Sm2
Historia

Alun perin Sm1-junien hankinnan yhteydessä oli jo kaavailtu mahdollisuutta tilata kevytmetallikorisia junia ja Valmet Oy tarjosi vuonna 1970 tehdyn Sm1-lisätilauksen yhteydessä kevytmetallikorista vaihtoehtoa. Tarjotut kevytmetallikoriset junat olivat noin 10 % kalliimpia kuin teräskoriset vaihtoehdot. Valmet pyysi lisäksi 800 000 markan kertakorvausta uuden kevytmetallijunien valmistuslinjan perustamisesta, mikäli kevytkoriseen vaihtoehtoon päädyttäisiin. Asia jäi hetkeksi Rautatiehallituksen mietintöön.
Erityisesti seisakeliikenteessä kevyemmän junan käyttö tarkoitti, että aikataulu pysyisi samana kuin Sm1-junilla, mutta energiankulutus vähenisi merkittäväsi. Lisäksi oli huomioitava, että kiskot, vaihteet ja pyörät kuluisivat vähemmän. Kevytmetallijunan rakenne mahdollisti lisäksi käyttökoneiston, joka salli laitteiden sijoittamisen lattian alle. Tämän ansiosta junassa oli enemmän tilaa ja istumapaikkojen määrää voitiin kasvattaa 17 paikalla, yhteensä 204:ään. Kaikkia näitä seikkoja harkittiin, kun arvioitiin, kuinka paljon enemmän kevytmetallijunasta oli kohtuullista maksaa.
Pohdinnan lopputuloksena viimeistä Sm1-tilausta laadittaessa kevytkorisuus pyrittiin ottamaan yhdeksi tilauksen määritteeksi. Kevytmetallisen vaihtoehdon tarjouksen valmistelu vei kuitenkin odotettua enemmän aikaa ja ensimmäinen alustava tarjouspyyntö saatiin vasta vuoden 1971 lopussa. Samassa yhteydessä tarkistettiin läpi koko junan suunnitelma, mukaan lukien Strömbergin toimittamat sähkökoneistot, jotta ne vastaisivat uuden, kevyemmän rakenteen vaatimuksia.
Hankintasopimus Valmet Oy Lentokonetehtaan kanssa allekirjoitettiin 18. heinäkuuta 1972. Sopimukseen sisältyi 20 kevytmetallisen alumiinikorisen sähköjunan toimitus. Näiden junien moottorivaunut saivat sarjamerkin Sm2, ja ohjausvaunut nimettiin Eioc:ksi. Moottorivaunujen numerointi oli 6051–6070 ja ohjausvaunujen 6251–6270. Lisähankintasopimukset tehtiin huhtikuussa 1975, tammikuussa 1977 ja elokuussa 1978. Näillä sopimuksilla tilattiin vielä yhteensä 30 sähköjunaa, joissa Sm2-vaunujen numerot olivat 6071–6100 ja Eioc-vaunujen 6271–6300. Sm2-junat valmistuivat aikavälillä: 18. kesäkuuta 1975 – 7. joulukuuta 1981, ja yhteensä niitä valmistettiin 50 kappaletta.
Tilatun Sm2-sähköjunan taarapaino oli 76 tonnia, mikä oli 18,2 tonnia vähemmän kuin Sm1-junan vastaava paino. Tämän painoeron vaikutus energiankulutukseen oli merkittävä. Esimerkiksi kiihdytettäessä asemien välillä, joiden etäisyys toisistaan oli 2 kilometriä, keskinopeuden ollessa 48,5 km/h, Sm2-junan energiankulutus oli 11 kWh per asemaväli. Vastaavassa tilanteessa Sm1-juna kulutti 13,8 kWh, jolloin sen sähkönkulutus oli 25 % enemmän kuin Sm2-junassa.
Ensimmäiset Sm2-junat valmistuivat kesällä 1975, ja niiden käyttöönotto sujui aluksi ongelmitta. Kuitenkin seuraavana talvena, samoin kuten Sm1-junissa, ilmeni ongelmia lumesta johtuen. Junien päädyissä sijaitsevat Fischer-kytkimet tukkeutuivat, mikä vaikeutti junayksiköiden yhdistämistä. Aluksi lumiongelmaa yritettiin ratkaista käyttämällä suojapusseja kytkimien päällä, mutta tämä osoittautui työlääksi. Talven 1976–77 aikana testattiin ratkaisuna kytkimien sähkölämmitystä, joka toteutettiin upotetuilla vastuksilla. Tämä lämmitysratkaisu osoittautui toimivaksi, ja sittemmin kaikki Fischer-kytkimet on varustettu kyseisellä ratkaisulla.
1970-luvun keskivaiheilla yhteisenä ongelmana Sm1- ja Sm2-junissa sekä Sr1-vetureissa ilmeni katolle asennettujen sveitsiläisten jännitemittamuuntajien räjähdysmäinen särkyminen. Turvallisuussyistä vetureiden katoille piti rakentaa vankat sirpalesuojat. Lopulta, kun muuntajien rakenteen parantamisessa ei saavutettu toivottuja tuloksia, kaikki jännitemittamuuntajat korvattiin toisen valmistajan tuotteilla. Tämän muutoksen myötä sirpalesuojat voitiin poistaa.