stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Likit Andersson
Ura > Seuraura

Andersson syntyi Thaimassa, mutta kasvoi Ruotsissa. Hän aloitti jääkiekon Borås HC:ssa, jossa Andersson pelasi ensimmäiset miesten pelinsä I-divisioonassa kaudella 1993–1994. Kolmen siellä pelaamansa kauden jälkeen hän siirtyi kaudeksi 1996–1997 samassa sarjassa pelaavaan Mörrums GoIS:ään. Kaksi seuraavaa kautta Andersson pelasi Saksan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, kauden 1997–1998 Deggerdorfer EC:n ja kauden 1998–1999 TSV Erdingin riveissä. Hän oli Deggerdorfissa joukkueensa tehokkain puolustaja tehoilla 20+30=50.
Vuosina 1999–2003 Andersson pelasi ECHL:ssä; hän aloitti ensimmäisen kautensa 1999–2000 Trenton Titansissa, mutta siirtyi Augusta Lynxiin, jossa Andersson pelasi myös kolmena seuraavana kautensa. Kaudella 2000–2001 hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 8+36=44. Andersson pelasi kauden aikana myös ECHL:n tähdistöottelussa ja esiintyi kahden IHL-ottelun verran Detroit Vipersin joukkueessa. Kaudella 2001–2002 Andersson teki pääsarjadebyyttinsä brittiläisessä Bracknell Beesissä, jossa hän pelasi kolme ottelua. Kesken kauden 2002–2003 Andersson siirtyi Lynxistä Alankomaiden Eredivisiessä pelanneeseen Amstel Tijgersiin. Hän voitti kauden päätteeksi sekä Alankomaiden-mestaruuden että Beker Cupin.
Kaudella 2003–2004 Andersson teki yhden ottelun pikavisiitin Boråsissa, mutta pelasi kautensa pääosin ECHL-joukkue Greensboro Generalsissa. Kaudella 2004–2005 hän teki Elitserien-debyyttinsä ja pelasi kaksi ottelua Frölunda HC:n riveissä. Ruotsissa Andersson pelasi pääosin kuitenkin sarjatasoa alempana Borås HC:ssa, jonka kanssa hän eteni I-divisioonan runkosarjan voittoon ja Allsvenskanin karsintoihin, joissa Andersson oli Boråsin paras maalintekijä neljällä osumallaan. Joukkue jäi kuitenkin ilman sarjanousua. Kauden lopulla hän siirtyi ECHL-joukkue Bakersfield Condorsin riveihin. Kaudella 2005–2006 Andersson edusti peräti kolmea eri ECHL-seuraa; Trenton Titansia, Stockton Thunderia ja South Carolina Stingraysia.
Kaudeksi 2006–2007 Andersson siirtyi Italian toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Serie A2-joukkue HC Appiano/Eppanin riveihin. Hän oli tehoilla 6+24=30 joukkueen tehokkain puolustaja. Kauden 2007–2008 Andersson pelasi Tanskan AL-Bank Ligaenin Totempo HvIK:ssa, jonka eniten maaleja tehnyt puolustaja hän oli kymmenellä osumallaan. Pääsarjauran viimeisen kautensa 2008–2009 Andersson vietti Britannian EIHL:ssä Cardiff Devilsin ja Newcastle Vipersin joukkueissa.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Thaimaa.Miesten jääkiekko.IIHF Challange Cup of Asia  | Mitalit> Maa:   Thaimaa.Miesten jääkiekko.IIHF Challange Cup of Asia  | Mitalit> Maa:   Thaimaa.Miesten jääkiekko.IIHF Challange Cup of Asia  | Maa:   Thaimaa> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Dehradun 2012 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Taipei 2010 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Kuwait 2011 | jääkiekko |  |
Andersson on pelannut seurauransa jälkeen Thaimaan maajoukkueessa, jota hän edusti IIHF Challenge Cup of Asiassa vuosina 2010, 2011, 2012, 2013 ja 2014. Kaksi ensimmäistä turnausta päättyi pronssiin ja vuoden 2012 turnaus hopeaan. Andersson valittiin siinä myös Thaimaan parhaaksi pelaajaksi. Hän oli tehoilla 5+5=10 koko vuoden 2013 turnauksen tehokkain puolustaja ja palkittiin myös parhaana puolustajana. Vuosina 2011 ja 2012 Andersson toimi myös Thaimaan pelaajavalmentajana.
Andersson edusti Thaimaata myös Aasian talvikisoissa vuonna 2011. Hän toimi Thaimaan päävalmentajana vuoden 2013 alle 18-vuotiaiden Challange Cup of Asiassa.
Jean-Pierre Papin

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Jean-Pierre Papin
Syntymäaika: 5. marraskuuta 1963 (ikä 61)
Syntymäpaikka: Boulogne-sur-Mer, Pas-de-Calais, Ranska
Lempinimi: JPP
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1984–1985 1985–1986 1986–1992 1992–1994 1994–1996 1996–1998 1998–1999 |  Valenciennes FC  Club Brugge  Olympique Marseille  AC Milan  FC Bayern München  Girondins Bordeaux  Guingamp | 33 (15) 33 (20) 215 (134) 40 (18) 27 (3) 55 (22) 9 (3) |
Maajoukkue
| 1986–1995 |  Ranskan maajoukkue | 54 (30) |
Valmennusura
2004–2006 2006–2007 2007–2008 2010:  FC Bassin d'Arcachon  RC Strasbourg  RC Lens  LB Châteauroux
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jean-Pierre Papin (s. 5. marraskuuta 1963) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja ammattilaisuransa lopettanut hyökkääjä.
Papin valittiin Euroopan parhaaksi pelaajaksi vuonna 1991. Vuotta myöhemmin hänestä tuli ensimmäinen jalkapalloilija, josta maksettiin siirtokorvauksena kymmenen miljoonaa puntaa. Papinin oikeudet vaihtoivat tuolloin omistajaa Olympique Marseillesta AC Milaniin.
Ura pelaajana

Pelaajaurallaan hyökkääjänä viihtynyt Papin edusti INF Vichyä, Valenciennesia, Club Bruggea, Marseillea, AC Milania, Bayern Müncheniä, Bordeaux'ta ja Guingampia. Hän saavutti urallaan muun muassa neljä Ranskan mestaruutta, kaksi Italian mestaruutta, Mestarien liigan voiton ja UEFA Cupin voiton sekä viisi Ranskan liigan maalikuninkuutta. Ranskan maajoukkueessa Papin pelasi 54 ottelua ja teki niissä 30 maalia. Hän edusti Ranskaa vuoden 1986 MM-kisoissa ja vuoden 1992 EM-kisoissa sekä oli voittamassa kultaa Los Angelesin olympialaisissa 1984.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Mestarien liiga: 1994
UEFA Cup: 1996
Ranskan mestaruus (4): 1989, 1990, 1991, 1992
Coupe de France: 1989
Italian mestaruus (2): 1993, 1994
Italian supercup: 1992
Belgian cup: 1986
Kirin Cup: 1994
Ranskan liigan maalikuningas (5): 1988, 1989, 1990, 1991, 1992
Ranskan Vuoden pelaaja (2): 1989, 1991
Kultainen pallo: 1991
Ura valmentajana

Valmennusurallaan Papin on valmentanut amatööriseura FC Bassin d'Archonia sekä kaudella 2006–07 Ligue 2:dessa pelannutta RC Strasbourgia. Papinin johdolla joukkue nousi takaisin Ligue 1:een, mutta kauden jälkeen Papin jätti tehtävänsä erimielisyyksien vuoksi.
Elokuussa 2007 RC Lens palkkasi Papinin seuran uudeksi päävalmentajaksi. Hän nousi tehtäviin neljän Ligue 1-kierroksen jälkeen Guy Roux'n erottua. Lens oli voitoitta Papinin tullessa päävalmentajaksi.
Papinin johdolla Lens ei ole liigassa kyennyt nousemaan keskikastiin. Hiukan balsamia haavoihin Papin sai, kun RC Lens eteni Coupe de la Liguen finaaliin Paris Saint-Germainia vastaan. Finaalissa joukkue kuitenkin hävisi PSG:lle 2–1, kun Bernard Mendy teki rangaistuspotkusta voittomaalin lisäajalla. Kauden loppuun saakka epätoivoista putoamiskamppailua käynyt Lens ei lopulta onnistunut säilyttämään sarjapaikkaansa, vaan putosi 17 vuoden pääsarjakamppailun jälkeen Ligue 2:een. Kauden jälkeen Papin sai odotetusti lähteä Lensin päävalmentajan paikalta.
Aivan joulukuun lopussa 2009 uutisoitiin, että Papin palaa valmennustehtäviin Ligue 2:ssa pelaavan LB Châteauroux'n uutena päävalmentajana.  Papin pelasti seuran putoamiselta Ligue 2:sta, mutta jätti tehtävänsä kauden jälkeen.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Ligue 2
Pronssia 2007
Coupe de la Ligue
Hopeaa 2008
Luettelo jääkiekkoleijonista

Tämä on luettelo Suomen jääkiekkomuseon valitsemista jääkiekkoleijonista.
Henkilöt ovat lajiteltavassa luettelossa alun alkaen siinä järjestyksessä, missä heidät on jääkiekkoleijoniksi nimitetty. Jääkiekkomuseo on nimittänyt ihmisiä jääkiekkoleijoniksi vuodesta 1985 lähtien. Tällaista nimitystä kutsutaan usein ”jääkiekkoleijonaksi aateloimiseksi”.
Jääkiekkoleijonaksi voidaan nimittää kuka tahansa suomalaista jääkiekkoilua edistänyt henkilö kansalaisuudesta riippumatta. Toistaiseksi nimityksen Suomen jääkiekkoleijona on saanut kahdeksan ulkomaalaista.
Romanovin perheen murha

| Romanovin perheen murha |
| --- | --- |
 Ipatjevin talo, jossa keisariperhe murhattiin
Paikka:   Jekaterinburg, Neuvosto-Venäjä
Ajankohta:  17. heinäkuuta 1918
Iskutyyppi:  Joukkomurha
Kuolleita:  11
Epäilty/epäillyt:  Jakov Jurovskin johtamat bolševikit
Romanovin perheen murha tapahtui 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburgissa, Neuvosto-Venäjällä. Siinä sai surmansa edellisenä vuonna syrjäytetty Venäjän keisari Nikolai II, hänen koko perheensä ja heidän palvelijansa. Joukkomurha tapahtui Venäjän sisällissodan aikana.
Huhujen mukaan suuriruhtinatar Anastasia olisi selvinnyt murhasta, mutta hän kuoli perheensä kanssa joskin viimeisenä.
Tausta

Venäjän keisari Nikolai II luopui kruunusta 15. maaliskuuta 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen. Häntä pidettiin hetken aikaa kotiarestissa Aleksanterin palatsissa, ja sen jälkeen väliaikainen hallitus lähetetti hänet perheineen Tobolskiin Länsi-Siperiaan, jossa heitä kohdeltiin hyvin. Heidän elinolonsa kuitenkin heikkenivät, kun bolševikit tulivat valtaan ja siirsivät huhtikuun lopulla 1918 perheen seurueineen Jekaterinburgiin, Ipatjevin taloon. Kruununperillinen Aleksei jäi kolmen sisarensa kanssa Tobolskiin, koska hän oli toipumassa hemofiliakohtauksesta. Heidät siirrettiin Jekaterinburgiin Aleksein pyynnöstä toukokuun lopulla 1918.
Vähitellen alun perin vihamieliset vartijat alkoivat pitää vangeistaan, joten heidät vaihdettiin uusiin Tšekan vartioihin. Heitä johti Jakov Jurovski.
Jekaterinburgissa keisariperhettä vartioitiin tiukasti ja kiellettiin juurikaan menemästä ulos. Perhe ei saanut olla yhteydessä ulkomaailmaan kirjeiden tai sanomalehtien kautta. Vankien täytyi soittaa kelloa joka kerta, kun he halusivat poistua huoneistaan. Heille tarjottiin pieni ruoka-annos ja kiellettiin menemästä kirkkoon.
Kesä-heinäkuussa 1918 Venäjän valkoisen armeijan joukot etenivät kohti Jekaterinburgia, jossa Nikolai perheineen oli vankina. Bolševikit eivät halunneet, että keisari pääsisi vapaaksi. Uralin alueneuvosto päätti 29. kesäkuuta teloittaa keisariperheen ja sai alustavan hyväksynnän Moskovasta. Murhaa alkoi suunnitella Jurovski. Jurovsky löysi hylätyn kaivoskuilun muutaman kilometrin päässä kaupungista, jonne hän aikoi piilottaa ruumiit. 16. heinäkuuta vartijoiden määrättiin tappaa keisariperhe, koska puna-armeijan joukot olivat vetäytymässä.
Murha

16. heinäkuuta 1918 Jurovski ilmoitti keisariperheelle, että keittiöpoika Leonid Sednev lähti tapaamaan setäänsä Ivania. Todellisuudessa Tšeka oli ampunut hänet. Keisarinna Aleksandra ei uskonut Jurovskia. Hänen viimeinen päiväkirjamerkintänsä kyseenalaisti pojan lähdön. Leonidia ei kuitenkaan murhattu. Kello neljä iltapäivällä keisari ja hänen tyttärensä kävivät kävelyllä puutarhassa. He kävivät nukkumaan kello 22.30 maissa.
17. heinäkuuta, kun keisariperhe nukkui, Jurovski käski keisariperheen lääkärin Jevgeni Botkinin herättämään perhe. Syynä tähän oli mukamas se, että perhe sijoitettaisiin suojaan pois sota-alueelta. Valkoinen armeija oli jo niin lähellä, että aseiden ja tykkien äänet kuuluivat Jekaterinburgiin. Heitä käskettiin ottamaan vaatteita ja muuta omaisuutta nopeaa öistä lähtöä varten. Heidät vietiin talon kellariin. Siellä perheelle ja palvelijoille kerrottiin, että kuorma-auto oli tulossa hakemaan heidät. Ennen tätä heistä otettaisiin valokuva todisteeksi heidän hyvinvoinnistaan.
Aleksandra pyysi tuolia, koska hän oli sairas, ja Nikolai pyysi toista Alekseille, joka ei pystynyt liikkumaan kuin pyörätuolilla. Jurovskin apulainen Grigori Nikulin sanoi hänelle, että "perillinen halusi kuolla tuolissa". Jurovski vastasi: "Hyvä on, anna hänelle sellainen". Muutamaa minuuttia myöhemmin Tšekan teloitusryhmä tuotiin paikalle ja Jurovski luki ääneen Uralin alueneuvoston komitean hänelle antaman käskyn: "Nikolai Aleksandrovitš, koska sukulaisesi jatkavat hyökkäystään Neuvosto-Venäjää vastaan, Uralin alueneuvoston puhemiehistö on päättänyt tuomita teidät kuolemaan".
Keisari kääntyi Jurovskin puoleen ja kysyi: "En ymmärrä. Lukisitteko sen käskyn uudestaan." Jurovski toisti nopeasti käskyn, minkä jälkeen keisari alkoi hokea "Mitä? Mitä?" ja Jurovski sanoi "TÄTÄ!" ja aseet kohotettiin. Jurovski ampui keisarin kuoliaaksi tähtäämällä tätä rintaan. Aleksandra, Olga, Tatiana, Marija ja palvelijat kuolivat tulituksessa. Tosin tyttäret eivät kuolleet heti, koska heidän aluskorsetteihinsa oli ommeltu yhteensä yli kilo timantteja ja jalokiviä, joista luodit kimposivat ja heitä puukotettiin pistimillä ja ammuttiin päähän. Tsarevitš Alekseita ammuttiin mutta aluspaidassa olleet jalokivet väistivät luoteja, joten häntä puukotettiin pistimillä ja lopulta tapettiin kahdella Jurovskin laukauksella päähän. Anastasiaa, viimeistä elossa olevaa Romanovia, lyötiin kiväärin perillä ja puukotettiin pistimellä kunnes hänkin menehtyi. Laukaukset tulivat lähietäisyydeltä. Pian koko huone oli niin täynnä savua, että kukaan ei nähnyt mitään.
Ruumiiden hävitys

Ruumiiden hävittäminen oli sekavaa. Ne vietiin kuorma-autolla hylätylle kaivoskuilulle. Vaatteet poltettiin nuotiolla ennen kuin ruumiit pudotettiin kuilun pohjalla olevaan vesialtaaseen. Se ei kuitenkaan ollut tarpeeksi syvä, ja ruumiit jouduttiin siirtämään toiseen kuiluun, jossa oli rikkihappoa. Sitä käytettiin tuhoamaan kasvot tunnistamisen estämiseksi. Myös toinen kuilu osoittautui liian pieneksi ja lopulta Jurovskin miehet kaivoivat syvän haudan ja ruumiit haudattiin siihen seuraavana päivänä. Moskovaan ilmoitettiin vain, että keisari oli tapettu. Moskova kiisti kahdeksan vuotta tietävänsä mitään perheen olinpaikasta.
Vain kuusi päivää myöhemmin Jekaterinburg jäi valkoisten joukkojen käsiin ja upseerit menivät heti Ipatjevin taloon. Teloitushuone oli puhdistettu, mutta seinillä oli luodinjälkiä ja verijälkiä. Keisariperheen jäännökset löydettiin heinäkuussa 1991. Ne haudattiin virallisesti aiempien Venäjän keisarien rinnalle Pietari-Paavalin katedraaliin Pietariin vuonna 1998.
Teloituspaikka Ipatjevin talo purettiin vuonna 1977, koska neuvostojohtajat pelkäsivät, että paikasta tulee keisarivaltaa kannattavien muistopaikka. Purkutöistä vastasi kommunistipuolueen paikallisosaston puheenjohtaja Boris Jeltsin. Paikalle valmistui vuonna 2003 kirkko, joka sai nimen Kirkko veren päällä. Se on Venäjän suurimpia kirkkoja. Kirkkorakennuksessa on kaksi erillistä kirkkosalia, joista alempi on vihitty keisariperheen mukaan.
Keisariperhe vuonna 1913.
Käännös suomeksi
Paolo Rossi

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 23. syyskuuta 1956
Syntymäpaikka: Prato, Italia
Kuolinaika: 9. joulukuuta 2020 (64 vuotta)
Kuolinpaikka: Rooma, Italia
Pelipaikka: Hyökkääjä
Lempinimi: Pablito
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1975–1976   1976–1979   1979–1980   1982–1985   1985–1986   1986–1987 | Como   Vicenza   Perugia   Juventus   Milan   Verona |  |
Maajoukkue
| 1977–1986 | Italia | 48 (20) |
Paolo Rossi (23. syyskuuta 1956 Prato, Italia – 9. joulukuuta 2020 Siena, Italia) oli italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Rossi tunnettiin erittäin nopeana ja hyvin sijoittuvana kärkipelaajana.
Rossi johdatti Italian mestaruuteen vuoden 1982 MM-kisoissa ja voitti turnauksessa sekä maalikuninkuuden että parhaan pelaajan palkinnon. Rossi teki kisoissa kolme maalia puolivälierälohkon ratkaisuottelussa Brasiliaa vastaan, kaksi maalia välieräottelussa Puolaa vastaan ja yhden maalin loppuottelussa Saksaa vastaan. Rossi voitti kuudella maalillaan turnauksen maalikuninkuuden ja lisäksi parhaan pelaajan palkinnon. Samana vuonna hänet valittiin Euroopan parhaaksi pelaajaksi.
Paolo Rossin Juventus-pelipaita löytyy Suomen Jalkapallomuseosta Valkeakoskelta.
Rossi sairasti viimeiset elinvuotensa keuhkosyöpää.
Ura

Uransa alkuvuosina 1975–1980 Rossi edusti Comoa, Vicenzaa ja Perugiaa. Vuosina 1980–1982 hän kärsi vedonlyöntiskandaalin vuoksi saamaansa kahden vuoden kilpailukieltoa. Vuosina 1982–1985 Rossi edusti Juventusta. Hän pelasikin seurassa uransa parhaat vuodet. Rossi saavutti Juventuksen riveissä muun muassa kaksi Italian-mestaruutta, Euroopan cupin voiton ja Cup-voittajien cupin voiton. Vuosina 1985–1987 hän edusti vielä Milania ja Veronaa.
Ura > Maajoukkueura

Italian maajoukkueessa Rossi pelasi 48 ottelua ja teki 20 maalia vuosina 1977–1986. Hän edusti Italiaa MM-kisoissa vuosina 1978, 1982 ja 1986. Vuoden 1978 MM-kisoissa Rossi teki kolme maalia ja kuului jo tuolloin kisojen parhaimpiin pelaajiin. Italia sijoittui MM-turnauksessa lopulta neljänneksi.
Ura > Maajoukkueura > Vuoden 1982 MM-kisat

Paolo Rossi muistetaan erityisesti vuoden 1982 Espanjan MM-kisoista, joissa hän nousi mestarijoukkueen sankariksi. Kisojen alla Rossi oli vapautunut pitkästä pelikiellosta, jonka hän oli saanut sekaannuttuaan sopupeliskandaaliin. Rossi oli ehtinyt pelata kevään aikana vain muutaman ottelun seurajoukkueessaan. Valmentaja Enzo Bearzot kuitenkin muisti Rossin taidot edellisistä MM-kisoista ja valitsi hänet joukkueeseen.
Alkulohkossa Italia pelasi vaatimattomasti ja selvisi jatkoon ainoastaan kolmella tasapelillä voittamatta otteluakaan. Joukkueen esityksiä arvosteltiin, ja erityisesti Rossin pitkä pelaamattomuus näkyi. Seuraavassa ottelussa Rossi pelasi jo lupauksia herättäen, kun Italia voitti Argentiinan 2–1. Rossi ei ollut vielä onnistunut maalinteossa ja lehdistö vaati hänen pudottamistaan kokoonpanosta.
Italia oli pakkovoiton edessä jatkolohkon viimeisessä ottelussa ennakkosuosikki Brasiliaa vastaan selvitäkseen turnauksessa mitalipeleihin. Ottelusta tuli eräs MM-historian jännittävimpiä ja ikimuistoisimpia. Paolo Rossi aloitti maalinteon jo ottelun 5. minuutilla puskien Antonio Cabrinin keskityksen maaliin. Brasilia tasoitti 12. minuutilla, mutta avausjakson puolivälissä Rossi karkasi brasialialaispuolustajilta ja vei laukauksellaan Italian uudelleen johtoon. Toisella puoliajalla Brasilia painosti ja tasoitti ottelun 2–2:een, mutta Rossi viimeisteli hattutempun 74. minuutilla ohjaten lähietäisyydeltä voittolukemat 3–2.
Välieräottelussa Puolaa vastaan Rossi teki 22. minuutilla avausmaalin kantapäällään ja toisella puoliajalla hän pukkasi lukemiksi 2–0 Bruno Contin keskityksestä. Loppuottelussa Saksan liittotasavaltaa vastaan hän teki ottelun avausmaalin ja samalla kisojen kuudennen maalinsa 56. minuutilla Claudio Gentilen keskityksestä. Italia voitti loppuottelun maalein 3–1.
Saavutukset > Joukkuesaavutukset

Maailmanmestaruus 1982
Italian-mestaruus 1982, 1984
Italian cupin voitto 1983
Euroopan cupin voitto 1985
Cup-voittajien cupin voitto 1984
UEFA Super Cupin voitto 1984
Saavutukset > Henkilökohtaiset saavutukset

Kultainen pallo 1982
World Soccerin vuoden pelaaja 1982
MM-kisojen paras pelaaja 1982
MM-kisojen paras maalintekijä 1982
Euroopan cupin paras maalintekijä 1983
Serie A:n paras maalintekijä 1978
Serie B:n paras maalintekijä 1977
John Dean

John Dean
John Wesley Dean III (s. 14. lokakuuta 1938 Akron, Ohio) on yhdysvaltalainen entinen juristi. Hän toimi Valkoisen talon neuvonantajana vuosina 1970–1973, ja hänen liittovaltion viranomaisten kanssa tekemänsä yhteistyön myötävaikutuksella presidentti Richard Nixon erosi Watergate-skandaalin päätteeksi. Dean itse ja muita presidentin keskeisiä avustajia vangittiin.
Dean sai oikeustieteellisen oppiarvon Georgetownin yliopistosta vuonna 1965. Hän toimi vuosina 1966–1967 republikaanien pääneuvonantajana Yhdysvaltain edustajainhuoneen oikeuskomiteaan. Vuonna 1970 presidentti Nixon valitsi Deanin Valkoisen talon neuvonantajaksi. Vuonna 1972 hän nimitti Deanin johtamaan erikoisselvitystä siihen, oliko Valkoisen talon henkilöstöön kuuluvia osallisina Demokraattien kansalliskomitean päämajaan tehtyyn murtoon. Dean varoitteli Nixonia peittelystä maaliskuussa 1973 ja alkoi tehdä yhteistyötä liittovaltion tutkijoiden kanssa, joten Nixon erotti hänet 30. huhtikuuta 1973. Rajoitetulla koskemattomuudella Dean todisti Yhdysvaltain senaatin Watergate-komitean edessä kesäkuun loppupuolella 1973. Hän kertoi presidentin olleen mukana peittelyssä ja tienneen murtautujille maksetusta vaitiolorahasta. Hän myös kertoi John Ehrlichmanin määränneen todistusaineistoa tuhottavaksi ja ilmoitti Nixonin tienneen murrosta jo ainakin kuusi kuukautta aiemmin kuin presidentti oli myöntänyt.
Lopulta tutkijoille paljastuivat Nixonin salaiset nauhat, joiden sisältö vahvisti Deanin ja muiden todistukset riittävissä määrin, jotta Nixon joutui eroamaan. Deania itseään syytettiin oikeudenkäytön estämisestä, ja hän vietti neljä kuukautta vankilassa. Hän menetti juristinoikeutensa Washington DC:ssa. Dean käsitteli osuuttaan Watergate-skandaalissa kirjoissa Blind Ambition (1976) ja Lost Honor (1982). Hän ryhtyi investointipankkiiriksi ja 2000-luvulla näkyväksi George W. Bushin sekä Donald Trumpin kriitikoksi. Dean on julkaissut lukuisia kirjoja politiikan aiheista. Näihin kuuluvat Worse than Watergate: The Secret Presidency of George W. Bush (2005) ja Authoritarian Nightmare: Trump and His Followers (Bob Altemeyerin kanssa, 2020).
Karjalanpiirakka

| Karjalanpiirakka |
| --- | --- |
 Perinteinen karjalanpiirakka
Alkuperä
Muita nimiä:  piirua, kalitta, šipanniekku
Alue tai kunta:  Karjala
Tiedot
Tyyppi:  piirakka
Pääainesosat:  ruisjauho ja riisi, peruna tai ohra
Liperin Vaiviossa leivinuunissa paistettu aito karjalanpiirakka.
Karjalanpiirakka on perinteinen Karjalan alueelta peräisin oleva leivonnainen, jossa ohuen hapattamattoman ruiskuoren sisällä on riisipuuroa, ohraryynipuuroa, perunasosetta tai kasviksia. Se on alkujaan pohjois- ja rajakarjalainen herkku, muilla karjalaisalueilla piirakat tehtiin nostatetustalähde? taikinasta. Karjalanpiirakka on rekisteröity Euroopan unionin aidoksi perinteiseksi tuotteeksi vuonna 2002. Suojaus koskee ainoastaan nimeä ”karjalanpiirakka”. Jos piirakka ei täytä yllä mainittuja vaatimuksia, voidaan käyttää esimerkiksi nimeä ”riisipiirakka".
Karjalankielisiä sanoja karjalanpiirakalle ovat muun muassa piirua, kalitta ja šipanniekku.
Historia

Täytettyjä piirakka-tyyppisiä leivonnaisia tunnetaan Suomesta Kiinaan ulottuvalta alueelta. Karjalaisten piirakoiden avointa ja soikeaa mallia alettiin kutsua karjalanpiirakaksi erotukseksi muualla tehdyistä piirakoista. Nykyisenlaista karjalanpiirakkaa on leivottu 1600–1700-luvulta alkaen nykyisen Itä-Suomen alueella, josta se on levinnyt muun muassa siirtokarjalaisten mukana ympäri Suomea ja muuallekin. Ensimmäiset kirjalliset tiedot karjalanpiirakasta  ovat vuodelta 1686.
Ensimmäiset merkit ohran viljelystä Suomessa ovat vuodelta 4200 eaa. Perunan kasvatus aloitettiin Suomessa 1720-luvun loppuvuosina. Riisiä on tuotu Suomeen jo 1600-luvulla. Silloin siihen oli varaa vain rikkailla säätyläisillä. Vielä 1800-luvulla riisipuuro oli harvinaista juhlaruokaa. 1800-luvun aikana riisiä saatiin jo maaseutukauppoihin ja siten vähitellen myös tavallisten kansalaisten ulottuville.
Aito perinteinen tuote

Karjalanpiirakalle haettiin Euroopan unionin nimisuojaa merkinnällä aito perinteinen tuote (APT) vuonna 2002. Rekisteröintihakemuksessa on määritelty, miten tuote valmistetaan ja mitkä ovat sille asetetut vähimmäisvaatimukset. Päätös julkaistiin helmikuussa 2003.
Aito perinteinen tuote > Erityinen tuotanto tai valmistustapa

Kuoritaikinaan laitetaan vettä, suolaa ja ruis- tai vehnäjauhoja. Täyte on yleensä ohra- tai riisisuurimoista keitettyä puuroa tai perunasosetta. Näiden sijaan voidaan käyttää myös keitettyjä, survottuja kasviksia (esim. lanttua, porkkanaa, naurista tai haudutettua kaalia tai sieniä). Kuoritaikina kaulitaan mahdollisimman ohuiksi, lähes läpikuultaviksi, pyöreiksi piirakankuoriksi. Kuoren ohuus takaa karjalanpiirakan rapeuden. Kuoren reunat käännetään täytteen päälle ja rypytetään. Piirakat paistetaan uunissa korkeassa, noin 250–300 °C:n lämmössä 15–20 minuuttia. Piirakat voidellaan voisulalla tai voi-maitoseoksella heti paistamisen jälkeen. Nopea paisto ja korkea lämpötila ovat oleellisia tuotteen mehevyyden säilyttämiseksi. Riisipuurossa saa vuonna 2019 korjatun asetuksen mukaan käyttää tavallisen maidon tilalla myös laktoositonta maitojuomaa.