Suomen Kommunistisen Puolueen historia
Laittomuuden aika 1918–1944 > Toiminta 1920- ja 1930-luvulla

SKP oli perustamisesta asti laiton Suomessa ja se joutui toimimaan maanalaisena. Maanalaisen koneiston luomista hankaloittivat muun muassa sisäiset kiistat ja toimintaa leimasi tiukka kurinalaisuus sekä konspiratiivisuus. Yhteyksien luominen Venäjän ja Suomen välille osoittautui  hankalaksi ja niitä jouduttiin hoitamaan esimerkiksi Tukholman (byroon) kautta. Puolueen käytännön johtotyö tapahtui Venäjällä, jonne keskuskomitean Suomessa oleskelleet jäsenet harvoin pääsivät paikalle. Suomen toimisto ja sen johtama puolueorganisaatio Suomessa, piiritoimikunnat ja paikallistoimikunnat,   työskentelivät laittomasti ja salassa. Ne kärsivät puolueen jäsenten toistuvista vangitsemisista. Kommunistien vaikutus Suomessa oli merkittävintä  laillisten järjestöjen toiminnassa, ammattijärjestöissä, urheiluseuroissa sekä raittius- ja naisjärjestöissä. Lisäksi kommunistit yrittivät muokata mielipiteitä suomalaisen sivistyneistön parissa.
SKP:n neljänteen edustajakokoukseen, joka pidettiin 25.7.1921, osallistui ensimmäistä kertaa edustajia myös Suomesta. Aiemmat edustakokoukset oli pidetty pakolaisten kesken. Yhteensä 87 edustajasta 55 oli Suomesta. Edustajakokous hyväksyi toimintaohjelman, jossa määriteltiin suuntaviivat puolueen maanalaista vallankumouksellista toimintaa varten. Kokouksessa käytettiin pitkiä puheenvuoroja, jotka liittyivät puolueen sisäiseen valtataisteluun Otto Wille Kuusisen ja Kullervo Mannerin välillä. Kokouksessa puheenvuoron käyttänyt Karl Radek ilmoitti Kominternin ja Leninin pitävän Kuusisen linjaa parempana, mikä tarkoitti sitä, että Kuusinen tulisi säilyttämään paikkansa SKP:n keskuskomiteassa. Linjaerimielisyyden seurauksena myös Arvo Tuominen sai paikan puolueen keskuskomiteassa. Elokuussa Suomeen palanneista kokousedustajista moni joutui Etsivän keskuspoliisin pidättämäksi.
Suomessa poliisi pidätti jatkuvasti kommunisteja tai sellaisiksi epäiltyjä. Vuosina 1922–1934 tukahdutettiin lakiin vedoten jopa 5 000 kommunistiseksi epäiltyä järjestöä. SKP:n ohella laittomuuksia harrasti vuodesta 1925 alkaen Suomen kommunistinen nuorisoliitto.
Julkiseksi järjestöksi Suomessa kommunistit perustivat vuonna 1920 muiden vasemmistolaisten kanssa Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen (SSTP), jonka ohjelman laati Kuusinen. Kominternin sääntöjen mukaan jokaisesta maasta siihen saattoi kuulua vain yksi puolue, mikä oli Suomen osalta SKP. SSTP ei kuulunut Kominternin, vaikka puoluetta (ensimmäistä kertaa) perustettaessa näin päätettiin. Puoluetta perustamassa olivat myös monet vasemmistoenemmistöisen Suomen Ammattijärjestön (SAJ) kannattajat sekä kommunistien vaikutuspiiriin päätyneet sosiaalidemokraattiset nuoriso- ja naisjärjestöt. SSTP:n toiminta ei miellyttänyt valtiovaltaa ja elokuussa 1923 suoritettiin noin 200 SSTP:n jäsenen joukkopidätys, joka tunnetaan pääministeri Kyösti Kallion mukaan ”Kallion leikkauksena”. SSTP:n kieltämisen jälkeen sen entiset kannattajat osallistuivat vaaleihin erilaisten työväen ja pienviljelijöiden vaaliliittojen ja komiteoiden avulla. Näitä yhdisti Sosialistinen työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestö.
SKP:n politiikka jyrkkeni 1920-luvun lopulla Kominternin omaksuttua niin sanotun kolmannen vaiheen ohjelman, joka vaati jyrkkää suhtautumista varsinkin sosiaalidemokraatteihin. Tätä nousi vastustamaan Niilo Wällärin johtama Suomen työväen vasemmistoryhmä, jonka keskeisin vaatimus oli irtautuminen Moskovan emigranttikommunistien ohjauksesta. 1930-luvun alussa SKP:tä kritisoitiin myös vasemmalta. Suomen punaisten rintamamiesten liitto piti puolueen politiikkaa epäonnistuneena ja kannatti siirtymistä aseelliseen kapinaan. Neuvostoliitossa puoluetta arvosteli voimakkaasti muun muassa Hanna Malm, ja Kominternin taholta arvosteltiin SKP:n heikkoa asemaa Suomessa. Kominternin esittämä arvostelu oli äänekästä erityisesti pulavuosina 1929-31, jolloin lapuanliike oli Suomessa voimissaan. Komintern oli rahoittanut SKP:n toimintaa 1920-luvulla huomattavilla summilla. 1930-luvulla SKP, jolta puuttuivat omat tulot, joutui toimimaan täysin Kominternin rahoituksen varassa.
Oikeistoradikalismin noustua 1930-luvun alussa muun muassa lapuanliikkeen muodossa vahvaksi poliittiseksi voimaksi otteet kommunisteja ja sellaiseksi oletettuja kohtaan kovenivat. Kommunistit ja vasemmistososialistit poistettiin eduskunnasta ja lukuisia kommunistien ja vasemmistososialistien hallitsemia järjestöjä kiellettiin, myös SAJ. Laillinen perusta tälle saatiin eduskuntavaalien jälkeen marraskuussa 1930 hyväksymällä tasavallan suojelulakeina ennen vaaleja lähinnä sosiaalidemokraattien lepäämään jättämät niin sanotut kommunistilait, joilla rajoitettiin perustuslaillisia paino-, yhdistymis- ja kokoontumisvapauksia. Jo ennen lain voimaanastumista ryhdyttiin rajoittamaan toimintaa kansanedustajina ja kunnanvaltuutettuina. 1930-luvun alussa puolue oli käytännössä menettänyt toimintakykynsä poliisin toimien takia, vaikka sillä edelleen oli soluja ympäri maata. Lakien nojalla oli vuoteen 1942 mennessä ainakin 4 412 kommunistia tuomittu valtio- tai maanpetoksesta.