stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Inkeroisen kieli

| Inkeroinen |
| --- | --- |
 Inkeroisen puhuma-alue
Oma nimi:  ižoran keel(i), maakeel(i)
Tiedot
Alue:   Venäjä  Viro
Virallinen kieli:  ei ole
Puhujia:  123 (kokonaismäärä 260)
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  uralilaiset kielet
Kieliryhmä:  suomalais-ugrilaiset kielet suomalais-permiläiset kielet suomalais-volgalaiset kielet itämerensuomalaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  fiu (muut suomalais-ugrilaiset kielet)
ISO 639-3:  izh
 Ohje 
Inkeroinen on inkeroisten eli inkerikkojen puhuma itämerensuomalainen kieli, joka kuuluu uralilaisen kielikunnan suomalais-ugrilaiseen haaraan. Nykyisin inkeroinen luokitellaan omaksi kielekseen, mutta aikaisemmin sen asema itämerensuomalaisten kielten joukossa on ollut hieman kiistelty, ja se on liitetty toisinaan suomen kaakkoismurteisiin, toisinaan taas karjalan kieleen. Inkeroinen on suomen lähin sukukieli. Leningradin yliopiston inkeriläissyntyinen dosentti Väinö Junus loi inkeroiselle 1930-luvulla lyhytikäisen kirjakielen. Inkerikkojen kansalliseepos on yhteinen vatjalaisten kanssa, ja sen nimi on Pääskölintu – päivälintu. Teoksen on laatinut Arvo Survo.
Nykyisin kielellä on vain muutamia satoja puhujia, ja se on kuolemassa. Venäjällä inkeroisen puhujia on noin 120  ja Virossa 19. Vuoden 2001 Ukrainan väestölaskennan mukaan maan 812 inkerikosta vain kaksi puhui inkeroista.
Perinteisimpiä inkeroisen puhuma-alueita ovat Inkerissä Laukaansuu, Kaprio, Soikkola ja Hevaa Suomenlahden rannalla, Lempaala Pohjois-Inkerissä sekä eräät kylät entisellä Suomen puoleisella Karjalankannaksella Raudussa ja Metsäpirtissä. Etelä-Inkerissä sijaitsi aiemmin niin sanottu Ylä-Laukaan inkeroisalue Ortesjoen varrella.
Inkerikkoja ja heidän puhumaansa inkeroisen kieltä ei pidä sekoittaa inkeriläisiin eli Inkerin alueen suomalaisiin, jotka ovat alueelle Ruotsin vallan aikaan siirrettyjen ja muuttaneiden savolaisten ja länsikarjalaisten kuten jääskeläisten, lappeelaisten ja äyräpääläisten jälkeläisiä. Inkerin suomalaiset puhuivat murteita, jotka olivat hyvin lähellä Karjalankannaksella puhuttuja kaakkoismurteita (eli niin sanottuja suomen kielen Karjalan murteita), mutta toisaalta näissä kaakkosmurteissa on eräitä samoja piirteitä kuin inkeroisen kielessä.
Kielen käytön historiaa ja puhujamäärän romahtaminen

Tilastojen mukaan vuonna 1917 Inkerissä asui noin 20 000 inkerikkoa. Vuonna 1926 Neuvostoliitossa toimitetussa väestönlaskennassa inkerikoiksi ilmoittautui 26 100 henkilöä ja Virossa noin 1 000 henkilöä. Venäjän kommunistivallankumouksen jälkeen inkeroisten asema ja sitä myötä myös kielipoliittinen tilanne kohenevat hetkellisesti, ja muutamissa inkeroiskylissä alettiin käyttää inkeroista opetuskielenä. Kielellä julkaistiin myös kirjoja, joista osa oli käännöskirjallisuutta, ja Leningradin yliopiston inkeriläissyntyinen dosentti Väinö Junus kehitti sille kirjakielen.
Vuonna 1932 Junus laati Dubovin ja Lensunselvennä kanssa inkeroisen kielelle aapisen, seuraavina vuosina kaksi lukukirjaa ja vuonna 1936 inkeroisen kieliopin. Ensimmäiset kirjat perustuivat Soikkolan alueen murteeseen, mutta vuoden 1936 kielioppiin oli otettu piirteitä myös Ala-Laukaan kielimuodosta. Oppikirjoissa on havaittavissa myös joitain vaikutteita suomen kielestä. Kulttuurillinen kehitys pysähtyi kuitenkin nopeasti, ja vuonna 1937 inkeroisenkielinen opetus lopetettiin. Syynä tähän oli Stalinin nouseminen valtaan. Väinö Junus teloitettiin Stalinin vainoissa syyskuussa 1937 ampumalla. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeenkään inkeroiselle ei ole yritetty kehittää uutta kirjakieltä.
Toisen maailmansodan aikana inkeroisia evakuoitiin yhdessä vatjalaisten ja inkeriläisten kanssa Suomeen. Sodan jälkeen Neuvostoliitto kuitenkin vaati evakkojen luovuttamista takaisin ja inkerikot sijoitettiin Novgorodin, Kalininin ja Jaroslavlin alueille – alueille, jotka eivät ole perinteisiä inkeroisten asuinalueita. Toisen maailmansodan jälkeen inkerikkoja oli enää 1 062. Syynä tähän olivat erityisesti sodan jalkoihin jääminen, mutta myös sulautuminen venäläiseen valtaväestöön.
Vuonna 1979 inkeroisia laskettiin asuvan silloisessa Neuvostoliitossa 748, mutta on mahdollista, että osa inkeroisista on tilastoitu venäläisiksi. Vuoden 1989 Neuvostoliiton väestölaskennassa 890 henkeä ilmoitti kansallisuudekseen inkeroisen. Manja Lehto Lundin yliopistosta esittää, että luku oli tuolloin noin 2 000 henkeä, mutta lisää, ettei tiedossa ollut, kuinka moni heistä taisi inkeroisen kieltä. 1990-luvun alussa inkeroisväestön kooksi arvioitiin 300–800 henkeä. Vuoden 2010 Venäjän väestönlaskennassa luku oli enää 266 henkilöä, ja heistäkin vain 126 puhui inkeroisen kieltä.
Inkeroinen oli pelkästään puhuttu kieli 1930-luvulle saakka, jolloin sille kuten monelle muullekin vähemmistökielelle luotiin kirjakieli ja sillä julkaistiin kirjallisuutta. Kirjoja käännettiin lähinnä venäjänkielisistä teoksista. Kehitys päättyi vuoteen 1937 ja sen jälkeen yrityksiä samankaltaisen kehityksen aloittamiseksi ei ole tehty.
Rakenne

Inkeroisen kielen tärkeimpiä rakenteellisia erityispiirteitä ovat:
1. Konsonanttien laaja-alainen geminoituminen
2. Sijaispidentymä
3. Tavunrajalta kadonneen konsonantin aiheuttamat sanamuodot tyyppiä laa~eel, mää~eelt
4. Mediaklusiilit g, d, b ja puolisoinnillinen z
5. Vokaali i on r:n edellä muuttunut e:ksi
Esimerkiksi: pertti, suomeksi pirtti; kerves, suomeksi kirves
6. n:n sisäheitto
Esimerkiksi: miä, suomeksi minä; paan, suomeksi panen ja sanoa-verbin taivutusmuodot, kuten saoin, suomeksi sanoin
Inkeroisen kielen muita rakenteellisia erityispiirteitä ovat:
1.  -oi ja -öi-tavut ovat säilyneet tiettyjen sanojen lopussa.
Esimerkiksi: taloi, kukkoi, jänöi suomeksi talo, kukko, jänö
2.  -k on säilynyt tiettyjen sanojen tai sanamuotojen lopussa.
Esimerkiksi: saeg/saek, suomeksi sade; en annag/en annak, suomeksi en anna
3. Erikoisgeminaatio tietyissä sanoissa
Esimerkiksi: mattaala, suomeksi matala; heppoin, suomeksi hepo/hepo(i)nen, 'hevonen'
4. Eksessiivi
Esimerkiksi: kotont(a), suomeksi kotoa
5. Sijaispidennys
Esimerkiksi: adessiivi kylääl (suomeksi kylällä), ablatiivi kyläält (suomeksi kylältä), essiivi kylään (suomeksi kylänä), translatiivi kylääks (suomeksi kyläksi)
Esiintyy myös inessiivissä ja illatiivissa
6. Verbien taivutus
Esimerkiksi:
Indikatiivi, preesens, yksikön 3. persoona
ono, suomeksi on
Indikatiivi, preesens, monikon 1. persoona
-mmA, istumma, suomeksi istumme
Indikatiivi, preesens, monikon 2. persoona
-ttA, istutta, suomeksi istutte
Indikatiivi, preesens, monikon 3. persoona
-VVt istuut, suomeksi istuvat
Indikatiivi, imperfekti, monikon 3. persoona
oltii, suomeksi olivat
Konditionaali, preesens, yksikön 1. persoona
kuttoisin, suomeksi kutoisin
7. Runsaasti refleksiiviverbejä
Esimerkiksi: pessiissä, suomeksi peseytyä
8. Pitkät a ja ä ovat säilyneet pääpainollisessa ensitavussa.
Esimerkiksi: naatti, ääni
9. Dentaalikonsonanttien liudennus puuttuu i:n ja j:n yhteydessä.
10. Pitkät puolisuppeat vokaalit o, ö ja e pääpainollisessa tavussa äännetään monoftongeina.
11. Yhtymä ts on säilyttänyt affrikaatan kaltaisen luonteensa ja esiintyy eriasteisena.
Murteet

Inkeroinen voidaan jakaa neljään päämurteeseen:
Soikkolan murretta puhutaan  Soikkolan niemimaalla.
Hevaan murretta on puhuttu Hevaan jokialueella, mutta nyt murre on sammunut.
Ala-Laukaan murretta puhutaan Laukaanjoen alajuoksulla, sekä Kurolassa.
Ylä-Laukaan murretta on puhuttu Ortesjoen varsilla Novinkan ja Tšaštšan kylissä, mutta nyt murre on sammunut.
Kirjaimisto Junuksen kieliopin mukaan

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| A a | Ä ä | B b | V v | G g | D D | E e | Ƶ ƶ |
| Z z | I i | J j | K k | L l | M m | N n | O o |
| Ö ö | P p | R r | S s | T t | U u | Y y | F f |
| H h | Ç ç | C c | Ş ş | Ь |  |  |  |
Kirjallisuutta

Brailovskaja, S.M. & Rybnikova, M.A.: Lukukirja inkeroisia oppikoteja vart. Kolmas oppivuus. Vennäen kiilest käännetty. Leningrad 1933
Jokipii, Mauno (toim.): Itämerensuomalaiset: Heimokansojen historiaa ja kohtaloita.  Jyväskylä:  Atena, 1995.  ISBN 951-9362-80-0
Junus, V. J.: Lukukirja inkeroisia oppikoteja vart. Toiseel oppivuuvveel. Leningrad 1933
Jussila, R. (toim.): Inkeroismurteiden käänteissanasto. (Lexica Societatis Fenno Ucricae XVIII, 2). Helsinki 1986
Kettunen, L.: Suomen murteet II. Murrealueet. Helsinki: 1930
Kuronen, Aira: Inkerikot: Historia, uskonto ja perinne.  Onkamo:  Kannaksentie, 2008.  ISBN 978-952-92-4372-3
Laakso, J. (toim.): Uralilaiset kansat. Tietoa suomen sukukielistä ja niiden puhujista. Helsinki 1991
Laanest, Arvo: Isurid ja isuri keel. Tallinn 1964
Laanest, Arvo: Isuri murdetekste. Tallinn 1966
Laanest, Arvo: Sissejuhatus läänemere soome keeltesse. Tallinn 1975
Laanest, Arvo: Isuri keele ajalooline foneetika ja morfoloogia. Tallinn 1986
Laanest, Arvo: Isuri keele Hevaha murde sonastik. Tallinn 1997
Lehto, Manja: Ingrian Finnish: Dialect Preservation and Change. Uppsala 1996
Nevalainen, P. & Sihvo, H. (toim.): Inkeri. Historia, kansa, kulttuuri. (SKST 547). Helsinki 1991
Nirvi, R. E. (toim.): Inkeroismurteiden sanakirja. Lexica societatis Fenno-ugricae XVIII. Helsinki 1971
Porkka, V.: Ueber den Ingrischen Dialekt mit Berück­sichtigung der übrigen finnisch-ingerman­ländischen Dialekte. Helsingfors 1885
Ruoppila, V.: Äyrämöismurteiden äännehistoria. (SKST 245.) Helsinki 1955
Ruoppila, V.: Kalevala ja kansankieli. SKS. Helsinki 1967
Ruoppila, V. (toim.): Itäkannaksen murresanakirja. (SKST 392). Helsinki 1984
Ruoppila, V.: Venäläisperäistä sanastoa suomen murteissa. (Suomi 136). SKS. Helsinki 1986
Sjögren, A. J.: Ueber die Finnische Bevölkerung des St. Peter­burgischen Gouvernements und ueber den Ursprung des Namens In­ger­mannland. St. Peters­burg  1833
Tetjurev, V. A.: Luunnontiito. Alkuoppia vart. III oppivuus. Ensimäin osa. Leningrad 1933
von Köppen, P.: Ethnographische Karte St. Peterburgischen Gouvernements. St. Petersburg 1849
Aiheesta muualla

Inkeroisenkielinen Wikipedia hautomossa
Inkeroisen kielen e-sanakirja. Sonad.oahpa.no
Inkeroisenkielisiä tekstejä digitoituna. Fenno-Ugrica.
Väinö Junus: Iƶoran keelen grammatikka -kielioppi Kansalliskirjaston verkkopalvelussa
Lauluja inkeroiseksi ja vatjaksi folklore.ee
The Red Book of the Peoples of the Russian Empire – The Izhorians or Ingrians. Eki.ee.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Israel
Lankojärven alue

Lankojärven alue (vesistöaluetunnus 67.94) on Tengeliönjoen valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 211,86 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 4,16 %. Vesistön alueen alarajana on Miekojärvi, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 550,56 neliökilometriä ja sen järvisyys on 3,96 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Miekojärven alueeseen (67.93).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat seitsemän aluetta tai valuma-aluetta :
Lankojärven lähialue (67.941)
Konttajoen alaosan alue (67.942)
Repojärven alue (67.943)
Lähtemäjoen valuma-alue (67.944)
Saariojan valuma-alue (67.945)
Aunkijoen valuma-alue (67.946)
Pellojänkänojan valuma-alue (67.947)
Intranet

Intranet (sisäverkko) on lähiverkko, joka on eristetty tietyn ryhmän käyttöön. Tavallisesti intranetillä tarkoitetaan organisaation lähiverkkoa, jota käytetään yrityksen tai yhteisön sisäiseen viestintään ja tietojenkäsittelytoimiin. Intranetiksi nimitetään usein myös pelkästään organisaation henkilöstön käyttöön rajattua sisäistä verkkopalvelua. Intranetiä, jonka käyttöoikeus on laajennettu tietyn ulkopuolisen asiakkaan tai asiakasryhmän käyttöön, kutsutaan ekstranetiksi.
Historiaa

Suurin piirtein 1990-luvun puolivälissä liiketoimintajohtajat ja ohjelmistoyritykset alkoivat innostua ajatuksesta rakentaa organisaatioiden sisälle omia sisäisiä tietoverkkoja käyttäen samoja teknologioita kuin internet. Näitä sisäisiä tietoverkkoja alettiin nimittää yhteisnimellä "intranetit". Ensimmäisiä organisaatioiden sisäisiä sovelluksia olivat yleensä sähköposti, ilmoitusluontoiset www-sivustot, dokumenttivarastot, työryhmien tukiympäristöt ja erilaiset tietokantasovellukset. Usein intranetit ovat syntyneet organisaatioissa innokkaiden harrastajien aloittamina ja ovat saattaneet toimia useita vuosia ennen kuin organisaatiossa lähdetään kehittämään intranetiä "oikeana" kehitysprojektina.
Organisaation intranetiä tehokkaimmin hyödyntävä osasto on perinteisesti ollut henkilöstöosasto, koska henkilöstöosastolla on yleensä ollut paljon dokumentteja ylläpidettävänään ja intranet on tarjonnut tehokkaan kanavan tiedon jakeluun. Myös muut intranetin hyödyntämiseen lähteneet osastot ovat perinteisesti saattaneet nähdä intranetin vain kustannustehokkaana jakelukanavana – eivät niinkään esimerkiksi yhteistyöympäristönä tai päätöksenteon tukijärjestelmänä.
Hyödyt

Perinteisesti pääasiallinen intranetien käyttö on ollut luoda tietovarastoja joita voidaan päivittää nopeasti aina tilanteen niin vaatiessa. Tyypillisiä intranet-sisältöjä ovat mm. tuotekatalogit, työntekijöiden käsikirjat, puhelinluettelot ja henkilöstöinformaatio. 1990-luvulla siirryttäessä paperidokumenteista digitaaliseen ympäristöön nähtiin intranet lähinnä jakelukustannusten alentajana, mutta myöhemmin intranetien ryhmätyöominaisuudet ovat olleet keskeinen käytön yleistymiseen vaikuttanut tekijä. 2000-luvulla organisaatiot jakavat intranetien avulla tietoa, vaihtavat ideoita ja työskentelevät yhteisissä projekteissa riippumatta työntekijöiden fyysisestä sijainnista. Esimerkiksi Laudon & Laudon (2004) ovat määritelleet intranetistä saatavat hyödyt organisaatiolle seuraavasti:
intranet on saatavilla kaikilta tietokoneilta samalla tavalla
intranet voidaan liittää muihin sisäisiin tietojärjestelmiin ja keskeisiin tietokantoihin
intranet voi sisältää vuorovaikutteisia sovelluksia henkilökunnan hyödynnettäväksi
intranet on helposti skaalautuva ympäristö riippuen organisaation suuruudesta ja tarpeista
helppokäyttöinen, universaali selainpohjainen käyttöympäristö
matalat aloitus- ja käyttöönottokustannukset
aikaisempaa rikkaampi, vuorovaikutteisempi informaatioympäristö
alhaisemmat tiedon jakelukustannukset.
Intranetit ja portaalit

Portaaleita pidetään jossain määrin intranetien seuraavana sukupolvena, mutta käytännön erot "yksinkertaisen" intranetin ja "hienostuneemman" portaalin välillä saattavat olla vaatimattomia. Portaali-käsitteen onkin väitetty olevan varsin sekava. Toisaalta esimerkiksi ns. "business-to-employee" (B2E) portaalit ovat ainakin jossain määrin saaneet huomiota osakseen myös järjestelmätoimittajien markkinointimateriaalien ulkopuolella. Esimerkiksi Sugianto ja Tojib (2006) ovat määritelleet B2E-portaalien tärkeimmät hyödyt:
personoitu pääsy informaatioon, erilaiset käyttäjäroolit saavat erilaista tietoa
tukipalveluiden tehostuminen, itsepalvelun mahdollistuminen
parantunut päätöksenteko, portaali tarjoaa tukitoimintoja, kuten erilaisten raporttien pyytämisen
parantunut yhteistyö työntekijöiden välillä, erityisesti jaettujen tietovarastojen kautta.
Organisaation sisäisen portaalin perustarkoituksena pidetään yleisesti yhden kanavan tarjoamista työntekijöille kaikkeen organisaation informaatioon. Lisäksi tämän yhden kanavan personointia työntekijäkohtaisesti pidetään keskeisenä.  Portaalien yhtenä menestyksen avaintekijöistä on myös sanottu olevan yhtenäisen, turvallisen kanavan tarjoaminen kaikkiin organisaation palveluihin ja työkaluihin. Erityisesti useiden eri kirjautumisten poistuminen portaalin myötä on todettu ratkaisevaksi käyttäjien hyväksynnän saamisessa.
Aiheesta muualla > Englanninkielisiä artikkeleita

Three approaches to Intranet Strategy (Jeff Lash, 2003) (Arkistoitu – Internet Archive)
Intranet 2.0 - web services dashboards are key (Richard MacManus, 2006) (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Englanninkielisiä resursseja

Intranet Review Toolkit - Työvälineitä ja linkkejä intranet-aiheisiin blogeihin ja CASE-artikkeleihin
Aiheesta muualla > Suomenkielisiä resursseja

Intranet-palveluita käsittelevä blogi
Lammijärvi (Kiukainen)

| Lammijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Eura (Kiukainen)
Koordinaatit:  61°13′51″N, 21°53′24″E
Mittaustietoja
 fiLammijärvi 
Lammijärvi on kuivatettu järvi Satakunnassa Eurajoen ja Euran rajalla. Entinen järvi kuului Eurajoen vesistöön ja Eurajoki virtasi sen läpi Eurajoelle kuuluvan Irjanteen yläpuolella. Järvi kuivatettiin 1800-luvun alkupuoliskolla. Kuivatuksen tuloksena syntyi niittyjä, mutta nykyään paikalla on laaja peltoaukea.
Historia

Vuoden 1741 Daniel Ekmanin kartassa järven nimi oli "Lambi träsk". Lammen ympärillä oli niittyjä ja nittyjen ladot oli kaikki merkitty karttaan. Järvi oli tuolloin asumaton. Järven pohjoisreunaan oli kirjoitettu vielä "Kaukomäki", mikä saatoi tarkoittaa niittyjen omistusta. Järvellä tuli olla ainakin kaksi omistajaa, sillä sen halki kulki Euran ja Eurajoen välinen raja.
Vuoden 1849 Lindströmin kartassa "Eura socken 1849" on Lammijärvi piiretty järvenä, mutta nimen alle oli kirjoitettu ruots. uttorkadt eli laskettu tai kuivatettu. Lindströmin tiedon mukaan järvenlasku olisi alkanut tai saatu päätökseen. Tähän hankkeeseen saattaa viitata Huhdan kylässä (Mikala) asuneen talollisen Matts Michelssonin vuoden 1833 hakemus kuivattaa "Panelianlammi". Tällä on saatettu tarkoittaa Lamminjärveä.
Vuonna 1836 on joka tapauksessa toimitettu Lammijärven väliaikainen jako osakkaiden kesken. Heitä olivat Eurajoen Kaukomäen ja Sydänmaan osakkaita, joita oli 20 talon verran. Jakotapahtumassa tehtiin ensin kyläjako, jonka sisällä kylän talot saivat yhtä suuret osuudet.
Maantieto

Vuonna 1741 Ekman piirsi kartan Eurajoesta ja siihen hän sijoitti Lammijärven Irjanteen itäpuolelle. Järven ympärille hän piirsi niittyjä, joiden ladotkin hän oli merkinnyt karttaan. Järvi oli tuolloin asumaton. Ekman lisäsi karttaan myös mittakaavan, mutta järven hän oli piirtänyt lähes ympyräksi, mikä vähentää kartan tarkkuutta. Järven halkaisija oli noin 1000 "pituusyksikköä", mutta pituusyksikön suuruus tulisi ensin tietää.
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa Kyläjärvi on piirretty suurena järvenä. Vanhemmassa vuoden 1849 Lindströmin kartassa on jo maininta järvenlaskusta, joten Kalmbergin kartassa on oltava siinä asiassa  virhe. Mutta jos järvi on piirretty karttaan muotonsa ja mittojensa puolesta oikein, voidaan sen mitat kuitenkin päätellä kartaston mittakaavan avulla. Tällöin järven pituus kunnanrajan suunnassa olisi ollut noin 2,2 kilometriä ja leveys olisi ollut noin 1,6 kilometriä. Järveen laski Eurajoki, jonka suu sijaitsi kaakkoisosassa olevassa niemessä. Myös järven laskuoja oli Eurajoki, ja sen luusua sijaitsi järven luoteiskulmassa. Pohjoispäässä olleeseen kapeaan lahteen laski metsäoja, jonka nykyinen nimi on Kauruunoja. Lounaan suunnasta järveen laski kahden lammen laskuojat. Lammet olivat Korpijärvi, joka on nykyään kuivattu pelloksi, ja Kaukjärvi, joka on kuivattu metsäksi.
Erikoista Kalmbergin kartassa on se, ettei järveä enää ollut silloin vaan sitä oli jo laskettu. Silti järvi on piirretty varsin suurena. Kalmbergin kartasto ei aina ole luotettava lähde, sillä se piirrettiin käyttäen pohjatietoina alueen pitäjänkarttoja, joita ei aina päivitetty. Kartasta saa kuitenkin hyvän käsityksen järven ulkonäöstä ja summittaisesta koosta. Esimerkiksi järvi oli itäistä suuntaa lukuun ottamatta soiden ympäröimä. Soista on edelleen jäljellä läntinen ja eteläinen suo, joita kutsutaan nykyään Lamminsuoksi ja Kahalansuoksi. Ne muodostavat suuren turvetuotantoalueen. Pohjoisemmasta Kaakkerinsuosta on kuivatettu vain sen sisältämät Kotojärvi ja Peräjärvi. Järvien nimet olivat 1800-luvulla Isokakkurijärvi ja Wähäkakkurijärvi.
Lambertin oikeakulmainen kartioprojektio

Lambertin oikeakulmaisen kartio­projektion mukainen maailman­kartta, standardileveyspiireinä 20°N ja 50°N. Etelänapa joutuu kartassa äärettömän kauas, ja niinpä kartta on katkaistu pituuspiirin 30°S kohdalta.
Lambertin oikeakulmaisen kartio­projektion mukainen lento­suunnistus­kartta, standardileveyspiireinä 3°N ja 45°N°.
Lambertin oikeakulmainen kartio­projektio (engl. Lambert comformal conic projection, LCC) on karttaprojektio, jota käytetään varsinkin lento­suunnistus­kartoissa sekä monissa kansallisissa ja alueellisissa kartoitus­järjestelmissä. Se on yksi Johann Heinrich Lambertin vuonna 1772 teoksessaan Anmerkungen und Zusätze der Land- und Himmelscharten esittämistä seitsemästä karttaprojektiosta.
Käsitteellisesti projektio voidaan ajatella muodostettavan ympäröimällä maapallo sitä sivuavalla kartiolla, jolle tietty osa maan pinnasta kuvataan konformisesti. Sen jälkeen kartio avataan. Kartan perus­mitta­kaava määräytyy sen leveys­piirin mukaan, jonka kohdalla kartio sivusi pallo­pintaa, ja sitä sanotaan projektion referenssi­leveys­piiriksi tai standardi­leveys­piiriksi.
Projektiosta on olemassa myös muunnos, jossa standardi­leveys­piirejä on kaksi. Niiden välisellä vyöhykkeellä kartan mitta­kaava on pienempi ja tämän vyöhykkeen ulkopuolella suurempi kuin standardi­leveys­piireillä. Tällä tavoin poikkeamat perus­mitta­kaavasta voidaan minimoida sillä alueella, joka kartassa ensi­sijaisesti on tarkoitus näyttää ja joka suurelta osin on kahden standardi­leveys­piirin välissä. Toisin kuin muista kartio­projektioista, Lambertin oikea­pintaisesta kartio­projektiosta ei ole sellaista muunnosta, joka aidosti perustuisi pallo­pintaa leikkaavaan kartio­pintaan, koska siinä tapauksessa kartan mitta­kaava ei olisi sama molemmilla standardi­leveys­piireillä.
Käyttö

Lentäjien käyttämät lento­suunnistus­kartat perustuvat yleensä Lambertin oikea­kulmaiseen kartio­projektioon, koska siinä maanpinnan isoympyrät, jotka ovat lyhimpiä mahdollisia lento­reittejä kahden annetun paikka­kunnan välillä, näkyvät likimain suorina viivoina.
Muunnoskaavat

Maanpinnan piste, jonka maan­tieteellinen pituus on  \lambda  ja leveys  \phi , kuvautuu Lambertin oikea­kulmaisessa kartio­projektiossa tason pisteeseen, jonka karteesiset koordinaatit (x, y) saadaan seuraavilla kaavoilla, kun  \phi _{1} ja  \phi _{2} ovat standardileveyspiirit,  \phi _{0} ja  \lambda _{0}
sen paikan leveys- ja pituus­aste, joka kuvautuu koordinaatiston origoon
missä
Jos standardileveyspiirejä on valittu vain yksi eli  \phi _{1}=\phi _{2}, n:n arvoa ei voi laskea edellä esitetyllä tavalla, koska sen lausekkeessa sekä osoittaja että nimittäjä ovat tällöin nollia. Sen sijaan on käytettävä arvoa
Aiheesta muualla

Taulukko tavallisten karttaprojektioiden ominaisuuksista esimerkkeineen Racicalcartography.net.
Java-applet, jolla voidaan tutkia mittasuhteiden vääristymistä Lambertin kartioprojektiossa (Arkistoitu – Internet Archive)
State Plane Coordinate System of 1983 US Departement of Commerce.
Lambertin oikeakulmaisen kartioprojektion muunnoskaavat Land Information New Zealand. Arkistoitu 14.4.2014. Viitattu 3.1.2015.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Lambert conformal conic projection
Käännös suomeksi
Lahti–Heinola-rata

Lahti–Heinola-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka on valmistunut vuonna 1932. Tällöin rakennettiin myös Heinolan rautatiesilta, joka on nykyisin yksi Heinolan nähtävyyksistä. Radalla oli aikoinaan sekä henkilö- että tavaraliikennettä, mutta henkilöliikenne radalla lakkautettiin vuonna 1968 ja nykyisin rata on ainoastaan tavaraliikenteen käytössä. Heinolassa radalta on pistoraideyhteys Rautsaloon. Radalta oli yhteys myös Hevossaareen, mutta ylikäytävän poiston vuoksi raide katkeaa Hevossaarentien alussa lähellä Heinolan Citymarketia. Kiskot kuitenkin jatkuvat ja ovat jäljellä pistoraiteineen Hevossaaren tehdasalueilla.