stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Kauppila (jääkiekkoilija)

| Antti Kauppila> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. lokakuuta 1989 (ikä 35) Tornio, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  177 cm
Paino:  92 kg
Seura
Seura:  Bodens HF
Sarja:  Hockeyettan
Pelinumero:  11
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2008–
Aik. seurat:  HPK (SML) RoKi (Mestis) HeKi/Peliitat (Mestis) EC Bregenzerwald (INL/AlpsHL) KeuPa HT (Mestis) LeKi (Mestis) Hermes (Mestis) Stjernen Hockey (Norja) EHC Freiburg (DEL2) Dornbirner EC (EBEL) Tranås AIF (Ruotsi I)
Antti Kauppila (s. 7. lokakuuta 1989 Tornio) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ruotsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Hockeyettan-joukkue Bodens HF:ssä.
Ura > Maajoukkueura

Kauppila on pelannut sekä kolmen nuorten että poikien maaottelua.
Muuta

Kauppilan serkku Sebastian pelaa puolustajana Antin joukkuetoveria Bodens HF:ssä ja hänen setänsä Petri Kauppila on jääkiekkovalmentaja.
Antioquia

Antioquia korostettuna kartalla
Antioquia  on yksi Kolumbian 32 departementista. Sen pääkaupunki on Medellín, pinta-ala  63 612 km² ja asukasluku vuonna 2009 oli 5 988 984 henkeä.

Departementin halki kulkevat Andien keskinen ja läntinen vuorijono. Alue sopii hyvin karjankasvatukseen ja banaanien ja kahvin viljelyyn. Monia muitakin kasveja viljellään Antioquiassa, ja kallioperästä on löydetty kultaa ja bauksiittia. Antioquia onkin vaurasta aluetta.
Los Katíoksen kansallispuisto sijaitsee osittain Antioquiassa, osittain Chocón departementissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antioquia Wikimedia Commonsissa
Antiokian ja koko Idän patriarkaatti

| Antiokian ja koko Idän patriarkaatti Πατριαρχεῖον Ἀντιοχείας بطريركية أنطاكية وسائر المشرق للروم الأرثوذكس‎ Baṭrīarkīyyat Anṭākiya wa-sā'ir al-mašriq li'l-Rūm al-Ūrthūduks |
| --- | --- |
Perustaja:  apostolit Pietari ja Paavali
Itsenäisyys:  autokefalinen
Tunnustaminen:  ensimmäiset ekumeeniset kirkolliskokoukset
Päämies:  patriarkka Johannes X
Keskuspaikka:  Damaskos, Syyria
Toiminta-alue:  Syyria, Libanon, Iran, Irak, Kuwait ja osia Turkista
Hallinta-alueita:  Yhdysvallat, Kanada, Keski-Amerikka, Etelä-Amerikka, Australia, Uusi-Seelanti, Oseania, Iso-Britannia, Länsi-Eurooppa
Kieli:  arabia, kreikka, turkki, englanti
Jäsenistön määrä:  n. 3 000 000
Kotisivu:  antiochpatriarchate.org
Antiokian ja koko Idän kreikkalais-ortodoksinen patriarkaatti eli Antiokian ortodoksinen kirkko on yksi ortodoksisen kirkon neljästätoista autokefalisesta paikalliskirkosta. Sen nykyinen keskuspaikka on Syyrian Damaskos ja vaikutusaluetta Lähi-itä.
Antiokian patriarkaattiin kuuluu 1 300 000 jäsentä Syyriassa, 400 000 Libanonissa ja 200 000 muualla Lähi-idässä. Pohjois-Amerikassa ja Länsi-Euroopassa asuu lisäksi noin miljoona Antiokian patriarkaatin ortodoksia.
Damaskoksen Marian katedraali, Antiokian ja koko Idän patriarkan istuin
Kirkon johdossa Antiokian ja koko Idän patriarkkana on vuodesta 2012 Johannes X.
Historiallisesti Antiokian patriarkaatin katsotaan olevan yksi viidestä alkuperäisestä ns. vanhasta patriarkaatista. Neljä muuta ovat Rooman, Konstantinopolin, Aleksandrian ja Jerusalemin patriarkaatit, joista Rooman päämies paavi johtaa katolista kirkkoa. Patriarkaatti katsoo juontuvansa nykyisin Turkin alueella sijaitsevan syyrialaisen Antiokian seurakunnasta, jonka perustivat jo apostolit Pietari ja Paavali. Kirkkojen historiallisen hajaannuksen myötä Antiokian patriarkan nimeä käyttävät myös usean muun kirkkokunnan piispat – orientaaliortodoksisen Antiokian syyrialais-ortodoksinen kirkon patriarkka ja kolmen eri katolisen kirkon johtajat.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Ortodoksi.net / Antiokian ja koko Idän patriarkaatti
Aran-Sina Keshvari

Aran-Sina Keshvari on lapsinäyttelijä joka  näytteli pääosaa elokuvassa Ensilumi. Hän oli elokuvassa iranilaisen Mehdipourin perheen 11-vuotias poika Ramin, joka oli ohjaaja ja käsikirjoittaja Hamy Ramezanin alter ego.
Aiheesta muualla

Aran-Sina Keshvari Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Anna Maxwell Martin

| Anna Maxwell Martin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1977–1978
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Roger Michell
Näyttelijä
Aktiivisena:  2001–
Merkittävät roolit:  Lyra Belacqua,  Universumien tomu (näytelmä), Esther Summerson, Kolea talo, Poppy Shakespeare, Hullu-Poppy
Palkinnot
 Bafta-palkinto 2005 ja 2008 
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Anna Maxwell Martin on englantilainen näyttelijä, joka on saanut kahdesti Baftan televisiopalkinnon. Hänet tunnetaan muun muassa Esther Summersonin roolista BBC:n minisarjassa Kolea talo sekä pääroolista Lyra Belacquana Universumien tomu -trilogian alkuperäisessä teatterisovituksessa.
Elämä ja ura

Martin syntyi Beverleyssä Yorkshiressä 1970-luvun lopulla. 18-vuotiaana hän lähti Liverpoolin yliopistoon opiskelemaan historiaa, vaikka haaveilikin jo tuolloin näyttelijän urasta – hän ei kuitenkaan uskonut olevansa vielä tarpeeksi kypsä teatterikouluun. Hän valmistui yliopistosta vuonna 1998. Royal Academy of Dramatic Artiin Martin rohkeni hakea vasta 21-vuotiaana, mutta ei päässyt sisään. Sen sijaan hänet hyväksyttiin London Academy of Music and Dramatic Artiin. Kertomansa mukaan hän ei menestynyt koulussa, mutta onnistui kuitenkin valmistumaan.
Martinin ensimmäinen roolityö koulun jälkeen oli Lillian Hellmanin näytelmässä The Little Foxes. Hänen isänsä kuoli pian näytelmän ensiesityksen jälkeen syöpään, joka oli diagnostisoitu Martinin käydessä viimeistä vuottaan teatterikoulussa. Liittyessään Equityyn, näyttelijöiden brittiläiseen ammattijärjestöön, Martin otti toiseksi nimekseen isoisänsä nimen Maxwell, koska jäseniin kuului jo yksi Anna Martin.
Kun Martin kuuli Royal National Theatren suunnittelevan Philip Pullmanin Universumien tomusta näytelmäversiota, hän otti teatteriin yhteyttä ja sai kuin saikin Lyran pääroolin. Kaikkiaan peräti kuusituntista näytelmää esitettiin joulukuusta 2003 maaliskuuhun 2004. Loppuvuodesta 2004 näytelmä palasi muutamaksi kuukaudeksi ohjelmistoon, mutta vaihdetuin näyttelijöin. Martin sai roolistaan kiittäviä arvosteluja ja myös Laurence Olivier -palkintoehdokkuuden parhaasta naispääosasta.
Martin on palkittu televisiorooleistaan kahdesti parhaan naisnäyttelijän Bafta-palkinnolla. Ensimmäisen kerran hänet palkittiin roolistaan Esther Summersonina BBC:n vuoden 2005 Dickens-sovituksessa Kolea talo (Bleak House) ja toistamiseen roolistaan vuoden 2008 televisioelokuvassa Hullu-Poppy (Poppy Shakespeare).
Vuoden 2007 elokuvassa Jane Austenin jalanjäljillä Martin esittää kirjailija Jane Austenin sisarta Cassandraa.
Martin on naimisissa ohjaaja Roger Michellin kanssa. Heillä on vuonna 2009 syntynyt tytär.
Filmografia

| Vuosi | Elokuva/televisiosarja | Rooli | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | Midsomerin murhat | Arabella Heywood | televisiosarja (1 jakso: ”Murder on St. Malley’s Day”) |
| 2004 | Ikuinen rakkaus | Penny |  |
| 2004 | North & South | Bessie Higgins | minisarja |
| 2005 | Doctor Who | Suki Macrae Cantrell | televisiosarja (1 jakso: ”The Long Game”) |
| 2005 | Kolea talo | Esther Summerson |  |
| 2006 | Kaislikossa suhisee | Gaoler’s Daughter | televisioelokuva |
| 2007 | I Really Hate My Job | Madonna |  |
| 2007 | Jane Austenin jalanjäljillä | Cassandra Austen |  |
| 2008 | White Girl | Debbie | televisioelokuva |
| 2008 | Hullu-Poppy | N |  |
| 2009 | Free Agents | Sophie | televisiosarja (3 jaksoa) |
| 2009 | Freefall | Mandy Potter | televisioelokuva |
| 2009 | Moonshot | Janet Armstrong | televisioelokuva |
| 2010 | On Expenses | Heather Brooke | televisioelokuva |
| 2011 | South Riding | Sarah Burton |  |
| 2011 | CBeebies Bedtime Stories | omana itsenään | televisiosarja (5 jaksoa) |
| 2011 | The Night Watch | Kay Langrish | televisioelokuva |
| 2012 | Accused | Tina Dhakin | televisiosarja (1 jakso: ”Tina’s Story”) |
| 2012–2014 | The Bletchley Circle | Susan Gray | 5 jaksoa |
| 2013 | Death Comes to Pemberley | Elizabeth Darcy | minisarja |
| 2013 | Alan Partridge: Alpha Papa | Police Officer |  |
| 2013 | Philomena | Jane |  |
| 2015 | Eikä yksikään pelastunut | Eithel Rogers | minisarja |
| 2019–2021 | Line of Duty | Patricia Carmichael | 5. ja 6. kausi |
Aiheesta muualla

Anna Maxwell Martin Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Antti Lehtinen

Antti Lehtinen Ilosaarirockissa 2016
Antti Joakim Lehtinen (s. 1973) on suomalainen rumpali, joka on soittanut yhtyeissä Ultra Bra sekä Scandinavian Music Group. Lehtinen toimi myös Don Huonojen rumpalina ja taustalaulajana vuosina 2001–2003.
Keväällä 2008 Antti Lehtinen esiintyi yhdessä Timo Rautiaisen kanssa MTV3:n sarjassa K-70, jossa etsittiin yli 70-vuotiaita suomalaisia laulamaan rockia kuorossa.
Keväällä 2011 Lehtinen osallistui kilpailijana YLE TV1:n Maestro – tikusta asiaa -sarjaan, jossa julkisuuden henkilöt opettelivat johtamaan orkesteria.
Lehtinen toimitti yhdessä Sacha Remlingin kanssa alkoholikulttuuria käsittelevää Radalla-ohjelmaa MoonTV:llä.
Lehtinen toimii rumpalina muun muassa Tähdet tähdet -ohjelmassa.
Aiheesta muualla

Scandinavian Music Groupin kotisivut
Ultra Bran kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Antti Lehtisen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Antti Lehtisen sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Samuli Putron ja Antti Lehtisen haastattelu "Haluatko muusikoksi" -sarjassa 10.3.2009[vanhentunut linkki]
Scandinavian Music Group
| --- | --- |
Studioalbumit:   Onnelliset kohtaa  Nimikirjaimet  Hölmö rakkaus ylpeä sydän  Missä olet Laila?  Palatkaa Pariisiin!  Manner  Terminal 2  Baabel  Ikuinen ystävä 
Kokoelmat:   Näin minä vihellän matkallani 
Singlet:   ”Kun tuuli oli viilee”  ”Tällaisena kesäyönä”  ”Minne katosi päivät”  ”Ei mun oo hyvä olla yksin”  ”Letitä tukkani”  ”100 km Ouluun”  ”Säälittävä syksy”  ”Huomisen sää”  ”Valmis”  ”Hölmö rakkaus”  ”Ylpeä sydän”  ”Vieläkö soitan banjoa?”  ”Mustana, maidolla, kylmänä, kuumana”  ”Naurava turskan kallo”  ”Levoton Tuhkimo”  ”Näin minä vihellän matkallani”  ”Casablanca”  ”100 km Ouluun (2009 versio)”  ”Hautojen yli”  ”Kaunis Marjaana”  ”Omenankukan terälehtiä”  ”Balladi 1”  ”Ei paniikkia”  ”Nuorukainen”  ”Suurin rakkaus”  ”Frank & Claire”  ”Mua ei saa muuttumaan”  ”Elämä on edessä”  ”Clemensia”  ”Ikuinen ystävä” 
Musiikkivideot:   Minne katosi päivät  Ei mun oo hyvä olla yksin  100 km Ouluun  Hölmö rakkaus  Ylpeä sydän  Vieläkö soitan banjoa?  Kaunis Marjaana  Montreal  Omenankukan terälehtiä  Omenankukan terälehtiä (Alternative version)  Melkein kuin uusi  Mustarastas lauloi ooh la laa  Ruotsiin ja takaisin  Balladi 1  Ei paniikkia  Nuorukainen  Terminal 2  Helena  Suurin rakkaus  Lopulta olemme kuitenkin yksin  Ikuinen ystävä
Asansol

| Asansol আসানসোল |
| --- | --- |
 Asansol
 Koordinaatit: 23.68°N, 86.99°E 
Valtio:  Intia
Osavaltio:  Länsi-Bengali
Piirikunta:  Burdwan
Väkiluku (2011):  564 491
 – Metropolialue:  1 243 008
Aikavyöhyke:  UTC+5:30
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
ISP terässulatto.
Asansol (bengaliksi আসানসোল, Āsānasola) on intialaisen Länsi-Bengalin osavaltion neljänneksi suurin kaupunki, osa sen toiseksi suurinta taajamaa. Vuonna 2011 itse Asansolissa oli 564 492 asukasta, ja sen suurkaupunkialueella kaikkiaan 1,2 miljoonaa asukasta. Se on hiilikaivosalueen keskeinen kaupunki, ja teollistui jo varhain. Kaupungin suuria työllistäjiä ovat hiilikaivosyhtiön lisäksi terästehtaat, veturitehdas, kaapelitehdas, pari sementtitehdasta ja öljynjalostamo. Se on myös rautateiden tärkeä solmukohta, joka yhdistää itäiset osavaltiot muuhun Intiaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Asansol Wikimedia Commonsissa
Virsut

Niinivirsut Volgan mutkasta
Virsut ovat tuohesta tai raa’asta niinestä tehdyt varrettomat kengät, josta tunnetaan sandaalimaisia sekä tohvelimaisia muunnoksia. Virsut kuuluvat niinijalkineisiin, joita Itämeren itä- kaakkoispuolella on vanhastaan valmistettu useiden puiden kuoriaineksesta, kuten lehmuksen, jalavan ja pajun niinestä sekä katajan kuoresta tai koivun tuohesta.[lähde? ] Pohjoisen havumetsävyöhykkeen eteläosissa kasvaa hyvätuohisia koivuja ja täällä tuohi on valikoitunut lähes ainoaksi virsujen ainekseksi, vaikka sen käyttö kutomatöihin on huomattavasti hankalampaa kuin lehmuksen niinen. Suomesta ei ole tehty esihistoriallisia virsulöytöjä. Virsumallien levikki ja niihin liittyvä sanasto viittaavat kuitenkin siihen, että suorakuteiset niini- ja tuohivirsut olisi tunnettu itämerensuomalaisten keskuudessa jo esihistoriallisella ajalla. Nimitys virsu perustuu balttilaiseen ja länsivenäläiseen sanaan verzen (верзень).[lähde? ] Muita erilaisten virsujen paikallisia nimityksiä ovat esimerkiksi löttö, tanokas, tuohikas, tohveli, luapotti ja kopponen.
Virsutyypit

Virsut voidaan jakaa suorakuteisiin eli löttöihin ja vinokuteisiin eli tohveleihin.
Virsutyypit > Suorakuteiset virsut

Suomessa ja lähialueilla vanhempi virsutyyppi on suorakuteinen löttö eli paula- tai ansavirsu, joka muistuttaa sandaalia ja kiinnitetään jalkaan nilkan ympärille sidottavilla pauloilla. Paulavirsujen kanssa käytettiin usein erinäisiä jalkaverhoja, kuten jalkarättejä (hattaroita), säärisiteitä yms.
Virsutyypit > Vinokuteiset virsut

Nykyiset vinokuteiset, tohvelimalliset virsut ovat historiallisella ajalla Keski-Venäjältä levinnyt sikäläisen niinivirsun muunnos. Vinokuteisia virsuja on Suomessa käytetty enimmäkseen kotipiirissä tohvelien asemasta, sillä tuohesta tehtyinä niiden valmistus on aikaaviepää.
Virsut käytössä

Työjalkineina käytetyt virsut ovat Suomessa enimmäkseen olleet suorakuteisia. Suorakuteinen virsu eli löttö, ansavirsu tai paulavirsu kiinnitetään jalkaan nilkan ja pohkeen ympäri sidottavilla pauloilla eli ansoilla. Lötöissä ja ansavirsuissa saatettiin käyttää jalkarättejä l. hattaroita ja. Virsunpaulojen materiaali vaihteli ja esimerkiksi Kannaksen äyrämöisheimon naisten virsunpaulojen täytyi olla punottu mustasta villalangasta.
Virsu on kestävä jalkine tuoreessa ja kosteassa ympäristössä, kuten luhtaheinän teossa tai suolla liikuttaessa; niitä on käytetty myös järvillä talvisessa nuotanvedossa ennen kumisaappaiden aikaa. Nuotanvedossa virsuissa käytettiin jouhisukkaa, jonka alla oli vielä villasukka. Kuivassa, risukkoisessa maastossa ja soralla tai kalliolla virsut puolestaan kuluvat hyvin nopeasti. Virsuja saatettiin käyttää myös juhlavissa tilaisuuksissa, jolloin ne olivat huolellisemmin kudottuja ja niiden kanssa käytettiin tietynlaisia pauloja, hattaroita ja sääriverhoja. Valistusajasta lähtien erityisesti papisto ryhtyi vainoamaan virsujen käyttöä esimerkiksi kirkossa ja virsut muuttuivat pelkästään työjalkineiksi.
Virsujen valmistus

Virsujen valmistamista sanotaan Savossa ja Karjalassa kutomiseksi, Hämeessä ja Varsinais-Suomessa punomiseksi, kaikille yhteinen ilmaisu on virsujen "tekeminen".
Käveltävien virsujen tekoon käy vain kiskottu tuohi eli pitkät tuohinauhat, joiden ansiosta jalkineesta tulee lujempi. Koristevirsuja voi tehdä myös levystä leikatuista nauhoista.
Virsujen valmistus > Suorakuteiset virsut

Suorakuteiset virsut eli lötöt ja paula- t. ansavirsut pujotellaan yleensä yhdestä ainoasta muutaman metrin mittaisesta tuohisiisnasta. Ensin tehdään joko vitsa- tai niininuoralenkki, joka on samansuuruinen kuin valmiin virsun jalantie. Kutominen aloitetaan kannasta (kantapäästä) taittamalla siisna eli "tuohi" vitsalenkin yli ja kuljettamalla sitä lenkin toiseen päähän, jonne kudotaan kärki. Ansavirsuissa on yleensä viisi pitkittäistä tuohta, lötöissä kolme. Kun tarpeellinen määrä pitkittäisiä kulkuja on tehty, aletaan kärjestä päin kutoa virsua poikittain umpeen ja käännetään tuohet reunalenkin yli, samalla kudotaan kannasta päin pitkittäin pohja kaksinkertaiseksi. Siisnaa ei katkaista vaan sitä käännetään reunassa puoli kierrosta, jolloin valmiista virsusta tulee kirjava ihopuolen ja valkoisen puolen vuorotellessa. Kun pohja on yhden kerran poikittain kudottu parsitaan eli laputetaan se siisnan lopulla kaksinkertaiseksi tai paksummaksi, jos tuohta riittää ja tällöin käännetään siisnat jo ennen reunoja, jolloin pohjaan muodostuu antura. Tämän jälkeen sidotaan paulat eli ansat paikalleen, jollei reunalenkki ole tehty nuorasta, jolloin se jätetään niin pitkäksi, että siitä riittää pauloiksi.
Tällaiset virsut valmistuvat nopeasti. Niiden on oltava riittävän väljät, jottei keskelle muodostuva kärki paina isonvarpaan tyveen vaivaisenluuta.
Virsujen valmistus > Vinokuteiset virsut

Vinokuteisten eli tohvelivirsujen valmistus on mutkikkaampaa kuin suorakuteisten ja niiden malleja on paljon. Ne tehdään Suomessa pääasiassa tuohesta, aiemmin myös niinestä. Vinokuteiset virsut voi jakaa lättäkärkisiin ja pystykärkisiin. Pystykärkisissä on edelleen rintatuohellisten ja rintatuohettomien mallien ryhmänsä. Vielä virsut voi jakaa saman jalan ja eri jalan virsuihin eli sen mukaan onko kärki vanhaan tapaan keskellä vai uuden tavan mukaan sisäreunassa. Pystykärkiset eri jalan virsut ovat käytössä mukavimmat, mutta hitaammat tehdä.
Vinokuteisten virsujen kutominen aloitetaan kärjestä. Aloitukseen tarvitaan kuusi tuohta ja yksi kärkituohi. Jalantien sivuille laitetaan yksi muita lyhyempi lisätuohi kummallekin puolelle, jolloin reuna saadaan kohoamaan, muuten virsun takaosa jäisi pelkäksi pohjaksi. Tuohinauhat järjestetään siten, että niiden "ihopuoli" eli keltainen puoli jää sisälle. Reunasta käännettäessä myös ulkopuolesta tulee keltainen. Tätä kaksinkertaiseksi kutomista sanotaan parsimiseksi eli laputtamiseksi. Jos virsuja aiotaan käyttää, kudotaan niiden pohja usein kolminkertaiseksi, jolloin niihin muodostuu samanlainen antura kuin suorakuteisissa virsuissa. Pauloja vinokuteisiin virsuihin ei Suomessa juuri laitettu, sillä sisä- ja pihakäytössä ne pysyivät jalassa ilmankin.
Virsut 1900-luvulla

Virsujen käyttö vähentyi sitä mukaa, kun jalkineita pystyttiin ostamaan valmiina. Suomessa viimeinen sukupolvi, joka yleisesti osasi valmistaa virsuja, oli syntynyt 1870–1880-luvuilla. Heidän kutomissaan virsuissa kävelivät ne seuraavat pari sukupolvea 1900-luvun alkukymmenillä, jotka vielä yleisesti muistavat virsut käyttöjalkineina. Nuoremmat eivät kuitenkaan 1900-luvulla enää opetelleet virsujen tekoa saati suostuneet pitämään löttöjä, pauloja ja jalkarättejä. Nuoriso piti vain vinokuteisia virsuja, jotka olivat mukavat, mutta hitaat tehdä eivätkä siten kovin taloudelliset. Kylmällä säällä virsuissa pidettiin villasukkia. Virsujen käyttö oli kuitenkin yleistä, sillä kumijalkineita ei ollut ja heinänteossa ja syksyllä suolla marjastaessa ei ollut juuri vaihtoehtoja. Vanhusten kuollessa taito lähes unohtui, mutta säilyi harvinaisena tohveleiden ja matkamuistojen teossa.
Sotien aikana ja niiden jälkeen virsujen käyttö elpyi jonkun verran yleisen köyhyyden ja pula-ajan takia. Virsuja kuitenkin pidettiin hieman salavihkaa ja häpeillen. Tuolloin kuitenkin monet pienetkin tiet oli jo hiekoitettu. Teiden sora kulutti virsuja pahasti, joten niiden käyttö ei enää voinut ollakaan kovin laajaa. Aina 1970-luvulle asti vinokuteiset tuohivirsut säilyivät vielä jossain määrin yleisinä käyttöjalkineina, joissa mentiin pihanperällä olevaan saunaan ja jonkun verran niitä pidettiin myös sisätohveleina. Nykyisin virsut ovat muuttuneet seinäkoristeeksi, jolla yleensä ilmaistaan kulttuurista taustaa. Samalla virsujen mallit ovat muuntuneet entisiin käyttöjalkineisiin verrattuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Virsut Wikimedia Commonsissa
Metsäsuomalaiset tuohivirsut Ruotsin Värmlannista 1800-luvun lopulta. Nordiska museetin kokoelma.
Virsujalkainen kaskenpolttaja Lapinlahden vaakunassa.
Virstajärvi (Viitasaari)

| Virstajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Viitasaari
Koordinaatit:  63°06′49″N, 25°23′16″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Keiteleen pohjoisosan alue (14.43)
Laskuoja:  oja Kinasenpuroon 
Järvinumero:  14.432.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  143,4 m  
Pituus:  750 m  
Leveys:  80 m  
Rantaviiva:  1,553 km  
Pinta-ala:  2,59 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVirstajärvi 
Virstajärvi  on Keski-Suomessa Viitasaarella  Kennään lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 750 metriä pitkä, 80 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,6 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Keiteleen pohjoisosan alueella (14.43), jonka Muuruejärven alueeseen (14.432) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 143,4 metriä mpy.
Appelsiinien sota

Appelsiinien sota (esp. Guerra de las Naranjas, port. Guerra das Laranjas) oli vuonna 1801 osana Ranskan vallankumoussotia käyty kolmisen viikkoa kestänyt sota, jossa Espanja ja Ranska hyökkäsivät Portugaliin.
Napoleon oli vuonna 1800 vaatinut Portugalia taipumaan taloudelliseen ja poliittiseen yhteistyöhön Ranskan kanssa sekä luovuttamaan huomattavan osan alueistaan Ranskalle. Portugalin kieltäydyttyä ranskalaiset joukot saapuivat maahan huhtikuussa 1801. Espanjan armeija aloitti hyökkäyksensä Portugaliin Manuel de Godoyn johtamana 20. toukokuuta 1801. Espanjalaiset saavuttivat heti sodan alussa merkittävän voiton valtaamalla lähellä rajaa sijainneen Olivenzan kaupungin. Pian voiton jälkeen Godoy lähetti Elvasin luota poimittuja portugalilaisia appelsiineja Espanjan kuningattarelle merkiksi siitä, että hän aikoi jatkaa etenemistään Lissaboniin saakka. Sota sai tästä nimen ”appelsiinien sota”. Sotaretki voitiin kuitenkin pian tämän jälkeen lopettaa, sillä Olivenzan katastrofaalisen tappion jälkeen Portugali oli valmis rauhaan. Kesäkuussa solmitussa Badajozin rauhassa Portugali myöntyi sulkemaan satamansa brittiläisiltä aluksilta, antamaan Ranskalle etuaseman ulkomaankaupassaan, maksamaan sotakorvauksia sekä luovuttamaan Olivenzan Espanjalle ja osan Brasiliasta Ranskalle.
Appelsiinipleko

| Appelsiinipleko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Imumonnit Loricariidae
Suku::  Koruplekot Peckoltia
Laji::  sabaji
Kaksiosainen nimi
 Peckoltia sabaji  Armbruster, 2003 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Appelsiinipleko (Peckoltia sabaji, myös Hemiancistrus sabaji) on Etelä-Amerikan joissa Guyanassa ja Venezuelassa tavattava monnikala. Se kuuluu imumonnien Hypostominae-alaheimoon. Lajin kuvaili Jonathan W. Armbruster vuonna 2003. Laji on tieteellisesti nimetty iktyologi Mark H. Sabaj Pérezin mukaan tämän kalalajien keräämisessä Etelä-Amerikassa antaman avun ansiosta.
Appelsiinipleko on kaikkiruokainen kala.
Auken

Auken on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Ida Auken (s. 1978), tanskalainen teologi, kansankäräjien jäsen, ympäristöministeri
Margrete Auken (s. 1945), tanskalainen pappi, kansankäräjien jäsen, europarlamentin jäsen
Svend Auken (1943–2009), tanskalainen kansankäräjien jäsen, ministeri, puoluejohtaja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Aukkoautomatiikka

Aukkoautomatiikka on monista kameroista löytyvä puoliautomaattinen kuvausohjelma, jossa kuvaaja säätää kameran aukon haluamakseen ja kameran automatiikka säätää suljinajan aukkoarvoon sopivaksi niin että oikeanlainen valotus saavutetaan. Aukkoautomatiikka (engl. Aperture Priority) lyhennetään yleensä Av tai A.
Aukkoautomatiikka on hyvä valinta kuvaajalle, joka haluaa vaikuttaa joihinkin säätöihin, kuten ISO-herkkyyteen ja syvyysterävyyteen ja antaa kameran säätää valotuksen ympäröivään valaistukseen sopivaksi. Esimerkiksi orjasalamaa käytettäessä on kuvaajan säädettävä aukko itse, jotta salama valottaa kuvan oikein.