Aleksandr Koltšak
Kukistuminen ja kuolema

Koltšakin alueella syntyi paikallista oppositiotoimintaa, ja kansainvälinen tuki heikkeni brittien alkaessa tukea enemmän valkoista kenraalia Anton Denikiniä.[lähde? ] Koltšak pakeni Omskista 12. marraskuuta 1919 mukanaan valkoisten edellisvuonna Kazanissa kaappaama Venäjän kultavaranto. Puna-armeija valtasi Omskin 14. marraskuuta kohtaamatta mainittavaa vastarintaa. Punaiset vangitsivat 38 000 sotilasta ja saivat haltuunsa sata tykkiä sekä suuret määrät ampumatarvikkeita. Kolme päivää myöhemmin kenraaliluutnantti Radola Gajdan johtamat Tšekkoslovakian legioonan sotilaat aloittivat Vladivostokissa Koltšakia vastaan suunnatun kapinan, joka tosin kukistettiin nopeasti.
Siperian rataa pitkin itään perääntynyt Koltšakin armeijan pääosa juuttui viikkokausiksi liikennesumaan Novonikolajevskissa, sillä paikallista rautatieasemaa hallussaan pitäneet tšekki- ja puolalaisjoukot eivät halunneet päästää valkoisten venäläisten junia läpi ennen kuin heidän omat miehistönkuljetusjunansa olivat lähteneet kaupungista. Osa Koltšakin armeijasta oli edelleen jumissa kaupungissa puna-armeijan vallatessa sen 14. joulukuuta. Koltšak pääsi jatkamaan matkaansa, mutta tšekit pysäyttivät hänen junansa uudelleen Krasnojarskissa.
Eräät valkoisen armeijan sotilaat aloittivat 23. joulukuuta tšekkijoukkojen hyväksynnällä kapinan Irkutskissa, johon Koltšak oli pyrkimässä. Kapinaa tukeneet paikalliset sosialistivallankumoukselliset ja menševikit ilmoittivat 4. tammikuuta 1920 perustaneensa ”poliittinen keskusta” -nimisen uuden hallinnon, joka julisti Koltšakin erotetuksi. Kuultuaan tästä Koltšak ilmoitti eroavansa, ja valkoisten ”ylimmän johtajan” asema siirtyi valtakunnan toisella puolella olleelle kenraali Denikinille. Lisäksi Koltšak ilmoitti siirtävänsä valtansa Taka-Baikalian alueella Tšitaa hallinneelle kasakka-atamaani Grigori Semjonoville ilmeisesti siinä toivossa, että tämä tulisi hänen avukseen.
Koltšak sopi, että Tšekkoslovakian legioona takaisi häntä kuljettavan junan ja kultavarannon turvallisuuden. Myös Siperiassa olleiden ympärysvaltojen interventiojoukkojen komentaja, ranskalainen kenraali Maurice Janin lupasi hänelle turvallisen pääsyn Britannian sotilasedustustoon. Koltšakin junan saapuessa 15. tammikuuta Irkutskiin tšekkirykmentti kuitenkin luovutti hänet, hänen pääministerinsä Viktor Pepeljajevin sekä kultavarannon kaupunkia hallinneille sosialistivallankumouksellisille. ”Poliittinen keskusta” oli ilmoittanut Koltšakin luovutuksen ehdoksi sille, että Tšekkoslovakian legioona päästettäisiin kaupungin läpi. Kuusi päivää myöhemmin Irkutskissa otti vallan bolševikkien johtama sotilaallinen vallankumouskomitea, johon kuului myös sosialistivallankumouksellisia ja menševikkejä. Komitea kuulusteli Koltšakia ja Pepeljajevia yli kaksi viikkoa, minä aikana Koltšak pysyi tyynenä ja kiisti syyllisyytensä.
Bolševikit suunnittelivat aluksi vievänsä Koltšakin vankina Moskovaan julkista oikeudenkäyntiä varten, mutta määräsivätkin lopulta hänet teloitettavaksi, jotta valkoiset eivät voisi vapauttaa häntä. Irkutskia lähestyikin lännestä perääntymismatkalla ollut kenraali Vladimir Kappelin komentama Koltšakin armeijan jälkijoukko, joka ei kuitenkaan yrittänyt vallata kaupunkia vaan jatkoi marssiaan sen ohi. Koltšak ja Pepeljajev ammuttiin aamulla 7. helmikuuta Angara- ja Ušakovka-jokien yhtymäkohdassa. Ruumiit upotettiin avantoon.
Koltšakin rakastajatar oli runoilija Anna Timirjova, jonka bolševikit myös vangitsivat.