stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Varieteen valot

| Varieteen valot> Luci del varietà |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Federico Fellini Alberto Lattuada
Käsikirjoittaja:  Federico Fellini Tullio Pinelli Alberto Lattuada
Tuottaja:  Federico Fellini Alberto Lattuada
Säveltäjä:  Felice Lattuada
Kuvaaja:  Otello Martelli
Leikkaaja:  Mario Bonotti
Tuotantosuunnittelija:  Aldo Buzzi
Pukusuunnittelija:  Aldo Buzzi
Pääosat:  Peppino De Filippo Giulietta Masina Carla Del Poggio Franca Valeri John Kitzmiller
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Capitolium
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  6. joulukuuta 1950 6. helmikuuta 1959 (Suomi)
Kesto:  97 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varieteen valot (ital. Luci del varietà) on italialainen elokuva vuodelta 1950, ja sen on ohjannut Federico Fellini yhteistyössä Alberto Lattuadan kanssa.
Elokuva aloitti Fellinin ohjaajanuran, mutta sen ohjaus, käsikirjoitus ja tuotanto syntyivät yhteistyössä Alberto Lattuadan kanssa. Sitä ennen Fellini oli työskennellyt lähinnä käsikirjoitusten parissa, joista erityisen muistettava on Roberto Rossellinin Rooma – avoin kaupunki. Lattuada taas oli uransa vakiinnuttanut kunnioitettu neorealististen elokuvien ja kirjojen pohjalta syntyneiden elokuvien ohjaaja. Elokuvan aiheen keksi Lattuadan vaimo Carla Del Poggio, joka oli haaveillut tanssijan urasta ennen kuin Vittorio De Sica houkutteli hänet ensimmäisen oman ohjaustyönsä (Maddalena, zero in condotta, 1940) tähdeksi.
Harva uskoi, että tästä elokuvasta tulisi yleisömenestys, ja siitä syystä sen tuotanto jouduttiin tekemään omilla rahoilla, säästetyillä ja lainatuilla. Lattuada, Del Poggio, Fellini ja hänen vaimonsa Giulietta Masina sijoittivat kaikki rahansa elokuvan tuotantoon, ja Lattuadan sisar Bianca sai palkattoman tuotannonjohtajan osan. Lattuadan isä, säveltäjä Felice Lattuada sai niin ikään ilmaiseksi tehdä musiikin elokuvaan. Kriitikot ylistivät elokuvan korkeaa taiteellista tasoa mutta kuten monet olivat epäilleet se ei vetänyt suurta yleisöä vaan tuotti valtavan taloudellisen tappion, ja velkojen maksamiseen meni vuosia. Lattuada kertoi myöhemmin, että hänen oli suorastaan pakko tehdä seuraavasta elokuvastaan (Anna, 1951) kaupallinen melodraama, jotta voisi jonkin verran lyhentää velkaansa.
Italian elokuvakriitikkojen liitto myönsi Giulietta Masinalle Nastro d’argento -palkinnon parhaasta sivuosasuorituksesta.lähde?
Juoni

Varieteen valot on haikeansävyinen tarina kiertueella kulkevasta kakkosluokan teatteriryhmästä. Näyttelijät, tanssijat ja muut esiintyjät ponnistelevat leipänsä eteen pienille yleisöille kaupunki kaupungin perään. Fellinin vaimon Giulietta Masinan esittämän uskollisen rakastajattaren Melinan harmiksi seurueen johtaja Checco rakastuu nuoreen tulokkaaseen Lilianaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peppino De Filippo  | … |  Checco Dal Monte    |
|  Carla Del Poggio  | … |  Liliana 'Lily' Antonelli    |
|  Giulietta Masina  | … |  Melina Amour    |
|  John Kitzmiller  | … |  trumpetisti Johnny    |
|  Dante Maggio  | … |  Remo    |
|  Checco Durante  | … |  teatterinomistaja   |
|  Gina Mascetti  | … |  Valeria del Sole    |
|  Giulio Calì  | … |  taikuri Edison Will    |
|  Silvio Bagolini  | … |  Bruno Antonini    |
|  Giacomo Furia  | … |  herttua   |
|  Mario De Angelis  | … |  maestro    |
|  Vanja Orico  | … |  mustalaislaulaja    |
|  Enrico Piergentili  | … |  Melinan isä   |
|  Renato Malavasi  | … |  hotellinomistaja    |
|  Joseph Falletta  | … |  Pistolero Bill (Joe Falletta)    |
Vastaanotto

Lexikon des Internationalen Films kirjoittaa, että elokuva viittaa ohjaajan ”myöhempiin mestariteoksiin”. Varieteen valot on sen mielestä ”terävästi havainnoiva, huumorilla ja myötätunnolla höystetty satiiri maaseutua kiertävän varieteen maailmasta.”
Ennio Flaiano arvostaa kirjoituksessaan vuodelta 1951 tekijöiden viileää suhtautumista elokuvan aiheen draamallisiin mahdollisuuksiin ja hiukan epäilevää asennetta seurueen tähtösiin. Hän kirjoittaa kritiikissään aikakauskirjassa Il mondo:
»Mielestäni yksi elokuvan ansioista on se piittaamattomuus, jota tekijät osoittavat kiehtovan aiheen dramaattisia mahdollisuuksia kohtaan, se epäilys, jolla he näihin tähtösiin suhtautuvat. Elokuvan lopulla pienessä kohtauksessa pääosan esittäjä seisoo puolialastomana näyttämöllä, kuten hän oli aina haaveillut, tervehtii lentosuukoin yleisöä ja liikuttuu kyynelliin suosionosoituksista, jotka kuohuvat hänen lävitseen. Se kiihkeä palvonta kruunaa havainnot hahmon suhtautumisesta menestyksen ja taiteen merkitykseen ja kohottaa tämän elokuvan (jossa kyllä on virheitäkin) poikkeukselliselle tasolle, ainakin keskitason yläpuolelle.»
Mikael Fränti tukeutuu Felliniin perehtyneeseen tutkijaan Peter Bondanellaa luonnehtiessaan, että Fellinin kolmesta ensimmäisestä elokuvasta, joista Varieteen valot on ensimmäinen, syntyy trilogia, jonka henkilöissä törmäävät yhteen illuusio ja konventio, sosiaalinen naamio ja aito persoonallisuus.
Aiheesta muualla

Varieteen valot Elonet.
Varieteen valot Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Varieteen valot AllMoviessa. (englanniksi)
Federico Fellinin ohjaamat elokuvat
| --- | --- |
1950-luku:  Varieteen valot (1950)  Valkoinen sheikki (1952)  Vetelehtijät (1953)  Avioliittotoimisto, jakso L'amore in città (1953)  La strada – Tie (1954)  Huijarit (1955)  Cabirian yöt (1957) 
1960-luku:  Ihana elämä (1960)  Tohtori Antonion kiusaukset, jakso elokuvassa Boccaccio '70 (1962)  8 ½ (1963)  Giulietta ja viettelykset (1965)  Toby Dammit, jakso elokuvassa Kolme askelta yöhön (1968)  Block-notes di un regista (1969)  Fellinin Satyricon (1969) 
1970-luku:  Klovnit – onnellisten maailma (1971)  Fellinin Rooma (1972)  Amarcord (1973)  Fellinin Casanova (1976)  Orkesteriharjoitus (1978) 
1980-luku:  Naisten kaupunki (1980)  Fellinin Laiva (1983)  Ginger ja Fred (1986)  Haastattelu (1987) 
1990-luku: La voce della luna (1990)
Lattuadan vaimo Carla Del Poggio oli elokuvan aiheen keksijä ja sai myös sen naispääosan. Keskimmäinen tanssijoista Del Poggion vasemmalla puolella on Sophia Loren, silloin Sofia Lazzaro.
Lughnasadh

| Lughnasadh |
| --- | --- |
 Lugh-jumalaa edustava maissinukke
Merkitys:  sadonkorjuun juhla
Vietetään:  1. elokuuta
Järjestämistiheys:  vuosittain
Lughnasadh on gaelien perinteinen juhlapäivä, jota vietetään 1. elokuuta. Nykyään muun muassa wiccalaiset viettävät juhlaa ”ensimmäisen sadonkorjuun juhlana”, elojuhlana.
Irlantilaisissa kertomuksissa Lughnasadh on alkujaan valon jumala Lughin juhla, jonka hän järjesti edesmenneen ottoäitinsä Tailtiun muistoksi. Tailtiu oli raivannut maasta hedelmällistä peltoa Irlannissa niin kovasti, että hän uuvutti itsensä ja menehtyi. Juhlan aikaan solmittiin avioliittoja, kisailtiin ja suoritettiin uskonnollisia menoja.
Mabon

| Mabon |
| --- | --- |

Merkitys:  syyspäiväntasauksen ja menneen vuoden muistelun juhla
Vietetään:  20.–23. syyskuuta
Järjestämistiheys:  vuosittain
Mabon eli syyspäiväntasausjuhla (myös Sadonkorjuujuhla tai Keräilyn juhla) on uuspakanoiden kiitollisuudentäyteinen juhla maan antimista. Se on myös tunnustus siitä, kuinka tärkeää on jakaa niitä, jotta Jumalatar ja Jumalat suovat siunaustaan tulevina talvikuukausina. Mabon-nimityksen kehitti Aidan Kelly noin vuonna 1970 viitaten Mabon ap Modroniin, hahmoon walesilaisessa mytologiassa. Uusdruidit käyttävät juhlasta nimitystä Alban Elfed.
Albert Enckell

Albert Richard Enckell (16. kesäkuuta 1883 Pietari – 22. toukokuuta 1964 Kauniainen) oli suomalainen diplomi-insinööri ja liikemies.
Perhe

Enckellin vanhemmat olivat Venäjän armeijassa palvellut jalkaväenkenraali Carl Enckell ja pietarilaisen vaatetehtailijan tytär Helène Natalia Bronikowsky. Enckellin isoisä oli päätullijohtokunnan ylitirehtööri Carl Gustaf Enckell. Enckellin veljiä olivat ulkoministeri Carl Enckell, kenraaliluutnantti Oscar Enckell ja ruotsintaja Arvid Enckell. Hänen puolisonaan oli vuodesta 1923 Eugénie Varpasaari.
Ura

Enckell kävi neljä vuotta isänsä johtamaa Haminan kadettikoulua mutta luopui tavoittelemastaan upseerinurasta ensimmäisen sortokauden alettua ja suoritti sen sijaan ylioppilastutkinnon vuonna 1899. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja suoritti insinööritutkinnon Dresdenin teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1905. Enckell työskenteli vuosina 1905–1911 Kone ja Silta -yhtiössä lämpötekniikkaan erikoistuneena insinöörinä. Oltuaan vuoden Suomen Höyrykattilayhdistyksen palveluksessa hän toimi vuodesta 1912 useiden suomalaisten teollisuusyritysten edustajana Pietarissa. Hän oli myös tilanomistaja Venäjällä mutta palasi Suomeen vallankumouksen puhjettua vuonna 1917.
Enckell kuului koneteollisuuden edustajana Pietarissa syksyllä 1918 perustettuun Suomalaiseen väliaikaiseen taloudelliseen komiteaan, jonka oli tarkoitus pelastaa Neuvosto-Venäjälle jäänyttä suomalaista omaisuutta vaihtamalla sitä Suomeen jääneeseen venäläiseen omaisuuteen. Hän oli samoihin aikoihin myös Venäjän-kauppaa käsitelleen keskuskauppakamarin komitean ja valtioneuvoston komission sihteeri. Lisäksi hän oli vuoden 1920 Rajajoen aseleponeuvotteluissa Suomen valtuuskunnan jäsen ja sihteeri. Tarton rauhan tultua voimaan Enckell oli jonkin aikaa Suomen virallisena edustajana Pietarissa ja johti siellä vuodesta 1921 evakuoimiskomiteaa, joka auttoi Suomen kansalaisia poistumaan Venäjältä. Hän hoiti samalla Pelastusarmeijan ja Helsingin yliopiston Venäjälle kohdistamaa avustustoimintaa. Syksystä 1921 alkaen hän edusti Suomea Pietarissa toimineessa kauppavaltuuskunnassa mutta palasi Suomeen vuonna 1923, kun kauppasuhteet oli saatu järjestettyä ja suomalaisten evakuointi pääosin hoidettua.
Sittemmin Enckell oli Oy Transbaltic ab:n insinööri, osaomistaja ja vahva mies. Yhtiö harjoitti asekauppaa ja edusti Alankomaissa toiminutta Saksan merivomien peiteyhtiötä Ingenieurskantoor voor Scheepsbouwia Suomessa. Transbalticia itseäänkin on kutsuttu bulvaaniyhtiöksi, jonka kautta saksalaiset Willi Daugs ja Otto Ehrich järjestivät omistuksiaan Suomen aseteollisuudessa. Enckell kuului heidän omistamansa asetehdas Oy Tikkakoski Ab:n johtokuntaan. Hän teki myös vuodesta 1925 liikematkoja Neuvostoliittoon ja edusti vuodesta 1930 toiseen maailmansotaan saakka Suomen suuria konepajateollisuusyhtiöitä siellä.
Jatkosodan jälkeen Enckell osallistui Suomi–Neuvostoliitto-Seuran perustamiseen ja kuului vuodesta 1944 sen keskusjohtokuntaan. Hän oli myös Suomalais-Neuvostoliittolaisen kauppakamariyhdistyksen perustajajäsen ja vuodesta 1946 sen puhemiehistön jäsen.
Keräilijänä ja lahjoittajana

Enckell keräsi merkittävän taide- ja antiikkiesinekokoelman, johon hän hankki teoksia muun muassa Pietarista. Hän testamenttasi Suomen kansallismuseolle sekä kokoelmansa että rahaa, jolla hankittiin niin sanottu Monrepos-kokoelma. Hänen lahjoitusvaroistaan muodostetulla Eugenie ja Albert Enckellin rahastolla kartutetaan edelleen Kansallismuseon kokoelmia. Vanhan kirjallisuuden kokoelmansa Enckell lahjoitti Helsingin yliopiston kirjastolle ja Museovirastolle. Hän harrasti myös valokuvausta, ja hänen valokuvakokoelmansa on Museoviraston historian kuva-arkistossa.
Andraž Šporar

Andraž Šporar vuonna 2021.
Andraž Šporar (s. 27. helmikuuta 1994 Ljubljana) on slovenialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Kreikan Superliigassa pelaavaa Panathinaikosia ja on aiemmin pelannut kotimaansa lisäksi Sveitsissä, Saksassa, Slovakiassa, Portugalissa ja Englannissa.
Šporar oli kaudella 2015–2016 Slovenian liigan paras maalintekijä, vaikka hän siirtyi kesken kauden Sveitsiin, ja kaudella 2018–2019 Slovakian liigan paras maalintekijä. Hän on pelannut Slovenian A-maajoukkueessa marraskuusta 2016 alkaen 61 A-maaottelua ja tehnyt niissä 12 maalia. Hän pelasi EM-kilpailuissa 2024 avauskokoonpanossa joukkueensa kaikki neljä ottelua.
Tiirismaa

Vuonna 1988 uusittu Tiirismaan televisio- ja radiomasto (12.5.2005)
Televisio- ja radiomasto lähikuvassa (4.2.2006)
Tiirismaa eli Tiirismäki on Päijät-Hämeen korkein mäki, joka sijaitsee Hollolassa, noin seitsemän kilometrin päässä Lahdesta länteen. Mäen korkeus on 223 metriä merenpinnasta.
Geologinen muodostuma

Tiirismaa on jäänne muinaisesta Svekofennidien vuoristosta, ja se on säilynyt verrattain korkeana maaston runsaan kvartsiittipitoisuuden vuoksi.
Tiirismaan alue kokonaisuutena muodostuu Messilän kartanon alueella olevasta Kartanonmäestä, Hakalaukunmäestä ja Tiirismäestä. Tiirismaa on suurehko ja miltei asumaton alue, joskin luonnonsuojelualueeseen liittyvän Iso-Tiilijärven pohjoisrannallakin on vapaa-ajan asuntoja. Iso-Tiilijärvi rajoittuu etelässä Tiilikankaan asuinalueeseen.lähde?
Tiirismaata on kutsuttu myös Messiläksi siksi, että Messilän kartanon vaikutus on ulottunut myös Tiirismaalle. Nykyään Messiläksi kutsutaan Messiläntien eteläpuolista osaa ja sen Messilän puoleista päätä venerantoineen ja leirintäalueineen, kun taas tien pohjoispuolinen osa on jo Tiirismaata.lähde tarkemmin?
Tiirismaalla on Natura 2000 -ohjelmaan kuuluva Tiirismaan luonnonsuojelualue.lähde?
Tiirismaalla oli 1960-luvulta asti laskettelukeskus, joka kilpaili läheisen Messilän laskettelukeskuksen kanssa. Se kuitenkin lakkautettiin kannattamattomana vuonna 1996. Tiirismaalla on ollut aikaisemmin Messilän kartanosta nykyisiä laskettelumäkiä korkeampi Tiirismaan hiihtokeskuksen mäki, joka etäisenä on jätetty luonnontilaan ja kasvanut umpeen pensasmaista puuta.
Tiirismaan radio- ja televisiomasto

Tiirismaalla Televisiotien jatkeen, Arvi Hauvosen tien päässä, on 327 metriä korkea Digita Oy:n lähetysmasto, jonka kautta lähetetään Päijät-Hämeessä radio- ja televisiolähetykset. Masto jakaa Suomen korkeimman rakennelman tittelin Haapaveden maston kanssa. Tiirismaalta lähetetään myös Lahden radiolähetykset.
Maston rakentaminen aloitettiin 1966 alussa. Sen peruskivi muurattiin 27. toukokuuta 1966, ja Tiirismaan radioaseman harjannostajaisia vietettiin 11. elokuuta 1966. Kolmikerroksinen radioasemarakennus valmistui lokakuussa 1966. Ensimmäinen radio- ja tv-masto oli 302 metrin korkuinen, ja sen tuotti Rauma-Repolan Porin tehdas. Mastossa oli ohjelmansiirtolinkkiantenneja ja 280 metrin korkeudessa television ykköskanavan antenni. Kakkoskanavan antenni oli mastonjatkeessa noin 20 metrin matkalla. Radio- ja televioaseman koelähetykset alkoivat 20. helmikuuta 1967 sekä radion rinnakkaisohjelmaa lähettävän ULA-II:n lähetykset 6. maaliskuuta 1967 ja yleisohjelmaa lähettävän ULA-I:n 21. maaliskuuta 1967. Television kakkosohjelman lähetykset alkoivat runsaat viisi vuotta myöhemmin syksyllä 1972. Masto uudistettiin vuonna 1988. lähde?
Tiirismaalla on kaksitoista lähetintä:
| Nimi | RDS | Taajuus (MHz) | Teho (W) |
| --- | --- | --- | --- |
| Radio Classic | Classic | 107,4 | 1 000 |
| Loop | LOOP | 102,4 | 3 000 |
| Radio Patmos |  | 100,0 | 100 |
| Radio Dei |  | 106,4 | 1 000 |
| Radio Nova | Nova | 89,7 | 1 000 |
| Radio Rock | RockK | 94,2 | 1 000 |
| Radio Suomipop | Suomipop | 104,4 | 50 000 |
| Yle Puhe | Yle Puhe | 90,5 | 5 000 |
| Yle Radio 1 | Yle Yksi | 93,2 | 50 000 |
| Yle Radio Suomi | Ylelahti | 97,9 | 50 000 |
| Yle Vega | Ylevega | 100,6 | 50 000 |
| YleX | YleX | 95,5 | 50 000 |
Lähde:  Kahdentoista lähettimen yhteinen lähetysteho on 262,5 kilowattia.
Kaikki oikein

| Kaikki oikein |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Lenka Hellstedt
Käsikirjoittaja:  Lenka Hellstedt Jenny Dahlström
Perustuu:  Anna-Leena Härkösen romaaniin Kaikki oikein
Tuottaja:   Rimbo Salomaa  Markus Selin  Jukka Helle 
Säveltäjä:  Timo Hietala
Kuvaaja:  Robert Nordström
Leikkaaja:  Markus Leppälä
Lavastaja:  Saara Joro
Pääosat:  Antti Luusuaniemi Elsa Saisio
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Solar Films
Levittäjä:  Nordisk Film
Ensi-ilta:  12. tammikuuta 2018
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Katsojat:  74 635
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaikki oikein on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut suomalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Lenka Hellstedt. Se perustuu Anna-Leena Härkösen samannimiseen romaaniin vuodelta 2014.
Elokuva kertoo suomalaisesta pariskunnasta, joka voittaa lotossa. Elokuvan pääosissa näyttelevät Antti Luusuaniemi ja Elsa Saisio. Muissa rooleissa ovat muun muassa Jenni Kokander, Malla Malmivaara, Pirjo Lonka, Lotta Lindroos, Ylermi Rajamaa, Kristiina Halttu, Timo Lavikainen, Pamela Tola, Juha Muje, Sinikka Sokka ja Aksa Korttila.
Elokuva sai ensi-iltansa 12. tammikuuta 2018
Arvosteluja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Episodi Milla Olkkonen: 
Film-O-Holic.com Juha Rosenqvist: 
Helsingin Sanomat Leena Virtanen: 
Hufvudstadsbladet Krister Uggeldahl: 
Iltalehti Juho Rissanen: 
Ilta-Sanomat Taneli Topelius:
Minecraft-elokuva

| Minecraft-elokuva> A Minecraft Movie |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Jared Hess
Käsikirjoittaja:   Adam Nee  Aaron Nee 
Perustuu:  Minecraft-videopeli
Tuottaja:   Roy Lee  Jon Berg  Mary Parent  Cale Boyter  Jason Momoa  Jill Messick  Lydia Winters  Vu Bui  Torfi Frans Olafsson 
Säveltäjä:  Mark Mothersbaugh
Kuvaaja:  Enrique Chediak
Tuotantosuunnittelija:  Grant Major
Pääosat:   Jack Black  Jason Momoa  Danielle Brooks  Emma Myers  Jennifer Coolidge  Kate McKinnon  Jemaine Clement 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat  Ruotsi
Tuotantoyhtiö:   Legendary Pictures  Mojang Studios  Vertigo Entertainment  Domain Entertainment  On the Roam 
Levittäjä:  Warner Bros. Pictures
Ensi-ilta:   2025-4-44. huhtikuuta 2025 (Yhdysvallat ja Suomi)  
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Minecraft-elokuva (engl. A Minecraft Movie) on tuleva ruotsalais-yhdysvaltalainen elokuva, joka perustuu Minecraft-videopeliin. Sillä on ollut useita nimettyjä ohjaajia, ja projekti oli pitkään tuotantolimbossa, ennen kuin eteni valmiiksi. Elokuvan ohjaaja on Jared Hess.
Aiemmin elokuvan ohjaajaksi oli nimetty Elämää Philadelphiassa -televisiosarjan luojajäsen Rob McElhenny, ja sitä ennen Yö museossa -elokuvista tunnettu Shawn Levy. He molemmat kuitenkin jättivät projektin.
Elokuvan päärooleissa nähdään Jason Momoa ja Jack Black. Muissa rooleissa ovat ainakin Kate McKinnon, Jennifer Coolidge, Danielle Brooks ja Jemaine Clement. Vuonna 2024 ilmoitettiin, että elokuvan ensi-ilta on 4. huhtikuuta 2025. Elokuvan kuvaukset päättyivät 12. huhtikuuta 2024.
Näyttelijät

| Alkuperäinen näyttelijä | Rooli |
| --- | --- |
Jack Black: Steve
Jason Momoa: Garrett Garrison
Danielle Brooks: Dawn
Emma Myers: Natalie
Sebastian Eugene Hansen: Henry
Jennifer Coolidge: 
Kate McKinnon: 
Jemaine Clement: 
Matt Berry:
Aiheesta muualla

Minecraft Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Valko-Venäjän presidentinvaalit 2020

Valko-Venäjän presidentinvaalit 2020 järjestettiin vuoden 2020 elokuussa. Vaalit voitti maan pitkäaikainen presidentti Aljaksandr Lukašenka, joka astui kuudennelle kaudelleen. Vaaleja on kritisoitu laajasti, ja tuloksia epäillään manipuloiduiksi, sillä suurimpia oppositioehdokkaita estettiin astumasta ehdolle ja riippumattomia vaalitarkkailijoita ei päästetty seuraamaan vaaleja.
Vaalitulosten julkaisemisen jälkeen maassa puhkesi laajoja mielenosoituksia, joissa pidätettiin satoja, ehkä tuhansia ihmisiä, loukkaantuneita on satoja, joukossa poliiseja. Yksi mielenosoittaja kuoli.
Opposition ehdokas Svjatlana Tsihanouskaja sai 10,12 prosenttia äänistä. Hän pakeni heti tulosten julkistamisen jälkeen Liettuaan. Hän ilmoitti, ettei ole halukas asettumaan ehdolle presidentinvaaleissa tulevaisuudessa.
Opposition mielenosoitukset jatkuivat viikkoja.
Tulokset

Taulukossa on esitetty Valko-Venäjän hallinnon julkaisemat viralliset tulokset.
| Ehdokas | Äänimäärä | Äänimäärä |
| --- | --- | --- |
| Aljaksandr Lukašenka | 4 661 075 | 80,10 % |
| Svjatlana Tsihanouskaja | 588 622 | 10,12 % |
| Hanna Kanapatskaja | 97 489 | 1,67 % |
| Andrej Dzmitryjeu | 70 671 | 1,20 % |
| Sjarhei Tšeratšen | 66 613 | 1,14 % |
| Ei kukaan ehdokkaista | 267 360 | 4,59 % |
Hyväksytyt äänet: 5 749 460
Tyhjät tai hylätyt äänet: 69 505
| Ääniä yhteensä (äänestysprosentti) | 5 818 965 | 84,17 % |
Galleria

Presidentinvaaleista muistuttava tienvarsimainos
Äänestäjien jono Valko-Venäjän Moskovan suurlähetystön edustalla.
Vaaleissa käytetty äänestyslipuke, johon on merkitty ääni Svjatlana Tsih’anouskajalle
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valko-Venäjän presidentinvaalit 2020 Wikimedia Commonsissa
Kaija Juurikkala

| Kaija Juurikkala |
| --- | --- |
 Kaija Juurikkala toukokuussa 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. marraskuuta 1959 (ikä 65)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Rosa Was Here (1994)  Kyytiä Moosekselle (2001)  Enkeleitä ja pikkupiruja (1998)  Laura (2002)
Palkinnot
 Risto Jarva -palkinto (1994)  Vantaan kulttuuripalkinto (2000)  Matti Pellonpää -palkinto (2001)  Elokuvataiteen valtionpalkinto (2003) 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Kaija Juurikkala (s. 20. marraskuuta 1959) on suomalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän on valmistunut taiteen maisteriksi Taideteollisen korkeakoulun elokuvaohjaajalinjalta vuonna 1997. Juurikkala on ohjannut etupäässä nuorille suunnattuja elokuvia.
Rosa Was Here (1994) on puolipitkä fiktioelokuva maailmasta, jossa kaikki aikuiset yhtäkkiä katoavat. Juurikkala on ohjannut myös kaksi pitkää elokuvaa. Kyytiä Moosekselle (2001) pohjautuu Raamatun kymmeneen käskyyn. Se koostuu kymmenestä eri tarinasta, jotka 12–15-vuotiaat nuoret ympäri Suomea olivat improvisoineet. Valo (2005) on Aleksanteri Ahola-Valon päiväkirjoihin ja Juurikkalan alkuperäistarinaan pohjautuva elokuva, jonka varsinaisesta käsikirjoituksesta vastasi Markku Flink.
Juurikkala on ohjannut myös koulumaailmaan sijoittuvat televisiosarjat Enkeleitä ja pikkupiruja (1998) sekä Laura (2002). Juurikkalalta on ilmestynyt omaelämäkerrallinen teos Varjojen taika – matka edelliseen elämään (2011), jossa hän kertoo uskostaan tuonpuoleiseen maailmaan. Vuonna 2014 häneltä ilmestyi Äitikirja, jossa hän kertoo roolistaan omia ja kasvattilapsia sisältäneen uusperheen äitinä.
Vuonna 2000 Juurikkalalle myönnettiin Vantaan kulttuuripalkinto. Vuonna 2003 Juurikkala palkittiin elokuvataiteen valtionpalkinnolla ja vuonna 2005 Unicefin Lasten oikeuksien vaikuttaja -palkinnolla.
Yksityiselämä

Juurikkala on naimisissa Juha "Juuso" Juurikkalan kanssa. Aiemmin hän oli naimisissa SAK:n entisen työ- ja elinkeinojohtajan Matti Tukiaisen kanssa. Juurikkalalla on kaksi 1980-luvulla syntynyttä poikaa ja vuonna 2003 syntynyt tytär. Juurikkalan poika Oskari Juurikkala on toiminut perussuomalaisten talouspoliittisena neuvonantajana ja Timo Soinin avustajana ja kuuluu katoliseen Opus Dei -järjestöön. Toinen hänen pojistaan on valokuvaaja ja musiikkivideo-ohjaaja Ville Juurikkala. Kaija Juurikkala sai vuonna 2017 aivoverenvuodon ja aivoinfarktin ja menetti puhe- ja liikuntakykynsä. Elokuusta 2019 lähtien hän on asunut palvelutalossa ja on vähitellen toipumassa.
Aiheesta muualla

Kaija Juurikkala Like. Viitattu 20.4.2019.
Nurminen, Kirsi-Marja: Kaija Juurikkala: Rakasta ensin itseäsi. Perhehoito, 2014, nro 4, s. 14–18.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 20.4.2019. Arkistoitu 20.4.2019.
Björkman, Irina: Ohjaaja ja sijaisäiti Kaija Juurikkala: "Elämä on hyväksyttävä virheineen" ET–lehti. 3.3.2017. Viitattu 20.4.2019.
| n k Kaija Juurikkala |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Kyytiä Moosekselle (2001)  Valo (2005) 
TV-elokuvat ja -sarjat (ohjaus):  Levottomat jalat (1997)  Enkeleitä ja pikkupiruja (1998)  Mädchengeschichten (1998)  Laura (2002)  Sänky (2002-2003)  Maleena (2008) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  52 kilometriä Kuhmosta mehtään (1999)  Unelma onnesta (2000)  Villi katse (2006)  Elämänpolulla (2008) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Kun tahtoo (1990)  Rosa Was Here (1994)  Punainen vaate (1994)  13. kesä (1995)  Merkki (1995) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet