Fenomenologia
Historia > Fenomenologia-termin ja fenomenologian lyhyt historia

Vaikka termiä ”fenomenologia” on käytetty filosofian historiassa usein ennen jo Husserlia, termin nykyinen käyttö on kytköksissä ennen kaikkea hänen menetelmiinsä. Seuraavassa on lueteltu ajattelijoita, jotka ovat vaikuttaneet fenomenologia-termin käyttöön ja siihen liittyvien ajatusten kehitykseen:
Friedrich Christoph Oetinger (1702–1782), saksalainen pietisti, käytti termiä fenomenologia ”jumalallisen suhteiden järjestelmän” tutkimisesta.
David Hume (1711–1776) vaikuttaa ottavan fenomenologisen tai psykologisen lähestymistavan kuvatessaan kausaalisuuden ymmärtämistä psykologisin termein. Hän toimi inspiraationa Kantin tekemälle erottelulle fenomenaalisen ja noumenaalisen todellisuuden välillä.
Johann Heinrich Lambert (1728–1777), matemaatikko, fyysikko ja filosofi, käytti termiä fenomenologia empiirisen tiedon taustalla olevien vaikutelmien teoriasta.
Immanuel Kant (1724–1804) erotti Puhtaan järjen kritiikissä olevan ilmiöinä (fenomenon), sellaisina kuin ihmisen aistikyky ja ymmärrys ne hahmottaa; ja olevat sellaisenaan (noumenon), jotka eivät ilmene ajassa eivätkä paikassa, ja joista voimme tehdä päteviä päätelmiä.
G. W. F. Hegelin (1770–1831) hengenfenomenologia liittyy keskeisesti hänen filosofiaansa ja metafysiikkaansa. Hegel haastoi Kantin ajatukset tuntemattomasta ”olevasta sellaisenaan”, ja julisti, että ilmiöitä tutkimalla voimme saavuttaa tietoisuuden kaiken takana olevasta absoluuttisesta hengestä, jolla Hegel tarkoitti todellisuuden perimmäistä käsitettävää ja mielekästä luonnetta. Hengenfenomenologia tarkastelee niitä tietoisuuden ja itsetietoisuuden eri tasoja, joilla absoluuttinen henki ilmenee itselleen. Hegelin Hengen fenomenologia (1807) synnytti monia vastustavia näkemyksiä, joihin kuuluvat muun muassa Søren Kierkegaardin, Martin Heideggerin ja Jean-Paul Sartren eksistentialismi sekä Karl Marxin ja hänen seuraajiensa materialismi.
Franz Brentano (1838–1917) vaikuttaa käyttäneen termiä fenomenologia joillakin Wienissä pitämillään luennoilla.
Charles Sanders Peirce (1839–1914) kutsui ”fenomenologiaksi” ja myöhemmin myös ”faneroskopiaksi” filosofisen järjestelmänsä ensimmäistä ja perustavinta osa-aluetta. Fenomenologian metodi, joka muistutti suuresti Husserlin myöhemmin kehittämää ajatusta fenomenologisesta reduktiosta, tarjosi filosofialle kokemuksellisesti koeteltavan perustan subjektiivisen kokemuksen fenomenologisessa reflektiossa. Fenomenologia oikeutti Peircen kolme fenomenologista kategoriaa, Ensiyden (Firstness), Toiseuden (Secondness) ja Kolmansuuden (Thirdness). Nämä muodostavat perustan kolmipaikkaiselle merkkirelaatiolle ja tätä kautta logiikalle/semiotiikalle ja metafysiikalle.
Carl Stumpf (1848–1936) käytti termiä viittaamaan aistimussisällön ontologiaan.
Edmund Husserlia (1859–1938) pidetään nykyaikaisen fenomenologian perustajana. Hän oli Brentanon oppilas ja omaksui tältä muun muassa intentionaalisuuden käsitteen. Husserl määritteli fenomenologian uudelleen ensin deskriptiiviseksi psykologiaksi ja myöhemmin tietoteoreettiseksi, fundamentaaliksi eideettiseksi tieteenalaksi, joka tutkii olemuksia. Hänen fenomenologiansa sai alkunsa psykologismin vastustamisesta; fenomenologia ei tarkastele tietoisuutta empiirisen psykologian kohteena vaan niiden välttämättömien, olemuksellisten rakenteiden kokonaisuutena, joiden kautta todellisuuden mielekäs kokemuksellinen jäsentyminen tulee mahdolliseksi.
Max Scheler (1874–1928) kehitti edelleen Husserlin fenomenologista menetelmää ja laajensi sen käsittämään tieteellisen menetelmän reduktion. Hän on vaikuttanut muun muassa Edith Steinin ajatteluun.
Martin Heidegger (1889–1976) oli Edmund Husserlin oppilas ja jatkoi fenomenologian kehittämistä. Hän kritisoi Husserlin fenomenologian teoriaa pyrkiessään kehittämään ontologisen teorian, joka johti hänet ajatukseensa Daseinista, abstraktista ihmisyksilöstä.
Alfred Schütz (1899–1959) kehitti fenomenologiaa jokapäiväisen kokemuksen pohjalta. Hän on vaikuttanut muun muassa Peter Bergeriin ja Thomas Luckmanniin.
Karl Jaspers (1883–1969) on Heideggerin ohella eksistenssifilosofian kehittäjiä.
Maurice Merleau-Ponty (1908–1961) oli ranskalainen fenomenologisen koulukunnan edustaja.