stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sulkavan Linnavuori

| Sulkavan linnavuori |
| --- | --- |
 Hjalmar Appelgrenin havainnekuva Sulkavan linnavuoren varustusten jäänteiden sijainnista 1891.
Sijainti
 Sulkavan linnavuori
Koordinaatit:  61.75314991°N, 28.31940629°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Sulkava
Historia
Tyyppi:  Linnavuori
Aiheesta muualla
  Sulkavan linnavuori Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sulkavan Linnavuori (myös Pisamalahden Linnavuori) on Sulkavan kunnassa sijaitseva muinainen linnavuori. Se sijaitsee Saimaan Enonveden Pisamalahdessa, vastapäätä Partalansaarta. Kunnan keskustasta on matkaa vuorelle noin viisi kilometriä.
Mäki on kolmelta suunnalta erittäin jyrkkäreunainen, ja sen itäpuolisella, hieman loivemmalla reunalla on vallin jäännöksiä. Muuri on noin 120 metriä pitkä, ja sen kivinen perustus on erittäin jykevä: se on tehty suurista kivistä ja edelleen paikoin lähes kolme metriä korkea. Vuoren huippu on nykyisin noin 55 metriä järvenpinnan yläpuolella. Järvenpinnan alapuolella sekä vuoren seinämillä on useita onkaloita.
Linnavuoren laelle muurin taakse jää noin 100×120 metrin alue, jossa on aikoinaan ollut muun muassa ainakin 14 heittokivikasaa. Linnavuoren juurella on kaksi luolamaista onkaloa.
Vanhin toistaiseksi löytynyt kirjallinen maininta linnavuoresta on vuodelta 1561. Silloisessa veroluettelossa sen mainitaan kuuluvan Säämingin pitäjän Iitlahden kymmenyksen talonpojille Hannu ja Heikki Kontiaiselle.
Linnoitus on oletettavasti rakennettu rautakaudella tai keskiajalla. Olettamukseen kuuluu myös, että linnasta länteen sijaitseva Vartioniemi kuuluisi samalle ajalle. Erään hypoteesin mukaan linna olisi rakennettu läntistä uhkaa eli hämäläisiä vastaan.
Linnavuori ja sitä ympäröivä maisema ovat Sulkavan merkittävimpiä matkailunähtävyyksiä. Sulkavan Suursoutujen kilpailureitti kulkee aivan linnavuoren editse. Televisio-ohjelmassa Yllytyshullut järjestettiin haaste sukeltaa yhteen vuoren juurella olevista Pisamalahden linnavuoren luolista, jonka sisäänkäynti on vedenpinnan alapuolella.
Kuvia

Sulkavan Linnavuori
Näkymä Sulkavan linnavuorelta Hakovirran suuntaan
Sulkavan Linnavuoren vallikiveystä kuvattuna vuonna 1990
Vesirajan vastaisella laidalla
Kuva Linnavuoren huipulta
Satakuntalainen Osakunta

Satakuntalainen Osakunta (SatO) on yksi Helsingin yliopiston osakunnista. Osakunta pitää tehtävänään edistää jäsentensä sosiaalisia oloja, harrastuneisuutta yhteiskuntaa kohtaan ja työhön Satakunnan ja suomalaisen yhteiskunnan hyväksi. Osakunnan inspehtorina toimii farmaseuttisen kemian professori Jari Yli-Kauhaluoma.
Satakuntalaisen Osakunnan käyttämä logo.
Osakunnasta käytetään yleisesti lyhennettä SatO. Jäseniä kutsutaan satolaisiksi ja Satakuntatalolla asuvia jäseniä talolaisiksi. Jäsenten kesken puhutaan lyhyesti ”Talosta”.
Toiminta

Osakunnan toiminnan keskus on Helsingin Kampissa sijaitseva Satakuntatalo, jossa sijaitsevat myös osakunnan toimintaa tukevan Satalinnan Säätiön toimitilat. Satalinnan säätiö ylläpitää osakunnan jäsenille asuntolaa Satakuntatalossa. Talossa on noin 70 opiskelija-asuntoa, joihin voivat hakea asumaan pääkaupunkiseudun korkeakouluissa opiskelevat satakuntalaiset. Satakuntatalo on ainoa osakuntatalo, joka toimii tänä päivänäkin alkuperäisessä asuntola- ja järjestökäytössään.
Osakunta julkaisee Karhunkierros-nimistä lehteä. Karhunkierrosta on julkaistu vuodesta 1963.  Levikki Karhunkierroksella on noin 300. Lehti ilmestyy neljästi vuodessa, niin netissä kuin painetussakin muodossa.  Karhunkierrosta edelsi osakunnan lehti Satakuntalainen. Länsisuomalaisen osakunnan aikana vuoteen 1903 asti ilmestynyt lehti oli puolestaan nimeltään Lännetär.
Osakunnalla on ollut historiansa aikana niin sekakuoro, mieskuoro kuin orkesteri, jotka ovat vuosikymmenten saatossa välillä unohtuneet, ja välillä niiden toiminta on taas herätetty henkiin. Nykyisellään osakunnan sekakuoro on toiminut vuodesta 1999 lähtien.
Osakuntatoiminta on eri aikoina saanut erilaisia muotoja, ja toisaalta tietyt perinteet ovat säilyneet samoina vuosisatoja. Kautta historian osakunnan toimintaa ovat kuitenkin leimanneet nuoruuteen olennaisesti liittyvä ilonpito ja sen ohella aktiiviseksi ja vastuuntuntoiseksi kansalaiseksi kasvaminen sekä maakunnan eteen tehtävä työ.
Osakunnan kanta-alue

Satakuntalaisen Osakunnan kanta-alueeseen kuuluu Satakunnan historiallisen maakunnan länsiosan nykymaakunnan ohella myös kuntia itäosasta eli Pirkanmaalta ja Varsinais-Suomesta.
Hämeenkyrö, Ikaalinen, Kihniö, Nokia, Parkano ja Sastamala Pirkanmaalta ovat yhteistä kanta-aluetta Hämäläis-Osakunnan kanssa Punkalaitumen kuuluessa yksinomaan Satakuntalaiseen Osakuntaan sekä Loimaa ja Oripää Varsinais-Suomesta Varsinaissuomalaisen osakunnan kanssa.
Osakunnan säännöissä kanta-alue on määritelty siksi alueeksi, joka 1. päivänä tammikuuta 1982 käsitti seuraavat kunnat: Alastaro, Eura, Eurajoki, Harjavalta, Honkajoki, Huittinen, Hämeenkyrö, Ikaalinen, Jämijärvi, Kankaanpää, Karvia, Kihniö, Kiikoinen, Kiukainen, Kokemäki, Kullaa, Köyliö, Lappi Tl., Lavia, Loimaa, Loimaan maalaiskunta, Luvia, Merikarvia, Mouhijärvi, Nakkila, Nokia, Noormarkku, Oripää, Parkano, Pomarkku, Pori, Punkalaidun, Rauma, Rauman maalaiskunta, Siikainen, Suodenniemi, Säkylä, Ulvila, Vammala, Vampula, Viljakkala ja Äetsä.
Tunnukset > Lippu

Osakunnan nykyisen lipun mallina on vuonna 1686 vahvistettu Porin rykmentin komppanian lippu. Osakunnan käytössä on tällä hetkellä neljäs lippu.
Vuoden 1904 toimintansa aloittaneen Satakuntalaisen Osakunnan ensimmäinen lippu vihittiin käyttöön 28.4.1904 ylioppilastalon musiikkisalissa. Lipun hankinnan alullepanijoina toimivat cives Suonia Lindstedt ja Ilona Starck, ja varat lipun hankintaan hoiti yhdeksän osakunnan naisjäsentä. Kankaat lippua varten haettiin Tukholmasta. Lipun valmistuksesta vastasivat Käsityön Ystävät ja lipun naulasivat v.t. kuraattori Lauri Lindstedt ja myöhemmin kuraattoriksi valittu Artturi Ihamuotila Maila Talvion läsnä ollessa. Osakunnan lipun mallina toimi Ruotsin kuninkaallisessa varuskamarissa säilytetty 1800-luvun alkuun palautuva Porin rykmentin lippu.  Lippu luovutettiin Satakunnan museoon vuonna 1958.
Osakunnta sai seuraavan lippunsa syksyllä 1931 kunniainspitär Maila Talvion toimesta. Talvio naulasi lipun 4.10.1931 Laaksolassa ja lippu vihittiin juhlallisesti käyttöön 10.10.1931 Seurasaaren Antintalossa. Uusi lippu oli samanlainen kuin ensimmäinen lippu. Lippu luovutettiin Kansallismuseoon vuonna 1958.
Osakunta sai kolmannen lippunsa 1958. Koska heraldikkojen mukaan osakunnan lippu ei ollut onnistunut, osakunnan isäntä Erkki Kekäläinen piirsi osakunnalle lipun käyttäen mallinaan vuonna 1686 vahvistettua Porin Rykmentin komppanian lippua ja taiteilija Toivo Vikstedtin piirtämää vaakunakarhua. Kankaat lippuun hankittiin Pariisista ja lippu valmistettiin Suomen Käsityön Ystävissä. Lippu naulattiin Mikkola-museossa Satakuntatalolla 24.3.1958. Ensimmäisen naulan löi inspehtori Risto Niini, toisen inspitär Vuokko Niini ja sen jälkeen kunniajäsenet Jalmari Jaakkola ja Pekka Katara sekä entinen inspitär Tyyni Tuulio. Omat naulansa sai naulata myös Satakunnan kilta, Satakunta-seura, Helsingin Raomlaiste Seora, Satalinnan Säätiö, Satakuntatalon Kannatusyhdistys, Gästrike-Helsinge nation, lipun hankkimiseen osallistuneet ja osakunnan päävirkailijat.
Neljännen lippunsa osakunta sai 1989. Lippu valmistettiin taideompelimo Paula Kilpeläisellä. Lipun hankinnan rahoittamiseen osallistuivat Porin Prikaatin – Porin Rykmentin Kilta ja Rauman Lions Club. Lippu naulattiin ja vihittiin käyttöön Satakuntalaisen Ehtoon päiväjuhlassa 4.11.1989. Naulaamisen kunnian saivat muun muassa inspehtori Pentti Alhonen ja inspitär Säde Mantere-Alhonen, myöhemmin osakunnan kunniajäseneksi valittu Helsingin yliopiston rehtori Päiviö Tommila ja myöhemmin osakunnan kunniajäseneksi valittu Satalinnan Säätiön toiminnanjohtaja Kauko Malmi. Vihkimisen suoritti osakunnan kuraattori Merja Hermonen.
Tunnukset > Osakuntanauha

Osakunnan jäsenyyden tunnuksena käytetään sinikeltaista osakuntanauhaa. Nauhan sininen ja keltainen osa ovat yhtä leveät. Sinistä väriä kannetaan keltaista ylempänä.  Osakunta voi myöntää oikeuden kantaa värejään, käytännössä osakuntanauhaa, myös muille kuin jäsenilleen.
Ystävyysjärjestöt > Ystävyyssopimukset

Satakuntalaisella Osakunnalla on ystävyysjärjestöjä sekä Uppsalan että Tarton yliopistossa. Uppsalan yliopistossa ystävyysjärjestö on Gästrike-Hälsinge nation, jonka kanssa ystävyyssopimus allekirjoitettiin 1.5.1946. Tarton yliopistossa Satakuntalaisella Osakunnalla on kaksi ystävyysjärjestöä: Üliõpilaste Selts Raimla, jonka kanssa ystävyyssopimus allekirjoitettiin 24.3.1962, ja EYS Veljesto, jonka kanssa ystävyyssopimus allekirjoitettiin 27.10.1990. Ystävyyssopimus ÜS Raimlan kanssa allekirjoitettiin sen ollessa pakolaisylioppilasjärjestö Ruotsissa. Yhteistyö ÜS Veljeston kanssa alkoi 1920-luvulla, mutta ystävyyssopimuksen allekirjoittaminen siirtyi erinäisistä syistä aina vuoteen 1990 saakka.
Ystävyysjärjestöt > Sisarosakunnat

Satakuntalainen Osakunta pitää sisarosakuntinaan Länsisuomalaisen osakunnan perillisiä Turkulaista Osakuntaa eli Åbo nationia ja Varsinaissuomalaista osakuntaa. Osakunnilla on myös yhteistoimintaa Turun- ja Porin lääni -nimisen kerhon muodossa.
Ystävyysjärjestöt > Muita erityisiä suhteita

Satakuntalainen Osakunta ylläpitää läheisiä suhteita lisäksi mm. Turun yliopiston Satakuntalais-Hämäläiseen Osakunta ry:een sekä Porin yliopistokeskuksen opiskelijayhdistykseen.
Henkilöitä > Kunniajäsenet

Vuosi, jolloin henkilö kutsuttiin kunniajäseneksi, on suluissa:
Maila Talvio (1920)
E. N. Setälä (1931)
J. J. Mikkola (1931)
Emil Cedercreutz (1934)
Jalmari Jaakkola (1939)
Risto Ryti (1941)
Väinö Horelli (1944)
Frans Emil Sillanpää (1946)
Pentti Eskola (1947)
Pekka Katara (1952)
Edwin Linkomies (1957)
Eino Salmelainen (1963)
Risto Niini (1965)
Tyyni Tuulio (1966)
Heikki Jokela (1982)
Pertti Virtaranta (1982)
Risto Orko (1987)
Kauko Malmi (1990)
Pentti Alhonen (2001)
Päiviö Tommila (2011)
Kari Raivio (2014)
Kyllikki Tiensuu (2017)
Hannele Niemi (2024)
Matrikkeli

Satakuntalaisen Osakunnan matrikkelin ensimmäinen nide sisältää vuodet 1640–1808 ja toinen nide 1809–1846. Länsisuomalaisen osakunnan matrikkeli sisältää vuodet 1846–1852. Vuosilta 1852–1868 osakunnan matrikkelia ei liene olemassa, koska osakuntatoiminta oli virallisesti kiellettyä.  Edellä mainittuja matrikkeleita säilytetään Kansalliskirjastossa ja niiden tietoihin voi tutustua Helsingin yliopiston ylioppilasmatrikkeleita käsittelevillä sivuilla.
Länsisuomalaisen osakunnan jakamisen jälkeen Satakuntalainen Osakunta on jatkanut matrikkelin pitämistä jäsenistään. Vuoden 1904 jälkeen osakunnan matrikkelia on jatkettu neljällä niteellä.
Aiheesta muualla

Osakunnan sivut
Osakunnan lehti Karhunkierros
Satakuntalainen Osakunta 25-vuotias, Aamulehti, 23.03.1929, nro 81, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Linnunmaito

Linnunmaitoa konvehtirasiassa
Linnunmaito (puol. ptasie mleczko, ukr. пташине молоко, ptašyne moloko, rom. lapte de pasăre, vir. linnupiim, ven. птичье молоко, ptitšje moloko) on Keski- ja Itä-Euroopassa syötävä jälkiruoka. Sitä voidaan käyttää myös kakun täytteenä. Sekä linnunmaitoa että sillä täytettyjä kakkuja myydään yleisesti muun muassa puolalaisissa ja ukrainalaisissa supermarketeissa.
Historia

Linnunmaidon, kuten myös sen nimen, keksi puolalainen, E. Wedelin makeisvalmistajan omistava Jan Wedel Varsovassa vuonna 1936 poistamalla kananmunan vaahtokarkeista. Tämä massa kuorrutettiin ohuella suklaakuorrutuksella, ja sen makua kuvattiin taivaalliseksi. Wedel rekisteröi puolankielisen ptasie mleczko -nimen tavaramerkiksi vuonna 1939. Nimellä "linnunmaito" viitataan johonkin erittäin harvinaiseen: jo antiikin ajoilta termiä on käytetty vertauskuvana jollekin sellaiselle, mistä haaveilee henkilö, jolla on jo kaikkea.
Neuvostoliittoon linnunmaito levisi vuonna 1967, kun maan ruoantuotannosta vastaava ministeri vieraili Tšekkoslovakiassa, jossa tarjottiin kyseistä jälkiruokaa. Tšekkoslovakialaiset eivät kuitenkaan suostuneet paljastamaan reseptiä, minkä takia neuvostoliittolaiset veivät mukanaan useita saamiaan laatikollisia linnunmaitoa neuvostoliittolaisille makeisvalmistajille, joiden tehtäväksi annettiin päätellä linnunmaidon resepti näiden näytteiden perusteella.
E. Wedel valmistaa edelleen linnunmaitoa ja sitä on saatavilla useina eri makuina, esimerkiksi suklaa, sitruuna ja karamelli.
Linnunmaitokakku

Neuvostoliitossa linnunmaitoa syötiin kakkuna, jossa itse linnunmaito on kakun täyte. Kakku kuorrutetaan linnunmaidon tavoin ohuella suklaakerroksella. Linnunmaitokakku oli suosittu muun muassa siksi, että se oli helppo valmistaa ja jälkiruokaa riitti monelle.
Linnunmaitokakku
Elinkauppa

Elinkauppa on ihmisen elimillä käytävää kaupankäyntiä. Kaupan tarkoitus on toimittaa terveitä elimiä elinsiirtoja varten.
Elinkauppa on ollut laillista vain Iranissa, mutta nyt Australia ja Singapore ovat laillistamassa rahalliset korvaukset luovuttajille. Molempien maiden munuaissairausjärjestöt kiittelevät päätöstä.
Elinkauppa ilmiönä on syntynyt koska elinsiirtoa tarvitsevia potilaita on huomattavasti enemmän kuin vapaaehtoisia elintenluovuttajia.
Tieteilijöiden näkemyksiä

Tutkimusyhteenvedon mukaan elinkauppaa tutkineista 72 tutkijasta maailmassa 68 % kannatti ja 21 % vastusti elinkauppaa.
Myös yhdysvaltalaisten taloustieteilijöiden (AEA) konsensus on, että elinkauppa pitäisi sallia (70 % vs. 16 %).
UC Berkeleyn professori ja Organs Watchin johtaja Nancy Scheper-Hughes korostaa, että elinsiirroista maksetaan jo nyt korvauksia Yhdysvalloissakin "älä kysy, älä kerro" -tyyliin. Scheper-Hughes kannattaakin elinkaupan laillistamista. Hän on kuuluisa tutkimuksistaan, jotka paljastivat satojentuhansien kehitysmaalaisten joutuneen huijatuiksi tai pakotetuiksi elinluovutuksiin ja johtivat moniin pidätyksiin. Hänen mukaansa ilmiöiden taustalla on luovuttajapulan luoma epätoivo.
Yhdysvalloissa munuaissairauteen liittyy 300 000 kuolemaa vuosittain, vaikka elinsiirrot onnistuvat erittäin hyvin. Johtavat asiantuntijat pitävät kasvavaa tarvetta ja pahenevaa munuaispulaa erittäin vakavana ongelmana.
Orfa Greenbergin mukaan suurin osa tutkijoista kannattaa elinkaupan kieltoa mutta toiset tutkijat haluaisivat laillistaa elinkaupan, jotta valtiot voisivat säännellä sitä ja minimoida osanottajien riskit ja riiston. John A. Robertson on myös esittänyt, ettei valtiolla ole oikeutta estää kansalaisiaan etsimästä itselleen lääketieteellistä apua.
Monet tutkijat kannattavat elinkaupan laillistamista, jotta pulaa elimistä saataisiin poistettua. Tämä myös laskisi elinten hintatasoa, mikä vähentäisi laitonta elinkauppaa ja sen kannustimia. Lisääntynyt tarjonta lyhentäisi elinsiirtojen odotusaikoja, mikä auttaisi potilaita ja säästäisi sairaalakuluja.
Journal of Economic Perspectives -lehden artikkelissaan Nobel-palkittu taloustieteilijä Gary Becker ja Julio Elias arvioivat, että Yhdysvaltojen munuaispula lievittyisi 15 000 dollarin korvauksella luovuttajalle. Liittovaltio voisi maksaa korvauksen tasa-arvon takaamiseksi. Tämä esitys säästäisi rahaa, koska elinsiirto on halvempaa kuin jonottajien tarvitsema dialyysihoito.
Riskit

Toisen munuaisen luovuttamisen riski on hyvin pieni, sama kuin eräiden kauneusleikkausten kuten rasvaimun. Seulottu luovuttaja elää pidempään kuin kahden munuaisen ihmiset keskimäärin. Laillisilla markkinoilla sekä myyjän että vastaanottajan asema olisi parempi kuin pimeillä markkinoilla.
Luovuttamiseen liittyy lähinnä vain leikkausriski. Jäljelle jäävä munuainen kasvaa täyttämään poistetun paikan. Toisesta munuaisesta ei ole juurikaan etua. Jos munuaiset pettävät, ne pettävät yleensä yhtaikaa. Elävän luovuttajan munuainen kestää yleensä vuosia pidempään kuin kuolleen.
Pimeillä markkinoilla lahjoittajat eivät välttämättä saa kunnollista jälkihoitoa.
Laillinen ja laiton elinkauppa

Nyt laiton elinkauppa kattaa ehkä 5-10 % maailman elinsiirroista.
Maailmassa on miljoonia munuaispotilaita, mutta vuonna 2007 tehtiin vain 65 000 munuaissiirtoa. Yhdysvalloissa munuaissiirtojono oli vuosikymmenessä miltei kaksinkertaistunut 95 000 ihmiseen vuonna 2012, mutta tuolloinkin heistä vain 16 500 sai siirrännäisen ja muista 4500 kuoli odottaessaan, lähinnä siksi että joutui odottamaan sopivaa munuaista liian kauan.
Siirtoelinpulan takia monet maat ovat yrittäneet erilaisia innovaatioita, mutta vain elinkaupan laillistanut Iran on saanut poistettua siirtomunuaispulan. Myös Singapore suunnittelee elinkaupan laillistamista.
Elinpula on johtanut myös elinsiirtoihin vanhoilta ja sairailta vainajilta, jolloin elimet voivat pettää tai sisältää syövän. Toisaalta myös paremman elimen odottaminen olisi vaarallista, koska jonossa on korkea kuolinriski.
Myös joukko munuaisensa altruistisesti luovuttaneita on vaatinut elinkaupan laillistamista.
Iran

Iranissa voittoa tavoittelematon vapaaehtoisjärjestö Datpa välittää elinluovuttajia, jotka saavat palkkionsa hallitukselta ja vastaanottajalta. Hyväntekeväisyysjärjestöt tukevat maksukyvyttömiä vastaanottajia.
Clinical Journal of the American Society of Nephrology -tiedelehden artikkelin mukaan Iranin elinsiirto-ohjelma on välttänyt monia elinkauppaan liittyviä ongelmia. Sen sijaan missään muussa kehitysmaissa kokeillut ratkaisut eivät ole edes lieventäneet jatkuvasti huononevia elinsiirtojonoja.
Elinten hinnat

Laillisilla markkinoilla Iranissa munuaisten myyntihinta on 2000 - 4000 dollaria. Mustassa pörssissa hinta voi olla yli 160 000 dollaria, välikädet ottavat suuren osan summasta, leikkaus on vaarallisempi molemmille osapuolille ja ostaja saa usein hepatiitin tai HIV:n.
Elinsiirtojen kansainvälinen sääntely

Vuoden 2008 Istanbulin julistus pyrkii luomaan yhteiset määritelmät elinkauppaan liittyville käsitteille sekä määrittämään elinsiirroille ja elinten luovuttamiselle yleiset eettiset periaatteet. Se sisälsi myös ehdotuksia käytännön toimenpiteiksi siitä, miten julistuksessa esitetyt tavoitteet voitaisiin saavuttaa.
Elinsiirtoturismi

Elinsiirtoturismi on laittoman elinkaupan yhteyteen syntynyt ilmiö, jossa länsimaiset ihmiset matkustavat lainsäädännöltään vähemmän kehittyneisiin tai valvottuihin maihin elinsiirtoa varten. Köyhistä oloista kotoisin olevien elinten luovuttajat voivat olla heikon taloudellisen asemansa vuoksi alttiita hyväksikäytölle. Joissakin elimensä myyneitä henkilöitä käsittelevissä tutkimuksissa luovuttajien on huomattu kärsineen luovutuksen jälkeen oman terveydentilansa heikkenemisestä. Tämän arvellaan johtuvan luovuttajilla jo aikaisemmin olleista terveydentilan ongelmista sekä elintenluovuttajakandidaattien puutteellisesta seulonnasta.
Argumentteja elinkaupasta > Elinten turvallisuus

Yhdysvaltojen jo nyt laillinen verenluovutuskauppa tuottaa paljon enemmän verenluovutusta kuin Britannian palkkioton verenluovutus. Aiemmin elinkauppaa ja verikauppaa on vastustettu varoittaen myydyn veren laadusta, mutta professori Beckerin mukaan seulonnan kehittymisen vuoksi veren ja elinten laatu voidaan nykyään varmistaa hyvin.
Elinpula on johtanut myös elinsiirtoihin vanhoilta ja sairailta vainajilta, jolloin elimet voivat pettää tai sisältää syövän. Toisaalta myös paremman elimen odottaminen olisi vaarallista, koska jonossa on korkea kuolinriski.
Kuolleilta otettuihin elimiin liittyy monia kiisteltyjä ongelmia kuten kiire ottaa elimet ennen suostumuksen varmistamista sekä vaikeus määritellä elämän ja kuoleman rajaa.
Argumentteja elinkaupasta > Köyhät luovuttajat

Nobel-palkittu Gary Becker kummastelee sitä, että köyhien ei sallita myydä elimiään edes kuoltuaan lastensa tai vanhempiensa hyväksi. Tosin hänen mukaansa sekään, että heiltä riistetään mahdollisuus myydä munuainen elävänä, ei paranna köyhien asemaa.
Becker kirjoittaa, että jos pelätään köyhien suurta osuutta luovuttajissa, heille voidaan asettaa kiintiö, mutta käytännössä tämä ei liene tarpeen, koska monen köyhän elimet eivät kelpaisi luovutuksiin. Becker vertaa elinkauppaa vapaaehtoiseen armeijaan: vastoin pelkoja sekään ei täyttynyt köyhistä, koska usein heillä ei ole vaadittavaa koulutusta.
Argumentteja elinkaupasta > Harkitsematon luovuttaminen

Professorit Becker ja Elias huomauttavat, että luovutukselle voidaan asettaa pakollinen harkinta-aika ja vaatia kirjallista suostumusta, jos pelätään impulsiivisia päätöksiä.
Argumentteja elinkaupasta > Sosiaalinen paine luovuttamiseen

Bioeetikko Gregory Pence on huolissaan siitä, miten lääketieteellisesti yhteensopivat perheenjäsenet, ystävät tai työntekijät kokevat suurta painetta luovuttaa elimensä potilaalle. Osan sairaaloista kerrotaan "keksivän" lääketieteellisen tekosyyn haluttomille luovuttajille. Ratkaisuksi ongelmiin on esitetty elinpulan poistavaa rahallista korvausta.
Aiheesta muualla

The Sale of Human Organs Stanford Encyclopedia of Philosophy (englanniksi)
Juuso Honka

| Juuso Honka> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. maaliskuuta 1990 (ikä 34) Turku, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  85 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2010–2014
Seurat:  HPK (SML) LeKi (Mestis) TuTo (Mestis)
Juuso Honka (s. 11. maaliskuuta 1990 Turku) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Isokokoisen Hongan vahvuuksiin kuuluivat ulottuvuus, kaksinkamppailut, röyhkeys ja energisyys. Hänen heikkouksiinsa kuuluivat pelinlukutaito, ajoittainen kiekon liikahautominen ja kiekonkatsominen pelin sijasta.
Ura > Seuraura

Laitahyökkääjänä pelaava Honka on Turun Palloseuran kasvatti. Hän voitti B-nuorten SM-hopeaa vuonna 2007. Honka siirtyi Hämeenlinnan Pallokerhoon kaudeksi 2007–2008 ja voitti myös siellä B-nuorten hopeaa keväällä 2008. Kausina 2008–2009 ja 2009–2010 Honka pelasi yhteensä viisi Mestis-ottelua alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa tehopistein 1+1=2.
Honka teki SM-liigadebyyttinsä kauden 2010–2011 avauskierroksella 16. syyskuuta 2010 vieraissa kasvattajaseuraansa TPS:ää vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 7.42 minuuttia. Seuraavassa ottelussa 17. syyskuuta 2010 Honka teki SM-liigauransa ensimmäisen maalin kotiavauksessa Tampereen Ilvestä vastaan. Hänet palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kahden tähden tähtipelaajana. Yhteensä Honka pelasi kauden aikana SM-liigassa 28 runkosarjaottelua tehden neljä maalia sekä kaksi playoff-ottelua tehopistein 1+1=2. Hän kuului HPK:n kauden suurimpiin yllättäjiin ja oli kevään 2011 pudotuspeleissä joukkueen parhaita hyökkääjiä. Hän pelasi myös kolme ottelua lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa.
Helmikuussa 2011 Honka teki kaksivuotisen jatkosopimuksen HPK:n kanssa. Hän pelasi kaudella 2011–2012 kuitenkin vain kuusi ottelua loukkaantumisten takia ja ne pilasivat Hongalta myös koko kauden 2012–2013. Kauden 2013–2014 kynnyksellä hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella sarjatasoa alemmas TuToon.
Ura > Maajoukkueura

Honka on pelannut viisi nuorten ja 11 poikien maaottelua.
Orvokki Mäkinen

| Orvokki Mäkinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Orvokki Lahja Hellgrén
Syntynyt: 2. lokakuuta 1926 Helsinki
Kuollut: 12. maaliskuuta 2004 (77 vuotta) Tampere
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1949–?
Merkittävät roolit:  Leni (Altonan vangit) Eetla (Kiurunkulma) Elli Jokinen (Mustat ja punaiset vuodet)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Orvokki Lahja Mäkinen (o.s. Hellgrén, 2. lokakuuta 1926 Helsinki – 12. maaliskuuta 2004 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki näyttämötaiteellisen uransa suurelta osin Tampereen Teatterissa.