stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mitä missä milloin
MMM Erikoiskirjat

Mitä-Missä-Milloin -erikoiskirjat ovat Otavan kustantamia tietokirjoja eri aloilta. Ne ovat samankokoisia kirjoja kuin vuosikirjatkin, ja niitä on julkaistu varsinkin 1950- ja 1960-luvulla.
Esimerkkejä painoksista
Mitä-Missä-Milloin Luonnonharrastajan opas (1957)
M-M-M Pöytätennis
M-M-M Jalkapallo
M-M-M Sulkapallo
M-M-M Käsipallo
M-M-M Pesäpallo
M-M-M Vesihiihto
M-M-M Lintuharrastuskirja
M-M-M Elokuvakirja
M-M-M Ongelmakirja
M-M-M Campingkirja
M-M-M Sivistyssanakirja
M-M-M Meidän sakin leikkikirja
M-M-M Asevelvollisuutta suorittamaan
Sampo Sovijärvi (toim.): M-M-M Laulukirja I
Erkki Ertama (toim.): M-M-M Laulukirja II
Niilo Kallio: M-M-M Matematiikankirja
Kustaa Vilkuna: M-M-M Oma nimi ja lapsen nimi
K. O. Tolvanen: M-M-M Moottoripyöräkirja
Jouko Hulkko: M-M-M Siniristilippumme
Ilmari Wirkkala: M-M-M Solmukirja
Asmo Alho: M-M-M Tutustumme Helsinkiin
Tuomas Anhava (toim.): M-M-M Maailman kirjat ja kirjailijat
M-M-M Maailman taide ja taiteilijat
Armas J. Pulla (toim.): M-M-M Mille maailma nauraa
Armas J. Pulla: M-M-M Kaskusanakirja
Osmo Kaila: M-M-M Jokamiehen shakkiopas
Jorma Pohjanpalo: M-M-M Suomi ja merenkulku
M-M-M Naisen kirja
M-M-M Äidin kirja
M-M-M Ompelukirja
M-M-M Puhdistusopas
M-M-M Seuraleikkikirja (1958)
M-M-M Puutarhakirja (1959)
M-M-M Korttipelikirja (1962)
Hilkka Pietilä: M-M-M Syö elääksesi (1963)
M-M-M Huonekasvikirja (1968)
M-M-M Valokuvauskirja (1968)
M-M-M Autokirja (1962)
Aapeli Vuoristo (toim.): M-M-M Laulajan kirja (1968)
Ilmo Kurki-Suonio (toim.): M-M-M Pasianssikirja (1969)
M-M-M Koirakirja (1969)
M-M-M Purjehtijan kirja (1971)
(J. W. Fuchs) M-M-M Antiikin sanakirja (1972).
Salla Hirvinen (toim.): M-M-M Maailman kirjailijat (1972)
Jussi Juurikkala: M-M-M Autokäsikirja (1973)
M-M-M Hakemisto 1951–1990 (1990)
M-M-M Olympiakirja 1996
Kimmo Kiljunen: M-M-M Valtiot ja liput (2002)
Markku Siukonen ja Risto Rantala: M-M-M Urheilu (2003)
Erkki Vuokila: M-M-M Sanaristikot (2004)
Kirjojen painosvuodet, päätoimittajat sekä uutiskatsausten aikarajat

Kirjan uutiskatsaukset muodostavat merkittävien suomalaisten ja kansainvälisten uutistapahtumien jatkumon. Luettelossa mainittu päätoimittaja on koko kirjan päätoimittaja.
Kirjojen painosvuodet, päätoimittajat sekä uutiskatsausten aikarajat > Uusi suurempi kirjamalli

2000: päätoimittaja Hannakatri Holmén; uutiskatsaus syyskuu 1998 – elokuu 1999 ISBN 951-1-15503-2
2001: päätoimittaja Hannakatri Holmén; uutiskatsaus syyskuu 1999 – elokuu 2000 ISBN 951-1-16737-5
2002: päätoimittaja Jukka Hartikainen; uutiskatsaus syyskuu 2000 – elokuu 2001 ISBN 951-1-17635-8
2003: päätoimittaja Jukka Hartikainen; uutiskatsaus syyskuu 2001 – elokuu 2002 ISBN 951-1-18085-1
2004: päätoimittaja Jukka Hartikainen; uutiskatsaus syyskuu 2002 – elokuu 2003 ISBN 951-1-18590-X
2005: päätoimittaja Jukka Hartikainen; uutiskatsaus syyskuu 2003 – elokuu 2004 ISBN 951-1-19469-0
2006: päätoimittaja Kaarina Aro; uutiskatsaus syyskuu 2004 – elokuu 2005 ISBN 951-1-20203-0
2007: päätoimittaja Jukka Hartikainen; uutiskatsaus syyskuu 2005 – elokuu 2006 ISBN 951-1-21080-7
2008: päätoimittaja Jukka Hartikainen; uutiskatsaus syyskuu 2006 – elokuu 2007 ISBN 978-951-1-21207-2
2009: päätoimittaja Mari Mikkola; uutiskatsaus syyskuu 2007 – elokuu 2008 ISBN 978-951-1-21966-8
2010: päätoimittaja Mari Mikkola; uutiskatsaus syyskuu 2008 – elokuu 2009 ISBN 978-951-1-22709-0
2011: päätoimittaja Mari Mikkola; uutiskatsaus syyskuu 2009 – elokuu 2010 ISBN 978-951-1-24169-0
2012: päätoimittaja Tiina Aalto; uutiskatsaus syyskuu 2010 – elokuu 2011 ISBN 978-951-1-25293-1
2013: päätoimittaja Tiina Aalto; uutiskatsaus syyskuu 2011 – elokuu 2012 ISBN 978-951-1-26447-7
2014: päätoimittaja Päivi Syrjänen; uutiskatsaus syyskuu 2012 – elokuu 2013 ISBN 978-951-1-27191-8
2015: päätoimittaja Päivi Syrjänen; uutiskatsaus syyskuu 2013 – elokuu 2014 ISBN 978-951-1-28187-0
2016: päätoimittaja Ulla Paavilainen; uutiskatsaus syyskuu 2014 – elokuu 2015 ISBN 978-951-1-29133-6
2017: päätoimittaja Ulla Paavilainen; uutiskatsaus syyskuu 2015 – elokuu 2016 ISBN 978-951-1-30021-2
2018: päätoimittaja Ulla Paavilainen; uutiskatsaus syyskuu 2016 – elokuu 2017 ISBN 978-951-1-31404-2
2019: päätoimittaja Ulla Paavilainen; uutiskatsaus syyskuu 2017 – elokuu 2018 ISBN 978-951-1-32488-1
2020: päätoimittaja Ulla Böhling; uutiskatsaus syyskuu 2018 – elokuu 2019 ISBN 978-951-1-34399-8
2021: päätoimittaja Ulla Böhling; uutiskatsaus syyskuu 2019 – elokuu 2020 ISBN 978-951-1-36437-5
2022: päätoimittaja Ulla Böhling; uutiskatsaus syyskuu 2020 – elokuu 2021 ISBN 978-951-1-39563-8
2023: päätoimittaja Ulla Böhling; uutiskatsaus syyskuu 2021 – elokuu 2022 ISBN 978-951-1-43667-6
2024: päätoimittaja Ulla Böhling; uutiskatsaus syyskuu 2022 – elokuu 2023 ISBN 978-951-1-47237-7
2025: päätoimittaja Ulla Böhling; uutiskatsaus syyskuu 2023 – elokuu 2024 ISBN 978-951-1-49310-5
Jacob Levy Moreno

| Jacob Levy Moreno |
| --- | --- |
 Moreno patsaansa vieressä.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. toukokuuta 1889 Bukarest, Romania
Kuollut: 14. toukokuuta 1974 New York, N.Y., Yhdysvallat
Ammatti:  psykiatri, sosiaalipsykologi ja opettaja
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Wienin yliopisto (lääkäri/MD, 1917)
Oppilaat:  Anne Ancelin Schützenberger
Tutkimusalue:  psykodraama, ryhmäpsykoterapia, sosiometria
Jacob Levy Moreno (alkuperäinen nimi: Iacob Levy, 18. toukokuuta 1889 Bukarest, Romania – 14. toukokuuta 1974 Beacon, New York, Yhdysvallat) oli romanialais-yhdysvaltalainen psykiatri ja sosiaalipsykologi, ajattelija ja kouluttaja. Hän kehitti psykodraaman ja sosiometrian ja oli ryhmäpsykoterapian keskeisiä tienraivaajia.
Moreno syntyi sefardijuutalaisille vanhemmille. Hän opiskeli vuosina 1912–1917 Wienin yliopistossa, josta hän valmistui lääkäriksi (MD). Hän avasi psykiatrin yksityisvastaanoton Vöslaussa, joka sijaitsee runsas 30 kilometrin päästä Wienistä etelään. Hän toimi myös julkisena terveysviranomaisena ja sai vajaan vuoden kuluttua nimityksen läheisen Mitteldorfn valtionsairaalan ylitarkastajaksi.
Moreno perusti 1918 filosofiaa ja avantgardistista kirjallisuutta kuukausittain julkaisevan Daimon-aikakauslehden, jota hän julkaisi ja toimitti usean vuoden ajan. Hän oli ollut jo lapsena näytelmien ystävä, ja vähitellen kiinnostus teatteri-improvisaatioon kasvoi. Vuonna 1921 hän organisoi Das Stegreiftheater-ryhmän ("spontaaniteratteri").
Vuonna 1925 Moreno muutti Yhdysvaltoihin ja asettautui aluksi New Yorkiin. Hän alkoi työskentelemään lasten kanssa Brooklynissa sijaitsevassa Plymouth-instituutissa ja esitteli muutamia kokeita Mount Sinain sairaalassa. Vuonna 1929 hän perusti Carnegie Hallin Impromptu-teatterin, ja myöhemmin työskenteli Guild-teatterissa. Vuonna 1931 tohtori Moreno teki myös sosiometrisiä tutkimuksia Sing Sing -vankilassa, ja järjesti aiheesta konferenssejä. Vuonna 1936 hän perusti Beacon Hillin parantolan Beaconiin, ja hän käynnisti siellä myös Terapeuttisen teatterinsa (Therapeutic Theater) samana vuonna. Parantola nimettiin myöhemmin Morenon mukaan.
Moreno toimi neuvonantajana useille muille laitoksille ja hänelle myönnettiin monia ammatillisia palkintoja. Morenon julkaisemiin kirjoihin kuuluvat "Sociometry, Experimental Method and the Science of Society” (1951), “Who Shall Survive?” (korjattu painos 1953), ja useita hänen toimittamia teoksia psykodraamasta.
Aiheesta muualla

Topakkala, A.: Jakob Morenon psykodraama, s. 28-42 (luku) teoksessa:.  (Janhunen, T. & Sura, S. (toim.) Miten käytän toiminnallisia menetelmiä?)  Tampere:  Resurssi, 2005.  ISBN 952-9798-12-1
Topakkala, A.: Psykodraaman historia on Morenon historiaa, s. 151-156 (luku) teoksessa:.  (Janhunen, T. & Sura, S. (toim.) Miten käytän toiminnallisia menetelmiä?)  Tampere:  Resurssi, 2005.  ISBN 952-9798-12-1
Sauli Airikka: Parisuhteen roolikartta - käyttäjän opas. Suomen kuntaliitto ja Varsinais-Suomen lastensuojeluyhtymä, 2003. ISBN 951-755-795-7. Luku 2: Morenolainen rooliteoria, s. 7-10/35.
The Birth and Development of Sociometry: The Work and Legacy of Jacob Moreno (1889–1974). Social Psychology Quarterly, Dec. 2007; 70:322-325 (Arkistoitu – Internet Archive), linkki (vaatii sisäänkirj.); edellisen tiivistelmä http://eric.ed.gov/?id=EJ889878
Jacob Levi Moreno M.D. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (korn.ch)
Moreno, J. L. (1953). Who shall survive? New York: Beacon House.
Social network analysis and visualization: Moreno’s Sociograms revisited (englanniksi) (martingrandjean.ch)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Mohegaanit

Mohegaanit ovat Pohjois-Amerikan alkuperäiskansa, joka asuu Connecticutissa, Thamesjoen itäisen yläjuoksun varren laaksossa. Heidän kielensä kuuluu algonkin-ryhmään. Samantapaisesta nimestä huolimatta he ovat eri kansa kuin mahicanit.
Eurooppalaisten saapumisen aikoihin mohegaanit asuttivat Ala-Connecticutia, jossa he  muodostivat sukulaisliiton saman hallinnon alla olevien  pequotien kanssa. Riitojen seurauksena kansat erkanivat toisistaan 1630-luvulla mohegaanien alipäällikkönä toimineen Uncasin ottaessa käskyvaltaansa mohegaanit. 1600-luvun englantilaiset siirtolaiset tunsivat mohegaanit hyvin.
Mohegaanien tärkein kaupunki  oli shantok, tunnettu myös nimellä Shetucket, joka sijaitsi New Londonin ja Norwichin välillä vuosina 1636–1682.
Nimi

Mohegaanit sekoitetaan usein Hudsonjoen laaksossa Albanyn seudulla, New Yorkissa asuneisiin mahicaneihin. Yhdysvalloissa kumpaakin kansaa on historiallisesti kutsuttu mohikaaneiksi. Sekaannus on saanut alkunsa käännösvirheestä. Hollantilainen Adriaen Block oli ensimmäisiä kumpaankin kansaan viitanneita eurooppalaisia. Hän eritteli toisistaan "morhikaanit" ja "mahikaanit, mahikanderit, mohikaanit, eli maikenit". James Fenimore Cooperin vuonna 1826 ilmestynyt teos Viimeinen mohikaani (engl. The Last of the Mohicans) on aiheuttanut suurta sekaannusta, sillä hänen mohicaneissaan oli piirteitä mohegaaneilta ja mahicaneilta. Cooperin intiaanit liikkuivat Hudsonin jokilaaksossa mahicanien mailla, mutta oli nimeltään Uncas, mohegaanien päällikön mukaan. Kirja teki mohikaaneista kuuluisia, mutta levitti samalla väärää tietoa sukupuuttoon kuolleesta kansasta. Kummatkin kansat puhuivat algonkinkieltä. Mohegaanien edustaessa Y-murreryhmää kuuluivat mahicanit N-murteen puhujiin.
Historia > Uuden-Englannin liittolaisina

Eurooppalaisten saapuessa mohegaanit asuttivat Ala-Connecticutia, jossa he muodostivat sukulaisliiton saman hallinnon alla olevien pequotien kanssa. Riitojen seurauksena kansat erkanivat toisistaan. Uncasin johtamat mohegaanit irtautuivat pequotien ylivallasta ja hankkiutuivat Connecticutin brittiläisten puritaanien suosioon vuonna 1637. Taustalla olivat mohegaanien ja pequotien ulkopoliittiset erimielisyydet. Pequotien suosivat kaupankäyntiä Uuden-Hollannin kanssa, mutta Uncas kannattajineen kävi kauppaa englantilaisten kanssa. Pequotien ja mohegaanien yhteisen ylipäällikön vaalissa Sassacukselle tappion kärsinyt Uncas alkoi lietsoa mohegaaneja Sassacusta vastaan. Vuonna 1637 käydyssä sodassa britit ja mohegaanit surmasivat lähes tuhat pequotia ja hajottivat kansan kymmeniin pakolaisryhmiin ympäri Connecticutia.
Brittien tukemina mohegaanit nousivat 1640-luvun aikana Connecticutin merkittävimmäksi intiaanikansaksi. He adoptoivat heimoonsa yli tuhat sodan jäljiltä ilman identiteettiä harhailevaa pequot-soturia sekä joukon läntisiä nianteceja. Näin mohegaanit saivat lisättyä yhteismääränsä hetkellisesti 3 000 henkeen. Valtataistelulta ei kuitenkaan vältytty, sillä  nykyisen läntisen Rhode Islandin narragansettit yrittivät vallata mohegaanien pääkylän Shetucketin. Narragansettien päällikkö Miontonimo joutui mohegaanien vangiksi Vuonna 1644 tehdyssä hyökkäyksessä. Uncasin käskystä mohegaanit toimittivat Miontonimon brittien vankilaan, josta hänet kuitenkin vapautettiin hyvin pian Massachusettsista tulleella käskyllä. Vapautuksen yhteydessä Uncasin veli iski tomahawkilla Miontonimoa kuolettavasti takaapäin. Tappokäsky oli todennäköisesti tullut Connecticutin englantilaisilta, jotka eivät halunneet kapinahenkisen päällikön palaavan kansansa pariin.
Mohegaanit säilyttivät aiemmalla vuosikymmenellä solmitut hyvät suhteet Uuden-Englannin siirtokuntaan ja taistelivat brittien rinnalla monissa sodissa. Uncas kasvatti  kansansa maa-alueita alistamalla ympäristön pienet heimot ja myi joitakin pieniä osia mohegaanien maista briteille. Uncasin kuollessa hänen poikansa jatkoivat englantilaisten uskollisina liittolaisina, mutta he eivät onnistuneet toteuttamaan Uncasin toivomusta säilyttää heimon maat. Lisääntyvät siirtolaiset Englannista tarvitsivat yhä enemmän maata ja mohegaanien maa-alueet kuihtuivat. Vuonna 1735 mohegaanien johtaja Mahomet Weyonomon matkusti Englantiin tapaamaan kuningas Yrjö II:sta tarkoituksenaan esittää vetoomus esi-isiensä maan puolesta. Weyonomon seurueineen tapasi monia Englannin hovin vaikutusvaltaisia jäseniä, mutta hänen vierailunsa Lontoossa katkesi traagisesti vuonna 1736 iskeneeseen isorokkoon..
Historia > Heimon hajaantuminen

Weyonomonin kuoltua mohegaanien asemaa huononi ja he jakautuivat kahtia. Voimakkaat näkemyserot suhtautumisessa Connecticutin brittiläiseen siirtokuntaan jakoivat mohegaaneja jo vuonna 1723 ylipäällikön Caesar Uncasin kuoltua. Weyonomon ja hänen seuraajansa ajoivat vanhojen perinteiden säilyttämistä. Heidän kylänsä tunnettiin Johnin kaupunkina sen toisen johtomiehen John Uncasin mukaan. Toinen mohegaanien kylistä oli Connecticutin siirtolaisten tukema Benin kaupunki, jonka johtajia olivat Ben Uncas, Ben Uncas II ja Ben Uncas III.  Benien ja Johnin välillä olleet näkemyserot kansan tulevaisuudesta ilmenivät parhaiten suhtautumisessa siirtokuntaan. Brittiläismieliset Benin kaupungin mohegaanit veivät voiton, kun uudeksi ylimmäksi päälliköksi valittiin vaalissa Ben Uncas. Äänestys suoritettiin jo ennen kuin Englantiin matkustanut Weyonomon oli ehditty julistaa kuolleeksi.
Mohegaanien asuinalueet olivat käyneet yhä pienemmiksi 1700-luvun puoliväliin mentäessä ja heimon rivit harventuneet merkittävästi. Heidän kahden kylän asukkaat yhtyivät yhdeksi joukoksi talvella 1763–1764 saatuaan selville Ben Uncas III:n käyttäneen väärin heimon yhteisiä maita omien etujensa ajamiseksi. Englantilaisten lähetysasemat eri heimojen keskuudessa olivat lisääntyneet. Kaunopuheisuudestaan tunnettu mohegaanien henkinen johtaja ja opettajaksi koulutettu Samson Occum alkoi saarnata 1770-luvulla reformoitua uskoa Uuden-Englannin intiaaneille. Saadakseen rahaa kristittyjen intiaanien koulun perustamiseen hän matkusti kirkon toivomuksesta Englantiin ja keräsi 11 000 puntaa. Lahjoitusten antajina toimivat monet rikkaat vaikuttajat kuten kuningas Yrjö III ja Dartmouthin jaarli.
Conneticutin siirtokunta anasti mohegaanien maita Occumin ollessa Euroopassa. Occum etsi paremman paikan kristitylle kaupungilleen ja Brother Town -niminen yhdyskunta (myöhemmin Brotherton) rakennettiin itäiseen New Yorkiin. Hän johti kaupunkiin noin 300 käännyttämäänsä mohegaania, noin puolet heimosta. Monet heistä omaksuivat eurooppalaisten tavat luopuen perinteisistä vaatteistaan ja elämäntyylistään.Brothertoniin saapui käännytettyjä montaukeja, lenapeja, mahicaneja ja narragansetteja jolloin sen asukkaista tuli monien heimojen sekoitus. Amerikan vallankumouksen paineessa monet muuttivat vuodesta 1780 alkaen Massachusettsin Stockbridgeen, jossa heitä alettiin kutsua "Stockbridgen intiaaneiksi". Heidän jälkeläisensä muuttivat Wisconsiniin 1820–1830-luvuilla. 
Saman vuosisadan lopulla Connecticutissa eli enää 200 mohegaania, sillä Brothertoniin muuttaneet eivät kuuluneet enää heidän joukkoonsa.
Vuonna 1861 Connecticutin osavaltio myi ilman lupaa mohegaanien viimeisen maapalan yksityisille omistajille. Tämän jälkeen mohegaanit sulautuivat ympäröivääv väestöön ja vuoden 1910 väestönlaskennassa heitä oli vain 22 vaikka todellinen määrä oli suurempi. Mohegaanien uudelleenorganisoitumiessa 1970-luvulla heitä löytyi useita satoja hajallaan ympäri Connecticutia.
Historia > Nykyaika

Monien mohegaanien asuinpaikka on Mohegaanireservaatti, joka sijaitsee (41°28′42″N, 72°04′55″W) Montvillessä, New London Countyssa. Yhdysvaltain liittovaltio tunnusti mohegaanit kansaksi vuonna 1994. Mohegaanit ylläpitävät Yhdysvaltain toiseksi suurinta Mohegan Sun -nimistä kasinoa Uncasvillessä ja toista Pocono Downsissa, Wilkes-Barressa. Uncasvillen kasinolla on muun muassa 12 000 istumapaikan Mohegan Sun -areena, jossa Women's National Basketball Association -liigan ammattilaisjoukkue Connecticut Sun pelaa kotiottelunsa.
Mohegaaneja oli vuonna 2009 Yhdysvalloissa 1 700 henkeä.
Naisten panos

Vuonna 1908 kuoli mohegaanien alkuperäisen kielen viimeinen puhuja Fidelia A. Fielding. Hän oli pitänyt kieltä yllä isoäitinsä Martha Uncasin kanssa. Fieldingin kuoleman jälkeen hänen tavaroistaan löydettiin neljä mohegaanien kielellä muistiinmerkittyä päiväkirjaa, jotka ovat tuottaneet kielenkääntäjille runsaasti päänvaivaa. Sukulaisheimojen murreasiantuntijoiden avustuksella suurin osa päiväkirjoista on käännetty. Fieldingin omakielinen nimi "Dji'ts Bud dnaca" tarkoitti "Lentävää lintua". Hän oli viimeinen mohegaani, joka asui perinteisessä hirsimajassa. Ennen kuolemaansa hän lahjoitti Martha Uncasilta perimänsä mohegaanien varhaista kulttuuria edustavan vyön nuorelle Gladys Tantaquidgeonille, josta tuli mohegaanien 1900-luvun merkittävin nainen. Hän kuoli vuonna 2006 tehtyään pitkän uran heimonsa edustajana ja intiaaniasiain puolustajana.
Johtaja

Mohegaanit ovat valinneet perinteisesti heimonvanhempien neuvoston äänestyksellä keskuudestaan päällikön elinikäiseksi johtajaksi. Nykyinen päällikkö on Mutawi Mutahash (suomeksi "Useita Sydämiä"), siviilinimeltään Lynn Malerba. Hän on ensimmäinen nainen mohegaanien päällikkönä melkein 300 vuoteen.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Vaikka olen ensimmäinen vaaleilla äänestetty naisjohtaja on naisilla ollut aina hyvin vahva rooli heimon sisällä. | ” |
– Mohegaanipäällikkö Lynn Malerba voittonsa jälkeen. 
Malerban suvussa heimopolitiikka on ollut aina varsin tärkeää ja Lynn Malerban isä oli mohegaanien päällikkö 1950-luvulla. Mohegaanit olivat vuodesta 2007 lähtien ilman johtajaa edellisen päällikön Ralf Sturgesin luovuttua heikon terveyden takia tehtävästään. Malerba on johtanut heimoneuvostoa useamman vuoden ajan. Hän on heimonsa 17. johtaja ja lisäksi aviovaimo sekä kahden aikuisen tyttären äiti.
Mohegaanien päämiehinä ovat 1900-luvulla olleet:
Henry Mathews  (Wegun)             1902–1903
Lemuel Fielding   (Occum)          1903–1928
Everett Fielding                   1929–1935
Julian Harris  (PeeGee Ungas)      1935–1937
Burrill Fielding  (Matahga)         1937–1952
Harold Albert Tantaquidgeon         1952–1970
Courtland Fowler  (Little Hatchet] 1970–1989
Ralf W. Sturges                    1992–2007
Malerba toimi pitkään sairaanhoitoalalla, mikä oli hänen haaveensa pikkutytöstä lähtien. Vuonna 1997 hän oli kuitenkin uuden valinnan edessä, kun häntä houkuteltiin mukaan politiikkaan. Ajatus heimon asioihin vaikuttamisesta tuntui kiinnostavalta, ja omien sanojensa mukaan hän tarttui "suureen tilaisuuteen". Nyt, yli kymmenen vuoden poliittisen uran jälkeen, hän haluaa uutena päällikkönä kohentaa mohegaanien kulttuuria, johon sisältyy muun muassa museon ja heimokirkon peruskorjaukset ja hautausmaan laajentaminen. Malerba suunnittelee myös lasten opiskelumahdollisuuksien ja erinäisten huoltopalvelujen parantamista.
Uncas seisomassa veljensä surmaaman narragansettien päällikön Miantonimon vierellä.
Mohegaanipastori Samson Occum (1729–1792).
Mohegan Sun−kasino.
Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Opilliset perustelut

Hoitokokouksia on perusteltu kirkkohistorialla ja Raamatun opetuksilla, esimerkiksi avainten vallalla ja Kristuksen kirkkolailla. SRK:n mukaan niissä toimitaan Jeesuksen opetusten mukaisesti:
»Jos veljesi tekee syntiä, ota asia puheeksi kahden kesken. Jos hän kuulee sinua, olet voittanut hänet takaisin. Mutta ellei hän kuule sinua, ota mukaasi yksi tai kaksi muuta, sillä 'jokainen asia on vahvistettava kahden tai kolmen todistajan sanalla'. Ellei hän kuuntele heitäkään, ilmoita seurakunnalle. Ja jos hän ei tottele seurakuntaakaan, suhtaudu häneen kuin pakanaan tai publikaaniin.» 
( Matt. 18:15-18)
Historia > Maallistumiseen liittyvät ristiriidat

Voitto Savelan mukaan 1970-luvun kriisin taustalla oli vanhoillislestadiolaisuuden sekä yhteiskunnan maallistumisen ja sen mukanaan tuomien ilmiöiden välille syntynyt ristiriita. Kiistaan liittyvillä käsityksillä on juurensa aikaisemmissa tapahtumissa, osin jo 1930-luvulta saakka. Erimielisyydet nousivat esille 1970-luvulla tapahtuneissa hajaannuksissa.
Samaan aikaan kun vanhoillislestadiolaisuus kärsi sisäisestä käymistilasta muuttui myös ympäröivä yhteiskunta voimakkaasti. Maallistuminen jatkui, televisio yleistyi, politiikka radikalisoitui ja tavat muuttuivat. Vanhoillislestadiolaisuudessa huolestuttiin ”Jumalan sanan vastaisen elämäntavan” leviämisestä myös vanhoillislestadiolaisten keskuuteen. Tilanteen selvittämiseksi pidettiin keskustelutilaisuuksia ja seurakuntailtoja joissa asioita käsiteltiin. Keskustelu kosketti nuorison elämäntapaa, jossa nähtiin "maailman rakkautta", "kristillisen hengen ja opetuksen vastaista musiikkia", joitakin urheiluun liittyviä "kielteisiä piirteitä", "lihan mielen mukaista seurustelua" ja sen seurauksia. Muun muassa Helsingissä järjestettiin vuosina 1977–1981 lukuisia seurakuntailtoja, joissa tehtiin parannusta kososlaisuudesta ja muista asioista.
Ilkka Pyysiäisen mukaan vanhoillislestadiolaisuus reagoi maallistumiseen kääntymällä sisäänpäin. Hänen mukaansa tilanne kärjistyi erityisesti Kuusamossa, missä ei-lestadiolaiset seurakuntalaiset eivät voineet hyväksyä sitä, että lestadiolaiset saivat erilaisen kohtelun oman liikkeen papeilta kuin muut. Arkkipiispa Mikko Juvan mukaan SRK:sta työnnettiin 1960-luvun alun hajaannuksessa pois kaikki johtajat, jotka korostivat yhteistyötä muiden herätysliikkeiden kanssa. Hänen mukaansa tästä seurasi tiukka seurakuntakuri, jolloin SRK:n ulkopuolella nähtiin vain helvetti. Aiheesta kirjoiteltiin Helsingin Sanomiin, Kalevaan, Koillissanomiin ja Kotimaahan vuosina 1976–1980.
Henkioppi

Henkioppi on käsite, jolla viitataan erilaisiin vääriin henkiin, joista vanhoillislestadiolaisuuden hoitokokouksissa tehtiin parannusta erityisesti 1970-luvulla. Hoitokokousten pöytäkirjoissa mainitaan muun muassa kuiva henki, isäntähenki ja hempeä henki. Lauri Pietilän mukaan parannusta on teetetty myös katkeruuden hengestä, vikovasta hengestä ja ulkokullaisuuden hengestä. Tuomas Lohi mainitsee myös ahneuden ja kateuden pirun henget, lihanvapauden ja sydämen ylpeyden hengen sekä kuivan lakihengen. Vuodesta 1975 lähtien alettiin puhua väärästä hengestä ja loppuvuodesta 1977 sekä erityisesti vuonna 1978 kososlaisuuden hengestä. Hoitokokoukset itse kokenut aikalainen on eritellyt yhteensä 19 erilaista "henkeä", joista herätysliikkeeseen kuuluva saattoi joutua syytetyksi.
1970-luvun hoitokokousten keskeinen motiivi oli taistelu henkivaltoja vastaan. Henkivaltana pidettiin "uskon ja Jumalan sanan vastaista elämäntapaa", jolloin kyseessä ei katsottu olevan yksittäiset "nimelliset synnit". Graduntekijä Päivi Alasuutarin mukaan nimellisillä synneillä tarkoitetaan konkreettisia syntinä pidettyjä asioita. Henkivaltoina tai henkinä mainitaan SRK:n julkaisuissa muun muassa sillanpääläisyys ja kososlaisuus. Tutkija Miikka Ruokasen mukaan SRK on halunnut esiintyä "yhden totuuden" ja "oikean opin" etuvartiona. Tähän on pyritty korostamalla "Jumalan valtakunnan" opin "neitseellistä puhtauden" varjelemista "maailman hengellisyyttä" ja "kaikkea hengen saastaa vastaan".