Rauhansanalaisuus
Synty

Pikkuesikoisuuden eli rauhansanalaisuuden perustajan voidaan katsoa olevan John Lumijärvi, jonka johdolla pikkuesikoisuus erkani esikoislestadiolaisuudesta 1902–1903 Amerikassa. Esikoislestadiolaisuuden pääsuuntausta Amerikassa johti tuolloin Olli Matoniemi. Tuon hajaannuksen jälkeen Amerikan uusheränneet liittyivät John Lumijärven johtamaan pikkuesikoisuuteen.
Vuodesta 1908 lähtien osa Amerikan vanhoillislestadiolaisista ryhtyi järjestämään "suuria seuroja" yhdessä pikkuesikoisten ja uusheränneitten kanssa. Suurseuratoimintaan mukaan lähteneitä vanhoillislestadiolaisia ryhdyttiin kutsumaan "suurseuralaisiksi". Suurseuralaisia kutsuttiin joskus myös "haalilaisiksi" koska heistä monet olivat entisiä haalilaisia.
Suurseuralaiset perustivat vuonna 1927 yhdessä pikkuesikoisten ja uusheränneitten kanssa Amerikassa kirkkokunnan nimeltä Apostolic Lutheran Church (ALC), jonka seurauksena kirkkokuntaan mukaan lähteneet suurseuralaiset erkaantuivat vanhoillislestadiolaisuudesta ulkonaisestikin 1927–1928. Pikkuesikoisten ja uusheränneitten kirkkokuntaan mukaan lähtenyttä vanhoillislestadiolaisuudesta erkaantunutta ryhmää kutsuttiin kirkkokuntalaisuudeksi ("federation"). Kirkkokuntalaiset siis liittyivät pikkuesikoisuuteen.
Tuolloin myös Norjan ja Ruotsin lundbergilaiset ja Norjan Vesisaaressa kauan erillään ollut Ananias Brunen ryhmä liittyivät yhteen pikkuesikoisten kanssa. Ananias Brunen ryhmää Juhani Raattamaa kutsui aikoinaan harhaoppiseksi eriseuraksi, mutta uusheräyksen perustaja Pietari Hanhivaara katsoi sen edustavan oikeaa uskoa Vesisaaressa.
Osa Suomen, Ruotsin ja Norjan vanhoillislestadiolaisista erkaantui vanhoillislestadiolaisuudesta Pauli Rantalan johdolla vuonna 1934 nimikkeellä "rauhansanalaisuus", liittyessään hengelliseen yhteyteen Amerikan pikkuesikoisten kanssa. "Rauhansanalaisuus" sai nimensä julkaisemansa lehden nimen mukaan. Rauhansanalaiset siis liittyivät pikkuesikoisiin ja pikkuesikoiset liittyivät rauhansanalaisiin. Niinpä rauhansanalaiset ovat pikkuesikoisia ja pikkuesikoiset ovat rauhansanalaisia.
Vanhoillislestadiolaisuus järjestäytyi Suomessa 1910-luvulla Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistykseksi (SRK). Järjestön toimisto tuli Ouluun. Organisoituminen asetteli uudelleen liikkeen sisäiset voimasuhteet ja toimintatavat. Aikaisempi, lestadiolaisten "seurakuntien" luonnollisten yhteydenpidon sijaan tuli yhteydenpito ja asioiden hoitaminen SRK:n johtokunnan kautta. Tämä aiheutti murrosajan, johon liike ei ollut opillisesti ja hallinnollisesti valmistautunut, ja jonka aikana liike hajaantui. Organisointi toi esiin kysymyksiä, joihin toiset vastasivat soveltamalla eksklusiivista seurakuntaoppia ja toiset korostamalla paikallisseurakuntien itsenäistä päätäntävaltaa. Uudelleenorganisointi vaikutti välittömästi tilanteen, jossa Tornionlaakson, ja sitä myötä Pauli Rantalan ja hänen tukijoidensa, vaikutus pieneni.
Hajaannuksen viimeisen näytöksen taustalla on 1920-luvun Pohjois-Amerikan vanhoillislestadiolaisuuden hajaannus (1928). Kyseisen skisman osapuolet olivat heidemanilaisuus ja kirkkokuntalaisuus (suurseuralaisuus). Tornionlaakson saarnaaja Pauli Rantalalla oli yhteydet Amerikan suurseuratoiminnassa (1908...) mukana olleisiin eri lestadiolaisryhmien edustajiin, joita kutsuttiin yhteisnimellä suurseuralaiset. Pastori Oskari Jussilalla oli yhteydet Amerikan heidemanilaisiin nuoren pastori Paul Heidemanin kautta 1920-luvulla. Oskari Jussila ei kuunnellut ystävänsä Pekka Tapanisen neuvoa (1925) viestittää Suomesta hyväksyntää molempien ryhmien jäsenille, vaan valitsi näistä vain heidemanilaisuuden.
Vuonna 1928 perustetun Amerikan Suomalaisen Apostolis-Luterilaisen Kirkkokunnan edustajat kutsuivat Suomesta saarnaajia. SRK:n johtokunta 10. tammikuuta 1932 kokouksessaan kielsi saarnaajia lähtemästä perustellen päätöstä sillä, että kutsu oli tullut heidän näkemyksensä mukaan "henkilöiltä, jotka olivat lähteneet ulos kristittyjen rakkaudesta" tarkoittaen mitä ilmeisimmin kutsujien kuulumista kirkkokuntalaisiin. Suomen vanhoillisuuden vähemmistö asettui vastoin SRK:n päätöstä kirkkokuntalaisten ja Amerikkaan saarnamatkalle lähteneiden saarnaajien puolelle. Suomessa hajaannus tapahtui vuonna 1934. Vähän hajaannuksen jälkeen vähemmistö perusti Rauhan Sana -lehden, josta suuntaus on saanut nykyisen nimensä.
Rauhansanalaisuuden toinen nimitys "pikkuesikoisuus" juontaa juurensa Amerikan esikoislestadiolaisuuden hajaannukseen vuonna 1903. "Lannavaaran esikoiset" (pikkuesikoiset) eivät hyväksyneet "Jellivaaran esikoisten" (isoesikoiset) auktoriteettia ja olivat omana ryhmänään, kunnes tekivät sovinnon vanhoillisten kanssa vuonna 1908 suurissa seuroissa (nimitys suurseuralaisuus). Suurseuralaisten joukko uusheränneineen ja pikkuesikoisineen ei täysin sulautunut vanhoillisuuteen, sillä vanhoillislestadiolaisuudessa esiintyi myös paljon vastustusta suurseuralaisuudelle ja kaikelle yhteistyölle uusheränneitten ja pikkuesikoisten kanssa. Pikkuesikoisten ja uusheränneitten kanssa tehtävää yhteistoimintaa Amerikassa vastustavien vanhoillislestadiolaisten yksi keskeisimmistä saarnaajista oli pastori Heideman.
Suurseuralaisuus, kirkkokuntalaisuus ja rauhansanalaisuus poikkesivat opillisesti vanhoillislestadiolaisuuden valtavirrasta muun muassa siten, että näkyvin vanhoillislestadiolaisuudesta poikkeava oppi oli liberaali muita oppeja hyväksyvä ja tällä tavalla eri lestadiolaissuuntien yhdistymistä ajava opetus, jollainen oppi oli myös esikoislestadiolaisista 1903 erkaantuneilla pikkuesikoisilla eli Lannavaaran esikoisilla, ja suuressa hajaannuksessa erkaantuneella uusheräyksellä.
Organisaatiotasolla varsinaista virallista erkaantumista SRK:n yhteydestä tapahtui hyvin pienissä määrin, koska suurin osa niistä joita alettiin kutsua "rauhansanalaisiksi", olivat seurakuntia, jotka eivät olleet mukana SRK:n toiminnassa virallisina jäseninä, eivätkä siten myöskään voineet erota virallisessa mielessä. Hajaannus oli siis enimmäkseen alueellinen. Pohjoisen Skandinavian vanhoillislestadiolaisten enemmistö, Tornionlaakso lähes kokonaisuudessaan ja lähes kaikki Suomen ruotsinkieliset vanhoillislestadiolaiset menivät pikkuesikoisuudelle. Paikallista hajaantumista tapahtuikin lähinnä eräissä Keski- ja Etelä-Pohjanmaan suomenkielisissä lestadiolaisyhteisöissä ja rauhanyhdistyksissä sekä Helsingissä. Tämän perusteella rauhansanalaiset eli Lannavaaran esikoiset yleensä katsovat jatkaneensa alkuperäistä lestadiolaisuutta, kuten kaikki muutkin lestadiolaisuuden haarat omasta mielestään, lukuun ottamatta ehkä uuttaheräystä, jonka oli tarkoituskin olla uusi verrattuna "mädäntyneeseen" vanhaan lestadiolaisuuteen.
Vuosien 1945—1946 vaihteessa Suomessa yritettiin sovintoa vanhoillisuuden ja pikkuesikoisten välillä. Sovinto näytti hetkeksi syntyneen, mutta raukesi uudelleen riitoihin. Vaikka rauhansanalaisuus näyttäytyy liberaalimpana, niin sen alkuvaiheessa tunnusomaista oli vanhoillisia tiukempi opetuksen, neuvon ja nuhteen korostus.