stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henri Karjalainen
GP2-tulokset

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.
| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007 | BCN Competicion | BHRFEA   | BHRSPR   | ESPFEA   | ESPSPR   | MONFEA   | FRAFEA   | FRASPR   | GBRFEA   | GBRSPR   | EURFEA   | EURSPR   | HUNFEA   | HUNSPR   | TURFEA Kesk. | TURSPR Kesk. | ITAFEA   | ITASPR   | BELFEA   | BELSPR   | VALFEA   | VALSPR   | 0 | 37. |
Aiheesta muualla

Henri Karjalaisesta lisää tietoa SportEliten verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tikkurilankoski

| Tikkurilankoski |
| --- | --- |
 Vapaana virtaava koski keväällä 2021
Kunta:  Vantaa
Koordinaatit:  60°17′21.5″N, 25°2′38.4″E
Joki:  Keravanjoki
Pituus:  noin 400 m
Pato:  purettu kesällä 2019
Alajuoksua pääradan kohdalla
Tikkurilankoski on noin 400 metriä pitkä kulttuurihistoriallisesti merkittävä koski Vantaanjoen suurimmassa sivuhaarassa Keravanjoessa. Koski sijaitsee Vantaalla Jokiniemen ja Kuninkaalan kaupunginosien rajalla, pääosin pääradan itäpuolella.
Historia

Tikkurilankoski oli alun perin kalliopohjainen luonnonkoski. Paikalle rakennettiin myllytoimintaan ja myöhemmin öljytehtaan toimintaan liittyviä patorakenteita 1600-luvulta lähtien. Seutu on vanhaa tehdasmiljöötä, jossa sijaitsee Tikkurilan Silkin ja Tikkurila Oy:n iäkkäitä tehdasrakennuksia. Sittemmin Tikkurilan väritehtaat siirtyivät joen eteläpuolelle.
Kosken viimeisin pato rakennettiin vuosina 1912–1913. Se kuitenkin menetti toiminnallisen tarkoituksensa, ja kesäkuussa 2019 pato purettiin keskeltä koskea 20 metrin matkalta. Koski haluttiin ennallistaa luonnonmukaisen kaltaiseksi sekä helpottaa uhanalaisen meritaimenen nousua ja myös lisätä alueen virkistyskäyttöä. Kummallekin puolelle koskea jätettiin padosta jäljelle pienet osat, sillä vuonna 1913 valmistunutta patoa pidetään merkittävänä maamerkkinä Tikkurilan teollisuushistorialle. Padon purku ja kosken kunnostus valittiin vuoden 2019 projektiteoksi.
Padon purkamisesta keskusteltiin jo 1990-luvulla, mutta lopulta koskeen päätettiin rakentaa betoninen kalaporras vuonna 1994. Kosken kalateiden suunnittelua varten tehtiin 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa mallikokeita muun muassa Teknillisen korkeakoulun Vesitalouden ja vesirakennuksen laboratoriossa. Padon purku vuonna 2019 lisäsi alueella liikkuvien kalojen määrää.
Koskessa aiemmin ollut pohjapato ja sen putous kevättulvan aikaan huhtikuussa 2010.
Puretun padon jäljelle jääneet osat erottuvat kosken reunoilla Vernissatehtaan kupeessa.
Syksyn 2015 kuvassa kosken ranta-alue on vielä ruohottunut. Padottua koskimaisemaa on jälkeenpäin kutsuttu ”seisovaksi, lähes kuolleeksi osaksi jokea”.
Virkistyskäyttö

Padon purkamisen jälkeen kosken vedenpinta laski ja ranta-aluetta vapautui virkistyskäyttöön. Vuonna 2016 koskiympäristön kunnostamista varten järjestettiin maisema-arkkitehtuurikilpailu, jonka voittajaksi valittiin Keidas-niminen ehdotus. Ruohottunut maisema valaistiin ja laatoitettiin rantareitiksi, jonka rakentamisessa uusiokäytettiin puretun padon graniittikiveä. Rantaan tuotiin myös piknik-pöytiä ja tuoleja. Kosken yli rakennettiin uusi Vernissasilta-niminen pyöräilyn ja jalankulun silta.
Kunnostettua ranta-aluetta kutsutaan Vernissanrannaksi. Puistokokonaisuus, johon luetaan myös Väritehtaanranta ja Vernissasilta, voitti vuoden 2022 ympäristörakenne -palkinnon. Rannan todettiin muuttuneen ”pimeästä ja vaikeakulkuisesta” alueesta vetovoimatekijäksi, joka ”yhdistää teollisen historian ja monimuotoisen luonnon”.
Virkistyskäyttö > Melonta

Melottaessa kosken pääsee ohittamaan. Rantautumisen ja vesillelaskun yhteydessä melojien on syytä varoa virtauksia. Retki- tai kuntomelontaan sopivia joenosuuksia ovat kosken yläjuoksulla esimerkiksi Keravan kartanon ja Tikkurilankosken väli (17 km) tai alajuoksulla molempiin suuntiin melottava osuus (13 km) Vanhankaupunginkosken ja Tikkurilankosken välillä.
Virkistyskäyttö > Kalastus

Tikkurilankoskessa kalastaminen on sallittua kalastusluvilla. Koskelle tehdään kirjolohi-istutuksia, mutta lohikaloja saa pyydystää korkeintaan kaksi vuorokaudessa. Koska Vantaanjoen vesistö on määritelty vaelluskalavesistöksi, koski- ja virtapaikoilla ei kuitenkaan saa onkia eikä pilkkiä.
Virkistyskäyttö > Palvelut

Kosken pohjoispuolella oleva Vernissatehdas toimii nykyään Vantaan lasten- ja nuortenkulttuurin monitoimitalona ja ravintolana. Kesällä joen pohjoisrannalla toimii myös kahvila. Joen etelärannalla pääradan itäpuolella sijaitsee puistoalue Väritehtaanranta ja länsipuolella Tiedekeskus Heureka. Joen voi ylittää kevyen liikenteen siltoja pitkin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tikkurilankoski Wikimedia Commonsissa
Virkisty Keravanjoella (2005). Esite, julkaisijana Vantaanjoen ja Helsingin seudun vesiensuojeluyhdistys ry.
Satelliittinäkymä Keravanjokeen Tikkurilankosken kohdalta
Pienoiselokuva padotusta koskesta Vernissan kohdalta vuonna 2017
Vernissatehtaan polttouunin piippu vuodelta 1955 on suojeltu.
Kosken ranta-alue on kunnostettu rantareitiksi.
Kosken ylittävä Vernissansilta valmistui alkuvuodesta 2021.
Matti Aalto (jääkiekkoilija)

| Matti Aalto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. marraskuuta 1933 (ikä 91) Turku
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1952–1962
Aik. seurat:  TPS
Matti Aalto (s. 17. marraskuuta 1933 Turku) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1952–1962 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden. Hän edusti Suomen maajoukkuetta kahdessa maaottelussa.
Aalto pelasi SM-sarjaa Turun Palloseuran joukkueessa vuosina 1952–1956 ja 1957–1962. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 114 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 55 + 38 = 93 ja jäähymääränsä 30 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1956 sekä saavutti yhden SM-hopean ja yhden SM-pronssin.
Lydia Hällfors
Teoksia

Äidin muistelmia; painoon toimittanut Helmi Krohn. WSOY 1924, näköispainos Keuruusselän seura, Keuruu 1996
Suomennoksia

W. H. Riehl : Herran vuosi teoksessa Romaneja ja kertomuksia. 4 vihko, Maalarin maine. Herran vuosi. Mitä mummo kertoi. Kaksi laukausta. Uusi Suometar, Helsinki 1877
Jean Frédéric Lobstein : Sydämmen salaisuudet: viisitoista tutkistelemusta ; ruotsin kielestä suom. L. H. WSOY 1885
Aiheesta muualla

Geni.com : Lydia Hällfors (ent. Wegelius os. Bergroth)
Lehtiniemen muistot, Naisten ääni, 01.01.1908, nro 19, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Merkkitapaus Keuruun sivistyselämässä. Kirjastolaitos täyttää 80 vuotta, Aamulehti, 30.10.1938, nro 293, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen kristillinen rauhanliike

Suomen Kristillinen Rauhanliike on vuonna 1976 perustettu ekumeeninen järjestö. Sen tarkoituksena on herättää ja ylläpitää kristillisen uskon pohjalta nousevaa vastuuta ja toimintaa rauhan ja oikeudenmukaisuuden edistämiseksi. Yhdistyksen puheenjohtajana toimii Jussi Ojala.
Rauhanpalkinto

Järjestö myöntää vuosittain uudenvuoden päivänä eli kansainvälisenä kirkkojen rauhanpäivänä rauhanpalkinnon ruohonjuuritason rauhantyötä tehneelle henkilölle tai järjestölle.
Rauhanpalkinnon saajat:
1982 Erastus ja Magdalena Shamena
1983 Emmaus-yhteisö
1984 Seurakuntasanomat
1985 Valamon luostari
1986 Aino-Kaarina Mäkisalo
1987 palkintoa ei jaettu
1988 Furaha-kuoro
1989 Demokraattiset lakimiehet
1990 Martti Miettinen ja Rauno Pietarinen
1991 Martti Ahtisaari
1992 Veli-Matti Hynninen
1993 Kehitysmaakauppaliike
1994 Folke Sundman
1995 Kirkon ulkomaanavun Baltian työ
1996 Life and Peace -instituutin Somalian työ
1997 Pietarsaaren Betania baptistiseurakunta
1998 Familia Club
1999 Mikko Kuustonen
2000 MoniTori-lehti
2001 Munib Younan
2002 Viittakiven opisto
2003 Jaakko Hämeen-Anttila
2004 Harri Holkeri
2005 Helena Kekkonen
2006 Jorma K. Miettinen
2007 Lyömätön linja Espoossa -toiminta
2008 Suomen ekumeeninen neuvosto
2009 Mahdi Abdile
2010 palkintoa ei jaettu
2011 Icehearts ja Ilkka Turkka
2012 Changemaker-verkosto.
2013 Kirsi Nurkkala ja Porlammin lukio
2015 Pekka Haavisto
2016 Riku Rantala ja Tuomas Milonoff
2017 Music Road Africa
2019 Pete ”Hende” Nieminen
2020 Kirkko ja kaupunki
2022 Turun yliopistollisen keskussairaalan tehohoidon ylilääkäri Mika Valtonen ja Suomen tehohoitoyhdistys
Aiheesta muualla

Suomen kristillisen rauhanliikkeen kotisivu
| n k Suomen Ekumeeninen Neuvosto (SEN) |
| --- | --- | --- |
| Pääsihteerit |  Cantell  Castrén  Rusama  Edström  Huttunen  Auvinen  Wärn-Rancken  |  |
| Jäsenyhteisöt |  Evankelis-luterilainen kirkko  Ortodoksinen kirkko  Vapaakirkko  Katolinen kirkko  Pelastusarmeija  Baptistsamfund  Metodistkyrka  Metodistikirkko  Missionkyrkan  Anglikaaninen kirkko  International Evangelical Church  |  |
| Tarkkailijajäsenet |  Adventtikirkko  Baptistikirkko  Helluntaikirkko  Kveekarit  Pingstmission  |  |
| Kumppanit |  Filantropia  Filoksenia  Helsingin Diakonissalaitos  Herättäjä-Yhdistys  Hiljaisuuden Ystävät  Kansan Raamattuseura  Kirkon alat  Kirkon ulkomaanapu  Kulttuuri- ja uskontofoorumi FOKUS  Medialähetys Sanansaattajat  Lasten ja nuorten keskus  OCM-Suomen Konstantinus Yhdistys  Opiskelijoiden Lähetysliitto  Pyhän Henrikin pyhiinvaellusyhdistys  Sinapinsiemen  Suomen Caritas  Suomen kristillinen rauhanliike  Suomen Kristillinen Ylioppilasliitto  Suomen Liikemiesten Lähetysliitto  Suomen Lähetysseura  Suomen Merimieskirkko  Suomen NMKY:n liitto  Suomen NNKY-liitto  Suomen Pipliaseura  Suomen World Vision  Temppeliherrain Ritarikunta  Tuomasyhteisö  |  |
Pehr Lindholm

| Pehr Lindholm> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. maaliskuuta 1906
Kuollut: 1983
Jääpallon pelaaja
Pelipaikka:  Maalivahti
    
| Urheilijan ura> Seurat |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1926 |  HIFK | 1 | (0) |
| 1930 |  KIF | 3 | (0) |
| 1931-1937 |  HIFK | 40 | (0) |
Valmennusura
1946-1952:  Suomi
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Pehr "Pelle" Lindholm (16. maaliskuuta 1906 – 1959) oli suomalainen jääpallomaalivahti ja aktiiviuransa jälkeen seuransa HIFK:n puheenjohtaja sekä urheilujärjestöjohtaja.
Lindholm aloitti jääpallouransa 1920-luvulla. Hänestä tuli jo 19-vuotiaana kaudelle 1926 HIFK:n edustusjoukkueen maalivahti. Hän pelasikin sen jälkeen yhtäjaksoisesti jääpallon mestarussarjaa kausina 1930-1937 yhteensä 44 pääsarjaottelua, joista kauden 1930 KIF:n maalivahtina. Hän oli voittamassa kaksi Suomen mestaruutta eli vuosina 1934 ja 1935. Lisäksi hän saavutti neljä SM-hopeaa 1930 KIF:n riveissä sekä 1933, 1936 ja 1937 HIFK:n riveissä. Hän oli maajoukkuemaalivahtina Viro-maaottelussa vuonna 1933.
Aktiiviuransa lopetettuaan Lindholm valittiin HIFK:n puheenjohtajaksi vuonna 1939. Tässä tehtävässä hän toimi sotavuodet aina vuoteen 1948 asti. Lisäksi hän toimi Suomen jääpallomaajoukkueen valmentajana ja johtajana vuosina 1946-1952 sekä valisemisvaliokunnan jäsenenä vuosina 1942-1952. Vuonna 1952 jääpallo oli näytöslajina Oslon talviolympialaisissa. Lindholm toimi olympialaisten jääpallojoukkueen valmentajana Allan Lagerströmin toimiessa joukkueen johtajana.
Hän toimi ruotsinkielisen urheilun keskusjärjestön Svenska Finlands Idrottsförbundin (SFI) puheenjohtajana vuosina 1952-1955.
Ozin kapinalliset

| Ozin kapinalliset> The Wonderful Wizard of Oz |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  L. Frank Baum
Kieli:  englanti
Genre:  lastenkirjallisuus
Julkaistu:  1904
Suomennos
Suomentaja:  Veera Saarelainen
Kuvittaja:  Petri Hiltunen
Kansitaiteilija:  Kati Närhi
Kustantaja:  Art House
Julkaistu:  2002
Sivumäärä:  196
ISBN:  951-884-344-9

Edeltävä:  Ihmemaa Oz
Seuraava:  Ozin prinsessa
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ozin kapinalliset (engl. The Marvelous Land of Oz, 1904), joka on aikaisemmin suomennettu myös nimellä Ozin maa (1978), on L. Frank Baumin kirjoittama lastenkirja. Se on toinen Baumin Ihmemaa Ozista alkaneiden, Oz-maahan sijoittuvien kirjojen sarjassa. Kirja kertoo Tip-nimisen pojan seikkailuista Oz-maassa.
Juoni

Tippetarius, jota kutsutaan Tipiksi, on Mombi-nimisen noidan kotonaan Ozin Pohjoisen maassa kasvattama poika. Mombi teettää pojalla paljon kotitöitä, eikä Tip pidä holhoojastaan. Eräänä päivänä noidan ollessa asioilla Tip veistää kurpitsasta leveästi hymyilevän pään. Lopputuloksesta tyytyväisenä hän päättää tehdä sen avulla noidalle kepposen: Tip rakentaa päälle puusta vartalon, pukee sen ja asettaa sitten Jaakko Kurpitsapääksi nimeämänsä tekeleen tienmutkaan, jotta noita säikähtäisi sitä palatessaan.
Noita on hankkinut matkallaan taikajauhetta, joka herättää elottomat asiat henkiin. Huomattuaan Tipin kepposteluyrityksen hän päättää testata jauhetta sen avulla, ja niin Jaakko Kurpitsapää herää eloon. Kotona Mombi kertoo Tipille aikovansa teettää kotityöt jatkossa Jaakolla, ja että rangaistukseksi kepposesta hän aikoo muuttaa Tipin marmoripatsaaksi seuraavana aamuna. Yöllä Tip kuitenkin karkaa kotoa yhdessä Jaakko Kurpitsapään kanssa. He suuntaavat kohti etelää ja Ozin keskipisteessä sijaitsevaa Smaragdikaupunkia.
Juoni > Kapina-armeija

Tip on lähtiessään varastanut noidalta elämänjauheen, ja kokeilee sitä sahapukkiin. Sahapukki herää henkiin, joten Tip istuutuu Jaakon kanssa sen selkään ja he jatkavat matkaa ratsain. Kun Sahapukki kiihdyttää raviin, Tip putoaa sen selästä, eikä ratsua pysäytä mikään ennen Smaragdikaupungin porttia. Portilta Jaakko viedään kaupungin hallitsijan, Pelättimen puheille. Sillä välin matkasta jäänyt Tip kohtaa kenraali Jinjuriksi kutsutun tytön, joka johtaa tyttöjen armeijaa. Tytöt ovat päättäneet vallata Smaragdikaupungin, koska heidän mielestään miehet ovat hallinneet sitä tarpeeksi kauan, ja koska tytöt haluavat päästä käsiksi Smaragdikaupungin jalokiviin.
Tytöt valloittavat kaupungin helposti, sillä sitä puolustaa vain yhden miehen armeija. Tyttöjen mukana tullut Tip livahtaa Pelättimen valtaistuinsaliin. Yhdessä Pelättimen ja Jaakon kanssa he ratsastavat sahapukilla ulos valtaistuinsalista ja kaupungin portista. He suuntaavat Pelättimen vanhan ystävän, Lännen maata hallitsevan Peltimetsurin luo. Siellä Peltimetsuri liittyy heidän joukkoonsa, ja he palaavat Smaragdikaupunkiin vallatakseen sen takaisin. Smaragdikaupungissa Pelättimen takin sisään piiloutuneiden hiirten avulla tytöt pelotellaan pois linnasta, mutta sen jälkeen seurue on taas piirityksen vankina.
Juoni > Prinsessa Ozma

Tip käyttää jäljellä olevan elämänjauheen siivekkään kyhäelmän, Raakkineen henkiinherättämiseen. Sen kyydissä hän matkakumppaneineen lentää Etelän maahan kysymään neuvoa sitä hallitsevalta, hyvältä Glinda-noidalta. Glinda kertoo, että Smaragdikaupungin ja Oz-maan hallinta kuuluu perintöoikeudella Ozma-nimiselle prinsessalle, jonka vanha Mombi on kätkenyt Ozin velhon noustessa valtaan.
Glindan armeija marssii Smaragdikaupungin porteille, ja Glinda vaatii Mombin puheilleen. Mombi muuttaa itsensä ruusuksi, mutta Peltimetsuri poimii sen ja Glinda huomaa huijauksen. Kuulusteltaessa Mombi kertoo muuttaneensa Ozman pojaksi, jonka sitten kasvatti — Ozma on siis Tip. Tip vastustelee aluksi ajatusta tyttönä olemisesta, mutta suostuu lopulta siihen, että taika puretaan, ja hänestä tulee jälleen prinsessa Ozma.
Raakkineen avulla Jinjur vangitaan, ja tästä kuultuaan Kapina-armeija antautuu. Ozmasta tulee Smaragdikaupungin kuningatar ja Ozin hallitsija.
Dale McTavish

| Dale McTavish |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. helmikuuta 1972 (ikä 52) Eganville, Ontario
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Messias
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  186 cm
Paino:  91 kg
Pelinumero:  22
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1995–2011
Seurat:  Saint John Flames (AHL)   Calgary Flames (NHL)   SaiPa (SM-liiga)   Espoo Blues (SM-liiga)   Rapperswil (NLA)   ZSC Lions (NLA)   EV Zug (NLA)
Dale McTavish (s. 28. helmikuuta 1972 Eganville, Ontario) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija. McTavish edusti kolmen kauden ajan Saimaan Palloa kaudet (1997–1998 ja 1998–1999 sekä 2010–2011) ja yhden kauden verran Espoo Bluesia (1999–2000). McTavish oli SM-liigan maalitilaston ykkönen kaudella 1997–1998, ja sai vuosittain jaettavan Aarne Honkavaara -palkinnon. McTavish on edustanut myös NHL-joukkue Calgary Flamesia yhdeksän ottelun verran ja pelannut Kanadan  maajoukkueissa pelikausilla 1995–1996 sekä vielä 2007 Spengler Cupeissa. Kaudeksi 2010–2011 McTavish palasi SaiPaan niin sanotulla artistisopimuksella; pelit hän aloitti SaiPan paidassa lokakuussa 2010. Kauden jälkeen hän lopetti aktiiviuransa.
Muuta

McTavishin poika Mason pelaa kaudella 2020–2021 lainalla Sveitsin National Liigassa EV Zugin joukkueessa. Myös vanhempi veli Darian on pelannut jääkiekkoa Kanadan juniorisarjoissa. Molemmilla pojilla on sekä Kanadan että Sveitsin kansalaisuus.
Friedrich Wilhelm von Buxhoevden

| Wilhelm von Buxhoevden |
| --- | --- |
 Friedrich Wilhelm von Buxhoevden, Vladimir Borovikovskin maalaama muotokuva vuodelta 1809.
 Kenraalikuvernööri 
 Liivinmaa 1803–1806, 1808–1809  
 Sotilaskuvernööri 
 Pietari 1797–1798  
Henkilötiedot
Koko nimi:  Friedrich Wilhelm Graf von Buxhoevden
Syntynyt: 14. syyskuuta 1750 Muhu, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 23. elokuuta 1811 Lukkolinna, Venäjän keisarikunta
Kansalaisuus:   Baltiansaksalainen
Vanhemmat:  Isä; Otto-Friedrich von Buxhoevden ja äiti; Helene Charlotte von Weymarn
Puoliso:  Natalija Aleksejeva Orlov
Tiedot
Sotilaspalvelus
Puolustushaara:  Jalkaväki
Palvelusvuodet:  1770–1798, 1802–1810
Sotilasarvo:  Jalkaväenkenraali
Komentajuudet:  Napoleonin sodat, Suomen sota
Taistelut ja sodat:  Napoleonin sodat, Suomen sota
Natalija Aleksejeva Orlov
Friedrich Wilhelm von Buxhoevden (ven. Фёдор Фёдорович Буксге́вден, Fjodor Fjodorovitš Buksgevden; 14. syyskuuta 1750 Muhu – 23. elokuuta 1811 Lukkolinna) oli baltiansaksalaista syntyperää ollut venäläinen kreivi ja sotapäällikkö.
Henkilöhistoria

Buxhoevden syntyi nykyisen Viron alueella baltiansaksalaiseen perheeseen. Hän aloitti sotilaspalveluksen vuonna 1764 vain 14-vuotiaana. Hänen puolisonsa Natalija Aleksejeva olisi Buxhoevden-suvun mukaan ollut keisarinna Katariina Suuren ja kreivi Grigori Orlovin tytär. He saivat kahdeksan lasta. Buxhoevden otti vuonna 1789 osaa Ruotsinsalmen taisteluun ja toimi Varsovan kenraalikuvernöörinä vuodesta 1795. Hän osallistui Napoleonia vastaan käytyyn sotaan ja toimi Venäjän armeijan ylipäällikkönä Suomen sodassa. Ylipäällikkönä Buxhoevden huolehti siviilihallinnosta sekä tutkitutti sotilaiden tekemät väärinkäytökset. Hän anoi eroa epäonnistuneen Lohtajan aseleposopimuksen vuoksi ja vetäytyi viettämään eläkepäiviään tiluksilleen.
Tunnustukset ja arvonimet > Ritarikunnat

Pyhän Yrjön ritarikunta IIII. asteen ritarikunta
Pyhän Yrjön ritarikunta III. asteen ritarikunta
Pyhän Annan ritarikunta, haltija
Pyhän Vladimirin ritarikunta II. luokka kultaisella miekalla ja timanteilla
Valkoisen kotkan ritarikunta 1795.
Pyhän Stanislauksen ritarikunta 1795.
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta 1797.
Pyhän Vladimirin ritarikunta I. luokka
Pyhän Yrjön ritarikunta II. luokka timanteilla.
Pyhän Andreaksen ritarikunta
Mustan kotkan ritarikunta (Preussin kuningaskunta)
Tunnustukset ja arvonimet > Arvonimet ja nimitykset

Preussin kuningas Fredrik Vilhelm II myönsi hänelle kreivin arvonimen 17. joulukuuta 1795.
Pyhän Johanneksen Jerusalemin ritarikunnan komentaja 1795.
Pietarin sotilaskuvernööri 1797.
Venäjän valtakunnan kreivi 1797.
Riian kenraalikuvernöörin nimitys
Tunnustukset ja arvonimet > Sotilasarvo

Jalkaväenkenraali (Venäjän keisarikunta)
Aiheesta muualla

Veli-Matti Syrjö: / Buxhoevden, Friedrich Wilhelm von (1750–1811) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  6.9.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| n k Pietarin ja Leningradin johtajat |
| --- | --- | --- |
| Pietari (1703–1917) |  Menšikov  Devier  Sapieha  von Münnich  Saltykov  Naumov  Devier  Tatištšev  Korf  Tšitšerin  Volkov  Golitsyn  Brjus  Rylejev  Arharov  von Buxhoevden  von der Pahlen  Svetšin  von der Pahlen  Kutuzov  Kamenski  Tolstoi  Vjazmitinov  Lobanov-Rostovski  Balašov  Miloradovitš  Goleništšev-Kutusov  Essen  Kavelin  Hrapovitški  Šulgin  Ignatjev  Suvorov  Levašov  Trepov  Zurov  Gurko  Loris-Melikov  Baranov  Kozlov  Gresser  Val  Clayhills  Fullon  Trepov  Dedjulin  Launitš  Dratševski  Obolenski  Balk  Jurevitš  Rogovski  Šreider  |  |
| Petrograd-Leningrad (1917–1991) |  Zinovjev  Kirov  Ždanov  Kuznetsov  Popkov  Andrianov  Kozlov  Spirdonov  Tolstikov  Romanov  Zaikov  Solovjov  Gidapov  |  |
| Pietari (1991–) |  Štšelkanov  Sobtšak  Jakovlev  Beglov  Matvijenko  Poltavtšenko  Beglov  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Buxhoevden- suvun kreivillinen vaakuna
Margarete Depner

Margarete Depner.
Margarete Depner: Sisarukset.
Margarete Depner, syntyjään Scherg, (22. maaliskuuta 1885 Brașov, Itävalta-Unkari – 2. syyskuuta 1970 Brașov, Romania)  oli romanialainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja kuvittaja. Hän oli taustaltaan Transilvanian saksi.
Kun Depner syntyi, Brașov kuului Itävalta-Unkariin ja sen nimi oli Kronstadt. Hänen vanhempansa kuuluivat porvaristoon, isä omisti kangaskutomon. Tytär lähetettiin vuosiksi 1901–1902 sisäoppilaitokseen Weimariin. Sisäoppilaitos antoi paljon opetusta musiikissa, kirjallisuudessa ja kuvataiteissa, mikä toimi tulevalle taiteilijalle herätteenä.
Palattuaan Weimarista Depner opiskeli taidetta kotikaupungissaan, missä oli tuohon aikaan pätevää alkeisopetusta. Sen jälkeen hän matkusti vuonna 1906 Berliiniin saamaan opetusta yksityisessä taidekoulussa. Hän solmi avioliiton kirurgi Wilhelm Depnerin kanssa vuonna 1907. Aviomies perusti vuonna 1912 oman sanatorion. Ensimmäisen maailmansodan alettua aviomies kutsuttiin kouluttamaan lääkäreitä ja Margarete Depner evakuoitiin Budapestiin, missä oli tilaisuus jatkaa taideopintoja professori István Rétisin oppilaana.
Vuodet 1925–1928 Depner opiskeli Münchenissä, ja vuonna 1931 hän opiskeli kaksi kuukautta Berliinissä kuvanveistoa Josef Thorakin oppilaana. Samana vuonna hänen töitään oli esillä Bukarestissa kansallisessa näyttelyssä ja yksi hänen töistään palkittiin. Viimeisen opintomatkansa hän teki vuonna 1934 Pariisiin, missä hän vietti kaksi intensiivistä kuukautta Rodinin oppilaan Marcel Gimondin ateljeessa.
Vuoteen 1945 saakka Depnerillä oli intensiivinen luomiskausi. Hänen töitään oli esillä Saksassa ja Romaniassa useissa eri näyttelyissä. Hän työskenteli maalausten ja veistosten parissa.
Kommunistit tulivat Romaniassa valtaan toisen maailmansodan jälkeen. Depnerin aviomiehen sanatorio valtiollistettiin. Depnerin oli pakko liittyä kommunistiseen taiteilijaliittoon. Hän osallistui kaikkiin alueellisiin taidenäyttelyihin vuosina 1949–1968. Valtakunnallisissa näyttelyissä hänen töitään oli vuosina 1953, 1954 ja 1959.
Veistoksissaan Depner suosi klassista muotokieltä ja torjui kokeellisuuden. Hänen veistoksensa ovat sekä pienoisveistoksia että hautamuistomerkkejä.
Aiheesta muualla

http://www.lisa-fischer.at/depner.html
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB