stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seinäjoen korkeakoulukirjasto
Toimipisteet > Maaseutukirjasto

Maaseutukirjasto sijaitsee Ilmajoella SeAMK:in Elintarvike- ja maatalous –yksikön läheisyydessä. Maaseutukirjastossa työskentelee kaksi henkilöä. 
Maaseutukirjaston kokoelmassa tieto- ja ammattikirjallisuus keskittyy maa- ja kotieläintalouteen, luonnon- ja ympäristönsuojeluun ja yritystoimintaan ja yritystalouteen. Maaseutukirjastossa voi lukea myös monia sanoma- ja aikakauslehtiä.
Aiheesta muualla

Esittelyvideo Kampus- ja Terveyskirjastoista youtube.com.
Kuvia tapahtumista ja kirjaston tiloista, Flickr flickr.com.
Kampustalo, Seinäjoella Framin puolelta kuvattuna.
Uudenseelanninkurmitsa

| Uudenseelanninkurmitsa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurmitsat Charadriidae
Suku::  Tyllit Charadrius
Laji::  obscurus
Kaksiosainen nimi
 Charadrius obscurus  (J. F. Gmelin, 1789) 
Katso myös
   Uudenseelanninkurmitsa Wikispeciesissä   Uudenseelanninkurmitsa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Uudenseelanninkurmitsa (Charadrius obscurus) on Uuden-Seelannin kotoperäinen kahlaaja. Sen rikkonainen levinneisyysalue käsittää Pohjoissaaren pohjoisosia, Eteläsaaren eteläkärjen sekä Stewartinsaaren. Lajin populaation koko on noin 2 000 yksilöä. Siitä tunnetaan kaksi alalajia. Sen holotyypin kuvaili Johann Friedrich Gmelin Eteläsaaren Dusky Soundista 1789.
Uudenseelanninkurmitsan pää, selkä ja siivet ovat harmaan- ja ruskeankirjavat. Rinta on ruskehtava ja vatsa ruskehtavan punainen. Laji pesii ruohomailla ja pesimäajan ulkopuolella se muuttaa murtovesialueiden hiekkarannoille. Uudenseelanninkurmitsan ravintoa ovat simpukat ja muut selkärangattomat eläimet sekä kalat.
Uudenseelanninkurmitsa on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi. Kantaa uhkaavat vieraslajit, kuten näätäeläimet.
Uudenseelanninkurmitsan pesä
Senegalin neljä vanhaa kuntaa

Goréen saari.
Saint-Louis 1900-luvun alussa.
Dakar vuonna 1888.
Maapähkinöitä Rufisquen asemalla.
Senegalin neljä vanhaa kuntaa (ransk. les quatre communes tai quatre vieilles) ovat Saint-Louis, Gorée, Rufisque ja Dakar. Ne toimivat siirtomaa-aikana Senegalin taloudellisina ja poliittisina keskuksina ja niiden asukkailla oli Ranskan kansalaisoikeudet.
Siirtokuntien historia

Ranskalaiset perustivat ensimmäisen kauppa-asemansa Saint-Louisin 1650-luvulla Senegaljoen suuhun. Portugalilaisten Goréen saarelle perustama orjakaupan keskus siirtyi Hollannilta Ranskalle vuonna 1677 ja pian sitä seurasivat myös Kap Verden niemellä sijainneet kauppa-asemat. Linnoituksilla varustetuista Saint-Louisista ja Goréesta kehittyi kukoistavia kaupunkeja, joita asuttivat ranskalaiset ja afrikkalaiset kauppiaat sekä heidän sekoittuneet jälkeläisensä. Välillä brittien haltuun joutuneet siirtokunnat palautuivat Ranskalle Versailles’n sopimuksella vuonna 1783, ja samalla niistä tuli virallisesti Ranskan siirtomaa.
Siirtokuntien eurooppalaistuneet asukkaat saavuttivat etuoikeutetun aseman. He jakautuivat kristittyihin kreoleihin ja afrikkalaisiin sekä muslimeihin, jotka olivat pääosin wolofeja tai tukuloreja. Heidän alapuolellaan olivat orjat ja afrikkalainen palvelusväki, jotka olivat yleensä animisteja, mutta saattoivat kohota akkulturaation kautta kauppiaiksi tai liike-edustajiksi. Kreolit tavoittelivat täyttä tasa-arvoa ranskalaisten kanssa. Saint-Louisissa oli vuonna 1786 noin 7 000 asukasta, joista 660 oli eurooppalaisia, 2 400 kreoleja tai vapaita afrikkalaisia ja 3 000 orjia. Kreoli- ja afrikkalaisväestön taloudellinen ja poliittinen merkitys kasvoi 1800-luvun alun Napoleonin sotien ja brittiläismiehityksen jälkeen, ja he alkoivat lähettää lapsiaan ranskalaisiin kouluihin. Saint-Louis ja Gorée toimivat 1840-luvulta lähtien Afrikan rannikolle ja sisämaahan suuntautuneen siirtomaavalloituksen tukikohtina.
Orjuuden lakkauttamisen jälkeen vuonna 1848 kaupankäynti keskittyi arabikumiin ja maapähkinään. Senegalin kuvernööri Louis Faidherbe ryhtyi laajentamaan Ranskan alueita niitä tuottavaan sisämaahan. Faidherbe perusti uusia kouluja, jotka olivat avoinna myös muslimeille, ja hänen aikanaan Saint-Louisista kehittyi eurooppalaistyylinen kaupunki. Ranska miehitti 1850-luvulla lebujen asuttaman Kap Verden niemimaan, jonne perustettiin Dakarin ja Rufisquen kaupungit.
Rufisquesta tuli maapähkinäkaupan keskus ja Dakarista vuonna 1902 Ranskan Länsi-Afrikan pääkaupunki. Dakarista kasvoi hyvän satamansa ansiosta nopeasti Senegalin talouden keskus, jonne virtasi wolofeja, tukuloreja, ranskalaisia, syyrialaisia ja libanonilaisia. Gorée taantui Kap Verden asuttamisen jälkeen, ja se liitettiin Dakarin kuntaan vuonna 1929. Saint-Louis ja nopeasti kasvanut Rufisque jäivät Dakarin varjoon 1900-luvun alussa.
Senegalin neljässä kunnassa asui 1800-luvun lopussa suurin osa maan ranskalaisista ja kreoleista. Kreolit olivat omaksuneet emämaan kulttuurin ja pitivät itseään ranskalaisina. Kaupunkilaistuneet afrikkalaiset poikkesivat maalaisserkuistaan, mutta säilyttivät identiteettinsä ja yhteyden kulttuuriinsa. Senegaliin syntyi myös muita kaupunkikeskuksia kuten rautatiekaupunki Thiès, mutta neljä vanhaa kuntaa hallitsivat maan poliittista ja taloudellista elämää. Jokainen niistä kehitti oman luonteensa, ja varsinkin Saint-Louisin asukkaista kasvoi itsetietoinen urbaani eliitti, joka toimi kauppiaina, opettajina ja hallintovirkailijoina eri puolilla maata.
Uukuniemen vaakuna

Uukuniemen vaakuna (1969–2004)
Uukuniemen vaakuna oli Uukuniemen kunnan tunnus. Vaakunan aihe kuvaa kunnan tilannetta vuoden 1947 Pariisin rauhan jälkeen, jossa uusi rajalinja jätti kunnasta Suomen puolelle ainoastaan kapean kolmiomaisen kaistaleen.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä hopeinen vasensäde.” Vaakunan on suunnitellut Pirkko Hyvärinen, ja Uukuniemen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 18. syyskuuta 1968. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 20. tammikuuta 1969.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2005, kun Uukuniemi ja Saari liittyivät Parikkalan kuntaan.
Sekanttimenetelmä

Sekanttimenetelmä on numeerisen analyysin algoritmi funktion nollakohdan löytämiseksi. Menetelmässä käytetään käyrän sekantteja uuden, edellistä tarkemman likiarvon löytämiseksi juurelle.
Menetelmän kuvaus

Sekanttimenetelmä on määritelty rekursiokaavalla
Kuten kaavasta havaitaan, sekanttimenetelmä edellyttää kahta alkuarvoa, x0 ja x1, jotka tulisi valita mahdollisimman läheltä etsittävää nollakohtaa.
Menetelmän johtaminen

Valitaan xn−1 ja xn. Muodostetaan suora pisteiden (xn−1, f(xn−1)) ja (xn, f(xn)) kautta oikealla olevan kuvan mukaisesti. Sekantin yhtälö voidaan määrittää seuraavasti:
Seuraavaksi valitaan xn+1 siten, että se on kyseisen sekantin nollakohta eli
Tämän yhtälön ratkaisuna saadaan sekanttimenetelmän rekursiokaava.
Suppeneminen

Yleensä sekanttimenetelmän iteraatiot suppenevat kohti funktion f nollakohtaa, jos alkuarvot x0 ja x1 on valittu suhteellisen läheltä juurta. Suppenemisnopeus on φ, missä
on kultaisen leikkauksen suhde. Suppenemisnopeus ylittää siis lineaarisen suppenemisnopeuden.
Tämä pätee kuitenkin vain tietyillä ehdoilla. Funktion f on oltava juuressa kahdesti derivoituva ja kyseinen juuri ei saa olla moninkertainen.
Jos alkuarvot eivät ole juuren läheisyydessä, sekanttimenetelmä ei välttämättä suppene.
Vertailua muihin menetelmiin

Regula falsi -menetelmä toimii samalla kaavalla kuin sekanttimenetelmä. Se ei kuitenkaan sovella kaavaa arvoihin xn−1 ja xn, vaan arvoon xn ja viimeisimpään sellaiseen iteraatioon xk, jolle f(xk) ja f(xn) ovat erimerkkiset. Tämä takaa, että regula falsi -menetelmä suppenee aina, kunhan alkuarvot on valittu siten että vastaavat funktion arvot ovat erimerkkiset.
Sekanttimenetelmän rekursiokaava voidaan johtaa Newtonin menetelmästä
käyttämällä approksimaatiota
Kun verrataan Newtonin menetelmää ja sekanttimenetelmää, Newtonin menetelmä suppenee nopeammin: sen suppenemisnopeus on verrannollinen toiseen potenssiin, kun taas sekanttimenetelmän arvoon φ ≈ 1.6. Newtonin menetelmä vaatii kuitenkin funktion derivointia samoin kuin sekä funktion että sen derivaatan arvon laskemista joka iteraatiolla. Siksi sekanttimenetelmä voi olla käytännössä nopeampi joissakin tapauksessa. Jos esimerkiksi oletamme, että funktion ja sen derivaatan arvojen laskeminen vaatii joka iteraatiolla yhtä paljon aikaa muiden aikatekijöiden ollessa samoja, sekanttimenetelmällä voidaan laskea kaksi iteraatiota samassa ajassa kuin Newtonin menetelmällä, jolloin sekanttimenetelmä on nopeampi.
Esimerkki

Etsi yhtälön cos(x) = x3 positiivinen ratkaisu.
Muutetaan tehtävä funktion f(x) = cos(x) − x3 nollakohdan löytämiseksi. Valitaan x0 = 0 ja x1 = 1. Tällöin
Kirjallisuutta

Kaleva, Osmo: Numeerinen analyysi.  (Opintomoniste 163)  Tampere:  TTKK, 1993.  ISBN 951-721-941-5
Aiheesta muualla

Animations for the secant method (englanniksi)
Secant method of zero (root) finding on Mathcad Application Server (englanniksi)
Secant Method on Holistic Numerical Methods Website Notes, PPT, Mathcad, Maple, Mathematica, Matlab (englanniksi)
Sekanttimenetelmän kaksi ensimmäistä iteraatiota. Punainen käyrä on funktio f ja siniset suorat ovat sekantteja.
Uuraisten vaakuna

Uuraisten vaakuna
Uuraisten vaakuna on Uuraisten kunnan tunnus. Sen kilven jako ja värit viittavat Pohjois-Hämeen mäkisiin maisemiin, ja sompa symboloi historian kulkuvälineitä sekä Uuraisten menestystä kilpahiihdossa.
Vaakunan selitys on ”vihreässä kentässä kultainen kaarikoroinen kärki, jossa vihreä suksisauvan sompa.” Vaakunan on suunnitellut Tapio Vallioja, ja Uuraisten kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksissaan 4. toukokuuta ja 22. joulukuuta 1964. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 12. helmikuuta 1965.
Uurasjärvi (Petrovski)

| Uurasjärvi Урос, Uros |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Kunnat:  Petrovski
Koordinaatit:  62°15′08″N, 33°11′11″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suunujoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148 m
Pituus:  4 km
Leveys:  1,7 km
Rantaviiva:  13,2 km
Pinta-ala:  4,2 km²
Tilavuus:  0,00961 km³
Keskisyvyys:  2,3 m
Suurin syvyys:  9,5 m
Valuma-alue:  7,9 km²
 fiUurasjärvi 
Uurasjärvi (ven. Урос, Uros) on Suunujoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Petrovskin kunnassa. Sen pinta-ala on 4,2 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 7,9 neliökilometriä.
Uurasjärveen ei virtaa pintavesiä. Se laskee Venjuranjärveen. Kalalajeja ovat muikku, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, made, ahven ja kiiski.
Järven rannoilla ei ole asutusta.
Semih Şentürk

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 29. huhtikuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: İzmir, Turkki
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 183 senttimetriä
Junioriseurat
1996–1999: Fenerbahçe PAF
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1996–1999 1999–2002 2001–2002 2003– | Fenerbahçe PAF Fenerbahçe → İzmirspor (laina) Fenerbahçe | 56 (63) 3 (1) 20 (6) 121 (50) |
Maajoukkue
| 2001–2005 2007–2011 | Turkki U-21 Turkki | 83 (42) 28 (8) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 10.1.2019.
Semih Şentürk (s. 29. huhtikuuta 1983 İzmir, Turkki) on turkkilainen jalkapalloilija, joka edusti seuratasolla toistakymmentä vuotta Fenerbahçea. 183 senttimetriä pitkän Şentürkin pelipaikka on hyökkääjä.
Şentürk on Fenerbahçen oma kasvatti, joka seuran alle 20-vuotiaiden PAF-joukkueessa pelatessaan teki 56 ottelussa 63 maalia. Hän on edustanut myös İzmirsporia, jossa hän pelasi lainasopimuksella vuosina 2001–2002. Kaudella 2007–2008 Şentürk voitti Turkin liigan maalikuninkuuden.
Maajoukkueura

Turkin maajoukkueessa Şentürk on pelannut 28 ottelua ja tehnyt niissä kahdeksan maalia. Hän teki ensiesiintymisensä maajoukkueessa vuonna 2007. Onnistunut kausi 2007–2008 nosti Şentürkin Turkin joukkueeseen 2008 EM-kisoihin, joissa hän teki lohkovaiheen ottelussa Sveitsiä vastaan tasoitusmaalin, puolivälierässä Kroatiaa vastaan tasoitusmaalin aivan jatkoajan lisäajan loppuhetkillä ja maalin myös rangaistuspotkukilpailussa sekä välierässä Saksaa vastaan 86. minuutilla tasoitusmaalin, minkä Saksa kuitenkin kuittasi voittomaalilla neljä minuuttia myöhemmin.
Maajoukkueura > Maalit

| # | Päivämäärä | Kenttä | Vastustaja | Maali | Tulos | Kilpailu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | 29. toukokuuta 2008 | MSV-Arena, Duisburg, Saksa |  Suomi | 2-0 | 2-0 | Ystävyysottelu |
| 2. | 11. kesäkuuta 2008 | St. Jakob-Park, Basel, Sveitsi |  Sveitsi | 1-1 | 2-1 | EM-kisat 2008 |
| 3. | 20. kesäkuuta 2008 | Ernst-Happel-Stadion, Wien, Itävalta |  Kroatia | 1-1 | 1-1, 3-1 rp. | EM-kisat 2008 |
| 4. | 25. kesäkuuta 2008 | St. Jakob-Park, Basel, Sveitsi |  Saksa | 2-2 | 2-3 | EM-kisat 2008 |
Uurajärven valuma-alue

Uurajärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.86) on Sysmän reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 95,1 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 10,17 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Enovesi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Nuoramoisen alueelle (14.81).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kolme aluetta tai valuma-aluetta :
Kalhonjoen alue (14.861)
Sääksjärven alue (14.862)
Uurajärven–Onkijärven valuma-alue (14.863)
SdKfz 250

| SdKfz 250 |
| --- | --- |

Aseen tyyppi:  Puolitelavaunu
Alkuperämaa:   Saksa
Palvelushistoria
Palvelusvuodet:  1941 - 1945
Valtion käytössä:   Saksa
Sodissa:  toinen maailmansota
Valmistushistoria
Suunniteltu:  1939
Valmistajat:  Büssing-NAG, Weserhütte, Wumag, Wegmann, Ritscher, Deutsche Werke
Valmistusvuodet:  1941 - 1945
Valmistusmäärä:  n. 6500 (Alte 4,250, Neu 2,378)
Eri versiot:  SdKfz 250 Alte (vanha), SdKfz 250 Neu (uusi)
Tekniset tiedot
Malli:  Alte/Neu Su
Paino:  5,8/5,38 tonnia
Pituus:  4,56/4,61 metriä
Leveys:  1,66 metriä
Korkeus:  1,95 metriä
Miehistö:  2
Panssarointi:  8-15 mm
Pääaseistus:  monia
Moottori:  Maybach HL 42 TRKM (V-6 bensiini)
Teho:  100 hv (75 kW)
Toimintasäde:  320 km (Alte), 300 km (Neu)
Huippunopeus:  60 km/h
SdKfz 250 (Sonder-Kraftfahrzeug 250) oli  Saksan asevoimien kevyesti panssaroitu neliakselinen puolitelavaunu toisessa maailmansodassa. Siinä oli neljä akselia ja ajoneuvon kuljetuskapasiteetti oli yksi tonni.
Ajoneuvo pohjautui Demagin 1-tonnin kuljetusajoneuvoon SdKfz 10:een. Sen oli alun perin korvattava moottoripyörät Kradschützen-yksiköissä. Ajoneuvot voidaan jakaa kulmikkaalla korilla varustettuihin vanhoihin (Alt) ja virtaviivaistetulla korilla varustettuihin uusiin (Neu).
Yhdysvaltain asevoimien puolitelavaunuihin verrattuna SdKfz 250 oli kömpelömpi sen alitehoisten etupyörien vuoksi. Sen telat kuitenkin tekivät sen paljon ketterämmäksi verrattuna korvattuihin panssariautoihin, ja se oli suosittu ajoneuvo. Enimmäkseen sen eri variantit olivat avokattoisia ja siinä oli yksi sisäänkäyntiovi takana.
Versiot > SdKfz 250/1 leichter Schützenpanzerwagen

Ajoneuvon johtajan, ajajan ja neljän varustetun sotilaan kuljettamiseen suunniteltu ajoneuvo, jonka aseistuksena oli kaksi 7,92 mm MG34 tai MG42 konekivääriä. Ajoneuvotyyppiä valmistettiin kaikkiaan noin 4 250 kappaletta.
Versiot > SdKfz 250/2 leichter Fernsprechpanzerwagen

Varustettu kaapelointikoneistolla.
Versiot > SdKfz 250/3 leichter Funkpanzerwagen

Komentovaunu, joka oli varustettu FuG1-vastaanottimella ja Fu 7 SE20, Fu 8 SE30 tai Fu 12 SE80 -radioilla. Ajoneuvon miehistönä oli ajoneuvon johtaja, kuljettaja ja kaksi radistia ja sen aseistuksena oli ainoastaan yksi 7,92 mm MG34 tai MG42 konekivääri.
Versiot > SdKfz 250/4 leichte Truppenluftschützpanzerwagen

Ilmatorjuntamalli aseistettuna tupla-MG34:lla. Ei koskaan ehtinyt tuotantoon. Ajoneuvoa käytettiin myös rynnäkkötykkiosaston tulenjohtoon.
Versiot > SdKfz 250/5 leichte Beobachtungspanzerwagen

Malli vastasi mallia SdKfz 250/3.
Versiot > SdKfz 250/6 leichte Munitionspanzerwagen

SdKfz 250/6 Ausf A
SdKfz 250/6 Ausf B
Versiot > SdKfz 250/7 leichte Schützenpanzerwagen (schwerer Granatwerfer tai Munitionsfahrzeug)

Tulitukiajoneuvo, joka oli varustettu 8 cm schwerer Granatwerfer 34 -kranaatinheittimellä ja yhdellä 7,92 mm MG34 tai MG42 konekiväärillä. Kranaatinheittimelle oli ajoneuvossa 22 kranaattia. Ajoneuvon miehistönä oli ajoneuvon johtajan, kuljettaja sekä kolme heitinmiestä. Vuonna 1944 otettiin käyttöön ainoastaan heittimen ammusten kuljettamiseen suunniteltu ajoneuvo, joka kuljetti 66 kranaattia.
Versiot > SdKfz 250/8 leichte Schützenpanzerwagen (7.5cm)

7,5 cm KwK 37 L/24 -kanuunalla ja 7,92 mm MG 34 tai MG42 konekiväärillä aseistettu tulitukiajoneuvo, jonka miehistönä oli ajoneuvon johtaja, kuljettaja ja tykkimies. Se kuljetti 22 kranaattia. Ajoneuvoa valmistettiin vuonna 1943 kahdeksan, 1944 kymmenen ja 1945 51 kappaletta. 1. maaliskuuta 1945 ilmoitettiin ainoastaan viiden ajoneuvon olevan palveluksessa.
Versiot > SdKfz 250/9 leichte Schützenpanzerwagen (2cm)

2,0 cm KwK 38 L55 -konetykillä ja 7,92 mm MG34 tai MG42 -konekiväärillä aseistettu tiedusteluajoneuvo. Miehistönä oli ajoneuvon johtaja, kuljettaja ja tykkimies. Ajoneuvon valmistus aloitettiin heinäkuussa 1942 ja niitä valmistettiin yli 700 kappaletta. Ensimmäisissä ajoneuvoissa (Ausführung A) oli kymmensivuinen torni kuin SdKfz 222:ssa. Torni vaihdettiin vuonna 1943 vastaavaan kuusikulmaiseen torniin (Ausführung B). Vuonna 1943 valmistui ajoneuvoja 310, vuonna 1944 318 ja vuonna 1945 154 kappaletta.
Versiot > SdKfz 250/10 leichte Schützenpanzerwagen (3.7cm PaK)

3,7 cm PaK 35/36 -panssarintorjuntatykillä ja yhdellä 7,92 mm MG34 tai MG42 -konekiväärillä aseistettu tiedustelujoukkueenjohtajan ajoneuvo. Ajoneuvossa joukkueenjohtaja oli samalla ajoneuvon johtaja ja hänen lisäkseen miehistöön kuului kuljettaja ja kaksi tiedustelijaa.
Versiot > SdKfz 250/11 leichte Schützenpanzerwagen (schwere Panzerbüchse 41)

2,8 cm sPzB 41 raskaalla panssaritorjuntakiväärillä ja yhdellä 7,92 mm MG-34 tai MG42 konekiväärillä varustettu tiedustelujoukkueen johtoajoneuvo. Miehistönä joukkueenjohtaja, kuljettaja, ampuja ja kolme tiedustelijaa. Panssarintorjuntakivääri oli mahdollista irrottaa.
Versiot > SdKfz 250/12 leichte Messtruppanzerwagen

Tarkastus- ja tykistön kantomatkan tutkimisajoneuvona
Selänpään rautatieasema

Selänpään asema (lyh. Spä) on Suomen rataverkolla Savon radalla Kouvolan Valkealassa, Selänpään kylässä sijaitseva entinen rautatieasema. Sitä käytettiin Verlan puuhiomon ja pahvitehtaan valmistuotteiden lastauspaikkana vuosina 1890–1964, eli tehtaan sulkemiseen asti. Haminan varuskuntien varusmiehet kulkivat Pahkajärven ampumaleireille Selänpään aseman kautta, josta he kulkivat loppumatkan yleensä hiihtäen. Liikennepaikka avattiin 1. lokakuuta 1889 ja lakkautettiin 9. lokakuuta 2001, jolloin avattiin samanniminen kohtauspaikka vanhasta asemasta noin viisi kilometriä Kouvolan suuntaan. Aseman miehitys poistettiin 1970 ja tavara- ja henkilöliikenne lopetettiin 1990. Sivuraiteet ja vaihteet on purettu, viimeisenä romuttamon vaihde. 
Alkuperäiseen asema-alueeseen liittyi lukuisia 1800-luvulta olevia asuinrakennuksia ulkorakennuksineen ja kellareineen. Savonradan peruskorjauksen yhteydessä 1990-luvulla jouduttiin alkuperäisiä rakenteita purkamaan. Osa asemamiljöön rakennuksista on suojeltuja. Aluetta ympäröi hoidettu puistoalue.
Oulun radan pysäkin tyyppipiirustusten mukaan toteutettu asemarakennus valmistui 1889. Sitä laajennettiin kymmenen vuotta myöhemmin asemapäällikön huoneistolla, jonka suunnitteli arkkitehti Bruno F. Granholm. 1940-luvulla aseman kattomateriaali vaihdettiin huovasta tiileksi. Pitkään tyhjillään ollut rakennus siirtyi 2000-luvulla Ratahallintokeskukselta Senaatti-kiinteistöille, joka puolestaan myi sen yksityishenkilölle.
Tältä henkilöltä kiinteistön osti sen nykyinen omistaja, Selänpään Asemayhdistys, joka aikoo entisöidä sen kyläläisten ja matkailijoiden käyttöön kylätaloksi. Remontin ensimmäisen vaiheen on määrä olla valmis keväällä 2012. Paikalle on kaavailtu myös asemamuseota. Asemarakennuksen lisäksi aiotaan kunnostaa sitä ympäröivä puistoalue ja vanha kellari.
Selänpään Asemayhdistys

Selänpään Asemayhdistys ry on korjannut asemaa talkoilla muuraten piippuja, uusien kattoa, kunnostaen ikkunoita ja maalaten ulkoseiniä. Selänpään rautatieaseman asemapäällikön asunnossa on tehty pintakorjauksia, kuten pinkopahvien uusiminen, sisäkattojen maalaaminen ja tapetointi. Sisätiloihin laitetaan lisäksi myös WC-tilat.
Selänpään Asemayhdistys > Tapahtumat

19. toukokuuta 2012 Selänpään rautatieasemalla pysähtyi ensimmäistä kertaa vuosiin juna.
23. toukokuuta 2012 Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys järjesti paikalla kevätseurat.
5. kesäkuuta 2012 sopraano Anna-Maria Parkkinen ja bassolaulaja Timo Riihonen Matti-Veikko Kuusen säestyksellä järjesti konsertin.
Aiheesta muualla

Vaunut.org – rautatiekuvia Selänpäästä
Rautatierakennukset alkavat saada uusia asukkaita Yle Uutiset, 2.7.2009.
Selänpään rautatieasema entisöidään vanhaan kukoistukseensa (Arkistoitu versio) Pohjois-Kymen Kasvu ry, 23.6.2009.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Selänpään rautatieasema (Q5407545)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kouvola
katuosoite: Asemapolku, Impivaarankuja 24, 47810 Selänpää
koordinaatit: 61°02′56″N 26°44′08″E﻿ / ﻿61.0489°N 26.7356°E﻿ / 61.0489; 26.7356
Uusi Meikäläinen

Uusi Meikäläinen oli Yhdysvalloissa ainakin vuosina 1903, 1905 ja 1909 tai mahdollisesti vuosien 1902–1909 ajan ilmestynyt amerikansuomalainen sosialistinen pilalehti.
Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin lakkautettua suomalaisen Matti Meikäläinen -pilalehden  Urho A. Mäkelä (tai Mäkinen) perusti Yhdysvaltoihin Uusi Meikäläinen -nimisen pilalehden. Sen toimittajana ja piirtäjänä työskenteli John Hakola, joka käytti nimimerkkiä Tahvo Tohmolainen. Uutta Meikäläistä painettiin Pohjan Tähti -sanomalehden kirjapainossa Massachusettsin Fitchburgissa, mutta kesällä 1903 Mäkinen riitautui sen omistajan A. Heissonin kanssa, jolloin pilalehteä varten perustettiin Worcesteriin Amerikan Suomalainen Työväen Kirjapaino-Osakeyhtiö. Yhtiön johtokunta päätti ryhtyä julkaisemaan Amerikan Suomalainen Työmies -nimistä sanomalehteä, josta pian muotoutui Michiganin Hancockiin muuttanut Työmies.
Uuden Meikäläisen julkaisupaikkana mainitaan vuosina 1905 ja 1909 Massachusettsin Quincy ja sen julkaisijoina esiintyvät alun Uusi Meikäläinen Kustannusyhtiön lisäksi John Hakola & Co. vuonna 1905 ja Kolu & Meriläinen vuonna 1909. Lehden lakattua sen tilalle perustettiin Amerikan Matti, jota John Salminen julkaisi ainakin vuonna 1910. John Hakola jatkoi pilapiirrosten tekemistä 1910-luvulla Työmiehen julkaisemaan Lapatossu-lehteen.
ORP Sęp (1938)

| Sęp |
| --- | --- |
 ORP Sęp vuonna 1939 Ruotsissa.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Rotterdamsche Droogdok Maatschappij, Rotterdam, Alankomaat
Kölinlasku:  15. heinäkuuta 1936
Laskettu vesille:  17. lokakuuta 1938
Palveluskäyttöön:  16. huhtikuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  15. syyskuuta 1969
Loppuvaihe:  romutettu 1972
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 110 t (pinnalla) 1 473 t (sukelluksissa)
Pituus:  84,0 m
Leveys:  6,7 m
Syväys:  4,17 m
Nopeus:  19,4 solmua (pinnalla) 9,0 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  60
Aseistus
Aseistus:  1 x Bofors 105 mm wz. 25 -tykki 1 x kaksiputkinen Bofors 40 mm wz. 36 1 x Hotchkiss 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä 12 x 550/553 mm torpedoputkea
ORP Sęp (suom. Korppikotka) oli Puolan laivaston Orzeł-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa. Se oli sodan ajan Ruotsissa internoituna.
Valmistus

Alus tilattiin Alankomaista Rotterdamista Rotterdamsche Droogdok Maatschappijlta, missä köli laskettiin 15. heinäkuuta 1936 telakkanumerolla 196. Alus laskettiin vesille 17. lokakuuta 1938. Aluksen koeajot alkoivat 23. tammikuuta 1939, joiden päätyttyä alus luovutettiin tilaajalle 16. huhtikuuta. Puolan laivasto otti aluksen palvelukseen 22. huhtikuuta.