stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kala nimeltä Wanda
Tuotanto

Käsikirjoituksesta vastasivat Crichton ja Cleese. Miesten yhteistyö sujui hyvin ja he työskentelivät yhdessä 13 luonnoksen parissa. Cleese käytti elokuvan kehitykseen ja esituotantoon yli 150 000 dollaria omia rahojansa ja yritti herättää Hollywoodin elokuvastudioiden mielenkiintoa. Neljä elokuvastudiota jätti tarjouksen väliin, kunnes lopulta Metro-Goldwyn-Mayer suostui järjestämään elokuvalle budjetin.
Vuonna 1988 Crichton ei ollut tehnyt ohjaustyötä 20 vuoteen. Hän sai kunnian elokuvan ohjauksesta, mutta Cleesen nimi oli lopputeksteissä tuotannon ajan lähinnä sen varalta, että Crichton olisi esimerkiksi sairastunut. Todellisuudessa Cleese kuitenkin yleensä työskenteli näyttelijöiden kanssa lavastuksissa ja Crichton valvoi suurempaa kokonaisuutta. Elokuva pysyi budjetin rajoissa ja kuvaukset päättyivät joka päivä kuudelta illalla. Elokuva kuvattiin 7,5 miljoonan dollarin budjetilla.
Julkaisu ja vastaanotto

Elokuva julkaistiin 15. heinäkuuta 1988. Se tuotti Yhdysvalloissa 63,5 miljoonaa dollaria ja maailmanlaajuisesti yhteensä 189,6 miljoonaa dollaria.
Kevin Kline sai roolisuorituksestaan parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon. Cleese ja Crichton olivat ehdokkaina kategoriassa paras alkuperäinen käsikirjoitus ja Crichton kategoriassa paras ohjaus. Elokuva sai kolme Golden Globe-ehdokkuutta, mukaan lukien Curtis kategoriassa paras naispääosa musikaali- tai komediaelokuvassa. Elokuva oli lisäksi ehdolla yhdeksän BAFTA-palkinnon saajaksi. Cleese sai  BAFTA:n parhaasta miespääosasta ja Palin parhaasta miessivuosasta.
Yhdysvaltalainen elokuvakriitikko Roger Ebert antoi elokuvalle neljä tähteä neljästä. Ebertin mukaan elokuva oli hauskin minkä hän oli nähnyt pitkään aikaan. The New York Times-lehden kriitikon Vincent Canby puolestaan kritisoi elokuvaa voimakkaasti. Hänen mukaansa elokuvan käsikirjoitusta ei ole mietitty loppuun asti ja että elokuva muuttuu loppua kohden eräänlaiseksi tuotantoryhmän väliseksi sisäpiirivitsiksi. Kriitikko James Berardinelli antoi elokuvalle myös neljä tähteä neljästä.
28. lokakuuta 2012 elokuvalla Rotten Tomatoes -sivustolla 96 % kriitikoista piti elokuvaa hyvänä, 48 arvostelun jälkeen. Metacritic-sivustolla elokuvalla oli 80/100 pistettä 17 kriitikon arvostelun jälkeen.
Se valittiin 1900-luvun vaikuttavimpien brittiläisten elokuvien joukkoon BFI:n kyselyssä vuonna 1999. Yhdysvaltain elokuvainstituutin kesäkuussa 2000 julkaisemassa AFI:n 100-vuotissarjan 100 hauskinta komediaa-luettelossa Kala nimeltä Wanda on sijalla 21. Elokuva on lisäksi muun muassa yhdysvaltalaisen Bravo-televisiokanavan ja Reader's Digest-aikakauslehden hauskimpien elokuvien Top 100-listoilla. Vuonna 2017 myös BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Kalan nimeltä Wanda kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
Tanskalaismiehen kerrotaan kuolleen nauruun vuonna 1989 katsoessaan elokuvaa.
Muut elokuvaan liittyvät teokset

Samat näyttelijät tapaavat uudelleen John Cleesen käsikirjoittamassa 1997 julkaistussa elokuvassa Kaikkiruokaiset ystäväni.
Cleese on tehnyt elokuvan oikeudet omistavan Metro-Goldwyn-Mayer-yhtiön kanssa sopimuksen elokuvan teatterimusikaaliversiosta. Musikaalin toteutumisaikataulu oli kuitenkin vielä vuoden 2011 lopulla epäselvä.
Kevin Kline ja hänen vaimonsa Phoebe Cates Oscar-juhlien jatkoilla 1989. Kline voitti parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon roolistaan Ottona.
Sakari Alhopuron säätiö

Sakari Alhopuron säätiön tarkoituksena on tukea ja edistää korkeatasoista lääketieteellistä ja siihen läheisesti liittyvää tutkimusta ja koulutusta sekä monitieteistä ympäristötutkimusta, luonnon monimuotoisuuden tutkimusta ja luonnonsuojelua. Lisäksi säätiö tukee kulttuuria, yrittäjyyttä ja suomalaisen yhteiskunnan hyvinvointia.
Vuonna 2020 toimintansa aloittaneen säätiön on perustanut lääkintöneuvos, lääketieteen ja kirurgian tohtori Sakari Alhopuro. Säätiön kotipaikka on Turku.
Säätiö toteuttaa tarkoitustaan jakamalla apurahoja, avustuksia ja palkintoja, tukemalla koulutus- ja tutkimustoimintaa sekä harjoittamalla tiedotustoimintaa.
Sakari Alhopuron säätiö on Säätiöt ja rahastot ry:n jäsen.
Historia

Lääkintöneuvos Sakari Alhopuro perusti nimeään kantavan säätiön lokakuussa 2019. Toimintansa säätiö aloitti tammikuussa 2020, ja ensimmäiset apurahat jaettiin saman vuoden toukokuussa.
Alhopuro on turkulaisen Lääkäriasema Pulssin perustaja ja pitkäaikainen omistaja. Parhaimmillaan noin 500 henkeä työllistänyt Lääkäriasema Pulssi lukeutui Suomen suurimpiin yksityisiin lääkärikeskus-sairaaloihin.
Lääkäriasema Pulssi myytiin vuoden 2011 lopulla. Pulssin myyntitulot ja niille kertyneet sijoitustuotot mahdollistivat säätiön perustamisen. Säätiön varallisuus oli perustamishetkellä noin 42 miljoonaa euroa. Alhopuro on todennut perustamansa säätiön olevan kunnianosoitus jokaiselle pulssilaiselle.
Jo ennen säätiön perustamista Alhopuro on lahjoittanut tieteeseen ja koulutukseen yhteensä noin 4,8 miljoonaa euroa. Hän on tukenut esimerkiksi Turun yliopiston puutiaistutkimusta sekä lahjoittanut yliopistolle muun muassa lääkinnällisen tekniikan, subarktisen ekologian, Saaristomeren tutkimuksen ja terveystaloustieteen professuurit.
Apurahat ja lahjoitukset

Sakari Alhopuron säätiö myöntää apurahoja lääketieteelliseen ja siihen läheisesti liittyvään tutkimukseen, ympäristötutkimukseen sekä luonnon monimuotoisuutta ja luonnonsuojelua edistävään tutkimukseen. Apurahat ovat haettavissa vuosittain helmikuun ajan.
Säätiö myöntää apurahoja erityisesti nuorille tutkijoille, jotta heillä olisi mahdollisuus menestykselliseen tutkimustyöhön ja tutkijanuransa edistämiseen myös väitöstutkimuksen jälkeen. Viiden toimintavuotensa aikana vuoteen 2024 mennessä säätiö on jakanut apurahoja yhteensä yli 4,1 miljoonaa euroa.
Apurahojen myöntämisen lisäksi Sakari Alhopuron säätiö on tukenut Helsingin yliopistossa tehtävää koronarokotetutkimusta yli miljoonalla eurolla. Tutkimuksen tavoitteena on uuden sukupolven SARS-CoV-2-rokote, jota voidaan muokata nopeasti uusien virusvarianttien ilmaantuessa.
Tunnustuspalkinnot

Säätiö jakoi lokakuussa 2022 ensimmäisen Sakari Alhopuro -palkinnon. Palkinto myönnettiin Turun yliopiston rehtorina vuosina 2012–2019 toimineelle professori Kalervo Väänäselle ja saaristoluontokuvaaja Jaakko Ruolalle.
Palkinto oli tunnustus Väänäsen ja Ruolan ansiokkaasta työstä Saaristomeren suojelutoimenpiteiden edistämiseksi ja niiden merkityksen nostamiseksi kansallisen huomion kohteeksi.
Hallinto

Säätiön hallituksen puheenjohtajana toimii LKT, bakteeriopin emeritusprofessori Pentti Huovinen ja varapuheenjohtajana varatuomari ja asianajaja Jyri Heinonen. Hallituksen jäseninä toimivat FT, ympäristötutkimuksen emeritusprofessori Ilppo Vuorinen ja VTM, diplomaatti Saara Alhopuro. Säätiön toimitusjohtajana toimii KTM, eMBA Carita Rantanen.
Sakari Alhopuro toimi itse hallituksen puheenjohtajana säätiön perustamisesta vuoden 2023 alkuun asti.
Aiheesta muualla

Sakari Alhopuron säätiön verkkosivut
Bibimbap

Bibimbap (vasemmalla alhaalla) lisukkeiden kanssa tarjottuna.
Bibimbap (kor. 비빔밥) on suosittu korealainen ruokalaji. Kirjaimellisesti nimi tarkoittaa sekaruokaa tai riisi- ja kasvissekoitusta. Ruokalaji mainitaan ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä nimellä bubuimbap vuoden 1800 tienoilla.
Valmistus ja raaka-aineet

Bibimbap tarjotaan kulhosta, jonka pohjan peittävälle riisille asetellaan vihanneksia, naudanlihaa ja gochujang-chilitahnaa. Päällimmäiseksi voidaan nostaa raaka tai paistettu kananmuna. Annos sekoitetaan juuri ennen sen syömistä lusikalla.
Vihanneksia voidaan käyttää bibimbapiin raasteena, pikkelöitynä, maustettuna tai sellaisenaan. Tyypillisiä vihanneksia ovat porkkana, retiisi ja muut juurekset, kurkku, kurpitsat, pinaatti, saniaisen versot, soijapavun idut, sienet ja nori-merilevä. Dubu eli tofu voidaan soseuttaa tai lisätä ruokaan kuutioina. Naudanlihan voi korvata kanalla, kalalla tai äyriäisillä, tai liha voidaan jättää kokonaan pois. Useilla alueilla Koreassa tarjottava bibimbapin kasvisversio saattaa olla ruoan perinteisempi muoto.
Dolsot bibimbap

Jeollan maakunta Etelä-Koreassa on kuuluisa omasta bibimbap-versiostaan, jonka kerrotaan kehittyneen hoviruoista. Dolsot bibimbap tarjottiin aiemmin messinkivadilta, mutta nykyisin ruoka tarjotaan suoraan kivipadasta (dolsot), jossa se valmistetaan.
Pataan kaadetaan seesamiöljyä, joka paistaa riisin pohjimmaisen kerroksen kullankeltaiseksi ja rapeaksi tai haluttaessa jopa palaneeksi. Riisin jälkeen pataan lisätään muut ainekset ja raaka kananmuna, jonka annetaan paistua annoksen päällä tai padan reunaa vasten.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dolsot bibimbapin resepti (Arkistoitu – Internet Archive)
Dolsot bibimbap
Rein Rannap

Rein Rannap vuonna 2007
Rein Rannap (s. 6. lokakuuta 1953 Tallinna) on virolainen säveltäjä ja pianisti. Sen lisäksi hän on yksi Eesti otsib superstaari -ohjelman kolmesta tuomarista. Hänen isänsä Heino oli muusikko ja musiikkipedagogi ja äitinsä Ines viulusolisti ja musiikkikriitikko.
Koulutus

Rannap opiskeli Tallinnan Musiikkikeskikoulussa (Tallinna Muusikakeskkool) 1965–1972. Sen jälkeen hän opiskeli Tallinnan valtiollisessa konservatoriossa 1972–1977 pianoa Virve Lippusin luokalla. Vuodesta 1977 vuoteen 1979 hän jatkoi opintojaan Moskovan konservatoriossa jatko-opiskelijana Lev Naumovin luokalla. Vuonna 1991 hän lähti Etelä-Kalifornian yliopistoon opiskelemaan maisteriksi ja tohtoriksi säveltämistä Stephen Hartken luokalla.
Maintal

| Maintal |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 fiMaintal 
 50°08′38″N, 8°50′13″E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Piirikunta:  Main-Kinzig-Kreis
Kokonaispinta-ala:  32,41 km2
Korkeus merenpinnasta:  161 m
Aikavyöhyke:  UTC+1
Väkiluku 2022:  39 815 
 www.maintal.de 
Maintalin sijainti Main-Kinzigin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Hessenin osavaltiossa.
Maintal on kaupunki Hessenin osavaltiossa Saksan keskiosassa. Se muodostettiin vuonna 1974 liittämällä neljä kuntaa toisiinsa. Maintal kuuluu Frankfurt am Mainin suurkaupunkialueeseen. Maintalin väekkäimmät kaupunginosat ovat Dörnigheim ja Bischofsheim.
Maantiede

Maintal sijaitsee Hessenin eteläpuoliskolla välittömästi Frankfurt am Mainin itäpuolella ja Hanaun länsipuolella. Kaupunki rajautuu etelässä Mainjokeen.
Historia

Maintal syntyi 1. heinäkuuta 1974, jolloin Dörnigheimin kaupunki sekä maalaiskunnat Bischofsheim, Hochstadt ja Wachenbuchen liitettiin toisiinsa. Dörnigheimista on varhaisin kirjallinen maininta vuodelta 793. Bischofsheim mainitaan ensi kerran vuonna 880 muodossa Biscofesheim. Hochstadt mainitaan vuonna 846 muodossa Hohunsteter marca ja Wachenbuchen vuonna 798 muodossa Bucha marca. Dörnigheim sai kaupunkioikeudet 1964.
Maintalin arvorakennuksiin kuuluu muun muassa Dörnigheimin evankelinen kirkko (Alte Kirche am Main).
Maintalin raatihuone (Rathaus der Stadt Maintal) sijaitsee Hochstadtissa Klosterhofstraßen varrella.
Talous ja liikenne

Maintalin yrityksiä ovat muun muassa Norma Group (kiinnitysteknologia), Syngenta (maatalouskemia) ja Lubcon (erikoisvoiteluaineet). Maintalin rautatieliikennepaikat, Maintal West ja Maintal Ost, sijaitsevat rataosuudella Frankfurt Süd–Aschaffenburg. Maintalin halki kulkee lännestä itään moottoritie BAB 66. Kaupungin alueella on liittymät Maintal-Bischofsheim ja Maintal-Dörnigheim.
Aiheesta muualla

Maintal, Hessen, Saksa — Sunrise, Sunset, and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Maintal
Käännös suomeksi
Itkijä

Itkijä Tatjana Teronen itkee kalmistossa 1910-luvulla Ägläjärvellä Korpiselässä.
Itkijä on itämerensuomalaisten kansojen ja slaavilaisten kansojen keskuudessa määrätyissä tilanteissa, kuten häissä ja hautajaisissa, itkuvirsiä esittävä henkilö.
Historia

Rautakaudella itkijällä oli tietäjän ohella tärkeä roolia yhteisössä. Itkijöillä oli kyky puhua kuolleiden kieltä ja he ylläpitivät suhteita yhteisön esivanhempiin.
Itkijät vierailivat kalmistoissa ja viestivät siellä erityisellä kielellä. He uskoivat, että vainajat kykenivät vastaamaan heille unissa tai vierailemaan heidän luonaan linnun tai perhosen hahmossa. Kalmistoissa koettiin olevan yliluonnollisia voimia, ja niissä itkijät suorittavat vainajan ruumiin polttamiseen ja hautaamiseen liittyviä rituaaleja. Itkijät kuvailivat rituaaleissaan vainajan matkaa tuonpuoleiseen. Ei ole kuitenkaan selvää, pitivätkö itkijät yhteyttä vainajaan tämän hautapaikalla vai muualla. Vaikka sana hiisi viittaa nykyään hirviöön, niin aiemmin se tarkoitti paikallista vainajiin ja rituaaliseen vainajalaan pääsyyn liittyvää tilaa. Pirkkalankylän Hiidenmäki luultavasti oli tämän tyyppinen rituaalinen paikka. Toisaalta hiisi saattoi myös viitata muhinkin riittipaikkoihin, joista oli mahdollista päästä yliluonnollisiin maailmoihin.
Yrjö Loimaranta

| Yrjö Loimaranta |
| --- | --- |

Viipurin piispa
 1935–1942  
Edeltäjä:  Erkki Kaila
Seuraaja:  Ilmari Salomies
Suomen opetusministeri
 Cajanderin I hallitus 2.6.1922–14.11.1922 Cajanderin II hallitus 18.1.1924–31.5.1924  
Edeltäjä:  Niilo Liakka Niilo Liakka
Seuraaja:  Niilo Liakka Lauri Ingman
Opetusministeriön kansliapäällikkö
 1919–1935  
Seuraaja:  Ivar Groundstroem
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. joulukuuta 1874 Oulu
Kuollut: 27. joulukuuta 1942 (68 vuotta) Mikkeli
Ammatti:  piispa
Vanhemmat:  Wilhelm Lindstedt Hilma Nyholm
Puoliso:  Hilja Julia Teittinen (1901–)
Sukulaiset:   Hilma Elisabeth Stenros (sisko)  Siiri Loimaranta (sisko)  Laina Kivi (sisko)  Lauri Loimaranta (veli)  Suoma af Hällström (sisko)  Hilja Oksanen (sisko)  Sakari Loimaranta (veli)  Eero Loimaranta (veli)  Aura Lindstedt (sisko) 
Yrjö Arvi Vilho Loimaranta (vuoteen 1906 Lindstedt; 26. joulukuuta 1874 Oulu – 27. joulukuuta 1942 Mikkeli) oli suomalainen pappi, virkamies, Viipurin hiippakunnan piispa ja opetusministeri.
Elämäkerta

Loimarannan vanhemmat olivat kirkkoherra Wilhelm Lindstedt ja Hilma Nyholm. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1897 ja teologian kandidaatiksi 1909. Pappi hänestä tuli vuonna 1901. Loimaranta toimi aluksi koulumiehenä ja myöhemmin senaatin kirkollisasiainesittelijänä ja opetusministeriön kansliapäällikkönä. Porvoon suomalaisen yhteiskoulun johtajana 1899–1902 toimittuaan hän siirtyi Helsingin suomalaisen tyttökoulun uskonnon kollegaksi 1902–1912. Samaan aikaan hän oli ajoittain senaatin apulaisesittelijänä. Vuonna 1912 Loimarannasta tuli kirkollisasian toimituskunnan esittelijäsihteeri. Tässä tehtävässä ollessaan Loimarannalle annettiin tehtäväksi Suomen kuninkaaksi valitun Friedrich Karlin kruunajaisseremonian valmistelu Turun tuomiokirkossa. Hän suositteli noudatettavaksi joko Norjan tai Ruotsin mallin mukaista kruunausrituaalia, jolloin kruunu ja muut regaliat olisivat olleet tilaisuudessa vain esillä. Loimaranta toivoi kruunun valmistettavan Inarin kullasta.
Vuonna 1919 Loimarannasta tuli opetusministeriön esittelijäneuvos ja kansliapäällikkö. Loimaranta oli opetusministeri Cajanderin I hallituksessa 1922 ja Cajanderin II hallituksessa 1924, molemmissa ammattiministerinä.
Viipurin hiippakunnan piispana Loimaranta toimi 1935–1942. Piispakauden alkupuolta sävytti taloudellinen ja henkinen optimismi, loppupuolta puolestaan sotavuodet. Talvisodan alettua tuomiokapituli poistui Viipurista joulukuussa 1939 ensin Savitaipaleelle ja rauhan tultua Mikkeliin huhtikuussa 1940. Piispakautta vaivasi osaltaan Loimarannassa jo sen alkuvaiheessa todettu vakava sairaus. Teologisesti Loimaranta kuului nuorkirkolliseen suuntaan ja oli mukana Teologisen lauantaiseuran nimellä tunnetussa uudistushenkisessä keskustelupiirissä.
Loimaranta oli Merimieslähetysseuran puheenjohtaja 1932–1938 sekä Mannerheim-liiton liittoneuvoston puheenjohtaja 1936–1942. Hän julkaisi muun muassa teokset Sosialistimme ja uskonto (1908) ja Kirkollinen alkukoulu (1913) sekä toimitti piispa Olavi Heliövaaran kanssa kirkkolain vuosina 1921, 1930 ja 1939.
Loimarannan puoliso vuodesta 1901 oli Hilja Julia Teittinen.
Aiheesta muualla

Autio, Veli-Matti: / Loimaranta, Yrjö (1874–1942). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Yrjö Loimaranta : Päivä Unkarin Inkerissä, Suomen Kuvalehti, 21.07.1934, nro 30, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Erkki Kaila | Viipurin piispa 1935–1942 | Seuraaja: Ilmari Salomies |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Niilo Liakka Niilo Liakka | Suomen opetusministeri 1922 1924 | Seuraaja: Niilo Liakka Lauri Ingman |
Urmas Sisask

Urmas Sisask Science.ee:n kesäkoulussa.
Urmas Sisask St Paulin katedraalissa Lontoossa Viron TV:n tyttökuoron kanssa.
Urmas Sisask (9. syyskuuta 1960 Rapla – 17. joulukuuta 2022) oli virolainen säveltäjä, muusikko ja tähtitieteen harrastaja.
Elämä

Urmas Sisask aloitti pianonsoiton opinnot vuonna 1969. Hän opiskeli vuoteen 1985 asti säveltämistä René Eesperen johdolla Viron musiikkiakatemiassa Tallinnassa. Hän keskittyi erityisesti gregoriaaniseen kirkkolauluun ja barokkimusiikkiin. Nykyään Sisask on yksi Viron tunnetuimmista säveltäjistä. Hän muutti vuonna 2012 Laitilaan. Hän asui 2013–2018 Turussa, ja sen jälkeen Virossa, Tallinnassa ja Jänedalla. Virolainen laulaja ja poliitikko Siiri Sisask (s. 1968) on hänen nuorempi sisarensa.
Ura

Sisaskin tyyliä kuvaillaan eklektiseksi. Suurin osa hänen inspiraatiostaan kumpuaa astronomiasta. Säveltäessään hän käytti usein itse kehittämäänsä sävelasteikkoa, jota hän kutsui kosmiseksi harmoniaksi. Hänen ateljeensa sijaitsee vuonna 1994 kunnostetussa musiikkitähtitornissa Jänedan linnassa. Jänedan musiikkitähtitornin uudelleenavajaisia vietettiin elokuussa 2018.
Sisask oli arvostettu kuoronjohtaja, ja suurin osa hänen töistään on sekakuorosävellyksiä. Tunnetuimpia niistä on Gloria Patri, 24 hymnin sarja sekakuorolle. Kuoroteosten lisäksi Sisask on säveltänyt muun muassa orkesterille, pianolle ja klarinetille. Huomattava osa Sisaskin teoksista on hengellistä musiikkia, usein katoliseen perinteeseen viittaavaa, vaikka hän itse ei kuulunut mihinkään kirkkokuntaan. Suomessa asuminen innoitti säveltäjää esimerkiksi naiskuorosarjaan "Laulame Soome linnadest". Turun tuomiokirkolle omistettu Oratorio Dom (opus 159) sai kantaesityksensä Turussa 24. marraskuuta 2018.
Viimeisinä vuosina Sisaskin teoksia kantaesitettiin Suomen ja Viron lisäksi Saksassa ja Japanissa.
Tähtitieteen harrastus

Sisask oli myös tähtitieteen harrastaja. Hän järjesti vuosittain elokuun puolivälissä järjestettäville Viron tähtipäiville aina konsertin. Esimerkiksi 15. elokuuta 2009 päivillä oli Urmas Sisaskin tähtikonsertti, jota esitti Virumaan 20-henkinen kamariorkesteri. He esittivät Sisaskin viulukonserton "Perseiidid" sekä tallinnalaisen tähtitieteilijän Peep Kalvin muistolle sävelletyn teoksen "RX Cassiopeiae".
Teoksia

Tähtitaivas (viroksi "Tähistaeva tsükkel") (1980–1987)
Gloria Patri, 24 hymns for mixed choir (1988)
Seulaset ("Plejaadid") (1989)
Miserere mei, Deus, for male choir (1989)
Domine, exaudi orationem meam (1989)
Linnunrata ("Linnutee galaktika") (1990)
Andromeda ("Andromeda galaktika") (1991)
Jouluoratorio ("Jõuluoratoorium") (1992)
Yleiset luomissanat, op. 51 (1994)
Magnificat
Messu no. 1
Symbioottinen sinfonia ("Sümbiootiline Sümfoonia")
Komeetta Hyakutake
Ave Sol
Messu no. 4 op. 46: Joulumessu ("Jõulumissa")
Pohjantähti, sinfonia kahdelle pianolle ja orkesterille ("Pohjanael")
Veni Sancte Spiritus
Benedictio
Eivere tähed (Eiveren tähdet): 6-osainen sarja pianolle, vasemmalle kädelle (kantaesitykset 2012 Virossa, Suomessa ja Japanissa: Izumi Tateno)
Elu Plejaadide taga (Elämää Seulasten takana): sekakuoro, bajan-harmonikka, solistit, nokkahuilukvartetti, lyömäsoittimet (kantaesitys Virossa 2013: Orthodox Singers)
Kvasarid (Kvasaarit): piano ja sinfoniaorkesteri (kantaesitys Tokiossa 2015: Izumi Tateno ja Tokion sinfoniaorkesteri)
Laulame Soome linnadest (Laulamme Suomen kaupungeista): kuorosarja naiskuorolle ja solisteille (Nro 1 Turku: kantaesitys Turun Työväenopistossa 2015: Urmas Sisaskin kuoro)
Floret Silva Nobilis: sekakuoro, sinfoniaorkesteri (kantaesitys Saksan Ettlingenissä 2016)
Oratorio Dom, opus 159: omistettu Turun tuomiokirkolle (kantaesitys Turun tuomiokirkossa, Turku 24. marraskuuta 2018)
Aiheesta muualla

Fennica Gehrman's Sisask page
Edition 49
Musiikkinäytteitä (Arkistoitu – Internet Archive)
https://www.facebook.com/urmassisask/
https://www.facebook.com/oratorio.dom/
Pacem in terris

Pacem in terris (suom. Rauha maassa) on paavi Johannes XXIII:n 11. huhtikuuta 1963 julkaisema kiertokirje. Hän ei osoittanut kirjettään ainoastaan katolisille, vaan koko maailmalle. Sen katsotaan vaikuttaneen radikaalilla tavalla katoliseen etiikkaan sodan ja rauhan lisäksi naisten oikeuksissa, uskonnonvapaudessa ja kirkon ja valtion suhteissa. Jokainen sen jälkeen kirjoitettu kiertokirje on viitannut siihen.
Aiheesta muualla

Englanninkielinen teksti Vatikaani.
Latinankielinen teksti Vatikaani.
Jokainen vieras on laulun arvoinen

| Jokainen vieras on laulun arvoinen |
| --- | --- |
Tyyli:  Musiikki / Tosi-TV
Kestoaika:  30 minuuttia
Pääosissa:  Zarkus Poussa
Alkuperämaa:  Suomi
Verkko:  Subtv
Esitetty:  5. tammikuuta – 9. maaliskuuta 2007
Jaksoja:  10
Aiheesta muualla
IMDb 
Jokainen vieras on laulun arvoinen on suomalainen viihdeohjelma. Ohjelmassa Zarkus Poussa säveltää, sanoittaa ja äänittää päivässä kappaleen muusta kuin musiikista tunnettujen henkilöiden kanssa. Ohjelman jaksot kuvattiin vuoden 2006 touko- ja kesäkuussa ja esitettiin Subtv:llä vuoden 2007 tammikuusta maaliskuuhun perjantaisin kello 21, ja uusintoina lauantaisin kello 18. Sarjan uusinnat alkoivat maaliskuussa 2008.
Poussa on verrannut ohjelmaa TV1:n esittämään Hotelli Sointuun. Eroja kuitenkin löytyy muun muassa siinä, että Poussa on ohjelman selkeä johtohahmo, sillä ohjelman idea on esittää juuri ammattimuusikon ja amatöörin tuotos, eikä Poussan mukaan ohjelmassa ole tärkeintä itse kappale vaan sen luomisprosessi.
Ohjelmassa esitettyjä kappaleita ja musiikkivideoita ei todennäköisesti julkaista CD- tai DVD-levynä.
Subtv:n ja tuotantoyhtiö Susamurun ideoima formaatti on optioitu Ranskaan ja esitelty MIPTV-festivaaleilla Cannesissa. Suomessa ohjelmalle on suunniteltu myös toista tuotantokautta.
Ohjelman nimi viittaa Veikko Lavin ehkäpä tunnetuimpaan kappaleeseen ”Jokainen ihminen on laulun arvoinen”.
Jaksot ja vieraat

5. tammikuuta – Tommi Evilä
12. tammikuuta – Markku Uusipaavalniemi
19. tammikuuta –  Hanna Partanen
26. tammikuuta –  Heikki Paasonen
2. helmikuuta – Sanna Hento
9. helmikuuta – Jorma Uotinen
16. helmikuuta – Krisse Salminen
23. helmikuuta – Heli Sutela
2. maaliskuuta – Tommy Tabermann
9. maaliskuuta – Ruben Stiller
Michael Landon

| Michael Landon |
| --- | --- |
 Michael Landon vuonna 1990.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Eugene Maurice Orowitz
Syntynyt: 31. lokakuuta 1936 Forest Hills, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 1. heinäkuuta 1991 (54 vuotta) Malibu, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja
Puoliso:  Dodie Frasier (vih. 1956; ero 1962) Lynn Noe (vih. 1963; ero 1982) Cindy Clerico (vih. 1983–91)
Lapset:  8
Näyttelijä
Aktiivisena:  1956–1991
Merkittävät roolit:  “Joe Cartwright” Bonanza “Charles Ingalls” Pieni talo preerialla “Jonathan Smith” Enkeli maantiellä
Palkinnot
 Bambi Award (1969) Western Heritage Awards (1970), (1975) Golden Boot (1984) 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Michael Landon (alun perin Eugene Maurice Orowitz, 31. lokakuuta 1936 – 1. heinäkuuta 1991) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hänet muistetaan parhaiten television perhesarjoista kolmen vuosikymmenen ajalta. 1960-luvulla hän nousi maineeseen Bonanza-televisiosarjan Joe Cartwrightina, ja 1970–1980-luvuilla hän esitti Ingallsin perheen isää Charles Ingallsia Pieni talo preerialla- televisosarjassa. Vielä 1980-luvulla hän esiintyi televisiosarjassa Enkeli maantiellä (Highway to Heaven), jossa hän esitti enkeliä. Hän myös ohjasi useita kahden viimeksi mainitun sarjan jaksoja.