stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wonder Man (minisarja)
Tuotanto > Jälkituotanto

Gina Sansom toimii sarjan leikkaajana, työskenneltyään aiemmin Crettonin kanssa sarjan American Born Chinese (2023) parissa.
Julkaisu

Wonder Man koostuu kahdeksasta jaksosta, jotka tullaan julkaisemaan Disney+:aan joulukuussa 2025. Sarjan odotettiin alun perin saavan julkaisunsa televisiokaudella 2023–2024, mutta sarjan ei kuitenkaan odotettu lakkojen vuoksi valmistuvan ennen kyseisen televisiokauden päättymistä. Se tullaan julkaisemaan yhtenä ”Marvel Spotlight” -sarjoista, ja sen on tarkoitus olla osa MCU:n kuudetta vaihetta.
Aiheesta muualla

Wonder Man Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Hiidentie

Hiidentietä Uskelan Isokylän emäkirkon luona.
Hiidentien vanhan sillan jäänteitä Kurajoen varressa Perttelissä nähtynä nykyiseltä Kaivolantieltä.
Hiidentie on Salosta Uskelan ja Perttelin kautta Somerolle johtava historiallinen tie, jota on pidetty keskiaikaisperäisenä tai mahdollisesti jopa rautakautisena.  Yhdessä Somerolta Tammelan ja Rengon kautta Hämeenlinnaan jatkuvan Hämeen Härkätien kanssa sen on katsottu yhdistäneen Uskelanjokilaaksoa ja Vanajan Hämettä liikenteellisesti ja kaupallisesti jo rautakaudella.
Tien kulku

Kulultaan tie on noudattanut pääosan matkastaan Uskelanjoen luoteisrantaa, kunnes Perttelin Haalin luona se on ylittänyt joen lähellä kohtaa, jossa Uskelanjoen sivujoet Rekijoki ja Terttilänjoki yhtyvät Uskelanjoeksi ja seurannut tämän jälkeen Terttilänjoen etelärantaa Kiikalan Rekijoella, mutta Kiikalan Kärkelästä alkaen Terttilänjoen pohjoisrantaa erkaantuen joesta vasta Someron Terttilän jälkeen. Pääpiirteissään tien vanha linjaus on säilynyt nykyaikaan, joskin pieniä muutoksia on aikojen kuluessa tapahtunut.
Alkuperäisimmässä asussaan säilynyt osuus tiestä Salon ja Perttelin välillä nykyisellä Vanhalla Perttelintiellä on jäänyt lähes kokonaan syrjään nykyisistä pääteistä lukuun ottamatta valtatietä 1, joka ylittää tien välittömästi Uskelan Pappilan pohjoispuolella. Tämä osuus tiestä on sorapäällysteinen. Perttelin taajamaan saavuttaessa tie muuttuu päällystetyksi ja sen nimenä on Mikolantie. Perttelin kirkon jälkeen tie seurailee yhdystietä 2403, joka ylittää Uskelanjoen sivujoen Kurajoen lähes samassa paikassa kuin historiallinen tie. Tämän jälkeen tie noudattelee nykyisten Vähähiidentien ja sen jälkeen Rekijoentien kulkua Perttelin Haalille ja Kiikalan Rekijoelle, missä se yhtyy uudelleen nykyiseen yhdystiehen 2403 ja seuraa sitä ja Somerolla sen jatkeena olevaa yhdystietä 2410 Someron Terttilän Rainummelle. Siellä historiallinen tielinjaus erkanee nykyisestä tieverkosta mutta yhtyy siihen jälleen Someron Pälikönkulmalla hiukan ennen Someron kirkkoa, missä nykyiset Uuden-Hirvelän tie ja Hirveläntie vielä kappaleen matkaa likimain noudattelevat sen kulkua.
Tienvarren kohteita

Tien varrelle jääviä merkittäviä kohteita ovat muiden muassa Uskelan Isokylän emäkirkko, Uskelan pappila Uskelassa sekä vanhaan viljamakasiiniin perustettu Perttelin kotiseutumuseo ja  keskiaikainen, harmaakivinen Perttelin kirkko Perttelissä.
Tienvarren vanhoja kyliä ovat olleet Uskelassa Mäenala, Veitakkala ja Lopenkylä. Perttelin kylistä tien varteen ovat sijoittuneet Kaukola, Kaivola, Vihmalo, Nokkahiisi, Vähähiisi, Pitkäkoski ja Haali. Kiikalassa tienvarren kyliä ovat olleet Rekijoki, Kärkelä ja Hirvelä. Somerolla tie on kulkenut Lautelan ja Terttilän kylien kautta.
Kartanoista tien varrelle ovat sijoittuneet Veitakkalan kartano Uskelassa ja Haalin kartano Perttelissä.
Maisemat ja rakennettu kulttuuriympäristö

Museovirasto on vuonna 2009 määritellyt Hiidentien välillä Salo–Pertteli sekä Perttelin kirkkoympäristön yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä, ja Uskelanjokilaakson keskijuoksulle asti tien alkuosa on myös osa Uskelan- ja Halikonjoen laaksojen valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Arvokkaita perinnemaisemakohteita on tien alkuosan varrella Veitakkalassa, missä tien läheisyydessä on myös rautakautisia asuinpaikkoja. Vähänhiidentien varteen jää joen länsipuolella maakunnallisesti arvokkaaksi arvioitu Niemelän niitty ja joen itäpuolella valtakunnallisesti arvokkaaksi arvioitu Ylijoen laidun. Lähellä Haalia on Rekijoentien varrella maakunnallisesti arvokas Syväojan laidun, jolla tieltä hyvin näkyvänä on myös maisemallista arvoa. Se on osa laajempaa, perinnebiotoopeiltaan arvokasta Rekijokilaakson Natura 2000 -aluetta, jonka poikki tie kulkee vielä myös Haalin pohjoispuolella ennen  Rekijoen kylää.
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1914

Suomen hiihtomestaruudesta kilpailtiin Jyväskylässä 1. maaliskuuta 1914. Miehillä oli ohjelmassa 30 kilometrin kilpailu. Mestaruuden vei Iisalmen Visaa edustanut Joonas Ryhänen ja saman seuran Lauri Kiiskinen otti hopeaa. Naisten 5 km:n mestaruuden voitti Tilda Sakki, Vehkalahden Veikot. Lisäksi järjestettiin kilpailu pojille – mestari A. Hujanen, Lapinlahden Yritys ja ikämiehille – M. Koivisto, Jyväskylän Kisa-Toverit.
Mäkihypyn Suomen-mestaruuden 1914 voitti Sulo Jääskeläinen (myöh. Usa) Viipurin Pontevasta.
Miehet 30 km

Kilpailu suoritettiin yhteislähtönä. Kolmisenkymmentä kilpailijaa starttasi.
| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Joonas Ryhänen | Iisalmen Visa | 2.02.53,8 |
| 2 | Lauri Kiiskinen | Iisalmen Visa | 2.03.09,7 |
| 3 | Emerik Korhonen | Kuopion Reipas | 2,07.57,8 |
| 4 | Matti Raivio | Ostolan Pojat | 2,08.28,0 |
| 5 | Eetu Niska | Virolahden Sampo | 2.09.20,4 |
| 6 | T. Koski | Vehkalahden Veikot | 2.13.12,8   |
| 7 | A. Lankinen | Sarkamäen NS:n V & U.S | 2.14.37,4 |
| 8 | K. Eskelinen | Iisalmen Vesa | 2.16.38,6 |
| 9 | Valto Autio | Jyväskylän Veikot | 2.17.23 |
| 10 | A. Pylkkänen | Pylkönmäen Yrittävä | 2.17.25 |

Jussi Niska ja Santeri Tasa keskeyttivät.
Naiset 5 km

Kilpailu suoritettiin yhteislähtönä.
| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Tilda Sakki | Vehkalahden Veikot | 25.28,0 |
| 2 | Elsa Wikelä | Teiskon Kontio | 25.45,8 |
| 3 | Lempi Mattila | Lahden Toverit | 29.06,2 |
| 4 | Tyyne Rajala | Jyväskylän pitäjän Pyrintö | 29.52,2 |
| 5 | Elina Wigren | Jyväskylän seminaarin Jyskyt | 32.04,6 |
Mäkihyppy

SVUL:n ensimmäiset mäenlaskumestaruuskilpailut järjesti Viipurin Suksimiesten seura 22. helmikuuta Viipurissa. Osanottajia oli ainoastaan Viipurista. Mäen huonosta kunnosta johtuen, oli kilpailijoille annettava lupa kaatua alempana mäessä, etteivät olisi katkoneet suksiaan kivikossa.
| Sija | Kilpailija | Seura | Pisteet | Pisin hyppy |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Sulo Jääskeläinen | Viipurin Ponteva | 89,50 | 20,10 m |
| 2 | H. Kraatz | SLU Viipuri | 84,42 | 21,10 m |
| 3 | H. Laitinen | Viipurin Ponteva | 80,03 | 19,70 m |
Hiltu ja Ragnar

| Hiltu ja Ragnar |
| --- | --- |

Kirjailija:  F. E. Sillanpää
Kieli:  suomi
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1923
Ulkoasu:  131
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hiltu ja Ragnar – kertomus kahdesta ihmislapsesta on F. E. Sillanpään pienoisromaani vuodelta 1923.
Sillanpää piti Hiltu ja Ragnaria parhaana romaaninaan. Sen aihe herätti ilmestymisen aikaan moraalista paheksuntaa. Teos täydentää Hurskaan kurjuuden perhetarinaa ja teemoja. Hiltu on Hurskaan kurjuuden päähenkilön Juha Toivolan tytär, joka menee palvelijaksi huvilaan Tampereen Pispalaan. Huvilassa asuvan perheen keskenkasvuinen herraspoika Ragnar yrittää vietellä Hiltua, ja järkyttynyt tyttö hukuttautuu. Teoksen tapahtuma-aika on syyskesä 1906, ”vuotta jälkeen suuren lakon”, kuten Sillanpää kirjoittaa. Panu Rajalan mukaan teoksen tapahtumat muodostavat kansalaissodan pienen esinäytöksen.
Hiltun kuolemaan viitataan Hurskaan kurjuuden viidennen luvun lopussa. Juha Toivola saa Tampereella asuvalta pojaltaan Kaarlolta kirjeen, jossa tämä kertoo Hiltun hukkumisesta ja tulossa olevista hautajaisista.
Sillanpää alkoi kirjoittaa Hiltua ja Ragnaria elokuussa 1920. Alun perin hän aikoi julkaista sen suuresti ihailemansa Juhani Ahon 60-vuotispäivänä syyskuussa 1921, mutta Aho kuoli ennen juhlapäivää, ja teoksen alkusanoiksi jo valmiina ollut tervehdys Aholle luettiin hautajaisissa elokuussa 1921. Monista syistä aiheutuneen viivytyksen vuoksi teos ilmestyi kirjakauppoihin vasta helmikuussa 1923.
Hiltun ja Ragnarin ulkoinen aihe oli jäänyt Sillanpään mieleen jo kauan ennen tietoa Hurskaasta kurjuudesta. Sillanpää oli kouluaikoinaan Tampereella viettänyt kesälomapäiviään tehtailija Liljeroosin perheen omistamassa huvilassa, johon sijoittui myöhemmin Varalan liikuntaopisto. Hiltun esikuvana oli Liljeroosin perheen palvelustyttö, joka hukuttautui hämärissä olosuhteissa huvilan rannassa eräänä syyskesän yönä. Hän oli ollut hiljainen ja sulkeutunut maalaistyttö, jolla oli ollut vaikeuksia työssään. Hiltun ja Ragnarin ilmestyttyä eräät tamperelaiset lukijat olivat tunnistavinaan siinä Liljeroosin perheen jäseniä, ja Sillanpää joutuikin selittelemään asiaa Liljeroosin pojille.
Teoksen pohjalta on ohjannut Eija-Elina Bergholm Yleisradion TV 2:n Teatteritoimitukselle vuonna 1988 televisioelokuvan.
Aiheesta muualla

Tampere.fi
Gunnar Melin

Erik Gunnar Melin v. 1919.
Erik Gunnar Melin (12. joulukuuta 1883 Vaasa – 20. joulukuuta 1951) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat kauppias Frans Erik Melin ja Sofia Elisabet Kniper. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1929 Emmy af Forsellesin kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Vaasan ruotsalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1903 ja liittyi Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Karlsruhen teknillisen korkeakoulun tie- ja vesirakennusosastolla vuodesta 1915 alkaen ja suoritti diplomi-insinööri kandidaattitutkinnon vuonna 1907, jonka jälkeen rautatieinsinöörikokelaan Badenin rautateillä ja Suomeen palattuaan maanmittausalalla. Tykistöupseerien täydennyskurssin hän suoritti vuonna 1919 ja kenraali Nenosen johtaman päällystökurssi vuonna 1923 sekä Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuonna 1926.
Jääkäriaika

Hän matkusti marraskuussa vuonna 1915 Ruotsiin liittyäkseen 27. Jääkäripataljoonaan, mutta komennettiin Tukholmasta takaisin Suomeen, missä toimi jääkärivärvärinä Vaasan ympäristön ruotsinkielisillä seuduilla. Lopulta hän matkusti Saksaan ja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 27. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, missä haavoittui pahoin partionjohtajana ollessaan 24. heinäkuuta 1916. Hänen haavojaan hoidettiin useassa eri sairaalassa 9. tammikuuta 1917 saakka, jolloin hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hän palasi takaisin 4. komppaniaan 12. kesäkuuta 1917.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 yliluutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi 2. jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, joka siirrettiin 19. maaliskuuta 1918 alkaen 6. jääkäripataljoonan 1. komppaniaksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä hän johti komppaniansa 3. huhtikuuta 1918 Tammerkosken alimman padon kautta punaisten hallussa olevan kaupungin läpi Näsilinnaan, jota piti hallussaan koko päivän, ja murtautui pimeän tultua taas Näsijärven yli Lapinniemeen. (Edellä mainitun taistelun johdosta komppania sai ylipäällikön kiitoksen Tampereen valloitusjoukkojen edessä, koko miehistö ja alipäällystö sai vapaudenmitalin, upseerit Vapaudenristin 4. lk. miekan kera ja  päällikkö Vapaudenristin 3. lk. miekan kera). (Claes Olsson ohjasi tästä elokuvan nimeltään "Taistelu Näsilinnasta 1918". Ensi-ilta elokuvalla oli 23.3.2012.) Erik Melin osallistui sen jälkeen taisteluihin komppanioineen Karjalankannaksella, Kuokkalassa ja Kellomäellä sekä etenemisliikkeeseen Rajajoelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Melin palveli sisällissodan jälkeen komppanianpäällikkönä 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:ksi. Hänet siirrettiin 25. marraskuuta 1918 alkaen 2. patteriston komentajaksi Kenttätykistörykmentti n:o 2:een ja edelleen 15. maaliskuuta 1919 3. patteriston komentajaksi Kenttätykistörykmentti 1:een. Melin perusti Suomen ensimmäisen kenttätykistön aliupseerikoulun 23. maaliskuuta 1921 ja toimi itse sen ensimmäisenä johtajana. Aliupseerikoulusta hänet nimitettiin 27. syyskuuta 1921 Kenttätykistörykmentti l:n komentajaksi, missä tehtävässä toimi aina talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Melin osallistui talvisotaan Kannaksen Armeijan tykistökomentajana ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän toimi pääosin samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin Maavoimien tykistökomentajaksi ja edelleen Päämajaan (Puolustusvoimain pääesikunta). Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Kotijoukkojen esikuntaan tykistökoulutuskeskusten tarkastajaksi, josta hänet siirrettiin vielä ensimmäisenä sotavuonna Tykistökoulutuskeskus 3:n komentajaksi. Vuonna 1943 hänet siirrettiin Kotijoukkojen tykistökomentajaksi. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sotien jälkeen ja muutti Vaasaan, jonne hänet aikanaan myös haudattiin.
Luottamustoimet

Melin toimi 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen varapuheenjohtajana vuosina 1934–1935 ja puheenjohtajana vuosina 1936–1939.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Gruppenführer 12. elokuuta 1917  Yliluutnantti (Kapteeni) 11. helmikuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1920  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1926  Eversti 16. toukokuuta 1932 |       |  Vapaudenristi 2. lk. (1940 ja 1942)  Vapaudenristi 3. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan haavoittumismerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Mehrgarh

Mehrgarhin naisveistos
Mehrgarh (kirjoitetaan myös Mehrgahr, Merhgarh tai Merhgahr) on muinainen nykyisessä Balochistanissa, Pakistanissa sijaitseva kylä. Sieltä on löydetty merkkejä varhaisesta maanviljelyasutuksesta sekä suuri kuparikautinen asutuskeskus. Paikka on näin merkittävä kohde Indus-kulttuurin kehittymisen tutkimisessa.  Kuparikautinen väestö oli samaa, kuin mitä ainakin osassa Harappaa asui.
Sijainti

Mehrgarhin sijainti.
Mehrgarh sijaitsee nykyisin Balochistanin provinssissa, Pakistanissa. Se on Quettasta noin 100 km kaakkoon.  Nykyään lähistöillä on Sibin kaupunki.  Paikka on tasangolla vuorisen maan rajalla, joen lähellä. Kylä sijaitsee strategisesti merkittävällä paikalla Bolaninsolan lähellä. Sola oli merkittävä kulkureitti Induksen tasangolta Balochistanin pohjoisosien vuoristolaaksoihin. Ihmiset ja eläimet ovat todennäköisesti liikkuneet solaa pitkin jo varhain. Kaivausten perusteella asutus oli levinnyt noin 200 hehtaarin alueelle, ja sieltä on löytynyt asutusta tuhansien vuosien ajalta.
Mehrgarhia tutkimalla on voitu kartoittaa induskulttuurin syntyä Intian ja Pakistanin alueiden kaupunkisivilisaatioita edeltävää kehitystä. Paikalla oli varhainen maanviljelykylä, josta on löydetty muun muassa naista esittäviä pienoisveistoksia, jotka olivat tuolle ajalle tyypillisiä Lähi-idässä.
Historia

Mehrgarhin historia voidaan jakaa kahdeksaan eri vaiheeseen. 
I–III-vaiheiden merkitys Etelä-Aasiaan historiassa on iso, sillä tuolloin löytyivät ensimmäiset merkit keräilijä-metsästäjien siirtymisestä kaupunkielämään.
Historia > Varhainen viljely

Ensimmäiset merkit maanviljelystä Mehrgarhissa ovat peräisin 7000 eaa. Mehrgarh Ia-vaiheesta. 
Ihmiset elivät puolipaimentolaista elämää maanviljelyllä ja karjanhoidolla. Viljeltiin varsinkin ohraa, 90 % löydetyistä jäänteistä. Ohra oli mm. 2- ja 6-rivistä. Myös einkorn, emmer ja durumvehnää viljeltiin.  Alussa metsästettiin paljon muun muassa gaselleja, villiä lammasta ja hevosta. Myöhemmin karjana pidettiin lehmiä  lampaita ja vuohia. Ei liene juurikaan linnustetu ja kalastettu.  Maanviljelykylän ala 3–4 ha. Mehrgarh I vaiheesta on löydetty kuparihelmiä, jotka luultavasti tehtiin luonnonkuparista metallia sulattamatta.
Kylän ihmiset asuivat nelikulmaisissa mudasta tehdyissä 4–6-huoneisissa taloissa, joiden ala noin 5 × 4 m. Viljavarastoja. Kiviastioita. Piikivityökaluja. Kauppa ulottui jo varhain kauas. Kotiloita tuotiin merenrannalta ja lasuurikiveä Badakshanista. Koillis-Iranista hankittiin turkoosia.
Historia > Keramiikka

Keramiikka tuli jo Mehrgarh Ib-vaiheessa noin 6000–5500 eaa.
Mehrgarhin II-vaihe on ajoitettu vuosille 5500–4800 eaa.. Kulttuuri jatkoi aiempaa perinnettä kivi- ja luutyökalujen osalta.  II-vaiheessa asutuskeskuksen koko laajeni selvästi. Haudoissa on tuon ajan tapaan taivutettuja ruumiita ja punaokraa. Kaudella ensimmäiset painantasinetit. Viljavarasto, helmitehdas. Puuvillan siemeniä löydetty, ei tiedetä tehtiikö siitä tekstiilejä.  Lapis lazulin tuontia Badakshanista.  II vaiheen kulttuuri muistuttaa Iranin tasangon kulttuuria, esim. Tepe Yahya VII-V, Tepe Sialk
Pyörällä tehty keramiikka ilmestyi  Mehrgarh IIc-kaudella. IIb-kaudelta muutama kuparihelmi.
Historia > Kupari

Mehrgarh III -vaihe sijoittuu aikaan 4800–3800/3500 eaa.  Kautta sanotaan Togau-kaudeksi. Suuri keskus. Tuolloin alkoi laaja käsityötuotteiden valmistus. Tämä oli kuparikautta . Kupariporia.  Kuparikauden alussa väestö näyttää vaihtuneen Harappasta hautausmaalta R-37 löydetyn kaltaiseksi. Väestö muistutti Iranin tasangon ja Lähi-idän väestöjä. Aiempi väestö muistutti enemmän idässä olevaa.  Kauden alussa myös hautaustapa ja keramiikka vaihtuvat.. 
Kauppa ulottui Keski-Aasiaan asti. Savenvalajan pyörällä tehtyjä saviastioita, joissa geometrisia ja puolinaturalistisia kuvioita.  Paikan ala 70 ha. Steatiittisinettejä, jotka tehty kuumakäsittelyllä. Lapis lazulista, steatiitista ja karneolista tehtyjä mosaiikkimaisia töitä. Poraustekniikka muistuttaa Sahr-i-Sokhtan Mundigakin töitä.
Historia > Linnoitetut kylät

Noin IV-vaiheessa 3600–3200 eaa. alkoi varhaisharappalainen vaihe, jolle olivat muualla tyypillisiä suuret linnoitetut kylät. lapsia haudattiin uurniin noin 4000–3300 eaa..  Noin 3500 eaa. Mehrgarhin ala oli 75 ha. Viimeistään tällöin otettiin dreija käyttöön.
VI-vaiheessa 3200–2600 eaa. tehtiin sinettejä ja naispatsaita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mehrgarh (Arkistoitu – Internet Archive)
Early Developments of Art, Symbol and Technology in the Indus Valley Tradition
Stone age man used dentist drill
Melassikatastrofi

| Melassikatastrofi |
| --- | --- |
 Näkymä tuhoalueelta onnettomuuden jälkeen.
Päivämäärä:  15. tammikuuta 1919
Tapahtumapaikka:  Boston, Yhdysvallat
Kuolleita:  21
Loukkaantuneita:  150
Melassikatastrofi lähde? , joka tunnetaan myös nimillä Suuri melassitulva lähde? ja Bostonin suuri melassiturma lähde?, sattui 15. tammikuuta 1919 Bostonissa, Massachusettsissa, Yhdysvalloissa. Onnettomuudessa kuoli 21 henkeä ja loukkaantui 150. Suuri melassisäiliö puhkesi North Endin kaupunginosassa, ja vapautunut melassi vyöryi pitkin katuja noin 55 kilometrin tuntinopeudella. Tapaus on säilynyt paikallisessa kansanperinteessä. Asukkaiden mukaan melassin haju tuntuu vielä nykyäänkin alueella kuumina kesäpäivinä.
Katastrofi

Onnettomuus tapahtui Purity Distilling Company -yhtiön tiloissa harvinaisen lämpimänä päivänä. Tuon ajan Yhdysvalloissa melassi oli tavallisin makeutusaine. Melassia voidaan käymisen avulla käyttää rommin ja etyylialkoholin valmistukseen, viinan ainesosana.  Sitä tarvittiin myös ammusten valmistukseen. Melassi oli varastossa odottamassa kuljetusta Purity-yhtiön Cambridgessa, Massachusettsissa sijainneelle tontille.
Lähellä Keany Squarea, osoitteessa 529 Commercial Street sijainnut suuri melassisäiliö (korkeus 15 m, halkaisija 27 m, sisältö jopa 8 700 000 litraa) sortui. Silminnäkijöiden mukaan romahduksen jälkeen kuului konekiväärin ääntä muistuttava jyrinä, kun pultit sinkoutuivat säiliöstä, ja maa järisi kuin juna olisi ajanut ohi.
Romahduksessa vapautui yli seitsemän metriä korkea melassiaalto, joka eteni noin 55 kilometriä tunnissa 200 kilopascalin paineella. Aalto murskasi voimallaan viereisen Boston Elevated Railway -rautatieyhtiön Atlantic Avenuella sijainneen rakennuksen tukirakenteet ja nosti junan kiskoiltaan. Lähiseudun talot irtosivat perustuksiltaan ja murskaantuivat. Monet talot peittyivät puolen metrin, metrin syvyyteen.
Kuorma-auto kulkeutui Bostonin satamaan saakka. 21 ihmisen lisäksi turmassa menehtyi useita hevosia joko murskautumalla tai hukkumalla melassiin. Lisäksi loukkaantui 150 ihmistä, hevosia ja koiria. Tapahtuman jälkeen yskänkohtauksista tuli seudun yleisimpiä sairauksia.
Alkuselvittely

Aluksi apuun lähetettiin läheisen pelikentän edustalle ankkuroidulta merivoimien opetusalukselta 116 kadettia, jotka juoksivat tapahtumapaikalle. Heistä osa esti uteliaita häiritsemästä pelastustyöntekijöitä, osa kahlasi polvenkorkuisessa tahmeassa sotkussa vetäen eloonjääneitä esiin. Pian lisäapua lähettivät paikallinen poliisi, Punainen Risti ja armeija. Osa Punaisen Ristin hoitajista osallistui eloonjääneiden kaivamiseen melassista, osa auttoi loukkaantuneita pysymään lämpimissään ja järjesti taukoruokailun uupuneille avustustyöntekijöille. Osa väestä työskenteli läpi yön. Loukkaantuneiden paljouden takia lääkintähenkilökunta pystytti läheiseen rakennukseen tilapäisen sairaalan. Sitkeä melassi haittasi avustustyöntekijöiden etenemistä niin paljon, että uhrien etsintä kesti neljä päivää. Monet uhreista olivat niin melassin tahrimia, että heitä oli vaikea tunnistaa. Viimeisenä päivänä löytyneistä kaksi jäi lopulta tunnistamatta.
Siivous

Melassin siivoaminen nupukivikaduilta, asunnoista, toimistoista, teattereista ja autoista vaati 87 000 miestyötuntia. Satama oli kesään saakka ruskeana melassista. Paikalliset asukkaat nostivat yhden osavaltionsa ensimmäisistä ryhmäkanteista United States Industrial Alcohol Company (USIA) -yhtiötä vastaan. USIA oli hankkinut Purity Distillingin omistukseensa vuonna 1917. Yhtiö yritti puolustautua väittämällä anarkistien tuhonneen säiliön (koska osa melassista valmistettavasta alkoholista käytettiin ammusten valmistukseen). Yhtiö kuitenkin katsottiin kolmen vuoden tutkimusten jälkeen syylliseksi ja määrättiin maksamaan korvauksia 600 000 dollaria (nykydollareissa noin 7 000 000).
USIA ei rakentanut säiliötä uudelleen. Kiinteistö siirtyi rautatieyhtiön hallintaan. Nykyään paikalla on kaupungin omistama baseballkenttä.