stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jussi Silvonen
Ura ja tutkimustoiminta

Silvonen on ollut kiinnostunut yksilön toimijuudesta ja siitä, kuinka toimijuus on eri aikoina ymmärretty psykologiassa. Hän on tutkinut elämänkulkua erilaisista empiirisistä näkökulmista (siirtymä peruskoulusta eteenpäin, korkeakouluopintojen kulku ja kesto, työttömyys ja työllistyminen). Teoreettisen työn alueella hän on ollut kehittämässä subjektitieteellistä tulkintaa toimijuudesta. Näiden ohella hän on tehnyt historillista tutkimusta psykologian peruskäsitteiden muodostumisesta ja kehittymisestä, keskittyen erityisesti Wilhelm Wundtin, Sigmund Freudin ja Lev Vygotskin tuotantojen analyysiin.
Ura ja tutkimustoiminta > Opiskelu ja opiskelijapolitiikka

Silvonen aloitti korkeakouluopinnot 1973 Joensuun korkeakoulun psykologian laitoksella, jota johti professori Yrjö-Paavo Häyrynen. Yhteiskuntatieteellisesti suuntautunut Häyrynen kehitti makropsykologiaksi kutsumaansaa tutkimussuuntaa, joka yhdisteli toisiinsa aineksia niin ranskalaisesta sosiologiasta, progressiivisesta pedagogiikasta kuin neuvostopsykologiasta. Makropsykologia loi taustan Silvosen myöhemmälle tieteelliselle suuntautumiselle.
Seitsemänkymmentäluvun opiskelijapolitiikka vei Silvosen mukanaan, ja hän toimi 70-luvun lopussa Joensuun korkeakoulun ylioppilaskunnan hallituksen puheenjohtajana. Kahdeksankymmentäluvun alussa Silvonen muutti Helsinkiin ja toimi Suomen ylioppilaskuntien liiton koulutuspoliittisena sihteerinä vuodet 1981-1986. Tältä ajalta koulutuspolitiikka ja opintojen kulkuun liittyvät teemat jäivät Silvosen pysyviksi mielenkiinnon kohteiksi. Jäätyään pois SYL:n palveluksesta Silvonen teki lyhyen aikaa opiskelijaliikkeisiin liittyvää tutkimusta.
Opiskelijapolitiikan antama korkeakoulupolitiikan tuntemus oli taustalla, kun Silvonen palasi Joensuun yliopistoon ensimmäiseen tutkimushankkeeseensa. Häyrysen johtamassa hankkeessa selvitettiin opintojen luonteessa sekä korkeakoulukulttuureissa tapahtuneita muutoksia 1960-luvulta 1980-luvulle.  Yhdeksänkymmentäluvun alussa Silvonen palasi Helsinkiin ja toimi jonkin aikaa opiskelijärjestöjen tutkimussäätiössä selvittäen korkeakouluopintojen pitkittymisongelmaa.
Ura ja tutkimustoiminta > Kriittinen psykologia ja subjektitiede

Radikaalin opiskelijaliikkeen piirissä oltiin 1970-luvulla kiinnostuneita neuvostopsykologiasta ja sen piirissä erityisesti A.N. Leontjevin toiminnan teoriasta. Makropsykologisesti suuntautuneessa yhteisössä seurattiin myös länsimaisen opiskelijaliikkeen myötä kehittynyttä kriittistä psykologiaa, erityisesti sen länsi-berliiniläistä suuntausta. Klaus Holzkampin 1983 julkaisema teos Grundlegund der Psychologie merkitsi kriittisen psykologian uudelleensuntautumista subjektitieteeksi kutsutulla tavalla. Subjektitiede ammentaa aineksia kulttuuri-historiallisesta psykologiasta, mutta painottaa toisin kuin toiminnan teoria, yksilösubjektin kokemuksen analyysin merkiitystä. Subjektitieteessä ollaan kiinnostuneita yksilön toimintakyvyn psykologisista aspekteista, jumiutuvan tai rajautuvan ja elämänhallintaa laajentavien toimintamallien vastakohdasta ja rakentumisesta. Silvonen esitteli subjektitieteellisen ajattelutavan suomalaiselle lukijakunnalle 1990-luvun alkupuolella. Nykyisin teoriaa kehitetään edelleen erityisesti Oulun yliopistossa.
Ura ja tutkimustoiminta > Psykologian historia

Subjektieteen käsite kehittyi Berliinissä 1990-luvulla, mutta ihmisen toimintakykyä, subjektiviteettia on tarkasteltu tieteellisen psykologian piirissä akateemisen psykologian alkuajoista saakka. Silti psykologiassa käydään jatkuvaa kiistaa erilaisten ihmismieltä koskevien selitysmallien välillä. Näiden kiistojen ja vastakkaisasettujen jatkuva uusiutuminen sai Silvosen kiinnostumaan psykologian historiasta. Hän on edustanut ajattelutapaa, joka korostaa historiantutkimuksen metodologista funktiota, historiallisen analyysin roolia nykyisyyden ymmärtämisen välineenä. Lähestymistavan taustalla on ranskalainen filosofi Michel Foućault, mutta psykologian kentällä sitä on kehitetty erityisesti Yorkin yliopistossa Kanadassa.
Silvonen on tukenut Kurt Danzigerin hypoteesia siitä, että psykologia on alun alkaen ristiriitainen tiede, joka sisältää niin kulttuurisia kuin luonnontieteellisiä elementtejä.  Tästä jännitteestä seuraa, että psykologia ei voi, Sigmund Kochin mukaan, olla koherentti tiede, vaan se kehittyy moniäänisena koulukuntien kirjona. Näitä ajatuksia edelleenkehittäen Silvonen on analysoinut psykologian historian klassikoita tarkastellen erityisesti klassikoiden ajattelun sisäistä jännitteisyyttä Althusserin  ja Foucault'n ajatuksia hyödyntäen.
Silvonen on ollut erityisen kiinnostunut ajattelijoista, joiden psykologiassa ihminen nähdään toimijana, omaa elämäänsä ohjaamaan kykenevänä subjektina. Wilhelm Wundtin ajattelussa tämä näkyy kokeellisen psykologian ja kansainpsykologian jännitteenä, niin että kansainpsykologia avaa suunnan toimijuuden analyysille. Sigmund Freudin psykoanalyysia luonnehtii jännite luonnontieteellisen selittämisen ja terapeuttisen ymmärtämisen välillä. Subjektitieteelliseen suuntaan psykoanalyysi avautuu ymmärtävässä terapeuttisessa käytännössä, kokemuksen hermeneutiikassa. Tärkein tutkimuskohde Silvoselle on kuitenkin ollut Lev Vygotskin aloittama tutkimustraditio ja sen eri suuntaukset. Suomessa Vygotskin avaamaa teoriasuuntaa on kehitetty eteenpäin erityisesti kulttuuri-historiallisessa toiminnan teoriassa, jonka keskeisin edustaja on Yrjö Engeström. Kun toiminnan teorian painopiste on kollektiivisessa toiminnassa ja työn välineiden kehittämisessä niin subjektitieteellisestä näkökulmasta Vygotskin tärkein panos liittyy yksilön toiminnan välittyneen luonteen analyysiin, toiminnan semioottisen ja kulttuurisen välittyneisyyden osoittamiseen.
Ura ja tutkimustoiminta > Työttömyys ja elämänkulku

1990-luvun aikana Silvonen jäi työttömäksi ja tämä kokemus suuntasi hänen mielenkiintonsa työttömyyden ja elämänkulun kysymyksiin. Oltuaan työttömyyden jälkeen hetken aikaa Helsingin yliopistossa Silvonen aloitti tutkijana Työterveyslaitoksella syksyllä 1996, ja väitteli työttömiä tukevan ryhmäintervention vaikuttavuudesta vuoden 2000 lopulla. Tutkimushankkeessa selvitettiin työttömille suunnattujen tukiryhmien vaikutusta työttömien työnhakuun ja hyvinvointiin. Kokeellinen asetelma osoitti, että työttömiä voidaan tukea ryhmätoiminnalla, joka edistää heidän työllistymistään ja vahvistaa heidän kykyään hallita työttömyyden aiheuttamaa psyykkistä stressiä.
Työttömyyden psykologinen tutkimus käynnistyi varsinaisesti 1930-luvun suuren laman myötä. Maria Jahodan tutkijaryhmä julkaisi klassikoksi muodostuneen tutkimuksen Marienthalin kaupungin työttömistä. Jahodan tutkimus osoitti, että työttömyys on ahdistava, toimintakykyä ja terveyttä uhkaava stressikokemus. Jatkuessaan työttömyys johtaa Jahodan mukaan ihmisen toimintakyvyn vähittäiseen heikkenemiseen ja syrjäytymiseen. Työttömyystutkimuksen yksi päätuloksista onkin jatkuvasti ollut työttömyyden stressaava vaikutus ihmisiin, jotka pääsääntöisesti pyrkivät pois työttömyydestä. Tätä havaintoa tuki myös Työterveyslaitoksen tutkijaryhmän tutkimus. Väitöskirjassaan Silvonen analysoi yksityiskohtaisesti työttömien tukiryhmien toimintaa osoittaakseen mikä on se mekanismi, jonka kautta ryhmän voimaannuttava vaikutus syntyy.
Ura ja tutkimustoiminta > Ohjaus ja elämänkulku

Vuonna 2006 Silvonen palasi työtehtäviin Joensuuhun, toimien aluksi tutkimusmenetelmiä opettavana yliassistenttina, mutta siirtyi syksyllä 2009 ohjauksen koulutuksen yliopistotutkijaksi, jolla nimikkeellä on jatkanut työskentelyään Kuopion ja Joensuun yliopistojen yhdistyttyä Itä-Suomen yliopistoksi.
Aikaisemmat opintojen kulkuun ja työttömyyteen liittyvät tutkimukset ovat suunnanneet Silvosen tutkimusta toimijuuden käsitteen jatkokehittelyihin, ryhmätoiminnan tarkasteluun ja koulutuksellisten ja elämänkulun siirtymien tutkimiseen. Silvonen on myös kiinnostunut ammatillisen ohjaustoiminnan yhteiskunnallisten ehtojen jäsentymisestä, ohjaustoiminnan jännitteisestä luonteesta jossa samanaikaisesti tuetaan autettavaa yksilöä mutta myös suunnataan yksilöä yhteiskunnan taloudellisten intressien vaatimaan suuntaan. Toimijuus voidaan nähdä ristiriitaisiin yhteiskunnallisiin suhteisiin jäsentymisenä ja näiden suhteiden artkulaationa. Tässä jännitteisessä suhteessa ohjauksen tehtävänä on, subjektitieteellisestä näkökulmasta katsottuna, yksilön toimijuuden ja yhteiskunnallisen elämänhallintakyvyh tukeminen ja vahvistaminen.
Aiheesta muualla

Silvosen Academia.edu sivut
UEF Wiki - Silvonen
Psykologia -lehden haastattelu
Ergenekon-tutkinta

Ergenekon-tutkinta oli vuonna 2007 Turkissa aloitettu tutkinta, joka kohdistui väitettyyn terroristiseen Ergenekon-verkostoon. Syyttäjät ja poliisi väittivät Ergenekonin olevan sekularistinen, ultranationalistinen salaseura, joka oli tehnyt terrori-iskuja ja vaikuttanut kulisseissa asioihin pyrkimyksenä syöstä Turkki kaaokseen ja oikeuttaa sotilasvallankaappaus. Väitetyssä salaseurassa toimimisesta annettiin lukuisia tuomioita, jotka myöhemmin kumottiin. Vuonna 2019 syyttäjät myönsivät, ettei Ergenekon-verkostoa välttämättä ollut olemassa, joten tutkinta suljettiin.
Vuodesta 2007 lähtien yli viisisataa ihmistä joutui pidätetyiksi väitetyistä yhteyksistä Ergenekon-verkostoon. Joukossa oli aktivisteja, toimittajia, sotilaita ja poliitikkoja. Ergenekon-verkoston tekemiksi väitettiin muun muassa Taksim-aukion verilöylyä (1977) ja Hrant Dinkin murhaa (2007). Syytteitä kritisoitiin alusta lähtien tekaistuiksi.
Tausta

Turkissa oli ennen Ergenekon-tutkintaa keskusteltu pitkään syvän valtion olemassaolosta. Väitteet syvästä valtiosta nousivat yleiseen tietoisuuteen Susurluk-skandaalin yhteydessä. Skandaalia edelsi 3. marraskuuta 1996 sattunut autoturma, jossa surmansa saivat Harmaita susia johtanut rikollinen Abdullah Çatlı, hänen kanssaan seurustellut malli Gonca Us ja entinen Istanbulin varapoliisipäällikkö Huseyin Kocadağ. Parlamentin jäsen Sedat Bucak selviytyi onnettomuudesta. Autosta löydettiin Turkin sisäministerin allekirjoittama diplomaattipassi, jonka omisti Abdullah Çatlı. Tapauksesta ei tuomittu ketään, mikä pitkälti johtui armeijan ja tiedustelupalveluiden haluttomuudesta yhteistyöhön, mutta tapaus nosti esiin käsityksiä syvän valtion operoimisesta kulisseissa. Vuonna 1996 Bülent Ecevit esitti Turkin parlamentin edessä saaneensa tietää CIA:n tukemasta operaatiosta Turkin armeijan sisällä 1970-luvulla. Hänen mukaansa tarkoituksena oli ollut toimia potentiaalisia kommunistien ja muiden vasemmistolaisten muodostamia uhkia vastaan.
Vuonna 1997 televisiojuontaja Erol Mütercimler esitti ensimmäisenä henkilönä väitteen CIA:n luoman Ergenekon-nimisen järjestön olemassaolosta. Hän väitti saaneensa kuulla asiasta aktiivisesta palveluksesta vetäytyneeltä kenraalilta. Mütercimler oli entuudestaan tunnettu taipuvaisuudesta salaliittoteorioihin. Hänen mukaansa Ergenekoniin kuului laaja oikeistolaisten toimittajien, akateemikkojen, poliisien ja sotilaiden verkosto, joka oli monien selvittämättömien murhien taustalla. Mütercimler vaati hallitukselta tutkintaa ja syvän valtion paljastamista. Ergenekon-nimi on peräisin turkkilaisesta mytologiasta. Ergenekon oli siinä myyttinen laakso, johon muinaiset turkkilaiset suojautuivat sotilaallisen tappion koettuaan, kunnes harmaa susi Asena johdatti heidät neljäsataa vuotta myöhemmin vapauteen.
Pidätykset ja oikeudenkäynnit

Ergenekon-teoriaan liittyneitä pidätyksiä alettiin tehdä vuoden 2007 presidentinvaaleja edeltäneessä jännittyneessä ilmapiirissä. Pidätettyihin kuuluivat juristi Kemal Kerinçsiz ja ortodoksikirkon puhuja Sevgi Erenerol. Vuonna 2008 pidätettiin väitetyistä Ergenekon-yhteyksistään Erol Mütercimler, joka ensimmäisenä oli esittänyt väitteen Ergenekon-verkoston olemassaolosta. Samana vuonna pidätettiin myös toimittaja İlhan Selçuk, jonka Cumhuriyet-lehteä toisaalta oli väitetty Ergenekonin operaation uhriksi.
Heinäkuussa 2008 valmistui 2455-sivuinen syytekirjelmä, jossa syytteeseen asetettiin 86 ihmistä kuulumisesta kumoukselliseen terroristijärjestöön. Suurin osa todistusaineistosta oli peräisin yksittäiseltä henkilöltä, Tuncay Güneylta. Syytekirjelmää kritisoitiin salaliittoteorioista sekä kielioppi- ja kirjoitusvirheiden runsaudesta. Syytekirjelmän mukaan Ergenekon-verkosto suunnitteli kemiallisten ja biologisten aseiden valmistamista sekä pyrki rahoittamaan ja hallitsemaan kaikkia maailman terroristijärjestöjä. Päätuomari myönsi lopulta vuonna 2014, ettei ollut lukenut koko syytekirjelmää. Lisää syytekirjelmiä julkaistiin kuitenkin vielä maalis- ja elokuussa 2009. Kaikkiaan vuoteen 2013 mennessä oli laadittu 21 syytekirjelmää.
Väitettyyn Ergenekon-verkostoon kytkeytyneiksi väitettyjen henkilöiden etsintää johtivat sekä oikeuslaitoksessa ja poliisissa että tiedotusvälineissä Fethullah Gülenin kannattajat. Gülen-liikkeen lisäksi Ergenekon-tutkintaa tukivat jotkut vasemmistolaiset ja liberaalit, jotka näkivät oikeudenkäynnit mahdollisuutena saada vastuuseen muun muassa armeijan edustajia, sillä armeija oli Turkin historiassa toistuvasti murskannut progressiivista politiikkaa ajaneita liikkeitä. Gülen-liikettä arvostelleet toimittajat Nedim Şener ja Ahmet Şık pidätettiin maaliskuussa 2011. Vuonna 2011 pidätettiin väitetyistä Ergenekon-yhteyksistä myös OdaTV:n perustaja Soner Yalçın ja päätoimittaja Barış Pehlivan. Pehlivan oli 19 kuukauden ajan vangittuna ja vapautui syyskuussa 2012. Vuonna 2017 hänen tuomionsa kumottiin kokonaisuudessaan, sillä Pehlivanin tietokoneella ollut “todistusaineisto” oli osoitettu tarkoitushakuisesti lavastetuksi. Yleistä suhtautumista Ergenekon-tutkintaan muutti kielteisemmäksi se, että pidätetyissä oli paitsi sekulaareja ultranationalisteja, myös henkilöitä, jotka nähtiin yksinkertaisesti Gülen-liikkeen tai Oikeus ja kehitys -puolueen vihollisina. Gülen itse ajautui hallinnon epäsuosioon vuonna 2013.
Kenraali İlker Başbuğ sai Ergenekon-perusteisten syytteiden nojalla elinkautisen vankeustuomion elokuussa 2013, mutta Turkin korkeimman oikeuden päätöksellä hänet vapautettiin maaliskuussa 2014.
Kampanjan päättyminen ja myöhemmät vaiheet

Gülen-liikkeen ja Oikeus ja kehitys -puolueen välirikko vuonna 2013 johtui monista syistä, jotka pitkälti perustuivat molempien pelosta toisen pyrkimyksestä vallan monopolisointiin. Vuonna 2013 Turkin syyttäjät käynnistivät korruptiotutkinnan Recep Tayyip Erdoğania ja tämän liittolaisia vastaan. Erdoğan ja hänen puolueensa puolestaan syyttivät Gülen-liikkeen edustajia yrityksestä oikeudelliseen vallankaappaukseen. Monet Ergenekon-tuomiot kumottiin välirikon takia. Ergenekon-tutkinnasta aiemmin vastannut syyttäjä Zekeriya Öz pakeni Turkista pidätysmääräyksen tultua asetetuksi häntä vastaan vuonna 2015. Kun Gülen-liikettä syytettiin Turkin vallankaappausyrityksestä 2016, Ergenekon-oikeudenkäyntien syyttäjiä lisäksi erotettiin viroistaan ja pidätettiin.
Huhtikuussa 2016 kumottiin 275:n aiemmin väitetyistä Ergenekon-yhteyksistä tuomitun henkilön tuomiot. 1. heinäkuuta 2019 vapautettiin epäilyistä ja syytteistä vielä 235 henkilöä, sillä oikeus oli todennut, ettei Ergenekon-verkoston olemassaoloa voitu todistaa. Monet aiemmin Ergenekon-aiheisissa oikeudenkäynneissä syytetyt saivat palata entisiin asemiinsa yhteiskunnassa. Aiemmin Gülen-liikettä arvostellut ja Ergenekon-vyyhtin yhteydessä vangittu Ahmet Şık kuitenkin vangittiin uudelleen joulukuussa 2016 – tällä kertaa syytettynä Gülen-liikkeen propagandistina toimimisesta.
Toimittaja Abdullah Bozkurt on pitänyt Ergenekon-tutkinnan päättymistä osoituksena siitä, että Erdoğan on kokonaan sulautunut Ergenekon-verkostoon. Hänen mukaansa Ergenekon-verkoston rikoksia valkopestään Erdoğanin hallinnon säilyttämisen vuoksi.
Gho

Gho
Gho (dzongkhaksi བགོ‎, bgo, [ɡ̊oː˨]) on bhutanilainen perinteinen miesten asuste. Se on polviin asti ulottuva kaapu, jonka kuvioinnin ja värien kirjo on laaja. Yhdessä kabney-huivin ja tsho lham -saappaiden kanssa gho muodostaa Bhutanin miesten kansallisasun.
Ghon käyttö on pakollista bhutanilaisille miehille mm. kouluissa, valtion virastoissa ja juhlatilaisuuksissa.
Horst Köhler

| Horst Köhler |
| --- | --- |
 Horst Köhler vuonna 2004.
Saksan 9. liittopresidentti
 1. heinäkuuta 2004 – 31. toukokuuta 2010  
Liittokansleri:  Gerhard Schröder Angela Merkel
Edeltäjä:  Johannes Rau
Seuraaja:  Christian Wulff
Kansainvälisen valuuttarahaston pääjohtaja
 1. toukokuuta 2000 – 4. maaliskuuta 2004  
Edeltäjä:  Michel Camdessus
Seuraaja:  Rodrigo Rato
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. helmikuuta 1943 Skierbieszów, Puolan kenraalikuvernementti
Kuollut: 1. helmikuuta 2025 (81 vuotta) Berliini, Saksa
Ammatti:  taloustieteilijä
Puoliso:  Eva Köhler
Tiedot
Puolue:  CDU
Uskonto:  protestantti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Horst Köhler (22. helmikuuta 1943 – 1. helmikuuta 2025 Berliini, Saksa) oli saksalainen poliitikko, joka toimi Saksan liittopresidenttinä 2004–2010. Hänet valittiin niukasti 23. toukokuuta 2004. Ennen valintaansa Köhler toimi Kansainvälisen valuuttarahaston (IMF) pääjohtajana. Köhler erosi virastaan 31. toukokuuta 2010.
Elämäkerta

Köhler oli syntyisin Skierbieszówista, joka oli Saksan Puolan-miehityksen aikainen Heidenstein (1939–1944). Hänen perheensä oli kotoisin Bessarabiasta, Romaniasta, nykyisestä Moldovasta. Perhe siirrettiin asuttamaan Puolaa idän yleissuunnitelman mukaan 1942, kun Bessarabia oli Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti luovutettu Neuvostoliitolle 1940. Toisen maailmansodan lopussa kahdeksanlapsinen perhe pakeni Leipzigiin ja 1953 Ludwigsburgiin paetakseen Itä-Saksan kommunistista järjestelmää.
Köhler suoritti ylioppilastutkinnon 1963 ja nousi varusmiespalveluksessa reservin luutnantiksi. Hän väitteli taloustieteen ja valtiotieteen tohtoriksi Tübingenin Eberhard Karls -yliopistossa, jossa hän oli taloustieteen tutkimusassistentti 1969–1976.
Köhler oli valtiovarainministeriön alivaltiosihteeri 1990–1993 ja Helmut Kohlin edustaja G7-esikokouksissa ja muissa talouskonferensseissa. 1993–1998 hän oli Saksan säästöpankkien liiton (Deutscher Sparkassen- und Giroverband) johtaja. Vuonna 1998 hänet nimitettiin Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin (EBRD) johtajaksi.
Köhler nimitettiin IMF:n pääjohtajaksi toukokuussa 2000. Köhler valittiin vasta kun Saksan ensimmäinen pääjohtajaehdokas, Caio Koch-Weser, vetäytyi ehdokkuudesta Yhdysvaltain kanssa käydyn kiistan jälkeen. Köhler erosi virastaan 4. maaliskuuta 2004 Saksan oppositiossa olevien konservatiivi- ja liberaalipuolueiden nimitettyä hänet presidenttiehdokkaakseen. Oppositiopuolueiden hallitessa enemmistöä presidentin valitsevan liittokokouksen (Bundesversammlung, joka koostuu Bundestagin ja osavaltioiden edustajista) paikoista, hänen voittonsa näytti varmalta. Köhler voittikin Gesine Schwanin äänin 604–580 ja seurasi Johannes Rauta liittopresidenttinä.
Saksan presidentin asema oli suurelta osin seremoniallinen, mutta Köhlerin valtaan jäi päättää vuonna 2005 Bundestagin hajottamisesta ja uusien vaalien järjestämisestä kansleri Gerhard Schröderin pyrkiessä uusien vaalien järjestämiseen. Köhler käytti myös veto-oikeuttaan estämään lokakuussa 2006 hallituksen jo päättämän lennonjohtoa hoitavan Deutsche Flugsicherungin yksityistämisen.
Köhler ilmoitti toukokuussa 2008 pyrkivänsä toiselle kaudelle presidenttinä. Hänen toinen kautensa varmistui toukokuussa 2009, jälleen SPD:n ehdokkaaksi asettamaa Schwania vastaan.
Elämäkerta > Ero

Köhler erosi presidentin virasta annettuaan kohuja nostattaneita kommentteja Saksan kaupan suojelemisesta sotilaallisin keinoin. Saksalla oli kolmanneksi eniten joukkoja Afganistanissa, vaikka operaatio oli kansalaisten keskuudessa erittäin epäsuosittu. Myöhemmin kommenttien väitettiin kuitenkin liittyneen EU:n operaatioon Somalian rannikkovesien turvaamiseksi.
Yksityiselämä

Köhler oli naimisissa Eva Köhlerin (o.s. Bohnet) kanssa. Heillä oli kaksi lasta: vuonna 1972 syntynyt tytär ja vuonna 1977 syntynyt poika. Kirkkokunnaltaan Köhler oli protestantti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Horst Köhler Wikimedia Commonsissa
Saksan liittopresidentit
Theodor Heuss
Heinrich Lübke
Gustav Heinemann
Walter Scheel
Karl Carstens
Richard von Weizsäcker
Roman Herzog
Johannes Rau
Horst Köhler
Christian Wulff
Joachim Gauck
Frank-Walter Steinmeier
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 2  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Markkinoiden tehokkuus
Historiallinen tausta

Markkinoiden tehokkuuden akateemiset juuret ovat jäljitettävissä itävaltalaisen taloustieteilijän Friedrich Hayekin (1945) tutkimukseen, jossa hän toteaa markkinoiden olevan kaikista tehokkain ja kokonaisvaltaisin tapa hyödyntää yksilöiden puutteellista, ristiriitaista ja sirpaleista tietoa alati muuttuvassa yhteiskunnassa. Sijoittajilla on täten kannustin kerätä ja käyttää hyväkseen kartuttamaansa tietoa. Kaupankäynnin seurauksena sijoittajien keskinäinen kilpailu edesauttaa markkinoita myös pysymään tehokkaana. Ranskalaisen todennäköisyyslaskentaan erikoistuneen matemaatikon Louis Bachelierin tutkimus sivusi markkinoiden tehokkuutta jo vuonna 1900 osana tohtorintutkintoonsa liittyvää väitöskirjaa: Théorie de la spéculation’. Aikanaan Bachelierin tutkimus suurelta osin sivuutettiin, mutta Paul H. Cootnerin vuonna 1964 julkaiseman englanninkielisen käännöksen myötä hänen löydöksensä alkoivat herättää suurempaa akateemista kiinnostusta. Bachelierin tutkimusta voidaan pitää ensimmäisenä akateemisena rahoitusalan artikkelina, sekä ensimmäisenä artikkelina joka onnistuneesti ennakoi stokastisen prosessin erityistapauksen: geometrisen Brownin liikkeen. Bachelierin mukaan voimme matemaattisesti arvioida markkinoilla kaupankäynnin kohteena olevien arvopapereiden (esimerkiksi osakkeiden) "pysyvää tilaa" minä hetkenä tahansa. Tämän "staattisen tilan" lähempi tarkastelu kuvastaa Bachelierin mukaan arvopaperin hintaan heijastuneita "menneitä, nykyisiä ja jopa nykyisyyteen diskontattuja tulevaisuuden odotettuja tapahtumia".
Tilastotieteilijä Karl Pearson (1905) oli kiinnostunut satunnaiskulusta (engl. Random walk) ja hän esittikin Nature-lehdessä ongelman, jota on myös alettu kutsua juopon miehen kävelyksi. Satunnaisuus on ollut tärkeä käsite osakemarkkinoiden hintojen käyttäytymisen tutkimuksessa, mutta vasta 1950-luvulla tietokoneiden laskentatehon räjähdysmäisen kasvun yhteydessä Pearsonin ja Bachelierin löydöksiä päästiin todentamaan empiirisellä aineistolla. Tuona aikana tutkijat olivat erityisen kiinnostuneita löytämään osakkeiden hintojen käyttäytymisestä säännönalaisuuksia, joita hyödyntämällä tiede onnistuisi selittämään suhdannevaihteluita paremmin. Maurice Kendallin (1953) tutkimus osoitti kuitenkin kaikkien yllätykseksi päinvastaisia todisteita: osakkeiden hintojen käyttäytymisellä ei näyttänyt olevan minkäänlaista säännönmukaisuutta. Ennustettavien kuvioiden sijaan hinnat kehittyivät täysin sattumanvaraisesti. Rahoitusalan akateemisen yhteisön ensimmäinen reaktio Kendallin (1953) tutkimukseen oli pöyristynyt – osakemarkkinoita näyttikin ohjaavan "eläimellinen ajatusmaailma" ja sijoittajien irrationaalisuus. Myöhemmin perehdyttyään tutkimustulokseen ja sen merkitykseen perusteellisemmin, tutkijat kuitenkin käänsivät tulkintansa Kendallin (1953) tieteellisistä löydöksistä päinvastaiseksi. Osakkeiden hintojen satunnainen kehitys näyttikin olevan seurausta saumattomasti, rationaalisesti ja tehokkaasti toimivista rahoitusmarkkinoista.
Teoreettinen viitekehys

Tieteellinen perusta markkinoiden tehokkuudelle syntyi 1970-luvun alussa professori Eugene Faman toimesta. Hänen kattava tehokkaiden markkinoiden hypoteesi kehittyi jalostamalla aikaisempia satunnaiskulkuun ja sijoittajien rationaalisuuteen liittyviä löydöksiä. Yhtäläisyys Faman (1970) markkinoiden tehokkuuden näkökulmassa onkin melko lähellä Bachelierin (1900) jo 70 vuotta aikaisemmin tekemää jaottelua hintareaktion kolmesta ulottuvuudesta: menneistä, nykyisistä ja tulevista tapahtumista. Faman (1970) tutkimuksen mukaan on olemassa kolmea erilaista markkinoiden tehokkuuden astetta:
Heikot ehdot (Weak efficiency)
Keskivahvat ehdot (Semi-strong efficiency)
Vahvat ehdot (Strong efficiency)