stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hulluruoho
Käyttö

Hulluruoho on vanha rohdoskasvi, jonka lehtiä ja siemeniä on käytetty erilaisina valmisteina lääkkeinä. Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa sitä on aikanaan käytetty muun muassa kipulääkkeenä, astmaan ja kouristusten laukaisuun. Hulluruoho sisältää lukuisia antikolinergisiä tropaanialkaloideja kuten hyoskyamiinia, skopolamiinia ja atropiinia. Suomesta vanhimmat todisteet hulluruohon viljelystä ovat Helsingin Kaisaniemestä, josta vanhan puutarhan paikalta on löytynyt 1700-luvulta säilyneitä siemeniä. Ennen kuin muun muassa Kaisaniemessä tehtiin uusia makrofossiililöytöjä siemenistä, oli kasvin viljelystä Suomessa kirjallisia viitteitä vasta 1800-luvulta.
Noitavainojen aikaan kasvia pidettiin osoituksena noitavoimista, ja pelkästään sen kasvaminen pihalla saattoi johtaa tuomioon, vaikka hulluruoho on yleinen kasvi lähes kaikkialla Euroopassa.
Osalla sen alkaloideista on yhä lääkkeellistä käyttöä, minkä lisäksi sitä käytetään jonkin verran päihteenä. Hulluruohoa nauttinut henkilö voi esimerkiksi kokea poikkeuksellisen voimakkaita ja todentuntuisia aistiharhoja ja luulla niitä todeksi (ns. deliriumtila). Suurin osa kasvia käyttäneistä kertoo hallusinaatioidensa olleen myös äärimmäisen epämiellyttäviä ja äärimmäisen pelottavia.
Muitakin hulluruohoja ja koisokasveja käytetään päihteinä ja lääkkeinä. Tämä ei kuitenkaan ole suositeltavaa, koska riski saada myrkyllisestä kasvista hengenvaarallinen yliannostus on erittäin suuri. Kasvin alkaloidipitoisuus riippuu monista tekijöistä. Pitoisuudet vaihtelevat sekä kasveittain että saman kasvin eri osien välillä.lähde?
Humppa-Veikot

| Humppa-Veikot |
| --- | --- |
 Humppa-Veikot esiintyvät tansseissa. Valokuvaaja Voitto Kivi, 1960.
Tiedot
Toiminnassa:  1958–1978
Tyylilaji:  humppa iskelmä
Kotipaikka:   Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  katso Jäsenet  
Levy-yhtiö:  Warner Music Finland  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Humppa-Veikot oli vuonna 1958 perustettu suomalainen tanssimusiikkiorkesteri, jonka  humppamusiikki nousi suureen suosioon 1960-luvun alussa. Yhtye keikkaili ahkerasti 1980-luvun  puoliväliin saakka.
Jäsenet

Kullervo Linna – johtaja, rummut
Teijo Joutsela – laulu, viulu
Eino Katajavuori – ksylofoni
Eero Lauresalo – sousafoni
Josef Kaartinen – alttosaksofoni
Kaarlo Valkama – tenorisaksofoni
Ingmar Englund – kitara, banjo
Asser Fagerström – harmonikka
Yrjö Luukkonen – harmonikka
Gösta Möller – tuuba
Diskografia

Valamo / Puuseppä (Triola T 4369, 1958)
Humppa-Veikot Kullervo Linnan johdolla (Triola NE 219, 1959)
Petsamoon ja Uraliin (Scandia KS 343, 1960)
Humppa-Veikot Kankkulan kaivolla (Scandia SEP 106, 1961)
Hän sinun on / Kaikki rakkauteni (Scandia KS 578, 1965)
Humppa-Veikot (Scandia SLP 27, 1960)
Humppa-Veikot (Scandia SLP 33, 1962)
Pigalle: Tippavaaran isäntä laulaa ja kertoo (Scandia SLP 34, 1962)
Humppa-Veikot (Scandia SLP 511, 1966)
Emiirin tanssijatar / Abessinia (Scandia KS 725, 1967)
Humppa-Veikot (Scandia HSLP 102, 1969)
Humppa-Veikot (Scandia HSLP 106, 1969)
Teijo Joutsela ja Humppa-Veikot (Scandia SLP 533, 1969)
Tämä on meininkiä (Odeon E 062-34270, 1970)
Humppa-Veikot jälleen (CBS 64711, Finnlevy, 1971)
Humppa-Veikot tänään (Rytmi RILP 7085, Finnlevy, 1971)
Pauli Räsänen ja Humppa-Veikot (Scandia SLP 572, 1972)
Yleisön pyynnöstä: Humppa-Veikot solisteineen (CBS 65124, Finnlevy, 1972)
Humppa-Veikot keikalla (CBS 65685, Finnlevy, 1973)
Humppa-Veikot vauhdissa (Scandia SLP 621, 1975)
Vuodet vierivät (Scandia SLP 650, 1978)
Kullervo Linnan Humppa-Veikot solisteineen, (Helmi, 1984)
Vanhan kartanon kehräävä rukki (2000)
Unohtumattomat Humppa-Veikot, (Valitut Palat, 2004)
Kokoelmia

36 kaikkien aikojen valloittavinta humppaa (Safir SAFLP/SAFK 2019, 1989, Fazer Finnlevy)
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivu
Vilho Hurme

Vilho August Hurme (5. huhtikuuta 1890 Kylmäkoski – 15. toukokuuta 1919) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat vuokraaja Kalle Heikki Juhonpoika ja Miina Erlandintytär.
Opinnot

Hurme kävi kansakoulun ja Helsingin kauppakoulun vuosina 1910–1912.
Jääkärikausi

Hurme työskenteli konttoristina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Hän haavoittui Misse-joella 25. kesäkuuta 1916 ja oli sen jälkeen hoidettavana useissa sairaaloissa.
Suomen sisällissota

Hurme saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan esikuntavääpeliksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Kämärän asemalla sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hurme siirrettiin sisällissodan jälkeen armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Kaartin jääkäripataljoonaan, missä hän toimi jonkin aikaa pataljoonan adjutanttina ja 27. kesäkuuta 1918 alkaen lähettiupseerina sekä myöhemmin jälleen adjutanttina. Hän kuoli keuhkokuumeeseen 15. toukokuuta 1919, hänet on haudattu Saarijärvelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 2. huhtikuuta 1918  Vänrikki 27. toukokuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Arne Hülphers

Arne Hülphers ja Zarah Leander Suomen-vierailullaan vuonna 1957.
Arne Gunnar Valter Hülphers [hylfers] (4. huhtikuuta 1904 Trollhättan – 24. heinäkuuta 1978 Norrköping) oli ruotsalainen pianisti ja kapellimestari.
Arne Hülphers vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Turussa. Hän opiskeli musiikkia Ruotsin kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa vuosina 1924–1932. Hän työskenteli Ruotsissa viihdeorkestereiden – muun muassa turkulaissyntyisen Håkan von Eichwaldin orkesterin – pianistina ja kapellimestarina 1930-luvulta alkaen sekä teki kiertueita Saksassa 1930-luvun lopulta vuoteen 1942 saakka. Hänen orkesterinsa esiintyivät myös elokuvissa ja levyttivät runsaasti.
Hülphersin ensimmäinen puoliso vuosina 1934–1955 oli laulaja Greta Wassberg (1904–1996) ja toinen puoliso vuodesta 1956 laulaja-näyttelijä Zarah Leander. Hülphers työskenteli Leanderin säestäjänä ja kapellimestarina, ja he tekivät useita kiertueita Ruotsissa, Saksassa, Itävallassa ja Suomessa.
Aiheesta muualla

Arne Hülphers Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Minstreli

Kaksi minstreliä tai jonglööriä 1000-luvun käsikirjoituksessa
Minstreli (eng. minstrel, ransk. ménestrel) oli keskiajalla kiertelevä tai hovissa työskennellyt kansanmuusikko, laulaja ja tempuntekijä.
Nimityksen alkuperä on latinan sanoissa ministerialis tai minister, palvelija. Minstreli oli lähinnä Englannin aatelishoveissa esiintynyt viihdyttäjä, muusikko, temppujentekijä, laulaja tai runoniekka. Joillakin minstreleillä oli suhteellisen pysyvä asema hovissa, kun taas toiset liikkuivat kaupungista toiseen. Minstrelit esittivät vanhoja tarinoita, balladeja, romansseja ja rakkauslauluja. Minstrelit olivat hyvin suosittuja 1200–1300-luvulla, mutta kirjapainotaidon keksimisen jälkeen heidän merkityksensä hiipui.
Ruotsin valtakunnan suomenkielisellä alueella on keskiajalla käytetty kiertelevästä soittoniekasta, laulajasta ja ilveilijästä myös nimitystä leikari (ruots. lekare)  Myöhäisantiikin aikana tällaista henkilöä nimitettiin ilveilijäksi ja näyttelijäksi. Pohjoismaihin leikareita tuli kristinuskon mukana, ja heitä tavataan ainakin jo ennen vuotta 1000.
Ingeborg Hymander

Johanna Eunika Ingeborg Hymander (14. tammikuuta 1865 Helsinki – 19. syyskuuta 1938) oli aikansa keskeinen suomalainen pianopedagogi.
Hänen isänsä oli kirkkomuusikko Johan Hymander ja veljensä urkujenrakentaja Josef Hymander, joka johti Lahden urkutehdasta 1902–1909. Ingeborg Hymander opiskeli Helsingin musiikkiopistossa 1883–1887 ja Saksassa opettajinaan Hans Bischoff, Karl Klindworth, Eugen d'Albert ja Rudolf Breithaupt. Hymander opetti Helsingin musiikkiopistossa, josta tuli 1924 Helsingin konservatorio pianonsoittoa 1889–1936 ja pianopedagogiikkaa 1906–1936. Musiikkiopiston alkeiskoulun tarkastajana hän toimi 1889–1924. Hän teki yhdessä Aline Ahlforsin kanssa oppikirjan Pianonsoiton alkeiskurssi I–III (1906) ja kirjoitti oppikirjan Nuori pianonsoiton opettaja, pianonsoiton opetuksesta (WSOY 1924).
Oppilaita

Orest Bodalew
Maire Halava
Väinö Hannikainen
Sakari Heikinheimo
Aulikki Rautawaara
Elli Rängman-Björlin
Martti Turunen
Matti Huurre

| Matti Huurre |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1931 Haapavesi
Kuollut: 5. tammikuuta 2021 (89 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Instituutti:  Museovirasto
Tutkimusalue:  arkeologia
Tunnetut työt:  9000 vuotta Suomen esihistoriaa (1979)
Palkinnot:  Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto (1980)
Veli Matti Tapani Huurre (20. elokuuta 1931 Haapavesi – 5. tammikuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen arkeologi ja Suomen esihistoriaan erikoistunut tutkija, joka työskenteli pitkään Museovirastossa. Koulutukseltaan hän oli filosofian lisensiaatti. Huurre suoritti useita arkeologisia kaivauksia eri puolilla Suomea aina 1950-luvun lopulta lähtien.
Huurteen kirjallinen tuotanto käsittää useisiin laajoihin paikallishistorioihin laadittuja esihistoriallisia ja arkeologisia osuuksia. Hänen merkittävämpänä teoksenaan voidaan pitää vuonna 1979 ilmestynyttä kirjaa 9000 vuotta Suomen esihistoriaa, josta on otettu vuoteen 2020 mennessä kymmenen painosta. Vuonna 1980 Huurteelle myönnettiin kirjasta myös Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto. Vuonna 1994 hänet promovoitiin Helsingin yliopiston kunniatohtoriksi.
Teoksia

Suur-Kalajoen historia 1: Esihistoriallisesta ajasta isoonvihaan (yhdessä Pentti Virrankosken ja Kustaa Vilkunan kanssa). 1956.
Suur-Pyhäjoen historia vanhimmista ajoista 1860-luvulle (yhdessä Olavi Huikarin ja Eero Matinollin kanssa). 1969.
Vanhan Saarijärven historia (osio ”Esihistoriallinen katsaus”). 1972.
9000 vuotta Suomen esihistoriaa. 1979.
Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin historia 1: Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin esihistoria. 1983.
Joensuun kaupungin historia 1 (osio ”Joensuun alueen esihistoria”). 1985
Hyrynsalmen historia (yhdessä Jorma Keräsen ja Oiva Turpeisen kanssa). 1988.
Kainuun historia 1 (osio ”Esihistoria”). 1986.
Suomussalmen muinaisuutta. 1988.
Satakunnan historia 1: 1 (osio ”Satakunnan kivikausi”). 1991.
Oulujokilaakson historia kivikaudelta vuoteen 1865 (yhdessä Jouko Vahtolan kanssa). 1991.
Kentältä poimittua: Kirjoitelmia arkeologian alalta. 1992.
Leipä luonnosta: Suomussalmen historian kymmenen vuosituhatta (yhdessä Oiva Turpeisen kanssa. 1992.
Sallan historia (osio ”Arkeologia”). 1993.
Kivikauden Suomi: Sakari Pälsin, Aarne Äyräpään ja Ville Luhon muistolle. 1998.
Aiheesta muualla

Matti Huurteen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Armas Hursti

Arvo Armas Hursti (30. huhtikuuta 1934 Lappeenranta – 16. maaliskuuta 2017 Hyvinkää) oli suomalainen kuvataiteilija ja taidegraafikko.
Elämä ja ura

Hursti opiskeli Vapaassa taidekoulussa vuosina 1959–1961 ja opiskeli grafiikkaa eri taiteilijoiden johdolla. Hän debytoi vuonna 1966.
Vuonna 1991 Hursti sai Hyvinkään kaupungin kuvataidepalkinnon. Suomen valtion ylimääräistä taiteilijaeläkettä hän sai vuodesta 1996. Hurstin teoksia on Suomessa muun muassa Amos Andersonin taidemuseossa, Kiasmassa, Vantaan taidemuseossa ja Oulun taidemuseossa. Hän osallistui yhteensä lähes sataan taidenäyttelyyn kotimaassa ja ulkomailla. Ulkomailla Hurstin taidetta on Kostroman kaupungissa Venäjällä sekä Hässelbyssä ja Motalassa Ruotsissa. Hursti on tehnyt Hyvinkäälle Martintaloon ”Ecce homo” -teoksen, kirkkoon 10 kappaleen grafiikkasarjan, virastotaloon ”Pyhä perhe” -teoksen sekä Martintalon monitoimikeskukseen kolmiosaisen puupiirroksen.
1950-luvulla Hursti kuului Brondan vintin taiteilijaryhmään. Hänet tunnetaan maisemamaalauksistaan ja puupiirroksistaan. Taidemaailman tietoisuuteen Hursti nousi 1990-luvulla lukuisten kotimaisten ja kansainvälisten taidenäyttelyjen kautta. Puupiirrosten aiheita ovat muun muassa suhde valtaan ja epäoikeudenmukaiseen naiseen ja uskontoon. Teoksissaan Hursti käsittelee omaa suhdettaan ympäröivään maailmaan. Hurstin isoisä oli maallikkosaarnaaja ja vaikutti suuresti hänen uraansa taiteilijana. Toivottiin, että Armas ryhtyisi myös saarnaajaksi ja nuori mies ahdistui suunnitelmista. Ahdistus purkautuu hänen uskonnollisissa puupiirroksissaan. Ristiinnaulitseminen esiintyy hänen kuvissaan eri muodoissa, myös abstraktioina. Ristiinnaulitseminen kuvaa ihmisen olemisen tuskaa ja ahdistusta. Puupiirrosten aiheissa näkyy myös ristiltä otto ja hän on tehnyt siitä isoja pietà-töitä.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Armas Hurstin vanhemmat ovat viilaaja Arvo Hursti ja Veera Husti (o.s. Emelianof). Ensimmäisen avioliiton Hursti solmi Kyllikki Kelan kanssa ja toisen avioliiton Irma Hatakan kanssa. Lapsia Hurstilla on neljä.
Aiheesta muualla

Armas Hurstin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Hyvinkään taidemuseo, ARMAS HURSTI ”IHMINEN”
Hyvinkään taiteilijaseura, Armas Hursti (teoskuvia) (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen kuvanveistäjäliitto, Armas Hurstin 80-vuotisnäyttely 16.4.–4.5.2014[vanhentunut linkki]
Helsingin taiteilijaseura, Armas Hursti & Helvi Mustonen 3.1.–20.1.2008 (Arkistoitu – Internet Archive)
Galleria Palsa, Armas Hursti (Arkistoitu – Internet Archive)
Armas Hursti Kansallisgallerian kokoelmissa[vanhentunut linkki]
Kirjav@ – Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Armas Hursti
Armas Hurstin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Laurila-Hakulinen, Raisa (toim.): Armas Hurstin grafiikkaa. Hyvinkään taidemuseon julkaisuja, 2008. ISBN 9789525569056
Huppukeltayökkönen

| Huppukeltayökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Tarhayökköset Hadeninae
Suku::  Xanthia
Laji::  togata
Kaksiosainen nimi
 Xanthia togata  Esper, 1788 
Katso myös
   Huppukeltayökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Huppukeltayökkönen (Xanthia togata) on loppukesän ja alkusyksyn yöperhosiin kuuluva erittäin yleinen yökköslaji.
Koko ja ulkonäkö

Keskikokoinen, kirkkaan keltainen yökkönen. Etusiiven etureunassa on kaksi violetinpunertavaa laikkua ja ulomman poikkiviirun kohdalla on leveä violetinpunertava varjostuma. Siivillä on myös yksittäisiä violetinpunertavia pisteitä. Takasiivet ovat vaaleankeltaiset ja niissä on harmahtava poikkiviiru. Ruumis on keltainen, mutta heti pään takaa kaulus on violetinpunertava. Siipiväli 28–37 mm.
Hieman samannäköinen on etenkin vyökeltayökkönen (Tiliacea aurago).
Levinneisyys ja lentoaika

Huppukeltayökköstä tavataan Euroopasta Kiinaan ja Koreaan ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa lajia tavataan etelärannikolta pitkälle Lappiin saakka, joskaan pohjoisempana se ei ole yhtä yleinen kuin etelässä. Perhoset ovat lennossa elokuun alkupuoliskolta syys-lokakuun vaihteeseen. Lennon huippu on elo-syyskuun vaihteessa.
Elinympäristö ja elintavat

Erittäin yleinen laji, joka on myös lentoaikansa huipussa yksi runsaslukuisimmista yöperhosista. Sitä tavataan erityisesti kosteissa pensaikoissa ja puistoissa, mutta myös sekametsissä ja niityillä. Perhoset lentävät öisin ja tulevat mielellään syötille, huonommin valolle. Toukka elää aluksi pajujen norkoissa, mutta siirtyy myöhemmin ruohovartisille kasveille. Kotelo on maassa löyhän kotelokopan sisällä. Muna on talvehtiva vaihe.
Ravintokasvi

Toukka syö aluksi pajuja (Salix), myöhemmin erilaisia ruohovartisia kasveja.
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1303190  Wikispecies: Xanthia (Xanthia) togata  BAMONA: Xanthia-togata  BioLib: 53883  BOLD: 197768  EoL: 477262  EUNIS: 310618  Fauna Europaea: 447787  Fauna Europaea (new): 8c73e401-39c9-48a8-9b80-d1cf77bd7bdd  GBIF: 1771698  iNaturalist: 332316  IRMNG: 11079138  LepIndex: 261124  LoB: 5036  MaBENA: XantTogat  NBN: NBNSYS0000006368  NCBI: 997532  Observation.org: 1959  Open Tree of Life: 733494  Laji.fi: MX.62650
Charles Mingus

| Charles Mingus |
| --- | --- |
 Charles Mingus vuonna 1976.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1922
Kuollut: 5. tammikuuta 1979 (56 vuotta)
Ammatti:  muusikko, orkesterinjohtaja, säveltäjä
Muusikko
Aktiivisena:  1943–1979
Tyylilajit:  bebop, avantgarde-jazz, post-bop
Soittimet:  kontrabasso, piano, sello, pasuuna
Levy-yhtiöt:  Atlantic, Candid, Columbia, Debut, Impulse!, Mercury, United Artists
Aiheesta muualla
www.charlesmingus.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Charles Mingus (22. huhtikuuta 1922 Nogalese, Arizona, Yhdysvallat – 5. tammikuuta 1979 Cuernavaca, Meksiko) oli yhdysvaltalainen jazzbasisti, säveltäjä, orkesterinjohtaja ja pianisti.
Mingus mainitaan usein eräänä merkittävimmistä muusikoista jazzin historiassa. Vaikka Mingus oli instrumenttinsa parhaimmistoa, häntä arvostetaan erityisesti säveltäjänä ja orkesterinjohtajana. Vaikka hänen sävellyksensä ovat tunnettuja, eivät jälkipolvet ole esittäneet hänen sävellyksiään kovin usein – toisin kuin muita jazzin klassikkoja. Tämä johtunee Mingusin säveltämän musiikin haastavuudesta.lähde?
Mingus muistetaan musiikkinsa lisäksi myös temperamenttisesta luonteestaan. Hänen periksiantamaton asenteensa musiikkiaan kohtaan johti usein ongelmiin esiintymistilanteissa. Mingus kärsi masennuksesta, ja hänen intensiiviset työskentelyjaksonsa, joita tauottivat melko pitkät hiljaiset kaudet, lienevät merkki maanis-depressiivisyydestä.lähde?
Mingus otti ajoittain myös osaa hyvinkin aktiivisesti Yhdysvaltojen rotukysymyskeskusteluun.
Charles Mingusin musiikki on suurelta osin hard-bopia joka sai vaikutteita sekä gospel-musiikista, Third Stream Jazzista että free-jazzista, mutta lähinnä Mingusin musiikki on musiikkia vailla kategorioita etsien uusia ilmaisumuotoja.
Lapsuus

Mingus syntyi Nogalesessa Arizonassa, mutta eli varhaisvuotensa pääosin Los Angelesissa, Kaliforniassa. Mingusin äiti salli kotona vain uskonnollisen musiikin, mutta Charles kiinnostui jazzista jo varhaisessa vaiheessa. Erityisen kiinnostuksen kohteena oli Duke Ellingtonin musiikki. Charles opiskeli vetopasuunan soittoa ja myöhemmin myös selloa. Sellon soiton opiskelu auttoi siirtymään kontrabassoon, jonka Mingus otti pääinstrumentikseen lukioiässä.
Uran alku

Mingus saavutti mainetta nuorena lupauksena ja pääsi kiertueelle Louis Armstrongin yhtyeessä 1943. 1940-luvun lopussa Mingus liittyi Lionel Hamptonin yhtyeeseen ja tämä yhtye levytti muutamia Mingusin sävellyksiä. Trio Red Norvon ja Tal Farlowin kanssa vuosina 1950–1951 saavutti merkittävää mainetta.
Kuuluisassa Jazz at Massey Hall -konsertissa Mingus pääsi soittamaan Dizzy Gillespien, Charlie Parkerin, Bud Powellin ja Max Roachin rinnalle. Tästä konserttiäänityksestä on tullut yksi jazzin klassikoista. Roach kertoi Oscar Pettifordin loukanneen kätensä, ja siksi pyytäneensä Mingusta tuuraamaan häntä. Myöhemmin on selvinnyt että Pettifordin onnettomuus oli tapahtunut paljon aiemmin.
Myöhemmin Mingus liittyi hetkeksi Duke Ellingtonin orkesteriin, mutta äkkipikaisen luonteensa vuoksi sai siitä potkut jääden tiettävästi ainoaksi muusikoksi, jonka Ellington erotti orkesteristaan.
Vuonna 1952 Mingus perusti rumpali Max Roachin kanssa Debut Records -levymerkin edistääkseen omaa levytysuraansa.
Pithecanthropus Erectus

Mingus oli vuoteen 1956 mennessä julkaissut jo kymmenisen levyä orkesterin johtajana, mutta levyä Pithecanthropus Erectus pidetään hänen ensimmäisenä merkittävänä julkaisuna säveltäjänä ja orkesterin johtajana. Levyn 10-minuuttinen nimikappale käy läpi ihmisen kehityksen Homo Erectuksesta sen tuhoon. Levyllä on erityisen tarkan orkestroinnin lisäksi vapaata improvisointia. Vuonna 1959 julkaistu levy, Mingus Ah Um, saattaa olla Mingusin tunnetuin. Siinä on mukana useita suosittuja sävellyksiä, kuten Better Git It In Your Soul ja Goodbye Pork Pie Hat, joita molempia lukemattomat artistit ovat vuosien varrella levyttäneet.
Seuraavaa vuosikymmentä on pidetty Mingusin tuotteliaimpana. Uusia sävellyksiä ja levyjä ilmestyi tiuhaan tahtiin. Mingus julkaisi tänä ajanjaksona noin 30 albumia eri levymerkeillä. Mingusin yhtyeen koko oli usein noin 8–10 jäsentä, jotka hän valitsi suuremmasta joukosta luottomuusikoita. Hän vaati muusikoiltaan paljon ja kannusti heitä innovatiivisuuteen. Hänen orkesteristaan muodostui ”koulu” ja ponnahduslauta nuorille lahjakkaille muusikoille. Mingusin yhtyeissä soittivat esimerkiksi:
Pepper Adams
Jaki Byard
Eric Dolphy
Booker Ervin
Clifford Jordan
Rahsaan Roland Kirk
Jimmy Knepper
John Handy
Jackie McLean
Charles McPherson
Horace Parlan
Dannie Richmond
1960-luvun alkupuoli

Vuonna 1963 julkaistua The Black Saint and the Sinner Lady pidetään sitäkin eräänä jazzin merkkipaaluna. Erityisesti levyn monipuolinen orkestrointi on huomion arvoista. Samana vuonna Mingus julkaisi, hieman yllättäen, soolopianolevyn Mingus Plays Piano. Huolimatta Mingusin pianonsoittotekniikan puutteista, levyä on arvostettu. (Toki Mingus oli esiintynyt aiemminkin pianistina, mutta yhtyeen kanssa, pari vuotta aikaisemmalla levyllä Oh Yeah.) Osa kappaleista on täysin improvisoituja ja ovat saaneet vaikutteita jazzin lisäksi klassisesta musiikista. Huomion arvoista on, että tällaiset levyt tulivat suosioon vasta 1970-luvulla Keith Jarrettin ansiosta.
Seuraavana vuonna 1964 Mingus kokosi monien mielestä uransa hienoimman yhtyeen, jossa soittivat Dannie Richmond, Jaki Byard, Eric Dolphy, Johnny Cole ja Clifford Jordan. Lähestyttäessä 1960-luvun loppua Mingusin julkaisutahti kuitenkin hidastui lähinnä sairastelun vuoksi.
Uran loppuvaiheet

Mingus oli sairas jo 1960-luvulla, ja oli kolmen vuoden ajan ”täysin lamaantunut” kunnes palasi lavoille 1971. 1970-luvun puolivälin paikkeilla hän alkoi sairastaa ALS-tautia, joka rappeuttaa lihaksia. Tämä vaikutti hänen bassonsoittoonsa siinä määrin, että hänen piti lopettaa esiintyminen kokonaan. Tämä ei estänyt häntä kuitenkaan säveltämästä, ja hän julkaisikin vielä useita levyjä ennen kuolemaansa.
Charles Mingus kuoli Cuernavacassa, Meksikossa, jossa hän kävi hoidattamassa vaivojaan. Hänet polttohaudattiin ja hänen tuhkansa siroteltiin Ganges-jokeen.
Kuoleman jälkeen

Charles Mingusin musiikillista perintöä jatkaa the Mingus Big Band, joka kiertää esittämässä Mingusin musiikkia.
Mingusin luonne

Mingus muistetaan musiikkinsa lisäksi arvaamattomasta luonteestaan. Hän oli väkivaltainen lavalla ja hänen kanssaan soittaneet muusikot kunnioittivat hänen musiikkiaan ja pelkäsivät hänen luonnettaan. Mingusin väkivaltainen käytös kohdistui useimmiten muihin soittajiin, mutta ajoittain myös yleisöön.
Hänen on kerrottu esimerkiksi eräässä konsertissa yrittäneen murskata pianistinsa sormet koskettimien kannella ja tämän jälkeen lyöneen pasunisti Jimmy Knepperiä huuleen. Pelätessään Mingusia Jackie McLean puukotti häntä. Eräässä konsertissa Mingus suutuksissaan rikkoi kontrabassonsa säpäleiksi.
Omaelämäkerta

Charles Mingus kirjoitti vuonna 1971 ilmestynyttä Beneath the Underdog -omaelämäkertaansa noin kahdenkymmenen vuoden ajan. Teos ilmestyi suomeksi musiikkitoimittaja Jussi Niemen käännöksenä lokakuussa 2018 nimellä Koiraakin kurjempi (Aviador Kustannus, ISBN 9789527063620).