stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vaaljärvi
Virkistyskäyttö

Kotitarve- ja virkistyskalastuksen merkitys on vähäinen. Järvellä on kuitenkin yksi venevalkama, joka on tarkoitettu seudun asukkaille. Moottorin käyttö veneessä on kuitenkin kielletty. Järvellä voi liikkua vapaasti lukuun ottamatta 1.4.−15.7. välisenä aikana, jolloin Vuohensuolle työntyvä lahti ja luhtarannat kuuluvat liikkumisrajoituksen piiriin. Samassa yhteydessä on myös lintutorni, josta lintujärven näkymästä saa hyvän käsityksen. Torni ja valkama on sijoitettu järven uuden luusuan lähelle.
Lintujen metsästys on paikalliselle metsästysseuralle merkittävä aktiviteetti. Vaalijärven osuus seudun lintusaaliista liikkuu 120 linnun tietämillä.
Historia ja säännöstely

Vuoden 1849 Lindströmin pitäjänkartassa "Eura Socken 1849" Vaaljärven nimi on kirjoitettu "Wälijärvi".
Kun 1859 perustettu Koskeljärven kuivatusyhtiö alensi Koskeljärven vedenpintaa, kuivui Vaaljärveen laskeva Koskeljärven luontainen laskujoki. Koskeljärven vedet laskettiin Honkilahden kautta kaivetun kanavan kautta, ja Koskeljärven vedet jatkoivat Hinnerjokeen pohjoista reittiä myöten. Tämän johdosta Vaaljärvestä tuli Vaaljoen latvavesiä, ja se yhtyi Hinnerjokeen Kolmhaarassa, mihin Koskeljärven vedet nyt tulivat suoraan.
Kuivatusyhtiön toimenpiteet ulottuivat myös Vaaljärveen, sillä myös sen vedenpintaa on alennettu. Vuonna 1912 yhtiön nimeksi tuli Koskeljärven ja Vaaljärven kuivaus Oy. Vedenpinnan alenemisesta alkoi Vaaljärven ruohottuminen ja rantojen umpeenkasvu. Vaaljoen luontainen luusua jäi umpeenkasvun sisälle. Luusuaa onkin siirretty uuteen kohtaan ja sinne on kaivettuu joelle uusi uoma. Sitä kutsutaan nimellä Uusijoki, joka siis korvasi aiemman nimen Alinenjoen eli Vanhajoki (entinen Vaaljoki). Uusijoki yhtyy alkuperäiseen Vaaljokeen 2,5 km:n päässä luusuastaan. Koskeljären aiempaa lasku-uomaa kutsutaan nimellä Ylinenjoki, mutta se on nykyään kuivunut tavalliseski ojaksi.
Matalien luhtarantojen ruohokasvustoa on hyödynnetty karjan laidunmaana ja talvirehun lähteenä vielä 1970-luvulla. Pinnanlaskun varjopuolena on ollut kalaveden heikkeneminen, sillä keskisyvyys on enää alle metrin. Tämä kuitenkin kääntyy vesilintujen eduksi ja järvellä ruokaileekin lukisia lintulajeja.
Suojelu

Vuonna 1982 Valtioneuvosto vahvisti Koskeljärven ja Vaaljärven kuulumisen lintuvesien suojeluohjelmaan ja vuonna 1988 Valtio osti kuivausyhtiön maat, joihin sisältyi Vaaljärven rannat ja läheinen Vuohensuo Kakkurlampineen. Maat ostettiin luonnonsuojelutarkoituksessa. Näiden osuus oli 170 hehtaaria. Tutkimusten mukaan Koskeljärvi, Vaaljärvi ja läheinen Pitkäjärvi muodostavat kansallisesti merkittävän lintukohteen. Vaaljärvi kuuluu nykyään Koskeljärven Natura 2000 -alueeseen.
Aiheesta muualla

Vaaljoen kylätoimikunta: Laavut ja lintutornit (Arkistoitu – Internet Archive)
Leo Sexton

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Leo Sexton |  Leo Sexton |  Leo Sexton |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1932 | kuula |  |
Leo Sexton (27. elokuuta 1909 Danvers, Massachusetts – 6. syyskuuta 1968 Perry, Oklahoma) oli yhdysvaltalainen kuulantyöntäjä ja olympiavoittaja.
194-senttinen Leo Sexton aloitti korkeushyppääjänä ja teki ennätyksekseen 190, mutta hän siirtyi kuulantyöntäjäksi ja voitti olympiakultaa Los Angelesin 1932 kisoissa, jossa hänen työntönsä kantoivat 15,60, 15,58, 15,77 (joka oli jo parempi kuin hopeamitalistin lopputulos), 15,94, 15,37 ja 16,00 metriä. Myöhemmin samana vuonna hän työnsi ME-tulokset 16,14 ja 16,16, jälkimmäisen syntymäpäivänään.
Saavutuksia

Olympiakultaa Los Angelesissa 1932 (tulos 16,00 m)
Maailmanennätykset

16,14 Clevelandissa, Ohiossa 1932 (ei virallisessa ME-luettelossa)
16,16 Freeportissa, New Jerseyssä, 27. elokuuta 1932
Vahanokka

| Vahanokka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Loistopeipot Estrildidae
Suku::  Vahanokat Estrilda
Laji::  astrild
Kaksiosainen nimi
 Estrilda astrild  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Vahanokka Wikispeciesissä   Vahanokka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vahanokka (Estrilda astrild) on Afrikasta kotoisin oleva pienikokoinen loistopeippolaji. Sitä pidetään usein lemmikkilintuna sen laulun takia. Ihmisen mukana se on levinnyt myös muille mantereille. Laji käyttää ravintonaan lähinnä siemeniä ja ruokailee pieninä parvina. Pesintäaikaan vahanokat rakentavat heinänkorsista pallomaisen pesän, johon naaras munii 3–9 munaa.
Koko ja ulkonäkö

Vahanokan pituus on 11–12 senttiä, ja paino keskimäärin 8,9 grammaa. Siipiväli on 12–14 senttiä. Höyhenpeite on harmaanruskea ja siinä on heikko poikkiraidoitus. Naamari ja kartiomainen nokka ovat punaiset. Nokka näyttää siltä kuin se olisi kastettu punaiseen vahaan, mikä selittää lajin nimen alkuperän. Posket, kurkku ja vatsa ovat vaaleanharmaat. Keskellä vatsaa on myös punainen täplä. Alaperä on musta tai tummanruskea. Pyrstö on ohut ja melko lyhyt, siivet ovat pyöreät. Naaraat ovat koiraita vaaleampia, eikä niiden vatsassa ole yhtä paljoa punaista kuin koirailla. Nuoret vahanokat ovat aikuisia vaaleampia, ja niiden alavatsassa on vain niukasti punaista. Lisäksi niiden nokka on ruskeanmusta, ei punainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Vahanokan luontaista elinaluetta on Saharan eteläpuolinen Afrikka, jossa sitä tavataan laajalti. Sen levinneisyys ulottuu Guineasta Etiopiaan ja sieltä Etelä-Afrikkaan. Eteläisessä Afrikassa vahanokka on yleisin Zimbabwessa, Mosambikissa ja Pohjois-Botswanassa. Namibiassa se on paikoittaisempi. Vahanokkia on istutettu myös Amerikan mantereelle, Oseaniaan ja Välimeren alueelle. Euroopassa sitä istutettu Pyreneiden niemimaalle, jossa se pesii paikoitellen, etenkin Portugalissa. Nopea lisääntyminen ja hyvä kyky omaksua uusia ravinnonlähteitä ovat auttaneet vahanokkakantojen kotiutumisessa uuteen ympäristöön. Useimmat vierasperäiset kannat ovat peräisin karanneista lemmikkilinnuista, mutta joillain alueilla niitä on istutettu myös tarkoituksella.
Vahanokka elää kosteilla ruohostomailla, savanneilla ja fynbosilla ja suosii veden läheisyyttä. Sitä esiintyy myös viljelyksiä reunustavan kostean kasvillisuuden joukossa ja suhteellisen kosteissa puistoissa. Lajia tavataan merenpinnan tasolta aina 3 000 metrin korkeuteen saakka. Vahanokat pesivät ruovikoissa, osmankäämiköissä ja muun jokivarsikasvillisuuden joukossa sekä pitkässä ruohikossa ja tiheässä pensaikossa.
Elintavat

Vahanokat ovat hyvin sosiaalisia lintuja. Päivisin ne ruokailevat ja liikkuvat 20–40 yksilön parvissa. Illalla ne kerääntyvät jopa isommiksi parviksi lepäämään. Pesintäaikana vahanokat elävät pareittain. Vahanokat sukivat usein toistensa höyheniä. Kommunikoinnissa ne käyttävät ruumiinkieltä ja ääntelyään. Vahanokan laulu on pehmeä, kolmitavuinen, yksinkertainen säe, jossa kahta karkeaa ääntä seuraa nouseva, vähän rullaava ääni ”tsre-tsre-srri”.
Vahanokilla on myös niin sanottu niiausliike, jolloin ne pitävät ruumistaan köyryssä, päätään hieman käännettynä ja laulavat samalla. Tämän esityksen aikana naaraat laulavat tasaisemmin kuin koiraat, jotka laulavat lyhyempinä virsinä. Tehdäkseen vaikutuksen naaraaseen koiras pöyhii myös höyheniään, osoittaa nokallaan ylös ja menee asentoon, jossa sen punainen alavatsa tulee selvästi näkyville. Kaikenlaisissa sosiaalisissa kohtaamisissaan vahanokat tekevät pyrstöllään myös voimakkaita sivuttaisliikkeitä. Vahanokat vahvistavat parisidettään sukimalla kumppanin höyhenpukua. Laji on yksiavioinen. Laulu- ja soidinesitykset ovat tärkeässä roolissa paria muodostettaessa. Usein vahanokat aloittavat esityksen niiausliikkeillä ja laululla. Parin rakentaessa pesäänsä ne esittävät näytöksen, jossa ne pitävät kasvinvartta nokassaan. Esityksen aikana koiras laulaa epätasaisesti, naaraan pysyessä hiljaa. Parinmuodostuksen jälkeen vahanokkapari eroaa parvesta ja pesii erossa lajitovereistaan. Reviirien ollessa pieniä vahanokkaparit saattavat kuitenkin pesiä lähellä toisiaan.
Koiraat saattavat kosiskella myös vieraita naaraita. Ne kosiskelevat niitä eri tavalla kuin omaa kumppaniaan. Tällöin koiras esittelee ruumistaan ja punaista vatsalaikkuaan naaraalle asettamalla toisen kyljen naarasta kohti, ojentamalla kaulansa ja pitämällä pään ylhäällä. Se myös pöyhii vatsan kylkien höyheniä pystyyn, kääntelee pyrstöään naarasta kohti ja laulaa kovalla äänellä. Useimmat naaraat torjuvat vieraan koiraan kosioyritykset ja lähtevät pois, mutta koiras yrittää paritella niiden naaraiden kanssa jotka jäävät paikalle.
Vahanokat lisääntyvät keskikesällä muilla alueilla paitsi Eteläisessä Afrikassa ja muilla talvisadealueilla, joilla pesintäaika on syys-tammikuussa. Vahanokat voivat kasvattaa useita poikueita vuodessa. Heinästä kudottu pesä on pallomainen, pyöreä ja siinä on kapea sisäänkäynti. Pesä sijaitsee tavallisesti maassa tai sen lähellä, piilossa samanlaisen heinikon joukossa, josta itse pesäkin on rakennettu. Pesänrakennuksesta vastaa koiras. Naaras munii 3–9, tavallisesti 4–6 munaa, joita sekä koiras että naaras hautovat noin 11–12 päivää. Poikaset tulevat lentokykyisiksi 17–21 päivän ikäisinä, emolintujen yhä ruokkiessa niitä. Sukukypsyyden vahanokka saavuttaa 6–12 kuukauden ikäisenä. Se elää luonnossa keskimäärin nelivuotiaaksi.
Elintavat > Ravinto

Vahanokka syö enimmäkseen laidunmaiden ruohojen ja hirssin siemeniä. Ehkä tärkein yksittäinen ravintokasvi on Panicum maximum-heinä, josta vahanokat saavat ravintoa vuoden ympäri. Muita tärkeitä ravintosiemeniä tuottavia kasveja ovat Digitaria horizontalis-heinä ja Echinochloa-suvun hirssi. Ne täydentävät ravintoaan myös hedelmillä ja hyönteisillä. Ruokailuaika on yleensä varhaisaamulla tai myöhäisillalla. Ruokakasvin rakenteesta riippuen vahanokat joko istuvat röyhyllä poimiessaan siemeniä tai vetävät röyhyn maahan, jolloin ne pitävät toisella jalalla kasvin röyhyä ja toisella vakauttavat itseään maassa. Ruokaillessaan ne liikkuvat 2–20 linnun parvissa.
Vahanokka.
Ruokailevia vahanokkia Ascensionin saarella.
Vahanokan munia.
Shan Xiaona

| Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten pöytätennis. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten pöytätennis. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten pöytätennis. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Naisten pöytätennis. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Rio de Janeiro 2016 | joukkuekilpailu |  |
| Euroopan-mestaruuskilpailut  | Euroopan-mestaruuskilpailut  | Euroopan-mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Schwechat 2013 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Lissabon 2014 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Jekaterinburg 2015 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Schwechat 2013 | kaksinpeli |  |
|  Hopeaa | Schwechat 2013 | nelinpeli |  |
|  Hopeaa | Budapest 2016 | nelinpeli |  |
|  Hopeaa | Luxemburg 2017 | joukkuekilpailu |  |
Shan Xiaona
Shan Xiaona (s. 18. tammikuuta 1983) on saksalainen, kiinalaissyntyinen pöytätennispelaaja, joka on saavuttanut olympiahopeaa ja voittanut kolme Euroopan-mestaruutta joukkuekilpailussa. Kaksinpelissä hän on yltänyt kerran ja nelinpelissä kahdesti EM-hopealle.
Shan syntyi Kiinassa ja sai Saksan kansalaisuuden vuoden 2010 tienoilla. Hän voitti Schwechatin EM-kilpailuissa 2013 kultaa joukkuekilpailussa sekä saavutti hopeaa kaksinpelissä ja Zhenqi Barthelin parina nelinpelissä. Vuonna 2014 joukkueiden Euroopan-mestaruuksista kilpailtiin Lissabonissa ja Shan kuului Saksan kultamitalijoukkueeseen. Jekaterinburgin EM-kilpailuissa 2015 Shan voitti kolmannen kerran kultaa joukkuekilpailussa.
Rio de Janeiron olympialaissa 2016 Shan saavutti hopeaa joukkuekilpailussa kultamitalien mennessä Kiinaan. Budapestin EM-kilpailuissa 2016 hän saavutti nelinpelissä Petrissa Soljan parina hopeaa heidän hävittyään loppuottelussa toiselle saksalaisparille. Luxemburgin EM-kilpailuissa 2017 Shan saavutti joukkuekilpailussa hopeaa Romanian viedessä voiton.
Shan on maailmanrankingissa sijoittunut parhaimmillaan 12:nneksi maaliskuussa 2017.
Vaasan rata

Vaasan rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Seinäjoelta Vaasaan ja edelleen Vaskiluotoon. Rata liittyy Seinäjoella Suomen päärataan. Radan pituus on 78 kilometriä.
Historia

Rataosa valmistui vuonna 1883 osana vanhaa Vaasan rataa Tampereelta Haapamäen kautta Vaasaan. Vaasan asemalta rataa jatkettiin Vaskiluodon ulkosatamaan vuonna 1900. Vaasan rata rakennettiin huomattavasti halvemmalla kuin vuonna 1862 avattu Helsinki–Hämeenlinna–rata, jonka kustannukset olivat paisuneet 1,5 miljoonalla hopearuplalla. Säästöjä saatiin muun muassa vaatimattomammilla asemilla, ohuemmilla sorakerroksilla ja puisilla ratasilloilla.
Radan sähköistäminen aloitettiin toukokuussa 2010 ja saatiin valmiiksi vuonna 2011. Radan sähköistys tarkoitti, että radalla voitiin alkaa ajaa Sm3-junilla.
Liikennöinti

Radalla kulkee Helsingin ja Vaasan väliset kaukojunat. 1990-luvulla radalla kulki Wasalandian kautta laivajunia satamaan, mutta nyttemmin radan loppupää on hiljentynyt. Tavarajunia radalla kulkee muutamia viikossa. Henkilöjunat pysähtyvät rataosalla nykyisin ainoastaan Tervajoen asemalla. Ylistaron, Isonkyrön ja Laihian asemat lakkautettiin kesäkuussa 2016 vähäisten matkustajamäärien vuoksi. Näiden asemien kautta kulkee kuitenkin VR:n liityntäbussi korvaten junia.
Liikennöinti > Matkustajamäärät

Henkilöliikenteen matkoja vuonna 2002 oli yhteensä 320 000, sittemmin radan matkustajamäärät ovat olleet nousussa. Vuonna 2009 yksin Vaasan rautatieasemalta tehtiin noin 345 000 matkaa. Tähän lisätään vielä väliasemien matkustajamäärät, niin päästään yli 400 000 matkaan vuodessa. Keväällä 2013 Pohjalainen uutisoi radan matkustajamäärien kasvaneen kymmenyksellä sähköistyksen myötä. Vuonna 2013 matkustajamäärä oli 435 000. Vuonna 2017 henkilöliikenteen matkoja rataosuudella tehtiin jo 485 000. Vuonna 2009 radalla oli matkustajia vuorokaudessa 1 030, vuonna 2013 1 260 ja vuonna 2035 Liikennevirasto on ennustanut olevan 1 510 vuorokaudessa.
Vuonna 2022 tehtiin 540 000 henkilöliikenteen matkaa.
Radanparannustyöt

Rata on yksiraiteinen ja junakohtaamiset ovat mahdollisia Isonkyrön ja Laihian liikennepaikoilla. Radan sähköistystyöt alkoivat toukokuussa 2010. Sähköistys valmistui lokakuussa 2011, ja ajolankoihin kytkettiin jännite saman kuun lopussa.  Rata peruskorjattiin 1990-luvulla, joten se on teknisesti soveltuva suurille nopeuksille. Sähköistyksen myötä radalle odotettiin nopeampaa liikennettä, mutta lukuisten tasoristeysten vuoksi radalle on jouduttu asettamaan nopeusrajoitukseksi 120 km/h.
Vuonna 2002 radalla oli 81 tasoristeystäja vuonna 2014 64 tasoristeystä. Vuoteen 2022 mennessä risteyksistä yhdeksän oli poistettu osana Väyläviraston tasoristeysten poisto- ja parantamishanketta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vaasan rata Wikimedia Commonsissa
Tampereen-Vaasan rautatien valmistumisesta 50 vuotta, Aamulehti, 28.09.1933, nro 260, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ensimmäisenä veturinkuljettajana ja hiekkajunan konduktöörinä Vaasan-Tampereen rautatiellä, Aamulehti, 28.09.1933, nro 260, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vaasan liikenne
| --- | --- |
Keskustan kadut:   Alatori  Aleksanterinkuja  Ajurinkatu  Asemakatu  Hietasaarenkatu  Hovioikeudenpuistikko  Itäinen Kasarmintori  Kasarminkatu  Kauppapuistikko  Kellosepänkatu  Kirjastonkatu  Kirjastonkuja  Kirkkopuistikko  Kirvesmiehenkatu  Klemetinkatu  Korsholmanpuistikko  Koulukatu  Lastenkodinkatu  Läntinen Kasarmintori  Museokatu  Pitkäkatu  Pikkukatu  Raastuvankatu  Rantakatu  Rauhankatu  Rautatienkatu  Rosteninkatu  Teräksenkuja  Tiilitehtaankatu  Tiilitehtaankuja  Vaasanpuistikko  Ylätori 
Sillat:   Vaskiluodon silta  Palosaaren silta  Sundomin silta 
Päätiet:   Eurooppatie 8  Eurooppatie 12  Valtatie 3  Valtatie 8  Valtatie 18  Seututie 673  Seututie 704  Seututie 715  Seututie 717  Seututie 718  Yhdystie 6741  Yhdystie 7173  Yhdystie 7251 
Raideliikenne:   Vaasan rata  Huutoniemen seisake  Mustasaaren rautatieasema  Rautatieasema  Vaskiluodon rautatieasema  Wasalandian seisake 
Lento- ja meriliikenne:   Lentoasema  Satama
SS Shark

| SS Shark |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  The Great Grimsby Company Co-operative Box and Fish Carrying Company, Grimsby
Laskettu vesille:  1891 vai 1909
Palveluskäyttöön:  1940
Poistui palveluskäytöstä:  myyty romutettavaksi 9. syyskuuta 1952
Tekniset tiedot
Uppouma:  163 t
Pituus:  110 jalkaa (kokonaispituus)
Leveys:  20 jalkaa 7 tuumaa
Syväys:  10 jalkaa 8 tuumaa
Koneteho:  45 hv
Nopeus:  8-9 solmua
Miehistöä:  7
SS Shark oli Irlannin laivaston miinalaiva.
Aluksen valmisti Grimsbyssä The Great Grimsby Company Co-operative Box and Fish Carrying Company, ja se valmistui lokakuussa 1891 Steam Trawling Company of Bostonille SS Sharkiksi nimettynä kalastusaluksena. Omistajayhtiö vaihtoi nimensä myöhemmin Boston Deep Sea Fishing & Ice Companyksi. Alus myytiin 1913 F. Palmerille Bostoniin ja edelleen 1925 S. Palmerille Ringaskiddyyn Corkiin, jolloin sen kotisatamaksi rekisteröitiin seuraavana vuonna Cork ja omistajiksi Palmer Bros. Alusta käytettiin erityisesti pelastamaan tavaraa SS Celticistä, joka oli uponnut 9. joulukuuta 1928 Roche's Pointin edustalla.
Puolustusministeriö lunasti aluksen 8. lokakuuta 1940, ja se otettiin samana päivänä laivastopalvelukseen miinalaivana. Sen ensimmäisenä päällikkönä oli luutnantti D. Carroll. Alus myytiin 9. syyskuuta 1952 romutettavaksi Haulbowline Industriesille Passage Westiin Corkiin.
Seututie 955

Seututie 955 on Kittilän Könkäältä Inarin kirkonkylälle kulkeva seututie. Tien pituus on 165 kilometriä. Tie on pohjoisin Lapin itä- ja länsiosat yhdistävä Suomen alueella kulkeva tie ja se kulkee erittäin harvaan asuttujen alueiden läpi. Pokan ja Inarin välinen osuus on päällystetty, mutta Könkään ja Pokan välinen noin 60 kilometrin mittainen osuus on päällystämätön. Tie on myös kapea sekä monin paikoin mutkainen ja mäkinen. Toisaalta tie on osa lyhintä ja nopeinta tietä Norjan Kirkkoniemen tai Vesisaaren ja Oslon, Luulajan tai Tukholman kaltaisten kaupunkien välillä. Tien liikennemäärä on kuitenkin hyvin pieni, pääosin noin 100–300 ajoneuvoa vuorokaudessa. Tien eteläisin osuus Könkäältä Hanhimaalle on hieman vilkasliikenteisempi Kittilän kultakaivoksen johdosta. Tien nopeusrajoitus on pääosin 80 km/h, kyläalueilla 60 km/h.
Reitti ja tieyhteydet

Kittilä
Köngäs (st 956)
Rautuskylä
Hanhimaa
Vierelä
Korpela
Nilipirtti
Pokka
Inari
Ivalon Matti
Repojoki
Hirvassalmi
Menesjärvi
Solojärvi
Kirkonkylä (vt 4 E75)
Tiehankkeita

Kittilän Könkään ja Pokan välinen päällystämätön tieosuus on erittäin huonokuntoinen ja vaarallinen. Noin 13 kilometrin pituisen Könkään ja Hanhimaan välisen alkuosuuden parantamisesta ja päällystämisestä on laadittu suunnitelma, ja töiden on tarkoitus käynnistyä vuonna 2021.
Kun tie on kokonaisuudessaan päällystetty, se saatetaan ylentää kantatieksi.
Välimatkataulukko

| (km) | Kittilä |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sirkka | 20 | Sirkka |  |  |  |  |
| Köngäs | 28 | 8 | Köngäs |  |  |  |
| Pokka | 86 | 66 | 58 | Pokka |  |  |
| Menesjärvi | 157 | 137 | 129 | 71 | Menesjärvi |  |
| Inari | 193 | 173 | 165 | 107 | 36 | Inari |
Vaaženi

| Vaaženi, Vaaseni Важины, Važiny |
| --- | --- |
 Kurpovon ylösnousemuksen kirkko.
 Vaaženi, Vaaseni
 Koordinaatit: 60°57′47″N, 34°1′33″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Podporožjen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunkimainen taajama
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 065,85 km²
Väkiluku (2022):  2 300
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vaaženin taajamaa Syväriltä nähtynä.
Näkymä Vatšozerolle. Oikealla Pietarin ja Paavalin tsasouna.
Pyhän Nikolaoksen kirkko Soginitsyssa.
Vaaženi eli Vaaseni (ven. Ва́жины, Važiny) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Leningradin alueen Podporožjen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Syväriin laskevan Vaaženinjoen suussa 15 kilometriä Podporožjen kaupungista luoteeseen. Taajamassa on 2 100 ja kunnassa 2 300 asukasta (vuonna 2022).
Maantiede ja asutus

Vaaženin kunnan pinta-ala on 1 065,85 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä ja etelässä Podporožjen ja Nikolskin kuntiin, lännessä Lotinapellon piiriin ja pohjoisessa Karjalan tasavaltaan. Pinta-alasta 95,4 % on metsää, 2,3 % vesistöjä ja 1,2 % maatalousmaata. Jokia ovat Syvärin ja Vaaženinjoen lisäksi Mužala, Svjatuha ja Uslanka. Suurimmat järvet ovat Vatšozero ja Bolšoje Mužalo. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, savi ja turve.
Asutus on keskittynyt kunnan kaakkoisosaan lähelle Podporožjea ja Nikolskia. Vaaženin taajama sijaitsee Syväri- ja Vaaženinjokien molemmilla rannoilla. Sen lisäksi kuntaan kuuluu seitsemän kylää: Grišino, Kupetskoje, Kurpovo, Soginitsy, Uljino, Uslanka ja Zaozerje. Niistä vain Kurpovossa on yli sata asukasta. Kunnan asukasmäärä laskee ja koostuu suurelta osin vanhuksista. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan lähes tuhat henkeä.
Historia

Vaaženin pogosta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1563. Sen alkuperäinen keskus oli Kurpovon kylä. Seudun asukkaat harjoittivat maataloutta, jokiliikennettä, puunhakkuuta ja raudan tuotantoa.
Vaaženin kunta eli volosti kuului myöhemmin Aunuksen kuvernementin Aunuksen kihlakuntaan. Se koostui Vaaženin, Kaškanan, Kuujärven, Mandrogin, Soginitsyn ja Uslankan kyläkunnista. Vuonna 1905 volostissa oli 52 kylää ja 5 600 asukasta. Kunnantalo sijaitsi Skuratovan kylässä.
Volostin asukkaat olivat etupäässä venäläisiä, mutta sen länsiosassa oli lyydiläistä asutusta. Kaškanan ja Kuujärven kyläkunnat liitettiin vuonna 1920 Karjalan työkansan kommuuniin ja volostin muut osat yhdistettiin Lotinapellon kihlakuntaan. Myöhemmin perustettiin Vaaženin kyläneuvosto. Ylä-Syvärin voimalaitoksen rakentamisen aikana 1932–1938 kylä toimi Podporožjen piirin keskuksena. Jatkosodassa alue oli suomalaisten miehittämä.
Kaupunkimainen taajama on perustettu vuonna 1970 yhdistämällä Vaaženin, Jurjevštšinan, Laptevštšinan, Novyi posjolokin, Terehovon ja Ustjen kylät. Nykyinen kunta on perustettu vuonna 2004.
Liikenne, talous ja palvelut

Vaaženin kautta kulkee Podporožjeen johtava asfalttitie sekä Podporožjen ja Karjalan tasavallan rajan välinen soratie. Taajamasta ja kylistä on linja-autoyhteydet Podporožjeen. Kunnan läpi kulkee myös Muurmannin rata. Lähin rautatieasema on viiden kilometrin päässä sijaitseva Svir.
Kunnan pääelinkeino on metsäteollisuus. Vaaženin taajamassa toimii Metsä Fibren Metsä Svirin saha, jonka tuotanto keskeytettiin toistaiseksi keväällä 2022. Kunnan alueella sijaitsee myös Vaaženin sora- ja sepelitehdas. Maatalousyritys Podporožskoje harjoittaa karjanhoitoa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat kaksi lastentarhaa, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, urheilukenttä, pieni poliklinikka, vanhainkoti, joukko kauppoja ja kahvila. Joitakin palveluita on myös eräissä kylissä.
Matkailu ja nähtävyydet

Kunnan läpi kulkee Podporožjen piirin matkailureitti, jonka tärkeimpiä kohteita ovat historialliset puukirkot ja tsasounat. Suurimmat nähtävyydet ovat vuonna 1690 rakennettu Kristuksen ylösnousemuksen kirkko Kurpovossa, Pyhän Nikolaoksen kirkko Soginitsyssa (1696) ja 1700-luvulta peräisin oleva Pietarin ja Paavalin tsasouna Zaozerjessa. Kylät tarjoavat mahdollisuuksia myös maaseutumatkailuun. Kunnassa ei ole matkailupalveluja.