Taajaväkinen yhdyskunta
Taajaväkinen yhdyskunta Suomessa

Taajaväkinen yhdyskunta (ruots. samhälle med sammanträngd befolkning) oli Suomen aikaisempien kunnallislakien mukaan maalaiskuntaan kuuluva asutuskeskus, jolla oli rajoitettu itsehallinto-oikeus. Sellaisiksi muodostettiin 1900-luvun alussa muun muassa useat tehtaiden tai rautatieasemien ympärille syntyneet asutusalueet sekä myös eräät suurimpien kaupunkien läheisyyteen syntyneet esikaupunkialueet. Taajaväkisen yhdyskunnan perustamisesta tai lakkauttamisesta päätti Venäjän vallan aikana Suomen senaatti, itsenäisyyden aikana valtioneuvosto. Enimmillään 1930-luvun alussa Suomessa oli yli 30 taajaväkistä yhdyskuntaa. Monet entiset taajaväkiset yhdyskunnat ovat nykyisin uusien kaupunkien keskusta-alueita.
Suomen senaatti hyväksyi asetuksen taajaväkisistä yhdyskunnista vuonna 1898, ja asetus tuli voimaan vuoden 1899 alusta.
Taajaväkinen yhdyskunta ei muodostanut erillistä kuntaa, vaan se oli erityiskunta, joka hoiti ainoastaan paikkakunnan varsinaista maaseutua huomattavasti tiheämmästä asutuksesta aiheutuneet erityis­tehtävät. Näin ollen sille kuuluivat erityisesti kaavoitus sekä katujen ja muiden yleisten alueiden kunnossa- ja puhtaanapito. Muut kunnalliset tehtävät, kuten kansakoulujen ylläpito ja sosiaalihuolto, kuuluivat sille maalaiskunnalle, johon yhdyskunta kuului.
Taajaväkisellä yhdyskunnalla oli oma valtuusto, joka valittiin kunnallisvaalien yhteydessä. Sen asukkailla oli äänioikeus sekä maalaiskunnan että yhdyskunnan vaaleissa. Toisaalta yhdyskunnan asukkaat joutuivat maksamaan korkeampia veroja, koska heidän oli maalaiskunnalle menevän normaalin kunnallisveron lisäksi maksettava veroa myös taajaväkiselle yhdyskunnalle. Se luonnollisesti jarrutti tällaisten yhdyskuntien perustamista.
Vuonna 1932 tuli voimaan uusi asemakaavalaki, jonka mukaan maalaiskuntaan kuuluvalle asutuskeskukselle oli vahvistettava rakennuskaava riippumatta siitä, oliko se julistettu taajaväkiseksi yhdyskunnaksi vai ei. Sen vuoksi taajaväkiset yhdyskunnat itse asiassa menettivät tärkeimmän alkuperäisen merkityksensä, eikä uusia enää sen jälkeen perustettu. Entisetkin lakkautettiin yksi toisensa jälkeen. Osa niistä tosin muutettiin kauppaloiksi tai itsenäisiksi maalaiskunniksi, ellei niin ollut tehty jo sitä ennen, ja osa liitettiin viereen kaupunkiin. Esimerkiksi vuoden 1946 alussa Helsingin suuren alueliitoksen yhteydessä lakkautettiin yhdeksän taajaväkistä yhdyskuntaa, jotka samalla liitettiin Helsinkiin, nimittäin Huopalahden kuntaan kuuluneet Munkkiniemi ja Lauttasaari sekä Helsingin maalaiskuntaan kuuluneet Pitäjänmäki, Pakila, Pukinmäki, Malmi-Tapanila, Herttoniemi, Puotinkylä ja Degerö.
Vielä 1950-luvulla taajaväkisiä yhdyskuntia olivat Haapajärven, Kemijärven, Kiuruveden ja Oulaisten kirkonkylät, Iin Hamina, Iisvesi Suonenjoella, Jämsän Jokivarsi, Kalajoen jokisuu ja saman kunnan alueella sijaitseva Ryöppään satama, Espoossa Leppävaara, Helsingin maalaiskunnassa Tikkurila, Kokemäellä Tulkkila ja Jyväskylän maalaiskunnassa Vaajakoski. Vuoden 1956 alussa valtioneuvoston päätöksellä lakkautettiin viimeisetkin taajaväkiset yhdyskunnat. Niitä koskevat kunnallislain pykälät pysyivät kuitenkin muodollisesti voimassa vuoden 1977 alussa voimaan tulleeseen kunnallislain kokonaisuudistukseen saakka.