stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
AG 12
Aiheesta muualla

Kijanen, Kalervo: Sukellushälytys - Suomalaiset sukellusveneet sodan ja rauhan toimissa.  Laivastolehti, 1977.  ISBN 951-95457-0-0
Ekman, Per-Olof: Sukellusvenesotaa Itämerellä - sukellusveneiden kehitys ja käyttö maailmansodissa.  Suomentanut Haapkylä, Jorma. Helsinki:  Merikustannus, 1986.  ISBN 951-99791-1-5
AG-luokan sukellusveneet
| --- | --- |
1. tilaus: AG 11 - AG 12 - AG 13/AG 16 - AG 14 - AG 15
2. ja 3. tilaus: AG 21 - AG 22 - AG 23 - AG 24 - AG 25 - AG 26
4. tilaus: AG 17 - AG 18 - AG 19 - AG 20 - AG 27 - AG 28
Kaarle V (keisari)

| Kaarle V |
| --- | --- |
 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari, Saksan ja Espanjan kuningas
 Keisari Kaarle V, Lambert Sustris (attr.) 1548
Espanjan kuningas
Valtakausi:  23. tammikuuta 1516 – 16. tammikuuta 1556
Edeltäjä:  Johanna I Kastilainen
Seuraaja:  Filip II
Sijaishallitsija:  Isabella
Pyhä saksalais-roomalainen keisari
Valtakausi:  28. kesäkuuta 1519 – 27. elokuuta 1556
Kruunajaiset:  26. lokakuuta 1520 (Saksa) 22. helmikuuta 1530 (Italia) 24. helmikuuta 1530 (Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta)
Edeltäjä:  Maksimilian I
Seuraaja:  Ferdinand I

Syntynyt:  24. helmikuuta 1500 Gent, Flanderi
Kuollut:  21. syyskuuta 1558 (58 vuotta) Yusten luostari, Espanja
Hautapaikka:  El Escorialin kuninkaallisen San Lorenzon luostarin kirkon Kuninkaallinen krypta, Kuninkaiden pantheon
Puoliso:  Isabella
Lapset:  Filip II  Maria  Johanna Itävaltalainen Johanna Maria van der Gheynst  Barbara Blomberg
Suku:  Habsburg
Isä:  Filip Komea
Äiti:  Johanna
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Kaarle V (esp. Carlos Quinto, Carlos V); (24. helmikuuta 1500 Gent, Flanderi – 21. syyskuuta 1558 Yusten luostari, Extremadura, Espanja) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija Kaarle V vuosina 1519–1556. Hän oli myös Espanjan kuningas vuosina 1516–1556 nimellä Kaarle I. Hän kuului Habsburgien sukuun.
Kaarlen hallitsijakausi oli sotaisa: Ranskan kuningasta Frans I:tä vastaan hän kävi yhteensä neljä sotaa. Turkkilaisten hyökkäyksiä oli torjuttava useaan kertaan. Wormsin valtiopäivillä 1521 Kaarle oli esittänyt kielteisen kantansa uskonpuhdistukseen, mutta taistelujen myötä (muun muassa Schmalkaldenin sota) hän joutui taipumaan sopimukseen uskonvapaudesta, joka vahvistettiin Augsburgin uskonrauhassa vuonna 1555. Hänen hallitsija­kaudellaan espanjalaiset myös valloittivat laajoja alueita Keski- ja Etelä-Amerikassa.
Vuonna 1556 Kaarle luopui kruunuistaan ja vetäytyi elämänsä viimeisiksi vuosiksi luostariin. Keisarina ja Itävallan hallitsijana häntä seurasi hänen nuorempi veljensä Ferdinand I, Espanjan kuninkaana hänen poikansa Filip II.
Kaarlen elämä ennen keisarinvaalia

Kaarle syntyi Gentissä, Flanderissa 24. helmikuuta 1500 vanhan keisari Maksimilian I:n pojanpojaksi. Hänen vanhempansa olivat Burgundin herttua Filip Komea ja prinsessa Johanna Kastilialainen, joka oli Kastilian kuningattaren Isabella I:n  ja Aragonian kuninkaan Ferdinand II:n tytär ja perijä.
Kaarlen isä kuoli pian ja nuori kruununperillinen siirtyi tätinsä Margareeta Itävaltalaisen holhoukseen ja varttui tämän burgundilaisen ritariaatteen kyllästämässä hovissa. Margareeta oli Espanjan Alankomaiden käskynhaltija ja hallitsi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ”kruununjalokiveä”: Reinin suistoa ja Hollannin maakunnan suuria kauppakaupunkeja. Isä Filip Komean kuollessa Kaarle oli vain kuusivuotias. Kaarlen kehitys oli hidasta ja hän vaikutti sopimattomalta hallitsemaan mitään. Koska hän myös oli sulkeutunut ja vähäpuheinen, hänen oli hankala luoda tarpeellisia suhteita hovissa.
Kaarlen koti­opettajina toimivat Vilhelm de Croy, josta myöhemmin tuli hänen pää­ministerinsä sekä Adrian Florisz Dedel, myöhempi paavi Hadrianus VI. Kaarle oppi puhumaan sujuvasti useita kieliä: saksaa, ranskaa ja flaamia. Myöhemmin hän oppi kohtalaisesti myös espanjaa, jonka taidon Espanjan parlamentti (Cortes generales) oli asettanut ehdoksi sille, että hän saattoi tulla myös Espanjan hallitsijaksi. Hänen on kerrottu sanoneen: ”Minä puhun espanjaa Jumalalle, italiaa naisille, ranskaa miehille ja saksaa hevoselleni.” Tästä sanonnasta on kuitenkin olemassa eri versioita, ja usein sen on väitetty olevan peräisin Preussin Fredrik Suurelta.
Burgundilaisilta edeltäjiltään Kaarle peri kaksi­jakoisen suhtautumi­sensa Ranskan kunin­kaisiin. Hänen äidin­kielensä oli ranska, ja hän oli omaksunut monia vaikutteita ranska­laisesta kulttuurista. Nuorena hän kävi useita kertoja Pariisissa, silloin Länsi-Euroopan suurimmassa kaupungissa. Hänen kerrotaan sanoneen: ”Pariisi ei ole kaupunki vaan kokonainen maailma” (lat. Lutetia non-urbs, sed orbis). Hänelle kihlattiin Ranskan kuninkaan Frans I:n molemmat tyttäret, Louise ja Charlotte Valoislainen, mutta he kuolivat jo lapsina. Kaarle sai perinnökseen myös Valois-dynastian kunin­kaallisen ja burgundi­laisen herttualli­sen haaran välisen pitkä­aikaisen, poliittisen ja dynastisen viha­mielisyyden.
Hallitsijakausi > Burgundi ja Alankomaat

Vuonna 1506 Kaarle peri isältään Burgundin territoriot, joihin tuolloin kuuluivat Alankomaat ja Franche-Comté. Suurin osa niistä oli Pyhän roomalaisen keisari­kunnan ja siihen kuuluneen Saksan kuningas­kunnan läänityksiä, poikkeuksena kuitenkin hänen synnyin­paikkansa Flanderi, joka oli sata­vuotisen sodan jäljiltä yhä Ranskan läänityksenä. Koska hän oli ala­ikäinen, keisari Maksimilian I nimitti hänelle sijais­hallitsijaksi hänen tätinsä Margareeta Itä­valta­laisen (1480–1530), joka oli syntyjään Itä­vallan arkki­herttuatar ja avio­liittojensa myötä Asturian leski­ruhtinatar ja Savoijin leski­herttuatar. Margareeta toimi sijais­hallitsijana vuoteen 1515 saakka. Hän sai pian todeta olevansa sodassa Ranskaa vastaan, sillä Flanderin läänityshallitsijana Kaarlea vaadittiin maksamaan veroa Ranskan kuninkaalle, kuten hänen isänsäkin oli tehnyt. Sodan tuloksena Ranska luopui vuonna 1528 vanhoista vaati­muksis­taan Flanderiin.
Vuosina 1515–1523 friisiläiset talonpojat kapinoivat Pier Gerlofs Donian ja Wijard Jelckaman johdolla Kaarlen hallitusta vastaan. Kapinalliset saavuttivat aluksi menestystäkin, mutta kärsivät sittemmin useita tappiota, joiden jälkeen viimeiset kapinallis­johtajat vangittiin ja teloitettiin vuonna 1523.
Kaarlen aikana hänen Burgundin-alueitaan laajennettiin liittämällä niihin Tournai, Artois, Utrechtin ja Groningenin provinssit sekä Geldern. Kaarlen burgundilaiset edeltäjät olivat jo yhdistäneet seitsemäntoista provinssia, mutta nimellisesti ne kaikki olivat joko Ranskan tai Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan läänityksiä. Vuonna 1549 Kaarle sääti pragmaattisen sanktion, jolla Alankomaat julistettiin yhdeksi kokonaisuudeksi, joka oli kuuluva hänen perillisilleen.
Hallitsijakausi > Italia

Kaarlen perimä Aragonian valtakunta käsitti myös Napolin ja Sisilian kuningas­kunnat sekä Sardinian. Aragonia oli aikaisemmin hallinnut myös Milanon herttuakuntaa, mutta vuotta ennen Kaarlen nousua valta­istuimelle Ranska oli vallannut sen Marignanon taistelussa 1515. Vuonna 1522 Kaarle onnistui valloittamaan Milanon takaisin, kun hänen keisarilliset sota­joukkonsa voittivat ranskalais-sveitsiläisen armeijan Bicoccassa. Vuonna 1524 Ranskan Frans I sai jälleen aloitteen käsiinsä, tunkeutui Lombardiaan ja valloitti siellä jälleen Milanon ja monia muita kaupunkeja. Vain Pavia jäi valloittamatta, ja siellä Kaarlen keisarilliset sotajoukot vangitsivat Fransin 24. helmikuuta 1525, keisarin syntymä­päivänä, kukistivat hänen armeijansa ja ottivat jälleen hallintaansa Milanon ja Lombardian.
Tämän jälkeen Espanja pystyi pitämään hallinnassaan kaikki italialaiset alueensa, vaikka niihin jatkuvasti hyökättiin monelta taholta. Habsburgien valta­kunnan käymää kauppaa Väli­merellä pyrki estämään myös Osmanien valtakunta. Vuonna 1538 Espanja ja kaikki italialaiset valtiot muodostivat Pyhän liiton karkottaakseen osmanit, mutta liittouma kärsi tappion Prevezan taistelussa 1538. Ratkaiseva voitto osmaneista saatiin merellä vasta Kaarlen kuoleman jälkeen Lepanton taistelussa vuonna 1571.
Hallitsijakausi > Amerikka

Jo ennen Kaarlen valtaantuloa Espanja oli valloittanut siirtomaita Amerikasta, pääasiassa Karibianmeren saarilta. Kaarlen hallitsija­kaudella konkistadorit kuten Hernán Cortés ja Francisco Pizarro kuitenkin laajensivat suuresti Espanjan amerikkalaisa alueita valloittamalla asteekkien ja inkojen valtakunnat, jotka vuosien 1519 ja 1542 välillä liitettiin Kaarlen valtakuntaan Uuden Espanjan ja Perun varakuningaskuntina. Nämä onnistuneet valloitukset yhdessä Magalhãesin vuonna 1522 tekemän maailmanympäripurjehduksen kanssa saivat Kaarlen vakuuttuneeksi siitä, että hänellä oli jumalallinen kutsumus­tehtävä kristi­kunnan johtajana, joka yhä koki olevansa islamin vakavasti uhkaamana. Valloitukset vahvistivat Kaarlen asemaa myös siten, että valtion rahastoon saatiin suuri määrä kultaa ja hopeaa. Konkistadori Berbal Diaz del Castello huomauttikin: "Me tulimme auttamaan Jumalaa ja hänen Majesteettiaan, tuomaan valon pimeydessä olleille, ja myös hankkimaan vaurautta, jota useimmat miehet himoitsevat."
Vuonna 1528 Kaarle luovutti Venezuelan provinssin Bartholoméus V. Welserin hallittavaksi, sillä hän ei pystynyt maksamaan tälle velkojaan rahana. Tämä hallintaoikeus, joka tunnettiin nimellä Klein-Venedig (Pikku Venetsia), peruutettiin vuonna 1546. Vuonna 1550 Kaarle kutsui Valladolidiin koolle kongressin, jossa oli käsiteltävä kysymystä siitä, olivatko uuden maailman alku­peräis­kansoja vastaan käytetyt voimatoimet moraalisesti oikeutettuja. Tähän kokoukseen osallistui muun muassa Bartolomé de las Casas.
Kaarle V:n uskotaan olleen ensimmäinen, joka jo vuonna 1520 ehdotti kanavan rakentamista Panamankannaksen poikki.
Hallitsijakausi > Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta

Isoisänsä, keisari Maksimilian I:n kuoltua vuonna 1519 Kaarle peri Habsburgien monarkian kruunun. Hän oli myös luonnollinen ehdokas Pyhän saksalais-roomalaisen keisari­kunnan keisariksi. Keisarin asema ei kuitenkaan ollut perinnöllinen, vaan vaaliruhtinaat valitsivat keisarin. Muita varteen­otettavia ehdokkaita vaalissa olivat Saksin vaali­ruhtinas Fredrik III, Ranskan kuningas Frans I ja Englannin kuningas Henrik VIII. Vaali­ruhtinaiden kokous, kur, päätti 28. kesäkuuta 1519 valita Kaarlen keisariksi. Vuonna 1530 paavi Klemens VII kruunasi hänet keisariksi Bolognassa, mutta hän jäi valta­kunnan viimeiseksi paavin kruunaamaksi keisariksi.
Keisarin valtaa rajoitti saksalaisten ruhtinaiden vahva asema. Heillä oli luja jalansija keisarikunnan alueilla, mutta Kaarle ei sallinut niin käyvän myös Alankomaissa.
Inkvisitio tuli keisarikunnassa käyttöön vuonna 1522. Vuodesta 1550 lähtien kuoleman­tuomio uhkasi kaikkia kerettiläisiä, jotka eivät katuneet. Myöskään poliittisissa kysymyksissä ei suvaittu poikkeavia mieli­piteitä, ei varsinkaan Kaarlen syntymä­kaupungissa, jossa Kaarle itse Alban herttuan tukemana kukisti Ghentin kapinan helmikuussa 1540. Vuonna 1556 Kaarle luopui keisarin kruunusta veljensä Ferdinandin hyväksi. Kuitenkin pitkäaikaisen kiistan ja asian byrokraattisen käsittelyn vuoksi keisarinhovi ei hyväksynyt hänen kruunusta luopumistaan ennen kuin 24. helmikuuta 1558, johon saakka Kaarle oli yhä laillisesti keisari.
Hallitsijakausi > Sodat Osmanien valtakuntaa vastaan

Kaarle oli jatkuvasti sodassa Osmanien valtakuntaa ja sen sulttaania Suleiman Suurta vastaan. Hänen suuri tappionsa Mohácsin taistelussa Unkarissa vuonna 1526 sai suuren osan Eurooppaa kauhun valtaan.
Vuonna 1529 osmanit yrittivät valloittaa Wienin, mutta epä­onnistuivat, ja näin muslimien eteneminen Keski-Euroopassa saatiin pysäytetyksi. Kaarlen ja Suleimanin kamppailu Välimeren herruudesta ratkesi kuitenkin sulttaanin hyväksi, vaikka espanjalaiset saavuttivatkin voittoja ja onnistuivat muun muassa valloittamaan Tunisin vuonna 1535. Osmanien laivasto hallitsi itäistä Väli­merta voitettuaan Prevezan taistelun vuonna 1538 ja vielä ylivoimaisemmin Kaarlen kuoleman jälkeen vuonna 1560 käydyn Djerban taistelun jälkeen. Samaan aikaan islamilaiset barbareskit, jotka toimivat sulttaanin vallan ja valvonnan alaisina, tekivät toistuvasti tuhojaan Espanjan ja Italian rannikoilla, lamauttivat Espanjan merikaupan ja nakersivat Habsburgin vallan perustuksia.
Vuonna 1536 Ranskan Frans I liittoutui Sulemainin kanssa Kaarlea vastaan. Vaikka Frans vuonna 1538 taivuteltiinkin allekirjoittamaan rauhansopimus, hän liittoutui osmanien kanssa uudestaan vuonna 1542. Seuraavana vuonna Kaarle liittoutui Henrik VIII:n kanssa ja pakotti Fransin alle­kirjoittamaan Crépy-en-Laonnois'n aselevon. Vuonna 1547 Kaarle alle­kirjoitti osmanien kanssa nöyryyttävän Adrianopolin rauhan, koska alituisiin sota­toimiin oli kulunut liiaksi varoja. Tässä sopimuksessa Kaarlesta käytetään vain arvonimeä "Espanjan kuningas" hänen pitkän arvo­nimi­luettelonsa sijasta, sillä sopimustekstin laatijoiden mukaan maailmassa saattoi olla vain yksi keisari, joka oli Suleiman. Keisari­kunnan valtio­päivilläkin protes­tantti­set edustajat usein äänestivät Turkkia vastaan käytyihin sotiin myönnettäviä määrärahoja vastaan, sillä monet protes­tantit pitivät muslimien etenemistä hyvänä vasta­painona katolisille mahdeille.
Kaarle V yritti neuvotella liittosopimuksesta myös Persian safavidien kanssa saadakseen osmanit kahden rintaman sotaan. Yhteis­ymmärrykseen päästiinkin, mutta suuret väli­matkat aiheuttivat suuria vaikeuksia. Safavidit kuitenkin ryhtyivät sotaan osmaneja vastaan vuonna 1532, jolloin näiden oli jaettava sotilaalliset voima­varansa kahdelle suunnalle. Näin Kaarleen osmanien taholta kohdistunut uhka joksikin ajaksi helpottui.
Hallitsijakausi > Protestanttinen uskonpuhdistus

Sotilaallisten saavutustensa ohella Kaarle tunnetaan parhaiten protes­tantti­sen uskon­puhdistuksen vastustajana. Osa saksalaisista ruhtinaista hylkäsi katolisen kirkon ja muodosti Schmalkaldenin liiton haastaakseen Kaarlen vallan sotilaallisin keinoin.
Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijana Kaarle kutsui Martti Lutherin vuonna 1521 Wormsin valtio­päiville luvaten taata hänen turvalli­suutensa, jos hän saapuisi paikalle. Aluksi hän oli väheksynyt Lutherin teesejä nimittäen niitä ”kahden munkin väliseksi riidaksi”, mutta myöhemmin hän julisti Lutherin kannattajineen valtakunnankiroukseen. Hän ei voinut kuitenkaan ryhtyä tarmokkaisiin toimiin protestanttisuutta vastaan, kun hänellä oli täysi työ muiden huolen­aiheiden kanssa.
Vuosina 1524–1526 Saksassa käytiin talonpoikaissota, ja vuonna 1531 muodostettiin luterilainen Schmalkaldenin liitto. Kaarle delegoi vastuun Saksasta enenevässä määrin veljelleen Ferdinandille keskittyen itse muualla kohtaamiinsa ongelmiin.
Jotta uskonsotia ei olisi syttynyt muissa Kaarlen hallitsemissa maissa, kutsuttiin vuonna 1545 osittain hänen aloitteestaan koolle Trenton kirkolliskokous, joka aloitti vasta­uskon­puhdistuksen. Kaarle saikin muutamat Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan alaiset ruhtinaat katolisen kirkon puolelle. Lutherin kuolinvuonna 1546 hän julisti Schmalkaldenin liiton laittomaksi, vaikka se oli jo saanut hallintaansa erään toisen ruhtinaan alueet. Hän karkotti liiton joukot Etelä-Saksasta; Mühlbergin taistelussa hän voitti Juhana Fredrikin, ja vuonna 1547 hän vangitsi Hessenin Filip Jalomielisen. Augsburgin interimissä 1548 päästiin väli­aikaiseen sopuun, kun protes­tanteille tehtiin pieniä myönnytyksiä, kunnes Trenton kirkollis­kokous palauttaisi yhtenäisyyden. Suuri osa protes­tanteista kuitenkin hylkäsi välirauhan ja jotkut heistä vastustivat sitä hyvin aktiivisesti. Protes­tantti­set ruhtinaat nousivat vuonna 1542 Ranskan Henrik II:n tuella kapinaan Kaarlea vastaan, minkä vuoksi Kaarle vetäytyi Alanko­maihin.
Kaarlen hallitsijakaudella Ignatius Loyola perusti jesuiitta­järjestön, jonka tarkoituksena oli vastustaa protestantti­suutta rauhan­omaisesti, intellektu­aalisin keinoin, kun taas Espanja joiden­kin kirjoittajien mukaan välttyi uskon­sodilta pitkälti Kaarlen väki­vallattomien toimien ansiosta.
Terveydentila

Kaarle kärsi ylikasvaneesta alaleuasta (mandibulaarinen prognatismi), mikä paheni Habsburgien suvun seuraavissa sukupolvissa ja on antanut aiheen termille Habsburgin leuka. Tähän vaikutti suvun pitkä­aikainen sisä­siittoisuus, jota yleisesti harjoitettiin hallitsija­suvuissa, jotta perintöalueet pysyisivät dynastian hallinnassa. Hänen oli vaivalloista pureskella ruokansa kunnolla, ja sen vuoksi hänellä oli pitkään myös ruoan­sulatus­vaivoja. Tämän vuoksi hän tavallisesti söi yksin.
Hän kärsi myös epilepsiasta ja jo 28-vuotiaasta lähtien kihdistä, jonka toden­näköisesti aiheutti enimmäkseen punaista lihaa ja alkolipitoisia juomia sisältänyt ruoka­valio tai vesiputkista irronnut lyijy. Vanhuudessa vakava kihti teki hänet raajarikoksi. Luovuttuaan vallasta häntä jouduttiin Yusten luostarissa kuljettamaan kantotuolilla. Hänen huoneisiinsa jouduttiin rakentamaan luiska, jotta niihin pääsisi helpommin.
Vallasta luopuminen ja viimeiset vuodet

Kaarle luopui hallitsemistaan alueista vaiheittain. Ensin hän luovutti Sisilian ja Napolin valta­istuimet, jotka molemmat olivat paavin läänityksiä, sekä Milanon herttua­kunnan pojalleen Filipille vuonna 1554. Hän ilmoitti asiasta 25. heinäkuuta, ja vuoden lokakuussa paavi Julius III kruunasi Filipin Napolin ja Sisilian kuninkaaksi. Seuraavana vuonna, 25. lokakuuta 1555 hän ilmoitti julkisesti Alankomaiden valtiopäivillä luopuvansa näistä maista ja Charolais'n kreivikunnasta voidakseen vetäytyä luostariin. Espanjan kruunun hän luovutti tammikuussa 1556 vähin äänin Filipille.
Kaarle vetäytyi Yusten luostariin syrjäiseen Extremaduraan, mutta piti yhä yllä laajaa kirjeen­vaihtoa ja seurasi keisari­kunnan asioita kuolemaansa saakka. Hän kärsi vakavasta kihdistä, ja jotkut tutkijat ovat päätelleet, että hän päätti luopua vallasta sen jälkeen, kun vuonna 1552 sattunut kohtaus pakotti hänet lykkäämään yritystä Metzin takaisin­valtaamiseksi, missä hänet voitettiin. Hän eli yksinään erillisessä luostarissa, jossa oli rivissä kelloja joka seinällä, minkä jotkut historioitsijat arvelevat symboloineen hänen valta­kauttaan ja ajan puutetta. Kaarlen veli Ferdinand I, joka jo hallitsi Habsburgeille vanhastaan kuuluneita alueita, seurasi häntä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarina sen jälkeen, kun hän vähän ennen kuolemaansa luopui keisarin arvostaankin.
Kaarle kuoli malariaan 21. syyskuuta 1558. Kaksi­kymmentä­kuusi vuotta myöhemmin hänen maalliset jäännöksensä siirrettiin hänen poikansa Filip II:n rakennuttaman El Escorialin kuninkaallisen San Lorenzon luostarin kirkon Kuninkaalliseen kryptan, Kuninkaiden pantheoniin.
Avioliitto ja lapset

Kaarle avoitui 10. maaliskuuta 1526 Sevillassa serkkunsa, Portugalin prinsessa Isabellan (1503–1539) kanssa, joka oli Portugalin kuningas Emanuel I:n ja tämän toisen puolison Maria Aragonialaisen tytär ja kuningas Juhana III:n sisar.
Heille syntyi seitsemän lasta, joista aikuiseksi elivät:
Espanjan kuningas Filip II (1527–1598), ainoa aikuiseksi elänyt poika
Maria, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna (1528–1603), avioitui serkkunsa keisari Maksimilian II:n kanssa
Johanna Itävaltalainen (1535–1573), avioitui serkkunsa Portugalin prinssi João Manuelin (1537–1554) kanssa, joka oli  Juhana III:n poika. Heidän poikansa oli Portugalin kuningas Sebastian I.
Isabella toimi usein Espanjan sijaishallitsijana Kaarlen ollessa muissa maissa. Koska Filip II oli Portugalin kuningas Manuel I:n tyttären­poika, Filipillä oli sijansa myös Portugalin kruunun­perimys­järjestyksessä, ja hän vaatikin itselleen myös Portugalin kruunua setänsä, Henrik I:n kuoltua vuonna 1580. Täten sai alkunsa Iberian unioni.
Kaarlella oli myös useita rakastajattaria. Heidän kanssaan hän sai lapsia, joista kahdesta tuli myöhemmin Espanjan Alanko­maiden käskynhaltijoita:
Johanna Maria van der Gheenst, Charles I de Lalaingin palvelijatar, jonka tytär oli Margareta Parmalainen
Barbara Blomberg, jonka poika oli Juan de Austria
Kaarle V:n vaakuna

Kaarle V:n vaakuna oli hyvin monimutkainen, sillä se oli yhdistetty hänen hallitsemiensa maiden ja alueiden vaakunoista. Oheinen kuva esittää vaakunaa hänen valta­piirinsä ollessaan laajimmillaan. Tällöin hän oli Kastilian, Léonin, Aragonian, Molempain Sisiliain ja Granadan kuningas, ja näiden maiden vaakunat on yhdistettyinä kilven ensimmäisessä ja neljännessä kentässä. Lisäksi hän oli Itävallan arkkiherttua, Burgundin ja Brabantin herttua, Flanderin ja Tirolin kreivi, ja näiden alueiden vaakunat ovat yhdistetyinä toisessa ja kolmannessa kentässä.
Kilven ulkopuolella ovat kuvattuina Herakleen pylväät ja niissä tunnuslause "Plus Ultra", mikä viittaa meren­takaiseen imperiumiin. Kilven ympärillä on Kultainen talja osoittamassa hänen asemaansa ritari­kunnan suur­mestarina. Sen jälkeen kun hänet vuonna 1519 kruunattiin keisariksi, vaakunaan lisättiin keisarikunnan kruunu sekä Pyhän saksalais-roomalaisen keisari­kunnan kaksipäinen kotka ja sen taakse Burgundin espanjalainen risti. Aragonian ja Sisilian vaakunoiden yhteyteen lisättiin vuonna 1520 Jerusalemin, Napolin ja Navarran vaakunat.
Kirjallisuutta

Atkins, Sinclair. "Charles V and the Turks," History Today (Dec 1980) 30#12, sivut 13–18.
Blockmans, W. P., and Nicolette Mout. The World of Emperor Charles V (2005)
Brandi, Karl. The emperor Charles V: The growth and destiny of a man and of a world-empire (1939)
Espinosa, Aurelio. "The Grand Strategy of Charles V (1500–1558): Castile, War, and Dynastic Priority in the Mediterranean," Journal of Early Modern History (2005) 9#3, sivut 239–283.
Espinosa, Aurelio. "The Spanish Reformation: Institutional Reform, Taxation, and the Secularization of Ecclesiastical Properties under Charles V," Sixteenth Century Journal (2006) 37#1, sivut 3–24. in JSTOR
Espinosa, Aurelio. The Empire of the Cities: Emperor Charles V, the Comunero Revolt, and the Transformation of the Spanish System (2008)
Ferer, Mary Tiffany. Music and Ceremony at the Court of Charles V: The Capilla Flamenca and the Art of Political Promotion. Woodbridge: Boydell & Brewer, 2012. ISBN 9781843836995
Froude, James Anthony: The Divorce of Catherine of Aragon.  Kessinger Publishing, 1891 (uusintapainos 2005).  ISBN 1417971096  Teoksen verkkoversio.
Homes, David L.: A Brief History of the Episcopal Church.  Continuum International Publishing Group, 1993.  ISBN 1563380609  Teoksen verkkoversio.
Kleinschmidt, Harald. Charles V: The World Emperor excerpt and text search
Saint-Saëns, Alain, ed. Young Charles V. University Press of the South: New Orleans, 2000.
Valtonen, Pekka: Puolen maailman valtias: Kaarle V:n 1500-luku ja Euroopan mahdin synty.  Helsinki:  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-358-0