stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tiitu Takalo
Elämä ja ura

Takalo valmistui ylioppilaaksi Tammerkosken aikuislukiosta 1997 ja kuvataiteilijaksi Tampereen ammattikorkeakoulusta vuonna 2001.
Takaloa pidetään yhtenä sukupolvensa taitavimmista sarjakuvapiirtäjistä. Vuonna 2010 Takalolle myönnettiin Vuoden naistutkimusteko -palkinto. Hän sai vuonna 2015 Sarjakuva-Finlandian teoksestaan Minä, Mikko ja Annikki sekä teoksen ranskankielisestä käännöksestä Prix Artémisia -palkinnon 2021. Takalolle myönnettiin osana työryhmää myös vuoden 2019 Sarjakuva-Finlandia teoksesta Sisaret 1918. Hän on ollut Sarjakuva-Finlandia-ehdokkaana myös albumeilla Kehä (2007), Jää (2008), Ottopoikia ja työläistyttöjä (2012), Memento mori (2020) ja Rakkaus on köyhän rikkaus (2021).
Takalo valittiin vuoden 2014 Tampere Kuplii -sarjakuvafestivaalin kunniavieraaksi. Vuonna 2020 Takalo oli Helsingin sarjakuvafestivaalin festivaalitaiteilija. Samana vuonna hän sai Kynnys ry:n Vim­ma-pal­kin­non teoksesta Memento mori.
Takalon työtä esiteltiin Miia Vistilän toimittamassa vuonna 2008 ilmestyneessä Kotimaista naissarjakuvaa -teoksessa (BTJ-kustannus). Takalon teoksia on käännetty  englanniksi, ranskaksi, portugaliksi ja ruotsiksi.
Elämä ja ura > Tuotanto

Takalon piirtämää sarjakuvaa julkaistiin ensimmäisen kerran Kemin pohjoismaisen sarjakuvakilpailun vuoden 2000 albumissa ”Musta*Naamio – Fan*Tom”. Hänen ensimmäinen oma julkaisunsa oli vuonna 2000 omakustanteena julkaistu Siivekkäitä naisia, joka oli Takalon samana vuonna perustaman perustaman Hyeena kustannus -pienkustantamon ensimmäinen julkaisu.
Takalo on julkaissut seitsemän varsinaista sarjakuva-albumia tai sarjakuvaromaania: Memento mori (2020), Minä, Mikko ja Annikki (2014), Ottopoikia ja työläistyttöjä (2011, käsikirjoitus Pauli Kallio), Tuuli ja myrsky (2009), Jää (2008), Kehä (2007) ja Tyhmä tyttö (2004). Lisäksi hän on julkaissut lukuisia omakustanteisia sarjakuvalehtiä, ja hänen töitään on julkaistu suomalaisissa, ruotsalaisissa ja portugalilaisissa sarjakuva-antologioissa. Takalon Kehä-albumi julkaistiin ruotsiksi vuonna 2008 nimellä I ringen (Optimal Press). Albumi Tuuli ja myrsky julkaistiin ruotsiksi huhtikuussa 2010 nimellä Slåss som en tjej (Optimal Press). Takalon Minä, Mikko ja Annikki -sarjakuvaromaani on julkaistu englanniksi (North Atlantic Books, 2019) ja ranskaksi (Rue de l'échiquier, 2020).
Takalon sarjakuvia on ilmestynyt muun muassa seuraavissa lehdissä: Tulva, Amnesty, Aamulehden Valo-liite, Helsingin Sanomat ja Ilta-Sanomat. Takalo on toiminut myös kuvittajana.
Takalo pitää feminismiä yhtenä tärkeimmistä tuotantoonsa vaikuttaneista tekijöistä, ja hän on toiminut anarkofeminismin piirissä. Myös pien- ja omakustantaminen on ollut hänelle tärkeää. Takalo on ollut järjestämässä vuodesta 2008 lähtien Pienlehtimarssi-tapahtumaa joka on osa Tampere kuplii -sarjakuvafestivaalia. Takalon kuvituksia nähtiin marraskuussa 2010 ohjaaja Raisa Fosterin ohjaamassa Monopeli-näytelmässä.
Elämä ja ura > Pienkustannustoiminta

Vuonna 2000 perustamansa Hyeena-pienkustantamon kautta Takalo on julkaissut paitsi omia sarjakuviaan, niin myös muiden naissarjakuvantekijöiden töitä. Hyeena-kustannus julkaisi vuosina 2001–2007 kahdeksan numeroa naissarjakuvaan keskittynyttä Irtoparta-lehteä. Irtoparta-lehdet sisälsivät muun muassa Kaisa Lekan ja Hanneriina Moisseisen sarjakuvia.
Muita Hyeena-kustannuksen julkaisuja ovat olleet Johanna Longan Arkena ja sunnuntaina -albumi (2008) ja Pussailua barrikadeilla/Kissing behind the Barricades -seinäkalenteri (2009).
Sarjakuva-albumit ja -lehdet

Tyhmä tyttö, Suuri Kurpitsa 2004, sarjakuva-albumi ISBN 978-952-9887-42-2
Josefiina leipoo, Suuri Kurpitsa 2006, sarjakuvalehti, käsikirjoittanut ja toimittanut Pauli Kallio ISBN 952-9887-46-9
Nurin, Hyeena kustannus 2007, sarjakuvalehti
Kehä.  Tampere:  Suuri kurpitsa, 2007.  ISBN 978-952-9887-50-7
Jää, Suuri Kurpitsa 2008, sarjakuva-albumi, ISBN 978-952-9887-54-5
Tuuli ja myrsky, Suuri Kurpitsa 2009, sarjakuva-albumi ISBN 978-952-9887-61-3
Ottopoikia ja työläistyttöjä, Tampereen museot 2011, sarjakuva-albumi, käsikirjoittanut Pauli Kallio
Minä, Mikko ja Annikki, Suuri Kurpitsa 2014, sarjakuvaromaani ISBN 978-952-9887-88-0
Memento mori, WSOY 2020, sarjakuvaromaani ISBN 9789510447482
Rakkaus on köyhän rikkaus : Kootut sarjakuvanovellit.  Suuri Kurpitsa, 2021.  ISBN 978-952-7160-43-5
Julkaisuja seuraavissa sarjakuva-antologioissa ja sarjakuvalehdissä

Irtoparta 1–8 (Hyeena kustannus 2001–2007)
Sarjari 58–78 (Tampereen Sarjakuvaseura)
Glömp 4 (Boing Being 2001)
Laikku 1 (Asema 2001)
Glömp 5 (Boing Being (2002)
Tyhmä tyttö 1–2 (Hyeena kustannus 2004)
Mörkö 9 (Otso Höglund 2005)
Mörkö 10 (Otso Höglund 2006)
Aleksis Kiven päivä (Asema 2006)
Gambuzine 1 (Gambuzine 2008)
Galago 92 (Ordfront Galago 2008)
Allt för konsten 7 (Optimal Press 2008)
Allt för konsten 8 (Optimal Press 2009)
Aiheesta muualla

Tiitu Takalon verkkosivut
Takalo WSOY:n sivuilla
Ala-Risku, Päivi: Elämä ruuduissa Ylioppilaslehti.fi. 19.10.2007.
Toivonen, Matti: "Tunteen on välityttävä kuvasta, ei tekstistä", sanoo sarjakuvataiteilija Tiitu Takalo Yle.fi. 18.2.2022.
Sarjakuvakustantamo Suuren Kurpitsan sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Haastattelu Annikin Runofestivaalin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Jean Monnet

| Jean Monnet |
| --- | --- |
 Monnet vuonna 1952
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön johtokunnan puheenjohtaja
 10. elokuuta 1952 – 3. kesäkuuta 1955  
Edeltäjä:  Perustettu
Seuraaja:  René Mayer
Kansainliiton varapääsihteeri
 1919–1923  
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. marraskuuta 1888 Cognac, Ranska
Kuollut: 16. maaliskuuta 1979 (90 vuotta) Houjarray, Ranska
Ammatti:  diplomaatti
Arvonimi: Euroopan kunniakansalainen Euroopan unionin isä
Puoliso:  Silvia de Bondini
Tiedot
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Jean Omer Marie Gabriel Monnet (9. marraskuuta 1888 Cognac, Ranska – 16. maaliskuuta 1979 Houjarray, Ranska) oli ranskalainen viranhaltija, jota pidetään yhtenä Euroopan unionin perustajista. Hän oli yksi liittoutuneiden sodankäynnin suunnittelijoista toisessa maailmansodassa, ranskalaisen yhteiskunnallisen suunnitelmallisuuden perustaja sekä yksi Euroopan yhdentymisen käynnistäjistä. Monnet’ta ei koskaan valittu vaaleilla valtaan, mutta hänestä tuli merkittävä kansainvälinen poliittinen vaikuttaja.
Varhaiset vuodet

Jean Monnet syntyi Cognacin kaupungissa konjakkia välittävän tukkukauppiaan perheeseen. Hän oli mukana perheen yrityksen toiminnassa. 16-vuotiaana hän keskeytti pyrkimisensä yliopistoon ja lähti Lontoon Cityyn, jossa hän työskenteli isänsä paikallisen agentin Chaplinin kanssa. Työssään hän matkusteli paljon perheen konjakkiasioissa muun muassa Skandinaviassa, Venäjällä, Egyptissä, Kanadassa ja Yhdysvalloissa.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan syttyessä vuonna 1914 Monnet vapautettiin sotapalveluksesta terveydellisistä syistä. Hän kuitenkin ryhtyi auttamaan liittoutuneita näiden yhteistyöstä aiheutuneiden ongelmien ratkaisemiseksi. Vuoden 1916 aikana hänestä tuli korkea virkamies liittoutuneiden palvelukseen. Hän esittikin Ranskan pääministerille liittoutuneiden valtioiden voimavarojen koordinoinnin syventämistä sodankäynnin tehostamiseksi.
Sodan jälkeen hän työskenteli Yhdysvaltain presidentin Woodrow Wilsonin aloitteesta Kansainliiton luomiseksi. Hän matkusti tehtävän takia Sleesiaan, Itävaltaan, Puolaan ja Romaniaan. Vuonna 1920 hänet kutsuttiin Kansainliiton apulaispääsihteeriksi Ranskan pääministerin Clemenceaun ja Britannian edustajan Balfourin esityksestä.
Monnet pettyi hyvin nopeasti Kansainliiton kyvyttömyyteen toimia tehokkaasti ja etenkin sen päätöksentekojärjestelmään, jossa vaadittiin yksimielisyyttä. Siksi hän erosi Kansainliiton palveluksesta vuonna 1923 ja siirtyi hoitamaan perheensä liiketoimintaa, joka oli sodan seurauksena yhä suurissa vaikeuksissa. Lisäksi hän ryhtyi kansainväliseksi yrittäjäksi, käyttäen hyväkseen ennen maailmansotaa saamaansa kokemusta perheyrittäjän toiminnasta. Hän osallistui useiden Keski- ja Itä-Euroopan valtioiden taloudellisten ongelmien ratkaisemiseen ja oli muun muassa vakauttamassa Puolan złotya vuonna 1927 ja Romanian leuta vuonna 1928. Hänen kokemuksensa kansainvälisestä pankkitoiminnasta johti hänet perustamaan ja toisena johtajana johtamaan yhdysvaltalaista Bancamerica-Blais-pankkia San Franciscossa.  Vuosina 1934–1936 Monnet toimi Kiinassa, jonne hänet oli kutsunut silloinen valtionjohtaja Tšiang Kai-šek ja tarkoituksena oli uudistaa Kiinaa. Eritoten Monnet’n tehtäväksi tuli rautatiejärjestelmän uusiminen ja rakentaminen.
Toinen maailmansota

Monnet palasi takaisin Ranskaan vuonna 1938. Vuoden 1939 joulukuusta lähtien aina Ranskan konkreettiseen toiseen maailmansotaan joutumiseen saakka hän johti järjestöä, jonka tehtävänä oli yhdistää Ranskan ja Britannian tuotantokapasiteetti, jotta maiden aseistautuminen olisi tehokkaampaa ja antaisivat lujemman vastauksen Saksan nopealle ja vahvalle aseistautumiselle. Monnet oli Lontoossa kun Ranskan puolustusministeriön alivaltiosihteeri Charles de Gaulle saapui sinne Ranskan sodassa kokeman tappion jälkeen. Lontoossa vaikuttaneet de Gaulle ja Monnet aloittivat yhteistyön saadakseen Ranskan hallituksen toimimaan liittoutuneiden kanssa kiinteässä yhteistyössä. Kuitenkin Monnet kieltäytyi liittymästä de Gaulleen, kun tämä julisti Vapaan Ranskan politiikkansa.
Elokuussa 1940 Britannian hallitus lähetti Monnet’n Yhdysvaltoihin, jossa hänen tehtävänsä oli neuvotella sotatarvikkeiden toimittamisesta Britanniaan. Vaikka Yhdysvallat eristäytyi poliittisesti, Monnet onnistui vakuuttamaan presidentti Franklin D. Rooseveltin tarpeesta tehostaa Yhdysvaltain asetuotantoa, jotta valtio voisi tilaisuuden tulleen iskeä takaisin nopeasti ja vahvalla voimalla. Siitä muodostui Yhdysvaltain sotaan valmistautuva ”Victory programme”. Vuoteen 1945 asti Monnet työskenteli Yhdysvaltain ja Ison-Britannian sotavoimien yhteen sovittamiseksi. Olihan hän jo vuonna 1942 nähnyt tarpeelliseksi rakentaa 60 000 lentokonetta, 45 000 panssarivaunua ja kahdeksan miljoonaa tonnia sota-aluksia. Brittiläinen taloustieteilijä John Maynard Keynes onkin todennut, että toiminnallaan Monnet lyhensi sotaa ainakin yhdellä vuodella.
Vuonna 1943 Monnet toimi Algeriassa, jossa hän oli ensin johtavissa sotilas- ja siviilihallinnon tehtävissä. Hän johdatti paikalliset viranomaiset luopumaan Vichyn hallituksen lainsäädännön soveltamisesta Algeriassa. Tämän jälkeen hän oli ranskalaisen Kansallisen vapautuskomitean jäsenen. Tällöin hänen pyrkimyksenään oli yhdistää ja yhteensovittaa Lontoossa ja Algeriassa olevien ranskalaisten viranomaisten toiminta. Vuonna 1944 hänen tehtäväkseen tuli selvittää toimenpiteet, joita tarvittiin Ranskassa valtion vapauduttua Saksan miehityksestä. Lisäksi hänen tuli neuvotella Yhdysvaltain viranomaisten kanssa Ranskan sodan jälkeen tarvitsemista ensimmäisistä avustuksista ja lainoista. Hänellä ei kuitenkaan ollut roolia Marshall-avun suunnittelussa tai järjestämisessä.
Eräässä Kansallisen vapautuskomitean kokouksessa 5. elokuuta 1943 Monnet’n todetaan todenneen rauhan pysyvyydestä Euroopassa muun muassa seuraavaa:
»Euroopassa ei tule olemaan rauhaa, jos valtiot rakentavat toimintansa kansalliselle suvereniteetille… Euroopan valtiot ovat liian pieniä taatakseen kansalaisilleen tarpeellisen vaurauden ja sosiaalisen kehityksen. Euroopan maiden tulee rakentaa keskenään liittovaltio...»
Jälleenrakennuksen suunnittelu

Käyty sota edusti Monnet’lle suunnitelmallista taloutta. Ajatusmaailman mukaisesti jälleenrakennuskauden talous tulisi myös olla suunnitelmallista, ei kuitenkaan filosofisesti samanlaisen suunnitelmatalouden rakentamisen, kuin oli sodan voittajana esiintyneessä Neuvostoliitossa toteutettu tiukka kommunistinen suunnitelmatalous. Eritoten Monnet vierasti Neuvostoliiton itsevaltaisuuden tuomista mukaan ranskalaiseen poliittiseen elämään. Hänen tarkoituksenaan oli puhaltaa talouselämään enemmän virtaa, ei suinkaan asettaa vaatimuksia ja tavoitteita.
Sodan jälkeen vuosina 1945–1953 hän toimi Ranskan suunnittelukomissaarina, jonka tehtävänä oli talouselämän elvyttäminen. Näin hänestä tuli ranskalaisen suunnitelmatalouden perustaja. Hänen tehtävänsä oli tilanteen arviointi, asettaa asiat yhteiskunnalliseen tärkeysjärjestykseen, toivottavien tuotantomäärien arviointi, saada aikaan keskustelua siitä miten ensisijaisiksi määritellyt asiat toteutetaan, ja ennen kaikkea tukea jälleenrakennusta ja tuotantokoneiston uudistamista.
Tammikuussa 1947 Monnet neuvotteli tuhansien eri yhteiskuntaryhmien (työnantajien, ammattiyhdistysjohtajien ja työntekijöiden) kanssa sekä salaisesti että kahden kesken, jotta hän saattoi välttää muodollisuudet ja lobbaajatselvennä. Tämän pohjalta hän esittikin suunnitelman Léon Blumin hallitukselle. Tämä suunnitelma oli eritoten työmarkkina- ja tuottajajärjestöjen hyväksymä.
Tunnustukset

Monnet sai pitkän elämänsä aikana lukuisia virallisia tunnustuksia. Hänet mm. nimettiin useiden yliopistojen kunniatohtoriksi: Cambridge 1961, Dartmouth 1961, Yale 1961, Oxford 1963. Hänen osakseen tuli noin kolmekymmentä erilaista palkintoa ja kunnianimitystä.
Eurooppa-neuvosto julisti 2. huhtikuuta 1976 Luxemburgin istunnossaan Monnet’n Euroopan kunniakansalaiseksi. Hänet määriteltiin erääksi Euroopan unionin perustajista.
Ranskan presidentti François Mitterrand siirrätytti vuonna 1988 Monnet’n maalliset jäännökset Pariisin Panthéoniin maan muiden suurmiesten joukkoon.
Monnet’n mukaan on nimetty tutkimuslaitoksia, erilaisia Eurooppaa ja sen yhdentymistä käsitteleviä hankkeita ja yliopistollisia oppituoleja.
Vuonna 1989 käynnistettiin Euroopan komission aloitteesta ”Euroopan integraatio yliopisto-opetuksessa” -ohjelma, jonka tavoitteena oli saada yliopisto-opetus vastaamaan ajan haasteita myös Eurooppaan liittyvissä asioissa. Tämä Jean Monnet -ohjelma kohdistuu seuraaviin aloihin:
Euroopan taloudellinen yhdentyminen
Euroopan poliittinen yhdentyminen ja
Euroopan yhdentymisen historia
Yhteisöoikeus
Tunnustukset > Jean Monnet ja Suomi

Monnet on Suomessakin kaikkein tunnetuimpia yhdistyneen Euroopan kehittäjiä.
Turun yliopistossa oli Jean Monnet -oppituoli vuosina 1996–2006. Oppituoli muuttui vuonna 2003 Jean Monnet ad personam -oppituoliksi. Tuolin haltijana toimi vuoteen 2006 asti VTT Esko Antola. Vuonna 2000 Euroopan komissio myönsi Turun yliopistolle luvan perustaa Jean Monnet Centre of Excellence -keskuksen.
Tampereen yliopiston yhteiskuntatieteelliseen tiedekuntaan perustettiin tammikuussa vuonna 2000 Eurooppa-keskus. Jo saman vuoden toukokuussa sen nimi muutettiin Jean Monnet -keskukseksi samassa yhteydessä kuin Euroopan komissio myönsi yliopistolle Jean Monnet European Centre of Excellence -aseman. Tampereen yliopisto sai vuonna 1995 ensimmäisen kerran rahoitusta Euroopan yhdentymistä käsittelevään tutkimushankkeeseen, ja samana vuonna yhteiskuntatieteelliseen tiedekuntaan perustettiin Suomen ensimmäinen Jean Monnet -professuuri. Tästä alkoi Jean Monnet -keskuksen historia Tampereella.
Tampereen yliopiston Jean Monnet -keskuksen oleellinen toimi on yliopiston eri laitosten Euroopan yhteistyötä käsittelevän opetuksen ja tutkimuksen koordinointi. Keskus myös julkaisee aiheeseen liittyvää kirjoittelua ja tutkimusta niin verkkosivuillaan kuin paperijulkaisuinakin. Keskuksen johtoryhmään kuuluvat yliopiston eri laitosten edustajat, jotka yliopiston rehtori nimittää. Näin keskuksen laaja akateeminen kattavuus ja työskentely koordinoijana paranee ja mahdollistuu.
Lisäksi myös Helsingin yliopistossa toimii Jean Monnet -keskus, joskaan sillä ei julkisuudessa ole yhtä näyttävää asemaa Euroopan yhdentymisen tutkimuksessa ja opetuksessa kuin Turun ja Tampereen yliopistoilla.
Tämän lisäksi muissa yliopistoissa, kansalaisjärjestöissä ja tutkimuslaitoksissa on tehty ja on vireillä lukuisia Monnet’lle omistettuja opintokokonaisuuksia, tutkimushankkeita tai muita vastaavia kunnianosoituksia.
Perhe

Monnet’n elämä ja ura oli monivaiheinen ja hyvin kirjava, myös hänen yksityiselämänsä oli vastaavanlainen moninaisuus ja täynnä erilaisuutta. Elokuussa vuonna 1929, illalliskutsuilla Pariisissa, 41-vuotias Monnet kohtasi 21-vuotiaan italialaisen taidemaalarin Silvia Gianninin (o.s. de Bondinin), joka oli avioliitossa Monnet’n alaisen Francisco Gianninin kanssa. Huhtikuussa Silvia synnytti tyttärensä Annan, jonka virallinen isä oli Giannini.
Avioero ei sotienvälisessä Ranskassa ollut mahdollinen, kuten ei kovin monessa muussakaan Euroopan valtiossa tuohon aikaan. Vuonna 1934 Silvia ja Monnet tapasivat Moskovassa, jonne Monnet oli saapunut Kiinasta Siperian junalla ja Silvia Sveitsistä. Monnet järjesti Silvialle Neuvostoliiton kansalaisuuden ja välittömästi tämän jälkeen tämä erosi miehestään Gianninista ja avioitui Monnet’n kanssa.
Ajatus avioitumisesta Moskovassa oli lähtöisin Ludwik Rajchmanilta, johon Monnet oli tutustunut Kansainliiton aikana ja joka puolestaan oli tutustunut Kiinassa toimivaan Neuvostoliiton suurlähettilääseen Bogomoloviin. Yleisesti epäillään, että myös Yhdysvaltain Moskovan suurlähettiläs Willian Bullit ja Ranskan suurlähettiläs Charles Aiphand olisivat paljolti olleet juonessa mukana.
Annan huoltajuus muodosti suuren ongelman. Vuonna 1935 Silvia Giannini ja Anna pakenivat Neuvostoliiton Shanghain-lähetystöön, jossa he jatkoivat elämäänsä, sillä Francisco Giannini yritti saada itselleen lapsen huoltajuutta. Huoltajuuskiista päättyi Silvian eduksi New Yorkissa vuonna 1937, mutta tätä päätöstä eivät muut valtiot hyväksyneet. Monnet perheineen palasi takaisin Ranskaan vuonna 1945. Vuonna 1941 oli perheeseen syntynyt toinenkin tytär, Marianne.
Francisco Gianninin vuonna 1974 tapahtuneen kuoleman jälkeen Silvia Giannini ja Jean Monnet solmivat kristillisen avioliiton Lourdesin katedraalissa, olivathan he molemmat katolisia.
Teokset

Monnet, Jean, Muistelmat. Suom. saksankielisestä laitoksesta: Hannes Virrankoski ja Kari Klemelä, Eurooppalainen Suomi, Edita, Helsinki 1997. ISBN 951-37-2287-2
Kirjallisuutta

Bossuat, Gérard ja Wilkens, Andreas (toim.); Jean Monnet: l’Europe et les chemins de la Paix. Publications de la Sorbonne, Paris, 1999
Brinkley, Doug ja Hackett, Clifford (toim.); Jean Monnet: The path to European unity. Macmillan, Basingstoke, 1991.
Fransen, Frederic J; The supranational politics of Jean Monnet: ideas and origins of the European Community. Greenwood Press, London, 2001.
Gerbet, Pierre; La construction de l'Europe. Imprimerie nationale, Paris.
Kaspi, André; La Mission de Jean Monnet à Alger, mars-octobre 1943. Editions Richelieu, Paris, 1971.
Ivan Mozžuhin

Ivan Mozžuhin
Ivan Mozžuhin (1917)
Ivan Mozžuhin, usein myös Ivan Mosjoukine (1889–1939) oli merkittävä venäläinen näyttelijä ja mykän elokuvan tunnetuimpia hahmoja. Hän näytteli muun muassa Jakov Protazanovin elokuvissa Jouluaatto, Ruslan ja Ljudmila ja Isä Sergius.
Mikko Tamminen (rakennusmestari)

Mikko Tamminen (30. syyskuuta 1871 Hattula – 28. marraskuuta 1918 Tampere) oli suomalainen rakennusmestari, joka suunnitteli Tampereelle useita jugendtyylisiä puutaloja. Hän kuului Suomen Rakennusmestariliiton perustajajäseniin ja toimi myös Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä useiden vuosien ajan.
Tamminen kuoli 47-vuotiaana, sairastuttuaan espanjantautiin ja keuhkotautiin.
Suunnittelutöitä

Tamminen on suunnitellut Tampereelle seuraavat rakennustaiteellisesti merkittävät kohteet:
Puuseppientalo (1911), Kankurinkatu 11 / Suokatu 24
As.oy Sorinahde (1912), Sorinkatu 2 / Vuolteenkatu 22
As.oy Uusi Erkkilä (1914),  Sukkavartaankatu 11
Lapin asuinalueen rakennuksia (1915–1916): Havutie 6, Helletie 14, Käpytie 18, Käpytie 22, Käpytie 25, Salotie 9
Hiilloksentalo (1916), Mariankatu 26 – yhdessä Bertel Strömmerin kanssa
Sorinahteen talo sijaitsee näkyvällä paikalla Tampereen keskustassa.
Mikko Tammisen suunnittelema puutalo (As.oy Uusi Erkkilä) Lapintien ja Tuomiokirkonkadun risteyksessä.
Steve Morse

| Steve Morse |
| --- | --- |
 Steve Morse vuonna 2005.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. heinäkuuta 1954 (ikä 70)
Muusikko
Aktiivisena:  1970–
Tyylilajit:  Rock Fuusio Country Funk Klassinen
Soittimet:  Music Man
Yhtyeet:  Dixie Dregs Deep Purple Kansas Living Loud
Aiheesta muualla
www.stevemorse.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Steven J. Morse (s. 28. heinäkuuta 1954 Hamilton, Ohio) on yhdysvaltalainen kitaristi ja säveltäjä. Hänen uransa on monipuolinen sisältäen mm. fuusiota, rockia, countrya, funkia, jazzia ja klassista musiikkia.
Ennen uransa varsinaista alkua Morse opiskeli University of Miami's School of Music -oppilaitoksella. Uransa aikana hän on soittanut yhtyeissä Living Loud, Dixie Dregs ja Kansas. Soolouran yhtye on ollut Steve Morse Band. Vuonna 1994 hän liittyi Deep Purplen kitaristiksi.
Hänen kenties tunnetuin yksittäinen sävellyksensä on kitara-viulu duetto "Northern Lights"  Dixie Dregs -yhtyeelle, jonka säveltäjä hän pääosin oli. Hän on levyttänyt tämän kappaleen myös klassisen kitaristi Manuel Barruecon kanssa. Morse on voittanut viidesti Guitar Player -lehden äänestyksen sarjassa "Best Overall Guitarist"  Esimerkiksi John Petrucci on nimennyt hänet innoittajakseen. Steve Morsen mukaan on nimetty kitarasarja ja yksilöity vahvistinsarja.
Dixie Dregs

Steve Morse, Frank Brittingham, Johnny Carr ja Andy West soittivat 1960-luvun lopussa Dixie Grit -yhtyeessä. Rumpali Carr vaihtui myöhemmin Mark Parrishiin. Vuonna 1972 Dixied Grit hajosi Morsen päästyä University of Miami's School of Music - oppilaitokseen. Oppilaitoksessa opiskelivat tähän aikaan myös jazz-kitaristi Pat Metheny sekä basisti Jaco Pastorius.
Morse ja West jatkoivat esiintymistä duona, jonka nimeksi he antoivat Dixie Dregs. Dixie Dregsin musiikki on pääosin instrumentaalista fuusiojazzia ja progressiivista rockia.
Vuonna 1973 Morse ja West tutustuivat oppilaitoksessa viulisti Allen Sloaniin ja rumpali Rod Morgensteiniin, jotka liittyivät Dixie Dregsiin. Vuonna 1974 yhtyeeseen liittyi myös kosketinsoittaja Frank Josephs. Yhtye äänitti yliopistolla ensimmäisen albuminsa nimeltä The Great Spectacular vuonna 1975. Vuonna 1976 yhtye solmi levytyssopimuksen Capricom Recordsin kanssa. Seuraava albumi, Free Fall, julkaistiin vuonna 1977. Samana vuonna kosketinsoittaja Mark Parrish liittyi uudelleen yhtyeeseen.
Vuonna 1978 yhtye julkaisi albumin What If ja lähti kiertueelle. Joulukuussa kosketinsoittaja Mark Parrish lähti yhtyeestä. Hänen tilalleen otettiin T Lavitz. Vuonna 1979 yhtye julkaisi seuraavan albuminsa Night of the Living Dregs. Albumi toi yhtyeelle jälleen Grammy-ehdokkuuden. Vuonna 1981 yhtye vaihtoi nimensä The Dregs:ksi tavoitellen suurempaa suosiota. Viulisti Sloan vaihdettiin Mark O'Connoriin vuonna 1983. The Dregs ei kuitenkaan saavuttanut tavoittelemaansa suurempaa suosiota joten jäsenet erosivat kukin omiin projekteihinsa. Kaikkiaan Dixie Dregs on ollut viidesti Grammy-ehdokkaana.
1980-luvun lopussa yhtye palasi ja teki kiertueen kokoonpanolla, johon kuuluivat Morse, Morgenstein, Lavitz ja Doan. Samalla julkaistiin kokoelma Divided We Stand. Tällä hetkellä Dregs on joukko entisiä jäseniä, jotka silloin tällöin kokoontuvat kiertueelle tai äänityksiin.
Kansas

Vuonna 1986 Morse liittyi Kansasiin. Yhtyeeseen kuuluivat silloin Morsen lisäksi kitaristi Rich Williams, rumpali Phil Ehart, laulaja-kosketinsoittaja Steve Walsh ja basisti Billy Greer. Tällä kokoonpanolla tehtiin levyt Power (1986) ja In The Spirit of Things (1988) sekä 1989 taltioitu ja vasta 1998 julkaistu King Biscuit- livelevy. Vuonna 1992 Morse jätti Kansasin ja liittyi Deep Purpleen vuonna 1994.