stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kääpiösuni
Koko ja ulkonäkö

Kääpiösunilla on maailman pienin nautaeläinlaji ja Tragulus-suvun kääpiökauriiden ohella pienin sorkkaeläin. Se on myös maailman pienin sarvellinen eläin. Aikuisen paino on 1,5–3 kiloa. Pään- ja ruumiinpituus on 38–51 senttiä ja säkäkorkeus noin 25 senttiä. Ohuen hännän pituus on 5–8 senttiä. Turkki on pehmeä ja sileä. Yläruumis on kullanruskea, kanelin värinen tai punaruskea. Väri on alempana hieman vaaleampi kuin kyljissä. Vatsapuoli on valkoinen. Kaulus on punertava ja kurkku on valkoinen. Hännän yläosan puolikas on punertava ja alaosan puolikas valkoinen. Naarailla on neljä nisää. Jalat ovat melko pitkät ja ohuet, mutta takajalat ovat pidemmät kuin etujalat. Kääpiösunit pitävät jalkojaan yleensä vartalon alla. Tämä virtaviivaistaa ruumista ja antaa takajalkoihin työntövoimaa, jolloin eläin pystyy pakenemaan nopeammin. Jokaisen jalan etuosan pinnalla on heti sorkan yläpuolella valkoinen täplä. Kääpiösunin jaloista puuttuvat kannukset, mutta hajurauhaset sillä on. Kuono on pieni ja siinä on suuri harmaanpinkki kirsu. Korvat ovat suuret, pyöreät ja läpikuultavat. Niiden ulkopinta on tummanruskea ja sisäpinta lihanvärinen. Toisinaan kääpiösunille kehittyy alkeelliset yläkulmahampaat. Koirailla mustat 1,2–3,5 sentin pituiset sarvet. Sarvet ovat sileät, kartiomaiset ja osoittavat taaksepäin seuraten otsan kulmaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kääpiösuni elää Länsi-Afrikan etelärannikon metsissä. Sitä tavataan Lounais- ja Kaakkois-Guineassa, Sierra Leonessa, Liberiassa, Norsunluurannikolla ja Ghanassa Voltajoelle saakka. Joen itäpuoliset havainnot ovat jääneet kyseenalaisiksi. Kääpiösuni ei ole uhanalainen, vaan paikoin jopa yleinen. Kannan kooksi arvioidaan vähintään 62 000 yksilöä, mutta määrä saattaa olla huomattavasti suurempikin. Kanta on ilmeisesti vakaa ainakin joillain suojelualueilla, mutta on muualla taantumassa ihmistoiminnan, kuten bushmeat-metsästyksen ja metsien hakkuiden takia. Joillain alueilla lajia ei metsästetä siihen liittyvien uskomusten takia, mutta kääpiösuni voi jäädä myös muille eläimille asetettuihin ansoihin.
Kääpiösunin elinympäristöä ovat kosteat alankometsät, metsäsavannit, sademetsät, trooppiset kuivametsät, galleriametsät, sekundääriskasvillisuutta kasvavat alueet, metsänreunat ja muut alueet, joissa on runsaasti tiheää aluskasvillisuutta. Sitä tavataan usein hakkaamalla harvennetuissa metsissä, joissa on jonkin verran enemmän aluskasvillisuutta kuin luonnonmetsissä. Kääpiösuneja tavataan usein myös maatilojen pensaikoista ja teiden reunoilta, vaikka lajia metsästetäänkin.
Elintavat

Kääpiösunin elintavat tunnetaan huonosti. Sen ekologiaa ei ole tutkittu, osaksi sen arkuuden ja salaperäisyyden takia. Sitä nähdään kaikkein useimmin öisin maatiloilla ja tienreunoilla. Tiedot siitä perustuvat paljolti vain päätelmiin, tarinoihin ja olettamuksiin. Sillä uskotaan olevan sama ekologinen lokero kuin Keski-Afrikan metsissä elävällä lähisukulaisella pikkusunilla (Neotragus batesi). Kääpiösunin on usein kerrottu olevan yö- ja hämäräaktiivinen ja viettävän päivänsä märehtimällä ja lepäämällä. Niiden on raportoitu elävän joko yksin tai pareittain. Ne pariutuvat mahdollisesti eliniäkseen. Kääpiösuniparin reviiri on arviolta 100 neliömetriä, ja sen rajat merkitään lannalla. Liikkumismuoto on pitkäaskelinen käynti, jonka aikana eläin heiluttaa jatkuvasti häntäänsä. Kääpiösunilla on monia vihollisia, kuten käärmeitä ja petolintuja. Uhattuna se kyykistyy ja piiloutuu aluskasvillisuuteen. Se pakenee vasta silloin, jos uhkaaja tulee melkein sen yläpuolelle. Se juoksee nopeasti mutkitellen tiheässä aluskasvillisuudessa ja katoaa nopeasti näköpiiristä. Sillä on kaksi erilaista pakotapaa. Se juoksee joko nopeasti ruumis alhaalla ja pää ojennettuna, tai etenemällä voimakkailla ja korkeilla hypyillä. Vahvojen takajalkojen ansiosta sen on kerrottu etenevän 2,8 metriä yhdellä hypyllä ja nousevan 55 sentin korkeuteen maasta.
Elintavat > Ravinto

Kääpiösunin ravintoa ovat tuoreet lehdet, silmut ja versot. Se syö jonkin verran myös sieniä ja kukkia, ja niitäkin harvemmin heinäkasveja. Ravinnoksi kelpaavat myös hedelmät, ja Kääpiösunit vierailevat usein myös maapähkinäplantaaseilla. Kääpiösunin on raportoitu riipivän lehtiä käyttämällä suun lisäksi pitkää kieltään, mutta on myös kerrottu, että se syö lehtiä puremalla niitä siististi emokasvista, ilman että kielellä olisi suurta merkitystä ravinnonkeruussa.
Elintavat > Lisääntyminen

Luonnonvaraiset kääpiösunit synnyttävät oletettavasti marras-joulukuussa. Vastasyntyneen on kerrottu painavan alle 300 grammaa. Nuori vasa on hento ja saman värinen kuin aikuiset. Imetysajan on raportoitu kestävän kaksi kuukautta. Hajurauhaset aukeavat noin kolmen kuukauden iässä. Vasat aloittavat märehtimisen noin nelikuisina ja siirtyvät aikuisen märehtimismalliin puolivuotiaina. Sukukypsiä niistä tulee vuoden ikäisinä. Kääpiösunien ikäennätys on vankeudessa 6 vuotta ja 8 kuukautta.
Kuningasantiloopin vasa.
Kölin ali vetäminen

Admiraal Jan van Nes-laivan kirurgin kölihaalaus, Lieve Pieterszoon Vershuierin maalaus, 1660-1686
Kölin ali vetäminen eli kölihaalaus (alun perin hollannin kielen sanasta kielhalen, 'vetää köliä pitkin') oli eri valtioiden laivastoissa 1500–1700-luvuilla käytetty  rangaistus, joka toimeenpantiin vetämällä tuomittu henkilö kölin alitse aluksen puolelta toiselle.
Kölihaalaus ei aina tarkoittanut kölin ali vetämistä. Usein sitä käytettiin terminä myös menetelmälle, jossa rangaistavaa haalattiin meressä laivan vierellä isomaston alimman raa'an päähän sidotun köyden varassa.
Käyttö

Ensimmäinen löydetty maininta kölin alta vetämisestä on Hollannista vuodelta 1560. Englannissa sana keelhaul esiintyi ensimmäistä kertaa painetussa tekstissä vuonna 1622.  Hollantilaisten ja brittien lisäksi myös ranskalaiset käyttivät kölihaalausta. Britit kielsivät kölin ali vetämisen vuonna 1720. Hollantilaiset ja ranskalaiset kielsivät sen kolmekymmentä vuotta myöhemmin, vuonna 1750. Epäviralliseen käyttöön rangaistus jäi vielä joksikin aikaa, mutta brittiarkistoista ei löydy mainintaa kölihaalauksista enää vuoden 1770 jälkeen. Viimeinen hollantilainen merkintä on vuodelta 1806.
Kölin ali vetäminen oli kohteelleen hengenvaarallinen rangaistus, jota yleensä sovellettiin vakavaan rikokseen syyllistyneeseen miehistön jäseneen. Koska se sisälsi mahdollisuuden jäädä henkiin, sen katsottiin olevan kuolemanrangaistusta armeliaampi keino. Esimerkiksi avomerellä sattuneita yhteentörmäyksiä käsittelevää lainsäädäntöä tutkiva brittiläinen lakitutkielma 1800-luvulta mainitsee laivojen törmäykseen selvästi syylliseksi katsotun ruorimiehen rangaistukseksi aiemmin käytetyn joko mestaamista tai kölihaalausta. Hollantilaisten on sanottu turvautuneen kölihaalaukseen tai kölin ali vetämiseen ajoittain suhteellisen herkästi. Jumalanpilkkaan tai röyhkeään käytökseen amiraalia kohtaan syyllistynyt saattoi törkeysasteesta riippuen saada jopa kolme peräkkäistä rangaistusta.
Kuvaus

Isomaston alimman raa'an nokkaan kiinnitetty köysi vedettiin laivan alitse sen suurimman leveyden kohdasta. Rangaistava merimies laitettiin roikkumaan köydestä ja laskettiin mereen. Kun rangaistava oli kadonnut pinnan alle köyttä vedettiin taljojen avulla aluksi tarkoituksellisen verkkaisesti, jotta hän ehtisi vajota aluksen pohjaa syvemmälle eikä näin kolhisi itseään runkoa tai köliä vasten. Tämän välttämiseksi rangaistavaan oli myös sidottu painoksi kiviä, rautapainoja tai erityinen lyijyliivi. Meressä vaarana olivat myös puulaivojen kylkiin pinnan alle pesiytyneet kotilot, joista terävimmät saattoivat repiä vaatteita ja leikata ihoa. Kun rangaistavan laskettiin ohittaneen kölin ruvettiin köyttä vetämään mahdollisimman nopeasti hukkumisen estämiseksi.
Kuvaus > Seuraukset

Osa kölin alta vedetyistä hukkui, leikkautui tai ruhjoutui kuoliaaksi toimenpiteen aikana. Jotkut selvisivät hengissä, mutta saattoivat kuolla myöhemmin tulehtuneisiin haavoihin tai muihin ruumiinvammoihin. Mikäli rangaistu oli vetänyt haalauksen aikana vettä keuhkoihinsa, mutta jäänyt henkiin, hän saattoi siitä huolimatta kuolla meriveden hengittämisen aiheuttamiin hengenvaarallisiin jälkiseurauksiin. On sanottu, että yksi kolmesta kölin ali vedetystä jäi henkiin.
Itsenäistymistä seuranneissa keskusteluissa kuolemantuomioista ja rangaistuksista yhdysvaltalaiset käyttivät kölin ali vetämistä osoituksena brittien barbaarisuudesta, vaikka rangaistus oli jäänyt pois käytöstä ennen Yhdysvaltojen itsenäistymistä.
La cale

La cale, myös nimellä estrapade marine, oli ranskalaisten käyttämä rangaistuskeino, joka oli sukua kölihaalaukselle. Rangaistava asetettiin isomaston alapuolelle ja hänet istutettiin laudan päälle hajareisin. Lautaan oli kiinnitetty köysi, joka kulki isomaston huipulla olevan taljan kautta. Kolmesta neljään miestä veti sitten rangaistavaa kohti huippua samalla, kun tämä piti köydestä kiinni kaikin voimin lievittääkseen vetoa. Köysi päästettiin irti, jolloin rangaistava sinkoutui mereen. Joskus uhrin jalkoihin oli kiinnitetty tykinkuula, joka nopeutti putoamista. La cale saatettiin toistaa jopa viisi kertaa tuomiosta riippuen. Hollantilaiset käyttivät rangaistuksesta julmempaa versiota, jossa uhri sinkoutui laivan alle, mikä yleensä surmasi rangaistavan. La calesta luovuttiin virallisesti vasta 12. maaliskuuta 1848.
Tudorien aikaista kölihaalausta, jossa rangaistavaa vedetään meressä laivan mukana.
La cale-kidutus, (Antoine Morel-Fation grafiikka vuodelta 1844).
Ievasvuoren kalliomaalaus

| Ievasvuoren kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Ievasvuoren kalliomaalaus
Koordinaatit:  60°58′40.1575″N, 27°22′4.4415″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Huippukausi:  kivikausi
Kaupunki:  Luumäki
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ievasvuoren kalliomaalaus sijaitsee Hiijärven länsirannalla Luumäellä Etelä-Karjalassa. Maalaus on ajoitettu kivikaudelle.
Kallio ja sen sijainti

Maalauskohde on Väliväylällä olevien lukuisten maalauspaikkojen läheisyydessä kohdassa, missä Tuohtiaisesta kuorutuu irti Hiijärvi ja Myllylampi. Maalauskallio sijaitsee Hiijärven länsirannalla matalan Ievasvuoren rannan puoleisella sivulla, jossa kallio muodostaa pienen niemekkeen. Kallion erottaa järvestä kapea maakannas.
Maalaus

Ievasvuoressa on todettu neljä maalauskohtaa. Maalaus on säilynyt heikosti. Kahden vaakasuuntaisen halkeaman välistä erottuu vielä punaväriä. Ulos työntyvän kalliolipan alta erottuu leveitä pystysuuntaisia läiskiä. Hahmoja ei enää tunnista, sillä väri on levinnyttä. Oikealla näkyy viisi peräkkäistä kulmaviivaa, jotka muodostavat erityisen kuvioryhmän. Tämän lähellä vasemmalla näkyy suuri punaväriläistä, josta saattaa erottua kolmiomaisia silhuetteja. Oikealle mennessä löytyy kauempana erillään vielä muutama punavärikuvio, jotka eivät yhdessä muodosta tunnistettavaa kuviota. Kauempana vasemmalla rannan puuston vieressä erottuu koukkupolvinen ihmishahmo, jonka kädet on maalattu koholleen. Jalkojen välissä on nähty pidempi vartalon jatke, mikä merkinnee ihmisen esittävän mieshahmoa.
Hirvensalo

Hirvensalo sijaitsee Turun keskustasta lounaaseen.
Hirvensalo on Turun edustalla sijaitseva saari. Saarella oli vuoden 2015 paikkeilla noin 9 000 asukasta, ja sen pinta-ala on noin 12,8 km². Hirvensalo on osa Hirvensalon-Kakskerran suuraluetta. Sen suurimmat lähisaaret ovat pohjoispuolella sijaitseva Ruissalo sekä eteläpuolella olevat Satavan ja Kakskerran saaret. Lännessä aukeaa Airiston merenselkä ja mantereesta saaren erottaa idässä Pitkäsalmi. Hirvensalosta on kiinteä tieyhteys mantereelle Hirvensalonsillan kautta.
Alkujaan Hirvensalo kuului Pikisaaren pohjoisosaa lukuun ottamatta Maarian kuntaan, kunnes se liitettiin vuonna 1944 Turkuun.
Kaupunginosat

Hirvensalossa on 14 kaupunginosaa, joiden ruotsinkieliset nimet on mainittu suluissa.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Friskala  Haarla (Harlax)  Illoinen (Illois)  Jänessaari  Kaistarniemi (Kaistarudden)  |  Kukola  Lauttaranta (Färjstranden)  Maanpää  Moikoinen (Moikois)  Oriniemi  |  Papinsaari (Prästholm)  Pikisaari (Beckholmen)  Särkilahti (Särkilax)  Toijainen (Toijais)  |
Historia > Esihistoria

Hirvensalon asutuksen juuret ovat suurelta osin hämärän peitossa. Arkeologiset löydöt ja historialliset asiakirjat eivät ole pystyneet kertomaan, milloin ensimmäiset ihmiset saapuivat saarelle ja minne he asettuivat asumaan. Hirvensalo mainitaan asiakirjoissa ensimmäistä kertaa vuonna 1336, mutta pysyvän asutuksen juuret ovat hyvin suurella todennäköisyydellä jo tätä vanhemmalta ajalta. Näyttääkin todennäköiseltä, että monet saaren kylistä ovat muodostuneet jo 1200-luvun loppuun mennessä. Hirvensalon vanhimpiin kyliin kuuluvat Friskala, Haarla, Häppilä, Kaistarniemi, Kulkkila, Meltoinen, Syvälahti, Taipale ja Ylikylä. Hirvensaloon 1400-luvulla perustettu Friskalan kartano on saaren ainoa historiallinen herraskartano. Kartanon omistajiin kuului Fresen eli Friskin suku, josta myös nimi Friiskylä tai Friskala tulee. Friskalan alkuperäinen nimi oli Ravas.
On mahdollista, että Hirvensalossa on ollut pysyvää asutusta jo esihistoriallisena aikana. Saaresta on tehty esihistoriallisia löytöjä, mutta ne eivät kuitenkaan sellaisenaan riitä varmuudeksi pysyvästä asutuksesta esihistoriallisena aikana. Löydöt ovat hyvin monitulkintaisia tai niitä ei ole vielä tutkittu riittävän tarkasti. Esimerkiksi Jänessaaresta löydettiin jo 1800-luvulla kivikautinen tasataltta, joka on todennäköisesti vain hukkunut käyttäjältään pyyntiretken aikana. Jänessaaresta on kivikauden loppuvaiheessa ollut meren pinnan yläpuolella vain pieniä saarekkeita, joilla tuskin on ollut ainakaan pysyvää asutusta. Sipsalon Seulunmäeltä taas on kiviröykkiö, joka saattaa olla pronssikautinen hautaraunio. Kyseessä saattaa kuitenkin olla myös huomattavasti myöhemmin syntynyt kivirakennelma, mutta ilman tarkempia tutkimuksia asiasta on vaikea saada varmuutta.  Hirvensalon ainoa rautakautinen esinelöytö on tehty Moikoisista: talonrakennustyön yhteydessä 1940-luvulla löytyi viikinkiaikainen kirves, joka vaikuttaa hukatulta tai rantaveteen pudonneelta esineeltä. Rautakautiset kirveet saattoivat kuitenkin pysyä kauan käytössä, joten kyseinen kirves on saattanut hyvin päätyä paikalle vasta huomattavasti myöhemmin, esimerkiksi keskiajalla.
Arkeologi Heljä Brusilan mukaan Hirvensalon pohjoisosien maasto-olosuhteet ovat olleet jo kivikauden loppupuolella suotuisia pysyvälle asutukselle. Nykyisten Moikoisten, Lauttarannan, Syvälahden, Toijaisten ja Ylikylän mäkialueet olivat siihen mennessä muotoutuneet elinkelpoisiksi saariksi. Vaikka esihistoriallisia asuinpaikkoja ei ole vielä löydetty, on todennäköistä, että Hirvensalossakin on ollut jo varhain pysyvämpää asutusta. Tutkimusten mukaan myös saaristossa on ollut kivikaudella tilapäisten pyyntiasuinpaikkojen lisäksi myös ympärivuotisia asuinpaikkoja.
Historia > Keskiajasta nykypäivään

Hirvensalosta on vanhastaan käytetty muun muassa nimityksiä Hirwisalo, Hirwesalo, Hyrwesa, Hirvelluoto ja Hirvenluoto. Saari on kuulunut kahden muun Turun rannikkosaaren Ruissalon ja Satavan kanssa muinaiseen Maarian pitäjään. Ensimmäisen kerran Hirvensalon nimi mainitaan asiakirjoissa vuonna 1336.
Hirvensalo kuului Maarian kuntaan vuoteen 1944 asti. Saaren liittämistä Turun kaupunkiin edelsi pitkällinen prosessi. Jo vuonna 1909 joukko hirvensalolaisia oli jättänyt senaatille anomuksen, että saari liitettäisiin hallinnollisesti Kakskerran kuntaan. Tämä hanke ei kuitenkaan toteutunut, paitsi seurakuntapuolella.
Ennen kiinteää tieyhteyttä Hirvensalon ja mantereen välillä kulki erilaisia losseja sekä venekyytejä. Ensimmäinen silta valmistui Hirvensalon ja mantereen välille vuonna 1949, se oli avattava silta. Vuonna 1968 se korvattiin pukkisillalla, joka kuitenkin tuli 1980-luvulla huonokuntoiseksi ja kapasiteetiltaan riittämättömäksi. Turun kaupunginvaltuusto päätti uuden sillan rakentamisesta vuoden 1988 alussa. Hirvensalonsilta avattiin liikenteelle vuonna 1993.
Hirvensalon eri alueiden kehitykseen on ratkaisevasti vaikuttanut alueen sijainti. Alueista Pikisaari, Lauttaranta ja Honkaistenranta sijaitsevat rannalla ja ovat olleet keskeisillä paikoilla liikuttaessa saarelta kaupunkiin. Hirvensalon sisäosat ovat olleet harvaanasutumpia ja maaseutumaisempia edellä mainittujen kolmen alueen ollessa merenkulkualan työntekijöiden, satamatyöläisten ja muun työväestön asuinpaikkoja.
Historia > Lossit ja sillat

Ennen kiinteää tieyhteyttä Hirvensalon ja mantereen välillä kulki erilaisia losseja sekä venekyytejä. Ensimmäinen silta valmistui Hirvensalon ja mantereen välille vuonna 1949. Silta oli avattava, ja se johti manteren puolelta Korppolais­mäestä silloisen Hirven­salon­tien (nyk. Vanhan Hirven­salon­tien) päästä Hirven­salon Lauttarantaan Kaks­kerran­tien (nyk. Vanhan Kaks­kerran­tien), Piki­saaren­tien ja Kutterin­tien risteykseen.
Vuonna 1968 rakennettiin noin 200 metriä etelämmäksi uusi pukkisilta, joka korvasi vanhan sillan. Se oli edellistä matalampi eikä ollut avattava. Silta oli puu­rakenteinen, mutta se oli päällystetty teräksisillä kansi­levyillä. Vanha, vuonna 1949 rakennettu silta purettiin muutamaa vuotta myöhemmin. Mantereella sillalle johtanut tie kulki Stålarmin­kadun päästä nykyisen Majakka­rannan alueen halki, ja sillan länsipää sijaitsi Kaks­kerran­tien ja Toijaisten­tien risteyksessä. Silta oli alkujaankin tarkoitettu väli­aikaiseksi, ja se tuli 1980-luvulla huonokuntoiseksi ja kapasiteetiltaan riittämättömäksi Turun kaupunginvaltuusto päätti uuden sillan rakentamisesta vuoden 1988 alussa. Uusi silta rakennettiin edellistä melkoisesti etelämmäksi. Se valmistui vuonna 1993, minkä jälkeen vanha silta purettiin.
Historia > Pikisaari

Hirvensalon rakennetun ympäristön kannalta tärkeä ja tutkituin alue on Pikisaari (Beekbruket, Beckholmen, Skeppsholmen). Pikisaari on aina sijainnut Tukholmaan vievän laivaväylän varrella. Turkulaisalukset lastasivat siellä aikoinaan tervaa ja puutavaraa. Lastauspaikkana Pikisaari tunnetaan jo 1630-luvulla, sillä isommat alukset eivät päässeet Aurajokea ylös, vaan jäivät Pikisaaren redille. Pikisaaressa on ollut asutusta varsin pitkään, mutta 1700-luvulla sen elämä todella vilkastui.
Kaksikielisestä Pikisaaresta osa on kuulunut Arolan säterille ja osa Turun kaupungille, mutta lastauspaikka kokonaisuudessaan Turun kaupungille. Tämä tilanne jakoi saaren kahteen osaan länsi-itäsuunnassa siten, että pohjoisosaan jäivät sekä lastauspaikka että luotsilaitoksen ja tullilaitoksen rakennukset. Eteläosassa asuneet luotsit ja merimiehet olivat Arolan torppareita. Pikisaarella on arvokas ulkosatama, luotsiasutusalue ja tärkeitä rakennuskohteita, joihin kuuluvat muun muassa klassinen vuosina 1837–1840 rakennettu Tullilaitos, lakkautettu Hotelli ja A. Karlssonin torppa.
Historia > Lauttaranta

Myös Lauttaranta on ollut portti mantereelle ja kaupunkiin. Lauttarannassa ovat asuneet pääasiassa suomenkieliset satamatyömiehet, sukeltajat, erilaiset käsityöammattilaiset ja telakkatyömiehet.
Kasvualue

Hirvensalossa on useita asutuskeskittymiä, joista suurimmat ovat Moikoinen, Kukola ja Haarla. Saaren väkiluku on kasvanut tasaisesti 1980-luvulta asti, eikä kasvu ole hiipumassa tulevaisuudessakaan.
Tulevia asuinalueita ovat muun muassa saaren pohjoisosan Arola ja etelään sijoittuva Haarlan laajennus. Suunnitelmissa on kaavoittaa saaren pohjois- ja itäosat tiiviiksi omakoti- ja rivitaloja käsittäväksi pientaloalueeksi. Eteläosissa asutus tulisi olemaan väljempää.
Asukasluvun kasvaessa saarelta mantereelle johtava silta ei pysty välittämään kaikkea liikennettä. Ratkaisuksi on ehdotettu muun muassa tunneli- tai siltayhteyttä Moikoisten ja Kaistarniemen välistä Uittamolle, tunnelia sataman suuntaan sekä pikaraitiotietä. Hirvensalon osayleiskaavassa vaihtoehdoksi otettiin Hirvensalon uuden sillan rakentaminen, Uittamonsilta, joka rakennettaisiin noin 1,7 kilometriä Hirvensalon sillasta kaakkoon. Lisäksi on ollut esillä ehdotus sillan rakentamisesta Kakskerran itäpäästä Kaarinaan kuuluvan Kuusiston saaren länsipäähän.
Palvelut

Hirvensalossa sijaitsee pienehkö kauppakeskus, jossa sijaitsee K-Market Moikoinen, apteekki, sekä päiväkoti. Saaressa on myös kirkko, Hirvensalon kirkko. Kauppakeskuksen lähellä sijaitsee hampurilaisravintola Hesburger. Lisäksi Hirvensalossa on pieni urheilukeskus, jossa voi talvisin harrastaa laskettelua ja lumilautailua; kesäisin golfia, rullalautailua ja BMX-pyöräilyä.
Palvelut > Joukkoliikenne

Hirvensalossa kulkevat V-S Bussipalvelut Oy:n, LS-Liikennelinjat Oy:n ja Turun Kaupunkiliikenne Oy:n linja-autot. Saarella kulkevat päivälinjat 14, 15, 15A, 15B, 50, 51, 53, 53A, 54, 55 ja 56, yölinja 36, työmatkalinja 58 sekä koulumatkalinjat 52, 52A, 71 ja 72.
Luonto

Hirvensalon kaakkoisosassa on laaja Friskalanlahti, joka on eräs lounaisen Suomen parhaimmista lintuvesistöistä. Lahden rannoilla on harjoitettu nautakarjan laidunnusta jo parikymmentä vuotta. Friskalanlahdessa sijaitsee myös lintutorni. Hirvensalossa sijaitsee myös pienehkö Illoistenjärvi, joka on yksi Turun harvoista järvistä.
Saarella sijaitsevan Hirvensalon pujottelumäen korkeus on 51 metriä merenpinnan yläpuolella.
Tunnettuja hirvensalolaisia

Saarella on asunut muun muassa akateemikko Wäinö Aaltonen, jonka mukaan on nimetty yksi Hirvensalon kouluista. Aaltosen kotitalo on lähellä entistä osuuskauppaa ja aiemmin Hirvensaloon johtanutta siltaa, joka on sittemmin purettu. Lähellä Aaltosen kotitaloa on myös turkulaisen taiteilijan Jan-Erik Anderssonin erikoinen lehdenmuotoinen omakotitalo. Myös poplaulaja Robin on kotoisin Turun Hirvensalosta. Pyhän Henrikin taidekappelin idean isä taiteilija Hannu Konola on asunut saarella vuodesta 1983.
Kuvia

Hirvensalon laskettelukeskus
Pikisaari
Papinsaari
Haarla
Oriniemi
Friskala
Hirvensalon kirkko
Kirjallisuutta

Kalhama, Maija-Liisa et al. (toim.): Hirvensalo eilen, tänään ja huomenna.  Turku:  Turun museokeskus & Hirvensalo-seura r.y., 2004.  ISBN 951-595-102-X
Ienevon kulttuuri

Työkaluja Ienevon kulttuurista.
Ienevon kulttuuri vaikutti Ylä-Volgalla nuoremman dryaskauden aikana ja sen jälkeen preboreaalisella kaudella, mikä tarkoittaa paleoliittisen ja mesoliittisen kauden vaihdetta. Kulttuurin tunnusmerkkinä olivat nuolenkärjet, joissa oli pitkä ruoto kiinnitystä varten (engl. tanged point). Samanlaisia kärkiä tavataan myös Federmesser-, Brommen- ja Ahrenburgin kulttuureilla.
Kulttuurin synty selitetään jääkauden lopun ilmastonmuutoksella. Kun jääkausi päättyi ja lämpökausi alkoi, nousi keskilämpötila toistakymmentä astetta lyhyessä ajassa. Kasvikunta reagoi leviten pohjoiseen ja luonnon ekosysteemi seurasi perässä. Koillis-Puolassa ja Valko-Venäjälle levittäytynyt läntinen paleoliittinen väestö seurasi peuralaumojen perässä pohjoiseen ja koilliseen. Äkillinen kylmeneminen niin sanotulla nuoremmalla Dryas-kaudella kuitenkin pysähdytti vaelluksen pohjoiseen ja Ylä-Volgan tienoilla kehittyi Ienevon kulttuuriksi kutsuttu pieni yhteisö. Kun Dryas-kausi päättyi uuteen lämpökauteen, muutti Ienevon väestön rinnalle etelästä vaeltavia Swidryn kulttuurin mesoliittisoituneita ryhmiä. Näitä kutsutaan Butovon kulttuuriksi, johon Ienevon väestö ilmeisesti myöhemmin sulautui.
Asuinpaikkoja

Paleoliittisen kauden asuinpaikkoja tunnetaan (Hartzin mukaan) Volgan rannoilla ainakin 7 kappaletta ja Ienevon asuinpaikkoja 17 kappaletta. Oka-joen rannoilla paleoliittisiä asuinpaikkoja tunnetaan kaksi kappaletta, mutta Ienevon seitsemän kappaletta.
Asuinpaikalla Stanovoe-4 on Zhilin paikantanut Ienevon kulttuuriin kuuluvia esineitä. Puuesineitä ja maata ajoittamalla saatiin noin 9600 BP eli kalibroimalla noin 9000 eaa. sellaisesta kulttuurikerroksesta, jossa asuttiin noin 100 vuotta kahden Butovon kulttuurikerroksen välissä.
Aiheesta muualla

Excavations of Mesolithic and Neolithic sites at Ienevo and Penkovo on Upper Volga. Directed by drs. L.V. Koltsov and D.A. Krainov, Institute of Archaeology, Moscow. Crew leader in survey on Upper Volga. 1976.