stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ludwig Uhland
Suomennettuja runoja

Ludwig Uhlandin runojen suomennoksia on julkaistu seuraavissa teoksissa:
Oskar Uotilan kootut runoteokset: 2, suom. Oskar Uotila, julkaissut Pertti Uotila.. Hämeenlinna: Kansa 1911 (Aamulaulu, Laulajan kirous)
Sata runoa, suom. Walter Juva, WSOY 1914 (Bertrand de Born, Kappeli, Laulajan kirous)
Titaanien laulu, toim. Juri Nummelin, Ntamo 2014, ISBN 978-952-215-511-5 (Bertrand de Born, Laulajan kirous)
Kaunis Saksa, suom. Uuno Kailas, WSOY 1924 (Hyvä ystävä, Kievarin tytär)
Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 1: Saksan kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Rafael Koskimies, WSOY 1930 (Hyvä ystävä, Kievarin tytär)
Lausuntaohjelmistoa (1929), toim. Helinä Svensson-Timari, WSOY 1929 (Kievarin tytär)
Uudempaa lausunta-ohjelmistoa, toim. Eero Salola, Otava 1925 (Kievarin tytär)
Runon pursi, suom. ja toim. Yrjö Jylhä, WSOY 1934 (Kolme laulua, Laulajan kirous, Musta ritari)
Lausujan lipas, toim. Lyyli Takki, Kulutusosuuskuntien keskusliitto 1925 (Laulajan kirous)
Laulujen virta, suom. Arvi Kivimaa, WSOY 1936 (Lähtö, Paimenen sunnuntailaulu, Tornista katseleva kuningas)
Aamulaulu, suom. Oskar Uotila, teoksessa: Oskar Uotilan kootut runoteokset: 2
Bertrand de Born, suom. Valter Juva, teoksissa: Sata runoa ja Titaanien laulu
Hyvä ystävä, suom. Uuno Kailas, teoksissa: Kaunis Saksa ja Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 1: Saksan kirjallisuuden kultainen kirja
Kappeli, suom. Valter Juva, teoksessa: Sata runoa
Kievarin tytär, suom. Uuno Kailas, teoksissa: Kaunis Saksa, Lausuntaohjelmistoa (1929), Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 1: Saksan kirjallisuuden kultainen kirja ja Uudempaa lausunta-ohjelmistoa
Kolme laulua, suom. Yrjö Jylhä, teoksessa: Runon pursi
Laulajan kirous, suom. Valter Juva teoksissa: Lausujan lipas ja Sata runoa; suom. Oskar Uotila teoksissa: Oskar Uotilan kootut runoteokset: 2 ja Titaanien laulu; suom. Yrjö Jylhä teoksessa: Runon pursi
Lähtö, suom. Arvi Kivimaa teoksessa: Laulujen virta
Musta ritari, suom. Yrjö Jylhä, teoksessa: Runon pursi
Paimenen sunnuntailaulu (Schäfers Sonntagslied), suom. Arvi Kivimaa teoksessa: Laulujen virta
Tornista katseleva kuningas, suom. Arvi Kivimaa teoksessa: Laulujen virta
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Ludwig Uhland on Wikiaineistossa  (suomennettuja runoja)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ludwig Uhland Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings 2  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Ultima ratio regum

Ultima Ratio Regum – Kirjoitus Wienin sotahistoriallisen museon edessä olevassa kanuunassa.
Ultima ratio regum, kuninkaiden viimeinen keino, on latinankielinen kirjoitus, joka luki Richelieun valtakaudella 1624–1642 valetuissa kanuunoissa. Preussin kanuunoissa sitä käytettiin vuodesta 1742 muodossa ultima ratio regis.
Viktor Ullmann

| Viktor Ullmann |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1898 Teschen
Kuollut: noin 18. lokakuuta 1944 Auschwitz
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera, länsimainen taidemusiikki ja atonaalisuus 
Soittimet:  piano 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Viktor Ullmann (1. tammikuuta 1898 Teschen – noin 18. lokakuuta 1944 Auschwitz) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hänelle opetti vuosina 1918–1921 sävellystä Arnold Schönberg. Lisäksi hän sai pianonsoiton opetusta Eduard Steuermannilta. Hän muutti vuonna 1919 Prahaan, jossa työskenteli Alexander von Zemlinskyn johtamassa Neues deutsches Theaterissa.
Ullmann toimi Aussigin oopperan johdossa kaudella 1927–1928. Sen jälkeen hän työskenteli vuosina 1929–1931 Schauspielhausissa Zürichissä. Hän myös piti puolisonsa kanssa antroposofista kirjakauppaa Stuttgartissa.
Ullmann pakeni puolisonsa ja poikansa kanssa natsismia Prahaan, jossa hän sai Alois Hábalta opetusta mikrointervallimusiikissa. 8. syyskuuta 1942 Ullmann päätyi Theresienstadtiin, jossa hän jatkoi toimimista musiikin parissa. 16. lokakuuta 1944 hän kuitenkin joutui Auschwitziin, jossa hän kuolikin todennäköisesti kaasukammiossa.
Ullmannin tuotantoon kuuluu muun muassa kaksi sinfoniaa, pianokonsertto (op. 25) ja oopperoita. Oopperoiden joukossa on Theresienstadtissa Petr Kienin librettoon sävelletty yksinäytöksinen Der Kaiser von Atlantis, joka kantaesitettiin Amsterdamissa 16. joulukuuta 1975. Pianosonaatteja Ullmann sävelsi seitsemän.
UGM-27 Polaris

Polaris A-3 laukaisualustalla Cape Canaveralissa.
Polaris oli sukellusveneestä laukaistava  ballistinen ydinohjus (SLBM). Ohjuksessa oli kaksivaiheinen kiinteää polttoainetta käyttävä moottori. Lockheed rakensi kylmän sodan aikana Polariksia Yhdysvaltain laivastolle. Se suunniteltiin täydentämään Yhdysvaltain ydinasearsenaalia laivaston osalta ja korvaamaan Yhdysvaltain laivaston vuosina 1955–1964 käyttämän ydinkärjellä varustetun SSM-N-8 Regulus -risteilyohjuksen. Fleet Ballistic Missile (FBM) -nimellä tunnetun ohjuksen ensilaukaisu tapahtui Cape Canaveralissa 7. tammikuuta 1960.
Polaris-ohjuksia käytettiin myös Royal Navyn Resolution-luokan sukellusveneissä vuodesta 1968 1990-luvun puoliväliin. Italian laivastolla on myös joitakin toimintakykykyisiä Polaris-ohjuksia varastoituna La Speziaan.lähde?
Poseidon-ohjus korvasi Polariksen Yhdysvaltain laivaston käytössä vuodesta 1972. 1980-luvulla Trident I -ohjus korvasi kummankin ohjuksen.
Polaris-ohjelma

Polaris-ohjelma käynnistyi vuonna 1956. Yhdysvaltain ensimmäinen ohjussukellusvene USS George Washington (SSBN-598) laukaisi ensimmäisen Polaris-ohjuksen sukelluksissa olevasta sukellusveneestä onnistuneesti 20. heinäkuuta 1960. Polaris A-2 oli käytännössä päivitetty A-1 ja tuli palveluskäyttöön vuoden 1961 lopulla; sitä käytettiin 13 sukellusveneessä kesäkuuhun 1974. W-47-ydinkärjen kanssa koetut jatkuvat ongelmat saivat laivaston etsimään vähintään yhtä tuhovoimaista W-47:n korvaajaa. Ratkaisuna oli W-58-ydinkärjen käyttö kolmen ydinkärjen ”ryväksenä” Polaris A-3:ssa, lopullisessa mallissa. A-3 korvasi A-1:n ja A-2:n Yhdysvaltain laivastossa ja otettiin käyttöön brittien Polaris-joukoissa. A-3:n kantamaa oli pidennetty 2 500 merimailiin (4 630 km) W-58 ydinkärjen räjähdysvoiman ollessa 200 kT. A-3 oli monikärkiohjus, jonka kolme ydinkärkeä (MRV) eivät kuitenkaan kyenneet ohjautumaan itsenäisesti kohteisiinsa. Kolmen ydinkärjen sanottiin vastaavan räjähdysvoimaltaan yhtä megatonnin ydinkärkeä. Myöhemmät A-3-ohjukset olivat myös vastustuskykyisiä EMP:tä vastaan laukaisun kiihdytysvaiheen aikeena. Ne tunnettiin nimellä A-3T ("Topsy") ja olivat lopullinen tuotantomalli.
Polaris A-1

Ensimmäisen version Polaris A-1:n kantama oli 1 000 meripeninkulmaa (1 853 km) ja se oli varustettu yhdellä Mk 1 paluukärjellä, kuljettaen yhtä W-47-Y1 600 kT ydinkärkeä inertiasuunnistus-ohjausmenetelmällä todennäköisen osumistarkkuuden ollessa 1 800 m. Kaksivaiheisen kiinteää polttoainetta käyttävän ohjuksen pituus oli 8,69 m, halkaisija 1,37 m ja laukaisumassa 13 090 kg.
20. heinäkuuta 1960 sukellusveneestä suoritettu testilaukaisu oli ensimmäinen veden alta tapahtunut ohjuksen laukaisu (lukuun ottamatta saksalaisia kokeiluja toisessa maailmansodassa). USS George Washington (SSBN-598) oli ensimmäinen strateginen (ydin)ohjusvene (SSBN) ja se oli varustettu 16 ohjuksella. 40 muuta strategista ohjusvenettä laskettiin vesille vuosina 1960–1966.
Polariksen tarkoituksena oli toimia strategisessa roolissa ydinasepelotteena ja täydentää Eurooppaan sijoitettuja keskipitkän kantaman järjestelmiä.
Myöhemmät versiot

Polaris A-2, A-3 ja B-3 olivat kooltan suurempia, painoivat enemmän, ja niiden kantama oli suurempi kuin Polaris A-1:n. Kantaman kasvu oli kaikista tärkein: A-2:n kantama oli 1 500 meripeninkulmaa (2 779 km), A-3:n 2 500 meripeninkulmaa (4 631 km) ja B-3:n 2 000 meripeninkulmaa (3 705 km). A-3:ssä oli kolme samaan kohteeseen ohjautuvaa ydinkärkeä (MRV). B-3 kehittyi C-3 Poseidon -ohjukseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta UGM-27 Polaris Wikimedia Commonsissa
Polaris A-3 laukaistaan USS ROBERT E. LEE (SSBN-601) -sukellusveneestä vuonna 1978.
Ulkoilualue

Ulkoilualue on tarkoitettu palvelemaan ihmisten liikunnantarvetta varaamalla siihen jokin hoidettu alue ja luomalla kyseiselle alueelle liikuntamahdollisuuksia ulkoilupoluin ynnä muin rakentein. Ulkoilualuetta kutsutaan myös virkistysalueeksilähde?.
Tunnettuja ovatkenen mukaan? muun muassa Helsingin, Espoon ja Vantaan ulkoilualueet, joita on oman kunnan ulkopuolellakin laajoissa metsissä tai rannoilla ja saarissa eri puolilla Uuttamaata. Uusmaalaisten kuntien yhteenliittymä Uudenmaan virkistysalueyhdistys ry. on myös hankkinut omistukseensa ulkoiluun soveltuvia, luonnonkauniita alueita eri puolilta Uuttamaata. Espoon ja Vihdin Nuuksion alueella oli aiemmin useitakin ulkoilualueita, joista osa kuuluu nykyään muodostettuun Nuuksion kansallispuistoon. Helsingin kaupunki on myös rakentanut ulkoilualueiden yhteyteen monia ulkoilumajoja palvelemaan retkeilijöitä. Helsingin kaupungin ulkoilumajoja ovat muun muassa Maunulan, Paloheinän, Luukkaan ja Salmen ulkoilumajat. Espoon kaupungilla on Nuuksion ulkoilumaja Brobackassa Nuuksionjärven eteläpuolella.
Metsähallituksella on vastaavia retkeilyalueiksi tai virkistysalueiksi nimitettyjä retkeilijöitä varten erotettuja alueita valtion mailla.
Pääkaupungin ulkoilu- ja virkistysalueita

Espoon kaupungin omistamia ulkoilualueita:
Iso Vasikkasaari, Espoo
Kattilajärven ulkoilualue, Espoo
Kurkijärven ulkoilualue, Espoo
Pentalan saari, Espoo
Sorvalammen ulkoilualue, Espoo
Stora Herrö, Espoo
Väransbyn ulkoilualue, Kirkkonummi
Helsingin kaupungin omistamia ulkoilualueita:
Karjakaivon ulkoilualue, Espoo
Kauhalan ulkoilualue, Kirkkonummi
Kaunissaari, Sipoo
Keskuspuisto, Helsinki
Lähteelän ulkoilualue, Porkkala, Kirkkonummi
Paloheinä, Helsinki
Pihlajasaari, Helsinki
Pirttimäen-Oittaan ulkoilualue, Espoo
Luukkaan ulkoilualue, Espoo
Salmen ulkoilualue, Vihti
Uutelan ulkoilualue, Helsingin  Vuosaari
Vaakkoin ulkoilualue, Espoo, Vihti
Vasikkasaari, Helsinki
Vantaan kaupungin omistamia ulkoilualueita:
Kuusijärven ulkoilualue, Vantaa
Ojangon ulkoilualue, Vantaa
Rauhanimeen ulkoilualue, Vihti
Vetokannas, Kirkkonummi
Ojangon ulkoilualue, Vantaa
Kari Ukkonen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 19. helmikuuta 1961 (ikä 64)
Syntymäpaikka: Kuopio, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 179 cm
Junioriseurat
1972–1979: KuPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1979–1982 | KuPS | 91 | (13) |
| 1982–1986 | Cercle Brugge | 107 | (16) |
| 1986–1987 | Lokeren | 32 | (8) |
| 1987–1991 | Anderlecht | 38 | (3) |
| 1991–1993 | Royal Antwerp | 38 | (0) |
| 1993–1996 | Châteauroux | 76 | (4) |
| Yhteensä | Yhteensä | 382 | (44) |
Maajoukkue
| 1981 | Suomi U21 | 5 | (0) |
| 1983–1996 | Suomi | 59 | (4) |
Valmennusura
2000–2001: Suomi U18–U20
2002–2003: Suomi U21
2004–2006: TPS
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Kari Ukkonen (s. 19. helmikuuta 1961 Kuopio) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija, joka on toiminut myös Suomen Palloliiton koulutuspäällikkönä.
Ura

Ukkonen oli ensimmäisiä todellisia suomalaisia jalkapalloammattilaisia. Hän kuului maajoukkueen vakiokalustoon yli kymmenen vuoden ajan.  Hänen normaali pelipaikkansa oli keskikenttä, mutta Martti Kuusela peluutti häntä myös liberona maajoukkueessa.
Peliuransa loppuvaiheessa Belgiassa ja Ranskassa Ukkonen kävi valmentajakursseja, minkä lisäksi hän on suorittanut Uefan pro-lisenssin. Hän valmensi vuosina 2002–2003 Suomen alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta. Seuratasolla Ukkonen valmensi vuodesta 2004 lähtien Turun Palloseuran Veikkausliigajoukkuetta, kunnes hänet korvattiin kauden 2006 päätteeksi Mixu Paatelaisella.
Ukkonen valittiin tammikuusta 2008 lähtien seuraamaan Suomen Palloliiton koulutuspäällikkö Sixten Boströmiä, joka siirtyi Ruotsin pääsarjassa pelaavan Örebro SK:n päävalmentajaksi.
Saavutuksia

Vuoden jalkapalloilija Suomessa 1983
Belgian cup (4): 1985, 1988, 1989 ja 1992
Turun piirustuskoulu

Turun piirustuskoulu (Åbo ritskola) on turkulainen taideoppilaitos. Se on Suomen ensimmäinen varsinainen taidekoulu, joka täytti vuonna 2020 jo 190 vuotta. Se on nykyisin osa Turun ammattikorkeakouluun kuuluvaa Turun taideakatemiaa.
Koulun nimet

Turun piirustuskoululla on historiansa aikana ollut useita nimiä. Siitä tuli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulu paikallisen taideyhdistyksen siirryttyä koulun ylläpitäjäksi vuonna 1906. Nykyisin Turun piirustuskoulu on osa Turun taideakatemiaa, ja se toimii Turun ammattikorkeakoulun kuvataiteen koulutusohjelmana. Turun taideakatemiaan on Turun piirustuskoulusta siirtyneen kuvataiteen opetuksen ohella yhdistetty myös esittävien taiteiden, musiikin, viestinnän ja valokuvauksen opetusta. Koulusta valmistuu nykyisin kuvataiteilijoita (AMK). Opetus on kuitenkin suunnilleen samaa kuin aikaisemminkin.
Koulusta valmistuneita taiteilijoita

Turun piirustuskoulussa ovat opiskelleet muiden muassa Alpo Jaakola, Kaj Stenvall ja Wäinö Aaltonen. Opiskelijoihin ovat kuuluneet myös Victor Westerholm, Otto Mäkilä ja Ismo Kajander, jotka ovat toimineet myös koulun rehtoreina tai johtajina. Luettelo Turun piirustuskoulun oppilaista toisaalla Wikipediassa antaa kuvaa siitä, kuinka monet oppilaista ovat lähteneet taiteilijan uralle.
Historia

Turussa toimi jo vuodesta 1707 Turun akatemian eli yliopiston yhteydessä piirustussali, jossa oli mahdollista saada ohjattua piirustuksen opetusta aina vuoteen 1828 asti ja Turun palon jälkeen Helsingin yliopistossa. Muuten taideopetusta saattoi saada vain ulkomailla. Turun piirustuskoulu on myös Euroopan ensimmäisiä yleisiä taidekouluja, joissa opetusta saivat nauttia sekä tytöt että pojat jo vuodesta 1852 lähtien.
Turun piirustuskouluna tunnetun taidekoulun toiminta alkoi vuonna 1830 Turun maalariammattikunnan alaisena. Suomen taideyhdistyksen alaisena Helsingistä käsin johdettuna kouluna se toimi vuodesta 1852 aina vuoteen 1905 asti. Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulu oli perustettu Helsinkiin (nykyisin Kuvataideakatemia) vasta vuonna 1848.
Historia > Suomen taideyhdistyksen piirustuskouluna Turussa (1852–1906) > Ekmanin aikana (1852–1873)

Koulu sijaitsi Robert Wilhelm Ekmanin aikana osoitteessa Piispankatu 8, jossa nykyään sijaitsee Åbo Akademin Axelia-instituuttirakennus ja jota vastapäätä on arkkipiispan virkatalo.. R. W. Ekman jatkoi opetus- ja johtotehtävissä edelleen vuodesta 1846 aina vuoteen 1873, samoin Carl Gustaf Söderstrand oli mukana vielä 1858–1859. Walter Runeberg tuli keväällä 1873 hoitamaan johto- ja opetustehtäviä sekä August Tholander opettajaksi kevätlukukaudella 1873. Karl Konstantin Hellsten oli seuraavana vuonna 1873-1874 johtajana ja ensimmäinen opettajana. Oppilaista tiedetään tältä ajalta ainakin Alexandra Frosterus-Såltin, Berndt Lindholm ja Victor Westerholm. Yleensäkään oppilaista ennen vuotta 1871, jolloin inspehtori Lönnblad alkoi pitää oppilasmatrikkelia, ei tiedetä paljoakaan.
Historia > Suomen taideyhdistyksen piirustuskouluna Turussa (1852–1906) > Opetus, tavoitteet ja menetelmät

Sekä Turun että Helsingin piirustuskoulun, siis molempien Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulujen tehtävänä oli antaa oppilaille vain taiteen perusopetusta, jonka tarkoituksena oli olla vain pohjana jatko-opinnoille ulkomailla. Tuolloin ammattitaiteilijoiksi pyrkivät olivat vielä poikkeuksia oppilaiden joukossa. Piirustuksenopetusta oli vain muutamana iltana viikossa ja lapset ja nuoret saattoivat samaan aikaan päivisin käydä jotain muuta koulua. Oppilaiden ei haluttu alkavan maalaamista liian varhain, joten maalaaminen ei kuulunut opetusohjelmaan. Ekman kirjoitti Uno Cygnaeukselle: "sillä kerran pensseliä pideltyään he halveksivat antiikin mukaan piirtämistä. He eivät edes halua maalata luonnon, vaan mielikuvituksen mukaan, ja tämä vie turmioon". Riittävästi kiinnostuneiden oppilaiden annettiin kuitenkin kokeilla öljymaalausta. Kevätlukukaudella 1868 luonnon mukaan piirtäminen otettiin mukaan opetusohjelmaan. Alettiin piirtää myös miesmallia, joka poseerasi esimerkiksi "napolilaisena kalastajana, alastomana paitsi vyötäröltä".
Historia > Suomen taideyhdistyksen piirustuskouluna Turussa (1852–1906) > 1874–1888 (Waenerberg ja Frosterus-Såltin)

Ekmanin kuoltua 19.2.1873 koulu ajautui puoleksitoista vuodeksi tyhjäkäynnille, kunnes sen johtoon tuli Thorsten Waenerberg. Waenerberg oli 28-vuotias, kun hänet valittiin piirustuskoulun johtajaksi, ja hän toimi tehtävässä ja alkeiskoulun opettajana vuoteen 1887. Hänen seuraajakseen tuli Victor Westerholm, joka oli koulun omia oppilaita. Hän oli  johtajan sijaisena ja alkeisluokan opettajana syyslukukaudella 1887. Alexandra Frosterus-Såltin oli hoitanut sijaisena 1880–1881 johtajan ja antiikkiluokan opettajan tehtäviä. Victor Westerholm oli taas Waenerbergin sijaisena lukuvuonna 1880–1881, kun Waenerberg teki opintomatkan Hollantiin. Tänä aikana Frosterus-Såltin hoiti koulun johtajan tehtäviä, joita hän oli aika ajoin joutunut muutenkin tekemään. Westerholm valittiin koulun johtotehtäviin vuonna 1888.
Historia > Suomen taideyhdistyksen piirustuskouluna Turussa (1852–1906) > Opetuksesta

Koulussa toimi siis kaksi opettajaa, joiden kummankin opetusvelvollisuus oli 12 tuntia. Koulua alettiin tänä ajanjaksona pitää avoinna myös arki-iltaisin. Ekmanin opetusvelvollisuus oli ollut vain kuusi tuntia, joten oppituntien määrä nelinkertaistui. Opettajat valittiin kaksi kertaa viideksi vuodeksi kerrallaan. Waenerberg oli koulun johtajana ja opetti vuoteen 1887 saakka ja Frosterus-Såltin vuoteen 1889 saakka. Alexandra Frosterus-Såltin oli Suomen ensimmäinen naispuolinen piirustuskoulun opettaja, ja hän oli myös kuvataiteilija, joka jäätyään varhaisessa vaiheessa leskeksi pystyi elättämään itsensä ja kolme lastaan taiteellisella työllään. Hän oli myös taiteilijana kokeneempi kuin Waenerberg, joten hän opetti antiikkiluokkaa ja Waenerberg aloittelijoita.
Professori C. G. Estlander oli laatinut Turun koululle uudet säännöt, jotka otettiin käyttöön 1875, ja ne olivat yksinkertaisemmat kuin aikaisemmin voimassa olleet vuonna 1869 voimaan tulleet säännöt. Alkeisluokalla oppilaille haluttiin antaa perustaidot piirtämisessä, mitä harjaannutettiin ääriviivapiirrosten, perspektiivien ja varjostusten hahmottamisen ja ornamenttipiirrosten avulla. Antiikkiluokalla opastettiin taiteellisiin päämääriin pyrkiviä oppilaita. Heidän opetukseensa kuului kipsiveistosten kopioiminen, vanhojen mestareiden piirrosten jäljentäminen ja elävän mallin ja luonnon esineiden, kasvien, kukkien ynnä muiden vastaavien piirtäminen. Maalaaminen ja muovailu ei vieläkään kuulunut opetusohjelmaan.Väliluokka eli antiikkiluokkaan valmistava opetus aloitettiin kevätlukukaudella 1882. Uutta ohjesääntöä tuskin voitiin noudattaa kovin tarkaan, koska koululla ei ollut siihen tarvittavaa materiaalia, ei kipsimalleja kuten ei myöskään maalauksia.
Tänä kautena tiedetään oppilaina olleen myös Westerholmin lisäksi Alma Engblom, Dora Wahlroos, Emil Wikström, Alfhild Nordlund, Alexander Federley ja Casper Wrede. Westerholmia Ekmann opetti yksityisesti samoin kuin ilmeisesti  Frosterus-Såltin opasti Alma Engblomia.
Historia > Suomen taideyhdistyksen piirustuskouluna Turussa (1852–1906) > Koulun tilat

Koulu sai tilat vuonna 1874 Aleksanterin torin, nykyisen Kauppatorin laidalta, ortodoksisen kirkon viereltä. Kesällä 1877 piirustuskoulu siirtyi vuokralle Tuomiokirkontori 3:een Åbo Akademian toiseen kerrokseen, missä koulu toimi vuoteen 1904 saakka, jolloin se siirtyi vasta valmistuneeseen taidemuseoon.
Historia > Suomen taideyhdistyksen piirustuskouluna Turussa (1852–1906) > 1889–1904 (Westerholm, Muukka ja Vuori)

Nämä olivat viimeiset vuodet Suomen Taideyhdistyksen alaisuudessa. Turun taidemuseon valmistumisvuodesta 1904 alkoi koulun siirtymisvaihe Turun taideyhdistyksen omistukseen. Koulun johtajaksi ja ensimmäiseksi opettajaksi valittiin Victor Westerholm 1888–1898. Hänen vaikutuksensa koulun toimintaan ja Turun taide-elämään oli huomattava. Toisena opettajana toimi Elias Muukka 1891–1907. Sitten uudeksi johtajaksi ja ensimmäiseksi opettajaksi tuli Kaarlo Vuori (1898–1904), ja sijaisuutta hoiti kevätluklukaudella Elin Danielson-Gambogi. Näinä vuosina opetusmateriaalia pystyttiin hankkimaan jonkin verran lisää. Lukuvuonna 1896 – 1897 kouluun ostettiin luuranko 50 ruplalla Pietarista.
Elias Muukka valittiin piirustuskoulun opettajaksi 1891, ja hän toimi tässä tehtävässä 16 vuotta. Westerholm oli useita vuosia virkavapaalla, ja noina vuosina koulussa oli useita sijaisopettajia. Sijaiset olivat yleensä Önningebyn taiteilijasiirtokunnan taiteilijoita eli Westerholmin kesänviettopaikan vierailijoiden joukkoa. Önningebyn siirtokunnan taiteilijat olivat myös vaikuttamassa siihen, että Turkuun perustettiin oma taideyhdistys. Myös taidemuseon syntyyn kerrotaan Önningebyn siirtokunnan vaikuttaneen sikäli, että ensimmäiset ideat taidemuseosta esitettiin Önningebyssä. Oppilaina tänä aikana tiedetään olleen Juho Rissanen, Dora Wahlroos ja Santeri Salokivi.
Historia > Turun Taideyhdistyksen piirustuskouluna (1906–1996)

Suomen taideyhdistyksen (STY) alaisuudesta luopumisen jälkeen kokonaista 75 vuotta Turun piirustuskoulu oli Turun taideyhdistyksen (TTY) alaisena kaikkiaan tammikuusta 1906 elokuuhun 1981.
Historia > Turun Taideyhdistyksen piirustuskouluna (1906–1996) > 1905–1916 (Westerholm, Haartman ja Ungern)

Vuonna 1906 koulu siirtyi Turun Taideyhdistyksen hallintaan. Opetustiloina toimi vuodesta 1906 lähtien Turun taidemuseo, joka oli juuri valmistunut Puolalanpuistoon. Uuden taidemuseon tilat loivat hienon ja monumentaalisen opiskeluympäristön. Ateljeetilat ja valaistus olivat hyvät, lisäksi museo tarjosi myös kansallisia taiteen mestariteoksia oppilaiden innoittajiksi. Oppilailla oli hyvät mahdollisuudet opiskella kouluajan ulkopuolella taidemuseon tiloissa.
Koulun johtajaksi valittiin jo vuonna 1904 Victor Westerholm, jonka työskenteli myös taidemuseon intendenttinä. Koulun siirtyminen Turun Taideyhdistyksen hallintaan merkitsi myös ohjesäännön muokkaamista. Maaliskuussa 1907 hyväksytty ohjesääntö korosti entistä selvemmin koulun luonnetta ammattitaiteilijoiden opinahjona. Maalaus ja muovailu lisättiin koulun opetussuunnitelmaan, tosin varauksella "mahdollisesti". Vuonna 1908 vuosikertomuksessa mainitaan ensimmäisen kerran ulkoilmaharjoitelmat ja väriharjoitukset.
Opettajia olivat Victor Westerholm, Elias Muukka, Axel Haartman, Ragnar Ungern ja Santeri Salokivi. Elias Muukka oli toisena opettajana kevätlukukauteen 1907 saakka. Muukan jälkeen toiseksi opettajaksi tuli Axel Haartman, jonka työkausi kesti kolme vuotta. Ragnar Ungern aloitti opettajana vuonna 1910. Koulussa oli näinä vuosina myös muutaman lyhytaikaisia sijaisopettajia. Myös Santeri Salokivi toimi toisena opettajana vuoden verran. Lyhytaikaisia sijaisia olivat esimerkiksi Dora Wahlroos, Vivi Munsterhjelm, Felix Nylund ja Santeri Salokivi.
Oppilaina tiedetään olleen Alpo Jaakola, Wäinö Aaltonen, Hugo Otava, Johannes Paavola, Sulho Sipilä, Joel Pettersson, Ahvenanmaan ´van Gogh´ ja Seth Wähä sekä Aarre Aaltonen. Vuosina 1905–1916 kouluun kirjoittautui noin 40 taiteilijoiksi opiskelevaa, mikä oli enemmän kuin minään aikaisempana jaksona. Opetus oli monipuolisempaa kuin ennen ja oppilaat saivat työskennellä jopa kymmenen tuntia koulussa päivittäin. Tänä ajankohtana myös taidekauppa eli nousukautta.