stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alpo Sailo
Kuvia julkisista teoksista

M. A. Castrén, 1921, Helsinki.
Akseli Gallen-Kallela, yhdessä Nina Sailon kanssa, 1960 (1927), Sastamala.
Runonlaulajan patsas, 1935, Sortavala.
Larin Paraske, 1949, Helsinki.
Gabriel Linsénin rintakuva, Nina Sailon tekemä suurennos vuoden 1912 veistoksesta, 1959, Porvoo.
Runonlaulaja Miihkali Arhippainen, 1973, Joensuu, jälkivalos.
Eino Leinon patsas, yhdessä Nina Sailon kanssa, 1980, Kajaani.
Metsän poika, Aleksis Kiven patsas, yhdessä Nina Sailon kanssa, 1984, Tuusula.
Aiheesta muualla

Sailo, Alpo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Aarno Karimo : Katoavan Karjalan kuvanveistäjä. Alpo Sailon runolaulajamonumentti, Suomen Kuvalehti, 23.02.1935, nro 8, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aarno Karimo : Alpo Sailo, Suomen Kuvalehti, 13.11.1937, nro 46, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Sailo työstää Larin Parasken patsasta 1930-luvulla.
Bah’mut

| Bah'mut (Ба́хмут) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Bah'mut
 Koordinaatit: 48.5888°N, 38.0035°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Donetsk
Piiri:  Bah’mutin piiri
Väkiluku (2017):  75 798
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 artemrada.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bah’mut (ukr. Ба́хмут, ven. Бахмут); vuosina 1924–1941 ja 1943–2016 Artemivsk (ukr. Арте́мівськ, ven. Артёмовск, Artjomovsk) on Itä-Ukrainassa Donetskin alueella sijaitseva, vuonna 1571 perustettu kaupunki ja Bah’mutin piirin keskus.  Kaupunki sijaitsee Donetsin vesistöön kuuluvan Bah’mutjoen (osa viitteistä käyttää nimeä Bah’mutka) rannalla, 89 kilometriä aluekeskus Donetskista koilliseen. Bah’mut (aiemmalta asemanimeltään Artemivsk II) on tärkeä Ukrainan rautateiden päärataverkon risteysasema itäisessä Ukrainassa.
Väkiluku

Vuoden 2017 alussa kaupungin väkiluku oli 75 798, ja silloiseen kaupunkipiiriin kuului Bah’mutin kaupungin ohella vain pieni Krasna Horan kaupunkityyppinen taajama (ukr. Красна Гора, 635 as.). Bah’mut toimi joa tuolloin ympäröivän Bah’mutin piirin (108 637 as., 2017) hallintokeskuksena. Kesällä 2020 Ukrainan korkein neuvosto selkeytti maan piirijakoa; tällöin Bah’mutin piirin pinta-ala ja väkiluku kasvoivat aiemmasta.
Vuonna 2013 kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 77 620 ja koko kaupunkipiirin asukasluvuksi 103 977 henkeä. Bah’mutin kaupunkipiiriin kuului tuolloin Bah’mutin kaupungin ohella kaksi muutakin kaupunkia – Soledar (11 708 as.) ja Tšasiv Jar (13 999 as.) – ja yksi kaupunkityyppinen taajama. Kaupunkipiirin asukasluku laski noin 20 prosenttia neuvostovuosista vuoteen 2013 mennessä. Vuoden alussa 2015 kaupunginvaltuuston mukaan asukkaita oli 103 027. Väestönlaskennassa vuonna 1989 asukkaita oli 125 400 ja vuonna 2001 yhä 113 400.
Teollisuutta

Artjomovskin šampanjaviinitehdas "Artvaineri"lähde?
Artjomovskin värimetallitehdas (AZOM)lähde?
Kaupungin nimet

Kaupunki kantoi aiemmin Stalinin ystävän ja bolsevikkijohtaja Artjomin eli Fjodor Sergejevin nimeä. Hänen viimeinen leposijansa on Moskovassa Kremlin muurin kupeessa. Ennen vuotta 1924 ja saksalaismiehityksen vuosina 1941–1943 käytössä ollut alkuperäinen nimi Bah’mut palautettiin Verkhovna Radan päätöksellä 4. helmikuuta 2016 osana Ukrainan dekommunistista lainsäädäntöä, jolla poistettiin neuvostoaikainen paikannimistö ja symboliikka. Kaupunki oli jo aiemmin 23. syyskuuta 2015 päättänyt palauttaa alkuperäisen nimen.
Kaupunki Ukrainan sodissa 2014-2023

Artemivskin kaupunki joutui Itä-Ukrainan sodan alkuvaiheessa ns. Donetskin kansantasavallan venäläisjoukkojen käsiin 12. huhtikuuta 2014. Kaupungin ulkopuolella sijainnut Ukrainan armeijan 2572. panssari- ja tykistöasevarikko (sotilasyksikkö A4176)  joutui Igor Girkinin johtamien joukkojen hyökkäyksen kohteeksi 24. huhtikuuta. Kevään aikana tukikohtaa vastaan hyökättiin viisi kertaa. Näistä hyökkäyksistä viimeisin ja suurin oli aamuyöllä 27. kesäkuuta, mutta tulokseton. Ukrainan armeijan 95. ilmakuljetusprikaati, Donbas- ja Artemivsk-pataljoonat, 3. erikoisjoukkojen rykmentti sekä A4176-tukikohdan joukot vapauttivat kaupungin 6. heinäkuuta, jolloin kaupungintalon katolle nousi jälleen Ukrainan lippu.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan vuonna 2022, kaupungin hallinnasta on käyty raskaita taisteluja toukokuustaselvennä alkaen. Venäjän armeija on pyrkinyt valtaamaan kaupungin, mutta rintama on pysynyt lähes paikallaan. Loppuvuodesta taistelut ovat kiihtyneet. Molemmat osapuolet ovat kärsineet suuria tappioita. Kuluttavat asemasotataistelut ovat muistuttaneet ensimmäisen maailmansodan aikaisia hyökkäyksiä, joissa tykistön tukeman jalkaväen eteneminen torjuttiin konekiväärein.
Wagner-palkka-armeija kertoi 29. tammikuuta 2023 vallanneensa Blahodatnen kylän (Благодатне) kaupungin pohjoispuolella. Ukraina väitti torjuneensa hyökkäykset. Lounaispuolella Venäjän joukot valtasivat Klištšijivkan kylän (Кліщіївка) ja ukrainalaiset taistelivat Ivanivsken kylästä (Іванівське). Bahmutiin oli avoinna vain yksi tieyhteys. Ukrainalaiset eivät olleet valmiita luopumaan kaupungista, vaan siinne siirrettiin lisää panssarivaunuja ja miehistönkuljetusajoneuvoja sekä uusia joukkoja. 1. helmikuuta 2023 Donetskin kapinallisjohtajat sanoivat kaupungin olevan operaationaalisesti saarroksissa. 3. helmikuuta Ukrainan presidentti julisti kaupungin linnoitukseksi, josta pidetään niin kauan kuin mahdollista.
Väestöjakauma

| N | kansallisuus | lukumäärä |  %-osuus | äidinkielisiä (%) | ukraina (%) | venäjä (%) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | ukrainalaiset | 78 993 | 69,4 | 49,1 | – | 50,8 |
| 2. | venäläiset | 31 301 | 27,5 | 96,7 | 3,2 | – |
| 3. | valkovenäläiset | 705 | 0,6 | 15,0 | 9,2 | 75,6 |
| 4. | armenialaiset | 396 | 0,35 | 48,7 | 1,3 | 49,7 |
| 5. | romanit | 263 | 0,23 | 57,8 | 9,5 | 30,4 |
| 6. | juutalaiset | 224 | 0,20 | 0,4 | 5,4 | 92,4 |
|  | yhteensä | 113 785 | 100,00 |  |  |  |
selvennä lähde?
Näkymä kantakaupungista
Bah’mutin rautatieasema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bah’mut Wikimedia Commonsissa
Artjomovsk - Bahmut (venäjäksi) (art.dn.ua)
Salisylaatit

Salisyylihappo-molekyyli
Salisylaatit ovat salisyylihapon johdoksia. Niistä tärkein on asetyylisalisyylihappo. Muita tulehduskipulääkkeinä käytettäviä salisylaatteja ovat diflunisaali ja 5-aminosalisyylihappo, sekä lähinnä tulehduksellisissa suolistosairauksissa käytettävä sulfasalatsiini eli salatsosulfapyridiini.
Huomionarvoinen ryhmään kuuluva lääkeaine on para-aminosalyyli (PAS), jota käytettiin ennen tuberkuloosin yhdistelmähoidoissa esimerkiksi sulfoneihin kuuluvan isoniatsidin kanssa.
Backaksen kartano

| Backaksen kartano> Backas gård |
| --- | --- |
 Backaksen kartanon päärakennus
Osoite:  Ylästöntie 28
Sijainti:  Pakkala, Vantaa
Koordinaatit:  60.28417°N, 24.95279°E
Rakennustyyppi:  Asuinrakennus
Valmistumisvuosi:  1818 (runko), 1844 (siivet); 1926 (perusteellinen korjaus)
Suunnittelija:  (vuoden 1926 peruskorjaus: arkkitehti Väinö Vähäkallio)
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Backaksen kartanoalueen talousrakennuksia: vasemmalla sikalan itäpäätyä, keskellä navettaa ja oikealla puimalaa.
Backaksen kartano (ruots. Backas gård) on Vantaan kaupungin Pakkalan kaupunginosassa sijaitseva kartano. 1600-luvulla perustettu Backaksen kartano tunnetaan etenkin sen historiasta Osuusliike Elannon tuotantotilana 1900-luvulla ja HOK-Elannon kasvihuoneista 2000-luvulla. Kartano ja viereinen Petaksen virkatalo muodostavat kohteen Backas - Elannon suurtila valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luettelossa.
Varhaishistoria

Backaksen paikalla oli jo 1500-luvulla samanniminen tila, mutta varsinainen kartano syntyi vasta 1600-luvulla tilojen yhdistyessä. Kartano sijaitsi Suuren Rantatien (nykyään Ylästöntie) varrella, muutama kilometri silloisesta Helsingin pitäjän kirkosta länteen. Backas oli Ruotsin vallan aikana säteri eli ratsutila, jolla oli velvollisuus varustaa ratsusotilas kuninkaan joukkoihin ja joka nautti vastapalvelukseksi verovapaudesta. Tilan omistajat, jotka vaihtuivat taajaan 1600−1700-luvuilla, olivatkin pääasiassa ratsumestareita ja sotilasvirkamiehiä. Heihin kuului muun muassa Johan Anders Jägerhorn, joka omisti kartanon vuodesta 1785.
Vuodesta 1801 vuoteen 1808 Backaksen omisti Gustav von Boisman, Vantaanjoen eteläpuolella sijainneen Tomtebackan eli Haltialan säterin isäntä. Von Boismanin jälkeen tila siirtyi hänen vävylleen August Hagelstamille, joka rakennutti kartanon nykyisen päärakennuksen vuonna 1818. Tämän poika Carl Hagelstam laajensi Backaksen alueita ja kehitti menestyksellisesti sen maanviljelyä. 1886 kartanon osti Hagelstameilta Carl Ehrnrooth, joka viljeli sitä ensimmäiseen maailmansotaan asti.
Elannon aika

Ensimmäisen maailmansodan aikana Carl Ehrnrooth päätti luopua Backaksesta, ja ostajaksi tarjoutui Osuusliike Elanto, joka tarvitsi suurtilan Helsingin läheisyydestä tuottaakseen elintarvikkeita myymälöihinsä ja ravintoloihinsa. Kaupanhieronta herätti närkästystä muissa kartanonomistajissa ja pääkaupungin ruotsinkielisissä piireissä, jotka pelkäsivät vasemmistolaisen osuusliikkeen turmelevan Helsingin pitäjän vanhan ruotsinkielisen kulttuurin ja suomalaistavan sen väestön. Näkyvistä protesteista ja lehtikirjoittelusta huolimatta Elanto osti Backaksen 1916. Tilan pinta-ala oli ostohetkellä 683 hehtaaria, josta peltoa oli 141 ja metsää 482 hehtaaria, ja tila ulottui Vantaanjoelta Tuusulan rajalle saakka.
Oston jälkeen Elanto aloitti Backaksessa laajan kehitysohjelman jonka tarkoituksena oli muodostaa kartanosta mallitila. 1900-luvun alkupuolella Backas olikin suurtila, joka tuotti pääosan Elannon pääkaupunkiseudulla myymistä elintarvikkeista. Suomen maatilat -matrikkelin (1931) mukaan Backaksessa oli 1930-luvun alussa sata lehmää ja 900 sikaa, yli 140 hehtaaria viljeltyä peltoa, laajaa puutarhaviljelyä sekä kolme suurkasvihuonetta tomaatti- ja kurkkuviljelyä varten. Saman matrikkelin mukaan tilalta myytiin vuosittain noin 80 000 kilogrammaa sianlihaa ja kasvitarhatuotteita, perunoita, maitoa ja viljaa Helsinkiin. Kartanon valtavilta metsäalueilta tuotiin puutavaraa ja turvetta junalla omaa pisto­raidetta pitkin. Viiden kilometrin pituinen rata valmistui 1920 ja sitä käytettiin turvepehkun, mudan, hiekan ja saven kuljetukseen. Turvepehkua ja mutaa kuljetettiin suolta kartanon pelloille ja hiekkaa ja savea taas kartanon omalle tiilitehtaalle. Rata alkoi kartanon talouskeskuksesta ja johti Veromiehenkylän kautta pohjoiseen nykyisen Helsinki-Vantaan lentoaseman alueelle. Elannon ravintoloiden, leipomon ja oluttehtaan ruokajätteet puolestaan kuljetettiin Helsingistä Backaksen sikojen ruoaksi.
Elanto perusti alueelle 1919 oman tiilitehtaan, jonka tuotteilla rakennettiin 1920-luvulla kartanon nykyiset muhkeat ulkorakennukset: talli, navetta, suursikala, kuivaamo-puimala sekä henkilökunnan asuintaloja. Myös Veromiehenkylän kansakoulu eli nykyinen Veromäen koulu rakennettiin kartanon tiilistä ja kartanon maalle, kouluttamaan sen työntekijöiden lapsia. Vanhaa päärakennusta uudistettiin ja siitä tehtiin tilanhoitajan asunto- ja konttorirakennus.
Talvisodan aikana Elannon pääjohtajan Väinö Tannerin ollessa Risto Rytin hallituksen ulkoministeri Suomen hallitus kokoontui Backaksen päärakennuksessa. Backaksen tiloja käytettiin myös valtionarkiston hajasijoituspaikkana Helsingin pommitusten aikana.
Backaksen kartanon navetta (1927) näkyy hyvin Ylästöntielle.
Backaksen kartanon puimala.
Sikala oli kartanon vanha karjarakennus, jonka korjauspiirustuksen laati Elannon aikana arkkitehti Urho Åberg (1920).
Toisen maailmansodan jälkeen

1940-luvulta lähtien Helsingin maalaiskunnan ja sittemmin Vantaan kaupungin kasvu söi vähän kerrallaan kartanon valtavat maa-alueet. Sotien jälkeen Backaksen maita pakkolunastettiin siirtoväen asuttamiseksi, ja Helsinki-Vantaan lentoaseman rakentaminen vei niistä yli 400 hehtaaria. Myös Kehä III sekä sitä reunustavat teollisuusalueet lohkaisivat itselleen Backaksen maata. Kun maatalous keskellä kasvavaa kaupunkia oli muuttunut mahdottomaksi, Elanto myi 1986 kaiken vielä jäljellä olleen maan rakennusliikkeille jättäen itselleen vain kartanon ulkorakennuksineen. Backaksen entisille maille on rakennettu muun muassa Veromiehen ja Vantaanportin yritysalueet ja Kartanonkosken asuinalue.
2000-luvulla

Nykyisin Backaksen kartanon rakennukset on suojeltu. Sen kasvihuoneissa toimi kesään 2009 saakka HOK-Elannon puutarhakeskus ja päärakennuksessa pitopalvelu. Suojelemattomat kasvihuoneet purettiin vuoden 2009 aikana. Entinen puimalarakennus on kunnostettu juhlasaliksi, jossa järjestetään muun muassa Vantaan barokkiviikkojen konsertteja. 2010-luvulla HOK-Elannon liiketoiminta kartanolla muodostui päärakennuksen ja puimalan vuokraamisesta tilaisuuksien pitoon sekä kesäravintolasta päärakennuksessa. Pitokartanon toiminta päättyi vuonna 2013 odottamaan alueen kehittämissuunnitelman valmistumista.. Osa kartanoalueen taloista on autioina - ainoastaan vesikatot on uusittu lisävahinkojen välttämiseksi.
Kartanon Puimalassa on järjestetty Backas Jazz -tapahtumaa. Kartanon lähialueita pyritään kehittämään matkailu- ja virkistyskäyttöön. Uudisrakentamishankkeeseen kuuluu asuntoja ja elämyspuisto.
Kirjallisuutta

Tuominen, Pirjo: Backas - kartano elää. Tammi, 1988, 2017. ISBN 978-951-31-9816-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Backaksen kartano Wikimedia Commonsissa
Backaksen tila, artikkeli Helsingin pitäjä -vuosikirjassa 1966
Aarne Sainio

Ohimarssi Joensuussa toukokuussa 1940. Sainio etualalla äärioikealla.
Aarne Rafael Sainio (4. heinäkuuta 1893 Orivesi – 7. kesäkuuta 1968) oli suomalainen jääkärieversti ja liikennepäällikkö. Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Johan Nestor Sainio ja Olga Fredrika Fagerlund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Toini Alina Winterin kanssa.
Opinnot

Sainio kirjoitti ylioppilaaksi Uudenkaupungin yhteislyseosta vuonna 1914 ja liittyi Varsinaissuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1914–1915 Teknillisen korkeakoulun rakennusinsinööriosastolla. Hän oli kuuntelu-upseerina Kadettikoulussa vuosina 1922–1923 ja suoritti Sotakorkeakoulun erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925 sekä Sotakorkeakoulun yleinen osaston vuosina 1926–1927.
Jääkärikausi

Sainio liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 23. helmikuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Hän kuului myöhemmin Libaussa vuonna 1917 pataljoonan ratsuosastoon.
Suomen sisällissota

Sainio saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan ensin joukkueenjohtajaksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 3. eskadroonaan, josta hänet siirrettiin 19. huhtikuuta 1918 alkaen 3. jääkäriprikaatin adjutantiksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hänet siirrettiin sisällissodan jälkeen 1. kesäkuuta 1918 Kenraaliohjaamoon ja 14. kesäkuuta 1918 alkaen 1. Divisioonan esikuntaan sekä 20. heinäkuuta 1918 Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1:n 1. konekiväärikomppaniaan sekä edelleen  3. marraskuuta 1918 lähettiupseeriksi 3. Divisioonan esikuntaan. Pohjois-Savon rykmentin 1. konekiväärikomppanian hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1919 ja Savon jääkärirykmentin 3. konekiväärikomppanian päälliköksi 14. elokuuta 1919. Hän toimi 23. elokuuta – 16. marraskuuta 1919 välisen ajan Porajärven komennuskunnan (Savon jääkärirykmentin 9. komppania ja 3. konekiväärikomppania) päällikkönä. Hänet siirrettiin 12. marraskuuta 1919 Pohjois-Savon rykmentin 2. konekiväärikomppanian päälliköksi ja toimi pataljoonan vara komentajana 8. maaliskuuta – 12. toukokuuta ja 26. kesäkuuta – 29. syyskuuta 1920 väliset ajat. Hänet siirrettiin 20. huhtikuuta 1921 alkaen 6. Erillisen konekiväärikomppanian päälliköksi ja komennettiin 16. joulukuuta 1921 ja siirrettiin 15. marraskuuta 1922 alkaen 3. Divisioonan esikuntaan, missä toimi aluksi yleisesikuntaupseerina ja 17. lokakuuta 1924 – 8. syyskuuta 1925 välisen ajan esikuntapäällikön viransijaisena ja 29. marraskuuta 1927 alkaen vara esikuntapäällikkönä. Hänet siirrettiin  27. kesäkuuta 1928 sotilastarkastajaksi Suojeluskuntain yliesikuntaan, mistä hänet siirrettiin 30. elokuuta 1930 Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Sainio osallistui Jalkaväkirykmentti 36:n komentajana ja osallistui taisteluihin Maltinassa, Piitsoinojalla ja Uomaan länsipuolella. Rykmentin komentajan paikalta hänet siirrettiin Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin komentajaksi ja edelleen Iisalmen suojeluskuntapiirin komentajaksi, josta hänet siirrettiin välirauhan aikana Päijänteen sotilasläänin komentajan apulaiseksi, mistä siirrettiin Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin komentajaksi. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 51:n komentajaksi ja osallistui taisteluihin Pälkjärvellä, Hämekoskella, Harlussa, Läskelässä, Latvasyrjässä, Niemiskylässä, Koivuselässä, Tarsepolissa, Latvassa, Äänislinnassa ja Juksovassa. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Savo-Karjalan sotilasläänin komentajaksi, missä tehtävässä oli sodan loppuun saakka, jolloin erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi Outokumpu Oy:n liikennepäälliköksi, missä tehtävässä toimi vuoteen 1958 saakka. Hänet on haudattu Kuusjärvelle.
Luottamustoimet

Sainio toimi Mikkelin kaupunginvaltuuston varajäsenenä vuonna 1924 ja Suomen voimistelu- ja urheiluliiton Mikkelin piirin olympialaiskeräystoimikunnan jäsenenä vuosina 1924 ja 1928 sekä Mikkelin ilmapuolustusyhdistyksen varapuheenjohtajana vuonna 1928. Pohjois-Karjalan rintamamiesyhdistyksen puheenjohtajana hän toimi vuonna  1931 ja Pohjois-Karjalan hiihtoseuran varapuheenjohtajana vuodesta 1935 alkaen. Outokummun reserviupseerikerhon jäsenenä ja kunniajäsenenä hän toimi vuodesta 1967 alkaen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 18. heinäkuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1924  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1928  Eversti 6. joulukuuta 1937  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 16. maaliskuuta 1928 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron suojeluskuntien Valkoinen risti 3. lk.  Ruotsin Maanpuolustusyhdistysten keskusliiton hopeinen ansiomerkki |
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Vaihtoehto Saksalle

| Vaihtoehto Saksalle> Alternative für Deutschland |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  6. helmikuuta 2013
Puheenjohtaja:  Tino Chrupalla Alice Weidel
Varapuheenjohtajat:   Stephan Brandner  Peter Boehringer  Mariana Harder-Kühnel 
Ideologia:   nationalismi  oikeistopopulismi  euroskeptismi  kansalliskonservatismi  talousliberalismi 
Poliittinen kirjo:  laitaoikeisto
Toimisto:  Schillstraße 9 10785 Berliini
Jäsenmäärä:   35 000
Värit:        vaaleansininen       punainen 
Liittopäivät:  81 / 736 (2021)
Osavaltioparlamentit:  228 / 1 884
Euroopan parlamentti:  9 / 96 (2019)
Kansainväliset jäsenyydet:  Suvereenien kansakuntien Eurooppa -ryhmä
Nuorisojärjestö:  Junge Alternative für Deutschland
Kotisivu:  www.afd.de
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaihtoehto Saksalle (Alternative für Deutschland, AfD) on vuonna 2013 perustettu saksalainen laitaoikeistolainen populistipuolue. AfD on kansallismielinen, maahanmuuttovastainen, konservatiivinen ja EU-vastainen.
AfD on vaihtanut aatettaan ja ollut sisäisesti riitaisa. Puolue perustettiin vastustamaan Euroopan unionin antamia tukilainoja Kreikalle. Se myös vastusti euron käyttöä valuuttana, koska se piti sitä taloudelle haitallisena. Tällöin AfD oli vielä länsisaksalainen professoripuolue. Myöhemmin maahanmuuttokriittisyys ja monikulttuurisuuden vastustus kasvattivat puolueessa suosiotaan ja puolueen kannatuksen painopiste siirtyi itäiseen Saksaan.
Historia > Professoripuolue (2012–2015)

AfD sai alkunsa vuonna 2012 vastustamaan Euroopan rahaliittoa ja EU:n tukilainoja Kreikalle. Puolueen takana ollut ryhmä julkaisi syyskuussa 2012 manifestin ”Vaalivaihtoehto 2013” europolitiikkaa vastaan. Moni huomattava taloustieteilijä, toimittaja ja yritysjohtaja otti kantaa manifestin puolesta. Ryhmän mukaan euroalue ei sovellu valuutta-alueeksi vaan ajaa eteläisen Euroopan valtiot vararikkoon. Bernd Lucken mukaan tärkeintä olisi saada eteläiset maat pois eurosta.
Perustavassa kokouksessa huhtikuussa 2013 uuden puolueen puheenjohtajiksi valittiin maailmanpankin ekonomisti, Hampurin yliopiston taloustieteen professori Bernd Lucke, yrittäjä Frauke Petry ja Frankfurter Allgemeine Zeitungin ex-päätoimittaja (1979–2000) Konrad Adam.
Alussa puolue oli tunnettu porvarillisena talousliberaalina arvokonservatiivisena "professoripuolueena", joka vastustaa euroa mutta ei EU:ta. Sen mukaan euro on epäonnistunut, köyhdyttää kilpailukyvyttömiä maita ja tulevia sukupolvia.
Stuttgartin yliopiston professori Lothar Maier vastusti "professoripuolue" termiä sanomalla, että puolueella on 20 000 jäsentä ja heistä professoreja on ehkä pari prosenttia. Maier myös puolusti puolueen ei-aggressiivista toimintatapaa sillä, että kyse on vakavasta politiikasta. Puolue ei halua mobilisoida katuja eikä aiheuttaa väkivaltaa. Se on kuitenkin joutunut protestien kohteeksi, ja sen vaalijulisteita on revitty. Sen perustajan, professori Bernd Lucken kimppuun hyökättiin hänen ollessaan puhujalavalla.
AfD ilmoitti vuonna 2013, ettei se ole nationalistinen eikä vastusta maahanmuuttoa, vaan kannattaa Kanadan tapaa suosia osaavien työntekijöiden maahantuloa. Samaan aikaan AfD moitti Angela Merkelin päätöstä sulkea ydinvoimalat vuoteen 2020 mennessä. Konrad Adamin mukaan puolueella ei vuonna 2013 ollut myöskään kantaa sukupuolineutraaliin avioliittolakiin.
Syyskuun 2013 liittopäivävaaleissa AfD sai 4,7 prosenttia äänistä ja äänestäjiä sillä oli runsaat 2 miljoonaa. Se jäi näin hieman viiden prosentin äänikynnyksen alapuolelle. Puolueen perustajiin kuulunut Bernd Lucke erosi puolueesta heinäkuussa 2015, koska hänen euroskeptisenä perustamansa puolue oli muuttunut ulkomaalaisvastaiseksi ja venäjämieliseksi. Tämän jälkeen Lucke perusti uuden Liberal-Konservative Reformer -puolueen