stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tšetšenian sotien sotarikokset

Joukkohauta Tšetšeniassa.
Tšetšenian sotien sotarikokset tapahtuivat Venäjän ja Tšetšenian kahden sodan (1994–1997 ja 1999–2009) aikana.  Venäjän armeijan tekemä pommitus oli rajua jo ensimmäisen sodan aikana. Tykistötulikin oli ankaraa.  Eri tapauksissa varsinkin toisen sodan aikana Venäjän joukot kiduttivat, murhasivat joukoittain ja raiskasivat antautuneita sotavankeja ja siviilejä.  He polttivat ihmisten taloja. Venäjän joukot myös ryöstivät järjestelmällisesti ja kiristivät siepattujen sukulaisilta lunnaita. Venäjän hallituksen joukoilla oli Tšetšeniassa "suodatusleirejä", joissa kidutettiin kuolemaan asti.  Monet sotarikokset olivat taistelujen jälkeisissä terroristien tuhoamiseen pyrkineissä "puhdistusoperaatioissa" tehtyjä.
Tšetšenian kapinalliset surmasivat sotavankeja, ottivat ihmisiä panttivangeiksi ja tekivät terroritekoja. Venäjän hallitus kiisti suuren osan sotarikoksista ja halveksi avoimesti niiden esille tuojia. Tuntematon taho murhasi monia Tšetšenian sotien sotarikoksia tutkineita henkilöitä.
Venäjän tekemät sotarikokset

Monien Venäjän hallituksen ulkopuolisten lähteiden ja kansainvälisten ihmisoikeusjärjestöjen mukaan Venäjän erilaiset aseistetut organisaatiot, muun muassa sisäministeriön joukko OMON rikkoivat räikeästi ihmisoikeuksia Tšetšenian sodissa.
Erilaiset venäläiset asejoukotselvennä käyttivät tykistö- ja kranaatinheitintulta sekä ilmahyökkäyksiä liioitellusti aiheuttaen siten siviiliuhreja ja haavoittumisia. Ihmisoikeusrikokset liittyivät useimmiten "puhdistus"-operaatioihin, joilla eliminoitiin tai tuhottiin terroristeja.
Muun muassa Venäjän turvallisuuspalvelu mutta myös muut vangitsivat ihmisiä mielivaltaisesti epäinhimillisiin oloihin ja aiheuttivat joko
tarkoituksellisia kuolemia tai ne olivat seurauksena kidutuksesta tai kohtelusta.
Human Rights Watchin mukaan ihmisoikeusrikoksiin syyllistyivät muun muassa OMON:it, sopimussotilaat ja Venäjää tukevat aseistetut tšetšeenit.
Sopimussotilaat rikkoivat asevelvollisia useammin ihmisoikeuksia.
Venäläiset ryöstivät, raiskasivat ja kiristivät ihmisiä. Separatistiset sissit puolestaan tappoivat ainakin jonkin verran saamiaan sotavankeja ja tekivät terrori-iskuja piittaamatta siviiliväestöstä.
Syytteitä on Venäjällä nostettu vain muutamia ihmisoikeuksia rikkoneita yksittäisiä sotilaita vastaan. Monia Tšetšenian sotarikoksia tutkineita ihmisoikeusaktivisteja, kuten Anna Politkovskaja, on surmattu.
Venäjän sota Tšetšeniassa ja sodan säännöt

Joukkojen tekemät sotarikokset rikkovat selvästi vuoden 1949 Geneven sopimuksen 3. yhteistä artiklaa, joka koskee ei-kansainvälisiä konflikteja. Venäjän perustuslain 15. ja 17. artiklojen mukaan Venäjä tunnustaa kansainvälisen oikeuden ensisijaiseksi kansalliseen lakiinsa verrattuna. Näin ollen maa on ratifioinut kaikki kansainväliset sodan lait määrittelevistä sopimuksista. Nämä on solmittu 10. toukokuuta 1954 ja 29. syyskuuta 1989.
Venäläisen sotatieteen akatemian professori kapteeni Vladimir Galitskin mukaan Tšetšenian sodat olivat selvästi maan sisäisiä konflikteja, koska harva ulkomaa tunnusti Tšetšenian eikä Venäjä pitänyt Tšetšeniaa itsenäisenä valtiona.
Ketkä ovat kertoneet sotarikoksista

Venäläiset ja tšetšeenit syyttelivät toisiaan monta kertaa sotarikoksista. Kansainväliset ihmisoikeusjärjestöt, muun muassa Human Rights Watch ja Euroopan neuvosto kertoivat molempien sodan osapuolten tekemistä suorista ihmisoikeusrikoksista ja ihmisoikeuksien laiminlyönneistä.
Myös Venäjän oppositiopuolien edustajat kertoivat maansa rikkomuksista.
Kumpikaan sodan osapuolista ei piitannut taistelujen keskelle jääneestä siviiliväestöstä.
31. maaliskuuta 2003 presidentti Ahmad Kadyrov epäili venäläisten joukkojen tunkeutuvan öisin ihmisten koteihin ja sieppaavan ihmisiä. Mutta monet näistä sieppauksista olivat hänen poikansa Ramzan Kadyrovin turvallisuuspoliisin,  kadyroviittien tekemiä.
Venäjän joukkojen ja venäläismielisten tšetšeenien rikollinen toiminta

Tšetšenian sodissa Venäjän asevoimat pommittivat muun muassa pääkaupunki Groznyitä sotilaallisesti hyödyttömällä tavalla.  Virallinen tiedotusvälineistö vähätteli pommituksia ja jopa väitti niitä tšetšeenien lavastuksiksi. Ensimmäisessä Tšetšenian sodassa vallattujen alangon kaupunkien jälkeen siirrettiin pommitus vuoriston kyliä vastaan.
Molemmat Tšetšenian sodat olivat Venäjän kannalta katsoen tietyllä tavoin sisällissotia, eivätkä kahden valtion välisiä sotia vaikka käytännössä ne olivat sotaa tšetšeenejä vastaan.
Tšetšenisiviileistä piittaamattomat pommitukset alkoivat, kun Venäjän armeija kärsi murskaavan tappion  vuodenvaiheessa 1994-1995. 
Venäläiset sotilaat tappoivat siviilejä summittaisesti. Humalaiset ja huumeiden vallassa olevat Venäjän sotilaat tappoivat myös lapsia ja vanhuksia riippumatta siitä, ovatko nämä venäläisiä vai tšetšenejä.
Venäjän joukot surmasivat tai vangitsivat Tšetšeniassa viattomia siviilejä vastoin kansainvälisiä sodan sääntöjä.
Myös ryöstelyä ja kuolemaan johtavaa kidutusta esiintyi.
Varsinaisen taisteluvaiheen päätyttyä saapui paikalle sisäministeriön joukkoja puhdistamaan aluetta terroristeista.. Joukkoja syytettiin mielivaltaisista pidätyksistä, kidutuksesta, pahoinpitelystä ja rahan kiristyksestä käyttämällä tiedonhankintaa tekosyynä.
Siviiliväestön hallitsemia kyliä saarrettiin, tulitettiin ja poltettiin tai ryöstettiin. Rikokset kohdistuivat myös tšetšeeneiksi luultuihin venäläisiin. Vangittuja siviilejä syytettiin tšetšeenisiviilien piilottelusta.
Helmikuussa 2000 ilmestyi länteen baijerilaisen N24-television käsiinsä saama video, missä vangittua tšetšeeniä raahattiin pellolla venäläisten kuorma-auton perässä.
Videon toisessa kohtauksessa joukkohaudattiin tšetšeenimiehiä, joista osa oli silvottuja ja rautalangalla sidottuja. On mahdollista päätellä näitä miehiä kidutetun. Venäjän turvallisuusjoukot perustivat Tšetšeniaan monia kidutuspaikkoja. Menetelmiä olivat esimerkiksi fyysinen väkivalta mutta myös sähköshokit ja viiltely, ruuatta ja juomatta jättäminen sekä vangitseminen roskakuoppiin.
Osa sukulaisten antamista ruokalähetyksistä varastettiin. Vangittuja siviilejä kuulustelleet nuoret FSB-virkailijat kiristivät kidutuskuulustelujen avulla vangittujen sukulaisilta lunnaita.  Alle 18-vuotiaita nuoria sissien tukemisesta epäiltyjä kidutettiin venäläisten kenraalien nähden. Myös ruumiita myytiin sukulaisille hautaamista varten.
Rikosten vähättely ja peittely

Venäjä katsoi käyvänsä Tšetšeniassa oikeutettua sotaa maata hajottavia terroristeja vastaan.
Tšetšeenit yhdistettiin Venäjällä 90-luvulla ja myöhemminkin usein mafiaan. Laillisuusyhteiskunta ei ollut muotoutunut Venäjällä länsimaiselle tasolle. Nämä seikat johtivat  osaltaan siihen, että Venäjä laajalti kiisti joukkojensa tekemät sotarikokset, eikä voimaperäisesti tutkinut niitä.
Muun muassa Vladimir Putin piti sotarikokset esille tuonutta ja arvostellutta toimittaja Radio Svobodan toimittaja Andrei Babitskia ei-venäläisenä. Eräs helikopteri ammuttiin toisessa Tšetšenian sodassa alas ehkä sen takia, että se kuljetti tietoa Putinille paikallisten upseerien tekemistä rikoksista.
Koska noin puolet venäläisistä kannatti Tšetšenian sotaa, Venäjän turvallisuuspalvelun virkailijat ainakin joskus suojelivat niitä venäläisiä, jotka  olivat joutuneet syytteisiin rikoksistaan tšetšeenejä vastaan.lähde?
Separatistien rikokset

Kapinalliset Venäjää vastustaneet tšetšeenit sieppasivat laajalti ihmisiä, ja tappoivat vangiksi saamiaan venäläisiä sotilaita. Heidän tekemänsä terrori-iskut olivat vastoin sodan sääntöjä.
Erilaiset rikollisryhmät, joista osa oli moskovalaismielisen Ramzan Kadyrovin tukemia, sieppasivat ihmisiä hyötymismielessä.
Separatistien rikokset > Sotarikostuomiot

Vain harvoissa tapauksissa on langetettu tuomioita Tšetšenian sodissa tehdyistä rikoksista. Eräs ensimmäisistä sotarikosoikeusjutuista käytiin Salman Radujevia, tšetšeenikapinallisten komentajaa vastaan. Hänet tuomittiin joulukuussa 2001 terrorismista ja murhista. Vuonna 2002 venäläiseversti Juri Budanov tuomittiin tšetšeenitytön murhasta ja raiskauksesta.selvennä Heinäkuussa 2006 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin tuomitsi Venäjän vuonna 2000 tapahtuneesta tšetšeenitaistelijan laittomasta teloituksesta.lähde?
Sotarikoksia tutkineiden kuolemat Venäjällä

Venäjällä on murhattu monia Tšetšenian sodasta kirjoittaneita ihmisoikeusaktivisteja, toimittajia ja lakimiehiä. Näistä tunnetuin on Anna Politkovskaja. Vuonna 2009 siepattiin ja murhattiin Memorial-järjestön Natalia Estemirova. Murhan jälkeen Memorial vetäytyi Tšetšeniasta.
Vuoden 2009 elokuussa surmattiin ei-poliittisen "Pelastakaa sukupolvet" järjestön johtaja Zarema Sadulajeva ja hänen aviomiehensä Alik Džabrailov. Murhaajia ei ole saatu kiinni. Murhista on eri tahoilla syytelty muun muassa Venäjän turvallisuusviranomaisia ja Tšetšenian johtajan Ramzan Kadyrovin miehiä, mutta näitä ei ole kyetty pitävästi todistamaan. On mahdollista että syyllisiä ovat aivan muut kuin viranomaiset. Esimerkiksi Stanislav Markelov sai ennen murhaansa tappouhkauksia everstiltä jota hän syytti tšetšeenitytön murhasta. Markelovilla oli muun muassa fasismin vastaisen sekä muun toimintansa vuoksi muitakin vihamiehiä.
Venäjän opposition äänenkannattaja Novaja Gazeta ilmoitti elokuussa vuonna 2009 lähtevänsä Tšetšeniasta, koska ei voi taata siellä työskentelevien toimittajiensa turvallisuutta.
Ihmisoikeusjärjestö Amnesty Internationalin mukaan Venäjä jättää tietoisesti tutkimatta ihmisoikeusaktivistien murhia. Novaja Gazetassa on väitetty, että joku eliminoi harkiten Tšetšenian ihmisoikeusrikoksia tutkivia henkilöitä.
Kirjallisuutta

Anna Politkovskaja: Toinen Tshetshenian sota.  (Pystykorvakirja. Alkuteos: Vtoraâ Čečenskaâ)  Helsinki: Like, 2003.  ISBN 952-471-141-9
Evangelista, Matthew: Tšetšenian sodat — Hajoaako Venäjä?  Suomentanut Yli-Vakkuri, Juhani. Helsinki:  Like, 2004.  ISBN 952-471-425-6
Herpen, Marcel H. van: Putinin sodat. Venäjän uuden imperialismin nousu.  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Terra cognita, 2015.  ISBN 978-952-5697-71-1
Sodan sirpaleet.Tytön päiväkirja Tšetšeniasta (Дневник Жеребцовой Полины).  Helsinki:  Into, 2014.  ISBN 978-952-264-312-4
Frans Nyberg

Frans Nyberg vuonna 1924.
Frans Nyberg (17. lokakuuta 1882 Pietari – 18. toukokuuta 1962 Porvoo) oli suomalainen arkkitehti, graafikko ja taidemaalari.
Ura

Nyberg opiskeli kadettikoulussa ja sen jälkeen Polyteknillisessä opistossa valmistuen arkkitehdiksi vuonna 1903. Hän oli vuosisadan vaihteessa Emanuel Nobelin öljy-yhtiön palveluksessa Bakussa. Arkkitehdiksi valmistuttuaan Nyberg työskenteli 1910-luvulla Eliel Saarisen arkkitehtitoimistossa ja avusti muun muassa Canberran ja Tallinnan asemakaavakilpailuihin lähetettyjen ehdotusten tekemisessä. Nyberg oli myös mukana laatimassa Lahden ja Joensuun kaupungintalon työpiirustuksia.
Nyberg siirtyi sitten tekemään yksinomaan kuvataidetta, ja hän toimi 1920-luvulla piirustuksenopettajana Strömborgin tyttökoulussa Porvoossa. Hän teki etsauksia ja akvarelleja suomalaisten kaupunkien maisemista ja katunäkymistä ja järjesti useita näyttelyitä. Vuonna 1933 hän julkaisi eri Suomen kaupunkien näkymistä tekemiään etsauksia kirjan muodossa. Nyberg kiersi ympäri Suomea tallentamassa piirustuksiinsa muun muassa satamanäkymiä sekä tehdasrakennusten sisänäkymiä. Hän tallensi myös tunturi- ja vaaramaisemia Kuolajärven seudulle tekemillään matkoilla sekä Suomenlahden rannikon saaristonäkymiä.
Porvoon museon kokoelmissa on yli 100 Nybergin Porvoo-aiheista työtä ja Arkkitehtuurimuseossa on 800 Nybergin piirustusta eri puolilta Suomea.
Rakennuksia

Huvila Hellberg Porvoon lähistöllä
Kirjallista tuotantoa

Etsauksia – Etsningar. Porvoo 1933
Kirjankuvituksia

Paul Nyberg: Där havet blommar. Konstnärlig utstyrsel av Frans Nyberg. Söderström, Helsingfors 1943
Gunnar Mårtenson: Gamla gårdar i Borgå. Med illustrationer av Frans Nyberg. WSOY 1946.
Gunnar Mårtenson: Vanhaa Porvoota. WSOY 1946
Margit von Willebrand-Hollmerus: Pojken med guldhåret: Folksagor från svenska Finland fritt bearbetade för barn och ungdom. Med teckningar av Frans Nyberg. Söderströms ungdomsböcker. Söderström, Helsingfors 1951.
Kirjallisuutta

Anttonen, Erkki: ”Nyberg, Frans (1882–1962)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 236–237.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Widjeskog, Susanna: Frans Nyberg taidegraafikkona – Frans Nyberg som konstgrafiker. Översättning Susanne Kurtén-Lehtinen. Porvoon museo, Porvoo 1995. ISBN 952-98-4002-0
Wilska, Liisa: Elävä esteettinen tunne, sopusointu ja viihtyisyys”: Arkkitehti Frans Nyberg graafikkona ja kirjoittajana. Taidehistorian pro gradu -tutkielma. Jyväskylän yliopisto, Taiteiden ja kulttuurin tutkimuksen laitos. 2008.
Aiheesta muualla

Nyberg, Frans hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Oda Nobuhide

Oda Nobuhide (jap. 織田 信秀; 1510 Kaito, Owarin provinssi – 8. huhtikuuta 1551) oli japanilainen sotaherra, Oda-klaanin pää ja Oda Nobunagan isä.
Elämä

Oda-klaanin päämiehenä Nobuhide soti Saito Dosania ja Imagawa Yoshimotoa vastaan. Vaikka Nobuhide menestyi taisteluissa erinomaisesti, klaanin jatkuvat sisäiset kamppailut estivät häntä yhdistämästä Owaria kokonaan. Nobuhide voitti Yoshimoton Azukizakan taistelussa 1542, mutta koki tappion taistelussa Saito Dosania vastaan 1547. Vuonna 1549 Nobuhide järjesti avioliiton vanhimman poikansa Nobunagan ja Dosanin tyttären Nōhimen välille. Näin hän teki rauhan Dosanin kanssa ja keskittyi taistelemaan Yoshimotoa vastaan.
Nobuhide kuoli vuonna 1551. Hän oli aiemmin nimennyt seuraajakseen poikansa Nobunagan. 16-vuotias Nobunaga, joka hädin tuskin edes tunsi isäänsä, saapui hautajaisiin väärin pukeutuneena ja käyttäytyi muutenkin epäasiallisesti. Tämän seurauksena monet klaanin palvelijat siirtyivät tämän veljen, Oda Nobuyukin puolelle. Nobunaga kuitenkin tunnustettiin isänsä seuraajaksi.
Nobuhidellä oli kaksitoista poikaa ja kaksi tytärtä.
Obuh’iv

| Obuh’iv (Обу́хів) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Kiovan alue Ukrainassa, alla kaupungin sijainti alueella
 Obuh’iv
 Koordinaatit: 50.11094°N, 30.62680°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Kiovan alue
Piiri:  Obuh’ivin piiri
Väkiluku (2011):  32 615
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  08700–08705
 
 obukhiv.kiev.ua/ 
 Kaupungin kotisivut (ukrainaksi) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Obuh’iv (ukr. Обу́хів, ven. Обу́хов, Obuhov) on kaupunkipiiri ja keskikokoinen kaupunki Ukrainan Kiovan alueella, 38 kilometriä maan pääkaupungista Kiovasta etelään. Obuh’iv on Obuh’ivin piirin hallintokeskus. Vuoden 2011 alussa Obuh’ivin kaupungissa arvioitiin asuvan 32 615 henkeä (lisäksi kaupunkipiiriin kuului myös 444 maaseutuasukasta) ja ympäröivässä piirissä 35 547 henkeä. Kesällä 2020 Obuh’ivin piiriä laajennettiin osana Ukrainan aluehallinnon uudistusta; tällöin Obuh’ivista tuli osa Obuh’ivin piiriä.
Liikenneyhteyksistä merkittävimpiin kuuluvat Kiovasta eteläkaakkoon johtava, kaupungin itälaidalta ohittava valtatie M04 sekä Obuh’ivistä länteen Vasylkiviin vievä kantatie P-35. Lähin rautatieasema on noin 10 kilometriä kaupungin itäpuolella Obuh’ivin piirin Ukrajinkan (Українка) kaupungissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ympäröivän Obuh’ivin piirin kotisivut (ukrainaksi) (obukhovrda.gov.ua)
Numerotietoa Obuh’ivin piiristä (ukrainaksi) (oblstat.kiev.ua)
Topografiakarttoja alueelta (venäjäksi)
Kiovan alueen eteläosat kattava 1:200 000 topografiakarttalehti v.2006 (jpg)
Mayoral elections in Obukhiv sound alarm bells for opposition (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat
Luettelo Harri Nykäsen teoksista

Tämä on luettelo Harri Nykäsen teoksista.
Raid-sarja

Raid.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18404-7
Raid ja paperiansa.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19642-8
Raid ja lihava mies.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22227-5
Raid ja mustempi lammas.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25020-1
Raid ja pelkääjät.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26152-1
Raid ja legioonalainen.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27259-0
Raid ja poika.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28249-9
Raid ja tappajat.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32151-6
Nykänen, Harri & Sipilä, Jarkko: Paha paha tyttö.  Helsinki:  Crime Time, 2010.  ISBN 9789529272167
Susiraja.  Helsinki:  Crime Time, 2012.  ISBN 978-952-5918-92-2
Nykänen, Harri & Piironen, Jussi: Raid ja mustempi lammas.  (Sarjakuva)  Helsinki:  Arktinen Banaani, 2016.  ISBN 978-952-270-259-3
Raid ja armonlaukaus.  Helsinki:  Crime Time, 2018.  ISBN 9789522894519
Ariel Kafka -sarja

Ariel.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 978-951-0-29383-6
Ariel ja hämähäkkinainen.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30783-1
Jumalan selän takana.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35618-0
Pyhä toimitus.  Helsinki:  Crime Time, 2011.  ISBN 978-952-5918-26-7
Leijonakuningas: komisario Ariel Kafkan tutkimuksia.  Helsinki:  Crime Time, 2013.  ISBN 978-952-289-106-8
Vasikka: komisario Ariel Kafka tutkii.  Helsinki:  Crime Time, 2020.  ISBN 978-952-291-798-0
Johnny & Bantzo

Johnny & Bantzo.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-29116-1
Johnny & Bantzo osa 2. Operaatio Banana Split.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34463-7
Johnny & Bantzo osa 3. Viimeinen hippi.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35104-8
Pamalaton jumaus.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-37154-1
Muut teokset

Kuusi katkeraa miljoonaa.  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-13562-3
Juudaspeli.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14561-0
Joku pelkää kirjettäsi.  Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15230-7
Takapiru.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15953-0
Paha paimen.  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16512-3
Nordman, Risto & Nykänen, Harri: Huumekyttä. Rikospoliisin muistelmat.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17253-7
Puoli volttia kerien ja muita rikosnovelleja.  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27863-7
Kilikalikeikka ja muita tositarinoita rikoksista, rosvoista ja poliiseista.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2004.  ISBN 951-0-29116-1
Nykänen, Harri & Sjöberg, Tom: Rööperi. Rikoksen vuodet 1955–2005.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2005.  ISBN 951-0-29300-8
Rikoksen kuvat. Helsingin poliisin arkistokuvia 1910–1960.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31863-9
Valhe.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33190-3
Virginialainen.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36457-4
Pelimies: minidekkari.  (e-kirja)  Hämeenlinna:  Vakka ja kansi, 2010.  ISBN 978-952-5912-15-9
Mullasta maan.  CrimeTime, 2014.  ISBN 978-952-289-213-3
Likainen Harri: 20 vuotta Erkon renkinä.  CrimeTime, 2015.  ISBN 978-952-291-180-3
Rikoksen evankeliumi: Uhraus.  CrimeTime, 2016.  ISBN 978-952-289-296-6
Rikoksen evankeliumi: Sovitus.  CrimeTime, 2017.  ISBN 978-952-289-384-0
Nykänen, Harri & Sjöberg, Tom: Rööperi: lestinheittäjät, gangsterit ja kovanaamat.  CrimeTime, 2017.  ISBN 978-952-289-388-8
Arvokuljetusryöstäjä: Matti Sarenin mafiaelämä. Elämäkerta. Docendo, 2019. ISBN 9789522894854
Käsikirjoituksia televisioon ja radioteatteriin vuodesta 1987 lähtien.
Asiantuntijana keväällä 2013 Jim-televisiokanavalla esitetyssä Rekonstruktio-televisiosarjassa.
Per-Olof Nyström

Per-Olof Nyström
Per-Olof Edward Nyström (21. maaliskuuta 1925 – 28. kesäkuuta 1996) oli suomalainen mainospiirtäjä, julistetaiteilija, graafinen suunnittelija ja kuvataiteilija.
P.-O. Nyström syntyi jääkärimajuri Karl Edvard Nyströmin ja ruotsalaissyntyisen Sigrid Maria Johanssonin ainoaksi lapseksi. Koulussa Per-Olofilla oli piirustuksesta arvosana 6, koska sabotoi kuvaamataiteen opetuksen pakollisia kuvioita ja piirteli vain opettajista osuvia karikatyyrejä. Vuonna 1946 hän kirjoitti ylioppilaaksi Brobanista (ns. Brobergin yhteiskoulu Korkeavuorenkadulla, viralliselta nimeltään Läroverket för gossar och flickor i Helsingfors). Päästyään armeijasta Nyström pyrki tuloksetta sekä lääketieteelliseen tiedekuntaan että Taideteolliseen keskuskouluun.
Ura

Opiskelun sijasta Nyström ajautui mainosalalle. Nyströmin kummisetä, Suomen Messujen toimitusjohtaja Harry Röneholm oli Mainos-Taucherin johtajan Per Henrik ”Pelle” Taucherin hyvä tuttava, ja piirtäjäharjoittelijan paikka järjestyi kummipojalle yhdellä puhelinsoitolla kesällä 1948. Taucherilla Nyström työskentelikin aina eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1988 saakka. Viimeisinä työvuosinaan Nyström johti graafiseen suunnitteluun keskittynyttä Taucher Studiota.
Nyström oli yksi 1950-luvun arvostetuimmista julistetaiteilijoista Suomessa. Hänen töistään muistetaan mm. Kipsonit-juliste, jossa kipsilevystä tehty mies ikään kuin sahaa itseään ulos levystä. Svenska Teaternille hän piirsi julisteita palkkiotta saadakseen työnäytteitä. Hänen Artek-julisteensa 1956 oli ensimmäinen valokuvapohjainen juliste, joka valittiin vuoden parhaaksi.
Vuonna 1951 P.-O. Nyström debytoi kuvataiteilijana Nuorten näyttelyssä. Nyströmin Printex Oy:lle suunnittelemia painokankaita käytettiin pian Marimekoksi nimensä vaihtaneen yrityksen ensimmäisen muotinäytöksen vaatteissa Helsingin Kalastajatorpalla. Hän suunnitteli Printexille eli Marimekolle kaikkiaan kymmenkunta kangasta, muun muassa kuosit Uganda, Ostjak ja Merikarhu.
Nyström piirsi myös Hufvudstadsbladetille, ja vuodesta 1967 hän oli lehden pääpiirtäjä. Kaikkiaan piirroksia kertyi noin 10 000. Hufvudstadsbladetin kuvittajana hänet tunnettiin nimimerkillä PON, joka sovitti piirroksensa yhteen nimimerkki BEZ:in (Benedict Zilliacus) ajankohtaisten riimien kanssa.
P.-O. Nyström tunnettiinkin suomenruotsalaisten piirissä paremmin nimimerkistään PON, joka oli muodostettu hänen nimensä alkukirjaimista. Samaa tunnusta hän on käyttänyt piirrosten lisäksi myös tauluissaan. Suomenkielisten parissa ja mainosalalla hänen kutsumanimensä oli Peppe.
Vuonna 1953 Nyström oli kahdentoista muun mainospiirtäjän kanssa perustamassa Mainosgraafikot ry:tä ja opetti sittemmin pitkään yhdistyksen ylläpitämässä Mainosgraafikkojen koulussa. Muutaman vuoden ajan opetustehtäviä Taideteollisessa oppilaitoksessa. Nyström toimi Nordiska Tecknare -Pohjoismaiden Piirtäjäliitossa aktiivisesti sen perustamisesta 1954 lähtien. Myöhemmin hän oli liiton varapuheenjohtajana.
Palkinnot ja tunnustukset

1950-luvulla P.-O. Nyström sai useita palkintoja julisteistaan, varsinkin vuonna 1953 Mainoshoitajat ry:n käynnistämässä vuosittaisessa julistekilpailussa. Vuonna 1964 New Yorkin Museum of Modern Art pyysi kokoelmiinsa Nyströmin julisteita. Hän valitsi sinne julisteet 200 vuotta suomalaista tupakkateollisuutta, Juhlanäyttely (VR) ja Kent (savukkeet). Vuonna 1970 Nysröm sai Pro Finlandia -mitalin ja 1987 Graafiset Muotoilijat ry:n, entinen Mainosgraafikot ry, jakaman Björn Landström -palkinnon. Keskuskauppakamari myönsi Nyströmille kultaisen ansiomerkin 30-vuotisesta urasta elinkeinoelämän palveluksessa. Hän sai valtion ylimääräisen taiteilijaeläkkeen toukokuusta 1987 alkaen.
Perhe

P.-O. Nyström avioitui 1951 Margita Hedmanin kanssa. Pariskunta sai kaksi tytärtä: Sigrid Marika "Pi" (s. 1954) ja Anna Maria Christina "Stina" (s. 1958). Per-Olof Nyström kuoli 28. kesäkuuta 1996 sairastettuaan Parkinsonin tautia. Eläkevuosinaan hän asui Porvoossa.
Ohjattu kasvu

Ohjattu kasvu.
Ohjattu kasvu on Raisio Oyj:n tehdasalueella Raisiossa sijaitseva graniittiveistos, jonka tekijä on vehmaalainen kuvanveistäjä Jarkko Roth (s. 1943). Se paljastettiin yrityksen 50-vuotisjuhlien yhteydessä 1989. Noin neljä metriä korkea kolmiosainen teos kuvaa Raision tehtaiden kasvua pienestä myllystä monipuoliseksi tuotantolaitokseksi.