stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikkujuuriperhonen
Aiheesta muualla

Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q127486  BioLib: 44514  BOLD: 183484  CoL: 9475K  EoL: 3874047  EUNIS: 298286  Fauna Europaea: 431769  Fauna Europaea (new): b089bd9a-8ad5-417b-8f57-1cfa081cbec1  GBIF: 4525610  iNaturalist: 541634  LepIndex: 137100  LoB: 4553  MaBENA: PhymaHecta  NBN: NHMSYS0021142347  NCBI: 1108693  Observation.org: 1698  Open Tree of Life: 771253  Laji.fi: MX.58536
Pikkulurikki

| Pikkulurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Myskilurikit Glossopsitta
Laji::  pusilla
Kaksiosainen nimi
 Glossopsitta pusilla  (Shaw, 1790) 
Katso myös
   Pikkulurikki Wikispeciesissä   Pikkulurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkulurikki (Glossopsitta pusilla) on Kaakkois-Australiassa elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Pikkulurikin pituus on noin 15 cm ja paino 30–50 g. Kooltaan se on selvästi myskilurikkia pienempi. Sen höyhenpuvun yleisväri on vihreä, naama on punainen. Nokka on musta, iiris oranssinkeltainen ja koivet vihertävän harmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on oliivinruskea ja iiris ruskea, ja naaman punainen väri on himmeämpää.
Esiintyminen

Pikkulurikki elää Kaakkois-Australiassa ja Tasmaniassa. Lajin elinympäristön laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja sen populaation koko on luultavasti yli 100 000 yksilöä. Laji on taantunut metsien hakkuiden seurauksena ja on paikoin uhanalainen. Pikkulurikkia pidetään harvoin Australiassa vankeudessa lemmikkilintuna.
Elinympäristö

Pikkulurikit asuvat alavilla mailla, sekä metsissä että aukeilla tai puoliaukeilla alueilla kaikkialla siellä missä on kukkivia tai hedelmiä kantavia puita tai pensaita. Ne viihtyvät myös esikaupunkien puistoissa ja kadunvarsien puissa. Pikkulurikit lyöttäytyvät usein myskilurikkien seuraan. Ruokailevat parvet ovat äänekkäitä ja näkyviä.
Lisääntyminen

Pikkulurikin pesintää tapahtuu tavallisesti elokuusta tammikuulle, mutta esiintymisalueen pohjoisosissa se voi alkaa jo toukokuussa. Pesä on joko puunrungon tai paksun oksan kolossa, yleensä veden äärellä kasvavassa eukalyptuksessa. Pesintä tunnetaan vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Naaras munii kolmesta viiteen munaa. Muna on kooltaan 19,5*16,4 mm. Naaras hautoo noin 20 päivää ja pesäpoikasaika on noin kuukausi.
Ravinto

Pikkulurikit syövät pääasiassa eukalyptusten mettä ja siitepölyä, jota ne harjaavat erikoisella kielellään. Ne voivat syödä myös hedelmiä, siemeniä ja hyönteisiä. Ruokaillessaan ne ovat hyvin kesyjä.
Kauvatsan kirkko

| Kauvatsan kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Kauvatsa, Kokemäki
Koordinaatit:  61°20′12.4″N, 022°30′13″E
Seurakunta:  Kokemäen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1879
Suunnittelija:  C. J. von Heideken
Materiaali:  puu
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kauvatsan sankarihaudat
Kauvatsan kirkko sijaitsee Kokemäellä entisen Kauvatsan kunnan alueella. Vuonna 1879 valmistunut kirkko kuuluu nykyään Kokemäen seurakunnalle, johon Kauvatsan seurakunta yhdistettiin 2007. Puurakenteisen kirkon on suunnitellut Turun ja Porin läänin lääninarkkitehti C. J. von Heideken.
Uusgoottilaista tyylisuuntaa edustavassa kirkossa oli alun perin yli tuhat istumapaikkaa, mutta myöhempien muutostöiden jäljiltä niitä on nykyisin enää 522. Kirkon alttaritauluna on Alexandra Frosterus-Såltinin vuonna 1885 maalaama Jeesus kiusausten voittaja Matt. 4:11. Alttariseinällä on Lauri Välkkeen maalauksia, jotka lahjoitettiin kirkolle 1960-luvun alussa. Välke oli jo aiemmin koristellut kirkon saarnatuolin ja rappukaiteen vapahtajaa ja evankelistoja esittävillä maalauksilla. Kirkossa on vuonna 1902 rakennetut Thulenin 17-äänikertaiset urut, jotka sähköistettiin vuonna 1947. Hautausmaan sankarihaudoilla olevan patsaan on tehnyt kuvanveistäjä Kauko Räike.
Kauvatsan vanha kirkko

Kauvatsan kaksi ensimmäistä kirkkoa rakennettiin 1600-luvulla Kauvatsanjoen tuntumaan Rutunan talon maille, noin kolme kilometriä nykyisestä kirkosta etelään. Vuonna 1781 pidetyssä piispantarkistuksessa otettiin esille uuden kirkon rakentaminen. Osa Huittisten seurakuntaan kuuluneen Kauvatsan kappeliseurakunnan asukkaista jätti piispalle kirjeen, missä he pyysivät kirkon siirtämistä Rutunasta Yttilän kylään. Rutunan kirkon sanottiin olevan kaukana kylistä ja ajoteistä ja se oli myös käynyt ahtaaksi. Hanke kuitenkin lykkäytyi, koska Huittisten emäkirkkoa piti laajentaa ja isännillä, jotka eivät halunneet näitä työtaakkoja yhtä aikaa, oli äänestyksessä manttaalienemmistö. Lisäksi rovasti Nils Idman nuoremman mielestä Rutunan kirkko oli toistaiseksi riittävä sekä kunnoltaan että tiloiltaan.
Kun Huittisten emäkirkko oli laajennettu, kauvatsalaiset päättivät syyskuussa 1798 pidetyssä kokouksessa rakentaa kirkon Yttilään mäelle, joka vuonna 1781 pidetyssä katselmuksessa oli sopivaksi havaittu. Kirkonmäen tuntumassa sijaitsi Pyhämäki-niminen mäki, joka kansanperinteen mukaan oli vanha pakanallisen ajan palvontapaikka. Muurarimestari Johan Ahlström oli vuonna 1796 laatinut piirustukset Kauvatsan puukirkoksi, mutta Tukholman intendenttikonttori ei hyväksynyt Ahlströmin suunnitelmaa. Intendenttikonttorin konduktööri P. W. Pahlmroth piirsi vuonna 1797 oman suunnitelmansa, jonka pohjalta kirkko rakennettiin. Rutunan kirkko purettiin vuonna 1800 ja sen materiaaleja käytettiin Yttilän kirkon rakentamiseen. Uusi kirkko ympäröivine kiviaitoineen oli valmis syksyllä 1801. Kirkkoherra Daniel Idman vihki sen 31. lokakuuta 1802. Kirkko edusti 1700-luvun loppupuolen vallitsevaa tyyliä ja oli malliltaan pitkäkirkko. Tornirakennus kirkkohuoneen laajennukseksi muodostettuine alakertoineen liittyi eteläisen pitkän sivun keskeen. Poikkipäisen pyhäkön toisella pitkällä puolella oli alttari ja alttarin takana sakasti. Kirkossa ei ollut lehtereitä.
Kauvatsan kirkkoa korjattiin tiuhaan. Jo vuonna 1852 ehdotettiin, että sen tilalle rakennettaisiin uusi harmaakivikirkko. Ehdotus hyväksyttiin kappelinkokouksessa, mutta lopulta päädyttiin vain kunnostamaan vanha kirkko vuonna 1855. Kunnostuksen yhteydessä vaihdettiin muun muassa lyijyiset ikkunanpuitteet puisiin. Vuonna 1861 tehtiin sakastiin tulisija.
Vuoden 1879 keväällä vanha kirkko lopulta purettiin. Lääninarkkitehti C. J. von Heidekenin suunnittelema uusi puurakenteinen kirkko valmistui sen paikalle vielä saman vuoden aikana.
Kauvatsan kirkonseutu

Kauvatsan kirkonmäen kulttuuriympäristöön kuuluu kirkon lisäksi myös muita vuonna 1892 Huittisista itsenäistyneen kunnan hallintoon liittyneitä rakennuksia. Alueella sijaitsevat pappila, kunnantalo ja lainamakasiini sekä kolme vanhaa kantatilaa. Lisäksi maantieltä kirkonmäelle johtavan tien varrella on näiden talousrakennuksia. Pappila on valmistunut 1800-luvun alussa vanhan kirkon rakentamisen yhteydessä, makasiini on peräisin 1800-luvun puolivälistä ja kunnantalo 1800- ja 1900-lukujen vaihteesta.
Museovirasto on määritellyt Kauvatsan kirkonseudun valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kauvatsan kirkko Wikimedia Commonsissa
Kauklahden rautatieasema

Kauklahden rautatieasema (lyh. Klh, ruots. Köklax järnvägsstation, ratakm 24+277) on lähijunien asema Espoon Kauklahdessa Masalan ja Espoon asemien välissä. Asemalla on R-kioski, asematunneli ja asemarakennus, jossa nykyään toimii antiikkiliike. Aseman itäpäässä sijaitsi Espoon viimeinen puolipuomein varustettu tasoristeys. Se suljettiin yleisöltä 4. kesäkuuta 2009 ja sen korvaava alikulku valmistui vuonna 2010. Tasoristeys oli vaarallinen, koska sen ylitti kolme raidetta, ja liikennemäärät ylikäytävässä olivat merkittävän suuret.
Kauklahden asemarakennuksen, joka edustaa tyyliltään kansallisromantiikkaa, suunnitteli arkkitehti Bruno Granholm ja se valmistui vuonna 1903. Asemarakennus on säilynyt alkuperäisen kokoisena, mutta joitakin yksityiskohtia sen ulkomuodossa on muutettu. Samoin piirustuksin rakennettiin myös Kirkkonummen rautatieasema. Rautatieasema toi mukanaan jo ennestään vilkkaaseen maaseutukylään tiilitehtaiden rinnalle sinkkivalko- ja lasitehtaat, jotka olivat toiminnassa toiseen maailmansotaan saakka.
Vuosina 1944–1956 Kauklahden asema oli raja-asema, sillä se sijaitsi lähellä Porkkalan vuokra-alueen rajaa. Vuonna 1947 saatiin aikaan sopimus, jonka mukaan Helsingin ja Turun välillä liikennöivät matkustajajunat saivat kulkea alueen läpi. Kauklahdessa samoin kuin vuokra-alueen toisella puolella sijainneella Tähtelän rautatieasemalla junat joutuivat pysähtymään noin puoleksi tunniksi, ja niihin vaihdettiin läpikulun ajaksi neuvostoliittolainen veturi ja vaunujen ikkunaluukut suljettiin, jotta matkustajat eivät näkisi vuokra-alueelle. Lisäksi vaunuihin nousivat neuvostoliittolaiset sotilaspoliisit valvomaan järjestystä kauttakulun ajaksi. Helsingistä lähteneet paikallisjunat kuitenkin kulkivat vielä lähempänä vuokra-alueen rajaa sijainneelle Luoman rautatieasemalle saakka.
Porkkalan vuokra-alueen palautuksen jälkeen Kauklahden aseman merkitys väheni, koska paikallisjunat eivät enää yöpyneet siellä, ja asemalla sijainnut veturitalli purettiin 1960-luvun lopulla. Kauklahden ratapihaa uusittiin vuonna 1993, kun sinne rakennettiin alikulkutunneli ja uudet laiturit. Lipunmyynti Kauklahden asemalla lopetettiin vuonna 1997. E-junien pääteasema siirrettiin Espoosta Kauklahteen vuonna 2007. Museovirasto on luokitellut Kauklahden asema-alueen valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi.
Kauklahden asemaa tullaan uudistamaan rakenteilla olevan Kauklahden kaupunkiradan johdosta. Kaupunkiradan arvioidaan valmistuvan vuonna 2028.
Junan ikkunat peitetään Kauklahden asemalla ennen matkustamista Porkkalan vuokra-alueen läpi.
Asemalla pysähtyvät junat

U Helsinki – Kirkkonummi
L Helsinki – Kirkkonummi (yöjuna)
E Helsinki – Kauklahti
Y Helsinki – Siuntio
Kirkkonummelle liikennöidään raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2 (muutamat E-junat lähtevät raiteelta 3).
Pikkutöyhtötiira

| Pikkutöyhtötiira |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Tiirat Sternidae
Suku::  Isotiirat Thalasseus
Laji::  bengalensis
Kaksiosainen nimi
 Thalasseus bengalensis  Lesson, 1831 
Katso myös
   Pikkutöyhtötiira Wikispeciesissä   Pikkutöyhtötiira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Thalasseus bengalensis
Pikkutöyhtötiira (Thalasseus bengalensis) on keskikokoinen merellinen tiira.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 35–37 cm, siipien kärkiväli 92–105 cm ja paino 185–240 g. Sen höyhenpuku on vatsapuolelta valkoinen, selkä, siivet ja pyrstö ovat siniharmaat, päälaki ja pieni töyhtö mustat, sekä hieman alaspäin kaareva nokka oranssi. Se muistuttaa töyhtötiiraa mutta on hieman pienempi eikä nokassa ole koskaan kellanvihreää sävyä. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Laji ui ja sukeltaa moitteettomasti.
Esiintyminen

Pikkutöyhtötiirat elävät useina erillispopulaatioina Tyynellämerellä, Intian valtamerellä ja Afrikan pohjoisrannikolla. Siitä tunnetaan kolme alalajia, joista emigrata asuu Libyan saaristossa, bengalensis Punaisella merellä, Adeninlahdella ja Persianlahdella, sekä torresii Indonesiasta Australiaan. Lajin elinympäristön ala on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja maailman populaation koko on 180 000–210 000 yksilöä. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Pikkutöyhtötiirat pesivät matalien hiekka- tai kalliosaarten ja koralliriuttojen rannoilla, yleensä täysin avoimella maalla mutta toisinaan matalakasvuisessa pensaikossa. Paikoin ne pesivät myös mantereen rannoilla. Esiintyy yleensä yhdessä töyhtötiirojen kanssa.
Lisääntyminen

Laji on sosiaalinen ja pesii yhdyskunnittain. Sen pesä on vain maakuoppa, johon naaras munii yhden tai kaksi munaa, hyvin harvoin kolme. Haudonta-aika on 21–26 päivää ja molemmat emot osallistuvat hautomiseen. Poikaset ovat pesäpakoisia ja jättävät pesän noin kahden päivän ikäisinä. Ne ovat lentokykyisiä 32–35 päivää vanhoina.
Ravinto

Ruokavalio koostuu pääasiassa pienistä kaloista, joita se saalistaa syöksysukeltamalla, sekä äyriäisistä.
Pikkuritariyökkönen

| Pikkuritariyökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Ritariyökköset Catocalinae
Suku::  Catocala
Laji::  pacta
Kaksiosainen nimi
 Catocala pacta  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Pikkuritariyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkuritariyökkönen (Catocala pacta) on verraten kookas yöperhoslaji, mutta silti kooltaan pienimpiä Suomessa tavattavista Catocala-suvun ritariyökköslajeista.
Koko ja ulkonäkö

Keskikokoinen yöperhonen, joka 50–55 mm siipien kärkivälillään on pienimpiä ritariyökkösiä. Etusiivet ovat pohjaväriltään selvästi ruskeanharmaat ja niiden kuviointi on selvempää kuin monilla sukulaislajeilla. Sekä tyvipoikkiviiru, sisempi poikkiviiru että ulompi poikkiviiru ovat mustat ja erottuvat selvästi. Ulomman poikkiviirun ulkopuolella on lisäksi ruskeaa varjostumaa. Munuaistäplä on tumma ja erottuu hyvin, kuten myös sen vieressä sijaitseva tummarajainen, hieman nelikulmainen vaaleanruskea täplä. Takasiivet ovat kirkkaanpunaiset ja niissä on leveä tumma reunus. Lisäksi siiven keskellä on mustanruskea kaari. Erotuksena muista ritariyökköslajeista, joiden ruumiit ovat kokonaan harmaita tai harmaanruskeita, pikkuritariyökkösen takaruumis on yläpuolelta heleän punainen.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys on melko itäinen ja sitä tavataan Pohjoismaiden eteläosista ja Saksasta Tiibetiin ja Venäjän kaukoitään ulottuvalla alueella. Suomessa lajia tavataan maan etelä- ja keskiosissa, suunnilleen Vaasa-Joensuu-linjan eteläpuolella. Pohjoisempaa laji on hävinnyt, vaikka vanhoja havaintoja on tehty Oulun korkeudelta saakka. Havaintoja ei ole myöskään tehty Ahvenanmaalta enää 1980-luvun lopun jälkeen. Yökköset lentävät yhtenä sukupolvena elokuun alusta syyskuun alkupuolelle ja lennon huippu on elokuun puolivälissä.
Elinympäristö ja elintavat

Pikkuritariyökkönen viihtyy erityisesti kosteiden paikkojen, kuten rantojen, soiden ja suoniittyjen pajukoissa. Perhoset oleskelevat pensaikoissa ja voivat lentää illan tullen valolle, mutta suvulle tyypilliseen tapaan paremmin syötille.
Naaras munii kuorenrakoihin ja munat talvehtivat. Toukkia tavataan alkukesästä. Ne ovat yöaktiivisia ja viettävät päivät painautuneina oksia vasten, mihin ne naamioituvat varsin hyvin. Täysikasvuisina toukat koteloituvat yhteensitomiensa lehtien väliin maahan.
Ruotsissa laji on luokiteltu vaarantuneeksi.
Ravintokasvi

Toukka syö useita eri pajulajeja (Salix).
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Pikkuritariyökkönen
Suomen perhostutkijain seura (Arkistoitu – Internet Archive)
Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q640056  BOLD: 89867  CoL: 92XR8  EoL: 542575  EUNIS: 311079  Fauna Europaea: 446681  Fauna Europaea (new): b9f509f4-f47e-4028-827b-368bcdae1eb4  GBIF: 1797374  iNaturalist: 869753  MaBENA: CatocPacta  NCBI: 1857977  Observation.org: 184845  Open Tree of Life: 3203422  Laji.fi: MX.62327
Pikkukihokki

| Pikkukihokki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kihokkikasvit Droseraceae
Suku::  Kihokit Drosera
Laji::  intermedia
Kaksiosainen nimi
 Drosera intermedia  Hayne, 1800 
Katso myös
   Pikkukihokki Wikispeciesissä   Pikkukihokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkukihokki (Drosera intermedia) on kihokkeihin kuuluva pienikokoinen, lähinnä soilla kasvava monivuotinen lihansyöjäkasvi. Sitä tavataan Euroopassa laikuittain ja lisäksi Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltain itäosissa, Kanadan kaakkoisosissa ja Kuubassa. Suomessa se on luokiteltu vaarantuneeksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotisen pikkukihokin lehdet muodostavat pystyhkön ruusukkeen, tai joskus ne myös kasvavat kierteisesti 2–4 cm pitkässä varressa. Lehtiruoti on 20–30 mm pitkä. Lehtilapa on muodoltaan vastapuikea, 5–10 mm pitkä ja 3–4 mm leveä. Vaaleanvihreissä lehdissä on punaisia, pisarakärkisiä nystykarvoja, joiden päistä erittyy kirkasta, liimamaista ainetta. Jonkin alemman ruusukelehden hangasta nousee 2–10 cm korkea, mutkatyvinen kukintovana. Kukinto on vaatimaton, yksihaarainen viuhko. Pienet kukat ovat kaksineuvoisia ja säteittäisiä. Verhiö ja teriö ovat neljä- tai viisilehtisiä. Terälehdet ovat väriltään valkoisia. Kukat avautuvat vain lyhyeksi aikaa aurikoisella säällä. Suomessa pikkukihokki kukkii kesä-heinäkuussa. Hedelmä on kota. Siemenet ovat muodoltaan vastapuikeita ja nystermäpintaisia.
Levinneisyys

Euroopassa pikkukihokkia tavataan Britteinsaarilta ja Pohjois-Espanjasta Alpeille, Unkariin, Luoteis-Ukrainaan, Baltiaan, Luoteis-Venäjälle ja Fennoskandian keskiosiin. Esiintymisalue Euroopassa on kuitenkin varsin laikuittainen. Lajia kasvaa myös Kaukasuksen alueella. Pohjois-Amerikassa pikkukihokkia kasvaa Yhdysvaltain itäosissa sekä Kanadan kaakkoisosissa. Lisäksi sitä tavataan Kuubassa.
Suomessa pikkukihokki on alkuperäislaji. Suomessa sitä tavataan harvinaisena Kokkolan korkeudelle saakka. Tampereen pohjoispuolella laji on kuitenkin hyvin harvinainen. Lajin pohjoisimmat tunnetut esiintymät Suomessa ovat Kälviällä, Kannonkoskella ja Nilsiällä.
Elinympäristö

Pikkukihokkia tavataan muun muassa ravinteisten soitten rimpi- ja välikköpinnoilla, rantaluhdilla ja -nevoilla sekä pikkujärvien mudansekaisilla hiekkarannoilla. Suomessa laji on harvinaistunut erityisesti Etelä-Suomen ravinteisten soiden kuivatusten ja rantojen umpeenkasvun takia.
Niukkaravinteisilla soilla pikkukihokki hankkii lisäravintoa saalistamalla passiivisesti hyönteisiä lehtien tahmeilla karvoilla. Hyönteisen jäätyä kiinni karvoihin kietoutuu lehti hitaasti sen ympärille ja lopulta se tukehtuu limaan. Lehden entsyymit sulattavat saaliin kasvin ravinnoksi.
Pikkukihokin lehdet lakastuvat talveksi ja kasvi talvehtii lehtiruusukkeen kärkisilmun avulla. Pikkukihokki voi levitä paitsi siementen avulla, myös kasvullisesti syyskesällä muodostuvista jälkisilmuista.
Käyttö

Eri kihokkilajeja on perinteisesti käytetty känsien ja liikavarpaiden hoitamiseen. Kihokkeja on Ruotsissa käytetty myös viilin tapaisen maitotuotteen valmistukseen. Astia hierottiin kihokinlehdillä, ja sitten siihen kaadettiin vastalypsettyä maitoa käymään. Kihokkiuutetta on käytetty myös syylänpoistoon.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2011: Pikkukihokin levinneisyys Suomessa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q250402  Wikispecies: Drosera intermedia  AoFP: 893  APA: 1703  APDB: 240321  BioLib: 40114  CoL: 6DKGF  EoL: 584648  EPPO: DRSIN  EUNIS: 168996  FNA: 250015185  GBIF: 3191157  GRIN: 423387  iNaturalist: 53038  IPNI: 30001035-2  IRMNG: 10588417  ITIS: 22013  MichiganFlora: 1176  NatureServe: 2.130084  NBN: NBNSYS0000003522  NCBI: 463625  NZOR: eeee8b59-8939-4f28-abff-efcf4ba55d75  Observation.org: 2478  Open Tree of Life: 720644  PFI: 1704  Plant List: kew-64392  PLANTS: DRIN3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:84157-2  Tropicos: 11400003  VASCAN: 5363  WisFlora: 3437  WFO: wfo-0000945976  Laji.fi: MX.38783 
Pikkukihokin kukka
Pikkukihokin nystykarvaisia lehtiä
Pikkutropiikkilintu

| Pikkutropiikkilintu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Tropiikkilinnut Phaethontidae
Suku::  Tropiikkilinnut Phaethon
Laji::  lepturus
Kaksiosainen nimi
 Phaethon lepturus  Daudin, 1802 

Katso myös
   Pikkutropiikkilintu Wikispeciesissä   Pikkutropiikkilintu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkutropiikkilinnun muna
Pikkutropiikkilintu, aikaisemmilta nimiltään pikkujouhipyrstö ja keltanokkatropiikkilintu (Phaethon lepturus) on pitkäpyrstöinen tropiikkilintujen heimoon kuuluva merilintulaji.
Koko ja ulkonäkö

Pikkutropiikkilintu on täysikasvuisena 80 cm pitkä, josta puolet on pyrstöjouhien mittaa, ja siivenkärkien väli on 90–95 cm. Sukupuolet ovat samannäköiset. Linnun tunnistaa erityisesti 30–40 cm pitkistä pyrstöjouhista. Vatsapuoli on vaalea, selkäpuolella siivissä ja pyrstön tyvessä on mustanharmaata kuviointia.
Levinneisyys

Pikkutropiikkilintua tavataan trooppisella Atlantilla, läntisellä Tyynellämerellä ja Intian valtamerellä. Se pesii myös Karibianmeren saarilla. Sitä on tavattu pohjoisessa jopa Bermudalla saakka. Läntisellä palearktisella alueella laji on tavattu vain kerran, Kap Verden Boa Vistan saarella Ilhéu de Curral Velhossa 20. helmikuuta 1999.
Lajista tunnetaan kolme alalajia, joista lepturus pesii Intian valtamerellä, fulvus Joulusaarella ja dorotheae läntisellä Tyynellämerellä. Daudin kuvaili lajin holotyypin Mauritiukselta.
Elinympäristö

Pikkutropiikkilintu viihtyy ulapalla ja on hyvä sukeltaja.
Lisääntyminen

Laji pesii kallion halkeamissa, puunonkaloissa tai jopa paljaalla maalla. Pesässä on vain yksi muna, jota sekä koiras että naaras yhdessä hautovat noin 40 päivää. Poikanen lähtee pesästä 11 viikon ikäisenä. Pikkutropiikkilintu voi pesiä kaikkina vuodenaikoina pesimäkierron pituuden ollessa noin 40 viikkoa. Pyrstöjouhien esittelyllä on merkittävä rooli soidinlennossa, joka tapahtuu pesäpaikan lähistöllä.
Ravinto

Pikkutropiikkilintu sukeltaa ravinnokseen äyriäisiä, kaloja ja mustekaloja.
Lentävä pikkutropiikkilintu.
Pistosaha (sähkötyökalu)

AccuMaster-merkkinen pistosaha
Pistosaha eli kuviosaha on sähkökäyttöinen käsityökalu. Saha on tarkoitettu lähinnä vanerien, levyjen ja lautojen muotoon sahauksiin ei niinkään suoraan sahaukseen.
Pistosahoja valmistetaan eri varustemahdollisuuksilla. Yksinkertaisimmissa laitteissa on vain yksi käytettävä nopeus ja ruuvilukittava teräkiinnitys. Jossain pistosahoissa voi lisäksi säätää moottorin kierroslukua ja olla terän pikakiinnitysominaisuus, joka mahdollistaa terän nopean vaihdon ilman työkaluja. Pistosahojen terä voi tehdä myös sahausta tehostavaa heiluriliikettä, ja niissä voi olla purunpoistoliitäntä. Pistosahoja on sekä verkkovirta- että akkukäyttöisenä.
Jos sahausta ei aloiteta reunasta, täytyy porata aloitusreikä.
Pistosahaa ei pidä sekoittaa puukkosahaan, vaikka molemmat toimivat edestakaisella sahausliikkeellä. Puukkosaha on kahden käden työkalu ja tarkoitettu hankaliin sahauksiin, minne muilla laitteilla on vaikea päästä.
Pistosahoista käytetään myös yleisesti väärää "kuviosaha" nimitystä, jolla oikeasti tarkoitetaan pöytämallista sahaa.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pistosaha (sähkötyökalu) Wikimedia Commonsissa
Piltuanjoki

| Piltuanjoki |
| --- | --- |
 Jokilompolo Saunakankaan autiotuvan kohdalla.
Alkulähde:  Kärkkäänjärvi, Utajärvi
Laskupaikka:  Nuorittajoki, Keinäsperä, Pudasjärvi
Alkulähteen korkeus:  125,2 m
Piltuanjoki on parikymmentä kilometriä pitkä pieni joki Pohjois-Pohjanmaalla. Se lähtee Utajärven kunnan Juorkunan kylän pohjoisosassa olevasta Kärkkäänjärvestä ja laskee Pudasjärven puolella Hetekylän takana Keinäsperällä Nuorittajokeen.