stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vulpes vulpes arabica
Levinneisyys ja elinympäristö

V. v. arabican levinneisyysalue käsittää Jordanian, Kuwaitin, Omanin, Qatarin, Saudi-Arabian ja Yhdistyneet arabiemiirikunnat. Mahdollisesti sitä tavataan myös Irakissa ja Israelissa.
Alalajia tavataan useissa erilaisissa elinympäristöissä vuorilta aavikoille, pienille saarille ja myös ihmisasutuksen liepeille. Arabian niemimaan sisäosien laajoilla hiekkadyynialueilla sitä ei esiinny. Kettulajeista hiekkakettu on paremmin soveltunut selviytymään kuivimmilla alueilla.
Elintavat

Ketut elävät yleensä yksikseen ja ne ovat aktiivisia pääasiallisesti öisin. Kun ravintoa on tarjolla erityisen vähän, ne voivat muodostaa löyhiä ryhmiä, joissa voi olla neljäkin jäsentä. Omia varsinaisia reviirejään niillä ei ole. Ne voivat viettää elämäänsä vaellellen paikasta toiseen asettuen vain väliaikaisesti jollekin tietylle alueelle. Ne käyttävät ravinnokseen melkein mitä tahansa kiinni saamaansa, kuten pieniä nisäkkäitä, lintuja, hyönteisiä, raatoja, kasveja ja hedelmiä. Ihmisasutuksen lähellä ne hyötyvät esimerkiksi ihmisten lähellä viihtyvistä rotista ja hiiristä.
Ketut lisääntyvät joulukuun ja huhtikuun välisenä aikana. Tiineys kestää 52 päivää ja kettujen pesäkolot sijaitsevat usein kallionkoloissa, kivien halkeamissa tai kettujen itse kaivamissa koloissa. Pentuja on keskimäärin 5 ja niiden silmät avautuvat 10 päivän ikäisinä. Emo imettää niitä 49–56 päivää. 7–8 viikon ikäisinä ne alkavat seurtata emoaan ravinnonhankintaan ja lopulta ne lähtevät muille alueille. Ne elävät suurin piirtein 5-vuotiaiksi.
Uhat, suojelu ja ihminen

Alalajia V. v. arabica pidetään elinvoimaisena. Sen kantoja on hyödyttänyt esimerkiksi ihmisasutuksen leviäminen. Sen levinneisyysalue käsittää myös useita suojeltuja alueita. Sitä kuitenkin myrkytetään ajoittain haittaeläimenä ja kannat saattavat kärsiä ajoittain taudeista, kuten vesikauhusta. Kettu on arabiaksi tha'lab. Kansanperinteessä se tunnetaan erityisesti juonikkuudestaan ja sanonnat amkar rain tha'lab ja arwagh min tha'lab viittaavat ”kettua viekkaampaan” tai ”kavalampaan”.
Kettu valokuvassa Omanissa.
Vulpes vulpes japonica

| Vulpes vulpes japonica |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Ketut Vulpes
Laji::  Kettu vulpes
Alalaji::  japonica
Kolmiosainen nimi
 Vulpes vulpes japonica  J. E. Gray, 1868 
Katso myös
   Vulpes vulpes japonica Wikispeciesissä   Vulpes vulpes japonica Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vulpes vulpes japonica on Japanin Honshūn, Shikokun ja Kyūshūn saarilla tavattava ketun alalaji. Kettua (jap. Kitsune) pidetään Japanissa elinvoimaisena lajina ja se esiintyy paikallisessa kansanperinteessä.
Koko ja ulkonäkö

Alalajin V. v. japonica urokset ovat hieman naaraita kookkaampia. Urosten paino on 4.4–6,6 kg kg ja naaraiden 3,3–6 kg. Urosten ruumiinpituus on 55,5–70 cm ja naaraiden 51,5–67 cm. Korkeus on 32,2–42,3 cm. Jalat ovat pitkät ja hoikat. Turkin väritys vaihtelee okraisesta punertavaan. Pennut ovat ruskeita tai mustia. Kaula ja rinta ovat valkoisia. Ruumiin alapuoli on valkoinen tai harmaa. Päässä kuono on kapea ja terävä. Ylähuuli on valkoinen. Korvat ovat takaa mustat. Häntä on pitkä ja tuuhea, sekä hännänpää valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

V. v. japonican levinneisyysalue käsittää Japanin pääsaarista Honshūn, Shikokun ja Kyūshūn. Hokkaidōlla tavataan toista alalajia V. v. schrencki. Hokkaidōn ja Honshūn välinen Tsugarunsalmi muodostaa niin sanotun eliömaantieteellisen Blakiston-linjan.
Ketun elinympäristö Japanissa käsittää esimerkiksi ruohikoita ja jokien varsia. Ne välttelevät yleensä metsiä ja jyrkänteitä.
Elintavat

V. v. japonica esiintyy yleensä yksin tai yksiavoisina pareina. Ne ovat yleensä aktiivisia hämärän laskeudutta ja Kyūshūlla tyypillisen reviirin koko on 2,8–6,3 km². Tärkein yksittäinen saaliseläin on japaninruohomyyrä. Muita ravinnonlähteitä ovat japaninmetsähiiri, japaninpikkuhiiri, japaninhirven raadot, sekä ihmisen toiminnasta syntyvät ravinnonlähteet.
Japanissa ketut lisääntyvät marraskuusta tammikuuhun. Pentuja on tavallisesti kerrallaan 3–4. Pennut kasvatetaan pesäkoiloissa. Pesäkololla voi olla syvyyttä 50–100 cm. Pennut alkavat seurata emoaan ulos pesästä noin 45–60 päivän ikäisinä ja alkavat hankkia omaa ravintoaan itsenäisesti 3–4 kuukauden ikäisinä. Sukukypsuiksi ne kasvavat 12 kuukauden ikäisinä.
Uhat, suojelu ja ihminen

Kettua pidetään Japanissa elinvoimaisena lajina. Kettu eli kitsune esiintyy japanilaisessa kansanperinteessä. Šintolaisuudessa sitä pidetään lähettiläänä, jonka tarkoitus on varmistaa, että maanviljelijät uhraavat riisin jumalalle. Tarinoissa siitä pidetään usein pahanilkisenä ja kettu pystyy muuttamaan muotoaan ihmisten kiusaksi.
Pää lähikuvassa.
Kettu Yoshitoshi Tsukiokan maalauksessa.
Strukan kanava

Strukan kanavan sulku.
Strukan kanava sijaitsee Pyhtäällä Kymijoen Pyhtään haaran itärannalla Stråkaforsin kosken kohdalla. Kanavassa on yksi sulku ja sen kautta kulkee venereitti Suomenlahdelta Pyhtään kirkonkylään. Strukan sulku on Suomen ainoa käytössä oleva, käsikäyttöinen merisulku. Sulun pituus on 25 metriä, leveys 8 metriä ja putouskorkeus 2 metriä. Pyhtäälle kulkevan väylän syväys on vähintään 1,2 metriä.
Historia

Strukan kanavan sulku ja siihen liittyvä pato ovat valmistuneet vuonna 1903. Kanava ja siihen liittyvä vesireitti rakennettiin vuosina 1902–1905 ja sen tarkoituksena oli alun perin palvella vuonna 1902 valmistuneen Stockforsin puuhiomon kuljetuksia Kymijoen suussa sijainneelle Spjutsundin (Keihässalmi) lastauspaikalle. Kanavan kautta kulki vuosina 1908–1923 Pyhtään ja Kotkan välillä liikennöinyt matkustajahöyrylaiva. Sulku oli alun perin Stockforsin tehtaan hoidossa mutta vuodesta 1978 se on ollut Pyhtään kunnan hoidossa.
Enää proomuliikennettä ei ole. Myös säännöllinen reittiliikenne kirkonkylältä Pyhtään Kaunissaareen on loppunut. Sulut ovat nyt veneilijöiden käytössä itsepalveluperiaatteella.
Sulkujen käyttö

Mereltä joelle tultaessa sulku ensin tarvittaessa tyhjennetään avaamalla alaportissa olevat veivattavat sulkuluukut. Kun sulku on tyhjä, vene ajetaan sulkuun ja alaportti ja sen sulkuluukut suljetaan. Sulku täytetään vedellä avaamalla vastavuoroisesti yläportin sulkuluukut. Veden noustua joen pinnan tasalle veneilijä pääsee jatkamaan matkaa avaamalla yläportin.
Louis-Marie Billé

Louis-Marie Billé

Louis-Marie Billé (18. helmikuuta 1938 – 12. maaliskuuta 2002) oli katolisen kirkon ranskalainen kardinaali vuodesta 2001. Hän sai vihkimyksensä papiksi 25. maaliskuuta 1962 ja piispaksi 19. toukokuuta 1984. Hän toimi vuosina 1984–1995 Lavalin hiippakunnan piispana ja sen jälkeen vuoteen 1998 Aixin-(Arles'n-Embrunin) arkkipiispana.
Vuonna 1998 Billé nimitettiin Lyonin arkkipiispaksi, jona hän toimi kuolemaansa saakka. Hän oli myös Ranskan piispainkonferenssin johtaja, kunnes erosi sairauden takia 6. marraskuuta 2001.
Harmaanieriä

| Harmaanieriä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Lohikalat Salmoniformes
Heimo::  Lohet Salmonidae
Suku::  Nieriät Salvelinus
Laji::  namaycush
Kaksiosainen nimi
 Salvelinus namaycush  (Walbaum, 1792) 
Katso myös
   Harmaanieriä Wikispeciesissä   Harmaanieriä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harmaanieriä (Salvelinus namaycush) on nieriöihin kuuluva lohikala, joka on kotoisin Pohjois-Amerikasta. Se on suurin nieriälaji. Harmaanieriä tuotiin Eurooppaan 1880-luvulla sekä Pohjoismaihin 1950-luvun puolivälin paikkeilla. Suomessa lajia on tavattu suurimmaksi osaksi istutettuna Inarijärvessä.
Harmaanieriän keskimääräinen pituus on 40–80 senttimetriä ja paino 1–3 kilogrammaa. Se on petokala, joka syö lähes mitä tahansa, kuten muita kaloja, äyriäisiä, hyönteistoukkia ja eläinplanktonia. Laji saavuttaa sukukypsyyden 5–10-vuotiaana, ja kutu tapahtuu syksyllä vesien viiletessä.
Tuntomerkit

Harmaanieriä on suurin nieriälaji ja erottuu suvun muista lajeista ruskeankellertävän tai tummanvihertävän kokonaisvärityksensä takia.  Harmaanieriän vatsapuoli ei ole myöskään koskaan punainen. Vatsapuolen evien etureunat ovat silti nieriöille tyypilliseen tapaan valkoiset. Kyljet ovat vihertävän tai ruskehtavan harmaat, selkä on hieman tumma ja vatsa vaalea. Lajia ympäröi joka puolelta vaaleankellertävät pilkut, joista selkäpuoliset ovat venyneet pitkänomaisiksi.
Harmaanieriän keskimääräinen pituus on 40–80 senttimetriä ja paino 1–3 kilogrammaa. Suurin Suomessa mitattu yksilö on painanut 12 kilogrammaa ja maailmalla yli 40 kilogrammaa. Koiraan selkä vaalenee ja kyljet tummuvat kutuaikana, jolloin laikut erottuvat selvemmin ja evien väritys muuttuu ruskeanpunaiseksi. Harmaanieriän pää on suhteellisen pieni ja suu suuri. Suupielet jatkuvat pitkälle silmien tason takapuolelle.
Levinneisyys ja istutushistoria

Harmaanieriä on puronieriän ohella toinen Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva nieriälaji. Sen alkuperäistä levinneisyysaluetta ovat Kanada ja Alaska sekä Yhdysvaltain Isotjärvet ja maan koillisosat. Se on luettu Pohjois-Amerikan suurikokoisten järvien merkittävimpien kalalajien joukkoon.
Harmaanieriää istutettiin Eurooppaan ensimmäistä kertaa 1880-luvulla ja myöhemmin 1920-luvulla joihinkin alppijärviin. Ruotsissa ja Norjassa se lisääntyy muutamassa järvessä. Suomeen laji levisi vuonna 1958 mätinä järvikutuisesta kannasta Yhdysvaltain ja Kanadan rajalla sijaitsevasta Yläjärvestä. Mädistä kasvatettuja kaksivuotiaita poikasia istutettiin muutamiin suuriin järviin sekä Perämereen ja Suomenlahteen.
Harmaanieriää kutsuttiin aiemmin kanadannieriäksi, ja sillä tehtiin Suomessa laajoja istutuskokeiluja 1960-luvulla. Ajateltiin, että se voisi järvikutuisena arvokalana menestyä tehokkaasti sellaisissa vesissä, joissa virtaavissa vesissä kutevat lohikalat eivät voi lisääntyä. Lajia istutettiin 40 alueelle, ja ensimmäisten havaintojen perusteella se ei viihtynyt Suomenlahdessa. Sen sijaan Perämerta pidettiin varteenotettavampana vaihtoehtona, ja kirkkaiden vesien istutukset vaikuttivat lupaavilta. Luonnossa lisääntyviä kantoja ei kuitenkaan varmuudella todettu. Pallasjärvessä kahdeksankesäinen yksilö painoi viisi kilogrammaa ja Perämeressä vuoden vanhempi yksilö kilogramman enemmän.
Harmaanieriän istuttaminen Inarijärveen aloitettiin kohtuullisella menestyksellä vuonna 1972. Vuosikymmenen lopulla lajia pyydystettiin parhaimmillaan seitsemän prosenttia koko järven kokonaissaaliista. Istutukset jatkuivat seuraavana vuosikymmenenä aiempaa suppeampina, ja vuonna 1986 aloitettiin koeistutukset muun muassa Kuopion alueella. Inarijärven istutukset lopetettiin vuonna 2012, sillä Lapin Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus halusi antaa tilaa järven alkuperäiselle kalakannalle, johon lukeutuvat siika, taimen, muikku ja nieriä. Harmaanieriä ei koskaan lisääntynyt järvessä luontaisesti.
Elintavat > Elinympäristö

Harmaanieriä elää kesäisin pääosin yksin kylmissä, syvissä ja runsashappisissa vesissä järven syvänteissä. Pienikokoiset yksilöt saattavat muodostaa vähälukuisia parvia. Laji vaeltaa tyypillisesti koko asuinjärveään ympäri. Kesäisin se ei kuitenkaan liiku lainkaan lähemmäs pintaa kohti lämpimämpää vettä, vaan siirtyy sinne vasta syksyllä kutua varten vesien viiletessä. Harmaanieriät oleskelevat matalissa vesissä talven yli ja poistuvat takaisin pohjavesiin keväällä, kun aurinko alkaa lämmittää pintavesiä.
Elintavat > Ravinto

Harmaanieriä on petokala ja syö lähes kaikkea, muun muassa toisia kaloja, äyriäisiä, hyönteistoukkia ja eläinplanktonia. Pienikokoisena sen ravinto perustuu pitkälti planktoniin ja äyriäisiin. Inarijärvessä tärkeimpiin saaliskaloihin lukeutuvat muikku, pienikokoiset siiat ja kymmenpiikki. Syvän veden äyriäisistä merkittävän osan ravinnosta muodostaa massiaiset. Joissain Pohjois-Amerikan ja myös Pohjolan vesistöissä yksilöt syövät koko ikänsä vain eläinplanktonia. Sitä vasten ne kasvavat hitaasti, mutta saavuttavat sukukypsyyden aiemmin.
Elintavat > Lisääntyminen

Harmaanieriä kutee muiden nieriöiden tavoin syys-marraskuussa. Koska kutu tapahtuu järvissä, lajille on annettu englanninkielinen nimi ”lake trout”. Se saavuttaa sukukypsyyden melko iäkkäänä, yleisimmin vasta 5–10 vuotiaana. Kutusyvyys vaihtelee merkittävästi aina metrin syvyisestä rantavedestä useiden kymmenien metrin syvyyteen pohjavesiin. Kutu tehdään kivi- ja sorapohjille. Sen aluksi naaras ja koiras puhdistavat pohjan pyrstöjensä ja päänsä avulla, mutta varsinaista kutukuoppaa ei kaiveta. Kun mäti ja maiti on laskettu, naaras levittää munat pyrstönsä avulla kiven ja soran rakoihin kehittymään kevääseen asti. Harmaanieriän mätimunat ovat halkaisijaltaan 5–6 millimetriä, ja niitä on naaraan yhtä painokiloa kohti 1 200 – 2 500. Poikaset kuorituvat keväällä jäiden lähdön kanssa samoihin aikoin.
Elintavat > Kasvu, paino ja ikä

Harmaanieriä kasvaa pitkälti samaa tahtia kuin muut nieriät, ja lajin suuri koko perustuukin sen pitkään ikään. Kanadassa vanhimmat yksilöt ovat olleet 40-vuotiaita, kun taas Suomen ennätysyksilöt ovat olleet noin parikymmenvuotiaita. Kanadassa on tavattu peräti 46,3 kilogramman painoinen yksilö, ja Inarijärvessä viisivuotiaat yksilöt painavat keskimäärin 1,3–2,2 kilogrammaa.
Kalastus ja käyttö ravintona

Harmaanieriää kalastetaan erityisesti kalaverkoilla tai uistelemalla syvääjien avulla. Inarinjärvessä laji on ollut useina vuosina yksi merkittävimmistä saaliskaloista. Varsinkin isokokoisten yksilöiden syvänpunaista lihaa pidetään hyvin maukkaana. Alle puolikiloisten yksilöiden liha on pehmeää, eikä ole laadultaan samaa tasoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harmaanieriä Wikimedia Commonsissa
Laji.fi: Harmaanieriä (Salvelinus namaycush)
Vieraslajit: Harmaanieriä (Salvelinus namaycush)
Luontoportti: Harmaanieriä (Salvelinus namaycush)
Salvelinus namaycush (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
ITIS: Salvelinus namaycush (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Salvelinus namaycush, Lake trout (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q469946  Wikispecies: Salvelinus namaycush  BioLib: 15818  BOLD: 85583  CoL: 6XFR8  EoL: 205277  EPPO: SALVNA  Fauna Europaea: 304765  Fauna Europaea (new): 3939f2c0-cb5d-4f9c-970f-409141fd63ea  FishBase: 248  GBIF: 2351327  GISD: 1363  iNaturalist: 111991  IRMNG: 10810930  ISC: 65327  ITIS: 162002  NAS: 942  NatureServe: 2.103158  NBN: NHMSYS0021109787  NCBI: 8040  NZOR: dbd6a3c7-183c-4fde-a2dd-6cb1c4059e60  Open Tree of Life: 114152  WoRMS: 567548  Laji.fi: MX.52995 
Kanadasta saatu harmaanieriä.
Harmaanieriän viljelyä Yhdysvalloissa.
Harmaanieriä
Nuori harmaanieriä
Pyydystetty harmaanieriä
Kain Tapper

| Kain Tapper |
| --- | --- |
 Opiskelija Kain Tapper 1950-luvun alkupuolella.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1930 Saarijärvi
Kuollut: 17. elokuuta 2004 (74 vuotta) Helsinki
Kain Tapper (6. kesäkuuta 1930 Saarijärvi – 17. elokuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä, joka käytti puuta, betonia, kiveä ja metallia teostensa materiaaleina.
Elämä ja ura

Tapper oli kotoisin Saarijärveltä ja kasvoi samassa perheessä niin ikään taiteilijoiksi ryhtyneiden veljiensä kanssa. Veljeksistä Harri (1929–2012) ja Marko Tapper alias Marko Tapio (1924–1973) olivat kirjailijoita. Veljessarjan nuorin, Yrjö (1932–2014), oli teatterilavastaja.
Ennen taiteilijanuraansa Tapper toimi kotiseudullaan Saarijärvellä rakennusmiehenä, metsätyömiehenä sekä uitoilla.  Käytyään sotaväen 1952 Tapper haki ja pääsi Taideteollisen oppilaitoksen oppilaaksi Helsinkiin, jossa opiskeli vuosina 1952–1954. Suomen Taideakatemian koulussa Tapper opiskeli vuonna 1955.
Tapper menehtyi vaikean lihassairauden uuvuttamana 74-vuotiaana Lallukan taiteilijakodissa.
Tapperin puoliso oli vuodesta 1969 kuvanveistäjä Marjo Lahtinen-Tapper ja vuodesta 1993 kuolemaansa saakka Riikka Vepsä-Tapper.
Kuvanveistäjänä

Tapper kehittyi omintakeiseksi taiteilijaksi 1950-luvun lopulla samaan aikaan kun modernismi tuli suomalaiseen kuvanveistoon. Hänestä tuli yksi ekspressiivisesti ilmaisuvoimaisen kuvanveiston keskeisistä nimistä. Hän pystyi töissään yhdistämään kansainvälisen abstraktin modernismin ja kotimaan luonnonläheisyyden. Hänen lapsuudenkotinsa näkymät ja elämykset uittoreitin varrelta kuvastuvat hänen ilmaisussaan. Ensimmäisellä luomiskaudellaan Tapper työsti puuta, ja myöhemmin mukaan tulivat hiekkakivi, graniitti ja lasi. Työskentelyssään Tapper säilytti spontaanisuuden ja vaistonvaraisuuden, joka ilmenee erityisesti teosten pintojen toteutuksessa. Monet työt ovat melko pienikokoisia, mutta tilaustöissä Tapper toteutti suuriakin veistoksia, kuten Oriveden kirkkoon tilatussa Golgatan kallio -teoksessa (1961), jossa koivupuu on työstetty kuvaamaan halkeavaa kalliota. Vaativa monumentaalityö oli myös Hämeenlinnaan sijoitettu Nuori Sibelius (1964).
Teoksia

Äiti, 1956 Valtion taidemuseo
Hevosenkallo, puu, 1957 Valtion taidemuseo
Golgatan kallio, patinoitu koivu, 1961 Oriveden kirkko
Surumarssi, puu, 1962 Keski-Suomen museo
VR:n 100-vuotismuistolaatta, 1962.  Helsingin päärautatieasemalla
Jean Sibelius (Nuori Sibelius), patinoitu pronssi, 1964 Hämeenlinna
Kasvu, 1969. Poistettu paikaltaan Helsingin Kulosaaressa.
Lemmenjoki, pronssireliefi, 1970 Inarin kunnantalo, Ivalo
Moduli / Rakentajaveistos, 1973. Helsingin Alppipuistossa
Alkukivet, 1985 Itä-Suomen yliopiston Joensuun kampus
Surumarssi, kivi, 1986. Saarijärvellä ns. Läntisellä hautausmaalla, Tapperien haudalla
Aamu, 1986 Joensuun Rantakylän kirkko
Vuorten synty, 1988. Rovaniemellä kaupungintalon yhteydessä
Maakallo IV, 1989. Saarijärven museon pihalla.
Musta kallo, graniitti 1991. Saarijärven museon pihalla.
Alkunäytös, 1993. Helsingissä Suomen Kansallisoopperan pääsisäänkäynnin edessä olevalla aukiolla
Tyhjä tila Tarvaalassa, yhdessä arkkitehti Matti Sanaksenahon kanssa, 1993. Saarijärvellä Juholan maastoreitin päässä.
Tauno Palon muistomerkki, 1993 Helsinki
Ajan virta, 2000 Turku
Itkevä kivi  (Tarmo Mannin muistomerkki), mustagraniitti ja vesi, 2000. Saarijärven Lannevedellä, Hernesalmen myllyllä
Yö, 2003. Jyväskylän Kirkkopuistossa.
Pylväs, kivi, 2004 Kotka
Palkinnot ja kunniamerkit

1. palkinto valtion taidekilpailussa, 1960
Prinssi Eugen -mitali, Ruotsi, 1967
1. palkinto Sculptor-näyttelyssä, 1970
Taiteilijaprofessori, 1972-1977
Pro Finlandia -mitali, 1976
Vuoden taiteilija, 1981
Valtion taidepalkinto, 1985
Professori, 1990
Ruotsin Kuninkaallisen Akatemian ulkom. jäsen, 1992
Overbeck-palkinto, Saksa, 1993
Akateemikko, 1996
Kuvia julkisista teoksista

Liike, Turku
Valtionrautatiet 100 vuotta, 1962, Helsinki.
Jean Sibelius, 1964, Hämeenlinna.
Moduli, 1973, Helsinki.
Ilmari Kianto, 1998 (1974), Suomussalmi.
Jacob Rijfin muistolaatta, 1977, Pietarsaari.
Aura, 1981, Espoo.
Alkukivet, 1985, Joensuu.
Vuorten synty, 1988, Rovaniemi.
Maakallo IV, 1989, Saarijärvi.
Musta kallo, 1991, Saarijärvi.
Alkunäytös, 1993, Helsinki.
Tauno Palon muistomerkki, 1993, osa, Helsinki.
Tauno Palon muistomerkki, 1993, osa, Helsinki.
Ransu, 1998, Pirkkala.
Ajan virta, 2000, Turku.
Veli Saarisen muistomerkki, 2002, Virolahti.
Yö, 2003, Jyväskylä.
Pylväs, 2004, Kotka.
Kirjallisuutta

Lindgren, Liisa: ”Tapper, Kain (1930—2004)”, Suomen kansallisbiografia, osa 9, s. 648–649.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5  / Teoksen verkkoversio.
Nickels, Brita: Hautamuistomerkki elämän ja kuoleman tulkitsijana: Heikki Häiväojan, Kain Tapperin ja Matti Peltokankaan tekemät hautamuistomerkit 1952–2002. Diss. Helsingin yliopisto, 2006. (Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive))
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kain Tapper Wikimedia Commonsissa
Kain Tapper – kuvanveistomme uudistaja. Ylen Elävä arkisto.
Tapper, Kain hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Itkevä kivi (2000) eli Tarmo Mannin muistomerkki Saarijärvellä.
Vulpes vulpes ichnusae

| Vulpes vulpes ichnusae |
| --- | --- |
 Vulpes vulpes ichnusae Sardinialla.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Ketut Vulpes
Laji::  Kettu vulpes
Alalaji::  ichnusae
Kolmiosainen nimi
 Vulpes vulpes ichnusae  Miller, 1907 
Katso myös
   Vulpes vulpes ichnusae Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vulpes vulpes ichnusae on Sardinian ja Korsikan saarilla tavattava ketun alalaji.
Taksonomia

Vulpes vulpes ichnusae on ketun (Vulpes vulpes) alalaji. Ketun eri alalajien olemassaoloa ei kuitenkaan ole todennettu geenianalyysein. Laskematta sukupuuttoon kuolleita lajeja V. v. ichnusae on mahdollisesti Sardinian ja Korsikan ainut autoktoninen nisäkäs. On tosin myös mahdollista, että kettu levisi alueelle vasta ihmisten mukana neoliittisella kaudella noin 7 000 vuotta sitten.
Koko ja ulkonäkö

V. v. ichnusae on mantereen kettulajeja jonkin verran pienempi. Urokset painavat 5-7 kg ja naaraat 4,5-6,5 kg. Ruumiin pituus on 59-64 cm ja korkeus 35-50 cm. Mantereen ketuista alalajia erottaa myös esimerkiksi tummempi turkki ja pienemmät korvat. Turkin väritys vaihtelee okranpunertavasta harmaaseen karvoitukseen selässä ja kellanruskeaan vatsan puolella. Kurkku ja rinta ovat valkoiset. Päässä kuono on sorja ja terävä. Ylähuuli on valkoinen. Suorat korvat ovat takaa mustat ja kellanruskeat sisältä. Hännänpää on valkoinen tai harmaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Alalajia V. v. ichnusae tavataan Ranskaan kuuluvalla Korsikalla ja Italiaan kuuluvalla Sardinialla.  Sen elinympäristö käsittää korkeiden seutujen macchiaa ja vesistöjen lähistöjen kasvillisuutta. Sen sijaan se välttelee matalampien alueiden macchiaa ja garigueeta.
Elintavat

Alalajia V. v. ichnusae tavataan yleensä yksinään tai lisääntyvänä parina. Se käyttää ravinnokseen etenkin pieniä nisäkkäitä, kuten jyrsijöitä ja jäniseläimiä. Se syö myös esimerkiksi mansikoita, taateleja ja päärynöitä, sekä hyönteisiä, lintuja, matelijoita ja raatoja.
Uhat ja suojelu

Alalajia V. v. ichnusae pidetään elinvoimaisena. Se on suhteellisen yleinen niin Korsikalla, kuin Sardiniallakin. Alalaji ei ole erikseen osa CITES-sopimusta.
Mikä joulu

| Mikä joulu> That Christmas |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Simon Otto
Käsikirjoittaja:   Richard Curtis  Peter Souter 
Tuottaja:   Nicole P. Hearon  Adam Tandy 
Säveltäjä:  John Powell
Leikkaaja:  Sim Evan-Jones
Pääosat:   Brian Cox  Fiona Shaw  Jodie Whittaker  Bill Nighy 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Netflix Animation  Locksmith Animation 
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:   2024-12-44. joulukuuta 2024 (Yhdysvallat & Suomi)  
Kesto:  92 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englannin kieli
Aiheesta muualla
IMDb
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mikä joulu (engl. That Christmas) on vuonna 2024 ensi-iltansa saava tietokoneanimoitu jouluelokuva, jonka on ohjannut Simon Otto. Elokuvan pääosissa ovat Brian Cox, Fiona Shaw, Jodie Whittaker ja Bill Nighy.