stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vankkahirvenjuuret
Hirvenjuurilajeja

Nykyisessä luokituksessa aiemmasta hirvenjuurten suvusta on siirretty monia lajeja hoikkahirvenjuuriin (Pentanema) sen jälkeen, kun Pentanema-suku on uudelleen rajattu vuonna 2018. Suomessa luonnonvaraisista lajeista hoikkahirvenjuuriin kuuluvat nyt muun muassa vanukehirvenjuuri ja rantahirvenjuuri.
Vankkahirvenjuurilajeja:
isohirvenjuuri (Inula helenium)
jättihirvenjuuri (Inula magnifica)
terttuhirvenjuuri (Inula racemosa)
kääpiöhirvenjuuri (Inula rhizocephala)
himalajanhirvenjuuri (Inula royleana)
Hoikkahirvenjuuriin siirrettyjä lajeja:
vanukehirvenjuuri (Inula britannica, syn. Pentanema britannicum)
piennarhirvenjuuri (Inula conyzae, syn. Pentanema squarrosum)
miekkahirvenjuuri (Inula ensifolia, syn. Pentanema ensifolium)
etelänhirvenjuuri (Inula hirta, syn. Pentanema hirtum)
sädehirvenjuuri eli kristuksensilmä (Inula oculus-christi, syn. Pentanema oculus-christi)
idänhirvenjuuri (Inula orientalis, syn. Pentanema orientale)
rantahirvenjuuri (Inula salicina, syn. Pentanema salicinum)
Isohirvenjuuri on hyvin kookkaaksi, jopa kaksi metriä korkeaksi kasvava vanha rohdos- ja koristekasvi. Rantahirvenjuuri on niittykasvi, jota tavataan luonnonkasvina myös Suomessa.
Symboliikka

Isohirvenjuuren tieteellinen nimi Inula helenium tulee kreikkalaisesta tarusta. Sen mukaan kaunis Helena piti sitä käsissään Troijan kuninkaan Priamoksen pojan Parisin ryöstäessä hänet. Tämä johti Troijan sotaan. Kristillisessä symboliikassa hirvenjuuresta tuli sen lääkitsevän vaikutuksen vuoksi vertauskuva lunastuksesta, joka parantaa synnistä.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Vankkahirvenjuuret (Inula)
Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Inula
ITIS: Inula (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Inula (englanniksi)
Flora of China: Inula (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q338207  Wikispecies: Inula  APDB: 191652  APNI: 81231  BioLib: 41487  CoL: 54NG  EoL: 59448  EPPO: 1INUG  FNA: 116442  FoC: 116442  GBIF: 3148323  GRIN: 6048  iNaturalist: 57870  IPNI: 9488-1  IRMNG: 1361353  ITIS: 37795  NBN: NHMSYS0000459885  NCBI: 41589  NZOR: 05498355-f246-4255-b5a1-bdeb8b4a1170  Open Tree of Life: 864170  PLANTS: INULA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:329837-2  Tropicos: 40031169  VASCAN: 1285  VicFlora: 1dc81f91-8b4c-49d4-9efc-6696927b90d4  WFO: wfo-4000019106  WoRMS: 425746
Varroapunkki

| Varroapunkki |
| --- | --- |
 Naaraspuolinen varroapunkki
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Leukakoukulliset Chelicerata
Luokka::  Hämähäkkieläimet Arachnida
Alaluokka::  Punkit Acari
Ylälahko::  Loispunkit Parasitiformes
Lahko::  Petopunkit Mesostigmata
Heimo::  Varroidae
Suku::  Varroa
Laji::  destructor
Kaksiosainen nimi
 Varroa destructor  Anderson & Trueman, 2000 
Katso myös
   Varroapunkki Wikispeciesissä   Varroapunkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varroapunkki (Varroa destructor) on mehiläisen ulkoloinen, joka vaurioittaa tarhamehiläisen toukkia ja aikuisia. Ensimmäisen kerran se löydettiin vuonna 1904 intianmehiläiseltä Kaakkois-Aasiassa. Se on levinnyt tarhamehiläisen mukana kaikkialla maailmaan 1960-luvulta alkaen, ja Suomessa sitä on havaittu vuodesta 1980.
Varroapunkki mehiläiskuhnurin selässä, kiinnittyneenä keskiruumiiseen.
Varroa destructor havaittiin vuonna 2000 omaksi lajikseen erotettuna Varroa jacobsonista. Aiemmin käytettiin tästä vaarallisemmasta punkistakin nimeä V. jacobsoni.
Aiheesta muualla

Mehilaishoitajat.fi: Varroapunkki (Arkistoitu – Internet Archive)
Varroapunkki (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Varroa destructor (englanniksi)
Global Invasive Species Database (GISD): Varroa destructor (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Varroa destructor (Varroa mite) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Varroa destructor, the Honeybee mite (englanniksi)
College of Agriculture and Life Sciences at North Carolina State University: Managing Varroa Mites in Honey Bee Colonies (englanniksi) (pdf)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q48564  Wikispecies: Varroa destructor  BOLD: 30313  BugGuide: 911468  CoL: 7X76D  EoL: 3203541  EPPO: VARRDE  GBIF: 2188249  GISD: 478  iNaturalist: 194693  IRMNG: 10701480  ISC: 107784  ITIS: 1125198  NatureServe: 2.1215635  NBN: NHMSYS0020546308  NCBI: 109461  NZOR: 316ec4a1-a48d-4645-bca3-2343aa9eccc2  Observation.org: 187269  Open Tree of Life: 703157
Varsinais-Suomen rykmentti

Varsinais-Suomen rykmentti oli valkoisten länsiarmeijan joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Rykmentin komentaja oli kapteeni vapaaherra M. R. Carpelan.
Sodan aikana rykmenttiin ehti muodostua ainoastaan yksi pataljoona ja yksi vapaajoukko.
Rykmentistä muodostettiin sodan jälkeen Turun Vartiopataljoona
Joukko-osastot

1. pataljoona
Komentaja: kapteeni kreivi C. E. Ehrensvärd.
2. pataljoona
Salon seudun vapaajoukko
Komentaja: kapteeni E. Pohjavuori.
J. Johnston Pettigrew

James Johnston Pettigrew
James Johnston Pettigrew (4. heinäkuuta 1828 – 17. heinäkuuta 1863) oli kirjailija, lakimies, kielitieteilijä, diplomaatti ja etelävaltioiden prikaatikenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hän oli yksi katastrofaalisen Pickettin hyökkäyksen johtajista ja kaatui muutamia päiviä Gettysburgin taistelun jälkeen konfederaation armeijan perääntyessä Virginiaan.
Lapsuus ja nuoruus

Johnston Pettigrew syntyi Ranskan hugenottitaustaiseen rikkaaseen perheeseen Tyrrell Countyssä Pohjois-Carolinassa. Hän meni Pohjois-Carolinan yliopistoon Chapel Hilliin 15-vuotiaana. Hän valmistui matematiikasta ja klassillisista kielistä ja oli filantrooppisen seuran jäsen. Hän johti myös luokkansa nyrkkeilyä ja miekkailua. Hän ansaitsi kiitosta saavutuksistaan presidentti James K. Polkilta, joka nimitti hänet apulaisprofessoriksi Yhdysvaltojen laivastoakatemiaan. Sitten hän opiskeli lakia Baltimoressa ja liittyi setänsä yritykseen Charlestoniin Etelä-Carolinaan, ja matkusti Saksaan opiskelemaan lakia. Hän matkusteli ympäri Eurooppaa seitsemän vuotta, missä hän oppi puhumaan ja kirjoittamaan ranskaa, saksaa, italiaa ja espanjaa ja lukemaan kreikkaa, hepreaa ja arabiaa. Hän kirjoitti matkakirjan ”Notes on Spain and the Spaniards” ja vietti aikaa palveluksessa diplomaattina.
Sotilasuran alku

Palattuaan Yhdysvaltoihin Pettigrew valittiin Etelä-Carolinan hallintoon 1856. Huolimatta saavutuksistaan kielitieteessä ja siviiliosaamisestaan, Pettigrew suuntasi sotilasuralle palvellakseen maataan ja kotiosavaltiotaan. Joulukuussa 1860 hän palveli Etelä-Carolinan kuvernöörin adjutanttina ja seuraavassa huhtikuussa osallistui neuvotteluihin kuvernöörin toimiston, Etelä-Carolinan sotilasviranomaisten ja Unionin Fort Sumterin komentajan välillä Charlestonin satamassa.
Sisällissota

Kun sota oli julistettu Pettigrew liittyi Hamptonin legioonaan, joukkoon, jonka Wade Hampton III oli kerännyt Etelä-Carolinasta, sotamiehenä, vaikka hän nopeasti hyväksyi everstin tehtävät 1. Etelä-Carolinan kivääreissä. Hän palasi Pohjois-Carolinaan komentamaan 12. (myöhemmin 22.) Pohjois-Carolinan jalkaväkeä. Sekä Jefferson Davis että kenraali Joseph E. Johnston kehottivat häntä hyväksymään korkeamman komennuksen, mutta hän kieltäytyi sotilaskokemuksensa vähäisyyden vuoksi. Kuitenkin, kun taitavien upseerien tarve tuli konfederaation armeijassa suureksi, uusi eversti käskettiin pian Virginiaan hyväksymään ylennys prikaatikenraaliksi 26. helmikuuta 1862.
Kun nuori sukulainen pyysi ”turvapaikkaa” Pettigrewin esikunnassa, hän vastasi ”Vakuutan sinulle että prikaatin turvattomin paikka olen minä. Kaikin tavoin pyri saamaan hänet irti typerästä turvapaikkakuvitelmastaan, mitä hän tulisi katumaan myöhemmin. Vaaran paikka on kunnian paikka.” Hän tarkoitti totta sanoillaan.
Virginian niemimaalla käytyjen taistelujen aikana kesällä 1862, Pettigrew haavoittui vakavasti Seven Pinesin taistelussa. Häneen osui luoti, joka vahingoitti hänen kurkkuaan, olkapäätään ja henkitorveaan. Pettigrew miltei vuosi kuiviin, ja kun hän makasi haavoittuneena, hän sai toisen luodin käteensä ja häntä iskettiin pistimellä oikeaan jalkaan. Uskoen haavansa kuolettaviksi, Pettigrew ei antanut ainoankaan miehistään jättää taisteluasemiaan kantaakseen hänet taakse. Kuolleena kentälle jätettynä hän tuli tajuihinsa unionin sotavankina. Hänet vaihdettiin kaksi kuukautta myöhemmin, hän toipui haavoistaan ja vietti syksyn komentaessaan kenraalimajuri Daniel Harvey Hillin divisioonan prikaatia Richmondin ympärillä. Talvella hän komensi prikaatia Etelä-Virginiassa. Hän palasi Pohjois-Carolinan prikaatiinsa juuri ajoissa aloittaakseen Gettysburgin kampanjan kesäkuussa 1863.
Konfederaation sotaministeriö oli sijoittanut Pettigrewin prikaatin kenraali Robert E. Leen Pohjois-Virginian armeijaan ja Pettigrew matkusti Fredericksburgiin Virginiaan, liittyäkseen uudestaan siihen armeijaan toukokuussa. Pettigrewin prikaati oli yksi vahvimmista kenraalimajuri Henry Hethin divisioonassa kenraalimajuri A.P. Hillin kolmannessa armeijakunnassa. Tuoreissa univormuissa ja aseistettuina osavaltion miliisin asevarastoista otetuilla kivääreillä, hänen rykmenttinsä esittivät hienon sotilaallisen ilmestyksen marssilla läpi Marylandin ja Pennsylvanian. Jotkut hänen rykmenttiupseereistaan kuuluivat myös Pohjois-Carolinan plantaasien ”aristokraatteihin”, mukaan lukien eversti Collett Leventhorpe, 11. Pohjois-Carolinan jalkaväen komentaja ja 21-vuotias Harry Burgwyn, 26. Pohjois-Carolinan komentaja. Hänen prikaatinsa ei ollut ollut taistelussa lähes vuoteen ja käsitti yli 2 500 upseeria ja miestä.
Gettysburgin taistelu

Pettigrewin prikaati yhdistyi rautaprikaatiin 1. heinäkuuta 1863, McPhersonin ja Herbstin farmeilla länteen Gettysburgista, missä kaikki neljä hänen rykmenttiään kärsivät tuhoisia menetyksiä — yli 40 % tappiot — mutta onnistuivat ajamaan unionin joukot pois McPhersonin harjanteelta. Kenraali Pettigrew otti divisioonan komennon kenraali Hethin haavoituttua sinä iltapäivänä ja yritti uudelleenjärjestää moukaroidun divisioonan seuraavan päivän taistelussa.
3. heinäkuuta Lee valitsi Pettigrewin divisioonan marssimaan vasemmalla kenraalimajuri George Pickettin divisioonasta kuuluisassa jalkaväkihyökkäyksessä nimeltään Pickettin hyökkäys (vaikka jotkut nykyiset historioitsijat ovat käyttäneet nimeä ”Pickett-Pettigrew-Trimblen hyökkäys” kuvaamaan sitä koska Pickett johti vain kolmasosaa miehistä hyökkäyksen aikana). Tämä oli virhe Leeltä. Hän ei konsultoinut Pettigrewin kanssa selvittääkseen tämän divisioonan hirvittävän tilan.
Kun divisioona eteni, se sai vastaansa murhaavaa tulta. Pettigrewin hevonen ammuttiin hänen altaan ja hän jatkoi jalkaisin. Hän pääsi 100 jaardin päähän kiviaidasta Cemetery Ridgellä, ja haavoittui pahoin vasempaan käteensä tykinammuksen räjähdyksessä. Kovista tuskistaan huolimatta Pettigrew jäi sotilaidensa luokse kunnes oli ilmeistä että hyökkäys oli epäonnistunut. Pidellen veristä kättään hän käveli kohti Seminary Ridgeä ja kohtasi Kenraali Leen. Pettigrew yritti puhua mutta Lee, nähdessään hirveän haavan puhui ensin: ”Kenraali, olen pahoillani nähdessäni sinun haavoittuneen. Mene selustaan.” Pettigrew tervehti kivuliaasti, ei puhunut mitään vaan palasi selustaan.
Kuolema

Kenraali Pettigrew jatkoi divisioonansa komennossa peräännyttäessä Potomac-joelle kunnes Heth toipui. Tulvivan Potomacin pysäyttämänä Falling Waters -joella Länsi-Virginiassa, Pettigrewin prikaati teki nopeasti puolustuslinjan Marylandin puolelle suojatakseen joenylityspaikan tietä. Unionin ratsuväki tiedusteli jatkuvasti asemia kun Leen armeija ylitti ponttoonisiltoja Länsi-Virginiaan. Aamulla 14. heinäkuuta Pettigrewin prikaati oli yksi viimeisistä konfederaation yksiköistä Potomac-joen pohjoispuolella, kun unionin joukot etenivät paikalle. Pettigrew johti sotilaitaan etulinjassa jalkaisin, kun unionin ratsuväkimies Michigan-prikaatista ampui häntä lähietäisyydeltä, ja luoti osui häntä vatsaan. Hänet kannettiin välittömästi selustaan ja Potomacin yli, sillä hän ei halunnut jäädä liittovaltion joukkojen käsiin. Hän kuoli kolme päivää myöhemmin lähellä Bunker Hilliä Länsi-Virginiassa. Hänen prikaatinsa oli kärsinyt 56 % menetykset, ja tuhottu taistelorganisaationa kokonaan.
Pettigrewin menetys tuhosi hänen perheensä suruun, ja hänen kuolemansa vuoksi pidettiin Pohjois-Carolinassa surupäivä. Hänen kuolemansa vaikutti myös Leehen, joka kirjoitti ”Armeija on menettänyt urhoollisen sotilaan, ja konfederaatio pätevän upseerin”. Kenraali Pettigrewin ruumis palautettiin Pohjois-Carolinaan perhetilalle, ”Bonarvaan”, mikä on nyt osa Pettigrewin valtiopuistoa Tyrrell Countyssä.
Kenraali James Johnston Pettigrewin leiri #1401 ja Yhdysvaltain armeijan laivaston alus toisessa maailmansodassa nimettiin hänen mukaansa.
Pettigrewiä näytteli George Lazenby vuoden 1993 elokuvassa Gettysburg.
Käännös suomeksi
Leif G. W. Persson

Persson Göteborgin kirjamessuilla 2013.
Leif Gustav Willy Persson (s. 12. maaliskuuta 1945 Tukholma) on ruotsalainen kriminologian professori ja kirjailija, joka on kirjoittanut dekkareita.
Persson julkaisi 1970–80-lukujen taittessa kolme romaania ja keskittyi sen jälkeen 20 vuoden ajan ammattikirjallisuuteen ja elokuva- ja televisiokäsikirjoituksiin, kunnes julkaisi hyvinvointiyhteiskuntaa käsittelevän trilogian aloittavan rikosromaanin vuonna 2002.
Perssonin tytär Malin Persson Giolito julkaisi esikoisromaaninsa vuonna 2008.
Geijerin tapaus

Vuonna 1977 työskennellessään poliisihallinnossa Persson sai aikaan kohun paljastamalla oikeusministeri Lennart Geijerin yhteydet tukholmalaiseen prostituutiorinkiin. Persson erotettiin tapahtuman vuoksi poliisihallinnosta.lähde?
Tapaus inspiroi Perssonin kirjoittamaan esikoisromaaninsa Grisfesten (suom. Possujuhla).
Televisio- ja elokuvasovitukset

Perssonin teoksesta Possujuhla on tehty elokuva Mannen från Mallorca (1984). Hänen toiseen romaaniinsa Edunsaajat pohjaa SVT:n televisiosarja Profitörerna (1983). Suomentamattoman Samhällsbärarna-teoksen pohjalta on tehty elokuva I lagens namn (1986). Perssonin romaanitrilogiasta on tehty televisiosarja Pyhiinvaeltajan kuolema (En pilgrim’s död). Romaaniin Toinen aika, toinen elämä perustuu neliosainen televisiosarja Neljäs mies.
Yhdysvaltalainen televisiosarja Backstrom perustuu Perssonin romaanihenkilöön Evert Bäckströmiin.
Teokset

Possujuhla.  (Grisfesten, 1978)  Suomentanut Kari Koski. Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24379-3
Edunsaajat.  (Profitörerna, 1979)  Suomentanut Kari Koski. Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26224-4
Samhällsbärarna (1982)
Lindamurha.  (Linda - som i Lindamordet, 2005)  Suomentanut Kari Koski. Helsinki:  Bazar, 2006.  ISBN 978-951-9107-56-1
Ken lohikäärmeen surmaa.  (Den som dödar draken, 2008)  Suomentanut Kari Koski. Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-24018-1
Matkan pää.  (Den döende detektiven, 2010)  Suomentanut Kari Koski. Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-22509-6
Pinokkion nenä.  (Den sanna historien om Pinocchios näsä, 2013)  Suomentanut Kari Koski. Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28677-6
Pommimies ja hänen naisensa (Bombmakaren och hans kvinna), suomentanut Kari Koski. Otava, 2016 ISBN 978-951-1-29811-3
Voiko kuolla kahdesti (Kan man dö två gånger?), suomentanut Kari Koski, Otava, 2017 ISBN 978-951-1-31426-4
Vallanpitäjät. Otava, 2018
Kesän kaipuusta hyiseen viimaan.  (Mellan sommarens längtan och vinterns köld, 2002)  Suomentanut Laura Jänisniemi. Helsinki:  Bazar, 2003.  ISBN 951-9107-15-0
Toinen aika, toinen elämä.  (En annan tid, ett annat liv, 2003,)  Suomentanut Laura Jänisniemi. Helsinki:  Bazar, 2004.  ISBN 978-951-1-23163-9
Putoaa vapaasti kuin unessa.  (Faller fritt som i en dröm, 2007)  Suomentanut Kari Koski. Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-23891-1
Aiheesta muualla

Perssonin kotisivut
Leif GW Persson Dekkarinetissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Muut:  Europeana  IdRef
Vastaaja

Vastaaja on riita-asiassa oikeudenkäynnissä osallisena oleva henkilö (asianosainen), jota vastaan toinen osapuoli eli kantaja esittää kanteen. Rikosasiassa rikoksesta syytettyä vastaajaa voidaan nimittää myös syytetyksi.
Vastaajaa on joko kuultava tuomioistuimessa tai tälle on annettava tilaisuus tulla kuulluksi. Tavallisesti vastaajaa pyydetään antamaan vastaus kanteeseen kirjallisesti (Oikeudenkäymiskaari 5 luku 9 §). Tarvittaessa voidaan vastaajalta vielä pyytää kirjallinen lausuma ennen suullista oikeuden istuntoa (OK 5 luku 15 §). Tietyissä tapauksissa vastaaja on velvollinen saapumaan oikeuteen (OK 12 luku) ja tietyissä tapauksissa vastaaja voidaan noutaa tuomioistuimen eteen (OK 12 luku 19 §).
Varsalanperä

| Varsalanperä |
| --- | --- |
Kaupunki:  Jyväskylä
Suuralue:  Kuohu-Vesanka
Kaupunginosa nro:  56
Varsalanperä on Jyväskylän 56. kaupunginosa Vesangan pohjoispuolella.
Varsalanperä ei ole tilastollinen pienalue, vaan kuuluu tilastollisessa jaottelussa Vesangan pienalueeseen. Viralliseen kaupunginosaan kuuluu myös Orisillanmäen alue.
Historiaa

Varsalanperän nimi viittaa alueella sijaitsevaan Varsalan tilaan, joka erotettiin Vesangan Ristolan tilasta 1700-luvun lopulla Hämeestä Ristolaan vävyksi saapuneelle Jöran Johaninpojalle. Myös Orisillan tila, josta Orisillanmäki on saanut nimensä, erotettiin Ristolasta 1700-luvulla.
Nykyinen Varsalanperältä Vesangan keskukseen ja Ruokkeelle kulkeva tie valmistui vuonna 1968. Sitä ennen alueelta kulki kuitenkin jo kärryteitä näihin suuntiin.
Varsalanperästä tuli osa Jyväskylän kaupunkia osana vuoden 2009 Jyväskylän maalaiskunnan kuntaliitosta.
Vastapuoli

Vastapuoli on oikeusriidan osapuolena oleva asianosainen oikeudenkäynnissä tai hallintomenettelyssä. Vastakkaisia kantoja tai etuja edustavat asianosaiset ovat toistensa vastapuolia. Vastapuolia ovat riita-asiassa kantaja ja vastaaja, rikosasiassa syyttäjä ja syytetty. Jossakin oikeusriidassa jonkun vastapuolena oleva tuomari on esteellinen toimimaan tuomarina oikeudenkäynnissä, joka koskee tätä henkilöä. Kontradiktorisen periaatteen mukaan tuomioistuin ei saa ratkaista asiaa ennen kuin vastapuolelle on annettu mahdollisuus antaa vastine asiassa.
Vastike (ositus)

Vastike on osituksessa esiintyvä omaisuuserä, jolla pyritään turvaamaan osituksen oikeudenmukaisuus. Avio-oikeuden alaiseksi on voinut siirtyä avio-oikeuden ulkopuolista omaisuutta tai toinen puoliso on voinut pienentää avio-oikeuden alaisen omaisuutensa määrää toisen puolison vahingoksi. Tällöin vastike-erien avulla pyritään ennallistamaan tilanne sellaiseksi kuin se olisi ollut ilman asiattomia muutoksia. Ennallistamista suoritetaan vain siinä määrin, kuin se on mahdollista velkojien asemaa loukkaamatta.
Oikeus vastikkeeseen syntyy esimerkiksi silloin, kun puoliso on enentänyt avio-oikeuden alaista omaisuuttaan vapaaomaisuudellaan (avioliittolaki, 234/1929, 92 §). Vastiketta saa myös silloin, kun avio-oikeusomaisuudesta on vähennetty velkaa, joka olisi pitänyt vähentää vapaaomaisuudesta. Vastikeoikeus syntyy siinäkin tapauksessa, että puoliso on vähentänyt omaisuuttaan sopimattomalla menettelyllä (avioliittolaki, 93–94 §). Vastiketta joutuu maksamaan myös puoliso, joka on hankkinut tai parantanut avio-oikeusomaisuudella vapaaomaisuutta. Samoin tapahtuu, jos on maksanut velan avio-oikeuden alaisella omaisuudellaan, vaikka se olisi pitänyt maksaa vapaaomaisuudella.
Kun osituksen syynä on puolison kuolema, syntyy vastikeoikeus ennakkoperinnöstä, joka on annettu kumman tahansa puolison avio-oikeusomaisuudesta. Ennakkoperintö vähennetään saajansa perintöosasta (avioliittolaki 94a §). Tällöin ennakkoperintö ei pienennä lesken avio-osaa. On huomattava, että se mitä pesään kuuluu ratkeaa ositusperusteen syntyhetkellä eli puolison kuolinhetkellä tai avioerohakemuksen jättöhetkellä. Jos omaisuutta hukataan tai puolison etua loukataan ositusperusteen syntyhetken jälkeen, se ei vaikuta osituslaskelmaan. Osituslaskelmassa oletetaan, että hukattu omaisuus kuuluu yhä pesään. Menettely takaa loukatulle puolisolle vastiketta paremman turvan.
Vastinlaji

Vastinlaji tarkoittaa samankaltaisissa elinympäristöissä mutta maapallon eri osissa eläviä lähisukuisia eläinlajeja tai -alalajeja. Ne ovat usein kehittyneet samasta lajista, mutta jokin osapopulaatio on joko mantereiden siirtymisen, jääkausien tai muuttomatkalla eksymisen seurauksena eriytynyt, ja evoluution seurauksena kehittynyt vähitellen erilaiseksi kuin alkuperäinen laji. Tällaisia lajipareja ovat esimerkiksi  visentti ja  biisoni, euroopanmajava ja kanadanmajava sekä viirupöllö ja amerikanviirupöllö.
Vastine

Vastine eli vastaus tarkoittaa Suomen prosessioikeudessa vastaajan antamaa selitystä häntä vastaan tuomioistuimessa nostetun kanteen vuoksi. Vastaajan pitää vastineessaan ilmoittaa, myöntääkö hän kanteen oikeaksi vai vastustaako hän sitä. Vastineessa vastaaja voi esittää myös vaatimuksensa oikeudenkäyntikuluista.
Vastaukseen voi sisältyä asiaväite, prosessiväite tai tunnustaminen. Asiaväitteitä ovat näyttöväite, oikeusväite ja vastatosiseikka. Asiaväitteen esittämällä vastaaja pyrkii siihen, että tuomioistuin hylkäisi kanteen. Prosessiväitteen tekemisellä hän pyrkii estämään tuomioistuinta ottamasta kannetta lainkaan tutkittavakseen. Tunnustamisella vastaaja tunnustaa jonkun kantajan esittämän oikeustosiseikan eli toisin sanoen myöntää, että kantajan esittämä kannetta tukeva väite pitää paikkansa.
Alioikeudessa vastaus annetaan kirjallisesti tai harvemmin suullisesti. Hovioikeudessa ja korkeimmassa oikeudessa vastine annetaan kirjallisena vastinekirjelmänä. Vastineen antaminen ei ole pakollista, mutta mielipiteensä lausumatta jättäminen voi aikaansaada vastaajalle epäedullisen tuomion. Oikeudenkäymiskaari käyttää vastineen sijasta sanaa vastaus. Sanaa vastine voidaankin pitää hieman epätarkkana kielenkäyttönä, vaikka sana on yleisesti käytössä.
Vastaajaa kehotetaan vastauksessaan
ilmoittamaan myöntääkö vai vastustaako hän kannetta,
vastustaessaan kannetta esittämään sellaiset perusteet vastustamiselle, joilla on merkitystä asian ratkaisemisen kannalta,
ilmoittamaan mahdollisuuksien mukaan vastausta tukevat todisteet,
esittämään vaatimuksensa oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta,
liittämään vastaukseen tarpeelliset asiakirjat ja kirjalliset todisteet, sekä
tekemään mahdollinen väitteensä siitä, ettei tuomioistuin voi ottaa asiaa tutkittavaksi.
Yrjö Vasari

Yrjö Vasari (7. toukokuuta 1930 Kuopio – 5. tammikuuta 2010 Oulu) oli suomalainen kasvitieteilijä ja professori.
Kuopiossa syntyneen Vasarin perhe muutti pian Viipuriin ja talvisodan jälkeen Helsinkiin. Isä oli lääkäri. Hän valmistui ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1948 ja aloitti biologian opinnot Helsingin yliopistossa, pääaineena kasvitiede. Hän tutki Kuusamon kasvistoa ja valmistui kandidaatiksi 1955. Väitöskirja käsitteli Kuusamon jääkaudenjälkeisen ajan kasvillisuushistoriaa ja valmistui 1962. Hän opiskeli myös geologiaa ja paleontologiaa ja toimi assistenttina sekä kasvitieteen perusopetuksen että geologian ja paleontologian laitoksilla ja Suomen Akatemian nuorempana tutkijana. Hän työskenteli usein yhdessä puolisonsa Annikki Vasarin kanssa.
Vasari siirtyi 1962 Oulun yliopistoon, jossa hän hoiti sekä kasvitieteen että kvartäärigeologian apulaisprofessuureja. Hänet nimitettiin kasvitieteen apulaisprofessoriksi 1969. Hän palasi Helsingin yliopistoon kasvitieteen ruotsinkieliseksi professoriksi 1981. Hän jäi eläkkeelle 1993.
Vasari oli Professoriliiton puheenjohtaja 1985–1988.