stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
G
Historiaa

G-kirjain on roomalainen lisäys latinalaiseen aakkostoon. Koska etruskissa ei ollut soinnillisia klusiileja, etruskit olivat omaksuneet tavan käyttää kreikan gammasta (Γ) juontuvaa C-kirjainta ensisijaisena k:n merkkinä, mikä tapa periytyi roomalaisille. Latinassa kuitenkin oli myös [ɡ], jolle ei näin ollut omaa kirjainta.
Alkuaan roomalaiset käyttivät C-kirjainta sekä k- että g-äänteen merkitsemiseen, mikä on tuottanut nykypäiviin asti ulottuvaa epäselvyyttä. Esimerkiksi nimi Gaius kirjoitettiin CAIVS, mistä syystä myöhemmissä eurooppalaisissa kielissä esiintyy yhä nimenä Kai, Kaius. Yleisimmän tarinan mukaan myöhäisellä kolmannella esiajanlaskuisella vuosisadalla vapautettu orja Spurius Carvilius Ruga lisäsi aakkostoon G:n täydentämällä C:tä tarkeviivalla. Myös Appius Claudius Caecus on mainittu G:n keksijäksi. Aakkosjärjestyksessä uusi kirjain sijoitettiin F:n perään siitä aiemmin poistetun Ζ:n (kreikan zeeta) tilalle. C jäi latinaan ensisijaiseksi k:n merkiksi.
Toisen selityksen mukaan G on kehittynytkin zeetasta. Se sijaitsi kreikan aakkostossa kohdalla, johon G myöhemmin tuli. Zeetan tarkoittamalle äänteelle ei latinassa ollut käyttöä. Kirjoitusasultaan eräät zeetan ja gamman muodot muistuttivat kulmikasta C-kirjainta. Kun zeeta, gamma ja myös kappa muistuttivat toisiaan, niitä käytettiin sekaisin g- ja k-äänteen merkkeinä. Myöhemmin gammasta kehittynyt C-kirjain vakiintui k-äänteen merkiksi ja zeetasta kehittynyt G-kirjain g-äänteen merkiksi. Kapasta kehittynyt K-kirjain jäi vain rajattuun käyttöön.
C:n ja G:n samankaltaisuus mahdollisti aiempien kaiverrusten korjailemisen.lähde?
Typografiset muodot

Pienestä g:stä on olemassa kaksi varianttia: avonainen ja umpinainen.
G suomen kielessä

G-kirjain esiintyy suomessa tuoreissa lainasanoissa ja slangisanoissa soinnillisen velaariklusiilin eli [ɡ]-äänteen merkkinä. G:n ääntämyksessä on vaihtelua ja se saattaa ääntyä myös puolisoinnillisena tai soinnittomana (g ~ ɢ ~ k).
Kirjainyhdistelmä ng merkitsee suomen kielessä velaarista nasaalia [ŋ] eli ns. äng-äännettä. Suomen kielessä se esiintyy pääasiassa nk-yhdistelmän astevaihteluparina heikossa asteessa, esimerkiksi sanassa kengät (lausutaan keŋŋät). Joissakin lainasanoissa esiintyy myös yhdistelmä gn, joka tavallisimmin lausutaan ŋn, esimerkiksi sanoissa magneetti ja signaali.
Vanhassa kirjasuomessa g-kirjaimella tai yhdistelmällä gh merkittiin myös frikatiiviäännettä ɣ esimerkiksi sanoissa wlgos (ulos), jalghan tai jalan (jalan) ja lugun (luvun). Tämä äänne esiintyi suomen kielessä vielä tuohon aikaan k:n astevaihteluparina heikossa asteessa, ja se muistutti heikosti äännettyä g:tä. Jo 1700-luvulle tultaessa tämä äänne kuitenkin hävisi suomen kielestä kadoten useimmissa tapauksissa kokonaan, mutta eräissä tapauksissa sen vastineena on nykyisin v tai j. Vain Rauman seudun murteissa ɣ säilyi 1900-luvun alkuun asti. Suomen oikeinkirjoituksessa g kuitenkin säilyi 1800-luvun alkupuolelle saakka, jolloin kirjoitettiin esimerkiksi sugun (suvun).
Tämän lisäksi g-kirjainta on aikoinaan käytetty ng-yhdistelmässä k-äänteen merkkinä kuten sanassa hengi (henki), ja j-äänteen merkkinä kuten sanassa welgilleni (veljilleni).
G muissa kielissä

G-kirjain on eri kielissä saanut muita äännearvoja historiallisen kehityksen aikana tapahtuneiden äänteenmuutosten vuoksi.
Romaanisissa kielissä lienee palatalisaation myötä jo vulgaarilatinassa tunnettu G:n äänneasuna etuvokaalien (i, e) edellä postalveolaarinen affrikaatta [dʒ], joka edelleen esiintyy italiassa. Ranskassa äänne on yksinkertaistunut frikatiiviksi [ʒ], ja vielä pidemmälle se on kehittynyt espanjassa ja portugalissa, joissa se on menettänyt soinnillisuutensa ja takaistunut jälleen velaariseksi, [x], amerikanespanjan murteissa jopa [h].lähde? Kaikki nämä kirjoitetaan näissä kielissä edelleen G-kirjaimella. Erikseen on huomattava lukuisat digrafit, esimerkiksi italiassa ja romaniassa kirjoitetaan gh [ɡ]-äänteen esiintyessä etuvokaalien edellä, ja italiassa esiintyvät lisäksi digrafit gl [ʎ] ja gn [ɲ], joissa G toimii ikään kuin palataalisuuden tarkkeena.
Germaanisista kielistä englannissa G:n ääntämys etuvokaalien (e, i) edellä vaihtelee sanan alkuperän mukaan. Germaanisperäisissä sanoissa se ääntyy yleensä soinnillisena velaariklusiilina [ɡ], esimerkiksi sanoissa get ja give, mutta latinasta tai kreikasta lainatuissa sanoissa sitä vastaa affrikaatta [d͡ʒ], esimerkiksi general, magic. Saksassa G on yleensä [ɡ] paitsi sanan lopussa, missä se ääntyy murteittain joko soinnitontuneena [k] tai soinnittomana palataalisena frikatiivina [ç]; ranskan lainasanoissa esiintyy kuitenkin myös [ʒ]-ääntämystä. Hollannissa ja afrikaansissa G on historiallisesti muuttunut klusiilista frikatiiviksi, yleensä soinnilliseksi velaarifrikatiiviksi [ɣ], joka sanan lopussa soinnitontuu [x]:ksi. Muita muutoksia ovat ruotsin G:n puolivokaalinen äänneasu [j] myöhemmän, erillisen palatalisaation myötä, sekä soinniton [k] islannissa.
Kelttiläisistä kielistä iirissä G voi merkitä paitsi [ɡ]:tä myös soinnillista velaarifrikatiivia [ɣ] lenision myötä. Kymrissä [ɡ]:n lenisio on johtanut katoon. Balttilaisissa, slaavilaisissa ja uralilaisissa kielissä (ks. kuitenkin ”G suomen kielessä” yllä) sekä albaniassa G on muuten aina [ɡ] (mahdollisesti palataalistuneena), mutta albania käyttää digrafia gj ja unkari digrafia gy osoittamaan soinnillista palataaliklusiilia [ɟ].
Euroopan kieliin kuuluvasta arabian murteessa maltassa G on [ɡ], mutta digrafilla għ osoitetaan vokaalin faryngalisaatiota. Edelleen erillään tulee pitää ne tapaukset, joissa G:lle on asetettu eroava äännearvo jo kielen kirjoitusjärjestelmää luotaessa, esim. fidžin velaarinen nasaali [ŋ].
Muita esitystapoja

Morseaakkosissa G merkitään: --.
Radioaakkosissa G on suomalaisen standardin mukaan Gideon ja NATO-standardin mukaan Golf
Pistekirjoituksessa (Braille) G merkitään:
Tietokoneissa G koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
|  | G | g |
| --- | --- | --- |
| ASCII | 71 | 103 |
| Unicode | U+0047 | U+0067 |
G-kirjaimen merkityksiä > Pienen g:n merkityksiä

g on gramma, massan yksikkö.
g tarkoittaa putoamiskiihtyvyyttä (normaaliputoamiskiihtyvys gn = 9,80665 m/s²).
G-kirjaimen merkityksiä > Ison G:n merkityksiä

G (giga-) on SI-järjestelmässä etuliite, joka tarkoittaa miljardikertaista (109).
G on konduktanssi eli resistanssin käänteisluku.
G on gaussi eli magneettivuon tiheyden vanhentunut yksikkö (1 G = 0,1 mT).
G on gravitaatiovakio (G = 6,67259 × 10-11 Nm²/kg²).
G on painovoima (G = mg, jossa m on massa ja g putoamiskiihtyvyys).lähde?
G on perinnöllisyystieteessä DNA:n ja RNA:n rakenneosan guaniinin lyhenne.
G on biokemiassa proteiinien rakenneosan glysiinin yksikirjaiminen lyhenne.
G on musiikissa C-duuriasteikon viides sävel.
G ajoneuvon kansallisuustunnuksena tarkoittaa Gabonia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta G Wikimedia Commonsissa
Vasemmalla umpinainen ja oikealla avonainen pieni g.
Kauvatsan vaakuna

Kauvatsan vaakuna (1951–1968)
Kauvatsan vaakuna oli Kauvatsan kunnan tunnus, joka oli saanut aiheensa luonnosta. Vaakunan silkkiuikun pää viittaa Puurijärven runsaaseen linnustoon, ja nauriit kuvastavat seudun maataloutta.
Vaakunan selitys on ”kulta-sinikatkoisen kilven yläkentässä musta, punavaruksinen silkkiuikun pää, alakentässä kolme kultanaurista lehtineen ryhmitettyinä 2+1”. Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Kauvatsan kunnanvaltuusto hyväksyi sen 20. joulukuuta 1950. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 21. huhtikuuta 1951. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1969 Kokemäen ja Kauvatsan kuntaliitoksen yhteydessä.
Jacob Gade

| Jacob Gade |
| --- | --- |
 Jacob Gaden muistolaatta Vejlessä
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. marraskuuta 1879 Vejle, Tanska
Kuollut: 20. helmikuuta 1963 (83 vuotta) Assens, Tanska
Ammatti:  säveltäjä, kapellimestari
Muusikko
Aktiivisena:  1897–1960-luku
Tyylilajit:  viihde- ja tanssimusiikki
Soittimet:  viulu
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jacob Thune Hansen Gade (29. marraskuuta 1879 Vejle, Tanska – 20. helmikuuta 1963 Assens, Tanska) oli tanskalainen säveltäjä, viulisti ja teatterikapellimestari, joka on tunnettu erityisesti tangosävellyksestään Jalousie (suom. Mustasukkaisuutta).
Tausta

Thune-poika syntyi Vejleläiseen musiikkiperheeseen. Hänen isällään oli pieni musiikkikauppa, jossa hän myös korjasi soittimia. Isä johti myös kymmenhenkistä orkesteria, joka soitti paikallisissa tilaisuuksissa. Thune seurasi isänsä jalanjälkiä ja alkoi soittaa trumpettia. Jo yhdeksänvuotiaana hän esiintyi isänsä orkesterissa ja kymmenvuotiaana hänet kutsuttiin Kööpenhaminaan esiintymään vierailevana solistina Tivolissa esiintyneessä yhtyeessä. Kahden-kolmentoista ikäisenä hän aloitti viulutunnit isänsä ja paikallisen urkurin opastuksella. Hänellä oli kuitenkin jo varhain halu tulla kapellimestariksi ja valssisäveltäjäksi, mitä hän nuorena piti kauneimpana musiikkilajina.
Ura > Kööpenhamina

16-vuotiaana Jacob Gade lähti Kööpenhaminaan. Alkuaikoina hän nukkui rappukäytävissä. 17–18-vuotiaana hänet lopulta kiinnitettiin esiintyjäksi Frederiksbergissä sijainneeseen Lorry Feilbergin omistamassa huvipaikassa esitettyyn Operettaan. Samoihin aikoihin Gade julkaisi ensimmäisen sävellyksensä, juomalaulun "Der er sollys i modne druer" (Kypsissä rypäleissä on auringonpaistetta). Laulu menestyi ja sitä esitti muun muassa Elna From, kymmenen vuotta vanhempi Gaden ensirakastettu.
Gade työskenteli Feilbergille vuoteen 1901 saakka, jonka jälkeen hän työskenteli pari vuotta viulistina eri orkestereissa Kööpenhaminassa. Hän eteni kapellimestariksi 1903 ja johti useita tanssi- ja viihdemusiikkiorkestereja seuraavien vuosien ajan. Vuonna 1909 hänestä tuli kuuluisan Hotelli Bristolin musiikillinen johtaja. Hän saavutti mainetta "toisena Hans Christian Lumbyena tai Johann Straussina" johtaessaan orkesteria viuluineen.
Samoihin aikoihin Gade otti viulutunteja kuuluisalta viulupedagogi Max Schlüterilta, joka oli asettunut maailmankiertueidensa jälkeen Kööpenhaminaan. Gade kuitenkin joutui hylkäämään konserttiviulistihaaveensa tultuaan torjutuksi Kuninkaallisesta musiikkikonservatoriosta.
Gaden ura teatteri- ja elokuvasäveltäjänä alkoi 1914 kiinnityksellä Dagmar Theatreen. Näihin aikoihin hän myös konsertoi ahkerasti soittaen muun muassa Niccolo Paganinin viulukonserttoja ja Johann Sebastian Bachin soolosonaatteja. Hän myös sävelsi tuotteliaasti, muun muassa ranskalaistyylisiä ja -nimisiä valsseja, käyttäen salanimeä Maurice Ribot. Ulkomainen nimi edisti musiikin menekkiä ja antoi kansainvälistä imagoa. Sävellykset menestyivät ja sanomalehti Politiken nimesi Gaden "Tanskan valssikuninkaaksi".
Ura > New York

Vuonna 1919 Gade muutti New Yorkiin, jossa hän aloitti pienen elokuvateatteriorkesterin viulistina. Myöhemmin hän liittyi Capitol Cineman 80-henkiseen orkesteriin ja kilpaili lopulta menestyksekkäästi viulistin paikasta New Yorkin filharmonikkoihin, joka tuolloin tunnettiin nimellä the National Symphony Orchestra. Hän soitti orkesterissa kaksi vuotta omistautuen klassiselle musiikille.
Ura > Takaisin Eurooppaan

Lomaillessaan Tanskassa 1921 Gadelle tarjottiin kapellimestarin paikkaa Paladsissa, joka oli aikansa suurin elokuvateatteri Pohjois-Euroopassa. Hän johti 24-henkistä orkesteria vuoteen 1926 hyödyntäen New Yorkin kokemuksiaan. Elokuvateatteriorkestereita käytettiin säestämään tuon ajan mykkäfilmejä. Hän lisäsi omia sävellyksiään orkesterin ohjelmistoon. Muun muassa Jalousie-tango syntyi tässä yhteydessä.
Gade siirtyi vuonna 1926 Nørrebron teatterin johtajaksi ja tuotti musiikkia teatterin näytöksiin ja revyihin. Johtajanura jäi kuitenkin lyhyeksi ja hän palasi Palads-teatterin kapellimestariksi, missä hänen uransa jatkui äänielokuvan esiinmarssiin saakka 1929. Gade johti vielä viihdeorkestereita World Cinema -teatterissa ja päivittäin esitetyssä National Scala -tuotannossa 1931. Tämän jälkeen Gade keskittyi säveltämiseen, mihin eräänä syynä oli vieraan musiikkityylin, jazzin, esiinmarssi, joka vähensi tilausta perinteisemmälle viihdeorkesterimusiikille. Myös Jalousie-sävelmästä saadut tulot mahdollistivat omistautumisen sävellystyölle.
Sävellykset Rhapsodietta ja tango Romanesca julkaistiin Max Eschigin kustantamana Pariisissa. Vuonna 1939 Gade meni takaisin Yhdysvaltoihin, missä hänen sävellyksiään julkaistiin ja hän sai julkisuutta muun muassa radioasemilla ja elokuvateattereissa kansainvälisenä kuuluisuutena. Gade palasi Tanskaan 8. huhtikuuta 1940 - päivää ennen maan saksalaismiehitystä.
Sävellyksiä

Valse pleurante (Suom. Eron kyyneleet) (1915)
Douces Secrets, Valse lente (1919)
Jalousie, Tango Tsigane (1925)
Rhapsodietta (1931)
Romanesca, Tango (1933)
Wedding at Himmelpind. Rustic Suite (1937)
Copenhagen Life. Waltz (1937)
Leda and the Swan. Légende d’amour (baletti, 1939)
Suite d’amour (1940)
Valse Capriccio (1943)
Yksityiselämä

Gadella oli kolme lasta itseään kymmenen vuotta vanhemman Elna Fromin kanssa. He eivät koskaan menneet naimisiin ja vuonna 1906 he asuivat erillään. Vuonna 1908 Gade avioitui Oslossa näyttelijä Mimi Mikkelsenin kanssa. Avioliitto kesti tämän kuolemaan saakka 1950. Vuonna 1943 Gade muutti vaimoineen pieneen Torø Husen kalastajakylään Assensin lähistöllä Fynin saarella, missä hän vietti loppuvuotensa.
Jacob Gaden säätiö

Jacob Gade testamenttasi sävellyksistään kuolemansa jälkeen tulevat huomattavat tekijänoikeuspalkkiot säätiölle, joka tukee nuoria ja lahjakkaita muusikoita. Testamentin vaikuttimena oli Gaden mukaan hänen omat kokemuksensa köyhyydestä nuorena muusikkona Kööpenhaminassa uran alkupuolella.
Aiheesta muualla

Jacob Gade -säätiön sivusto
Jacob Gaden sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Salanimellä Maurice Ribot sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Luterilaisuus Yhdysvalloissa

Evankelisluterilainen kirkko Willmarin kaupungissa.
Yhdysvaltalainen luterilaisuus on ollut ominainen kirkkokunta ensisijaisesti saksalaisia, pohjoismaalaisia ja muutamille muille mannereurooppalaisia juuria omaaville ryhmille. Luterilaisuus ei ole juurikaan vetänyt puoleensa muita amerikkalaisia.
Luterilaisten ryhmittymät jakautuivat 1900-luvun loppuun mennessä kolmeksi suureksi ja useiksi pieniksi ryhmittymiksi. Luterilaisten suurimmassa ryhmässä yhdistyvät monet kielitaustat, se on tunnustuksellisesti suvaitsevampi ja osallistuu ekumeeniseen liikkeeseen. Toiseksi suurimmalla ryhmällä on saksalaiset juuret ja se on vahvasti tunnustuksellinen ja vain jossain määrin yhteistyöhaluinen muiden evankelisten tai konservatiivisten protestanttien kanssa. Kolmanneksi suurin ryhmä pidättäytyy selkeästi omassa toiminnasssaan. Yhdysvaltain väestöstä luterilaisiin kuuluu arviolta noin 3,6 prosenttia väestöstä.
Luterilaisuuden vaikutus Yhdysvaltain kristilliseen elämään ei ole ollut suhteessa sen kokoon. Luterilaisuuden kehityksen kannnalta todennäköisenä pidetään, että monet saman kulttuuri- ja kielitaustan omaavat maahanmuuttajat siirtyivät herätysliikkeisiin, baptistisiin ja pietistisiin kirkkokuntiin eikä luterilaisuuteen ole juurikaan liittynyt ei-eurooppalaistaustaisia.
Historia

Luterilaisten toimintaa Yhdysvalloissa ovat luonnehtineet jännitteet identiteetin ja sitoutumisen, etnisen solidaarisuuden ja monikulttuurisen toiminnan, kulttuurisen erillisyyden sekä kansalaisosallistumisen välillä. Jännite juontanee juurensa luterilaisen ajattelun ytimeen, jossa Martti Luther itse korosti kahden regimentin oppia.  H. Richard Niebuhr on luonnehtinut luterilaista näkökulmaa "Kristuksen ja kulttuurin paradoksina", joka erottaa sen reformoidusta ja kalvinistisesta perinteestä.
Koska molemmat eroavat "Kristus kulttuurin yläpuolella"-periaatteesta, joka oli mahdollinen vain keskiajan Euroopan kristikunnassa, on havaittavissa jännitettä monien varhaispuritaanisten siirtolaisten omaksuman reformoidun näkökulman ja amerikkalaisten luterilaisten ajoittaisen hiljaisuuden ja julkisuudesta vetäytymisen välillä.
Luterilaisuuden historiassa tyypillistä on ollut yhteisöjen kamppaileminen teologisen ja etnisen identiteetin kanssa. Monille luterilaisille yhteisöille on ollut yhteistä opin ja tunnustuksellisen liittymisen merkitys, mikä on johtanut monien luterilaisten kamppailuun unionismia vastaan sekä toisaalta ylikirkkokunnallisten yhteyksien harjoittamiseen sekä uusien yhteisöjen muodostamiseen muiden protestanttien kanssa.
Kannatusalueet

Luterilaisuus on tunnetumpaa Yhdysvaltojen keskilännessä, erityisesti saksalaista ja pohjoismaista syntyperää olevien keskuudessa. Seurakuntien määrällisesti merkittävimmät osavaltiot luterilaisuuden kannalta ovat Minnesota ja Wisconsin. Luterilaisuuden suhteellisesti vahvoja kannatusalueita ovat myös Pohjois-Dakota, Etelä-Dakota ja Nebraska. Merkittäviä luterilaisia kirkkokuntia ovat Amerikan evankelisluterilainen kirkko ja Missouri-synodi.
Missouri-synodin Immanuel Evangelical Church Madisonin kaupungissa.
Kaula

Kirahvi käyttää pitkää kaulaansa lehtien tavoittelemiseen korkealta oksistosta.
Kaula on useilla selkärankaisilla pään ja vartalon yhdistävä ruumiinosa, joka on oleellinen ravinnon ja ilman kulkureitti ruumiiseen. Lisäksi kaulan kautta kulkee merkittäviä verisuonia sekä aivot ja muun ruumiin yhdistäviä hermoja.
Ihmisen kaulan anatomia

Miehen kaulan ympärysmitta on keskimäärin 40,5 senttimetriä ja naisen 34,2 senttimetriä.
Ihmisen kaulan anatomia > Kaularanka

Kaulan kohdalla olevaa selkärangan osaa kutsutaan kaularangaksi. Se muodostuu seitsemästä kaulanikamasta, joiden välissä ovat rustomaiset välilevyt. Kaulanikamat ovat muita nikamia pienempiä ja kevyempiä, sillä niiden tarvitsee kannatella vain pään painoa.
Pään suuren liikkuvuuden mahdollistavat kaularangassa tapahtuva liike sekä ensimmäisen kaulanikaman, toisen kaulanikaman ja kallonpohjan muodostama nivelkokonaisuus. Nyökkääminen tapahtuu takaraivoluun ja ensimmäisen kaulanikaman välissä, ja pään kiertoliike tapahtuu suurimmaksi osaksi kahden ensimmäisen kaulanikaman välisissä nivelissä.
Ihmisen kaulan anatomia > Pehmytkudokset

Leuan alla keskellä on kieliluu. Heti sen alla on näkyvä kohouma, joka on kilpirusto. Sitä kutsutaan aataminomenaksi ja se on miehillä näkyvämpi kuin naisilla. Alempana olevan rengasruston ja rintalastan yläpuolisen kuopan välissä ovat henkitorvi ja kilpirauhasen kannas.
Oikea ja vasen kaulavaltimo ja kaulalaskimot kulkevat rintalastan ja solisluun nivelmästä leukaperien taitekohtaan.
Kaulan lihaksisto koostuu moneen eri järjestelmään koostuvista lihaksista. Kaulan alueen lihasjärjestelmiä on muun muassa kaulan etuosassa, sivuilla, takana niskassa, nielussa, kielessä, kieliluussa ja suunpohjassa. Kaulan ja niskan lihaksia ovat:
pieni takimmainen suora niskalihas
ylävino silmälihas
iso takimmainen suora niskalihas
alavino silmälihas
lavankohottajalihas
rintalasta-kieliluulihas
päännyökkääjälihas
pään okahaarakelihas
pään ohjaslihas
kaulan ohjaslihas
kylkiluun kannattajalihas
Kaulan lihakset sivulta. Etualalla suuri ja helposti erottuva päännyökkääjälihas (m. sternocleidomastoideus). Niskasta erottuu epäkäslihas (m. trapezius).
Kaupunginjohtaja (arvonimi)

Kaupunginjohtajan nimi ja arvo on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 4. ryhmään. Arvonimestä maksettava vero on joko 19 300 euroa tai 4 800 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1948 Viipurin kaupunginjohtaja Arno Tuurnalle. Vuosien 1918–2014 aikana kaupunginjohtajan arvonimi on myönnetty 20 henkilölle.
Arvonimen saajat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Nro | Päivämäärä | Henkilö | Ammatti tai arvo | Kotipaikka | Lähde |
|  1.  | 23.12.1948  | Arno Tuurna | kaupunginjohtaja, varatuomari |   |  |
|  2.  | 17.12.1954  | Erik von Frenckell | apulaiskaupunginjohtaja, diplomi-insinööri | Helsinki  |  |
|  3.  | 27.4.1956  | A. B. Tammivaara  | kaupunginjohtaja, diplomi-insinööri | Rauma |  |
|  4.  | 29.6.1962  | Eino Jalmari Leino | ent. kaupunginjohtaja, varatuomari | Oulu |  |
|  5.  | 31.1.1964  | Eino Waronen | apulaiskaupunginjohtaja, fil. maist. | Helsinki  |  |
|  6.  | 26.11.1976  | Pertti Viljanen | apulaiskaupunginjohtaja, FI | Hämeenlinna  |  |
|  7.  | 16.6.1978  | A. K. Loimaranta | apulaiskaupunginjohtaja, FM | Helsinki  |  |
|  8.  | 5.12.1980  | Osmo Leino | apulaiskaupunginjohtaja | Kotka |  |
|  9.  | 1.7.1988  | Pentti Halonen | ent. apulaiskaupunginjohtaja, LL | Tampere |  |
|  10.  | 1.7.1988  | Gunnar Smeds | ent. apulaiskaupunginjohtaja, DI | Helsinki  |  |
|  11.  | 4.2.1992  | Mikko Sävelä | apulaiskaupunginjohtaja, varatuomari | Pori |  |
|  12.  | 1.12.1995  | Erkki Veräjänkorva | apulaiskaupunginjohtaja, HOK | Vantaa |  |
|  13.  | 15.11.1996  | Seppo Suuripää | ent. toimialajohtaja, TTM | Tampere |  |
|  14.  | 30.5.1997  | Nils Forsell | ent. kaupunginjohtaja, varatuomari | Tammisaari |  |
|  15.  | 1.12.2000  | Antti Moisio | apulaiskaupunginjohtaja, ekonomi, VTK | Espoo |  |
|  16.  | 23.5.2001  | Seppo Surakka | yhteistoimintajohtaja, DI | Joensuu |  |
|  17.  | 25.11.2002  | Reijo Hautala | apulaiskaupunginjohtaja, YTM | Tampere |  |
|  18.  | 30.11.2007  | Bengt Strandin | apulaiskaupunginjohtaja, VTM | Vaasa |  |
|  19.  | 26.11.2010  | Jorma Auvinen | toimitusjohtaja, luonnontiet. kand. | Savonlinna  |  |
|  20.  | 19.12.2014  | Kalervo Ukkola | edunvalvontapäällikkö, diplomi-insinööri | Oulu |   |
Kaurajuuri

| Kaurajuuri |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Pukinparrat Tragopogon
Laji::  porrifolius
Kaksiosainen nimi
 Tragopogon porrifolius  L.  
Katso myös
   Kaurajuuri Wikispeciesissä   Kaurajuuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tragopogon porrifolius
Kaurajuuri (Tragopogon porrifolius)  on ruohovartinen kasvi, jota viljellään koriste-, ravinto- ja rohdoskasvina. Sillä on violetinsävyiset, tähtimäiset kukat. Lehdet kasvavat 60 cm pitkiksi. Mehevä juuri muistuttaa palsternakkaa, ja sitä on käytetty juurikkaana 1700-luvun alussa. Myös nuoria, meheviä lehtiä voi syödä. Kaurajuuren hiilihydraateista huomattava osa on inuliinia. Kaurajuurta voidaan käyttää esimerkiksi keitoissa ja muhennoksissa.
Kaurajuuri kasvaa luonnonvaraisena Välimeren alueella, mutta se on levinnyt monin paikoin viljelykarkulaisena.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kaurajuuri (Tragopogon porrifolius)
Puutarha.net: Kaurajuuri (Tragopon porrifolius) (Arkistoitu – Internet Archive)
United States Department of Agriculture (USDA): Tragopogon porrifolius (englanniksi)
Flora of China: Tragopogon porrifolius (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q941639  Wikispecies: Tragopogon porrifolius  APDB: 99890  APNI: 76372  APSA: 286-2-1b  BioLib: 41638  Calflora: 8020  CoL: 57WKK  Ecocrop: 2442  eFloraSA: Tragopogon_porrifolius  EoL: 503270  EPPO: TROPS  EUNIS: 159289  FloraBase: 8250  FNA: 200024596  FoAO2: Tragopogon porrifolius  FoC: 200024596  GBIF: 5386938  GRIN: 36817  iNaturalist: 54141  IPA: 14026  IPNI: 256109-1  IRMNG: 11436923  ITIS: 38568  MichiganFlora: 508  NatureServe: 2.133620  NBN: NBNSYS0000004531  NCBI: 13731  NSWFlora: Tragopogon~porrifolius  NZOR: 0eaa0f2c-c3d2-468d-9d4b-75d26d8a1d8b  NZPCN: 2839  Observation.org: 7559  Open Tree of Life: 143403  PFI: 6176  Plant List: gcc-47967  PLANTS: TRPO  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:256109-1  RHS: 82385  SANBI: 3182-6  Tropicos: 2701485  VASCAN: 3634  VicFlora: 6fdf44fa-080b-40ba-988d-43dced676bc0  WisFlora: 5248  WFO: wfo-0000091699