stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uusi-Seelanti
Politiikka

Uusi-Seelanti on perustuslaillinen monarkia ja parlamentaarinen demokratia. Uuden-Seelannin muodollinen valtionpäämies on Uuden-Seelannin kuningas, joka on samalla myös maan entisen siirtomaaisännän Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki (vuodesta 2022 Charles III), mutta käytännössä ylin valta on pääministerillä. Uuden-Seelannin monarkkia edustaa Uuden-Seelannin kenraalikuvernööri, joksi monarkki nimittää pääministerin suositteleman ehdokkaan. Lokakuusta 2021 alkaen kenraalikuvernöörinä on ollut Cindy Kiro.
Uudessa-Seelannissa on yksikamarinen, 120-jäseninen edustajainhuone. 70 jäsentä valitaan yhden edustajan vaalipiireistä, 50 puoluelistoilta. Edelliset parlamenttivaalit olivat vuonna 2017, seuraavat 2020. Maoreilla on ollut oma kiintiö 1800-luvulta asti, heillä oli aluksi oma vaalipäivänsä ja eri vaalitapa. Myöhemmin maoritaustaiset henkilöt saivat valita, rekisteröityivätkö äänestämään maorien, vai yleisissä vaaleissa. Vuodesta 1993 maoripaikkojen määrä on riippunut siitä moniko rekisteröityy maoriäänestäjäksi.
Vuonna 1996 käyttöönotettu vaalitapa on edesauttanut pienempien puolueiden mahdollisuuksia, mutta tästä huolimatta Uuden-Seelannin selvästi suurimmat puolueet ovat Kansallispuolue ja Työväenpuolue. Kummallakin on melko vakiintunut kannattajakunta. Näiden lisäksi 2000-luvulla parlamentissa ovat olleet muun muassa vihreä puolue, ACT New Zealand, New Zealand First ja Maoripuolue. Vuoden 2020 vaaleissa Työväenpuolue sai 65 paikkaa ja Kansallispuolue 33 paikkaa.
Politiikka > Puolustusvoimat

Uuden-Seelannin laivasto, ilmavoimat ja maavoimat muodostavat Uuden-Seelannin puolustusvoimat (New Zealand Defence Force). Vuonna 2011 puolustusvoimien palveluksessa oli 8 758 vakituista sotilasta, 2 368 reserviläistä ja 2 669 siviiliä. Uuden-Seelannin puolustusministeriö vastaa puolustusvoimien käytännöistä ja varustehankinnoista. 1990-luvulta lähtien puolustusvoimat ovat ottaneet osaa YK:n ja muiden järjestämiin rauhanturvaoperaatioihin muun muassa Itä-Timorilla, Balkanilla ja Afganistanissa. Puolustusvoimat ovat toimineet myös luonnonkatastrofeihin vastaamisessa esimerkiksi Canterburyn maanjäristyksien aikana vuosina 2010 ja 2011. Naiset ovat saaneet palvella taistelutehtävissä vuodesta 2000 lähtien.
Hallinnollinen jako

Uusi-Seelanti on jaettu 16 hallintoalueeseen: Auckland, Bay of Plenty, Canterbury, Gisborne, Hawke's Bay, Manawatu-Wanganui, Marlborough, Nelson, Northland, Otago, Southland, Taranaki, Tasman, Waikato, Wellington ja West Coast. Lisäksi Chathamsaaret muodostaa erillisen territorion. Chathamsaarten lisäksi Uudelle-Seelannille kuuluu yhdeksän asumatonta saariryhmää. Solandersaaret kuuluvat Southlandin hallintoalueeseen, muut ovat asumattomia eivätkä kuulu mihinkään hallintoalueeseen. Kermadecsaarista suurimmalla on sää- ja radioasema ja majoitustiloja tutkimusaseman henkilökunnalle.
Uuteen-Seelannin yhteyteen kuuluvat lisäksi Cookinsaaret, Niue, Tokelau ja Uuden-Seelannin Antartiksesta vaatima Rossinmaa. Cookinsaaret on käytännössä itsenäinen mutta pitää yllä perustuslaillisia yhteyksiä Uuteen-Seelantiin (”Uuteen-Seelantiin vapaasti assosioitunut itsehallintoalue”). Uusi-Seelanti vastaa maan puolustuksesta ja ulkopolitiikasta mutta konsultoi Cookinsaarten johtoa tarvittaessa. Niuen kohdalla on jopa määritelty, että Uusi-Seelanti toimii Niuen ulkopolitiikkaa ja puolustusta koskevissa asioissa vain Niuen erityisestä pyynnöstä. Tokelau on itsehallinnollinen territorio. Sille luonnosteltiin samantyyppinen ”vapaasti assosioituneen hallintoalueen” perustuslaki, mutta YK:n järjestämässä kansanäänestyksessä 2007 laki ei saanut tarvittavaa määräenemmistöä taakseen.
Talous

Uudella-Seelannilla on moderni, kehittynyt talous, joka on kuitenkin maailman mittakaavassa varsin pieni. Elintaso on korkea, ja vuonna 2021 maa oli inhimillisen kehityksen indeksissä sijalla 13. Bruttokansantuote asukasta kohden oli vuonna 2021 noin 48 800 dollaria. Bruttokansantuote oli koronapandemian takia laskenut vuonna 2020, mutta vuonna 2021 nousua oli taas 5,6 prosenttia ja vuonna 2022 myös 2,3 prosenttia.
Uuden-Seelannin talouden pohjalla on voimakas maatalousala sekä palvelut, kuten matkailu sekä vähittäis- ja tukkukauppa. Maatalouden osuus vuonna 2022 bruttokansantuotteesta oli 5,7 prosenttia työvoimasta 6 prosenttia. Talouden haasteita ovat riippuvuus Kiinasta, matalapalkka-alojen työvoiman puute, tutkimuksen ja tuotekehityksen vähyys, asuntojen puute sekä kotitalouksien ja hallituksen korkea velka-aste.
Kiina on Uuden-Seelannin suurin kauppakumppani. Vuonna 2022 viennistä 28,2 prosenttia suuntautui Kiinaan. Australian osuus oli 12 prosenttia ja Yhdysvaltojen 10,9 prosenttia. Tuonnista Kiinasta tuli 23,2 prosenttia. Ulkomaankauppa on tärkeässä asemassa Uuden-Seelannin taloudelle, joka on myös yksi maailman avoimimpia. Uusi-Seelanti oli vuonna 2020 allekirjoittamassa maailman suurinta vapaakauppasopimusta RCEP:tä. Maa kirjoitti 2008 ensimmäisenä OECD-maana vapaakauppasopimuksen Kiinan kanssa.
Talous > Maatalous ja kalastus

Uuden-Seelannin maatalous keskittyy erityisesti laitumiin, joilla kasvatetaan lampaita ja nautaa. Tehokkaan karjatalouden mahdollistaa sopiva ilmasto, maan kehittämiseen tehdyt laajat investoinnit ja osaavat työntekijät. Uudessa-Seelannissa oli vuonna 2022 yli 25 miljoonaa lammasta ja yli 10 miljoonaa nautaeläintä. Lampaiden määrä on ollut 2000-luvulla selvässä laskussa, sillä vielä vuonna 2002 lampaita oli melkein 40 miljoonaa. Laskun taustalla on villan hinnan heikkeneminen ja metsätalouden kannattavuus. Monet lammasfarmarit ovatkin vaihtaneet metsätalouteen.
Niinpä Uusi-Seelanti onkin merkittävä maataloustuotteiden viejä. Maatalouspolitiikassa tehtiin 1990-luvulla suuri muutos. Uusi-Seelanti on ollut aktiivinen WTO:n kansallisia maataloustukia rajoittavien päätösten tukija ja toteuttaja. Uuden-Seelannin tärkeimpiä maataloustuotteita ovat maitotuotteet, liha, puutavara, hedelmät, vihannekset, merenelävät, vehnä ja ohra. Maa oli vuonna 2023 maailman seitsemänneksi suurin maidon tuottaja. Viininviljely on myös menestyksekästä, ja maasta tulee monia maailman parhaimmiksi luokiteltuja viinejä.
Kylmät ja suolaiset merivirrat tuovat hyvät kalastusmahdollisuudet Uuden-Seelannin aluevesille, mutta El Niño–La Niña -vaihtelu aiheuttaa kalansaaliiden vaihtelua vuodesta toiseen. Metsätalous on myös merkittävää, ja maa tuottaa erityisesti puutavaraa Aasian ja Tyynenmeren alueen markkinoille.
Talous > Mineraalivarat ja teollisuus

Mineraalivarojen suhteen Uutta-Seelantia pidetään ”köyhänä” maana. Tämä voi kuitenkin johtua siitä, että maan kehittäminen on keskittynyt suuresti maataloussektorille ja geologinen tutkimus on ollut vähäistä esimerkiksi Australiaan verrattuna. Maasta on kuitenkin kaivattu muun muassa kultaa, joka oli ensimmäisille siirtolaisille merkittävä vientituote, hiiltä ja rautahiekkaa.
Uudella-Seelannilla on merkittävät vesivoima- ja maakaasuvarat. Australian ja Uuden-Seelannin väliltä on 2000-luvulla löydetty lisää kaasukenttiä. Tuotantotalouden osa-alueita ovat elintarvike-, puunjalostus- ja metalliteollisuus, palvelusektorilta etenkin rahoitus- ja vakuutusala ovat tärkeitä.
Talous > Matkailu

Matkailu on yksi Uuden-Seelannin suurimmista talouden aloista, ja ennen koronapandemiaa sen suora vaikutus bruttokansantuotteeseen oli 16,4 miljardia dollaria eli 5,5 prosenttia. Ala myös työllisti joko suoraan tai välillisesti 13,6 prosenttia Uuden-Seelannin työvoimasta. Vuonna 2019 maassa vieraili 3,4 miljoonaa ulkomaalaista matkailijaa.
Matkailu keskittyy lähinnä luontomatkailuun. Maalla on hyvä maine turvallisena ja puhtaana matkakohteena. Maassa on lukuisia kansallispuistoja.
Talous > Liikenne

Uudessa-Seelannissa on vasemmanpuoleinen liikenne. Tieverkko on kattava ja laadukas jopa maaseudulla, ja valtatiet yhdistävät suurimpia kaupunkeja. Rautatietä on yhteensä 4 128 kilometriä. Rautatieliikenne on kuitenkin hidasta, minkä takia uusiseelantilaiset eivät juurikaan käytä junaliikennettä. Rautatieverkko on erityisesti rahtiliikenteen käytössä. Sekä rahti- että matkustajaliikennettä operoi valtion omistama KiwiRail. Matkailijoille on tarjolla kolme maisemarataa, ja Wellingtonissa ja Aucklandissa on kaupunkijunaliikennettä.
Lentoliikenne on korvannut haastavan maaston seurauksena muita liikennemuotoja, ja suurimmissa osassa maaseutukeskuksista on oma lentoasemansa. Air New Zealand on kansallinen lentoyhtiö, ja suurimmat kansainväliset lentoasemat ovat Aucklandin, Christchurchin ja Wellingtonin lentoasemat. Tärkeimmät satamakaupungit ovat puolestaan Auckland, Wellingon ja Christchurchia palveleva Lyttelton.
Kulttuuri > Arkikulttuuri

Uusiseelantilaisessa kulttuurissa on vaikutteita eurooppalaisilta ja maoreilta, vaikka jotkin Tyynenmeren saarilta tulleet ovat myös säilyttäneet omia kulttuuripiirteitä. Maorikulttuuri kärsi paljon 1900-luvulla, jolloin maoreihin kohdistui valtavia assimilaation paineita. Kulttuuri on 1950-luvun jälkeen kuitenkin kokenut uutta herätystä, minkä seurauksena taidetta ja yhteisöllisiä perinteitä on elvytetty. Myös eurooppalaiset eli pākehāt ovat ottaneet vaikutteita maoreilta.
Maorit ovat säilyttäneet perinteitä sukupolvelta toiselle kokoontumistalojensa rakenteissa ja tatuoinneissaan. Esi-isien merkitys on suuri sekä maoreille että nykyisin myös eurooppalaisperäisille, usein viidennen polven siirtolaisille.
Noin vuoteen 1975 asti uusiseelantilaisten perusruokaa olivat liha, perunat ja kauden vihannekset (kaali, porkkana, pinaatti), leipä, maitotuotteet ja kala. Broileri oli ravintoloiden herkkuruokaa, ja suosituin pikaruoka oli lihapiirakka. Tuon ajan jälkeen ruokavalioon on tullut tropiikin hedelmiä ja vihanneksia, ja saarilla on alettu tuottaa viiniä. Varsinaisesta uusiseelantilaisesta keittiöstä ei voi puhua, vallalla ovat kansainvälinen ja brittiläinen ruokaperinne. Maorien ruokia ovat riista ja bataatit, jotka on valmistettu hauduttamalla maauunissa rosvopaistin tapaan.
Kulttuuri > Taiteet

Ensimmäisiä uusiseelantilaisiksi laskettavia kirjailijoita olivat 1900-luvun alussa vaikuttaneet novellisti Katherine Mansfield ja runoilija R. A. K. Mason. 1930-luvun laman aikana ja jälkeen nousseista runoilijoista oli puolestaan Allen Curnow arvostetuin. Ensimmäisen sukupolven kirjailijoiden jälkeen Uudesta-Seelannista ovat nousseet muun muassa runoilijat James K. Baxter, Kendrick Smithyman, Ian Wedde ja Elizabeth Smither sekä romaanikirjailijat Janet Frame, Keri Hulme, Sylvia Ashton-Warner, Lloyd Jones ja Ngaio Marsh. Witi Ihimaera ja Patricia Grace ovat puolestaan tunnettuja maorien ja eurooppalaisten kulttuurien välisen maailman tutkijoita. Keri Hulme ja Eleanor Catton ovat voittaneet Booker-palkinnon.
Ensimmäinen maailmalla mainetta saanut uusiseelantilainen kuvataiteilija oli Frances Hodgkins. Hänen jälkeensä 1960-luvulla alkoi ilmestyä uusi taiteilijasukupolvi, johon kuuluivat muun muassa Colin McCahon ja Don Binney. Maorien taide on alkanut saada arvostusta 1900-luvun puolivälin jälkeen, ja sitä on myös paljon esillä museoissa ja gallerioissa. Maailmalla menestynein uusi­seelanti­lainen muusikko on laulajatar Kiri Te Kanawa.
Uusiseelantilaiset ja Uudessa-Seelannissa kuvatut elokuvat ovat menestyneet hyvin 1990-luvulta alkaen. Monet ohjaajat käyttävät osaksi ulkomaalaisia näyttelijöitä ja rahoitusta. Menestyselokuviin ovat kuuluneet Jane Campionin Piano (1993), Lee Tamahorin Kerran sotureita (1994) ja Peter Jacksonin Taru sormusten herrasta -trilogia (2001–2003). Hallitus on houkutellut kuvausryhmiä maahan jopa muuttamalla työlainsäädäntöä tarpeen mukaan.
Kulttuuri > Urheilu

Uuden-Seelannin suosituimpia urheilulajeja ovat rugby, jalkapallo, verkkopallo ja kriketti. Rugbymaajoukkue on yksi maailman menestyneimpiä ja se on voittanut kolmesti rugbyn maailmanmestaruuden. Miesten jalkapallomaajoukkue on edennyt kahdesti MM-kilpailujen lopputurnaukseen. Naisten maajoukkue on puolestaan saanut kuudesti paikan MM-lopputurnauksesta, ja Uusi-Seelanti emännöi Australian kanssa naisten MM-kilpailuja 2023. FIFAn rankingissa miesten maajoukkue huhtikuussa 2023 sijalla 100 ja naisten maajoukkue kesäkuussa sijalla 26. Maan koripallomaajoukkue on edennyt MM-kilpailuissa parhaimmillaan välieriin.
Uusi-Seelanti on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1920, mutta sen urheilijat olivat mukana jo 1908 Australaasian joukkueessa. Sillä on tyypillisesti talvikisoissa 5–15 urheilijan joukkue, kun taas kesäkisoihin se on vuodesta 1988 alkaen osallistunut useimmiten yli sadan urheilijan joukkueella. Eniten mitaleita maa on saanut soudusta, yleisurheiluta ja ratamelonnasta. Menestynein olympiaurheilija on viisi olympiakultaa voittanut ratameloja Lisa Carrington.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tietoja Uuden-Seelannin hallinnosta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Matkailutietoa Uudesta-Seelannista (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Commonwealth realmit ja dominiot |
| --- | --- |
Nykyiset:  Antigua ja Barbuda  Australia  Bahama  Belize  Grenada  Jamaika  Kanada  Papua-Uusi-Guinea  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Salomoninsaaret  Tuvalu  Uusi-Seelanti  Yhdistynyt kuningaskunta 
Entiset:  Barbados  Ceylon  Etelä-Afrikka  Fidži  Gambia  Ghana  Guyana  Intia  Irlanti  Kenia  Malawi  Malta  Mauritius  Newfoundland  Nigeria  Pakistan  Sierra Leone  Tanganjika  Trinidad ja Tobago  Uganda 
| n k Kansainyhteisö |
| --- | --- |
Jäsenvaltiot:  Antigua ja Barbuda  Australia  Bahama  Bangladesh  Barbados  Belize  Botswana  Brunei  Dominica  Etelä-Afrikka  Fidži  Gabon  Gambia  Ghana  Grenada  Guyana  Intia  Jamaika  Kamerun  Kanada  Kenia  Kiribati  Kypros  Lesotho  Malawi  Malesia  Malediivit  Malta  Mauritius  Mosambik  Namibia  Nauru  Nigeria  Pakistan  Papua-Uusi-Guinea  Ruanda  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Salomoninsaaret  Sambia  Samoa  Seychellit  Sierra Leone  Singapore  Sri Lanka  Swazimaa  Tansania  Togo  Tonga  Trinidad ja Tobago  Tuvalu  Uganda  Uusi-Seelanti  Vanuatu  Yhdistynyt kuningaskunta 
Uuden-Seelannin kartta
Champagne Pool, kuuma lähde Pohjoissaarella
Hooker Valleyn laakso Etelä-Alpeilla
Pancake Rocks -kalliomuodostelma Punakaikissa Eteläsaarella
Kealintu The Remarkables -alueella lähellä Queenstownia.
Maoripäällikkö perinteisen taiaha-aseen kanssa.
Uusi-Seelanti James Cookin kartoittamana.
Uuden-Seelannin suffragetteja kunnioittava muistomerkki Christchurchissa.
Maoripataljoonan miehiä toisessa maailmansodassa
Vuoden 2011 maanjäristyksen vaurioita Christchurchissa.
Uuden-Seelannin hallituksen rakennus (”Beehive”) ja parlamentti
Uuden-Seelannin pääministeri vuodesta 2023 Christopher Luxon
Uuden-Seelannin armeijan sotilaita harjoituksissa.
Uusi-Seelanti, sen saaret ja siihen kuuluvat liitännäisalueet.
Uusi-Seelanti on tunnettu lampaistaan
Aucklandin liikekeskustaa
Milford Sound on suosittu turistikohde
KiwiRailin rahtijuna
Panoraamakuva Aucklandin kaupunkiin
Maoriopiskelijoita tekemässä perinteisiä puuveistoksia
Uuden-Seelannin rugbymaajoukkue esittää haka-tanssin
Valmet 212

Valmet 212 oli suomalaisen Valmet-yrityksen valmistama haulikkomalli. Se suunniteltiin vuonna 1968 ja kehitettiin Jyväskylässä Tourulan tehtaalla Leijonan seuraajaksi. Se poikkesi Leijonasta muun muassa piippujen välikiskon osalta. Lisäksi K-malleissa oli ventiloitu tähtäinkisko. 212-haulikon tukkipuu oli pähkinäpuuta, joka tuotiin pääosin Yhdysvalloista ja Ranskasta. Aseessa oli yläpuolisen lukituksen lisäksi vaihdettava niveltappirakenne. Aseesta tehtiin myös haulikkorihlamalleja merkinnällä esim. 212/222. Varsinaisia vaihtopiippusarjoja aseeseen ei valmistettu.
Valmet 212 suurimmat vientimaat olivat Yhdysvallat, Kanada, Israel, Ruotsi, Norja, Englanti, Länsi-Saksa ja Ranska. Valmistus päättyi vuonna 1984.
Valko-Venäjän kansantasavalta

Valko-Venäjän kansallislippu liehuu hallintorakennuksen tangossa Minskissä, talvella vuonna 1918.
Valko-Venäjän kansantasavalta (valkoven. Белару́ская Наро́дная Рэспу́бліка, Belaruskaja Narodnaja Respublika) oli lyhytikäinen itsenäinen valtio keskellä Eurooppaa. Itsenäisyysjulistuksen antaessaan Valko-Venäjän kansantasavallan alue kuului Saksan keisarikunnan etupiiriin (katso myös vasallivaltio).
Valko-Venäjän kansantasavalta julistautui itsenäiseksi 25. maaliskuuta 1918. Vuonna 1917 oli ennakoivasti muodostettu Valko-Venäjän kansallinen komitea. Komitean tehtävänä oli muodostaa valtiollisia instituutioita. Valko-Venäjän kansantasavalta oli itsenäisyysjulistuksen aikaan Saksan keisarikunnan armeijan miehittämä ja se kuului Brest-Litovskin rauhansopimuksen mukaan Saksan etupiiriin.
Valtiosta on käytetty suomen kielessä myös Valko-Venäjän kansallinen tasavalta, mikä olisi ehkä osuvampi nimitys, sillä myöhemmin sana kansantasavalta on värittynyt tarkoittamaan kommunististista diktatuuria.
Pakolaishallitus

Itsenäisyyden menettämisen jälkeen Valko-Venäjän kansantasavallan hallitus siirtyi maanpakoon Liettuaan, aluksi Vilnaan ja sittemmin Hrodnaan. Vuonna 1919 se esiintyi Pariisin rauhanneuvotteluissa vaatien, että Puolaan liitettyjen alueiden valkovenäläisten oikeudet omaan kulttuuriin tunnustettaisiin. 11. marraskuuta 1920 se solmi Liettuan kanssa sopimuksen, jossa pyrittiin Valko-Venäjän vapauttamiseen. Sopimus jäi vaille käytännön merkitystä.lähde?
Useat kansantasavallan pakolaiset lähestyivät Saksan natsipuoluetta sen valtaannousun jälkeen. Pakolaishallituksen toinen presidentti Vasil Zaharka lähetti huhtikuussa 1939 Adolf Hitlerille muistion, jossa ilmaisi voimakkaan innostuksensa kansallissosialistien asiaan. Saman vuoden kesäkuussa kokoontuivat Valko-Venäjän pakolaiset Danzigissa ja perustivat Berliinin Valko-Venäjän luottotoimiston Florian Akinchitsin alaisuudessa. Monia tämän järjestön jäsenistä nousi hallintoasemiin saksalaisten miehittämällä Valko-Venäjällä.
Toisen maailmansodan aikana pakolaishallitus antoi lausunnon, jossa se ilmoitti, että Saksan miehitysvallan perustama Valko-Venäjän keskusrada ei edusta valkovenäläisiä eikä sen kanssa saa tehdä yhteistyötä.lähde?
Pakolaishallitus toimii yhä ja se on ottanut yhdeksi tehtäväkseen toimia ulkomailla Aljaksandr Lukašenkan hallintoa vastustavan opposition äänitorvena. Pakolaishallitus pitää maan nykyhallintoa diktatuurina ja kansan etujen vastaisena hallituksena. Pakolaishallituksen johtajana on vuodesta 1997 lähtien toiminut Ivonka Survilla. .
Historiallinen merkitys

Vaikka Valko-Venäjän kansantasavallan itsenäisyys jäi hyvin lyhyeksi, sitä pidetään kuitenkin merkittävänä vaiheena maan valtiollisessa kehityksessä. Ilman itsenäisyysjulistusta Vladimir Leninin hallinto ei olisi perustanut kilpailevaa Valko-Venäjän neuvostotasavaltaa.. Neuvostovallan ensimmäisinä vuosina maassa tapahtui merkittävää kansallisen kulttuurin kehitystä. Yleisvenäläiset puolueet olivat puolestaan pitäneet maata erottamattomana osana Venäjää. Neuvostoajan katsotaan olleen ikään kuin ponnahduslautana vuonna 1991 tapahtuneelle itsenäistymiselle. .
Valko-Venäjän oppositio on julistanut Valko-Venäjän kansantasavallan itsenäisyyspäivän ”vapauden päiväksi”. .
Kirjallisuutta

Luukkanen, Arto (toim.): Tuntematon Valko-Venäjä. Kleio, Edita, Helsinki 2009, ISBN 978-951-37-5445-7
Snyder, Timothy: The Reconstruction of Nations. Poland, Ukraine, Lithuania, Belarus 1569–1999. Yale University Press, New Haven & London, USA, 2003 ISBN 978-0-300-10586-5
Valko-Venäjän kansantasavallan ensimmäinen hallitus.
Ivonka Survilla.
Vallejo (Kalifornia)

| Vallejo |
| --- | --- |


 Koordinaatit:  
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Kalifornia
Piirikunta:  Solano
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  128.31 km²
 – Josta vettä:  48.87 km² (38.0 %)
Korkeus:  21 m
Väkiluku (2010):  115 942
 – Väestötiheys:  1 526.95 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC−8 (kesäaika UTC−7)
Lempinimi::  V-Town, Valley Joe, The V
Motto::  City of Opportunity, The Naval City
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vallejo on San Franciscon lahden alueella sijaitseva 116 000 asukasta käsittävä kaupunki. Se on perustettu vuonna 1851 ja nimetty espanjalaisen kenraali Mariano Guadalupe Vallejon mukaan. Vallejo on toiminut myös kahdesti Kalifornian osavaltion pääkaupunkina. Ensimmäisen kerran vuonna 1852  yhden viikon, ja 1853 yhden kuukauden ajan. 1854 Vallejon edustalle Mare Islandille perustettiin  Yhdysvaltain laivaston Tyynen Valtameren rannikon ensimmäisen telakka. Tämän jälkeen Vallejosta kehittyi nopeasti jatkuvan laivaliikenteen meriportti, kunnes telakka suljettiin 1996
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vallejo (Kalifornia) Wikimedia Commonsissa
Valoelin

Valoelin on rauhanen, joka on joillakin, etenkin meressä elävillä, eläimillä. Madoilla, äyriäisillä ja nilviäisillä valoa syntyy rauhaseritteen joutuessa kosketuksiin veden hapen kanssa. Joillakin kehittyneemmillä eläimillä on valoa säteileviä fotogeenisiä soluja, ja niillä on lisäksi heijastin, valon kohdistava linssi ja joskus jopa värisuodatin. Syvänmeren kalmarit voivat peittää elimen varjostimella. Toisinaan valoa synnyttävät symbioottiset bakteerit, jotka käyttävät valoelimen eritettä ravinnoksi. Tällaiset elimet valaisevat jatkuvasti. Niitä on esimerkiksi mustekaloilla ja luukaloilla.
Joillakin kalalajeilla, kuten kroteilla, elimen tarkoitus on houkutella saaliit lähelle, ettei kalan tarvitse itse metsästää saalistaan. Syvänmerenkalat käyttävät yleisesti valoelimiä täkyinä. Syvänmerenkrottien houkutuselintä nimitetään escaksi. Täky on syvänmerenkroteille elintärkeä, joten kalan täytyy nopeasti syödä saalis, ennen kuin saalis ehtii syödä houkutuselimen.lähde?
Pentti Valkonen

Pentti Valkonen
Pentti Pekka Valkonen (11. helmikuuta 1911 Sakkola – 6. lokakuuta 1944 Alatornio) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 156. Jalkaväkirykmentti 11:n kolmannen pataljoonan komentajana toiminut majuri Valkonen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 7. lokakuuta 1944, kaatumisensa jälkeisenä päivänä.
Sotilasura

Jatkosodan alussa Valkonen oli III armeijakunnan Suomussalmen rintamalla. Hän oli ratkaisevasti vaikuttamassa Nouskuan lohkon, Vellammen–Oisiinlammen kannaksen puolustuksen pitämiseen sekä myöhemmin Tornion maihinnousutaistelussa menestymiseen. Suomussalmella 5. marraskuuta 1941 Valkonen määräsi pasifisti Arndt Pekurisen teloitettavaksi tämän kieltäydyttyä tarttumasta aseeseen toistuvista käskyistä huolimatta.
Syyskuun lopulla 1944 Valkosesta kaavailtiin Raahen suojeluskuntapiirin 2. yleisesikuntaupseeria nimellisesti ”valvomaan kotiuttamista” mutta tosiasiassa johtamaan aseiden hajavarastointia. Everstiluutnantti Usko Haahden mukaan Valkonen oli ensimmäisten 2. yleisesikuntaupseeriksi valittujen joukossa. Valkosen esimies kenraalimajuri Aaro Pajari kuitenkin kieltäytyi ehdottomasti luovuttamasta parasta pataljoonankomentajaansa, ja Valkoselle varattuun tehtävään nimitettiin kapteeni Osmo Vihma. Vain pari päivää tämän jälkeen Valkonen kaatui.
Kirjallisuutta

Karhunen, Joppe: Taistelujen miehet.  WSOY, 1972.  ISBN 951-0-00639-4
Valkokakadu

| Valkokakadu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kakadut Cacatuidae
Suku::  Töyhtökakadut Cacatua
Laji::  alba
Kaksiosainen nimi
 Cacatua alba  Müller, 1776 
Katso myös
   Valkokakadu Wikispeciesissä   Valkokakadu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokakadun muna
Valkokakadu (Cacatua alba) on Indonesiassa elävä kakadu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 46 cm ja paino noin 550 g. Sen höyhenpuku on kokonaan valkoinen, lukuun ottamatta hentoa keltaista sävyä siipien alapinnoilla. Paljas alue silmän ympärillä on hieman sinertävä, nokka tummanharmaa, koivet harmaat ja iiris koiraalla tummanruskea, naaraalla punertava. Taaksepäin kaartuva komea töyhtö on myös valkoinen.