stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Qasimin kaanikunta
Kasimin kaaneja

Kasim (Касим-хан / Касыйм, Qasıym; 1452–1469)
Danijar (Данияр / Даниял, Daniyər; 1469–1486)
Nur-Devlet (Нур-Девлет / Нурдәүләт, Nurdəwlət; 1486–1490)
Satylgan (Сатылган / Сатылган, Satılğan‎; 1491–1506)
Džanai (Джанай / Җанай, Canay; 1506–1512)
Šeih-Aulijar (Шейх-Аулияр / Шәехәүлияр, Şəyexəwliyər‎; 1512–1516)
Šah-Ali (Шах-Али / Шаһгали, Şahğali; 1516–1519)
Džan-Ali (Джан-Али / Җангали, Canğali; 1519–1532)
Sain-Bulat (Саин-Булат; 1567–1573)
Mustafa-Ali (Мустафа-Али / Мостафагали, Mostafağali; 1584–1590 jälkeen)
Uraz-Muhammed (Ураз-Мухаммед / Ураз-Мөхәммәт, Uraz-Möxəmmət; 1600–1610)
Arslan (Арслан; 1614–1626)
Seid-Burhan (Сеид-Бурхан / Сәетборһан; Səyetborhan; 1627–1679)
Fatima-Sultan (Фатима-Султан / Фатыймасолтан; Fatıymasoltan; 1679–1681)
RACI

RACI on projektinhallintaan liittyvä toimenpidelista, jossa kerrotaan mitä tehdään, kuka tekee ja mihin mennessä. Ilman listaa voi usein käydä niin, että unohdetaan mitä pitää tehdä ja ennen kaikkea se, kenen piti tehdä. lähde?} Mikäli tehtävänä on paljon töitä, on järkevää kasata tehtävät RACI-taulukkoon. Taulukossa riveillä ilmoitetaan suoritettavat tehtävät ja sarakkeissa henkilöt. Joskus sarakkeissa voidaan esittää myös roolit. RACI koostuu seuraavista käsitteistä:
R = responsible (vastuullinen)
	
- R-henkilö suorittaa annetun tehtävän tai on osa suoritustiimiä

	- jokaisella tehtävällä on ainakin yksi R-henkilö
A = accountable (tilivelvollinen)
	
- A-henkilö valvoo, että tehtävä tulee valmiiksi

	- jokaisella tehtävällä on vain yksi A-henkilö
C = consulted (neuvoja)
	
- C-henkilöltä voidaan kysyä ohjeita ja neuvoja

	- jokaisella tehtävällä voi olla nolla – rajaton määrä C-henkilöä
I = informed (tiedotettava)
	
- I-henkilöä tiedotetaan tehtävän suorittamisesta

	- jokaisella tehtävällä voi olla nolla – rajaton määrä I-henkilöä
Esimerkki

| Tehtävä | Herra X | Rouva X | Herra Y | Rouva Y | Herra Z |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Työtehtävä 1 | I | A/R | C |  |  |
| Työtehtävä 2 | A/R | I | I | I | I |
| Työtehtävä 3 | I |  |  |  | A/R |
| Työtehtävä 4 | I | C | A | R | R |
Taulukon mukaan Herra X toimii työtehtävissä 1, 3 ja 4 tiedotettavana henkilönä ja työtehtävässä 2 tilivelvollisena henkilönä sekä vastuullisena henkilönä.
R-16

R-16U.
R-16-ohjus (GRAU 8K64, Nato-raportointinimi SS-7 Saddler) oli Neuvostoliiton ensimmäisen sukupolven mannertenvälinen ohjus.
Tekniikkaa

Ohjuksen lähtöpaino oli 141 tonnia. Ohjuksen pituus oli 30 m ja halkaisija 3 m. Ohjuksen kantama oli 11 000 km raskaalla 5–6 MT ja 13 000 km kevyellä 3 MT ydinkärjellä. Sen osumatarkkuus oli 2,7 km (CEP).
Ohjuksen suurin heikkous oli sen laukaisun hitaus:  laukaiseminen kesti useita tunteja. Ajoaineen hapettimena toimiva typpihappo ei sallinut tankkausta etukäteen, koska se syövytti ohjuksen ajoainetankit muutamassa päivässä. Tuon ajan elektroniikalle oli myös tyypillistä, että ohjuksen suunnistusgyroskooppi piti käynnistää 20 minuuttia ennen laukaisua, jotta se lämpenee ja stabiloituu normaaliin toimintatilaan. Hyrräsuunnistuksen ansiosta ohjuksen ohjaustekniikka oli kuitenkin autonomista eikä perustunut häirintäherkkiin radiokomentoihin, kuten vastaavan ajan yhdysvaltalaiset ydinohjukset.
Historia

R-16-ohjusta edeltävä ICBM-ohjus oli Sergei Korolevin suunnittelema SS-6 eli R-7 ("Semjorka" eli "Vanha seiska") oli "nollas sukupolvi", R-7-ohjuksia otettiin käyttöön 1957-61 puolisen tusinaa. Ohjus vastasi Yhdysvaltain Atlas-ohjusta, jonka Karel Bossart esisuunnitteli jo vuonna 1946, tai Englannin 1950-luvulla kehittämää Blue Streak-ohjusta.
R-16 oli ensimmäinen operatiivinen neuvostoliittolainen mannertenvälinen ohjus. Ohjus oli operatiivinen vuoden 1961 lopusta vuoden 1979 loppuun. Kuuban kriisin aikoihin, vuonna 1962, ohjuksia oli sijoiteltuna 50 kappaletta.
Historia > Nedelinin onnettomuus

24. lokakuuta 1960 tapahtui Baikonurin kosmodromissa Kazakstanissa onnettomuus, jossa kuoli 126 ihmistä kun R16 -raketti räjähti laukaisualustallaan. Kuolleiden joukossa oli sotilaita, insinöörejä ja teknikoita, mukaan lukien marsalkka Mitrofan Nedelin. Nedelin johti ohjuksen kehittelyä sen tilaajan edustajana. Onnettomuus oli pitkälti hänen syytään. Suuronnettomuus salattiin suurelta yleisöltä kylmän sodan takia Neuvostoliiton loppuun, vuoteen 1990, asti.
Marsalkka Nedelin ja Mihail Jangel, ohjuksen pääsuunnittelija, pyrkivät suorittamaan koelaukaisun ennen lokakuun vallankumouksen vuosipäivää. Perusteena kiireelle oli pääosin kilpa eri ohjuksia kehittävien suunnittelutoimistojen (OKB) välillä. Kiire johti siihen, että  normaalisti peräkkäin tehtäviä testejä tehtiin rinnakkain nopeutetusti. Ohjus oli tankattu valmiiksi itsesyttyvällä UDMH-typpihappoa-ajoaineella. Sergei Koroljov kieltäytyi koko uransa ajan tämän ajoaineen käytöstä kutsuen sitä "saatanan myrkyksi", koska sen käyttö vaaransi rakettia operoivan ja huoltavan henkilökunnan turvallisuuden.
Typpihappoa sisältävää polttoainetta vuoti vahingossa ulos raketista. Tämän takia olisi pitänyt tyhjentää raketin ajoainetankit. Se olisi johtanut viikkoja kestävään viivytykseen. Nopeampi vaihtoehto oli jatkaa laukaisuvalmisteluja ja laukaista raketti seuraavana päivänä, ennen kuin polttoaineseos olisi syövyttänyt polttoainetankit. Nedelin oli kärsimätön ja siirtyi laukaisualueelle, jossa insinöörit ja teknikot tekivät töitä kuumeisesti.
Ohjuksen laukaisukytkin oli jäänyt vahingossa päälle. Se sytytti toisen rakettivaiheen moottorin, joka vaurioitti koko ohjusta. Toisesta rakettivaiheesta tuleva palamiskaasujen suihku räjäytti ensimmäisen rakettivaiheen polttoainetankin.
Laukaisua seuraamaan tarkoitetut elokuvakamerat tallensivat kammottavan näyn, jossa lähinnä laukaisupaikkaa olleet ihmiset paloivat välittömästi kuoliaiksi ja muut tukehtuivat myrkyllisiin kaasuihin. Myös Nedelin kuoli. Jangel selvisi hengissä, koska oli lähtenyt tupakkatauolle.
Täsmälleen samana päivänä kolme vuotta myöhemmin sattui vastaava onnettomuus, jossa seitsemän ihmistä sai surmansa. Näiden kahden onnettomuuden takia lokakuun 24 päivä on venäjällä avaruustutkimuksen musta päivä, jolloin muistetaan avaruusonnettomuuksien uhreja. Onnettomuuden 50-vuotismuistopäivää vietettiin 24.10.2010
Aiheesta muualla

Pike, John: R-16 / SS-7 SADDLER GlobalSecurity.org. 9.7.2018. Viitattu 31.8.2018 (englanniksi).
Pike, John & Vick, Charles & Jacubowski, Mirko & Garrett, Patrick: R-16 / SS-7 SADDLER Federation Of American Scientists. 29.7.2000. Viitattu 31.8.2018 (englanniksi).
Venäjän ja aikaisemman Neuvostoliiton maasta maahan -ohjukset
SS-designaatio:
SS-1 Scunner
SS-1 Scud
SS-2 Sibling
SS-3 Shyster
SS-4 Sandal
SS-5 Skean
SS-6 Sapwood
SS-7 Saddler
SS-8 Sasin
SS-9 Scarp
SS-10 Scrag
SS-11 Sego
SS-12 Scaleboard
SS-13 Savage
SS-14 Scamp\Scapegoat
SS-15 Scrooge
SS-16 Sinner
SS-17 Spanker
SS-18 Satan
SS-19 Stiletto
SS-20 Saber
SS-21 Scarab
SS-22 Scaleboard
SS-23 Spider
SS-24 Scalpel
SS-25 Sickle
SS-26 Stone
SS-27 Stalin/Sickle B
RS-28 Sarmat
RS-24
Uuno Raatikainen

Uuno Raatikainen (4. joulukuuta 1900 Viitasaari – 3. maaliskuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen osuuskauppa- ja raittiusmies sekä SDP:n kansanedustaja vuosina 1936–1948. Hänet valittiin kansanedustajaksi  Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä.
Uuno Raatikaisen vanhemmat olivat mäkitupalainen Uuno Julius Raatikainen ja tämän vaimo Hilma o.s. Jämsén. Raatikainen kävi kaksi vuotta kansakoulua ja Työväen Akatemian kansankorkeakoulukurssin vuonna 1928. Hän oli ansiotyössä metsä- ja uittotöissä 12-vuotiaasta alkaen. Vuosina 1924–1926 hän oli metsätyönjohtajana ja vuodesta 1928 Viitasaaren osuuskaupan myymälänhoitajana, ensin Viitasaaren Löytänällä, sitten Pihtiputaalla. Eduskuntakautensa jälkeen Raatikainen oli ensin Kansan raittiusavun toiminnanjohtajana 1948–1950 ja sitten Sosiaali- ja terveysministeriössä kunnallisen raittiuslautakuntatyön tarkastajana eläkkeelle siirtymiseensä asti, vuoteen 1967. Vuosina 1971–1981 Uuno Raatikainen oli Eläkkeensaajien keskusliiton puheenjohtajana. Hänellä oli runsaasti luottamustehtäviä raittiusjärjestöissä. Raatikainen oli Viitasaaren kunnanvaltuuston jäsen 1924–1931, sen puheenjohtaja 1929–1931, ja Pihtiputaan kunnanvaltuuston jäsen 1934–1936 ja 1952–1955.
Uuno Raatikainen oli vuodesta 1931 naimisissa Saima Kumpulaisen (1907–1981) kanssa. Heidän poikansa Mikko Raatikainen (1932–1995) oli Jyväskylän yliopiston biologian professori, ja tyttärensä Raija Lehtinen (1946–) Helsingin yliopiston suomen kielen lehtori.
Perttu Pölönen

| Perttu Aku Anttoni Pölönen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13.2.1995 Nurmijärvi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  tietokirjailija ja puhuja
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Tyylilajit:  tietokirjallisuus
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Perttu Aku Anttoni Pölönen (s. 13. helmikuuta 1995 Nurmijärvi) on suomalainen puhuja, tietokirjailija ja yrittäjä. Hän kehitti lukiolaisena Sävelkellon. Pölönen on valmistunut musiikin kandidaatiksi Sibelius-Akatemiasta säveltäjälinjalta.
Ura keksijänä

Pölönen alkoi kehittää sävelkelloa ollessaan 9. luokalla vuonna 2011, koska hän halusi kehittää musiikinteorian oppimista helpottavan välineen. Aloitettuaan lukion ja sävellysopinnot Sibelius-Akatemiassa hän voitti Sävelkellolla lukiolaisille järjestetyn Innolukio-keksintökilpailun. Kilpailun järjestäjien kehotuksesta Pölönen haki keksinnölleen patentin. Hän voitti Sävelkellolla myös Tiedekeskus Heurekassa järjestetyn Tutki-Kokeile-Kehitä-kilpailun, jonka palkintona oli pääsy Euroopan unionin Young Scientist -kilpailun finaaliin Prahaan yhdessä 125 muun nuoren keksijän kanssa. Palkintoa kutsutaan nuorten Nobeliksi. Syyskuussa 2013 hän sai Prahassa yhden kolmesta pääpalkinnosta ja kutsun Nobel-juhliin Ruotsiin. Pölönen esitteli keksintöään muun muassa EU:n järjestämässä konferenssissa 200 tiedemiehelle Brysselissä ja Tukholman kansainvälisessä nuorten tiedeseminaarissa. Pölösen patentoiman keksinnön nimeksi tuli MusiClock.
Kesällä 2016 Pölönen kutsuttiin ainoana suomalaisena NASAn tutkimuskeskuksessa Kalifornian Piilaaksossa järjestetylle Singularity university -kesäkurssille, johon osallistui 80 henkilöä 45 eri maasta. Googlen sponsoroimalla kurssilla pohdittiin muun muassa sitä, miten uusia, nopeasti kehittyviä teknologioita voitiin käyttää globaalien ongelmien ratkaisemiseen. Kurssilla Pölönen ja hänen myanmarilainen kurssikaverinsa perustivat yleishyödyllisen 360ed -yrityksen, joka alkoi kehittää lisätyn todellisuuden opetussovelluksia Kaakkois-Aasian kehittyviin maihin.
Sävelkello voitti helmikuussa 2017 New Yorkissa järjestetyissä Interaction Awards -innovaatiokilpailussa oman kategoriansa. Fyysisten tuotteiden lisäksi MusiClockilla oli esimerkiksi maksullinen sovellus iPhonen sovelluskaupassa. Vuonna 2017 Pölönen kuului Millenial Boardiin, jossa nuoret kohtasivat yritysjohtajia ja keskustelivat heidän kanssaan uusien teknologioiden vaikutuksista.
Ura kirjoittajana ja puhujana

Pölönen on kirjoittanut kolumneja muun muassa Kauppalehteen, Talouselämään ja Ylelle.
Speakersforum valitsi Pölösen vuoden 2017 puhujatulokkaaksi.
Vuonna 2020 ilmestyi Pölösen futuristinen kirja Tulevaisuuden lukujärjestys, jossa hän käsitteli tulevaisuuden työelämässä tarvittavia taitoja, joita olivat hänen mielestään muun muassa tarinankerronta, myötätunto, rehellisyys, rohkeus ja kokeilu.
Vuonna 2019 Pölönen esiintyi puhujana kahdeksassa eri maassa lähes kaksisataa kertaa. Hän oli yksi Suomen kysytyimpiä puhujia.
Pölösen toinen kirja Tulevaisuuden identiteetit ilmestyi vuonna 2021, samoin kuin hänen ensimmäinen käännetty kirjansa, Future Skills. Yle Areenaan hän toteutti kymmenosaisen podcast-sarjan, jossa käsiteltiin tiedettä, taidetta, teknologiaa ja tulevaisuutta. Pölönen valitsi Lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia -voittajaksi Anne-Maija Aallon romaanin Mistä valo pääsee sisään.
Joulukuussa 2023 ilmestyi somesta ja internetistä ja niiden koukuttavuudesta kertova Saisinko huomiosi? -kirja.  Vuonna 2024 hän tuotti Ylelle kymmenosaisen podcast-sarjan nimellä Ihminen vs. algoritmi.
Tunnustuksia

Vuoden 2014 Slush-tapahtumassa Pölönen nimettiin vuoden luovimmaksi suomalaiseksi.
MIT Tech Review on valinnut Pölösen 35 lupaavimman eurooppalaisen alle 35-vuotiaan innovaattorin joukkoon.
Suomen Mensa antoi Pölöselle Mensa-palkinnon vuonna 2021.
Pölösen kirja Saisinko huomiosi valittiin tietokirjallisuuden Finlandia-ehdokkaaksi vuonna 2024.
Kirjoja

Tulevaisuuden lukujärjestys. Otava 2020. ISBN 978-951-1-35025-5
Tulevaisuuden identiteetit. Otava 2021. ISBN 978-951-1-38301-7
Future Skills. Simon & Schuster 2021. ISBN 978-1-63228-074-9
Saisinko huomiosi? Otava 2023. ISBN 978-951-1-46946-9
Aiheesta muualla

Pölösen verkkosivu
Pölönen Puoli seitsemän -ohjelmassa marraskuussa 2024
What can I get from you that I cannot get from Google? Pölösen TEDx-puhe vuodelta 2021.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Tšekki
Radion tanssiorkesteri

Radion tanssiorkesteri oli Yleisradion suojissa toiminut tanssiorkesteri, joka säesti eri solisteja. Orkesteri perustettiin vuonna 1958. Se teki 1960–1970-luvuilla kymmenkunta konserttia ja nauhoitusta vuosittain.
Kokoonpano

Ossi Runne, kapellimestari
Raimo Henriksson, kapellimestari
Pentti Lasanen, kapellimestari
Unto Haapa-aho, klarinetti
Jörgen Petersen, trumpetti 1958–1975
Esa Pethman
Göran Ödner
Leo Kähkönen
Hannu Saxelin
Juhani Aaltonen
Erkki Koskimo, pasuuna
Heikki Laurila, kitara
Erkki Valaste, rummut
Tauno Virtanen, trumpetti
Kaj Backlund, trumpetti
Arto Alaspää, trumpetti 1969-1971
Seppo ”Emppu” Peltola, pasuuna
Juhani Aalto, pasuuna
Sointu Huuskonen, pasuuna
Erkki Seppä, basso
Heikki Annala, basso
Esko Linnavalli, kapellimestari ja piano
Esa Katajavuori, piano
Ilpo Kallio, rummut
Pähkinäsaaren linna

Pähkinäsaaren linna Laatokan suunnalta katsottuna. Taustalla Nevaa.
Linnoitus on paikoin huonossa kunnossa
Linnoituksen sisällä
Pähkinäsaaren linna (ven. Орешек, Orešek) on Venäjällä Leningradin alueella sijaitseva keskiaikainen linna. Se sijaitsee vuonna 1780 kaupunkioikeudet saaneen Pähkinälinnan kaupungin alueella paikassa, jossa Laatokka laskee Nevaan.
Historia

Suuriruhtinas Juri Danilovitšin johtamat novgorodilaiset perustivat vuonna 1323 linnoituksen sotilaallisesti ja kauppapoliittisesti tärkeällä paikalla sijaitsevaan Pähkinäsaareen (ven. Ореховый остров, Orehovyi ostrov, lyhyemmin Ореховец, Orehovets). Saari sijaitsee Laatokan ja sen laskujoen Nevan liitoskohdassa ja kontrolloi siten Nevan kautta kulkevaa liikennettä. Samana vuonna 1323 siellä solmittiin Novgorodin ja Ruotsin välinen Pähkinäsaaren rauha. Ruotsin kuningas Maunu Eerikinpoika valloitti rajalinnoituksen vuonna 1348, mutta menetti sen jo seuraavana vuonna takaisin novgorodilaisille. Vuonna 1352 saaren itäosaan rakennettiin nelikulmainen kivilinna. Länsiosaan syntyi esikaupunki, joka ympäröitiin kivimuurilla vuonna 1410.lähde?
Vuonna 1478 Pähkinälinna joutui Novgorodin mukana Moskovalle, joka pystytti paikalle uuden linnoituksen vuosina 1514–1525. Puttilan paasikivestä rakennettu linnoitus oli muodoltaan 300 × 150 metrin suuruinen monikulmio, jossa oli seitsemän ulkotornia ja kolmitorninen keskuslinna. Muurien korkeus oli 12 metriä ja kolmikerroksisten tornien 14–16 metriä. Juurestaan muurit olivat 4,5 metriä paksuja. Nevan molemmin puolin sijaitsivat linnoittamattomat esikaupungit. Yhteensä asukkaita oli 1 200–1 500 henkeä.
Linnoitus torjui ruotsalaisten hyökkäykset vuosina 1555 ja 1579, mutta joutui antautumaan pitkällisen piirityksen jälkeen vuonna 1612. Stolbovan rauhassa alue joutui Ruotsille. Venäjä valtasi linnoituksen takaisin suuressa Pohjan sodassa vuonna 1702. Vuosina 1703–1715 tornien ympärille rakennettiin maalinnakkeet, jotka myöhemmin katettiin kivellä.
1700-luvulla linna menetti sotilaallisen merkityksensä, ja sitä ryhdyttiin käyttämään poliittisten vankien säilytyspaikkana. Vankilassa viruivat muun muassa Pietari Suuren sisar Marija Aleksejevna, hänen ensimmäinen vaimonsa Jevdokija Lopuhina sekä keisari Iivana VI, joka sai surmansa vapauttamisyrityksen yhteydessä. 1800-luvulla vangittuina oli dekabristeja, Puolan kapinallisia ja narodnikkeja. Linnoituksessa on teloitettu muun muassa Leninin vanhempi veli Aleksandr Uljanov. 1900-luvun alussa rangaistusvankilassa pidettiin vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumien osanottajia, sosiaalidemokraatteja, sosialistivallankumouksellisia, anarkisteja ja niin edelleen.lähde?
Toisessa maailmansodassa Pähkinälinna toimi neuvostojoukkojen Leningradin rintaman etuvartiona, jota saksalaiset tulittivat voimakkaasti. Sodan jälkeen linnoitusta on restauroitu, ja se toimii nykyään museona.
Pähkinäsaaren linna muodostaa yhdessä uuden ja vanhan Laatokan kanavan kanssa yhden osan Pietarin Unescon maailmanperintökohteesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pähkinäsaaren linna Wikimedia Commonsissa
Paul Linder : Venäjän Bastil Pähkinälinna, Suomen Kuvalehti, 15.01.1938, nro 2, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Unescon maailmanperintökohteet Venäjällä |
| --- | --- | --- |
| Keskinen |  Jaroslavlin historiallinen keskusta  Kolomenskojen Kristuksen taivaaseenastumisen kirkko  Moskovan Kreml ja Punainen tori  Novodevitšin nunnaluostari  Troitse-Sergijevin luostari  Vladimirin ja Suzdalin valkoiset monumentit  |  |
| Kaukoitä |  Baikaljärvi  Daurian maisemat1  Kamtšatkan tulivuoret  Keskinen Sikhote-Alin  Lenan kansallispuisto  Wrangelinsaari  |  |
| Pohjois-Kaukasia |  Derbentin monumentit  |  |
| Luoteinen |  Ferapontovin luostari  Kiži  Komin aarniometsät  Kuurinkynnäs2  Novgorodin historialliset monumentit  Pietari Pietarhovin, Puškinin, Pauluskoin (Pavlovsk), Hatsinan, Strelnan, Kronstadtin, Oranienbaumin ja Pähkinälinnan kanssa  Pihkovan arkkitehtikoulun kirkot  Solovetskin luostari  Struven ketju3  |  |
| Siperia |  Altain kultavuoret  Baikaljärvi  Putoranan laakio  Uvs Nuurin syvänne1  |  |
| Eteläinen |  Läntinen Kaukasus  |  |
| Volga |  Bulgar  Kazanin Kreml  Svijažskin katedraali  |  |
1Yhdessä Mongolian kanssa. 2Yhdessä Liettuan kanssa. 3Yhdeksän muun maan kanssa.
Racławicen panoraama

| Racławicen panoraama  (kuvassa osa taideteoksesta) |
| --- | --- |

Nimi:  Racławicen panoraama  (kuvassa osa taideteoksesta)
Tekijä:  mm. Jan Styka, Wojciech Kossak
Valmistumisvuosi:  1893–1894
Taiteenlaji:  öljyvärimaalaus
Teostyyppi:  taidemuseo ja nähtävyys
Korkeus:  15 m
Leveys:  114 m
Sijainti:   Wrocław, Puola
Koordinaatit:  51°06′37″N 17°02′40″E﻿ / ﻿51.11014°N 17.04458°E﻿ / 51.11014; 17.04458
Maalauksen nykyinen säilytyspaikka Wrocławissa
Racławicen panoraama (puol. Panorama Racławicka) on 15 × 114 metrin  kokoinen panoraamamaalaus Racławicen taistelusta, Kościuszkon kapinan ajalta. Nykyään maalaus sijaitsee Wrocławissa, Puolassa ja on yksi kaupungin tärkeimmistä nähtävyyksistä.
Rakennus, jossa maalaus sijaitsee nykyään on valmistunut vuonna 1967 ja itse maalaus on saatu nykyiseen muotoonsa vuonna 1985. Panoraamamaalaus sijaitsee pyöreässä huoneessa, jonne noustaan huoneen keskeltä. Maalausta on mahdollista päästä katsomaan yksittäin tai ryhmässä. Näyttelyssä vieraillee noin 1 600 vierasta päivittäin. Näytös kestää 30 minuuttia ja se sisältää ääniselosteen puolaksi. Seloste on mahdollista saada myös englanniksi, ranskaksi, venäjäksi, espanjaksi, saksaksi ja muutamalle muulle kielelle.
Aiheeseen liittyvää kirjallisuutta

Józef Piątek, Małgorzata Dolistowska, "Panorama racławicka", Wrocław 1988, ISBN 83-04-02757-7 (puolaksi, englanniksi, saksaksi)
Magdalena Irek-Koszerna  "Panorama Racławicka piórem i pędzlem", Wydawnictwo Zet 2010 ISBN 978-83-62013-38-8 (puolaksi)
Krystyna Tyszkowska "Panorama Racławicka : 90 lat niezwykłych dziejów", ISBN 83-03-01493-5 (puolaksi)
Józef Grabski "Mała Panorama Racławicka Wojciecha Kossaka i Jana Styki", 2002 IRSA Publishing House,  ISBN 978-83-915130-0-2 (puolaksi)
Franciszek Ziejka, "Panorama Racławicka", Wydawnictwo: K.A.W. 1984, ISBN 83-03-00206-6 (puolaksi)
Aiheesta muualla

Racławicen panoraaman viralliset sivut (puolaksi, englanniksi, saksaksi)
Lisätietoa maalauksesta Wroclawin kunnan internetsivuilla
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paavo Pylkkänen

Paavo Pylkkänen (s. 1959) on suomalainen mielenfilosofi ja filosofian tohtori, joka toimii filosofian kandiohjelman johtajana, teoreettisen filosofian yliopistonlehtorina ja  kognitiotieteen filosofian dosenttina Helsingin yliopistossa. Hän on myös teoreettisen filosofian yliopistonlehtori Skövden korkeakoulussa Ruotsissa.
Pylkkäsen erikoisaloja ovat mielenfilosofia, mieli–ruumis-ongelma, kognitiotieteen perusteet, fysiikan filosofia, David Bohmin luonnonfilosofia ja kvanttiteorian perusteet. Hän väitteli vuonna 1992 Bohmin kvanttiteoriatulkinnan merkityksestä mielenfilosofialle ja kognitiotieteelle.
Teoksia > Kirjoja

Mind, Matter and Active Information: The Relevance of David Bohm's Interpretation of Quantum Theory to Cognitive Science. Reports from the Department of Philosophy, University of Helsinki, No 2, 1992. (Väitöskirja)
Mind, Matter and the Implicate Order. Heidelberg and New York: Springer Frontiers Collection, 2007.
Teoksia > Toimittajana

The Search for Meaning: The New Spirit in Science and Philosophy. Wellingborough, UK: Crucible (Distribution: HarperCollins, London and San Francisco), 1989.
New Directions in Cognitive Science. Helsinki: Finnish Artificial Intelligence Society, 1995.  Yhdessä Pauli Pylkön kanssa.
Brain, Mind and Physics. Amsterdam: IOS Press, 1997. Yhdessä Pauli Pylkön ja Antti Hautamäen kanssa.
The Bohm-Biederman Correspondence.  Vol 1: Creativity and Science.  London: Routledge, 1999.
Dimensions of Conscious Experience. Amsterdam: John Benjamins, 2001. Yhdessä Tere Vadénin kanssa.
Foundations of Physics 43, Special issue: Hiley Festschrift. Springer. Yhdessä Chris Dewdneyn ja Harald Atmanspacherin kanssa.
Neo- Naturalist Approaches to Consciousness. Research topic in the journal Frontiers in Psychology, 2019. Yhdessä Riccardo Manzottin, Teed Rockwellin ja David Skrbinan kanssa.
Emergent Quantum Mechanics: David Bohm Centennial Perspectives. MDPI.  A special issue of the journal Entropy, 2019. Yhdessä Jan Walleczekin, Gerhard Grössingin ja Basil Hiley kanssa.
Aiheesta muualla

Unfolding the Big Picture. Essays in Honour of Paavo Pylkkänen. Edited by Petteri Limnell and Tere Vadén. Philosophical Studies from the University of Helsinki 50. Helsinki. ISBN 978-951-51-7302-7.
Tuhat-tietokanta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  PhilPeople 
Muut:  IdRef
Arimo Raeste

Mika Väinö Arimo Raeste (12. helmikuuta 1930 Mänttä – kesä 1995) oli suomalainen diplomaatti ja Presidentinlinnan pitkäaikainen linnanvouti.
Raeste varttui koillisen Pirkanmaan Mäntässä seitsemän poikalapsen perheen nuorimpana. Hänen isänsä oli entinen pankinjohtaja ja sitten kanttoriurkurina toiminut Väinö Rauhala, äiti matematiikan opettaja. Raeste pääsi sotien jälkeen vapaaoppilaaksi Helsingin Suomalaiseen yhteiskouluun ja kirjoitti sieltä ylioppilaaksi. Kiinnostus ranskan kieleen vei Raesteen Pariisiin, jossa hän teki varastotöitä halleilla ja soitti iltaisin pianoa ravintolassa. Hän palasi Suomeen ja suoritti Helsingin kauppakorkeakoulussa ekonomin tutkinnon. Raeste työskenteli mainos- ja markkinointitehtävissä ja liikemiehenä, kunnes sai 27-vuotiaana paikan ulkoministeriöstä. Hän toimi muun muassa Pariisin suurlähetystössä avustajana ja varakonsulina, sittemmin kymmenkunta vuotta ulkoministeriön hankintapäällikkönä.
Arimo Raeste palveli linnanvoutina kahta presidenttiä vuosina 1973–1990. Valtiovierailujen, kongressien, SALT I:n, Etykin, kansallisten ja kansainvälisten tapahtumien järjestelyistä ja muista ansioista hän sai lukuisia kunniamerkkejä niin kotimaasta kuin ulkomailtakin. Raesteen voutikauden loppujaksoon kuului keskeisesti osallistuminen Mäntyniemen ideointiin, suunnitteluun ja toteutukseen.
Eläkkeelle siirryttyään Arimo Raeste kirjoitti värikkäällä tyylillä kaksi muistelmakirjaa.
Teokset

Paroni von Raesteen ihmeelliset seikkailut, Kirjayhtymä, 1991. ISBN 951-26-3619-0.
Tyyppejä, Kirjayhtymä, 1992. ISBN 951-26-3748-0.