stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cunninghamin laki
Pääpiirteet

Cunninghamin lain ehdottajana pidetään entistä Intelin johtajaa Stephen McGeadya. McGeady viittasi vuonna 2010 The New York Timesin kieliblogissa keskusteluun, jonka hän kävi 1980-luvulla Wikin (WikiWikiWeb 1995)  keksijän Cunninghamin kanssa. Steven McGeadyn mukaan Cunningham antoi hänelle tämän neuvon hetken mielijohteesta 1980-luvun alussa, joten McGeady nimesi tämän Cunninghamin laiksi.
Vaikka laki viittasi alun perin vuorovaikutukseen Usenetissä, sitä on käytetty kuvaamaan muiden verkkoyhteisöjen, kuten Wikipedian toimintaa.
Se on synonyymi ranskankieliselle ilmaisulle ”prêcher le faux pour savoir le vrai" (saarnaa väärästä tunteaksesi todellisen), ja erään teorian mukaan Cunninghamin laki on muunnos tästä ranskankielisestä ilmaisusta.
Tämän lain sanotaan liittyvän psykologiseen motivaatioon ajatella, että ihminen ei halua vaivata itseään vastaamalla kysymykseen, joka on vain avunhuuto. Jos kysymys on sen sijaan lähtökohdiltaan tai perustavanlaatuisesti väärässä, ihminen tuntee tarvetta korjata virheen.
Fiktiivisen kirjallisuuden hahmo Sherlock Holmes on tehnyt lakiin epäsuorasti viittaavia lausuntoja, joita voidaan pitää merkkinä siitä ikään kuin hän olisi tiennyt tästä laista. Tämän voi huomata repliikeistä romaanissa Neljän merkki.
Ang Mo Kion metroasema

Ang Mo Kio on Singaporen Mass Rapid Transit -metrojärjestelmän asema Ang Mo Kion alueella Singaporen koillisella suuralueella. Sitä käyttävät North South Linen junat. Se avattiin 7. marraskuuta 1987.
Junat

| Pääteasema | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna |  | Viimeinen juna |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | ma – pe | la |  | su & yleinen vapaa |  | joka päivä |  |  |
North South Line
| NS1 Jurong East | 5:17 | 5:16 |  | 5:40 |  | 0:15 |  |  |
| NS7 Kranji | – | – |  | – |  | 0:32 |  |  |
| NS13 Yishun | 5:07 | 5:07 |  | – |  | – |  |  |
| NS28 Marina South Pier | 5:34 | 5:34 |  | 6:07 |  | 23:34 |  |  |
| NS27 Marina Bay | – | – |  | – |  | 23:36 |  |  |
| NS19 Toa Payoh | – | – |  | – |  | 0:11 |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ang Mo Kion metroasema Wikimedia Commonsissa
Ang Mo Kion metroasema Singaporen liikennelaitoksen sivuilla (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltävä asema: Yio Chu Kang | North South Line | Seuraava asema: Bishan |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ang Mo Kio MRT Station
Käännös suomeksi
Ämmänsaaren kirkko

| Ämmänsaaren kirkko |
| --- | --- |
Sijainti:  Kirkkokuja 1, Ämmänsaari, Suomussalmi
Seurakunta:  Suomussalmen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1967
Suunnittelija:  Suunnittelu Oy Niemelä
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  300
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ämmänsaaren kirkko on Suomussalmen Ämmänsaaren seurakuntakeskuksessa sijaitseva tiilinen torniton ja pohjamuodoltaan neliömäinen kirkko, joka rakennettiin Suunnittelu Oy Niemelän piirustusten mukaan 1967. Kirkossa on poikittaissuuntaisesti sisäänpäin taittuva ulkokatto. Runkohuoneen toinen sivu on ikkunoita ja toinen taas yhdistettävissä Esko Laitisen 1977 suunnittelemaan seurakuntasaliin. Sisäseinissä on vaalea roiskerappaus. Kirkon pinta-ala on 175 neliötä ja siellä on istumapaikkoja 300 hengelle. Erillinen korkea ja yläosasta avoin kellotapuli on kirkon vieressä, sen kellot ovat kirkon rakentamisvuodelta 1967. Kirkon 14-äänikertaiset urut on valmistanut Urkurakentamo Tuomi 1967.
Fred Hampton

Hampton pitämässä puhetta syyskuussa 1969.
Fred Hampton (30. elokuuta 1948 – 4. joulukuuta 1969) oli yhdysvaltalainen poliittinen aktivisti ja Mustien panttereiden jäsen. Poliisin erikoisyksikkö ampui hänet vuoteeseensa, kun hän oli nukkumassa. Jälkeenpäin tehty selvitys julisti murhan ”oikeutetuksi” (engl. justifiable homicide), mutta siviilioikeudenkäynnissä Hamptonin omaiset saivat yhteensä 1,85 miljoonan dollarin korvaukset.
Kuolemaansa edeltäneinä kuukausina Hampton oli noussut nopeasti Mustien panttereiden hierarkiassa. Hän loi yhteyksiä valkoisiin ja latinotaustaisiin kansalaisoikeusliikkeen toimijoihin ja radikaaleihin ryhmittymiin. FBI:n johtaja J. Edgar Hoover piti häntä vakavana uhkana ja määräsi Mustat pantterit tuhottaviksi. Kun FBI:n vastavakoiluohjelma Cointelpro paljastui vuonna 1971, selvisi että Cointelpron hallussa oli Fred Hamptonin asunnon pohjapiirros.
Hamptonin murhan jälkeen The Weather Underground julisti sodan Yhdysvaltain hallitusta vastaan. Murhaa on käsitelty dokumenttielokuvissa, ja siihen viitataan muun muassa Rage Against the Machinen ja Rick Rossin kappaleiden sanoituksissa.
Aiheesta muualla

Getty Imagesin kuvia aiheesta Fred Hampton
The Murder of Fred Hampton -dokumentin IMDb-sivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Puola  Venäjä 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Crash Team Rumble

| Crash Team Rumble |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Toys for Bob
Julkaisija:  Activision
Ohjaaja:   Dan Neil  Lou Studdert 
Pelisarja:  Crash Bandicoot
Julkaistu:  20. kesäkuuta 2023
Lajityyppi:  reaaliaikainen strategia, verkkomoninpeli
Pelimuoto:  moninpeli
Alusta:   PlayStation 4  Xbox One  PlayStation 5  Xbox Series X/S 
Lisenssi:  Suljettu lisenssi
Jakelumuoto:  Blu-ray-levy ja digitaalinen jakelu
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Crash Team Rumble on Toys for Bobin kehittämä ja Activisionin julkaisema videopeli. Se on Crash Bandicoot -pelisarjaan sijoittuva verkkomoninpeli, jossa kaksi joukkuetta kilpailevat toisiaan vastaan wumpa-hedelmien keräämisessä.
Peli julkaistiin PlayStation 4:lle, PlayStation 5:lle, Xbox Onelle ja Xbox Series X:lle ja Series S:lle 20. kesäkuuta 2023. Peli sai kriitikoilta sekalaisen vastaanoton. Ja se oli Toys for Bobin viimeinen peli Activisionin alaisuudessa ennen itsenäistymistään helmikuussa 2024. Pelin viimeinen päivitys julkaistiin 4. maaliskuuta 2024.
Pelaaminen

Crash Team Rumble on verkkomoninpelinä pelattava reaaliaikainen strategiapeli, jossa jokainen kilpailu käydään neljä-vastaan-neljä -formaatissa. Pelissä oli julkaisuhetkellä kahdeksan pelattavaa hahmoa: Crash Bandicoot, tohtori Neo Cortex, Coco Bandicoot, Dingodile, tohtori Nitrus Brio, Crash Bandicoot 4: It’s About Timen vaihtoehtoinen versio Tawnasta, tohtori Nefarious Tropyn naispuolinen variantti samasta pelistä, sekä uutena hahmona Catbat. Peliin julkaistiin kausien mittaan uusia hahmoja, kuten Ripper Roo, tohtori N. Gin sekä Spyro-pelisarjasta tutut Ripto, Spyro ja Elora.
Joukkueet kilpailevat wumpa-hedelmien keräämisessä, ja voittaja on se, joka saa kerättyä omalle pudotusalueelleen yhteensä 2000 wumpa-hedelmää ennen toista joukkuetta. Pelaajat voivat myös estää vastustajia saamasta wumpa-hedelmiä omille pudotusalueilleen joko hyökkäämällä fyysisesti tai asettamalla vastustajajoukkueen pudotusalueelle jonkinlaisen esteen. Esteitä ja muita tehosteita voi käyttää keräämällä tietyn määrän ympäri areenaa levittäytyneitä reliikkejä. Pelissä on alustojen välinen pelaaminen, joten esimerkiksi PlayStation-pelaajat voivat pelata verkkomoninpelissä Xbox-pelaajia vastaan.
Hahmot jakautuvat kolmeen eri rooliin:
Scorer (suom. pisteyttäjä): Crash, Tawna, Catbat ja Spyro
Blocker (suom. torjuja): Dingodile, Brio, naispuolinen N. Tropy, Ripper Roo ja Elora
Booster (suom. tehostaja): Coco, Cortex, N. Gin ja Ripto
Pelin toisella kaudella esiteltiin uusi Party Mode -ominaisuus, jossa osalla areenoista voi perinteisen wumpa-hedelmien keräämisen sijasta suorittaa neljän pelaajan minipeleinä tietynlaisia haasteita, kuten kerätä tiettyjä esineitä tiettyyn paikkaan, sytyttää tietty määrä lyhtyjä, tai juosta läpi tietty määrä nopeusalustoja. Haasteet jakautuvat neljän vaiheeseen, ja jokaisen vaiheen lopussa pelaajien on päihitettävä yksi areenan pomovastuksista.
Ääninäyttelijät > Pelattavat hahmot

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Scott Whyte  | … |  Crash Bandicoot   |
|  Fred Tatasciore  | … |  Dingodile   |
|  Eden Riegel  | … |  Coco Bandicoot   |
|  Ursula Taherian  | … |  Tawna   |
|  Erika Ishii  | … |  Catbat   |
|  Roger Craig Smith  | … |  Tri. Nitrus Brio   |
|  Sarah Tancer  | … |  naispuolinen Tri. Nefarious Tropy   |
|  Lex Lang  | … |  Tri. Neo Cortex   |
|  Andrew Morgado  | … |  Ripper Roo   |
|  Corey Burton  | … |  Tri. N. Gin   |
Ääninäyttelijät > Muut hahmot

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Roger Craig Smith  | … |  selostaja   |
|  Greg Eagles  | … |  Aku Aku   |
|  Richard Horvitz  | … |  Lani-Loli   |
|  Cherise Boothe  | … |  Kupuna-Wa   |
|  Corey Burton  | … |  Nitros Oxide   |
Aiheesta muualla

Crash Team Rumble Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Koljonen

Koljonen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Ali Koljonen (s. 1988), jalkapalloilija
Johanna Koljonen (s. 1978), suomenruotsalainen kirjailija
Kalle Koljonen (s. 1994), sulkapalloilija
Niilo Koljonen (1927–2004), yhteiskuntatutkija, ammattiyhdistysliikkeen eheyttäjä, muistelmat vankeudesta Neuvostoliitossa
Pele Koljonen (s. 1988), jalkapalloilija, Ali Koljosen veli
Toivo Petter Koljonen (1890–1937), sähköinsinööri ja tietokirjailija
Toivo Koljonen (1912–1943), vankikarkuri, joukkomurhaaja, viimeinen Suomessa kuolemaantuomittu ja teloitettu siviili
Veli Koljonen (s. 1951), taiteilija, Vilho Koljosen poika
Vesa-Pekka Koljonen (1942–2024), päätoimittaja
Vilho Koljonen (1910–2000), opettaja, kirjailija, sanoittaja ja valokuvaaja
Virve Koljonen (s. 1968), plastiikkakirurgian erikoislääkäri ja professori.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Oikeuspoliittinen yhdistys Demla

| Oikeuspoliittinen yhdistys Demla |
| --- | --- |

Perustettu:  1954
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenlehti:  Oikeus
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oikeuspoliittinen yhdistys Demla ry, aiemmin Suomen Demokraattiset Lakimiehet, on vuonna 1954 perustettu aatteellinen yhdistys, jonka tavoitteena on Suomen oikeus- ja yhteiskuntapolitiikkaan vaikuttaminen. Järjestön oman kuvauksen mukaan Demlan tarkoituksena on ”edistää perus- ja ihmisoikeuksien toteutumista, toimia oikeusturva-, tasa-arvo- ja ympäristökysymyksiä sekä sosiaalista oikeudenmukaisuutta puolustavien lakimiesten yhdyssiteenä ja pitää yhteyksiä eri kansalaisjärjestöihin”.
Demla oli alun perin kommunististen ja kansandemokraattisten lakimiesten yhdistys, mutta 1970-luvulla se laajeni myös sosiaalidemokraattien ja keskustalaisten ”yleisedistykselliseksi” järjestöksi. Vuoteen 2002 asti yhdistys toimi nimellä Suomen Demokraattiset Lakimiehet, mutta kun yhteistyö Kansainvälisen demokraattisten lakimiesten liiton (IADL) kanssa hiipui nimi vaihdettiin nykyiseen muotoon. Sittemmin puoluepoliittisuus on yhdistyksessä hiipunut, ja nykyisin yhdistyksen toimintaan kuuluvat pääasiassa Oikeus-lehden julkaiseminen ja oikeuspoliittisten seminaarien järjestäminen.
Historia > Yhdistyksen perustaminen

Yhdistyksen perustamiseen johtaneet ajatukset syntyivät Ihmisoikeuksien säätiön piirissä. Säätiön perusti Ihmisoikeuksien liitto vuonna 1949 tukemaan ”ihmisoikeuksien puolustamista sekä demokraattisen valtiojärjestyksen ja kulttuurin säilyttämistä ja kehittämistä” sekä kunnioittamaan ”professori Väinö Lassila -vainajan edustamia aatteita ja ihmisoikeuksia puolustaessaan henkensä menettäneiden muistoa”.
Säätiön piirissä toimi varatuomari Risto Höltän johtama lakiasiaintoimisto, jonka lakimiehet toimivat erityisesti asioissa, joiden yhteys kansandemokraattiseen poliittiseen toimintaan oli ilmeinen. Tällainen tehtävä oli esimerkiksi Kemin veritorstain tapahtumissa, jotka olivat johtaneet kapinasyytteisiin lakkolaisia kohtaan. Vuonna 1954 toimiston lakimiehet sekä eräät muut lakimiehet perustivat yhdyssiteekseen Suomen Demokraattiset Lakimiehet (DemLa).
Nimensä Demla sai Kansainvälisen Demokraattisten lakimiesten liiton mukaan. IADL:n perustivat vuonna 1946 Nürnbergin tuomioistuimen ranskalaiset, englantilaiset ja neuvostoliittolaiset lakimiehet. Ensimmäinen presidentti oli ranskalainen Rene Cassin, jonka käsialaa on vuoden 1948 Yhdistyneiden Kansakuntien ihmisoikeuksien julistus ja joka sai vuonna 1968 tämän ansiosta Nobelin rauhanpalkinnon. Demla liittyi myös Suomi–Neuvostoliitto-Seuraan ja Rauhanpuolustajiin. Demla sopi yhteistyösopimuksen vuonna 1975 Unkarin kansantasavallan, Puolan kansantavallan, Itä-Saksan ja Länsi-Saksan lakimiesliittojen kanssa.
Historia > 1970-luvun aktiivisuus

Demlan toiminta oli melko vaatimatonta vuoteen 1970 asti. Syksyllä 1970 presidentti Urho Kekkosen Lakimies-lehdelle antaman kriittisen haastattelun jälkeen heräsi ajatus järjestön toiminnan elvyttämisestä siten, että sen ideologista pohjaa merkittävästi lavennettaisiin. Aloitteen teki viiden lakimiehen ryhmä, johon kuuluivat Martti J. Mehto, K. J. Lång, Olavi Sulkunen, Jan Törnqvist ja Mikko Varis. Ryhmä laati julkilausumaehdotuksen, johon se pyysi lisää kannattajia ja väitti Suomen Lakimiesliiton olevan aatteellisesti yksipuolinen ja eriarvoisuutta korostava. Julkilausumaan yhtyivät muun muassa Aulis Aarnio, Yrjö Ahmavaara, Aarno Aitamurto, Eero Backman, Raimo Blom, Lars D. Eriksson, Antti Eskola, Tarja Halonen, Olavi Heinonen, Antero Ignatius, Risto Jaakkola, Antero Jyränki, Kai Kalima, Heikki Karapuu, Matti Kekkonen, Antti Kivivuori, Osmo Kock, Ilmo Kolamo, Timo Konstari, Seppo Laakso, Mikko Kämäräinen, Matti Louekoski, Matti Mikkola, Jukka Mikkola, Klaus Mäkelä, Ilmari Ojanen, Esko Riepula, Helge Rontu, Allan Rosas, Holger Rotkirch, Matti Savolainen, Kari Sinisalo, Kaarina Suonio, Jukka Sädevirta, Jacob Söderman, Jyrki Tala, Kari S. Tikka, Matti Wuori ja Patrick Zilliacus.
Syksystä 1970 lähtien Demokraattiset Lakimiehet lähti toimimaan kolmikantapohjalla: sen hallitukseen valittiin kolmannes sosiaalidemokraatteja, kolmannes kansandemokraatteja ja kolmannes keskustalaisia niin kutsutuksi kansanrintamaksi. Toiminnan keskeisistä henkilöistä Helge Rontu piti Suomen Lakimiesliittoa Demlan vastustajana ja katsoi sen olevan sidoksissa ”suurpääomaan”. Demokraattisten lakimiesten puheenjohtajana 1971–1972 toiminut K. J. Lång oli puheenjohtajuutensa aikaan myös Suomen oikeusministeri. Vuoden 1972 Jyväskylän seminaarissa Demla hyväksyi ohjelmapaperin, jossa vaadittiin Suomeen määräaikaisia poliittisesti valittuja tuomareita.
Historia > Myöhempi toiminta

Demla osallistui 1980-luvulla Ydinaseeton Pohjola -kampanjaan ja Eristetään Etelä-Afrikka -toimikuntaan. Demlalla oli myös ratkaiseva vaikutus naisoikeuden tuomisesta Suomeen jo 80-luvulla. 80-luvun lopussa Demla otti asiakseen ulkomaalaisasiat ja teki oikeusasiamiehelle ulkomaalaisten kohtelusta 79-sivuisen kantelun, joka johti uudistuksiin ulkomaalaisten oikeusasemassa. Lisäksi yhdistys oli perustamassa pakolaisneuvontapistettä, josta muodostui Pakolaisneuvonta ry. 1980-luvun lopussa puoluepoliittisuus hiipui ja yhteistyö IADL:n kanssa loppui 1990.
Demla osallistuu oikeuspoliittiseen keskusteluun järjestämällä keskustelutilaisuuksia oikeuspoliittisista aiheista sekä antamalla lausuntoja lakihankkeista. Demla julkaisee yhdessä Oikeus- ja yhteiskuntatieteellisen yhdistyksen kanssa neljästi vuodessa ilmestyvää Oikeus-lehteä.
Demla järjestää vuosittain kesäseminaarin, jossa käsitellään ajankohtaisia oikeudellisia aiheita. Teemoina ovat olleet Kulttuuri (2004), Turvallisuus (2003), Julkisuus (2002), Väkivalta (2001), Lapsi perheessä ja prosessia (2000), Vaihtoehtoiset konfliktinratkaisukeinot (1999), Lainsäädäntövalta (1998), ympäristökysymykset, tuomioistuinlaitoksen tulevaisuus, juristien etiikka ja hyvinvointivaltion kohtalo.
Vuonna 2005 Demla julkisti Oikeusmurharaportin, jossa analysoitiin syitä, jotka olivat johtaneet syyttömien tuomitsemiseen pankkiryöstöstä vuosien vankeusrangaistukseen.
Puheenjohtajat

| --- | --- |
 1954–1963 Jorma Uitto  1964–1971 Martti J. Mehto  1971–1972 K. J. Lång  1973 Ilmari Ojanen  1974 Helge Rontu  1975 Mikko Kämäräinen  1976 Jacob Söderman  1977 Arjo Suonperä  1978 Paavo Nikula  1979 Ilkka Saraviita  1980 Kaarlo Tuori  1981 Silja Hiironniemi  1982 Hannu Takala  1983 Olavi Sulkunen  1984 Rauno Vanhanen  1985 Jukka Kekkonen  1986 Matti Rintala  1987 Anneli Jäätteenmäki  1988 Markku Fredman  1989 Martin Scheinin  1990 Johanna Suurpää  1991 Arja Kekkonen:  1992 Marja Toivio-Kaasinen  1993 Jaana Matikainen  1994 Arto Rajala  1995 Kirsi Tarvainen  1996 Jukka Similä  1997 Antti Riihelä  1998 Merja Pentikäinen  1999 Kaijus Ervasti  2000 Johanna Ojala  2001–2002 Heini Kainulainen  2003–2004 Ville Punto  2005 Päivi Keskitalo  2006 Elina Sarelius  2007–2008 Elina Castrén  2009–2010 Martta October  2011–2012 Katja Kneckt  2013 Jukka Linna  2014 Rami Lindström  2015 Mirkka Kivilehto  2016–2017 Fanny Pihlström  2018–2019 Annastiina Ali-Lekkala  2020–2021 Virve Valtonen  2021–2022 Susanna Kaavi
Aiheesta muualla

Demlan kotisivut
Suu- ja sorkkatauti

| Suu- ja sorkkatauti |
| --- | --- |
 Suu- ja sorkkatautiin sairastuneen naudan suu.
Luokitus
ICD-10:  B08.8
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Suu- ja sorkkatauti (lat. Aphtae epizooticae) on erittäin tarttuva virustauti, jota esiintyy etupäässä naudoilla ja sioilla. Se voi tarttua myös vuohiin, lampaisiin, poroihin, peuroihin, hirviin, villisikoihin ja siileihin. Tauti ei tartu hevosiin. Friedrich Loeffler osoitti taudin olevan viruksen aiheuttama 1897.
Tauti on keinotekoisesti onnistuttu tarttumaan hiiriin, kanoihin ja rottiin, mutta eläinten ei uskota saavan tautia luontaisesti.
Suu- ja sorkkatautia esiintyy lähes koko maailmassa, muun muassa Euroopassa, Afrikassa, Aasiassa ja Etelä-Amerikassa. Viimeisin huomattava suu- ja sorkkatautiepidemia oli Englannissa vuonna 2001, jonka torjumiseksi teurastettiin paljon karjaa.
Suu- ja sorkkatauti kuuluu Maailman eläintautijärjestön A-listan tauteihin.
Aiheuttaja ja leviäminen

Suu- ja sorkka-taudin aiheuttaa pikornaviruksiin kuuluva aftovirus, josta voidaan tunnistaa seitsemän eri serologista tyyppiä, joilla kullakin on monia eri kantoja. Virus kestää lämpötilojen vaihtelua mutta tuhoutuu yli 50 celsiusasteen lämpötiloissa. Aftovirus kestää myös jodia, klooria ja fenoleita. Se katoaa ruhojen lihaksista nopeasti mutta säilyy pidempään imusolmukkeissa ja luuytimessä.
Aftovirus voi säilyä rehussa, maastossa ja rakenteissa jopa kuukauden. Se tarttuu suorassa kontaktissa tai epäsuorasti pisaratartuntana tai ihmisten, esineiden, rehun tai lian kautta. Se voi levitä myös tuulen mukana erityisesti lauhkeissa olosuhteissa kymmeniä kilometrejä maalla tai satoja kilometrejä merellä. Virus voi tarttua sairaasta tai tautia kantavasta eläimestä tai ihmisestä hengitysilman, syljen, ulosteiden, maidon tai siemennesteen kautta jopa neljä vuorokautta ennen taudin oireiden ilmenemistä. Se voi tarttua myös lihasta, jos sen pH on alle 6. Virus voi säilyä oireettomien taudista toipuneiden tai sitä vastaan rokotettujen nautojen hengityselimissä jopa 30 kuukautta. Siat levittävät tautia erityisen tehokkaasti.
Oireet

Suu- ja sorkkatauti itää 2–15 vuorokautta.
Oireet > Naudat

Nautakarjassa suu- ja sorkkatauti aiheuttaa korkean kuumeen, joka laskee nopeasti 2–3 päivän päästä. Suuhun ja sieraimiin nousee rakkuloita, mistä seuraa runsasta, nauhamaista tai vaahtoavaa kuolaamista sekä pureskelua ja suun maiskuttelua. Rakkuloita nousee myös utareisiin ja jalkojen ihoon. Kiputilat johtavat mahdolliseen ruokahalun vähenemiseen, ontumiseen ja potkimiseen. Lehmien maidontuotanto voi laskea huomattavasti. Osalla eläimistä ei ole oireita, mutta myös ne kantavat tautia ja voivat tartuttaa sairauden muihin eläimiin.
Sairaus laantuu 8–15 vuorokaudessa mutta aiheuttaa pitkäaikaisia vaivoja kieleen, sorkkiin, utareisiin, vaurioita sydämeen ja lihaksiin ja voi mahdollisesti johtaa luomiseen.
Oireet > Ihmiset

Aftovirus voi harvoin tarttua ihmiseen, jolloin oireet ovat vesirokon tapaiset rakkulat. Virus ei kestä mahahappoja, joten se ei voi levitä saastunutta lihaa syömällä. Englannissa viimeisin ihmistartunta on todettu vuonna 2007.
Enteroviruksen aiheuttamaa enterorokkoa on joskus kutsuttu suu- ja sorkkataudiksi oireiden samankaltaisuuden vuoksi, mutta kyse on eri taudista.
Hoito ja torjunta

Suu- ja sorkkatautiin ei ole hoitoa. Sille on kehitetty rokotteita, joita käytetään torjuntakeinona alueilla, joilla tautia esiintyy runsaasti. Yleensä vain nautaeläimet rokotetaan. Rokotteessa on oltava oikea viruskanta, ja ne on uusittava 3–6 kuukauden välein.
Tehokkaimmat torjuntakeinot epidemiatapauksissa ovat saastuneiden karjojen karanteenit ja joukkoteurastukset, ruhojen tuhoaminen polttamalla ja lihantuontikielto maista, joissa tautia esiintyy. Tauti leviää myös ilmateitse, joten saastuneiden tilojen ympärille määrätään suojavyöhykkeitä, joilla on noudatettava erityisiä määräyksiä, jotka koskevat muun muassa tilakäyntejä sekä eläinten laiduntamista ja liikkumista.
Suu- ja sorkkatauti Suomessa

Suomessa suu- ja sorkkatautitapaukset on tilastoitu 1800-luvun puolivälistä lähtien. Joulukuussa 1938 suu- ja sorkkatautia todettiin Iitissä ja Karjalohjalla. Noin 130 kotieläintä määrättiin teurastettavaksi. Tauti oli tullut Tanskasta tuodun soijarouheen mukana. Suurin tautiepidemia oli talvisodan aikana Karjalankannaksen evakuoinnin yhteydessä. Tuolloin teurastettiin noin sata karjaa. Tilannetta pahensi se, että suuri osa eläinlääkäreistä oli rintamalla. Tautia ei saatu pysäytettyä, ja se levisi lopulta arviolta 5 000 karjaan. Muita suu- ja sorkkatautiepidemioita Suomessa on ollut neljä; esimerkiksi syksyllä 1952 osa Kymenlaaksosta asetettiin karanteeniin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suu- ja sorkkatauti – Ruokavirasto
Suu- ja sorkkatautia Joroisissa 1959. Ylen Elävä arkisto.
Mul- och klövsjuka hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Karjatalouttamme uhkaa vaara, Suomen Kuvalehti, 17.12.1938, nro 50, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  NARA 
Tautiin sairastuneen sian sorkat
Foinikiankataja

| Foinikiankataja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Suku::  Katajat Juniperus
Laji::  phoenicea
Kaksiosainen nimi
 Juniperus phoenicea  L. 
Synonyymit
 Juniperus phoenica 
Katso myös
   Foinikiankataja Wikispeciesissä   Foinikiankataja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Foinikiankataja (Juniperus phoenicea) on Välimeren alueella kasvava, sypressikasvien (Cupressaceae) heimoon kuuluva pienikokoinen havupuu.
Lajikuvaus

Foinikiankataja kasvaa 1–4 metriä korkeaksi. Se kasvaa yleensä pensaikoissa meren läheisyydessä. Puun latvus on tiheä ja kartiomainen, ja sen kaarna on tummanruskeaa. Puulla on kahdenlaisia neulasia: nuorina ne ovat neulamaisia ja noin kuusi millimetriä pitkiä, aikuisen kasvin neulaset ovat suomumaisia ja noin yhden millin pituisia. Neulaset kasvavat vastakkaisesti tai kolmen lehden kiehkuroissa.
Foinikiankataja on yksikotinen tai kaksikotinen kasvi. Se kukkii tammikuun lopulta toukokuun alkuun. Kasvin kävyt ovat aluksi vihreitä, mutta muuttuvat punaisiksi kypsyessään. Kävyt kypsyvät toisena vuonna, ja niissä on kuudesta kahdeksaan suomua ja 3–9 siementä. Kävyt ovat pyöreitä, niiden halkaisija on noin yksi senttimetri, ja ne kasvavat noin viiden millimetrin pituisissa varsissa.
Foinikiankataja voi elää jopa tuhatvuotiaaksi.