stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joulumuori

Joulumuori miehensä kanssa postikortissa vuodelta 1919
Joulumuori on Joulupukin vaimo.
Joulumuori (engl. Mrs. Claus, 'rouva Joulupukki') mainitaan tiettävästi ensimmäisen kerran yhdysvaltalaisen James Reesin novellissa A Christmas Legend ('Joulutaru') vuodelta 1849. Tämän kertomuksen "Joulumuori" kuitenkin paljastuu tarinassa tavalliseksi naiseksi. Reesin tarinan jälkeen Joulumuorin kuvaukset yleistyivät amerikkalaisissa tarinoissa, runoissa ja lauluissa. Hänet kuvattiin niissä usein luonteeltaan suorasukaiseksi.
Nykyisin Joulumuori esitetään usein pulleana ja hilpeänä Joulupukin auttajana. Joulupukkisäätiö luonnehtii Joulumuoria äidilliseksi, viisaaksi ja lempeäksi vaimoksi. Joulumuori viettää aikaansa kotonaan Korvatunturilla ja auttaa miestään tämän työssä. Hän harrastaa kutomista ja laulaa kauniisti.
Dynamo Moskova (jääpallo)

| Dynamo Moskova |
| --- | --- |

Koko nimi:  Dynamo Moskova (ven. Динамо Москва)
Perustettu:  1923
Kaupunki:  Moskova, Venäjä
Kenttä:  Zorki
– kapasiteetti:  8 000
Värit:           
Sarja:  Superliiga
Moskovan Dynamo (ven. Динамо Москва) on moskovalainen jääpalloseura.
Vuonna 1923 perustettu seuraa kuuluu Neuvostoliiton ja Venäjän menestyksekkäimpiin.
Neuvostoliiton mestaruuden Dynamo voitti 15 kertaa. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen seura vajosi 1990-luvulla sarjan keskikastin joukkueeksi, ja 2000-luvun alussa Dynamo putosi Venäjän pääsarjasta. Neljän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelatun kauden jälkeen Dynamo nousi takaisin Venäjän liigaan. Seura värväsi suurella rahalla useita huippupelaajia ja voitti heti nousun jälkeisenä kautena vuonna 2006 Venäjän mestaruuden.
Suomalaisista Venäjän Superliigan moskovalaista huippuseuraa on edustanut Mika Mutikainen kaudella 2005-2006.
Saavutuksia

Saavutuksia Neuvostoliiton mestaruussarjassa:
15 kultaa 1936, 1951, 1952, 1961, 1963, 1964, 1965, 1967, 1969, 1970, 1972, 1973, 1975, 1976, 1978
11 hopeaa 1950, 1954, 1959, 1966, 1968, 1971, 1974, 1977, 1984, 1987, 1988
5 pronssia 1956, 1960, 1962, 1986, 1991
Saavutuksia Venäjän mestaruussarjassa:
9 kultaa 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2012, 2013, 2020, 2022
5 hopeaa 2011, 2014, 2015, 2019, 2021
1 pronssi 2024
Neuvostoliiton cupin voitto 1988, 1989, 1991 (yht. 3)
Venäjän cupin voitto 2005, 2006, 2008, 2010-11, 2011, 2012, 2019, 2020, 2021 (yht. 9)
Venäjän Super cupin voitto 2013, 2021 (yht. 2)
Kansainvälisiä saavutuksia:
Euroopan cupin voitto 1976, 1977, 1979 (yht. 3)
Maailmancupin voitto 2006, 2007, 2013 (yht. 3)
Jääpallon Champions Cup voitto 2008, 2013 (yht. 2)
Dynamon menestys Venäjän liigassa

| Kausi | Ottelut | Voitot | Tasapelit | Tappiot | Maaliero | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 92/93 | 28 | 1 | 1 | 26 | 68-196 | 20 (20) |
| 93/94 | 26 | 8 | 2 | 16 | 80-129 | 19 (23) |
| 94/95 | 26 | 4 | 1 | 21 | 51-99 | 21 (21) |
| 95/96 | 28 | 8 | 1 | 19 | 105-153 | 20 (22) |
| 96/97 | 28 | 12 | 0 | 16 | 131-134 | 16 (22) |
| 97/98 | 30 | 8 | 1 | 21 | 64-146 | 21 (24) |
| 98/99 | 24 | 7 | 1 | 16 | 77-131 | 15 (23) |
| 99/00 | 26 | 4 | 0 | 22 | 59-168 | 21 (22) |
| 00/01 | 26 | 2 | 1 | 23 | 48-177 | 22 (22) |
| 05/06 | 28 | 24 | 3 | 1 | 306-100 | 1 (22) |
| 06/07 | 32 | 29 | 1 | 2 | 382-101 | 1 (22) |
| Yht. | 302 | 107 | 12 | 183 | 1371-1534 | - |
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Venäjän Jääpallon Superliiga
Baikal-Energija, Irkutsk
Ak Bars Dynamo, Kazan
Dynamo, Moskova
Jenisei, Krasnojarsk
Kuzbass, Kemerovo
Rodina, Kirov
Sibselmash, Novosibirsk
SKA-Neftyanik, Habarovsk
Start, Nižni Novgorod
Uralski Trubnik, Pervouralsk
Volga, Uljanovsk
Vodnik, Arkangeli
Sajany-Hakasija, Abakan
Murman, Murmansk
Zanjeer

| Zanjeer |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Prakash Mehra
Käsikirjoittaja:  Salim-Javed
Tuottaja:  Prakash Mehra
Säveltäjä:  Kalyanji-Anandji
Kuvaaja:  N. Satyen
Pääosat:  Amitabh Bachchan Jaya Bhaduri Pran
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Intia
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1973
Kesto:  147 min
Alkuperäiskieli:  hindi
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Zanjeer on vuonna 1973 ilmestynyt Prakash Mehran ohjaama intialainen toimintaelokuva.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Amitabh Bachchan  | … |  Vijay Khanna   |
|  Jaya Bhaduri  | … |  Mala   |
|  Pran  | … |  Sher Khan (Pathan)   |
|  Om Prakash  | … |  De Silva   |
|  Ajit  | … |  Seth Dharam Dayal Teja   |
|  Bindu  | … |  Mona   |
|  Iftekhar  | … |  poliisikomentaja Singh   |
|  Keshto Mukherjee  | … |  Gangu   |
|  Satyendra Kapoor  | … |  poliisitarkastaja   |
Soundtrack

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Laulaja(t) | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Bana Ke Kyon Bigada Re | Lata Mangeshkar | 3.25 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Chakku Chhuriyan Tej Kara Lo | Asha Bhosle | 3.45 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Deewane Hai Deewanon Ko | Mohammed Rafi, Suman Kalyanpur | 4.35 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Dil Jalon Ka Dil Jala Ke | Asha Bhosle | 3.55 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Yari Hai Imaan Mera | Manna Dey | 6.20 |  |  |  |  |  |  |
Aiheesta muualla

Zanjeer Internet Movie Databasessa (englanniksi)
10. divisioona (talvisota)

| 10>  divisioona |
| --- | --- |
 Sotilaita Taipaleessa talvisodan aikana, jossa 10. divisioonakin taisteli.
Toiminnassa:  1939–1940
Valtio:  Suomi
Osa joukkoa:  III armeijakunta
Koko:  14 000
Sodat ja taistelut:  talvisota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Eversti Viljo Kauppila   Eversti Einar Vihma
10. divisioona oli talvisotaan osallistunut suomalainen sotilasyhtymä, joka osallistui sotaan lähinnä Taipaleenjoen alueella käytyihin taisteluihin. Divisioona perustettiin Keski-Suomen sotilasläänissä 7. lokakuuta 1939 annetun käskyn perusteella ennen ylimääräisten harjoitusten julistamista 14. lokakuuta 1939. Varsinaiset perustamiseen liittyvät toimet aloitettiin 10. lokakuuta 1939. Divisioonan perustamisvaiheessa (sotilasläänin muodosta johtuen) sen hieman yli 14 000 sotilaasta oli kotoisin Keski-Suomen maakunnasta noin 10 000. Satakuntalaisia oli vajaa 1 500 ja tämän lisäksi mukana oli runsaasti eteläpohjalaisia, savolaisia ja hämäläisiä.
Divisioona numeroitiin uudelleen tammikuun 1940 alussa 7. divisioonaksi puna-armeijan tiedustelun hämäämiseksi. Samalla muutettiin myös divisioonan kaikkien alayksiköiden numerointi. Tämä artikkeli käsittelee myös uudelleen numeroinnin jälkeiset tapahtumat divisioonan osalta.
Varustaminen

Divisioona pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaiseksi, mutta Suomen puolustusvoimien kalustopulasta johtuen niihin ei kaluston osalta päästy.
Organisaatio

Divisioonaan kuului muun muassa seuraavat yksiköt (suluissa numerointi tammikuun alusta):
Esikunta
JR 30 (tammikuun 1940 alusta JR 21)
JR 29 (tammikuun 1940 alusta JR 20)
JR 28 (tammikuun 1940 alusta JR 19)
KTR 10 (tammikuun 1940 alusta KTR 7)
Kevyt osasto 10 (tammikuun 1940 alusta Kevyt osasto 7)
10. VK (tammikuun 1940 alusta 7. VK)
10. LRakK (tammikuun 1940 alusta 7. LRakK)
19. pioneerikomppania (19. PionK) perustettiin 1939 Jyväskylässä. Komppania pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaisesti, mutta puolustusvoimien kalustopulasta johtuen määrävahvuuksia ei saavutettu. Komppania keskitettiin Sakkolan–Pyhäjärven alueelle 13. lokakuuta 1939 osana 10. divisioonaa.
20. pioneerikomppania (20. PionK) perustettiin 1939 Jyväskylässä. Komppaniaa ei kyetty varustamaan määrävahvuuksien mukaisesti puolustusvoimain kalustopulan vuoksi. Se keskitettiin perustamisen jälkeen Sakkola–Pyhäjärvi alueelle 13. lokakuuta 1939 osana 10. divisioonaa.
Organisaatio > Komentajat

Eversti Viljo Antero Kauppila 21. joulukuuta 1939 asti
Eversti Aarne Leopold Blick 21. joulukuuta 1939 – 9. tammikuuta 1940
Eversti Einar Vihma  9. tammikuuta 1940 – talvisodan loppuun.
Keskittäminen

Divisioona keskitettiin tulevalle toiminta-alueelleen Itä-Kannakselle (Pyhäjärvi–Sakkola–Taipale) jo 12. lokakuuta 1939 alkaen. Keskityskuljetukset alkoivat muun muassa Jyväskylästä, Keuruulta, Niinisalosta ja Tampereelta ja niihin käytettiin yhteensä 37:ää junaa. Suurin osa divisioonan joukoista ja kalustosta purettiin junista Sakkolan asemalla, mutta käytössä olivat myös Pyhäjärven ja Myllypellon asemat. Purkuasemilta joukot jatkoivat matkaansa kohti keskitysalueitaan lähinnä marssien. Keskitykset oli pääosin suoritettu 19. lokakuuta mennessä, joskin viimeiset yksiköt saapuivat alueelle 22. lokakuuta.
Divisioona liitettiin III armeijakuntaan, jonka komentajana toimi kenraalimajuri E. Heinrichs.
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalankannaksella talvisodassa

Puna-armeijan Karjalankannaksella toimineiden joukkojen tavoitteena oli talvisodan aikana lyödä Suomen puolustusvoimat taistelualueellaan. Hyökkäyksen painopisteeksi oli määrätty Viipurin ja Leningradin välisen rautatien suunta.
Talvisodan alkaessa Karjalankannaksella hyökkäsi Suomen alueelle Neuvostoliiton 7. armeija, jota komensi 2. luokan armeijakomentaja V. Jakovlev. 7. armeijaan kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 miestä, noin 1 500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä.
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (toisin kuin ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen Rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalankannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komantajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys talvisodan alkaessa

10. divisioonan tehtävänä oli pitää kaikkiaan 30 kilometriä leveä kaista itä-Kannaksella. Divisioonan kaista alkoi Laatokasta ja sisälsi Taipaleenjoen alueen (jota pidettiin puolustuksen ehdottomana painopisteenä) ja jatkui Suvannon koillisrantaa pitkin Sakkolan aseman tasalle.
Taipaleenjoen lohkon puolustuksesta vastasi eversti Urho Sihvosen komentama Jalkaväkirykmentti 28 (JR 28), jonka rintamalinjan etupuolella noin 5 kilometriä sijaitsevaksi puolustusasemaksi oli määrätty ns. Umpilammen linja (jonka rykmentti miehitti muutama tunti ennen talvisodan syttymistä). Sakkolan lohkoa puolusti everstiluutnantti Teuvo Wartiovaaran komentama Jalkaväkirykmentti 29 (JR 29). Divisioonan reservinä oli Jalkaväkirykmentti 30 (JR 30) komentajanaan everstiluutnantti Armas Kemppi. Reservinä olleen rykmentin joukot oli sijoitettu noin kahdenkymmenen kilometrin päähän rintamalinjasta Enkkuan-Pyhäjärven alueelle.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys talvisodan alkaessa > Linnoittamistilanne sodan alkaessa

Karjalankannaksen linnoittaminen suuntautui vain alkuvaiheissaan 1920-luvulla 10. divisioonan vastuualueelle. Marraskuussa 1939 divisioonan puolustuslohkolla oli vain 14 betonista konekiväärikorsua, joista kaksi oli Keljan lohkolla, samoin kaksi Sakkolan lohkolla sekä kymmenen Taipaleenjoen lohkolla. Tämän lisäksi divisioonan lohkolla oli kolme betonista tykkiasemaa, joiden merkitys tuli erittäin keskeiseksi joulunseudun torjuntataisteluissa neuvostojoukkojen yrittäessä ylittää Suvannon järvialuetta päästäkseen Taipaleessa taistelevien suomalaisjoukkojen selustaan. Näiden lisäksi Taipaleessa oli yksi miehistön majoittamiseen tarkoitettu betoninen majoituskorsu. Kaikki betoniset kestolinnoituslaitteet oli rakennettu jo 1920-luvulla. Lisäksi osa linnoituslaitteista oli sijoitettu taistelujen kannalta aivan vääriin paikkoihin kuten Alcazar-niminen, avoin linnoituslaite oli yli puoli kilometriä suunnitellun pääpuolustuslinjan etupuolella ja niin sanottu Niittykasemattikin oli sijoitettu vain hieman lähemmäksi pääpuolustuslinjaa täysin avoimelle paikalle.
Divisioonan vastuualueella olevista tykkikorsuista Patoniemi ja Kelja olivat sijoitettu ns. etulinjaan, mutta niiden suurimpana ongelmana oli se, että neuvostojoukot saattoivat tulittaa niitä omilla tykeillään lähes suoraan. Mainittujen linnakkeiden etuna oli kuitenkin se, että ne pystyivät ampumaan Keljan taisteluiden aikana (joulun jälkeen) suoraan Suvannon jäällä eteneviä neuvostojoukkoja. Linnakkeiden toimintakyky säilyi suhteellisen hyvin. Näiden lisäksi Taipaleen lohkon taisteluihin vaikutti merkittävällä tavalla Laatokan rannikkolohkoon kuuluva rannikkotykistön patterit. Kaarnajoella oleva nelitykkinen patteri oli rakennettu 1930-luvulla, ja sen sijainti noin neljä kilometriä pääpuolustuslinjan pohjoispuolella sisämaassa teki sen sijainnin vastustajalle vaikeaksi määritellä. Niinpä patterin sijainti jäikin koko sodan ajan vastustajalle arvoitukseksi, joten vastatoimet sitä vastaan jäivät hyvinkin vähäisiksi. Järisevänniemellä sijainneen kaksitykkisen rannikkotykistöpatterin sijainti oli taas koko sodan ajan neuvostojoukkojen tiedossa ja patteri saikin kokea lukuisia puna-armeijan tykistön ja ilmavoimien hyökkäyksiä.
Divisioonan joukkojen saavuttua tulevalle toiminta-alueelleen siellä aloitettiin melko nopeasti ns. kenttälinnoitustyöt. Alueella ei oltu tehty juuri mitään linnoitustöitä kesän 1939 vapaaehtoisen linnoitustoiminnan aikana. Divisioonan reserviläisistä osa oli ottanut osaa mainittuun linnoitustoimintaan, mutta heidän työpanoksensa oli suunnattu lähinnä keski-Kannaksen suuntaan.
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista > Tammikuun 1940 taistelut

Tammikuun alussa 10. divisioona ja kaikki sen alayksiköt numeroitiin uudelleen vihollistiedustelun hämäämiseksi. Divisioonan uudeksi numeroksi tuli 7. divisioona.
Hiljaisempi jakso taisteluissa koko tammikuun 1940 ajan ei kuitenkaan tarkoittanut sotatoimien loppumista. Neuvostojoukkojen suorittamat pienemmät hyökkäykset etenkin Terenttilää (seitsemän kertaa) ja Kirvesmäkeä (viisi kertaa) kohtaan jatkuivat 1–3 komppanian voimin. Myös Suvannon yli vastustaja lähetti tiedustelupartioita. Kaikki hyökkäykset kuitenkin torjuttiin.
Pienempien hyökkäysten ohella neuvostojoukkojen yötä päivää jatkunut tykistötuli murensi hiljalleen suomalaisten asemia ja ennen kaikkea riisti puolustajilta mahdollisuuden lepoon sekä aiheutti luonnollisesti myös tappioita, jotka olivat ajoittain merkittäviäkin (esimerkiksi täysosumia majoituskorsuihin).
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista > Maaliskuun 1940 taistelut

Puna-armeijan suurhyökkäyksen epäonnistuttua taistelutoiminta Taipaleen lohkolla ei suinkaan päättynyt vaikka hyökkäykset selvästi vähenivätkin. Taistelut olivat kuitenkin käytännössä päivittäisiä. Taisteluiden vähenemisen vuoksi alueelta ryhdyttiin siirtämään pois suomalaisjoukkoja. Neuvostojoukkojen toiminta maaliskuussa Taipaleen lohkolla oli pääasiassa voimakasta tykistötoimintaa (johon ajoittain liittyi myös ilmapommituksia). Hämäystarkoituksessa tykistötuli oli ajoittain hyvinkin voimakasta, jolla oletettavasti pyrittiin luomaan suomalaisille kuva alkamassa olevasta hyökkäyksestä, jotta suomalaisjoukkoja ei voitaisi siirtää pois alueelta. Tykistötuli jatkui ympäri vuorokauden ja aiheutti puolustajalle tappioita.
Puolustajan joukot joutuivat vaihtamaan etulinjan yksiköitä jopa päivittäin johtuen etulinjan majoituskorsujen tuhoutumisesta ja siitä johtuvasta joukkojen väsymisestä. Suomalaisten tykistö osallistui merkittävällä tavalla (ammuspulastaan huolimatta) hyökkäysten torjumiseen pystyen ajoittain jopa hajottamaan hyökkäysyrityksiä niiden lähtöasemiin.
Paikalliset hyökkäykset ja voimakas tykistötuli jatkuivat Taipaleen lohkolla aina sodan loppuun asti. 6. maaliskuuta torjuttiin hyökkäys Kirvesmäkeä vastaan ja Terenttilän alueella jatkuivat päivittäiset hyökkäykset, joista voimakkain tapahtui 7. maaliskuuta. 9. maaliskuuta suomalaiset tyhjensivät Terenttilässä etulinjan käyttökelvottomaksi ammutut tukikohdat, toimenpide joka jäi neuvostojoukoilta havaitsematta ja massiivinen tykistötuli jatkui tyhjiin asemiin. Erityisesti sodan päättymispäivänä tykistötuli oli erittäin voimakasta.
Vastassa olleet puna-armeijan joukot

Talvisodan alussa 10. divisioonaa vastassa oli Neuvostoliiton 142. divisioona, joka kuitenkin jatkoi etenemistään Suvannon lounaispuolitse kohti Kiviniemen aluetta, joka kuului 8. divisioonan vastuualueeseen.
Tämän jälkeen 10. divisioonaa vastaan hyökkäsi 6.–7. joulukuuta 1939 taaempaa rintamavastuuseen tullut Neuvostoliiton 49. divisioona.
Seuraavan hyökkäyksen 10. divisioonaa vastaan 15.–17. joulukuuta juuri ylempänä mainittu divisioona kantoi todennäköisesti hyökkäyksen päävastuun  hyökkäyksen kahtena ensimmäisenä päivänä. Todennäköisesti hyökkäyksen toisesta päivästä eteenpäin alueelle keskitetty Neuvostoliiton 150. divisioona kasvatti vastuutaan nopeasti ja vastasi käytännössä viimeisen hyökkäyspäivän sotatoimista pääasiallisesti. Tukena hyökkäyksessä oli Puna-armeijan 39. hyökkäysvaunuprikaati.
25. joulukuuta 1939 alkaneen hyökkäyksen aikana alueelle uutena yksikkönä saapunut Neuvostoliiton 4. divisioona pyrki Suvannon yli hyökkäämällä päästä suomalaisten puolustuksen selustaan. Suvannon ylimeno onnistuikin joulupäivän aamuna pimeyden ja lumisateen turvin. Suomalaisten vastatoimet alkoivat kuitenkin vaikuttaa nopeasti ja lisäjoukkojen tulon sekä huollon estäminen johtivat parissa vuorokaudessa siihen, että hyökkäys epäonnistui. Aiemmin mainitut divisioonat pysyivät melko passiivisina Taipaleenjoen alueella.
7. tammikuuta 1940 puna-armeijan joukkojen johtosuhteet muuttuivat siten, että vastuun sotatoimista Suomea vastaan tarkoitusta varten perustettu Luoteinen rintama. Kannaksen alueen joukot jaettiin kahteen armeijaan, joista toinen (13. armeija) otti johtoonsa Taipaleen alueella taistelevat neuvostojoukot. Puna-armeijan yksiköitä ryhdyttiin täydentämään ja uuden hyökkäyksen valmistelut aloitettiin samalla intensiteetillä kuin länsi-Kannaksellakin. Lisäksi alueelle siirrettiin Neuvostoliiton 62. divisioona.
8. helmikuuta 1940 neuvostojoukkojen aloittaman suurhyökkäyksen aikana suurimman vastuun taisteluista kantoivat aiemmin mainitut 49. ja 150. divisioona, joista ensimmäinen hyökkäsi pääasiassa Terenttilässä ja jälkimmäinen Kirvesmäessä. Alueella ollut puna-armeijan 4. divisioona ei juuri osallistunut taisteluihin ja se siirrettiinkin myöhemmin Vuosalmelle. Neuvostoliiton 62. divisioona osallistui lyhyen ajan hyökkäykseen yrittäen muun muassa kiertää puolustuksen selustaan Suvannon yli, mutta hyökkäykset tulivat torjutuiksi.
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
10.(7.) divisioona vetäytyi muun III armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle tehdyn rauhansopimuksen mukaisesti 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään seitsemän kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Tappiot

10.(7.) divisioonan miehistötappiot olivat talvisodassa noin 1 040 kaatunutta, noin 200 kadonnutta ja noin 2 750 haavoittunutta. Kokonaistappiot olivat siis noin 3 990 miestä.
Neuvostoliiton 7. armeijan joukkoja etenemässä Karjalankannaksella joulukuun 1939 alussa.
Divisioonan puolustusalue sodan alussa näkyy kartassa Laatokkaan rajoittuvana.
Puna-armeijan 150. jalkaväkidivisioonan komentaja eversti Sergei Aleksejevitš Knjazkov
Taipaleen lohkon puolustajia jatkuvan tykistötulen kuluttamissa asemissaan.
Puna-armeijan hyökkäyksiä tukivat koko sodan ajan hyökkäysvaunut. Kuvassa suomalaisasemien eteen tuhottu T-26.
Iisakki Saha

Iisak (Iisakki) Saha (8. toukokuuta 1865 Ilmajoki – 13. joulukuuta 1924 Pori) oli suomalainen kultaseppä ja Saksan konsuli. Hän toimi kansanedustajana valittuna Suomalaisen puolueen listalta Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä 1914–1917.
Saha meni 16-vuotiaana kultasepänoppiin Kristiinaan ja kisällinä hän lähti jatkamaan opintojaan Helsinkiin. Täällä Saha työnsä ohella opiskeli taideteollisuusyhdistyksen iltakoulussa noin viisi vuotta. Vuonna 1891 hän muutti Poriin, jonne hän perusti oman kultasepänliikkeen. Saha teki ulkomaille useita opintomatkoja tutkien ammattien edistämistoimenpiteitä, teollisuusmuseoalaa ja omaa ammattialaansa Saksassa, Hollannissa, Itävallassa, Unkarissa, Italiassa, Sveitsissä, Belgiassa, Tanskassa, Norjassa ja Ruotsissa.
Saha oli Suomen Kultaseppien Liiton perustajajäseniä ja hän toimi liiton puheenjohtajana sen perustamisesta alkaen aina elämänsä loppuun saakka. Hän kuului jäsenenä Suomen teollisuusvaltuuskunnan keskuskomiteaan ollen sen varapuheenjohtajana. Hän kuului valtion ammattienkasvatuskomiteaan ja teki sen edustajana opintomatkan ulkomaille. Saha oli lisäksi mukana Kotimaisen työn liiton toiminnassa alusta alkaen. Hän perusti Hämeenlinnaan Kultaseppä Oy:n, jonka johtokunnan puheenjohtajana ja toimitusjohtajana hän toimi useita vuosia. Saha kuului Porin kaupunginvaltuustoon vuodesta 1900 alkaen muutamaa vuotta lukuunottamatta ja hän oli elämänsä loppuun saakka valtuuston valmisteluvaliokunnan puheenjohtajana sekä jäsenenä lukuisissa kaupungin lauta- ja johtokunnissa, Kirjapaino Oy Satakunnan johtokunnan puheenjohtajana Saha oli 1914-1917 ja sen jälkeen hän oli Satakunnan Kansan johtokunnan jäsenenä. Saha oli mukana Porin—Haapamäen rautatiehankkeessa ja kuului hanketta varten perustettuun rautatiekomiteaan.
Saha oli useita kertoja suomalaisen puolueen kansanedustajaehdokkaana ja 1914–1917 kansanedustajana. Hän oli myös useita vuosia muun muassa Porin Kansallisseuran puheenjohtajana.
Aiheesta muualla

.aspx Iisakki Saha Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
| n k Suomalaisen puolueen kansanedustajat 1914–1917 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (38):  Ala-Kulju  Cornér  Danielson-Kalmari  Grönvall  Hallsten  Halonen  Hiidenheimo  Iipponen  Ikonen  Ingman  Jaskari  Kilpeläinen  Koivisto  Listo  Malmivaara  Mannermaa  Peurakoski  Pullinen  Rannikko  Rauanheimo  Retulainen  Saari  Saha  Sjöstedt-Jussila  Särkilahti  Tulenheimo  Tuomela  Typpö  Vaarala  Vahe  Valkama  A. Virkkunen  P. Virkkunen  Vänniä  Warvikko  von Weissenberg  I. Yrjö-Koskinen  S. Yrjö-Koskinen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta