stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keijo Alho
Ura

Alhon vanhemmat olivat Rauman opettajaseminaarin johtaja August Alho ja Hanna Elisabet Blomqvist. Alho pääsi ylioppilaaksi 1926 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1932, lisensiaatiksi 1940 ja tohtoriksi 1941. Väitöskirjan otsikko oli Läntinen tutkijakunta ja sen toiminta vuosina 1725–1727: Eräs Suomen jälleenrakennustyön vaihe isonvihan jälkeen. Alho oli Suomen Pankin palveluksessa vuodesta 1938 ja toimi tilasto-osaston aktuaarina vuodesta 1941, pankin taloustieteellisen tutkimuslaitoksen vanhempana tutkijana vuodesta 1944 sekä pankin vt. osastopäällikkönä vuodesta 1944 ja osastopäällikkönä vuodesta 1950.
Alho oli Kansantaloudellisen neuvottelukunnan ja sen työvaliokunnan sihteerinä 1942–1945, Helsingin kaupungin vuositilintarkastajana vuodesta 1946 ja Veronmaksajain keskusliiton hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1946. Hän oli mukana kommunistien vastaisessa toiminnassa ja oli perustamassa 1952 Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki -säätiötä (SYT).
Alho oli kokoomuspuolueen talouspoliittisen neuvottelukunnan puheenjohtajana 1945–1948. Vuoden 1945 joulukuussa pidettyjen kunnallisvaalien aattona Alho kirjoitti nimimerkillä ”Talousmies” kokoomuksen vaalikampanjaa varten lentokirjasen nimeltä Vasemmiston talouspolitiikka = inflaation valtatie, jossa syytettiin vasemmiston talouspolitiikkaa sodanjälkeisen ajan inflaatio-ongelmasta ja valtiotalouden alijäämästä.
Vuonna 1953 Alho oli mukana ”Operaatio perämiehessä”, jossa etsittiin sopivaa vastaehdokasta Urho Kekkoselle vuoden 1956 presidentinvaaleihin. Alhon ehdottamat kandidaatit vuorineuvos Paavo Viding, professori N. A. Osara ja kansleri P. J. Myrberg eivät kuitenkaan sopineet hankkeen työvaliokunnan jäseninä olleille kokoomuksen Tuure Junnilalle ja sosialidemokraattien Tauno Suontaustalle. Muiksi mahdollisiksi ehdokkaiksi harkittiin myös Matti Virkkusta ja Väinö Tanneria, mutta ehdokasasettelu jäi lopulta avoimeksi.
Hiukan myöhemmin keväällä 1954 Alho oli perustamassa toista Kerho 56- eli Kerho Ukkonen -nimistä ryhmää, jonka tarkoituksena oli niin ikään vastaehdokkaan löytäminen Urho Kekkoselle. Ryhmään kuuluivat kokoomuksesta Alhon lisäksi Matti Virkkunen ja Tuure Junnila, sosialidemokraateista Tauno Suontausta, maalaisliitosta E. M. Tarkkanen sekä Vapauden Akateemisessa Liitosta Eero Hetemäki ja Jaakko Numminen. Ryhmän toiminta päättyi kuitenkin äkillisesti syksyn 1954 tapahtumien vuoksi.
Ura > Henkirikos

11. marraskuuta 1954 käsiaseella varustautunut Alho saapui sekavassa mielentilassa sisäministeri Väinö Leskisen luo varoittamaan tätä kommunistien salaisista juonitteluista. Kun Alho poistui paikalta, Leskinen lähetti poliisit hänen peräänsä. Poliisien tullessa Alhon asunnolle Alho ampui toisen siviilipukuisen poliisin, konstaapeli Frans Helmer Valmusen (s. 1925), kun tämä yritti ottaa asetta häneltä, ja haavoitti toista poliisia konstaapeli Toivo Pelttaria vakavasti. Alho pakeni asunnostaan ikkunan kautta mutta katkaisi jalkansa pudottuaan pihalle. Paikalle tulleet poliisit pidättivät vastarintaa tehneen Alhon.
Alhoa syytettiin Helsingin raastuvanoikeudessa muun muassa tahallisesta taposta. 20. toukokuuta 1955 antamassaan tuomiossa oikeus katsoi Alhon syylliseksi mutta passitti tämän syyntakeettomuuden vuoksi vankilan sijasta mielisairaalaan. Alho joutui maksamaan 160 000 markkaa korvauksia Valmusen omaisille ja Pelttarille.
Julkisuudessa on esitetty, että Alhon suunnitelmiin marraskuussa 1954 olisi kuulunut myös pääministeri Kekkosen surmaaminen, mutta aihetta sivuavassa Jarkko Vesikansan tutkimuksessa ei ole tästä viitteitä, kuten ei myöskään tapauksen poliisitutkinta-asiakirjoissa. Ahti Karjalaisen muistiinpanoissa on Alhosta mainintoja, joiden mukaan poliisi löysi Alhon papereista kahta henkilöä (Osmo Kupiainen ja Veikko Loppi) koskevaa aineistoa, jonka vuoksi heidän ”olisi syytä poistua maasta toistaiseksi”. Samassa merkinnässä sanotaan, että Kekkonen ”saatetaan raivata väkivaltaisestikin pois”. Nämä muistiinpanomerkinnät ovat Karjalaisen kirjaamia tietoja Kupiaisen kertomista asioista heidän tapaamisessaan 13. joulukuuta 1954. Karjalaisen tutkijanura Suomen Pankissa ajoittui osaksi siihen aikaan, jolloin Alho oli siellä osastopäällikkönä. Alhon jäljiltä löytyi tappolista, jonka kaksi ensimmäistä nimeä olivat Urho Kekkonen ja Kustaa Vilkuna.
Ura > Myöhempi ura

Sairaalasta päästyään Alho vetäytyi kokonaan politiikasta ja muutti aluksi Raumalle. Eduskunnan pankkivaltuusmiesten Alholle myöntämä eläke Suomen Pankin virasta, jota hän ei enää palannut hoitamaan, herätti arvostelua kommunistien taholta, jotka kutsuivat Alhoa ”kokoomuksen pyssysankariksi”.
Alho julkaisi vuonna 1958 populaariesityksen Kansantaloutta kaikille kansantaloustieteen perusteista. Hän toimi myöhemmin Helsingin kauppakorkeakoulun taloushistorian dosenttina eläkkeelle siirtymiseensä saakka.
Keijo Alhon lapsenlapsi Linnea Alho kirjoitti esikoisromaaninsa Todistaja (2016), joka alkaa kuvauksella marraskuun 1954 tapahtumista ja jatkuu sitten kuvaten rinnakkain kirjoittajan omaa ja hänen isoisänsä historiaa lapsuudesta aikuisuuteen saakka.
Teoksia

Läntisen ja itäisen tutkijakunnan asiakirjoja vv. 1725–1727, toim. A. R. Cederberg ja K. O. Alho. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1939
Läntinen tutkijakunta ja sen toiminta vuosina 1725–1727: Eräs Suomen jälleenrakennustyön vaihe Ison vihan jälkeen, väitöskirja. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1940
Valtion sodanaikainen lainaustoiminta: Esitelmä Kansantaloudellisen yhdistyksen kokouksesta huhtikuun 13 p:nä 1943. Helsinki 1943
Vapaa yrittäjätoiminta, toimittanut O. W. Louhivuori; kirjoittanut: K. O. Alho. Fennia, Helsinki 1949
Suomen uudenaikaisen teollisuuden synty ja kehitys 1860–1914. Suomen Pankin taloustieteellisen tutkimuslaitoksen julkaisuja B 11, Helsinki 1949
Vaasan mylly 1849–1949: Satavuotiaan kauppamyllyn vaiheita , toimittaja Matti Viherjuuri; kirjoittajat K. O. Alho ym. Vaasan höyrymylly, Helsinki 1949
Kansantaloutta kaikille. WSOY 1958, 2. painos 1958, 3. painos 1962, 4. painos 1965, 5. painos 1970
Suomen teollisuuden suurmiehiä: 12 elämäkertaa, 191 kuvaa. WSOY 1961
Rauma-Repola oy:n Rauman tehtaat 1912–1962. Rauma-Repola 1962
Suomen paperi-insinöörien yhdistys 1914–1964. Suomen paperi-insinöörien yhdistys, Helsinki 1966
Teollistumisen alkuvaiheita Suomessa. Otava 1968
Suomen sokeri osakeyhtiö 1918–1968, kirj. Keijo Alho; toim. Eige Cronström; suom. asu Sampo Sovijärvi; piirrokset Hannu Taina; diagrammit Osmo Osva. Helsinki 1970
Picramniaceae

| Picramniaceae |
| --- | --- |
 Picramnia glazioviana -lajin kukinto
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Aitokaksisirkkaisten ydinryhmä
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Picramniales  Doweld
Heimo::  Picramniaceae  Fernando & Quinn
Suvut
 Alvaradoa  Nothotalisia  Picramnia 
Katso myös
   Picramniaceae Wikispeciesissä   Picramniaceae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alvaradoa amorphoides -lajin hedelmistö
Picramniaceae on pieni trooppisen Amerikan kasviheimo, joka on lahkonsa (Picramniales) ainoa heimo.
Tuntomerkit

Heimon kasvit ovat puita, joiden kaarna on usein hyvinkin kitkerää maultaan. Lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat korvakkeettomia ja pääteparisia; lehdykät sijoittuvat usein enemmän tai vähemmän vuorottaisesti ja niiden alapinnalla on mesiäisiä. Yksineuvoiset kukat sijaitsevat kaksikotisesti terttumaisissa kukinnoissa ja ovat kolme-, viisi- tai joskus kuusilukuisia ja pieniä. Verhiö on tavallisesti tyvestään yhdislehtinen, joskus täysin erilehtinen. Hedekukassa heteet sijaitsevat kohdakkain terälehtien kanssa; siinä on myös mesiäinen. Emikukassa on joutoheteitä ja kahden tai kolmen yhteenkasvaneen emilehden muodostama sikiäin, jossa on kayrähaaraisia ja teräväkärkisiä vartaloita. Hedelmä on marja tai siivellinen kota.
Levinneisyys

Heimo kasvaa neotrooppisella alueella.
Luokittelu

Heimossa on kolme sukua ja 49 lajia. Suvussa Picramnia on 41 Kaakkois-Yhdysvalloissa, Keski- ja Etelä-Amerikassa ja Karibian alueella. Hedelmä on marja. Suvussa Nothotalisia on kolme lajia, jotka kasvavat Panamassa ja Etelä-Amerikan luoteisosassa, ja joilla on hedekukassa androfori eli heteet sijaitsevat kukkapohjuksen pidentyneen nivelvälin päässä; hedelmä on marja. Alvaradoa -suku käsittää viisi lajia Floridassa, Keski-Amerikassa, Bahamasaarilla ja erityisesti Isoilla Antilleilla sekä Boliviasta Argentiinaan ulottuvalla alueella. Niiden hedekukat ovat tavallisesti teriöttömiä, emikukissa on verhovastaisia joutoheteitä ja vain yksi toimiva emilehti; hedelmä on siivellinen kota.
Heimon ikä voi olla noin 108 miljoonaa vuotta.
Aikaisemmin Picramniaceae sisällytettiin tavallisesti kvassiakasveihin (Simaroubaceae), joiden kanssa yhteistä ovat kitkeränmakuinen kaarna, kerrannaiset lehdet ja pienet kukat.
Aiheesta muualla

Picramnia-suvun levinneisyyskartta: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/maps/Picramniaceae-Picramn.gif
Sukujen Nothotalisia (vihreä) ja Alvarodoa (punainen) levinneisyyskartta: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/maps/Picramniaceae-Alvar.gif
Jyväskylän rantapuisto

Rantapuisto valmistui 1847 Jyväskylän vasta perustetun kaupungin länsipäähän, Rantakadun varrelle Jyväsjärven rantaan. Puisto kuitenkin pieneni vähitellen rautatien ja katujen rakentamisen takia. Nykyisin jäljellä oleva osa puistosta sijaitsee osoitteessa Hannikaisenkatua 2-4.
Historia > Perustaminen

Alkunsa puisto juontaa kruununvouti Gust. Grönlundin vuokrasopimukseen 25. vuodeksi 1845. Vouti suunnitteli perustavansa vastaperustettuun kaupunkiin Helsingin tapaan kaivopuiston uimahuoneineen. Suunnitelmat eivät kuitenkaan saaneet köyhässä pikkukaupungissa tarpeeksi kannatusta ja sopimus siirtyi kahden vuoden kuluttua apteekkari Christ. Hobinille, joka omisti kaupungin yleisen sairaalan Hannikaisenkadun (silloisen Rantakadun) varrella, rantapuistoa vastapäätä. Kruununvoudin kaavailemaa kylpyläkaupunkia Jyväskylästä ei tullut, mutta puistokaupunkina se on kukoistanut yhä.
Historia > Ensimmäinen kukoistuskausi

Vuoteen 1864 mennessä puistossa kasvoi mahdollisesti rauduskoivuja, lehmuksia, vaahteroita ja syreenejä. Puiston rakennuskanta koostui paviljongista, kylpylaitoksesta ja keilaradasta. Puiston nurmella vieraili usein kiertävä sirkus, jonka menoa säätyläiset kävivät katsomassa. Lisäksi puistossa tarjottiin satunnaisesti ilotulitusnäytöksiä, kuumailmapallolennätyksiä, sekä illanviettoja paperilyhtyjen loisteessa. Samana vuosikymmenenä kylpylaitos teki vararikon ja tuhoutui saunasta alkaneessa tulipalossa. Puistossa ehti olla muitakin kylpyhuoneita, mutteivat ne saaneet suosiota ja lopulta jäljelle jäi vain 1800-luvun lopulla alkanut ravintolatoiminta.
Historia > Toinen kukoistuskausi

Insinööri Oscar Lindberg suunnitteli Jyväskylän Laulu- ja soittojuhlien lähestyessä Rantapuistoon uuden paviljongin ravintoloineen ja puisen näkötornin (Ihantolan) Harjulle. Molemmat valmistuivat 1884 jolloin Rantapuistossa alkoi uusi kukoistuskausi. Tuolloin puisto myös kunnostettiin mm. käytävien ja valaistuksen osalta ja rantatörmälle istutettiin jasmiinipensaita.
Paviljongista tuli kaupungin maamerkki vasta 1897, kun rautatie Haapamäelle valmistui. Puiston rantatörmää piti leikata rautatien käyttöön, jolloin puusto poistui rannan ja paviljongin edestä. Näkyvyys parani, mutta ranta siirtyi puistosta 60 metrin päähän, ja radan taakse. Lisäsi puiston luonnetta muutti paviljongin eteen rakennettu kivimuurin tukema terassi-tasanne. Vuonna 1912 paviljonki saavutti lopullisen ulkomuotonsa ja tuli tuona aikakautena maanlaajuisesti tunnetuksi postikorttien kuva-aiheena.
Historia > Kävelypuistona

Paviljonki päätyi 1930-luvulla huonoon kuntoon ja se päätettiin purkaa 1944. Paviliongin purkamista oli kuitenkin suunniteltu jo 1920-luvulla, mutta toinen maailmansota siirrätti suunnitelmia parillakymmenellä vuodella ravintola-asiakkaiden iloksi. Myös rataleikkausta varten rakennettu muuri hävitettiin ja näkymä puistosta Jyväsjärvelle palautui. Uutta rakennusta ei puretun paviliongin tilalle rakennettu, vaan puisto vain laajeni sen paikalle ja kadun toisella puolella oleiden kolmen ortopediasairaalan rakennusten kanssa ne muodostivat kulttuurimiljöön arvon. Maineikkaana kävelypuistona se ehtikin viettämään kolmisenkymmentä vuotta.
Historia > Hiipuminen

1970-luvulla huolestuttiin Jyväskylän keskustan kautta kulkeneestä läpikulkuliikenteen lisääntymisestä ja lautakunta ottikin piakkoin puheeksi kaupungin liikennejärjestelyjen uusimisen. Alun perin nelostie linjattiin kulkemaan nykyistä Länsi-Päijänteentietä pitkin, Hippoksen kautta Harjun taakse Nisulaan, mutta tien alkuosan valmistuttua päätettiin Jyväskylän läpikulkutie kuitenkin sijoittaa Jyväsjärven rantaan, radan ja rannan väliin. Niinpä 1989 valmistunut Rantaväylä siirsi rantaa jälleen kauemmaksi puistosta, nyt 120 metrin päähän. Väylä liitettiin keskustaan Mattilaniemessä alikulkutunnelilla ja Vaasankadulle rampeilla. Hannikaisenkatua jouduttiin leventämään moottoritieliittymän tarpeisiin, jotta risteyksessä riittäisi tilaa. Osa puistosta kaavoitettiin uudelleen rata-alueeksi. Tuohon mennessä oli puiston koko puoliintunut.
Historia > Jyväskylän junaturma

Aivan puiston edustalle sattui 6. maaliskuuta 1998 yksi Jyväskylän suurimmista liikenneonnettomuuksista. Turmassa Turusta Pieksämäen kautta Joensuuhun matkalla ollut pikajuna P105 veturinaan Sr1 3089 suistui kiskoilta. Surmansa onnettomuudessa saivat toinen veturinkuljettaja ja yhdeksän matkustajaa. 94 matkustajaa loukkaantui. Junassa oli noin 300 matkustajaa
Onnettomuuden syy oli inhimillinen erehdys opasteiden tulkinnassa. Aineelliset vahingot olivat 22 miljoonaa markkaa (3,7 milj. €). Veturi ja osa vaunuista hylättiin onnettomuuden seurauksena. Juna oli Tampereelta lähtiessään jäänyt 20 minuuttia aikataulustaan jälkeen. Vaunut kaatuivat osittain ratapihan vieressä kulkevalle Rantaväylälle, joka on kaupungin pohjois–eteläsuuntainen ohitustie.
Nykytila

Nykyisin pieneen puistoon johtaa yksi lyhyt puistokäytävä, jonka varteen on kyhätty kierrätysmateriaaleista kolme penkkiä. Aiemmin istuimia on ollut neljä. Muita puiston kalusteita ovat 90-luvulla tuodut puistolamput ja vihreämuoviset roska-astiat. Puiston kasvusto koostuu saneerauksen yhteydessä istutetuista koivuista, jokuisesta kuusesta ja Hannikaisenkadun varteen istutetuista vaahteroista. Puiston läheltä löytyy 2012 syksyllä avattu Toivolan vanha piha, josta puistoon pääsee ylittämällä korttelin nurkasta Hannikaisenkadun ylittävän suojatien ja laskeutumalla puisia portaita parkkialueelta.
Aiheesta muualla

www.ksml.fi jyvaskylän junaturma, kuvasarja (Arkistoitu – Internet Archive)

Jyväskylän junaturma, YLE elävä arkisto 

Jyväskylän aikamasiina (Arkistoitu – Internet Archive)

Mieskuoro Sirkat, historia

Kuvia Rantapuistosta
Rantapuiston kylpylaitos 1860-luvulla.
Rantapuiston paviljonki vuosien 1884 ja 1928 välisenä aikana. Edessä on kivimuuri, joka erotti puiston radasta.
Jyväskylän Rantapuiston Kulttuuri Miljöö, kuva Jussi Jäppisen kokoelmista
Jyväskylän junaturma
Rantapuisto nykyasussaan 2013.
Pertti Nykänen (kenraali)

Pertti Edvard Nykänen (30. heinäkuuta 1937 Viipuri – 22. marraskuuta 2018 Turku) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka toimi muun muassa tiedustelupäällikkönä Pääesikunnassa sekä vakinaisesta palveluksesta erottuaan puolustusministeriön kansliapäällikkönä.
Nykänen syntyi kapteeni Edvard Nykäsen ja Meeri Auvisen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1960 oli Leena Heikkala.
Nykänen tuli ylioppilaaksi Uudenkaupungin yhteislyseosta 1956, Kadettikoulusta hän valmistui 1959 ja Sotakorkeakoulusta 1975. Hän opiskeli sotilasalaa myös Englannissa ja Yhdysvalloissa ja suoritti ekonomin tutkinnon. Nykänen toimi lentoupseerina Satakunnan lennostossa 1957 ja 1959–1961, Ilmavoimien esikunnassa toimistoupseerina  1961–1966 ja toimistopäällikkönä 1980–1984 sekä Pääesikunnassa toimistoupseerina 1969–1973, toimistopäällikkönä 1980–1984, osastopäällikkönä 1984–1987 ja tiedustelupäällikkönä 1987–1990. Sotilasasiamies Lontoossa ja Haagissa Nykänen oli 1976–1980. Hän toimi puolustusministeriön osastopäällikkönä vuodesta 1990 ja kansliapäällikkönä vuodesta 1994, jolloin hän myös erosi vakinaisesta palveluksesta eli hoiti tehtävää siviilinä. Hänen toimikautensa olisi päättynyt 1.12.1999, mutta hänet nimitettiin toisen kerran kansliapäälliköksi vuoden 2000 loppuun saakka.
Nykänen ylennettiin vänrikiksi 1957, luutnantiksi 1960, yliluutnantiksi 1963, kapteeniksi 1965, majuriksi 1972, everstiluutnantiksi 1976, everstiksi 1983, kenraalimajuriksi 1990 ja kenraaliluutnantiksi 1994.
Aiheesta muualla

Pertti Nykäsen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Piritta

| Piritta |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  7. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Pirita, Pirkko, Pirjo
Vastineita eri kielissä:  Brita
Nimen alkuperä:  Birgitta tai Brigida
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piritta on suomalainen naisen etunimi, Birgitta-nimen mukaelma. Suomessa nimi Piritta on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu noin 2 610 henkilölle, joista yli puolet on 1960- ja 1970-luvuilla syntyneitä.  Piritan nimipäivä on 7. lokakuuta, Pyhän Birgitan muistopäivänä.
Tunnettuja Pirittoja

Piritta Hagman (o.s. Hannula), fysioterapeutti, Miss Skandinavia 2004
Piritta Lumous (oik. Piritta Vartola), rock-laulaja ja sanoittaja
Piritta Maavuori, kirjoitusvalmentaja ja kustannustoimittaja
Piritta Maja, (o.s. Kantola), keilaaja
Piritta Perälä, laulusolisti
Piritta Rantanen, sairaanhoitaja ja kansanedustaja (SDP)
Piritta Seppälä, tietokirjailija ja viestintäalan yrittäjä
Piritta Sorsa, taloustieteilijä ja OECD:n maatutkimusyksikön johtaja
Piritta Venho, tangoprinsessa
Kuvitteellisia Pirittoja

Piritta (Brittany), hahmo Alvin ja pikkuoravat -animaatiosarjassa sekä sarjaan pohjautuneissa elokuvissa.
Nimen muita merkityksiä

Piritta, kahvila Helsingin Tokoinrannassa
Piritat, Vihdin seurakunnan tyttökuoro
Politrix

| Politrix Jonny Wanha |
| --- | --- | --- |

EP-levyn tiedot
 Äänitetty : Silver Club Productions, 2008
 Julkaistu: 23. heinäkuuta 2008
 Tuottaja(t): Jonny Wanha
 Tyylilaji: elektroninen musiikki
 Levy-yhtiö: omakustanne
Jonny Wanhan muut julkaisut
| Hallittu kaaos 2008 | Politrix 2008 | Maa jaloissa 2010 |
Politrix on rap-artisti Joniveljen Jonny Wanha -nimellä julkaisema albumi. 23. heinäkuuta 2008 digitaalisesti julkaistu EP.
Kappaleet

Politrix
Short Notice
Clockmirror
Believe That
Kaleidospacechase
Philipp Schörghofer

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Philipp Schörghofer |  Philipp Schörghofer |  Philipp Schörghofer |  |
Maa:   Itävalta
Miesten alppihiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Schladming 2013 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Vail / Beaver Creek 2015 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Garmisch-Partenkirchen 2011 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Garmisch-Partenkirchen 2011 | suurpujottelu |  |
Philipp Schörghofer (s. 20. tammikuuta 1983) on itävaltalainen alppihiihtäjä.
Nuorten MM-kisoissa vuonna 2003 Schörghofer sai suurpujottelussa pronssia. Val d'Isèren MM-kisoissa 2009 hän sijoittui suurpujottelussa neljänneksitoista ja Vancouverin olympialaisissa 2010 kahdenneksitoista. Garmisch-Partenkirchenin MM-kisoissa 2011 hän otti hopeaa joukkuekilpailussa ja pronssia suurpujottelussa. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän voitti joukkuekilpailussa kultaa ja oli suurpujottelussa kahdeksas. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän sai niin ikään joukkuekilpailussa kultaa. Suurpujottelussa hän oli kymmenes. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui suurpujottelussa viidenneksi.
Schörghoferin ensimmäinen kilpailu alppihiihdon maailmancupissa oli Alta Badian suurpujottelussa 17. joulukuuta 2006. Ensimmäisen pistesijansa hän saavutti joulukuussa 2007 Bad Kleinkirchheimin suurpujottelussa oltuaan kahdeksastoista. Ensimmäisen palkintokorokepaikkansa Schörghofer saavutti Garmisch-Partenkirchenin suurpujottelussa maaliskuussa 2010 sijoittumalla kolmanneksi. Ensimmäisen voittonsa hän otti kaudella 2010–2011 Hinterstoderin suurpujottelussa. Kaudella 2011–2012 Schörghofer oli Söldenin ja Alta Badian suurpujotteluissa kolmas. Kaudella 2015–2016 hän sijoittui Kranjska Goran suurpujottelussa toiseksi ja 2016–2017 Adelbodenin suurpujottelussa kolmanneksi.
Aiheesta muualla

Philipp Schörghoferin kotisivut
Philipp Schmid

Philipp Schmid
Philipp Schmid (s. 7. toukokuuta 1986) on saksalainen alppihiihtäjä.
Alppihiihdon maailmancupissa Schmid kilpaili ensimmäisen kerran Kranjska Goran pujottelussa maaliskuussa 2009. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Kranjska Goran pujottelussa maaliskuussa 2011 sijoittuen 20:nneksi. Parhaimmillaan hän on sijoittunut maailmancupissa kymmenenneksi Levin pujottelussa marraskuussa 2012. Schmid osallistui Schladmingin MM-kilpailuihin 2013 jääden ilman sijoitusta. Vailissa 2015 hän oli pujottelussa 17:s.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Philipp Schmid Wikimedia Commonsissa
Perinnöllinen sairaus

Sirppisoluanemia on esimerkki perinnöllisestä sairaudesta.
Perinnölliset sairaudet ovat virheellisten geenien aiheuttamia sairauksia. Niissä sairastunut on saanut taudin aiheuttavan mutatoituneen alleelin ainakin toiselta vanhemmistaan. Perinnölliset sairaudet voidaan jakaa kahteen päätyyppiin, monogeenisiin, eli yhdestä geenistä johtuviin, ja polygeenisiin, eli useista geeneistä johtuviin. Yleensä perinnöllisistä sairauksista puhuttaessa tarkoitetaan lähinnä monogeenisiä sairauksia, joita tunnetaan yli 5 000. Polygeeniset sairaudet ovat lukumäärällisesti harvinaisempia, mutta niitä esiintyy useammilla ihmisillä, ja ne ovatkin kansanterveydellisesti tärkeämpiä kuin monogeneettiset sairaudet.