stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keijukala
Käyttäytyminen

Keijukala on reviiritietoinen ja siksi usein aggressiivinen lajitovereita ja joskus muitakin suunnilleen samannäköisiä kaloja, kuten lilakeijuahvenia ja purppurakeijuahvenia kohtaan. Jos haluaa pitää samassa altaassa useampia kuin yhtä, akvaarion on oltava kohtalaisen suuri, ja kaikki keijukalat on hankittava yhtaikaa, muuten aiemmin hankitut ehtivät vallata reviirit, ja kiusaavat myöhemmin saapuneita tunkeilijoita.
Luonnossa keijukala viihtyy matalammissa vesissä kuin sukulaisensa surukeijukala; tyypillinen keijukalan uimasyvyys on 20–30 metriä. Se on arka kala joka livahtaa omille teilleen sukeltajan lähestyessä.
Keijukala on yksi ensimmäisistä merivesikaloista, joka saatiin lisääntymään vankeudessa.
Ravinto

Keijukala syö suurikokoista eläinplanktonia, mutta oppii yleensä syömään myös korvaavaa ruokaa. Akvaariossa varminta ruokaa ovat artemia, kun kala syö niitä, sitä voi vähitellen totuttaa muihinkin ruokiin.
Aiheesta muualla

Gramma loreto (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Keltanarsissi

| Keltanarsissi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Narsissikasvit Amaryllidaceae
Suku::  Narsissit Narcissus
Laji::  pseudonarcissus
Kaksiosainen nimi
 Narcissus pseudonarcissus  L., 1753 
Katso myös
   Keltanarsissi Wikispeciesissä   Keltanarsissi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltanarsissin kaavakuva.
Keltanarsissi (Narcissus pseudonarcissus) on koristekasvina viljelty, aikaisin keväällä kukkiva narsissilaji. Se on tunnettu myös nimellä pääsiäislilja.
Ulkonäkö ja koko

Keltanarsissi on monivuotinen sipulikasvi, joka kasvaa 20–35 senttimetriä korkeaksi. Sillä on kahdesta neljään lehteä, jotka ovat 6–12 millimetriä leveät, muodoltaan tasasoukat ja väriltään sinivihreät. Keltanarsissin tuoksuva ja nuokkuva, keltainen kukka on 5–7,5 senttimetriä leveä. Kukan kehälehdet ovat 3,5–6 cm pitkiä, tyveltä toisiaan peittäviä. Kukan keskellä oleva lieriön muotoinen lisäkehä on väriltään keltainen kuten kehälehdetkin. Lisäkehä levenee hieman ulospäin ja sen laita on epäsäännöllisesti poimuinen. Keltanarsissin hedelmä on pallomainen kota.
Keltanarsissin lajiin kuuluu lukuisia lajikkeita, myös kerrottukukkaisia. Se risteytyy valkonarsissin (Narcissus poëticus) kanssa. Risteymää eli tähtinarsissia (Narcissus × incomparabilis) viljellään myös koristekasvina.
Levinneisyys ja kasvupaikat

Keltanarsissia tavataan luonnonvaraisena Lounais- ja Länsi-Euroopassa. Muuallakin sitä on puutarhoista luontoon villiytyneenä, myös paikoin Etelä-Suomessa. Luonnonkasvupaikkoja ovat tuoreet ja kosteat lehtimetsät ja niityt.
Lajikkeita

’Dutch Master’
’Golden Ducat’
’Golden Harvest’
’Mount Hood’
’Van Sion’
’W.P.Milner’
Aiheesta muualla

Kasviatlas: Keltanarsissi (Narcissus pseudonarcissus) Suomessa.
Hedelmiä ja siemeniä.
Kasai (maakunta)

| Kasai |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:   Kongon demokraattinen tasavalta
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Tshikapa
Kasaï on yksi Kongon demokraattisen tasavallan 26 maakunnasta. Sen pääkaupunki on Tshikapa. Kasai erosi Länsi-Kasain maakunnasta vuoden 2005 perustuslakiin liittyneessä hallinnonuudistuksessa.
Vuodesta 2017 alkaen maakunnan eteläosissa on kärsitty pahasta nälänhädästä. Heimopäällikön murha lietsoi etnisiä väkivaltaisuuksia ja sai aikaan suuria sisäisen pakolaisuuden virtoja.
Chris Ofili

Chris Ofili: The Holy Virgin Mary
Chris Ofili CBE (s. 1968 Manchester) on brittiläinen taidemaalari.
Ofilin sukujuuret ovat Nigeriassa. Hän sai kandidaatin arvon Chelsea College of Art and Designista vuonna 1991 ja maisterin arvon Royal College of Artista vuonna 1993. Ofili lähti stipendin turvin Zimbabween, jonka luolamaalauksista hän on omaksunut vaikutteita taiteeseensa. 1990-luvulla Ofili sai näkyvyyttä leikkisillä, monikerroksisilla teoksillaan, joissa hän käytti hartsia, glitteriä, kollaasia ja norsun lantaa. Hän on yhdistänyt teoksissaan abstraktiota ja figuratiivisuutta. Ofili tunnetaan ajankohtaisten teemojen, politiikan ja Ison-Britannian mustan väestön elämänkokemusten käsittelystä.
Ofili on pitänyt laajalti kansainvälisesti omia näyttelyitä. Vuonna 1998 hän voitti Turner-palkinnon. Ofili muutti vuonna 2005 Trinidad ja Tobagoon, jonka maisemat ja perinteet ovat myös vaikuttaneet hänen teoksiinsa. Vuonna 2017 hänestä tehtiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentaja.
CiNii

CiNii (jap. サイニィ、NII学術情報ナビゲータ、engl. Citation Information by NII; Japanin kansallisen informaatiotutkimuksen laitoksen viitetieto) on japanilaisten tieteellisten kirjastojen bibliografinen tietokantapalvelu. Hakupalvelu on maksuton ja kaikille avoin. Hakupalvelussa on saatavilla artikkeleita, kirjoja, julkaisusarjoja ja väitöskirjoja. Tietokantapalvelua ylläpitää Japanin kansallinen informaatiotutkimuksen laitos (jap. (国立情報学研究所, Kokuritsu Jōhōgaku Kenkyūjo; engl. National Institute of Informatics, NII), joka tekee yhteistyötä erityisesti kansalliskirjastona toimivan Japanin parlamentin kirjaston, japanilaisten julkaisijoiden ja institutionaalisten aineistovarastojen kanssa.
CiNii-tietokanta kattaa erityisesti japaninkielisiä tai Japanissa julkaistuja töitä, mutta myös muuta Japanin noin 1 200 tieteellisessä kirjastossa saatavilla olevaa aineistoa. Esimerkiksi Japanin tiedekirjastoissa oli yhteensä noin 10 miljoonaa CiNii-kantaan liitettyä kirjanimikettä.  Artikkeliluokittelussa on mukana noin 16 miljoonaa Japanissa julkaistua tieteellistä artikkelia. Näistä artikkeleista yli 4 miljoonaa on saatavissa kokotekstinä. Japanilaisten tietokantojen ohella artikkeliluokitteluun on liitetty  kansainvälisen DOI-säätiön Crossref-tietokanta.
Syyskuussa 2019 hakupalvelun toiminta oli tarkistettu seuraavilla verkkoselaimilla: Mozilla Firefox, Google Chrome ja Applen Safari. Hakupalvelu käyttää apunaan evästeitä.
CiNii-tekijätunniste

CiNii tekijätunniste (CiNii-kirjoittajatunniste) on kirjoittajan yksilöivä tunnistemerkkisarja japanilaisen CiNii-tietokannan auktoriteettirekisterissä. Rakenteeltaan se koostuu kirjainmerkeistä "DA" ja kahdeksasta numeromerkistä.
CiNii-kirjatunniste ja CiNii-artikkelitunniste poikkeaa rakenteeltaan tekijätunnisteesta.
Esimerkkejä

Voidaan tutkia esimerkiksi, löytyykö palkittua englanninkielistä saamelaiskulttuurin tietosanakirjaa The Saami : A Cultural Encyclopaedia jostain japanilaisesta tiedekirjastosta, ja mikä on teoksen ensimmäisen kirjoittajan, professori Ulla-Maija Kulosen CiNii-tekijätunnus. CiNii-hakupalvelulla selviää, että tämä teos löytyy yhdestä tieteellisestä kirjastosta. Kirjanimikeen kautta teoksen tekijät selviävät. Valitsemalla teoksen ensimmäisen kirjoittajan, saadaan Ulla-Maija Kulosen CiNii-tekijätunniste selville (DA06542367). Samalla voidaan havaita että tekijältä on kaikkiaan 6 eri nimikettä japanilaisissa tieteellisissä kirjastoissa (helmikuun alun 2020 tilanne).
Halutaan selvittää, mikä on nobelisti Bengt Holmströmin CiNii-tekijätunniste. Tätä voidaan hakea esimerkiksi CiNii-hakupalvelun kirjoittajahaun avulla. Palvelusta löytyy nimike ja tunniste talousnobelistille: "Holmström, Bengt Robert. ID: DA07058359". Linkkiä klikkaamalla Holmströmistä ja hänen CiNii-luokitelluista julkaisuistaan löytää lisätietoa.
Aiheesta muualla

CiNii Books search (Books & Journals, Authors, Content) (englanniksi) (nii.ac.jp)
National Institute of Informatics (Japanin kansallisen informaatiotutkimuksen laitoksen esittelyä, myös tutkija/opiskelijavierailuista) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (nii.ac.jp)
Kenttätykistörykmentti 16 (jatkosota)

Kenttätykistörykmentti 16 (KTR 16) oli jatkosodan Suomen maavoimien tykistöyksikkö, jonka perustivat välirauhan 11. prikaatin patteristo sekä Pohjois-Pohjanmaan sotilaslääni kesäkuussa 1941. Rykmentti liitettiin osaksi 3. divisioonaa.
Perustaminen

Esikunta ja Esikuntapatteri
I Patteristo (I/KTR 16) muodostui kahdesta varusmiespatterista (1. ja 3. patteri) sekä Oulujoen reserviläisistä muodostetusta 2. patterista, jonka perustamispaikkana oli Pateniemen kansakoulu 15. - 17. kesäkuuta 1941.
II Patteristo (II/KTR 16) muodostui kahdesta varusmiespatterista (4. ja 6. patteri) sekä Haukiputaan reserviläisistä muodostetusta 5. patterista, jonka perustamispaikkana toimi Haukiputaan Asemakylän kansakoulu 15. - 17. kesäkuuta 1941.
III Patteristo (III/KTR 16) muodostettiin Haukiputaan reserviläisistä. Patteriston perustamispaikkana toimi Haukiputaan suojeluskunnantalo 15. - 17. kesäkuuta 1941.
Keskittäminen ja sodan alun tehtävä

II Patteriston varusmiesyksiköt siirtyivät liikekannallepanossa 4. patteri Tanankajärven maastoon Kuusamon kirkolta viisi kilometriä itään ja 6. patteri siirtyi jo 5. kesäkuuta Kurkijärven varuskunnasta Vanttajajärven pohjoispuolelle leiriytyen sinne ja suorittaen varustelutöitä. Kumpikin patteri siirtyi 27. kesäkuuta lähemmäs valtakunnan rajaa valmistautuen tulitoimintaan.
Komentaja(t)

Patteristonkomentajina olivat:
everstiluutnantti Eino Takkula 15. kesäkuuta 1941 - 1. huhtikuuta 1943
eversti Karl Schreck 1. huhtikuuta 1943 - 29. helmikuuta 1944
eversti Jarl Edgren 29. helmikuuta - 22. marraskuuta 1944
Kasakeemeemisekak Islands

| Kasakeemeemisekak Islands |
| --- | --- |
Koordinaatit:  51.3467°N, 96.4653°W
Vesialue:  Winnipegjärvi
Pinta-ala:  24 km²
Valtio
Valtio:  Kanada
Provinssi:  Manitoba
Kasakeemeemisekak Islands on saaristo Manitoban provinssissa, (Kanada) Winnipegjärven itärannalla lähellä Gull Harbourin kylää. Saariston kokonaispinta-ala on noin 24 km². Saariston nimi on creen kieltä ja tarkoittaa monta saarta.
Saaristo käsittää useita pääasiassa graniitista muodostuneita saaria, jotka sijaitsevat Kanadan kilven kivikkoalueen ja eteläisemmän preerian maannosalueen rajamailla. Alueen kasvillisuus on pääasiassa havu- ja lehtimetsätyyppistä, ja se on kansainvälisesti merkittävä useiden lintulajien pesimä- ja levähdysalue.
Aiheesta muualla

IBA Site Listing: Kasakeemeemisekak Islands (Arkistoitu – Internet Archive)
Christopher C. Miller

| Christopher C>  Miller |
| --- | --- |

Yhdysvaltain virkaatekevä puolustusministeri
 9. marraskuuta 2020 – 20. tammikuuta 2021  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  Mark Esper
Seuraaja:  David Norquist (vt.) Lloyd Austin
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 1964 (ikä 59) Platteville, Wisconsin, Yhdysvallat
Tiedot
Tutkinnot:  George Washingtonin yliopisto National War College
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Yhdysvallat
Puolustushaara:  maavoimat
Palvelusvuodet:  1983–2014
Taistelut ja sodat:  Irakin sota Afganistanin sota
Christopher C. Miller (s. 15. lokakuuta 1964 Platteville, Wisconsin, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen virkamies ja entinen Green Berets -erikoisjoukkojen sotilas. Hän on toiminut Yhdysvaltain terrorisminvastaisen keskuksen johtajana 10. elokuuta 2020 alkaen. 9. marraskuuta 2020 presidentti Donald Trump nimitti hänet Yhdysvaltain virkaatekeväksi puolustusministeriksi erotettuaan puolustusministeri Mark Esperin.
Katja Požun

Požun vuonna 2012
Katja Požun (s. 7. huhtikuuta 1993 Trbovlje) on slovenialainen mäkihyppääjä. Hänen seuransa on SK Zagorje-Ytong.
Požun on voittanut Continental Cupissa yhden osakilpailun ja sijoittunut kerran kolmanneksi. Hän on päässyt maailmancupissa palkintopallille kaksi kertaa, sijoituttuaan kolmanneksi Hinzenbachin osakilpailussa helmikuussa 2012 ja toiseksi Holmenkollenilla maaliskuussa 2014. Požun saavutti nuorten MM-kilpailuista pronssia henkilökohtaisesta kisasta vuonna 2008 ja joukkuemäestä vuoden 2012 kisoissa. Vuonna 2013 hän sai kultaa joukkuemäessä ja pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa. Predazzon Universiadeissa 2013 hän voitti henkilökohtaisen kilpailun ja sai pronssia sekajoukkuekilpailussa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli 11:s.
Candela Peña

Peña vuonna 2017
María del Pilar Peña Sánchez eli Candela Peña (s. 14. heinäkuuta 1973 Gavà, Barcelona) on espanjalainen näyttelijä. Hän on voittanut Goya-palkinnot rooleistaan elokuvissa Rakkauden sirpaleet (Te doy mis ojos, 2003) ja Princesas (2005). Lisäksi hänet on nähty muun muassa elokuvassa Kaikki äidistäni (1999).
Aiheesta muualla

Candela Peña Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Katja Pehrman

Katja Pehrman on suomalainen diplomaatti. Hän on ollut Suomen Etyj-suurlähettiläs 1.9.2013 lähtien ja inhimillisen ulottuvuuden komitean  puheenjohtajana vuonna 2016. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 2002.
Ennen Etyj-suurlähettilään tehtävää Pehrman toimi ulkoministeri Erkki Tuomiojan diplomaattiavustajana ja kabinettipäällikkönä. Aiemmin hän on työskennellyt ulkoministeriön poliittisella osastolla eri tehtävissä, muun muassa osaston päällikön ja alivaltiosihteerin virkamiessihteerinä. Pehrman on työskennellyt erityisesti turvallisuuspoliittisten kysymysten parissa muun muassa asevalvontayksikössä.
Suomen ulkomaanedustustoissa Pehrman on työskennellyt Suomen pysyvässä YK-edustustossa New Yorkissa muun muassa Suomen EU-puheenjohtajuustehtävissä ja on palvellut Suomen pysyvässä Etyj-edustustossa Wienissä, jossa hän toimi Suomen Etyj-puheenjohtajuuden aikana muun muassa Etyjin budjetti- ja hallintokomitean puheenjohtajana.
Chilen maantiede

Tämä artikkeli kertoo Chilen maantieteestä. Chile sijaitsee Etelä-Amerikan eteläosassa Argentiinan länsipuolella ja Perun ja Bolivian eteläpuolella.
Fyysinen maantiede

Chile on pohjois-eteläsuunnassa 4 270 kilometriä pitkä, mutta leveydeltään itä-länsisuunnassa keskimäärin vain 177 kilometriä, siis hyvin pitkä ja kapea maa. Se on pohjois-eteläsuunnassa maailman pisin valtio. Chilelle kuuluu myös kaukana manneralueesta olevia saaria, kuten Pääsiäissaari 3 600 km mantereelta ja Juan Fernándezin saaret 587 km Valparaisosta länteen.
Chile voidaan jakaa kolmeen pohjois-eteläsuunnassa kulkevaan osaan: Andeihin, keskuslaaksoon ja rannikkovuoriin. Chilen ja Argentiinan rajalla on Andien korkeimmat vuoret. Siellä on monia lumisia huippuja, syviä laaksoja ja jyrkkiä rinteitä. Chilen pohjoisosan korkeimpia vuoria ovat Ojos del Salado 6 892 metriä, Llullaillaco 6 739 metriä ja Licancabur 5 916 metriä. Maan keskiosan vuoret ovat hieman matalampia, mutta jälleen 32. leveysasteen jälkeen huiput kohoavat korkeammalla. Tupungato on 6 570 metriä korkea ja Miapo 5 264 metriä korkea. Etelässä Andit madaltuvat, ja aivan etelässä Chilen Patagoniassa ja Tulimaassa on suhteellisen korkeita huippuja, mutta myös paljon jääkauden jäljiltä olevia U-laaksoja ja vuoristojärviä.
Andien ja rannikkovuorten välisellä keskitasangolla on paljon Andeilta tulevia alluviaali-, glasifluviaali- ja moreenisedimenttejä. Rannikkovuoriston huiput kohoavat harvoin yli kahteen kilometriin. Vuoristo on myös Andeja vanhempi, joten huiput ovat tasaisempia.
Suurin osa Chilen joista virtaa Andeilta länteen ja laskee Tyyneenmereen. Joet ovat lyhyitä, ja voimakkan virtauksen vuoksi ne ovat purjehduskelvottomia mutta vesivoiman rakentamiseen varsin kelvollisia. Chilen pohjoisosien joet saavat vetensä Altiplanolle tulevista kesäsateista, ja ne usein kuivuvat matkalla mereen. Vain Chilen pisin joki Loa pääsee Tyynellemerelle saakka.
Chilen keski- ja pohjoisosassa Nazcan laatta työntyy Etelä-Amerikan alle, ja siksi alueella esiintyy maanjäristyksiä. Lähellä rannikkoa on syvä Perun–Chilen hauta. Chilessä on tunnetun historian aikana tapahtunut lukuisia maanjäristyksiä, joista 1900-luvun puolivälin jälkeen suurimpia ovat olleet Suuri Chilen maanjäristys vuonna 1960, Santiagon maanjäristys 1985 ja Chilen maanjäristys 2010. Chilessä on lisäksi aktiivisia tulivuoria. Runsaasta 3 000 tulivuoresta noin 500 arvioidaan aktiivisiksi.
Ilmasto

| --- | --- |
Ilmastokaavioita Chilen eri osista (sademäärä sinisin pylväin, keskilämpötila punaisella)
Valdivia rannikolla.: Santiago vuoristossa.
Arica pohjoisessa.: Punta Arenas Magalhãesinsalmella.
Etelämanner.: Pääsiäissaari.
Chilen pitkänomaisen muodon takia maassa vallitsee erilaisia ilmastovyöhykkeitä. Viileä Humboldtin merivirta vaikuttaa Chilessä ilmastoa viilentävästi. Pohjoisessa vallitsee subtrooppinen ilmasto, ja siitä hieman etelään on maailman kuivin autiomaa Atacama. Sitä pidetään maapallon kuivimpana alueena, koska eräillä paikoilla ei tiedetä sataneen koskaan tunnetun historian aikana. Maan keskiosissa on vehreä laakso, ja etelä on kylmä ja kostea, alun perin metsien peittämä. Maan keskiosan laakson ilmasto muistuttaa välimerenilmastoa, joten se on ihanteellinen hedelmien ja viininviljelyyn. Ilmasto viilenee etelämmäs mentäessä. Patagoniassa Etelä-Chilessä ilmasto muistuttaa paljon pohjoiseurooppalaista lauhkeine kesineen ja lumisine talvineen.
Kasvillisuus

Chilen eteläosassa tavataan paljon punasuppiloita (Lapageria rosea). Se on köynnöskasvi, jonka kellomaiset kukat ovat punaiset tai valkoiset. Myös mapuchejen pyhä puu kanelo on alueella yleinen. Pohjoisen kuivilla alueilla kasvaa Prosopis-sukuun kuuluvia tamarugoja ja johanneksenleipäpuita. Jopa Atacaman aavikolla ”aavikko kukkii”, kun vuodenvaihteen sateita seuraa lyhytaikainen kukkaloisto. Siinä rehottavia kasveja ovat Rhodophiala-suvun sipulikasvit ja guanakon tassu eli kisantti. Andien reunavuoristossa kasvavat Laurelia philippiana, podokarpuskasveihin kuuluva havupuu prinssinkuusi (Saxegothaea conspicua) ja Luma apiculata. Reunavuoriston eteläosassa kasvaa myös araukarioita ja lehtikuusia. Viljellyissä metsissä kasvatetaan paljon montereynmäntyä ja eukalyptusta. Patagonian suurin puu on sypressikasveihin kuuluva uhanalainen patagoniansypressi, joka voi kasvaa 60 metriä korkeaksi ja elää 3 000 vuotta vanhaksi.
Eläimistö

Pohjoisosassa on Atacaman aavikon lisäksi 3 500 metrin yläpuolella alue, johon ulottuu Bolivian trooppinen ilmasto. Siellä elää kolmannes Chilen kaikista lintulajeista, niiden joukossa andienflamingo. Maan keskiosan laaksossa elää enemmän eläinlajeja, kuten kettuja, puumia ja jyrsijöitä. Santiagon lähistöllä tavataan useita lintulajeja, kuten andienkurmitsa, viiksivetvetti, mustalakkityranni, koskiorneero ja rotkokapuaja. Maan eteläosien metsissä elää kaksi sorkkaeläinlajia: pudu ja chilenhirvi. Patagoniassa esiintyviä lajeja ovat guanakot, puumat, ketut ja nandut. Eteläisillä merillä esiintyy valaita.
Maailmanperintökohteet ja kansallispuistot

Chilestä on Unescon maailmanperintöluettelossa viisi kulttuurikohdetta: Chiloén kirkot, Humberstonen ja Santa Lauran salpietaritehtaat, Rapa Nuin kansallispuisto Pääsiäissaarella, Sewellin kaivoskaupunki ja Valparaíson historiallinen kortteli.
Chilessä on 22 kansallispuistoa. Laajin niistä on Bernardo O'Higginsin kansallispuisto Patagoniassa.
Laamoja Atacamassa.
Kasakkalaulut

Kasakkalaulu "Oj z-za gory, ta štše j z-za limanu" esitettynä vuonna 2014
Kasakkalaulut ovat kasakoiden keskuudessa laulettuja kansanlauluja nykyisen Ukrainan ja Venäjän alueilta. Lauluja on perinteisesti opetettu kasakkayhteisössä vanhemmalta nuoremmalle polvelle.
Laulut kuvailevat suurimmaksi osaksi kasakoiden elämää ja siihen liittyviä keskeisiä teemoja, kuten ratsastusta, soturina elämisestä ja kuolemisesta. Myös kasakoiden rakkaustarinoista kertovat laulut ovat suosittuja. Yhdessä laulussa on perinteisesti monta säkeistöä, jolloin laulusta syntyy pidempi ja yksityiskohtaisempi tarina. Varsinkin vanhemmat säilyneet kasakkalaulut kertovat kasakoiden yhteenotoista tataarien ja turkkilaisten kanssa. Myöhemmin laulut alkoivat kertoa myös kasakoiden puolalaisista vihollisista. Lauluja esittävät sekä miehet että naiset, mutta jos laulu kertoo miehestä eikä miestä ole paikalla, naiset laulavat nämä osat tavallista matalammalla äänellä.
Vuonna 2016 Dnipropetrovskin alueen kasakkalaulut lisättiin Unescon aineettoman kulttuurin perintökohteisiin. Unescon mukaan kasakkalaulujen aktiiviselle suojelemiselle on kiireellinen tarve, sillä suurin osa aktiivisista laulajista on 70–80 -vuotiaita. Työtä lauluperinteen suojelemiseksi on tehty jo vuodesta 2014, jolloin etnologit alkoivat tutkia ja nauhoittaa kasakkalauluja. Ukrainassa toimii kuitenkin joitakin kasakkalauluja esittäviä ryhmiä, kuten esimerkiksi Varta, jonka jäsenet ovat ammattimuusikoita. Toinen merkittävä toimija on H'orija Kozatska -niminen kuoro, joka on perustettu vuonna 2005.
Valikoima kasakkalauluja:
Верила, верила, верю (Verila, verila, verju (venäjäksi))
Не для меня (Ne ldja menja (venäjäksi))
Отдавали молоду (Otdavali molody (venäjäksi))
Пісня про Морозенка (Pisnja pro Morozenka (ukrainaksi))
Ой з-за гори та ще й з-за лиману (Oj z-za gory, ta štše j z-za limanu (ukrainaksi))
Ой не знав козак (Oi ne zany kozak (ukrainaksi))
Розпрягайте, хлопці, коні (Rozprjahaite, h'loptsi, koni (ukrainaksi))
Christopher Bochmann

Christopher Bochmann (s. 8. marraskuuta 1950 Chipping Norton, West Oxfordshire) on brittiläinen säveltäjä, joka asettui vuonna 1980 vakituisesti Portugaliin.
Bochmann sai lapsena sellonsoiton opetusta isältään. Hän asui vuosina 1952–60 Turkissa. Hän opiskeli kontrapunktia ja harmoniaa Radley Collegessa vuosina 1964–67 ja sai yksityistä opetusta sävellyksessä ja kontrapunktissa Nadia Boulangerilta Pariisissa 1967–1971 sekä sävellyksessä lisäksi Richard Rodney Bennettiltä Lontoossa 1969–72. Bochmann sai Oxfordin yliopistosta taiteiden kandidaatin (1971), musiikin kandidaatin (1972), taiteiden maisterin (1976) ja musiikin tohtorin (1999) arvot. Hänen opettajiaan Oxfordissa olivat Kenneth Leighton, David Lumsden ja Robert Sherlaw Johnson.
Bochmann on saanut urallaan lukuisia palkintoja ja tunnustuksia eri maissa. Vuonna 2004 hänelle myönnettiin Portugalin hallituksen Medalha de Mérito Cultural, ja vuonna 2005 hänestä tehtiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeri Portugalin ja Ison-Britannian välisten kulttuurisuhteiden puolesta tekemänsä työn ansiosta.
Bochmann on sävellystyönsä ohessa toiminut kapellimestarina; hän alkoi johtaa Orquestra Sinfónica Juvenilia vuonna 1984, ja hän on myös esiintynyt vierailevana kapellimestarina varsinkin Madeiran klassisen orkesterin johdossa. Hän on perustanut useita kuoroja ja nykymusiikkikokoonpanoja. Lisäksi hän on kirjoittanut artikkeleita ja kirjan A Linguagem Harmónica do Tonalismo (2003). Bochmann on opettanut muun muassa Escola Superior de Música de Lisboassa (1984–2006), jossa hän johti sävellyksen laitosta vuodesta 1991. Tämän jälkeen hän on työskennellyt Évoran yliopistossa. Hän on myös pitänyt kesäkursseja Brasiliassa ja opettanut vierailevana professorina Saksassa.
Bochmannin varhaisia palkittuja teoksia ovat De Profundis (viululle, sellolle ja pianolle, 1970), Complainte de la Lune en Province (tenorille ja kitaralle, 1974), Snakes of Silver Throat (8 puhaltimelle, 1976). Hänen kamarimusiikkituotantoonsa kuuluu myös jousikvartettoja. Lisäksi hän on säveltänyt muun muassa orkesteriteoksia (kuten sinfonia, 2004–05), kamarioopperan Corpo e Alma (2008), lukuisia kuorosävellyksiä ja pianokappaleita.