stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansan Lehti (Jyväskylä)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Kansan Lehti oli Jyväskylässä vuosina 1867–1870 ilmestynyt sanomalehti.
Wolmar Schildtin julkaiseman ja toimittaman Kansan Lehden tavoitteina olivat kansanvalistus ja suomen kielen edistäminen. Kerran viikossa ilmestynyt lehti oli hengeltään uskonnollinen, ajoi raittiusasiaa ja sisälsi paljon maaseutukirjeitä ja kulttuuriuutisia. Sen ansiona oli Keski-Suomen maakuntakäsitteen täsmentäminen. Schildtin ajanpuutteen takia lakanneen lehden tilalle perustettiin sanomalehti Keski-Suomi.
Aiheesta muualla

Kansan Lehti digitoituna kansalliskirjastossa
Luettelo pikkuplaneetoista: 121001–122000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
121001:stä ja päättyen 122000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 120001–121000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
120001:stä ja päättyen 121000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 111001–112000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
111001:stä ja päättyen 112000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kansan Lehti (Vaasa)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Kansan Lehti oli Vaasassa vuosina 1886–1887 ilmestynyt sanomalehti.
Suomenmielisten raittius- ja nuorisoseuramiesten perustaman Kansan Lehden tavoitteena oli Etelä-Pohjanmaan henkinen ja taloudellinen edistäminen. Poliittisesti maltillinen lehti oli leimallisimmin raittiushenkinen. Kerran viikossa ilmestynyt Kansan Lehti jäi kilpailussa Vaasan Lehden varjoon ja lakkasi taloudellisiin vaikeuksiin sekä sopivan toimittajan puutteeseen. Sen julkaisija ja vastaava toimittaja oli Otto Edvard Könni.
Aiheesta muualla

Kansan Lehti digitoituna kansalliskirjastossa
Kansan Pula

Kansan Pulan nimiössä kuvattiin pakkohuutokaupan seurauksena mieron tielle joutunut perhe.
Kansan Pula oli vuosina 1932–1936 ilmestynyt Muhoksen pulaliikkeen lehti.
Suomen Kommunistisen Puolueen alulle paneman ja ohjaaman Muhoksen liikkeen lehden taustalla oli puolueen pyrkimys vaikuttaa talonpoikiin taloudellisesti vaikeana pula-aikana. Vasemmistoradikaalien lehtien lakkauttamisen jälkeen vuonna 1930 Kansan Pula oli ainoa julkinen lehti, johon puolueella oli huomattava vaikutus. Oulussa painettua lehteä toimitti aluksi Muhoksella maanviljelijä Väinö Mustonen apunaan pulaliikkeen sihteeri Eino Aitamurto. Vuoden 1936 alussa toimittajaksi palkattiin Arvid Oukka, minkä jälkeen lehdelle hankittiin toimitushuoneisto Oulusta. Avustajina toimivat SKP:n pulaliikkeen neuvonantajiksi asettamat kommunistit, joista tärkein oli Yrjö Leino. Muita avustajia olivat Toivo Antikainen, Antti Hyvönen, Leinon jälkeen yhdyshenkilönä toiminut Toivo I. Sormunen, Armas Piirala ja Juho Laamanen. Lehti kirjoitti paljon talouspulasta ja siihen liittyvistä ongelmista sekä käsitteli myös Saksan tilannetta ja Neuvostoliiton oloja. Se hyökkäsi varsinkin maalaisliittoa ja oikeistoradikaaleja vastaan ja suhtautui kielteisesti myös muihin pulaliikkeisiin, Kansanpuolueeseen ja sosiaalidemokraatteihin. Arvid Oukan nimellä julkaistu kirjoitus Mitä talonpojan tulee tietää aiheutti lehdelle painokannejutun ja 1500 markan sakot sekä Oukalle että vastaavana toimittajana toimineelle Mustoselle.
Ulkonäöltään vaatimaton ja pienikokoinen Kansan Pula ilmestyi epäsäännöllisesti, parhaimmillaan noin joka toinen viikko vuonna 1933. Vuoden 1934 lopussa se lakkasi kokonaan yli puolen vuoden ajaksi, kun Leinon pidätys katkaisi yhteyden SKP:hen. Kaikkiaan lehdestä ilmestyi viiden vuoden aikana vain 62 numeroa. Taloudellisesti Kansan Pula oli lähes kokonaan SKP:n avun varassa. Vuonna 1933 perustettiin kustannusyhtiö, joka ilmeisesti kannatuksen puuttuessa jäi rekisteröimättä. Lehdellä oli noin tuhat tilaajaa, jotka asuivat enimmäkseen Muhoksella ja sen lähiympäristössä. Kansanrintamataktiikkaan siirryttyään SKP alkoi saada käyttöönsä muitakin vaikutuskanavia, jolloin Kansan Pulan annettiin lakata.
Aiheesta muualla

Kansan Pula digitoituna Kansalliskirjastossa
Kansallinen poninäyttely

Shetlanninponiori palkitaan ensimmäisellä palkinnolla XXXIII Kansallisessa poninäyttelyssä vuonna 2010.
Kansallinen poninäyttely on suomalainen vuosittain järjestettävä useiden poni- ja pienhevosrotujen yhteinen näyttely. Ensimmäinen näyttely järjestettiin vuonna 1978 Ypäjällä. Aluksi tapahtumaa järjestivät eri rotuyhdistykset, Suomen Hippos, Suomen Poniseura ja Ratsujalostusliitto. Vuodesta 1998 alkaen näyttelyn järjestämisestä on huolehtinut Poninäyttely-yhdistys PONY. Poninäyttely-yhdistyksen jäseninä ovat ponirotuyhdistykset, jotka nimeävät vuosittain edustajansa PONYn työryhmään. Näyttely on pidetty vuodesta 1997 alkaen Vermon raviradalla, ja tapahtumaa kutsutaankin usein ”Vermon poninäyttelyksi”.
Tapahtuma

Näyttelyyn osallistuvien ponien määrän kasvettua satoihin myös näyttelyn puitteita on pitänyt laajentaa. Näyttely on nykyisinselvennä kaksipäiväinen. Lauantaina arvostellaan nuoret eli 1–3-vuotiaat ponit ja sunnuntaina aikuiset ponit sekä maitovarsat. Nuoret ponit on rotukehän lisäksi mahdollista käyttää myös Suomen Hippoksen kehässä arvioitavana. Tuomareita tarvitaan useita, ja ne pyritään saamaan rotujen alkuperämaista. Ponit arvostellaan rodun ja iän mukaan määräytyvissä luokissa. Kunkin rodun paras poni pääsee Best In Show -kehään, jossa näyttelyn päätteeksi kaikki tuomarit yhdessä valitsevat parhaan ponin. Vuonna 2009 tuomareita oli Ruotsista, Britanniasta, Ranskasta ja Suomesta. Roduista olivat mukana shetlanninponi, welshit (kaikki sektiot sekä welsh part bred), ratsuponit, connemara, gotlanninruss, new forest sekä suomenpienhevonen. Määrällisesti eniten oli shetlanninponeja. Rakennearvostelun lisäksi oli ratsastusluokkia sekä  lapsiesittäjien taitoja mittaava junior handler -luokka.
Historia

Alkuvuosina näyttelyä järjesti Suomen Poniseura ja sen jälkeen eri rotuyhdistykset vuorotellen. Järjestäjän lisäksi myös näyttelypaikka vaihteli vuoteen 1997 saakka. Sitä ennen näyttely järjestettiin Ypäjällä (1978, 1980–1986), Kotimäen Ponitallilla Littoisissa (1987–1991, 1993, 1994), Kouvolassa (1992, 1996), Hämeenlinnassa (1979) ja Orimattilassa (1995). Osallistuvien ponien määrä on vuosien varrella kasvanut muutamasta kymmenestä nykyiseen yli neljäänsataan. Tämän vuoksi näyttelypaikaksi vakiintui Vermon ravirata, jossa on käytettävissä riittävän suuri alue sekä karsinapaikkoja.
Näyttelyyn on alusta saakka kutsuttu tuomareita ulkomailta. Ensimmäisessä näyttelyssä tuomarina oli ruotsalainen Herman Friedländer.  Ensimmäisissä näyttelyissä poneja ei jaettu luokkiin roduittain vaan ikäryhmittäin. Osallistuvat rodut ovat vuosien varrella vaihdelleet, mutta alkuvuosista saakka mukana ovat olleet shetlanninponi, gotlanninruss, new forest, connemara, welshit sekä risteytysponit (nykyisin ratsuponi). Välillä näyttelyssä on esitetty myös dartmooreja ja islannihevosia. Poninäyttely-yhdistyksen perustamisen jälkeen roduiksi ovat vakiintuneet shetlanninponi, russ, new forest, connemara, welshit, ratsuponit, suomenpienhevonen ja vuonohevonen. Näyttelyluokkien lisäksi joinain vuosina on järjestetty ratsastus- ja ajokilpailuja.
Best In Show -ponit

1978: Caroline II (new forest)
1979: Petré (new forest)
1980-1981: Sunny Girl (new forest)
1982: Ivrig (shetlanninponi)
1983: Espe Etta (connemara)
1984: Ivrig (shetlanninponi)
1985: Sunny Girl
1986: Furir (gotlanninruss)
1987-1988: Ivrig (shetlanninponi)
1989: Merrie Minchella (new forest)
1990: Pantygronw Penigamp (welsh cob)
1991: Atomi (shetlanninponi)
1992, 1998: Rhystyd Rhamant (welsh cob)
1993: Silverlea Snowstorm (new forest)
1994: Opan (shetlanninponi)
1995: RP-Blackrock (shetlanninponi)
1996: Shirina Oriana (welsh mountain)
1997: Bjorn v. St. Nieuwmoed (shetlanninponi)
1999: Casnewydd Showman (welsh B)
1997: Bjorn v. St. Nieuwmoed (shetlanninponi)
2001: Moondelight Idefix (welsh mountain)
2002: Caragh Elaine Aisling (connemara)
2003: Moondelight Idefix (welsh mountain)
2004: Rhydeilian Siwan (welsh C)
2005: Polaris Jonquil (welsh B)
2006-2007: Galant SWE (shetlanninponi)
2008: A.S. Namorado (shetlanninponi)
2009: Southern Scarlet (welsh mountain)
2010: Moondelight Marilyn (welsh mountain)
2011: Sonnet v. Stepelo (shetlanninponi)
2012: Coneridge Kathleen (connemara)
2013: Rockfield Scaramé (connemara)
Vuoden 2010 BIS-poni Moondelight Marilyn BIS-palkinnonjaon kunniakierroksella.
Kansallissosialistien Järjestö

| Kansallissosialistien Järjestö> KSJ |
| --- | --- |
Perustettu:  1940
Lopetti:  1944
Puheenjohtaja:  Arvi Kalsta
Ideologia:  kansallissosialismi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kansallissosialistien Järjestö (KSJ) oli vuosina 1940–1944 toiminut suomalainen kansallissosialistinen puolue, jota johti Arvi Kalsta. Puolueen ohjelma oli sama kuin Suomen Kansan Järjestöllä (SKJ 1933–1936), jossa monet KSJ:n aktiiveista olivat aiemmin vaikuttaneet.
Toiminta > Perustaminen

KSJ perustettiin lokakuun 1940 alussa, kun – aiemmin SKJ:tä johtanut mutta vuonna 1936 politikoinnin vähemmälle jättänyt – Arvi Kalsta palasi Helsinkiin ja yhteiskunnallisen toiminnan pariin. Järjestö merkittiin yhdistysrekisteriin marraskuussa nimellä Kansallissosialistit. Puoluehallitukseen kuuluivat Kalstan lisäksi Yrjö Raikas, Väinö Kari, Reino Rauanheimo ja Eino Hanhivaara. Jääkärimajuri Onni Kohonen oli yksi Kalstan läheisimpiä yhteistyökumppaneita. Yhdistyksen sääntöjen mukaan sen päämääränä oli suomalaisten hyvinvoinnin parantaminen positiivisia rotuominaisuuksia korostamalla.
KSJ:llä oli läheiset suhteet ruotsinkieliseen Samfundet Folkgemenskap -yhdistykseen, jota Kalsta piti KSJ:n sisarjärjestönä. Teo Snellmanin johtamaa Suomen Kansallissosialistista Työjärjestöä kalstalaiset sen sijaan halveksuivat.
KSJ:n Helsingin piiri aloitti toimintansa talvella 1941. Erityisesti järjestö sai kannatusta Sörnäisissä. Paikallisosastoja perustettiin Porvoossa, Porissa, Hyvinkäällä ja Riihimäellä. KSJ:n kokoukset olivat pienempiä kuin SKJ:n, koska poliittisiin tapaamisiin sai sota-aikana kerääntyä korkeintaan 30 henkilöä. Johtajiin lukeutunut Kohonen arvioi alkuvuonna 1941 että KSJ:llä oli noin 1 000 jäsentä.
Järjestön kerran viikossa ilmestynyt äänenkannattaja Kansallissosialisti aloitti 4. tammikuuta 1941. Päätoimittajaksi valittiin Raikas, SKJ:n viimeinen puheenjohtaja ja sitä seuranneen Suomen Työrintaman (1936–1939) johtohahmo. Maaliskuussa 1941 lehden levikki oli noin 6 500.
Keväällä 1941 KSJ oli mukana suomalaisten värväämisessä SS:ään. Puolueen pyrkimyksiä johti Väinö Kari.
Toiminta > 1942–1944

Loppuvuonna 1941 KSJ hajosi, kun Yrjö Raikas ryhtyi kritisoimaan Kalstaa passiivisuudesta. Kalstan mielestä sota-aikana ei ollut juurikaan mahdollisuuksia laajentaa liikettä. Raikas oli toista mieltä, ja joulukuussa hän tovereineen perusti Suomen Kansallissosialistit (SKS) -järjestön, jonka äänenkannattajaksi siirtyi Raikkaan päätoimittama Kansallissosialisti. KSJ jäi siten ilman omaa lehteä. Kalsta ryhtyi oikeustoimiin Raikasta vastaan.
Raikkaan lähdettyä KSJ yritti saada tukea suunnitellulle kansallissosialistiselle päivälehdelle Saksasta. Tammikuussa 1942 puolueen johto kävi keskusteluja asiasta Hans Metzgerin kanssa, mutta tämä ei lämmennyt idealle. Erityisesti Metzger vierasti KSJ:n piirissä vaikutusvaltaista Erkki Räikköstä, jota saksalainen piti onnenonkijana. Räikkönen perusti sittemmin KSJ:n tuomitseman Uusi Eurooppa -lehden. KSJ-aktiivi Yrjö von Schrowe erotettiin puolueesta, kun hän ryhtyi yhteistyöhön lehden kanssa.
Syksyllä 1941 KSJ:hin liittyi varakas liikemies Eino Partanen, ja järjestö sai taloutensa kuntoon. Partanen sijoitti puolueeseen noin 70 000 markkaa. Keväällä 1943 Partanen antoi KSJ:n käyttöön kauppahuoneiston osoitteesta Keskuskatu 1. Järjestö myi liikkeessään kansallissosialistista kirjallisuutta ja muuta natsirekvisiittaa kuten Hitlerin kuvia. Tuotot menivät KSJ:llä, mutta Partanen lupasi korvata mahdolliset tappiot. KSJ:n toimisto sijaitsi Hallituskadulla. Kun järjestötoiminta väheni, vuokrattiin osa toimiston tiloista Partasen Helios-yritykselle. KSJ:n kauppa lopetti toimintansa syksyllä 1944 aselevon tultua.
KSJ oli mukana monissa yrityksissä yhdistää kansallissosialistien voimat. Kesällä ja syksyllä 1941 käydyt keskustelut eivät johtaneet tuloksiin, mutta vuonna 1942 KSJ oli mukana Suomen Valtakunnan Liitto -projektissa.
KSJ:llä oli saksalaisen SA:n mallin mukainen osasto, jota johti Björn Smeds. Keväällä 1942 Valpo takavarikoi Smedsin kirjeen, jossa hän pyysi Saksasta propagandamateriaalia osastonsa levitettäväksi. Suunnitelma ei toteunut. Smeds kutsuttiin kuulusteluihin, ja hän joutui allekirjoittamaan paperin, jossa hän lupasi lopettaa poliittisen toimintansa. Valtiollinen poliisi seurasi KSJ:n toimintaa muutenkin aktiivisesti. Järjestön johtajien puhelimia kuunneltiin.
Rauhan tultua Kalsta yritti paeta maasta, mutta viranomaiset estivät aikeet. KSJ (Kansallissosialistit ry.) lakkautettiin Suomen ja Neuvostoliiton solmiman välirauhansopimuksen 21. artiklan nojalla 23. syyskuuta 1944, heti samana päivänä, kun sopimus hyväksyttiin ja astui voimaan. Samalla kiellettiin myös KSJ:n sisarjärjestö Samfundet Folkgemenskap ja useita muita äärioikeistolaisia järjestöjä. Suurin osa KSJ:n arkistoista löytyi kesällä 1946 Iittalasta. Osa aineistosta poltettiin sodan jälkeen Kalstan määräyksestä.
Kansanluonne

Kansanluonne on jollekin kansalle tai kansakunnalle oletettu luonteenlaatu.
Ihmisyhteisöjen luonnehdintoja löytyy jo kaikkein varhaisimmista kirjallisista lähteistä. Ennen kansakuntien syntyä tällaiset lähteet kuvasivat enemmänkin esimerkiksi heimoja, klaaneja ja kaupunkiyhteisöjä, ja yleensä niiden yläluokkaisia miehiä. Eri kansoille annetut luonteenpiirteet ja psykologiset ominaisuudet alkoivat muuttua systemaattisemmiksi 1500-luvun lopulla. Monet ajattelijat alkoivat 1700-luvulla pyrkiä asettamaan kansat maallisen maailman historiallisiksi vaikuttajiksi. Vaikutusvaltainen Johann Gottfried von Herder sovelsi ihmiskunnan historian filosofiassaan kansan yksilönkaltaisuuden, historiallisen kehityksen ja luonteenpiirteiden ainutlaatuisuuden periaatteita. Kansoja alettiin pitää kollektiivisina persoonallisuuksina, joista jokaisella oli oma sisäisesti järjestynyt ja orgaanisesti kehittynyt luonteenlaatunsa. Saksassa esimerkiksi kehitettiin systemaattinen ”kansojen taulu”, jossa jokaiselle kansakunnalle annettiin jokin ainutlaatuinen ominaisuus eri elämänalueilla kuten tavoissa, tieteissä, sodankäynnissä ja rakkauselämässä.
Kansanluonteesta tuli keskeinen käsite 1800-luvulla, jolloin se kytkeytyi oleellisesti nationalistiseen ajattelutapaan. Kansanluonteella määriteltiin nykyaikaisen valtion olemassaoloa, asemaa ja ominaispiirteitä. Sen avulla voitiin merkitä jo itsenäisten ja suvereenien valtioiden sisäistä yhtenäisyyttä ja erityisyyttä, ja sen avulla saatettiin lisäksi vahvistaa laajempaan itsemääräämisoikeuteen tai täydelliseen itsenäisyyteen pyrkivien kansallisten liikkeiden itsetuntoa ja toiminnan oikeutusta.
Kansanluonnetta tutkittiin 1800-luvulla tieteellisesti ja hyväksytysti etenkin maantieteessä, sosiologiassa, historiantutkimuksessa ja antropologiassa. Käsitettä alettiin kuitenkin kritisoida 1900-luvulla luonnehdintojen empiirisen perustelun hataruuden ja kapea-alaisuuden sekä käsitteen usein hyvin tarkoitushakuisen käytön vuoksi. Niiden lisäksi kansallisuusaatteeseen kohdistuneen arvostelun ja eurooppalaisen itsetutkiskelun ja -kritiikin seurauksena tieteessä siirryttiinkin neutraalimpiin käsitteisiin kuten kansalliseen kulttuuriin, mentaliteettiin ja identiteettiin. Nykyisin kansanluonteen käsite saattaa esiintyä kaavamaisina stereotypioina esimerkiksi koulujen oppikirjoissa, joukkotiedotuksessa, matkaoppaissa ja yleisessä keskustelussa.
Kannanvaihto

Kannanvaihto tarkoittaa lineaarialgebrassa siirtymistä vektoriavaruuden kannasta toiseen. Kannanvaihto muuttaa vektorien koordinaatteja ja lineaarikuvausten matriiseja. Kannanvaihdon hyödyllisyys tulee esille silloin, kun laskutoimitukset yksinkertaistuvat kannasta toiseen siirryttäessä.
Kannanvaihtomatriisi

Kannanvaihtomatriisi on yksikäsitteinen ja säännöllinen neliömatriisi, joka muuttaa vektorien koordinaatit vanhan kannan suhteen ilmaistuista koordinaateista uuden kannan mukaisiksi.
Kannanvaihtomatriisi > Kannanvaihtomatriisin määritelmä

Olkoot  S=({\vec {u}}_{1},...,{\vec {u}}_{n}) ja  T=({\vec {v}}_{1},...,{\vec {v}}_{n}) vektoriavaruuden V kaksi kantaa. Kannanvaihtomatriisi kannasta S kantaan T on nxn-matriisi, jonka sarakkeina on kannan S vektoreiden koordinaattivektorit kannan T suhteen ja josta käytetään merkintää M(T←S). Kaikille vektoriavaruuden V vektoreille  {\vec {x}} pätee  [{\vec {x}}]_{T}=M(T←S) [{\vec {x}}]_{S}, missä  [{\vec {x}}]_{T} on vektorin  {\vec {x}} koordinaattivektorin kannan T suhteen ja  [{\vec {x}}]_{S} vektorin  {\vec {x}} koordinaattivektorin kannan S suhteen.
Kannanvaihtomatriisi > Menetelmä kannanvaihtomatriisin määrittämiseksi

Kannanvaihtomatriisin M(T←S) saa määritettyä muuntamalla matriisin [M(E←T)|M(E←S)] redusoituun porrasmuotoon [In|A], missä  E=({\vec {e}}_{1},...,{\vec {e}}_{n}) on vektoriavaruuden luonnollinen kanta. Tällöin A=M(T←S).
Esimerkkejä > Esimerkki 1

Olkoon  E=({\vec {e}}_{1},{\vec {e}}_{2},{\vec {e}}_{3}) vektoriavaruuden R3 luonnollinen kanta ja olkoon  S=({\vec {u}}_{1},{\vec {u}}_{2},{\vec {u}}_{3}) vektoriavaruuden R3 toinen kanta, jossa  {\vec {u}}_{1}={\begin{bmatrix}1\ 2\ 4\end{bmatrix}}^{T},  {\vec {u}}_{2}={\begin{bmatrix}0\ 1\ 1\end{bmatrix}}^{T} ja  {\vec {u}}_{3}={\begin{bmatrix}1\ 3\ 3\end{bmatrix}}^{T}. Tässä tapauksessa kannanvaihtomatriisi M(E←S) on helppo muodostaa, koska kannan S vektorien koordinaattivektorit kannan E suhteen ovat suoraan kannan S vektorit. Sama pätee aina luonnolliseen kantaan siirtyessä. Nyt siis
Esimerkkejä > Esimerkki 2

Olkoot  S=({\vec {u}}_{1},{\vec {u}}_{2}) ja  T=({\vec {v}}_{1},{\vec {v}}_{2}) vektoriavaruuden R2 kantoja, joille  {\vec {u}}_{1}={\begin{bmatrix}2\ 1\end{bmatrix}}^{T},  {\vec {u}}_{2}={\begin{bmatrix}0\ 1\end{bmatrix}}^{T},  {\vec {v}}_{1}={\begin{bmatrix}1\ -1\end{bmatrix}}^{T} ja  {\vec {v}}_{2}={\begin{bmatrix}2\ 3\end{bmatrix}}^{T}. Olkoon lisäksi  {\vec {a}}={\begin{bmatrix}1\ 5\end{bmatrix}}^{T}. Määritetään kannanvaihtomatriisi M(T←S) muuntamalla matriisi  {\begin{bmatrix}1&2&|&2&0\\-1&3&|&1&1\end{bmatrix}}
redusoituun porrasmuotoon  {\begin{bmatrix}1&0&|&4/5&-2/5\\0&1&|&3/5&1/5\end{bmatrix}}. Tällöin M(T←S)= {\begin{bmatrix}4/5&-2/5\\3/5&1/5\end{bmatrix}}. Vektorin  {\vec {a}} koordinaattivektoriksi kannan S suhteen saadaan laskemalla  [{\vec {a}}]_{S}={\begin{bmatrix}1/2\ 9/2\end{bmatrix}}^{T}. Lasketaan vektorin  {\vec {a}} koordinaattivektori kannan T suhteen kannanvaihtomatriisin M(T←S) avulla. Saadaan
Kirjallisuutta

Bernard Kolman ja David R. Hill: Elementary Linear Algebra with Applications, Ninth Edition, Pearson Education, 2008.
David Poole: Linear Algebra - A Modern Introduction, Second Edition, Brooks/Cole, 2006.
Kansallinen audiovisuaalinen arkisto

Kansallinen audiovisuaalinen arkisto (KAVA 2008–2013, entinen Suomen elokuva-arkisto SEA 1957–2007) oli opetusministeriön alainen Suomen valtion laitos, joka yhdistettiin vuonna 2014 Mediakasvatus- ja kuvaohjelmakeskuksen kanssa Kansalliseksi audiovisuaaliseksi instituutiksi. Viraston tehtävänä oli hankkia, entistää ja säilyttää elokuvia, radio- ja televisio-ohjelmia sekä niihin liittyvää aineistoa. Arkisto myös harjoitti ja tuki elokuvan tutkimusta ja edisti elokuvataiteen tuntemusta sekä esitti elokuvataiteellisesti, historiallisesti tai muutoin merkittäviä elokuvia. Sen toiminta jakautui kokoelma- ja arkistotyöhön, elokuvakulttuurin edistämiseen ja arkistopalveluun.
Vuonna 2008 toiminta laajeni kattamaan myös radio- ja TV-ohjelmien arkistoinnin. Samassa yhteydessä laitoksen nimi vaihdettiin Suomen elokuva-arkistosta Kansalliseksi audiovisuaaliseksi arkistoksi.
Elokuva-arkiston perustamisen ansiota oli, että suomalaisen elokuvatuotannon historian neljänkymmenen ensimmäisen vuoden näytelmäelokuvista on säilynyt 95 prosenttia. Yleisesti suomalaisesta elokuvatuotannosta on säilynyt yli 90 prosenttia, mikä on kansainvälisesti verrattuna hyvin.
Historia

Suomen elokuva-arkiston perustamista kaavailtiin jo 1920-luvun alusta lähtien, mutta valtiovallan taholta asia ei lähtenyt liikkeelle. 1930-luvun rakennussuunnitelmissa elokuva-arkistoa kaavailtiin yhteisiin tiloihin Valtion Filmitarkastamon kanssa. Suunnitelmat eivät kuitenkaan toteutuneet. Filmikamari ryhtyi toimiin 1953 perustamalla elokuva-arkistotoimintaa varten rahaston, josta tuli pesämuna, kun Jörn Donner ystävineen perusti vuonna 1957 arkiston juuri kun suomalainen elokuva oli ajautumassa kriisiin.
Suomen elokuva-arkisto r.y. – Finlands Filmarkiv r.f. -nimisen yhdistyksen perustava kokous pidettiin Helsingissä Hotelli Tornissa 24. huhtikuuta 1957. Kokouksen puheenjohtajaksi valittiin Donner, ja sihteerinä sai toimia Ywe Jalander. Heidän ja Aito Mäkisen lisäksi kokouksessa olivat läsnä toimitusjohtaja Olavi Aittola, Jerker A. Eriksson, Valma Hakkarainen, maisteri Raimo Hallama, toimitusjohtaja Mauno Mäkelä, Yrjö Rannikko ja ohjaaja Jack Witikka, joka yksimielisesti valittiin arkiston väliaikaiseksi puheenjohtajaksi. Hallituksen jäseniksi tulivat valituiksi kaikki perustavan kokouksen osanottajat sekä heidän lisäkseen kirjailija Matti Kurjensaari, ohjaaja Edvin Laine, johtaja Erik Lönnberg ja hallitusneuvos Arvo Salminen.
Elokuva-arkistojen kansainväliseen liittoon (FIAF) SEA liittyi 1958. SEA valtiollistettiin vuonna 1979.
1984 arkisto sai Helsinkiin oman teatterin, Orionin. Esityksiä on järjestetty myös muilla paikkakunnilla.. 2006 elokuva-arkisto aloitti dvd-julkaisutoiminnan yhteistyössä Finnkinon kanssa julkaisemalla Teuvo Tulion kootut teokset 12 levyllä. Samana vuonna verkossa avattiin suomalainen elokuvan tietokanta Elonet, jossa arkiston panos oli keskeinen. Suomi-Filmin elokuvien levitysoikeudet siirtyivät KAVAlle marraskuussa 2011.
KAVA perustettiin, kun vuoden 2008 alusta käynnistyi laajeneminen elokuvan lisäksi radio- ja televisioarkistoksi. 1. tammikuuta 2014 KAVA yhdistettiin Mediakasvastus- ja kuvaohjelmakeskuksen kanssa Kansalliseksi audiovisuaaliseksi instituutiksi (KAVI).
Tilat

Audiovisuaalisen arkiston toimitilat – toimisto, kirjasto, arkistopalvelut, restaurointiyksikkö, koeteatteri ja aulagalleria – sijaitsivat Helsingin Sörnäisissä. Arkiston elokuvateatteri Kino Regina toimii Helsingin keskustakirjasto Oodissa. Reginan säännöllisen esitystoiminnan ohella arkistolla oli esityssarjoja Hämeenlinnassa, Joensuussa, Jyväskylässä, Kuopiossa, Lahdessa, Oulussa, Rovaniemellä, Tampereella ja Turussa. Varastotiloja oli muualla Suomessa.
Kirjallisuutta

Lukkarila, Matti & Similä, Olavi & Toiviainen, Sakari (toim.): Filmin tähden. Suomen elokuva-arkisto 40 vuotta.  Suomen elokuva-arkisto, 1997.  ISBN 951-97639-0-2