Tallinnan portti
Muistomerkin ominaispiirteet > Rakentaminen ja kunnostukset

Rakennustöitä johti ja valvoi P. von Essen ja hänen tekemä suunnitelmaraportti paljasti, että Tallinnan portti oli valmistunut vuonna 1681. Siihen mennessä oli valmis portin uusi länsipuoli, jolloin se oli muurattu kvadraattisista kivistä niin sisä- kuin ulkopuolelta. Kurtiinin edessä portin suojana käytettävää ravelliinia Abensternia ei vielä ollut, mutta oli tehty tarvittavia kaivuutöitä. Kaupungin suunnitelman mukaan vuodelta 1686 myös ravelliini ja vesisulku oli saatu valmiiksi ja kaksikerroksinen porttirakennus oli otettu ensikäyttöön. Myöhemmin päätunneli t. kaupunginpuolinen holvi sai saveen tampatuista mukulakivikivistä säänkestävän päällystyksen. Alkuperäisestä laskuporttimekanismista ei ole tietoja.[lähde? ]
E. Parekin vuonna 1971 kirjoittaman Tallinnan portin historiallisten taustatietojen mukaan 1800-luvun puolivälissä otetusta valokuvasta selviää, että heti portin edessä oli vallihauta ja suoraan portin pääaukon edestä alkoi kaiteilla varustettu puinen silta. Rakennuksen yläpuolella puuttuivat sekä pedimentti että attika, vaikka julkisivun molemmin puolin oli karkeita koveria kaaria. Kauimpana tulilinjaa sijaitseva portti jäi todennäköisesti ilman lopullista viimeistelyään Suuren Pohjan sodan alkaessa vuonna 1699. 1700- ja 1800-luvuilla tehtiin useita korjauksia lähinnä vesirajalla ja kaupunkipuolisten tukiseinien vajoamisista ja palkkisiltojen uppoamisista johtuvasti. Vuonna 1835 Tallinnan portti luovutettiin historialliselle paikallishallinnolliselle neuvostolle Pärnun raadille kaupungin Venäjän linnoituskaupunkien luettelosta poistamisen jälkeen. Silloisen kuntoraportin mukaan Tallinnan porttia kuvataan seuraavasti: ”Tallinnan portti on kaareva, katto on peitetty pellillä ja yhdessä kolmen säilytyskomeron (Behälter) kanssa, joiden ovet ovat sisäpuolelta rautaa (tai peltiä), ovat tyydyttävässä kunnossa. Suurissa ovissa on lukot. Portilla on vuonna 1818 rakennettuna suuri ja vuonna 1825 lisättynä pieni silta”. Kulttuurimonumenttien rekisterin mukaan v. 1839 portin merenpuoliseen e. lounaisjulkisivuun lisättiin neobarokkityylisen päätykolmio, jota koristi Pärnun kaupungin vaakuna.
Vuonna 1850 portin ulkokulmien kiviperustus oli vahvistamisen tarpeessa. Jo vuonna 1853 Pärnun poliisituomioistuin ilmoitti, että ”portin alemmat kivet, joiden päällä koko paino tuntuu pysyvän, ovat irronneet ja voi pelätä portin romahtamista, jos näitä rikkoutuneita paikkoja ei korjata.” Kaupungin riippumattoman kassakomitean pöytäkirjan mukaan 6. elokuuta 1854 kolme rakennusyritystä toimitti laskelmat portin korjausta varten. Portin romahtamisvaara oli sen verran vakava, että se oli väliaikaisesti suljettu liikenteeltä. Laajamittaisista muuraustöistä huolimatta jo kaksi vuotta myöhemmin portti oli uudelleen romahtamisvaarassa. Vuonna 1856 raportoitiin: ”vasen sivuseinä on luhistunut ja portin muuraus uhkaa romahtaa.” Vuonna 1860 alkoi Pärnun linnoitusten purku oikeuspormestarin Rambachin johdolla ja Riian insinöörin W. Weirin laatiman hankkeen mukaan, jossa Tallinnan portti ja osa vallihaudasta säästettiin, koska ne eivät estäneet muuta liikennettä. Vuonna 1870 rakennuksen varastotilat annettiin vuokralle. Syyskuussa 1875 portti oli taas kerran romahtamisvaarassa, jolloin irronneet kivet oli poistettava sekä käyttäjien että ohikulkijoiden turvaksi.[lähde? ]
Tammikuussa 1889 kaupunginhallitus alkoi suunnitella uutta maisemointia, jolloin pormestari Oskar Brackmann korosti, että Tallinnan portti tulee pysymään uusien viheralueiden kehittämisen erottuvana keskipisteenä ja siksi se on kunnostettava perusteellisesti. Vuonna 1893 suoritettiin kaupunkiarkkitehti V. Wolffeldtin suunnittelemat kunnostustyöt, joiden raameissa portti sai hyvin vanhan piirustuksen perusteisen alkuperäisen muotonsa. Vaikka arkkitehtonisten muistomerkkien suojelu- ja tarkastusviraston mukaan vuonna 1973 rakennus oli hyvässä kunnossa, silti se vuosina 1977–81 restauroitiin. Arkkitehtonisen muistomerkin passin tiedot todentavat portin olleen hyvässä teknisessä kunnossa vielä vuosina 1982–83, mutta sen jatkuvan kunnostamisen parissa jatkettiin myöhemmin sen jälkeenkin. 1990-luvulla portin toista kerrosta käytettiin baaritiloina, jossa tilaa oli n. 125 neliömetriä ja joka oli vuodesta kahdeksan kuukautta auki ja neljä kuukautta suljettu.
Kulttuurimonumenttien rekisteriin 24. maaliskuuta 2020 kirjattujen tarkastushavaintojen mukaan portin kunto on huono.