stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
A-5 Metallist

| A-5 Metallist No 16 AG 21 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Nikolajevin telakka, Nikolajev
Kölinlasku:  1917
Laskettu vesille:  1917
Palveluskäyttöön:  1918
Poistui palveluskäytöstä:  1948
Loppuvaihe:  romutettu 1950-luvulla
Tekniset tiedot
Uppouma:  355 t (pinnalla) 433 t (sukellus)
Pituus:  46,0 m
Leveys:  4,9 m
Syväys:  3,8 m
Koneteho:  2 × dieselmoottori, 400 hv (pinnalla) sähkömoottori 200 hv (sukellus)
Nopeus:  14,5 solmua (pinnalla) 10,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  700 mpk
Miehistöä:  32
Aseistus
Aseistus:  1 × 47 mm tykki 4 × 450 mm torpedoputkea
AG 21 (ven. Американский Голланд, Amerikanski Golland) oli Venäjän keisarikunnan laivaston AG-luokan sukellusvene.
Valmistus

Ensimmäisten kolmen veneen osat valmistettiin maaliskuuhun 1916 mennessä St. Johnsissa New Brunswickissa. Lokakuussa Canadian Vickers toimitti veneet Vancouverin kautta Venäjälle Vladivostokiin, mistä ne toimitettiin edelleen Siperian rataa pitkin Nikolajeviin Mustan meren rannalle koottaviksi. Veneet liitettiin Venäjän keisarikunnan Mustan meren laivastoon 9. maaliskuuta 1917.
Alus tilattiin Nikolajevista Nikolajevin telakalta, missä köli laskettiin 1917. Alus laskettiin vesille vielä samana vuonna ja otettiin palvelukseen 1918.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Mustanmeren laivastoon. Saksalaiset valtasivat aluksen toukokuussa 1918 Sevastopolissa. Se luovutettiin Britannialle marraskuussa. Miehistö upotti 26. huhtikuuta 1919 Sevastopolissa aluksensa estääkseen sen joutumisen bolsevikkien hallintaan. Hylky nostettiin 5. tammikuuta 1928. Alus palautettiin 30. joulukuuta 1930 palvelukseen nimellä sukellusvene No. 16 ja se nimettiin 30. joulukuuta 1931 Metallistiksi ja edelleen 15. syyskuuta 1934 A-5:ksi.
Alus poistettiin 1948 palveluksesta ja sijoitettiin akkujen latausasemaksi. Se romutettiin 1950-luvulla.
Bart Verbruggen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 18. elokuuta 2002 (ikä 22)
Syntymäpaikka: Zwolle, Alankomaat
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 194 cm
Seura
Seura: Brighton
Pelinumero: 1
Junioriseurat
2008–2014: WDS'19
2014–2020: NAC Breda
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2020–2023 | RSC Anderlecht | 24 | (0) |
| 2023– | Brighton | 24 | (0) |
Maajoukkue
| 2019 | Alankomaat U18 | 1 | (0) |
| 2023– | Alankomaat U21 | 4 | (0) |
| 2023– | Alankomaat | 15 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 28. syyskuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 28. syyskuuta 2024.
Bart Verbruggen (s. 18. elokuuta 2002 Zwolle, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa Brighton & Hove Albionia. Pelipaikaltaan hän on maalivahti.
Verbruggen siirtyi elokuussa 2020 RSC Anderlechtiin Alankomaiden toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavasta NAC Bredasta 2,3 miljoonan euron siirtokorvauksella. Hän teki ammattilaisdebyyttinsä Belgian cupin kuudennen kierroksen ottelussa Lierse Kempenzonenia vastaan, joka päättyi rangaistuspotkukilpailussa Anderlechtin voittoon, kun Verbruggen onnistui rangaistuspotkussaan. Helmikuussa 2023 Konferenssiliigan playoff-kierroksen toisessa osassa Ludogoretsia vastaan hän torjui rangaistuspotkukilpailussa kaikki kolme rangaistuspotkua Anderlechtin voittaessa otteluparin. Heinäkuussa 2023 Verbruggen siirtyi Brightoniin 19 miljoonan euron siirtokorvauksella ja viiden vuoden sopimuksella. Hän pelasi kaudella 2023–2024 Valioliigassa 21 ottelua ja Eurooppa-liigassa kolme ottelua.
Verbruggen on pelannut neljä ottelua Alankomaiden alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa, joista kolme kuului alle 21-vuotiaiden EM-turnaukseen 2023 ja yksi oli ystävyysottelu. Hän sai kutsun Alankomaiden A-maajoukkueeseen EM-karsintojen otteluun Gibraltaria vastaan maaliskuussa 2023. Hän pelasi ensimmäiset A-maaottelunsa loka-marraskuun 2023 neljässä EM-karsintaottelussa, vastustajina Ranska, Kreikka, Irlanti ja Gibraltar. Maaliskuussa 2024 hän pelasi viidennen A-maaottelunsa ja saman vuoden kesäkuussa ennen EM-kilpailuja kaksi seuraavaa. Hän pelasi EM-kilpailuissa 2024 täyden ajan välieriin edenneen Alankomaiden kaikissa kuudessa ottelussa, joissa hän päästi seitsemän maalia ja piti kahdessa ottelussa vastustajan maaleitta.
Sturenkatu

| Sturenkatu> Sturegatan |
| --- | --- |
 Sturenkadun alkupäätä kevätpäivänä, oikealla Josafatinkatu.
Kaupunki:  Helsinki
Tieluokka:  pääkatu
Pituus:  1,6 km
Alkupiste:  Helsinginkatu (Alppila)
Päätepiste:  Hämeentie (Vallila) (1,6 km)
Kaistaluku:  pääosin nelikaistainen
Katso myös:  Sturenkatu Commonsissa
Sturenkatu (ruots. Sturegatan) on yksi Helsingin pääkaduista. Se on Helsingin itäisen kantakaupungin tärkeä poikittaiskatu. Sturenkatu alkaa Helsinginkadulta Alppiharjun kaupunginosasta, Linnanmäen huvipuiston eteläpuolelta, jatkuu koilliseen Vallilan kaupunginosan läpi ja päättyy Hämeentiehen. Se jakaa Alppiharjun Alppilaan ja Harjuun.
Sturenkatu on saanut nimensä Sture-sukuun kuuluneiden Ruotsin valtionhoitajien, Sten Sture vanhemman, Sten Sture nuoremman ja Svante Sturen mukaan. Katu kuuluu Kalliossa ja Alppiharjussa olevien historiallisten merkkihenkilöiden mukaan nimensä saaneiden katujen ryhmään. Suomenkieliseksi nimeksi vahvistettiin vuonna 1909 Sturekatu ja vuonna 1928 nykyinen kirjoitusasu.
Poikkikadut lounaasta koilliseen

(Sulkuihin merkittyjen katujen Sturenkadun-puoleinen pää on katkaistu autoliikenteeltä, mutta kaupunkikuvallisesti ja jalankulkijoiden kannalta nekin ulottuvat Sturenkatuun saakka.)
Wallininkatu (oikealle); (Josafatinkatu etuoikealle)
Kalliolanrinne (oikealle)
Kirstinkatu (oikealle)/Kirstinkuja (vasemmalle)
Porvoonkatu
(Itäinen Brahenkatu oikealle/Viipurinkatu vasemmalle)
Aleksis Kiven katu
Teollisuuskatu (alittaa Sturenkadun maasillan)
Elimäenkatu (vasemmalle)
Nilsiänkatu (vasemmalle)/Roineentie (oikealle)
Virtaintie (oikealle)
(Puijonkatu vasemmalle)/Keuruuntie (oikealle)
Vanajantie (oikealle)
Mäkelänkatu
Inarintie (oikealle)
Kangasalantie
Sammatintie (vasemmalle)
Julkinen liikenne

Sturenkadulla on vilkas kaukobussiliikenne. Sitä kautta kulkevat lähes kaikki Kampista lähtevät kaukoliikenteen bussit Tuusulanväylän (Tuusula, Järvenpää), Lahdenväylän (Lahti, Jyväskylä, Mikkeli), Porvoonväylän (Porvoo) ja Itäväylän (Kouvola, Kotka) suuntiin.
Sturenkadulla on raitiotie Porvoonkadun risteyksen ja Hämeentien välisellä osuudella, mutta niitä ei nykyaikana käytetä varsinaiseen linjaliikenteeseen raitiolinja 1:n siirryttyä liikennöimään Sörnäisten kurvin kautta. Sturenkadun ylittää kuitenkin edelleen usea raitiolinja: linja 3 Porvoonkadun kohdalla, linja 9 Aleksis Kiven kadun kohdalla sekä linjat 1 ja 7 Mäkelänkadun kohdalla. Sturenkatua sivuavat myös linjat 1 ja 8 Helsinginkadun risteyksessä sekä linjat 6 ja 8 Hämeentien risteyksessä. Sturenkadulle on toisinaan tilapäisesti siirretty linjoja pidempiaikaisten katu- ja kiskotöiden ajaksi; esimerkiksi vuosina 2024–2025 Mannerheimintien katutöiden aikana linja 10 kulki katua Paavalinkirkolle, Itä-Pasilassa raitiolinjan 13 vaatimat kiskotyöt vuosina 2023–2024 aiheuttivat linjan 7 siirtämisen Sturenkadulle vuoden 2023 kesäksi, ja kesällä 2021 linjat 1 ja 8 kulkivat Sturenkatua Helsinginkadulla tapahtuvan katuremontin vuoksi.
Rakennuksia, puistoja ja patsaita lounaasta koilliseen

Merkittäviä rakennuksia Sturenkadun varrella on muun muassa Alvar Aallon suunnittelema Kulttuuritalo. Lenininpuisto sijaitsee Kulttuuritalon pohjoispuolella, ja sinne on kulkuyhteys Sturenkadulta. Kalliolan setlementin ja kansalaisopiston rakennus sijaitsee Sturenkadun toisella puolella vastapäätä Kulttuuritaloa. Porvoonkadun risteyksessä on Työläisnaisen patsas ja sen ympärillä pieni Työläisäidinpuisto.
Pasilan konepajan laaja tontti rajoittui itäpäässään Sturenkatuun. Paikalle on rakennettu vuosina 2007–2016 uusi asuntoalue Konepaja. Sturenkadun varteen nousi myöhemmin Fredriksberg-niminen liiketalokokonaisuus, johon MTV muutti Ilmalasta vuoden 2022 joulukuussa.
Sturenkatu 16:ssa oli 1930-luvulta 1980-luvulle HM:n eli Helsingin Meijeriliikkeen suuri leipomo, kunnes tilalle nousi Telen pääkonttori, Teletalo. Sen julkisivuun jätettiin muistumia teollisuushistoriasta.
Teollisuuskadun ja Roineenkadun välissä Sturenkadun itäpuolella sijaitsee juuri ennen talvisotaa rakennettu, nyt suojeltu Ole Gripenbergin piirtämä funkkisrakennus, jossa toimi 1980-luvulle asti Oy Volvo-Auto Ab. Kaarikattoinen talo saneerattiin 2020-luvun taitteessa Hasan-markkinointiviestintäkonsernin käyttöön.
Puijonkatujen välissä Sturenkadun vasemmalla puolella sijaitsee pienehkö Puijon puistikko.
Paavalinkirkko sijaitsee lähellä Sturenkadun ja Hämeentien risteystä Paavalinpuiston takana. Puistossa sijaitsee Niilo Rikulan veistämä nyrkkeilijä Gunnar Bärlundin patsas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sturenkatu Wikimedia Commonsissa
Liittymätaulukko
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Nro | Km |   Nimi |   Tie |   Viitoitus |
 : Sturenkatu (2+2), Liittymät lännestä itään
|  |   |  |  | Helsinginkatu |  |
|  |   |  |  | Wallininkatu |  |
|  |   |   |  | Josafatinkatu |  |
|  |   |  |  | Kalliolanrinne |  |
|  |   |   |  | Kirstinkuja |  |
|  |   |  |  | Kirstinkatu |  |
|  |   |  |  | Porvoonkatu |  |
|  |   |  |  | Viipurinkatu Itäinen Brahenkatu |  |
|  |   |  |  | Aleksis Kiven katu |  |
|  |  |  |  | Teollisuuskatu | Itäkeskus, Pasila |
|  |   |  |  | Teollisuuskatu |     Pasila |
|  |   |   |  | Elimäenkatu |  |
|  |   |  |  | Nilsiänkatu Roineentie |  |
|  |   |   |  | Virtaintie |  |
|  |   |   |  | Keuruuntie |  |
|  |   |   |  | Puijonkatu |  |
|  |   |   |  | Vanajantie |  |
|  |   |  |  | Mäkelänkatu |   Käpylä Keskusta |
|  |   |   |  | Inarintie |  |
|  |   |  |  | Kangasalantie |  |
|  |   |   |  | Sammatintie |  |
|  |   |  |  | Hämeentie |       Lahti, Kotka, Kumpula |
Sturenkatua idän suuntaan, Kulttuuritalo vasemmalla (ei näy kuvassa).
Sturenkadun ja Porvoonkadun risteys.
Meiran kahvipaahtimo sijaitsee Sturenkadun ja Aleksis Kiven kadun risteyksessä.
Fiumen vapaavaltio

Fiumen vapaavaltio, toiselta nimeltään Rijekan vapaavaltio (kroatiaksi Slobodna Država Rijeka, ital. Stato libero di Fiume oli vuosina 1920–1924 itsenäinen vapaavaltio, joka sijaitsi Fiumessa eli nykyisessä kroatialaisessa Rijekan kaupungissa.
Historia

Rijeka saavutti ensimmäisen kerran autonomian vuonna 1719, kun se julistettiin vapaasatamaksi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle VI:n määräyksellä. Arkkiherttuatar Maria Teresian valtakaudella kaupungin sai vuonna 1779 corpus separatum -aseman. Tästä aina vuoteen 1924 saakka Rijeka oli enemmän tai vähemmän autonominen alue, jolla oli valtiollisia piirteitä.
Kaupunki menetti autonomiansa vuonna 1848 jouduttuaan baani (varakuningas) Josip Jelačićin miehittämäksi, mutta sai sen takaisin vuonna 1868 liittyessään Unkarin kuningaskuntaan, jälleen corpus separatum -asemassa.
1800-luvulla kaupunkia asuttivat italialaiset, kroaatit, unkarilaiset ja muut kansat. Kansallisuusmerkinnät vaihtelivat väestönlaskennasta toiseen, koska tuolloin kansallisuus määriteltiin pääasiallisesti sen mukaan, mitä kieltä kukin puhui. Kaupungin erityisasema kahden valtakunnan välissä johti siihen, että suurimmalle osalle fiumelaisista kehittyi paikallinen identiteetti. Virallisina kielinä käytettiin unkaria ja saksaa, kun taas liikekirjeenvaihto toimitettiin italiaksi. Suurin osa perheistä käytti italian kieltä. Kaduilla käytettiin yleisesti fiumen kieltä, joka oli oikeastaan venetsian kielen murre. Kaupunkia ympäröivällä maaseudulla puhuttiin kroatian murretta.
Politiikka

Ensimmäinen maailmansota ja Itävalta-Unkarin hajoaminen tekivät Rijekan asemasta kansainvälisen ongelman. Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunnan (myöhempi Jugoslavian kuningaskunta) sekä Italian kuningaskunnan välisen kiistan ollessa kiivaimmillaan sodan voittajavaltiot esittivät itsenäisen puskurivaltion perustamista. Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson ryhtyi asiassa välittäjäksi. Hän ehdotti, että Rijeka voisi olla itsenäinen valtio ja mahdollisesti toimia Kansainliiton organisaation sijoituspaikkana.
Eteläslaavilaisen kansalliskomitean ja Italian kansallisneuvoston välinen kiista suisti kaupungin laittomuuteen, mikä johti lopulta siihen, että brittiläiset ja ranskalaiset joukot valtasivat kaupungin. Tätä hämmentävää tilannetta käytti hyväkseen italialainen runoilija Gabriele D'Annunzio, joka otti anarkofasistisen liikkeensä joukkojen voimin kaupungin hallintaansa 15 kuukaudeksi 12. syyskuuta 1919. Vuotta myöhemmin, epäonnistuttuaan neuvotteluissaan Italian hallituksen kanssa, D'Annunzio julisti voimaan Carnaron italialaisen hallinnon.
12. marraskuuta 1920 Italian kuningaskunta sekä Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta allekirjoittivat Rapallon sopimuksen, jossa kumpikin osapuoli myöntyi tunnustamaan "täydellisen vapauden ja itsenäisyyden Fiumen valtiolle ja sitoutumaan sen kunnioittamiseen ikuisesti". Näin syntyi "Fiumen vapaavaltio", joka tuli olemaan itsenäisenä valtiona noin vuoden de facto ja neljä vuotta de jure. Vastaperustetun valtion tunnustivat heti Yhdysvallat, Ranska ja Iso-Britannia. Kun D'Annunzio ei suostunut hyväksymään sopimusta, Italian vakinainen armeija hääti hänen joukkonsa "Verisenä jouluna" 24.–30. joulukuuta 1920.
Huhtikuussa 1921 järjestettiin maan ensimmäiset parlamenttivaalit. Niissä olivat vastakkain autonomian kannattajat ja italialaismielinen Kansallinen liittoutuma. Autonomiapuolue, jota tukivat useimmat kroaatit, sai 6 558 ääntä, kun Kansallinen liittoutuma, joka koostui Fasistipuolueesta, Liberaalipuolueesta ja Demokraattisesta puolueesta, sai ääniä 3 443. Autonomiapuolueen johtajasta Riccardo Zanellasta tuli presidentti.
3. maaliskuuta 1922 fasistit tekivät vallankaappauksen, ja laillinen hallitus pakeni Kraljevicaan.
Tammikuussa 1924 Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta suostui Rooman sopimuksen perusteella siihen, että Italia ottaisi kaupungin hallintaansa. Tämä toteutettiin 16. maaliskuuta. Vapaavaltion pakolaishallitus piti sopimusta pätemättömänä ja ei-sitovana kansainvälisen oikeuden edessä, ja jatkoi toimintaansa.
Myöhemmät vaiheet

Italian antauduttua toisessa maailmansodassa Rijekan kysymys nousi taas ajankohtaiseksi. Vuonna 1944 ryhmä asukkaita julkisti "Liburnia Memorandumin", jossa esitettiin liittovaltion muodostamista Rijekan, Sušakin ja Bistrican maakunnista sekä Krkin, Cresin ja Lošinjin saarista. Pakolaishallituksen presidentti Zanella tavoitteli kuitenkin yhä vapaavaltion uudelleenperustamista.
Kommunistisen Jugoslavian viranomaiset, jotka vapauttivat kaupungin Saksan miehityksestä 3. toukokuuta 1945, torjuivat nämä hankkeet. Vuoden 1947 Pariisin rauhansopimuksen perusteella Rijeka ja Istria liitettiin virallisesti osaksi Kroatiaa ja Jugoslaviaa.
Virtuaalinen Rijekan vapaavaltio

Virtuaalinen Rijekan vapaavaltio  on Rijekaan (nyky-Kroatiaan) perustettu nykyaikainen mikrovaltio, joka pyrkii elvyttämään perinteet ja saamaan alkuperäisen Fiumen vapaavaltion perustetuksi uudelleen.
Suuri määrä Rijekan asukkaita lähti aikoinaan maanpakoon kansallisista tai aatteellisista syistä. He ovat perustaneet Vapaa Rijeka -kaupunkeja ympäri maailman.
Rijekan kaupungin symboli, kaksipäinen kotka, jonka käyttö oli kielletty sekä fasistisen että kommunistisen hallinnon aikana, otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1998.
Aiheesta muualla

Virtual Free State of Rijeka (englanniksi)
Stato Libero di Fiume (italiaksi)
Societa di studi Fiumani (italiaksi)
Fiumen vapaavaltio 1920-1924
Arguin

| Arguin |
| --- | --- |
 Arguinin linnoitus
 Arguin
 Koordinaatit: 20°36′43″N, 16°26′50″W 
Valtio:  Mauritania
Alue:  Dakhlet-Nouadhibou
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Arguin (port. Arguim) on saari Atlantin valtameren samannimisessä lahdessa Mauritanian rannikolla. Siellä on sijainnut eurooppalaisten ensimmäinen kauppapaikka Länsi-Afrikassa.
Kapean salmen mantereesta erottamalta saarelta on löydetty neoliittisia jätekasoja. Portugalilaiset merenkulkijat saapuivat alueelle 1440-luvun alussa. Nuno Tristão löysi Arguinin saaren vuonna 1443. Portugalilaiset perustivat sinne vuonna 1445 kauppa-aseman, jota suojaamaan alettiin rakentaa linnoitusta vuonna 1448 tai 1455. Linnoitus valmistui vuoden 1482 jälkeen. Saaren vetovoima perustui siihen, että siellä sijaitsee rannikon ainoa pysyvä makean veden lähde 18. ja 22. leveysasteen välillä.
Arguin oli eurooppalaisten ensimmäinen kauppapaikka Länsi-Afrikassa. Sieltä vietiin vuosittain lähes tuhat orjaa Portugaliin ja Atlantin saarille. Orjia vaihdettiin maureilta varsinkin hevosiin, jotka olivat erittäin haluttuja Sudanissa. Muita vientituotteita olivat kulta, arabikumi, vuodat, suola ja kala. Seudulla on rikkaat kalavedet, ja siellä harjoitettiin hylkeiden metsästystä.
Kaupankäynti kukoisti Arguinissa yli sadan vuoden ajan. Se alkoi menettää merkitystään kun Portugali liitettiin Espanjaan vuonna 1580 ja Marokko valloitti songhaivaltakunnan vuonna 1591. Saharan ylittävä karavaanikauppa suuntautui itään ja eurooppalaisten orjakauppa etelämmäs Afrikkaan.
Hollantilaiset valloittivat Arguinin portugalilaisilta vuonna 1633. Vuosina 1685–1701 se kuului Brandenburgin ruhtinaskunnalle ja vuosina 1701–1721 Preussille, mutta kaupallista toimintaa harjoittivat yhä hollantilaiset. Ranskalaiset valtasivat Arguinin vuonna 1721, hollantilaiset vuonna 1722 ja ranskalaiset jälleen vuonna 1724. Kannattamattomaksi todettu kauppa-asema lakkautettiin ja linnoitus hävitettiin vuonna 1728. Siitä ei ole enää mitään jälkiä.
Arguinin matalikolla tapahtui vuonna 1816 suurta huomiota herättänyt Méduse-laivan haaksirikko. Marseillelainen yhtiö rakensi vuonna 1881 saarelle kalastusaseman, jonka rauniot ovat yhä näkyvissä.
Saari kuuluu vuonna 1976 perustettuun Banc d’Arguinin kansallispuistoon. Sen asukkaat ovat imraguenikalastajia, jotka olivat vuoteen 1947 saakka Trarzan emiirin alaisia. Saarella on Chamin departementin Nouamgharin kuntaan kuuluva Agadirin kylä, jossa oli 59 asukasta vuonna 2013.
Psykologi (lehti)

| Psykologi |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  Aikakauslehti
Julkaisija:  Suomen Psykologiliitto
ISSN:  ISSN 1456-7768
Levikki:  8 000 kpl
Päätoimittaja:  Maria Mäkelä
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  4 kertaa vuodessa
Aiheesta muualla
Kotisivu
Psykologi on 4 kertaa vuodessa ilmestyvä psykologien ammattilehti, jota julkaisee psykologien ammattijärjestö Suomen Psykologiliitto.
Palokivikumpu

Palokivikumpu on muinaisjäännöstyyppi, joka koostuu röykkiömäisesti kasatuista, tulen ja kuumuuden rapauttamista kivistä. Niiden oletetaan syntyneen hylkeenrasvan käsittelyn yhteydessä.
Palokivikumpuja tunnetaan Suomessa kolmen jätinkirkon läheisyydestä:
Raahen  Kettukangas
Raahen Pattijoen Kastelli
Pedersören Jäknabackenin jätinkirkko.
Blackheath

| Blackheath |
| --- | --- |
 Blackheathin All Saints’ -kirkko.
Kaupunki:  Lontoo
Lontoon kaupunkipiiri:  Greenwich ja Lewisham
Muodollinen kreivikunta:  Suur-Lontoo
Koordinaatit:  51°28′12″N, 0°00′32″E
 fiBlackheath 
Blackheath on alue Greenwichin ja Lewishamin kaupunkipiireissä Lontoon kaakkoisosassa. Se sijaitsee Lontoon Citystä kymmenisen kilometriä kaakkoon kuninkaallisen Greenwich Park -puiston eteläpuolella.
Historia

Aiemmin sekä saksien että roomalaisten asuttaman nykypäivän Blackheathin nummen halki kulkee historiallinen roomalainen tie Watling Street. Blackheath on lisäksi ollut niin Wat Tylerin kuin Jack Cadenkin johtamien kapinoiden kokoontumispaikka 1300- ja 1400-luvuilla. Alueella Henrik VII:n joukot tukahduttivat kornien kapinan vuonna 1497.
Historia > Nimen alkuperä

Usein nimen Blackheath (suom. mustanummi) sanotaan virheellisesti johtuvan siitä, että aluetta on käytetty kulkutautien uhrien joukkohautausmaana. Todellisuudessa alueen nimi juontuu siellä sijaitsevan nummen maaperän tyypistä.
Urheilu

Jaakko I perusti Blackheathiin Englannin ensimmäisen golfseuran vuonna 1608.
Vuodesta 1981 lähtien vuosittain järjestettävä Lontoon maraton alkaa Blackheathistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Blackheath Wikimedia Commonsissa
Virallinen verkkosivusto (englanniksi)
Ilmakuva Blackheathissä sijaitsevasta suuresta nummesta.
Ville-Veikko Salminen

| Ville-Veikko Salminen |
| --- | --- |
 Ville-Veikko Salminen lukee Uutta Suomea vuonna 1960 Turun Hamburger Börsin terassilla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. elokuuta 1937 Turku
Kuollut: 16. tammikuuta 2006 (68 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1948–2004
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Ville-Veikko Salminen (23. elokuuta 1937 Turku – 16. tammikuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja.
Salminen loi pitkän uran niin elokuvassa, televisiossa kuin teatterissakin. Näyttelijänä hänet tunnetaan erityisesti monista rooleistaan Spede Pasasen elokuvissa. Salmisen ensimmäinen rooli oli vuonna 1948 elokuvassa Irmeli, seitsentoistavuotias. Salminen oli myös perustamassa Yleisradion ja MTV:n televisioteattereita. Salminen myös ohjasi elokuvia ja dokumentteja sekä Mainos-TV:n televisiosarjoja Sämpy, Sirkka ja Sakari ja Olet vain kahdesti nuori.
Salmisen vanhemmat olivat näyttelijä ja ohjaaja Ville Salminen sekä näyttelijä Aune Häme. Hänen velipuolensa on elokuvaaja Timo Salminen ja enonsa näyttelijä Ekke Hämäläinen. Ville-Veikko Salminen kävi 1950-luvun alussa koulua englantilaisessa sisäoppilaitoksessa ja 1956-1959 Teatterikoulussa. Hän oli mukana isänsä elokuvatuotannoissa lapsinäyttelijänä, klaffipoikana, kamera-apulaisena ja kuvaussihteerinä. Hän toimi usein mallina vaateliike Ajanmiehen mainoksissa ja näytöksissä.
1960-luvulla Salminen oli naimisissa laulaja Laila Kinnusen kanssa. 1970-luvulla hänen avopuolisonsa oli näyttelijä Anitta Niemi ja 1980-luvun lopulta toimittaja Ulla Salminen, ent. Kakkuri, o.s. Schildt.
Kulttuuriministeri Tanja Saarela myönsi Ville-Veikko Salmiselle vuonna 2005 valtion taiteilijaeläkkeen.
Salminen kuoli syöpään 68-vuotiaana helsinkiläisessä saattokodissa tammikuussa 2006. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Näyttelijänä

Irmeli, seitsentoistavuotias (1948)
Laivaston monnit maissa (1954)
Laivan kannella (1954)
Säkkijärven polkka (1955)
Evakko (1956)
Nina ja Erik (1960)
Jengi (1963)
Pohjan tähteet (1969)
8 Uuno Turhapuro -elokuvaa
Rakastuin mä luuseriin (2005)
Ohjaajana ja/tai tuottajana

Firenzeläinen tragedia (1967, tv-näytelmä)
Liejukana (1968, tv-elokuva)
Neiti Ellinora ja sininen metsä (1976)
Vuosisatamme tulkki Valentin M. Berezhkov (1989, lyhyt dokumentti)
Musta hämähäkki – Lev Jashin (1989, lyhyt dokumentti)
Valtakunnan isäntärenki (1993, lyhyt dokumentti Johannes Virolaisesta)
Loppumaton matka – Muistutus erään taiteilijan elämästä (1999, dokumentti István Ráczista)
Aiheesta muualla

Ville-Veikko Salmisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle
Severi Laakso

| Severi Laakso |
| --- | --- |
 Severi Laakso Lielahden kirkossa
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1988 (ikä 36)
Muusikko
Tyylilajit:  pop, iskelmä, suomirock, gospel
Soittimet:  laulu, kitara, basso
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Severi Laakso (15. syyskuuta 1988 Tampere) on suomalainen muusikko ja evankelis-luterilaisen kirkon pappi. Hän toimii muusikkopastorin virassa Tampereella. Severi Laakso on toisen polven keikkaileva ammattimuusikko. Hänen isänsä oli pitkän linjan gospelmuusikko Tarvo Laakso. Severi Laakso järjestää yhdessä tiimin kanssa Musiikkia Taivaan täydeltä -olohuoneiltoja Tampereella.