stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ensimmäinen Vuoristo-Karabahin sota
Seuraukset

Vuoristo-Karabahin sota jätti jälkeensä suuren joukon pakolaisia. Human Rights Watchin mukaan yhteensä 750 000–800 000 joutui lähtemään kodeistaan Vuoristo-Karabahista, Armeniasta ja armenialaisten miehittämiltä Azerbaidžanin alueilta vuosien 1988 ja 1994 välillä. Kaikki ennen sotaa Vuoristo-Karabahissa asuneet 40 000 azeria oli pakotettu lähtemään vuoden 1992 puoliväliin mennessä. Touko-kesäkuussa 1992 armenialaisten valtaamalta Laçınin alueelta lähti pakoon noin 30 000 azerbaidžanilaista, joista suuri osa oli kurditaustaisia. Suurin joukko pakolaisia syntyi armenialaisten valloittaessa Karabahia ympäröineet azerialueet, kuten Kəlbəcərin, Ağdamin, Füzulin, Cəbrayılin ja Qubadlın vuoden 1993 puolella. Näiltä alueilta lähti arviolta 450 000–500 000 pakolaista. Azerbaidžanissa pakolaiset asutettiin väliaikaisiin asumuksiin, kuten kouluihin, telttaleireille ja jopa käyttämättömiin junavaunuihin. Pakolaisten asuttaminen parempiin tiloihin oli hidasta ja viimeiset pakolaisleirit suljettiin vasta vuonna 2007.
Suurin osa Azerbaidžanista pakolaisiksi lähteneistä armenialaisista lähti ennen varsinaisen sodan puhkeamista armenialaisvastaisten mellakoiden takia vuosien 1988 ja 1991 välillä. Yhteensä heitä lähti maasta noin 350 000. Sodan aikana azerien hyökkäys Vuoristo-Karabahin pohjoisosiin kesäkuussa 1992 aiheutti noin 40 000 henkilön pakolaisuuden. Armenialaiset valtasivat suurimman osan tästä alueesta myöhemmin takaisin ja kodeistaan lähteneet saattoivat palata takaisin. Sodan voitto toi valtaa Karabahin poliitikoille ja armenialaisille kenraaleille. Alun perin Vuoristo-Karabahissa vaikuttaneesta Robert Kotšarjanista tuli sotasankari ja hän nousi Ter-Petrosjanin hallitseman Armenian pääministeriksi vuonna 2007. Hänellä ja hänen kannattajillaan oli kovempi linja Vuoristo-Karabahin suhteen kuin Ter-Petrosjanilla, joka yritti ajaa läpi rauhansopimusta. Ter-Petrosjan erosi helmikuussa 1998 ja Kotšarjan nousi vaaleilla presidentiksi kuukautta myöhemmin.
Seuraukset > Vuoden 2020 sota

Vuoteen 2020 asti alueella oli pattitilanne ja kiristynyt tilanne purkautui aika ajoin kahakointina rajan tuntumassa. Armenia ja Azerbaidžan allekirjoittivat vuonna 2008 yhteisen julkilausuman, joissa ilmaistiin molempien osapuolten halu ratkaista konflikti, mutta toimet 2010-luvulla jäivät vähäisiksi. Vuonna 2017 Vuoristo-Karabahin alueella järjestettiin kansanäänestys, jossa Artsahin tasavallasta tuli täysin presidentillinen tasavalta. Lisäksi nimestä "Artsahin tasavalta" tuli itsenäiseksi julistautuneen maan virallinen nimi.
Vuonna 2020 Azerbaidžan hyökkäsi Vuoristo-Karabahiin pyrkien valtaamaan alueen takaisin. Se valtasikin huomattavan osan. Lisäksi Azerbaidžan sai tulitaukosopimuksessa Armenian aiemmin valtaamat alueet. Vuoristo-Karabahin armenialaisalue jäi kuitenkin pääosin armenialaisille. Laçınin ympärille luotiin turvavyöhyke, jonka kautta Armeniasta pääsi Vuoristo-Karabahiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ensimmäinen Vuoristo-Karabahin sota Wikimedia Commonsissa
| n k Neuvostoliiton hajoamisen jälkeiset konfliktit |
| --- | --- |
 Tapahtumia 
Kaukasuksella:  Vuoristo-Karabahin sota  Armenian ja Azerbaidžanin rajakonflikti 2016  Vuoden 2020 Armenian–Azerbaidžanin sota  Georgian sisällissota  Etelä-Ossetian sota (1991–1992)  Abhasian sota (1992–1993)  Abhasian sota (1998)  Kodorin kriisi 2001  Prigorodnyn konflikti  Ensimmäinen Tšetšenian sota  Toinen Tšetšenian sota  Pohjois-Kaukasian levottomuudet  Dagestanin sota  Ingušian sota  Georgian sota 
Keski-Aasiassa:  Tadžikistanin sisällissota  Kirgisian tulppaanivallankumous  Kirgisian vallankaappaus 2010  Kirgisian vallankumous 2020  Kazakstanin mielenosoitukset 2022 
Itä-Euroopassa:  Transnistrian sota  Venäjän perustuslaillinen kriisi 1993  Ukrainan vallankumous 2014  Itä-Ukrainan mielenosoitukset 2014  Venäjän–Ukrainan sota  (Krimin miehitys  Itä-Ukrainan sota  Kertšinsalmen välikohtaus  Venäjän hyökkäys) 
Virallinen Vuoristo-Karabah ja Vuoristo-Karabahin tasavallan nykyisin hallitsema alue kartalla.
Mielenosoittajia Jerevanissa vuonna 1988.
Azeripakolaisia Xocalın kylästä.
Pakolaisia Kəlbəcərista.
Armenialaisia sotilaita Karabahissa vuonna 1994.
Juovakuukala

| Juovakuukala |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Kuukalat Monodactylidae
Suku::  Monodactylus
Laji::  sebae
Kaksiosainen nimi
 Monodactylus sebae  (Cuvier, 1829) 
Katso myös
   Juovakuukala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Juovakuukala (Monodactylus sebae)  
on hopeanhohtoinen, litteä kala.
Ulkonäkö ja koko

Juovakuukala voi kasvaa 25 cm pitkäksi. Sen vartalo on hopeankiiltoinen, vinoneliön muotoinen, ja siinä on neljä pystysuoraa mustaa juovaa. Kala muistuttaa ulkonäöltään hiukan lehtikalaa.
Alkuperä

Juovakuukala on kotoisin Atlantin itärannikolta, Kanariansaarilta Angolaan. Se elää sekä murtovedessä että merivedessä, tyypillisesti jokisuiden mangrovealueilla.
Vesiolot ja ravinto

Akvaariokalana juovakuukalaa pidetään yleensä murtovesiakvaariossa, Nuoria yksilöitä voi pitää makeassa vedessä, mutta kutuiän lähestyessä ne tarvitsevat vaiheittain yhä suolaisempaa vettä. 
Kuukaloja ruokitaan sekaruoalla: kuivattua levää ja äyriäispitoista ruokaa.
Juovamonnit

| Juovamonnit |
| --- | --- |
 Jaavanjuovamonni (Mystus nigriceps)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Juovamonnit  Bagridae  Bleeker, 1858
Katso myös
   Juovamonnit Wikispeciesissä   Juovamonnit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Juovamonnit (Bagridae) on monnikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Afrikasta ja Aasiasta.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat juovamonnien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu paleoseenikaudelle. Fossiileja tunnetaan 11 lajia neljässä suvussa. Nykyään elävien juovamonnilajien määrä vaihtelee eri lähteissä. Lähteestä riippuen juovamonnit jaetaan 18–30 sukuun ja 170–210 lajiin. Heimon kalojen sukulaisuus muihin monnikalojen heimoihin ja heimon monofyleettisyys on epävarma. Aikaisemmin juovamonnien heimoon kuuluneita lajeja on siirretty buurimonnien (Austroglanididae) ja kissamonnien (Claroteidae) heimoihin.
Juovamonnit ovat ruumiinrakenteeltaan usein pitkulaisia kaloja, joille ovat tyypillisiä piirteitä selkäevän kookas piikki, suuri rasvaevä sekä usein voimakkaasti haarautunut pyrstöevä. Kuonossa on 4 paria viiksisäikeitä. Yleensä juovamonnit kasvavat noin 30 cm pitkiksi mutta suurimmat lajit, kuten niilijuovamonni (Bagrus docmak) ja Chrysichthys grandis voivat saavuttaa 1,5–2 m pituuden. Eräät pienemmät lajit ovat värikkäitä ja juovikkaita ja niitä pidetään joskus akvaarioissa. Tällaisia ovat esimerkiksi mustalansettimonni (Bagrichthys hypselopterus) ja kultajuovamonni (Mystus vittatus).
Levinneisyys

Juovamonnilajeja tavataan makeista vesistä, ja eräitä kaloja myös murtovesistä. Afrikassa elää yksi suku Bagrus, jonka lajeja tavataan Saharan eteläpuolisesta Afrikasta ja Aasiassa eläviä lajeja tavataan Tigris- ja Eufrat-joista sekä laajalta alueelta Etelä-Aasiasta Japaniin ulottuvalta vyöhykkeeltä. Eräät suurimmista lajeista ovat tärkeitä ruokakaloja.
Tauno Jussila

Tauno Hannu Olavi Jussila (26. syyskuuta 1943 – 15. huhtikuuta 2007) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1961–1968 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Jussila pelasi SM-sarjassa yhteensä 20 ottelua, joissa hän teki neljä maalia ja istui jäähyllä kuusi minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden Tampereen Tapparan joukkueessa vuonna 1964.
Jurjev-Polski

| Jurjev-Polski Юрьев-Польский |
| --- | --- |
 Pyhän Yrjön katedraali Jurjev-Polskissa oli viimeinen Venäjällä ennen mongolivalloitusta rakennettu kivikirkko
 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Vladimirin alue
Piiri:  Jurjev-Polski
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  10 km²
Korkeus:  140 m
Väkiluku (2010):  19 595
 – Väestötiheys:  1 960 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.yuriev-polskiy.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jurjev-Polski (ven. Ю́рьев-По́льский) on kaupunki Vladimirin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman sivujoen Kolokšan yläjuoksulla 68 kilometriä Vladimirista luoteeseen. Kaupunki on Jurjev-Polskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan ja Kinešman välinen rautatie sekä Vladimirin ja Pereslavl-Zalesskin välinen maantie. Asukkaita on 19 600 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Jurjev-Polskin on perustanut ruhtinas Juri Dolgoruki vuonna 1152 Vladimir-Suzdalin rajalinnoitukseksi. Vuodesta 1212 se oli lääniruhtinaskunnan keskus. Vuosina 1238, 1382 ja 1408 mongolivalloittajat hävittivät kaupungin. Vuonna 1612 sen polttivat puolalaiset maahantunkeutujat.
1600-luvun puolivälissä Jurjev-Polskista tuli huomattava kaupan keskus, jonka kehitystä edisti sen sijainti Suzdalin ja Moskovan välisen maantien varrella. Vuonna 1778 siitä tuli Vladimirin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1700-luvulla kaupunkiin syntyi tekstiiliteollisuutta.
Nykyään Jurjev-Polski on maatalousalueen keskus, jossa on elintarviketeollisuutta, kutomo ja konepaja. Rotkojen halkomilla kukkuloilla sijaitsevassa kaupungissa on säilynyt jäänteitä 1100-luvun kremlistä. Koillisosassa sijaitsee 1200-luvulla perustettu Arkkienkeli Mikaelin luostari. Sen lähellä on vuosina 1230–1234 rakennettu Pyhän Yrjön katedraali, joka on yksi huomattavimmista Vladimir-Suzdalin rakennustaiteen muistomerkeistä. Keskustassa on säilynyt vanha kauppahalli ja 1800–1900-luvun kivisiä ja puisia asuinrakennuksia.
Jurjev-Polski on yksi Venäjän kultaisen renkaan matkailukohteista. Kaupungissa toimii vuonna 1920 perustettu museo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jurjev-Polskin piirin sivusto[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Jurjev-Polskin kaupungille omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Jurjev-Polskin museo (venäjäksi)
HMS Jupiter (1895)

| HMS Jupiter |
| --- | --- |
 HMS Jupiter

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  J. & G. Thomson, Clydebank
Kölinlasku:  26. huhtikuuta 1894
Laskettu vesille:  18. marraskuuta 1895
Palveluskäyttöön:  8. kesäkuuta 1897
Poistui palveluskäytöstä:  helmikuussa 1918
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 15. tammikuuta 1920
Tekniset tiedot
Uppouma:  16 060 t (max)
Pituus:  128 m (kokonaispituus)
Leveys:  23 m
Syväys:  8,2 m
Koneteho:  12 000 ihp
Nopeus:  16 solmua
Miehistöä:  672
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 12" Mk VIII -tykkiä kaksoistykkitorneissa 12 × QF 6" Mk III -tykkiä yksiputkisina asennuksina 16 × QF 12 naulan 12 cwt laivatykkiä yksiputkisina asennuksina 12 × QF 2 naulan tykkiä yksiputkisina asennuksina 5 × 18" torpedoputkea
HMS Jupiter oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1895 vesillelaskettu Majestic-luokan taistelulaiva.
Valmistus

Spencerin ohjelmaan kuuluvana alus tilattiin J. & G. Thomson Clydebankistä osana vuosien 1893-1894 laivasto-ohjelmaa ja sen köli laskettiin 26. huhtikuuta 1894. Alus laskettiin vesille 18. marraskuuta 1895 ja se valmistui toukokuussa 1897.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 1920.
Jennifer Eriksson

Jennifer Alexandra "Jenny" Eriksson (s. 23. heinäkuuta 1959 Helsinki) on suomalainen kouluratsastaja. Hän kilpaili Soulin olympialaisissa 1988 ja sijoittui kouluratsastuksen joukkuekilpailussa kuudenneksi sekä henkilökohtaisen kilpailun karsinnassa 39:nneksi. Hevosena hänellä oli My Way. Hän edusti seuratasolla Suomen Kenttäratsastusseuraa.
Ergotimos

| Ergotimos> Ἐργότιμος |
| --- | --- |
 Ergotimoksen valama ja Kleitiaan maalaama nk. François-vaasi, n. 570–565 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 500-luku eaa.?
Kuollut: 500-luku eaa.
Ammatti:  savenvalaja
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 570–560 eaa.
Taidesuuntaus:  mustakuviokeramiikka
Kuuluisimpia töitä:  François-vaasi
Ergotimos (m.kreik. Ἐργότιμος) oli antiikin kreikkalainen savenvalaja, joka teki attikalaista mustakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 570–560 eaa.
Ergotimoksen tunnetuin vaasi on voluuttikrateeri, joka tunnetaan nimellä François-vaasi. Sen samoin kuin monia muita hänen vaasejaan maalasi Kleitias.
Teoksia

Yksityiskohta François-vaasista, n. 570 eaa.
Jalusta, jossa Kleitiaan signeeraus, n. 570 eaa.
Sama jalusta ylhäältä.
Epäinhimillistäminen

Yhdysvaltojen Guantanamo Bayn vankileirin vankeja on väitetty kohdeltavan epäinhimillistävästi.
Epäinhimillistäminen eli dehumanisaatio on henkilön ihmisyyden kieltämistä.
Jaottelu

Epäinhimillistämisen muotoja ovat esineellistäminen, eläimellistäminen, demonisointi, biologisointi ja mekanisointi sekä ihmisten jakaminen yli- ja ali-ihmisiin. Esineellistämisessä ihminen nähdään esineenä, välineenä tai tavarana, jota voidaan esimerkiksi katsella tai käyttää hyväksi välittämättä hänen tunteistaan tai yksilöllisyydestään. Eläimellistämisessä ihmiseltä kiistetään hänen inhimilliset piirteensä, jotka nostavat hänet eläinten yläpuolelle, ja hänet esitetään irrationaalisena, hillittömänä ja sivistymättömänä. Demonisoinnissa ihminen rinnastetaan vaaralliseen demoniin, paholaiseen tai noitaan. Biologisoinnissa käytetään sairauteen, hygieniaan ja puhtauteen liittyviä vertauskuvia ihmisten vainoamisen yhteydessä. Mekanisoinnissa ihminen nähdään tunteettomana koneena tai robottina esimerkiksi teollisuustuotannossa.
Käyttö

Epäinhimillistämistä on käytetty historian aikana ryhmien marginalisoimisen sekä ryhmien välisen väkivallan, joukkosurmien ja kansanmurhien yhteydessä. Epäinhimillistämisellä estetään empatian ja säälin kokeminen toisia ja heidän kokemaansa kärsimystä kohtaan.
Esimerkkejä

Neuvosto-Venäjällä Vladimir Lenin vaati vihollisten tuhoamista ”haitallisina hyönteisinä”, ”täinä”, ”verenimijöinä”. Kirjailija, propagandisti Maksim Gorkin mukaan: ”Luokkavihaa tuli kasvattaa orgaanisen inhon kautta – –. Vihollinen piti nähdä alempana olentona.”.
Väinö Linnan Tuntemattomassa sotilaassa alikersantti Rokka vastaa Mie en tiiä. Mie en oo ampunt ko vihollissii kun häneltä kysytään miltä tuntuu ampua ihmistä.
Kirjallisuutta

Glover, Jonathan: Ihmisyys: 1900-luvun moraalihistoria.  ((Humanity: A moral history of the twentieth century, 1999.) Suomennos: Petri Stenman)  Helsinki:  Like: Suomen rauhanpuolustajat, 2003.  ISBN 952-471-020-X
Aiheesta muualla

Miika Hynninen: Pro gradu -tutkielma: Moraalin murtuminen natsi-Saksassa ja sen keskitysleireillä. Teologia.fi 4.6.2008.
Ercole, Sansone, Maciste e Ursus gli invincibili

| Ercole, Sansone, Maciste e Ursus gli invincibili |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Giorgio Capitani
Käsikirjoittaja:  Alessandro Continenza, Roberto Gianviti, Giorgio Cristallini
Tuottaja:  Giorgio Cristallini
Säveltäjä:  Piero Umiliani
Kuvaaja:  Carlo Bellero
Leikkaaja:  Roberto Cinquini
Lavastaja:  Pierfrancesco Ramacci
Pääosat:  Sergio Ciani, Renato Rossini, Nadir Moretti, Yann Larvor
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Espanja
Tuotantoyhtiö:  Senior Cinematografica, Productores Exhibidores Films
Ensi-ilta:  12. marraskuuta 1964 (Italia)
Kesto:  100 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  120 000 000 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ercole, Sansone, Maciste e Ursus gli invincibili (”Voittamattomat Herkules, Simson, Maciste ja Ursus”; esp. Combate de gigantes, ”Jättiläisten taistelu”; engl. Samson and the Mighty Challenge, ”Simson ja suuri haaste”) on vuonna 1964 valmistunut italialais-espanjalainen komediallinen seikkailuelokuva. Sen on ohjannut Giorgio Capitani. Peplum-lajityyppiä edustavan elokuvan neljää sankaria, Herkulesta, Simsonia, Macistea ja Ursusta esittävät Sergio Ciani (alias Alan Steel), Nadir Moretti (alias Nadir Baltimore), Renato Rossini (alias Red Ross) ja Yann Larvor.
Juoni

Herkules rakastuu kuningatar Nemean tyttäreen Omfaleen, joka on valinnut mielitietykseen prinssi Inorin. Pariskunta piilottaa oraakkelipatsaaseen kääpiön, joka kertoo Herkuleelle, että päästääkseen naimisiin Omfalen kanssa tämän on voitettava maailman vahvin mies Simson. Kuningatar lähettää viestinviejät hakemaan Simsonia, jonka seuraan liittyy kaksi muuta voimamiestä, Maciste ja Ursus. Hiuksensa menettänyt Simson häviää Herkuleelle, mutta lopussa Omfale ja Inor saavat toisensa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sergio Ciani  | … |  Herkules   |
|  Renato Rossini  | … |  Maciste   |
|  Nadir Moretti  | … |  Simson   |
|  Yann Larvor  | … |  Ursus   |
|  Luciano Marin  | … |  Inor   |
|  Hélène Chanel  | … |  ennustaja   |
|  Lia Zoppelli  | … |  kuningatar Nemea   |
|  Moira Orfei  | … |  Dalila   |
|  Arnaldo Fabrizio  | … |  kääpiö Mikron   |
|  Livio Lorenzon  | … |  Lico, Inorin isä   |
|  Nino Dal Fabbro  | … |  kuningatar Nemean neuvonantaja   |
|  Elisa Montes  | … |  Omfale   |
|  Maria Luisa Ponte  | … |  Diomira   |
|  Conrado Sanmartin  | … |  Alceo   |
|  Nino Marchetti  | … |  Lydian kuningattaren ensimmäinen lähettiläs   |
|  Carlo Tamberlani  | … |  Lydian kuningattaren toinen lähettiläs   |
|  Attilio Tosato  | … |  maanviljelijä   |
|  Valentino Macchi  | … |     |
Tuotanto

Espanjassa kuvattu Ercole, Sansone, Maciste e Ursus gli invincibili parodioi peplumgenreä tuomalla kaikki sen voimamiessankarit samalle näyttämölle. Elokuvan henkilöhahmot ovat karikatyyrisia ja dialogi tällä kertaa tahallisen huvittavaa. Lopussa suuri tappelukohtaus antaa myös showpainijoina esiintyneille päänäyttelijöille tilaisuuden osoittaa taitojaan.
Elokuvan materiaalia käytettiin uudelleen australialaisessa parodiafilmissä Hercules Returns (1992), jossa teatterinomistaja ystävineen dubbaa sen englanniksi.
Aiheesta muualla

Ercole, Sansone, Maciste e Ursus gli invincibili Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Roland Eriksson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Roland Eriksson |  Roland Eriksson |  Roland Eriksson |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten jääkiekko
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Wien 1977 |  |  |
|  Hopeaa | Göteborg 1981 |  |  |
|  Pronssia | Katowice 1976 |  |  |
Roland Eriksson (s. 1. maaliskuuta 1954) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti Ruotsin maajoukkuetta Kanada-cupissa 1976 ja viisissä MM-kilpailuissa, joissa hän saavutti kaksi MM-hopeaa ja yhden MM-pronssin. Katowicen MM-kilpailuissa 1976 hän teki kahdeksan maalia ja sai seitsemän syöttöpistettä. Wienin MM-kilpailuissa 1977 hän teki seitsemän maalia ja sai viisi syöttöpistettä, ja viimeisessä ottelussa Neuvostoliittoa vastaan hän teki kolme maalia, minkä ansiosta Ruotsi voitti 3–1 ja Neuvostoliitto jäi pronssille Tšekkoslovakian ja Ruotsin taakse. Eriksson voitti alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden vuonna 1972 sekä saavutti samassa ikäluokassa EM-hopeaa vuosina 1971 ja 1973.
Eriksson edusti kotimaassaan pääsarjatasolla IF Tunabrota, Leksands IF:ää, HV71:tä ja Västerås IK:ta. Hän voitti Leksandin joukkueessa Ruotsin-mestaruuden vuonna 1975. Hän pelasi Pohjois-Amerikassa kausina 1976-1979. NHL:ssä hän edusti Minnesota North Starsia ja Vancouver Canucksia sekä WHA:ssa Winnipeg Jetsiä, jossa hän voitti WHA:n mestaruuden vuonna 1979. Eriksson pelasi NHL:ssä kaikkiaan 193 runkosarjaottelua ja teki niissä 48 maalia ja sai 96 syöttöpistettä sekä pelasi pudotuspeleissä kaksi ottelua, joissa hän teki yhden maalin. WHA:ssa hän pelasi runkosarjassa 33 ottelua, joissa hän teki viisi maalia ja sai kymmenen syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä kymmenen ottelua, joissa hän teki yhden maalin ja antoi neljä maalisyöttöä.
Eresos

| Eresos> Ἔρεσος |
| --- | --- |
 Eresoksen akropolis eli nykyinen Víglan kukkula.
Sijainti
 Eresos
Koordinaatit:  39°7′59″N, 25°56′8″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Skála Eresoú, Eresós-Ántissa, Lesbos, Pohjois-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Lesbos, Aiolis
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eresos (m.kreik. Ἔρεσος, joskus myös Eressos, Ερεσσός, lat. Eresus tai Eressus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Lesboksen saarella Kreikassa. Se sijaitsi saaren kaakkoisrannikolla noin neljä kilometriä etelään nykyisestä Eresóksen kylästä.
Maantiede

Antiikin Eresos sijaitsi noin 92 kilometriä länteen Mytilenestä (ja nykyisestä Mytilínistä), suurin piirtein nykyisen Eresóksen ranta-asutuksen Skála Eresoún kylän paikalla. Kaupungin akropoliina eli linnavuorena toimi nykyisin nimillä Vígla ja Kástro tunnettu kukkula merenrannalla heti Skála Eresoún itäpuolella. Kaupunkivaltion alueen pohjoispuolella sijaitsi Antissan kaupunkivaltio.
Historia

Eresos oli lesboslaisen pentapoliin jäsen eli yksi saaren viidestä merkittävimmästä kaupungista (muut olivat Mytilene, Methymna, Antissa ja Pyrrha). Kaupungin nimi on -(s)sos-päätteineen esikreikkalainen eli saaren asuttaneiden aiolialaisten kreikkalaisten tuloa edeltävä. Kreikkalaisessa mytologiassa Eresos sai nimensä samannimisestä Lesboksen kuningas Makarin pojasta.
Peloponnesolaissodan aikaan vuonna 428 eaa. Eresos liittyi Mytilenen kapinaan Ateenan valtaa vastaan, mutta joutui hieman tämän jälkeen antautumaan Ateenan joukkoja komentaneelle Pakheelle. Kaupunki kapinoi uudelleen vuonna 412 eaa. ja joutui jälleen alistetuksi. Pian tämän jälkeen tapahtuneen kolmannen kapinan jälkeen ateenalaiset piirittivät kaupunkia, mutta joutuivat luopumaan hankkeesta seuratakseen spartalaisia Hellespontokselle. Thrasybulos sai vallattua kaupungin takaisin Ateenalle vuonna 392 eaa., vaikka menettikin useita laivoja.
Runoilijatar Sapfo (600-luku eaa.) oli kotoisin Eresoksesta. Hän on antiikin tunnetuin naispuolinen runoilija, ja antanut nimensä ja samalla koko saaren nimen sapfiselle eli lesbolaiselle rakkaudelle. Kaupungista olivat kotoisin myös peripateettisen koulukunnan filosofit Theofrastos, jonka alkuperäinen nimi oli Tyrtamos, sekä Fanias (300-luku eaa.). Kummatkin olivat Aristoteleen oppilaita. Theofrastos tunnetaan muun muassa luonnontutkijana, joka kirjoitti kasveista ja kivilajeista. Runoilija Arkhestratos kirjoitti, että jos jumalat ikinä syövät jauhoja, he lähettävät Hermeen ostamaan sitä Eresoksesta. Eresoksen tiedetään lyöneen omaa rahaa.
Eresos oli olemassa ainakin vielä Plinius vanhemman aikana ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Varhaiskristillisellä kaudella alueelle rakennettiin kaksi basilikakirkkoa. Bysanttilaisella kaudella 1300-luvulla kaupungin akropoliille rakennettiin linna. Se päätyi vuonna 1355 saarta tuosta vuodesta hallinneen genovalaisen Gattilusion (Gateluzzien) suvun haltuun. Linna oli käytössä osmanivallan alkuun vuoteen 1462 saakka, mutta ei enää tämän jälkeen.
Eresoksen alueella on suoritettu vain vähän arkeologisia kaivauksia. Arkeologisten kohteiden kartoitusta on tehty muun muassa 1900-luvun alkupuolella sekä 1990-luvulla.
Rakennukset ja löydökset

Kaupungin akropoliilla eli Víglan kukkulalla on joitakin jäänteitä antiikin aikaisista linnoitusmuureista ja muista rakennuksista. Vanhimmat jäänteet ovat arkaaiselta kaudelta ja muut antiikin jäänteet pääosin klassiselta ja hellenistiseltä kaudelta. Pääosa kukkulalla olevista jäänteistä on peräisin bysanttilaisen ja genovalaisen ajan linnasta. Kaupungin alueella on säilynyt jäänteitä myös muun muassa sen satamasta sekä roomalaisen ajan sisterneistä eli vesisäiliöistä. Esihistorialliselta ajalta on löydetty joitakin ruukunsirpaleita.
Kirjallisten lähteiden perusteella kaupungissa tiedetään olleen muun muassa agora, prytaneion, teatteri ja stadion sekä Apollonille, Athenelle, Dionysokselle ja Poseidonille omistetut temppelit.
Kaupungin alueen esinelöytöjä on nykyisessä kylässä Eresóksen arkeologisen kokoelman nimellä toimivassa museossa, joka perustettiin vuonna 1931.
Sapfo. Heva Coomans, 1894.