stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maria Parr

| Maria Parr |
| --- | --- |
 Maria Parr joulukuussa 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. tammikuuta 1981 (ikä 43) Vanylven
Kansalaisuus:  Norja
Ammatti:  lastenkirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: uusnorja
Palkinnot
 Uusnorjan lastenkirjallisuuspalkinto 2005  Brage-palkinto 2009 ja 2017 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Maria Parr (s. 18. tammikuuta 1981 Fiskå, Vanylven) on norjalainen lastenkirjailija. Hän kirjoittaa kirjansa uusnorjaksi. Hänellä on pohjoismaisen filologian maisterin tutkinto Bergenin yliopistosta ja hän toimii lukio-opettajana.
Parr debytoi kirjailijana vuonna 2005 kanssa lastenkirjalla Vaffelhjarte, joka oli ehdolla Brage-palkinnon saajaksi ja voitti Uusnorjan lastenkirjallisuuspalkinnon. Se dramatisoitiin televisiosarjaksi Vaffelhjarte (2011). Hänen toinen kirjansa Tonje Glimmerdal julkaistiin vuonna 2009. Se voitti Brage-palkinnon luokassa lasten- ja nuortenkirjat sekä useita muita palkintoja. Molemmat kirjat on käännetty useille kielille. Hänen kolmas kirjansa Keeperen og havet (2017), on jatkoa Vaffelhjarten tarinalle.
Vuonna 2017 Parr valittiin yhdeksi 39:stä lupaavimmista eurooppalaisesta alle 40-vuotiaasta lasten ja nuorten kirjojen kirjailijasta Hay-festivaalilla Tanskan Aarhusissa.
Teokset

Vaffelhjarte. Lastenkirja, kuvitus Bo Gaustad, Samlaget (2005)
Tonje Glimmerdal. Lastenkirja, kuvitus Åshild Irgens, Samlaget (2009)
Keeperen og havet. Lastenkirja, Samlaget (2017)
Palkinnot

2005 – Uusnorjan lastenkirjallisuuspalkinto teoksesta Vaffelhjarte
2009 – Brage-palkinto teoksesta Tonje Glimmerdal
2009 – Kriitikkopalkinto Norjan parhaasta lasten- tai nuortenkirjasta teokselle  Tonje Glimmerdal
2010 – Melsom-palkinto
2010 – Die Zeit-lehden palkinto parhaasta lastenkirjasta Saksassa
2017 – Brage-palkinto teoksesta  Keeperen og havet
2018 – Norjan koulukirjastonhoitajien palkinto
Marja Mutanen

| Marja Mutanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. marraskuuta 1952 (ikä 71) Kajaani
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  ravitsemusfysiologian  professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (ETM 1978, ETL 1984, ETT 1987)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Palkinnot:  Eino Kaila -palkinto (Helsingin yliopisto, vuoden opettaja 1995); Suomalaisen tiedeakatemian jäsen (2012–)
Marja Liisa Mutanen (o.s. Viinanen; s. 15. marraskuuta 1952 Kajaani) on suomalainen elintarviketieteen tohtori ja Helsingin yliopiston ravitsemusfysiologian professori emerita.
Viinanen valmistui ylioppilaaksi Poltinahon yhteiskoulusta vuonna 1972. Hän opiskeli elintarviketiedettä Helsingin yliopistossa valmistuen maisteriksi 1978, lisensiaatiksi 1984 ja tohtoriksi 1987. Mutasen englanninkielinen artikkeliväitöskirja Bioavailability of selenium: human and animal studies (1987) tarkasteli seleenin biologista saatavuutta ihmisten ja eläinten ravinnossa. Mutanen on ollut Helsingin yliopiston elintarviketieteen dosentti vuodesta 1988.
Mutanen työskenteli Helsingin yliopistossa assistenttina 1978–1984, josta Yhdysvaltain maatalousministeriön palveluksessa tutkijana (jatko-opiskelijana) 1983–1984. Hän oli Suomen Akatemian tutkijana 1985–1992 ja toimi Helsingin yliopistossa apulaisprofessorina 1989–1990, yliassistenttina 1992–2001 sekä lehtorina 2001–2003. Mutanen vieraili Ruotsin Karoliinisessa instituutissa Solnassa 1999–2000. Hän toimi ravitsemusfysiologian professorina Helsingin yliopistossa 2003–2019.
Suomalaisen tiedeakatemian jäsen Mutanen on ollut vuodesta 2012. Vuonna 2020 hänet kutsuttiin Suomen ravitsemustieteen yhdistys kutsui hänet kunniajäsenekseen.
Mutasen tuotantoon kuuluu yli sata kansainvälistä tieteellistä artikkelia ravitsemuksen alalta.
Teoksia

Marja Mutanen: Bioavailability of selenium : human and animal studies.  (Väitöskirja Helsingin yliopistoon)  Helsinki:  M. Mutanen, 1987.  (englanniksi)
Eeva Voutilainen, Mikael Fogelholm & Marja Mutanen: Ravitsemustaito.  Helsinki:  Sanoma Pro, 2015.  ISBN 978-952-63-1471-6.  (suomeksi)
Antti Aro, Marja Mutanen & Matti Uusitupa (toim.): Ravitsemustiede.  (Kirjasta on julkaistu neljä aiempaa painosta vuosina 1999-2012)  Helsinki:  Duodecim, 2014.  ISBN 978-951-656-577-7.  (suomeksi)
Aiheesta muualla

Google Scholarin haku "Marja Mutanen" (englanniksi) (scholar.google.com)
Marja Mutanen. University of Helsinki, Department of Food and Environmental Sciences (englanniksi) (researchgate.net)
Ulla Malminen (16.10.2016) Proteiinia pukkaa purkista ja patukasta – kenen kannattaa syödä lisäravinteita?  (yle.fi)
Katri Kallionpää (26.2.2017) Uudet tutkimukset ovat tuoneet mullistavaa tietoa paastoamisen soluvaikutuksista – Asiantuntija arvioi, kannattaako paasto oikeasti (maksumuuri) (hs.fi)
Michelangelo Rampulla

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 10. elokuuta 1962 (ikä 62)
Syntymäpaikka: Patti, Italia
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 186 senttimetriä
Seura
Seura: Juventus
Tehtävä: maalivahtivalmentaja
Junioriseurat
1979–1980: Pattese
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1980–1983 1983–1985 1985–1992 1992–2002 | Cesena Varese Cremonese Juventus | 96 (0) 73 (0) 241 (1) 49 (0) |
Valmennusura
2006–2007: Juventus (maalivahtivalmentaja)
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Michelangelo Rampulla (s. 10. elokuuta 1962 Patti, Italia) on italialainen entinen jalkapallomaalivahti. Hänet muistetaan erityisesti ensimmäisenä Serie A:ssa maalin tehneenä maalivahtina.
Ura

Rampulla aloitti uransa 1970-luvulla Pattesen junioreissa ja siirtyi pian aikuisten tasolle Serie B:ssä pelaavaan Cesenaan, jossa hän vietti kolme vuotta pelaten lähes sata ottelua. Seuraavaksi osoitteena oli Varese, jossa Rampulla jatkoi tasaisia otteitaan kahden kauden ajan. Vuonna 1985 hän siirtyi silloiseen Serie B:n kärkijoukkueeseen Cremoneseen, joka onnistui nousemaan heti seuraavaksi kaudeksi Serie A:han. Cremonese ei kuitenkaan onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa pääsarjassa tehden jatkuvasti putoamista ja nousua Serie A:n ja Serie B:n välillä. Rampullan viettämä aika Cremonesesessa tuli päätökseen kaudella 1991–1992, jolloin hän myös teki ensimmäisenä maalivahtina maalin Italian liigassa. Kesällä 1992 hän siirtyi Juventukseen, jossa menestyksestä huolimatta Rampullan peliaika jäi todella vähiin. Parhaimmillaan hän sai pelata yhden kauden aikana yhdeksän sarjaottelua. Viimeiset kaudet Rampulla vietti lähinnä kolmosmaalivahdin roolissa ja lopulta päätti uransa kauteen 2001–2002.
Peliuransa jälkeen Rampulla siirtyi valmentajaksi; hän on toiminut Juventuksen maalivahtivalmentajana vuodesta 2006 lähtien.
Vapaa-aikanaan Rampulla harrastaa lukemista ja musiikin kuuntelua. Hän pitää myös matkustamisesta.
Michał Jasiczek

Michał Jasiczek
Michał Jasiczek (s. 13. maaliskuuta 1994) on puolalainen alppihiihtäjä, joka edustaa SNA Ski Team Zakopanea.
Alppihiihdon maailmancupissa Jasiczek kilpaili ensimmäisen kerran Madonna di Campiglion pujottelussa joulukuussa 2012. Hän ei ole vielä päässyt maailmancupin pisteille. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 Jasiczek keskeytti pujottelussa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui pujottelussa 23:nneksi.
Massalialaisten aarrekammio

| Massalialaisten aarrekammio |
| --- | --- |
 Massalialaisten aarrekammion rauniot.
Sijainti:  Athene Pronaian pyhäkkö­alue, Delfoin arkeologinen alue, Delfoí, Fokis, Keski-Kreikka, Kreikka
Koordinaatit:  38°28′48.5″N, 22°30′29″E
Rakennustyyppi:  aarrekammio
Valmistumisvuosi:  n. 530–500 eaa.
Tyylisuunta:  joonialais-aiolialainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Delfoin arkeologinen alue 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Massalialaisten aarrekammio oli antiikin aikainen aarrekammio Athene Pronaian pyhäkköalueella Delfoissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat Athene Pronaian pyhäkköalueella, joka on osa Delfoin arkeologista aluetta ja Unescon maailmanperintökohdetta.
Massalialaisten aarrekammion rauniot.
Aarrekammio rakennettiin myöhäisellä arkaaisella kaudella noin vuonna 530–500 eaa. Sen rakennuttivat Massalian (nyk. Marseille) kreikkalaissiirtokunnan asukkaat. Myöhemmässä vaiheessa, mahdollisesti sen jälkeen kun roomalaiset olivat vallanneet Vejin vuonna 396 eaa., rakennus tunnettiin myös nimellä Massalialaisten ja roomalaisten aarrekammio.
Aarrekammio sijaitsi Athene Pronaian pyhäkköalueen keskellä Tholoksen ja niin kutsutun Doorilaisen aarrekammion välissä. Se oli aarrekammioille tyypillisesti pieni antatemppelin mallinen rakennus, jonka julkisivussa pronaoksen edessä oli kaksi pylvästä (distylos in antis). Pylväät edustivat joonialais-aiolialaista tyyliä, mutta niiden kanneluurit olivat doorilaistyylisiä ja kapiteelit muistuttivat egyptiläisiä palmunlehväkapiteeleja. Aarrekammion perustusten koko oli noin 6,4 × 8,7 metriä. Rakennuksen cella avautui etelään päin.
Aarrekammion joonialaistyylisestä friisistä on säilynyt joitakin osia, mutta niistä ei käy ilmi veistosten aihe. Aarrekammion kapiteelit ovat esillä Delfoin arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Massalialaisten aarrekammio Wikimedia Commonsissa
Mato Grosson ylänkö

Mato Grosson ylänkö peittää suurinta osaa Mato Grosson osavaltiosta.
Mato Grosson ylänkö (port. Planalto do Mato Grosso) on eroosion synnyttämä vanha ylänkö, joka peittää suurinta osaa Mato Grosson osavaltiosta Keski-Brasiliassa. Se on osa laajempaa Brasilian ylänköä ja kohoaa keskimäärin 900 metrin korkeudelle merenpinnasta. Ylänkö ulottuu idässä Goiásin osavaltion rajalle ja lännessä Chapada dos Parecisin pöytävuorille lähellä Boliviaa. Se toimii Amazon- ja Paraguayjokien välisenä vedenjakaja-alueena ja laskeutuu etelässä Pantanalin kosteikoille. Sitä peittää savanni- ja metsäkasvillisuus.
Mato Grossoa tutkivat ja asuttivat 1600-luvulla kaivostyöläiset, jotka tulivat sinne etsimään kultaa, timantteja ja muita mineraaleja. Vaikka kaivostoiminta on edelleen tärkeää, karjanhoito on syrjäyttänyt sen tärkeimpänä elinkeinona. Liikenneverkko on puutteellinen, vaikka ylängölle onkin rakennettu joitakin maanteitä. Tärkein asutuskeskus on Mato Grosson pääkaupunki Cuiabá.
Luston rautatieasema

Luston rautatieasema (lyh. Lus, ratakm 509+170) on Suomen rataverkon rautatieliikennepaikka Savonlinnassa rataosalla Huutokoski–Parikkala. Se rakennettiin alun perin rataosalle Savonlinna–Elisenvaara. Asema sijaitsee Laukansaaressa noin kuusi kilometriä luoteeseen entisen Punkaharjun kunnan keskustaajamasta Punkasalmesta. Aseman nimi olikin aiemmin Punkaharjun rautatieasema. Nimi muutettiin Lustoksi sen jälkeen, kun aseman viereen perustettiin Suomen Metsämuseo ja Metsätietokeskus Lusto vuonna 1994. Samalla nimi Punkaharjun rautatieasema siirtyi entiselle Punkasalmen rautatieasemalle.
Asemarakennuksissa toimii nykyisin Aseman Taidelaituri, jonka omistavat Mikko Ranta-Huitti & Hannu Huitti. Pariskunta osti aseman vuonna 2016 kesämökikseen, mutta avasivat aseman ovet yleisölle taiteen merkeissä.Taideaseman näyttelyihin on vapaa pääsy, näyttelyt ovat avoinna kesäisin joka päivä klo 10-17. Kesäajan ulkopuolella aukiolosta ilmoitetaan Aseman Taidelaiturin somekanavien kautta.
Aseman pihapiirissä sijaitsee vanhojen valokuvien pohjalta rakennettu Lotta Svärd -kioskin jäljennös.
Lähellä asemaa ovat Hotelli Punkaharju entinen Punkaharjun Valtionhotelli (1845), Finlandia hotelli (1914), Takaharjun parantola (1903) ja Itä-Karjalan Kansanopisto (Pensionat Valoniemi 1916).
Asemarakennukset

Luston asemarakennus rakennettiin vuosina 1906–1908 rautatiehallituksen arkkitehti Bruno Granholmin vuonna 1906 laatimien IV luokan aseman piirustusten mukaisesti. Ulkoasultaan jugendtyylinen asema on pääpiirteissään säilynyt alkuperäisenä. Rakennuksesta tehtiin tavallista maaseutuasemaa suurempi (kerrosala 395 m2tilavuus 204 m3 ja kattopinta-ala n. 620 m2) ja komeampi, koska sen tarkoituksena oli palvella harjualueelle suuntautuvaa matkailua. Aseman pohjakaava on ratkaistu Suomen rautatiearkkitehtuurissa ennennäkemättömällä tavalla, ja myös eteisen valaiseminen yläkautta oli uutta. Asemalla ei ole yhteyttä kiviarkkitehtuuria jäljittelevään uusrenessanssiin, vaan se edusti selkeästi aikansa puutyyliä. Sen koristemuodoissa voi nähdä viittauksia moneen suuntaan. Sisäänkäyntien katokset muistuttivat karjalaisia hautakatoksia, ja myös ornamentiikka voidaan johtaa osittain karjalaisista esikuvista, joskin piste- ja kaiverruskuviot kuuluivat myös perinteiseen sveitsiläistyyliin. Eläinaiheiksi kiertyvät räystäslistojen päät viittasivat todennäköisesti Norjaan. Asemalla on ollut kaunis puisto, josta etenkin vieläkin sykähdyttää kulkijaa 67 puistolehmuksen muodostama 282-metrinen lehmuskuja. Lämmitettävä tavaramakasiini on luonnonkiviperusteinen, hirsi- ja puurunkoinen ja kerrosalaltaan 62 m2. Uunilla varustettu kellari on rakennettu vuonna 1908 ja sen kerrosala on 17 m2. Luonnonkiviperusteinen, hirsi- ja puurunkoinen ulkorakennus, jossa myös navetta on rakennettu vuonna 1908 ja sen kerrosala on 62 m2.  Lehmuskujan päähän on rakennettu paviljonki vuonna 1928. Muiden ulkorakennusten tyylinen kiviperusteinen, puurunkoinen, lautaverhoiltu halkovaja on rakennettu vuonna 1960 ja sen kerrosala on 22 m2. Lotta-kioskin jäljennös palautettiin entiseen paikkaan ja loistoonsa 29.4.2019.
Asemarakennusta on korjattu pieteetillä kunnioittaen alkuperäistä.
Sähkötyöt vuonna 1993 (59 000 mk)
Sisämaalaustyöt vuonna 1994 (110 000 mk)
LVI työt vuonna 1994 (99 65  mk)
Ulkomaalaus vuonna 1994 (59 000 mk)
Tiilikatto uusittu vuonna 2005 (201 000 €).
Ulkorakennusten katot saumapeltikatoiksi 2018 (35 000€)
Asemarakennukset > Luston aseman arvoluokat

A1, joka tarkoittaa: Ainutlaatuinen ja luokkaan sisältyvät asemat, jotka ovat ainoita tai harvoja ko. rataosuudella säilyneitä vanhoja asemia, rataosan alkuperäisiä tai harvinaisia tietyn luokan asemia, taikka asemia, jotka on jostakin ko. rataosuudella ominaisesta syystä rakennettu poikkeuksellisella tavalla.
B1-arvoluokka tarkoittaa: Säilyneisyyden aste alkuperäinen ja luokka sisältää asemat, joissa on suoritettu vain pieniä muutoksia, jotka eivät ole olennaisesti vaikuttaneet aseman alkuperäiseen arkkitehtooniseen luonteeseen.
C1 tarkoittaa: Merkitys rakennuskulttuurin kannalta erittäin tärkeä ja luokka sisältää rakennuskulttuurin ja arkkitehtuurihistorian kannalta erittäin tärkeät ja merkittävät asemat.
D2 tarkoittaa: Merkitys asema-aluekokonaisuuden kannalta on keskinkertainen ja luokka sisältää asemat, joilla on säilynyt osa perinteiseen asema-alueeseen kuuluvista piirteistä.
Luston rautatieasema on valtioneuvoston päätöksellä 17. kesäkuuta 1993 suojeltu valtion omistamien rakennusten suojelusta annetun asetuksen (480/1985) nojalla. Suojelupäätös on voimassa rakennusperinnön suojelemisesta annetun lain (498/2010) nojalla.
Asemarakennuksen suojeluluokka on S1, tarkoittaa rakennuksen suojelemista kokonaan, sekä ulkoasultaan että sisätiloiltaan.
Tavaramakasiinin ja huvimajan suojeluluokka on S2, ilman sisätiloja koskevia erityisiä suojelutavoitteita.
Asema-alueen suojeluluokka on S4.
Rakennushallitus ja Museovirasto on määritellyt asema-alueen kellarin ja kaksi talousrakennusta varjeltavaksi, säilyttämisen ja vaalimisen arvoiseksi rakennusperinnöksi.
Aseman vaiheet > Asemapäälliköt

Herman Widell (1866–1938) oli ensimmäinen asemapäällikkö 1.8.1908–1.6.1926 (neljännen luokan asema 1.2.1908).
Theodor Sunell (1871–1955) oli toinen asemapäällikkö 1.9.1926–1.6.1939.
Helge Johannes Karhunen oli kolmas asemapäällikkö ajalla 1.12.1939–31.8.1953.
Tauno Gunnar Poskiparta toimi ylemmän palkkaluokan asemamestarina ajalla 1.3.1954–31.8.1956. Asema muuttui pysäkiksi 1.9.1953.
Martti Mainio Marttinen toimi ajalla 1.1.1957–30.9.1961, ja pysäkki muuttui jälleen asemaksi 1.3.1969 lukien.
Väinö Johannes Karvinen toimi viimeisimpänä toimihenkilönä asemalla ajalla 1.9.1962–30.9.1970, ja hänen aikanaan 1.10.1969 asema muuttui vaihteeksi.
Aseman vaiheet > Seisake

Asema muuttui miehittämättömäksi 1969 ja tavaraliikenne loppui 1976. Koko liikennepaikka lakkautettiin 1989, vuonna 1995 se avattiin jälleen ja on nyt nimellä Luston seisake, josta pääsee niin Parikkalaan kuin Savonlinnaankin viisi kertaa päivässä. Rautatietoimintojen loppumisen jälkeen asemarakennus on ollut muun muassa näyttelytilana ja Punkaharjun luonnonsuojelualueen opastuskeskuksena. Aseman sisätilat on entistetty 1900-luvun alun piirustusten mukaisiksi. Asemarakennus myytiin oheisrakennuksineen yksityiseen asuinkäyttöön syksyllä 2015. Kauppa kuitenkin peruuntui, mutta uudet ostajat löytyivät asemalle lokakuussa 2016. Omistajat haluavat säilyttää aseman myös yleisön nähtävillä ja kesällä 2017 asemalla on kuvanveistäjä Miina Äkkijyrkän "Lehmä"-myyntinäyttely. Aseman ratapihalla tervehtii junan matkustajia Miinan peltilehmä "Porin vasikka". Keväällä 2019 pihaan tuli professori kuvanveistäjä Pentti Papinahon pronssiveistos Valoa kohti. Asemarakennuksen käyttötarkoitus on muuttunut rautatieasemasta taideasemaksi, mutta junaseisake on yhä normaalisti liikennekäytössä.
Asema ympäristöineen kuuluu Punkaharjun kulttuurimaisemaan, joka on luokiteltu valtakunnallisesti merkittäväksi kulttuurihistorialliseksi ympäristöksi. Asemakokonaisuuteen kuuluu asemarakennuksen lisäksi puisto lehmuskujineen, makasiini ja paviljonki (vuodelta 1928).
Savonlinnan ja Parikkalan välillä kulkevat henkilöjunat pysähtyvät Luston rautatieasemalla. Asemalla ei ole lipunmyyntiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luston rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Lottakioski Punkaharjun aseman pihassa 1930 luvulla. Kuvan ottanut silloinen asemapäällikkö Theodor Sunell.
Mato (täsmennyssivu)

Mato voi tarkoittaa seuraavia asioita:
madot, eläinkunnan matomaisiin pääjaksoihin kuuluvat eläimet
mato, tietotekniikassa esiintyvä haittaohjelma
”Mato”, Apulanta-yhtyeen kappale
Markku ”Mato” Valtonen (s. 1955), suomalainen muusikko ja yrittäjä
matopeli, klassinen tietokonepelityyppi
Mato, sukunimenä:
Gabriel Mato (s. 1961), espanjalainen poliitikko ja europarlamentaarikko
José Luís Sanmartín Mato, Joselu (s. 1990), espanjalainen jalkapalloilija.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Mato”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Maria Paaso

| Maria Paaso |
| --- | --- |
 Maria Paaso vuonna 1907.
Kansanedustaja
 22.5.1907–31.7.1908  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Hämeen läänin eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. marraskuuta 1868 Ii
Kuollut: 5. toukokuuta 1945 (76 vuotta) Helsinki
Ammatti:  ompelija
Maria Sofia Paaso (ent. Laine, sukunimi esiintyi myös muodossa Paaso-Laine, 13. marraskuuta 1868 Ii – 5. toukokuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen ompelija ja sosialidemokraattinen kansanedustaja.
Elämäkerta

Paason vanhemmat olivat laivuri Juho Olavinpoika Paaso (4.1.1840 – 26.12.1921) ja Liisa Matintytär Palukka (2.7.1845 – 13.9.1884), jotka vihittiin 10.11.1867 Iissä.
Perheessä oli 12 lasta, joista Maria oli vanhin. Isänsä laivamatkoilla mukana työssä ollessaan hän oli oppinut ruotsia, josta oli myöhemmin hyötyä palveluspaikkaa hakiessa. Äiti kuoli nuorimman lapsen syntyessä, jolloin 15-vuotias Paaso joutui keskeyttämään kansakoulun ja muuttamaan Helsinkiin, jossa hän työskenteli aluksi palvelijattarena.  Käytyään ompelukurssin ja teollisuuskoulun hän ryhtyi ompelijaksi.
Paaso toimi puhujana työväenliikkeen ja raittiusliikkeen tilaisuuksissa ja oli Sosialidememokraattisen naisliiton sihteerinä 1900–1902 sekä ohjaajana Ihanneliiton kursseilla ja Sosialidememokraattisen raittiusliiton lastenosastoissa. Sortovuosien aikana Paaso joutui siirtymään Ruotsiin, jossa hän oleskeli vuosina 1903–1905.
Paaso oli SDP:n kansanedustajana ensimmäisessä eduskunnassa 1907–1908 edustaen Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli myös Sosialidememokraattisen työläisnaisliiton liittotoimikunnan jäsen ja Sosialidememokraattisen raittiusliiton liittotoimikunnan jäsen. Paason kansanedustajaura jäi lyhyeksi poliittisten riitojen vuoksi ja myös siksi, että Paaso käytti itseompelemiaan näyttäviä, yläluokkaisia pukuja, joita pidettiin työväenliikkeen edustajalle sopimattomina. Hän käytti usein punaista puseroa, kun muilla naiskansanedustajilla oli yleensä musta puku.
Paaso jatkoi työtään Naisliiton luennoitsijana ja joutui uuden Seynin sortokauden aikana taas siirtymään kolmeksi vuodeksi Ruotsiin. Suomen sisällissodan aikana Paaso toimi punaisten elintarvikelautakunnassa ja pakeni sodan lähestyessä loppuaan ensin Kotkaan ja sitten Viipuriin. Hän oli vangittuna Viipurin vankileirillä ja myöhemmin Hämeenlinnan vankileirillä, josta vapautui kesällä 1918. Oltuaan joitakin vuosia Työväen Raittiusliiton lastenosastojen ohjaajana Paaso perusti paperikaupan Helsinkiin. Kauppa teki kuitenkin lopulta konkurssin, ja Paaso eli lopun elämäänsä poikansa taloudellisen tuen varassa.
Paaso oli naimisissa vuodesta 1889 muurari Filip Laineen kanssa. Perheessä oli kolme lasta, poika Yrjö, tytär Laina ja tytär Eine. Tyttäristä Lainasta ja Einestä tuli tunnettuja näyttelijöitä ja Yrjöstä kansakoulunopettaja sekä työväenliikkeen historioitsija. Aviomiehen alkoholin käyttö ja Marian poliittinen toiminta johtivat asumuseroon 1900-luvun alussa, mutta varsinaisen avioeron hän otti vasta 1917.
Aiheesta muualla

Maria Lähteenmäki: / Paaso, Maria (1868–1945) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  6.9.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kirjastovirma,  Pohjoispohjalaista kulttuuriperintöä  http://www.kirjastovirma.fi/henkilogalleria/Paaso_Maria (Arkistoitu – Internet Archive)
Maria Becker

Maria Becker vuonna 1963.
Maria Becker (28. tammikuuta 1920 – 5. syyskuuta 2012) oli saksalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän esiintyi muun muassa televisiosarjoissa Komissaari ja Derrick. Hän esiintyi myös teatterissa.
Matobon kukkulat

Kukkuloita.
Cecil Rhodesin hauta.
Matobon kukkulat eli Matopos-kukkulat on alue Zimbabwen eteläosassa. Sille ovat tunnusomaisia metsäiset laaksot ja niiden välissä kohoavat graniittiset kalliopaadet, kopjet. Puiston nimi tarkoittaa kaljupäitä. Kukkulat kohoavat noin 1 500 metrin korkeuteen, kun laaksonpohjat ovat 1 100 metrin korkeudessa merenpinnasta.
Kukkuloiden alue on noin 3 100 neliökilometria, mistä 424 km² kuuluu kansallispuistoon. Loput on enimmäkseen yhteislaidunta, pieni osa myös viljelymaata. Vajaa neljännes kansallispuistosta on aidattu matkailukohteeksi. Aidatulla alueella eläimiä on niin tiheässä, että mm. sarvikuonon näkeminen on melko varmaa.
Alueella on myös kalliomaalauksia ja Cecil Rhodesin hauta.
Kansallispuiston tunnetuin eläinlaji on mustakotka (Aquila verreauxii). Myös muita kotkalajeja on paljon, samoin kuin leopardeja ja paviaaneja sekä erilaisia matelijoita. Tamaanit ovat tärkeitä kotkien ja leopardien ravintoeläimiä.
Matobon kukkulat on UNESCOn maailmanperintökohde vuodesta 2003.
Marau

| Marau |
| --- | --- |
 Kuningatar
 Marau vuonna 1889
Tahitin kuningatar

Syntynyt:  24. huhtikuuta 1850
Kuollut:  2. helmikuuta 1935 (84 vuotta) Papeete, Ranskan Polynesia, Ranska
Hautapaikka:  Uraine-hautausmaa
Puoliso:  Pōmare V (1875–1887)
Lapset:  3
Isä:  Alexander Salmon
Äiti:  Tamai
Nimikirjoitus:  
Marau (oikealta nimeltään Johanna Marau Ta‘aroa a Tepau Salmon, 24. huhtikuuta 1850 – 2. helmikuuta 1935) oli Tahitin viimeisen kuninkaan Pōmare V:n toinen puoliso.
Varhainen elämä

Marau syntyi vuonna 1850. Hänen äitinsä oli tahitilainen päällikköluokkaan (tahitiksi ari‘i) kuulunut Tamai. Isä oli englantiläislähtöinen menestynyt juutalainen kauppias Alexander Salmon. Tamail oli kuningatar Pōmare IV:n serkku.
1860-luvulla Marau opiskeli yksityisessä Young Ladies’ College -koulussa Sydneyssa. Hän palasi tämän jälkeen Tahitille mennäkseen naimisiin.