stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Debuggaus

Debuggaus eli virheenjäljitys on ohjelmistotuotannon osa, jossa testauksessa löytyneen virheellisen toiminnan aiheuttanut  virhe paikallistetaan. Virheenjäljitykseen voidaan käyttää apuna debuggeria. Termiä käytetään usein virheellisesti testauksesta puhuttaessa.
Virheenjäljitys on tiedon etsimistä, jossa haetaan vastauksia mitä ohjelma tekee tietyllä hetkellä, miten se on päätynyt tiettyyn tilanteeseen sekä miten kauan kestää suorittaa tietty operaatio tai joukko operaatioita. Debuggauksen aikana voidaan tarvita esimerkiksi laitteiston simulaatiota tai prototyyppejä laitteistosta. Sulautetun järjestelmän debuggaus voi erota merkittävästi pelkän laitteiston tai ohjelmiston debuggauksesta.
Testauksessa havaitut ongelmakohdat raportoidaan virheinä, jolloin virheenjäljityksellä etsitään virheen aiheuttaja (vian syy). Tämän jälkeen voidaan tehdä päätös korjaamisesta, joka voi tapauksesta riippuen olla yksinkertaista tai vaatia suurempia muutoksia. Virheen aiheuttaja voi olla myös konfiguraatiovirhe, jolloin ohjelma ei välttämättä tarvitse lainkaan muutoksia.
Virheiden korjaaminen ja paikallistaminen (ohjelmisto)järjestelmistä on usein hankalaa ja aikaa vievää toimintaa. Monet virhetilanteet esiintyvät vain harvinaisissa erikoistilanteissa, joiden toistaminen tai matkiminen voi olla vaikeaa tai jopa mahdotonta ”laboratorio-olosuhteissa”. Useissa nykyisin käytettävissä moderneissa ohjelmointikielissä ja ajoympäristöissä ongelmaa on helpotettu mahdollistamalla vianetsintää helpottavien lisätietojen upottaminen varsinaisen ohjelmakoodin sekaan. Lisätiedot voidaan tarvittaessa tulostaa ajonaikaiseen lokiin tai näyttää erityisessä virheenjäljityssovelluksessa, joka mahdollistaa myös ajon hallitun keskeyttämisen, käsky kerrallaan askeltamisen ja erilaisten tilatietojen tarkastelun sekä muuttamisen.
Kaupallisessa ohjelmistotuotannossa virheiden havaitseminen ja korjaaminen pyritään suorittamaan mahdollisimman aikaisessa vaiheessa ennen ohjelmiston julkaisua. Testaus- ja julkaisuprosessi riippuu käytettävästä prosessimallista, mutta yleinen käytäntö on suorittaa riittävän kattava testaus ja korjaaminen ohjelmiston kehitysvaiheessa ja julkaista ohjelmistosta julkaisuehdokas (yleisesti käytetään termejä beeta-versio tai Release Candidate), jota suunnitellut loppukäyttäjät voivat testata. Kaikki havaitut virheet raportoidaan ja todetaan mahdollisuuksien mukaan joko ominaisuuksiksi tai virheiksi ja luokitellaan sen mukaisesti. Kun kaikki havaitut virheet on korjattu, ohjelmistosta tehdään varsinainen julkaisu. Jos julkaisun jälkeen havaitaan virheitä, ne korjataan normaaliin tapaan ja jossain vaiheessa ohjelmistosta julkaistaan päivitetty versio.
Menetelmät

Avainkohdat debuggauksessa ovat:
toista bugin esiintyminen
seuraa ja kerää bugista tietoa
tee luettelo mahdollisista syistä ja muodosta hypoteesi
kokeile korjausta, poista korjaus ja palauta korjaus
Eräs virhe on kärsimättömyys, joka voi aiheuttaa tieteellisen menetelmän hylkäämiseen: kun on teoria vian syystä teoria on testattava, jotta voi tietää onko se aidosti vian syy ja vasta ongelman syyn ymmärtäessä sen voi ratkaista.
Termi

Termi debuggaus (engl. debugging) on johdettu ohjelmointivirheeseen viittaavasta termistä bug (suom. ’ötökkä’, täsmällisemmin: ’lude’). Termi on ensimmäisen kerran esiintynyt tietokoneen sisään joutuneen hyönteisen poistossa. Sittemmin termin merkitys on laajentunut kattamaan kaikki ohjelmisto- tai muissa järjestelmissä esiintyvät virheet, joita virheenjäljityksessä todennetaan ja paikallistetaan sekä lopulta korjataan. Toinen astine bug-termille on defect (’virhe’ tai ’puute’), jota käytetään kattamaan myös muita ongelmia kuten puuttuvaa dokumentaatiota.
Virheiden seuranta

Havaitut virheet ja niiden ratkaisut sekä lisätiedot talletetaan usein bugiseurantaohjelmalla. Bugiseurantaan merkitään vikatapauksen selvityksen aikana tietoja, joiden avulla pyritään varmistamaan, että vika tulee korjatuksi.
Etädebuggaus

Etädebuggaus tarkoittaa menetelmää debugata toisessa ympäristössa suoritettavaa ohjelmaa eri ympäristössä ajettavan työkalun avulla: esimerkiksi älypuhelimessa ajettavaa ohjelmaa voidaan debugata kehityskäyttöön tarkoitetulta tietokoneelta käsin.
Anti-debuggaus

Anti-debuggaus viittaa joukkoon tekniikoita, joilla pyritään estämään tai vaikeuttamaan ohjelman takaisinmallinnusta tai debuggausta. Tyypillisesti tämä tehdään havaitsemalla pieniä eroja ohjelman muistissa tai muussa ympäristön tilassa.
Kirjallisuutta

Stitt, Martin: Debugging : creative techniques and tools for software repair.  New York (NY):  Wiley, 1992.  ISBN 0-471-55829-X  (englanniksi)
Tip, Frank: Generic techniques for source-level debugging and dynamic program slicing.  (Report CS-R9453)  Amsterdam:  CWI, 1998.  (englanniksi)
Vuonna 1947 ryhmä Harvard Mark II -tietokonetta testaavia insinöörejä löysi sen sisältä yöperhosen. Operaattorit kertoivat poistosta, jolloin syntyi termi debugata.
HMS Abdiel (M39)

| HMS Abdiel |
| --- | --- |
 HMS Abdiel

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  J. Samuel White and Company, Cowes
Kölinlasku:  29. maaliskuuta 1939
Laskettu vesille:  23. huhtikuuta 1940
Palveluskäyttöön:  25. huhtikuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut osuttuaan miinaan 10. syyskuuta 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 650 t (standardi) 4 000 t (kuormattuna)
Pituus:  127,40 m
Leveys:  12,19 m
Syväys:  4,50 m
Koneteho:  72 000 shp
Nopeus:  40 solmua (74 km/h)
Miehistöä:  244
Aseistus
Aseistus:  6 x 4"/L45 (102 mm) QF Mk XVI -ilmatorjuntatykkiä kaksoistykkitorneissa 4 x QF 2 naulan -ilmatorjuntatykkiä 100-156 x miinaa
HMS Abdiel (viirinumero M39) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Abdiel-luokan miinalaiva.
Palvelus

HMS Abdielin käyttöönottotestaukset keskeytettiin 22. maaliskuuta 1941 ja se määrättiin estämään miinoittamalla Saksan laivaston taisteluristeilijöiden Scharnhorstin ja Gneisenaun murtautuminen Brestistä. Alus laski yhdessä HMS Intrepidin, HMS Impulsiven ja HMS Icaruksen kanssa 23. ja 28. maaliskuuta kaksi miinoitetta Brestin edustan merireiteille (operaatiot GV, GX ja GY). Miinoittajien suojana olivat HMS Kipling, HMS Kelly ja HMS Jackal.
Aluksen piti suorittaa loput koeajoistaan 17.-30. huhtikuuta, mutta ne jouduttiin jälleen keskeyttämään. Alus määrättiin risteilijä HMS Didon sekä hävittäjien HMS Kellyn, Kiplingin, HMS Kelvinin, Jackalin ja HMS Jerseyn muodostamaan osastoon. Osasto purjehti Plymouthista Gibraltarille, jossa siihen kuormattiin Maltalle toimitettavia tarvikkeita ja se liitettiin samalla Välimeren laivastoon.
Osasto muodosti 24.-28. huhtikuuta operaatio Dunlopin Force F:n, jonka tehtävänä oli toimittaa tavarat Maltalle ja sen jälkeen jatkaa matkaansa Aleksandriaan.
HMS Abdiel laski 150 miinaa 21. toukokuuta Lefkaksen saaren eteläkärkeen Joonianmerellä. Vielä samana päivänä miinakentässä tuhoutuivat Italian laivaston hävittäjä Carlo Mirabello, tykkivene Pellegrino Matteucci ja saksalaiset rahtilaivat Kybfels sekä Marburg.
HMS Abdiel, jonka saattajina olivat HMS Hero ja HMAS Nizam, laski 27. toukokuuta vastaisena yönä 800 kommandoa Soudanlahteen. Alus purjehti 31. toukokuuta yhdessä risteilijä HMS Phoeben kanssa Aleksandriasta Sfakiaan Kreetalle. Alukset evakuoivat seuraavana yönä 4 000 miestä saarelta.
HMS Abdiel yhdessä miinanlaskijasukellusvene HMS Rorqualin ja sisaraluksensa HMS Welshmanin kanssa laski joulukuusta 1942 huhtikuuhun 1943 useita miinoitteita Sisilian salmeen. Alukset laskivat yhteensä noin 2000 miinaa. Miinakentissä tuhoutui 9. tammikuuta Italian laivaston saattueesta hävittäjä Corsaro ja Maestrale vaurioitui pahoin. Toisesta saattueesta tuhoutui 3. helmikuuta hävittäjä Saetta ja torpedovene Uragano. Muissa miinakentissä tuhoutuivat 8. maaliskuuta hävittäjät Ascari ja Lanzerotto Malocello sekä 7. huhtikuuta hävittäjä Ciclone.
Alus osui miinaan 10. syyskuuta 1943 Taranton satamassa. Saksan laivaston torpedoveneet S-54 ja S-61 olivat laskeneet miinat ainoastaan muutamaa tuntia aiemmin paetessaan satamasta. Alus purjehti satamaan kannellaan Britannian 1. laskuvarjodivisioonan joukkoja (6th Royal Welsh) ja se ankkuroitui laituriin. Hieman puolenyön jälkeen aluksen alla laukesi kaksi miinaa, minkä seurauksena se upposi kolmessa minuutissa. Maahanlaskudivisioonan miehistä menetti henkensä 58 sotilasta ja noin 150 haavoitui. Aluksen miehistöstä sai surmansa 48 henkeä.
Aberteifin linna

Linnan muuria vuonna 2006. Ylhäällä keskellä toisen maailmansodan aikainen ampumapesäke.
Linnan sijoille rakennettu Castle Green House.
Aberteifin linna (kymriksi Castell Aberteifi, engl. Cardigan Castle) on keskiajalla rakennettu linna Aberteifin pikkukaupungissa Etelä-Walesissa. Linnassa järjestettiin vuonna 1176 runouden ja musiikin juhla, jota pidetään historian ensimmäisenä Eisteddfodina.
Normannivalloittajat rakensivat Teifijoen suulle ensimmäisen linnoituksen 1000-luvun lopulla. 1100-luvun alussa joen yli rakennettiin silta ja linnan nykyinen paikka linnoitettiin. Alueen normanneilta valloittanut Rhys ap Gruffudd aloitti kivisen linnan rakennuttamisen paikalle vuonna 1171.
Osa linnasta hävitettiin Oliver Cromwellin määräyksestä 1600-luvulla, kun rojalistit luovuttivat – tiukan vastarinnan jälkeen – linnan parlamentaristeille Englannin sisällissodassa. Säilynyttä osaa linnasta käytettiin vankilana 1700-luvulle saakka. Rauniot olivat sen jälkeen yksityisomistuksessa ja niiden yhteyteen rakennettiin 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa Castle Greenin kartanorakennus. Ceredigionin kreivikunnan hallinto (kymriksi Cyngor Sir Ceredigion, engl. Ceredigion County Council) osti pitkään rappiolla olleen kartanon vuonna 2003 ja aloitti raunioiden kunnostustyöt.
Mittava restaurointiprojekti päättyi 2015, ja linna on jälleen avoinna yleisölle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aberteifin linna Wikimedia Commonsissa
Aberteifin linnan viralliset sivut (kymriksi, englanniksi)
Abdelkader

| Abdulqadir ʿAbd al-Qadir ibn Muḥyī al-Dīn ibn Musṭafā al-Ḥasanī al-Jazāʾir |
| --- | --- |
 Abdulqadir Etienne Carjatin valokuvassa Damaskoksessa vuonna 1865.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. syyskuuta 1808 Guetna
Kuollut: 26. toukokuuta 1883 Damaskos
Abdelkader (arab. عبد القادر الجزائري‎, myös muodoissa Abd el-Kader, Abdul-Qadir tai ‘Abd al-Qadir, koko nimeltään ʿAbd al-Qadir ibn Muḥyī al-Dīn ibn Musṭafā al-Ḥasanī al-Jazāʾir; 6. syyskuuta 1808 Guetna, lähellä Mascaraa, Algeria – 26. toukokuuta 1883 Damaskos, Syyria) oli algerialainen uskonnollinen johtaja, joka johti vastarintaa Ranskaa vastaan vuosina 1832–1847. Abdulqadir menestyi pitkään sodassaan ranskalaisia vastaan halliten suuria alueita Algeriassa, mutta joutui lopulta antautumaan Ranskalle vuonna 1847 ja kuoli maanpaossa Syyriassa.
Deimos

| Deimos |
| --- | --- |
 Deimos Mars Reconnaissance Orbiter-luotaimen kuvaamana vuonna 2009.
Löytäminen
Löytäjät:  Asaph Hall
Löytöaika:  12. elokuuta 1877
Kiertoradan ominaisuudet
Planeetta:  Mars
Keskietäisyys:  23 463 km
Eksentrisyys:  0,0002
Kiertoaika:  30,2976 tuntia
Inklinaatio:  1,788°
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  15 × 12,2 × 10,4 km
Pinta-ala:  483 km2
Massa:  1,4762×1015 kg 3,756×10-10 Maan massaa
Keskitiheys:  1,471 g/cm3
Painovoima pinnalla:  0,003 m/s2
Pyörähdysaika:  30,2976 tuntia
Phobosin ja Deimoksen etäisyyserot Marsista.
Deimos Viking 1 -luotaimen kuvaamana
Deimos on Phoboksen ohella toinen Marsin kuista.
Deimos on Phobosia pienempi ja kauempana Marsista. Kuut löysi yhdysvaltalainen astronomi Asaph Hall vuonna 1877, Deimos löytyi ennen sisartaan, 12. elokuuta.
Nimiä Phobos ja Deimos kuille esitti ensimmäisenä Henry Madan (1838–1901). Deimos on nimetty kreikkalaisen mytologian Deimoksen mukaan. Deimos tarkoittaa kauhua, Phobos taas pelkoa.
Kuun luonne

Deimos on aurinkokuntamme tunnettujen kuiden pienimmästä päästä; vasta äskettäin on ulkoplaneetoilta löydetty sitäkin pienempiä kuita. Se koostuu tummasta pintamateriaalista, samanlaisesta kuin mitä esiintyy uloimmalla asteroidivyöhykkeellä. Deimoksen onkin epäilty olevan Marsin kiertoradalle vangiksi jäänyt Jupiterin radaltaan siirtämä asteroidi. Luultavimmin se koostuu kiven ja jään sekoituksesta.
Deimoksen kiertorata

Koska Deimoksen kiertorata on lähellä Marsia ja sen inklinaatio (kaltevuus) on pieni, kuuta ei voi nähdä Marsin pinnalta 82,6°:ää suuremmilta leveysasteilta. Siitä huolimatta, että Deimos kiertää Marsia hyvin lähellä, se ei ole Marsin pinnalta katsottuna sen kirkkaampi kuin Venus Maan pinnalta.
Pinta

Deimoksessa on lukuisia kraattereita, mutta sen pinta on kuitenkin Phoboksen pintaa tasaisempi johtuen irtonaisesta materiaalista, joka osittain täyttää kraattereita. Ainoat nimetyt maastokohteet Deimoksessa ovat kraatterit Swift ja Voltaire, nimetty kirjailijoiden mukaan, jotka olivat maininneet kirjoissaan Marsin kaksi kuuta jo ennen niiden löytymistä. Deimos on muodoltaan hyvin epäsäännöllinen, kooltaan 15×12,2×11 kilometriä. Phobos ja Deimos muistuttavat ulkomuodoltaan hiukan perunoita.
Mainintoja fiktiivisessä kirjallisuudessa

Edgar Rice Burroughsin Mars-kirjasarjassa Deimos tunnetaan nimellä Cluros.
Kim Stanley Robinsonin kirja Vihreä Mars (Green Mars, 1993) sisältää yksityiskohtaisen kuvauksen miehitetystä laskeutumisesta Deimokselle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Deimos Wikimedia Commonsissa
Abebe Aragai

| Abebe Aragai |
| --- | --- |
 Abebe Aragai vuonna 1959
Etiopian pääministeri
 1957 – 1960  
Edeltäjä:  Makonnen Endelkachew
Seuraaja:  Aklilu Habte-Wold
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. elokuuta 1903 Aksum, Etiopia
Kuollut: 16. joulukuuta 1960 Addis Abeba, Etiopia
Abebe Aragai (1903–1960) oli etiopialainen sotilasjohtaja ja poliitikko. Abebe johti Etiopian Italia miehityskaudella italialaisten vastaisia taistelijoita. Toisen maailmansodan päättyessä Itä-Afrikassa hän sai useita tehtäviä maan hallinnossa esimerkiksi eri kuvernöörin ja ministerin viroissa. Vuosina 1957–1960 Abebe oli Etiopian pääministeri, kunnes hän sai surmansa vallankaappausyrityksen yhteydessä.
Elämäkerta

Abebe Aragai syntyi Aksumissa 18. elokuuta 1903. Hän sai kirkollisen koulutuksen, minkä lisäksi hän oppi amharan kieltä, lakia ja hallintoa. Myöhemmin Abebe opiskeli myös Addis Abebassa Tafari Makonnenin koululla. Koululta Abebe värväytyi Tafari Makkonenin eli myöhemmän keisari Haile Selassien henkilökuntaan. Abebe palveli keisari Haile Selassien henkivartiojoukoissa 1930-luvulle asti ja hänestä tuli edelleen Addis Abeban poliisipäällikkö.
Italia hyökkäsi Etiopiaan vuonna 1935. Keisari pakeni Addis Abebasta 2. toukokuuta 1936, jolloin Abeben vastuulle jäi järjestyksen ylläpito. Pitäen tehtävää mahdottomana hän itsekin lähti pääkaupungista asettuen Shewan alueelle. Abebesta tuli yksi Italian vastaisen sotilaallisen vastarintaliikkeen johtohahmoista. Hänen johtamansa joukot toimivat Sinisen-Niilin ja Kassamjoen välisellä alueella. Monet taistelijoista värvättiin Ankoberin, Gindeberetin, Marabatien ja Menzin alueilta. Italialaiset tekivät toistuvia yrityksiä Abeben taistelijoiden kukistamiseksi tässä kuitenkaan onnistumatta.
Italian kärsittyä tappion Itä-Afrikassa ja Etiopian tullessa vapautetuksi maahan palannut keisari Haile Selassie antoi Abebella aatelisarvon ras, jota hänen seuraajansa olivat epävirallisemmin käyttäneet hänestä jo aikaisemmin. Abebesta tuli vuonna 1941 myös Addis Abeban kuvernööri. Myöhemmin hän toimi myös Sidamo kuvernöörinä vuosina 1941–1942 ja Tigrayn kuvernöörinä vuosina 1943–1955. Vuosina 1947–1955 sisäministerinä ja vuosina 1955–1960 Etiopian puolustusministerinä. Vuonna 1957 Abebesta tuli Etiopian pääministeri. Hänen virkakautensa päättyi kuolemaan 16. joulukuuta 1960 sotilasjoukkojen tulituksessa vallankaappausyrityksen yhteydessä. Hänen surmaajansa oli Mengistu Newaye, keisarin henkivartiokaartin päällikkö ja yksi vallankaappausyrityksen pääsuunnittelijoista.
Valokuvassa todennäköisesti ennen vuotta 1950.
Shuhrat Abbosov

Shuhrat Abbosov (ven. Шухра́т Салихович Абба́сов, Šuhrat Salihovitš Abbasov; 16. tammikuuta 1931 Kokand – 25. huhtikuuta 2018) oli uzbekistanilainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Abbosov valmistui Taškentin lääketieteellisestä oppilaitoksesta vuonna 1949 ja teatteri-instituutista vuonna 1954 sekä suoritti Mosfilmin ohjaajakurssin vuonna 1958. Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli komedia Mahallada duv-duv gap (ven. Ob etom govorit vsja mahallja, 1960). Elokuva Et ole orpo (Sen yetim emassan, ven. Ty ne sirota, 1963) kertoo uzbekkiperheestä, joka otti sodan aikana huostaansa 14 tasavaltaan evakuoitua lasta. Tyyliltään dokumentaaria muistuttavat elokuvat herättivät aikanaan suurta huomiota. Aleksandr Neverovin romaaniin perustuva Taškent – viljakaupunki (Toshkent – non shahri, ven. Taškent – gorod hlebnyi, 1968) sai yleisliittolaisen elokuvafestivaalin palkinnon ja tiedemieselämäkerta Abu Rayḥon Beruniy (Abu Raihan Beruni, 1975) myös Uzbekistanin SNT:n valtionpalkinnon. Moniosainen televisioelokuva Olovli yoʻllar (Ognennyje dorogi, 1977–1985) kertoo uzbekistanilaisesta runoilijasta ja näytelmäkirjailijasta Hamza Hakimzoda Niyoziysta.
Abbosov toimi myös opettajana ja elokuvakriitikkona. Hän sai Uzbekistanin komsomolin palkinnon vuonna 1972 ja Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen vuonna 1981.
Suomessa esitettyjä

Et ole orpo (Ty ne sirota, 1963)
Tashkenet – viljakaupunki (Tashkenet – gorod hlebny, 1968)
Rakkausdraama (Drama ljubvi, 1972)
Aiheesta muualla

Shuhrat Abbosov Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Puola 
Muut:  Europeana
Abronit

Abronimuusikko.
Abronit ovat akaninkielinen kansa Ghanassa ja Norsunluurannikolla. He asuvat Mustan-Voltan eteläpuolella Ghanassa ja Bondoukoun seudulla Norsunluurannikolla. Abroneja on 100 000 henkeä.
Abronit ovat 1400–1700-luvuilla kukoistaneen Bonon valtakunnan asukkaiden jälkeläisiä. He jakautuivat 1700-luvulla useiksi päällikkökunniksi, jotka kuuluivat 1870-luvulle saakka Ašantin liittokunnan alaisuuteen. 1880-luvulla eräät niistä liitettiin Samori Tourén mandinkavaltakuntaan.
Perinteisiä elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kaupankäynti ja käsityöammatit. Tärkeimmät viljelykasvit ovat jamssi, maniokki, taaro, maissi, fonio, hirssi, durra, maapähkinä, pavut, vihannekset, koolapuu ja öljypalmu. Nykyään viljellään myös kaakaota ja kahvia. Ruokavalio koostuu kasviksista ja lihasta. Tiiviit kylät muodostuvat puusta ja savesta rakennetuista neliskulmaisista ja harjakattoisista taloista. Perinteistä kenteasua käytetään vain juhlissa.
Perinteinen yhteiskuntajärjestys perustuu suurperheiden muodostamiin kyläyhteisöihin, matrilineaarisiin sukuihin ja patrilineaaristen ryhmien pohjalta syntyneeseen soturilaitokseen. Avioliitto virilokaalinen, polygynia, serkkuavioliitto, leviraatti, sororaatti ja ostoavioliitto ovat yleisiä.
Suurin osa abroneista on sunnimuslimeja. Islamilaisen kulttuurin vaikutus on muista akaneista poiketen vahva. Lisäksi on katolisia tai protestantteja. Huomattava osa harjoittaa perinteistä uskontoa, johon kuuluu esi-isien palvontaa, noituutta ja taikuutta.
Absoluuttinen etu

Absoluuttinen etu eli ehdoton etu on valtiolla, alueella tai yksiköllä, jossa hyödykkeen tuottaminen vaatii vähemmän resursseja kuin muissa maissa, alueilla tai yksiköissä. Ekonomisti Adam Smith esitti termin kirjassaan Kansojen varallisuus (An Inquiry into the Nature And Causes of the Wealth of Nations). Hänen mukaansa kansainvälinen työnjako hyödyttäisi kaikkia maita: kuinkin maan kannattaisi erikoistua tuottamaan niitä tuotteita, joille kyseisellä maalla on absoluuttinen etu.
Abbevillen taistelu

Abbevillen taistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan ja Ranskan joukkojen välinen taistelu Abbevillen kaupungin hallinnasta Ranskassa. Saksan 2. panssaridivisioona oli 20. toukokuuta 1940 edennyt 90 kilometriä Kanaalin rannikolle Abbevilleen, jolloin se oli vallannut kaupungin 50. Northumbrian jalkaväkidivisioonan kuuluneelta 25. jalkaväkiprikaatilta. Ainoastaan pienehkö joukko puolustajia kykeni vetäytymään Sommen etelärannalle ja 21. toukokuuta Saksan 2. jalkaväkirykmentin III pataljoona saavutti rannikon Noyelles-sur-Merin länsipuolella.
Kenraalimajuri Roger Evansin komentama brittiläinen 1. panssaridivisioona saapui Ranskaan 15. toukokuuta, mutta ilman tykistöjoukkojaan sekä 1. tukiryhmän jalkaväkijoukkoja. Jalkaväkijoukot oli irrotettu divisioonasta Calais’ssa. Abbevillen sillanpään eteläpuoliset brittiläis-ranskalaiset joukot pysäyttivät 2. panssaridivisioonan etenemisen 27. toukokuuta – 4. kesäkuuta, kunnes 57. jalkaväkidivisioona valtasi suuren osan liittoutuneiden menettämistä alueista takaisin. Hyökkäyksessä pääosa liittoutuneiden panssarivaunuista tuhoutui ja saksalaiset menettivät runsaasti jalkaväkeään, jolloin liittoutuneet vetäytyivät takaisin Sommen taakse. Saksan 4. armeija aloitti 5. kesäkuuta murtautumisen sillanpäästä, jolloin vastahyökkäyksissä voimansa kuluttaneet liittoutuneet työnnettiin Bresleen.
Ison-Britannian virallisen sotahistorian kirjoittanut L. F. Ellis kirjoitti vuonna 1953, että liittoutuneilta puuttui taistelussa yhtenäinen johto. Tämän seurauksena liittouneet epäonnistuivat saksalaisten hyökkäyksen torjunnassa ja joukot maksoivat puutteelliset valmistelut ja saksalaisten Sommen eteläpuolisten puolustusasemien aliarvioinnin suurina tappioina. Vuonna 2001 Caddick-Adams totesi syyksi pahoihin taktisiin virheisiin ranskalaisten ja brittien välisten viestiyhteyksien puutteen, mikä johtui radiokaluston puutteesta. Viestiyhteyksien puute jatkui 51. Ylämaan divisioonan ja ranskalaisten panssari- ja jalkaväkidivisioonien saavuttua täydennyksinä alueelle. Saksalaiset olivat siirtäneet merkittäviä voimia sillanpäähän.
Taistelu

Liittoutuneiden hyökkäys alkoi 27. toukokuuta kello kuusi aamulla tuntien viivästymisen jälkeen, kun ranskalaisten tykistö saatiin taisteluvalmiiksi. Ranskan 2. kevyt ratsuväkidivisioona ja siihen liitetty brittiläinen 2. panssariprikaati, joka oli sijoitettu rintaman oikeaan reunaan, hyökkäsivät Hocquincourtista, Frucourtista ja St. Maxentista Blanchy-Abbeville tien itäpuolella. Lisäksi Ranskan 5. kevyt ratsuväkidivisioona hyökkäsi brittiläisen 3. panssariprikaatin tukemana Breslestä Gamachesin pohjoispuolisille alueille. Kumpikin aikaisempien taisteluiden kuluttama ratsuväkidivisioona jäi ilman omia panssarivaunujoukkojaan. Hyökkäysjoukoilla oli vain vähän aikaa uudelleen järjestymiseen ja saksalaisjoukkojen puolustusryhmityksestä oli vain vähän tietoja. Onnistuakseen hyökkäyksessä panssarijoukkojen tuli toimia hyvässä yhteistoiminnassa jalkaväen ja tykistön kanssa, mutta liittoutuneilla oli aivan liian vähän jalkaväkeä ja tykkejä, brittiläisten ja lisäksi ranskalaisten joukkojen yhteistoiminta oli riittämätöntä.
Oikealla sivustalla panssarivaunujen eteneminen pysähtyi ja ne kärsivät runsaasti tappioita Chaumontiin ja Huppyyn sijoitettujen 37 mm PAK 36 -tykkien tulessa. Vasemmalla sivustalla 3. panssariprikaati saavutti Cambronin ja Saignevillen lähellä olleen ylängön sekä St. Valery-sur-Sommen reunimmaiset talot. Vaunujen suojana ei kuitenkaan ollut jalkaväkeä, joka olisi varmistanut alueen. Tässä tilanteessa vaunut määrättiin vetäytymään, kun selvisi ranskalaisten kaivautuvan Beheniin, Quesnoyhin ja Brutellesiin. Brittiläinen 1. panssaridivisioona menetti hyökkäyksessä 65 panssarivaunua.
Tappiot

Hyökkäyksessä 27. toukokuuta brittiläinen 1. panssaridivisioona menetti taistelutoimissa 65 panssarivaunua, joiden lisäksi 55 vaunua sai mekaanisen vian. Ranskan 4. panaaridivisioona menetti 29.–30. toukokuuta 105 panssarivaunua ja brittiläis-ranskalaiset joukot 4. kesäkuuta noin 1 000 sotilasta, 50 panssarivaunua ja muuta panssaroitua ajoneuvoa.