stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metafiktio
Metafiktion rinnakkaistermejä ja vertauskuvia

Metafiktion ohella kokeellisesta kirjoittamisesta on käytetty monenlaisia muitakin termejä, kuten "introvertti romaani", "irrealismi", "the self-begetting novel", "surfiction" (Raymond Federman), "the literature of exhaustion" (John Barth), "metalepsis" (Gérard Genette) sekä ”uusi romaani” (Nouveau Roman). Samoin Oulipo-kirjailijoiden, kuten Italo Calvinon, Georges Perecin ja Raymond Queneau'n kielelliset kokeilut ovat metafiktiota. Metafiktiota tutkinut Mika Hallila nimeää suosituiksi tutkimuskohteiksi edellä mainittujen lisäksi muun muassa Jorge Luis Borgesin, Umberto Econ ja Vladimir Nabokovin kaunokirjalliset teokset.
Metataidetta – taulua taulussa, näytelmää näytelmässä, romaania romaanissa – nimitetään myös sisäkkäisteoksiksi. Ranskalainen termi mise en abyme tulee lähelle metafiktion käsitettä. Sitä on tutkinut Lucien Dällenbach väitöskirjassaan Le Récit spéculaire. Contribution à l'étude de la mise en abyme (1977). Sana "abyme" tarkoittaa sananmukaisesti vaakunakilven keskusta, joka sisältää samat kuvat kuin kilven ulommainen reuna. André Gide otti tämän sanan käyttöön kuvaamaan sisäkkäisteoksia. Dällenbach lainaa Giden kirjoitusta vuodelta 1893, jossa tämä luettelee erilaisia sisäkkäisteoksia: William Shakespearen Hamletissa on näytelmä näytelmän sisällä ja J. W. von Goethen Wilhelm Meisterin oppivuosissa sisäkkäisteos on marionettikohtaus tai linnanjuhlat.
Tarina tarinassa -rakenne on myös tyypillinen arabialaisille saduille.
Periaate on tuttu myös venäläisistä nukeista, jonka sisältä paljastuu aina pienempi nukke. Metafiktion vertauskuvana käytetään usein myös Möbiuksen nauhaa, jonka sisä- ja ulkopuoli lomittuvat yhteen niin, ettei niitä voi erottaa. Dällenbach suosii peili-metaforaa selostaessaan mise en abyme -rakennetta: taide katsoo tavallaan peiliin.
Sisäkkäisrakennetta voidaan verrata myös pars pro toto -ilmaukseen ja synekdokee-kielikuvaan. Synekdokee on metonymian alalaji, kielikuva, jossa osa edustaa suurempaa kokonaisuutta.
Metafiktio maalaustaiteessa

Kuuluisa esimerkki maalaustaiteen metateoksista on Diego Velázquezin maalaus Hovinaiset (1656). Taulun etualalla on maalari ja hänen telineensä. Päähenkilöt nähdään vain taustalla olevan peilin kautta. Kyseessä on siis maalaus maalaamistapahtumasta.
Toinen esimerkki on René Magritten maalaus Ceci n’est pas une pipe (1928–1929, Tämä ei ole piippu). Magritten taulu kyllä esittää piippua, mutta se ei ole piippu vaan vain kuva piipusta. Sisäkkäistaulu löytyy myös Magritten teoksesta Deux mystères (1966, Kaksi mysteeriota).
Metafiktio elokuvassa

Elokuvassa, kuten muissakin taiteenlajeissa, metafiktion käyttö on yleistynyt vasta viime vuosikymmeninämilloin?. 1900-luvun alkupuoliskolla se on siis ollut harvinaista. Tosin jo Hollywood-komedian varhaisvaiheissa yhtenä temppuna on ollut kameraan katsominen, jota muissa kuin dokumentaarisissa elokuvissa yleensä pidetään tyylirikkeenä. Esimerkki tästä on Ohukainen ja Paksukainen -elokuvat, joissa Oliver Hardyn maneerina on katsoa yleisön myötätuntoon vetoavasti, kun hänen koomikkoparinsa Stan Laurel koheltaa vieressä.
Yleisöön katsominen on yksi elokuva- ja näyttämötaiteen keinoista ylittää yleisön ja fiktiivisen esityksen välinen muuri, jota kutsutaan neljänneksi seinäksi. Amerikkalaisissa komedioissa tarkoituksena oli kuitenkin ennemmin luoda koominen vaikutus kuin tuoda ilmi tarinan fiktiivisyys ja särkeä fiktion illuusio, jotka yleensä ovat metafiktion tavoitteita. Vasta myöhemmin, esimerkiksi 50-luvun lopulla aloittaneen ranskalaisen elokuvaohjaajan Jean-Luc Godardin tuotannossa kameraan katsominen on yksi lukuisista elokuvallisista keinoista tuoda ilmi tarinoiden fiktiivisyys. Näin on myös amerikkalaisen elokuvaohjaajan ja näyttelijän Woody Allenin tuotannossa, jossa Annie Hall (1977) tarjoaa runsaimman määrän esimerkkejä elokuvallisen metafiktion keinoista. Niissä täyttyy selvästi myös William H. Gassin tekemän metafiktion määritelmän ajatus – todellisuuden ja fiktion suhteen kyseenalaistaminen: esimerkiksi omaa itseään esittävä henkilö (Marshall McLuhan) vedetään kuvan ulkopuolelta keskelle fiktiivistä väittelyä.
Vaikka metafiktion joukkoon luetaan usein elokuvia elokuvanteosta, metafiktio edellyttää kuitenkin tietoista viittaamista fiktion luomiseen. Erittäin harvinaisia ovat elokuvat, joissa yritetään yhtä aikaa kuvata sekä tarinaa itseään että saman tarinan tekemistä. Kyseessä on nimenomaan yritys, koska tällaista itseensä viittaamista on vaikea täydellisesti kuvata. Tämän tuo humoristisesti ilmi Spike Jonzen elokuva Adaptation. Minun versioni (engl. Adaptation., 2002). Tätä mahdottomuutta symboloi elokuvassa mytologinen käärme Ouroboros, joka syö omaa häntäänsä. Adaptation sisältää muutenkim tyypillisiä metafiktion elementtejä: tarinan päähenkilönä on Charlie Kaufman, jolle elokuvan oikea käsikirjoittaja on antanut nimensä.
Metafiktion rajamailla liikutaan myös Mel Brooksin vuoden 1974 elokuvassa Villiä hurjempi länsi (engl. Blazing Saddles), jonka loppuvaiheissa kuvataan tunnettua elokuvateatteria esittämässä ensi-iltaa elokuvasta Villiä hurjempi länsi.
Metafiktiivisyyttä edustaa myös Marc Forsterin elokuva Aidosti outoa (Stranger than Fiction) vuodelta 2006: päähenkilö tulee tietoiseksi siitä, että hän on romaanihenkilö.
Kirjallisuutta

Bareis, J. Alexander – Grub, Frank Thomas (toim.) (2010). Metafiktion: Analysen zur deutschsprachigen Gegenwartsliteratur. Kadmos, Berlin. ISBN 978-3-86599-102-7
Currie, Mark (toim.) (1995). Metafiction. Longman: London and New York.
Dällenbach, Lucien (1977). Le récit spéculaire. Contribution à l'étude de la mise en abyme. Thèse présentée à la facultée des lettres de l'Université de Genève pour obtenir le grade de docteur ès lettres. Editions du Seuil. Paris.
Dällenbach, Lucien (1989). The Mirror in the Text. Translated by Jeremy Whoteley with Emma Hughes. Polity Press. Oxford.
Foucault, Michel (1982 [1973]). This is Not a Pipe. Berkeley – Los Angeles – London: University of California Press.
Hallila, Mika (2001). "Antiromaanista valtavirtaan: metafiktion käsite ja sen käyttö kirjallisuudentutkimuksessa." — Kohti ymmärtävää dialogia, s. 118–130. Toim. Mika Hallila ja Tellervo Krogerus. Kirjallisuuden tutkijainseuran vuosikirja 54. Suomalaisen kirjallisuuden seura. Helsinki.
Hallila, Mika  (2004). "Mitä metafiktio reflektoi?" — Katkos ja kytkös. Modernismin ja postmodernismin suhde traditioon, s. 207–219. Toim. Katriina Kajannes, Leena Kirstinä ja Annika Waenerberg. Suomalaisen kirjallisuuden seura. Helsinki.
Hallila, Mika (2006). Metafiktion käsite. Teoreettinen, kontekstuaalinen ja historiallinen tutkimus. Joensuu: Joensuun yliopiston humanistisia julkaisuja 44. Joensuun yliopisto.
Kukkonen, Karin – Klimek, Sonja (2011). Metalepsis in Popular Culture. (Narratologia, 28.) Berlin: De Gruyter. ISBN 978-3-11-025278-1 ISSN 1612-8427
Scholes, Robert (1979). Fabulation and Metafiction. Urbana – Chicago – London: University of Illinois Press.
Sterne, Laurence (1998). Tristram Shandy – elämä ja mielipiteet. Suomentanut Kersti Juva. Helsinki: WSOY.
Waugh, Patricia (1984). Metafiction: A Theory and Practice of Self-Conscious Fiction. London and New York: Routledge.
Aiheesta muualla

Metafiktio, Tieteen termipankki
www.eng.fju.edu.tw/Literary_Criticism/postmodernism/metafiction.htm (englanniksi)
Diego Velázquez: Hovinaiset, öljy, 1656.
Hippiliike

Hippityyliin pukeutunut mies. Kuva Venäjän Nezhitinossa vuonna 2005 järjestetystä Rainbow Gathering -tapahtumasta.
Hippiliike (englannin sanasta hippies) on 1960-luvulla voimakkaasti vaikuttanut nuorisokulttuuri ja protestiliike, joka vastusti sotaa ja kapinoi keskiluokkaisia ja konservatiivisia arvoja vastaan.
Hippiliikkeen ihanteita olivat rauhanaate, suvaitsevaisuus, "tajunnanlaajentaminen" huumeilla ja ”vapaa rakkaus” eli kapinointi vallinnutta tiukkaa seksuaalinormistoa vastaan. Liikkeen jäsenten keskeisiä ulkoisia tunnusmerkkejä olivat värikkäät vaatteet ja miehillä tuolloin epätavalliset pitkät hiukset.
Hippiliike oli osa laajempaa 1960-luvun kulttuurista ja poliittista kuohuntaa. 1970-luvun aikana alkuperäinen hippiliike hiipui, mutta sen perintö on jäänyt vaikuttamaan eräissä myöhemmissä nuorisokulttuureissa ja protestiliikkeissä.
Etymologia

Sana hippi (engl. hippie) tulee afroamerikkalaisissa jazzklubeissa 1940- tai 1950-luvulta alkaen käytetystä adjektiivista hip, jolla tarkoitettiin tietoisuutta uusimmista trendeistä. Trenditietoinen henkilö oli hipster, josta hippie oli diminutiivimuoto. Jotkut lehtimiehet alkoivat 1960-luvulla käyttää sanaa San Franciscoon syntyneestä vastakulttuurista, minkä jälkeen se levisi yleiseen käyttöön ja yhdistyi yksinomaan kyseiseen vastakulttuuriin. Hipit harvoin kuitenkaan itse käyttivät tätä nimitystä itsestään.
Historia > Tausta

Hippiliikkeen esimuotoja on tunnistettu eräissä 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun kulttuuriliikkeissä, kuten saksalaisessa Lebensreformissa. Varsinainen hippiliike syntyi Yhdysvalloissa 1960-luvun alussa beatnik-liikkeen ja folkmusiikkipiirien pohjalta. Eräs hippikulttuurin syntymän kannalta tärkeä tekijä oli Jack Kerouacin vuonna 1957 julkaistu kirja Matkalla, jossa tekijä kertoi omakohtaisista yhteiskunnan ulkopuolelta kerätyistä kokemuksistaan ja tämän elämän mukanaan tuomasta vapaudesta sekä päihdekokeiluista. Kirja tarjosi nuorisolle houkuttelevan kuvauksen vaihtoehtoisesta maailmasta, ja siitä tuli suosittu.
Psykedeelisen kulttuurin keskeisimpiä henkilöitä Yhdysvalloissa oli Harvardin yliopiston psykologian professorina toiminut Timothy Leary, joka kokeili persoonallisuuden muutosten tutkimuksissaan henkilökohtaisesti sekä LSD:n että psilosybiinin käyttöä. LSD:n tuoma kokemus lähenteli Learyn mielestä uudelleensyntymistä.
Vuonna 1963 professori Leary erotettiin virastaan kielteisen julkisuuden takia. Hän perusti ”Sisäisen vapauden kansainvälisen liiton” ja vakuuttui yhä enemmän psykedeelien myönteisestä vaikutuksesta ihmisten henkisessä kehityksessä. Learyllä oli vahva kytkös seuraavien vuosien yhdysvaltalaisiin hippeihin.
Historia > Hippiliikkeen synty ja kukoistus

Hippiliikkeen katsotaan kiteytyneen ja saaneen nimensä San Franciscossa sijaitsevassa Haight-Ashburyn kaupunginosassa noin vuosina 1965–66. Myös Kalifornian toiseen suurkaupunkiin, Los Angelesiin, muodostui hippiyhteisö. Haight-Ashburyn löysivät 1960-luvun alkupuolella beatnikit, jotka olivat paenneet pois läheiseltä North Beachilta vuokrien nousun ja lisääntyvän turismin jaloista. Paikka veti puoleensa myös yliopistokaupunki Berkeleyn radikaaleja, muusikoita ja eri alojen taiteilijoita, ja siitä kehittyi vapaamielinen ja monirotuisten ihmisten täyttämä vastakulttuurin keskus. Tämä yhteisö houkutteli joukkoonsa myös kotinsa monista eri syistä jättäneitä nuoria. 1800-luvulla rakennetut hatarat ja ränsistymään päässeet vuokratalot kelpasivat edullisuutensa takia asunnoiksi hipeille ja beatnikeille. Vuoden 1966 aikana hipeistä tuli Haight-Ashburyn suurin väestöryhmä.
Ensimmäinen San Franciscon hippiyhteisön suuri tapahtuma oli Human Be-In -niminen katujuhla tammikuussa 1967. Tilaisuutta mainostettiin suurin julistein ”Heimojen kokoontumisena”. Tarkoituksena oli yhdistää hipit, kansalaisoikeustaistelijat ja erilaiset radikaalit ryhmittymät toisiinsa. Näin yhdistyneellä vaihtoehtokulttuurilla uskottiin olevan paljon paremmat mahdollisuudet vaikuttaa tulevaisuuteen. Golden Gate Parkin nurmikoille levittäytyneet 30 000 ihmistä seurasivat tapahtumaa kuunnellen paikallisten yhtyeiden happorockia ja nauttien tarjolla olevaa ilmaista marihuanaa. Tilaisuus ei yleisömenestyksestä huolimatta pystynyt yhdistämään vastakulttuurin eri ääripäitä toisiinsa.
Kukkaistietoisuuden voimaa alettiin tietoisesti hyödyntää Human Be-inin saaman myönteisen vastaanoton jälkeen. Alun perin maanalaiset pienet lehdet kuten San Francisco Oracle ja Los Angelesista tuleva Free Press levisivät hippikulttuurin mukana maanlaajuisiksi. Ne antoivat täyden tukensa suunnitteilla olevalle Montereyn popfestivaaleille. Monterey Pop suunniteltiin epäkaupalliseksi tapahtumaksi, jota varten perustettiin tilapäinen organisaatio hoitamaan asioita musiikkipromoottorien sijasta. Monterey Popin johtokunnassa istuivat muun muassa Paul McCartney, Brian Jones, Mick Jagger, Brian Wilson ja Donovan. Yksi konsertin esiintyjistä oli kitaristi Jimi Hendrix, joka suoritti samalla läpimurtonsa Yhdysvalloissa. Tapahtuma järjestettiin 16.–18. kesäkuuta, ja se houkutteli yli 200 000 kuuntelijaa paikalle.
Historia > Kaupallistuminen

Samainen kesä nimettiin ”rakkauden kesäksi”, jonka myötä San Franciscon hipit nousivat kansainväliseen maineeseen ja julkisuuteen. Tuhansia nuoria kulkeutui kyseisen kesän aikana hippikommuunien keskuspaikaksi muotoutuneen Haight-Ashburyn liepeille tarkoituksenaan päästä nauttimaan vapaasta elämäntavasta. Heidän unelmansa jäivät vaille täyttymystä. Paikallinen yli 15 000 hipin muodostama ydinjoukko ei halunnut jakaa aluetta, ja ”nokkimisjärjestys” karkotti suurimman osan uusista tulokkaista kaduille. Väestön määrä paisui 75 000:een. Huumeiden välittäjät ja sutenöörit hyötyivät syntyneestä tilanteesta houkutellen asunnottomia nuoria mukaan omiin käyttötarkoituksiinsa.
Kaupallisuus tunkeutui saman kesän aikana Haight-Ashburyyn. Turistibussit ilmestyivät katukuvaan. Uteliaat matkailijat halusivat nähdä kirjaviin vaatteisiin pukeutuneita hippejä ja tehdä ympäristöön tutustumiskäyntejä. Voimakas kaupallistuminen iski kyntensä myös psykedeeliseen musiikkiin ja niiden esittäjiin. Alkuperäiseen ajatukseen kuulunut ”tähteyden vierastaminen” alkoi vaihtua yhä useamman muusikon kohdalla maineen, rahan ja suurten yleisömäärien tavoitteluksi. Markkinavoimat puristivat psykedeliasta yhä viihteellisempää kulutushyödykettä.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | All across the nation Such a strange vibration People in motion There's whole generation with a new explanation People in motion | ” |
– Scott McKenzien tulkitseman ”San Franciscon” kertosäe, joka yhdisti kymmenet eri kansakunnat ympäri maailmaa viettämään rakkauden kesää. 
The Mamas & the Papas -yhtyeen johtohahmo John Phillips teki kukkaiskansan aatteen ja ulkoisen olemuksen innoittamana laulun, jonka nimeksi tuli ”San Francisco”. Laulun sai esitettäväkseen jokseenkin tuntematon Scott McKenzie. Hippiaatteen ja pasifismin tunnuslauluksi noussut ”San Francisco” kuljetti rauhansanomaa ympäri maailmaa, ja siitä tuli yksi vuoden 1967 suurimmista hiteistä. Sitä myytiin yli 7 miljoonaa kappaletta. Samasta aiheesta ideansa ammentanut The Flowerpot Men sai maistaa hetkellistä menestystä laulullaan ”Let's Go to San Francisco”. Hippikesän huumaa hyödynsi myös Eric Burdon and The Animals kappaleella ”San Franciscan Nights”, joka oli omistettu Friscon öille ja siellä liikkuville poliiseille, Helvetin enkeleille ja kukkaislapsille.
Historia > Vietnamin sotaa vastaan

Vietnamin sodan vastustaminen oli hippiliikkeen keskeisimpiä yhteisiä poliittisia tavoitteita. Yhdysvaltain rahoittaessa vuoden 1967 sotatoimiaan 24 miljardin dollarin budjetilla laajeni myös sotaa vastustava rauhanliike. Nuoret miehet polttivat sotilaspassejaan eri puolilla Yhdysvaltoja, ja jotkut pakenivat kutsuntoja Kanadaan.
Historiallisesti merkittävämmäksi sodanvastaiseksi protestiksi nousi lokakuussa 1967 Pentagonin ympärillä tapahtunut mielenosoitus, johon on uskottu osallistuneen arviolta 100 000 ihmistä. Eri puolilta Yhdysvaltoja tulleisiin suuriin hippijoukkoihin oli liittynyt sotaveteraaneja, mustia nationalisteja, opiskelijoita, radikaaliryhmiä, useita eri naisjärjestöjä sekä kansalaisia kaikista yhteiskuntaluokista. He vaativat Yhdysvaltoja vetämään joukkonsa pois Vietnamista. Mielenosoittajien määrä ja heidän pilkallinen iskulauseensa ”Hei LBJ, kuinka monta nuorukaista tapatat tänään!” murensi presidentti Lyndon B. Johnsonin arvovaltaa ja järkytti koko kansakuntaa. Uutistoimistot ja lehdistö levittivät kuvia vastakulttuurin protestimarsseista ja mielenosoittajien ”Rakasta, älä sodi”(”Make love, not war”) -kilvistä, joista tuli hippikulttuurin tunnuslause. Mielenosoitukset muuttivat Yhdysvaltain politiikan suuntaa Vietnamissa.
Historia > Muualla maailmassa

Hippiliike levisi kesällä 1967 myös Eurooppaan. Eurooppalaisen hippikulttuurin keskuksia olivat muun muassa Lontoo ja muut Britannian kaupungit, joissa pitkiä hiuksia ja boheemeja tapoja suosinut rock- ja blueskulttuuri oli valmistellut hipeille tietä jo muutaman vuoden ajan. Sen lisäksi merkittäväksi hippikeskukseksi nousi Amsterdam. Jugoslavia sen sijaan julisti sodan hippejä vastaan, ja Kreikka kielsi epäsiististi pukeutuneilta turisteilta pääsyn maahan. Ranskassa kukkaiskulttuuri jäi yksittäisten boheemien ilmiöksi. Intia oli länsimaalaisten hippien yleinen matkakohde 1960-luvun puolivälin tienoilla. Hipit lähtivät Intiaan hakemaan oppia itämaisista uskonnoista ja opeista. Lisäksi he olivat tervetulleita ja edullinen hintataso oli monien mieleen, mikä johtikin erityisesti Goan alueella länsimaisten hippiyhteisöjen nousuun rannoille. Hippiturismin vähennyttyä jäi alueelle vielä hippejä, jotka olivat asettuneet sinne asumaan. Näiden hippiyhteisöjen harrastukset musiikki, jooga, päihteet ja sodanvastaisuus keräsivät paikalle myös israelilaisia, jotka joko välttelivät asevelvollisuutta tai olivat sen suorittaneet ja halusivat muuta ajateltavaa. Rannalla järjestetyistä juhlissa musiikki myös kehittyi 1970–1980-luvulla Goa trance -tyyliksi, joka on psykedeelistä elektronista musiikkia.
Historia > Liikkeen hiipuminen

Woodstock oli hippiajan huipentuma.
Kristianian vapaakaupunki jäi elämään hippikauden jälkeenkin.
Monet San Franciscon hippiyhteisön jäsenet katsoivat jo vuoden 1967 syksyllä liikkeensä alkuperäisen idean vesittyneen niin paljon, että he järjestivät hippiliikkeen vertauskuvalliset hautajaiset Haight-Ashburyssa saman vuoden lokakuussa.
Liike ei kuitenkaan kuollut, vaan saavutti suurimman laajuutensa emämaassaan vuonna 1968, jolloin tehdyn tutkimuksen mukaan 0,2 prosenttia amerikkalaisista ilmoitti olevansa hippejä. Saman vuoden alkupuolella osa hipeistä organisoitui heihin liittyneiden vasemmiston opiskelijaradikaalien, vapautusliikkeiden aktivistien ja taiteilijoiden kanssa perustaen kansainvälisen nuorisopuolueen YIP:n (Youth International Party), joka oli valmiimpi poliittiseen toimintaan. Heitä johdatti käsitys, että kunkin yksilön tajunnanlaajennus johtaisi lopulta yhteiskunnalliseen muutokseen. YIP:n protesti ei ollut kovin yhteiskunnallista, vaan sen on sanottu perustuneen lähinnä vandalismin ja erilaisten ruokottomuuksien varaan.
Woodstockin (1969) ja Englannin Isle of Wightin (1970) valtavat rockfestivaalit edustivat suurimmalle osalle ihmisistä eräänlaista hippiliikkeen loppuhuipentumaa. Liike itsessään ei kuitenkaan kuollut, vaan jatkoi toimintaansa ympäri maailmaa pienemmässä mittakaavassa. 1971 perustettu Christianian vapaakaupunki Kööpenhaminan lähettyvillä on tullut tunnetuksi vaihtoehtoisen asumistyylin tarjoajana ja hippihenkisten nuorten kokoontumispaikkana.
Hippiliikkeen eri puolia > Vapaa rakkaus

Hipit ottivat seksiin avoimen ja ihanteellisen asenteen. Se oli täysin vallankumouksellista 1960-luvun alun konservatiivisessa Amerikassa, jossa seksiä pidettiin yhä yksityisasiana. Hipeille seksi oli vapaata ja nautinnollista itseilmaisua, eikä siveetöntä, synnillistä tai salattavaa, kuten edelliselle sukupolvelle. Hippien ”vapaan rakkauden” ihanteeseen kuului ajatus rakkauden ja seksin yhteydestä sekä käsitys, jonka mukaan seksiin kuului sekä vapaus valita kumppani että vapaus valtakulttuurin säännöistä ja moraalista. Kahdenväliset suhteet kyllä hyväksyttiin, mutta niitä ei enää pidetty ainoana hyväksyttävänä suhdemuotona. Jotkut hipit pitivät mustasukkaisuutta ja omistushalua kielteisinä tunteina, jotka eivät kuuluneet rakkaussuhteisiin. Hipit hyväksyivät myös luonnollisen alastomuuden sekä itsetyydytyksen. Hippiliikkeen myötä Amerikassa alkoi ”seksuaalinen vallankumous”, joka salli myös nuorille naisille esiaviollisen seksin. Toisaalta monet hippimiehet halusivat yhä ylläpitää perinteisiä sukupuolirooleja taloudenhoidossa, mikä sai monet naiset pettymään hippikommuunien elämään.
Hippiliikkeen eri puolia > Musiikki

Rockmusiikki kehittyi 1960-luvun nuorisoliikkeen pohjalta ja samalla ruokki sitä. Toisin kuin huumeet ja seksi, rock oli luonteeltaan yhteisöllistä, joten siitä tuli hipeille kulttuurisen viestinnän tärkeä kanava. Yhdysvaltain rock-kulttuuri alkoi muuttua vuonna 1963 The Beatlesistä alkaneen ”brittiläisen invaasion” myötä. Samaan aikaan maassa voimistui folkmusiikkiliike, jonka piirissä hippiliikkeen kannalta yksi näkyvimmistä artisteista oli kantaa ottava Joan Baez. 1960-luvun puolivälissä rockiin alkoi tulla psykedeelisiä elementtejä, jotka osittain perustuivat tuolloin nuorison suosioon nousseisiin kannabikseen ja LSD:hen. Hippiliikkeen yhdessä keskuspaikassa, San Franciscon Haight-Ashburyssä, perustettiin muun muassa yhtyeet Big Brother and the Holding Company, Grateful Dead ja Jefferson Airplane. Näiden lisäksi hippiajan suurimmiksi rocktähdiksi nousivat esimerkiksi Janis Joplin ja Jimi Hendrix, joiden ennenaikaiset huumekuolemat myös muodostuivat joillekin hippiliikkeen liiallisuuksien symboleiksi. Hippiliikkeen tärkeiksi kokoontumistilaisuuksiksi ja jopa huippukohdiksi muodostuivat vuodesta 1967 alkaen järjestetyt suuret musiikkifestivaalit, etenkin Montereyn popfestivaali ja Woodstock. 1960-luvun lopulla kovaääninen psykedeelinen rock alkoi korvautua pehmeämmällä ja introspektiivisemmalla musiikilla, jota esittivät laulaja-lauluntekijät kuten James Taylor, Carly Simon, Cat Stevens ja Joni Mitchell.
Hippiliikkeen eri puolia > Huumausaineet

Hipit suhtautuivat myönteisesti luonnollisina pitämiinsä huumausaineisiin, kuten kannabikseen, LSD:hen, psilosybiiniin, peyoteen ja meskaliiniin. Näitä aineita käytettiin sekä nautinnon vuoksi että henkilökohtaisena ja hengellisenä itsetutkiskeluna tajunnan laajentamiseksi. Kovia synteettisiä huumeita, kuten heroiinia, kokaiinia ja amfetamiinia, hippiliikkeessä sen sijaan karsastettiin, sillä niitä pidettiin haitallisina mielelle ja ruumiille.
Huumekulttuurin nopeaa kasvua Yhdysvalloissa ruokki huumeiden helppo saatavuus sekä hipeille tärkeiden rockartistien huumemyönteisyys. Näkyvimpiä psykedeelien enteogeenisen ja vallankumouksellisen käytön puolestapuhujia oli entinen Harvardin professori Timothy Leary. LSD:n suosion kasvu vastakulttuuripiireissä johti kuitenkin aineen kieltämiseen ja voimakkaaseen valistuskampanjaan huumeita vastaan. Vaikka useimpien hippien suhtautuminen koviin huumeisiin oli aluksi torjuvaa, moni heistä siirtyi kuitenkin käyttämään niitä myöhemmin. Tämä lisäsi hippiyhteisöjen rappiota ja toi niihin väkivaltaa.
Hippiliikkeen eri puolia > Yhteiskunnallisuus

Hippejä yhdisti yleisesti valtakulttuurin ja establishmentin vastaisuus ja etenkin huumelakien ja Vietnamin sodan vastustaminen. Hippikulttuuri syntyi Yhdysvalloissa keskelle vakavia yhteiskunnallisia konflikteja, kuten taistelut kansalaisoikeuksista, kylmä sota, Vietnamin sota ja ydinaseiden vastaisuus. Hipit ottivat usein kantaa yhteiskunnallisiin asioihin ja tukivat aikakaudelle ominaisia poliittisia liikkeitä, vaikka poliittinen aktivismi ei ollutkaan hippikulttuurin keskeinen teema. Hippejä osallistui protestitapahtumiin, marsseihin ja joidenkin poliittisten liikkeiden toimintaan. Moni hippi kannatti uusvasemmistoksi nimitettyä liikettä. Toisaalta jotkut hipit nimenomaan torjuivat kaikenlaisen poliittisen aktivismin. Yhteiskunnallisesti tärkeintä hipeille oli rakkaus ja siitä seuraava väkivallattomuuden aate, joka johti heidät sodanvastaisuuteen. Hipit vastustivat myös materialismia ja pitivät rahaa merkityksettömänä hyödykkeenä, jota ei pidä tavoitella. Hipit tukivat myös ympäristöliikettä.
Jotkut hipit noudattivat Timothy Learyn ohjetta jättäytyä ulos (drop out) valtavirtayhteiskunnan konventioista. Hipit perustivat kaupunkeihin ja maaseudulle tuhansia vaihtoehtoisia kommuuneja, joissa elettiin vapaata ja tasa-arvoista hippielämää. Useimmat hippikommuunit olivat lyhytikäisiä, mutta osa niistä on säilynyt 2000-luvulle saakka.