Johan Helo
Elämä > Jatkosodan jälkeen

Kun äärivasemmiston toiminta oli laillistettu, Helo osallistui SKDL:n ja Suomi–Neuvostoliitto-Seuran perustaviin kokouksiin, joissa hänet valittiin SKDL:n varapuheenjohtajaksi sekä SNS:n puheenjohtajaksi. Lisäksi Helo oli SKDL:n sisällä toimineen Sosialistisen Yhtenäisyyspuolueen keskustoimikunnan varajäsen. Aleksandra Kollontai oli jo rauhantunnustelujen aikana maininnut Helon yhtenä Neuvostoliiton hyväksymistä ministereistä. Marraskuussa 1944 Helo nousi ainoana SDP:n opposition edustajana Paasikiven II hallitukseen, jossa hän sai valtiovarainministerin salkun. Helo edusti tuolloin vielä sosialidemokraatteja, vaikkei hänellä ollutkaan puolueen tukea. Joulukuussa Helosta tuli ensimmäinen sotasyyllisyyskysymyksen esille nostanut ministeri, kun hän vaati asian selvittämistä.
Maaliskuussa 1945 Helo valittiin SKDL:n kansanedustajaksi Kymen itäisestä vaalipiiristä. Helo oli yleisehdokkaana peräti kymmenessä eri vaalipiirissä, mikä on Veikko Vennamon ohella yksien vaalien ennätys, ja hänestä tuli myös valtakunnallinen ääniharava. Vasemmistososialistien kannatus jäi kansandemokraattien sisällä kuitenkin huomattavasti kommunisteja pienemmäksi, mikä sai Helon harkitsemaan koko vasemmiston paluuta SDP:n riveihin ja puolueen valtaamista tannerilaisilta. Eduskunnan puhemiestä valittaessa hän oli Eino Pekkalan ohella toinen SKDL:n ehdokas, mutta valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov määräsi puolueen äänestämään sosialidemokraattien K. A. Fagerholmia. Ensimmäisen varapuhemiehen pestiin Helo ei suostunut. Huhtikuussa hänestä tuli opetusministeri, kun Paasikivi ei hyväksynyt uuteen hallitukseensa SKDL:n alun perin esittämiä Raoul Palmgrenia tai Kaisu-Mirjami Rydbergiä. Helo asetti muun muassa komitean, jonka tehtävänä oli järjestää Suomen teatterilaitos uudelleen, mutta kaavaillut uudistukset kuten Kansallisteatterin ja Teatterikoulun valtiollistaminen eivät toteutuneet. Ehdotus kirkon ja valtion eron selvittämisestä sekä tunnustuksellisen uskonnonopetuksen korvaamisesta uskontojen historian ja etiikan opiskelulla synnytti rajun vastareaktion kirkon taholta. Opetusministerinä toimiessaan Helo yritti myös eri keinoin painostaa äärioikeistolaisessa IKL:ssä vaikuttanutta Helsingin yliopiston rikosoikeuden professoria Bruno Salmialaa eroamaan, mutta tämä piti härkäpäisesti kiinni virastaan. SS-joukkojen värväystoiminnasta epäillyn Kouluhallituksen pääjohtajan L. Arvi P. Poijärven erottaminen sen sijaan onnistui. Helo oli lisäksi käynnistämässä SS-värväykseen osallistuneen rehtori Rolf Nevanlinnan erottamista, mutta tehtävän hoiti loppuun pääministeri Paasikivi, joka halusi pitää hänet sivussa asiasta.
Helo valittiin myös Helsingin kaupungin sosiaalijohtajan virkaan, mutta Suomen Pankin pääjohtajan tehtävästä hän jäi rannalle, kun Sakari Tuomioja oli ainoa koko pankkivaltuuston hyväksymä ehdokas. Syksyllä 1945 Helo johti Moskovaan matkannutta SN-seuran kulttuurivaltuuskuntaa, johon kuuluivat muun muassa Urho Kekkonen ja Hella Wuolijoki. Reissun huipentuma oli Kremlin vierailu, jonka yhteydessä valtuuskunta tapasi Josef Stalinin ja Vjatšeslav Molotovin. Helo sai Stalinilta lupauksen sotakorvausajan pidentämisestä kahdella vuodella.