja Tébessan maakunnan El Kouifiin.
Kaupungissa on tekstiili-, maali- ja lasitehtaat sekä elintarviketeollisuutta. Ympäröivä maaseutu tuottaa viljaa, vihanneksia, maitoa ja lihaa. Souk Ahrasissa toimii Mohamed Cherif Messaadian yliopisto.
Paikallisia nähtävyyksiä ovat roomalaisajan rauniot, bysanttilainen linnoitus, vuonna 1856 rakennettu El Attiqin moskeija, Sidi Messaouad El Bousirin mausoleumi ja ranskalaistyylinen kaupungintalo. Pyhän Augustinuksen museossa on esillä antiikin ajan veistoksia ja muistotauluja berberin- ja latinankielisine kirjoituksineen. Kaupungintalon museossa on esineitä ja mosaiikkeja lähiseudun arkeologisista kohteista.
Sotsialist-revoljutsioner

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Sotsialist-revoljutsioner (ven. Социали́ст-революционе́р, ”Sosialistivallankumouksellinen”) oli Helsingissä vuosina 1917–1918 ilmestynyt venäjänkielinen vasemmistososialistivallankumouksellinen sanomalehti.
Heinäkuussa 1917 ensimmäisen kerran ilmestynyt Sotsialist-revoljutsioner oli yksi helmikuun vallankumouksen jälkeen syntyneistä venäläisistä sotilaslehdistä. Se perustamisen syynä oli vasemmistososialistivallankumouksellisten erottaminen Sosialistivallankumouksellisesta puolueesta ja puolueen Helsingin-äänenkannattajan Narodnaja nivan joutuminen oikeistososialistivallankumouksellisen Sergei Tsionin käsiin.
Sotsialist-revoljutsioner ilmoittautui ensin Helsingin vasemmistososialistivallankumouksellisinternationalistien ja sittemmin Sosialistivallankumouksellisen puolueen Suomen aluekomitean äänenkannattajaksi. Helmikuuhun 1918 saakka kuudesti viikossa ilmestyneen lehden toimittajina työskentelivät muun muassa Proš Prošjan, Aleksei Ustinov ja Pavel Šiško.
Aiheesta muualla

Sotsialist-revoljutsioner -lehden numeroita digitoituina
Sotsialist-revoljutsioner digitoituna kansalliskirjastossa
Sotilasdiktatuuri

Sotilasdiktatuuri on diktatuurin muoto, jossa maata hallitsee armeija. Johdossa olevat, yleensä korkeat, upseerit muodostavat sotilasjuntan ja valitsevat keskuudestaan johtajan. Joskus johtajaksi nostetaan pelkkä keulakuva, jolla ei ole valtaa. Tästä esimerkki on 1980-luvun Panama, jota hallitsi todellisuudessa kenraali Manuel Noriega, vaikka presidentteinä oli siviilejä. Sotilasjuntan hallitseman maan hallintorakenne ja hierarkia otetaan yleensä suoraan armeijasta.
Sotilasdiktatuureja nousi toisen maailmansodan jälkeen paljon etenkin Latinalaiseen Amerikkaan. Kylmän sodan aikana Yhdysvallat piti huolta siitä, että ne olivat antikommunistisia. Myös Afrikassa on ollut joitain sotilasdiktatuureja.
Sotilasdiktatuurit ovat diktatuurin muodoista lyhytaikaisimpia, ja monesti ne on tarkoitettukin vain väliaikaisiksi. Sotilasdiktatuuri johtaa usein niin sanottuun persoonalliseen diktatuuriin, jossa diktaattoriksi nousee juntan johtaja tai puolueen johtaja.
Sotilasdiktaattoreita

Thaimaan pääministeri kenraali  Prayut Chan-o-cha.
Kansallisen Kiinan johtaja generalissimus Tšiang Kai-šek.
Paraguayn presidentti Alfredo Stroessner.
Espanjan diktaattori Francisco Franco vuonna 1975.
Virtaan vesivoimalaitos

| Virtaan vesivoimalaitos |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi 
Sijainti:  Virtaa, Sysmä
Koordinaatit:  61°26′56″N, 25°43′41″E
Sähköverkkoon:  1956 
Valmistunut:  1956
Lopetettu:  2012 
Omistaja:  Virtaankosken Voima Oy / Hiitolanjoen Voima Oy
Pato
Tyyppi:  betonipato
Vesistö:  Sysmän reitin valuma-alue (14.7)
Joki tai koski:  Tainionvirta
Valuma-alue:  1 830,77 km²  
Keskivirtaama:  14,5 m³/s  
Korkeus joki:  82,09 m  
Korkeus reunalle:  82,44 m 
Pituus:  62 m  
Juoksutuskanavia:  5 
Tyyppi:  portti
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Pudotuskorkeus:  3,54 m  
Turbiinit:  2 kpl 
Kapasiteetti:  0,4 MW 
Vuosituotanto:  2,5 GWh 
 fiVirtaan vesivoimalaitos 
Virtaan vesivoimalaitos  on Päijät-Hämeessä Sysmässä Tainionvirrassa vuodesta 1956 vuoteen 2012 toiminut pieni vesivoimalaitos. Siitä on käytetty myös nimeä Virtaankosken vesivoimalaitos. Voimala on toiminut Tainonvirran alimmalla osuudessaan noin 600 metriä Päijänteen suistosta.
Voimalaitos

Voimalaitoksen pato ja muut rakennelmat olivat 62 metriä pitkät ja ne sulkivat koko joen. Padossa oli kolme sekä vanhaan että uuteen voimalaan liittyvää aukkoa, joiden leveydet olivat 3,86 metriä, 3,94 metriä ja 5,00 metriä. Aukkojen kynnyskorkeydet olivat 80,01 ja 80,06 metriä mpy. Padon harjakorkeus oli 82,44 metriä mpy. Tulva-aukkojen leveydet olivat 1,85 metriä, 2,82 metriä, 1,79 metriä, 3,96 metriä ja 2,37 metriä. Niillä kaikilla oli hieman eri kynnyskorkeudet.
Voimalaitosrakennuksessa oli käytössä kaksi vesiturbiinia, joiden yhteenlaskettu sähköntuotantoteho on 400 kilowattia. Voimalaitoksen keskimääräinen pudotuskorkeus oli 3,54 metriä, kun padon yläpuolinen vedenpinta sijaitsi yleensä 82,09 metrin korkeudella ja alapuolinen korkeus seurasi Päijänteen vedenpinnan vaihteluita. Yläpuolisen jokiosuuden vedenpinta ulottui Kaartin virralle asti. Padolla ei varsinaisesti säännöstelty yläpuolista vesistöaluetta, vaan sen kautta on juoksutettu Tainionvirran kautta tuleva kulloinenkin virtaama. Se on ollut keskimäärin 14,5 kuutiometriä sekunnissa. Voimalaitos on tuottanut vuodessa keskimäärin 2 500 megawattituntia sähköenergiaa.
Säännöstely ja kalatalousvelvoitteet

Voimalaituksen lupaehdoissa on mainittu säännöstelyn velvoite. Vedenpinnan korkeus on padolla pysyttävä 81,71–82,15 metrin mpy. (N60+) välillä. Kun pinta nousee yläkorkeudelle, tulee kaikki tulvaluukut pitää auki ja kun pinta laskee alakorkeudelle, on tulvaluukut ja tubiiniluukut pidettävä suljettuina.
Kalatalousvelvotteisiin tuli vuonna 2006 kalatien rakentaminen. Sitä ei koskaan tehty, joten vuonna 2012 voimalan toimilupa keskeytettiin. Voimala oli siitä alkaen suljettuna ja loppuaikana oli Virtaankosken Voima Oy pyytänyt lupaehtoihin muutoksia muun muassa kalanistutuksien muodossa.
Historiaa

Virtaankosken vesimyllylle oli ollut lupakirja vuodesta 1863 alkaen. Aluksi koskessa toimi parikin vesimyllyä, joiden osittaisten patojen väliin jäi vaelluskaojen mentävä aukko. Mutta 1910-luvulta alkaen joen sulki yhtenäinen pato, joka on tehostanut vesivoiman käyttöä. Vuonna 1956 rakennettiin koskeen voimalaitokselle patorakennelma ja voimalarakennus, jossa aloitettiin sähköntuotanto.
Päijänteen vaelluskalojen vaelltusreittien vapauttamisessa Tainionvirta on otettu erääksi kärkikohteeksi. Voimalaitos joutui vuonna 2012 virannomaisten vaatimuksesta lopettamaan toimintansa, koska se ei ollut hakennut toiminnalleen vuonna 2006 määrättyä ympäristölupaa. Ympäristöluvan tärkeäksi ehdoksi tuli kalatien rakentaminen. Voimalaitoksen omisti tuolloin Virtaankosken Voima Oy. Voimalaitos sai vuonna 2017 pysyttämispääöksen, mutta sille langetetut kalatalousvelvoitteet säilyivät.
Voimalaitos siirtyi vuoden 2022 alussa Hiitolanjoen Voima Oy:n omistukseen. Tarkoituksena on purkaa pato ja ennallistaa Tainionkoski. Jos syyskuussa irroitettiin voimalaitosrakennuksesta vesiturbiinit.
Aiheesta muualla

Kokkonen, Jyri & Rautanen, Toivo: Mikkelin vesi- ja ympäristöpiirin alueen vanhat vesilaitokset.  (monistesarja, nro 623)  Helsinki:  Vesi- ja ympäristöhallitus, 1995.  Issn 0783-3288  ISBN 951-53-0049-5  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 27.10.2022).
Virtaan pienvesivoimalaitoksen purku avaa Tainionvirran vesistön Päijänteen vaelluskaloille, Valtioneuvosto
Virnapunatäplä

| Virnapunatäplä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Punatäplämäiset Zygaenoidea
Heimo::  Punatäpläperhoset Zygaenidae
Alaheimo::  Punatäplät Zygaeninae
Suku::  Zygaena
Alasuku::  (Agrumenia)
Laji::  viciae
Kaksiosainen nimi
 Zygaena viciae  (Denis & Schiffermüller, 1775) 
Katso myös
   Virnapunatäplä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Virnapunatäplä (Zygaena viciae) on pieni, punamusta, päiväaktiivinen perhonen. Se on Suomessa sukunsa yleisin laji.
Koko ja ulkonäkö

Ulkonäöltään virnapunatäplä on pieni mutta huomiota herättävä, punamusta perhonen. Etusiivessä on viisi kirkkaanpunaista täplää, joista kaksi siiven tyvessä sijaitsevaa ovat siivensuuntaisesti pitkänomaisia ja yleensä lähes yhteensulautuneet. Kolmas täplä on muita pienempi, neljäs hieman kulmikas ja uloimmainen pyöreä. Takasiivet ovat punaiset ja niissä on selvä musta reunus. Naaraat ovat väriltään himmeämpiä ja niiden siivet ovat läpikuultavammat kuin koirailla. Tuntosarvet ovat nuijamaiset, kärjestään paksut ja pituudeltaan alle 2/3 etusiiven pituudesta. Verkkosilmät ovat melko suuret ja imukärsä hyvin kehittynyt. Huulirihmat ovat tiheäkarvaiset. Siipiväli 25–30 mm.
Lajilla on tavattu myös muutamia ulkonäöltään poikkeavia muotoja. Näistä tavallisin on f. confusa, jolla etusiiven täplät ovat venyneet juovamaisiksi. Erilaisia venyneiden täplien yhdistelmiä tunnetaan ja on nimetty useita. Muita mainittavia muunnoksia ovat keltatäpläinen f. flava, ja ruskeatäpläiset f. brunnea ja f. nigerrima, joista jälkimmäinen voi olla lähes kokonaan musta.
Levinneisyys ja lentoaika

Virnapunatäplän levinneisyys ulottuu Pyreneiltä ja Britteinsaarilta Keski- ja Etelä-Euroopan poikki Mongoliaan, pohjoisessa Keski-Ruotsiin ja Etelä-Norjaan. Suomessa lajia tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa. Aikuiset perhoset lentävät kesäkuun lopulta elokuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Yleinen laji, joka viihtyy niityillä, tienpientareilla, joutomailla ja metsänreunoilla. Perhoset vierailevat ahkerasti mettä tuottavilla kukilla ja ovat aktiivisia valoisaan aikaan. Myrkyllisyytensä vuoksi punatäplien ei tarvitse erityisemmin pyrkiä välttelemään nähdyksi tulemista ja sopivalla paikalla lepääviä perhosia voi tavata massoittain. Talvehtii keskenkasvuisena toukkana.
Ravintokasvi

Toukka elää pääasiassa hiirenvirnalla (Vicia cracca), mutta myös muutamilla muilla hernekasveilla.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Virnapunatäplä
Harri Puranen
Bestimmungshilfe des Lepiforums (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1746747  Wikispecies: Zygaena viciae  BioLib: 48371  BOLD: 255613  EPPO: ZYGAVI  Fauna Europaea: 440442  Fauna Europaea (new): 113e4681-e9b7-4bc7-b861-c373d7ea2ba0  GBIF: 5107644  iNaturalist: 147043  IRMNG: 10707333  LepIndex: 82185  LoB: 3864  MaBENA: ZygaeVicia  NBN: NHMSYS0000520678  NCBI: 287404  Observation.org: 9609  Open Tree of Life: 323667  Laji.fi: MX.59983
Vismuttioksidi

| Vismuttioksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  1304-76-3
PubChem CID:  14776
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Bi203
Moolimassa:  465,96
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine tai jauhe
Sulamispiste:  825 °C
Kiehumispiste:  1 800 °C
Tiheys:  8,9
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Vismuttioksidi eli vismutti(III)oksidi tai vismuttitrioksidi (Bi2O3) on vismutin ja hapen muodostama epäorgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa muiden vismuttiyhdisteiden ja erikoislasien valmistukseen.
Ominaisuudet

Vismuttioksidi on polymorfista eli sillä on useita eri kidemuotoja. Huoneenlämpötilassa stabiili muoto on niin kutsuttu α-Bi2O3, jonka alkeiskoppi on monokliininen. Rakenne on kerrosmainen. Väriltään tämä vismuttioksidin muoto on keltaista. Kuumennettaessa α-muotoa yli 717 °C:n lämpötilaan sen kiderakenne muuttuu kuutiolliseksi niin kutsutuksi δ-Bi2O3:ksi. Näiden lisäksi tunnetaan myös β-muoto, jolla on kalsiumfluoridin kiderakenne, ja rakenteeltaan monimutkainen γ-muoto. Vismuttioksidi on veteen liukenematonta, mutta liukenee happoihin. Se liukenee myös vähäisessä määrin väkeviin emäsliuoksiin.
Valmistus ja käyttö

Vismuttioksidin valmistukseen on useita tapoja. Käytettyjä tapoja ovat muun muassa metallisen vismutin kuumennus 750–800 °C:n lämpötilaan runsaasti happea sisältävässä ilmakehässä, vismuttinitraatin tai vismuttikarbonaatin kuumentaminen 700–800 °C:n lämpötilaan ja saostaminen vismutti-ioneja sisältävästä liuoksesta hydroksidien avulla ja kuumentamalla muodostunutta sakkaa.
Vismuttioksidia käytetään valmistettaessa muita vismuttiyhdisteitä. Siitä valmistetaan myös suuren taitekertoimen omaavia erikoislaseja. Tämän lisäksi sitä voidaan myös käyttää polymeerien palonestoaineena, desinfiointiaineena, kumien vulkanoinnissa ja katalyyttinä.
Vismuttinitraatti

| Vismuttinitraatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10361-44-1
PubChem CID:  16682959 ja 16695048 107711, 16682959 ja 16695048
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Bi(NO3)3
Moolimassa:  395,01
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Tiheys:  2,83 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Hydrolysoituu vedessä
Vismuttinitraatti (Bi(NO3)3) on vismutti- ja nitraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää pigmenttinä, muiden vismuttiyhdisteiden valmistamiseen, orgaanisen kemian synteeseissä katalyyttinä ja aikaisemmin sitä on myös käytetty lääketieteessä.
Ominaisuudet

Useimmiten vismuttinitraatti esiintyy kidevedellisenä pentahydraattina (Bi(NO3)3·5H2O), joka on väritöntä ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Aineen alkeiskoppi on trigonaalinen. Yhdiste hydrolysoituu hitaasti veden vaikutuksesta niin kutsutuksi emäksiseksi vismuttinitraatiksi, jonka koostumus on epämääräinen. Vismuttinitraatti liukenee epäorgaanisiin niin kutsuttuihin mineraalihappoihin sekä etikkahappoon, asetoniin ja glyseroliin sekä vähäisessä määrin myös etanoliin. Kuumennettaessa vismuttinitraatin pentahydraattia kidevesi alkaa poistua noin 30 °C:n lämpötilassa.
Valmistus ja käyttö

Vismuttinitraattia valmistetaan liuottamalla joko metallista vismuttia, vismuttioksidia tai vismuttikarbonaattia typpihappoon ja kiteytetään.
Vismuttinitraatista voidaan valmistaa muita vismuttiyhdisteitä. Sitä voidaan käyttää myös lasitteiden valmistamiseen sekä helmiäismäisenä kimmeltävänä pigmenttinä. Vismuttinitraattia voidaan myös käyttää katalyyttinä orgaanisen kemian reaktioissa. Aikaisemmin yhdistettä on käytetty lääketieteessä muun muassa ripulin hoitoon sekä ulkoisesti antiseptisenä aineena.
Urpu Soveri

Urpu Kustaa Johannes Soveri (13. kesäkuuta 1914 –15. heinäkuuta 1984) oli suomalainen geologi. Hän oli Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen (VTT) tielaboratorion laboratorionjohtaja professorin arvolla vuosina 1963–1971 ja sen jälkeen rakennus- ja yhdyskuntatekniikan tutkimusosaston tutkimusjohtaja myös professorin arvolla 1972–1977. Hän tutki savimineralogiaa ja tienrakennus- ja geotekniikkaa.
Soveri väitteli 1951. Hän työskenteli ennen VTT:lle siirtymistään useissa laitoksissa ja oli vuosina 1946–1949 Ruotsissa Statens väginstitutin kemisti-geologi.
Soverin isä oli A. J. Soveri.
Southern Comfort

| Southern Comfort |
| --- | --- |


Tyyppi:  Likööri
Valmistaja:  Sazerac
Alkuperä:   Yhdysvallat
Valmistus aloitettu:  1874
Infobox OKNimi-testi OK: 
Southern Comfort on yhdysvaltalainen likööri, jonka hedelmäisessä maussa on etenkin persikkaa.
Southern Comfortin arvellaan saaneen alkunsa amerikkalaisen viskin eli bourbonin sekä persikkamehun sekoituksena Yhdysvaltain etelävaltioissa, kuten New Orleansin baareissa Louisianassa. Vuodesta 2016 alkaen juomaa on valmistanut Sazerac, jonka päämaja on New Orleansissa.
Southern Comfortin tarkka resepti on aina ollut liikesalaisuus. Alkuaikoina siinä oli viskiä, mutta viski korvattiin myöhemmin votkan tapaisella neutraalin makuisella viinalla. Sazeracin ostettua merkin sitä on jälleen alettu tekemään viskistä.
Southern Comfortia tuotetaan 35-, 40- ja 50-prosenttisena. Sitä juodaan joko raakana tai sekoitettuna esimerkiksi persikkanektariin tai appelsiinimehuun jäillä.
Soutujärvi

| Soutujärvi Совдозеро, Sovdozero |
| --- | --- |
 Soutujärvi
 Koordinaatit: 62°48′26″N, 33°7′7″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Kunta:  Porajärvi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Soutujärvi (myös Soutjärvi, karj. Soudarvi, ven. Со́вдозеро, Sovdozero) on kylä Karjalan tasavallan Suojärven piirin Porajärven kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Soutujärven ja Särkijärven välisellä kannaksella 24 kilometriä Porajärven taajamasta itään. Kylässä on kolme vakituista asukasta (vuonna 2012).
Novgorodin Lapin Sellin pogostaan kuulunut yksitoistataloinen Soutujärven kylä mainitaan vuonna 1597. Se oli suurimmillaan 1700-luvun alussa, jolloin kylässä käsiteltiin Soutujärvestä, Hiisijärvestä ja Särkijärvestä nostettua järvimalmia. Kymmenissä rautahyteissä valmistetut harkot toimitettiin Petroskoin Pietarintehtaaseen jalostettavaksi. Vuonna 1907 Soutujärvellä oli 125 taloa.
1900-luvun alussa Soutujärvi kuului Porajärven volostin Porajärven kyläkuntaan. Vuonna 1905 kylässä oli koulu, 41 taloa ja 260 asukasta. Kyläläiset kuuluivat Jänkäjärven seurakuntaan.
1920-luvulla perustettiin aluksi Karhumäen ja sittemmin Petrovskin piiriin kuulunut Soutujärven kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen kahdeksassa kylässä oli yhteensä 707 asukasta, joista valtaosa oli karjalaisia ja loput suomalaisia. Myöhemmin Soutujärven kylä ja samanniminen asutus liitettiin Porajärven taajaman yhteyteen.
Stalinin vainoissa Soutujärveltä vangittiin tai teloitettiin 19 talon isännät. Jatkosodan aikana neuvostojoukot polttivat vetäytyessään koko kylän. Asukkaat oli sitä ennen evakuoitu itään. Sodasta palasi vain naisväkeä lapsineen ja muutama invalidimies.
Kylässä on nykyään lähinnä kesäasutusta. Sen kautta kulkee Suojärven, Porajärven, Juustjärven ja Karhumäen välinen sorapäällysteinen maantie. Kylästä on linja-autoyhteys Porajärvelle ja Hirvaan kautta Petroskoihin.
Kylän keskellä voi yhä nähdä suuria kuonakasoja. Vanhalla hautausmaalla on vuonna 1920 kaatuneiden puna-armeijalaisten hautapaikka.
Vitoria (1865)

| Vitoria |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Thames Ironworks and Shipbuilding Company, Blackwall
Kölinlasku:  tammikuu 1863
Laskettu vesille:  4. marraskuuta 1865
Palveluskäyttöön:  toukokuu 1867
Poistui palveluskäytöstä:  1912
Loppuvaihe:  romutettu 1912
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 250 t
Pituus:  96,8 m
Leveys:  17,3 m
Syväys:  7,7 m
Koneteho:  4 500 ihp
Nopeus:  8 solmua
Miehistöä:  561
Aseistus
Aseistus:  4 × 9" Armstrong RML -tykkiä 3 × 8" Armstrong RML -tykkiä 14 × pienempää tykkiä
Vitoria oli Espanjan laivaston vuonna 1865 vesillelaskettu ironclad.
Valmistus

Alus tilattiin joulukuussa 1862 Thames Ironworks and Shipbuilding Companyltä Blackwallista, missä köli laskettiin tammikuussa 1863. Alus laskettiin vesille 4. marraskuuta 1865 ja se valmistui toukokuussa 1867.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen vuonna 1868. Vuodesta 1900 alkaen alus oli koululaivana. Alus poistettiin vuonna 1912 ja romutettiin.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Spanish ironclad Vitoria
Käännös suomeksi
Vismuttitribromidi

| Vismuttitribromidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7787-58-8
PubChem CID:  82232 ja 24820765
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  BiBr3
Moolimassa:  448,68
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  219 °C
Kiehumispiste:  441 °C tai 461 °C
Tiheys:  5,72 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Vismuttitribromidi (BiBr3) on vismutin ja bromin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Vismuttitribromidi on huoneenlämpötilassa keltaista kiteistä ainetta. Yhdisteellä on kaksi kidemuotoa eli se on polymorfista. Aineen α-muoto kootuu pyramidinmallisista BiBr3-molekyyleistä ja muuttuu kuumennettaessa yli 158 °C:n lämpötilaan rakenteeltaan polymeeriseksi β-muodoksi. Vismuttitribromidi hydrolysoituu veden vaikutuksesta ja ei liukene etanoliin. Sen sijaan se liukenee muun muassa happoihin, asetoniin, asetonitriiliin ja dietyylieetteriin. Vismuttitribromidi on Lewis-happo ja reagoi Lewis-emästen kanssa.
Valmistus ja käyttö

Vismuttitribromidin valmistukseen käytettyjä tapoja ovat vismutin ja bromin seoksen kuumennus 250 °C:n lämpötilaan, vismutin ja jodibromidin reaktio tai vismuttioksidin ja vetybromidin välinen reaktio.
Vismuttitribromidia käytetään katalyyttinä muun muassa valmistettaessa syklohekseeniä sykloheksanolista, bentsyylieetterien valmistuksessa, eetterien hydrolyyseissä, halogeeninvaihtoreaktioissa ja hartsien valmistuksessa.
Virtaama

Putken virtaama mitataan paine-erojen avulla.
Virtaama eli tilavuusvirta on virtauskanavan (putken, uoman, vesistöalueen tms.) poikkileikkauksen läpi kulkevan nestemäärän tilavuus aikayksikössä. SI-järjestelmässä virtaaman yksikkö on kuutiometriä sekunnissa eli m3/s.
Joet, ojat tai salmet > Mittaustapoja

Eräs tapa määrittää virtaama on laskea virtaukseen jotakin merkkiainetta ja mitata sen pitoisuuksia laskukohdan alapuolella. Pienemmissä joissa tai puroissa voidaan käyttää myös mittapatoja. Mittapadossa on aukko, jonka muoto vaihtelee. Virtaama saadaan mittaamalla vedenkorkeus tässä aukossa. Virtaaman mittaus saadaan usein palautettua yksinkertaisemmin mitattavaan vedenkorkeuteen. Vedenkorkeus voidaan mitata joko kiinteällä mitalla, limnigrafilla (järvissä) tai mareografilla (merissä).
Virtaamissa esiintyy esimerkiksi vuodenajoista ja sääoloista johtuvia vaihteluita. Siksi luotettavan virtaaman mittauksien tuloksissa on ilmoitettava mittausväli. Se on vuodenaikojen säännöllisyydestä johtuen yleensä kalenterivuosi. Virtaamat voidaan mitata esimerkiksi vuorokausittain, jolloin eri vuorokausiuen virtaamien keskiarvoa kutsutaan keskivirtaamaksi (lyhennetään MQ). Kertomalla keskivirtaama vuorokausilla saadaan vuoden kokonaisvirtaus eli ohi virranneen veden kokonaismäärä.