stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paloauto
Paloautot Suomessa > Pelastuslaitostunnukset > Aluetunnukset

EK = Etelä-Karjalan pelastuslaitos (hallinto: Lappeenrannan kaupunki)
EP = Etelä-Pohjanmaan pelastuslaitos (hallinto: Seinäjoen kaupunki)
ES = Etelä-Savon pelastuslaitos (hallinto: Mikkelin kaupunki)
HE = Helsingin pelastuslaitos (hallinto: Helsingin kaupunki)
IU = Itä-Uudenmaan pelastuslaitos (hallinto: Porvoon kaupunki)
JO = Jokilaaksojen pelastuslaitos (hallinto: Ylivieskan kaupunki)
KA = Kainuun pelastuslaitos (hallinto: Kajaanin kaupunki)
KH = Kanta-Hämeen pelastuslaitos (hallinto: Hämeenlinnan kaupunki)
KP = Keski-Pohjanmaan ja Pietarsaaren alueen pelastuslaitos (hallinto: Kokkolan kaupunki)
KS = Keski-Suomen pelastuslaitos (hallinto: Jyväskylän kaupunki)
KU = Keski-Uudenmaan pelastuslaitos (hallinto: Vantaan kaupunki)
KY = Kymenlaakson pelastuslaitos (hallinto: Kotkan kaupunki)
LA = Lapin pelastuslaitos (hallinto: Lapin liitto)
LU = Länsi-Uudenmaan pelastuslaitos (hallinto: Espoon kaupunki)
PI = Pirkanmaan pelastuslaitos (hallinto: Tampereen kaupunki)
RP = Pohjanmaan pelastuslaitos (hallinto: Vaasan kaupunki)
PK = Pohjois-Karjalan pelastuslaitos (hallinto: Joensuun kaupunki)
OK = Oulu-Koillismaan pelastuslaitos (hallinto: Oulun kaupunki)
PS = Pohjois-Savon pelastuslaitos (hallinto: Kuopion kaupunki)
PH = Päijät-Hämeen pelastuslaitos (hallinto: Päijät-Hämeen liitto)
SA = Satakunnan pelastuslaitos (hallinto: Porin kaupunki)
VS = Varsinais-Suomen pelastuslaitos (hallinto: Turun kaupunki)
Paloautot Suomessa > Pelastuslaitostunnukset > Valtakunnalliset laitostunnukset

AR = Finavian pelastusyksiköt (engl. aviation rescue)
MR = Puolustusvoimien pelastusyksiköt (engl. military rescue). Lisäksi voidaan käyttää tunnistetta, onko kyseessä esimerkiksi maa- tai ilmavoimat. MRA = military rescue aviation (ilmavoimat), MRG = military rescue ground (maavoimat)
RR = Rautateiden pelastusyksiköt (engl. railway rescue)
IR = Muut teollisuus- ja laitospalokunnat (engl. industrial rescue)
ZR = Pelastusoppilaitokset
Esimerkiksi tunnus HE101 tarkoittaa Helsingin pelastuslaitoksen 10-aseman (Helsingin keskuspelastusasema) ensimmäistä sammutusautoa (niin sanottu ”hööki”). 
Näiden tunnusten lisäksi auton kyljessä voi olla auton omistavan organisaation tunnus, nimi sekä päätehtävän kertova lisäteksti (esimerkiksi Säiliöauto).
Yllä luetellut tunnukset koskevat vain pelastustoimen ajoneuvoja eli paloautoja. Muilla viranomaisilla on erilaiset tunnusjärjestelmät.
Paloautot Suomessa > Eri pelastusautojen määritelmät

Johtoauto on pelastustoiminnan johtamiseen tarkoitettu ajoneuvo, joka on varustettu tarvittavalla viesti- ja tiedustelukalustolla.
Sammutusauto on kiinteällä pumpulla, vesisäiliöllä, vähintään 1 + 3 -miehistötilalla sekä riittävällä sammutus- ja raivauskalustolla varustettu ajoneuvo.
Kevyt sammutusauto on kiinteällä pumpulla, vesisäiliöllä ja suppealla sammutusvälineistöllä varustettu pakettiauton tai kevytkuorma-auton alustalle rakennettu hälytysajoneuvo.
Säiliösammutusauto on kiinteällä pumpulla, vähintään 5 000 litran vesisäiliöllä, vähintään 1 + 3 -miehistötilalla sekä riittävällä sammutus- ja raivauskalustolla varustettu ajoneuvo.
Säiliöauto on kiinteällä vähintään 5 000 litran vesisäiliöllä ja pumpulla varustettu vedenkuljetukseen ja sammutustehtäviin tarkoitettu ajoneuvo.
Vaahtoauto on vaahtonestesäiliöllä ja vaahdonsekoitinjärjestelmällä varustettu ajoneuvo.
Jauheauto on kiinteällä jauhesammutuslaitteistolla varustettu ajoneuvo.
Raivausauto/raskas pelastusauto on sammutusauton välineistöä tehokkaammilla pelastus- ja raivauskalustoilla sekä tarvittaessa myös kemikaalitorjuntaan sekä muuhun vahingontorjuntaan tarkoitetuilla kalustoilla varustettu ajoneuvo.
Vesisukellusauto on vesisukellus- sekä pintapelastustehtäviin soveltuvalla kalustolla varustettu ajoneuvo.
Puomitikasauto on kiinteällä nostovarsistolla ja siihen liitetyillä tikkailla sekä työkorilla varustettu ajoneuvo.
Tikasauto on kiinteillä konetikkailla varustettu ajoneuvo. Tikkaiden päässä voi olla työkori.
Nostolava-auto on kiinteällä nostovarsistolla ja työkorilla varustettu ajoneuvo.
Miehistönkuljetusauto on sammutus- ja pelastusmiehistön kuljetukseen tarkoitettu ajoneuvo, jossa on kuljettajan lisäksi tilaa vähintään kahdeksalle henkilölle.
Huoltoauto on miehistö-, talous-, asema- tai tekniseen huoltoon tarkoitettu ajoneuvo.
Kemikaalitorjunta-auto on kemikaalitorjuntaan tarkoitetuilla henkilösuojaimilla ja kemikaalien käsittelyyn tarkoitetulla kalustolla varustettu ajoneuvo.
Vahingontorjunta-auto on lähinnä öljy- ja vesivahinkojen sekä jälkivahinkojen torjuntaan tarkoitetulla kalustolla varustettu ajoneuvo.
Letkuauto on lähinnä paloletkujen kuljettamiseen ja selvittämiseen tarkoitettu ajoneuvo.
Kalustoauto on sammutus- ja pelastuskaluston tai erilaisien konttien kuljetukseen tarkoitettu ajoneuvo.
Tarkastusauto on henkilöautopohjainen johtoauto ja/tai ensisijaisesti tarkastus- sekä valvontatoimintaan varustettu ajoneuvo.
Museopaloauto on lähinnä perinne- ja näyttelytoimintaan käytetty, vähintään 25 vuotta vanha ajoneuvo.
Paloautot Suomessa > Palo- ja pelastusajoneuvojen valmistus

Kiitokori hallitsee Suomen paloautomarkkinoita Saurus-autoillaan 80 prosentin markkinaosuudella. Puolustusvoimien toimituksiin erikoistunut oululainen Conlog tekee autoja muutamalla miljoonalla. Muita valmistajia ovat lappeenrantalainen Kulkeva 1,5 miljoonan euron myynnillä, ja tammelalainen Paja Viher-Vehmas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta paloauto Wikimedia Commonsissa
Sauruksen valmistama johtokeskusauto HE100 Helsingissä
Helsingin pelastuslaitoksen paloauto H 11
Ilmailulaitoksen Jyväskylän lentoaseman paloauto
Suomi-neito

Eräs näkemys Suomi-neidosta. Postikortin kuva vuodelta 1906.
Carl Eneas Sjöstrand loi Henrik Gabriel Porthanin patsaan (1864) sivureliefissä Suomi-neidoksi mainitun hahmon.
Suomi-neito on Suomen henkilöitymä. Suomi-neito on nuori kaunis nainen, jolla on usein vaaleat hiukset ja siniset silmät ja joka pukeutuu kansallispukuun. Symboli on yleistynyt 1800-luvun lopulla. Alun perin Suomen symbolina käytettiin Aura-nimistä naista (Turun Aurajoen mukaan),lähde? mutta myöhemmin yleistyi Suomi-neito.
Suomi-neito voi myös tarkoittaa Suomen valtion rajoja, jotka kartalla muistuttavat naista käsivarsineen, päineen ja mekkoineen. ”Käsivarsia” oli kaksi vuosina 1921–1944, jolloin Petsamo kuului Suomeen. Nykyään on jäljellä vain läntinen käsivarsi, joka tunnetaan Käsivarren Lappina.
Suomi-neidon on vanhastaan nähty symboloivan nuorekkaana ja haavoittuvaisena Suomen kansaa, joka sijainnillaan idän ja lännen välissä altistuu uhalle ja viekottelulle. Sitä on toisaalta tulkittu myös äitihahmoksi, joka äidillisesti suojelee kansaansa, ja jota rakastetaan ja puolustetaan.
Monien valtioiden suojelijana ja tunnuksena on käytetty naishahmoa jo antiikin ajoista alkaen. Suomi-neito jäljitteleekin klassisia vartalon muotoja lisättynä Suomeen liittyvillä vaaleilla hiuksilla ja kansallispuvulla.
Kuvanveiston Suomi-neidot

Suomen vanhimmassa henkilömonumentissa, kuvanveistäjä Carl Eneas Sjöstrandin tekemässä Henrik Gabriel Porthanin patsaassa (1864) Turussa on kuvattu Suomi-neidoksi tulkittu hahmo. Monumentin oikean puolen sivulla olevien medaljonkien vasemmanpuoleisessa reliefissä on kuvattu tieteen henki Genius valaisemassa soihdullaan maahan polvistunutta Tiedettä. Hänen edessään olevaa Porthanin uurnan edessä surevaa hahmoa on sanottu Suomi-neidoksi.
Suomi-neidoksi kutsutaan usein myös Walter Runebergin Helsinkiin tekemän kansallisrunoilija J. L. Runebergin muistomerkin (1885) jalustassa olevaa naishahmoa, joka valmistui vuonna 1883. Myös vuonna 1894 valmistuneen Walter Runebergin toteuttaman Aleksanteri II:n patsaan jalustahahmoihin kuuluu lakia kuvaava Lex-hahmo, joka on edellisen tavoin kuvattu karhuntaljaviittaan puettuna pitkähiuksisena naisena. Tämäkin hahmo mainitaan usein Suomi-neidoksi.
Suomi-neitoja

Suomen kartta vuosina 1920–1940.
Walter Runeberg, Johan Ludvig Runebergin muistomerkki, 1885, yksityiskohta veistosjalustan hahmo Suomi-neito, 1883.
Walter Runebergin Aleksanteri II:n patsaan (1894) veistosjalustan Lex-hahmo, jota on pidetty Suomi-neitona.
Edvard Isto, Hyökkäys, 1899.
Aiheesta muualla

Päiviö Tommila: Kuinka Suomi-neidon muotoinen kartta-Suomi syntyi? maankaytto.fi. Viitattu 14.8.2015.
Suomen ja Japanin välinen sarjakuvadiplomatia
| n k Suomalainen kulttuuri |
| --- | --- |
Yhteiskunta:  Historia  Kielet  Suomalaiset  Uskonto 
Taide ja kirjallisuus:  Arkkitehtuuri  Kirjallisuus Sarjakuva  Runous  Kuvanveisto  Muoti  Musiikki  Taide  Tanssi  Teatteri 
Muut:  Juhlapäivät  Kansanperinne  Keittiö  Media Elokuva  Internet  Radio  Sanomalehdet  Televisio  Mytologia  Urheilu 
Symbolit:  Eepos  Henkilöitymä  Kansallislaulu  Kansallispäivä  Kansallispyhäkkö  Lippu  Soitin  Vaakuna
Suomen sotakorvaukset

Tampellan sotakorvausvetureita
Suomen sotakorvaukset olivat sotakorvauksia, joita Suomen piti toisen maailmansodan jälkeen maksaa Neuvostoliitolle. Joulukuussa 1944 vahvistetun välirauhansopimuksen mukaisesti Suomen oli maksettava Neuvostoliitolle kuuden vuoden aikana sotakorvauksia 300 miljoonan kultadollarin (ns. sotakorvausdollari) arvosta. Sotakorvaussopimuksen allekirjoittivat valtioneuvoston juhlahuoneistossa Smolnassa Helsingissä valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov ja pääministeri J. K. Paasikivi. Maksuaika pidennettiin vuoden 1945 lopussa kahdeksaan vuoteen ja kesällä 1948 korvausten nimellisarvo alennettiin 226,5 miljoonaan kultadollariin. Viimeinen sotakorvausjuna ohitti Vainikkalan raja-aseman 18. syyskuuta 1952. Suomi oli ainoa maa maailmassa, joka suoritti sille määrätyt sotakorvaukset. Sotakorvausjärjestelmä perustui tavarantoimituksiin, ei käteismaksuun. Poikkeuksena oli kauppalaivaston alusten luovuttaminen, minkä vaikutus oli kansantalouden pääomavaroja kaventava.
Sotakorvauksia koskeneet neuvottelut syksyllä 1944 kuuluivat ulkoministeriön vastuulle. Neuvotteluihin osallistui myös valtioneuvoston asettama asiantuntijakomitea, jonka puheenjohtajana oli Suomen Selluloosayhdistyksen toimitusjohtaja, vuorineuvos Walter Gräsbeck ja jäseninä Suomen Puunvienti Oy:n toimitusjohtaja Gunnar Jaatinen, MTK:n hallituksen puheenjohtaja Juho Jännes, Tampellan toimitusjohtaja Arno Solin, ulkoministeriön lähetystöneuvos Johan Nykopp ja Wärtsilä-yhtymän pääjohtaja, vuorineuvos Wilhelm Wahlforss.
Sotakorvausten arvoa ei laskettu käyvin dollarihinnoin vaan kultadollareina vuoden 1938 arvon pohjalta. Kultadollarin arvon on arvioitu olevan noin 15 % normaalia dollaria korkeampi. Suomen markan arvo aleni 50,8 % vuosien 1938 ja 1944 välillä. Tällöin päädytään sotakorvausten 400 miljoonan dollarin kokoluokkaan Suomen markan arvon pohjalta vuonna 1944. Raskaimmillaan 1945–1949 sotakorvaukset sitoivat 15–16 % valtion menoista, jotka 1945 olivat noin 43 000 miljoonaa vanhaa markkaa ja 1946 noin 52 000 miljoonaa vanhaa markkaa. Vuosina 1950–1952 sotakorvauksia oli vielä 7–5 % valtion menoista.lähde?
Vaikka sotakorvaussopimus allekirjoitettiin joulukuussa, sotakorvausvuosi alkoi ja päättyi sen mukaan aina Moskovan välirauhan allekirjoittamisen vuosipäivänä 19. syyskuuta.
Sotakorvaustuotteita

Sotakorvausten käytännön sujumisesta vastasi Sotakorvausteollisuuden valtuuskunta eli Soteva.
Ensimmäisenä sotakorvausvuonna jouduttiin luovuttamaan puutavaran sekä metsätalous- ja metalliteollisuuden tuotteiden lisäksi 119 alusta, mikä oli neljäsosa Suomen jo sodan vuoksi puoleen supistuneesta kauppalaivastosta. Toisesta korvausvuodesta lähtien luovutukset olivat uustuotantoa, pääasiassa metalliteollisuuden tuotteita. Tämä vaati metalliteollisuuden olennaista laajentamista, sillä ennen sotia sen osuus tuotannosta oli vain 3,7 %. Teollisuustuotteiden toimittaminen vaati suuria ponnistuksia. Yhdysvalloista ja Ruotsista saatujen raaka-aineiden ja laitteiden sekä lainarahoituksen avulla se kuitenkin onnistui. Sotavuosina Suomen kauppavaihto oli alentunut 57 %. Menojen kattamiseksi oli myös säädettävä uusia veroja. Toimitetut määrät olivat niin suuria, että esimerkiksi 15 telakalla rakennetuista yli 500 laivasta olisi muodostunut yli 30 kilometriä pitkä yhtenäinen laivajono ja rautatiekuljetuksiin tarvittiin yhteensä 345 000 junavaunua. Sotakorvaustavaran tuotantoa valvoivat neuvostoliittolaiset tarkastajat, jotka huolehtivat tavaran laadusta.
Luovutusta varten rakennettuja aluksia > Höyrylastilaivat

| Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> nimi | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> bruttorekisteritonnit | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> kuolleet painotonnit | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> hv | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> hyvitys $ (1938 mukaan) | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> suomalainen telakka | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> nimi | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> alustyyppi | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| #1 |  | 2 000 | 1 000 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
| #2 |  | 2 000 | 1 000 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
| #3 |  | 2 000 | 1 000 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
| #4 |  | 2 000 | 1 000 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
| #5 |  | 2 000 | 1 000 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
| #6 |  | 2 000 | 1 000 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
| #7 |  | 2 000 | 1 000 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
| #8 |  | 2 000 | 1 000 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
| #9 |  | 2 000 | 1 000 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
| #1 |  | 2 000 | 1 100 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
| #2 |  | 2 000 | 1 100 |  |  |  | höyrylastilaiva |  |
Luovutusta varten rakennettuja aluksia > Moottorilastilaivat

| Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> nimi | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> bruttorekisteritonnit | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> kuolleet painotonnit | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> hv | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> hyvitys $ (1938 mukaan) | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> suomalainen telakka | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> nimi | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia> alustyyppi | Suomen sotakorvauksina luovuttamia aluksia>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| #1 |  | 3 000 | 1 000 |  |  |  | moottorilastilaiva |  |
| #2 |  | 3 000 | 1 000 |  |  |  | moottorilastilaiva |  |
| #3 |  | 3 000 | 1 000 |  |  |  | moottorilastilaiva |  |
Arvioita sotakorvausten vaikutuksista

Sodan ja sotakorvausten vaikutuksesta yksityinen kulutus laski lähes neljänneksen, investointien volyymi romahti puoleen ja vienti oli vuonna 1945 vajaa viidennes sotaa edeltäneestä. Sotakorvausten hyötypuolelle on usein laskettu metalliteollisuuden pakollinen kehittäminen siten, että jo vuonna 1949 Suomella oli Pohjoismaiden uudenaikaisimmat telakat sekä konepaja- ja valimoteollisuus.lähde? Yrityksistä muun muassa Valmet on syntynyt valmistettaessa sotakorvauksina luovutettavia tavaroita.
Toisaalta on esitetty arvioita, että jos nämä varat ja resurssit olisivat olleet käytettävissä vientitoiminnan ja teollisuuden kehittämiseen, Suomi olisi menestynyt erinomaisesti ja varmasti paremmin kuin maksamalla sotakorvauksia. Sodan jälkeen myös Euroopassa varastot olivat tyhjät ja kysyntää tuotteille olisi varmasti ollut myös lännessä. Erityisesti Iso-Britannia olisi kaivannut pikaisia puutavaratoimituksia. Toisaalta suomalaisen teollisuuden tuotantosuunnat ja kapasiteetti olivat suuntautuneet toisin, joten ei ole mitään näyttöä, että länteen suuntautunut tuotanto olisi syntynyt. Juuri tämän sotakorvausten tuoman pakon kehittää ja laajentaa metalliteollisuutta on katsottu olleen hyödyksi Suomen talouselämälle. Toisaalta sotakorvausten merkitystä ”Suomen metalliteollisuuden luojana” on liioiteltu, sillä metalliteollisuus oli kehittynyt merkittävästi jo sodan aikana. Taloushistorioitsija Riitta Hjerppe on korostanut, että metalliteollisuuspainotteisista sotakorvauksista suoriuduttiin, koska metalliteollisuudella oli Suomessa pitkä historia ja se oli kehittynyt voimakkaasti jo 1930-luvulla sekä sodan aikana. Valtiojohdon on katsottu korostaneen sotakorvausten positiivisia vaikutuksia myös poliittisista syistä. Oli myös erittäin tärkeää, että sotakorvausten maksulle saatiin kansan tuki. Samalla on jätetty taka-alalle esimerkiksi se, että tavaroiden vastikkeeton vienti Neuvostoliittoon söi jälleenrakennukseen kipeästi kaivattuja varoja ja hidasti elintason nousua. Myös kauppasuhteet itään olisivat monien tuotteiden kohdalla syntyneet ilman sotakorvauksiakin, sillä niille olisi joka tapauksessa ollut kysyntää Neuvostoliitossa.
Sotakorvausten päättyminen

Sotakorvausten päättymisen kunniaksi pidettiin Helsingin messuhallissa 23. syyskuuta 1952 juhla, jossa puhuivat pääministeri Urho Kekkonen, kauppa- ja teollisuusministeri Penna Tervo, Sotevan johtaja Svante Sundman ja Neuvostoliiton kauppaministeri Pavel Kumykin. Sotakorvausten päätyttyä niiden käytännön sujumisesta vastannut Soteva ajettiin vähitellen  alas ja sen toiminta päättyi virallisesti vuoden 1953 lopussa. Sotevan selvittelyelin lakkautettiin seuraavana vuonna.
Messuhallin juhlassa sattui välikohtaus, jolla oli kauaskantoiset seuraukset Suomen sisäpolitiikassa. Kauppa- ja teollisuusministeri Penna Tervo lähetettiin kotiin lepäämään neuvostoliittolaisten vieraiden kunniaksi aikaisemmin päivällä järjestettyjen juhlapäivällisten jälkeen ja hänen puheensa ilmoitettiin peruuntuneeksi. Tervo saapui kuitenkin pitämään puheensa, mutta tilaisuudessa mukana olleille ja sitä radion välityksellä seuranneille ei jäänyt epäselväksi, ettei ministeri ollut parhaassa kunnossaan. Sosialidemokraattien eduskuntaryhmä antoi Tervolle ankarat nuhteet, ja puoluesihteeri Väinö Leskisen vaatimuksesta Tervo pyysi eroa ministerin tehtävästä. Presidentti J. K. Paasikivi ei kuitenkaan myöntänyt Tervolle eroa; Arvo Tuomisen mukaan presidentti oli vain tokaissut Tervolle: ”Sinä pysyt ministerinä ja sillä siisti!” Jupakan seurauksena Leskisen ja Tervon vuosikausien monet myrskyt kestänyt ystävyys katkesi lopullisesti. Tervon yhteistyö Urho Kekkosen kanssa tiivistyi sitä mukaa kuin se joutui vaikeuksiin Väinö Leskisen kanssa, mistä seurasi hajaannus sosialidemokraattisessa puolueessa, Työväen Urheiluliitossa ja ammattiyhdistysliikkeessä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuunari Vega (Arkistoitu – Internet Archive)
Pateniemi toimitti sotakorvauksena Neuvostoliittoon 522 puutaloa (Arkistoitu – Internet Archive) (Oulu: Pateniemiseura ry)
Sotakorvaukset nostivat Suomen telakkateollisuuden kukoistukseen: Uudessakaupungissa rakennettiin 33 alusta (Arkistoitu – Internet Archive) (Sirpa Wahlqvist: Sotakorvauskuunarit ja muita sotakorvausaluksia, Uusikaupunki: Uudenkaupungin merihistoriallinen yhdistys ry)
Ylen Elävä arkisto: Suomen sotakorvaukset
Ylen Elävä arkisto: Suomen sotakorvauksilla rakennettiin Neuvostoliiton tulevaisuutta
Sotakorvausten päättäjäisjuhla Helsingin messuhallissa
Suomen kaukopartiotoiminta

Jatkosodan hiihtopartio etenee ahkioineen. Etummaisena Tauno Kivikoski.
Suomen kaukopartiotoiminta oli Suomen armeijan lähinnä päämajan johdolla tai sen käskemänä tapahtunutta tiedustelu- ja tuhoamistoimintaa syvällä vihollisen selustassa jatkosodan ja Lapin sodan aikana.
Tämä artikkeli käsittelee jatkosodan ja Lapin sodan aikana tapahtunutta Suomen armeijan kaukopartio-osastojen harjoittamaa ja päämajan johtamaa sotilaallista tiedustelu- ja tuhoamistoimintaa Neuvostoliiton ja Lapin sodan aikana Saksan hallitsemilla alueilla rintamalinjojen takana. Toiminnasta kirjallisuudessa käytettyjä nimityksiä ovat kaukotiedustelupartio, kaukopartio sekä päämajan kaukopartio.
Kaukopartiotoiminta erosi toiminta-alueensa puolesta lähipartioinnista: lähipartiointia harjoittavat taistelijat kuuluivat toiminta-alueensa taisteluyksikköön, kaukopartio puolestaan päämajan alaiseen yksikköön. Tätä korostaa nimitys päämajan kaukopartio, joka erottaa nämä esimerkiksi divisioonien alaisina toimineista partioista.
Puhekielessä kaukopartiomiehiä saatettiin kutsua sisseiksi ja näin liittää 1940-luvun toiminta suomalaisten sissien historiaan. Suomen armeijassa oli erityisiä sissiosastoja, mutta nämä eivät olleet päämajan vaan yhtymien alaisia. Sissi-nimityksen voidaan ajatella viittaavan enemmän suoranaiseen taistelu- ja tuhoamistoimintaan, kun taas kaukopartioinnin tärkein osa-alue oli tiedustelu. Yksittäisten partio- tai sissiretkien kohdalla raja on kuitenkin liukuva.
Kaukopartiotoiminta on myös eri asia kuin asiamiestiedustelu eli salainen tiedustelu, kansanomaisesti sanottuna vakoilu. Partiomiehet toimivat tiedustelijoina, mutta sotilaspuvuissa ja näkyvästi aseistettuina. Toisaalta esimerkiksi puhelinkuuntelu, vakoilu tässä mielessä, kuului kaukopartioiden menetelmiin. Kaukopartio- ja asiamiestoiminta kohtasivat läheisesti esimerkiksi siten, että päämajan kaukopartio-osastojen (myöhemmin Erillinen pataljoona 4:n komppanioiden) vahvuudessa (sekä Äänislinnan Tiedustelijainkoulussa) oli myös asiamiehiä ja tällaisen tiedustelijan saattoi saattaa toiminta-alueelleen kaukopartio.
Toiminnan lähtökohdat ja organisaatio

Tiedustelu oli ennen sotia organisoitu yleisesikunnan tilastotoimiston (Yleisesikunnan tilastollinen ja ulkomaaosasto, Osasto 2) alaisuuteen. Tilastotoimistolla oli muutaman miehen vahvuiset alueelliset alatoimistot, jotka huolehtivat pintatiedustelusta rajan yli omilla toiminta-alueellaan: Karjalankannaksella, Pohjois-Karjalassa, Kainuussa ja Lapissa. Viipuriin ja Sortavalan alatoimistot oli perustettu jo 1920-luvulla ja 1930-luvun jälkipuolella toimistot saatiin Kajaaniin ja Rovaniemelle. Kajaanin toimisto tiedusteli Vienan Karjalaan ja Rovaniemen toimisto Petsamo–Kuusamo–Kiestinki–Salla-suuntiin.
Toimistojen asiamiehet olivat pääosin vienankarjalaisia ja inkeriläisiä pakolaisia, mutta joukossa oli myös muualta Suomesta tulleita henkilöitä. Esimerkiksi Pauli Marttina, Into Kuismanen ja Pekka Savinainen kuuluivat ensimmäiseen ryhmään. Marttina ja Kuismanen johtivat myöhemmin omia osastojaan.lähde?
Toiminnan lähtökohdat ja organisaatio > Talvisodan aika

Kullekin alatoimistolle muodostettiin talvisodan aikana joukkueen vahvuinen tiedusteluosasto. Koulutus käynnistettiin, mutta varsinaista kaukopartiotoimintaa ei ehditty aloittaa, vaikka tarve olikin havaittu. Divisioonat ja pienemmät yhtymät järjestivät omaa tiedustelu- ja partiotoimintaansa. Heiskasen mukaan kaukopartioinnin ajatusta ei kuitenkaan vielä hahmotettu selkeästi: ajateltiin, että partiotoiminnan säde voisi ulottua muutaman kilometrin syvyyteen linjojen taakse. Pitempi partiomatka tehtiin kuitenkin ainakin Muurmannin radalle.
Rovaniemen alatoimisto lähetti 11-miehisen partion Salla-Märkäjärvi-suunnalle liikenteentarkkailutehtävään maaliskuun alussa 1940. Yksipuolisen radioyhteyden (pelkkä lähetys) takia partio ei saanut tietoa sodan loppumisesta vaan tuli toimineeksi myös rauhan aikana. Viimeisessä ennen paluutaan lähettämässään viestissä 14. maaliskuuta partio ilmoitti tuhonneensa varastorakennuksen eliminoituaan ensin vartiomiehet.