stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1875
Kuolleita > Tammikuu–maaliskuu

3. tammikuuta – Pierre Larousse, ranskalainen kielitieteilijä, sanakirjantekijä, ensyklopedisti ja kirjankustantaja (s. 1817)
12. tammikuuta – Tongzhi, Kiinan keisari (s. 1856)
16. tammikuuta – Berndt Adolf Carl Gregori Aminoff, suomalainen eversti, kuvernöörin adjutantti ja valtiomies (s. 1809)
20. tammikuuta – Jean-François Millet, ranskalainen taidemaalari (s. 1814)
23. tammikuuta – Charles Kingsley, suomalainen kirjailija (s. 1819)
1. helmikuuta – William Sterndale Bennett, brittiläinen säveltäjä ja pianisti (s. 1816)
2. helmikuuta – Karl Jakob Sundevall, ruotsalainen eläintieteilijä (s. 1801)
12. helmikuuta – Frans Henrik Kockum vanhempi, ruotsalainen teollisuusyrittäjä (s. 1802)
17. helmikuuta – Friedrich Wilhelm August Argelander, saksalainen astronomi (s. 1799)
22. helmikuuta – Jean-Baptiste Camille Corot, ranskalainen taidemaalari (s. 1796)
22. helmikuuta – Charles Lyell, brittiläinen geologi (s. 1797)
23. helmikuuta – Carl Magnus Dahlström, suomalainen kauppias, teollisuudenharjoittaja ja laivanvarustaja (s. 1805)
27. helmikuuta – Nils Almlöf, ruotsalainen näyttelijä (s. 1799)
1. maaliskuuta – Henry Kellett, brittiläinen amiraali ja tutkimusmatkailija (s. 1806)
7. maaliskuuta – John Edward Gray, brittiläinen kasvi- ja eläintieteilijä (s. 1800)
8. maaliskuuta – Jakob Fellman, suomalainen pappi, Lapin ja Venäjän tutkija ja saamelaisten kansanperinteen kerääjä (s. 1795)
10. maaliskuuta – Louis Joseph Daussoigne-Méhul, ranskalainen säveltäjä (s. 1790)
10. maaliskuuta – Svetozar Marković, serbialainen poliittinen kirjailija ja toimittaja (s. 1846)
17. maaliskuuta – Alexander Lavonius, suomalainen kuvernööri (s. 1802)
21. maaliskuuta – José López y Crespo, espanjalainen katolinen piispa (s. 1797)
21. maaliskuuta – Robert von Trapp, suomalainen senaattori ja Suomen pankin johtaja (s. 1802)
29. maaliskuuta – Frans Peter von Knorring, suomalainen pappi, Ahvenanmaan koululaitoksen isä (s. 1792)
29. maaliskuuta – John Gardner Wilkinson, brittiläinen tutkimusmatkailija, arkeologi ja egyptologi (s. 1797)
Kuolleita > Huhtikuu–kesäkuu

4. huhtikuuta – Karl Mauch, saksalainen tutkimusmatkailija, geologi ja arkeologi (s. 1837)
6. huhtikuuta – Moses Hess, saksalainen lehtimies, poliittinen kirjailija ja sosialisti (s. 1812)
10. huhtikuuta – Elias Robert Alcenius, suomalainen pappi ja sukututkija (s. 1796)
13. huhtikuuta – Peter Christian Skovgaard, tanskalainen taidemaalari (s. 1817)
20. huhtikuuta – Carl Axel Gottlund, suomalainen kirjailija ja kielentutkija (s. 1796)
20. huhtikuuta – Samuel Tickell, brittiläinen upseeri, lintutieteilijä ja taidemaalari (s. 1811)
25. huhtikuuta – Trinley Gyatso, Tiibetin 12. dalai-lama (s. 1857)
25. huhtikuuta – Bengt Olof Lille, suomalainen teologi, kirkkohistorian professori ja virsirunoilija (s. 1807)
13. toukokuuta – Elis Oskar Stenberg, suomalainen kirjailija ja lehtimies (s. 1843)
16. toukokuuta – Georg Julius von Schultz, baltiansaksalainen runoilija ja kirjallisuudentutkija (s. 1808)
17. toukokuuta – John C. Breckinridge, yhdysvaltalainen lakimies, poliitikko ja kenraali (s. 1821)
31. toukokuuta – Eliphas Lévi, ranskalainen okkultisti ja maagikko (s. 1810)
3. kesäkuuta – Georges Bizet, ranskalainen säveltäjä (s. 1838)
13. kesäkuuta – Eilert Sundt, norjalainen teologi ja sosiologi (s. 1817)
14. kesäkuuta – Heinrich Louis d'Arrest, preussilainen tähtitieteilijä (s. 1822)
15. kesäkuuta – Claës Gabriel Nordenheim, suomalainen senaattori, valtiopäivämies ja hovioikeuden presidentti (s. 1805)
20. kesäkuuta – Pjotr Uslar, venäläinen paroni, kenraali ja kielitieteiljä (s. 1816)
23. kesäkuuta – Jackson Haines, yhdysvaltalainen balettitanssija ja taitoluistelija (s. 1840)
24. kesäkuuta – Henri Labrouste, ranskalainen arkkitehti (s. 1801)
29. kesäkuuta – Ferdinand I, Itävallan keisari (s. 1793)
30. kesäkuuta – Crescence Seilern, itävaltalais-unkarilainen kreivitär (s. 1799)
Kuolleita > Heinäkuu–syyskuu

5. heinäkuuta – Hans Haslum, norjalainen maanviljelijä ja Eidsvollin kansalliskokousmies (s. 1789)
10. heinäkuuta – Martin Harris, yhdysvaltalainen Mormonin kirjan todistaja ja Joseph Smithin kirjuri (s. 1783)
14. heinäkuuta – Guillaume-Henri Dufour, sveitsiläinen insinööri ja kenraali (s. 1787)
23. heinäkuuta – Isaac Merritt Singer, yhdysvaltalainen yrittäjä ja keksijä (s. 1811)
27. heinäkuuta – Aleksander Kunileid, virolainen säveltäjä ja kuoromusiikin kehittäjä (s. 1845)
30. heinäkuuta – George Pickett, Etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa (s. 1825)
31. heinäkuuta – Andrew Johnson, yhdysvaltalainen poliitikko, USA:n 17. presidentti (s. 1808)
2. elokuuta – Gustaf Henrik Mellin, ruotsinsuomalainen pappi ja kirjailija (s. 1806)
3. elokuuta – Agenor Gołuchowski (vanhempi), puolalais-itävaltalainen valtiomies ja ministeri (s. 1812)
4. elokuuta – Hans Christian Andersen, tanskalainen runoilija ja kirjailija (s. 1805)
6. elokuuta – Gabriel García Moreno, Ecuadorin presidentti (s. 1821)
17. elokuuta – John B. Weller, yhdysvaltalainen poliitikko (s. 1812)
24. elokuuta – Nestor Tallgren, suomalainen arkkitehti ja kirjailija (s. 1824)
30. elokuuta – August Alexander Levón, suomalainen teollisuusmies (s. 1820)
5. syyskuuta – Aleksei Tolstoi, venäläinen kirjailija (s. 1817)
12. syyskuuta – János Ranolder, unkarilainen katolinen piispa (s. 1806)
25. syyskuuta – John Hughes Bennett, englantilainen lääkäri, leukemian tutkija (s. 1812)
29. syyskuuta – Paulus Genberg, ruotsalainen piispa (s. 1811)
Kuolleita > Lokakuu–joulukuu

3. lokakuuta – Pehr Johan Gylich, suomenruotsalainen kauppias ja arkkitehti (s. 1786)
19. lokakuuta – Charles Wheatstone, brittiläinen tiedemies ja keksijä (s. 1802)
12. marraskuuta – Wilhelm Carlsson, suomalainen kirkkoherra, paikallishistorian tutkija ja uskonnollinen kirjailija (s. 1834)
22. marraskuuta – Henry Wilson, Yhdysvaltain varapresidentti ja senaattori (s. 1812)
23. marraskuuta – Friedrich Albert Lange, saksalainen filosofi ja protestanttinen teologi (s. 1828)
29. marraskuuta – Ivan Kuratov, komilainen kirjailija (s. 1839)
6. joulukuuta – Johann Karl Rodbertus, saksalainen taloustieteilijä (s. 1805)
14. joulukuuta – Marie-Anne Gaboury, kanadanranskalainen Länsi-Kanadan asutuksen pioneeri (s. 1780)
Muuta

Kirjallisuusvuosi 1875
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 1875 Wikimedia Commonsissa
Mpika

| Mpika |
| --- | --- |

 Mpika
 Koordinaatit: 11°50′20″S, 31°26′30″E 
Valtio:   Sambia
Maakunta:  Muchingan maakunta
Piiri:  Mpikan piiri
Aikavyöhyke:  UTC+2
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mpika on kaupunki Sambiassa Muchingan maakunnassa ja on piirinsä pääkaupunki. Kaupunki sijaitsee Tansaniaan johtavan valtatien sekä Kasamaan ja Mbalaan johtavien teiden risteyksessä. Reilun viiden kilometrin päässä on myös Tansanian–Sambian radan juna-asema.
Turismin merkitys Mpikan taloudessa on kasvussa ja kaupungin elinkeinoelämä muutenkin on hitaassa kasvussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mpika Wikimedia Commonsissa
Lavushimandan piiri

| Lavushimanda |
| --- | --- |

 Lavushimandan piiri Muchingan maakunnassa
Valtio:   Sambia
Maakunta:  Muchingan maakunta
Pinta-ala:  14136,87 km²
Väkiluku (2018)  (arvio):  61 707
Lavushimandan piiri on yksi Muchingan maakunnan piireistä Sambiassa. Piirin pinta-ala on 14136,87 km2 ja sillä on yhteistä rajaa kuuden muun piirin kanssa. Lavushimandan piirin pohjoispuolella ovat Mpikan sekä Kanchibiyan piirit, itäpuolella Mambwen piiri, eteläpuolella Chitambon piiri ja länsipuolella Lungan sekä Samfyan piirit.
Lavushimandan piiri muodostaa yhden vaalipiirin, joka koostuu neljästä osa-alueesta: Chikanda, Mupamadzi, Lukulo ja Lulimali. Lavushimandan piirissä on kaksi päällikkökuntaa, Mpumba ja Chiundaponde, joista Mpumban päällikkökunnan päällikkö Mpumba hallitsee Chikandan sekä Mupamadzin osa-alueita ja Chiundaponden päällikkökunnan päällikkö Chiundaponde hallitsee Lukulon sekä Lulimalin osa-alueita.
Vuoden 2010 väestötietojen mukaan Lavushimandan piirin väkiluku on 36805 henkilöä. Vuonna 2018 väkiluvun arvioitiin kuitenkin olevan jo 61707 henkilöä.
Lavushimandan piiri sijaitsee 1568 metrin korkeudessa merenpinnan yläpuolella. Kesät ovat alueella kuumia sekä trooppisia ja piirin itäosissa lämpötila voi nousta kesäisin +40°C:een. Talvisin lämpötila voi laskea +17,5°C:een. Piirin laaksossa vuotuinen sadanta on noin 1000 mm ja tasangoilla Muchingavuorten juurella vuotuinen sadanta on noin 1200 mm. Tuulet puhaltavat pääsääntöisesti idän ja kaakon suunalta, mutta sadekaudella tavallisemmin jostain koillisen ja lännen väliltä. Voimakkaimmat tuulet puhaltavat kuitenkin idästä ja niitä voi tuulla ympäri vuoden.
Lavushimandan piirin kasvillisuus koostuu pääasiassa neljästä erityyppisestä metsästä, kolmesta erityyppisestä metsäsavannista ja ruohostomaasta. Ruohostomaiden kasvillisuus riippuu tarkasteltavan alueen maaperästä. Yleisesti ottaen ruohostomailla kasvaa puita siellä täällä ja alueilla tavataan säännöllisesti ruohostopaloja kuuman kuivan kauden aikaan. Lavushimandan piirissä on kaksi kansallispuistoa: Lavushimandan kansallispuisto ja Etelä-Luangwan kansallispuisto. Lisäksi piirissä on kolme riistanhoitoaluetta.
Lavushimandan piiristä johtaa maantie T2 maakunnan pääkaupunkiin Chinsaliin. Lisäksi alueen läpi kulkee Tansanian–Sambian rata ja piirin alueella on viisi toimivaa juna-asemaa: Lukulun, Finkulin, Munungan, Salamon ja Kalonjen asemat. Radalla liikennöivät junat kuljettavat sekä tavaraa että ihmisiä, mutta junaliikenteen suurimmat haasteet ovat kaluston vanhanaikaisuus sekä junien hitaus. Raideliikenteessä on kuitenkin kasvupotentiaalia ja liikenteen kehittäminen vaatisi investointeja nopeampiin sekä nykyaikaisempiin juniin. Tie- ja raideliikenteen lisäksi Lavushimandan piirissä toimivat myös eri yritysten lanka- ja matkapuhelinverkot sekä Internet-yhteys.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lavushimandan piiri Wikimedia Commonsissa
Street Fighter IV: The Ties That Bind

| Street Fighter IV: The Ties That Bind |
| --- | --- |

ストリートファイターIV 新たなる絆   (Street Fighter IV: Arata naru Kizuna)
Genre: toiminta, sci-fi 
Elokuva: Street Fighter IV: The Ties That Bind
Ohjaaja: Jiro Kanai
Studio: Studio 4°C
Julkaisupäivämäärä:  12. helmikuuta 2009
Kesto: 65 min 
Street Fighter IV: The Ties That Bind (jap. ストリートファイターIV 新たなる絆, Street Fighter IV: Arata naru Kizuna) on vuonna 2009 julkaistu japanilainen OVA-elokuva, jonka ohjasi Jiro Kanai. Elokuva perustuu samannimiseen videopeliin Street Fighter IV.
Juoni

Shadaloo-organisaation hajotessa maailma muuttui hiljaisemmaksi ja kaikki jatkoivat omaa normaalia elämäänsä. Tästä huolimatta uusi vihollinen on jälleen tullut uhkaamaan Street Fightereita ja heidän täytyy jälleen ryhtyä taistelemaan. Sillä välin salaperäinen etsivä Crimson Viper yrittää löytää yksinään vaeltelevan Ryun, jolla on eräs voimavara, jota uusi uhka yrittää saada käsiinsä.
Äänirooleissa

| Hahmo | Japaniksi | Englanniksi |
| --- | --- | --- |
| Ryu | Hiroki Takahashi | Kyle Hebert |
| Ken Masters | Yūji Kishi | Reuben Langdon |
| Chun-Li | Fumiko Orakasa | Laura Bailey |
| Guile | Hiroki Yasumoto | Travis Willingham |
| Cammy | Miyuki Sawashiro | Caitlin Glass |
| Sakura | Misato Fukuen | Brittney Harvey |
| Crimson Viper | Mie Sonozaki | Michelle Ruff |
| Seth | Akio Ōtsuka | Michael McConnohie |
| Gouken | Tōru Ōkawa | Rod Clarke |
| Eliza Masters | Miyuki Sawashiro | Caitlin Glass |
| M. Bison (Vega Japanissa) | Norio Wakamoto | Gerald C. Rivers |
| Vega (Balrog Japanissa) | Junichi Suwabe | Doug Erholtz |
Laivanrakennus

M/S Oasis of the Seas -laivaa rakennetaan Pernon telakalla Turussa vuonna 2009.
Laivanrakennus on hyvin vanha taito, joka on historian myötä kehittynyt laivoja telakoilla rakentavaksi teollisuudenalaksi. Ihmisillä on riittänyt rohkeutta lähteä vesille jo hyvin varhain. Kannusteena lienee ollut pääsy paremmille kalavesille ja metsästysmaille.
Jo pronssikautiset punoksilla sidotut laidoitetut veneet, kuten Ferribyn veneet, ovat olleet taitavasti tehtyjä ja niillä on lähdetty pitkille matkoille. Laivanrakennustaito on kehittynyt eri puolilla maailmaa toisistaan riippumatta ja historian aikana on havaittavissa monenlaisia perinteitä veneiden ja laivojen rakenteissa. Sodankäynti ja kilpavarustelu on usein ollut laivanrakennuksen kehittämisen motiivina. Vuosituhansia laivoja tehtiin puusta ja ne kulkivat purjeilla tai soutajien voimalla.
1800-luvulla voimanlähteeksi tuli vähitellen höyrykone ja rungon rakennemateriaaliksi teräs. 1900-luvulla käyttövoimana on ollut höyryturbiini, dieselmoottori ja joissakin laivoissa myös ydinvoima. Laivanrakennusmestarit olivat ensimmäisten joukossa julkisesti auktorisoituja ammattilaisia. Merellä kulkevan laivan käyttöikä on joitakin kymmeniä vuosia, joten jatkuva uudistaminen on välttämätöntä. Suuren laivan rakentaminen on muodostanut taloudellisia ongelmia kuninkaillekin.
Meri on vaativa ja riskialtis ympäristö laivoille, joten erilaiset taloudelliset instrumentit, kuten takaukset ja vakuutukset ovat kehittyneet tukemaan riskien jakamista niin laivoja rakennettaessa kuin merenkulussakin. 1700-luvulla takaajien perustamien luokituslaitosten toimintaan sisältyi laivojen onnettomuuksien tutkintaa ja raportointia, mistä käynnistyi turvallisuuden järjestelmällinen kehittäminen ja rakenteiden standardointi. Nykyään laivat rakennetaan tiukasti säännösten mukaisesti. Rahtilaivoissa korostuvat taloudelliset näkökulmat, kun taas matkustajalaivoissa ja huvialuksissa on havaittavissa muitakin painotuksia.
Historia

Vanhin tunnettu merimatka on tapahtunut vähintään 50 000–70 000 vuotta sitten, kun ihmiset ovat siirtyneet Uuteen-Guineaan ja Australiaan. Afrikasta lähtynyt ihmisjoukko siirtyi rantoja pitkin Intian niemimaan ympäri ja pystyi jääkauden noin 80 metriä nykyistä alemman merenpinnan vuoksi etenemään Indonesian saaristossa helposti, pisimpien merimatkojen ollessa parikymmentä kilometriä.
Australiaan päästääkseen ihmisten oli ylitettävä noin 170 kilometrin levyinen merensalmi. Eristyksessä eläneet Australian ja Uuden-Guinean alkuperäiskansat muistuttavat ulkonäöltään afrikkalaisia ja geenien perusteella he ovat luultavasti viimeisiä ensimmäisten liikkeelle lähteneiden ihmisryhmien suoria jälkeläisiä.
Voidaan vain arvailla, millaisilla aluksilla tämä matka on tehty. Vihjeitä voidaan hakea nykypäivään säilyneistä alkeellisista aluksista. Oksista tai papyruskaisloista sidotut lautat ovat hyvin vanhoja afrikkalaisia vesikulkuneuvoja. Intiassa käytetään kolmesta tukista sidottua lauttaa, joista keskimmäinen on pisin. Fidžisaarilla käytetään bambuvarsista on sidottu lauttoja, joissa on kaiteet. Tiibetissä jokia ylitetään eläintennahasta tehdyillä ilmatäytteisillä kellukkeilla. Yhdestä puusta kovertamalla tehdään ruuhia. Sidotun puukehikon ympärille voidaan kiristää nahkoja tai tuohia (esimerkiksi amerikkalaiset tuohiveneet) kanootin tai kajakin tekemiseksi.
Historia > Purjealusten aika > Laivanrakennus Kiinassa ja lähialueilla

Kiinassa laivanrakennus alkoi Kevättä ja syksyä -kauden aikana (722–481 eaa.). Kiinalainen džonkki kehittyi ajanlaskun alussa, ja sille oli tyypillistä tasainen kalteva keula ja perä. Jo ensimmäisellä vuosisadalla näissä oli yksi peräsin keskellä perää. Alus kehittyi jokiliikennöinnissä, ja merille sillä lähettiin rannikkoja pitkin toisella vuosisadalla.
Kiinalainen kulttuuri levisi meriteitse lähialueille Koreaan, Taiwaniin, Japaniin, Vietnamiin ja Indonesiaan. Džonkin rakenteesta teki tukevan laipioilla rungon poikki tehty osastointi. Niistä voitiinkin rakentaa huomattavasti suurempia kuin eurooppalaisista puulaivoista. Mongolit valloittivat 1200-luvulla Kiinan Kublai-kaanin johdolla. Mongolit yrittivät suuren laivaston avulla Japanin valtausta pariinkin kertaan, mutta epäonnistuivat laivaston tuhouduttua merenkäynnissä. Zheng Hen laivastossa 1400-luvun alussa oli 122 metriä pitkiä ja 50 metriä leveitä laivoja. Laivaston osa kävi aina Afrikan itärannikolla saakka. 1420-luvulla Kiinalla oli 400 suurta 1 350 pienempää sotalaivaa sekä 3 000 kauppalaivaa. 1450-luvun jälkeen Kiinan politiikka muuttui, maa sulkeutui ja laivaston annettiin rappeutua. Rannikkovesiä kauemmaksi tehdyt purjehdukset kiellettiin. Sotadžonkkeja oli käytössä 1800-luvulle saakka. Tykeillä varustettuna ne pystyivät pitämään puoliaan eurooppalaisia vastaan.
Korealaisilla oli ollut laivasto 600-luvulta alkaen. He kehittivät panssaroidun kilpikonnalaivan merisotaan japanilaisia vastaan 1500-luvun lopulla. Tämän tykeillä varustetun aluksen menestymisen syy lähitaisteluissa oli se, että sen entraus oli mahdotonta.
Joki- ja rannikkolaivat rakennettiin nopeakasvuisista männyistä ja kiinankeihäskuusesta. Kamferipuuta käytettiin laipioihin ja peräsimeen. Valtameridžonkit rakennettiin tiikistä, jota hankittiin kiinalaisten valloittamasta Vietnamin Annamista. Laivoihin tarvittiin paljon puuta, ja Annamin metsien hakkuut saivat väestön nousemaan kapinaan.
Polynesialaiset ovat joutuneet tekemään pitkiä jopa tuhansien kilometrien merimatkoja päästäkseen Tyynenmeren saarille. Polynesialaiset ovat lähteneet vähän yli 3 000 vuotta sitten Kaakkois-Aasiasta merelle. Taiwanin saaren alkuperäiset asukkaat ovat geneettisesti polyneesialaisten läheisimpiä sukulaisia. Todennäköisesti polynesialaisten alukset ovat olleet alueella nykyäänkin käytettyjen kaksirunkoisten katamaraanien tai kolmirunkoisten trimaraanien kaltaisia kanootteja. Niissä on voinut olla runkojen päälle rakennettu kansi ja siinä katos tai maja.
Moderni laivanrakennustekniikka > Propulsiojärjestelmät

Rudolf Diesel rakensi 1897 toimivan dieselmoottorin. Tämän koneen hyötysuhde oli parempi kuin höyrykoneen ja sen käyttö levisi nopeasti suurehkoihin kulkuneuvoihin, kuten juniin ja laivoihin. Sukellusveneissä alettiin käyttää polttomoottoria, koska niissä tarvittiin pienikokoista voiman lähdettä. Vuonna 1896 Yhdysvalloissa alettiin rakentaa John Philip Hollandin suunnittelemaa sukellusvenettä, johon sijoitettiin bensiinikäyttöinen polttomoottori ja sen lisäksi sähkömoottori sukellusta varten. Bensiini osoittautui liian vaaralliseksi, joten ensimmäiseen maailmansotaan osallistuvissa sukellusveneissä oli dieselmoottorit pinnalla kulkemista varten.
Tanskalainen telakka ja laivamoottorien valmistaja Burmeister & Wain oli saanut Rudolf Dieseliltä yksinoikeuden dieselmoottoreihin Tanskassa. Telakalla valmistui 1912 rahtilaiva M/S Selandia, joka oli ensimmäinen valtameren ylittänyt dieselkäyttöinen alus. Siinä oli nelitahtimoottori. Burmeister & Wain on nykyään osa MAN-yritystä nimellä MAN B&W. Nykyään rahtilaivojen tyypilliseksi pääkoneeksi on vakiintunut kaksitahtinen hidaskäyntinen dieselkone, joka toimii raskaalla polttoöljyllä, esimerkiksi suurimmaksi mainittu Wärtsilä-Sulzer RTA96-C.
Mäntähöyrykoneita käytettiin laivoissa toiseen maailmaansotaan saakka, jonka jälkeen dieselmoottorit ovat korvanneet ne. Höyryturbiinin dieselmoottorit korvasivat matkustajalaivoissa 1970-lukuun mennessä, kun öljyn polttaminen höyrykattilassa tuli liian kalliiksi. Sähkömoottori on säädettävyydeltään dieselmoottoria parempi, mikä on johtanut dieselsähköisen voimansiirron kehittämiseen, jolloin dieselmoottorien pyörittämillä generaattoreilla kehitetään sähköä varsinaisten sähköisten ajomoottoreiden tarpeisiin. Tällöin pienenevät värinäongelmat, kun voidaan käyttää useita pieniä dieselmoottoreita. Käytettäessä ruoripotkuria saavutetaan parempi ohjattavuus.
Ydinkäyttöisissä laivoissa höyryturbiini on yhä käytössä. Maailman ensimmäinen ydinkäyttöinen alus oli yhdysvaltalainen ydinsukellusvene USS Nautilus (SSN-571) 1955 ja ensimmäinen rahtilaiva oli vuonna 1962 vesille laskettu NS Savannah. Neuvostoliitto rakensi vuonna 1959 ensimmäisen ydinkäyttöisen jäänmurtajan nimellä Lenin. Se oli samalla ensimmäinen ydinkäyttöinen alus siviilikäytössä. Neuvostoliitto rakensi useita ydinjäämurtajia, kuten Arktika-luokka ja Taimyr-luokka. Ydinvoiman käyttö siviilialuksissa ei alun jälkeen kuitenkaan ole edennyt.
1906 Waterman-yhtiö Yhdysvalloissa alkoi valmistaa perämoottoreita käytettäväksi pienissä veneissä. Menestynein varhainen perämoottorityyppi oli Ole Evinruden kehittämä ja se tuli markkinoille vuonna 1912.
Moderni laivanrakennustekniikka > Runkorakenteet

1920-luvun lopulla Saksassa rakennettiin Versailles'n sopimuksen mukaan kooltaan rajoitettuja taistelulaivoja ja sen vuoksi englantilaiset kutsuivat niitä "liivintaskutaistelulaivoksi, joista tunnettu on Admiral Graf Spee. Nämä olivat ensimmäisiä aluksia, jotka rakennettiin lohkoista ja joiden kokoamisessa käytettiin suurelta osin hitsausta. Toisen maailmansodan aikana Saksan sukellusveneet pystyivät tuhoamaan liittoutuneiden kauppalaivoja suuressa määrin.
Vastauksena tähän hävikkiin Yhdysvalloissa Henry J. Kaiser ehdotti standardilaivoja, minkä johti liberty-aluksien rakentamiseen. Nämä olivat rakenteiltaan yksinkertaistettuja höyrylaivoja, joiden runko tehtiin lohkoista ja laivat koottiin hitsaamalla. Tämä tehosti rakennusta suuresti ja nopeimmillaan laiva koottiin kymmenessä päivässä. Näitä kantavuudeltaan 14 000 tonnin aluksia rakensi vuosina 1941–1945 18 telakkaa kaikkiaan 2 710 kappaletta. Rakennusmenetelmä oli uusi ja hitsausjännitykset aiheuttivat ongelmia. Kaikkiaan 12 alusta katkesi merellä. Syyksi todettiin haurasmurtuma, jonka aiheutti materiaalin säröherkkyys kylmissä vesissä, ja murtumaa edesauttoivat ylisuuret lastit. Sodan lopulla alettiin valmistaa Victory-aluksia, jotka olivat hieman suurempia ja tukevampia. Näitä rakennettiin 531 kpl. Sodan jälkeen hitsaus vakiintui laivarunkojen kokoonpanomenetelmäksi.
1900-luvun lopulla laivanrakennuksesta telakoilla on kehittynyt loppukokoonpanoa, jossa yhdistetään paikalle tuotuja osia ja komponentteja, jopa hyvin suuria, kuten koko runkolohkot, kansirakenteet tai moottorit. Painavia osia voidaan vesitse tuoda hyvinkin kaukaa.
Varsinkin rahtilaivojen kokoon vaikuttavat kaksi merkittävää kanavaa, 1914 avattu Panaman kanava ja Suezin kanava, jossa liikennöinti alkoi 1867. Erityisesti Panamax-kokoluokitus on tärkeä laivojen rakentajille. Suomessa liikennöivien alusten kokoa rajoittaa Tanskan salmista johtuva Baltimax-koko.
Moderni laivanrakennustekniikka > Rakennemateriaalit

Teräs on säilyttänyt asemansa pääasiallisena laivojen rakennusmateriaalina, mutta laivojen ja veneiden rakennusmateriaalit ovat monipuolistuneet. Veneissä lujitemuovi ja erityisesti lasikuitulujitteiset ovat saaneet suuren markkinan. Alumiinista tehdään paitsi veneitä, myös suurempia laivoja, erityisesti nopeakulkuisia sotalaivoja ja matkustajalaivoja. Sukellusveneiden rakentamisessa on käytetty myös titaania, kuten venäläisissä Projekti 945 -ydinkäyttöisissä sukellusveneissä. Puuveneiden valmistus on säilynyt käsityöperinteenä, mutta on määrällisesti vähäistä.