stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Susanna

| Susanna |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  11. elokuuta
– ruotsinkielinen:  11. elokuuta
– ortodoksinen:  11. elokuuta
Muunnelmia:  Sanna, Sanni, Susanne
Vastineita eri kielissä:  Susannah, Susan
Nimen alkuperä:  lilja hepreaksi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Susanna on monessa maassa hyvin yleinen naisen etunimi. Se on alun perin hepreankielinen nimi, joka tarkoittaa liljaa.
Ulkomailla Susanna-nimestä esiintyy monia muitakin versioita, kuten Susanne ja Zuzanna.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan ollut 66 152 Susanna-nimen saanutta naista ja muutama mies. 1970- ja 1980-luvuilla Susanna oli yksi suosituimmista tyttölapsille annetuista nimistä. Susannan lempinimi on usein Susku, Suski tai Sussu.
Susannan nimipäivä on 11. elokuuta, joka sekä katolisessa että ortodoksisessa kirkossa on Diocletianuksen vainoissa marttyyrina kuolleen Pyhän Susannan muistopäivä.
Tunnettuja muunmaalaisia Susannoja

Pyhä Susanna (k. 295), roomalainen varhaiskristillinen marttyyri
Susanna Agnelli (1922–2009), italialainen poliitikko
Susanna Angéus Kuoljok (1939–2009), ruotsinsaamelainen kielitieteilijä
Susanna Batazzi (s. 1957), italialainen miekkailija
Susanna Ceccardi (s. 1987), italialainen poliitikko ja europarlamentaarikko
Susanna Clarke (s. 1959), englantilainen kirjailija
Susanna Marie Cork, SuRie (s. 1989), brittiläinen laulaja
Susanna Dickinson (1814–1883), yhdysvaltalainen Alamon taistelun silminnäkijä
Susanna Garabatos (s. 1979), espanjalainen uimari
Susanna Gideonsson (s. 1963), ruotsalainen ammattiyhdistysjohtaja
Susanna Hoffs (s. 1959), yhdysvaltalainen laulaja–kitaristi
Susanna Kallur (s. 1981), ruotsalainen yleisurheilija
Susanna Kaysen (s. 1948), yhdysvaltalainen kirjailija, jonka muistelmiin perustuu elokuva Vuosi nuoruudestani
Susanna Kulli, sveitsiläinen taidegalleristi
Susanna Pasolini (1891–1981), italialainen kirjailija, näyttelijä ja opettaja
Susanna M. Salter (1860–1961), yhdysvaltalainen poliitikko, pormestari ja raittiusliikkeen aktivisti
Susanna Tamaro (s. 1957), italialainen kirjailija
Susanna Thompson (s. 1958), yhdysvaltalainen näyttelijä
Susanna Wiles, Siouxsie Wiles, brittiläis-uusiseelantilainen mikrobiologi ja tiedeviestijä
Susanna sukunimenä

Alfonso Susanna (s. 1955) espanjalainen kasvitieteilijä
Kuvitteellisia Susannoja

Susanna, morsian Wolfgang Amadeus Mozartin oopperassa Figaron häät
Susanna, päähenkilö Ermanno Wolf-Ferrarin oopperassa Il segreto di Susanna
Susanna Blom, tv-sarjassa Kotikatu
Susanna Pääkkönen, naapurin tyttö Bill Wattersonin sarjakuvassa Lassi ja Leevi
Susanna Kivineva, runosielu oopperassa Joutsenlampi
Susanna, Timo Pusan romaanin Taivas heiluu päähenkilö
Susanna, Danielin kirjan apokryfisessä lisäyksessä (13. luvussa) esiintyvä hahmo, jota on kuvattu myös taiteessa.
Kuvitteellisia Susannoja > Musiikissa

Stephen Fosterin tunnetussa yhdysvaltalaisessa laulussa "Oi, Susanna" (1848)
Kirkan kappaleessa "Susanna" (1984), joka on cover alankomaalaisen VOF de Kunst:in samannimisestä kappaleesta vuodelta 1983
SIG-yhtyeen kappaleessa "Susanna" (1984)
Svenska Österbotten

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Svenska Österbotten (vuosina 1894–1895 Gamlakarleby Tidning) oli Kokkolassa vuosina 1894–1898 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Svenska Österbotten perustettiin ruotsinmielisen Norra Postenin kilpailijaksi. Kielikysymyksessä se oli maltillinen ja pyrki ensi sijassa toimimaan paikallisena uutislehtenä ja edistämään kansansivistyksen asiaa. Kansanlehtien tapaan suurin osa aineistosta painettiin fraktuurakirjasimilla. Vuonna 1898 lehti joutui taloudellisiin vaikeuksiin ja lakkasi ilmestymästä uuden Österbottningen-lehden kilpailun takia.
Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1250 kappaletta vuonna 1896. Vastaavina toimittajina työskentelivät F.A. Hellström (1894–1895) ja August Jakobsson (1895–1897).
Aiheesta muualla

Gamlakarleby Tidning digitoituna Kansalliskirjastossa
Svenska Österbotten digitoituna Kansalliskirjastossa
ŠVAK

ŠVAK-konetykki
ŠVAK (ven. Шпитальный-Владимиров авиационный крупнокалиберный, Špitalnyi-Vladimirov aviotsoinnyi krupnokalibernyi) on neuvostoliittolainen 20 mm konetykki lentokoneasennuksiin, jota valmistettiin 1936–1946. Ase oli käytössä lukuisissa sotilaslentokoneissa toisen maailmansodan aikana. Tykistä oli olemassa myös kevyissä panssarivaunuissa käytetty versio TNŠ (Tankovyi Nudelman-Špitalnyi).
Tykkiä valmistettiin 100 920 kappaletta ennen valmistuksen päättymistä vuonna 1946.
Epäonnistunut edeltäjä

Aseen kehitys alkoi 12,7 mm kaliiperissa neuvostohallituksen määrättyä 9. helmikuuta 1931 kehittämään konekiväärin lentokoneisiin hyödyntäen muutamia vuosia aiemmin DK-konekiväärissä käyttöön otettua 12,7×108 mm patruunaa.
Tulan KBP:n suunnittelija Semjon V. Vladimirov toteutti tämän kehittämällä suurennetun version Boris Špitalnyin 7,62 mm ŠKAS-konekivääristä. Prototyyppi valmistui toukokuussa 1932, ja 12,7 mm ŠVAK hyväksyttiin testauksen jälkeen sotavarustukseen 1934.
Sarjatuotanto alkoi Kovrovin INZ-2-tehtaalla 1935 ja ajautui pian vaikeuksiin aseen koneiston monimutkaisuuden vuoksi. Tilatuista 410 aseesta vain 86 toimitettiin ja 40 tilatusta panssarivaunuversiosta vain kuusi. Toinen ongelma oli se, että ase ei pystynytkään käyttämään olemassaolevaa 12,7 mm patruunaa vaan vaati oman laippakantaisen 12,7×108 R hylsynsä ŠKASista lainatun koneiston vuoksi.
Niinpä aseen valmistus peruutettiin 1936 ja laippakantaisen patruunan valmistus lopetettiin kokonaan 1939, kun päätettiin että Berezin UB oli parempi vaihtoehto, koska se pystyi ampumaan samaa patruunaa kuin DŠK.
12,7 mm ŠVAKia käytettiin vain Polikarpov I-16 tyyppi 16 -hävittäjässä, joita valmistettiin kolme prototyyppiä.
Sveriges Kristna Fridsförbund

Ruotsin lestadiolaisuuden sukupuu joka sisältää myös kuolleet haarat
Sveriges Kristna Fridsförbund (lyhenne SKF) on ruotsalainen lestadiolainen seurakunta. Ruotsissa Norbergilaisuus (Sveriges Kristna Fridsförbund) erkani vuosina 1957–1959 Ruotsin vanhoillislestadiolaisuudesta, jonka jälkeen se jatkoi yhteistyötä Suomen vanhoillislestadiolaisuuden kanssa vielä tammikuuhun 1961 asti. Suomen "Pappiseriseura" eli "elämänsanalaisuus" erkani vanhoillislestadiolaisuudesta vuonna 1960, jonka jälkeen norbergilaiset liittyivät elämänsanalaisuuteen. Elämänsanalaisuus sai näin kannatusta Ruotsissa, Norjassa, Unkarissa ja Suomessa.   Vuonna 2012 elämänsanalaisten määräksi arvioitiin 300 henkilöä koko maailmassa, joten se oli kymmenenneksi suurin lestadiolaisryhmä maailmassa, ja määrä oli säilynyt samana vuoden 2001 jälkeen.
Elämänsanalaisuuden perustajina ja alkuvaiheen johtajina voidaan pitää Suomessa Leonard Pietari Tapanista, ja Ruotsissa SKF:n silloista puheenjohtajaa Paul Norbergia. Ruotsissa norbergilaisuus (SKF) erkani Ruotsin vanhoillislestadiolaisuudesta oikeastaan jo 1957–1959 ja he liittyivät sitten vuonna 1960 elämänsanalaisuuteen joka erkani vanhoillislestadiolaisuudesta Suomessa vuonna 1960. SKF:n ja Suomen vanhoillislestadiolaisten välit katkesivat lopullisesti tammikuussa 1961.
Sushi

Merilevään käärittyä makizushia
Nigirizushia ja pitkä temakirulla
Inarizushia
Lohisushia, norjalainen keksintö
Sushi (ent. myös suši, jap. 寿司 tai 鮨 tai 鮓) on japanilainen ruoka, jossa käytetään etikalla maustettua riisiä sekä täytteenä tai päällysteenä kalaa, äyriäisiä, kasviksia tai kananmunaa. Täyte voi olla raakaa tai kypsennettyä, ja riisi voi olla palleroksi puristettu, merilevään rullattu tai jopa hajallaan kulhossa.
Yleisimpiä sushilajeja ovat makizushi (nori-levään käärityt rullat) ja nigirizushi (kämmenessä puristellut pallerot).
Ainesosat

Sushin perusraaka-aineet ovat sushiriisi, wasabi, soijakastike, etikka, merilevä, inkivääri ja suola. Sen lisäksi käytetään kalaa tai muita täytteitä ja höysteitä, jotka tulevat riisin päälle, väliin tai sisään.
Sushiriisi (sumeshi) on sushin perusta ja tärkein ainesosa. Riisin on oltava sopivan tahmeaa, ja sushikokit sekoittavatkin siksi joskus erilaisia riisilajikkeita. Parhaana sushiriisinä pidetään lyhytjyväisiä ja tahmaisia japanilaislajikkeita. Sushiriisi maustetaan riisietikalla, suolalla ja sokerilla. Sokerin voi korvata makealla riisiviinillä (mirin). Riisin maustaminen riippuu käytettävästä kalasta.
Sushissa kala käytetään raakana. Jos käytetään järvikalaa, se pitää pakastaa ennen käyttöä, jotta mahdolliset loiset kuolevat.
Perinteisiä sushikaloja ovat tonnikala ja Tyynenmeren pallas. Lohesta on tullut 2010-luvulla Japanissa suosituin kala sushissa. Lohta alettiin käyttää japanilaisessa sushissa 1990-luvulla, kun norjalaiset ryhtyivät markkinoimaan Atlantin lohta Japaniin. Viljellyssä raa'assa Atlantin lohessa ei ole loisia, kuten Tyynenmeren lohessa.
Tavallisimpia sushilaatuja

Japaninkielinen sana sushi muuttuu muotoon zushi kun se on sushilajin nimen jälkimmäinen osa.
nigirizushi, jossa on yleensä raakaa kalaa tai muuta merenelävää neliskanttisella riisipedillä
makizushi, jossa kala ja riisi on kääritty rullaksi bambumaton avulla merilevän sisään
gunkanzushi, joka on kuin makizushi, mutta sisällä on vain esimerkiksi salaattia, kirjolohenmätiä yms.
temaki on kuin makizushi, mutta se kääritään käsin
chirashi on raakaa kalaa ja mereneläviä riisikulhossa, riisin päällä tai riisiin sekoitettuna
tekka-don on raakaa tonnikalaa riisipedillä kulhossa
oshizushi on puulatikossa puristettua kalaa ja riisiä
tataki on nuijittua tonnikalaa tai naudanlihaa
inarizushi on riisiä ja vihanneksia uppopaistetussa tofukääreessä
neta on sushin päällä oleva kala tai muu aines
Kalifornianrulla oli ensimmäinen Japanin ulkopuolella kehitetty sushi, joka yleistyi. Sen jälkeen Yhdysvalloissa on kehitetty useita sushiklassikoita, joissa käytetään esimerkiksi majoneesia, kastikkeita ja yllättäviä raaka-aineita.
Nauttiminen

Sushiravintolassa voi syödä pöydässä tai tiskillä. Sushia voi syödä joko paljain käsin tai japanilaisilla syömäpuikoilla. Jos sushipala on sopivan pieni, se syödään yhtenä suupalana. Käsin syötäessä sushipala otetaan oikean käden peukalon ja keskisormen väliin. Puikoilla syötäessä tartutaan kiinni koko sushipalan mittaisesti, ei vain keskeltä, sillä pala voi katketa. Nigirizushi pannaan suuhun kalapuoli edellä. Palojen välillä kädet pyyhitään pyyhkeeseen.
Suurin osa sushilaaduista syödään soijakastikkeen kera. Soijakastiketta käytetään niukasti, vain noin ruokalusikallinen, johon sushi kastetaan. Maustekrassista tehtyä väkevää wasabitahnaa voidaan käyttää kalan ja riisin välissä, ja jotkut sekoittavat sitä myös soijakastikkeeseen. Happamia inkiväärin paloja etikassa (gari), syödään sushipalojen välissä suun puhdistamiseksi edellisestä mausta. Myös teetä käytetään samaan tarkoitukseen. Nykyisin sushin kanssa voidaan juoda sakea, vaikka perinteisen etiketin mukaan riisiruoan kanssa ei sakea kuulukaan juoda.
Ravintolat ja kokit

Perinteisten ruokapaikkojen sushikokilta vaaditaan vuosien koulutus veitsenkäytössä ja kalankäsittelyssä. Parhaat paikat käyttävät tuoretta kalaa, ja niiden sushilounas voi Japanissa maksaa satakin euroa. Halpaketjujen myymä sushi voi olla tehty pakastekalasta, ja kokiksi pääsee helposti.
Historia

Sushi sai alkunsa säilykkeenä. Sen perustana ovat Kaakkois-Aasian riisinviljelyä harjoittaneiden vuoristokylien säilömis- ja ruoanvalmistusmenetelmät. Sushi tuotiin Japaniin ilmeisesti ulkomailta, sillä muuallakin Itä- ja Kaakkois-Aasiassa on vastaavia kalaruokalajeja.
Riisin viljely tuli Japaniin noin kaksituhatta vuotta sitten. Japanilaiset alkoivat säilöä kalaa käärimällä suolattua kalaa riisiin. Kun kala alkoi käydä, riisi hapattui eli tuotti happoa, joka säilytti kalan syömäkelpoisena. Käärimiseen käytetty riisi heitettiin pois pilaantuneena. Sushia valmistettiin aluksi Etelä- ja Keski-Japanin vuoristoalueilla, joissa jokikaloja pantiin käymään riisin kanssa.
Ensimmäinen kiinalainen merkki 鲊, joka viittaa nykyään sushiin, oli esiintynyt jo 200-luvulla, ja nykyään yleisemmin käytetty merkki 鮨 esiintyi 300-luvulla.
Varhaisimmat kirjalliset viittaukset sushiin ovat 700-luvun alusta. Ensimmäinen yksityiskohtainen teksti sushista on 900-luvun alusta. Siinä luetellaan toistakymmentä eri alueiden sushilajia ja kuvataan niiden valmistusta.
Japanilaisen legendan mukaan sushin keksi misago-lintu, joka kerää pyydystämänsä kalat kalliolle rakentamaansa pesään, jota kasteleva suolainen merivesi saa kalat käymään.
1500-luvulla kehittyi säilyke nimeltä narezushi, jossa riisi ja kala säilöttiin kerroksittain puuastiaan, joka suljettiin tiiviiksi kivellä. Näin sekä riisi että kala säilyivät syömäkelpoisina. Osakan alueella narezushista kehittyi oshizushi, jota syödään edelleen. Siinä riisi ja tuore kala pannaan muottiin ja painetaan littanaksi riisikakuksi, joka leikellään sopiviksi suupaloiksi.
Edo-kauden alussa 1600-luvulla alkoi Japanin kaupunkikulttuurin kukoistus, ja samalla syntyi myös kansan ruokakulttuuri ja sen myötä pikasushi (hayazushi). 1800-luvulla Edossa (nyk. Tokio) Matsumoto Yoshiichi alkoi ensimmäisenä käyttää sushin valmistuksessa etikkaa. Näin narezushin valmistamisesta poistui käymisprosessi, ja sushi muuttui säilykkeestä tuoreruoaksi. Nykyaikaisen sushin keksijänä pidetään Hanaya Yōheita 1820-luvulla. Hän keksi kaupata kalaa ja muita mereneläviä etikoidun riisin kera nykymallisina suupaloina. Hän alkoi myydä sushia pikaruokana mahdollisimman tuoreena ja nopeasti suoraan asiakkaalle. Tuotteesta tuli menestys, sillä Edo oli täynnä työläisiä, jotka kaipasivat pikaruokaa lounaakseen.
Myöhemmin sushi kehittyi pikaruoan lisäksi Japanissa myös arvostetuksi herkuksi.
Yhdysvaltain ensimmäinen sushipaikka avattiin vuonna 1906. Sushipaikkojen määrä alkoi Yhdysvalloissa kasvaa voimakkaasti 1970-luvulla. Suomen ensimmäinen sushia tarjonnut ravintola oli 1986 Helsinkiin avattu Koto. Ensimmäinen suomalainen sushibaari oli vuonna 1993 aloittaneessa Kairinmarussa.
Alan suurin yritys Suomessa vuonna 2020 oli Hanko Sushi, jolla oli tuolloin 24 ravintolaa. Muita sushiravintolaketjuja Suomessa ovat Luckiefun’s, Fuku, Konnichiwa, Haru Sushi, ja Itsudemo. Järvenpään K-Citymarket arvioi olevansa kiloissa laskettuna koko Euroopan suurin valmissushin jälleenmyyjä.  Helsingin keskustassa on nelisenkymmentä sushia tarjoavaa ravintolaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sushi Wikimedia Commonsissa
Sushibaari Fukuokassa
HMS Svea (1885)

| HMS Svea |
| --- | --- |
 HMS Svea

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Lindholmens Mekaniska Verkstad, Göteborg
Kölinlasku:  maaliskuu 1884
Laskettu vesille:  12. joulukuuta 1885
Palveluskäyttöön:  20. syyskuuta 1886
Poistui palveluskäytöstä:  24. lokakuuta 1915
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 931 t (standardi) 3 273 t (kuormattu)
Pituus:  75,7 m (kokonaispituus)
Leveys:  14,8 m
Syväys:  5,2 m
Koneteho:  3 100 ihp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  252
Aseistus
Aseistus:  2 × 254 mm/L34 Elswick M/1885 -tykkiä 4 × 152 mm/L28 Armstrong M/1883 -tykkiä 2 × 38 mm/L40,7 Nordenfelt M/1884 -tykkiä 4 × 25,4 mm/L35,5 Palmcrantz M/1877 -tykkiä 1 × 381 mm M/1889 -torpedoputki
HMS Svea oli Ruotsin laivaston vuonna 1886 vesillelaskettu Svea-luokan rannikkopanssarilaiva (ruots. Pansarskepp).
Valmistus

G. W. Svenssonin suunnittelema alus tilattiin 1884 Lindholmin telakalta Göteborgista ja sen köli laskettiin maaliskuussa. Alus laskettiin vesille 12. joulukuuta 1885 ja se otettiin palveluksen 20. syyskuuta 1886.
Palvelus

Alus modernisoitiin vuonna 1899, jolloin 25,4 cm:n kaksiputkinen torni korvattiin yksiputkisella 21 cm:n tykkitornilla. 15,2 cm:n yksiputkisten tykkitornien lukumäärä nostettiin seitsemään asentamalla kolme kummallekin laidalla ja yksi perään. Laskelmian mukaan alukselle ei ollut mahdollista asentaa perään 21 cm:n tykkitornia. Kaikki asennetut tykit olivat Boforsin valmistamia. Modernisoinnin päätyttyä aluksen miehistön tarve laski 232 mieheen.
Alus poistettiin palveluksesta 24. lokakuuta 1915. Se oli vuonna 1918 majoitusaluksena ja vuodesta 1941 alkaen sukellusveneiden emälaivana.
Suzuki-kytkentä

Esimerkki Suzuki-kytkennästä
Suzuki-kytkentä (myös Suzuki-reaktio tai Suzuki–Miyaura-reaktio) on organobooriyhdisteen ja alkyyli -tai aryylihalogenidin välinen kytkentäreaktio, jota katalysoivat palladiumin yhdisteet. Suzuki-kytkentä on hyvin yleinen tapa syntetisoida aromaattisia tai konjugoituneita kaksoissidoksia sisältäviä yhdisteitä. Reaktio on nimetty japanilaisen kemistin Akira Suzukin mukaan. Suzuki julkaisi reaktion ensimmäistä kertaa vuonna 1979.
Reagoivat yhdisteet

Suzuki-kytkennässä toinen reagoiva lähtöaine on alkyyli- tai aryyliorganobooriyhdiste. Käytetyimmät reagenssit reaktiossa ovat boronihappoja (RB(OH)2), mutta myös organoboraaneja, joita valmistetaan hydroboorauksella ja boronihappojen estereitä trialkyyli- tai triaryyliboronaatteja voidaan käyttää.
Toisena reagoivana yhdisteenä on tyypillisesti alkyyli-, alkenyyli- tai aryylihalogenidi. Käytetyimpiä ovat bromidit ja jodidit, mutta myös orgaanisia triflaatteja ja fosforihappojohdannaisia voidaan käyttää. Katalyyttinä Suzuki-kytkennöissä käytetään tavanomaisesti palladiumkomplekseja, mutta myös kuparikomplekseja on tutkittu. Käytettäessä kiraalisia ligandeja voidaan Suzuki-kytkentä suorittaa asymmetrisesti.
Suzuki-kytkennän etu on se, että reagoivissa yhdisteissä voi olla useita funktionaalisia ryhmiä, jotka eivät reagoi. Yhteensopivia ryhmiä ovat muun muassa alkoholi-, nitriili-, amino-, nitro- ja karbonyyliryhmiä.
Mekanismi

Suzuki-kytkentä muistuttaa reaktiomekanismiltaan useita muita kytkentäreaktioita, kuten Stille-kytkentää. Reaktion ensimmäisessä vaiheessa katalyytti, jossa palladium on hapetusluvulla 0, reagoi alkyyli- tai aryylihalogenidin kanssa hapettavalla additiolla muodostaen alkyylipalladiumyhdisteen, jossa palladiumin hapetusluku on + II. Emäs reagoi organobooriyhdisteen, kuten boronihapon, kanssa muodostaen negatiivisesti varautuneen boronaatin, joka reagoi palladiumkompleksin kanssa transmetallaatiolla. Transmetalloinnissa alkyyliryhmä siirtyy organobooriyhdisteeltä palladiumkompleksille. Viimeinen vaihe on pelkistävä eliminaatio, jossa palladiumkompleksiin kiinnittyneet halogenidilta ja organobooriyhdisteeltä peräisin olevat alkyyliryhmät yhdistyvät ja palladium pelkistyy hapetusluvulta +II hapetusluvulle 0.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suzuki-kytkentä Wikimedia Commonsissa
Boronihapon ja aryylihalogenidin välinen Suzuki-kytkentä
Rauli Svento

Rauli Svento (21. heinäkuuta 1951, Helsinki) on suomalainen taloustieteilijä. Hän on työskennellyt professorina Oulun yliopiston kauppakorkeakoulussa vuodesta 1998. Sventon tutkimukset keskittyvät sähkömarkkinoiden toimintaan, aluetalouksiin, ympäristötaloustieteeseen sekä terveystaloustieteeseen.
Svento on koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Oulun yliopistosta vuonna 1990 otsikolla "Tutkimus kulutusfunktion
tulokäsitteestä".
Aiheesta muualla

Koivumäki, T., Eriksson, S., Juutinen, A. & Kopsakangas-Savolainen, M.: Taloustiedettä duurissa yhteispelillä — Rauli Svento 60 vuotta.  Oulu:  Oulun yliopiston taloustieteiden tiedekunta, 2011.  ISBN 978-951-42-9504-1  Teoksen verkkoversio.
Suuri illusioni

| Suuri illusioni |
| --- | --- |

Kirjailija:  Mika Waltari
Kieli:  suomi
Genre:  romaani
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1928
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suuri illusioni on Mika Waltarin menestynyt läpimurtoromaani, joka ilmestyi vuonna 1928. Hän kirjoitti kirjan vain muutamassa kuukaudessa asuessaan Pariisissa 19-vuotiaana. Kirja kuvasi ajan nuorten tuntoja ja elämänkäsitystä, ja siitä tuli välittömästi sekä myynti-, arvostelu- että käännösmenestys. Kirjasta ilmestyi nopeassa tahdissa neljä  painosta. Romaania on verrattu saman ajan kuuluisiin F. Scott Fitzgeraldin ja Ernest Hemingwayn teoksiin.
Romaani alkaa kuvauksella juhlista Rouva Spindelin salongissa. Rouva Spindelin esikuva oli Minna Craucher.
Vuonna 1985 kirjasta tehtiin elokuva Suuri illusioni, jonka ohjasi Tuija-Maija Niskanen.
Juoni

Kirja kuvaa taiteilijoiden ja nuorten elämää 1920-luvun Helsingissä, nuoren mielen kiihkoa ja rakkauden illuusion särkymistä. Suuri illusioni alkaa, kun nuori toimittaja Hart tapaa Helsingissä tuttunsa ja lähtee tämän kanssa rouva Spindellin salonkiin. Täällä Hart tutustuu katkeraan ja piikittelevään kirjailija Hellakseen sekä kauniiseen ja viettelevään Caritasiin, johon Hart rakastuu silmänräpäyksessä. Suuri illusioni kertoo monimutkaisesta kolmiodraamasta Hartin, Hellaan ja Caritasin välillä.
Päähenkilöt

Hart on kirjan päähenkilö, mutta siitä huolimatta hänestä saadaan kaikista hahmoista tietää vähiten. Hän on nuori toimittaja, joka kantaa vastuuta pikkuveljestään.
Caritas on kaunis ja paljon kokenut nainen. Kukaan ei tiedä, miksi hän ja Hellas vihaavat toisiaan niin syvästi.
Hellas on katkera ja kylmän oloinen kirjailija, joka pilkkaa Caritasia kylmästi aina kun voi. Hart ei aluksi pidä Hellaksesta lainkaan, mutta oppii vähitellen ymmärtämään tätä.
Kirjailijan itsekritiikki

Kirjan 5. painoksessa, 40 vuotta ensimmäisen painoksen ilmestymisen jälkeen, Mika Waltari arvosteli omaa nuoruudenteostaan. Hän kertoo tunteneensa lievää kouristusta mahanpohjassa luettuaan teoksen yhtäjaksoisesti lävitse ensimmäisen kerran neljäänkymmeneen vuoteen. Waltari kuvailee kirjaa lapsekkaaksi, kehittymättömäksi ja sentimentaaliseksi. Loppuratkaisua hän arvioi epätodelliseksi ja pitää hoitamatta jääneen syfiliksen romantisointia suorana lainauksena Michael Arlenin Vihreästä hatusta. Waltari määrittelee kirjan todellisen arvon perustuvan sen välittömyyteen, impressionistiseen tyyliin ja tunteiden kiihkeyteen ja arvioi teoksen ilmaisseen jotakin omasta ajastaan.
Kirjallisuutta

Järvelä, Juha: Kaksi maailmaa? Sukupuoli Mika Waltarin kirjailijakuvassa, teksteissä ja niiden vastaanotossa 1925-1939.  (Väitöskirja: Jyväskylän yliopisto)  Jyväskylä:  University of Jyväskylä, 2013.  ISBN 978-951-39-5220-4  Teoksen verkkoversio (PDF).
Tapioharju, Taru: Tyttö kaupungissa: Uuden naisen diskurssi Mika Waltarin 1920- ja 1930-luvun Helsinki-romaaneissa.  (Väitöskirja: Tampereen yliopisto. Acta Universitatis Tamperensis 1511)  Tampere:  Tampere University Press, 2010.  ISBN 978-951-44-8040-9  Teoksen verkkoversio (pdf).