stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Annihilator
Jäsenet > Entiset jäsenet

John Bates – laulu (1984–1985)
Dennis Dubeau – laulu (1988–1989)
Randy Rampage – laulu (1988–1989, 1998–2000)
Coburn Pharr – laulu (1990–1992, 2015)
Aaron Randall – laulu (1992–1994)
Joe Comeau – laulu (2000–2003)
Dave Padden – laulu, kitara (2003–2014)
K.C. Toews – kitara (1987–1988)
Anthony Greenham – kitara (1988–1989)
Dave Davis – kitara (1989–1991, 1993–2001)
Neil Goldberg – kitara (1992–1993)
Curran Murphy – kitara (2002–2005)
Dave Scott – basso (1984–1985)
Wayne Darley – basso (1989–1993)
Cam Dixon – basso (1994–1995, 2015)
Lou Bujdoso – basso (1995–1997)
Russell Bergquist – basso (1999–2003, 2005–2007)
Sandor de Bretan – basso (2004)
Brian Daemon – basso (2007)
Alberto "Al" Campuzano – basso (2010–2014)
Oscar Rangel – basso (2014–2015)
Paul Malek – rummut (1984–1985, 1986)
Richard Death – rummut (1985)
Ray Hartmann – rummut (1987–1992, 1999–2001)
Randy Black – rummut (1994–1996, 2002–2003)
Mike Mangini – rummut (1993, 2004–2005, 2007)
Dave Machander – rummut (1996)
Rob Falzano – rummut (2004)
Tony Chappelle – rummut (2005)
Alex Landenburg – rummut (2007)
Carlos Cantatore – rummut (2010)
Mike Harshaw – rummut (2012–2016)
Diskografia

Alice in Hell (1989)
Never, Neverland (1990)
Set the World on Fire (1993)
King of the Kill (1994)
Refresh the Demon (1996)
Remains (1997)
Criteria for a Black Widow (1999)
Carnival Diablos (2001)
Waking the Fury (2002)
All for You (2004)
Schizo Deluxe (2005)
Metal (2007)
Annihilator (2010)
Feast (2013)
Suicide Society (2015)
For the Demented (2017)
Ballistic, Sadistic (2020)
Metal II (2022)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen Kotisivu
Jeff Waters ja Dave Padden
Eugene Armstrong

Owen Eugene Armstrong (5. kesäkuuta 1953 – 20. syyskuuta 2004) oli yhdysvaltalainen siviilityöntekijä, jonka Abu Musab al-Zarqawin johtama Irakin al-Qaida sieppasi ja murhasi Irakissa syyskuussa 2004. Hänet siepattiin 16. syyskuuta 2004 yhdessä yhdysvaltalaisten Jack Hensleyn ja brittiläisen Kenneth Bigleyn kanssa Bagdadissa. Sieppaajat uhkasivat tappaa panttivangit, ellei Yhdysvallat suostu vapauttamaan irakilaisia naisvankeja. Armstrong mestattiin samalla tavalla kuin aiemmin murhattu Nick Berg, sieppaajat leikkasivat hänen päänsä irti veitsellä. Mestauksesta on ladattavissa video internetissä.
Ann Rule

Ann Rule
Ann Rae Rule (o.s. Stackhouse; 22. lokakuuta 1931 Lowell, Michigan – 26. heinäkuuta 2015 Burien, Washington) oli yhdysvaltalainen true crime -kirjailija.
Elämä ja ura > Lapsuus, opinnot ja varhainen ura

Rule syntyi opettajaäidin ja valmentajaisän perheeseen. Isän työn takia hän muutti lapsena usein; hän asui perheineen Michiganissa, Pennsylvaniassa, Oregonissa ja Kaliforniassa. Valmistuttuaan high schoolista Rule pääsi Washingtonin yliopistoon, josta hän sai vuonna 1953 kandidaatin oppiarvon luovassa kirjoittamisessa. Hän suoritti myös psykologian, kriminologian ja penologian opintoja. Rulen sukuun kuului monia virkavallan edustajia, ja hän itse pääsi 21-vuotiaana töihin Seattlen poliisiin. Ura poliisissa keskeytyi pian, koska Rule ei läpäissyt näöntutkimusta.
Rule alkoi vuonna 1969 kirjoittaa rikoskertomuksia True Detective -lehteen. Hän kirjoitti myös naistenlehtiin. True crime -tarinoissa Rule käytti enimmäkseen kirjoittajanimeä Andy Stack, jonka turvin hän kirjoitti myös kolme kirjaa sarjamurhaajista. Kirjassa The I-5 Killer hän käsitteli sarjamurhaaja Randall Woodfieldiä ja kuvaili yksityiskohtaisesti tämän raakoja tekoja. Miehiin viittaavien salanimien käyttö True Detectivessa oli toimituksen vaatimus. Rulen muita salanimiä olivat Arthur Stone ja Chris Hansen. Hän jatkoi uraansa lehdessä kolmentoista vuotta.
Elämä ja ura > "The Stranger Beside Me" ja tutustuminen Ted Bundyyn

Rule julkaisi vuonna 1980 tunnetuimman teoksensa The Stranger Beside Me. Siitä tuli välitön myyntimenestys. The Stranger Beside Me oli ensimmäinen Rulen 35:stä The New York Timesin bestseller-listalle päässeestä true crime -kirjasta. Teos käsitteli Ted Bundyn elämää ja rikoksia epätavallisesta rikollisen ystävän näkökulmasta. Rule oli tutustunut myöhemmin sarjamurhaajaksi osoittautuneeseen Ted Bundyyn vuonna 1971. Molemmat työskentelivät vapaaehtoisina yövuoroissa Seattlessa kriisipuhelimessa, jossa autettiin itsemurha-ajatuksista kärsineitä ihmisiä. Työn lomassa Rulesta ja Bundysta tuli läheiset ystävät. Rule kertoi pitäneensä pitkään yllä toivoa Bundyn syyttömyydestä, kuten muutkin Bundyn kanssa työskennelleet. Rule muutti mielensä Bundyn paettua vankilasta ja tehtyä uusia henkirikoksia Floridassa. Kirjaansa varten Rule haastatteli Bundya vankilassa.
The Stranger Beside Me poikkesi Rulen aiemmista kirjoituksista, koska siinä hän ei kuvaillut raaimpia yksityiskohtia vaan käsitteli rikoksia syvemmin persoonallisuuden ja ihmissuhteiden näkökulmasta. Rulen mielenkiinto kohdistui erityisesti Bundyn ylläpitämiin kulisseihin tämän sairaalloisten mielihalujen sijaan. Rulen kirjat ovatkin saavuttaneet arvostusta kriminaalipsykologisella näkemyksellisyydellään.
Elämä ja ura > Myöhempi ura

Rule keskittyi true crime -kirjoissaan usein tapauksiin, joissa henkirikokset koskettivat kohtalaisen hyvässä asemassa yhteiskunnassa olleiden näennäisen hyvää elämää. Kirjojen joukossa ovat Small Sacrifices, If You Really Loved Me (1991), Bitter Harvest (1997), Every Breath You Take (2001) ja Green River, Running Red (2004, aiheena Gary Ridgway).
Rule luonnehti itseään vuonna 1994 The Guardianin haastattelussa "psykologiseksi etsiväksi", joka oli ensisijaisesti kiinnostunut rikollisen mielen psykopatologiasta. Rulen teokset laajensivat true crime -kirjallisuuden yleisöä ja vaikuttivat genren suosion kasvuun naisten parissa. Hänen genreä voimakkaasti muovannut työnsä vaikutti myös myöhempiin rikosaiheisiin podcasteihin ja dokumentteihin. Rulella oli yhteyksiä poliisiin ja syyttäjiin, ja sitä kautta hän sai tarvittavia tiedonlähteitä. Hän oli vuosikymmenten ajan voimakas väkivaltarikosten uhrien etujen puolestapuhuja.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Rule oli naimisissa Bill Rulen kanssa, kunnes avioliitto päättyi eroon vuonna 1972. Hän sai viisi lasta. Tietokirjailija Leslie Rule on hänen tyttärensä.
Hieman ennen Rulen kuolemaa hänen kahta aikuista poikaansa syytettiin varkaudesta, väärennöksestä ja perheväkivallasta. Syyttäjien mukaan he olivat kaltoinkohdelleet iäkästä äitiään taloudellista hyötyä tavoitellen. Rule kuoli sairaalassa 83-vuotiaana kärsittyään muun muassa sydämen vajaatoiminnasta.
Aiheesta muualla

Ann Rule Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
András József Szennay

András József Szennay
András József Szennay (2. kesäkuuta 1921 Budapest – 22. elokuuta 2012) oli unkarilainen munkki. Hänet vihittiin benediktiinien papiksi 19. marraskuuta 1944 ja nimitettiin Pannonhalman benediktiiniluostarin johtoon 14. maaliskuuta 1973. Hän erosi apotin tehtävistä vuonna 1991, jolloin hänen seuraajakseen tuli Imre Asztrik Várszegi. Hän oli Katolisen Péter Pázmány -yliopiston teologian tohtori.
Eugênio de Araújo Sales

Eugênio de Araújo Sales
Eugênio de Araújo Sales (8. marraskuuta 1920 – 9. heinäkuuta 2012) oli brasilialainen pappi. Hänestä tehtiin 28. huhtikuuta 1969 yksi katolisen kirkon kardinaaleista. Hän toimi São Salvador da Bahian (1968–1971) ja São Sebastião do Rio de Janeiron (1971–2001) arkkipiispana.
Araújo Sales vihittiin papiksi 21. marraskuuta 1943 ja piispaksi 15. elokuuta 1954. Hän osallistui vuoden 1978 kahteen konklaaviin.
Aiheesta muualla

Catholic-hierarchy.org: Eugênio Cardinal de Araújo Sales (englanniksi)
András Katona

| Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten vesipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten vesipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten vesipallo. Olympialaiset  | Maa:   Unkari> Miesten vesipallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Rooma 1960 | joukkuekilpailu |  |
András Katona (s. 20. helmikuuta 1938 Budapest) on unkarilainen entinen vesipalloilija. Hän kilpaili vuoden 1960 kesäolympialaisissa Roomassa ja kuului siellä pronssia saaneeseen joukkueeseen.
Antti Ojansivu

| Antti Ojansivu |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. toukokuuta 1993 (ikä 31) Tampere, Suomi
Uran tiedot
Seura:  Jämin Jänne
Laji:  maastohiihto
Maailmancup
Kaudet:  2012–
Paras sijoitus:  18
 Tietolaatikko päivitetty 4.2.2017 
Antti Ojansivu (s. 14. toukokuuta 1993 Tampere) on suomalainen maastohiihtäjä, joka edustaa Jämin Jännettä.
Kansainväliset cup-kilpailut

Ojansivu kilpaili maailmancupissa ensimmäistä kertaa 3. maaliskuuta 2012 keskeyttäen yhdistelmäkilpailun Lahdessa. Hän osallistui vuosina 2012–2015 vain Lahdessa järjestettyihin maailmancupin osakilpailuihin. Ensimmäisen kerran Ojansivu hiihti maailmancupissa muualla 23. tammikuuta 2016 Nové Město na Moravěssa sijoittuen 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 57. sijalle. Ojansivun paras sijoitus maailmancupissa on 18:s, jonka hän saavutti helmikuussa 2017 Etelä-Korean Pyeongchangissa.
Skandinavia Cupissa Ojansivu kilpaili ensimmäisen kerran Vuokatissa 16. joulukuuta 2011 ollen 3,75 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 70:s. Parhaimmillaan hän on ollut Skandinavian Cupissa 21:s Lillehammerissa 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 14. joulukuuta 2014.
Aikuisten arvokilpailut

Ojansivu sijoittui Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 30 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 33:nneksi ja 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 39:nneksi.
Nuorten MM-kilpailut

Ojansivu kilpaili alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa Otepäässä 2011, Erzurumissa 2012 ja Liberecissä 2013. Vuonna 2011 hän oli kymmenen kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 24:s, yhdistelmäkilpailussa 20:s ja oli mukana MM-pronssia saavuttaneessa viestijoukkueessa. Vuonna 2012 Ojansivu oli vapaan hiihtotavan sprintissä 17:s, kymmenen kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa kymmenes, yhdistelmäkilpailussa ja viestissä 12:s. Vuonna 2013 Ojansivu oli 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 19:s ja seitsemäs sekä yhdistelmäkilpailussa että viestissä.
Alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa Ojansivu hiihti Val di Fiemmessä 2014 ja Almatyssä 2015. Vuonna 2014 hän oli vapaan hiihtotavan sprintissä 40:s, 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 45:s ja keskeytti yhdistelmäkilpailun. Vuonna 2015 Ojansivu oli perinteisen hiihtotavan sprintissä 18:s, 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 25:s ja yhdistelmäkilpailussa 24:s.
Kansalliset kilpailut

Ojansivu siirtyi kasvattajaseurastaan Ylöjärven Ryhdistä Jämin Jänteeseen syksyllä 2014.
Ojansivun paras henkilökohtainen sijoitus SM-kilpailuissa on neljäs sija perinteisen hiihtotavan sprintissä Taivalvaarassa 2018.
Esikoisten kirkko

Esikoisten kirkko (engl. Church of the Firstborn) oli myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuulunut uskonnollinen yhteisö, joka erosi Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkosta vuonna 1861. Perustajansa Joseph Morrisin mukaan liikkeen jäseniä kutsuttiin myös "morrisilaisiksi" (engl. Morrisites). Liikkeen pohjalle syntyi uusia yhteisöjä, joista viimeinen lienee hajonnut 1969.
Opetukset

Kuten suurin osa myöhempien aikojen pyhien yhteisöistä, Esikoisten kirkko opetti Joseph Smithin olleen Jumalan profeetta. Sen mukaan Smithiä oli seurannut profeettana James J. Strang ja tätä taas Joseph Morris.
Toisin kuin suurin osa mormonistisista yhteisöistä, Esikoisten kirkko opetti uskoa jälleensyntymään. Morris kutsui oppia "lasten ylösnousemukseksi". Hänen mukaansa profeetta Joseph Smith oli aikoinaan opettanut tätä oppia, ja muut myöhempien aikojen pyhät olivat menneet harhaan, koska ne torjuivat tämän opetuksen. Kaikkien myöhempien aikojen pyhien johtajien ajateltiin olevan jälleensyntyneitä Raamatun tai Mormonin kirjan ajan profeettoja. Joseph Smithin sanottiin olevan jälleensyntynyt Mormon ja apostoli Paavali, Joseph Morrisin taas jälleensyntynyt Mooses. George Williams piti itseään Aadamin pojanpojanpojan Keenanin jälleensyntymänä. Morris ennusti myös, että Jesus tulisi syntymään uudelleen Jerusalemissa vuonna 1909 arabiperheeseen.
Esikoisten kirkko torjui useat Smithin myöhäiskauden ja Brigham Youngin opetukset, kuten moniavioisuuden, endaumentin ja muut temppelitoimitukset, verisovituksen sekä pappeuden kieltämisen mustaihoisilta.
Joseph Morris, kirkon perustaja
Emil Bergkvist

Bergkvist Suomen rallissa vuonna 2016.
Emil Bergkvist (s. 17. kesäkuuta 1994) on ruotsalainen ralliautoilija. Hän voitti JWRC-sarjan mestaruuden vuonna 2018. Bergkvist voitti ERC Junior -mestaruuden vuonna 2015. Bergkvist voitti ADAC Opel Rallye Cup -sarjan vuonna 2014 ja sai Opelin sponsoriksi seuraavalle kaudelle.
Alfred Gilman

| Alfred Gilman |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1941 New Haven, Connecticut, Yhdysvallat
Kuollut: 23. joulukuuta 2015 (74 vuotta) Dallas, Texas, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Yalen yliopisto   Case Western Reserve University
Instituutti:  Virginian yliopisto   University of Texas Southwestern
Tutkimusalue:  biokemia farmakologia
Tunnetut työt:  G-proteiinit
Palkinnot:  Albert Lasker -palkinto lääketieteellisestä perustutkimustyöstä (1989)   Louisa Gross Horwitz -palkinto (1989)    Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinto (1994)
Alfred Goodman Gilman (1. heinäkuuta 1941 New Haven, Connecticut – 23. joulukuuta 2015 Dallas, Texas) oli yhdysvaltalainen biokemisti. Hän löysi 1970-luvulla G-proteiinit tutkiessaan solujen signaalitransduktion toimintaa, ja hän jakoi 1994 Nobelin lääketieteen palkinnon Martin Rodbellin kanssa G-proteiineja koskevasta tutkimuksestaan. Tutkimustyönsä lisäksi Gilman toimitti farmakologista oppikirjaa The Pharmacological Basis of Therapeutics.
Nuoruus ja opiskelu

Alfred Goodman Gilman syntyi New Havenissa 1941. Hänen isänsä Alfred oli Yalen yliopiston farmakologi, joka oli kirjoittanut alan merkittävimmän oppikirjan The Pharmacological Basis of Therapeutics (1941). Alfredin toiseksi nimeksi annettiin Goodman kirjan toisen kirjoittajan Louis S. Goodmanin mukaan.
Alfred kasvoi White Plainsissa ja kävi koulunsa Connecticutin Watertownissa. Isänsä vaikutuksesta Alfred opiskeli Yalessa biokemiaa ja valmistui 1962.
Ura > Jatko-opintojen tutkimuksista farmakologian professoriksi

Valmistumisensa jälkeen Gilman työskenteli kesän Burroughs Wellcomen laboratoriossa ja julkaisi ensimmäiset kaksi tutkimusartikkeliaan. Kokemus vakuutti hänet jatkamaan uraa tutkijana. Gilman suuntasi tämän jälkeen Case Western Reserve Universityyn tohtorin tutkintoa varten. Yliopistossa hän työskenteli Theodore W. Rallin alaisuudessa. Gilman tutki syklistä adenosiinimonofosfaattia (cAMP) ja kilpirauhasta, mikä oli alku pitkälle uralle syklisten adenosiinimonofosfaattien parissa.
Gilman sai 1969 lääketieteen tutkinnon ja valmistui farmokologian tohtoriksi. Väitöskirjan jälkeistä tutkimusta Gilman teki Marshall Nirenbergin alaisuudessa National Institute of General Medical Sciencesissa. Hän oli kahden vuoden ajan Nirenbergin tutkimusavustajana, kunnes hänestä tuli 1971 Virginian yliopiston farmakologian professori.
Ura > G-proteiinin löytäminen

Gilman tutki 1970-luvulla Virgianiassa leukemiasoluja ja pyrki ymmärtämään paremmin, kuinka solun signaalitransduktio toimii. Hän huomasi, että leukemiasolut eivät vastanneet hormonien välittämään ulkoiseen signaaliin. Hän havaitsi tutkimusryhmänsä kanssa, että mutaation takia hävinnyt proteiini aiheutti hormonien kyvyttömyyden välittää signaaleita. Gilman eristi 1980 proteiinin normaaleista soluista, joilla pystyi palauttamaan solun vaurioituneen ominaisuuden. Hän kutsui sitä G-proteiiniksi, koska se sitoutuu GTP:hen eli guanosiinitrifosfaattiin.
Ura > Myöhempi ura

Gilmanista tuli 1981 University of Texas Southwesternin farmakologian laitoksen johtaja. Hän jatkoi siellä solututkimustaan. Vuonna 2004 hänet nimettiin Texas Southwestern -yliopiston lääketieteellisen koulun dekaaniksi ja 2006 akateemisten asioiden varapuheenjohtajaksi ja provostiksi.
Vuosina 1980, 1985 ja 1990 Gilman oli oppikirja The Pharmacological Basis of Therapeuticsin päätoimittaja. Sitä oli ensin julkaissut hänen isänsä.
Eläkevuodet

Eläkkeelle Gilman jäi vuonna 2009, jolloin hänestä tuli valtion Cancer Prevention and Research Institute of Texas -instituutin johtava tieteellinen virkamies. Hän sai valtuudet käyttää kolme miljardia dollaria kymmenessä vuodessa syöpätutkimukseen ja syöpää ehkäiseviin ohjelmiin. Gilman erosi tehtävästään 2012 ja kritisoi avustusten antamiseen liittyviä taloudellisia ja poliittisia syitä.
Gilman kuoli haimasyöpään 74-vuotiaana vuonna 2015.
Yksityiselämä

Gilman meni naimisiin vuonna 1963 ja sai kolme lasta.
Tunnustukset ja merkitys

Gilman jakoi vuonna 1994 Nobelin lääketieteen palkinnon Martin Rodbellin kanssa. Nobel-säätiön mukaan palkinto tuli G-proteiinien löytämisestä ja niiden solujen signaalitransduktioon liittyvän merkityksen havaitsemisesta. Gilman sai myös muun muassa vuonna 1989 Albert Lasker -palkinnon lääketieteellisestä perustutkimustyöstä ja Louisa Gross Horwitz -palkinnon. Hänet valittiin 1986 National Academy of Sciencesiin.
GTP:n ja G-proteiinin löytämiset vaikuttivat tutkijoiden käsitykseen siitä, miten hormonit hallinnoivat solujen toimintoja. G-proteiiniin liittynyt tutkimus antoi perusteita solun viestinnän tuntemiseen. Tutkimus on myös auttanut kehittämään monia lääkkeitä, jotka kohdistuvat suoraan G-proteiinien kanssa toimiviin reseptoreihin.
Aiheesta muualla

Omaelämäkerta Nobel-komitean sivuilla (englanniksi)
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Behring  1902: Ross  1903: Finsen  1904: Pavlov  1905: Koch  1906: Golgi, Ramón y Cajal  1907: Laveran  1908: Metšnikov, Ehrlich  1909: Kocher  1910: Kossel  1911: Gullstrand  1912: Carrel  1913: Richet 1914: Bárány  1919: Bordet  1920: Krogh  1922: Hill, Meyerhof  1923: Banting, Macleod 1924: Einthoven
1926–1950:  1926: Fibiger  1927: Wagner-Jauregg  1928: Nicolle  1929: Eijkman, Hopkins  1930: Landsteiner  1931: Warburg  1932: Sherrington, Adrian  1933: Morgan  1934: Whipple, Minot, Murphy  1935: Spemann  1936: Dale, Loewi  1937: Szent-Györgyi  1938: Heymans  1939: Domagk  1943: Dam, Doisy  1944: Erlanger, Gasser  1945: Fleming, Chain, Florey  1946: Muller  1947: C. Cori, G. Cori, Houssay  1948: Müller  1949: Hess, Moniz 1950: Kendall, Reichstein, Hench
1951–1975:  1951: Theiler  1952: Waksman  1953: Krebs, Lipmann  1954: Enders, Weller, Robbins  1955: Theorell  1956: Cournand, Forssmann, Richards  1957: Bovet  1958: Beadle, Tatum, Lederberg  1959: Ochoa, Kornberg  1960: Burnet, Medawar  1961: Békésy  1962: Crick, Watson, Wilkins  1963: Eccles, Hodgkin, Huxley  1964: Bloch, Lynen  1965: Jacob, Lwoff, Monod  1966: Rous, Huggins  1967: Granit, Hartline, Wald  1968: Holley, Khorana, Nirenberg  1969: Delbrück, Hershey, Luria  1970: Katz, Euler, Axelrod  1971: Sutherland  1972: Edelman, Porter  1973: Frisch, Lorenz, Tinbergen  1974: Claude, Duve, Palade  1975: Baltimore, Dulbecco, Temin
1976–2000:  1976: Blumberg, Gajdusek 1977: Guillemin, Schally, Yalow  1978: Arber, Nathans, Smith  1979: Cormack, Hounsfield  1980: Benacerraf, Dausset, Snell  1981: Sperry, Hubel, Wiesel  1982: Bergström, Samuelsson, Vane  1983: McClintock  1984: Jerne, Köhler, Milstein  1985: Brown, Goldstein  1986: Cohen, Levi-Montalcini  1987: Tonegawa  1988: Black, Elion, Hitchings  1989: Bishop, Varmus  1990: Murray, Thomas  1991: Neher, Sakmann  1992: Fischer, Krebs  1993: Roberts, Sharp  1994: Gilman, Rodbell  1995: Lewis, Nüsslein-Volhard, Wieschaus  1996: Doherty, Zinkernagel  1997: Prusiner  1998: Furchgott, Ignarro, Murad  1999: Blobel  2000: Carlsson, Greengard, Kandel
2001–:  2001: Hartwell, Hunt, Nurse  2002: Brenner, Horvitz, Sulston  2003: Lauterbur, Mansfield  2004: Axel, Buck  2005: Marshall, Warren 2006: Fire, Mello 2007: Capecchi, Evans, Smithies 2008: zur Hausen, Barré-Sinoussi, Montagnier 2009: Blackburn, Greider, Szostak 2010: Edwards 2011: Beutler, Hoffmann, Steinman 2012: Gurdon, Yamanaka 2013: Rothman, Schekman, Südhof 2014: O’Keefe, M.-B. Moser, E. Moser 2015: Campbell, Ōmura, Tu 2016: Ōsumi 2017: Hall, Rosbash, Young 2018: Allison, Honjo 2019: Kaelin, Ratcliffe, Semenza 2020: Alter, Houghton, Rice 2021: Julius, Patapoutian 2022: Pääbo 2023: Karikó, Weissman 2024: Ambros, Ruvkun
Emil Björkell

Karl Fredrik Emil Björkell (20. kesäkuuta 1863 – 2. syyskuuta 1949) oli suomalainen toimitusjohtaja ja taiteen kerääjä.
Emil Björkell perusti vuonna 1891 maatalouskoneita myyneen toiminimen, jonka hän myi vuonna 1899 Agros Oy:lle. Vuonna 1897 hän perusti teknillisen kemian alalla toimineen Emil Björkells Tekniska Fabrik-toiminimen. Helsingissä Unioninkatu 17:ssa toiminut tehdas valmisti spriilakkoja, polituuria ja muita teknillisen kemian tuotteita. Vuonna 1904 valmistusohjelmaan tulivat öljymaalit ja yritys alkoi harjoittaa myös tuontikauppaa. Samana vuonna Björkell myi yrityksen Albert Edward Campbellille (1865–1930). Yritys toimi Helsingissä aina vuoteen 1928 saakka, jolloin uusi omistaja D. Winter & Co Oy siirsi tuotannon Tampereen lähelle Epilään.
Emil Björkell oli sitten vuosina 1916–1918 Julius Björkells Litografiska Tryckeri Ab kirjapainoyrityksen toimitusjohtajana. Hän omisti 1908 perustetun ja 1916 osakeyhtiöksi muutetun yrityksen yhdessä veljensä Ernst Julius Björkellin (1869–1957) kanssa. Yrityksellä oli kivipaino ja myöhemmin myös offset- ja kirjapaino Vaasassa Kauppapuistikko 25:ssä. Kirjapaino painoi vuonna 1918 ns. Vaasan mallin postimerkit, Vaasan senaatin liikkeellelaskemat 25, 100 ja 500 markan setelit ja lisäksi muun muassa osakekirjoja. Vuonna 1918 G. A. Serlachius Oy:n omistama Ab P. J. Bögelund Kartongfabrik Oy osti kirjapainoyrityksen jonka nimeksi muuttui 1928 Ab Lito-Björkell Oy. Tämä yhtiö myytiin 1936 Ab F. Tilgmann Oy:lle ja vuonna 1970 Lito-Björkell Oy fuusioitiin Oy Tilgmann Ab:hen.
Emil Björkell keräsi taidetta ja hänen kokoelmaansa kuului muun muassa Peter Clodt von Jürgensburgin hevospatsas, Rembrandtin Kristuksen syntymää esittänyt radeeraus ja yksi Antoon van Dyckin maalaus. Van Dyckin taulun italiankielisen omistuskirjoituksen käänsi suomen ja ruotsin kielelle Björkellin ystäväpiiriin kuulunut runoilija Eino Leino. Björkell harrasti myös itse maalausta ja hänen mieliaiheinaan olivat hevoset.
András Lackfi

| András Lackfi> Transilvanian voivodi |
| --- | --- |
 1356–1359  
Edeltäjä:  Miklós Raholcai Kont
Seuraaja:  Dénes Lackfi
Henkilötiedot
András Lackfi oli unkarilainen aatelinen, joka toimi Transilvanian voivodina vuosina 1356–1359, Unkarin kuninkaan Ludvig I Suuren nimittämänä. Andrei oli Ștefan Lackfin veli. Ștefan toimi Transilvanian voivodina vuosina 1344–1350.
Annihilatorin diskografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Julkaisut
| ↙Studioalbumit | 17 |  |
| ↙Livealbumit | 3 |  |
| ↙Kokoelmat | 3 |  |
| ↙EP:t | 2 |  |
| ↙Singlet | 18 |  |
| ↙Videot | 2 |  |
| ↙Musiikkivideot | 22 |  |
Annihilator on kanadalainen metalliyhtye. Sen musiikki luokitellaan yleensä thrash metaliksi. Yhtye on uransa aikana myynyt yli kaksi miljoonaa levyä.
Studioalbumit

Alice in Hell (1989)
Never, Neverland (1990)
Set the World on Fire (1993)
King of the Kill (1994)
Refresh the Demon (1996)
Remains (1997)
Criteria for a Black Widow (1999)
Carnival Diablos (2001)
Waking the Fury (2002)
All for You (2004)
Schizo Deluxe (2005)
Metal (2007)
Annihilator (2010)
Feast (2013)
Suicide Society (2015)
For the Demented (2017)
Ballistic, Sadistic (2020)
Metal II (2022)
EP:t

Stonewall (1991)
The One (2004)
Livealbumit

In Command (1996)
Double Live Annihilation (2003)
Live At Masters of Rock (2009)
Kokoelma-albumit

Bag of Tricks (1994)
The Best of Annihilator (2004)
Total Annihilation (2010)
Triple Threat (2017)
Singlet

Word Salad (1989)
The Fun Place (1990)
Stone Wall (1991)
Never, Neverland (1991)
Phoenix Rising (1993)
Set the World on Fire (1993)
Suicide Society (2015)
Creepin' Again (Parasomnia) (2015)
My Revenge (2015)
Snap (2015)
Sounds Good to Me (Acoustic) (2017)
Twisted Lobotomy (2017)
One to Kill (2017)
I Am Warfare (2019)
Psycho Ward (2019)
Armed to the Teeth (2019)
Dressed Up for Evil (2020)
Downright Dominate (2021) (feat. Alexi Laiho, Dave Lombardo, Stu Block)