stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mahmud Šah Dorrani

| Mahmud Šah Dorrani |
| --- | --- |
 
Dorrani-valtakunnan ja Afganistanin kuningas
Valtakausi:  25. heinäkuuta 1801–13. heinäkuuta 1803
Edeltäjä:  Zaman Šah
Seuraaja:  Šudža' Šah Dorrani
Valtakausi:  3. toukokuuta 1809–1818
Edeltäjä:  Zaman Šah
Seuraaja:  Šudža' Šah Dorrani

Syntynyt:  1769
Kuollut:  18. huhtikuuta 1829
Suku:  Dorrani
Isä:  Timur Šah
Uskonto:  islam
Mahmud Šah Dorrani (myös muoto Durrani, 1769–1829) oli Afganistanin Dorrani-valtakunnan hallitsija vuosina 1801–1803 ja 1809–1818 ja sen perustaja Ahmad Šah Dorranin pojanpoika. Hänen isänsä Timur Šah kuoli 1793, jolloin tämän pojat ajautuivat sisällissotiin. Ensimmäisenä valtaan nousi Mahmudin nuorempi veli Zaman Šah, jonka Mahmud syrjäytti vuonna 1801.
Mahmud Šahin isällä, edellisellä hallitsijalla Timur Šahilla oli useita poikia, joista kolme hän asetti kuvernööreiksi: vanhin Mahmud oli Kandaharissa, Zaman Kabulissa ja kolmas velipuoli Šudža' Heratissa.
Isoisä Ahmad Šah Dorrani oli yrittänyt pitää paštujen keskinäiset välit hyvinä nostamalla valtaneuvostoon eri klaanien edustajia. Zaman Šah korvasi heidät oman klaaninsa jäsenillä. Syrjäytetyt klaanit hautoivat kostoa ja kapinoivat Barakzai-klaaniin kuuluneen Painda Khanin johdolla. Zaman teloitutti kapinallisjohtajat. Painda Khanin poika Fath Khan liittoutui Mahmudin kanssa. He marssivat pääkaupunkiin ja syrjäyttivät Zamanin.
Mahmud jätti käytännön hallitsemisen Fath Khanin käsiin. Tyytymättömät paštujen klaanipäälliköt liittoutuivat nyt kolmannen veljen, Šudža' Šah Dorranin kanssa ja syrjäyttivät Mahmudin. Šudža' Šah oli avioliiton kautta lujittanut siteitään Barakzai-klaaniin ja solmi liittouman myös brittien kanssa.
Vuonna 1809 Mahmud, jälleen liittoutuneena Fath Khanin kanssa, syrjäytti vuorostaan Šudža' Šahin. Hän nimesi valtion uudelle nimelle Afganistaniksi. Jälkimmäisellä valtakaudellaan Mahmud Šah ajautui välirikkoon Fath Khanin kanssa ja surmautti tämän. Teko oli kuitenkin Mahmud Šahille kohtalokas virhearvio, sillä valtakunta lipesi hänen otteestaan, ja Barakzait valtasivat Kabulin. Mahmud pakeni Heratiin, missä hän hallitsi kuolemaansa asti, vuoteen 1829. Barakzait asettivat uudeksi kuninkaaksi Timurin kaksi muuta poikaa, jotka olivat käytännössä Barakzai-klaanin nukkehallitsijoita. Vuosina 1818–1819 valtakunnan nimellinen hallitsija oli Sultan Ali Šah ja tämän jälkeen vuoteen 1823 asti Aijub Šah.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mahmud Šah Dorrani Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Dōshin

Dōshin oli Japanissa feodaaliajalla shōgunaattia poliisijoukoissa palvellut samurai. Dōshiniksi päätyivät yleensä samuraiden arvoasteissa alimmissa luokissa palvelevat samurait. Dōshinin ja näitä korkeampiarvoiset yorikit kuuluivat kuitenkin gokeniin joka tarkoitti bafukun suorassa alaisuudessa olevia suoria vasalleja (bakushin).  Dōshinin virkaa saattoi tietyissä olosuhteissa muodostua periytyväksi. Dōshinin virka oli machi-bugyō-shōn eli kaupungin maistraatin tai muun poliisiorganisaation alaisuudessa oleva, heikosti palkattu, päällystövirka johon kuului jonkin verran hallintoa mutta kuitenkin aina käytännön partiointia. Partioidessa dōshin toimi joukon, joka saattoi koostua viidestä jopa kolmeenkymmeneen ei-samuraisäätyisistä poliisin palveluksessa työskentelevistä (komono ja goyōkiki) alempisäätyisistä poliisivirkamiehistä. Dōshin vastaa nykyaikana poliisin viroista lähinnä komisariota.
Jutte − poliisin virkavallan symboli

Samurai-säätyyn kuuluvilla yorikeilla ja dōshineilla, oli säätynsä mukainen velvollisuus kantaa kahta miekkaa (daishō). Virantoimitukseen kuului kuitenkin myös jutte-niminen (joskus kutsuttiin nimellä jitte), koukulla varustetulla rautapamppu. Koukkua voitiin käyttää pidätettävän miekkamiehen miekan pysäyttämiseen turvallisesti. Jutte olikin Edo-kauden poliisivirkamiesten symboli, joka virantoimituksessa toimi virkamerkkinä, kun se nostettiin näkyviin suoralle kädelle. Sitä käyttivät poliisin virkatehtävissä sekä samurait että chōnin-luokasta tulevat alemmat poliisivirkamiehet. Jutten kahvaan kiinnitetyn punosnyörin väristä saattoi päätellä oliko sen haltija komono, okappiki vai samurai-säätyä. dōshinilla juten nyöri ja tupsu olivat väriltään siniset.
Herbert Douglas

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Herbert Douglas vuonna 2018. |  Herbert Douglas vuonna 2018. |  Herbert Douglas vuonna 2018. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Lontoo 1948 | pituushyppy |  |
Herbert Paul Douglas (9. maaliskuuta 1922 Pittsburgh – 22. huhtikuuta 2023 Pittsburgh) oli yhdysvaltalainen pituushyppääjä ja olympiamitalisti.
Douglas saavutti pituushypyssä olympiapronssia Lontoossa 1948 tuloksella 754 cm.
Dossier

| Dossier |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Stepan Chapman
Kustantaja:  Creative Arts Book Co
Julkaistu:  2001
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Dossier on Stepan Chapmanin vuonna 2001 ilmestynyt novellikokoelma.
Aiheesta muualla

Ian Shutter: Dossier (Arkistoitu – Internet Archive). Zone-sf.com 2001. (englanniksi)
Rich Horton: Dossier. The SF Site 2001. (englanniksi)
Keith Brooke: Dossier. Infinity plus 14.6.2001. (englanniksi)
Doninhevonen

| Doninhevonen |
| --- | --- |
 Doninhevosori
Tyyppi::  lämminverinen
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Venäjä ja  Ukraina
Rodun syntyaika::  1800-luku
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  ratsastus, valjakkoajo
Ominaisuudet
Korkeus::  155-160 cm
Värit::  yleensä rautias, myös ruunikko, musta, kimo
Doninhevonen on Donin tasangoilla Venäjällä kehitetty hevosrotu. Sitä käytettiin alun perin ratsuväen ja kasakoiden keskuudessa, ja nykyään ratsuna ja valjakkoajossa.
Ominaisuudet

Doninhevoset ovat tyypillisesti 155–160 cm korkeita ja väriltään yleensä rautiaita, joskus myös ruunikoita, mustia tai kimoja. Rodulle tyypilliseen rakenteeseen kuuluu kuiva pää jossa on suora tai kovera profiili. Kaula on lihaksikas, hyvän muotoinen ja hyvin liittyvä, säkä selkeä ja leveä, rintakehä syvä. Lapa on toisinaan pysty ja askelta lyhentävä. Selkä on pitkä ja suora, lanne pitkä ja laskeva. Jalat ovat pitkät, lihaksikkaat ja kuivat kookkain nivelin, nivelet ja kaviot ovat lujat ja kestävät. Vuohiset saattavat olla pystyt ja kintereet käyrät.
Historia

Doninhevosen ensimmäinen muoto eli niin sanottu "vanhadoninhevonen" kehittyi Venäjän tasankojen puolivilleistä hevosista ja karabakhinhevosen, turkomaanihevosen ja  arabianhevosen tyyppisistä itämaisista hevosista, joita päätyi Venäjälle kasakoiden sotaretkien myötä. Venäläisroduille tyypillisen, vain vahvimpia yksilöitä käyttävän jalostuksen ansiosta doninhevosen vanha muoto oli keskikokoinen, ketterä ja erittäin kestävä hevonen. Sitä käytettiin nykyisen doninhevosen jalostuspohjana sekä myös muiden rotujen kuten orlovinhevosen, orlovin-rostopchininhevosen ja englannintäysiverisen parantamiseen. Vanhan tyypin doninhevoset olivat vaikeita olosuhteita hyvin kestävinä kasakkajoukoissa tärkeässä osassa Napoleonin joukkojen kukistamisessa ja tekivät kasakoista muun Euroopan ratsuväkiin nähden ylivoimaisesti paremman.
1830-luvulla doninhevosen vanhaa tyyppiä alettiin jalostaa, ja siitä muodostui nykyinen rotu parantamalla kantaa orlov-, arabianhevos-, englannintäysveris- ja karabakhinhevosverellä. Vuosisadan jälkipuoliskolla doninhevosella oli suurta kysyntää ratsuväessä. Yksityiset kasvattajat alkoivat keskittyä rodun jalostamiseen, ja jalostustavoitteiksi muodostuivat suurempi koko, hyvä rakenne, kestävyys ja tyypillinen kullanhohtoinen rautias väritys. Doninhevosten suosio kasvoi myös Venäjän ulkopuolella, ja suuret määrät hevosia vietiinkin ulkomaille. Suuri osa doninhevosten jalostuskannasta menetettiin ensimmäisessä maailmansodassa ja Venäjän vuoden 1917 vallankumouksissa, ja 1920-luvulla jäljelle jääneet eläimet koottiin useisiin armeijan siittoloihin, ja keskittyneellä kasvatustoiminnalla rodun kanta saatiin palautumaan kohtalaisen nopeasti. 1900-luvun alkupuolen jälkeen rotuun ei ole juurikaan lisätty ulkopuolista verta.
Käyttö

Entisaikoina doninhevosen tärkein käyttötarkoitus oli kasakkaratsuna. Rotu tunnettiin kestävyydestään, ja ne pystyivät kulkemaan pitkiä matkoja lyhyessä ajassa, ja senkin jälkeen niillä oli voimia taisteluun. Nykyisin doninhevosta käytetään ratsu- ja ajohevosena.
Doninhevonen on ollut tärkeä vaikuttaja monissa Neuvostoliitossa kehitetyissä roduissa, kuten budjonnyinhevosessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
International Museum of the Horse – An Extensive History of the Russian Don (englanniksi)
Doninhevosen pää.
Dot and the Kangaroo

| Dot and the Kangaroo |
| --- | --- |

Kirjailija:  Ethel C. Pedley
Kieli:  englanti
Genre:  satu
Julkaistu:  1899
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Dot and the Kangaroo on australialainen vuonna 1899 julkaistu lastenkirja. Sen on kirjoittanut Ethel C. Pedley. Kirjasta on tehty myös animaatioelokuva Tyttö ja kenguru, joka julkaistiin englanniksi 1977.
Kirjan tarina kertoo tytöstä nimeltä Dot, joka eksyy Australian takamaille. Dot tapaa kengurun, joka antaa Dotille syötäväksi marjoja, joiden avulla tämä pystyy puhumaan eläimien kanssa.
Kuvia

Kenguru löytää Dotin
Dot, kenguru ja vesinokkaeläin
Eläinten tuomioistuin
Izjaju

Izjaju (komiksi ja venäjäksi Изъяю) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Petšoran piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kotlasin ja Vorkutan välisen rautatien varrella 18 kilometriä Petšorasta lounaaseen. Asukkaita on 1 600 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1939 perustetun Kožvan rautatieaseman yhteyteen. Virallisesti se rekisteröitiin vuonna 1977. Seuraavana vuonna avattiin lähellä toimiva sepelitehdas. Vuonna 1981 asemataajama erotettiin Kožvan taajamaneuvostosta ja se sai nimen Izjaju (komiksi ”Kivijoki”).
Aiheesta muualla

Izjaju Petšoran piirin sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Doorilainen murre

Antiikin Kreikan murrealueet Egeanmeren alueella. Varsinaisten doorilaisten murteiden alueet merkitty vaaleanruskealla, luoteiskreikkalaisten murteiden alueet muilla ruskean sävyillä.
Antiikin Kreikan murrealueet Suur-Kreikassa ja Sisiliassa. Varsinaisten doorilaisten murteiden alueet merkitty vaaleanruskealla, luoteiskreikkalaisten murteiden alueet muilla ruskean sävyillä.
Doorilainen murre (m.kreik. ἡ δωρικὴ διάλεκτος, hē dōrikē dialektos) oli yksi muinaiskreikan päämurteista tai oikeammin murreryhmistä. Doorilaisia murteita puhuttiin doorilaisilla alueilla, erityisesti Peloponnesoksella, Kreetalla ja eteläisillä Egeanmeren saarilla.
Laajasti ottaen doorilaisiin murteisiin voidaan lukea myös luoteiskreikkalaiset murteet, joita puhuttiin laajalla alueella Kreikan länsi- ja luoteisosissa. Yhdessä varsinaiset doorilaismurteet ja luoteiskreikkalaiset murteet muodostavat länsikreikkalaisten murteiden ryhmän.
Historia

Doorilaista kreikkaa puhuneet doorilaiset olivat alun perin puolinomadisia heimoja, jotka asuivat nykyisen Kreikan pohjoisissa keskiosissa Pindos-vuoriston ympäristössä. Niin kutsutun doorilaisvalloituksen aikaan doorilaiset siirtyivät noin 1200–1100 eaa. nykyisen Kreikan luoteis- ja länsiosiin sekä Peloponnesokselle, jonka nämä valtasivat kokonaan niemimaan sisäosien Arkadiaa lukuun ottamatta, joka jäi Arkadian murteen alueeksi. Hieman myöhemmin doorilaiset asuttivat myös Kreetan sekä Egeanmeren eteläosien saaria, kuten Theran, Rhodoksen ja Kosin. Siirtokuntien perustamisen myötä noin 800 eaa. lähtien doorilaismurteet levisivät myös Suur-Kreikkaan ja Sisiliaan nykyisen Italian eteläosien alueelle, Pohjois-Afrikan rannikolle sekä Mustallemerelle. Merkittäviä doorilaisia siirtokuntia olivat muun muassa Korintin perustama Syrakusa (n. 734 eaa.), Spartan perustama Taras (n. 700 eaa.) sekä Theran perustama Kyrene.
Arkaaiselta kaudelta lähtien doorilainen murre oli kuorolyriikan vakiintunut kielimuoto, vaikkakin siihen sekoittui myös aineksia joonialaisen murteen mukaisesta eeppisestä kielestä sekä aiolialaisen murteen mukaisesta lesboslaisesta runoudesta. Doorilaisen runouden nimiä ovat muun muassa Eumelos ja Alkman. Simonides ja Pindaros alkoivat korvata doorilaisia muotoja joonialaisen epiikan muodoilla. Tämä lyyrisen doorilaisen murteen muoto vaikutti attikalaisen tragedian kuoro-osuuksiin. Syrakusan doorilaista murretta käyttivät muun muassa komediakirjailija Epikharmos ja runoilija Sofron sekä tieteilijä Arkhimedes, ja taraslaista murretta pythagoralaiset filosofit Filolaos ja Arkhytas. Theokritos käytti runoissaan keinotekoista doorilaista murretta, joka saattoi perustua Aleksandriassa tunnettuun kyreneläiseen murteeseen.
Hellenistisellä kaudella kehittyi vakiintuneita doorilaisen murteen omia koinee-muotoja. Akhaian liiton doorilainen koinee perustui Korintin ja Sikyonin murteisiin, Aitolian liiton luoteisdoorilainen koinee Aitolian murteisiin, Sisilian doorilainen koinee Syrakusan murteeseen ja Etelä-Italian doorilainen koinee Taraksen murteeseen.
Alaryhmät

Doorilaisen murteen alaryhmiä olivat:
Argoliin murre (Argolis).
Lakonian murre (Lakonia).
Messenian murre (Messenia).
Kreetalaiset murteet (Kreeta).
Eteläisten Egeanmeren saarten murteet (Thera, Rhodos yms.).
Saroniset murteet (Saroniset saaret).
Piirteitä

Doorilaismurteiden muista erottavia piirteitä olivat muun muassa:
Digamman ϝ [w] säilyminen pidempään kuin muissa murteissa, sananalkuisena ainakin 100-luvulla eaa. saakka.
Erot vokaalien kontrahoitumisessa.
Erot verbien infinitiivi- ja persoonapäätteissä.
Konsonanttiklustereiden assimiloituminen, esim. νυττί (nytti) = νυκτί (nykti).
Konsonanttien kahdentaminen, esim. ἀλλόττριος (allottrios).
Loppukonsonanttien muuntuminen, esim. τὰθ θυγατέρας (tath thygateras) = τὰς θυγατέρας (tas thygateras).
Pitkän ᾱ:n [a:] säilyminen, siinä missä se korvautui joonialaismurteissa η:llä [ɛ:].
Dorbodin mongolien autonominen piirikunta

| Dorbodin mongolien autonominen piirikunta |
| --- | --- |
 Dorbodin mongolien autonominen piirikunta punaisella Daqingin kartalla.
 Dorbodin mongolien autonominen piirikunta
 Koordinaatit: 46°32′30″N, 124°14′09″E 
Valtio:   Kiina
Maakunta:  Heilongjiang
Prefektuuritason kaupunki:  Daqing
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Autonominen piirikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  6 054 km²
Väkiluku (2010):  233 838
 – Väestötiheys:  38,6 as./km²
 
 http://www.drbt.gov.cn/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dorbodin mongolien autonominen piirikunta (kiin. 杜尔伯特蒙古族自治县) on Kiinaan kuuluvan Heilongjiangin maakunnassa sijaitseva mongolien autonominen piirikunta. Hallinnollisesti se kuuluu Daqingin prefektuuritason kaupunkiin. Vuonna 2010 piirikunnassa oli 233 838 asukasta. Nimi kirjoitetaan joskus myös muodoissa Dörbed, Durbote tai Durbet.
Maantiede

Dorbodin piirikunta kattaa 6 054 km² kokoisen alueen. Se sijaitsee Nannijoen (Nen) itäpuolella etelään Qiqiharista. Alueen maasto on alavaa ja soista.
Historia

Dorbodin aluetta asuttavat dörbedit olivat tärkeä klaani mongolien keskuudessa 1100- ja 1200-luvuilla. Heistä tuli Qing-dynastian alamaisia vuonna 1624 ja tuolloin heidät järjestettiin hallinnollisesti Jirimin liittoon kuuluvaksi lippukunnaksi. Jirimin liittoa hallitsivat Tšingis-kaanin veljen Qasarin jälkeläiset. Vuonna 1900 venäläiset laajensivat rakentamaansa Kiinan itäistä rautatietä dörbedien alueelle ja tätä seurasi suuri keskushallinnon tukema muuttoaalto alueelle vuodesta 1913 eteenpäin. Kiinalaisille muuttajille perustettiin kolme piirikuntaa ja mongolit jättivät vaeltelevan elämäntapansa asettuen aloilleen. Japani valtasi Mantšurian 1930-luvulla ja sen mongolialueista luotiin Hingganin itsehallinnolliset maakunnat, joihin Dorbod ei kuitenkaan kuulunut. Vuonna 1945 kommunistit perustivat uuden lippukuntajärjestelmän ja vuonna 1956 perustettiin Dorbodin autonominen piirikunta.
Väestö

Vuonna 2010 piirikunnan alueella oli 233 838 asukasta. Vuonna 1990 asukkaita oli 235 675 ja heistä 42 775 tai 18,5 % oli mongoleja. Vuonna 1982 mongolien määrä oli 32 429 henkilöä tai 16 % koko väestöstä. Piirikuntaan kuuluu 44 kylää, joiden asukkaiden enemmistö on mongoleja. Kylissä tehtyjen kyselyjen mukaan noin 78 % mongoleista osaa puhua mongolia.
Ivanovon pohjoinen lentotukikohta

Ivanovon pohjoinen lentotukikohta Venäjän länsiosien kartalla. Tukikohta sijaitsee 6 kilometriä Ivanovon keskustasta pohjoiseen.
Ivanovon pohjoinen lentotukikohta (ven. Военный аэродром Иваново (Северный)) eli Ivanovo-Severnyi (ven. Иваново-Северный; ICAO: UUDI), on Venäjän Ivanovon alueella, Ivanovon kaupungissa, noin kuusi kilometriä keskustan pohjoispuolella sijaitseva Venäjän ilmavoimien strategisten ilmavalvonta- ja kuljetuskoneiden käyttämä sotilastukikohta. Valtatie A113 (R600) tekee jyrkän mutkan kiertäessään tukikohta-alueen sen länsi- ja pohjoispuolelta.
Ivanovo-Severnyi on Venäjän ilmavoimien Berijev A-50 -tiedustelu- ja ilmavalvontakoneiden päätukikohta.
Ivanovon pohjoisessa lentotukikohdassa toimivat Venäjän ilmavoimien 144. kaukotutkalentoryhmentti ja 81. lentokuljetusrykmentti. Lentokalustoon kuuluu muassa Berijev A-50 ja A-50U -tiedustelu- ja ilmavalvontakoneita, Iljušin Il-76MD -kuljetuskoneita sekä useita muita kuljetuskonemalleja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivanovon pohjoinen lentotukikohta Wikimedia Commonsissa
Vojennyi aerodrom Ivanovo (Severnyi) (Ivanovon pohjoinen sotilaslentokenttä) (venäjäksi) (wikimapia.org)
Aerodrom Ivanovo (Severnyi) (kentän historiaa) (venäjäksi) (narod.ru)
Venäjän lentotukikohdat Euroopassa
Kartta esittää Venäjän ilmavoimien lentopaikkojen ohella merivoimien ja maavoimien keskeisimmät lentotukikohdat ja -asemat. (Huom! Sisältö täydentyy, kesken.)
Jenny Ivalo

Jenny Ivalo (vuoteen 1908 Ingman) (s. 13. kesäkuuta 1854 Revonlahti – 3. kesäkuuta 1921 Sortavala) oli diakonissa, joka toimi Sortavalan diakonissalaitoksen johtajattarena.
Ivalon vanhemmat olivat rovasti Herman Ingman ja Emma Maria Qvickström. Ivalo syntyi pappisperheeseen Pohjanmaalla, mutta vietti lapsuutensa ja nuoruutensa paljolti Sodankylässä ja Kuusamossa. Hänen veljensä oli professori, toimittaja ja kirjailija Santeri Ivalo. Ruotsinkielistä tyttökoulua Ivalo kävi Oulussa, mutta opiskeli myös Tukholmassa ja Jyväskylän seminaarissa, jossa hänestä tuli fennomaani siinä määrin, että hän vaihtoi kielensä suomeksi. Jyväskylän aikoina Ivalo aloitti myös pyhäkoulun pitämisen, josta tuli hänelle pitkäaikainen harrastus. Toiminut Oulussa suomalaisen yksityisen tyttökoulun johtajattarena vuosina 1879-1882.1883 hän siirtyi suomen kielen opettajaksi Sortavalaan ja oli mukana siellä perustetussa Sortavalan Evankelisessa Seurassa, samoin kuin paikallisessa raittiusseurassa. Ivalo alkoi myös toimia Raamatun selittäjänä ja seurapuhujana, mikä oli harvinaista naiselle.
Ivalo teki opintomatkoja Skandinaviaan, Keski-Eurooppaan ja Englantiin ja sai vaikutteita diakonia- ja sisälähetystyöhön muun muassa Sveitsistä. Diakonissakasvatus otettiin hänen aloitteestaan Sortavalan Evankelisen Seuran toimintaan. Sortavalan diakonitarlaitos aloitti Ivalon johtamana toimintansa Suomen kolmantena vastaavana laitoksena syksyllä 1894 yhdeksän oppilaan voimin. Oma sairaala laitokselle valmistui 1902. Sortavalan laitoksen ohjelma poikkesi Helsingin ja Viipurin laitoksista, sen tavoitteena oli valmistaa diakonissoja etenkin maaseudun seurakuntia varten. Oulussa 1896 aloitettu vastaava koulutus sai vaikutteita Sortavalasta. Diakonissalaitos siirtyi 1906 Otto Aarnisalon johtamalle Suomen Kirkon Sisälähetysseuralle, uudet tilat laitokselle ja sairaalalle valmistuivat 1908. Jo 1910-luvun lopulla laitoksesta valmistuneita sisaria oli 199, joista 139 toimi maaseutuseurakunnissa. Opiskelijoita oli tuolloin 44.
Kirjallinen tuotanto

Ivalo julkaisi diakoniaan liittyviä kirjasia ja oppikirjana paljon käytetyn teoksen Diakonian lukukirja (1920):
Ivalo, Jenny 1915. Katsahdus Sortavalan diakonitarlaitoksen 20-vuotiseen toimintaan: johtajattaren esitelmä laitoksen alkamisen muistopäivänä Syyskuun 4 päivänä 1914. 2 s.
Ivalo, Jenny 1916. Rakkautta taivaassa ja maan päällä. Sortavalan diakonitarlaitos. 8 s.
Ivalo, Jenny 1920. Diakonian lukukirja. Suomen kirkon sisälähetysseura. 113 s.
Ivalo, Jenny 1922. Diakonia seurakunnan velvollisuutena. Suomen kirkon sisälähetysseura. 16 s.
Aiheesta muualla

Rosa Ingman, Naemi Ingman 1928. Jenny Ivalo päiväkirjansa valossa. Oy Raamattutalon Kirjapaino.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Marat Izmailov

Izmailov 2015.
Marat Nailevitš Izmailov (ven. Марат Наилевич Измайлов, s. 21. syyskuuta 1982 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Izmailov pelasi pitkään Venäjän pääsarjassa Lokomotiv Moskovan joukkueessa. Aikaisemmin hän pelasi seuran kakkosjoukkueessa mutta nousi edustusjoukkueeseen vuonna 2001. Kaudella 2007–2008 hän pelasi lainalla lissabonilaisessa Sportingissa. Venäjän maajoukkueessa Izmailov debytoi jo 18-vuotiaana ja pelasi joukkueessa myös muun muassa vuoden 2002 MM-turnauksessa ja vuoden 2004 EM-turnauksessa.
Izmailovin suku on taustaltaan Nižni Novgorodin alueen mišääritataareja.
Aiheesta muualla

Marat Izmailov Sportingin sivustolla (portugaliksi)
Venäjän joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Nigmatullin |
2 Kovtun |
3 Nikiforov |
4 Smertin |
5 Solomatin |
6 Semšov |
7 Onopko |
8 Karpin |
9 Titov |
10 Mostovoi |
11 Bestšastnyh |
12 Tšertšesov |
13 Dajev |
14 Tšugainov |
15 Alenitšev |
16 Keržakov |
17 Semak |
18 Sennikov |
19 Pimenov |
20 Izmailov |
21 Hohlov |
22 Sytšov |
23 Filimonov |
Valmentaja Romantsev
Venäjän joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2012
1 Akinfejev |
2 Anjukov |
3 Šaronov |
4 Ignaševitš |
5 Žirkov |
6 Širokov |
7 Denisov |
8 Zyrjanov |
9 Izmailov |
10 Aršavin |
11 Keržakov |
12 Berezutski |
13 Šunin |
14 Pavljutšenko |
15 Kombarov |
16 Malafejev |
17 Dzagojev |
18 Kokorin |
19 Granat |
20 Pogrebnjak |
21 Nababkin |
22 Glušakov |
23 Semšov |
Valmentaja Advocaat
Itävalta yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 84. | 0 | 1 | 3 | 4 |
Itävalta on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä neljä mitalia.
Itävallan ensimmäinen MM-kilpailuissa pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltänyt urheilija oli Helsingissä 1983 kahdeksanneksi 5 000 metrin juoksussa sijoittunut Dietmar Millonig. Seitsemänneksi sijoittui Roomassa 1987 kuulantyöntäjä Klaus Bodenmüller ja Tokiossa 1991 seiväshyppääjä Hermann Fehringer, ja he olivat vuoteen 2019 saakka menestyneimmät itävaltalaiset miesurheilijat yleisurheilun MM-kilpailuissa. Tokiossa seitsemänneksi sijoittui myös Bulgariasta muuttanut pituushyppääjä Ljudmila Ninova.
Itävallan ensimmäinen MM-mitalisti oli Stuttgartissa 1993 pronssia korkeushypyssä saavuttanut Sigrid Kirchmann. Samoissa kisoissa kuudenneksi sijoittuivat 1 500 metrin juoksussa Theresia Kiesl ja pituushypyssä Ljudmila Ninova. Kaksissa seuraavissa kisoissa Itävalta jäi vaille pistesijoituksia. Sevillassa 1999 seitsemänneksi sijoittuivat Stephanie Graf 800 metrin juoksussa ja Ukrainaa aiemmin edustanut Valentina Fedjušina kuulantyönnössä. Edmontonissa 2001 Graf saavutti hopeaa 800 metrillä. Berliinissä 2009 kiekonheitossa kahdeksanneksi sijoittui Gerhard Mayer. Lontoossa 2017 seitsenottelussa kuudenneksi sijoittui Ivona Dadic. Dohassa 2019 kiekonheittäjä Lukas Weißhaidinger ja seitsenottelija Verena Preiner saavuttivat pronssia. Budapestissä 2023 keihäänheittäjä Victoria Hudson sijoittui viidenneksi ja kiekonheittäjä Lukas Weißhaidinger seitsemänneksi.