stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sarah Palin
Kohua ja kritiikkiä

Sarah Palinin on kuvernööriaikanaan saanut syytöksiä vallan väärinkäytöstä. Palinia on syytetty erään poliisipäällikön savustamisesta virastaan, koska tämä ei suostunut erottamaan poliisia, joka oli Sarah Palinin sisaren entinen aviomies; näillä oli huoltajuusriita.
Palin väittää vastustaneensa John McCainin "valtion varojen tuhlaamiseksi" kuvaamaa 200 miljoonan dollarin siltahanketta, vaikka hän kuvernöörinä ajoi sitä.
Palin aiheutti vuonna 2009 kohua kritisoidessaan Obaman terveydenhuoltouudistusta. Palin kirjoitti Facebook-sivuillaan, että toteutuessaan Obaman ajama uudistus toisi maahan ”kuoleman paneelit”, jotka päättäisivät kuka saa hoitoa ja kuka ei. Palinin mielestä esimerkiksi hänen downsyndroomasta kärsivä lapsensa ei saisi Obaman systeemissä hoitoa, koska lapsi ei tuota yhteiskunnalle mitään. Palin kuvali tätä järjestelmää ”suorastaan pahaksi”. Obama vastasi Palinille, etteivät moiset ”omituiset huhut” pidä lainkaan paikkaansa ja ettei kenenkään elämästä päätetä Washingtonin byrokratian mukaan.
Vuonna 2011 nousi kohu Palinin verkkosivuilla olleesta materiaalista. Demokraattien kongressiedustaja Gabrielle Giffords joutui salamurhayrityksen kohteeksi ja Palinia syytettiin vihapolitikoinnista ja vihanlietsonnasta Giffordsia vastaan. Palinin verkkosivuilla oli ollut Yhdysvaltain kartta, jossa oli merkitty aseen tähtäinsymbolilla Obaman terveydenhuoltouudistusta kannattavien poliitikkojen vaalipiirejä. Giffords oli yksi uudistusta kannattavista poliitikoista. Kohun katsottiin myös vahingoittaneen Palinin mahdollisuuksia nousta presidenttiehdokkaaksi vuonna 2012. Palinin väkivaltaista retoriikkaa on arvosteltu sekä oikeistosta että vasemmistosta. Palin haastoi The New York Timesin oikeuteen, koska lehdessä oli kirjoitettu hänen verkkosivuillaan julkaistusta kartasta ja Giffordsin vakavasta haavoittumisesta samassa kontekstissa. Haaste hylättiin piirioikeudessa vuonna 2017 mutta hyväksyttiin myöhemmin Palinin esitettyä lisää todisteita kanteen nostamiseksi. Palin hävisi oikeusjutun helmikuussa 2022.
Kuvernöörin viran jälkeen

Palin luopui Alaskan kuvernöörin virasta heinäkuussa 2009. Tämän jälkeen hän julkaisi bestselleriksi nousseen kirjan Going Rogue, jossa kertoo presidentinvaalikampanjasta oman näkökulmansa. Palin solmi myös sopimuksen Fox News -kanavan kanssa ja toimi kanavan asiantuntijana ja poliittisena kommentaattorina. Palinin arvioidaan ansainneen kirjallaan, sopimuksillaan ja julkisilla esiintymisillään vähintään 12 miljoonaa dollaria kuvernöörin virastaan luopumisen jälkeen. Palin on myös esiintynyt Tea Party -liikkeen kokouksissa puhujana. Tea Party vastustaa Obaman hallintoa ja puheessaan Palin syytti Obamaa vaalilupausten pettämisestä ja katsoi Yhdysvaltain olevan valmis uuteen vallankumoukseen. Palin jatkoi Obaman hallinnon kritisointia vuonna 2010 toteamalla Yhdysvaltain kansallisen kivääriyhdistyksen NRA:n vuosikokouksessa uskovansa, että Obaman hallinto kieltäisi yhdysvaltalaisilta aseet ja ammukset, jos hallinto uskoisi voivansa ajaa muutokset läpi ilman vastusta. Palin itse on NRA:n pitkäaikainen jäsen.
Vuoden 2011 lokakuussa Palin ilmoitti, ettei pyri presidenttiehdokkaaksi vuoden 2012 presidentinvaaleihin.
Tammikuussa 2013 Palinin ja Fox Newsin yhteistyön julistettiin päättyneen. Myöhemmin samana vuonna hänet palkattiin uudelleen Foxille analyytikoksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Palinin virallinen Facebook -sivusto
Palinin virallinen Twitter -sivusto
Palinin virallinen YouTube -sivusto
Palinin virallinen poliittinen toimintakomitea SarahPAC
Sarah Palin vierailee saksalaisessa sotilassairaalassa 26. heinäkuuta 2007.
Palinin perhe varapresidenttinimityksestä ilmoittaneessa republikaanien puoluekokouksessa. Bristol-tyttären (oikealla) raskaus herätti Yhdysvalloissa keskustelua teiniraskauksista muun muassa äidin aborttia vastustavan ja sukupuolista pidättyvyyttä kannattavan asenteen johdosta.
Akita (koira)

| Akita |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Japani
Määrä:  Suomessa rekisteröity virallisesti 1 422, oikea luku pienempi koska osa ennen vuotta 2000 syntyneistä rekisteröidyistä on amerikanakitoja
Alkuperäinen käyttö:  suurriistan metsästys, vartiointi
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  Akita Inu, Japanese Akita, Japanese Bear Hunting Dog
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 5 Aasialaiset pystykorvat ja sukulaisrodut #255
Ulkonäkö
Paino:  21–50 kg
Säkäkorkeus:  uros 64–70 cm, narttu 58–64 cm
Väritys:  valkoinen, punainen ja brindle (kaikissa urajiro lukuun ottamatta valkoista); myös seesami hyväksytään, mutta on käytännössä kadonnut rodusta
Akita (jap. 秋田犬, Akita-inu) on ikivanha suurikokoinen japanilainen pystykorvarotu, joka on myös Japanin kansallisrotu. Rodun suurin kannattajamaa on kotimaa Japani, mutta sillä on vahva jalansija myös Ranskassa ja Italiassa. Yhdysvalloissa akitasta on eriytynyt omaksi rodukseen amerikanakita.
Ulkonäkö

Akita on tyypillisen pystykorvan näköinen. Sillä on lyhyt kippura häntä, pystyt korvat ja vahva rakenne. Vinot silmät ovat hyvin tunnusomaiset aasialaisille pystykorville. Akitalla kuuluu olla kohtalaiset kulmaukset, mutta on myös koiria, joilla takaraajat ovat lähes suorat. Näyttelykoirissa urosten ihannesäkäkorkeus on 66 senttimetriä ja narttujen 61 senttimetriä. Kolmen senttimetrin poikkeama molempiin suuntiin sallitaan. Karvapeite on tiheää ja keskipitkää. Turkki on kaksinkertainen. Pitkäkarvaisuutta esiintyy silloin tällöin, mutta se luokitellaan rotumääritelmässä virheeksi. Turkinhoito on helppoa, mutta karva on tärkeää harjata säännöllisin väliajoin ettei se huopaannu.
Pää
Pitkäkarvaisuus (ei hyväksytty)
Rotumääritelmä hyväksyy neljä väriä: punaisen, seesamin (punainen, jolla mustat karvankärjet), brindlen (juovikas) ja valkoisen. Kaikissa edellä mainituissa tulee viimeistä lukuun ottamatta olla urajiro: perusväriä vaaleampaa karvaa korvien sisäpuolella, silmien yllä, poskissa, leuassa, kuonon sivuilla, rinnassa, vatsan alla, raajojen sisäpuolella ja hännän alla. Urajiro ei ole sama asia kuin valkoiset merkit. Mustabrindlellä urajiroa on lähes mahdoton erottaa, mutta mahdolliset valkoiset merkit näkyvät sillä sitä vastoin selkeästi. Näyttelykoirilla musta maski on hylkäävä virhe. Suomessa yleisin väri on punainen, mutta myös brindlet ovat yleistyneet viime vuosien aikana. Brindlen sävy voi olla joko puna-, hopea- tai mustabrindle. Käytännössä seesameita, joilla olisi kunnollinen väritys, ei ole enää olemassa. Suomessa ja muuallakin toisinaan syntyvät seesamit ovat punaisia koiria, joilla on vain hieman seesamikarvaa selän alueella. Useimmiten valkoisilla koirilla on lihanvärinen kirsu; mustakirsuiset puhtaanvalkoiset koirat ovat erittäin harvinaisia.
Punainen
Brindle
Valkoinen
Luonne ja käyttäytyminen

Akita on perusolemukseltaan rauhallinen perhekoira. Säännöllinen, runsas liikunta on tärkeää, mutta se ei välttämättä tarvitse sen lisäksi juuri muita virikkeitä ollakseen tyytyväinen, vaan nauttii myös saadessaan maata sisällä rauhassa yksin. Se on kokoisekseen vähäruokainen ja kasvaa pentuna nopeasti muiden suurten rotujen tapaan.
Akitan koulutuksessa on oltava määrätietoinen ja ehdottoman johdonmukainen, ja otettava huomioon akitan itsenäisyys: miellyttämishalua ei ole kovinkaan paljon. Perheen omiin koiriin akita yleensä tottuu, mutta lauman sisäisiä arvojärjestyskiistoja voi olla varsinkin nuorena usein, sillä akita pyrkii herkästi hallitsemaan muita koiria ja jos perheessä on muita koiria kannattaa ottaa vastakkaisen sukupuolen Akita. Vieraisiin koiriin se suhtautuu usein dominoivasti, eikä sitä pidä päästää tutustumaan niihin ellei kyseessä ole jo ennestään tuttu koira, jonka kanssa sen tiedetään tulevan toimeen. Voimiensa ja suuren kokonsa vuoksi se voi olla tulistuessaan hyvin vaikea hallita. Sen vuoksi sitä ei tulisi antaa lasten lenkitettäväksi.
Akitaa käytettiin alun perin suurristan eli esimerkiksi karhujen ja japanilaisten peurojen metsästyksessä. Koiria käytettiin myös leirien vartioinnissa ja taakkojen vetäjinä. Nykyään rotu on pääasiassa seurakoira, mutta se on koulutettavissa monenlaisin tehtäviin. Akita on luonteeltaan varsin itsenäinen ja omatahtoinen rotu, mutta oikein motivoituna toko ja agilitykin onnistuvat. Nenänkäyttöä vaativat tehtävät, kuten jälki, haku ja rauniot, ovat akitalle sopivia harrastuslajeja. Suomesta löytyy myös kaverikoirina ja lukukoirina toimivia akitoja.
Alkuperä

Akita on kotoisin Tohokun maakunnasta Akitan prefektuurista. Alueella käytettiin karhunmetsästykseen alun perin keskikokoisia akita matageja, jotka eivät ole nykyisiä akita-inuja.[lähde? ] Nykyisen akitan kolme kantarotua olivat kyseiset keskikokoiset japanilaiset metsästyskoirat, pohjoisen alueen rodut ja kookas kiinalainen gou-koira. Virheeksi luokiteltava pitkäkarvainen muunnos periytyi nykyiseen rotuun todennäköisesti siperialaiselta karafuto-keniltä (nykyinen sahalininhusky).
Koiratappeluiden saavuttaessa suosiota Honshun saarella Odate-inuja risteytettiin isompien rotujen, kuten tosan, mastiffin ja tanskandoggin kanssa. Odate-inut eivät myöskään ole nykyisiä akita-inuja. Risteytyksistä seurasi isompi koko, raskaampi rakenne ja luppakorvat, jolloin koirasta tuli niin sanottu shin-akita eli "uusi akita". Japanilaisille koirille luonteenomaiset pystyt korvat ja kippura häntä katosivat, jotka ovat nimenomaan akita-inun peruspiirteitä. Hallituksen kieltäessä muiden koirien kuin armeijan palveluksessa olleiden saksanpaimenkoirien pidon lakia kierrettiin risteyttämällä akitoja saksanpaimenkoirien kanssa. Kun koiratappelut kiellettiin, huomattiin ettei maassa ollut enää jäljellä paljoakaan puhdasrotuisia yksilöitä. Tämän vuoksi rotu julistettiin kansallisaarteeksi ja sen suojelu aloitettiin. Rodun elvyttämiseksi alettiin etsiä puhtaita akitoja, jotka olivat todella harvassa.
Tilanne oli tukala vielä pitkään sodan jälkeenkin. Koirajalostus alkoi taas alusta. Linjoja oli toisen maailmansodan jälkeen kolme: metsästysakita, paimenakita ja taisteluakita. Luppakorvaisuus saatiin jalostettua pois ja rotu alkoi vakiintua tyypillisen aasialaisen pystykorvan näköiseksi. Amerikkalaiset sotilaat veivät raskasrakenteisimpia taisteluakitoja Yhdysvaltoihin ja linja eritytyi siellä pikkuhiljaa erilleen. Japanilaiset puolestaan suosivat metsästysakitoja, koska he pitivät niitä alkuperäisimpänä akitan muotona. Japanilainen rotu saatiinkin pitkän työn tuloksena herätettyä uudelleen henkiin. Lopulta japanilaiset kielsivät mustan maskin kokonaan, mistä amerikkalaiset rodun harrastajat eivät pitäneet, sillä amerikkalaisen linjan koirista suurella osalla oli maski. Tämä johti lopulta siihen, että vuodesta 2000 lähtien FCI-maissa on ollut olemassa virallisesti kaksi eri rotua: japanilainen akita-inu ja amerikanakita, joka tunnettiin ensin nimellä suurijapaninkoira.
Suomessa, kuten monessa muussakin maassa, suurin osa ensimmäisistä tänne tuoduista koirista oli amerikkalaista tyyppiä. Kun akita-rotu sitten jaettiin kahteen eri tyyppiin eli amerikanakitaan ja akitaan, aiheutti se ongelmia etenkin jalostuksessa. Tällä hetkellä Suomessa on rekisteröityneitä kasvattajia kahdeksan ja rekisteröityjä koiria lähes 500 yksilöä, joista arviolta puolet on kuitenkin tyypiltään amerikanakitoja.
Vuonna 2006 Englannin Kennelliitto (Kennel Club) ja vuonna 2020 Amerikan Kennelliitto (American Kennel Club) erotti rodut toisistaan. Näissä kahdessa järjestössä amerikanakita tunnetaan virallisella nimellä Akita ja akita virallisella nimellä Japanese Akita Inu.
Alkuperä > Populaarikulttuuri

Akitan suosio kasvoi rajusti vuonna 1932, kun lehdissä julkaistiin tarina Hachikō-koirasta, joka odotti isäntäänsä aamuisin juna-asemalla vielä yhdeksän vuotta hänen kuolemansa jälkeenkin. Aiheesta tehtiin Japanissa vuonna 1987 elokuva Hyvä ja uskollinen palvelija (Hachikō Monogatari) ja Yhdysvalloissa vuonna 2009 elokuva Hachiko – tarina uskollisuudesta, jonka pääosaa näytteli Richard Gere.
Myös suosittu manga- ja myöhemmin myös TV-sarja Ginga Nagareboshi Gin (Hopeanuoli) on saanut akita-rodun suosion nousuun. Mangassa Gin-niminen hopeabrindle akitan pentu seikkailee koettaen kaataa verenhimoisen Akakabuto-karhun.
Alkuperä > Kuuluisia rodunedustajia

Helen Keller toi Yhdysvaltoihin maan ensimmäisen akitan, seesaminvärisen Kamikaze-Go'n vuonna 1937. Pentu kuitenkin kuoli 7 kuukauden iässä penikkatautiin, minkä jälkeen Keller sai vuonna 1938 Japanista lahjaksi sen veljen, punaisen Kenzan-Go'n.
Vladimir Putin sai vuonna 2012 Japanilta lahjaksi punaisen akitanartun nimeltä Yume. Vuonna 2016 uutisoitiin, että japanilaiset olisivat halunneet antaa hänelle uroksen Yumen "partneriksi", mutta hän kieltäytyi vastaanottamasta sitä.
Terveystilanne

Nykyinen kanta on melko sisäsiittoinen, sillä toisen maailmansodan jälkeen jäljellä ei ollut enää montaa akitaa, ja jalostusta oli pakko jatkaa niillä. Tämä yhdistettynä takavuosien matador-jalostukseen (saman uroksen, yleensä näyttelyissä tai muissa sellaisissa hyvin menestyneen, käyttö useissa astutuksissa) on myös aiheuttanut ongelmia perinnöllisten sairauksien osalta. Akitan pahimmat rotutyypilliset sairaudet ovat periytyvät autoimmuunisairaudet SA ja UDS eli VKH, joihin ei ole parannuskeinoa. Akita ry:n ylläpitämälle avoimelle SA-listalle on ilmoitettu noin muutamaa prosenttia vastaava määrä koiria Suomen akitakannasta. Rodulla on myös jonkin verran allergioita sekä yliherkkyyksiä. Rakenteellisesti akitan ongelmakohtia ovat kapearintaisuus ja heikot takaosat, jotka ilmenevät liian suorina polvina ja kintereinä sekä pihtikinttuina. Myös etuosa voi olla liian kapea ja olka- ja kyynärkulmat riittämättömät. Takaosan ongelmat vaikuttavat myös liikkeisiin, joiden tulisi olla yhdensuuntaiset ja suorat. Etenkin takaliikkeissä on huomattavissa kapeutta ja kinnerahtautta. Toisaalta toinenkaan ääripää ei ole toivottava, sillä rotumääritelmän mukaan akitoilla kulmausten tulee olla kohtuulliset.
Akita ry:ssä on keskusteltu roturisteytyksen mahdollisuudesta, ja yhdistys teetti vuonna 2021 jäsenilleen roturisteytyskyselyn. Uusimman jalostuksen tavoiteohjelman mukaan risteytysprojektia jarruttaa kuitenkin ennen kaikkea se, että rodun parista ovat lähes tulkoon hävinneet ns. "vanhat kasvattajat". Lisäksi ongelmallisena koetaan se, miten muissa maissa suhtauduttaisiin roturisteytykseen ja vaikeuttaisiko se mahdollisesti kansainvälistä yhteistyötä rodun kasvatuksessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akita Wikimedia Commonsissa
Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
Akita ry – akitan rotuyhdistys Suomessa
Suomen Nihonken ry - japanilaisten alkuperäisrotujen yhdistys Suomessa
Rodun jalostustilastoja
Akita Koirakauppa
Cane corso

| Cane corso |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Italia
Määrä:  Suomessa rekisteröity 836
Rodun syntyaika:  hyvin vanha rotu
Alkuperäinen käyttö:  monikäyttöinen työkoira mm. karjan vartiointi ja suurriistan metsästys
Nykyinen käyttö:  työ-, seura- ja harrastuskoira
Muita nimityksiä:  corso, CC, cane corso italiano, Italian Cane Corso, chien de cour italien, Italienischer Corso-Hund, itaalia corso, Italian Corso Dog
FCI-luokitus:  ryhmä 2 Pinserin ja snautserin tyyppiset, molossikoirat ja sveitsinpaimenkoirat alaryhmä 2.1 Mastiffityyppiset molossikoirat #343
Ulkonäkö
Paino:  uros 45–50 kg narttu 40–45 kg
Säkäkorkeus:  uros 64–68 cm narttu 60–64 cm
Väritys:  musta, lyijynharmaa, liuskeenharmaa, vaaleanharmaa, vaalea kellanruskea, saksanhirvenpunainen, tumma kellanruskea tai juovikas
Cane corso (ital. cane corso italiano) on Italiasta kotoisin oleva voimakasrakenteinen vanha työkoirarotu. Rotu polveutuu aina Rooman valtakunnan ajoilta asti, mutta sai virallisen hyväksynnän FCI:ltä vasta vuonna 1996.
Ulkonäkö

Cane corso on keskikokoinen tai suuri, voimakas ja roteva koira. Sen runko on korkeuttaan hieman pidempi. Säkäkorkeus on uroksilla 64–68 cm, nartuilla 60–64 cm. Kahden sentin poikkeama kumpaankin suuntaan sallitaan. Lihakset ovat vahvat. Kokoonsa nähden rotu on hyvin ketterä ja nopea reagoimaan. Cane corsolla on tyypillinen suuri molossikoiran pää, jossa kallon ja kuonon linjat poikkeavat hieman toisistaan. Korvat ovat kolmionmuotoiset ja riippuvat. Joissakin maissa korvat ja häntä saatetaan typistää, mutta esimerkiksi Suomessa typistäminen on kiellettyä.
Cane corson karva on lyhyttä, tiivistä ja siinä on varsinkin talvella selvä pohjavilla. Väri voi olla esimerkiksi brindle (tigrato) eri sävyissään (musta, harmaa eli grigio tigrato, maksanruskea), fawn/kellanruskea (fulvo) eri sävyissään (fulvo chiaro eli vaaleankeltainen, rosso cervo eli saksanhirvenpunainen, fulvo scuro eli tummankeltainen, grano scuro' eli tumma vehnänvärinen, toiselta nimeltään frumentino), harmaa (grigio) eri sävyissään (lyijynharmaa eli grigio piombo, liuskeenharmaa eli grigio ardesia, vaaleanharmaa eli grigio chiaro) tai musta (nero). Joissain maissa harmaata kutsutaan siniseksi ja harmaabrindleä sinibrindleksi, mutta alkuperäisessä italiankielisessä rotumääritelmässä puhutaan nimenomaan harmaasta ja harmaabrindlestä - kuten myös Suomen Kennelliiton virallisessa suomenkielisessä rotumääritelmässä. Brindleillä ja kellanruskeilla koirilla tulee olla joko musta tai harmaa maski, joka ei saa yltää silmien yläpuolelle. Pieni valkoinen merkki rinnassa, varpaiden kärjissä sekä kuonon selässä sallitaan. Silmien värin tulee olla turkin väriin sointuva.
fawn mustalla maskilla
frumentino harmaalla maskilla
harmaa
musta
ruskeabrindle
harmaabrindle
mustabrindle
Luonne ja käyttäytyminen

Cane corso on älykäs, aktiivinen koira. Sillä on melko voimakas vahti- ja suojeluvietti, ja rodun käyttöominaisuudet ovatkin säilyneet hyvin. Omalle perheelleen se on luotettava, uskollinen kumppani, joka rakastaa toimintaa ja huomiota. Se leimautuu omistajaansa voimakkaasti, ja se tulee totuttaa pennusta alkaen vieraisiin ihmisiin ja eläimiin. Se suhtautuu usein vieraisiin ihmisiin varautuneesti tai välinpitämättömästi. Cane corso vaatii ehdottomasti selkeästi ja johdonmukaisesti toteutetun, perusteellisen tapa- ja tottelevaisuuskoulutuksen.
Cane corso on työkoira ja Suomen palveluskoiraliitto on myöntänyt sille oikeudet kilpailla palveluskoiralajeissa. Kouluttamisessa on tärkeää löytää sopiva motivointikeino, esim. ruoka. Cane corso on lähtökohtaisesti luonteeltaan erilainen kuin esimerkiksi jotkin paimenkoirat, joille ensisijainen motivaatio voi löytyä ihmisen miellyttämisestä. Rotu sopii myös moniin koiraharrastuslajeihin, kuten jäljestykseen. Cane corso kiintyy perheeseensä voimakkaasti ja oppii nopeasti, mutta se on myös itsenäinen eikä jaksa loputtomasti toistoja harjoittelussa. Keskittymiskyky paranee koiran iän ja harjoittelun myötä.
Alkuperä

Cane corso polveutuu muinaisen Rooman valtakunnan aikaisista sota- ja taistelukoirista. Roomalaisissa molosseissa tunnistetaan kaksi tyyppiä: raskaampi muoto, joka tunnetaan nykyään napolinmastiffina sekä kevyempi ja ketterämpi muoto, jonka ajatellaan olevan cane corson kantamuoto. Rotuun on mahdollisesti risteytetty myös jotakin suurikokoista ajokoirarotua, sillä cane corso on mastiffityyppiseksi koiraksi hyvin nopea. Rooman valtakunnan tuhon jälkeen cane corsoja käytettiin monenlaisissa tehtävissä Etelä-Italian alueella. Cane corsoa käytettiin muun muassa omaisuuden ja karjan vartiointiin sekä suurriistan, kuten villisian metsästykseen.
Rodun elvytystyöhön ryhdyttiin Italiassa 1970-luvulla. Italian kennelliitto ENCI tunnusti rodun vuonna 1994, kansainvälinen kennelliitto FCI kaksi vuotta myöhemmin.
Tutkimuksen mukaan yhdysvaltalaiset cane corsot ovat geneettisesti lähempänä napolinmastiffeja, rottweilereita ja muita mastiffeja kuin italialaiset cane corsot, jotka muodostavat oman kehityslinjansa.
Terveys

Suurikokoisena rotuna cane corsolla voi esiintyä muun muassa lonkkanivelen ja kyynärnivelen dysplasiaa, silmäongelmia sekä mahalaukun laajentumista ja kiertymistä. Epilepsiaa on esiintynyt joissain linjoissa. Systemaattisesti kerättyä tietoa cane corson terveydestä ei juuri ole, mutta rotua pidetään kuitenkin kohtuullisen terveenä. Se kuuluu Suomen Kennelliiton perinnöllisten vikojen ja sairauksien vastustamisohjelmaan PEVISAan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Harmaabrindle narttu. Korvat ja häntä typistetty.
Cane corso venäläisessä postimerkissä.
Matti Louekoski

| Matti Louekoski |
| --- | --- |
 Matti Louekoski Paasitornissa Poliittisen historian klubilla vuonna 2016
Suomen valtiovarainministeri
 Holkerin hallitus 1.3.1990–26.4.1991  
Edeltäjä:  Erkki Liikanen
Seuraaja:  Iiro Viinanen
Suomen oikeusministeri
 Sorsan I hallitus 4.9.1972–13.6.1975 Holkerin hallitus 30.4.1987–28.2.1990  
Edeltäjä:  Pekka Paavola Christoffer Taxell
Seuraaja:  Inkeri Anttila Tarja Halonen
Suomen opetusministeri
 Auran II hallitus 29.10.1971–23.2.1972  
Edeltäjä:  Jaakko Itälä
Seuraaja:  Ulf Sundqvist
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. huhtikuuta 1941 (ikä 83) Oulu
Tiedot
Puolue:  SDP
Matti Kalevi Louekoski (s. 14. huhtikuuta 1941 Oulu) on suomalainen pitkäaikainen poliitikko ja Suomen Pankin johtokunnan varapuheenjohtaja. Hänen virkakautensa Suomen Pankissa päättyi vuodenvaihteessa 2008.
Louekoski on koulutukseltaan varatuomari ja työskennellyt omassa toimistossaan lakimiehenä.
Louekoski toimi kansanedustajana (SDP) vuosina 1976–1979 ja 1983–1996. Auran II hallituksessa hän toimi 1971 opetusministerinä, Paasion II hallituksessa kansliaministerinä 1972, Sorsan hallituksen oikeusministerinä ja kansliaministerinä 1972–1975, Holkerin hallituksen oikeusministerinä 1987–1990 ja valtiovarainministerinä 1990–1991. Louekoski on ollut kaikkiaan 2 782 päivää ministerinä.
Lisäksi Louekoski on ollut Espoon kaupunginvaltuutettuna 1977–2002. Hän on ollut Imatran Voiman hallintoneuvoston jäsenenä vuosina 1974–1990 ja Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä vuosina 1996–2008 sekä Kansainvälisen valuuttarahaston hallintoneuvoston varajäsenenä vuodesta 2000.
Urheilun alalla Louekoski on ollut muun muassa Suomen Olympiakomitean jäsen 1988–1993, sekä erinäisissä luottamustehtävissä maanpuolustuksen ja kulttuurin aloilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Matti Louekoski Wikimedia Commonsissa
Seppo Hentilä: / Louekoski, Matti (1941–) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  14.4.2014. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jaakko Itälä | Suomen opetusministeri 1971−1972 | Seuraaja: Ulf Sundqvist |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Pekka Paavola Christoffer Taxell | Suomen oikeusministeri 1972−1975 1987−1990 | Seuraaja: Inkeri Anttila Tarja Halonen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Erkki Liikanen | Suomen valtiovarainministeri 1990–1991 | Seuraaja: Iiro Viinanen |
Kääpiösnautseri

| Kääpiösnautseri |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  Suomessa rekisteröity 21 451
Rodun syntyaika:  1910
Alkuperäinen käyttö:  vahti- ja rottakoira
Nykyinen käyttö:  seura- ja harrastuskoira
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  käppänä, kääpiösnaku, Zwergschnauzer, Miniature Schnauzer, schnauzer nain, schnauzer miniatura, kääbusšnautser
FCI-luokitus:  ryhmä 2 Pinserin ja snautserin tyyppiset, molossikoirat ja sveitsinpaimenkoirat alaryhmä 1.2 Pinserit ja snautserit: Snautserit #183
Ulkonäkö
Paino:  4,5–8 kg
Säkäkorkeus:  30–35 cm
Väritys:  musta, pippuri ja suola, musta-hopea tai valkoinen
Kääpiösnautseri (saks. Zwergschnauzer) on pienikokoinen karkeakarvainen saksalainen koirarotu. Se kuuluu FCI:n ryhmään 2 (pinserit, snautserit, molossityyppiset ja sveitsinpaimenkoirat). Se oli vuonna 2022 Suomen yhdeksänneksi eniten rekisteröity rotu. Sitä on alun perin käytetty vahti- ja rottakoirana. Nykyisin sen yleisin käyttö on seurakoira. Kilpailuissa kääpiösnautsereita usein käytetään verijäljessä ja metsäjäljessä.