Lokakuun vallankumous
Tausta > Helmikuun vallankumouksen jälkeinen kehitys > Bolševikkien nousu ja väliaikaisen hallituksen epäsuosio

Helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjää hallitsi aluksi liberaali oikeisto. Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset (”eserrät”) katsoivat välttämättömäksi tukea toistaiseksi liberaalin porvarillisen demokratian kehitystä. Aluksi myös bolševikkien Venäjällä oleskellut johto (muun muassa Lev Kamenev ja Josif Stalin) ajatteli samoin. Maanpaosta Saksan avustuksella huhtikuussa 1917 palannut Lenin kuitenkin julisti niin sanotuissa huhtikuun teeseissään paljon radikaalimman ohjelman, jonka mukaan bolševikkien lyhyen tähtäimen tavoitteena tulisi olla väliaikaisen hallituksen syrjäyttäminen, kaiken vallan siirtäminen neuvostoille ja sitä kautta toteutettava sosialistinen vallankumous. Alkuhämmennyksen jälkeen bolševikkipuolue omaksui tämän ohjelman, mutta monet puoluejohdossakin epäilivät sen mielekkyyttä. Erityisesti Kamenevin johtama ryhmä puoluejohdossa suhtautui penseästi Leninin kumoussuunnitelmiin ja kannatti mieluummin kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen tavoittelua. Kesäkuussa 1917 Pietarissa pidetyssä ensimmäisessä työläisneuvostojen edustajakokouksessa bolševikkien ryhmä oli vielä selvästi pienempi kuin eserrien tai menševikkien, ja he eristäytyivät muista ryhmistä jyrkällä esiintymisellään.
Väliaikaisen hallituksen suurimpia virheitä oli ensimmäisen maailmansodan jatkaminen, vaikka armeijan ajautuminen sisäiseen sekasortoon teki voiton yhä mahdottomammaksi. Aluksi hallituksessa toivottiin, että epäsuositun tsaarin kukistuminen nostattaisi kansan parissa uuden isänmaallisen innon ja uskon voittoon, mutta pian sodan kannatus alkoi aleta sotilaidenkin keskuudessa. Vasemmistopuolueet tuomitsivat sodan imperialistisena ja kapitalistisena, ja Pietarin neuvosto vaati vetoomuksessaan sovintorauhaa ilman aluevaltauksia tai sotakorvauksia. Muut ympärysvallat eivät hyväksyneet tätä vaan vaativat Venäjää jatkamaan sotaa. Kun julkisuuteen vuoti toukokuun alussa ulkoministeri Pavel Miljukovin Venäjän liittolaisille osoittama salainen nootti, jossa hän lupasi Venäjän jatkavan sotaa loppuun asti ja odottavan aluelaajennuksia aiemmin tehtyjen salaisten sopimusten mukaisesti, Pietarissa puhkesi hänen eroaan vaatineita suuria mielenosoituksia.
Arvostelun kohteeksi joutuneet ulkoministeri Miljukov ja sotaministeri Aleksandr Gutškov erosivat toukokuun alkupuolella, mikä heikensi porvarillisten puolueiden asemaa hallituksessa, sillä Miljukov oli kadettipuolueen ja Gutškov oktobristien johtaja. Hallituspohjaa laajennettiin ottamalla menševikit mukaan ja antamalla eserrille lisää vastuuta, minkä jälkeen bolševikit muodostivat yksinään opposition vasemmalla. Kadettipuolueen muutkin ministerit lähtivät heinäkuussa Ukrainan itsehallintoa koskeneen kiistan vuoksi, jolloin myös Lvov erosi ja eserrien Aleksandr Kerenski tuli hänen tilalleen pääministeriksi. Elokuusta lokakuuhun eserrät ja menševikit olivat enemmistönä ja kantavana voimana hallituksessa. Kun muut sosialistiset puolueet olivat näin sidottuja hallitukseen ja sen politiikkaan, bolševikit alkoivat nopeasti lisätä kansansuosiotaan käyttämällä iskulauseita “rauhaa, maata ja leipää” ja ”kaikki valta neuvostoille”.
Toinen hallituksen suurista virheistä oli hidastelu perustuslakia säätävän kansalliskokouksen koollekutsumisessa. Hallitus lykkäsi maareformin ja muiden kipeästi toivottujen uudistusten toteuttamista sillä varjolla, että niistä voitaisiin päättää vasta kansalliskokouksessa tai sodan jälkeen. Kerenskin aikana hallitus alkoi muutenkin keskittyä yhä enemmän pelkkien juoksevien asioiden hoitamiseen uudistuspolitiikan sijasta. Bolševikit saattoivat väittää hallituksen jarruttavan kansanvaltaisia uudistuksia tahallaan. Kerenskin päätös asettua asumaan ja työskentelemään Talvipalatsiin, entiseen tsaarien asuntoon, vahvisti kielteistä mielikuvaa hänen hallinnostaan.
Bolševikit myös pidäkkeettä myötäilivät helmikuun vallankumouksesta käynnistynyttä Venäjän valtakunnan hajaantumiskehitystä. He antoivat esimerkiksi vähemmistökansallisuuksille suurempia lupauksia itsenäisyydestä kuin mikään muu puolue uskalsi esittää.