Alutagusen kansallispuisto
Kulttuuriperintöä

Alutaguse on monella tapaa raja-aluetta lännen ja idän välillä ja vuosisatojen ajan eri kansojen välinen kosketuspaikka, jossa virolaisten, venäläisten ja vatjalaisten kulttuurit, kielet ja uskonto kohtaavat. Alutagusen sydämessä on enemmän virolaista ja Narvanjoen ympäristössä ja Peipsin pohjoisrannikolla taas venäläistä kulttuuria, mutta Iisakun ja Jõugan alueella on sekä vatjalaisten että poluvernikkien (venäläisten ja vatjalaisten sekoittuessa muodostunut pikkukansan) vaikutteita. Rannikkoalueilla kalastajakylissä asuvat uskonnolliset venäläisyhteisöt eivät paljon sekoittuneet sisämaassa asuvien virolaisten kanssa. Rannikkokalastajat asuivat tyypillisissä vierivieressä yksikerroksisissa, harjakattoisissa puurakennuksissa ja ansaitsivat elantonsa polttamalla tervaa, keräämällä ja kuljettamalla tavaroita. Smolnitsan kylä nimettiin tervapolttimien (venäjäksi смола (smola)) mukaan ja Kamarna-kylän nimi tulee venäjänkielisestä sääskeä tarkoittavasta sanasta «Комар». Virolaiset olivat maanviljelijöitä ja talonpoikia, jotka asuivat harvaan asutuilla sisämaan seuduilla. Kohtaamispaikkana oli lähinnä vilja kalaa vastaan tai vilja tervaa vastaan vaihtokauppa. Metskülassä on yksi Viron pisimmin käytetyistä rautasulattoista ja raudan tuotanto oli yksi ns. vientituotteista. Narvanjoki oli tärkeä kauppareitti vuosisatojen ajan, kunnes suuret volyymit eivät enää mahtuneet pienempiin jokiuomiin. Keväisin Narvan kaupungin lukuisat sahat odottivat talvimetsätöistä saatavia tukkeja, joita uitettiin Alutagusen pieniä jokia pitkin Peipsin rannalle ja Narvanjokeen. Koska Vasknarvan ja Karolin kylien seuduilla oli laajoja niittyjä, jotka ruokkivat suurta määrää karjaa, oli yksi tärkeimmistä toiminnoista parkitus. Vielä 1930-luvulla Vasknarvan, Jaaman ja Karolin kylien niityillä pidettiin yli 530 nautaa sekä lukuisia hevosia ja lampaita ja 1900-luvun puoliväliin saakka Vasknarvalla tehtyjä ompelukuvioin koristettuja nahkasaappaita käytettiin kaikkialla Virossa.
Alutagusen suot ovat olleet pitkään sekä luonnonvarojen lähde että paikallisten turvapaikka. Runsaat marja- ja sienikannat tarjosivat tärkeitä ravintolisiä, jolloin pitkienkin kausien aikana sieniruoat korvasivat lihan. Kuuluisa Keski-Viron ja Pietarin välinen talvitie ”Viru tie” ja sitä pitkin mitä erilaisempaa rahtia, mm. vodkan rinnalla Tudukülan lasitehtaalla valmistettuja pulloja on kulkenut Sirtsin suon yli Pietariin. Vielä 1900-luvun puolivälissä Murakan suon saarilla ja ympäröivissä metsissä oli 14 maatilaa. Nykyisin Agusalu-suon reunoilla ja saarilla on lähes 140 tilaa tyhjillä. Sotien aikana kyläläisiä suojelivat mannermaiset dyynit, joita ympäröivät suuret suot. Raja-alueet ovat kukoistaneet rauhan aikana ja kärsineet sodista ja ryöstelyistä. Tämä on havaittavissa erityisesti Narvanjoen varrella olevilla alueilla, joilla on paljon merkkejä kautta aikojen sekä sodista että entisestä kaupankäynnistä. Krivasoo kylän läheisyydessä Viron vapaussodan Krivasoon taistelu käytiin 16.11.–30.12.1919. Vuoden 1944 helmikuussa alkaneen puolustustaisteluista ”Krivasoo kott” (suom. Krivasuo laukku) jäi toisen maailmansodan historiaan kiihkeänä ja suuria uhrimääriä vaatineena. Narvan- ja Porunijokien varrella näkyy edelleen toisesta maailmansodasta säilyneitä kaivantoja, bunkkereita ja suolla saksalaisten rakentamia rautatammoja ja vanhoja pakoteitä. Samoljotnaja kriiva eli selänne sai nimensä sodanaikaisesta lentokonehaaksirikosta (ven. самолёт eli samoljot) ja Bandiidi (ven. бандит eli bandit) kriivasta löydettiin maan sisälle rakennettu asumus. Nykyisen Kurtnan nuorisoleirin paikalla 1930-luvulla ja toisen maailmansodan aikana oli sotilaskoulutusleiri. Maisemaan kuuluvat vieläkin vanhojen ojien ja ampumaratojen paikat. Nykyään Kurtnaan on perustettu useita virkistyspaikkoja, vaellus- ja terveysurheilureittejä.
Nykypäivän Alutagusen alueella on historian aikana ollut lähes 16 kartanoa, joista jäljellä on enää kuusi. Iisakun, Illukan, Kurtnan, Kiiklan, Pagarin ja Mäetagusen kartanopuistot kotoperäisine kasvustoineen ovat luonnonsuojelun alaisina. Suurin osa nykyhetkeen säilyneistä kartanoista on rakennettu 1800-luvun klassistiseen tai historialliseen tyyliin. Illukan kartanossa toimii kartanokoulu, Pagarin kartano on yksi Viron uusimmista tyylikkäistä klassistisista puurakennuksista ja siinä on majoituspaikkoja. Varhaisklassisen Mäetagusen (Mehntackin) kartanokokonaisuuden päärakennuksessa toimi koulu vuosina 1922–1982 ja sen jälkeen maaseudun hallitus. Nykyisin sen 14 tyylikästä ulkorakennusta on siistitty ja niissä on hotelli, ravintola, kylpylä jne. Ympäröivä puisto istutettiin Eugène von Rosenin kampanjoiden avulla ja noin kilometrin päässä kartanosta luoteeseen, Kabelimäen takana, on Von Rosenien aatelissuvun uusgoottilainen hautauskappeli vuodelta 1874. Suomalaisesta suvusta polveutuva virolainen kirjailija Friedrich Gustav Arvelius työskenteli kotiopettajana Kiiklan kartanossa. Vuonna 1782 Arvelius kirjoitti täällä ensimmäisen vironkielisen tarinakirjan ”Üks Kaunis Jutto- ja Öppetusse-Ramat” (suomeksi Yksi kaunis tarina- ja opetuskirja). Kuremäen luostarin hautausmaalla kasvaa arvioiltaan 1000 vuotinen pyhä tammi, jossa luostariperinteiden mukaan Jumalan äiti ilmestyi talonpojille muutamaa vuosisataa sitten. Luostarin rakentaminen sai alkunsa 1500-luvulla rakennetusta pienestä ortodoksisesta kappelista t. tsasounasta Pühamäellä tai Pühtitsalla Kuremäen kylässä. Nykyään siinä on toimiva nunnaluostari. Alutagusella on virolaisen kansalliseepoksen Kalevipoikaan, venäläisen eeppiseen sankariin Dobrynja Nikititšiin, Kiovan Venäjän ruhtinattareen Olgaan ja suuren Pohjan sodan aikoihin että jossain Jõuga-järvessä sijaitsevaan Kaarle XII: n kultaiseen valjakkovaunuun liittyvää monipuolista perinnettä. Alutagusessa Kalevipojan tarinat ovat Viron yksiä vanhimpia ja sankariin liittyviä paikkoja ovat niin Kuremäe, Vägilaste-harju, Kurtna-järvet, Kivinõmmen metsä kuin Sirtsi suo, mitä pitkin tuulimyllyn rakentamisaiheissa Kalevipoeg raahasi lautoja.