stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Morfologia

Morfologia (Muoto-oppi) · Syntaksi (Lauseoppi)
Oikeinkirjoitus · Fonetiikka (Ääntöoppi)
Fonologia (Äänneoppi)
Stilistiikka · Pragmatiikka
Dialektologia · Leksikologia
Historiallis-vertaileva kielitiede
Semantiikka
Kielifilosofia
Kielihistoria
Neurolingvistiikka
Psykolingvistiikka
Sosiolingvistiikka
Kieliteknologia
Käännöstiede
Diskurssianalyysi
Morfologia eli muoto-oppi tutkii sanojen muodostusta kielen pienimmistä merkitysyksiköistä, joita kutsutaan morfeemeiksi. Morfofonologia puolestaan on morfologian yhteys äänneoppiin eli fonologiaan. Morfeemien keskinäistä järjestystä tutkii morfotaksi.
Rakenne

Lausekerakenne on usein suppea kielissä, joissa on laaja morfologia, samoin päinvastoin. Esimerkiksi suomessa morfologia on laaja ja sillä ilmaistaan asioita, joita vähemmän morfologisissa kielissä ilmaistaan lausekerakenteen avulla.
Kielet on perinteisesti jaettu neljään morfologiseen perustyyppiin: isoloiviin, agglutinoiviin, fuusioiviin ja polysynteettisiin. Isoloivissa kielissä kuten vietnamissa sanat eivät juurikaan taivu tai ne eivät taivu laisinkaan. Agglutinoivissa kielissä morfeemit asettuvat peräkkäin niin, että ne on melko helppo erottaa toisistaan, kuten turkissa. Fuusioivissa kielissä tapahtuu vartalonsisäisiä äännevaihteluita ja sama morfeemi voi kantaa useampia merkityksiä, jolloin niiden erottaminen toisistaan on vaikeaa. Esimerkiksi saksan ja ruotsin vahvojen verbien imperfekti muodostuu sanavartalon vokaalia vaihtamalla. Polysynteettisille kielille on tyypillistä, että yksittäiset sanat voivat olla muiden kielten lauseiden mittaisia. Tällainen kieli on esimerkiksi grönlanti.
Jos sanan morfeemirakenne ja kieliopillinen tai semanttinen rakenne vastaavat toisiaan, kyseessä on luonnollinen morfologia. Päinvastainen tapaus on opaakki eli läpinäkymätön morfologia, joka syntyy äänteenmuutoksista. Opaakkia morfologiaa edustavat suomen kielessä esimerkiksi taivutusmuodot lasna, läksi ja tuta, jotka ovat korvautuneet tunnistettavammilla muodoilla lapsena, lähti ja tuntea.
Morfologisissa rakenteissa, kuten syntaksissakin, esiintyy rinnastus- ja alistussuhteita. Konstruktio perii piirteen jonkin piirteen kannalta hallitsevalta jäseneltään ja on täten alistussuhteessa. Esimerkiksi lausekkeelle olen kirjoittanut luku ja persoona periytyvät pääsanalta olen, joka puolestaan perii ne päätteeltä /n/.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Morfologia Wikimedia Commonsissa
7 World Trade Center

| Seven World Trade Center   7 World Trade Center |
| --- | --- |
 7 World Trade Center nähtynä kaakosta.
Tiedot
Sijainti:  250 Greenwich Street New York City, New York, Yhdysvallat
Rakennettu:  2002–2006
Käyttötarkoitus:  toimisto
Tila:  valmis
Yritykset
Arkkitehti:  David Childs (SOM)
Insinööri:  WSP Cantor Seinuk
Kehittäjä:  Silverstein Properties Inc.
Tekniset tiedot
Kerroksia:  52
Kerrospinta-ala:  158 000 m²
Korkeus
Kattokorkeus:  226 m
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Alkuperäinen WTC 7 (kuva vuodelta 1992).
7 World Trade Center tai WTC 7 (myös Seven World Trade Center) on New Yorkin Manhattanilla sijaitseva toimistorakennus. WTC 7 on osa New Yorkin uutta World Trade Center -aluetta. Ensimmäinen WTC 7 oli teräsrunkoinen 47-kerroksinen rakennus, joka valmistui maaliskuussa 1987.
Alkuperäisessä rakennuksessa oli muun muassa CIA:n Yhdysvaltain puolustusministeriön, rahoitustarkastuksen ja veroviraston toimintoja. Rakennus sijaitsi noin 110 metrin päässä syyskuun 11. päivän iskuissa tuhoutuneista kaksoistorneista. Marraskuussa 2008 NIST julkaisi raporttinsa, jonka mukaan rakennus tuhoutui tulipaloista alkunsa saaneesta ketjureaktiosta, joka johti rakennuksen sortumiseen.
National Institute of Standards and Technology (NIST) tutki tapauksen ja julkaisi vuonna 2008 raportin, jossa todettiin, että WTC 7 sortui pääasiassa tulipalojen aiheuttamien rakenteellisten vaurioiden vuoksi. Tulipalot aiheuttivat teräsrakenteiden laajenemisen, joka johti lopulta kantavien rakenteiden pettämiseen. Erityisesti kerrosten välisten tukipalkkien pettäminen johti progressiiviseen romahdukseen, jossa koko rakennus sortui lähes vapaapudotuksen nopeudella. NIST raportti hylkäsi teoriat räjähteistä tai muista tahallisista toimenpiteistä sortumisen syynä ja korosti tulipalojen ja vaurioiden yhteisvaikutusta pääasiallisena syynä WTC 7 romahdukseen.
11. syyskuuta 2001 WTC-rakennuksista sortui kokonaan kolme: WTC 7, WTC 1 ja WTC 2, joista kahteen jälkimmäiseen osui lentokone. Samalla myös WTC 3 vaurioitui pahoin, kun sortuneet pilvenpiirtäjät kaatuivat rakennuksen päälle, ja WTC 6:ssa roihusi tulipalo. Nämä rakennukset eivät kuitenkaan romahtaneet täysin.
Tuhoutuneen WTC 7 -tornin tilalle valmistui uusi WTC 7 vuonna 2006. Rakennuksen on suunnitellut yhdysvaltalainen arkkitehtitoimisto Skidmore, Owings and Merrill.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 7 World Trade Center Wikimedia Commonsissa
Kirja:Syyskuun 11. päivän iskut
Kirjat ovat artikkelikokoelmia, jotka voidaan tulostaa tai ostaa painettuna kirjana.
Kuvasarja alueelta
World Trade Center New York
| --- | --- |
Alkuperäinen (1970–2001):  One World Trade Center (Pohjoistorni)  Two World Trade Center (Etelätorni)  Marriott World Trade Center  Four World Trade Center  Five World Trade Center  Six World Trade Center  Seven World Trade Center  The Mall at the World Trade Center  Windows on the World  Top of the World Trade Center Observatories 
Uusi (2001–):  One World Trade Center (Freedom Tower)  Two World Trade Center  Three World Trade Center  Four World Trade Center  Five World Trade Center  Seven World Trade Center  National September 11 Memorial & Museum 
Henkilöitä:  Austin Joseph Tobin  Minoru Yamasaki  Larry Silverstein  Daniel Libeskind  David Childs  Norman Foster  Richard Rogers  Fumihiko Maki 
Terrori-iskut:  World Trade Centerin pommi-isku 1993  Syyskuun 11. päivän iskut 
Aiheeseen liittyvää:  World Trade Centerin alue  Lower Manhattan  International Freedom Center  USS New York (LPD-21)  Lower Manhattan Development Corporation  Port Authority of New York and New Jersey  The Sphere
Novgorodin tasavalta

Novgorodin tasavalta (ven. Новгородская республика, Novgorodskaja respublika; kirkkoslaaviksi Новгородская земьля, Novgorodskaja zemlja, ’Novgorodinmaa’) oli Novgorodin kaupungin ympärille kasvanut valtio keskiajalla vuosina 1136–1478 suunnilleen Narvajoelta Uralille ja Väinäjoelta Vienanmerelle.
Historia

Kiovan ja Novgorodin yhteinen historia vuosina 882–1136 on pääosin artikkeleissa Kiovan Venäjä ja Venäjän historia.
Paimentolaisheimojen rauhoittuminen, Bysantin ja kasaarien vallan vakiintuminen Mustanmeren lähialueella sekä Itämeren kaupan kasvu lisäsivät slaavilaisten heimojen taloudellista aktiivisuutta ja yhteistoimintaa. Kiovaan ja Smolenskiin syntyi hallinnollisia keskuksia. Olhavan alajuoksulle syntyi 700-luvulla suomensukuisen asutuksen keskelle Vanhan Laatokan (Staraja Ladoga) kauppapaikka. Olhavan yläjuoksulle, Ilmajärven lähelle, syntyi pian toinen kauppapaikka, joka sai nimekseen Novgorod.
Etelässä oli 800-luvun puolivälissä rauhatonta, kun unkarilaiset olivat siirtyneet pakoon paimentolaisheimoja Volgan ja Etelä-Uralin välisiltä aroilta Donin seudulle. Heitä seurasivat ryöstelevät petsenegit. Slaavien talousyhteydet etelään heikentyivät. Pohjoisesta saapuneet viikingit hyödynsivät slaavien epätoivoa ja uusia kiistoja ja ottivat vallan tärkeimmissä paikoissa. Näin syntyi Venäjän valtio.
Nestorin kronikan mukaan ruhtinas Rurik perusti 800-luvulla Novgorodin ruhtinaskunnan. 2010-luvun vallitsevan käsityksen mukaan vanha kaupunki ja Rurikin hallituspaikka oli Rurikinlinnan kohdalla, kaksi kilometriä nykykaupungin keskustasta etelään. 900-luvulla kaupunki siirrettiin uuteen paikkaan ja nimettiin ”uudeksi kaupungiksi”, Novgorodiksi.
Rurikin kuoltua Novgorodissa vuonna 879 hänen poikansa Igor oli vielä alaikäinen, joten vallan sai väliaikaisesti Oleg (879–912). Hän laajensi Novgorodin valtapiiriä ja vuonna 882 murhautti Kiovaa hallinneet viikingit Askoldin ja Dirin. Kiovasta tuli sen jälkeen varhaisen Venäjän pääkaupunki ja Novgorodista uuden valtion toiseksi tärkein keskus.
Historia > Kiovan Rusin yhteydessä (882–1136)

Kiovan Rusin historiassa Vladimir Suuren (980–1015) kääntyminen kristinuskoon merkitsi suurta käännettä. Kristinuskosta tuli valtionuskonto. Suuria kirkkoja alettiin rakentaa ympäri valtakuntaa, ja kulttuurivirta etenkin Bysantin suunnalta oli vahvaa. Jaroslav I Viisaan (1019–1054) aikana maa nousi eurooppalaiseksi suurvallaksi, mikä näkyi siinä, että useita Rurikin dynastian henkilöitä avioitui eurooppalaisten kuninkaallisten kanssa. Yhteiskunnallisesti merkittävää Jaroslavin aikana oli venäläisen lain (Russkaja pravda) synty. Siinä yhdistyivät varjagien ja slaavien perinteet. Sekä Vladimir Suuri että Jaroslav Viisas olivat aloittaneet Novgorodin paikallishallitsijoina, josta he kohosivat koko Kiovan  Rusin hallitsijoiksi.
Valtakuntaa hajottavien valtakiistojen taustalla oli germaaninen perimysjärjestys, jonka mukaan valta kuuluu suvulle ja valtio jaetaan hallitsijan pojille. Vuosien 972 ja 1015 jakoja seurasi taisteluita ja veljessurmia ja valtakunnan näennäinen eheytyminen, mutta vuoden 1054 jaon jälkeen yhdistyminen ei enää onnistunut. Hajoamista nopeuttivat Aasian aroilta saapuneiden polovtsien hyökkäykset, jotka heikensivät etenkin Kiovan aluetta samalla kun muut alueet vahvistuivat suhteessa Kiovaan. 1100-luvulla syntyi uusia ruhtinaskuntia, joiden kesken jatkui kilpailu vallasta ja vauraudesta. Karakorumista lähteneet mongolit valloittivat kiistelevät pikkuvaltiot. Moskova kaatui vuonna 1238 ja Kiova kaksi vuotta myöhemmin. Suuremmista venäläiskaupungeista vain metsien ja soiden suojaama Novgorod säästyi tuholta mongolivallan aikana.
Historia > Tasavalta, Herra Suur-Novgorod > Kulttuuri ja sivistys

Kirjoitustaito koheni 1300-luvulla kirkollisen koulutuksen mukana. Arkeologisissa kaivauksissa löytyneet 1000–1400-lukujen tuohikirjeet todistavat, että kirjoitustaito oli yleinen varsinkin kauppiaiden keskuudessa. Löytyneistä kaupungin tuohikirjeistä noin 95 prosenttia oli kirjoitettu muinaisvenäjäksi, joten se oli kansan pääkieli.
Venäjällä loppui kivirakennusten tekeminen puoleksi vuosisadaksi mongolien takia, ja samoin kävi muun kulttuurin. Vain Novgorodissa ja Pihkovassa kulttuurin kehitys jatkui, tosin hidastuneena. Novgorodin nousukauden alku 1300-luvulla näkyy rakennus- ja maalaustaiteessa. Kaupungin tyyliperinteen huipentumia ovat Neitsyt Marian ilmestyksen kirkko (1342–1343), Theodoroksen kirkko (1360) ja Kristuksen kirkastumisen kirkko (1374). Kirkot koristettiin ikonein ja freskoin. Novgorodin koulukunta, joka oli syntynyt 1100-luvulla, tuotti Theofanes Kreikkalaisen johdolla kuuluisimmat työnsä. Yksi hänen oppilaistaan oli Andrei Rubljov, keskiajan Venäjän suurin taiteilija. Maalauskoulun ansiosta Novgorodin tasavallan pääkaupunki tuli tunnetuksi vanhan Venäjän ”kulttuurin kehtona”.
Historia > Tasavalta, Herra Suur-Novgorod > Alueet ja viidennekset

1300-luvulla Novgorodin tasavalta hallitsi koko Luoteis-Venäjää, ja se ulottui Baltian rajoilta Uralille ja Vienanmerelle asti.
Olhavanjoki jakoi Novgorodin läntiseen Pyhän Sofian puoliskoon, jonka keskiössä oli linnoitus (kreml), ja itäiseen kaupalliseen puoliskoon toreineen. Koko kaupunki oli ympäröity vallein ja hirsimuurein. Pääkadut oli päällystetty halkaistuin hirsin. Vesijohtoverkostokin oli tehty puusta. Toimintaperiaate oli saatu Bysantista. Kaupunki jakautui kortteleihin ammattikuntien mukaan. Parhaimmillaan siinä oli 25 000–30 000 asukasta.
Novgorodia on tutkittu arkeologisesti enemmän kuin mitään muuta Venäjän kaupunkia. Kun asuinrakennukset olivat yleensä puusta, tulipaloja oli usein. Uusi talo rakennettiin jäännösten päälle, ja kadut päällystettiin 20–30 vuoden välein uusilla hirsillä. Dendrokronologia on mahdollistanut löytöjen ajoittamisen tarkemmin kuin muilla menetelmillä. Anaerobinen, vetinen 7–10 metriä paksu mutakerros on säilyttänyt lähes 30 kulttuurikerrosta 900-luvun lopusta 1400-luvulle. Kulttuurikerrosten pinta-ala on vain hieman alle 350 hehtaaria.
Novgorodilla oli useita alakaupunkeja (prigorod), joista tärkein oli käsityöllä ja kaupalla rikastunut Pihkova. Sielläkin pidettiin vetshe-kokouksia. Muita tärkeitä kaupunkeja olivat Tartto, Staraja Ladoga, Staraja Russa, Velikije Luki Lovat-joen varrella, jota kautta viikingit kulkivat Novgorodista Dneprille, sekä Toržok ja Pähkinälinna.
Veroa kannettiin laajalta alueelta, joka jakaantui viidenneksiin (pjatina). Kullakin kaupunginosalla oli niistä omansa. Vielä etäämpänä oli seutuja, jotka kaupunki omisti yhteisesti. Viidennekset olivat pohjoisesta myötäpäivään: Vatja, Ääninen, Bežetsk, Dereva ja Shelon.
Novgorodin valtion alueella asui slaavilaiskansojen lisäksi myös useita suomalais-ugrilaisia kansoja, joiden hallinnollisena ja taloudellisena keskuksena se toimi.
Historia > Sodat ja liittosuhteet

Novgorod säästyi mongolien hyökkäyksiltä Novgorodin ruhtinaan Aleksanteri Nevskin ryhdyttyä yhteistyöhön mongolien Kultaisen ordan kanssa, minkä ansiosta Novgorodin kulttuuri jatkoi kukoistustaan muun Venäjän taantuessa.
Kaupunki johti Venäjän taistelua Ruotsin ja Saksalaisen ritarikunnan hyökkäyksiä vastaan 1200-luvulla. Vuonna 1240 Nevski löi ruotsalaiset Nevan taistelussa ja vuonna 1242 kaupungissa muodostettu sotajoukko kukisti ristiritarit Peipsijärven jäällä (Peipsijärven jäätaistelu).
Karjala oli löyhästi liitetty Novgorodiin ja niillä mahdollisesti oli jonkinlainen liittosuhde keskenään. Karjala maksoi todennäköisesti jonkinlaista veroa Novgorodille. Sillä oli oma sisäinen itsehallinto vuoteen 1260 asti.
Novgorod ei voinut Lyypekin kauppaneuvotteluissa taata saksalaisten kauppiaiden turvallisuutta Koiviston itäpuolelle sen kuuluessa Karjalalle, vaan ainoastaan nykyiselle Kronstadtin saarelle asti (Retusaari). Suhteen löyhyyttä korostaa sekin, että paavi määräsi Karjalan piispaksi Fredrik von Hasseldorfin.
Novgorodissa oli sisäisiä riitaisuuksia 1260- ja 1270-luvuilla, ja karjalaiset pyrkivät hyödyntämään niitä irrottautuakseen Novgorodista. He onnistuivatkin osittain, jolloin Novgorodin täytyi valloittaa Karjala uudelleen vuonna 1278. Sotaretken jälkeen Novgorod antoi sen lahjaksi uudelle ruhtinaalleen.
Historia > Rauhansopimukset

Novgorodin ja Ruotsin välillä vuonna 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha jakoi Karjalan. Pähkinäsaaren rauhassa määriteltiin Novgorodin raja Ruotsia vastaan. Norjan ja Novgorodin välinen rauhansopimus tehtiin vuonna 1326. Siinä sovittiin maiden välinen rajalinja, sekä määriteltiin Ruija ja Kuola yhteismaaksi.
Historia > Kauppayhteydet

Novgorodin kauppayhteydet ulottuivat Flanderista ja hansakaupungeista Astrahaniin ja Konstantinopoliin sekä aina Uralille saakka.
Novgorod hyödynsi hansakaupassaan laajoja eräalueitaan ja vei erityisesti turkiksia, mutta myös vahaa ja hunajaa. Tuonti koostui käsityötuotteista, tietyistä metalleista, sillistä, viinistä ja oluesta. Aluksi myös novgorodilaiset laivat veivät tavaraa ulkomaille, mutta 1200-luvun jälkipuoliskolla rahtaus siirtyi Keski-Euroopan isommille ja taloudellisemmille aluksille.
Historia > Luhistuminen

1400-luvun puolivälissä kaksi puoluetta kilpaili vallasta Novgorodissa: Moskova-myönteinen ja Liettua-myönteinen. Vuonna 1459 Moskovaan nojautuvat saivat vallan, minkä seurauksena ulkopoliittinen suuntaus muuttui, ortodoksisen kirkon merkitys korostui ja kansallismielisyys voimistui.
Vuonna 1462 Moskovassa suuriruhtinaaksi nousi Venäjän yhdistämistä tavoitteleva Iivana III Suuri. Moskovan jatkuvan painostuksen olosuhteissa Liettua-myönteinen puolue vahvistui. Keväällä 1471 Novgorod ja Liettua tekivät mahdollisesti yhteistyösopimuksen, sillä sen sisällöstä on todisteena luonnos. Iivana ei aikaillut: 23. toukokuuta 1471 hän ilmoitti hoitavansa Novgorodin. 3. kesäkuuta Moskovasta lähti 10 000 miestä kohti kaupunkia, joka Iivanan mukaan oli luopunut ortodoksisuudesta tekemällä liiton katolisen maan kanssa.
Koettuaan murskatappion 14. heinäkuuta Shelonjoella Novgorod päätti jatkaa sotaa ja lähetti suurlähettilään viemään avunpyyntöä Liettuan Vilnaan. Tämä ei kuitenkaan koskaan tavoittanut kuningas Kasimir IV:tä, koska ei voinut kulkea suoraan Pihkovan alueen kautta, joka oli jo Moskovan hallussa, ja pohjoisempana Saksalainen ritarikunta kielsi kauttakulun. Moskova voitti vielä Novgorodin avuksi tulleet prinssi Vasili Fedorovich Shuiskyn joukot Vienanjoella heinäkuun lopussa. Rauhansopimus tehtiin elokuussa Korostynin kylässä Ilmajärven rannalla. Sopimus määräsi muun muassa, että prinssit eivät saaneet enää omistaa kyliä. Lisäksi Novgorodin oli maksettava Moskovalle sotaveroa 15 500 ruplaa, ja sen oli luovuttava suhteista Liettuaan. Vuoden lopussa Moskova valitsi kaupungille arkkipiispaksi Feofilin. Hän oli tietysti lojaali Moskovalle.
Vuonna 1478 kaupunki alueineen liitettiin Moskovan Venäjään. Iivana siirrätti Moskovaan kellon, jolla vetše kutsuttiin koolle, tehden näin symbolisesti lopun Novgorodin itsenäisyydestä.
1480–1490-luvuilla kaupungin vastarinnan nujertamiseksi sieltä karkotettiin noin 7 000 pajaria, pappia ja kauppiasta, joiden tilalle tuotiin moskovalaisia lääninherroja ja uudisasukkaita.
Iivana Julma epäili edelleenkin Novgorodia vehkeilystä Moskovaa vastaan ja päätti tehdä lopun siitä kokonaan. Lopullisesti Novgorodin valta luhistui, kun Iivana IV Julma hävitti kaupungin vuonna 1570.
Valtion luonne

1900-luvun marxilaisessa historiankirjoituksessa valtiota luonnehdittiin feodalistiseksi tasavallaksi. Novgorodia johti ruhtinas yhdessä Novgorodin neuvoston kanssa. Neuvostossa oli Novgorodin kaupungin porvareiden edustus, ja sitä pidetään osin tasavaltalaisena ja esidemokraattisena laitoksena. Novgorodinmaa oli alistettu keskuspaikkansa Novgorodin kaupungin vallalle, joten muiden alueiden osalta tasavaltaisuus ei toteutunut.
Davíð Oddssonin III hallitus

| Davíð Oddssonin III hallitus |
| --- | --- |
  Islannin 35. hallitus
Toimikausi alkoi:  28. toukokuuta 1999
Toimikausi päättyi:  23. toukokuuta 2003
Valtionpäämies:  Ólafur Ragnar Grímsson
Jäsenet
Hallituksen johtaja:  Davíð Oddsson
Ministerien lukumäärä:  12
Hallituspuolueet:   Itsenäisyyspuolue  Edistyspuolue 
Hallituksen asema:  enemmistöhallitus
Oppositiopuolueet:   Sosiaalidemokraattinen liitto  Vihreä vasemmisto  Liberaalipuolue 
Historia
Edellinen:  Davíð Oddssonin II hallitus
Seuraava:  Davíð Oddssonin IV hallitus
Davíð Oddssonin III hallitus oli Islannin hallitus, joka muodostettiin vuoden 1999 parlamenttivaalien jälkeen ja joka hallitsi seuraaviin, vuoden 2003 vaaleihin asti. Hallitus oli itsenäisyyspuolueen ja edistyspuolueen koalitiohallitus.
Ministerit

| Salkku | Ministeri | Ministeri | Aloitti tehtävässä | Lopetti tehtävässä | Puolue | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pääministeri |   | Davíð Oddsson | 28. toukokuuta 1999 | 23. toukokuuta 2003 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Ulkoministeri |   | Halldór Ásgrímsson | 28. toukokuuta 1999 | 23. toukokuuta 2003 | Edistyspuolue |  |
| Opetusministeri |   | Björn Bjarnason | 28. toukokuuta 1999 | 2. maaliskuuta 2002 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Opetusministeri |   | Tómas Ingi Olrich | 2. maaliskuuta 2002 | 23. toukokuuta 2003 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Kalatalousministeri |   | Árni M. Mathiesen | 28. toukokuuta 1999 | 23. toukokuuta 2003 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Teollisuus- ja kauppaministeri |   | Finnur Ingólfsson | 28. toukokuuta 1999 | 31. joulukuuta 1999 | Edistyspuolue |  |
| Teollisuus- ja kauppaministeri |   | Valgerður Sverrisdóttir | 31. joulukuuta 1999 | 23. toukokuuta 2003 | Edistyspuolue |  |
| Valtiovarainministeri |   | Geir Haarde | 28. toukokuuta 1999 | 23. toukokuuta 2003 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Maatalaousministeri |   | Guðni Ágústsson | 28. toukokuuta 1999 | 23. toukokuuta 2003 | Edistyspuolue |  |
| Terveys- ja sosiaaliturvaministeri |   | Ingibjörg Pálmadóttir | 28. toukokuuta 1999 | 14. huhtikuuta 2001 | Edistyspuolue |  |
| Terveys- ja sosiaaliturvaministeri |   | Jón Kristjánsson | 14. huhtikuuta 2001 | 23. toukokuuta 2003 | Edistyspuolue |  |
| Sosiaaliministeri |   | Páll Pétursson | 28. toukokuuta 1999 | 23. toukokuuta 2003 | Edistyspuolue |  |
| Ympäristöministeri |   | Siv Friðleifsdóttir | 28. toukokuuta 1999 | 23. toukokuuta 2003 | Edistyspuolue |  |
| Oikeus- ja kirkollisministeri |   | Sólveig Pétursdóttir | 28. toukokuuta 1999 | 23. toukokuuta 2003 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Liikenneministeri |   | Sturla Böðvarsson | 28. toukokuuta 1999 | 23. toukokuuta 2003 | Itsenäisyyspuolue |  |
A Complete Unknown

| A Complete Unknown |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  James Mangold
Käsikirjoittaja:   James Mangold  Jay Cocks 
Perustuu:  Elijah Waldin kirjaan Dylan Goes Electric!
Tuottaja:   Peter Jaysen  James Mangold  Alex Heineman  Bob Bookman  Alan Gasmer  Jeff Rosen  Timothée Chalamet  Fred Berger 
Kuvaaja:  Phedon Papamichael
Leikkaaja:   Andrew Buckland  Scott Morris 
Pääosat:   Timothée Chalamet  Edward Norton  Elle Fanning  Monica Barbaro  Boyd Holbrook  Scoot McNairy 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Searchlight Pictures
Levittäjä:  Searchlight Pictures
Ensi-ilta:   2024-12-1010. joulukuuta 2024 (Los Angeles)  2025-12-2525. joulukuuta 2025 (Yhdysvallat)  
Kesto:  140 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
A Complete Unknown on vuonna 2024 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elämäkertaelokuva laulaja-lauluntekijä Bob Dylanista. Elokuvan on ohjannut James Mangold, joka on myös käsikirjoittanut sen yhdessä Jay Cocksin kanssa. Elokuva perustuu Elijah Waldin kirjaan Dylan Goes Electric! vuodelta 2015 ja se kertoo Dylanin uran alusta folklaulajana aina tämän esiintymiseen vuoden 1965 Newport Folk Festivalilla saakka, jolloin hän siirtyi käyttämään sähkökitaraa. Dylania esittää Timothée Chalamet (joka on myös tuottaja) ja muissa päärooleissa esiintyvät Edward Norton, Elle Fanning, Monica Barbaro, Boyd Holbrook, Dan Fogler, Norbert Leo Butz, Eriko Hatsune, Big Bill Morganfield, Will Harrison ja Scoot McNairy. Elokuvan nimi tulee Dylanin kappaleen ”Like a Rolling Stone” kertosäkeestä.
A Complete Unknown sai ensi-iltansa Los Angelesissa 10. joulukuuta 2024, jonka jälkeen se sai teatteriensi-illan Yhdysvalloissa 25. joulukuuta 2024. Elokuva sai kahdeksan Oscar-ehdokkuutta muun muassa parhaasta elokuvasta, ohjauksesta, miespääosasta (Chalamet), miessivuosasta (Norton) ja naissivuosasta (Barbaro). Se sai myös kolme Golden Globe -ehdokkuutta, kuusi Bafta-palkintoehdokkuutta ja neljä SAG-palkintoehdokkuutta, joista Chalamet voitti parhaasta miespääosasta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Timothée Chalamet  | … |  Bob Dylan   |
|  Edward Norton  | … |  Pete Seeger   |
|  Elle Fanning  | … |  Sylvie Russo   |
|  Monica Barbaro  | … |  Joan Baez   |
|  Boyd Holbrook  | … |  Johnny Cash   |
|  Dan Fogler  | … |  Albert Grossman   |
|  Norbert Leo Butz  | … |  Alan Lomax   |
|  Eriko Hatsune  | … |  Toshi Seeger   |
|  Big Bill Morganfield  | … |  Jesse Moffette   |
|  Will Harrison  | … |  Bob Neuwirth   |
|  Scoot McNairy  | … |  Woody Guthrie   |
|  P. J. Byrne  | … |  Harold Leventhal   |
|  Michael Chernus  | … |  Theodore Bikel   |
|  Charlie Tahan  | … |  Al Kooper   |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ryan Harris Brown  | … |  Mark Spoelstra   |
|  Eli Brown  | … |  Mike Bloomfield   |
|  Nick Pupo  | … |  Peter Yarrow   |
|  Laura Kariuki  | … |  Becka   |
|  Stephen Carter Carlsen  | … |  Paul Stookey   |
|  Eric Berryman  | … |  Tom Wilson   |
|  David Alan Basche  | … |  John Hammond   |
|  Joe Tippett  | … |  Dave Van Ronk   |
|  James Austin Johnson  | … |  Gerdes M.C.   |
|  Kayli Carter  | … |  Maria Muldaur   |
|  Sarah King  | … |  Barbara Dane   |
|  Alaina Surgener  | … |  Gena Russo   |
|  Will Price  | … |  Joe Boyd   |
|  Molly Jobe  | … |  CBS-vastaanottovirkailija   |