Väestönvaihto
Väestönvaihtoteorian arvostelu > Politiikan kieli

Tutkijoiden ja käsitteen käytön arvostelijoiden mukaan ”väestönvaihto”-sanaa voidaan käyttää koirapillinä eli poliittisena kutsuhuutona ja silmäniskuna, jonka avulla salaliittoteorioiden sisällön avaavat kommentoijat, eikä poliitikko itse. Kriitikoiden mukaan käsitteen kautta muodostuu kuva vihollisista, johon kuuluvat myös valtavirran poliitikot ja tiedotusvälineet, joiden väitetään vaikenevan todellisista ongelmista. Tällöin ”väestönvaihto” on esimerkki uhkakuvien luonnista propagandan keinoin.
Tutkija Aurelien Mondonin mukaan kukaan ei nykyään halua tulla kutsutuksi rasistiksi, joten rasismin kannattajat sanovat puolustavansa sivilisaatiota. Kun väestönvaihdosta puhutaan julkisuudessa, moraalipaniikkiin lankeavat voivat tuntea itsensä kulttuurin puolustajaksi samalla, kun antavat itselleen luvan olla ennakkoluuloisia ja puolustaa omia etuoikeuksiaan. Richard Wolinin mukaan väestönvaihtoteorian innoittamat terroriteot osoittavat, että sanat johtavat myös tekoihin. Kun poliittista kielenkäyttöä hämärretään, kansalaisten arviointikyky heikkenee. Wolinin mukaan väestönvaihtoteoria toteuttaa samaa tehtävää kuin Siionin viisaiden pöytäkirjat eli antaa oikeutuksen ennakkoluuloille. Teorian joustavuuden vuoksi sitä voidaan soveltaa monenlaisiin ulkoryhmiin.
Tutkija Tuija Saresman mukaan perussuomalaisten ministerien kommenteissa kyse ei ole teorioihin uskomisesta, vaan niiden käyttämisestä radikaalien äänestäjien pitämiseksi mukana. Kaksoisviestinnässä kannattajille lähetetään yhtä viestiä ja julkisessa keskustelussa viestitään toista, neutraalimpaa sisältöä. Tätä on kutsuttu välineelliseksi rasismiksi. Väestönvaihdoksesta puhuminen mahdollistaa vanhan käsitteen käytön tilanteessa, jossa tehdään pesäeroa salaliittoteorioihin. Marko Ampujan ja Mikko Poutasen mukaan perussuomalaiset eivät ole hyödyntäneet kaikkein mielikuvituksellisimpia kehitelmiä vaan heidän tapansa on pikemminkin sekoittua niihin. Salaliittoajattelusta nousseet ilmaisut pyritään pukemaan tilastojen ja tutkimuksen kaapuun.
Tutkija Niko Pyrhösen mukaan perussuomalaisten tapa puhua väestönvaihdosta on itsessään ongelmallista, vaikka salaliittoteoriaan ei uskoisikaan. Tällöin muuttoliikkeen haasteisiin ”pyritään löytämään ratkaisu hyökkäämällä tiettyjä ihmisiä vastaan ja vihjaamalla, että nämä ihmiset tekevät sen väestönvaihdon.” Ilmaus on myös keino suojautua todelliselta keskustelulta. Väestössä tapahtuvia muutoksia on mahdollista kuvailla asiallisilla ja tieteellisillä ilmaisuilla, jotka mahdollistaisivat laajemman ryhmän osallistumisen keskusteluun. Tuija Saresman mukaan ei ole kovin uskottavaa, että väestönvaihdos-termiä käyttävät puoluejohtajat eivät olisi tietoisia käsitteen taustoista. Sanan toistuva viljeleminen normalisoi sen käyttöä. Samaan aikaan puolustaudutaan väittämällä, että käsite on ”tilastollinen tosiasia” ja siten häivytetään siihen sisältyvää rasismia. Samaa termiä käytetään valkoisten kansanmurhasta puhuvissa teorioissa. Riikka Purra on pyrkinyt puhumaan väestönvaihdon yhteydessä kielestä ja kulttuurista, mutta puolueen maahanmuuttopoliittisessa ohjelmassa esiin nostetaan juuri Euroopan ulkopuolelta tulevat maahanmuuttajat. Kulttuurirasismissa sana ”rotu” korvautuu ”kulttuurilla”.
Kulttuurintutkija Juha Raipolan mukaan verkossa käydyt kulttuuri- ja kertomussodat ovat osa radikaalioikeiston vallankäyttöä. Sen tavoitteena on häiritä ja rikkoa yhteiskuntakoneistoa ja demokratiaa. Kulttuurisodan lietsojat pyrkivät hämärtämään julkista keskustelua tuottamalla siihen tulkinnallisia epävarmuuksia ja heikentämään yhteiskunnallisia instituutioita. Keinoina ovat vastakertomukset, uhriutuminen ja provokaatiot. Raipolan mukaan laitaoikeiston poliittisessa viestinnässä käytetään tarinallista kehystä, jonka mukaan yhteiskunta on rappion tiellä. ”Gender-ideologia” rikkoo perinteiset arvot ja ”vihervasemmistolaisuus” ja ”wokeismi” ovat sumentaneet radikaalioikeiston kriitikkojen ajattelun. Kritiikkiin suhtaudutaan ironialla ja kyynisyydellä. Väestönvaihtopuhe on Raipolan mukaan esimerkki ”hukuttamisstrategiasta”: julkisuuteen pyritään tuottamaan niin suuri määrä erilaista totuusarvoltaan epäselvää materiaalia, että tosiasiat hukkuvat ristiriitaisilta näyttävien tulkintamahdollisuuksien alle.