Eurofighter Typhoon
Kehitys > Alkuperä

Yhdistynyt kuningaskunta identifioi uuden hävittäjän vaatimukset jo vuonna 1971. Ilmavoimien esikunnan vuonna 1972 julkaisema AST 403 -spesifikaatio johti perinteisen pyrstömallin P.96-koneen esittelyyn 1970-luvun lopulla. Vaikka malli olisi täyttänyt Ilmavoimien esikunnan vaatimukset, maan ilmailuteollisuudella oli kuitenkin varauksia, sillä malli näytti hyvin samanlaiselta kuin McDonnell Douglas F/A-18 Hornet, jonka kehitys oli jo hyvin pitkällä. P.96-mallissa oli vähän kasvupotentiaalia ja tuotantoon edetessään sillä olisi ollut vähän vientimahdollisuuksia markkinoilla, joissa Hornetilla oli vahva asema.  Kuitenkin samanaikainen Länsi-Saksan vaatimus uudesta hävittäjästä oli vuoteen 1979 mennessä johtanut TKF-90-konseptin kehittämiseen. Se oli delta- ja canardisiipinen keinotekoisesti vakautettu malli. Vaikka British Aerospacen (BAe) suunnittelijat hylkäsivät jotkin sen edistyksellisistä ominaisuuksista, kuten moottorin kääntyvät suihkusuuttimet ja siiven jättöreunan ohjausratkaisut,  rakenteesta päästiin yksimielisyyteen.
Messerschmitt-Bölkow-Blohm (MBB) ja BAe esittelivät vuonna 1979 hallituksilleen muodollisen ehdotuksen yhteiseurooppalaisesta hävittäjästä. Projekti kulki alkuun nimillä European Collaborative Fighter ja European Combat Fighter (ECF). Dassault liittyi tutkimusta varten lokakuussa 1979 kehitysryhmään, joka tunnettiin tuolloin nimellä European Combat Aircraft, eurooppalainen taistelukone. Koneesta käytettiin samoihin aikoihin ensikertaa Eurofighter-nimeä. Kansallisten prototyyppien kehittäminen jatkui. Ranska tuotti ACX:n. Yhdistynyt kuningaskunta tuotti kaksi mallia, P.106:n, yksimoottorisen P.96:n version,  vähän JAS 39 Gripeniä muistuttavan kevyen hävittäjän, ja kaksimoottorisen P.110:n. RAF hylkäsi P.106-konseptin sillä perusteella, että sillä oli puolet kaksimoottorikoneen tehokkuudesta kahden kolmasosan hinnalla. Länsi-Saksa jatkoi TKF-90-konseptin jalostamista. ECA-projekti romahti vuonna 1981 monista syistä mukaan lukien erilaiset vaatimukset: Dassault vaati johtoasemaa suunnittelussa ja britit suosivat RB199:n uutta versiota moottoriksi, kun ranskalaiset halusivat uuden Snecma M88:n.
Projektin kaatumisen takia Panavia-kumppanit MBB, BAe ja Aeritalia käynnistivät Agile Combat Aircraft -ohjelman (suom. ketterä taistelukone, lyh. ACA) huhtikuussa 1982. ACA muistutti hyvin paljon BAe:n P.110:tä deltasiipineen, canardeineen ja kaksoispyrstöineen. Yksi merkittävä ulkoinen ero oli sivulle sijoitettujen moottorin ilmanottoaukkojen siirtäminen koneen alle. ACA:n moottoriksi piti tulla muokattu versio RB199:stä. Saksan ja Italian hallitukset vetäytyivät rahoittamisesta, mutta Yhdistyneen kuningaskunnan puolustusministeriö suostui rahoittamaan puolet kuluista ja toiset puolet rahoittaisi teollisuus. MBB ja Aeritalia lähtivät mukaan tuottamaan kahta konetta, yhtä Wartonissa ja toista MBB:llä. Toukokuussa 1983 BAe ilmoitti sopimuksesta puolustusministeriön kanssa ACA-demonstraation kehittämisestä ja tuottamisesta koelentokoneohjelmana.
Vuonna 1983 Espanja, Italia, Länsi-Saksa, Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta aloittivat tulevaisuuden eurooppalainen hävittäjälentokone (Future European Fighter Aircraft, FEFA) -ohjelman. Koneella piti olla kyky lyhyeen lähtö- ja laskukiitoon (short take off and landing, STOL) sekä näkökantaman ulkopuolelle ulottuvat ilmataistelukyvyt (beyond visual range, BVR). Vuonna 1984 Ranska toisti vaatimuksensa tukialuskykyisestä versiosta ja vaati johtavaa roolia. Italia, Länsi-Saksa ja Yhdistynyt kuningaskunta jättäytyivät pois ohjelmasta ja aloittivat uuden EFA-ohjelman.  Elokuun 2. päivänä 1985 Torinossa Italia, Länsi-Saksa ja Yhdistynyt kuningaskunta päättivät jatkaa Eurofighter-projektia. Ranskan painostuksesta huolimatta Espanja liittyi uudelleen Eurofighter-projektiin syyskuun alussa 1985.  Ranska vetäytyi projektista virallisesti ajaakseen omaa ACX-projektiaan, josta tuli Dassault Rafale.
Vuoteen 1986 mennessä ohjelman kustannukset olivat nousseet 180 miljoonaan puntaan. Kun EAP-ohjelma alkoi, kustannukset piti jakaa tasan hallituksen ja teollisuuden välillä, mutta Italian ja Länsi-Saksan hallitukset häilyivät sopimuksessa, joten kolmen pääteollisuuskumppanin piti hankkia 100 miljoonaa puntaa estääkseen ohjelmaa päättymästä. Huhtikuussa 1986 BAe:n EAP julkistettiin Wartonissa. Se oli jo osittain myös MBB:n ja Aeritalian rahoittama. Kone teki ensilentonsa 6. elokuuta 1986.
Eurofighter muistuttaa hyvin paljon EAP:tä. Suunnittelutyö jatkui seuraavat viisi vuotta hyödyntäen EAP:n dataa. Alustavat konemäärävaatimukset olivat: Yhdistynyt kuningaskunta: 250, Saksa 250, Italia 165 ja Espanja 100 konetta. Konetuotannon osuudet jaettiin maiden välillä hankintaodotusten mukaisesti: DASA: 33 %, BAe: 33 %, Aeritalia: 21 % ja Construcciones Aeronáuticas SA (CASA): 13 %.
Müncheniin sijoittunut Eurofighter Jagdflugzeug GmbH perustettiin vuonna 1986 johtamaan projektin kehitystä ja Rolls-Roycen, MTU Aero Enginesin, FiatAvion ja ITP:n liittouma Eurojet Turbo GmbH EJ200 -moottorin kehitystä. Kone tunnettiin Eurofighter EFA:na vuodesta 1980 alkaen, kunnes se nimettiin EF 2000:ksi vuonna 1992.
Vuoteen 1990 mennessä koneen tutkan valinnasta oli tullut suuri kompastuskivi. Espanja, Italia ja Yhdistynyt kuningaskunta tukivat Ferranti Defence Systemsin johtamaa ECR-90:tä, kun taas Länsi-Saksa suosi Hughesin, AEG:n ja GEC-Marconin APG-65-pohjaista MSD2000:ta. Sopimukseen päästiin, kun Yhdistyneen kuningaskunnan puolustusministeri Tom King vakuutti Länsi-Saksan puolustusministeri Gerhard Stoltenbergille, että Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus hyväksyy projektin ja antaa GEC:n tytäryhtiön, Marconi Electronic Systemsin ostaa Ferranti Defence Systemsin emoyhtiöltään Ferranti Groupilta, jolla oli sekä taloudellisia että oikeudellisia ongelmia. Sen jälkeen GEC veti tukensa MSD2000:lta.