stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Propaganda-Aseveljet
Julkaisuja > Näytelmät

| Tekijä | Teos | Huomautuksia | Sivumäärä | Julkaisija ja julkaisupaikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kaarlo Erho | Matkustaja saa paikan: yksinäytöksinen huvinäytelmä ajalta vähän ennen talvisotaamme | Propaganda-Aseveljet r.y:n näytelmäsarja n:o 3. Virkistysohjelmistoa VII 9. Valistusupseerin ohjelmisto; 1942, 23. | 23 sivua | Helsinki [s.n.] | 1942 |
| Lauri Järvinen | Keskus-Kaisan kommellukset: 1-näytöksinen pila | Virkistysohjelmistoa VII: valistusupseerin ohjelmisto 21/1942 | 22 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1942 |
| Veikko Karumo | Ihmeellistä, ylen ihmeellistä: ryssän radioreportterin käynti eräässä neuvostolan sotatarviketehtaassa: yksinäytöksinen huvinäytelmä | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja n:o 9 | 10 sivua | Propaganda-aseveljet, Helsinki | 1942 |
| Irmeli Kosonen | Matias Möttönen järjestää perheen raha-asiat: 1-osainen pila | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja; n:o 4 | 22 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1942 |
| E. Mäki | Unarin impi: 1-näytöksinen näytelmä | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja; 13 | 21 sivua | Porvoo: Propaganda-aseveljet | 1944 |
| Elias Saarinen | Perinnönjako: 1-osainen näytelmä | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja; n:o 8. Virkistysohjelmistoa VII 11. Valistusupseerin ohjelmistoa 25/1942. | 15 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet r.y. | 1942 |
| Eino Siivola | Propagantaa: pilailu yhdessä kuvaelmassa | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja; n:o 10. Virkistysohjelmistoa VII/5: valistusupseerin ohjelmisto 17/1942. | 7 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1942 |
| Topias | Aprillityttö: 2-näytöksinen pienoisfarssi | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja; n:o 1. Virkistysohjelmistoa VII 2. Valistusupseerin ohjelmistoa 14/1942. | 21 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1942 |
| Topias | Sinäpä vasta korpraali: 1-näytöksinen pienoisfarssi | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja; n:o 5. Virkistysohjelmistoa VII 10. Valistusupseerin ohjelmisto 24/1942. | 18 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1942 |
| Ester Viljanen-Lampi | Ans olla, Anderssonska järjestää: 1-näytöksinen hupailu | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja; 13 | 23 sivua | Porvoo: Propaganda-aseveljet | 1944 |
| Ester Viljanen-Lampi | Kun miina räjähti: 1-näytöksinen näytelmä | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja; n:o 7 | 22 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1942 |
| Artturi Vuorimaa | Vakooja: 1-näytöksinen jännitysnäytelmä | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja; 15 | 23 sivua | Porvoo: Propaganda-aseveljet r.y. | 1944 |
| Heikki Välisalmi | Desantti. 1-osainen huvinäytelmä | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja. 11. | 32 sivua | Propaganda-aseveljet r.y., Porvoo | 1944 |
| Heikki Välisalmi | Uusi henki täyttää maan. 2-näytöksinen näytelmä | Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja. 12. | 48 sivua | Porvoo, Propaganda-aseveljet r.y | 1944 |
Julkaisuja > Ajanvietekirjallisuus

| Tekijä | Teos | Huomautuksia | Sivumäärä | Julkaisija ja julkaisupaikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Asemiehen almanakka | (1943-1944) |  | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1943-1944 |
|  | Korsukirja |  | 114 sivua | Helsinki: Propaganda-Aseveljet, (Helsinki: Lehtipaino) | 1943 |
| (Koonnut Julius Sundman) | Korsutaikuri |  | 44 sivua | Propaganda-Aseveljet (Lehtipaino Oy), Helsinki | 1942 |
| (Koonnut Erkki Sorakuru) | 111 tietokilpailua |  | 68 sivua | Propaganda-aseveljet, Helsinki | 1943 |
| (Pv. viihdytystoimiston toimittama) | 180 kiperää kysymystä |  | 39 sivua | Propaganda-aseveljet, Helsinki | 1942 |
| Osmo Kaila | Jokamiehen shakkiopas |  | 118 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1943 |
| Yrjö Laine | Puhdetyömalleja |  | 26 sivua | Porvoo: Propaganda-aseveljet | 1942 |
|  | Ulkoilupelejä |  | 77 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1942 |
| (Toim. Osmo Kaila) | Jokamiehen ajanvietepelikirja: 50 suositeltavaa ajanvietepeliä |  | 64 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1943 |
| Yrjö Laine | Sotilaan puhdetyöopas |  | 102 sivua | Helsinki: Propaganda-aseveljet | 1943 |
Julkaisuja > Muu kirjallisuus

| Tekijä | Teos | Huomautuksia | Sivumäärä | Julkaisija ja julkaisupaikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Atlanti: ylväitten toiveitten hauta |  | 36 sivua | Propaganda aseveljet, Porvoo | 1942 |
| Aimo Mustonen | Viihdytyspoppoon kronikka: valmistamo Silmä ja Korva & Suu |  | 16 sivua | Helsinki: Propaganda aseveljet | 1942 |
| (Redaktion: J. O. Tallqvist och Nils W. Lindholm) | Visor i fält | Pärmbild: Poika Vesanto. – Rubrikvinjetter: Lars-Eric Malmlund. | 162 sivua | [S.l.]: Propaganda-aseveljet r.y., Helsingfors: Kauppalehti Oy:s Boktryckeri | 1943 |
Aiheesta muualla

Asemiesillat viihdyttivät jermuja ja siviilejä, Elävä arkisto, Yleisradio
Sota-ajan propagandalauluja, Elävä arkisto, Yleisradio
Aunuksen Radion reportteri, ”Sinivalkoinen ääni”, Pekka Tiilikainen (1911–1976).
Asemiesiltojen suosituimpiin esiintyjiin kuulunut laulaja Henry Theel (1917–1989) kuvattuna vuonna 1940.
Sota-ajan propagandalauluista kootun Molotohvin koktaili -albumin kansikuva on Urho Aarnion käsialaa ja se esiintyi alun perin Pallen Lauluvihko nro 20:n kannessa.
Punaotsalurikki

| Punaotsalurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Melanesianlurikit Charmosyna
Laji::  rubronotata
Kaksiosainen nimi
 Charmosyna rubronotata  (Wallace, 1862) 
Katso myös
   Punaotsalurikki Wikispeciesissä   Punaotsalurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaotsalurikki (Charmosyna rubronotata) on Papua-Uudella-Guinealla elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Punaotsalurikin pituus on noin 17 cm ja paino 30–35 g. Koiraan höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihreä. Otsa, pyrstön ja siiven alapeitinhöyhenet sekä rinnan sivulla oleva laikku ovat punaiset, pitkähkön pyrstön sulkien kärjet keltaiset ja siipien alapinnalla on keltainen raita. Korvan peitinhöyhenet ovat säihkyvän siniset. Nokka on punainen, iiris oranssi ja koivet punaiset. Naaraalla punaiset osat ovat vihreitä ja korvan peitinhöyhenet ovat säihkyvän vihreät. Nuori yksilö muistuttaa puvultaan enemmän naarasta ja sen iiris on ruskea.
Esiintyminen

Punaotsalurikki elää Papua-Uusi-Guinean länsipäässä sekä Salawatin ja Biakin saarilla. Lajin elinympäristön ala on 50 000–100 000 neliökilometriä. Populaation koko on arviolta yli 100 000 yksilöä. Laji on lemmikkinä melko harvinainen.
Elinympäristö

Punaotsalurikit esiintyvät alavien maiden metsissä alle 850 metrin korkeudella. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pieninä noin kymmenen yksilön parvina, usein muiden lurikkien tai mesikoiden seurassa.
Lisääntyminen

Pesinnästä tunnetaan havaintoja vankeudessa elävistä linnuista. Pesä on puunkolossa. Munia on yleensä kaksi, kooltaan 17 × 13,5 mm. Haudonta kestää noin 23 päivää ja pesäpoikasaika on noin seitsemän viikkoa.
Ravinto

Punaotsalurikit syövät siitepölyä, kukkia, mettä ja hedelmiä.
Harri Virta

Harri Yrjö Kalervo Virta (s. 1962) on Kaarinan kaupunginjohtaja. Hänet valittiin virkaan vuonna 2007.
Virta toimi aiemmin Porin satamajohtajana. Puoluekannaltaan hän on sitoutumaton.
Villa Adriana

Villa Adrianan Kanopos-allas
Villa Adrianan raunioituneita holveja
Villa Adrianan pohjapiirros
Villa Adriana (it., Hadrianuksen huvila) on keisari Hadrianuksen rakennuttama puistomainen huvila-alue nykyisen Tivolin (antiikin Tibur) lähettyvillä, 23 kilometriä Roomasta itään. Se rakennettiin kahdessa vaiheessa vuosina 118–134. Huvila toimi Hadrianuksen residenssinä, sillä hän ei viihtynyt pääkaupungissa. Tivoli valittiin rakennuspaikaksi luultavasti, koska paikalla oli jo 100-luvulla eaa. rakennettu huvila. Lisäksi Anio-jokea myöten päästiin helposti Roomaan. Alueella oli myös saatavilla runsaasti rakennuskiveä paikallisista travertiinilouhimoista.
Alueella on yli 30 rakennusta, joista monet on nimetty Hadrianuksen matkoillaan näkemien kreikkalaisten esikuvien mukaisesti. Huvila-alueella on keisarin yksityispalatsin lisäksi urheilukenttä ja stadion, kreikkalainen ja roomalainen kirjasto, kylpylät, Kanopos-niminen pylväiden ympäröimä vesiallas (lat. Canopus, nimetty Egyptin Kanopoksen kanavan mukaan), Poikile-niminen pylväshalli (Ateenan Stoa Poikile) ja lukuisia muita vesielementtiä hyödyntäviä rakennuksia, kuten Teatro Marittimo ja pyöreä huvilasaari. Lisäksi alueella oli pretoriaanikaartin majoitustilat.  Kompleksin keskellä on kanavien eristämä huvimaja, Teatro marittimo, jonne keisari ehkä vetäytyi mietiskelemään. Rakennuskokonaisuudesta tuli esikuva rikkaiden roomalaisten maaseutupalatseille.
Arkkitehtuuri

Arkkitehtuuri on monimuotoista ja teknisesti kehittynyttä, mikä oli ominaista Hadrianuksen ajalle. Huvilassa on käytetty  holveja ja kupoleita ja maiseman kumpuilevaa muotoa on hyödynnetty rakennusten sijoittelussa. Huoneet oli koristeltu marmori- ja pronssipatsailla, maalauksilla ja mosaiikeilla. Rakennusaineena käytettiin roomalaista tiilellä verhoiltua betonia (opus mixtum), joka päällystettiin marmorilaatoilla. Marmoriverhous on kauan sitten hävinnyt. Rakennukset eivät ole suoria  kopioita ulkomaisista esikuvistaan, vaan edustavat esikuvien ideaa ja arvoja. Villa Adrianan arkkitehdin nimeä  ei tiedetä. Epäillään, että arkkitehtuurista kiinnostunut hallitsija olisi ollut mukana suunnittelussa tai ainakin antaneen siihen omia ideoitaan.
Palatsialueen kohtalo

Hadrianuksen jälkeen huvilaa käyttivät hänen seuraajansa Antoninus Pius, Marcus Aurelius,  Septimius Severus ja Diocletianus,  kunnes Konstantinus Suuri jätti sen rappiolle. Hän vei suuren osan kuvapatsaista mukanaan Konstantinopoliin. Hylätty huvila jäi ryöstäjien ja ilkivallan armoille. Sitä käytettiin pitkään rakennusmateriaalin lähteenä ja  marmorit vietiin uusiokäyttöön tai poltettiin kalkiksi. Ennen pitkää alue metsittyi ja katot romahtivat.
1700-luvulla huvilasta löydettiin sinne unohtuneita kuvapatsaita ja mosaiikkeja, jotka siirrettiin Vatikaanin museoihin ja moniin muihin Euroopan museoihin. Huvilan raunioista löydettyjä teoksia on Tukholmassa, Pietarissa, Lontoossa, Dresdenissä ja Pariisissa.  Osa niistä on kuuluisia, kuten Versailles’n Diana ja Polvistuva Venus.
Kardinaali Ippolito d'Este aiheutti suurta tuhoa rakentaessaan lähistölle huvilansa (Villa d'Este) Villa Adrianan raunioista ryöstämällään marmorilla ja veistoksilla. Vasta 1800-luvulla Italian yhdistyttyä huvila suojeltiin. Alue on hyvin laaja, noin 18 neliökilometriä ja paljon siitä on vielä tutkimatta.
120 hehtaarin alueelle levittäytyneet rakennukset liitettiin vuonna 1999 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Kirjallisuutta

Castrén, Paavo: Uusi antiikin historia.  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-21594-3
Sir Banister Fletcher's "A History of Architecture", 18. painos, Athlone Press 1975, ISBN 0-485-55001-6
The Oxford Classical Dictionary, 2. painos, Oxford University Press 1979, ISBN 0-19-869117-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hadrianuksen villa
UNESCON sivut
Unescon maailmanperintökohteet Italiassa
Agrigento
Alberobellon trullitalot
Alppien paalutalot (yhteinen viiden muun maan kanssa)
Amalfin rannikko
Aquileia
Assisin fransiskaanikohteet
Berninan rautatie (yhteinen Sveitsin kanssa)
Casertan palatsi, Vanvitellin akvedukti, San Leucion rakennusryhmä
Castel del Monte
Cerveteri, Tarquinia
Cilento ja Vallo di Diano, Paestum, Velia, Certosa di Padula
Crespi d’Adda
Dolomiitit
Etna
Ferrara
Firenze
Genova: Le Strade Nuove ja Palazzi dei Rolli
Ivrea
Langobardien hallintokeskukset Italiassa
Liparisaaret
Mantova ja Sabbioneta
Medicien villat ja puutarhat
Modenan katedraali, Torre Civica ja Piazza Grande
Monte San Giorgio (yhteinen Sveitsin kanssa)
Napoli
Padovan kasvitieteellinen puutarha
Piazza dei Miracoli
Piemonten ja Lombardian pyhät vuoret
Piemonten viinimaisema: Langhe-Roero ja Monferrato
Pienza
Pompeji, Herculaneum, Torre Annunziata
Portovenere, Cinque Terre ja saaret Palmaria, Tino ja Tinetto
Ravennan varhaiskristilliset rakennukset
Rooma
San Gimignano
Santa Maria delle Grazie
Sassi di Matera
Savoijin kuninkaallisen suvun asuinrakennukset
Siena
Su Nuraxi di Barumini
Syrakusa ja Pantalican kivinen nekropolis
Urbino
Val Camonica
Val di Noto
Val d’Orcia
Venetsia
Verona
Vicenza ja Veneton palladiolaiset villat
Villa Adriana
Villa d'Este
Villa Romana del Casale
Punaposkipeippo

| Punaposkipeippo |
| --- | --- |
 Kenialainen punaposkipeippo
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Loistopeipot Estrildidae
Suku::  Sinipeipot Uraeginthus
Laji::  bengalus
Kaksiosainen nimi
 Uraeginthus bengalus  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Punaposkipeippo Wikispeciesissä   Punaposkipeippo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaposkipeippo (Uraeginthus bengalus) on pieni afrikkalainen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 12,5–13 cm. Juhlapukuinen koiras on hyvin värikäs: yläpuoli on yhtenäisen ruskea, alapuoli, naama, pyrstö ja yläperä ovat siniset, maha keltainen ja kummallakin poskella on punainen laikku. Naaras on muuten samanlainen mutta siltä puuttuvat punaiset poskilaikut ja puku on himmeämmän värinen.
Esiintyminen

Punaposkipeippo elää Afrikassa Saharan eteläpuolella: lännessä Senegalista itään Etiopiaan ja Eritreaan sekä etelässä Sambiaan ja Tansaniaan. 1960-luvun puolimaissa laji siirrettiin Egyptin pohjoisosiin mutta se ei menestynyt eikä myöhempiä havaintoja ole. Lajin esiintymisalueen laajuus on noin 7,7 miljoonaa neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen. Laji on istutettu myös Havaijille ja se on yleinen lemmikkilintu.
Elinympäristö

Kuivat savannit ja heinäarot sekä viljelysmaat, esikaupunkien puutarhat ja puistot.
Lisääntyminen

Pesä on kudottu ruohonkorsista ja lehdistä puun tai pensaan oksalle ja siinä on sisäänkäynti sivulla. Käyttää myös vanhoja Ploceus-suvun pesiä. Naaras munii tavallisesti 4 tai 5 valkoista munaa. Haudonta-aika on noin 13 päivää ja poikaset ovat lentokykyisiä noin 20 päivän ikäisinä.
Ravinto

Siemenet ja vilja sekä hyönteiset, erityisesti termiitit.
Vinkristiini

| --- | --- |

Vinkristiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(3aR,3a1R,4R,5S,5aR,10bR)-metyyli-4-asetoksi-3a-etyyli-9-((5S,7S,9S)-5-etyyli-5-hydroksi-9-(metoksikarbonyyli)-2,4,5,6,7,8,9,10-oktahydro-1H-3,7-metano[1]atsasykloundekino[5,4-b]indol-9-yyli)-6-formyyli-5-hydroksi-8-metoksi-3a,3a1,4,5,5a,6,11,12-oktahydro-1H-indolitsino[8,1-cd]karbatsoli-5-karboksylatti
Tunnisteet
CAS-numero: 57-22-7
ATC-koodi: L01CA02
PubChem CID: 5978
DrugBank: DB00541
Kemialliset tiedot
Kaava: C46H56N4O10 
Moolimassa: 824,958 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 220 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 75 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 19–155 tuntia
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Intravenoosi
Vinkristiini on vinka-alkaloideihin kuuluva sytostaattisena syöpälääkkeenä käytettävä aine. Sitä saadaan eristetyksi kasveista: pikkutalviosta (Vinca minor) ja ruusukatarasta (Catharanthus roseus), joka tunnettiin aikaisemmin nimellä punatalvio (Vinca rosea). Vinkristiinin jälkeen on tullut muitakin vinka-alkaloideja lääkeainemarkkinoille antineoplastisiksi aineiksi eli syöpälääkkeiksi. Se annetaan parenteraalisesti, lähinnä iv. -muodossa.
Vinkristiinin käyttö on mullistanut erityisesti lasten leukemian hoidon. Aiemmin siihen kuolivat lähes kaikki, nykyisin ei juuri kukaan. Ainetta ei kuitenkaan voida syntetisoida, sillä sen rakenne on niin monimutkainen. Grammaan lääkettä menee 500 kiloa kasvinlehtiä, ja hinta on 13 000 euroa. Syntetisointia selvitetään EU:n rahoittamassa tutkimuksessa VTT:ssä.
Lääkeainemarkkinoilla vinkristiinin tuotenimi on ollut Oncovin. Oncovinia valmistetaan ainakin Pohjoismaista Tanskassa. Vinkristiinin lääkelyhennös on VCR.
Sivuvaikutuksinaan vinkristiini saattaa aiheuttaa tuntoaistillisia häiriöitä (parestesiaa) sekä lihasheikkoutta. Verimuutokset ovat toinen mahdollinen haittavaikutus.
Erityistä huomioitavaa

Lääkeainetta saa antaa ainoastaan suonensisäisesti (iv), sillä intratekaalinen antotapa (likvoriin, eli selkäydinnesteeseen tapahtuva injisointi) voi koitua jopa kuolettavaksi. Lääkeainepistoksen (iv) osuessa laskimon ulkopuolelle taikka lävistäessä heikosti suonen saattaa pistoskohta tulehtua ja turvota.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
PubChem: Vincristine (englanniksi)
DrugBank: Vincristine (englanniksi)
ChemSpider: Vincristine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Vincristine (englanniksi)
ChemBlink: Vincristine (englanniksi)
Liber Herbarum II: Vinkristiinia sisältäviä kasveja
Punaperätasku

| Punaperätasku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Oenanthe
Laji::  xanthoprymna
Kaksiosainen nimi
 Oenanthe xanthoprymna  (Hemprich & Ehrenberg), 1833) 
Katso myös
   Punaperätasku Wikispeciesissä   Punaperätasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaperätasku (Oenanthe xanthoprymna) on kivitaskun Lähi-idässä elävä sukulainen. Laji on jaettu kahtia punaperätaskuun ja persiantaskuun (Oenanthe chrysopygia) vuonna 2003.
Tuntomerkit

Linnun pituus on noin 14,5 cm ja siipien kärkiväli noin 26 cm. Keväinen juhlapukuinen koiras on yläpuolelta pääosin tummanharmaa, alapuolelta valkoinen, pyrstönkärjestä, naamasta ja kurkusta musta, ala- ja yläperästä sekä pyrstön tyvestä oranssi, ja sillä on kapea vaalea silmäkulmajuova. Naaras on himmeämmän värinen.
Esiintyminen

Punaperätasku elää Kaakkois-Turkista Iranin Kurdistaniin. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Siinailla, Arabian niemimaan keski- ja eteläosissa, Itä-Egyptissä ja Sudanissa, eikä sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Punaperätasku asuu vuoristojen karuilla, paljailla kivikko- ja kalliorinteillä aina neljän kilometrin korkeuteen saakka. Talvehtimisseuduilla se viihtyy kuivilla pensaikkoisilla seuduilla.
Lisääntyminen

Punaperätasku tekee pesänsä maakoloon, kiven alle, rakennuksen onkaloon, tai joskus vanhaan mehiläissyöjän pesään. Naaras munii neljästä kuuteen munaa, joita se hautoo 13 päivää. Molemmat emot ruokkivat ja hoitavat poikasia. Pesii tavallisesti kahdesti kesän aikana. Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Ravinto

Laji on pääasiassa hyönteissyöjä, jolle kelpaavat myös muut selkärangattomat.
Aiheesta muualla

Israbirding.com (Kuva)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Oenanthe xanthoprymna:  Wikidata: Q1303323  Wikispecies: Oenanthe xanthoprymna  ARKive: oenanthe-xanthoprymna  BirdLife: 22735267  BOW: retwhe1  CoL: 48XBG  eBird: retwhe1  EUNIS: 15609  EURING: 11520  Fauna Europaea: 97202  Fauna Europaea (new): f18a51b7-f77a-4dda-93b0-5232a4ff2bd3  GBIF: 5231239  iNaturalist: 12826  IRMNG: 10484547  ITIS: 561664  IUCN: 22735267  NCBI: 391714  Observation.org: 76321  Open Tree of Life: 936543  Xeno-canto: Oenanthe-xanthoprymna 
Saxicola xanthoprymna:  Wikidata: Q109563468  EUNIS: 16073  GBIF: 8886913
Virtaitusaniainen

| Virtaitusaniainen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Luokka::  Polypodiopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Lomariopsidaceae / Kallioimarrekasvit
Suku::  Itusaniaiset Bolbitis
Laji::  heteroclita
Kaksiosainen nimi
 Bolbitis heteroclita  (C.Presl) Ching 
Katso myös
   Virtaitusaniainen Wikispeciesissä   Virtaitusaniainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Virtaitusaniainen eli bolbitis (Bolbitis heteroclita) on saniaislaji, joka kuuluu heimoon Lomariopsidaceae. Sitä kasvatetaan akvaariokasvina.
Rikhard Vilkman

Rikhard Vilkman (7. helmikuuta 1893 Sysmä – 19. maaliskuuta 1976) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen Armeijan riveissä.
Perhetausta ja Opinnot

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Vilkman ja Loviisa Rantala. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Hilma Aleksandra Siistisen kanssa, joka kuoli vuonna 1941 ja toisen kerran Vilkman avioitui vuonna 1943 Suoma Helena Anttilan ent. Lindgren kanssa. Vilkman kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Vilkman työskenteli metsätyönjohtajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 21. tammikuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 12. kesäkuuta 1917.
Suomen sisällissota

Vilkman saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan koulutusaliupseeriksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonaan, josta hänet 8. maaliskuuta 1918 siirrettiin joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen 14. huhtikuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Ilveksessä, Hotakassa ja Muolaalla sekä etenemiseen Viipurin-Pietarin radalle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Vilkman palveli sisällissodan jälkeen 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, josta muodostettiin ensin Kajaanin sissipataljoona ja myöhemmin Pohjanmaan jääkäripataljoona. Hän toimi pataljoonassa joukkueenjohtajana 3. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 30. lokakuuta 1920, mutta astui takaisin palvelukseen jo 1. maaliskuuta 1921 ja hänet sijoitettiin Helsingin komennuskomppaniaan, missä hänet määrättiin aluksi Yleisesikunnan ja 1. tammikuuta 1938 alkaen puolustusministeriön komennusjoukkueen johtajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Vilkman osallistui talvisotaan puolustusministeriön komendantin apulaisena. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes myöhemmin siirrettiin Puolustusvoimain Pääesikunnan taloudenhoitajan apulaiseksi. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin talousupseeriksi Jalkaväkirykmentti 57:ään ja hän osallistui taisteluihin Karjalankannaksella. Vuonna 1941 hänet siirrettiin muonitusupseeriksi 15. Divisioonan esikuntaan, missä hän palveli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet siirrettiin Sotatalousesikunnan komento-osaston talousupseerin apulaiseksi ja keskuskanslian päälliköksi. Edellä mainituissa tehtävissä hän palveli sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän jatkoi edelleen samassa tehtävässä vuoteen 1945 saakka, jolloin hänet siirrettiin toimistoupseeriksi Puolustusvoimain pääesikuntaan. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1947.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 8. toukokuuta 1918  Vänrikki 1942  Luutnantti 1944 |     |  Vapaudenristi tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.