stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilmari Tapiovaara

Ilmari Tapiovaara ja Domus-tuolin pienoismalli.
Yrjö Ilmari Tapiovaara (7. syyskuuta 1914 Tampere – 31. tammikuuta 1999 Helsinki) oli 1900-luvun merkittävimpiä suomalaisia muotoilijoita ja sisustussuunnittelijoita.
Tapiovaara syntyi taiteellisesti lahjakkaaseen veljessarjaan: hänen veljiään olivat taidegraafikko ja kuvittaja Tapio Tapiovaara ja elokuvaohjaaja Nyrki Tapiovaara. Vanhemmat olivat metsänhoitaja Kaarlo Tapiovaara (ent. Karl Johan Viktor Karlsson) ja Aino Rainio (ent. Grönroos). Ilmari Tapiovaaran ensimmäinen puoliso vuodesta 1939 oli sisustusarkkitehti Annikki Tapiovaara o.s. Hyvärinen (1910–1972).
Ilmari Tapiovaaran suunnittelemat tuolit, pöydät ja muut esineet ovat edelleen hyvin arvostettuja tuotteita, ja alkuperäisesineiden kysyntä on vilkasta etenkin ulkomailla. Tunnetuimpia tuoleja ovat muun muassa Domus, Aslak, Kiki ja Nana.
Tapiovaaran suunnitteluajattelu edusti puhdaspiirteistä funktionaalisuutta. Hänen mukaansa tuotteen käyttötarkoitus ja rakenteellinen konsepti pitäisi olla ymmärrettävissä ensi silmäyksellä. Tapiovaara vertasi muotoilijan työtä kirurgin työhön: kun osaa ammattinsa, voi harjoittaa sitä missä tahansa, ja jos tulokset ovat hyviä, ne toimivat ympäri maailman.
Uran alku

Tapiovaara oli jo nuorena lahjakas piirtäjä. Hän aloitti opinnot Helsingissä Taideteollisen keskuskoulun yleisellä linjalla 1933, mutta siirtyi vuoden kuluttua sisustustaiteen linjalle. Hän työskenteli harjoittelijana Aallon huonekaluja Englannissa markkinoivan Finmarin palveluksessa, millä oli merkittävä vaikutus hänen ajatuksiinsa huonekalusuunnittelusta.
Ennen oman toimiston avaamista Tapiovaara työskenteli Asko-Avoniuksen taiteellisena johtajana vuosina 1938–1941 ja Keravan Puuteollisuuden palveluksessa 1941–1951, missä hän hyödynsi sekä taiteellista että kaupallista koulutustaan. Oman suunnittelutoimiston Tapiovaara perusti vaimonsa Annikki Tapiovaaran kanssa Helsinkiin 1950.
Jatkosodan aikana Tapiovaara palveli Itä-Karjalassa, missä hän suunnitteli ja toteutti rakennustöitä ja esineitä Suomen armeijalle.
Keravan Puuteollisuuden palveluksessa Tapiovaaralla oli mahdollisuus kehittää tehdasta ja sen tuotantoa hyvin pitkälti itse. Huolimatta toisesta maailmansodasta tehtaalle saatiin hankituksi tarvittavia koneita ja linjoja. Tehdas oli valmis tuotantoon heti sotien päätyttyä.
Tapiovaara hankki myös kansainvälistä kokemusta työskennellessään Le Corbusierilla Pariisissa (1937) ja Mies van der Rohella Chicagossa (1953).
Domus Academica

Ilmari Tapiovaaran ja hänen vaimonsa Annikki Tapiovaaran ensimmäinen iso työ oli vuonna 1947 valmistunut Domus Academica, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan opiskelija-asuntola Helsingissä. Asuntolan suunnitteli arkkitehti Pauli Salomaa, ja Tapiovaarat sisustivat sen. Sitä ennen opiskelija-asuntolat olivat olleet yksitoikkoisen kasarmimaisia, mutta Domus Academicasta haluttiin luoda innostava, optimistinen ja hienostunut paikka asua. Sodan jälkeen materiaaleista oli pulaa, mikä rajoitti ja antoi lisähaasteita sisustuksen suunnittelussa. Valmiita huonekaluja ei eri valmistajien mallistoissa ollut, ja sen takia huonekalut suunniteltiin varta vasten asuntolaa varten. Tarvetta oli tuoleille, sängyille, pöydille, valaisimille, tekstiileille ja tapeteille.
Tärkein huonekalu, edelleen suosittu sekä muotoiluklassikoksi nostettu, oli Tapiovaaran suunnitelema Domus-tuoli. Se toimi lukutuolina asunnoissa ja yleistuolina yleisissä tiloissa. Vaatimuksia ja huomioon otettavia asioita tuolin suunnittelussa oli monia. Sen tuli toimia verhoiltuna ja verhoilemattomana, sen tuli olla pinottava, ja ryhdikkyys ja istuinmukavuus olivat tärkeitä. Tuolin istuin ja selkänoja tehtiin muotoon puristetusta vanerista, mikä vähensi tuolin aiheuttamaa rasitusta vaatteille. Tuolin kokoaminen kävi helposti ruuveilla. Sen ansiosta tuolit voitiin koota perillä, mikä vähensi kuljetuskustannuksia.
Vuonna 1949 Tapiovaara suunnitteli ruotsalaiselle Edsby Verken Ab:lle Fanett-tuolin joka kodin kevyeksi mutta kestäväksi istuimeksi. lisenssioikeudet hankki pian Asko, joka valmisti Fanett-tuolia yhdessä Edsby:n kanssa  yli miljoona kappaletta. Fanett oli aikansa kopioiduimpia tuolimalleja, jota valmistivat useat pienet tehtaat sekä Suomessa että ulkomailla ilman sopimusta. Myöhemmin myös Asko ”kopioi” oman mallinsa ja valmisti sitä toisella tuotenimellä viimeiset vuodet. Alkuperäismallissa tuolin istuinosa oli jalopuuviilua ja pinnaselkänoja sekä jalat mustaksi maalatut.
1950-luku

1950-luvulla Tapiovaara toi uusia aineksia suunnittelemiinsa töihin. Eksoottisilla puulajeilla viilutettua vaneria ja taivutettua metalliputkea oli muun muassa Lukki- ja Kongo-tuoleissa sekä Trienna-jakkarassa. Tapiovaara osallistui useita kertoja Milanon triennaaleihin ja voitti kultaa vuosina 1951, 1954 (kaksi kultaa), 1957 ja 1960. 1958 Tapiovaara suunnitteli toisen hyvin suositun tuolinsa, Aslakin. Se pohjautuu Domukseen, mutta siinä on Lukki-tuolin ominaisuuksia toteutettu puusta. Suosittu tuolimalli oli myös Nana, joka oli aikansa suosituimpia kahvila- eli baarituoleja. Hänet palkittiin vuonna 1959 Pro Finlandia -mitalilla.
1950-luku merkitsi Tapiovaaralle myös vahvaa kansainvälistymistä. Hän työskenteli Yhdysvalloissa Illinois Institute of Technologyssa apulaisprofessorina teknisen suunnittelun osastolla vuosina 1952–1953. Samaan aikaan hän työskenteli myös Mies van der Rohen toimistossa Chicagossa. Tapiovaaran kokemusta ja asiantuntemusta arvostettiin ja tarvittiin myös ILOn muotoilun kehittämisprojektissa Paraguayssa.
Tapiovaara oli 1950-luvulla Taideteollisuuskoulun opettajana.
Myöhempi ura

1960-luvulla ja lähestyttäessä 1970-lukua puu menetti arvostustaan materiaalina kansainvälisessä muotoilussa ja muovin merkitys kasvoi. Myös arkielämän muuttuminen ja pitkään jatkunut elintason nousu sekä avaruuden valloitus muuttivat muotoilua. 1960-luvulla monet pitkään mallistoissa olleet tuotesarjat karsittiin pois uusien tieltä. Tapiovaaralta 1960-luvulta muistetaan sellaisia tuotteita kuin Hongisto, Kiki ja Hotelli Marskiin tehty tuoli. Hongisto oli männystä valmistettu tuoteperhe, joka oli pirttikaluston kevennetty versio, Kikin runko ovaaliputkea ja istuin ja selkänoja verhoiltua vaneria, Marskin tuoli taas lasikuitua taivutetuin puujaloin.
Tapiovaara oli jo aiemmin ollut mukana kehitysyhteistyössä, ja 1970-luvulla hän toimi UNIDOn alaisena Mauritiuksella, Egyptissä ja Jugoslaviassa. Aikaisemmin, vuonna 1959 Tapiovaara oli Paraguayssa suunnitellut malliston tuotantomenetelmineen, ja Mauritiuksella hänen toimenkuvansa oli hyvin samantapainen. Jugoslaviassa Tapiovaara muun muassa piti luentoja alan opiskelijoille, osallistui näyttelyn tuomaristoon ja tutki ja arvioi paikallista tuotantoa, vientimallistojen käyttökelpoisuutta ja laatua. Kaupallisen koulutuksen saaneena hän myös perehtyi markkinoinnin ongelmiin. Kairossa hän osallistui design-symposiumiin UNIDOn kansainvälisenä edustajana. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi 1985 ja vuonna 1986 hän sai elämäntyöstään Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon.
Jälkimaine

Vuonna 2001 Suomen Taideteollinen korkeakoulu nimesi kahden vuoden välein jaettavan palkinnon Tapiovaaran mukaan. Palkinnon valintaperusteet kuuluvat: ”Ilmari Tapiovaara -palkinto myönnetään tunnustuksena ihmisen lähiympäristön ja teollisen tuotekulttuurin laadun hyväksi tehdystä erityisen ansiokkaasta luovasta työstä.”
Vuonna 2014 Tapiovaaran satavuotisjuhlan kunniaksi järjestettiin Designmuseossa näyttely ja lyötiin 2 euron erikoiskolikko.
Kirjallisuutta

Ateneum Maskerad: Taideteollisuuden muotoja ja murroksia. Toim. Yrjö Sotamaa. Taideteollisen korkeakoulun julkaisusarja B 62. Taik, Helsinki. 1999.
Kane, Lily (toim.): Ilmari Tapiovaara. Interior Architect. Ed. by New York 2001.
Korvenmaa, Pekka 1997: Ilmari Tapiovaara: Clásicos del Diseno. Santa & Cole. Barcelona 1997.
Rinne, Matti: Yksitoista Tapiovaaraa: Tuoleja, tauluja, elokuvia. Kustannusosakeyhtiö Teos, 2008.
Runeberg, Tutta, Export design. Finland exports planning, ideas and training. Form Function Finland 2/1983.
Paatero, Kristiina, Ilmari Tapiovaara – master of the chair. The goal was to create a human environment. Form Function Finland 4/1984.
Svenskberg, Aila (toim.): Ilmari Tapiovaara: muotoilu ja elämä.  Helsinki:  Designmuseo, 2014.  ISBN 978-952-9878-83-3.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansallisbiografian artikkeli.
Ilmari Tapiovaaran muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Tapiovaara Design.
Taideteollinen korkeakoulu. Tapiovaara, Yrjö Ilmari – Interior Designer, Professor (Arkistoitu – Internet Archive) – Tapiovaaran ansioluettelo.
architonic.com. DesignMuseum. Tapiovaara, Ilmari – kuvia Tapiovaaran töistä.
YLE Teema. Tapiovaara Ilmari.
Ilmari Tapiovaara – Knoll-yhtiön sivuilla.
Antiikkilinkit: Ilmari Tapiovaara (Arkistoitu – Internet Archive).
Ilmari Tapiovaara 100 vuotta -näyttely Designmuseossa. Tahiti 3/2014.
Ilmari Tapiovaaran alun perin helsinkiläiseen opiskelija-asuntolaan Domus Academicaan suunnittelema Domus-tuoli, joka myöhemmin tuli suosituksi julkisten tilojen istuimena.
Ilmari Tapiovaaran suunnittelemia Pirkka-tuoleja.
Tapiovaaran suunnittelema ruokailuryhmä.
Ensimmäinen Esran kirja

Ensimmäinen Esran kirja (engl. 1. Esdras, lat. 1. Esdras, kreik. I Еσδρας) voi tarkoittaa seuraavia:
Vulgatassa ja muinaiskirkkoslaavilaisessa ja siihen perustuvissa Raamatun käännöksissä: Heprealainen Esran kirja
Septuagintassa, monissa englanninkielisissä raamatunkäännöksissä sekä Suomen ortodoksisessa kirkossa: Kreikkalainen Esran kirja
Häirikkö (albumi)

| Häirikkö Irwin Goodman |
| --- | --- | --- |

Vuoden 2001 CD-painoksen kansikuva.
Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1976
 Studio : MTV-studiot (3, 8, 9, 12)   Finnvox (muut)   Finnlevy-studiot (muut)
 Julkaistu: joulukuussa 1976   2001 (CD)
 Formaatti: LP-levy (FL 5008)   C-kasetti (FK 5008)   CD-levy (8573–83643–2)
 Tuottaja(t): Vexi Salmi
 Tyylilaji: poprock, iskelmä, folk, suomipop, suomirock
 Kesto: 35.52
 Levy-yhtiö: Finnlevy   Warner Music Finland (CD)
 Levymerkki: Finnlevy   Fazer Records (CD)
Listasijoitukset
  Suomi: 6. (joulukuu 1976)
Irwin Goodmanin muut julkaisut
| Si si si 1974 | Häirikkö 1976 | Kolmastoista kerta 1977 |
Singlet albumilta Häirikkö
 ”Haistakaa paska koko valtiovalta” / ”Pumtsi-kaada-pum-pum” Julkaistu: 1976 (6034 120)  ”Häirikkö” / ”Uusi rakas” Julkaistu: 19765 (6034 123)
Häirikkö on suomalaislaulaja Antti Hammarbergin eli Irwin Goodmanin 12. studioalbumi, joka julkaistiin joulun alla 1976. Levyn tunnetuimpia kappaleita ovat nimikkokappale ”Häirikkö” ja levyn päättävä ”Haistakaa paska koko valtiovalta”.
Nimikkokappaleesta muodostui Irwinin uusi menestyskappale ja single pysyi myyntilistoilla joulukuusta 1976 aina helmikuuhun 1977 asti sijoilla 7–9. Raha-automaattiyhdistyksen jukeboxeissa kappale oli soitetuin tammikuussa 1977. Kappale tippui helmikuussa toiselle sijalle, mutta oli vielä maalis-huhtikuussa 4. ja 6. sijoilla. Nimikkokappale on myös Irwinin uran ensimmäinen, jossa äänessä on myös sanoittaja Vexi Salmi remuavana juoppona. Salmi on äänessä myös Irwinin seuraavalla studioalbumilla Kolmastoista kerta.
Koska levyn julkistettua Irwinin pitkä ryyppyputki oli päättynyt raitistumiseen, kamarineuvoksena tunnettu Matti Viherjuuri oli keksinyt alkoholiliike Alkolle uuden kampanjan, jossa Irwin esiintyisi. Alko rahoitti albumin markkinointia ja mainontaa onnistuen täydellisesti. Alkon silloisen markkinointijohtajan Nestori Kaasalaisen mukaan albumi otettiin kampanjan tunnukseksi ja sen avulla pyrittiin vaikuttamaan suomalaisten juomatottumuksiin.
Albumi menestyi hyvin ja nousi jopa joulukuun myyntilistoille 6. sijalle. Levy oli tammikuussa 1977 myyntilistojen 8. sijalla. Albumi ylitti kultalevyrajan vuonna 1977 ja sitä on myyty vuoteen 2013 mennessä yhteensä 42 216 kappaletta. Se on täten Irwinin toisiksi myydyin studioalbumi heti Rentun ruusun jälkeen.
Albumi julkaistiin Finnlevyn toimesta vinyylilevynä ja C-kasettina sekä CD-levynä Warner Music Finlandin toimesta vuonna 2001 remasteroituna painoksena.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt Rudolf Holtz, ellei toisin mainita.
Kaikki kappaleet sanoittanut Vexi Salmi nimellä Emil von Retee ja sovittanut Paul Fagerlund.
Kappaleet > A-puoli

Häirikkö – 3.54
A-a-aa-aaa- – 3.13
Pumtsi-kaada-pum-pum – 2.21 (säv. Irwin Goodman)
Rasputin – 3.35
Maskin takana – 2.38
Morkkis – 2.14
Kappaleet > B-puoli

Uusi rakas – 3.29
Sellainen nainen – 2.31
Eletään vaan – 2.29
On kapakka mun kotini – 3.31
Itken yksin – 3.27
Haistakaa paska koko valtiovalta – 2.30 (säv. Irwin Goodman)
Vuoden 2010 kokoelman Vain elämää – Kootut levytykset 1965–1990 mukaan kappaleen ”Haistakaa paska koko valtiovalta” (12) säveltäneet Irwin Goodman & Paul Fagerlund.
Muusikot

Irwin Goodman – laulu
Vexi Salmi – remuava juoppo (1)
Paul Fagerlund – kapellimestari, piano
Leif Källman – trumpetit
Jörgen Petersen ja Simo Salminen – trumpetit (3, 8, 9, 12)
Ossi Runne – trumpetit (1, 2, 4, 7)
Juhani Aalto – pasuunat (1–4, 7–9, 12)
Tom Bildo – pasuunat (1–4)
Seppo Peltola – pasuunat (7–9, 12)
Juhani Aaltonen – huilut (1, 5, 10, 11), saksofoni (2, 4, 7, 9, 12)
Pentti Lahti – huilut (1, 5, 11), saksofonit (2–4, 6–9, 12), bassoklarinetti (10)
Esa Kotilainen – syntetisaattori (1, 5)
Sami Hurmerinta – kitarat (1, 2, 4–7, 10, 11)
Heikki Laurila – kitarat (3, 8, 9, 12)
Taisto Wesslin – kitarat (2, 4, 5, 7, 10, 11)
Martti Metsäketo – basso (3, 5, 8, 9, 11, 12)
Ilkka Willman – basso (1, 2, 4, 6, 7, 10)
Tapani ”Nappi” Ikonen ja Ilpo Kallio – rummut ja lyömäsoittimet
Monica Aspelund – taustalaulu (1–7, 11)
Vesa Enne – taustalaulu (1, 2, 4, 5)
Maija Hapuoja – taustalaulu (3, 8)
Kai Lind – taustalaulu (1, 2, 4–7, 10, 11)
Irma Tapio – taustalaulu (1–8, 11)
Jacques Perrin

Jacques Perrin vuonna 1961
Jacques Perrin vuonna 2009
Jacques Perrin, oik. Jacques André Simonet  (13. heinäkuuta 1941 – 21. huhtikuuta 2022) oli ranskalainen elokuvanäyttelijä ja -tuottaja. Hän loi menestyksekkään uran niin ranskalaisissa kuin italialaisissakin elokuvissa.
Ura

Perrinin elokuvaura kesti vuosikymmeniä. Hänen ensimmäinen pääosansa oli vuonna 1961 italialaisessa elokuvassa Tyttö ja laukku. Hänet palkittiin parhaan miespääosan palkinnolla Venetsian elokuvajuhlilla elokuvasta Un uomo a metà. Hän myös näytteli Jacques Demyn ranskankielisissä musikaaleissa Rochefortin tytöt ja Aasinnahka. Hänen uransa myöhempiä tunnettuja rooleja on mm. elokuvassa Cinema Paradiso.
Perrin oli uransa aikana kaksi kertaa Oscar-ehdokkaana tuottajan ominaisuudessa; elokuva Z – hän elää! voitti parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin ja oli ehdolla parhaaksi elokuvaksi. Tämän lisäksi Siivekäs muutto oli ehdolla parhaaksi dokumentiksi.
Yksityiselämä

Jacques Perrin oli naimisissa Valentine Perrinin kanssa.  Hänellä oli kolme lasta.
Valikoitu filmografia

Totuus (La vérité, 1960)
Miehet varokaa! (Les nymphettes, 1961)
Tyttö ja laukku (La ragazza con la valigia, 1961)
317. osasto (La 317ème section 1965)
Murha makuuvaunussa (Compartiment tueurs, 1965)
Demarkaatiolinja (La ligne de démarcation, 1966)
Rochefortin tytöt (Les demoiselles de Rochefort, 1967)
Yksi mies liikaa (1 homme de trop, 1967)
Z - hän elää! (Z, 1969)
Aasinnahka (Peau d'âne 1970)
Blanche - laulu viattomuudesta ja pahasta äkillisestä kuolemasta (Blanche, 1971)
Hälytystila (État de siège, 1972)
Erikoisryhmä (Section spéciale, 1975)
Laskuvarjolegioona iskee (La légion saute sur Kolwezi, 1980)
Meduusan syleily (L'année des méduses, 1984)
Poliisin kosto (Parole de flic, 1985)
Cinema Paradiso (Nuovo Cinema Paradiso, 1988)
Kaikilla menee hyvin (Stanno tutti bene, 1990)
Viattoman pako (La corsa dell'innocente, 1992)
Pitkä hiljaisuus (Il lungo silenzio, 1993)
Ei se mun syy ollut (C'est pas ma faute!, 1999)
Susien klaani (Le pacte des loups, 2001)
Kuoropojat (Les choristes, 2004)
Goliath (Goliath, 2022)
Isadora

| Isadora |
| --- | --- |
 Reynold Brownin tekemä elokuvajuliste
Ohjaaja:  Karel Reisz
Käsikirjoittaja:  Clive Exton Derek Prouse Margaret Drabble Melvyn Bragg (myös sovitus)
Perustuu:  Isadora Duncanin omaelämäkertaan My Life Sewell Stokesin elämäkertaan Isadora, an Intimate Portrait
Tuottaja:  Raymond Hakim Robert Hakim
Säveltäjä:  Maurice Jarre
Kuvaaja:  Larry Pizer
Leikkaaja:  Tom Priestley
Pääosat:  Vanessa Redgrave James Fox Zvonimir Crnko Jason Robards
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Ranska
Tuotantoyhtiö:  Hakim Paris Film Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios
Ensi-ilta:   18. joulukuuta 1968 Los Angeles, Kalifornia  4. maaliskuuta 1969 Lontoo, Englanti  20. kesäkuuta 1969  22. elokuuta 1969
Kesto:  168 minuuttia (alkuperäinen) / 153 minuuttia (ohjaajan versio) / 128 minuuttia ja 131 minuuttia (leikattu; DVD-julkaisut)
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isadora (engl. Isadora; uudelleenjulkaisun nimi Yhdysvalloissa The Loves of Isadora) on vuonna 1968 ensi-iltansa saanut Karel Reiszin ohjaama brittiläis-ranskalainen draamaelokuva, jonka nimiroolissa on Vanessa Redgrave. Muissa rooleissa ovat muun muassa James Fox, Zvonimir Crnko ja Jason Robards. Elokuva on elämäkertaelokuva kuuluisasta yhdysvaltalaistanssija Isadora Duncanista (1877–1927).
Isadoran käsikirjoituksen laativat Clive Exton, Derek Prouse, Margaret Drabble ja Melvyn Bragg Isadora Duncanin omaelämäkerran My Life (1927) ja Sewell Stokesin elämäkerran Isadora, an Intimate Portrait (1928) pohjalta. Elokuvan tuottivat Hakimin veljekset Raymond ja Robert. Isadora sai ensi-iltansa 18. joulukuuta vuonna 1968 Yhdysvalloissa. Redgrave sai roolisuorituksestaan Oscar-ehdokkuuden parhaasta naispääosasta. Isadora oli ehdokkaana Kultaiseen palmun saajaksi vuoden 1969 Cannesin elokuvajuhlilla, jossa Redgrave voitti parhaan naisnäyttelijän palkinnon.
Juoni

Isadora on elämäkertaelokuva kuuluisasta yhdysvaltalaistanssija Isadora Duncanista (1877–1927), joka mullisti ihmisten mielipiteet baletista. Hänen alastomat, puolialastomat ja neuvostoliittomieliset tanssinsa, kuten myös hänen asenteensa vapaaseen rakkauteen, velvoitteisiin, pukeutumiseen ja elämäntapaan järkyttivät 1900-luvun alun yleisöä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vanessa Redgrave  | … |  Isadora Duncan   |
|  James Fox  | … |  Gordon Craig   |
|  Zvonimir Crnko  | … |  Sergey Esenin (nimellä Ivan Tchenko)   |
|  Jason Robards  | … |  Singer   |
|  John Fraser  | … |  Roger   |
|  Vladimir Leskovar  | … |  Bugatti   |
|  Cynthia Harris  | … |  Mary Desti   |
|  Bessie Love  | … |  rouva Duncan   |
|  Tony Vogel  | … |  Raymond Duncan   |
|  Libby Glenn  | … |  Elizabeth Duncan   |
|  Ronnie Gilbert  | … |  neiti Chase   |
|  Wallas Eaton  | … |  Archer   |
|  Nicholas Pennell  | … |  Bedford   |
|  John Quentin  | … |  Pim   |
|  Christian Duvaleix  | … |  Armand   |
Tuotanto

Isadoraa kuvattiin niin Ison-Britannian Englannissa, Ranskassa, Italiassa, Sloveniassa kuin Kroatiassakin. Englannissa elokuvaa kuvattiin lähinnä Lontoon eri kaupunginosissa, mutta myös Devonin Paigntonissa, Buckinghamshiren Waddesdonissa, Kentin Dealissa ja Kingsdownissa ja Middlesexin Isleworthissa sijaitsevilla studioilla. Sloveniassa elokuvaa kuvattiin Ptujin kaupungissa ja Kroatiassa Zagrebin, Opatijan ja Rijekan kaupungeissa. Isadoran tuotantoyhtiöinä olivat Hakim, Paris Film ja Universal Pictures. Elokuvan budjettina oli 1,7 miljoonaa dollaria.
Julkaisu ja vastaanotto

Isadora sai ensi-iltansa Yhdysvaltain Los Angelesissa 18. joulukuuta vuonna 1968. New Yorkin ensi-ilta oli 27. huhtikuuta 1969. Elokuva sai toisen kotimaansa, Ison-Britannian, ensi-iltansa Lontoossa 4. maaliskuuta 1969. Toisen valmistusmaansa, Ranskan, ensi-ilta oli 20. kesäkuuta 1969. Suomessa elokuvan ensi-ilta oli 22. elokuuta 1969. Elokuva tuotti Pohjois-Amerikan teatterilevityksensä aikana 1,25 miljoonaa dollaria. Isadoran levittäjänä oli tuotantoyhtiönäkin toiminut Universal Pictures, joka levitti elokuvaa Yhdysvalloissa vuonna 1968. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan kuuden arvostelun perusteella laskettuna kriitikoiden arvosteluista 83 prosenttia on positiivista.
Isadora julkaistiin ensi kerran VHS:nä vuonna 1988 ja DVD:nä vuonna 2011. Elokuvan Blu-ray-versio julkaistaan 26. toukokuuta 2015.
Palkinnot ja ehdokkuudet

| Palkinnot ja ehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja ehdokkuudet> Kategoria | Palkinnot ja ehdokkuudet> Ehdokas | Palkinnot ja ehdokkuudet> Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| Oscar-palkinto | Paras naispääosa | Vanessa Redgrave | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Paras naispääosa draamaelokuvassa | Vanessa Redgrave | Ehdokkuus |
| British Film Critics’ Guild -palkinto | Paras naispääosa | Vanessa Redgrave | Voitto |
| Cannesin elokuvajuhlat: Parhaan naisnäyttelijän palkinto | Paras naisnäyttelijä | Vanessa Redgrave | Voitto |
| National Society of Film Critics -palkinto | Paras naispääosa | Vanessa Redgrave | Voitto |
| New York Film Critics Circle -palkinto | Paras naispääosa | Vanessa Redgrave | Ehdokkuus |
| Bafta-palkinto | Paras puvustus | Ruth Myers | Ehdokkuus |
| Bafta-palkinto | Paras äänitys | Terry Rawlings | Ehdokkuus |
| Cannesin elokuvajuhlat: Kultainen palmu | Paras elokuva | Karel Reisz | Ehdokkuus |
| National Board of Review -palkinto | Vuoden 10 parasta elokuvaa |  | Voitto |
Aiheesta muualla

Isadora Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Isadora Elonet.
Isadora AllMoviessa. (englanniksi)
Isadora Rotten Tomatoes -sivustolla (englanniksi)
Isadora TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Elin Sjöström

Elin Sjöström
Elin Maria Sjöström (o.s. Sundeberg 19. maaliskuuta 1851 Mikkeli – 18. toukokuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen naisasioiden ajaja.
Sjöströmin vanhemmat olivat varalääninkamreeri Gabriel Wilhelm Sundeberg ja Sophie Jacobina Stenij. Hän kävi tyttökoulua ensin Heinolassa ja sitten Helsingissä ja toimi itsekin Heinolan tyttökoulun opettajana 1868-1869. Suomen naisyhdistyksessä Sjöström alkoi työskennellä heti sen perustamisen jälkeen 1884. Hän oli yhdistyksen varapuheenjohtaja 1887-1888, sihteeri 1889-1904 ja puheenjohtaja 1904-1909 Aleksandra Gripenbergin toimiessa puoluepolitiikassa. Sjöström oli myös mukana naisten kansainvälisen kattojärjestön eli International Council of Women -organisaation toiminnassa sekä perustamassa vuonna 1911 Suomen Naisten Kansallisliittoa. Lisäksi hän toimi muun muassa Kasvatusopillisen talouskoulun johtokunnan jäsenenä vuodesta 1891 alkaen ja puheenjohtajana 1910-1928. Hän kuului myös Helsingin tyttöjen ammattikoulun ja Konkordia-liiton johtokuntiin.  Sjöström julkaisi teokset Kasvisruokaa kaikille (1913) ja Kalliinajan keittokirja (1919), minkä lisäksi hän kirjoitti paljon sanomalehtiin.
Sjöströmin puoliso vuodesta 1869 oli senaatin valtiovaraintoimikunnan apukamreeri, kamarineuvos Bernd Ferdinand Sjöström (k. 1893).
Aiheesta muualla

Elin Sjöström: Kasvisruokaa kaikille.  Helsinki:  Salakirjat, 2011.  (Näköispainos vuoden 1919 laajennetusta painoksesta, yhteensä 329 reseptiä)
/ Sjöström, Elin (1851 - 1936) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Elin Svedlin

Elin Svedlin (21. marraskuuta 1894 Mikkeli – 23. elokuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Teoksia

Fyra flickor vid fronten. Schildt, Helsingfors 1919
Elin Nordlund

Nukkuva lapsi, 1891
Elin Johanna Nordlund (4. helmikuuta 1855 Pori – 27. elokuuta 1932) oli suomalainen taidemaalari.
Nordlundin vanhemmat olivat Porin lyseon rehtori, kirjailija Carl Ferdinand Nordlund (1820–1905) ja Johanna Elisabet von Schantz (1831–1901). Hän opiskeli kotimaassa Hjalmar Munsterhjelmin ja Maria Wiikin johdolla sekä Adolf von Beckerin yksityisessä akatemiassa. Ulkomailla hän opiskeli August Malmströmin johdolla Tukholmassa 1871–1872 sekä R. Collinin ja Gustave-Claude-Etienne Courtois’n johdolla Pariisissa 1885–1886 ja Julius Paulsonin johdolla Kööpenhaminassa 1887–1888. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1895, 1896 ja 1897. Nordlund toimi piirustuksenopettajana oppikouluissa 1875–1912.
Aiheesta muualla

Suomalaisen kuvataiteen bibliografia: Elin Nordlund