stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Phra Ruang -dynastia

Phra Ruang -dynastia hallitsi Thaimaan edeltäjää Sukhothain kuningaskuntaa vuodesta 1238. Dynastian aikana kehitettiin thai-kirjoitus ja heimoista alkoi kehittyä nykyisin tunnettu thai-kansa. Laajimmillaan kuninkaiden valta ulottui 1284 Mekong-joelta Ligoreen. Naapurimaan Lannan tavoin yhteiskunta perustui Sakdina-järjestelmään.
Dynastian mukaan on nimetty kuninkaallisen Siamin laivaston R-luokan hävittäjä.
Phra Ruang -dynastia (1238–1438)

| Nimi | Hallituskauden alku | Hallituskauden loppu | Kuolema | Sukulaisuussuhde edeltäjiin |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pho Khun Sri Indraditya (Pho Khun Bang Klang Hao) | 1239 | 1279  30 vuotta | 1279  30 vuotta | Sukhothain ensimmäinen kuningas |  |
| Pho Khun Ban Muang | 1279  1 vuosi | 1279  1 vuosi | 1279  1 vuosi | Sri Indradityan poika |  |
| Pho Khun Ram Khamhaeng Suuri (Pho Khun Ram Racha) | 1279 | 1298  19 vuotta | 1298  19 vuotta | Ban Muangin nuorempi veli  Sri Indradityan poika |  |
| Phaya Lerthai | 1298 | 1323  25 vuotta | 1323  25 vuotta | Ram Khamhaengin poika |  |
| Phaya Nguanamthom | 1323 | 1347  24 vuotta | 1347  24 vuotta | Lerthain serkku Ban Muangin poika |  |
| Phaya Lithai (Phra Maha Thammaracha I) | 1347 | 1368  21 vuotta | 1368  21 vuotta | Nguanamthomin serkku Lerthain poika |  |
 Ayutthayan kuninkaan alakuninkaana
| Phaya Leuthai (Phra Maha Thammaracha II) | 1368 | 1399  31vuotta | 1399  31vuotta | Lithain poika |  |
| Phaya Saileuthai (Phra Maha Thammaracha III) | 1400 | 1419  19 vuotta | 1419  19 vuotta | Leuthain poika |  |
| Phaya Borommapan (Phra Maha Thammaracha IV) | 1419 | 1438  19 vuotta | 1438  19 vuotta | Saileuthain poika |  |
Pieksämäen vaakuna

Pieksämäen vaakuna 2007 lähtien (Pieksämäen maalaiskunnan vaakuna 1951–2003 ja Pieksänmaan vaakuna 2004–2006)
Pieksämäen vaakuna on Pieksämäen kaupungin tunnus. Vaakunan aihe viittaa muinaisiin erämaissa tehtyihin jahtiretkiin.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä kolme hirsittäistä, hopeasulkaista kultavasamaa alatusten”. Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja hyväksyttiin alun perin Pieksämäen maalaiskunnan vaakunaksi kunnanvaltuuston kokouksessa 18. huhtikuuta 1951. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 11. syyskuuta samana vuonna. Vaakunasta tuli Pieksänmaan vaakuna Jäppilän, Virtasalmen ja Pieksämäen maalaiskunnan kuntaliitoksessa 2004 ja edelleen Pieksämäen vaakuna 2007 Pieksänmaan ja Pieksämäen kuntaliitoksessa.
Pieksämäen vanha vaakuna (1951–2006)
Pieksämäen kauppalan/kaupungin aikaisempi vaakuna oli myös Hammarin suunnittelema. Sen selitys oli ”mustassa kentässä kultainen vinoristin ja apilaristin yhdistelmä”. Pieksämäen kauppalanvaltuusto hyväksyi vaakunan 20. syyskuuta 1951, ja sisäasiainministeriö vahvisti sen käyttöön 24. lokakuuta samana vuonna.
Vanhan vaakunan aihe viittaa rautatieverkon solmukohtaan, joka on vaikuttanut merkittävästi paikkakunnan kehittymiseen, sekä hengelliseen toimintaan, joka on saanut alkunsa paikkakunnalla.
Piehinginjoen vesistö

| Piehinginjoen vesistöalue  (Suomen päävesistö: 56) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Pohjanmaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Piehinginjoen vesistöalue (56)
Vesistöjako:  Piehinginjoen alaosan alue (56.001), Piehinginjoen keskiosan-Poikajoen alue (56.002), Haarainlammen alue (56.003), Piehinginjoen yläo. v-a (56.004), Ispinäojan valuma-alue (56.005)
Laskujoki:  Piehinginjoki
Laskupaikka:  Piehinki, Perämeri 
Koordinaatit:  64°34′41″N, 24°23′10″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  175,67 km²  
Järvisyys:  0,43 % 
Alueen pituus:  25 km  
Alueen leveys:  15 km  
Pääuoma:  50 km
 fiJoki laskee Perämereen Piehingissä. 
Piehinginjoen vesistö (vesistöaluetunnus 56) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Piehinginjoki laskee Perämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 175,67 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 0,43 %.
Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Piehinginjoen alaosan alue (56.001)
Ispinäojan valuma-alue (56.005)
Piehinginjoen keskiosan–Poikajoen alue (56.002)
Haarainlammen alue (56.003)
Piehinginjoen yläosan valuma-alue (56.004)
Piatra Rosie

Roomalaiset hyökkäävät daakialaiseen linnoitukseen Daakian sotien aikana. Kohokuvassa näkyvä linnoitus saattaa olla Piatra Rosie.
Piatra Rosie (suom. punainen kivi) oli muinainen linnoitus antiikin Daakiassa nykyisen Romanian alueella. Se rakennettiin luultavasti kuningas Burebistan aikana ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Se suojasi Daakian pääkaupunkia Sarmizegethusaa Streijoen laaksosta päin. Linnoituksen rauniot on löydetty.
Piatra Rosie rakennettiin 831 metriä korkean kukkulan huipulle. Se oli kaksiosainen linnoitus, joka oli rakennettu kivestä ja puusta. Se koostui tilapäisestä suorakulmaisesta kivilinnakkeesta, jossa oli yhteensä viisi tornia. Yksi jokaisessa kulmassa ja yksi linnakkeen itäpuolella. Torneihin yhtyi linnoituksen suurempi osa, joka oli nelikulmainen ja koostui kivimuureista sekä kahdesta vartiotornista. Linnoituksen sisälle oli rakennettu kivipäällysteisiä teitä ja kaivo. Ulkopuolella oli myös rakennettu vahtitorneja. Myöhemmin tilapäisen kivilinnakkeen perustusten päälle rakennettiin suuri puinen rakennus. Yhteensä linnoitus oli 1 102 x 45 metrin kokoinen. Alueelta on löydetty myös alttareita.
Linnoitus vallattiin ja tuhottiin daakialaissodissa 100-luvun alussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piatra Rosie Wikimedia Commonsissa
Pielaveden vaakuna

Pielaveden vaakuna
Pielaveden vaakuna on Pielaveden kunnan tunnus. Vaakunan tuohitorvet muistuttavat ajoista, jolloin niitä käytettiin merkinantoon laajoille metsäalueille levinneessä asutuskeskuksessa. Niitä käytettiin myös pelottamaan metsän petoeläimet karkuun karjan kimpusta sen ollessa metsälaitumilla. Apilaristit viittaavat kolmen vanhan kirkkopitäjän osiin, joista Pielaveden pitäjä on aikanaan muodostettu.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä kaksi paaluittaista hopeista tuohitorvea selätysten, saatteena niiden yläkulmassa ja kummallakin sivulla kultainen, naulakantainen apilaristi.” Vaakunan ovat suunnitelleet Ahti Hammar ja Niilo Toikkanen, ja Pielaveden kunnanvaltuusto hyväksyi sen 26. heinäkuuta ja 15. joulukuuta 1953. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 23. tammikuuta 1954.
Philippsburg

| Philippsburg |
| --- | --- |

 vaakuna
 Philippsburg
 Koordinaatit: 49°14′N, 8°27′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baden-Württemberg
Hallintopiiri:  Karlsruhe
Piirikunta:  Karlsruhe
Hallinto:  
 – Pormestari:  Stefan Martus
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  50,56 km²
Korkeus:  100 m
Väkiluku (30.6.2022):  13 860
 – Väestötiheys:  274 as./km²
 
 www.philippsburg.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Philippsburg on kaupunki Saksassa Baden-Württembergin osavaltiossa Karlsruhen piirikunnassa. Kesäkuun 2022 lopussa kaupungissa oli 13 860 asukasta.
Historia

Aikaisemmin Philippsburg tunnettiin nimellä Udenheim. Se kuului Speyerin ruhtinaspiispalle 1378 – 1718. Piispa Philipp Christoph von Sötern rakennutti Reinin varrelle Udenheimiin ison linnoituksen varustautuakseen tulevan konfliktin – kolmikymmenvuotinen sota – varalta. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1615 ja ne kestivät kahdeksan vuotta. Linnoitukselle annettiin piispan mukaan nimeksi Philippsburg.
Kolmikymmenvuotisen sodan aikana linnoitus vaihtoi omistajaa useaan kertaan, mutta lopuksi linnoitus jäi ranskalaisten haltuun.
Keisarilliset piirittivät Philippsburgin Ranskan-Hollannin sodan aikana 24. kesäkuuta 1676. Ranskan armeija, komentajana François Luxembourg, oli alivoimainen ja ei kyennyt auttamaan linnoitusta, joka antautui 11. syyskuuta.
Yhdeksänvuotinen sota alkoi 1688, kun ranskalaiset piirittivät Philippsburgia kahden kuukauden ajan. Heidän tavoitteenaan oli pakottaa keisari Leopold I hyväksymään Ranskan-Hollannin sodan päättänyt Regensburgin rauha pysyväksi rauhansopimukseksi. Vaikka Philippsburg lopulta antautuikin, ranskalaisten suunnitelma ei onnistunut, vaan sota laajeni ja kesti aina vuoteen 1697 asti. Sodan päätyttyä ranskalaiset luovuttivat linnoituksen jälleen saksalaisille.
Seuraavan kerran Philippsburg piiritettiin Puolan perimyssodan aikana 1734, kun James FitzJames Berwickin johtamat ranskalaiset piirittivät linnoituksen. Eugen Savoijilainen koetti vapauttaa piiritetyn linnoituksen, mutta epäonnistui.
Viimeisen kerran linnoitus piiritettiin ja vallattiin 1799 Ranskan vallankumoussotien aikana. Myöhemmin samana vuonna ranskalaiset hävittivät linnoituksen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin verkkosivut (saksaksi)
Philippsburgin ydinvoimala, (EnBW)
Philosophy and the Mirror of Nature

| Philosophy and the Mirror of Nature> Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Richard Rorty
Kieli:  englanti
Genre:  filosofia
Kustantaja:  Princeton University Press
Julkaistu:  1979
Sivumäärä:  401
ISBN:  0-691-02016-7

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Philosophy and the Mirror of Nature on yhdysvaltalaisen filosofin Richard Rortyn vuonna 1979 ilmestynyt kirja. Teoksessa Rorty pyrkii osoittamaan, että filosofiset ongelmat ovat näennäisongelmia, ja että ne ovat olemassa vain analyyttisen filosofian kielipeleissä. Uuspragmatistiseen koulukuntaan kuuluva Rorty väittää, että filosofian on ylitettävä tällaiset pseudo-ongelmat, mikäli se haluaa olla tuottoisaa.
Kirjallisuutta

Rorty, Richard: Philosophy and the Mirror of Nature.  Princeton:  Princeton University Press, 1979.  ISBN 0-691-02016-7  (englanniksi)
Tartaglia, James: Routledge Philosophy Guidebook to Rorty and the Mirror of Nature.  New York:  Taylor & Francis Group, 2007.  ISBN 978-0-415-38331-8  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Philosophy and the Mirror of Nature (Arkistoitu – Internet Archive). Princeton University Press. (englanniksi)
Pielaveden kirkko

| Pielaveden kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2010
Sijainti:  Kirkkotie 2, Pielavesi
Seurakunta:  Pielaveden seurakunta
Rakentamisvuosi:  1878
Suunnittelija:  Ferdinand Öhman
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  1500
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pielaveden kirkon sankarihaudat kesällä 2016
Pielaveden kirkko on Pielavedellä sijaitseva vuonna 1878 rakennettu kookas uusgotiikkaa edustava puinen päätytornillinen pitkäkirkko, jonka suunnitteli lääninarkkitehti Ferdinand Öhman.
Kirkon runkohuoneen sivuilta erkanevat keskikohdassa matalammat ja kapeammat poikkilaivat, alttaripäädystä taas monisärmäinen kuori. Puupylväät jakavat kirkkosalin kolmeen laivaan, sisäkatto on keskilaivassa laakeasärmäinen ja sivulaivoissa tasainen. Erillinen puinen kellotapuli on rakennettu 1777, sen kellot ovat vuosilta 1738 ja 1784. Kirkkoa on korjattu 1881, 1902, 1911 ja Veikko Larkaksen johdolla 1955. Kirkon pinta-ala on 1267 neliötä ja siellä on istumapaikkoja 1500 hengelle. Kirkon 47 + 2 -äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1955. Alttaritauluna on Urpo Wainion lasimaalaus Kristus on ylösnoussut vuodelta 1956. Kirkon kuorissa on vanhan kirkon alttaritaulu Pyhä ehtoollinen, jonka on maalannut Mikael Toppelius.
Kirkon peruskorjaus tehtiin 1990 Aulis Jääskeläisen suunnitelmien mukaan, jolloin muun muassa kirkon sähkölämmitys ja sisätiloja uusittiin ja kirkko maalattiin.
Kirkon yhteydessä olevan hautausmaan sankaripatsaan Vartiomies on veistänyt Heikki Konttinen 1958.
Pieni Kalamatalikko

Pienen Kalamatalikko sijaitsee Jyllannin niemimaan länsipuolella, Aalborgin korkeudella.
Pieni Kalamatalikko (engl. Little Fisher Bank) on Pohjanmeressä oleva matalikko, joka sijaitsee noin 100 kilometriä länteen Jyllannin luoteisrannikosta ja noin 150 kilometriä lounaaseen Norjan etelärannikosta. Se syntyi moreenista, jota laajeneva jäätikkö kasasi etureunalleen viime jääkaudella.
Philosophia perennis

Philosophia perennis (lat., ”pysyvä/ikuinen filosofia”; myös philosophia perennis et universalis) eli perenniaalinen filosofia on ajatus siitä, että tietyt filosofiset ajatukset toistuvat historiassa aikakaudesta ja kulttuurista riippumatta. Ajatuksen mukaan on olemassa tiettyjä universaaleja ja ikuisia totuuksia, jotka koskevat esimerkiksi todellisuuden luonnetta, ihmisluontoa tai tietoisuutta.
Historia

Termi philosophia perennis esiintyy ensimmäisen kerran 1500-luvulla Agostino Steucon teoksessa De perenni philosophia libri X (1540), jossa uusplatonistinen kristillinen filosofia nähdään viisauden huipentumana, jota kohti kaikki muut filosofiset suuntaukset osoittavat tavalla tai toisella. Steucon mukaan ihmiskunnan hallussa on ollut aina jumalallista alkuperää oleva ikuinen viisaus, joka sisältää muun muassa todistukset Jumalan olemassaololle, maailman luomiselle ja sielun kuolemattomuudelle. Kreikkalaiset olivat saaneet tämän filosofian juutalaisilta, egyptiläisiltä ja muilta kansoilta, ja kreikkalaisilta se oli välittynyt edelleen kristilliseen skolastiikkaan.
Myöhemmin ajatuksen omaksui saksalainen matemaatikko ja filosofi Gottfried Leibniz, joka käytti sitä tarkoittamaan yleistä, ikuista filosofiaa, joka on kaikkien uskontojen ja erityisesti niiden sisällä vaikuttavien mystillisten virtausten taustalla. Termin popularisoi myöhemmin Aldous Huxley teoksessaan The Perennial Philosophy (1945). Huxleyn mukaan philosophia perennis on metafysiikkaa, joka tunnistaa jumalallisen todellisuuden; psykologiaa, joka löytää sielusta jotain yhteistä jumalallisen kanssa; ja etiikkaa, jonka mukaan ihmisen lopullinen päämäärä liittyy tietoon läsnä olevasta ja transsendentistä olemassaolon perustasta. Huxleyn mukaan sen jäänteitä voidaan löytää primitiivisten kansojen taruista joka puolelta maailmaa, ja sen kehittyneempiä muotoja voidaan löytää kaikista korkeammista uskonnoista.
Philosophia perennis on ollut keskeinen käsite traditionalistiselle koulukunnalle, ja näkyy muun muassa René Guénonin, Frithjof Schuonin ja Ananda Coomaraswamyn ajattelussa. Nykyisin termiä käyttävät erityisesti uustomistiset filosofit. Esimerkiksi Frederick Coplestonin mukaan philosophia perennis, jos on yleensäkään olemassa, ilmenee muun muassa Platonin, Aristoteleen ja Tuomas Akvinolaisen muodostamassa filosofisten perinteiden ketjussa. Coplestonin mukaan tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että tällainen ikuinen filosofia tulisi käsittää staattiseksi joukoksi oppeja tai periaatteita, eikä sitä, ettei nykyaikaisesta filosofiasta voisi oppia jotain joillakin aloilla, kuten luonnonfilosofiassa ja estetiikassa.
Hindulaisuuden uudistusliikkeen Sanatana Dharma -käsitteen on nähty vastaavan philosophia perennistä.
Aiheesta muualla

Perennial Philosophy. Mythos and Logos (englanniksi)
Charles B. Schmitt: Perenniaalinen filosofia Agostino Steucosta Leibniziin. Suom. Ismo Koskinen. niin & näin 4/2001, 28–39.
Pieni-Pyhäjärvi

| Pieni-Pyhäjärvi Пиени-Пюхяярви |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Kunnat:  Suojärvi
Koordinaatit:  62°07′32″N, 32°28′42″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suojoki
Laskujoki:  Pyhäjoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  139 m
Pituus:  3,5 km
Leveys:  1,7 km
Rantaviiva:  9,7 km
Pinta-ala:  2,4 km²
Tilavuus:  0,00744 km³
Keskisyvyys:  3,1 m
Valuma-alue:  24,8 km²
 fiPieni-Pyhäjärvi 
Pieni-Pyhäjärvi (ven. Пиени-Пюхяярви) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Suojärven piirin Suojärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 2,4 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 24,8 neliökilometriä ja keskisyvyys 3,1 metriä.
Pieneen-Pyhäjärveen virtaa muutamia puroja. Se laskee Isoon-Pyhäjärveen Pyhäjoen (Välijoen) kautta. Kalalajeja ovat puutteellisten tietojen mukaan särki ja ahven.
Pictet–Spengler-reaktio

Yleinen esimerkki Pictet–Spengler-reaktiosta
Pictet-Spengler-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa β-aryylietyyliamiini reagoi happamissa olosuhteissa karbonyyliyhdisteiden kanssa muodostaen tetrahydroisokinoliinijohdannaisen. Reaktion raportoivat ensimmäisen kerran A. Pictet ja T. Spengler vuonna 1911 ja se on nimetty heidän mukaansa. Pictet-Spengler-reaktio on hyvin käytetty reaktio erityisesti alkaloidien synteeseissä. Monet kasvit myös muodostavat alkaloideja Pictet-Spengler-reaktion avulla esimerkiksi striktosidiinisyntaasi katalysoi striktosidiinin muodostumista tällä tavoin.
Reagenssit ja mekanismi

Pictet-Spengler-reaktio tapahtuu vain β-aryylietyyliamiineille. Reaktio tapahtuu erityisen herkästi mikäli aromaattisessa renkaassa on elektroneja luovuttavia ryhmiä kuten amino-, hydroksi- tai eetteriryhmiä ja siinä on indolirengas. Toinen reagoiva komponentti on aldehydi tai ketoni. Näistä aldehydit ovat ketoneja reaktiivisempia. Pictet-Spengler-reaktio vaatii katalyytin, joka voi olla proottinen happo tai Lewis-happo.
Pictet-Spengler-reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa β-aryylietyyliamiini kondensoituu karbonyyliyhdisteen kanssa muodostaen imiinin. Happamissa olosuhteissa imiini esiintyy positiivisesti varautuneena iminiumkationina. Tämä iminiumioni on elektrofiilinen ja reagoi elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla aromaattisen renkaan kanssa muodostaen tetrahydroisokinoliinirenkaan.
Isotooppileimauskokeiden perusteella indolit voivat reagoida myös hieman poikkeavalla mekanismilla. Elektrofiilisen aromaattisen substituution seurauksena muodostuu spirosyklinen kationi, joka toisiintuu tetrahydroisokinoliinirakenteeksi.
Pieksämäki (lehti)

Paikallislehtenä ilmestynyt Pieksämäki edusti poliittisesti äärioikeistoa.
Pieksämäki oli Pieksämäellä vuosina 1930–1947 ilmestynyt paikallislehti.
Lapuanliikkeen kannattajat perustivat Pieksämäen paikkakunnan vanhemman paikallislehden Pieksämäen Sanomien kilpailijaksi. Sen taustaryhmään kuuluivat rovasti Kaarlo Salovaara, varatuomari Aarne Morja, tilanomistaja J. H. Roschier ja maisteri Valter Harlin. Vuosina 1933–1935 lehti oli käytännössä Isänmaallisen kansanliikkeen äänenkannattaja, mutta läheni sittemmin Kokoomusta. Pieksämäen omistajat ostivat vuonna 1947 Pieksämäen Sanomat ja jatkoivat sen julkaisemista lopettaen oman lehtensä.
Kerran viikossa ilmestyneen Pieksämäen levikki oli 1940-luvulla noin 2 000 kappaletta. Sen päätoimittajina työskentelivät Armas Leppänen (1931), Jaakko S. Holstila (1931–1935), Antti Hänninen (1935), Eino A. Jäppinen (1935–1940), Valdemar Hakama (1940–1946) ja Walter Jokinen (1946–1947).
Aiheesta muualla

Pieksämäki digitoituna kansalliskirjastossa
Pieni-Rutja

| Pieni-Rutja Pieni Rud’d’a Малое Руддилово, Maloje Ruddilovo |
| --- | --- |
 Pieni-Rutja
 Koordinaatit: 59°35′30″N, 28°47′19″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Kattila
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2007):  15
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pieni-Rutja (vatjaksi Pieni Rud'd'a, ven. Малое Руддилово, Maloje Ruddilovo) on entinen vatjalaiskylä Leningradin alueen Jaaman piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kattilasta kuusi kilometriä kaakkoon. Vuonna 2007 kylässä oli 15 vakituista asukasta.
Naapurikylä Iso-Rutja oli venäläinen. Kylä oli olemassa 1500-luvulla, sillä se mainitaan maakirjassa 1618–1623 Mensaja Rudiala. Vuonna 1848 kylässä oli 71 ja vuonna 1901 103 asukasta (52 miestä ja 51 naista). Vatjalainen murre oli samanlaista kuin Pummolassa.
Piehinginjoki

| Piehinginjoki |
| --- | --- |
Alkulähde:  Vihanti
Laskupaikka:  Piehinki, Perämeri  64°34′41″N, 24°23′09″E
Maat:  Suomi
Pituus:  50 km
Valuma-alue:  175,67  km²
Piehinginjoki on 50 kilometriä pitkä joki Pohjois-Pohjanmaalla. Piehinginjoki alkaa Vihannista ja laskee Perämereen n.10 km Raahen eteläpuolella. Sivujoet ovat Pitkäsoja, Poikajoki ja Patamaoja.
Aiheesta muualla

Piehingin kalastuskunta (Arkistoitu – Internet Archive)
Piehinginjoki Järviwikissä
Pieninkä (romaani)

| Pieninkä: Erätarinoita Itä-Karjalasta 1942–44 |
| --- | --- |

Kirjailija:  Jorma Ollikainen
Kuvittaja:  Seppo Polameri
Kansitaiteilija:  Seppo Polameri
Genre:  eräkirjallisuus
Kustantaja:  Kustannuskiila
Julkaistu:  1985
Sivumäärä:  132
ISBN:  951-657-152-2

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pieninkä: Erätarinoita Itä-Karjalasta 1942–44 on Jorma Ollikaisen eräromaani. Sen tarinat on alun perin julkaistu Savon sanomissa vuosina 1957–58 ja 1969–72. Tarinat on koottu kirjaksi postuumisti vuonna 1985 ja kirjaa varten ne ovat toimittaneet Mauri Auvinen ja Jouni Hirvaskero.
Kirja kertoo Ollikaisen kokemuksista Pieningän erämaista Itä-Karjalassa, joissa hän liikkui ja metsästi jatkosodan asemasodan aikana, vuosina 1942–44. Tuona aikana Ollikainen toimi ammattimaisena metsästäjänä vallatulla alueella, toimittaen lihaa ja kalaa armeijan tarpeisiin.
Pfäffikon

| Pfäffikon |
| --- | --- |
 Pfäffikon sijaitsee Pfäffikerseen rantamailla kumpuilevassa Mittellandissa.
 vaakuna

 Pfäffikon
 Koordinaatit: 47°22′N, 8°47′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Zürich
Hallintoalue (Bezirk):  Pfäffikonin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  19,51 km²
Korkeus:  537–820 m
Väkiluku (31.12.2016)  (vakinaiset asukkaat):  11 864
 – Väestötiheys:  608 as./km²
 
 www.pfaeffikon.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pfäffikon on kaupunki Sveitsissä Zürichin kantonissa. Siellä on noin 12 000 asukasta.
Sijainti

Pfäffikon sijaitsee Pfäffikerseen pohjoisrannalla Wetzikonin pohjoispuolella parikymmentä kilometriä Zürichstä itään.
Liikenne

SBB:n rautatie Effretikonista Wetzikoniin kulkee Pfäffikonin kautta. Pfäffikon kuuluu Zürichin seudun lähiliikennealueeseen (S-Bahn Zürich) ja SBB:n S3- ja S19-junat pysähtyvät Pfäffikonissa.
Aiheesta muualla

Gubler, Bernhard A.: Pfäffikon (ZH) (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  18.1.2010. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pfäffikon Wikimedia Commonsissa
| n k Zürichin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (162 kpl, 1.1.2019–)
 Affoltern: Aeugst am Albis • Affoltern am Albis • Bonstetten • Hausen am Albis • Hedingen • Kappel am Albis • Knonau • Maschwanden • Mettmenstetten • Obfelden • Ottenbach • Rifferswil • Stallikon • Wettswil-am-Albis
 Andelfingen: Adlikon • Andelfingen • Benken • Berg am Irchel • Buch am Irchel • Dachsen • Dorf • Feuerthalen  • Flaach • Flurlingen • Henggart • Humlikon • Kleinandelfingen • Laufen-Uhwiesen • Marthalen • Ossingen •  Rheinau • Stammheim • Thalheim an der Thur • Trüllikon • Truttikon • Volken
 Bülach: Bachenbülach • Bassersdorf • Bülach • Dietlikon • Eglisau • Embrach • Freienstein-Teufen • Glattfelden • Hochfelden • Höri • Hüntwangen • Kloten • Lufingen • Nürensdorf • Oberembrach • Opfikon • Rafz • Rorbas • Wallisellen • Wasterkingen •  Wil • Winkel
 Dielsdorf: Bachs • Boppelsen •  Buchs • Dällikon • Dänikon • Dielsdorf • Hüttikon • Neerach • Niederglatt • Niederhasli • Niederweningen • Oberglatt • Oberweningen • Otelfingen • Regensberg • Regensdorf • Rümlang • Schleinikon • Schöfflisdorf • Stadel  • Steinmaur • Weiach
 Dietikon: Aesch • Birmensdorf • Dietikon • Geroldswil • Oberengstringen • Oetwil an der Limmat • Schlieren • Uitikon • Unterengstringen • Urdorf • Weiningen
 Hinwil: Bäretswil • Bubikon • Dürnten • Fischenthal • Gossau • Grüningen • Hinwil • Rüti • Seegräben • Wald • Wetzikon
 Horgen: Adliswil • Horgen •  Kilchberg • Langnau am Albis • Oberrieden • Richterswil • Rüschlikon • Thalwil • Wädenswil
 Meilen: Erlenbach • Herrliberg • Hombrechtikon • Küsnacht • Männedorf • Meilen • Oetwil am See • Stäfa • Uetikon am See • Zollikon • Zumikon
 Pfäffikon: Bauma • Fehraltorf • Hittnau • Illnau-Effretikon •  Lindau • Pfäffikon • Russikon • Weisslingen • Wila • Wildberg
 Uster: Dübendorf •  Egg • Fällanden • Greifensee • Maur • Mönchaltorf • Schwerzenbach • Uster • Volketswil • Wangen-Brüttisellen
 Winterthur: Altikon • Brütten • Dägerlen • Dättlikon • Dinhard • Elgg • Ellikon an der Thur • Elsau • Hagenbuch • Hettlingen • Hofstetten • Neftenbach • Pfungen • Rickenbach • Schlatt • Seuzach • Turbenthal • Wiesendangen • Winterthur • Zell
 Zürich: Zürich