stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Operaatio Wigwam

Wigwam-ydinkokeen räjäytys, joka tehtiin 14.5.1955 Tyynellämerellä.
Operaatio Wigwam oli yhden ydinkokeen mittainen merellinen sotilasoperaatio. Tämän tehnee erityislaatuiseksi se, että toteuttaja oli Yhdysvaltain laivasto, sekä myös se: että ydinlaukaisu suoritettiin avomerellä ja pintaa paljon syvemmällä. Siihen osallistui 30 Yhdysvaltain laivaston alusta sekä 6 800 henkilöä. Ydinkoelataus räjäytettiin merialueella n. 800 km eli 500 mailia San Diegosta lounaiseen. 14. toukokuuta vuonna 1955 räjäytettiin Mark 90  W7-tyypin, Betty-nimen saanut ydinräjähde.
Aseen tyyppi oli syvyyspommi. Sen tuhovoima oli 30 kT, aseen kehittäjä on Los Alamosin ydinlaboratorio LANL ja se mahdollisesti käytti kiihdytettyä fissiota. Tämä on perusteltavissa pommin klassista fissiopommia kevyemmällä kokoonpanolla eli konstruktiolla. Esimerkiksi raskas laivastohävittäjäkone F7F-3 Tigercat kykeni  kantamaan, tämän arviolta 1 100 kg omamassaltaan olevan ydinsyvyyspommin.
Koelataus hinattiin laukaisukohteeseensa proomulla Tyynellämerellä. Pommiin oli vedetty yli 6 mailin eli lähes 10 km mittaiset kaapelit. Räjäytys toteutettiin 680 m eli 2 000 jalan/ft. syvyydessä. Räjäytyksen nimi oli sama kuin operaation eli Wigwam.
Itse testattu asetyyppi Mark 90 Betty oli käytössä vain varsin lyhyen ajan, sillä sen palvelusura käsitti vuodet 1955 - 1960. Kehittely tapahtui vuonna 1952.  Aktiivissa käytössä olleiden syvyyspommien ydinkärjen tuhovoima oli 5 - 10 kT. W7 -asetyyppiä eli ydinkärkeä käytettiin myös muissa sovellutuksissa, kuten taktisiin lyhyen kantaman ohjuksiin asennettuna sekä ilmatorjuntaohjuksissa.
Muuta erikoista oli se, että USS Mount McKinley oli toistamiseen johtoaluksena eli lippulaivana yhdysvaltalaisten suorittamassa ydinkokeessa. Operaatio Sandstone oli tämä edellinen (ko. alusta tarkoittaen) mainittu, mikä toteutettiin vuonna 1948.
Aiheesta muualla

http://www.dtic.mil/dtic/tr/fulltext/u2/a995001.pdf (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf-tiedosto)
http://www.dtra.mil/Portals/61/Documents/NTPR/1-Fact_Sheets/WIGWAM%20-%202017.pdf?ver=2017-02-07-081700-960 (Arkistoitu – Internet Archive)
https://www.youtube.com/watch?v=ku7R1TSBfjI
Käännös suomeksi
Sälepyrstökolibri

| Sälepyrstökolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Korpraalikolibrit Eupherusa
Laji::  eximia
Kaksiosainen nimi
 Eupherusa eximia  (Delattre, 1843) 
Katso myös
   Sälepyrstökolibri Wikispeciesissä   Sälepyrstökolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sälepyrstökolibri (Eupherusa eximia) on neotrooppisen alueen kiitäjälintu. Sen esiintymisalue käsittää Meksikon itä- ja kaakkoisosat ja sieltä etelään Nicaraguan keskiosiin, Costa Ricaan ja Länsi-Panamaan. Lajista tunnetaan kolme alalajia. Adolphe Delattre kuvaili lajin holotyypin Guatemalan Cobánista vuonna 1843.
Olavi Susikoski

Leo Olavi Susikoski on rikostarkastaja ja päähenkilönä useissa Mauri Sariolan rikosromaaneissa. Susikoski on syntyisin Hämeestä, Hattulan kirkon vaiheilta, syntynyt vuonna 1927. Sariolan ensimmäisessä romaanissa Laukausten hinta (1956) Susikoski työskentelee komisarion virassa Kuopion Lääninrikospoliisissa. Koulutukseltaan hän on aluksi varanotaari, myöhemmin varatuomari. Romaanista Rotat pois laivasta (1956) ilmenee, että hän on muuttanut Helsinkiin ja saanut komisarion viran keskusrikospoliisissa. Rikostarkastajaksi hän ylenee teoksessa Sumua Susikosken yllä (1961). Romaaneissa Susikoski ottaa omansa (1959) ja Susikoski virittää ansan (1970) kerrotaan Susikosken asuvan Pohjois-Haagassa.
Susikoski-hahmon esikuvaksi mainitaan Helsingin poliisissa toiminut komisario Martti Salander, johon Sariola tutustui toimiessaan Helsingin Sanomien rikostoimittajana. Elokuvissa Susikoskea ovat esittäneet Ismo Kallio ja Åke Lindman. Kallio esiintyy Susikoskena Yrjö Nortan Kolmas laukaus -ohjauksessa (1959), joka perustuu romaaniin Rotat pois laivasta (1956). Lindman esittää Susikoskea Lars G. Thelestamin ohjaamassa elokuvassa Tuntematon ystävä (1978), joka pohjautuu romaaniin Susikoski virittää ansan (1970).
Mauri Sariolan lesken Tuula Sariolan nimissä julkaistiin myöhemmin kaksi dekkaria, joissa Susikoski herätettiin henkiin: Susikosken paluu (1992) ja Susikoski Orilammella (1994). Kaikkiaan Tuula Sariolan nimissä ilmestyi kuusitoista kirjaa, joista valtaosa dekkareita. Vuonna 2006 paljastui, että kirjat oli kirjoittanut Sarioloiden pitkäaikainen ystävä, mäntyharjulainen toimittaja Ritva Sarkola.
Luonnehdinta

Susikoski on pitkä, leveäharteinen, sivistynyt, kohtelias, asiallinen, hyvin pukeutunut ja rauhallinen, vaikka tutkimusten junnatessa saattaa ärtyneenä ivailla työtovereitaan. "Harmaissa silmissä oli terävä tuike ja riuskoissa liikkeissä hillittyä, latautunutta voimaa", Sariola kuvasi hahmoaan. Susikoski sanoo romaanissa Susikosken ajojahti (1974) olevansa kotoisin Etelä-Hämeestä "jonkinkokoiselta" maatilalta, jossa on "satakymmenen hehtaaria viljeltyä. Ja neljäsataa metsää". Hän taisteli luutnanttina jatkosodan viime vaiheissa, sotilasarvoltaan hän on reservin majuri. Susikoski on poikamies, mutta hänellä on aina riittänyt silmää naiskauneudelle. Hän rakastuu ainakin teoksissa Susikoski ottaa omansa (1959), Susikosken elämän kevät (1969), Susikoski virittää ansan (1970) ja Susikoski päiväntasaajalla (1980). Ajatusta Susikosken naimisiinmenosta Sariola pohti päiväkirjassaan kirjoittaessaan Susikosken ajojahti -romaania kevättalvella 1974.
Susikoski ajaa laatuautoilla, heti ensimmäisessä teoksessa Laukausten hinta hänen ajokkinaan on perin erikoinen Mercedes-Benz 180 Cabrio, jonka hän tosin hankki käytettynä lääkärisedältään. Myöhemmin hänellä on Mercedes 220SE, Volkswagen 1600, ja useita Saabeja. Saabiin Susikoski siirtyi 1970-luvulla. Romaanissa Susikosken ajojahti hänellä on malliltaan täsmentämätön BMW (kirjoitettuna yksinkertaisella V:llä läpi kirjan). Hän tupakoi, polttaen aluksi piippua, myöhemmin savukkeita (Sariola kertoi avoimesti solmineensa tupakkafirmojen kanssa sopimuksia Susikosken savukemerkistä) ja käyttää alkoholia joskus runsaastikin, mutta ei esiinny koskaan humaltuneena; ainoa vihje siihen suuntaan on Susikosken elämän kevät -kirjassa jossa hänen sanotaan juoneen illan mittaan niin paljon klipperiviskiä että hänestä tuntui että selkään kasvoivat mastot purjeineen. Romaanissa Sininen lyhty Susikoski juhlii tuttavan kanssa viikonlopun niin, että "oli siinä tuhottu jokunen pullo Chivas Regalia".
Susikoski arvostaa perinteistä, pitkäjännitteistä poliisityötä, jossa rikoksen selvittäminen perustuu kärsivälliseen tutkintaan ja yksityiskohtien kokoamiseen. Hän inhoaa Sherlock Holmesin tyyppisiä yksityisetsiviä, jotka toimivat ilman poliisin valtuuksia ja ratkaisevat jutut päättelemällä, nojatuolissaan istuen.
Romaanissa Susikoski ottaa omansa paljastuu, että Susikoski harrastaa laaja-alaisesti kirjallisuutta. Hänen kirjahyllynsä on tarkassa järjestyksessä kirjojen aihepiirin mukaan. Kaunokirjalliset teokset ovat aakkosjärjestyksessä kirjailijan nimen mukaan. Yhdellä hyllyllä on ainoastaan meriromaaneja, joista C. S. Foresterin Hornblower-sarja on kunniapaikalla. Väinö Linnan Tuntemattoman sotilaan Susikoski on lukenut useaan kertaan.
Mauri Sariolan kirjoittamat Susikoski-romaanit

Laukausten hinta (Salama 25) 1956
Rotat pois laivasta (Salama 29) 1956
Revontulet eivät kerro (Salama 40) 1957
Leivätön pöytä on katettu (Salama 46) 1958
Susikoski ottaa omansa (Salama 58) 1959
Kohtalokas Itämeren risteily (Salama 69) 1959
Sumua Susikosken yllä (Salama 89) 1961
Minä, Olavi Susikoski 1963
Aina roiskuu kun rapataan 1964
Pyykki on pantu ja pysyy 1965
Niin syvä on kuin pitkäkin 1965
Elomme merta laiva purjehtii 1966
Susikosken vaikein juttu 1967
Susikosken elämän kevät 1969
Susikoski virittää ansan 1970
Kolmen valtakunnan vainaja 1971
Surma surutalossa 1973
Susikosken ajojahti 1974
Enkeli lumessa 1975
Koltan uni 1975
Onko teillä ruiskukkia? 1977
Sininen lyhty 1978
Seidan silmä 1978
Susikoski ahtojäissä 1979
Susikosken omatunto 1979
Susikoski päiväntasaajalla 1980
Petroskoin keltainen kissa 1980
Ison kalan katiska 1981
Pieni anoo, iso sanoo 1981
Susikosken tulikoe 1982
Susikoski sulhaspoikana 1982
Ne viulut vasta maksoi 1983
Susikoski ja kolmen naisen talo 1984
Mauri Sariolan kirjoittamat Susikoski-romaanit > Lehtien jatkokertomuksista kootut Susikoski-kirjat

Kutsukaa rikostarkastaja Susikoski 1981
Kutsuvieraana kuolema 1982
Rommelin poikien hauta 1982
Marita Eisenin tapaus 1983
Susikosken kuuma loma 1983
Kalliit katkerat muistot 1984
Susikoski puuttuu peliin 1984
Susikosken palapeli 1985
Viides vieras 1988
Laulujen lunnaat 1990
Seitsemän kertaa Susikoski 2003
Osip Aptekman

Osip Aptekman.
Osip Vasiljevitš Aptekman (ven. О́сип Васи́льевич Аптекма́н, 30. maaliskuuta (J: 18. maaliskuuta) 1849 Pavlograd – 8. heinäkuuta 1926 Moskova) oli venäläinen vallankumouksellinen narodnikki.
Osip Aptekman syntyi juutalaiseen porvarisperheeseen. Hän opiskeli Harkovan yliopistossa sekä Pietarin lääketieteen ja kirurgian akatemiassa. Vuodesta 1874 lähtien hän levitti vallankumouksellista propagandaa maaseudulla ja osallistui Zemlja i voljan toimintaan.
Zemlja i voljan hajottua vuonna 1879 Aptekman oli mukana perustamassa Tšornyi peredel -järjestöä. Vuonna 1880 hänet pidätettiin ja karkotettiin viideksi vuodeksi Jakutiaan. Vuosina 1887–1889 hän suoritti Münchenissä loppuun lääketieteelliset opintonsa. Palattuaan Venäjälle Aptekman työskenteli lääkärinä ja osallistui Narodnoje pravo -järjestön perustamiseen. 1890-luvun puolivälissä hän liittyi sosiaalidemokraatteihin.
Aptekman osallistui Vilnan läänissä vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumiin, joutui pidätetyksi ja muutti sen jälkeen Sveitsiin. Vuoteen 1913 saakka hän kuului menševikkeihin, mutta ensimmäisen maailmansodan aikana asettui vastustamaan näiden sodankäynnin jatkamista kannattanutta linjaa. Helmikuun vallankumouksen jälkeen Aptekman palasi Venäjälle, jossa hän työskenteli Pietarin vallankumoushistoriallisessa arkistossa ja kirjoitti vallankumousliikkeen historiaa käsitteleviä teoksia.
Pakkala (täsmennyssivu)

Pakkala voi tarkoittaa seuraavia:
Pakkala (ruots. Backas), Vantaan kaupunginosa
Pakkala, kylä Nummella Nummi-Pusulassa
Pakkala, alue Vetelissä
Pakkala, alue Nokialla
Pakkala, osa-alue Kangasalla
Pakkala, alue Taipalsaarella
Sukunimi

Agnes Pakkala (1863–1936), kirjailija, Teuvo Pakkalan puoliso
Emil Pakkala (1867–1952), yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Erkki Pakkala (1899–1958), arkkitehti ja kirjailija, Teuvo ja Agnes Pakkalan poika
E. W. Pakkala eli Ernst Werner Pakkala (1878–1945), pappi ja uskonnollinen kirjailija
Hanna Pakkala (1864–1945), kirjallisuuden suomentaja ja kirjakauppias
Juha Pakkala (s. 1968), eksegetiikan tutkija
Juhani Pakkala (s. 1945), diplomi-insinööri ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Juho Heikki Pakkala (1877–1952), maanviljelijä, kansanedustaja (suomalainen puolue)
Lauri Pakkala (1924–1967), kirjailija
Samuli Pakkala (1891–1959), kirjastoneuvos, Teuvo ja Agnes Pakkalan poika
Teuvo Pakkala (1862–1925), kirjailija
Teuvo-Pentti Pakkala (1920–2010), taidegraafikko, Samuli Pakkalan poika
Tiina Pakkala (s. 1962), juoksija.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pakkala”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Osinkosuhde

Osinko/kokonaistulos eli osinkosuhde kertoo kuinka suuri yrityksen jakama osinko on suhteessa tilikauden tulokseen. Se siis kuvaa kuinka suuri osuus voitoista jaetaan osakkeenomistajille. Se osuus voittoa, jota ei jaeta osinkoina, jää yritykseen toiminnan kehittämistä ja investointeja varten. Osingot ovat osakkeiden arvonnousun ohella toinen tapa, jolla osakkeenomistajat voivat saada tuottoa sijoitukselleen.
Kasvuhakuiset yritykset käyttävät tyypillisesti ison osan voitoistaan investointeihin, ja siksi niiden osinkosuhde on usein pienempi. Tällöin tavoitteena on, että sijoittajat pääsevät hyötymään näiden investointien kautta joskus tulevaisuudessa vielä enemmän. Yritykset voivat käyttää jakamattomia voittovaroja myös esimerkiksi omien osakkeiden takaisin ostamiseen. Osinkoina voidaan jakaa myös aiempina vuosina kertyneitä jakamattomia voittovaroja, joten osinkosuhde voi joskus olla yli 100 prosenttia.
Osinkosuhdetta laskettaessa voidaan käyttää kokonaistulosta, josta on poistettu satunnaisten erien vaikutus. Satunnaiset erät ovat yrityksen tavanomaisesta toiminnasta poikkeavia kertaluonteisia tuottoja tai kuluja. Kun nämä erät jätetään huomiotta, osinkosuhde kuvaa paremmin yrityksen pysyvämpää voitonjaon suhdetta.
Painin maailmanmestaruuskilpailut 1959

Vuoden 1959 painin maailmanmestaruuskilpailut olivat kaikkien aikojen neljännet viralliset vapaapainin MM-kilpailut. Kisat järjestettiin Iranin pääkaupungissa Teheranissa. Kilpailuissa painittiin kaikkiaan kahdeksassa painoluokassa.
Mitalistit

| Painoluokka | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 52 kg |  Ali Alijev |  Ahmet Bilek |  Muhamad Niaz-Din |
| 57 kg |  Hüseyin Akbas |  Tauno Jaskari |  Vladimir Arsenjan |
| 62 kg |  Mustafa Dagistanli |  Stantšo Ivanov |  Muhamad Akhtar |
| 67 kg |  Vladimir Sinjavski |  Enju Văltšev |  Hayrullah Sahin |
| 73 kg |  Imam-Ali Habibi |  Vakhtang Balavadze |  İsmail Ogan |
| 79 kg |  Georgi Širtladze |  Geza Hoellesi |  Lothar Lippa |
| 87 kg |  Gholamreza Takhti |  Petko Sirakov |  Maurice Jacquel |
| yli 87 kg |  Ljutvi Ahmedov |  Hamit Kaplan |  Savkus Dzarasov |
Tilastot maittain

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | 4>  sijoja | 5>  sijoja | 6>  sijoja |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Neuvostoliitto | 3 | 1 | 2 | 1 | - | 1 |
| 2. |  Turkki | 3 | 2 | 2 | 1 | - | - |
| 3. |  Iran | 2 | - | - | 1 | 2 | 1 |
| 4. |  Bulgaria | 1 | 3 | - | - | - | 1 |
| 5. |  Unkari | - | 1 | - | 1 | - | - |
| 6. |  Suomi | - | 1 | - | - | - | 1 |
| 7. |  Pakistan | - | - | 2 | - | 2 | - |
| 8. |  Saksan demokraattinen tasavalta | - | - | 1 | - | 1 | 1 |
| 9. |  Ranska | - | - | 1 | - | - | - |
| 10. |  Japani | - | - | - | 2 | 3 | - |
| 11. |  Sveitsi | - | - | - | 1 | - | - |
| 12. |  Italia | - | - | - | - | 1 | 1 |
| 13. |  Puola | - | - | - | - | - | 2 |
Otavan Opisto

| Otavan Opisto> Keski-Savon kansanopisto (1892–1926) Otavan kansanopisto (1926–1950) |
| --- | --- |

Sijainti:  Otava, Mikkeli
Tyyppi:  kansanopisto
Perustettu:  1892
Otavan Opisto on vuonna 1892 perustettu sitoutumaton kansanopisto Mikkelin Otavassa. Opiston toiminta-ajatus on etsiä uusia oppimisen tapoja ja muotoja sekä täydentää nykyistä opetusjärjestelmää.
Opisto järjestää yliopistoon valmentavia linjoja ja maahanmuuttajille tarkoitettua koulutusta. Kampuksella järjestetään myös monenlaista kurssitoimintaa osana kansanopiston vapaata sivistystyötä.
Otavan Opiston toimii osana Mikkelin kaupungin liikelaitos Otaviaa.
Historia

Otavan Opisto perustettiin alun perin Joroisiin nimellä Keski-Savon kansanopisto. Vuonna 1895 ensimmäinen rehtori Hjalmar Mikander lähti rehtoriksi Pohjois-Savon kansanopistoon Maaningalle ja vei mukanaan kaikki silloisen Keski-Savon kansanopiston opettajat. Opistoon kuitenkin valittiin uudet opettajat ja rehtori, ja opisto jatkoi toimintaansa. Vuonna 1897 kansanopiston uudeksi sijoituspaikaksi päätettiin Otavan kylä Mikkelin maalaiskunnassa. Opiston rakennus Otavassa valmistui vuonna 1901 ja se oli valmistuessaan koko maan suurin kansanopistorakennus.
Opiston nimi muuttui 1926 Otavan kansaopistoksi ja vuonna 1950 Otavan opistoksi.
Muikku

Muikku on Otavan Opiston verkko-oppimisympäristö, jota käytetään nykyisin muun muassa Nettilukiossa ja Nettiperuskoulussa. Se on alun perin  perustettu 1996 nimellä Internetix. Internetix aloitti toimintansa projektitoimintana, josta syntyivät muun muassa Ylen nettiradio Mikaeli sekä Metodix Oy. Internetixin Campus oli myös ensimmäinen suomalainen verkko-oppimisympäristö.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otavan Opisto Wikimedia Commonsissa
Otavan Opisto
Nettilukio
Nettiperuskoulu
Muikku-oppimisympäristö
Oulun Luistinseura (jalkapallo)

Oulun Luistinseura (lyh. OLS) on oululainen jalkapalloseura ja osa samannimistä yleisseuraa. Se perustettiin vuonna 1941. Seuran edustusjoukkueen sarjataso on Kakkonen.
Historia

Aluksi jalkapalloa pelasivat OLS:n jääpalloilijat kesälajinaan. Myöhemmin jalkapallo kasvoi omaksi erikoislajikseen, mutta joukko jääpalloilijoita on nähty sen jälkeenkin esiintymässä OLS:n edustuspaidassa myös jalkapallokentillä.
Historia > Nimenvaihdoksia ja hetkellistä toiminnan hiipumista

OLS:n nimihistoria jalkapallossa on kirjava. Ensimmäisen kerran nimi muuttui 1970-luvun alussa, kun OLS:n jalkapallojaosto solmi yhdistymissopimuksen Oulun Pallo-Veikkojen kanssa. Sopimuksessa OPV:sta toimihenkilöineen muodostettiin OLS:n jalkapallojaosto, joka ryhtyi käyttämään nimeä OLS-Veikot. Yhdistymisessä haettiin molemminpuolista etua, sillä OLS oli vuosia tuloksetta yrittänyt nousta IV-divisioonasta ja nyt se sai OLS-Veikoille OPV:n sarjapaikan III-divisioonasta. OPV puolestaan kärsi pelaaja- ja resurssipulasta, jota helpottamaan OLS oli oiva apu. OLS pudotti Veikot-liitteen pois nimestään muutamaa vuotta myöhemmin.
Uusi käänne nimihistoriassa tuli vuonna 1990, kun OLS päätti eriyttää keilailua lukuun ottamatta molemmat palloilulajinsa erillisin lajiyhdistyksiin. Jalkapalloon perustettiin FC Oulun OLS ry, joka tunnettiin lyhyemmin nimellä FC OLS. Se ehti toimia aktiivisesti vain yhden kauden, kun lama-ajan taloudelliset realiteetit pakottivat uuden seuran yhdistymään FC OTP:n kanssa FC Ouluksi. OLS:n edustustoiminta loppui tähän, mutta laji-ihmiset perustivat myöhemmin OLS Jalkapallojuniorit ry:n jatkamaan perinteikkään seuran jalkapallotoimintaa.
OLS palautti lajit emäseuran piiriin vuonna 1995, jolloin myös jalkapallossa palattiin vanhaan kolmikirjaimiseen lyhennelmään. Tosin, vaikka toimintaa on välissä pyöritetty FC OLS:ssa ja OLS Jalkapallojunioreissa, on lehdistössä esiintynyt silloinkin pelkkä nimilyhennys OLS.
Edustusjalkapallo palasi seuraan vuonna Kakkosen kausi 1996, kun OLS sitoutui ottamaan talousvaikeuksiin ajautuneen OPS:n sisarseuran OPP:n toiminnan ja velvoitteet harteillensa. Palloliitto noudatti kuitenkin viisivuotispolitiikkaa, jonka mukaan sarjapaikastaan luopunut seura ei voi käyttää omaa nimeään kilpailutoiminnassa viiteen vuoteen. Tämän vuoksi OLS joutui pelaamaan Kakkosessa (ent. II-divisioona) OPP:n nimellä. Sama tahti jatkui myös kahtena seuraavana vuotena. OPP putosi Kolmoseen ja sen toiminta tyrehtyi siihen. OPS oli kuitenkin luopumassa raskaasti tappiollisesta jalkapallotoiminnastaan ja OLS jatkoi kausina 1997–1998 Kakkosessa OPS:n nimellä vastaten sen kilpailutoiminnasta sekä vanhoista rasitteista.
Historia > Omana seurana ja omalla nimellään 2000-luvulla

Tiukan väännön jälkeen OLS sai oman nimensä käyttöoikeuden takaisin kaudeksi 1999, joka muistetaan kahden oululaisseuran välisenä nousutaistona Kakkosen pohjoislohkossa. Runsaiden tasapelien vuoksi OLS jäi lohkokakkoseksi ja joutui jatkokarsintaan Tervareiden noustessa Ykköseen. Kaksivaiheisen jatkokarsinnan päätteeksi OLS jäi Kakkoseen, vaikka se hävisi kauden aikana vain yhden ainoan ottelun. Ratkaisuksi koitui 1–3-tappio Kraftille Närpiössä, kun Oulussa oltiin jääty tasapeliin.
OLS nousi Ykköseen kaudeksi 2003 ja uudelleen kaudeksi 2005 täyttämällä konkurssiin menneen FC Jazzin sarjapaikan. Aiemmin OLS on pelannut toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1978 ja 1991.
Edustusjoukkueen valmennuksesta ovat toiminnan uudelleen aloittamisesta lähtien vastanneet Jari Jäväjä (2009), Tomi Molin (2007–2008), Timo Salmi (1996, 2004–2006), Kimmo Hurtig (1997–1998), Ari Härkönen (1999–2001), Timo Viitanen (2002 sekä alkutalvi 2003) ja Tero Suonperä (alkutalvesta 2003). Aikaisempia valmentajanimiä ovat olleet muun muassa Juha Malinen, Jussi Hedman ja Pekka Ohtonen, entinen OPS:n SM-sarjaluotsi.
OLS aloitti naisten jalkapallotoiminnan vuonna 2000, kun B-tyttöjen silloinen joukkue lähti pelaamaan Keski-Pohjanmaan piirin Kakkoseen. Joukkuetta vahvistivat muutama toimintansa lopettaneen Pateniemen Urheilijain naispelaaja. OLS nousi ensimmäisenä toimintavuonnaan heti Ykköseen, jossa se on siitä lähtien pelannut. Naisjalkapallo on vahva osa OLS:aa, mutta tällä hetkellä toiminta on vedenjakajalla. Osa nuoremmista tyttöjunioreista on siirtynyt keväällä 2006 perustetun Oulun Naisfutis ry:n siipien suojaan. Silti vanhemmat tyttöjuniorit ja naisjoukkue ovat jääneet OLS:aan.
OLS on tehnyt historiansa aikana vahvaa nuorisotyötä jalkapallon parissa. Nykyisin seuran lisenssipelaajien määrä on kasvanut yli tuhannen ja heitä on parhaimmillaan ollut jopa 1 500. OLS on ylivoimaisesti Pohjois-Suomen suurin jalkapalloseura ja kamppailee vahvasti koko maan kärkipäässä useimmiten sijoista 5–7. Tavallisesti OLS:aa suurempia seuroja ovat olleet Helsingin Jalkapalloklubi, Tampereen Ilves, Turun Nappulaliiga ja Hämeenlinnan Jalkapalloseura.
OLS on toiminut myös vahvana maajoukkue- ja liigajalkapalloilijoiden kasvattajaseurana. OLS:n nimekkäimmät tähdet ovat Antti Niemi ja Mika Nurmela, joista jälkimmäinen kävi pelaamassa muutaman ottelun kasvattajaseurassaan kaudella 2005. Muita nimiä ovat mm. Jarkko Hurme ja Antti Okkonen, jotka molemmat ovat nuoria tulevaisuuden lupauksia. OLS:n laadukkaan juniorityön tuloksia ovat B-poikien SM-kulta (1998) ja SM-hopea (1999).
Jalkapallojaoston puheenjohtajina ovat toimineet lajiyhdistysten palautumisesta alkaen Aarno Juntunen, Pentti Nieminen, Risto Laukka, Petri Kukkonen ja Kimmo Hurtig.
Aiheesta muualla

Jalkapallojaoston sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
OLS:n tilastoja (UrheiluSuomi.com)
Suunta-Jurva

Suunta-Jurva on Kurikan Jurvassa toimiva suunnistusseura. Suunta-Jurva on perustettu vuonna 1994.
Aiheesta muualla

Suunta-Jurvan kotisivut
Osinachi Ohale

Osinachi Ohale vuonna 2010.
Osinachi Ohale (s. 21. joulukuuta 1991) on nigerialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Nigerian naisten maajoukkueessa vuosien 2011, 2015 ja 2019 MM-kilpailuissa.
Ohale on kotimaansa lisäksi pelannut Yhdysvalloissa Houston Dashin joukkueessa sekä Ruotsissa Vittsjön ja Växjön joukkueissa.
Painin maailmanmestaruuskilpailut 1958

Vuoden 1958 painin maailmanmestaruuskilpailut olivat järjestyksessään 15. kreikkalais-roomalaisen painin viralliset maailmanmestaruuskilpailut. Kilpailut järjestettiin Budapestissa, Unkarissa. Kisoissa painittiin kahdeksassa painoluokassa.
Mitalistit

| Painoluokka | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |

| 52 kg |  Boris Gurevitš |  Sandor Kerekes |  Borivoje Vukov |
| 57 kg |  Oleg Karavajev |  Yasar Yilmaz |  Lothar Fischer |
| 62 kg |  Imre Polyák |  Müzahir Sille |  Vladimir Staškevitš |
| 67 kg |  Riza Dogan |  Viktor Vasin |  Gyula Toth |
| 73 kg |  Kazım Ayvaz |  Grigori Garmanik |  Valeriu Bularca |
| 79 kg |  Givi Kartozia |  Horst Hess |  Lothar Metz |
| 87 kg |  Rostom Abašidze |  György Gurics |  Rune Jansson |
| yli 87 kg |  Ivan Bohdan |  Ljutvi Ahmedov |  Hamit Kaplan |