stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puolue
Puoluetoiminta Suomessa > Puoluejärjestelmän historia Suomessa

Suomalainen puoluejärjestelmä syntyi 1800-luvun jälkipuoliskolla. Suomalaiseen puoluelaitokseen syntyyn vaikuttivat suuret ismit Euroopan keskuksissa, sivistys- ja talouselämän kehitys sekä edustuslaitoksen toiminta ja demokraattisten toimintamuotojen herääminen. Välittömiä liikkeelle laittavia voimia olivat: 1. kielisuhteet, 2. konflikti Venäjän keisarikunnan kanssa sekä 3. muutokset väestön sosiaalirakenteessa. Poliittisen kilpailun kiristyminen, äänioikeutetun joukon kasvu ja valmistautuminen vaalikampanjaan pakotti puolueet luomaan kiinteämpiä organisaatioita ja pyrkimään näiden puolueiden toiminnassa säännöllisiin muotoihin.
Kirjallisuutta

Mickelsson, Rauli: Suomen puolueet. Historia, muutos ja nykypäivä. Tampere: Vastapaino 2007. ISBN 978-951-768-217-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Encyclopaedia Britannica: political party (englanniksi)
Rauli Mickelsson: Puolue (Arkistoitu – Internet Archive). Jyväskylän yliopiston Kansalaisyhteiskunnan tutkimusportaali 4.1.2009
Yhteiskuntatieteellinen tietoarkisto (FSD): POHTIVA – Poliittisten ohjelmien tietovaranto Tampereen yliopiston sivusto.
Outi Les Pyy

Outi Pyyn taiteilijanimi on Outi Les Pyy.
Outi Pyy eli Outi Les Pyy (s. 1977) on suomalainen tekstiilien vastuullisuuteen ja tekstiilikierrätykseen erikoistunut somevaikuttaja, liiketoimintakonsultti ja puhuja. Pyy on valmistunut vuonna 2000 Heinolan käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksesta designompeluartenomiksi eli mittatilausompelijaksi. Hän suunnitteli ja valmisti Nespresson alumiinisista kahvikapseleista Satu Taiveaholle asun Linnan juhliin. Hän työskennellyt visualistina vaatteiden maahantuontifirmassa vuosina 2009-2012.
Kirjat

Trashion!: tee itse huippumuotisi, Atena, 2012 ISBN 978-951-796-850-8
Aiheesta muualla

Trashionista Outi Pyy: Vaatteella pitää olla tarina. Yle.fi 25.3.2015 viitattu 10.1.2017
Kierrätysmuodin moniosaaja Outi Pyy, Punainen Risti 19.8.2016
Pyrometallurgia

Pyrometallurgia tarkoittaa metallien valmistusta korkeiden lämpötilojen avulla. Sana on johdettu kreikan kielen sanasta pyros, joka tarkoittaa tulta tai kuumuutta.
Pyrometallurgia metallien valmistuksessa

Pyrometallurgiaa käytetään mm. alkuainemetallien valmistukseen. Kun mineraali on erotettu hylkykivestä, alkuainemetalli täytyy saada erotettua mineraalista. Pyrometallurgiassa tähän käytetään lämpöä. Erilaisilla lämpöoloilla on erilaiset vaikutukset mineraaliin.
Kalsinointi on malmin kuumennusta, jossa tavoitteena on hajottaa se ja erottaa pois helposti haihtuva tuote. Esimerkiksi kun karbonaattimineraaleja kuumennetaan, hiilidioksidi (CO2) haihtuu, kuten seuraavissa esimerkeissä:
tai
Monet mineraalit esiintyvät hydratoituneessa muodossa (eli sisältävät vettä). Kalsinaatiolla voidaan poistaa myös vettä, kuten seuraavassa reaktiossa:
Pasuttaminen on kuumennusta, joka aiheuttaa kemiallisen reaktion uunin ilman ja mineraalin välillä. Pasuttaminen on erityisen tärkeää prosessoitaessa sulfidimalmeja. Malmit kuumennetaan hapen läsnä ollessa, jolloin metallisulfidi muuttuu oksidiksi, ja vapautuu rikkidioksidia (SO2). Esimerkiksi lyijy(II)oksidin (PbO) pasuttamisessa tapahtuu seuraava reaktio:
Joissakin tapauksissa, etenkin vähemmän aktiivisten metallien kyseessä ollessa, sulfidin pasuttaminen synnyttää puhtaan metallin. Esimerkkinä elohopea (Hg):
Kun pasuttaminen tuottaa nestemäisen tuotteen, sitä kutsutaan sulattamiseksi (engl. smelting). Esimerkiksi sinkkioksidin (ZnO) sulattaminen:
Kaasumainen hiilimonoksidi (CO) erottuu nestemäisestä sinkistä (Zn), jolloin metallin voi kerätä jatkokäsittelyä varten. Joissakin tapauksissa seokseen on lisättävä juoksute, ns. fluksi (engl. flux), joka reagoi hylkykiven kanssa muodostaen aineen, jonka sulamispiste on alhainen. Esimerkiksi piioksidit saadaan liuotettua reaktiossa kalsiumkarbonaatin (CaCO3) kanssa:
Nestemäinen jäteliuos, joka syntyy flussin ja hylkykiven reagoidessa on yleensä silikaattimateriaali, jota kutsutaan kuonaksi (engl. slag). Nestemäisellä metallilla ja kuonalla on eri tiheydet, ja siten ne voidaan erotella. Säiliössä on eri korkeuksilla reiät, jolloin tiheämpi neste valuu pois alemmista, ja tiheydeltään pienempi neste ylemmistä hanarei'istä.
Pyrometallurgian edut ja heikkoudet verrattuna hydrometallurgiaan

Kun pyrometallurgiaa verrataan hydrometallurgiaan, siinä on seuraavia etuja: Rikkaat malmit on usein taloudellisempaa käsitellä pyrometallurgisesti kuin hydrometallurgisesti. Jos malmit ovat kompleksisia, niitä on yleensä helpompaa jalostaa pyrometallurgisesti. Vaikka syntyvät kuonamäärät ovat suuria, kuonia voi yleensä hyödyntää paremmin kuin hydrometallurgiassa syntyviä jätevesiä ja lietteitä, mikä on ympäristön kannalta etu.
Hydrometallurgiaan verrattuna pyrometallurgialla on myös heikkoutensa: Pyrometallurgia vaatii yleensä suuremmat investoinnit. Se kuluttaa enemmän energiaa, joten varsinkaan köyhiä malmeja ei yleensä ole taloudellista käsitellä pyromatallurgisesti. Materiaalien käsittely on monesti vaikeampaa. Tuotteet eivät yleensä ole niin puhtaita kuin hydrometallurgisesti valmistetut. Sulfidimalmeja pyrometallurgisesti käsiteltäessä rikkidioksidipäästöt ovat ympäristöongelma.
Vesa Koivisto

| Vesa Koivisto |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1963 (ikä 61–62)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  suomen kielen ja itämerensuomalaisten kielten tutkija
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FT 1995)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto,  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  mm. itämerensuomalaiset kielet, dialektologia, morfologia, johtaminen, kielten elvyttäminen ja rajatutkimus
Aiheesta muualla
Vesa Koivisto (uef.fi)
Vesa Koivisto (s. 1963) on suomalainen filosofian tohtori ja kielitieteilijä. Hän toimi  Itä-Suomen yliopiston karjalan kielen ja kulttuurin professorina vuosina 2014–2020.
Koivisto opiskeli Helsingin yliopistossa, ja valmistui sieltä filosofian tohtoriksi. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa (1995) oli otsikoitu Itämerensuomen refleksiivit. Hänen lisensiaattityönsäkin (1989) oli käsitellyt samaa aihepiiriä. Koivisto on Helsingin yliopiston dosentti (suomi ja sen lähisukukielet).
Hän toimi Itä-Suomen yliopiston karjalan kielen ja kulttuurin määräaikaisena professorina vuosina 2014–2015 ja 2016–2020. Karjalan kielen ja kulttuurin professorin tehtävässään Koivisto toi muun muassa esille, että osa karjalan kielen puhujista on saattanut pitää äidinkielensä piilossa sodan aikana ja sotien jälkeisinä vuosikymmeninä. Vuoden 2009 arvion mukaan Suomessa oli noin 5 000 karjalankielen puhujaa ja ainakin 15 000 ymmärsi kieltä. Sotia ennen karjalankielisiä oli satoja tuhansia, mutta sotien jälkeen karjalaa tai Karjalasta ei enää laajalti puhuttu.
Teoksia

Vesa Koivisto: Itämerensuomen refleksiiviverbien semantiikkaa : karjalan ja suomen itämurteiden refleksiivitaivutus. Lisensiaattityö. 1989.
Vesa Koivisto: Itämerensuomen refleksiivit. Väitöskirja. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995. ISBN 951-717-868-9.
Auli Hakulinen, Maria Vilkuna, Riitta Korhonen, Vesa Koivisto, Tarja-Riitta Heinonen ja Irja Alho: Iso suomen kielioppi. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-557-2.
Vesa Koivisto: Suomen sanojen rakenne. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2013. ISBN 978-952-222-496-5 (e-book), ISBN 978-952-222-415-6 (nid.)
Marjatta Palander, Helka Riionheimo & Vesa Koivisto (editors): On the Border of Language and Dialect. (englanniksi)  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2018. ISBN 978-952-222-916-8 (Print), ISBN 978-951-858-003-7 (pdf, 8,8 MB)
Eeva-Kaisa Linna ja Anneli Sarhimaa (toim.); Laura Arantola, Natalia Giloeva, Riho Grünthal, Leena Joki, Olga Karlova, Vesa Koivisto, Tuomo Kondie, Päivi Kuusi, Johanna Laakso, Eeva-Kaisa Linna, Henna Massinen, Pirkko Nuolijärvi, Katerina Paalamo, Marjatta Palander, Raija Pyöli, Helka Riionheimo, Aleksi Ruuskanen, Anneli Sarhimaa, Aira Sumiloff ja Riina Ylönen (kirj.): Meijän hierus : esseitä karjalan kielestä. Karjalan Sivistysseura, 2019. ISBN 978-952-7193-20-4.
Aiheesta muualla

SoleCris-tutkijaprofiili: Koivisto Vesa[vanhentunut linkki] (uef.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Koisot

| Koisot |
| --- | --- |
 Punakoiso (Solanum dulcamara)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Solanales
Heimo::  Koisokasvit Solanaceae
Alaheimo::  Solanoideae
Tribus::  Solaneae
Suku::  Koisot Solanum  L.
Katso myös
   Koisot Wikispeciesissä   Koisot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koisot eli marjakoisot (Solanum) on aitokaksisirkkaisten luokkaan kuuluva kasvisuku, johon kuuluu yksi- ja monivuotisia, pensaita tai puolipensaita ja köynnöskasveja. Kaikkiaan sukuun kuuluu yli tuhat lajia. Niillä on usein houkuttelevat kukat ja hedelmät. Useimmat lajit ovat myrkyllisiä ihmisille, mutta sukuun kuuluu myös useita lajeja, joilla on syötävät hedelmät, lehdet tai mukulat. Syötäviin lajeihin kuuluu kolme tärkeää ravintokasvia: peruna, tomaatti ja munakoiso. Joitakin koisolajeja käytetään myös koristekasveina.
Lajeja

Solanum aethiopicum
Solanum americanum – amerikanmustakoiso
Solanum atropurpureum
Solanum betaceum – puutomaatti eli tomatillo
Solanum bolivianum
Solanum bonariense – argentiinankoiso
Solanum caripense – andienkoiso
Solanum carolinense – karoliinankoiso
Solanum chenopodioides – sirokoiso
Solanum dulcamara – punakoiso
Solanum elaeagnifolium – kilsekoiso
Solanum giganteum – jättikoiso
Solanum heterodoxum – meksikonkoiso
Solanum hispidum – vuotakoiso
Solanum indicum
Solanum integrifolium – rusomunakoiso
Solanum laciniatum – kengurunkoiso
Solanum laxum (syn. S. jasminoides) – köynnöskoiso
Solanum lidii – johanneksenkoiso
Solanum linnaeanum – sodomankoiso
Solanum luteum – keltakoiso
Solanum lycocarpum – lobeira
Solanum lycopersicum – tomaatti eli vihannestomaatti
Solanum mammosum – nisäkoiso
Solanum marginatum – etiopiankoiso
Solanum mauritianum – villakoiso
Solanum melanocerasum
Solanum melongena – munakoiso eli patamunakoiso eli munahedelmä eli aubergiini
Solanum microcarpum – egyptinkoiso
Solanum muricatum – pepino
Solanum nava – tenteniguadankoiso
Solanum nigrum – mustakoiso
Solanum patens – madeirankoiso
Solanum physalifolium – kehtokoiso
Solanum pseudocapsicum (syn. S. capsicastrum, S. diflorum) – huonekoiso
Solanum quitoense – naranjilla
Solanum rantonnetii – kesäkoiso
Solanum robustum – roimakoiso
Solanum rostratum – kärsäkoiso
Solanum sarrachoides – brasiliankoiso
Solanum scabrum – pinaattikoiso
Solanum seaforthianum – isoköynnöskoiso
Solanum sessiliflorum
Solanum sisymbriifolium – liuskakoiso
Solanum torvum
Solanum triflorum – kolmikukkakoiso
Solanum trisectum – purppuramarjakoiso
Solanum tuberosum – peruna
Solanum vespertilio – kanariankoiso
Solanum villosum – myskikoiso
Solanum virginianum (Solanum xanthocarpum) – karrikoiso
Solanum wendlandii – wendlandinkoiso
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Marjakoisot – Solanum
Savela, M: Koisot (Solanum) Life.
United States Department of Agriculture (USDA): Solanum (englanniksi)
Flora of China: Solanum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q146555  Wikispecies: Solanum  APDB: 194953  APNI: 80674  BOLD: 7060  CoL: 63SD9  eFloraSA: Solanum  EoL: 590245  EPPO: 1SOLG  FloraBase: 22038  FNA: 130618  FoAO2: Solanum  FoC: 130618  GBIF: 2928997  GRIN: 11264  iNaturalist: 50641  IPA: 13322  IPNI: 99597-3  IRMNG: 1340412  ITIS: 30412  NBN: NHMSYS0000463743  NCBI: 4107  NZOR: 3d593a97-9390-4498-9090-7bc3241f3f2c  Open Tree of Life: 1020645  Paleobiology Database: 319863  PLANTS: SOLAN  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000630-2  Tropicos: 40001681  VASCAN: 1696  VicFlora: 2557555f-7c74-48bc-bb1d-286fe65f860f  WFO: wfo-4000035688
Pyhäjärvi (Kymenlaakso)

| Pyhäjärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kymenlaakso
Kunnat:  Kouvola (Jaala, Kuusankoski ja Valkeala),Iitti
Koordinaatit:  61°01′32″N, 26°29′54″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue (14.12)
Tulojoki:  Kymijoki  eli Vuolenkoski Konnivedestä, Arrajoki,
Laskujoki:  Kymijoki 
Taajamat:  Jaalan kirkonkylä
Järvinumero:  14.121.1.004
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  65,3 m  
Pituus:  21,7 km  
Leveys:  17,7 km  
Rantaviiva:  177,32 km  
Pinta-ala:  61,7983 km²  
Tilavuus:  0,26196752 km³  
Keskisyvyys:  4,24 m  
Suurin syvyys:  22 m  
Saaria:  78 
 fiPyhäjärvi 
Pyhäjärvi  on Kouvolan Jaalassa ja Iitissä sijaitseva järvi, jonka läpi virtaa Suomen neljänneksi  suurin joki, Kymijoki.
Järvi sijaitsee aivan Jaalan kirkonkylän eteläpuolella, suurelta osin entisen Jaalan kunnan ja osittain Iitin kunnan alueella, 30 kilometriä Kouvolan keskustasta pohjoiseen. Osa järven eteläosasta on Kuusankosken suuralueella eli entisen Kuusankosken kaupungin alueella, Pilkanmaalla ja osa Valkealan suuralueella, entisen Valkealan kunnan alueella, Oravalassa.
Säännöstely

Järven vedenpinnan korkeus on 65,3 metriä mpy. Järvi on säännöstelty siten, että vedenpinnan korkeudeksi on määrätty reuna-arvot 65,1 metriä ja 66,43 metriä mpy. Sännöstelyä tehdään voimalaitosten tarpeisiin. Kirkkojärvellä sijaitsee Mankalan voimalaitos ja alajuoksulla Voikkaalla Voikkaan voimalaitos ja Kuusankoskella Kuusankosken voimalaitos. Myös Mäntyharjun reitiltä tulevaa vettä ohjataan Pyörylässä sijaitsevalla Puolakankosken padolla.
Luontoarvoja

Pyhäjärven ekologinen tila luokitellaan tyydyttäväksi. Sitä heikentävät pääasiassa haja-asutuksen ja maatalouden päästöt. Nämä lisäävät järven ravinnekuormitusta. Järven alueella on joitakin suojelualueita, jotka sisältyvät Natura 2000 -ohjelmaan (529 hehtaaria, FI0406003). Suojelua odottavat Lintukymi, Pyhäjärvellä olevat Suolalahti, Kyrönlahti, Jaalanlahti ja Tervolanlahti, sekä lähinnä Urajärven puolella oleva Mukulanlahti. Kokonaisuuden eri kohteita yhdistää runsas ilmaversokasvillisuus, jonka muodostavat järviruoko, järvikorte, järvikaisla, ja luhtamaisilla rannoilla sarat. Kelluslehtiset kasvustot on syntyttänyt pääosin ulpukka. Täällä viihtyvät kosteikkolajit kuten kaulushaikara, ruskosuohaukka ja luhtahuitti. Syys- ja kevätmuuton aikana alueilla on suuri merkitys vesilintujen levähdysalueina. Karttoihin on merkitty myös Hiidensaaren luonnonsuojelualue.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Pyhäjärven alueella (14.12), jonka Pyhäjärven lähialueeseen (14.121) järvi kuuluu.
Pyhäjärven Lintukymiin tulee Vuohijärven alueelta (14.91) Sonnanjärvestä (155 ha) ja Iso-Kamposesta (151 ha) kaksi jokea, joiden kautta laskevat samalla koko Mäntyharjun reitin vedet. Pyhäjärven lähialueeseen kuuluu noin 20 pienempää järveä. Kirkkojärveen laskevat pohjoisesta Mustalampi (7 ha), Tyrisevä (9 ha) ja Pikku-Tyriseva ja etelästä Luhtalampi (9 ha). Viereisestä Märkjärvestä laskee Kirkkojärveen myös Heikkolanjoen valuma-alueen (14.125) vedet. Pellinginsekään tulee idästä Tuohikaislammen (1 ha) ja Tornimäen lammen laskuojat. Vastarantaan laskee Urajärven (1 415 ha, Urajärven valuma-alue (14.123)) laskuoja Kupparinoja. Pyhäjärvestä luoteeseen työntyvään Kimolanlahteen laskevat Ylimmäinen Sammallampi (38 ha), Kalaton (2 ha), Koiralampi (4 ha) ja Kortelampi (4 ha), sekä Kimolan kanavaan Mukulampi (2 ha), Iso Hakalampi (4 ha), Vähä Hakalampi (2 ha) ja Valkialampi (5 ha). Samaan lahteen laskee myös Myllyoja, joka on Musta-Ruhmaksen laskuoja. Se tuo samalla Musta-Ruhmaksen valuma-alue (14.126) valuma-alueen vedet. Pyhäjärveen laskee vain muutama järvi. Pohjoisesta tulee Valkialammen (1 ha) laskuoja ja idästä Hovisaaren eteen laskee Sompasesta (152 ha) laskuoja, jonka kautta laskevat myös Vähä-Sompasen (1 ha) ja Riihilammen (8 ha) vesiä.
Historiaa

Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 on asutusta ja viljelymaata merkitty huomattavasti nykyistä vähemmän. Järven vedenpinta on ollut silloin korkeammalla, sillä esimerkiksi Hiidensaari oli silloin saari, jonka kannas jäi matalana veden alle. Hiidensaaren Hiidensalmen karttanimi oli ”Uitonsalmi”. Entisessä Kaurakoskessa Kirkkojärvellä on nykyään Mankalan voimalaitos. Kausalan alueella sijaitsi aikoinaan Parolan kartano ja muutama torppa. Myös Iitin kirkonkylässä sijaitsi kirkon lisäksi vain pappila. Pyhäjärven eteläpuolella sijaitsivat suurehkot Lamminjärvi ja Paskolampi, jotka on kuivatettu peltomaaksi tai suoksi. Myös Pelinginselkään sen länsipuolelta laskenut Huhtasjärvi on nykyään peltomaata.
Vuoden 1965 peruskartassa oli Lamminjärven paikalla laaja kosteikko, jonka nimi oli Kollinlampi. Sekä sen itä- että länsipuolella oli metsää ja suota raivattu peltomaaksi, mutta Kollinlampea ei ollut vielä ojitettu. Kun ojitus toteutettiin myöhemmin ja Kollinlammen kuivatus eteni, sai järvi tästä ravinnekuormituksesta oman osansa. Nykyistä Iitin keskustaajaman seutua kutsuttiin aluksi Kausalaksi.
Hiidensaarella kohoavalla Hiidenvuorella epäillään sijaitsevan muinaislinna. Sen lähellä sijaitsevassa Kintahuonvuoren kalliomaalauksessa voi erottaa kolme venekuviota.
Aiheesta muualla

Inki, Kimmo & Jokinen, Simo: Pyhäjärven alueen (Pyhäjärvi, Pelinginselkä, Urajärvi): Natura-alueiden hoito- ja käyttösuunnitelma (PDF), ISBN 978-952-11-2734-2, Kaakkois-Suomen ympäristökeskus, 2/2007
(14.1)
PZL.23 Karaś

PZL.23 Karaś:n kolmas prototyyppi.
PZL.23 Karaś (suom. ruutana) on puolalainen kevyt toisen maailmansodan aikainen pommikone, jota käytettiin myös tiedusteluun ja Puolan armeijan yhteyskoneena. Konetyyppi oli yksimoottorinen alataso, joka kehiteltiin 6-paikkaisesta P.13 -matkustajakoneesta.
Ensimmäinen, noin 40 lentokoneen A-sarja valmistui Bristol IIM2 -moottorilla, jonka teho oli 590 hevosvoimaa.
Koneen aseistuksena oli kolme 7,7 millimetrin konekivääriä, joista yksi ampui kiinteästi eteen, toinen vapaasti liikuteltavana taakse ylös ja kolmas sijaitsi ala-ampumossa, rungon alapuolisessa gondolissa. Pienestä 680 hevosvoiman (507 kW) moottoritehostaan huolimatta tyyppi kykeni kuljettamaan enimmillään 700 kg suuruisen pommikuorman. Niin kutsutun operatiiviseen käyttöön osoitetun B-sarjan PZL.23 käytti Bristol Pegasus VIII -tähtimoottoria voimanlähteenään.
PZL.23 oli hidas ja kömpelö, sen moottori alimitoitettu ja puolustusaseistus heikohkoa. Siten se oli helppo saalis saksalaisten aseille salamasodan aikana. Laskeutumistelineet olivat kiinteätä muotosuojallista mallia. Suurin nopeus oli 300 km/h ja lentomatka 1 400 kilometriä. Lakikorkeus oli 7 300 metriä. Konetyyppiä valmistettiin arviolta 250 kappaletta.
Humblen mukaan tyyppi oli Puolan pääasiallinen pommikonetyyppi, sekä kärsi kovimpia menetyksiä taistelutoimissa. Osa tämän tyypin koneista internoitiin Romaniaan Puolan puolustuksen romahtaessa syksyllä 1939.
Minna Pyykkö

Minna Inari Pyykkö (s. 1967 Tukholma) on suomalainen luontotoimittaja ja taidemaalari, joka on koulutukseltaan biologi ja psykologian maisteri. Hänellä on myös kuvataiteilijan koulutus.
Pyykkö on tehnyt luonto-ohjelmia Yleisradiolle 1990-luvun alusta lähtien. Pyyköllä on Radio Suomessa viikoittainen ohjelma Minna Pyykön maailma, jossa vierailee muun muassa suomalaisia luontotutkijoita ja -harrastajia sekä luontoaiheista kiinnostuneita taiteilijoita. Vuodesta 2013 alkaen hän on yhdessä Kimmo Ohtosen ja Pirkka-Pekka Peteliuksen kanssa juontanut TV1:ssä nähtävää sarjaa Ulos luontoon.
Hänen puolisonsa on tietokirjailija ja luontotoimittaja Juha Laaksonen.
Pyykkö sai vuonna 2011 Ympäristötoimittajien yhdistyksen Tiedonharava- ympäristöpalkinnon, ja vuonna 2014 Suomen luonnonsuojeluliiton jakaman Kultainen sulka -tunnustuksen oivaltavien ja kuulijaystävällisten luonto-ohjelmien teosta Yleisradiossa.  Pyykön kirjoittama ja kuvittama teos Kuulin allien laulavan valittiin 2020 vuoden luontokirjaksi.
Toukokuussa 2019 hänelle myönnettiin Helsingin yliopiston kunniatohtorin arvonimi.
Teokset

Ihmeitä Suomen luonnossa, (yhdessä Juha Laaksosen kanssa, 2008) ISBN 978-951-20-7973-5
Mietteliäs konna, (yhdessä Juha Laaksonen kanssa, 2017) ISBN 978-951-31-9396-6
Kuulin allien laulavan, 2020 ISBN 978-952-291-898-7
Aiheesta muualla

Yle Areena - Minna Pyykön maailma
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Pähkinäsaari

Pähkinäsaari nähtynä Laatokalta.
Pähkinäsaari (ven. Ореховый, ruots. Nötö) on saari Venäjällä, joka sijaitsee Laatokan ja sen laskujoen Nevan liitoskohdassa Pähkinälinnan kaupungissa Leningradin alueella. Saaressa on keskiaikainen Pähkinäsaaren linna, jossa Ruotsi ja Novgorod solmivat Pähkinäsaaren rauhan vuonna 1323.
Hannu Pyykkönen (sarjakuvapiirtäjä)

Hannu Pyykkönen (s. 1961) on suomalainen sarjakuvapiirtäjä, jonka tuotantoon kuuluvat Jurpo-sarjakuvat. Jurpo-sarjakuvia on julkaistu Pahkasika-huumorilehdessä ja kolmena albumina, jotka on julkaissut tamperelainen Banana Press. Pyykkönen on varsinaiselta ammatiltaan graafikko ja on päätyökseen työskennellyt mainosalalla.
Teokset

Jurpo, Banana Press, Tampere, 1989, ISBN 9519604537
Jurpo 2, Banana Press, Tampere, 1990, ISBN 9518992002
Jurpo meissä, Banana Press, Tampere, 1992, ISBN 9518992118
Jorma Koivulehto

Jorma Juhani Koivulehto (12. lokakuuta 1934 Tampere – 23. elokuuta 2014) oli Helsingin yliopiston germaanisen filologian professori ja suomen kielen lainasanojen tutkija. Hän kuuluu tunnetuimpiin suomalaisiin etymologeihin.
Jorma Koivulehto tutki suomen kielen ja muiden suomalais-ugrilaisten kielten sekä eri indoeurooppalaisten kielten kontakteja. Koivulehto väitteli Helsingin yliopistossa vuonna 1971 germaanisen sanastomaantieteen alalta mutta suuntautui pian suomen lainasanaston tutkimiseen. Hän julkaisi toista sataa artikkelia suomen ja suomen sukukielten sanastosta, selvittäen niissä useiden satojen suomen sanojen alkuperää.
Koivulehdon tutkimukset ovat muokanneet käsitystä suomen kielen sanastokerrostumista. Hän osoitti germaanisen lainasanaston olevan huomattavasti vanhempaa kuin aikaisemmin on ajateltu sekä todisti, että suomalais-ugrilaisissa kielissä on iranilainen lainasanakerros. Koivulehto tutki myös balttilaisia, arjalaisia sekä indoeurooppalaisesta kantakielestä saatuja lainoja. Hänen tutkimuksensa ovat vaikuttaneet käsityksiin suomalaisten alkuperästä ja esihistoriasta. Kansainvälistä tunnettuutta Koivulehto sai esitettyään, että indoeurooppalaisen kantakielen laryngaaliäänteet olisivat säilyneet eräissä suomalais-ugrilaisten kielten lainasanoissa.
Jorma Koivulehto on kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaisia kielitieteilijöitä. Hän toimi myös akatemiaprofessorina. Koivulehto oli Suomalaisen Tiedeakatemian sekä kahden ulkomaisen akatemian (Akademie der Wissenschaften in Göttingen ja Österreichische Akademie der Wissenschaften) jäsen.
Teoksia

»Jäten« in deutschen Mundarten: Wortgeographisch-etymologische Untersuchungen. Diss. Helsinki, Suomalainen Tiedeakatemia 1971. Suomalaisen tiedeakatemian toimituksia, B 170. (saksaksi)
Uralische Evidenz für die Laryngaltheorie. Veröffentlichungen der Kommission für Linguistik und Kommunikationforschung. Nr. 24. Wien 1991. (saksaksi)
Verba mutuata: Quae vestigia antiquissimi cum Germanis aliisque Indo-Europaeis contactus in linguis Fennicis reliquerint. Toimittanut Klaas Ruppel. Suomalais-Ugrilaisen Seuran toimituksia, 237. Helsinki 1999. ISBN 952-5150-36-4 (saksaksi)