stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viirupäämesikko

| Viirupäämesikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Ruskomesikot Pycnopygius
Laji::  stictocephalus
Kaksiosainen nimi
 Pycnopygius stictocephalus  (Salvadori, 1876) 
Katso myös
   Viirupäämesikko Wikispeciesissä   Viirupäämesikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viirupäämesikko (Pycnopygius stictocephalus) on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Viirupäämesikkoa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajia on kuvattu pääasiassa harvinaiseksi. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Viirupääorneero

| Viirupääorneero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Metsäorneerot Cranioleuca
Laji::  pyrrhophia
Kaksiosainen nimi
 Cranioleuca pyrrhophia  (Vieillot, 1818) 

Katso myös
   Viirupääorneero Wikispeciesissä   Viirupääorneero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viirupääorneero (Cranioleuca pyrrhophia) eli aiemmalta nimeltään viiruposkiorneero  on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Viirupääorneeroa tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa, Paraguayssa ja Uruguayssa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kanta on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Viirupääorneeron elinympäristöä ovat pensaikkoiset metsät.
Vesiverso

Vesiversot ovat versoja, jotka kasvavat puun rungosta tai yli vuoden vanhoista oksista, piilevistä silmuista. Piilevät silmut ovat näkyvillä puun kuoressa
tai uppoutuneina kuoren alle sen alaisina silmuina. Niitä kutsutaan joskus villeiksi versoiksi, vaikka tämä termi on oikeammin sovellettu versoihin, jotka
nousevat maasta. Voimakkaat pystyt vesiversot kehittyvät usein vahingoittumisen tai leikkaamisen seurauksina.
Vesiversojen uuden kasvun rakenne ei ole yhtä voimakasta kuin puun luonnollinen kasvu ja versot ovat enemmän alttiita taudeille ja tuholaisille. Puun kehityksen kannalta tämän kaltaiset versot eivät ole toivottuja, koska niihin muodostuu erittäin vähän hedelmiä, tai puissa voimakas pysty kasvu voi johtua
sellaisista versoista.
Vesiversot ovat käyttökelpoisia siirrännäisiä latvan varttamisessa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Water sprout
Steve Lukather

| Steve Lukather |
| --- | --- |
 Steve Lukather Toton konsertissa heinäkuussa 2007.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Steven Lee Lukather
Syntynyt: 21. lokakuuta 1957 (ikä 66) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  muusikko, kitaristi, laulaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Luke
Aktiivisena:  1975–
Tyylilajit:  rock, fuusiojazz
Soittimet:  kitara, piano
Yhtyeet:  Toto
Levy-yhtiöt:  Ride Records Intl.
Aiheesta muualla
www.stevelukather.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Steven Lee Lukather (nyk. Steve Lukather, lempinimeltään Luke, s. 21. lokakuuta 1957 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten rockyhtye Totosta. Lukather on kitaristi ja laulaja, minkä lisäksi hän säveltää, tuottaa ja sovittaa kappaleita. Hänen soittoaan voi kuulla yli 1 500 albumilla. Lukatherin soolotuotantoon kuuluu seitsemän albumia, joista viimeisin, Transition julkaistiin tammikuussa 2013.
Ura > 1960- ja 1970-luku

Lukather soitti rumpuja ja kosketinsoittimia ennen kuin sai 7-vuotiaana isältään ensimmäisen Kay-merkkisen akustisen kitaran ja LP:n Meet the Beatles!. Hän on sanonut rakastavansa kosketinsoittimia ja säveltää monia kappaleita koskettimilla.
Seuraavina vuosina Lukather opetteli soittamaan kitaraa vanhempien kavereidensa opastuksella. Hän tapasi lukiossa häntä pari vuotta vanhemmat Porcaron veljekset. Jeff Porcaro ja David Paich soittivat jo erilaisissa studiosessioissa. Lukather oli itseoppinut 15-vuotiaaksi asti, kunnes alkoi ottaa tunteja Jimmy Wybleltä. Tämä opetti hänelle nuotinlukua sekä muun muassa sovittamista.
Lukioaikoina erityisesti Jeff Porcarosta muodostui Lukatherille eräänlainen isovelihahmo. Boz Scaggsin kanssa keikoilla kiertämisen jälkeen vuonna 1976 Paich ja Porcaro pyysivät Lukatheria, Bobby Kimballia, David Hungatea ja Steve Porcaroa liittymään heidän omaan yhtyeeseensä nimeltä Toto. Tällä välin Paich, Jeff Porcaro ja kaverit kuten Jay Graydon vetivät Lukatheria enemmän ja enemmän sessiomuusikkobisnekseen. Lukather osoittautui ensiluokkaiseksi sessiomuusikoksi 1970-luvun loppupuolella ja 1980-luvulla, ja hän päätyikin soittamaan tuolloin useiden kuuluisien artistien albumeilla.
Lokakuussa 1978 Toto julkaisi ensimmäinen albuminsa nimeltä Toto, jolta löytyy yhtyeen hittisingleinä tunnetut kappaleet ”Hold the Line”, ”I’ll Supply the Love” ja ”Georgy Porgy”. Paich ja Lukather aloittivat albumin myötä 25-vuotisen uransa. Lukather ei näytellyt Toton alkuvaiheissa vielä kovin merkittävää osaa kappaleiden tekemisessä, mutta hänen roolinsa kasvoi vähitellen.
»”Olen tehnyt biisejä pienestä asti, mutta lopetin kun liityin Totoon sen takia koska David Paichilla oli niin mahtavia biisejä. Joka päivä hänellä oli uutta näytettävää ja aina kaikki kuulosti loistavalta. Ainakin minun mielestäni. Toisen albumin aikoihin, kuten biisissä ”Hydra” joka oli koko yhtyeen tekemä biisi, minä tein kitarariffit. Siitä se lähti ja kolmannella albumilla tein jo kolme biisiä ja neljännellä tein myös kolme tai neljä biisiä ja vähitellen aloin tekemään yhä enemmän ja enemmän. Sitten oli vielä pari hittilevyä eri bändeiltä, kuten The Tubes, joille tein ”Talk to Ya Later” ja ”She’s a Beauty” -biisit ja myös Bensonin biisi ”Turn Your Love Around” Jay Graydonin ja Bill Champlinin kanssa. Eli aloin tekemään erilaisia kummallisia juttuja eri bändeille ja se vahvisti uskoani biisien kirjoittamiseen. Sitten aloimme tekemään biisejä yhdessä yhä enemmän ja Toto IV -albumiin mennessä teimmekin jo tosi paljon yhdessä.”» 
(Steve Lukather, 1986)
Ura > 1980-luku

Vuosi 1982 osoittautui Toton ja Lukatherin uran kaupallisesti menestyksekkäimmäksi. Lukather, Paich, Jeff ja Steve Porcaro osallistuivat merkittävästi Michael Jacksonin albumin Thriller tekemiseen, josta tuli yksi maailman myydyimmistä albumeista. Lukather vaikutti albumilla kappaleissa ”The Girl Is Mine”, ”Beat It” ja ”Human Nature”. Hän soittaa rytmikitaraa kappaleessa ”Beat It” Eddie Van Halenin soittaessa kitarasoolon. Toton rumpali Jeff Porcaro soitti rumpuja katkenneen äänitysnauhan vuoksi menetetyn sykronisoinnin myötä jälkikäteen niin tarkasti livenä, että ”Beat It” saatiin julkaisukuntoon. Lukatherin kertoman mukaan Jackson itse soitti alun perin monta kertaa eräänä aamuna Lukatheria soittamaan albumille, mutta hän piti soittajaa pilasoittajana ja katkaisi linjan. Lopulta tuottaja Quincy Jones soitti ja vahvisti asian. Toton oma albumi Toto IV myi platinaa. Vuotta myöhemmin yhtye sai kuusi kultaista gramofonia Grammy Awardseissa albumin johdosta ja Lukather sai Grammyn parhaasta rhythm and blues -kappaleesta ”Turn Your Love Around” yhdessä Jay Graydonin ja Bill Champlinin kanssa.
Vaikka Toton seuraavat albumit eivät olleet yhtä menestyksekkäitä kuin Toto IV, Lukather teki enemmän kappaleita ja esiintyi yhä valikoituneemman artistijoukon kanssa. Kierrettyään Jeff Beckin, Simon Phillipsin ja Carlos Santanan kanssa Japanissa vuonna 1989, Lukather julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa nimeltä Lukather. Kyseessä oli melko laaja-alainen albumi, jolla soittivat monet Lukatherin kanssa aiemmin soittaneet muusikkoystävät kuten Michael Landau, Danny Kortchmar, Randy Goodrum, Eddie Van Halen, David Paich, Steve Stevens, Jeff Porcaro ja Richard Marx. Samana vuonna Lukather julkaisi myös ensimmäisen sivuprojektin tuotoksensa Los Lobotomysin, joka oli äänitetty livenä Yhdysvaltain länsirannikon musiikkikerman kuten David Garfield, Jeff Porcaro, Vince Colaiuta ja Will Lee kanssa.
Vuonna 2004 kosketinsoittaja Garfield ja basisti John Peña julkaisivat bootleg-kokoelman Los Lobotomysin Tanskan ja Hollywoodin keikoista ilman Lukatherin ja Phillipsin lupaa. Tämä johti albumin vetämiseen pois myynnistä sekä siihen, että Lukather julisti pidättäytyvänsä jatkossa soittamasta Garfieldin ja Peñan kanssa.
Ura > 1990- ja 2000-luku

Toton neljännen laulajan Jean-Michel Byronin lähdettyä yhtyeestä vuonna 1991 Lukather otti roolin yhtyeen laulajana. Vuonna 1992, juuri albumin Kingdom of Desire nauhoitusten jälkeen, Jeff Porcaro kuoli äkilliseen sydänpysähdykseen allergisen reaktion vuoksi, jonka hän sai ruiskutettuaan kuuman suihkun jälkeen hyönteismyrkkyä puutarhassa. Muutamaa viikkoa ennen Kingdom of Desire -kiertuetta kolme Toton jäsentä, Lukather sekä Paich ja Mike Porcaro päättivät edetä kiertueen kanssa ja pyysivät jo aiemmin Japanissa kiertueella mukana ollutta Simon Phillipsiä korvaamaan Jeffin. Lukather on kuvannut paljon henkilökohtaisia tuntojaan Toton albumilla Tambu.
Lukather julkaisi vuonna 1994 toisen sooloalbuminsa Candyman, joka oli Los Lobotomys -henkinen projekti Simon Phillipsin, David Garfieldin ja John Peñan kanssa. Vuonna 1997 Lukather julkaisi kolmannen sooloalbuminsa Luke, jota voi kuvailla henkilökohtaiseksi ja musiikilliseksi retkeksi menneisyyteen. Vuonna 2003 ilmestyi neljäs sooloalbumi Santamental, jolla oli uskaliaita fuusio- ja rock-henkisiä sovituksia klassisista sekä uusista joululauluista. Sooloalbumien lomassa toteutui viisi uutta Toto-projektia: laulaja Bobby Kimballin paluualbumi Mindfields ja Livefields vuonna 1999, Through the Looking Glass vuonna 2002 sekä 25-vuotisen taiteilijauran kunniaksi julkaistu 25th Anniversary – Live in Amsterdam CD:llä ja DVD:llä. Näiden lisäksi Lukather osallistui myös esimerkiksi David Garfieldin, Richard Marxin, Mike Terranan, Pat Torpeyn, Gregg Bissonetten ja muiden artistien projekteihin sekä keikkaili vanhan ystävänsä ja musiikillisen mentorinsa Larry Carltonin ja kaverinsa Edgar Winterin kanssa.
Carlton ja Lukather äänittivät pari keikkaa vuoden 1998 Japanin-kiertueella. Vuonna 2001 he julkaisivat albumilla No Substitutions osan kappaleista, jotka oli nauhoitettu Blue Note -kerholla Osakassa marraskuussa 1998 rock-kitaristi Steve Vain levymerkille. Albumi toi heille helmikuussa 2002 Grammyn kategoriassa ”paras pop-instrumentaalialbumi”. Lukather on korostanut palkinnon olleen hänelle erityisen merkittävä Carltonin vuoksi.
»”Silloin kun aloittelin kitaransoittoa, Larry oli oma sankarini. Se, että seisoin siellä 25 vuotta myöhemmin lavalla palkinto kädessä oli unelman toteutuminen.”» 
(Steve Lukather)
Vuonna 2005 Lukather kokosi ryhmän nimeltä ”El Grupo” ja lähti kiertueelle. Covereita soittaneessa projektiyhtyeessä esiintyi kosketinsoittaja Steve Weingart, basisti Oskar Cartaya ja rumpali Joey Heredia. Keikkamateriaalina käytettiin kappaleita yhtyeiltä ja artisteilta Los Lobotomys, Michael Landau, Weather Report, Jimi Hendrix ja Jeff Beck. Kiertueesta tehtiin CD-tallenne.
Vuonna 2006 Lukather aloitti uuden sooloalbuminsa Ever Changing Times työstämisen. Se ilmestyi vuonna 2008 ja oli jälleen tyyliltään erilainen sooloalbumi. Siinä esiintyi muun muassa Lukatherin poika Trevor.
Ura > Santamental (2003)

Lokakuussa 2003 julkaistu Santamental oli yhteistyöprojekti, jolla soittaa useita tunnettuja muusikoita kuten kitaristit Eddie Van Halen, Slash ja Steve Vai sekä rumpali Gregg Bissonette. Kun Lukatherin silloinen levy-yhtiö Bop City Records lähestyi häntä ja pyysi häntä tekemään joulualbumin, hän vastasi epäilevänsä suuresti kykenevänsä moiseen. Levy-yhtiö kuitenkin halusi Lukatherin tarttuvan toimeen omalta kulmaltaan ja tuottavan jotain erilaista joulualbumille. Lukather pyysi mukaan kosketinsoittaja Jeff Babkon ja kitaristi Larry Carltonin auttamaan kappaleiden sovituksessa. Projekti oli haaste Lukatherille, jonka piti olla erittäin luova muuttaessaan yksinkertaisia ja perinteisiä joululauluja kuuntelijoita kiinnostaviksi uusiksi versioiksi rikkomatta liikaa tuttuja perusrakenteita. Lukather totesi lopuksi, ettei olisi aiemmin uskonut ikinä tekevänsä joulualbumia.
Lukatherin albumille valitsemat muusikot jättivät ”raskaan” tunnelman taustansa mukaisesti. Lukather sai houkuteltua pitkään yksityisyydessä lymyilleen Eddie Van Halenin mukaan soittamaan melodiaa kappaleelle ”Joy to the World”. Steve Vai soitti kitaraa kappaleella ”Carol of the Bells” Lukatherin tuolloin 14-vuotiaan pojan Trevorin kanssa. Slash soitti osuutensa Lukatherin ja Stan Lynchin sävellykseen ”Broken Heart for Christmas” yhdellä äänityksellä. Lukather ylisti Slashia projektin jälkeen kutsuen tätä ”aikamme Keith Richardsiksi”. Piireissä tunnettu sessiokitaristi Michael Landau soitti kappaleella ”Look Out for Angels”. Albumilla on versio laulusta ”Jingle Bells”, jolla big band soittaa Lukatherin kanssa Sammy Davis Jr:n vanhoilta ääninauhoilta lisättyjen lauluraitojen kanssa yhdessä laulettuna. Albumi äänitettiin kuudessa päivässä, jonka jälkeen Lukather ilmoitti sen olevan hänen ensimmäinen ja viimeinen joulualbuminsa.
Yksityiselämä

Lukather on ollut aiemmin naimisissa yhdysvaltalaisen laulaja-säveltäjä-näyttelijä-malli Marie Currien kanssa. Heillä on kaksi aikuista lasta, Tina ja Trevor. Trevor soittaa isänsä tapaan kitaraa ja on keikkaileva muusikko. Lukather erosi vuonna 2010 näyttelijä Shawn Battenista, jonka kanssa hänellä on kaksi lasta. Lukather toivoo saavansa elää rauhallista elämää perheensä kanssa. Siinä auttaa hänen mielestään se, että hän ei ole tunnettu ”supertähti”, vaikka hän onkin keikkaillut 2010-luvulla paljon myös The Beatlesin rumpalin Ringo Starrin kanssa.
Soittimet

Lukather on suunnitellut oman kitaramallin nimeltä Luke valmistaja Music Manin kanssa sekä mikrofonisetin EMG SL20. Hän soitti aiemmin Valley Artsin custom-kitaroilla ennen yrityksen joutumista saneeraukseen ja Samickin haltuun. Sitä ennen hänellä oli käytössä Ibanezin nimikkomalli RS-1010-SL. Lukather käytti 2000-luvulla akustisena kitarana Ovation-Adamas 1597-4G -kitaraa, mutta hän on sittemmin siirtynyt soittamaan Yamahan LJX26CP- ja NTX1200-mallin kitaroita. Lukatherilla oli räkissään sähkökitaran etuvahvistimena pitkään kolmikanavainen Bob Bradshaw’n valmistama Custom Audio Electronics 3+, mutta hän on sittemmin karsinut settiään muun muassa kallistuneiden lentorahtikustannusten vuoksi.
Lukather soittaa nykyisin hyvin vähillä efekteillä kahden Bognerin Ecstasy 101B -putkivahvistimen läpi uudella Music Man Luke 3 (L III) -kitarallaan, jossa on DiMarzion passivimikrofonit, poikkeuksena aiempiin EMG:n aktiivimikrofoneihin, joita hän käytti hyvin pitkään. Lukather on myös siirtynyt käyttämään perinteistä johtoa kitarassaan aiempien langattomien lähettimien sijaan. Hän uskoo saaneensa kyseisellä yhdistelmällä aikaan ”orgaanisemman” soundin.
Sooloalbumit

Lukather (1989)
Candyman (1994)
Luke (1997)
Santamental (2003)
Ever Changing Times (2008)
All's Well That Ends Well (2010)
Transition (2013)
I Found the Sun Again (2021)
Bridges (2023)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Steve Lukather Wikimedia Commonsissa
Steve Lukatherin viralliset kotisivut (englanniksi)
Toto
| --- | --- |
Studioalbumit::   Toto  Hydra  Turn Back  Toto IV  Isolation  Dune - OST  Fahrenheit  The Seventh One  Kingdom of Desire  Tambu  Toto XX  Mindfields  Through the Looking Glass  Falling In Between  Toto XIV 
Livealbumit::   Absolutely Live  Livefields  25th Anniversary - Live in Amsterdam  Falling in Between Live  35th Anniversary - Live in Poland 
Kokoelmat::   Past to Present 1977-1990  Legend 
Steve Lukather Toton maailmankiertueella Alankomaissa syyskuussa 1982.
Steve Lukather Toton konsertissa vuonna 1990.
Vesivuoristorata

Vonkaputous oli Linnanmäellä sijaitseva vesivuoristorata.
Vesivuoristorata on huvipuistolaite, joka yhdistää yleensä vuoristoratamaisia elementtejä veteen. Laite voi sisältää lyhyen vuoristorata-ajelun joka päättyy vesialtaaseen, tai se voi olla vesikourussa liikkuva vaunu, joka päättyy hurjaan vesiluisuun, kuten perinteinen tukkijoki. Tyypillinen esimerkki vesivuoristoradasta on Linnanmäen huvipuiston Vonkaputous.
Järjestelmän tyyppiominaisuus on se, että matkanteko päättyy hurjaan vesiryöppyyn joka kastelee matkustajat.
Vilho Joutsenlahti

Vilho Joutsenlahti (vuoteen 1905 Paavola, 29. maaliskuuta 1884 Virolahti – 18. syyskuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen varatuomari. Hän tuli sisällissodan jälkeen tunnetuksi työväenliikkeen asianajajana, joka hoiti muun muassa 1920–1930-lukujen poliittisia oikeudenkäyntejä.
Varhaisvuodet

Sahanomistajan perheeseen syntynyt Joutsenlahti kirjoitti ylioppilaaksi Haminan Suomalaisesta yksityisestä yhteiskoulusta keväällä 1905. Hän sisäänkirjoittautui Keisarillisen Aleksanterin-Yliopistoon, Helsingissä 5.6.1905. Wiipurilaisen Osakunnan ja Lainopillisen Tiedekunnan jäseneksi. (lähde: opintokirja) Hän suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1915. Ennen mittavaa lakimiesuraansa hän ehti toimia Viipurin ja Uudenmaan nimismiehenä. Hän työskenteli Viipurin lääninhallituksen lääninkonttoristina 22.4.1907–1915 ja toimi auskultanttina Viipurin hovioikeudessa vuodesta 1915 lähtien. 1917 hän osti Väinö Hakkilan lakiasiantoimiston Heikinkadulta. Myöhemmin hänellä oli myös Helsingissä yhteinen asianajotoimisto Johan Helon kanssa.
Joutsenlahti oli jo opiskeluvuosinaan suurlakon jälkeen mukana Ylioppilaiden Sosialidemokraattisen Yhdistyksen toiminnassa. Helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 hänet valittiin kansankokouksessa Viipurin poliisimestariksi.
Villa Gustafsberg

| Villa Gustafsberg |
| --- | --- |
 Villa Gustafsberg vuonna 2010.
Sijainti:  Ruissalo, Turku
Rakennustyyppi:  Huvila
Valmistumisvuosi:  1884
Suunnittelija:  Hugo Neuman
Rakennuttaja:  Gustaf Albert Petrelius
Omistaja:  Turun kaupunki
Käyttäjä:  Yksityishenkilöiden käytössä
Runkorakenne:  Hirsi
Julkisivumateriaali:  Laudoitus
Kerrosluku:  2
Huoneistoala:  300 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villa Gustafsberg on historiallinen puuhuvila Turun Ruissalossa. Rakennus on valmistunut vuonna 1884 kauppaneuvos Gustaf Albert Petreliuksen kesähuvilaksi. Nykyisin rakennus tontteineen on Turun kaupungin omistuksessa. Kaupunki vuokraa tonttia yksityiselle taholle.
Historia ja arkkitehtuuri

Venäjän keisarin luovutettua Ruissalon saaren Turun kaupungille 1800-luvun puolessa välissä alettiin saareen rakentaa kauniita huvilarakennuksia. Villa Gustafsberg valmistui vuonna 1884 ja sen on suunnitellut arkkitehti Hugo Neuman.
Villa Gustafsbergin hirsirakenteinen huvila on vuorattu laudoilla ja julkisivut ovat maalattu valkeaksi vaaleanpunaisilla yksityiskohdilla. 300-neliöinen puuhuvila sijaitsee 8 000-neliöisellä tontilla. Huvila on tunnettu koristeellisista lehtisahauksistaan ja lautarakenteista. Rakennuksen kuistin ikkunat ovat koristeltu värillisillä laseilla.
Villars-les-Dombes

| Villars-les-Dombes |
| --- | --- |
 Kaupungintalo
 vaakuna
 Villars-les-Dombes
 Koordinaatit: 46°00′05″N, 5°01′46″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Auvergne-Rhône-Alpes
Departementti:  Ain
Arrondissementti:  Bourg-en-Bresse
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  24,7 km²
Väkiluku (2013):  4 449
 – Väestötiheys:  180,5 as./km²
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Villars-les-Dombes on kunta itäisessä Ranskassa Ainin departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella.  Se sijaitsee noin 40 kilometriä Lyonista koilliseen Dombesin alueella.
Nähtävyyksiä

Kunnan suurin matkailukohde on lintupuisto Parc des Oiseaux. Puistossa on 3000 lintua kolmestasadasta eri lajista ja viideltä eri mantereelta. Toinen nähtävyys on 1100-luvulta peräisin oleva kirkko Église de la Nativité-de-la-Sainte-Vierge.
Naamiohyyppä - Parc des Oiseaux
Église de la Nativité-de-la-Sainte-Vierge
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Villars-les-Dombes Wikimedia Commonsissa
Parc des Oiseaux (Arkistoitu – Internet Archive)
Villefranche-de-Rouergue

| Villefranche-de-Rouergue |
| --- | --- |
 Yleisnäkymä Villefranche-de-Rouerguesta
 vaakuna
 Villefranche-de-Rouergue
 Koordinaatit: 44°21′11.88″N, 2°2′6″E 
Valtio:  Ranska
Hallintoalue:  Midi-Pyrénées
Departementti:  Aveyron
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  46 km²
Väkiluku (2008):  11 926
 – Väestötiheys:  260 as./km²
 
 Villefranche 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Villefranche-de-Rouergue on kaupunki ja kunta Aveyronin departementissa Midi-Pyrénées'n hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 11 926 asukasta vuoden 2008 väestönlaskennassa. Villefranche-de-Rouerguein pinta-ala on 46 neliökilometriä.
Vapaa-ajanpuku

Oikealla safarityylinen vapa-ajanpuku, vasemmalla perinteinen miesten puku 1970-luvun puolenvälin tyyliin.
Havaijityylinen vapaa-ajanpuku.
Vapaa-ajanpuku (engl. leisure suit) on perinteistä pukua tai arkipukua epämuodollisempi yhtenäinen asu, joka ei noudata totuttuja etikettisääntöjä materiaalin, värien, leikkauksen, yksityiskohtien tai asusteyhdistelmien osalta.
Vapaa-ajanpuvut olivat erityisen suosittuja 1970-luvun puolivälissä etenkin miesten pukeutumisessa. Myös naisten housupukuja kutsuttiin tuolloin usein vapaa-ajanpuvuiksi. Toisinaan miehet ja naiset pukeutuivat samanlaisiin pukuihin unisex-periaatteen mukaisesti. Vapaa-ajanpuvuissa ei yleensä ollut kovikkeita tai muita perinteisen puvun tukirakenteita, ja materiaalina käytettiin konepestäviä kankaita. Housut olivat ajan tyyliin matalavyötäröisiä ja leveälahkeisia. Vapaa-ajanpuku saattoi olla myös yksiosainen, haalarimainen jump suit, jonka tyyli-ikonina toimi Elvis Presley, tai denimkankaasta ommeltu farkkupuku.
Tyylejä ja materiaaleja

Puvuntakin käännekaulusten sijaan vapaa-ajanpuvuissa on usein kauluspaidan kaltainen kaulus, jolloin puvun alla pidetään ylhäältä napittamatonta kauluspaitaa, t-paitaa tai poolopaitaa. Suosituin vapaa-ajanpuku 1970-luvun puolessavälissä perustui khakinväriseen safaripukuun paljetaskuineen, epoletteineen, vöineen tai tamppeineen ja joskus lyhyine hihoineen. Toinen suosittu malli perustui toisen maailmansodan aikaiseen vyötäröpituiseen pusakkaan, niin sanottuun ’’Eisenhower jacketiin’’ tai samantapaiseen lentäjänpusakkaan. Kevein vapaa-ajanpuku on niin sanottu ’’paitapuku’’, jossa sekä yläosa että housut on tehty ohuehkosta paitakankaasta.
Miesten vapaa-ajanpuku saattoi leikkaukseltaan muistuttaa myös varsinaista miestenpukua, mutta olla materiaaliltaan ja rakenteeltaan kevyempi, voimakkaammin leikattu ja kuvioitu sekä värikkäämpi. Tällaiset puvut liittyivät usein diskokulttuuriin, esimerkkinä John Travoltan käyttämä valkoinen puku elokuvassa Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa.
Vapaa-ajanpukujen materiaaleina käytettiin etenkin 1970-luvulla muun muassa polyesterikankaita, denimiä ja vakosamettia sekä muita puuvillakankaita, pellavaa sekä erilaisia nahkalaatuja, jopa säämiskää. Nykyisin vapaa-ajanpukuja pidetään usein malliesimerkkinä 1970-luvun mauttomasta pukeutumisesta.
Vapaa-ajanpuku Suomessa

Suomessa tunnetuimpia vapaa-ajanpukuja oli Marimekon vuonna 1972 esittelemä, Pentti Rinnan suunnittelema vakosamettinen Kuski-puku, joka oli alun perin tarkoitettu miehille mutta sai pian oman naisille tarkoitetun muunnelmansa. Pystykauluksisesta Kuski-puvusta ja sen kanssa käytetystä Marimekon Jokapoika-paidasta tuli Suomessa erityisesti vasemmistoälykköjen tunnusmerkki. Myös muunlaiset vakosamettipuvut olivat 1970-luvulla suosittuja , samoin kuin farmarihousuista ja samasta kankaasta ommellusta denim-pusakasta muodostuva farkkupuku. Matti Seppänen suunnitteli Tiklakselle 1970-luvun alussa jersey-neulekudoksesta ommeltuja miesten vapaa-ajanpukuja vyöllä varustettuine jakkuineen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvia 1970-luvun amerikkalaisista vapaa-ajanpuvuista
Miesten ja naisten suomalaisia vapaa-ajanpukuja muotinäytöksessä, Yle Elävä arkisto