stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jüri Kukk
Aiheesta muualla

Niklus, Mart: "Süüdimatuse sündroom." (Arkistoitu – Internet Archive) – Luup 8/1996. (viroksi)
Palli, Ilmar: "Jüri Kukk: täht ja inimene." (Arkistoitu – Internet Archive) – Luup 15/1996. (viroksi)
Kartau, Salme: "Kirjad minevikust." – Kultuur ja Elu 2/2004. (viroksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  SNAC  IdRef
Rinteln

| Rinteln |
| --- | --- |
 Rintelnin raatihuone.
 lippu:  vaakuna
 Rinteln
 Koordinaatit: 52°11′N, 9°5′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Ala-Saksi
Piirikunta:  Landkreis Schaumburg
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  109 km²
Korkeus:  56 m
Väkiluku:  26 733
 – Väestötiheys:  245 as./km²
 
 www.rinteln.de Kotisivut  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rintelnin sijainti Schaumburgin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Ala-Saksin osavaltiossa.
Rinteln on pienehkö kaupunki Weserberglandin alueella Ala-Saksin osavaltiossa Saksassa noin 50 kilometriä Hannoverista lounaaseen.
Historia

Rinteln sai alkunsa 1000-luvun lopulla. Weserin pohjoisrannalle kasvoi kylä nimeltä Rentene (myöhemmin Alt-Rinteln). Vuoden 1230 tienoilla kreivi Adolf IV von Holstein und Schaumburg (hallintokausi 1225–1239, kuoli 8. heinäkuuta 1261 munkkina Kielissä) perusti Neu-Rintelnin vastakkaiselle rannalle. Kaupunkioikeudet Rintelnille myönnettiin 1239. Pian perustamisen jälkeen kaupungin ympärille alettiin rakentaa muuria. Rintelnin talouselämän kehittymiselle keskeistä oli sijainti Weserin varrella. Kauppatavara kulki Bremenistä alas jokea pitkin. Ankara takaisku myönteiselle kehitykselle oli vuosien 1625 ja 1626 ruttoepidemia, jossa kuoli lähes kolmannes Rintelnin väestöstä. Vuonna 1621 perustettiin Rintelnin yliopisto (Universität Rinteln,  Alma Ernestina), joka toimi vuoteen 1810. Tiedekuntia oli neljä ja opiskelijoita 100–130.
Vanha Schaumburgin kreivikunta jaettiin vuonna 1640 Lippen kreivien ja Hessen-Kasselin maakreivien kesken. Rintelnistä tuli 1651 hesseniläinen varuskuntakaupunki, joka rakennettiin linnoitukseksi vuosina 1665–1680. Seitsenvuotisen sodan ja Napoleonin sotien aikana (1806) Rinteln antautui taistelutta ranskalaisille joukoille. Miehitysajan jälkeen Schaumburgin kreivikunnasta tuli jälleen Hessen-Kasselin maakreivikunnan eksklaavi. Koko maakreivikunta liitettiin Preussiin 1866. Rintelnin kehitys vauhdittui 1800-luvun puolivälissä.  Kaupunki liitettiin Saksan rautatieverkkoon ja teollisuus sai kasvusysäyksen.
1920- ja 1930-luvuilla sosialistisesta aatteesta ammentaneet puolueet - NSDAP, SPD ja KPD - kamppailivat vallasta. Näistä SPD oli 2010-luvun alussa edelleen kaupungin mahtipuolue. Rinteln myönsi Adolf Hitlerille kaupungin kunniakansalaisuuden 12. huhtikuuta 1933, kunniakansalaisuus peruttiin 28. maaliskuuta 1946. Rintelnissä tilastoitiin 73 juutalaista asukasta vuonna 1933. Kansallissosialismin kaudella useat heistä tekivät itsemurhan ja 34 murhattiin. Toisen maailmansodan lopussa kaupungin kansallissosialistijohtajista osa kuoli oman käden kautta, osa sotatoimissa ja osa pakeni, mutta ketään ei saatu oikeudelliseen vastuuseen sodan päätyttyä. Väestönsiirrot erityisesti Sleesiasta kaksinkertaistivat Rintelnin asukasluvun toisen maailmansodan jälkeen. Schaumburgin kreivikunnasta tuli osa Ala-Saksin osavaltiota vuonna 1946. Rintelniin liitettiin kahdeksantoista kuntaa vuonna 1974 ja siitä tuli 1977 perustetun Landkreis Schaumburgin väekkäin kunta. Rinteln otettiin mukaan Ala-Saksin kaupunkien kunnostusohjelmaan 1979. Vanhankaupungin ilmeen kohentaminen päättyi jalankulkuvyöhykkeen avaamiseen vuonna 2003.
Nähtävyyksiä

Merkittävä osa Rintelnin arkkitehtonista kulttuuriperintöä on ristikkotalojen muodostama vanhakaupunki, jonka keskus on 1980-luvulla kunnostettu tori. Evankelisluterilainen kaupunginkirkko St.-Nikolai-Kirche sijaitsee torin laidalla. Kirkon vanhin osa on vuonna 1238 valmistunut basilika. Nykyisen kolmilaivaisen muodon kirkko sai 1300-luvulla ja barokkityylisen kupolin 1800-luvun alussa. Kirkon lattiaa korotettiin vuonna 1810 Weserin toistuvien tulvien takia 120 senttimetriä. Weserin renessanssia edustaa saman torin reunalla sijaitseva Ratskeller. Rintelnin muita nähtävyyksiä ovat muun muassa:
Eulenburg museoineen
Kloster Möllenbeck (Möllenbeckin luostari)
Industriemuseum Unterer Eisenhammer (teollisuusmuseo)
Katolinen kirkko St. Sturmius, uusgoottilainen, valmistunut 1888
Klippenturm (20-metrinen näkötorni Wesergebirgen vuorilla, rakennettu 1889)
Schaumburg (vuoristolinna)
Erlebniswelt steinzeichen (vapaa-ajanpuisto)
Heimatstube Exten (Extenin kotiseutumuseo)
Jüdischer Friedhof (juutalainen hautausmaa)
Talous ja liikenne

Rintelnin suurin työllistäjä on 1934 perustettu virvoitusjuomayritys Riha (riha Richard Hartinger Getränke). Muita merkittäviä yrityksiä ovat Hubert Stüken GmbH, Owens-Illinois'n lasitehdas, Weserwaben ja ROLEC. Halpakauppaketju Aldilla on keskusvarasto Rintelnissä.
Rinteln sijaitsee vuonna 1875 avatun Elze–Löhne-radan eli niin kutsutun Weser-Bahnin varrella. Kaupungin rautatieasema, Bahnhof Rinteln, sijaitsee ydinkeskustan pohjoispuolella.
| Linja | Reitti | Junien kulkutiheys |
| --- | --- | --- |
| ERB 77 | Weser-Bahn (Bünde –) Löhne – Rinteln – Hameln – Elze – Nordstemmen – Hildesheim | Tunneittain |
Rautatieasema toimii niin ikään museorata Rinteln–Stadthagenin pääteasemana.
Rintelnin läheisyydessä kulkee Bundesautobahn 2, lähin liittymä on Bad Eilsen.  Bundesstraße 83:n ja 238:n reitit kulkevat kaupungin keskustan liepeillä. Barntrupista Rintelniin johtaa 30-kilometrinen maantie Extertalstraße. Rintelnin eteläpuolella puolestaan sijaitsee lentopaikka Flugplatz Rinteln. Weserin vesiliikenne on vähäistä.
Kuuluisuuksia

Rintelnissä ovat syntyneet muun muassa näyttelijä Ilse Ritter, brittiläisen rockyhtye Blurin kitaristi Graham Coxon ja keihäänheittäjä Stephan Steding. Kaupungissa ovat aikoinaan vaikuttaneet muun muassa runoilija Franz von Dingelstedt (1814–1881), kirjailija Johanna Elberskirchen (1864–1943) ja teologi Josua Stegmann (1588–1632).
Lähteet ja viitteet

↑  Blazek, Matthias, Die Grafschaft Schaumburg 1647–1977, ibidem, Stuttgart 2011, s. 12, ISBN 978-3-8382-0257-0
Aiheesta muualla

Kaupungin viralliset sivut
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| --- | --- |
Postinumero:: 31737
Kuntakoodi:: 03 2 57 031
Rinteln pohjoisesta nähtynä.
Rintelnin tori ja St. Nikolain kirkko.
Weserpromenade.
Rieskaronmäki

| Rieskaronmäki> Sijainti |
| --- | --- |
 Rieskaronmäki
Koordinaatit:  61.41803647°0′0″N, 22.04575594°0′0″E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Nakkila
Historia
Tyyppi:  asuinpaikka
Ajanjakso:  pronssikausi
Huippukausi:  800–600 eaa.
Merkitys:  Parhaiten tutkittu pronssikautisen asuinpaikan talot
Korkeus:  30 m
Pinta-ala:  10000 m²
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rieskaronmäki on Suomen tunnetuin Skandinavian pronssikauden asuinpaikka ja useiden hautaröykkiöiden muodostama kokonaisuus. Asuinpaikka sijaitsee Satakunnassa Nakkilan Kivialhossa. Asuinpaikalla harjoitettiin karjataloutta ja se muodosti siten maatilan, mikä on ainutlaatuinen Suomen pronssikauteen liittyvä löytö. Paikan on tutkinut 1960-luvun alussa Unto Salo. Asuinpaikkaa pidetään Skandinavian pronssikautisen väestön siirtolaisyhteisön perustamana ja se on ajoitettu pronssikauden loppupuolelle Monteliuksen periodille V eli 800–600 eaa.
Yleiskuvaus

Asuinalueen, joka on vain 200 metriä pitkä ja 50 metriä leveä, kartoituksessa on löydetty 11 tai 12 kiviröykkiötä ja kolmen rakennuksen pohjat. Asuinpaikka sijaitsee moreenimäellä, joka on ollut kahtena saarena 1000 eaa. merenpinnan ollessa 25,6 metriä nykyisen merenpinnan yläpuolella (mpy.). Kun mäkialue oli asuttuna ja merenpinta oli 21,3 metriä mpy., se sijaitsi mantereesta Panelian muinaislahdelle työntyvällä niemellä. Silloin merenlahti ulottui Suolistonojan laaksossa asuinpaikan rantaan, joka sijaitsi asuinpaikalta noin sata metriä lounaaseen nykyisellä Tollukkaanperän aukealla. Kokemäenjoen muinainen suu laski vetensä Panelianlahteen asuinpaikan länsipuolelle. Hiukan ylempänä lahden pohjukassa sijaitsi vielä seitsemän hautaröykkiön ryhmä, jotka lienevät samanaikaisia tai varhaisempia kuin Rieskaronmäen asuinpaikka. Pronssikauden lopussa 500 eaa. merenranta oli siirtynyt jo kilometrin päähän Rieskaronmäestä. Asuinpaikan röykkiöt sijaitsevat kahdella mäellä, minkä takia Salo tulkitsee sen ”majan ja talon muodostamaksi kyläksi”. Itäiseen rakennukseen liitetään viisi hautaröykkiötä ja yksi kiveys, ja läntieseen rakennukseen liitetään kuusi röykkiötä ja pajarakennus.
Itäinen talo > Rieskaronmäen pitkätalo

Itäinen rakennus, jota kutsutaan tässä taloksi, oli ollut noin 16,8 metriä pitkä ja 8,2 metriä leveä ja se sijaitsi rinteessä luode-kaakko-suuntaisena . Talon kaakkoispäässä jatkui lisäksi 6 metriä pitkä tasainen alue, jota Salo piti pihamaana. Mittojensa puolesta se muistuttaa Skandinavisen pronssikauden pitkätaloa , mutta yritykset jäljittää maahan kaivettujen paalujen sijaintia epäonnistuivat sikäli, ettei skandinaviasta tuttua paalukuviota havaittu. Paalunjälkiä näkyi rakennuksen länsipäässä vain yhdeksän ja ne olivat olleet halkaisijaltaan 12–20 senttimetriä. Talon sijainnin saattoi kuitenkin erottaa maastossa ulkoseiniä kiertävän vallimaisen rakenteen ansiosta ja sen sisälle jäävästä tasaisesta alueesta. Myös vallin osalta talo eroaa skandinavisista vastineistaan selvästi. Siellä kivivalleja rakennettiin talojen yhteyteen vasta noin 1000 vuotta myöhemmin.
Talon sisämitat olivat 13,5 metriä ja 5,5 metriä. Asunto sijaitsi talon länsipäässä, joka oli maapohjainen. Lieden pohja oli savimaata ja makuulavat sijaitsivat pohjoisseinällä. Asunnon lattian kulttuurikerros päättyi äkillisesti kaakoispuolella, mikä on tulkittu navetan puoleisen seinän paikaksi. Navetan lattialla oli kolme vierekkäistä painaumaa, jotka Salo on tulkinnut kolmen lehmän seisontasijaksi. Lehmien taakse olisi mahtunut karsina pienille eläimille kuten esimerkiksi lampaille tai vuohille. Talon rakenteita on ollut mukana tulkitsemassa myös Niilo Valonen. Hänen tulkintansa kaakkoispään kolmelle pylväälle oli, että päädyssä navetan oven yläpuolella olisi sijainnut talas. Talas on rehun säilytykseen tarvittu laveri, joka tässä tapauksessa tuettiin maahan pylväillä.
Talon seinät ovat tuottaneet tulkitsijoille hankaluuksia, koska niiden rakenteista ei ole säilynyt jäänteitä. Skandinaviassa ei pronssikaudella perustettu seiniä kivikolle, kuten tässä näyttäisi tehdyn. Kivikko on epätasainen, mikä ei viittaa oksapunosseiniin, jotka savettiin. Sen vuoksi Salo otaksui, että seinämateriaalina olisi ollut turve. Epätasainen kivikko sopii turveseinälle, koska sillä nostetaan seinän alareunaa maan kosteasta pinnasta irti ja toisaalta turve voidaan pohjustaa helposti jopa kivikkoon. Katto oli ajateltu olevan ruokokatto, mikä on Skandinavian pitkätaloissa yleisimmin ehdotettu materiaali, ja sitä olisi saanut läheiseltä merenlahdelta. Salon teettämään piirrokseen on asuntoon merkitty oma oviaukko ja navettaan toinen.
Talon pienoismalli on esillä Porissa Satakunnan museon uudessa pysyväisnäyttelyssä.
Itäinen talo > Rieskaronmäen hiidenkiuas

Satakunnassa suuria hautaröykkiöitä kutsutaan hiidenkiukaiksi ja Rieskaronmäellä tämä hautaröykkiö onkin suurin asuinpaikan hautaröykkiöistä. Siihen viitataan raporteissa numerolla 89. Röykkiö oli ennen tutkimistaan muodoltaan pyöreäpohjainen, jyrkkäsivuinen ja kekomainen. Sen pohjan halkaisija oli 12–15 metriä ja korkeus 2,5 metriä. Röykkiön keskellä oli kuoppa, jonka yläosan halkaisija oli 3–4 metriä ja syvyys 1 metri. Röykkiö oli rakennettu huolellisesti ja sen reunaa kiersi laakakivistä rakennettu kehämuuri.
Salo päätyi kaivauksien aikana tekemistään havainnoistaan johtopäätökseen, että hautaröykkiö on rakennettu useassa vaiheessa. Primäärihautaus muodostui kahdesta polttohaudatun henkilön palaneiden luiden alueesta, joita pystypaasi erotti toisistaan. Luuanalyysissä erottui miehen ja naisen poltetut luut. Luiden mukana ei löytynyt hauta-antimia, joista hautaaminen olisi voinut ajoittaa, mutta Salo arveli vainajia talon kantavanhemmiksi. Jäänteet peitettiin tuhkan ripottelun jälkeen matalalla kiviröykiöllä. Tämä osa on ilmeisesti myöhemmissä hautauksissa rajattu erilleen muusta hautaröykkiöstä erilleen korkealla laakakivimuurilla. Nykymuodossaan hiidenkiukaan huipulla sijainnut kuoppa sijoittui juuri muurin sisälle. Inventoinnin yhteydessä Salo kirjoitti vielä, että kuoppa olisi kaivettu röykkiöön (haudanryöstö), mutta myöhemmin hän sanoo sen aiheutuneen kivien alle jätetyn kammion romahtamisesta. Kuopan pohjalta ei löytynyt jäänteitä hautauksesta. Kumpaakin tulkintaa käytetään hiidenkuikaista yleisesti.
Sekundäärihautauksia löytyi heti muurin ulkopuolelta neljä, jotka nekin olivat polttohautauksia. Aikuisen miehen haudasta löytyi poltettujen luiden joukosta pronssipinsetit. Viereisestä haudassa oli  todennäköisesti 40–60-vuotiaan naisen luita, joiden mukana oli pronssikampa ja pronssilevyn kappale. Yksi haudoista kuului miehelle, joka oli ollut 40–60-vuotias ja jonka luiden joukossa oli myös pronssipinsetit. Viimeisessä haudassa oli 10–15-vuotiaan vainajan poltetut jäänteet sekä pronssineulan ja pronssisen partaveitsen jäänteet. Tämän vuoksi vainajan ajatellaan olevan poika. Sekundäärihautauksissa kivirauniota oli laajennettu ja laajennuksen rajaksi oli maahan ladottu pyöreänmuotoinen muurimainen kivikehä. Kehän sisälle oli heitelty kiviä niin paljon, että röykkiöstä muodostui katkaistun kartion muotoinen. Salo löysi kaivauksien aikana hiidenkiukaasta kuuden henkilön poltetut jäännökset. Samantapaisia sisärakenteita on havaittu joissakin muissakin Nakkilan ja Harjavallan hävitetyissä hiidenkiukaissa. Salo ajoittaa sekundäärihautaukset pronssikauden periodille V.
Läntinen talo > Rieskaronmäen maja

Rieskaronmäen maja, niin kuin pientä rakennusta historiallisessa kirjallisuudessa usein kutsutaan, on ollut kooltaan 4,2 metriä pitkä ja 3,8 metriä leveä ja siten muodoltaan lähes neliö. Se erottui maan pinnassa sinne aseteltujen laakakivien muodosta ja majan lattian kulttuurimaan kerroksesta. Kattoa kannateli keskeltä maahan pystytetty paalu ja rakennuksen seinät. Paalusta oli jäänyt maahan halkaisjaltaan 25 senttimetrin läiskä. Talo oli tuhoutunut tulipalossa, kuten kaivauksissa todettiin. Lattialta löytyi noin tuhat savitiivisteen kappaletta, jotka olivat kovettuneet tulipalossa keramiikaksi. Savitiivisteen kappaleista näkyi seinään punottujen oksien jättämät jäljet. Neoliittisella kivikaudella ja pronssikaudella rakennettiin usein ohutseinäisiä osista punottuja seiniä, jotka tiivistettiin hieromalla seiniin savea. Rakennuksen pohjoispuolelta löytyi laakakivien rivi, jonka Salo on tulkinnut seinän perustaksi. Tässä seinässä ei käytetty savea tiivisteenä ja mäen rinteiden muodon vuoksi kivirivin tulkinnaksi tuli majan karjasuojan seinärakenne. Täällä sijaitsi myös mukulakivialue, joka lisäseinän vuoksi tulkittiin karjasuojan lattiaksi.
Majan lattialla oli kulttuurimaan paksuus parhaimmillaan 15 senttimetriä. Sen lattian keskellä sijaitsi pieni kuoppaliesi, jonka pohjalla oli pajon nokea. Kaikkiaan kulttuurimaannosta oli 60 neliömetrin suuruisella alalla. Pihalla sijaitsi toinen liesi, joka erottui reunakivistään helposti. Majan sisällä olevan kulttuurimaannoksen ohuutta Salo selittää majan puulattialla, jolloin ihmiset eivät olleet maahan suoraan kosketuksissa eikä se siten ollut värjääntynyt syvemmältä. Majan eteläpuolella oli maa värjäytynyt eniten, joten majan ovikin on todennäköisesti auennut sinne päin. Täältä löytyivät myös kvartsien iskennästä syntyviä iskoksia, joita ei löytynyt majan sisältä.
Läntinen talo > Hautaröykkiö 85

Hautaröykkiön numerolla 85 viitataan Salon inventointiluettelon järjestysnumeroon. Tämä hautaröykkiö oli tuhottu viemällä siitä runsaasti kiviä muualle. Haudan korkeus oli suurimmillaan yksi metri, mutta muualla saattoi maanpintaakin olla näkyvissä. Yleensä hiidenkiukaiden tuhoajat ovat vain hakeneet kivimateriaalia tienpohjiin tai rakennusten materiaaliksi. Tästä huolimatta röykkiön pohjalta erottui vielä kivistä ladottu kivikehä, jonka halkaisijan pituus oli yli 11 metriä. Kivikehä oli ladottu muuta rauniota suuremmista kivistä ja sen kehä oli lähes pyöreä. Kehän sisäpuolelta pohjakivien päältä kerättiin kaivauksissa talteen 1,02 kilogrammaa palaneen ihmisluun palasia. Ne oli levitetty pohjakivien päälle noin kolme metriä pitkälle ja kaksi metriä leveälle alueelle. Muuta ihmisperäistä materiaalia ei haudasta löydetty. Vaikuttaa siltä, että hautaan oli laskettu vain yhden vainajan luut. Lopuksi hautaröykkiön pohjakivet oli peitetty kivikeoksi.
Läntinen talo > Hautaröykkiö 86

Edellä kuvatun ja tämän hautaröykkiön välimatka oli 2,5 metriä. Tämän hautaröykkiön halkaisija oli alle 11 metriä pitkä ja se oli ollut 1,0–1,5 metriä korkea. Korkeuden tarkempi arvioiminen oli hankalaa, sillä röykkiötä oli jälkeenpäin kaiveltu ja kaivelusta oli jäänyt muistoksi 60–80 senttimetriä syvä kuoppa röykkiön laelle. Vainajan hautaaminen oli aloitettu polttamalla vainaja toisaalla ja sitten oli tuotu roviolta vainajan palaneita luita röykkiöön. Niitä kerättiin talteen 1,8 kilogrammaa. Luusirujen joukossa ei ollut mainittavasti hiilenpaloja, joten ne oli eroteltu rovion tuhkasta ja muusta aineksesta. Hauta-alue oli aluksi merkitty kivikehällä, jonka sisälle heiteltiin pään kokoisia kiviä. Suurin irtokivi oli ollut yli 60 senttimetriä paksu. Luunkappaleet oli ripoteltu hautaröykkiötä rakennettaessa pohjakivien päälle noin neljä metriä pitkälle ja yli metrin levyiselle alueelle. Tämän jälkeen pohjakivetys peitettiin irtokivillä edellä kerrottuihin mittoihin. Luunkappaleiden kohdalta löytyi pronssinen kaularengas , ja kahtia lohjennut palannut tuluspiin kappale. Vaikuttaa siltä, että vainaja poltettiin korut ja työvälineet mukanaan, ja että tähänkin röykkiöön olisi tehty vain yksi hautaus. Myös tätä hautaa oli tuhottu ottamalla sen yhdeltä sivulta vähän kiviä. Kaularengas on samanlainen, mitä käytettiin esimerkiksi Itämeren eteläosissa Lausitzin kulttuurissa periodilla V .
Läntinen talo > Sepän hauta (88) ja pajan jäännökset

Hautaröykkiö 88 oli tutkijoilleen lievä pettymys. Sitä rajasi ymprän muotoinen kivikehä, jonka halkaisija oli noin neljä metriä pitkä. Kehän keskeltä löytyi kolme laakakiveä, joiden välistä ei kuitenkaan havaittu luunkappaleita tai muitakaan hautoihin liittyviä merkkejä. Siksi Salo arveli tähän oli tehty ruumishautaus. Siihen tarkoitukseen röykkiön pohjalta löydettyjen laakakivien välimatka ja muiden kivien sijoittelu viittasi. On jopa mahdollista, että tähän oli tehty kaksi ruumishautausta. Kun haudan pohja oli tutkimuksissa raivattu, huomattiin sen pohjalla tulenpidon merkkejä. Salo arveli, että alue olisi ensi pyhitetty polttamalla siitä roskat ja ruoho pois. Palokerroksen alla oli maassa kuitenkin vielä kulttuurimaakerros, jonka tutkimista jatkettiin. Maata poistamalla löydettiin vielä runsaasti kvartsi-iskoksia ja kvartsiesineitä, muutamia kvartsiittiesineitä ja niiden valmistamisesta syntyneitä kvartsiitti-iskoksia, muutama piiesine, valinmuotin kappaleita, saviastianpalasia, sulatusupokkaan kappale, mahdollinen pronssinen valintappi ja raudanpalanen. Valinmuotti oli niin sanottua kertakäyttöistä savesta valmistettua mallia, joka rikottiin valamisen jälkeen, kun esine haluttiin ottaa esille. Valinmuotin palasista näkyi kaula- tai rannerenkaan muotoisen esineen jäljet. Löytyneen upokkaan valistusmateriaali oli samanlaista savea kuin valinmuotissakin oli käytetty. Upokkaassa sulatettiin pronssia, jolla valmistettiin valamalla esineet muoteissaan. Upokkaan erottaa muista keraamisista astioista sisäpinnalla olevasta laskimaisesta pinnastaan.
Hautaa on kutsuttu kirjallisuudessa Salon tapaan ”Sepän hautana”, koska hän arvelee haudan paikalla olisi sijainnut paja, joka olisi poistettu Sepän hautauksen tieltä.
Irtolöytöjä ja ajoituksia

Talojen pohjien alta on löytynyt vuohen ja lampaan luita ja lehmän sarvenkappale . Luita on myöhemmin tutkittu uudelleen ja yksi niistä on tunnistettu kuuluneen hevoselle. Tämä on toistaiseksi varhaisin havainto hevosesta Suomessa. Se on kappale hevosen palaneesta alaleuan luusta, joka on radiohiiliajoitettu 2 550–2 850 vuotta vanhaksi eli sen ajoitus on 900–600 eaa. Tämä sopii hyvin yhteen Salon esineiden avulla tekemään karkeampaan ajoitukseen . Myös lampaanluu on ajoitettu ja sen ajoitus on 820–550 eaa. Se on toistaiseksi toiseksi vanhin ajoitettu lampaanluu, sillä Kiukaisten kulttuuria edustavan Pietarsaaren Kvarnabban asuinpaikalta jo vuonna 1935 löydetystä luusta teetettiin vuonna 2011 radiohiiliajoitus. Se antoi luun ajoitukseksi 2200–1950 eaa., joka vie sen myöhäiselle neoliittiselle kivikaudelle.
Majan seinän vierestä löytyi keraamisen astian kappaleita. Niistä voitiin liimata kasaan lähes kokonainen saviastia. Astian edustama maljatyypin astia, joka on Suomessa parhaiten säilynyt tämän tyypin saviastia, sopii aikaisempana esitettyyn ajoitukseen pronssikauden periodille V. Tyypin mallia on otettu ilmeisesti Itämeren eteläosissa vaikuttaneelta Lausitzin kulttuurista, missä näitä astioita oli myös metallista.
Suomalaisessa kirjallisuudessa viitataan usein siihen, että pronssiesineiden rinnalla käytettiin yhä kivityökaluja, sillä pronssi oli kallista. Kuitenkin Rieskaronmäeltä ei ole löytynyt yhtään hiottua kivityökalua, mikä on sääntö kivikauden asuinpaikoilla. Tästä onkin päätelty, että Rieskaronmäellä veistötyöt tehtiin pronssisilla työkaluilla. Kvartsi-iskokset kertovat lisäksi, että esimerkiksi nuolenkärjet saatettiin terittää kvartsilla.
Aiheesta muualla

Keskimäki, Tuomas: Rieskaronmäki–Suomen vanhin maatila, 31.1.2016
cameraworks.fi Rieskaronmäki (360 panoraama)
Joutomies ja pronssikautinen Rieskaronmäki (video), 22.4.2018, YouTube
coyotefilm.fi Rieskaronmäki (video), YouTube
Kulttuuripiiri

Huntingtonin kartta kulttuuripiireistä
Kulttuuripiiri on jonkin kulttuurisen piirteen kuten uskonnon, kielen tai historian perusteella rajattu alue. Yleistä on, että kahta vierekkäistä kulttuuripiiriä ei erota toisistaan vain yksi asia, vaan erottavia piirteitä on useita. Esimerkiksi venäläistä ja länsimaista kulttuuripiiriä erottavat toisistaan muun muassa uskonto, historia ja ruokakulttuuri.
Kulttuuripiirien rajat eivät ole selkeitä, ja riippuen laskentatavasta myös niiden määrä vaihtelee jonkin verran. Eri tutkijat ovatkin käyttäneet hieman toisistaan poikkeavia luokitteluja. Niinpä esimerkiksi Arnold J. Toynbee luki myös Latinalaisen Amerikan länsimaiseen kulttuuripiiriin kuuluvaksi, kun taas Samuel P. Huntington teoksessaan Kulttuurien kamppailu ja uusi maailmanjärjestys (1966) on katsonut sen eriytyneen omaksi kulttuuripiirikseen. Yleensä kulttuuripiirejä lasketaan olevan kymmenkunta.
Erään luokittelun mukaan kulttuuripiirejä ovatlähde?
Länsimainen kulttuuripiiri, joka voidaan jakaa pienempiin kulttuurialueisiin esimerkiksi seuraavasti:
Eurooppalainen kulttuuripiiri
Angloamerikkalainen kulttuuripiiri
Australialainen kulttuuripiiri
Latinalaisamerikkalainen kulttuuripiiri
Venäläinen kulttuuripiiri
Oseanialainen kulttuuripiiri
Itämainen kulttuuripiiri
Kiinalainen kulttuuripiiri
Intialainen kulttuuripiiri
Japanilainen kulttuuripiiri
Kaakkoisaasialainen kulttuuripiiri
Arabialainen (pohjoisafrikkalainen ja lounaisaasialainen) kulttuuripiiri
Afrikkalainen (Saharan eteläpuoleisen Afrikan) kulttuuripiiri