stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Olli Forsgrén

Olli Forsgrén (3. marraskuuta 1929 Helsinki – 20. marraskuuta 1986 Las Palmas), lempinimeltään Kape, oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Forsgrén edusti urallaan 1951–1963 Helsingin Palloseuraa, Kiffeniä ja Pallo-Poikia. Kaikkiaan hän pelasi viiden kauden aikana 56 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 41 maalia. Lisäksi hän viimeisteli 1. divisioonassa kuuden kauden aikana 106 maalia.
Forsgrén pelasi vuosina 1952–1956 maajoukkueessa yhteensä kymmenen maaottelua, joissa hän teki neljä maalia.
Fokus taide

| Fokus taide |
| --- | --- |
Kirjailija:  Aune Lindström (päätoimittaja), Kalevi Haikara (toimittaja)
Kieli:  suomi
Genre:  tietokirja
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1971–1972
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  1681
ISBN:  951-1-00-355-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Fokus taide on Otavan Fokus-tietosanakirjaston osana 1971–1972 julkaistu kaksiosainen maailmantaiteen hakuteokseksi nimetty tietokirja. Tietosanakirjaston muita osia ovat Otavan Iso Fokus -niminen tietosanakirja sekä Fokus ihminen, Fokus tekniikka 1–2 ja Fokus urheilu.
Toimitustyö

Teoksen molempien osien päätoimittaja oli Aune Lindström, toimittaja Kalevi Haikara ja toimitussihteeri Margareta Muthreich-Söderlund. Teos oli alkujaan ruotsalainen, nimeltään Focus Konsten (1970–1971), mutta toimitustyön yhteydessä alkuperäisiä kirjoituksia muokattiin ja laajennettiin Suomen näkökulmasta, samoin kuin kuvavalikoimaa muutettiin. Kirjojen suojakannet suunnitteli Franz Schatzlmayr. Molempien osien toimitustyössä käytettiin suomentajia, toisessa osassa oli myös yhteensä  25 suomalaista avustajaa. Teoksen molemmissa osissa on runsas mustavalko- ja värikuvitus.
Osa 1

Teoksen ensimmäinen osa käsittelee taidehistoriaa. Kahdelle palstalle taitetun teoksen laajuus on 793 sivua ja siinä on 21 lukua, Aune Lindströmin laatima esipuhe ja johdantona Göran Schildtin teksti Taideteoksen funktionmuutokset (ss. 10–33). Väri- ja mustavalkokuvat on numeroitu erikseen juoksevasti luvuittain. Lukujen alkuperäisten tekstien ruotsalaiset kirjoittajat on esitetty vain teoksen sisällysluettelossa. Kunkin luvun on laatinut yksi asiantuntija, mutta "Pohjoismaat"-luvun kirjoittajaksi on todettu Jan Svanbergin ohella Aune Lindsröm ja Margareta Muthreich-Söderlund. Ensimmäisen osan luvut ovat seuraavat: esihistoriallinen taide, primitiivinen taide, Amerikan muinainen taide, Islamin taide, Intia, Kiina, Japani, antiikki, antiikin perintö, länsimaisen taiteen tyylihistoria, Italia, Ranska, Englanti, saksalainen kielialue, Alankomaat, Espanja ja Portugali, Latinalainen Amerikka, Yhdysvallat, Venäjä ja Neuvostoliitto, Itä-Euroopan taide, Pohjoismaat ja moderni taide. Taidehistoriaa tarkastellaan siis sekä alueittain että ajallisesti esihistoriallisesta ajasta nykyaikaan niin, että antiikin taiteelle on omistettu kaksi erillistä lukua (ss. 184–267). Toisaalta esimerkiksi Itä-Euroopan taidetta käsitellään vain kuuden sivun verran.
Osa 2

Teoksen toinen 888-sivuinen osa on ensimmäiseen osaan verrattuna tietosanakirjamainen, mutta rakentuu silti pääosin (ss. 10–503) muutaman sivun mittaisista artikkeleista, joita seuraavat sanakirja ja hakemisto (ss. 505–878) sekä molempien osien kirjallisuusviitteiden ja kuvalähteiden luettelo (ss. 879–888). Esipuhe on sama kuin ensimmäisessä osassa. Kahdelle palstalle taitetut kuvitetut artikkelit, joita on yhteensä 84, ovat aakkosjärjestyksessä. Ensimmäinen niistä käsittelee abstraktia taidetta ja viimeinen väärentämistä. Artikkeleiden kirjoittajia tai niitä seuraavan sanakirja-hakemiston laatijoita ei esitetä, mutta teoksen avustajina luetellaan seuraavat henkilöt: Leino Hassinen, Sakari Helander, Heikki Häiväoja, Tapani Jokela, Aune Jääskinen, Keijo Kaskimies, Pentti Kaskipuro, Toini-Inkeri Kaukonen, Timo Keinänen, Veikko Kiljunen, Marjatta Levanto, Yrjänä Levanto, Henrik Lilius, Aino Linnove, Mikko Manninen, Kirsti Melanko, Anna-Maija Reinilä, Markku Reunanen, Leena Savolainen, Niilo Suihko, Juha Söderlund, E. J. Vehmas, Keijo Virtamo ja Jouko Voionmaa. Myös kolmelle palstalle taitettu sanakirja ja hakemisto on kuvitettu ja aakkosjärjestyksessä. Sen selitystekstit ovat eri mittaisia parista rivistä pariin palstaan. Teoksen ensimmäisen osan lukuihin ja toisen osan artikkeleihin viitataan kursivoinnilla ja osan numerolla ja ykkösosan tapauksessa myös sivunumerolla. Viittauksia käytetään myös kuviin (Ku), karttoihin (Ka), taulukoihin (Ta) ja hakemiston tiettyihin termeihin (Hak). Nekin sisältävät joissakin tapauksissa sivunumeron. Sanakirjaa ja hakemistoa edeltävät käyttöohje ja ääntöohje sekä normaalivärien esittely ja taidevärien pigmenttien taulukko.
Folkwännen

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Folkwännen oli Helsingissä vuosina 1861–1893 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Fredrik Cygnaeuksen aloitteesta perustettu Folkwännen oli Uudenmaan ruotsinkieliselle rahvaalle tarkoitettu kansanlehti, joka kiinnitti erityistä huomiota kansansivistyksen kehittämiseen. Kielikysymyksessä se oli aluksi neutraali, mutta siirtyi myöhemmin ruotsinmielisemmälle linjalle. Vuonna 1883 Folkwännen muutettiin viikkolehdestä kuusipäiväiseksi iltalehdeksi, joka käsitteli entistä enemmän Helsingin työväen asioita. Vuonna 1893 se yhdistettiin kilpailijaansa Aftonbladetiin.
1800-luvun puolivälissä lehden levikki oli noin 1500 kappaletta.
Lehden päätoimittajat ja vastaavat toimittajat

Viktor Öhberg (1861–1865)
Peter Widerholm (1866)
Constantin Carstens (vast. toim. 1866)
Theodor Sederholm (vast. toim. 1867)
Vilhelm Grefberg (1866–1870)
Anders Jernström (1870–1871)
Carl S. Hallberg (1871–1872)
T. Svanström (1873–1876)
Frans Valbäck (1876–1891)
Oskar Behm (1890, vast. toim. 1893)
F.F. Strömberg (1891–1892)
Edvard Juslin (1892)
Uno A. Fleege (1893)
Aiheesta muualla

Folkwännen digitoituna kansalliskirjastossa
Minna Forss

Minna Forss (os. Rancken, 27. joulukuuta 1848 Mietoinen – 29. heinäkuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja toimittaja.
Minna Rancken syntyi Mietoisten pastorin Engelbrekt Ranckenin perheeseen. Hän kävi Turun ruotsalaisen tyttökoulun ja opiskeli vuonna 1871 avatussa Tammisaaren seminaarissa. Valmistuttuaan opettajaksi vuonna 1875 Rancken työskenteli Lohjan kansakoulussa ja siirtyi seuraavana vuonna Uudenkaarlepyyn seminaarin normaalikouluun. Hän meni naimisiin kansakoulunopettaja Mathias Forssin kanssa vuonna 1880 ja työskenteli sen jälkeen opettajana Porvoossa ja vuosina 1889–1916 Helsingissä. Minna Forss oli yksi Suomen ensimmäisistä naispuolisista ruotsinkielisistä kansakoulunopettajista ja jatkoi työtään ajalleen harvinaisesti myös perheen perustamisen jälkeen.
Koulutyönsä ohella Minna Forss toimitti miehensä kanssa Veckobladet-lehteä. Mathias Forssin kuoltua vuonna 1903 hän vastasi lehdestä yksin. Naispuolisena päätoimittajana Forssilla oli vain muutamia edeltäjiä kuten Savonlinnan Maria Ramstedt ja Isänmaan Ystävän Tekla Hultin.
Michelle Ford

| Mitalit> Maa:   Australia.Naisten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Naisten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Naisten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Australia> Naisten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Moskova 1980 | 800 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Moskova 1980 | 200 m perhosuinti |  |
Michelle Jan Ford (s. 15. kesäkuuta 1962 Sydney, Australia) on australialainen uimari pitkän matkan vapaauimari ja perhosuimari 1970- ja 1980-luvuilta. Hän voitti uransa aikana muun muassa kaksi olympiamitalia, molemmat Moskovan kesäolympialaisissa 1980. Hän oli kyseisissä olympialaisissa, joissa esiintyi paljon boikotointia, ainoa henkilökohtaisessa lajissa kultaa voittanut ei-neuvostoliittolainen nainen. Uransa aikana hän myös rikkoi kaksi maailmanennätystä, ja oli ensimmäinen australialainen nainen, joka voitti henkilökohtaisen mitalin kahdessa eri lajissa.
Arktisen alueen alkuperäiskansat

Nenetsiperhe Pohjois-Siperiassa.
Arktisen alueen alkuperäiskansat eli arktiset kansat ovat Arktiksella eli maapallon pohjoisimmilla seuduilla eläviä alkuperäiskansoja. Näitä ovat lännestä itään lukien Pohjois-Euroopassa saamelaiset, Venäjällä komit, nenetsit, hantit, mansit, nganasanit, dolgaanit, evenkit, jakuutit, eveenit ja tšuktšit, Alaskassa aleutit, jupikit ja inuitit (iñupiat), Kanadassa inuitit (inuvialuit) ja Grönlannissa inuitit (kalaallit). Eskimokieliä puhuvia inuiteja ja jupikeja kutsutaan yhteisnimityksellä eskimot.
Määrä ja väestöosuudet

Alkuperäiskansat ovat asuttaneet Arktista tuhansien vuosien ajan. Arviot alkuperäiskansoihin kuuluvien lukumäärästä vaihtelevat, sillä alkuperäisyyden määritelmä ei ole vakiintunut. Samoin on eri käsityksiä siitä, mitkä ovat erillisiä alkuperäiskansoja. Arktisen alueen asukkaiden määrä kasvoi 1950- ja 1960-luvulla nopeasti kun alkuperäiskansojen terveydenhoito parani ja alueen luonnonvaroja alettiin hyödyntämään. Väestön kasvu on sittemmin pysähtynyt ja joillakin alueille esimerkiksi Venäjän pohjoisissa osissa se on pysähtynyt.
Nykyisin arktisiin alkuperäiskansoihin kuuluu noin 400 000 ihmistä, mikä on kymmenesosa Arktiksen alueen noin neljästä miljoonasta ihmisestä. Kanadassa arktisten alueiden väestöstä noin puolet (yli 20 000 henkeä) kuuluu alkuperäiskansoihin. Grönlannissa he ovat enemmistönä. Venäjällä asuu virallisten tietojen mukaan noin 50 000 alkuperäiskansojen edustajaa, mutta YK:n tiedotteessa vuodelta 2009 arvioitiin siellä asuvan 44 eri alkuperäiskansaan kuuluvia ihmisiä noin 250 000 henkeä.
Kulttuuri

Alkuperäiskansat eroavat valtaväestöstä muun muassa kielen, kulttuurin ja elinkeinojen osalta. Monet alkuperäiskansojen harjoittamat perinteiset elinkeinot perustuvat poronhoitoon, kalastukseen ja metsästykseen.
Arktiset kansat ovat hankkineet elantonsa vuodenaikojen mukaan. Kalastus, mursujen ja valaiden pyynti sekä peurojen metsästys ovat yleisiä perinteisiä elinkeinoja. Poropaimentolaiskansat ovat muuttaneet talveksi etelämmäksi, ja kesällä he ovat palanneet poroineen satoja kilometrejä pohjoisemmaksi Jäämeren rannan laitumille.
Pohjois-Kanadan eskimot valmistivat asumuksensa eli iglun sekä ruokavarastonsa ja ulkokäymälänsä lumesta. Lumen ohella tärkeitä materiaaleja olivat nahka, luu ja kivi, sillä rautaa ei tunnettu. Liikkumiseen on käytetty perinteisesti kajakkia. Vaatteet tehtiin turkiseläinten nahoista lämpimiksi ja kuiviksi.
Kielet

Eskimot ja tšuktšit puhuvat paleoaasialaisiin kieliryhmiin kuuluvia kieliä. Nenetsit ja nganasanit puhuvat samojedikieliä, jotka kuuluvat uralilaisiin kieliin. Saamelaiset, komit, hantit ja mansit puhuvat suomalais-ugrilaisia kieliä, jotka myös kuuluvat uralilaisiin kieliin. Jakuutit puhuvat turkkilaisia kieliä.
Asema

Arktisen alueen alkuperäiskansojen lainsäädännöllinen asema vaihtelee maasta toiseen. Norjassa saamelaiset on tunnustettu perustuslaissa alkuperäiskansaksi, samoin Suomessa, mutta ei Ruotsissa ja Venäjällä. Kanadassa Nunavutin territorio perustettiin inuittien vaatimasta maa-alueesta. Venäjällä muun muassa  alkuperäiskansojen elintavat ja kulttuurit ovat paikoin hyvinkin ahtaalla, ja taloudelliset hankkeet ajavat toisinaan näiden oikeuksien ohi.
Aiheesta muualla

Economic and Social Council Permanent Forum on Indigenous Issues, Eleventh session (YK:n alkuperäiskansojen pysyvä foorumi 11. istunto).  19.10.2012. Viitattu 28.11.2019. (englanniksi)
Peoples of the Arctic Arctic council.  2.5.2011. Arkistoitu 15.4.2013. Viitattu 20.11.2014.
Indigenous Peoples by language group Arktinen keskus, Lapin yliopisto. Viitattu 28.11.2019. (englanniksi)
Arktiset kansat
aleutit | eskimot (inuitit, jupikit) | jakuutit | saamelaiset | samojedit | tšuktšit
Formiskos

Thebalainen formiskos hellenistiseltä kaudelta (323–30 eaa.).
Formiskos (m.kreik. φορμίσκος, lat. phormiscus) on antiikin aikainen keraaminen öljypullo. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Formiskoksia käytettiin oletettavasti öljyn pirskottelemiseen uskonnollisissa rituaaleissa. Niitä on löydetty muun muassa haudoista. Vaasityypin nimi on deminutiivi sanasta formos (φορμός), ’kori’.
Formiskos on muodoltaan päärynän tai säkin muotoinen pullo, jossa on kapea kaula ja pieni suu. Usein muoto jäljitteli samannimistä nahkaista pussia, jossa kannettiin astragaloksia eli pelinoppia. Formiskosten korkeus oli tyypillisesti noin 20 cm.
Formiskoksen muoto.
Formiskos, hellenistinen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta formiskokset Wikimedia Commonsissa
Armenian maantiede

| Armenian maantiede |
| --- | --- |
 Armenian topografinen kartta
Maanosa:  Aasia
Naapurimaat:  Georgia, Azerbaidžan, Iran ja Turkki
Tilastot
Pinta-ala:  29 743 km²
 – Sisävesi:  1 400 km² (5,2 %)
Rajan pituus:  1 254 km
Ennätykset
Korkein kohta:  Aragats, 4 090 m
Matalin kohta:  Debed, 400 m
Pisin joki:  Araks, 1 072 km
Suurin järvi:  Sevan, 1 266 km²
Ilmasto
Ilmasto:  mannerilmasto
Luonnonvarat
Luonnonvarat:  kulta, kupari, molybdeeni, sinkki
Armenia on Aasiassa sijaitseva vuoristoinen sisämaavaltio. Maa sijaitsee Mustanmeren ja Kaspianmeren välissä, ja sen rajanaapureita ovat Georgia, Azerbaidžan, Iran ja Turkki. Sen pinta-ala on 29 743 neliökilometriä.
Topografia, maankäyttö ja vesistöt

Armenia sijaitsee Kaukasuksen eteläosassa. Se kattaa Armenian vuorijonon kaakkoisosan ja Vähä-Kaukasuksen keskiosan.
Alue on suurimmaksi osaksi vuoristoista muutamine metsineen. Korkein kohta on 4 090 metriin nouseva Aragats-vuori, eikä mikään osa maassa ole alle 400 metrin korkeudella merenpinnasta. Ararat-vuori on armenialaisille maan symboli, alueen korkein vuori, joka kuului Armeniaan ennen kuin se siirtyi Turkin haltuun vuonna 1915.
Armenian pinta-ala on 29 743 neliökilometriä. Siitä maatalousmaata on 1,4 miljoonaa hehtaaria, josta viljelykelpoista 495 000 ha, monivuotisia istutuksia 64 000 ha, noin 140 000 ha nurmiviljelyssä ja 649 000 ha laidunmaina.
Tärkeimmät kulkureitit pohjoisesta Armeniaan ovat vuoristoa halkovat Debet- ja Akstafajokien laaksot. Maan keskiosassa, 2 070 metrin korkeudessa sijaitseva Sevan on maan suurin järvi, 72,5 km leveä ja 376 km pitkä. Maan vuoristoinen kaakkoisosa kuuluu Bargušatin valuma-alueeseen, kun taas suuri osa muusta alueesta on Arasin ja sen sivujoen, Sevanjärvestä lähtevän Radzanin valuma-aluetta. Aras muodostaa suuren osan Turkin ja Iranin vastaisesta rajasta.
Ilmasto

Armeniassa vallitsee äärevä mannerilmasto: talvella on lunta ja kylmää, kesällä lähes trooppisen kuumaa, mutta yöt ovat silloinkin viileitä. Jerevanissa on heinäkuun keskimääräinen ylin lämpötila 33 astetta, yön alin 17 astetta. Tammikuussa lämpötila on −8 ja +1 asteen välillä.
Luonto

Armenian kasvillisuus on pääosin aroa, puoliaroa tai vuoristokasvillisuutta. Metsää on maan koillis- ja kaakkoisosissa.
Armeniasta on määritetty 3 200 putkilokasvilajia, joukossa monia kotoperäisiä lajeja. Havupuita on varsin vähän. Kolmasosa Armenian metsistä on tammimetsiä, kolmannes pyökkivaltaisia metsiä. Monet Armenian luonnonvaraiset kasvit, kuten idänunikko ja helmihyasintti, tunnetaan muualla puutarhakasveina.
Monet Armenian eläinlajeista ovat uhanalaisia. Leopardi on sukupuuton partaalla, ja mufloni ja besoaarivuohi ovat vaarantuneita. Edellinen versio uhanalaisten lajien Punaisesta kirjasta luetteli myös esimerkiksi saukon, karhun, tiikerihillerin ja arokissan – kaikkiaan 99 selkärankaislajia. Vuonna 2011 uudistetussa laitoksessa mainitaan 155 uhanalaista eläinlajia. Armenia on muuttolintujen reitillä, ja siellä on tavattu noin 350 lintulajia.
Ympäristönsuojelu ja maailmanperintö

Armenian luontoa suojellaan kansallispuistoissa ja eritasoisilla suojelualueilla. Neljästä kansallispuistosta kaksi on perustettu vasta vuonna 2009. Niiden ja Shikahoghin, Khosrovin ja Erebunin rauhoitusalueiden lisäksi maassa on 20 muuta suojelualuetta.
Unescon maailmanperintölistalla on kolme kohdetta Armeniasta: Etšmiadzinin katedraali ja kirkot sekä Zvartnotsin arkeologinen alue, Geghardin luostari ja ylempi Azatin laakso sekä Haghpatin ja Sanahinin luostarit.
Armenia yrittää puuttua ympäristöongelmiinsa, ja on luonut erinäisiä ympäristöveroja ongelmien hoidon rahoittamiseksi. Kaivostoiminnan aiheuttama metsätuho on huolenaihe eräillä alueilla.
Hallitus on luvannut sulkea Jerevanin lähellä Metsamorissa sijaitsevan ydinvoimalan 2016 kun sen korvaava moderni voimala valmistuu. Nykyinen voimala on 35 vuotta vanha, ja huoli sen turvallisuudesta kasvoi Fukushiman onnettomuuden jälkeen.
Jerevanin ilmastodiagrammi: keskilämpötila ja sademäärä.
Etšmiadzinin katedraali on maailmanperintökohde.
Foros

| Foros Форос |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Krimin autonomisen tasavallan sijainti Ukrainassa, alla taajaman sijainti Krimillä
 Foros
 Koordinaatit: 44.3932°N, 33.7886°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Krim
Piiri:  Jaltan piiri
Väkiluku (2013):  1 994
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Foros (ukr. Форос, ven. Форос, krimintat. Foros) on pieni kaupunkityyppinen taajama Krimin eteläisessä osassa. Se kuuluu Ukrainan Krimin autonomisen tasavallan Jaltan piiriin ja sijaitsee noin 42 km Jaltasta ja 48 km Sevastopolista. Asukkaita siellä on 2 185 (2001). Vuonna 2013 taajaman väkiluvuksi arvioitiin 1 994 henkeä.
Mihail Gorbatšovilla oli Forosissa kesähuvila, johon hänet lukittiin arestiin vuoden 1991 vallankaapausyrityksen aikana.
Forosin ortodoksinen kirkko vuorenrinteellä.
Paikallisneuvoston rakennus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Foros Wikimedia Commonsissa
Taajamaan keskittynyt sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (foros.net.ua)
Ford Fairlane (elokuva)

| Ford Fairlane> The Adventures of Ford Fairlane |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Renny Harlin
Käsikirjoittaja:   David Arnott  James Cappe  Daniel Waters 
Tarina:   David Arnott  James Cappe 
Perustuu:  Rex Weinerin luomiin hahmoihin
Tuottaja:   Steve Perry  Joel Silver 
Säveltäjä:   Cliff Eidelman  Yello 
Kuvaaja:  Oliver Wood
Leikkaaja:  Michael Tronick
Pääosat:   Andrew Dice Clay  Wayne Newton  Priscilla Presley  Morris Day  Robert Englund  Ed O'Neill 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  Mokép Netflix
Ensi-ilta:   11. heinäkuuta 1990  9. marraskuuta 1990
Kesto:  102 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  20 000 000 dollaria
Tuotto:  21 413 502 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ford Fairlane (engl. The Adventures of Ford Fairlane) on Renny Harlinin ohjaama toimintakomediaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1990. Elokuvan pääosia esittivät muun muassa Andrew Dice Clay, Wayne Newton, Priscilla Presley, Lauren Holly, Gilbert Gottfried, Maddie Corman, David Patrick Kelly, Brandon Call, Robert Englund ja Ed O’Neill. Elokuva jakoi huonoimman elokuvan Razzie-palkinnon Haamut eivät kykene -elokuvan kanssa.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Ford Fairlane saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Ford Fairlane (elokuva) AllMoviessa. (englanniksi)
Ford Fairlane (elokuva) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Star Trek V: The Final Frontier | Huonoimman elokuvan Golden Raspberry -palkinto (jaettu palkinto elokuvan Haamut eivät kykene kanssa) 1991 | Seuraaja: Hudson Hawk – varkaista parhain |
Forum

Forum Romanum
Forum (monikko fora, lat. tori, aukio) oli antiikin Rooman kaupungeissa aukio, jossa hoidettiin julkisia toimia. Forum oli ensisijaisesti ruokatarvikkeiden myyntiin käytetty tori, jolla järjestettiin myös julkisia kokoontumisia ja poliittisia väittelyitä. Forumeita ympäröivät kaupparakennukset ja myyntikojuja varten pystytetyt stoa-pylväskäytävät.
Jokaisella Rooman valtakuntaan kuuluneella municipiumilla eli kaupunkiyhteisöllä oli oma forum. Kuuluisin forum oli Roomassa sijainnut Forum Romanum, joka oli kaupungin julkisen elämän pääpaikka. Rooman keisarikunnan laajentuessa Forum Romanumista tuli malli, jonka mukaan muidenkin kaupunkien forumit pyrittiin järjestämään. Muita tärkeitä forumeja Roomassa olivat niin sanotut keisariforumit:
Caesarin forum
Augustuksen forum
Nervan forum eli Forum Transitorium
Trajanuksen forum
Roomalaisissa kaupungeissa forum pyrittiin sijoittamaan kaupungin halkaisevien pohjois-etelä- ja itä-länsi-suuntaisten pääkatujen risteykseen tai sen välittömään läheisyyteen. Forumin pohjoispäässä oli aina Juppiterin temppeli, usein muita temppeleitä ja basilika, pöytä virallisille mitoille ja painoille ja usein myös kylpylä.
Antiikin Kreikan poliksissa vastaava julkinen tila oli agora.
Forum Clodi

| Forum Clodi> Sijainti |
| --- | --- |
 Forum Clodi
Koordinaatit:  44°11′37″N, 10°17′10″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Piazza al Serchio, Lucca, Toscana
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta
Alue:  Regio IX Liguria, Italia
Forum Clodi oli antiikin aikainen kaupunki Liguriassa Italiassa. Se sijoitetaan lähelle nykyistä Luccan maakunnan Piazza al Serchion kylää.
Forum Clodi sijaitsi Apenniinien vuoristossa koilliseen Lunasta. Sen historiasta ei tiedetä antiikin lähteistä mitään. Nimensä ja sijaintinsa perusteella sen perustamisen on päätelty liittyneen seudun roomalaisten teiden Via Clodian ja Via Cassian rakentamiseen.
Kaupunkia ei tule sekoittaa Etruriassa sijainneeseen Forum Clodiin kaupunkiin.
Fokker C.X

Fokker C.X
Fokker C.X oli kaksitasoinen ja kaksipaikkainen kevyt tiedustelu- ja pommikone, jonka hollantilainen Fokker-tehdas suunnitteli vuonna 1933.
Taustaa

Kone suunniteltiin vuonna 1933 korvaamaan vanhentuva Fokker C.V. Prototyyppi lensi ensimmäisen kerran vuonna 1934 ja se esiteltiin samana vuonna Pariisin ilmailunäyttelyssä. C.X:ssä oli Fokkerille tyypillinen sekarakenne: siivet olivat puuta ja runko teräsputkea. Verhoiluna olivat rungon etuosassa kevytmetallilevyt ja muutoin koneessa oli kangasverhoilu. Prototyypissä oli Rolls-Royce Kestrel II V-moottori.lähde?
Alankomaiden Itä-Intian ilmavoimat tilasi 10 konetta, joiden toimitukset alkoivat vuonna 1937. Alankomaiden kuninkaalliset ilmavoimat tilasivat 20 konetta, joista viimeiset 15 oli varustettu kuomulla. Kaksi konetta myytiin Espanjan tasavaltalaisille ja neljä Suomen ilmavoimille. Kaikkiaan 36 sarjakonetta rakennettiin Alankomaissa.
Saksan hyökättyä Alankomaihin 10. toukokuuta 1940 C.X-koneet toimivat tiedustelukoneina mutta pystyivät toimimaan vain miltei maanpinnan tasolla - tätä lentomenetelmää kutsuttiin nimellä  hu-bo-be (huisje-boompje-beestje, hollantia: talo-puu-eläin).lähde?
Hankinta Suomeen

Puolustusministeriö tilasi hollantilaiselta Fokkerilta neljä Bristol Pegasus -moottorilla varustettua Fokker C.X -konetta ja hankki valmistuslisenssin 18. toukokuuta 1936. 12. lokakuuta 1936 Valtion lentokonetehdas sai alustavan 13 koneen tilauksen. 2. joulukuuta 1936 tilaus laajennettiin 30 koneeseen. Fokkerin rakentamat mallikoneet (FK-78..81) toimitettiin Suomeen vuoden 1937 alussa ja lentokonetehdas toimitti lisenssillä rakennetut sarjakoneet (FK-82..111) vuoden 1938 kuluessa. Kertyneistä varaosista koottiin vielä viisi konetta (FK-111...115) vuosina 1942–1943. Tunnus FK-111 oli kahdella koneella.
Käyttö Suomessa

Fokker C.X:ää käytettiin useissa tiedustelulaivueissa tiedustelu- ja pommikoneena talvi-, jatko- ja Lapin sodassa vuosina 1939–1945. Hitaudestaan johtuen "Frans-Kalle" kärsi suuret tappiot. Konetta käytettiin vaativissakin tulenjohtotehtävissä, esimerkiksi Tuuloksen suurhyökkäyksessä 1941. Sodissa menetettiin 17 konetta ja 25 lentäjää. Onnettomuuksissa menetettiin koneen käyttöaikana 1938–1955 yhteensä 20 konetta ja 17 lentäjää. Tyypillä saatiin jatkosodassa jopa yksi ilmavoitto, vaikka aseistuksena oli hyvin vaatimaton konekivääri. Vain kaksi konetta poistettiin loppuunlennettyinä. Viimeinen kone tuhoutui onnettomuudessa vuonna 1958.