stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Akku
Nikkelikadmiumakku (NiCd) > Lataus ja käyttö

NiCd-akkujen itsepurkaus on suhteellisen suuri, eikä niissä siksi ole uutena täyttä kapasiteettia. Ensimmäisellä kerralla akkua pitää ladata pitkään (yleensä 24 tuntia). Täysi kapasiteetti saavutetaan vasta 2–3 lataus- ja purkauskerran jälkeen. Kapasiteetti vähenee käytön ja latauskertojen myötä, mutta NiCd-akku kestää noin 800–1 000 varaus-purkausjaksoa.
NiCd-akku kestää pikalatausta (n. 1 h) mikäli lämpötila on 5–45 °C. Akku ottaa latausta vastaan alhaisemmissakin lämpötiloissa, mutta kehittää kaasuja, jotka nostavat painetta kennojen sisällä. Tämän vuoksi kylmässä olisi käytettävä hidaslatausta sopivan latausajan ollessa 10 tunnin luokkaa. Kuumemmassa kuin 45 °C akku ei ota vastaan latausta täyden kapasiteetin edestä, vaan esimerkiksi 60 °C:ssa saavutettava varaustaso on enää 50 % nimellisestä kapasiteetista. Myös akun lataaminen kuumemmaksi kuin 45 °C lyhentää akun ikää.
Kun NiCd-akun napajännite latauksessa kääntyy laskuun, voidaan akun katsoa olevan täyteen varattu. Tällöin sen lämpötila on alkanut nousta, mikä aiheuttaa akun sähkömotorisen voiman alenemisen. Hyvälaatuinen latauslaite tunnistaa nämä ilmiöt ja lopettaa pikalatauksen siirtyen hitaaseen ylläpitolataukseen. Vaikka NiCd-akku kestääkin ylilatausta, sitä ei kannata pitää pitkiä aikoja ylläpitovarauksessa, vaan akku tulisi mieluummin ottaa käyttöön.
NiCd-akun yksi huono puoli on muisti-ilmiö: mikäli akkua puretaan jatkuvasti samanmääräisesti eikä pureta välillä tyhjäksi, sen sähkönvarauskyky eli kapasiteetti alenee käytettyyn purkausmäärään. Muisti-ilmiö esiintyy vain sintratuissa NiCd-akuissa. Muisti-ilmiö johtuu akkukennojen elektrodien aktiiviaineen kahden arvoisen oksidin muutoksesta alempiasteiseksi ja sitä kautta materiaalikiteiden muutoksesta alemman energiatason kiderakenteeseen, joka aiheuttaa purkausjännitteen alenemisen. Se näkyy akun purkausjännitteessä noin 0,2 voltin ylimääräisenä alentumisena. Tämä ilmiö huomattiin ensimmäistä kertaa, kun NiCd-akkuja käytettiin satelliittien testauksessa.. Simuloitaessa satelliitin toimintaa sen ollessa maan pimeällä puolella akut purkaantuivat vain osittain, ja kun virtaa sitten olisi tarvittu enemmän, se ei onnistunutkaan, sillä akut olivat "oppineet", kuinka tyhjäksi ne yleensä käytetään. Muisti-ilmiö on myös puhelimen käyttäjälle varsin epämiellyttävä tuttavuus: akun kapasiteetti ikään kuin häviää jonnekin. Muisti-ilmiön voi välttää purkamalla akun aika ajoin kunnolla tyhjäksi (siten että kennojen napajännite laskee 1 V:iin) ja varaamalla akut taas täyteen. Nykyisille NiCd-akuille, jotka ovat päivittäisessä käytössä, pitäisi yhden kuukausittaisen "tyhjennysharjoituksen" riittää. Jos akkua ei ole hoidettu asianmukaisesti ja se on päässyt huonoon kuntoon, sitä voi elvyttää purkamalla akun pienellä virralla hitaasti hyvin tyhjäksi (U < 0,6 V) ja lataamalla sen sitten normaalisti täyteen. Jos täyttä akkua säilytetään käyttämättä, se purkaantuu itsestään. 24 tunnin sisällä akku on menettänyt 10 % varauksestaan, ja normaalilämpötilassa itsepurkaus jatkuu sen jälkeen 10 % kuukaudessa.
Nikkelikadmiumakku (NiCd) > Säilytys

NiCd-akkua voi säilyttää käyttämättä jopa viiden vuoden ajan. Parhaiten akku säilyy, kun se puretaan aivan tyhjäksi. Akkua ei missään tapauksessa pidä oikosulkea navoistaan. Pitkän säilytyksen aikana on tarpeen ladata ja purkaa akku silloin tällöin. Akkua tulee säilyttää kuivassa ja viileässä paikassa.
Nikkelikadmiumakku (NiCd) > Ympäristöystävällisyys ja hävittäminen

NiCd-akut ovat ympäristölle kaikkein haitallisin akkutyyppi. NiCd-akun sisältämä kadmium on erittäin myrkyllistä jo pieninä pitoisuuksina, ja siksi NiCd-akut ovat ongelmajätettä. Suomessa käytetyt kannettavat paristot ja akut voi palauttaa niitä myyvään kauppaan tai kioskiin ongelmajätepisteen ohella. NiCd-akuille on olemassa kierrätysmenetelmä, jossa niiden sisältämät raaka-aineet otetaan talteen ja ohjataan uudelleenkäyttöön. NiCd-akkujen myrkyllisyyden vuoksi niiden käyttö uusissa laitteissa on kielletty. Nykyään uudet litium-polymeeriakut, joiden purkuvirta voi olla jopa 16 A, pystyvät korvaamaan NiCd-akut.
Nikkelimetallihydridi (Ni-MH)

1970-luvulla alettiin tehdä tutkimustyötä nikkelimetallihydridiakkujen kehittämiseksi ja 80-luvun lopulla NiMH-akku saatiin markkinoille. NiMH-kennossa positiivisena elektrodina on nikkelihydroksidi ja negatiivisena metallihydridi elektrolyytin ollessa kaliumhydroksidia.
Nikkelimetallihydridi (Ni-MH) > Ominaisuudet

NiMH-akulla on suurempi varauskapasiteetti, mutta lyhyempi kestoikä kuin NiCd-akulla. Muisti-ilmiö vaivaa NiMH-akkuakin, mutta selvästi vähemmin kuin NiCd-akkua. Heikkouksina ovat matalampi virranantokyky (ulos saatavissa vähemmän energiaa per aikayksikkö) kuin NiCd-akuilla sekä suuri itsepurkaus; akun varauksesta purkautuu itsestään noin 20 % kuukaudessa. Jatkuvassa käytössä olevissa laitteissa kuten matkapuhelimissa tai kannettavissa tietokoneissa nämä huonot puolet eivät kuitenkaan ole merkittävä tekijä.
Pakkasella NiMH-akku ei kykene antamaan yhtä hyvin virtaa kuin NiCd-akku.
Nikkelimetallihydridi (Ni-MH) > Lataus ja käyttö

NiMH-akku kehittää latauksen aikana lämpöä, eikä lataudu yhtä nopeasti kuin NiCd-akku. Ehdoton vähimmäislatausaika on 1 tunti.
NiMH-akun kestoikään vaikuttaa kuinka usein ja kuinka tyhjäksi akkua puretaan. Akun elinikää voi pidentää merkittävästi lataamalla akku ennen kuin se on kokonaan tyhjentynyt. Muisti-ilmiön eliminoiminen kuitenkin vaatii, että akku tyhjennetään ajoittain kokonaan. Lataus pitäisi suorittaa 10–45 °C:een lämpötilassa, sillä kylmemmässä kennojen sisäinen paine nousee latauksen aikana haitallisesti.
Nikkelimetallihydridi (Ni-MH) > Säilytys

Pitkään käyttämättä jäävä NiMH-akku on parasta purkaa mahdollisimman tyhjäksi säilytyksen ajaksi. Säilytyslämpötila ei ole kovin kriittinen.
Nikkelimetallihydridi (Ni-MH) > Ympäristöystävällisyys ja hävittäminen

NiMH-akku on ympäristölle haitallinen akkutyyppi. Se sisältää huomattavan määrän nikkeliä, joka on jo pieninä määrinä ympäristölle haitallista, joten NiMH-akut ovat ongelmajätettä. Paras tapa päästä niistä eroon on viedä ne paristojen ja akkujen keräyspisteeseen, joita on tyypillisesti kierrätyspisteissä ja kauppakeskusten yhteydessä. NiMH-akuille on olemassa Suomessa kierrätysjärjestelmä AkkuSer, jossa niiden sisältämät raaka-aineet otetaan talteen ja ohjataan uudelleenkäyttöön.
Litium-ioni (Li-ion, LiIon)

Litium on metalleista kevyin, sillä on suurin sähkökemiallinen jännite ja täten suuri energiatiheys. Mutta koska litium on luonnostaan epävakaata, 1980-luvulla kehitetyt litiummetallirakenteiset akut olivat hieman vaarallisia, eikä niitä voitu turvallisuussyistä ottaa kaupalliseen käyttöön. Alettiin kehittää vakaampaa litium-ioniakkua, joka on turvallinen, kunhan lataus, purkaminen ja akun käsittely suoritetaan asiamukaisesti. Ensimmäisenä Li-ion-akun sai markkinoille Sony vuonna 1991. Akun positiivinen elektrodi on valmistettu litiumoksidista ja negatiivinen grafiitista tai muusta hiilipohjaisesta aineesta. Elektrolyyttinä voi olla esimerkiksi etyleenikarbonaatti.
Litium-ioni (Li-ion, LiIon) > Ominaisuudet

Litium-ionikennon nimellisjännite on muita akkutyyppejä huomattavasti korkeampi: 3,2–3,7 V. Kapasiteettia painoon nähden on kaksin verroin NiCd-akkuun verrattuna. Li-ion-akku kykenee antamaan virtaa paremmin kuin NiMH, ja nykyään litium-ioniakku soveltuu jopa akkuporakonekäyttöön. Pakkasessa Li-ion-akku menettää tehoaan samaan tapaan kuin NiMH-akku. Li-ion-akkuja on ainakin kolmea tyyppiä sen mukaan, mistä negatiivinen elektrodi on valmistettu. Ominaisuudet vaihtelevat hieman sen mukaan. Li-ion-akun ikä on rajallinen: akku vanhenee, vaikkei sitä käytettäisikään. Muista akkutyypeistä poikkeavana hyvänä puolena on, että muisti-ilmiötä Li-ion-akussa ei esiinny ollenkaan. Akun kapasiteetti ei alene, olipa lataus kuinka epäjärjestelmällistä tahansa.
Litium-ioni (Li-ion, LiIon) > Lataus ja käyttö

Li-ion-akku ei siedä ylilatausta, vaan muuttuu epävakaaksi kehittäen lämpöä ja painetta. Myöskään akun oikosulkeminen tai purkaminen aivan tyhjäksi (U < 2,5 V) ei ole suositeltavaa. Latausaika voi olla jopa alle 1 tunnin, eikä akku juurikaan lämpene sen aikana. Lataus suoritetaan aluksi suuremmalla virralla, ja kun tietty jännitetaso on saavutettu, virtaa alennetaan siten, että jännite ei enää nouse. Lataus katkaistaan, kun latausvirta on pienentynyt 3 %:iin alkuperäisestä, eikä ylläpitolatausta suoriteta. Useimmissa akuissa on monimutkainen suojapiiri, joka katkaisee sähköisen yhteyden akkuun, jos se havaitsee yli- tai alijännitettä tai liian korkean lämpötilan. Ilman suojapiiriä akun lataaminen ja jopa käyttö on vaarallista räjähdysvaaran vuoksi. LiFePO4-litiumakut ovat suhteellisen turvallisia verrattuina muihin litium-tekniikoihin.
Litium-ioni (Li-ion, LiIon) > Säilytys

Li-ion-akut tulisi säilyttää varattuina; suositeltavin varaustaso on 70–90 %. Varaustaso ei saa päästä laskemaan niin alhaiseksi, että kennon napajännite putoaa alle 2,5 volttiin kolmea kuukautta pidemmäksi ajaksi. Jos niin pääsee käymään, osa akun kapasiteetista on mennyttä lopullisesti. Tällöin akku voi vuotaa ja sen lataaminen voi olla vaarallista. Toisinaan akun syväpurkaantuminen voi vaurioittaa sitä välittömästi. Tästä hyvänä esimerkkinä ovat kannettavien tietokoneiden akut, jotka voivat menettää suurimman osan kapasiteetistaan jo yksittäisen syväpurkautumisen yhteydessä. Syväpurkautumista estämään akussa on yleensä erillinen ohjainpiiri. Piiri ei kuitenkaan suojele akkua, mikäli se ensin käytetään tyhjäksi ja tämän jälkeen jätetään lataamatta, jolloin se syväpurkaantuu hyvinkin pian itsestään.
Litium-ioni (Li-ion, LiIon) > Ympäristöystävällisyys ja hävittäminen

LiFePO4-akku on ympäristöystävällinen, sillä siinä ei ole käytetty ympäristölle haitallisia raskasmetalleja. Akut tulee kierrättää viemällä ne paristojen- ja akkujenkeräyspisteeseen, joita on tyypillisesti kierrätyspisteissä ja kauppakeskusten yhteydessä. Li-ion-akuille on olemassa Suomessa kierrätysmenetelmä AkkuSer, jossa niiden sisältämät raaka-aineet otetaan talteen ja ohjataan uudelleenkäyttöön.
Natriumioniakku

Natriumioniakku on litiumionakkua painavampi ja kookkaampi heikomman energiatiheyden vuoksi, mutta natriumioniakku ei tarvitse harvinaisia maametalleja ja akun kustannukset ovat pienemmät.
Sinkki-bromiakku

Sinkki-bromiakussa sinkki kootaan hiilen päälle latausvaiheessa ja sinkki irtoaa nesteeseen latauksen purkamisvaiheessa. Sinkki-bromiakku ei voi syttyä tuleen ja kaikki sen materiaalit ovat kierrätettävissä.
Sinkki-bromiakku on turvallisempi kuin litiumioniakku ja sinkki-bromiakku ei tarvitse harvinaisia raaka-aineita kuten litiumioniakku.
Rikki-natriumakku

Rikki-natriumakku käyttää yleisesti saatavia materiaaleja. Akun purkautuessa rikki pelkistyy polysulfideiksi natrium hapettuu, joka käännetään päinvastoin latauksessa. Käytön aikana akun lämpötila voi nousta 300 celsiusasteeseen, jolloin rikki ja natrium ovat nestemäisessä muodossa.
Lyijyakku

Lyijyakku on ensimmäinen kaupalliseen käyttöön tullut akku, ja se on käytössä edelleenkin autoissa ja raskaissa sovelluksissa, kuten trukeissa. Akun elektrodit on valmistettu lyijystä, ja elektrolyyttinä on rikkihappoliuos. Ensimmäisen kaupallisen lyijyakun kehitti Gaston Plante jo vuonna 1859. Tämänmallisen akun levyt, jotka ovat puhdasta lyijyä, muokataan pitkällisellä varaus-purkausprosessilla. Vuonna 1881 Faure kehitti lyijyakkumallin, jossa valettuihin lyijyristikkoihin valssattiin pastamainen aktiiviaine. Tämän akkutyypin lyijyristikoiden lyijy on seostettu antimonilla valamisen helpottamiseksi. Molemmat akkutyypit ovat vieläkin teollisessa valmistuksessa. Ensimmäinen suljettu lyijyhappoakku oli "lyijyhyytelöakku". Siinä akkuhappoon on lisätty silikaattia (piitä) ja tuotannossa se on muokattu "geelimäiseen" olotilaan (SiO2). Toinen sovellutus VRLA-akusta eli niin sanotusta suljetusta lyijyakusta on toteutus, jossa happo on imeytetty lasikuitumattoon (AGM). Tavalliseen lyijyakkuun verrattuna erona on VRLA:n suljettu rakenne. Lyijyakkujen energiatiheys on matala, mikä rajaa käyttömahdollisuuksia.
Suljettu lyijyakku, eli VRLA-akku (Valve Regulated Lead Acid) > Ominaisuudet

VRLA-akut soveltuvat käyttöön, jossa akku sijaitsee yleisissä tiloissa (ei tarvita erillistä akkuhuonetta). Lyijyakku on suosittu vaihtoehto, kun hinta halutaan pitää edullisena eikä akun paino tai tila ole rajoittava tekijä. VRLA:ta käytetään nykyisin esimerkiksi UPS:issä, pyörätuoleissa ja hätävalaistuksessa. VRLA-akku voidaan valmistaa joko niin sanottuna putkilevyakkuna tai ristikkolevyakkuna. Ristikkolevyakuissa levyjen välinen etäisyys on pieni, jolloin akun sisäinen resistanssi on alhainen. Nämä akut valmistetaan yleensä AGM-tekniikalla. VRLA-akut soveltuvatkin hyvin paikallisakkukäyttöön, koska niiden itsepurkautuminen on hidasta ja niitä voidaan pitää ylläpitolatauksella täysinä. Kylmässä VRLA ei anna kovin hyvin virtaa. AGM-akkujen etuina lyijyhyytelöakkuihin verrattaessa ovat halvempi hinta ja parempi virranantokyky lyhyillä purkauksilla. Lyijyhyytelöakut valmistetaan yleensä putkilevyrakenteisina, jolloin levyjen etäisyys toisistaan on isompi kuin AGM-akuissa. Putkirakenteiset hyytelöakut kestävätkin hyvin pitkäaikaista purkausta. Niiden etuina on pidempi elinikä eli enemmän purkaus-varausjaksoja kuin AGM-akuilla. Nykyisin lyijyhyytelöakkuja käytetään enimmäkseen syklisissä käytöissä, kuten pyörätuoleissa, siivouskoneissa ja trukeissa.
Suljettu lyijyakku, eli VRLA-akku (Valve Regulated Lead Acid) > Lataus ja käyttö

Lyijyakkujen latauslaitteiden ominaisuudet on määritelty standardissa DIN 41772.4. Trukkiakkujen yksinkertaisin latauslaite on niin sanotun Wa-käyrän mukainen laturi. Siinä latausvirta laskee lineaarisesti akkujännitteen noustessa. Latauslaitteen nimellisvirta määritellään akun nimellisjännitteen (2,0 V/k) arvolla. Kaasuuntumisjännitteellä (2,4 V/k) virran tulee olla 50 % nimellisarvostaan ja loppujännitteellä (2,65 V/k) noin 25 % nimellisarvostaan. W-käyrän mukaisen trukkiakkulaturin kokoselvennä on 80 % akun viiden tunnin purkausvirran arvosta. Paikallisakuille käytetään IU-laturia. Tällöin I kuvaa vakiovirtavaihetta (virtarajoitus) ja U vakiojännitevaihetta. Tyhjään tai vajaaseen akkuun latauslaite varaa nimellisvirtaaselvennä. Kun akun varaustila nousee, nousee samalla akun napajännite ja lataus siirtyy vakiojännitevaiheeseen. Tyhjän akun varaaminen 80–85 %:iin kapasiteetista kestää noin 5–8 tuntia, ja täysi varaus saavutetaan 24 tunnissa. VRLA sietää rajoitettua pikalatausta, kunhan akun kennojännite ei pääse nousemaan yli 2,4 V:n. VRLA-akkuja ei saisi koskaan ladata normaalilla auton akkulaturilla, joka on tarkoitettu avoimille lyijyakuille. AGM-akkua ei saa purkaa alle jännitetason 1,50 V/kenno, vaan se olisi syytä ladata aiemmin. Akun kestoikä voi olla jopa tuhansia syklejä purkamisten syvyydestä ja ympäristöolosuhteista riippuen.
Suljettu lyijyakku, eli VRLA-akku (Valve Regulated Lead Acid) > Säilytys

Lyijyakut tulee säilyttää aina täyteen varattuina viileässä paikassa. Tyhjäksi puretun akun levyt ovat peittyneet lyijysulfaattiin, joka on hyvä eriste. Normaalisti sulfaatin seassa on johtavia lyijy‑ tai lyijydioksidikiteitä. Pidempään säilytettynä sulfaattikiteet kuitenkin järjestäytyvät isoiksi rakeiksi. Tässä tilanteessa virta ei enää kulkeudu sulfaattiin eikä akku enää ota latausta vastaan (sulfatoituminen). Tyhjä akku voi myös jäätyä pakkasella, koska puretun lyijyakun elektrolyytti on lähes vettä.
Suljettu lyijyakku, eli VRLA-akku (Valve Regulated Lead Acid) > Ympäristöystävällisyys ja hävittäminen

Lyijy on myrkyllistä ja haitallista ympäristölle. Lyijyakut tulee toimittaa ongelmajätteiden keräyspisteeseen, josta ne päätyvät raaka-aineiden kierrätykseen.
Taulukko akkujen ominaisuuksista > Taulukon viitteet

Taulukon pitämiseksi pienenä sen otsikoissa ja osin sisällössä on käytetty lyhenteitä, joiden selitteet ovat alla:
a Nimellinen sähköparin jännite volteissa. Useimmat akut koostuvat useasta sarjassa olevasta sähköparista. Esimerkiksi auton 12 V:n akussa on 6 sähköparia, joista kukin antaa 2,0 V, joten kokonaisjännite on 12 volttia.
b Energiatiheys = energia/massa ja energia/tilavuus
d Latauksen/purkautumisen hyötysuhde (%)
e Energiayksikkö/kuluttajahinta (W·h/US$)
j Sallittu purkautumisaste, jotta on vielä ladattavissa
f Itsestään purkautumisen määrä (% kuukaudessa)
g Latauskertojen määrä
h Käyttöikä
i Geeli tai elektrolyyttimateriaali on absorboitunut lasikuituun.
k Pääasiallisia käyttökohteita
l "Raskas" ja "kevyt" viittaavat energiatiheyteen.
p Testituotannossa
q Ei voida varastoida lataamattomana
r Riippuu latausasteesta
t Lämpötilasta riippuvia ongelmia
x Latausongelmia: jos akku puretaan alle tietyn jännitetason, akkua ei mahdollisesti enää sen jälkeen pystytä lataamaan. Myös yliladattu akku tulee epävakaaksi ja voi räjähtää.
y 99 prosenttia lyijyakkujen lyijystä kierrätetään.
Vanhaa kirjallisuutta

Dr Strasser: Aus der Physik und Chemie des Bleiaccumulators (1912) (saksaksi)
Roloff, Max: Der Elektrische Akkumulator (1914) (saksaksi)
Turunen, W.: Akkumulaattorit (1913)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akut Wikimedia Commonsissa
Uusikaupunki.fi: Akkujen kunnossapito (Arkistoitu – Internet Archive)
Sanna Seppälä: Sähköautojen akkujen kemia, Metropolia Ammattikorkeakoulu, Insinöörityö, 13.1.2011 (pdf)
Käynnistysakku. 12 volttia, 50 ampeerituntia.
Ossian Reuter

Odert Ossian Reuter (17. syyskuuta 1844 Västanfjärd – 8. elokuuta 1908 Loviisa) oli suomalainen sanomalehtien toimittaja.
Ossian Reuterin vanhemmat olivat kappalainen Ernst Odert Reuter ja Aurora Augusta Avellan. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun lukiosta vuonna 1862, opiskeli luonnon- ja oikeustieteitä Helsingin yliopistossa ja työskenteli kaupunginviskaalina kotikaupungissaan Tammisaaressa vuosina 1875–1886.
Varsinaisen elämäntyönsä Reuter teki ruotsinkielisten sanomalehtien toimittajana. Hän oli päätoimittajana Ekenäs Notisbladissa vuosina 1883–1887, Tammerfors Aftonbladissa vuosina 1887–1890 ja Helsingfors Aftonbladissa vuosina 1893–1895. 1890-luvun alussa Reuter kuului Nya Pressenin toimitukseen. Vuonna 1898 hän siirtyi Loviisaan Östra Nylandin päätoimittajaksi hoitaen tehtävää kuolemaansa saakka.
Reuter oli innokas metsästäjä, kalastaja ja purjehtija. Hän työskenteli kalatalousneuvojana ja oli perustamassa Suomen Kalastusyhdistystä vuonna 1891. Reuter oli mukana myös ruotsinkielisessä kansanopistotoiminnassa.
Kirjailija Jonatan Reuter oli Ossian Reuterin veli.
Teoksia

Den finska skidan i arbetets och idrottens tjänst. Helsingfors: Söderström, 1893.
Hafsfisket på Sverges västkust samt Några ord om Finlands saltsjöfiske. Helsingfors: Svenska folkskolans vänner, 1889.
Konservering af fisk. Helsingfors: Vårt Land, 1898.
Några mindre beaktade saltsjöfiskar. Helsingfors: Vårt Land, 1898.
Om saltning och annan konservering af strömming . Helsingfors: Fiskeriföreningen i Finland, 1902.
Silakan suolaamisesta ja muunlaisesta säilyttämisestä. Suom. K. V. Puuska. Loviisa: Suomen kalastusyhdistys, 1902.
Parannettuja silakan säilyttämiskeinoja. Oulu: Oulun läänin talousseura, 1892.
Råd för sommargäster i skärgården jämte en kort handledning i fiske. Helsingfors: Holm, 1893.
Skildringar från Västra Nyland. Helsingfors: Svenska folkskolans vänner, 1891.
Nidarosin tuomiokirkko

Tuomiokirkon läntinen julkisivu.
Nidarosin tuomiokirkko (norj. Nidarosdom) on kirkkorakennus Trondheimin kaupungissa Norjassa. Sitä pidetään Norjan merkittävimpänä kirkkona, ja se on Pohjois-Euroopan suurimpia kirkkorakennuksia. Kirkko on Norjan evankelis-luterilaisen kirkon Nidarosin hiippakunnan pääkirkko. Rakennuksen tyylissä on sen pitkän rakennusvaiheen vuoksi nähtävillä romaanista ja goottilaista arkkitehtuuria.
Historia

Kirkkorakennuksen rakennustyöt käynnistettiin vuoden 1070 tienoilla, ja ne saatiin päätökseen noin vuonna 1300. Rakennus vaurioitui pahoin vuosien 1327 ja 1531 tulipaloissa. Vuonna 1708 rakennus paloi lähes kokonaan, ainoastaan kiviseinät jäivät jäljelle. Tulipalo raivosi kirkossa taas vuonna 1719 salaman iskettyä rakennukseen. Suuret kunnostus- ja uudelleenrakennustyöt aloitettiin kirkossa vuonna 1869. Niitä johti alun perin arkkitehti Heinrich Ernst Schirmer, loppuun ne saattoi Christian Christie. Työt saatiin virallisesti valmiiksi vuonna 2001.
Kirkon sininen siluetti on kuvattuna mustaa taustaa vasten norjalaisen black metalia soittavan Mayhem-yhtyeen vuonna 1994 julkaistun De Mysteriis Dom Sathanas-albumin kannessa. Lehdistölle antamassaan lausunnossa kahdeksasta Norjassa tapahtuneesta kirkon poltosta vastuun ottanut yhtyeen basisti Varg Vikernes kertoi suunnitelleensa levyn julkaisun aikaan kyseisen kirkon räjäyttämistä yhdessä yhtyetoverinsa Euronymouksen kanssa. Vikernes kuitenkin murhasi Euronymouksen ennen albumin julkaisua, eikä kirkon räjäyttämistä koskaan edes yritetty.
Aiheesta muualla

Verkkosivut
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nidarosin tuomiokirkko Wikimedia Commonsissa
Norjan evankelis-luterilaiset tuomiokirkot
Bergen
Bodø
Fredrikstad
Hamar
Kristiansand
Molde
Oslo
Stavanger
Tromssa
Trondheim
Tønsberg
John Savio

Savion omakuva
Savion puukaiverrus Ganda
John Andreas Savio (28. tammikuuta 1902 Bugøyfjord, Etelä-Varanki – 13. huhtikuuta 1938 Oslo) oli norjansaamelainen kuvataiteilija. Hänellä oli isänsä puolelta myös kveenijuuria. Hän on tunnettu erityisesti puupiirroksistaan.
Savio menetti vanhempansa kolmevuotiaana, jonka jälkeen hänen isovanhempansa kasvattivat hänet. Vuonna 1920 hän muutti Osloon opiskelemaan taidetta, mutta ei saanut koskaan tutkintoa valmiiksi. Hän sairastui myöhemmin tuberkuloosiin. Hän eli Oslossa vuoteen 1924 asti, jonka jälkeen hän muutti Finnmarkiin. Savio kuoli tuberkuloosiin huhtikuussa 1938.
Haltdalenin sauvakirkko

| Haltdalenin sauvakirkko Haltalen stavkirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2005.
Sijainti:  Trondheim, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Nidarosin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1100-luku
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Haltdalenin sauvakirkko (norj. Haltdalen stavkirke) on Trondheimin kunnassa Norjassa sijaitseva sauvakirkko 1100-luvulta. Jäätyään pois käytöstä vuonna 1881 se purettiin ja siirrettiin ensin Trondheimin tiedemuseoon, nykyisin se on esillä Trøndelagin kulttuurihistoriallisessa museossa.
Kuvia

Alttari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haltdalenin sauvakirkko Wikimedia Commonsissa
Jarmo Tuomisto

Jarmo Juhani Tuomisto (s. 9. kesäkuuta 1952 Kaarina) on suomalainen oikeustieteilijä ja Turun yliopiston siviilioikeuden emeritusprofessori.
Ura

Tuomisto valmistui Turun yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1973, oikeustieteen lisensiaatiksi vuonna 1976 ja oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1988. Hän sai varatuomarin arvon vuonna 1977.
Tuomisto on työskennellyt Turun yliopistossa siviilioikeuden assistenttina 1976–1988, yksityisoikeuden yliassistenttina 1989–1997, siviilioikeuden virkaa tekevänä professorina 1982, 1989 ja 1994–1996 sekä siviilioikeuden professorina 1998–2016. Vuonna 2006 hänet otettiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi.
Tuomisto on tutkinut esineoikeutta ja insolvenssioikeutta. Tuomiston yhdessä Janne Kaiston kanssa kirjoittama artikkeli Vakuuden peräyttämisestä erityisesti factoringin näkökulmasta palkittiin yhtenä parhaista vuonna 2018 Defensor Legis -aikakauskirjassa julkaistuista oikeustieteellisistä kirjoituksista.