stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taiz
Maantiede

Taiz sijaitsee noin 120 kilometriä etelään Jemenin pääkaupunki Sanaasta ja noin 140 kilometriä luoteeseen satamakaupunki Adenista. Kaupunki on rakennettu 3 000 metrin korkeuteen nousevan Djabal Sabir-vuoren juurelle ja on Jemenin eteläisen ylängön suurin kaupunki.
Historia

Taiz mainitaan kaupunkina ensimmäistä kertaa aijubidien valtakaudella Jemenissä (1173-1228), mutta varsinaisesti se kasvoi vasta rasulidien valtakaudella (1230-1441), jolloin siitä tehtiin pääkaupunki. Aijubidien aikaisesta Taizista tiedetään lähinnä 1200-luvulla eläneen Ibn al-Mudjawirin kirjoitusten perusteella. Al-Mudjawir kertoi Intiasta Adeniin saapuvilla laivoilla tehtyjen tuottojen viedyn Taizissa sijainneeseen linnoitukseen. Myöhemmin rasulidien dynastian toinen hallitsija al-Malik al-Muzaffar Yusuf teki Taizista pääkaupunkinsa vuonna 1255 ja laajensi sitä huomattavasti. Hän ja hänen seuraajansa rakennuttivat esimerkiksi useita moskeijoita ja madrasoja. Näistä merkittävimpiä ovat Ashrafiyya-moskeija ja al-Muzaffar-moskeijat, jotka hallitsevat kaupunkikuvaa edelleen. Ibn Battuta vieraili kaupungissa vuonna 1377 ja kuvaili sen asukkaita "komenteleviksi, röyhkeiksi ja töykeiksi". Hän mainitsi myös kaupungissa olevan kolme kaupunginosaa, al-Maghriba sulttaanille ja tämän hoville, Udayna tämän emiireille ja sotilaille, sekä al-Mahalib tavalliselle kansalle.
Vuonna 1948 imaami Ahmad Hamid al-Din ja Jemenin kuningaskunnan hallitsija siirsi maan pääkaupungin Sanaasta Taiziin. Siirroksen myötä siirrettiin myös esimerkiksi ulkomaiden lähetystöt. Pääkaupunki palautettiin Sanaan kun kuningaskunta luhistui ja Jemenin arabitasavalta perustettiin vallankaappauksella vuonna 1962. Arabikevään aikana vuonna 2011 Taiz oli yksi pitkäaikaisen presidentti Ali Abdullah Salehin eroon johtaneiden mielenosoitusten keskus. Jemenin huthikapinalliset valtasivat Taizin maan sisällissodan aikana maaliskuussa 2015. Paikalliset asejoukot ajoivat huthit suurimmasta osasta kaupunkia muutaman kuukauden sisällä Saudi-Arabian johtaman liittouman tuella, jonka jälkeen huthit katkaisivat kaupunkiin johtavat tiet piirittäen sen.
Liikenne

Taiz on kahden tärkeän maantien liittymäkohta. Itä-länsi suuntainen maantie saapuu kaupunkiin Punaisenmeren rannikolta Mokkasta ja pohjois-etelä suuntainen pääkaupunki Sanaasta Ibbin ja Dhamarin kautta. Toinen tie johtaa rannikkokaupunki Adeniin. Kaupungissa sijaitsee myös Taizin kansainvälinen lentokenttä.
Talous

Taiz on Lounais-Jemenin tärkeän kahvintuotantoalueen keskus. Kahvin ohella alueella kasvatetaan khatia ja vihanneksia. Kaupungissa on myös esimerkiksi alumiini- ja virvoitusjuomatehtaita.
Koulutus

Kaupungin madrasaan viitataan usein islamilaisena yliopistona. Lähistöllä sijaitsee myös maatalousopisto ja valtion kokeellinen maatila.
Väestö

Vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan Taizissa asui 466 968 asukasta, mikä teki siitä Sanaan ja Adenin jälkeen Jemenin kolmanneksi suurimman kaupungin. Kaupungin asukkaiden valtaosa on sunnimuslimeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taiz Wikimedia Commonsissa
Ashrafiyya-moskeijan sisätiloja.
Al-Hurreyan aukio.
Puppet on a String

| Puppet on a String> Kappaleen tiedot |
| --- | --- |
Esittäjä(t):  Sandie Shaw
Säveltäjä(t):  Bill Martin, Phil Coulter
Sanoittaja(t):  Bill Martin, Phil Coulter
Euroviisutiedot
Vuosi:  1967
Maa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Kieli:  englanti
Sijoitus:  1.
Pisteet:  47
Puppet on a String oli vuoden 1967 eurovision laulukilpailun voittajakappale. Sen esitti Sandie Shaw englanniksi ja se toi Isolle-Britannialle ensimmäisen sen viidestä voitosta. Kappale sai 47 pistettä, voittaen seuraavaksi tullen Irlannin 25 pisteellä. Kappale oli ensimmäinen englanninkielinen voittajakappale viisujen historiassa. Kappaleen esiintymisnumero oli 11.
Kappale nousi voiton jälkeen listoille ympäri Euroopan ja se oli muun muassa Saksassa ja Isossa-Britanniassa vuoden myydyin single ja Shaw lauloi siitä myös saksan-, ranskan-, italian- ja espanjankieliset versiot. Sandie Shaw kertoi kumminkin itse vihaavansa kappaletta. Suomeksi kappale on laulettu nimellä Sätkynukke.
Aiheesta muualla

Kappaleen sanat
Eurovision laulukilpailun voittaneet kappaleet
| --- | --- |
1950-luku:   1956: ”Refrain”  1957: ”Net als toen”  1958: ”Dors, mon amour”  1959: ”Een beetje” 
1960-luku:   1960: ”Tom Pillibi”  1961: ”Nous les amoureux”  1962: ”Un premier amour”  1963: ”Dansevise”  1964: ”Non ho l’età”  1965: ”Poupée de cire, poupée de son”  1966: ”Merci, Chérie”  1967: ”Puppet on a String”  1968: ”La, la, la”  1969: ”Boom Bang-a-Bang”  ”De troubadour”  ”Un jour, un enfant”  ”Vivo cantando” 
1970-luku:   1970: ”All Kinds of Everything”  1971: ”Un banc, un arbre, une rue”  1972: ”Après toi”  1973: ”Tu te reconnaîtras”  1974: ”Waterloo”  1975: ”Ding-a-dong”  1976: ”Save Your Kisses for Me”  1977: ”L'oiseau et l'enfant”  1978: ”A-Ba-Ni-Bi”  1979: ”Hallelujah” 
1980-luku:   1980: ”What’s Another Year?”  1981: ”Making Your Mind Up”  1982: ”Ein bißchen Frieden”  1983: ”Si la vie est cadeau”  1984: ”Diggi-loo diggi-ley”  1985: ”La det swinge”  1986: ”J’aime la vie”  1987: ”Hold Me Now”  1988: ”Ne partez pas sans moi”  1989: ”Rock Me” 
1990-luku:   1990: ”Insieme: 1992”  1991: ”Fångad av en stormvind”  1992: ”Why Me?”  1993: ”In Your Eyes”  1994: ”Rock ’n’ Roll Kids”  1995: ”Nocturne”  1996: ”The Voice”  1997: ”Love Shine a Light”  1998: ”Diva”  1999: ”Take Me to Your Heaven” 
2000-luku:   2000: ”Fly on the Wings of Love”  2001: ”Everybody”  2002: ”I Wanna”  2003: ”Everyway That I Can”  2004: ”Wild Dances”  2005: ”My Number One”  2006: ”Hard Rock Hallelujah”  2007: ”Molitva”  2008: ”Believe”  2009: ”Fairytale” 
2010-luku:   2010: ”Satellite”  2011: ”Running Scared”  2012: ”Euphoria”  2013: ”Only Teardrops”  2014: ”Rise Like a Phoenix”  2015: ”Heroes”  2016: ”1944”  2017: ”Amar pelos dois”  2018: ”Toy”  2019: ”Arcade” 
2020-luku:   2020: Ei järjestetty  2021: ”Zitti e buoni”  2022: ”Stefania”  2023: "Tattoo"  2024: "The Code"
USS Puritan (1864)

| USS Puritan |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Continental Iron Works, Greenpoint, New York
Laskettu vesille:  2. heinäkuuta 1864
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 265 t
Pituus:  106,98 m
Leveys:  15,24 m
Syväys:  6,1 m
Aseistus
Aseistus:  2 × 15" tykkiä
USS Puritanin piti olla Yhdysvaltain laivaston vuonna 1864 vesille laskettu monitori, mutta alus ei koskaan valmistunut.
Valmistus

Alun perin John Ericssonin suunnittelema kaksitorninen ironclad monitori, mutta laivaston vaatimuksista se muutettiin yksitorniseksi. Laivasto ja Ericsson allekirjoittivat 28. heinäkuuta 1892 hankintasopimuksen, jonka toteuttamisen Ericsson tilasi aluksen rungon Continental Iron Worksiltä Greenpointista New Yorkista. Aluksen propulsiojärjestelmä tilattiin Allaire Worksiltä New Yorkista. Alus laskettiin vesille 2. heinäkuuta, mutta valmistusviiveiden ja tykkien toimituksessa esiintyneiden ongelmien vuoksi alus ei valmistunut ja työt keskeytettiin 1865.
Sisällissodan jälkeisinä vuosina alus samoin kuin joukko muitakin monitoreita kärsivät heikon taistelukyvyn tuomasta maineesta. Laivastoministeri George Robeson päätti kunnostaa Puritanin ja neljä Miantonomoh-luokan monitoria. Tarkoitukseen varattuja varoja ei saanut käyttää uusien alusten hankintaan. Asiasta tuli skandaali, kun selvisi Robesonin käyttäneen vanhoja aluksia uusien osamaksuina.
Puritan luovutettiin John Roachille Chesteriin Pennsylvaniaan, jossa valmistettiin luvatta uusi USS Puritan. Aluksen nimeä ei vaihdettu, jotta näyttäisi korjaukselta eikä uudisrakennukselta.
Pussijoen valuma-alue

Pussijoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.64) on Keuruun reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 65,86 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 6,5 %. 
Vesistön valuma-alueen alarajana on Saarijärvi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Tarhianjoen alueelle (35.63).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kolme aluetta tai valuma-aluetta :
Pussijoen alue (35.641)
Iso Palojärven alue (35.642)
Suolamminjoen valuma-alue (35.643)
Puskaradio

Puskaradio (myös viidakkorumpu) on leikillinen nimitys huhujen, kuulopuheen ja juorujen kautta kulkevista epävirallisista tietokanavista. Kuulopuheet saattavat olla täysin keksittyjä, tositapahtumiin perustuvia tai joidenkin tahallaan liikkeelle laittamia.
Monella suomalaisella paikkakunnalla on oma puskaradiona toimiva Facebook-ryhmä.
Puoluejärjestelmä

Puoluejärjestelmä koostuu kaikista demokraattisen valtion hallitsemiseen osallistuvista puolueista. Puoluejärjestelmät eroavat muun muassa puolueiden määrän, valta- ja liittolaissuhteiden sekä ideologisen kirjon laajuuden mukaan.
Tyypit

Eräs paljon käytetty puoluejärjestelmien typologia on Giovanni Sartorin laatima. Siihen kuuluu seitsemän puoluejärjestelmää:
yksipuoluejärjestelmä
hegemoninen järjestelmäselvennä
hallitsevan puolueen järjestelmä
kaksipuoluejärjestelmä
maltillinen monipuoluejärjestelmä
polarisoitunut monipuoluejärjestelmä
hajaantunut järjestelmä
Klaus von Beyme jakaa maltilliset monipuoluejärjestelmät niihin, joissa on liittoumia ja niihin, joissa ei ole liittoumia, sekä polarisoituneet monipuoluejärjestelmät niihin, joissa joko on tai  ei ole sellaista keskusta, joka pystyisi hallitsemaan.
Piirteet

Jokaista puoluejärjestelmää voidaan arvioida sen sirpaloitumisen, polarisoitumisen ja vakiintuneisuuden mukaan.
Puoluejärjestelmän sirpaloitumista mitataan puolueiden määrällä. Laskuissa voidaan joskus ottaa huomioon puolueiden kokoerot ja niiden vaikutusvalta. Eräs sirpaloitumista mittaava laskukaava on kaikkien puolueiden ääniosuuksien ja/tai parlamenttipaikkojen osuuksien neliöiden summan käänteisluku. Jos puoluekenttä on sirpaloitunut, maahan ei välttämättä ole helppoa saada vakaita hallituksia.
Puoluejärjestelmä on voimakkaasti polarisoitunut silloin, kun puolueiden ideologinen kirjo ääripäästä toiseen on leveä. Polarisoitunut puoluejärjestelmä on yleensä myös sirpaloitunut, mutta kaikki sirpaloituneet puoluejärjestelmät eivät ole polarisoituneita. Polarisoituneessa puoluejärjestelmässä puolueet voivat joko kilpailla keskustalaisten äänestäjien äänistä, tai ääripäiden äänistä, jolloin puoluejärjestelmä on yleensä epävakaa.
Vakiintuneessa puoluejärjestelmässä puolueet, niiden ideologiat, kannattajakunnat ja organisaatiot sekä puolueiden väliset suhteet ovat pysyviä, eivätkä puolueet ole riippuvaisia yksittäisistä johtajistaan, vaan niillä on selkeät puoluekoneistot ja rakenteet. Vakiintumattomassa puoluejärjestelmässä puolueita tulee ja menee, ja ne saattavat vaihtaa poliittisia kantojaan tiheään. Puoluejärjestelmän vakiintuneisuutta mitataan muun muassa vertailemalla puolueiden kannatusten vaihteluja peräkkäisten vaalien välillä.
Vasile Pușcașu

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |  |
Maa:   Romania
Miesten vapaapaini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Soul 1988 | 100 kg |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1984 | 100 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Clermont-Ferrand 1987 | 100 kg |  |
Vasile Pușcașu (s. 1956) on romanialainen entinen painija, joka kilpaili vapaapainissa 100 kilon sarjassa.
Pușcașu saavutti pronssia Los Angelesin olympiakisoista 1984. Neljä vuotta myöhemmin Soulissa hän voitti kultaa kaadettuaan finaalissa Neuvostoliiton Leri Habelovin. Kirkkaimman MM-mitalinsa Pușcașu saavutti Clermont-Ferrandista 1987 otettuaan hopeaa.
Puolinokkakalat

| Puolinokkakalat |
| --- | --- |
 Rusopainijakala (Hemirhamphodon pogonognathus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Nokkakalat Beloniformes
Heimo::  Puolinokkakalat  Hemiramphidae  Gill, 1859
Alaheimot ja suvut
 Hemiramphinae Arrhamphus  Chriodorus  Euleptorhamphus  Hemiramphus  Hyporhamphus  Melapedalion  Rhynchorhamphus  Zenarchopterinae Dermogenys  Hemirhamphodon  Nomorhamphus  Tondanichthys  Zenarchopterus 
Katso myös
   Puolinokkakalat Wikispeciesissä   Puolinokkakalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puolinokkakalat (Hemiramphidae) on nokkakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan niin makeista kuin suolaisistakin vesistä lämpimiltä ja lauhkeilta alueilta. Eräitä puolinokkakalalajeja pidetään akvaarioissa.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat puolinokkakaloihin kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu 12 sukua ja 89–109 lajia. Puolinokkakalat jaetaan kahteen alaheimoon Hemiramphinae ja Zenarchopterinae. Toisinaan Zenarchopterinae-alaheimon katsotaan muodostavan oman heimonsa Painijakalat Zenarchopteridae. Puolinokkakalalajit ovat pieniä tai keskikokoisia kaloja. Suurin laji Euleptorhamphus viridis voi saavuttaa 40 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat pitkulainen ruumis, yläleukaa huomattavasti pidempi alaleuka, yläleuka on lyhyt ja kolmiomainen, silmät ovat kookkaat ja selkäevä sijaitsee ruumiin takaosassa lähellä pyrstöä. Väritykseltään puolinokkakalat ovat selästään sinisiä tai vihreitä ja kyljistä ja vatsastaan hopeanharmaita.
Levinneisyys ja elintavat

Puolinokkakaloista suurin osa on mereisiä lajeja. Pääasiassa mereisiä ovat Hemiramphinae-alaheimon lajit, joita tavataan lämpimistä ja lauhkeista vesistä Atlantista ja Tyynestämerestä. Muutama alaheimon lajeista elää makeissa vesissä Etelä-Amerikassa. Zenarchopterinae-alaheimon lajeja tavataan makeista ja murtovesistä indopasifiselta alueelta. Puolinokkakalalajit elävät lähellä vden pintaa usein parvina. Liitonokkakala (Euleptorhamphus velox) pystyy liitokalojen tavoin hyppäämään vedestä ja liitämään pieniä matkoja ilmassa. Heimon kalojen ravintoa ovat vesikasvillisuus, pienet selkärangattomat eläimet ja toisinaan myös pienet kalat. Eräät puolinokkakaloista ovat paikoitellen suosittuja ruokakaloja.
Raino Puottula

Raino Puottula (27. maaliskuuta 1930 Turku – 17. lokakuuta 2011) oli naantalilainen päätoimittaja ja kotiseutuneuvoksen arvonimellä palkittu kotiseutuhistorioitsija. Hän teki pitkän uran toimittajana sekä päätoimittajana naantalilaisissa paikallislehdissä.
Puottulan perhe muutti Turusta Naantaliin Rainon ollessa kolmevuotias. Puottula voitti 17-vuotiaiden Suomen mestaruuden korkeushypyssä vuonna 1947, ja myöhemmin urheilumiehenä perusti oman vuosina 1955–1960 julkaistun Hiilimurska-urheilulehden. Toimittajana Uutis-Valjakko-paikallislehdessä vuosina 1963–1965 ja toimitussihteerinä 1966–1975. Naantalin lehti -paikallislehden toimittajana lyhyen aikaa vuonna 1965. Rannikkoseutu-paikallislehden päätoimittajana Puottula toimi vuosina 1975–1987 ja kirjoitti myös pakinoita lehteen. Puotula ei osallistunut paikalliseen puoluepolitiikkaan.
Puottula tunnetaan Naantalissa kotiseutuhistorioitsijana, Naantalin tuntijana, ja hän onkin lahjoittanut Naantalin museolle huomattavasta yksityisestä arkistostaan valokuvia ja lähdearkistonsa osia. Puottula oli palauttamassa Naantaliin Tuhkamarkkinaperinnettä. Puottula on kirjoittanut useita Naantalin paikallishistoriaa käsitteleviä kirjoja. Lisäksi Pouttula on kirjoittanut useita historiikkeja, kuten Naantalin Löylyn, Naantalin kylpylän ja Naantalin sähkölaitoksen.
Puottula asui vaimonsa kanssa Naantalin Kuparivuorella yli 57 vuotta. Heillä on kaksi tytärtä. Suomen tasavallan presidentti Tarja Halonen myönsi Puottulalle 27. marraskuuta 2009 kotiseutuneuvoksen arvon. Puottula valittiin Naantalissa vuoden 1995 Unikeoksi.
Kirjat

Puottula, Raino: Naantalin kylpylaitos 1863–1963.  Turku:  Naantalin kylpylaitos, 1963.
Puottula, Raino: Naantalin Löyly 1921–1971.  Naantali. Määritä julkaisija!
Puottula, Raino: Naantalin kaupungin sähkölaitos 1912–1972.  Naantali:  Naantalin kaupunki, 1973.
Puottula, Raino: Naantalin osuuspankki: 60 vuotta myötätuulessa.  (Julkaisussa tekijän nimi virheellisesti Rauno Puottula)  Naantali:  Naantalin osuuspankki, 1982.
Puottula, Raino: Erik Aschan-Rauthovin ekspressioita.  (Kansinimeke: Naantali, taiteilijan paratiisi)  Naantali:  Naantalin seudun taideyhdistys, 1992.  ISBN 952-90-4340-6
Puottula, Raino: Naantalilaisia 1443–1993: pikakuvia persoonista.  Naantali:  R. Puottula, 1993.  ISBN 952-90-4905-6
Puottula, Raino: Muuttuva Naantali.  Naantali:  Vallis gratiae -yhdistys, 1993.
Aiheesta muualla

Puottula, Raino: Raino Puottulan aliokirjoitus: Armonlaakson luostarin nousu ja tuho.  1.11.2003. Turun Sanomat. Arkistoitu 30.4.2013.
Pussimäyrät

| Pussimäyrät |
| --- | --- |
 Etelänlyhytkuonopussimäyrä (Isoodon obesulus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Pussieläimet Metatheria
Lahko::  Pussimäyrät Peramelemorphia  Ameghino, 1889 
Synonyymit
 Peramelia   Perameloidea   Perameliformes  
Heimot 
 Pussikaniinit (Thylacomyidae)  Pussisika (Chaeropodidae) †  Pussimäyrät (Peramelidae) 
Katso myös
   Pussimäyrät Wikispeciesissä   Pussimäyrät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pussimäyrät (Peramelemorphia) on pussieläinlahko, johon kuuluvat pussimäyrät, pussikaniinit ja 1950-luvulla sukupuuttoon kuollut pussisika. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lahkon suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin ”pusselit”.
Lahkon eläimet ovat endeemisiä Australian ja Uuden-Guinean lajeja. Eläinten ulkonäkö on lähes kaikilla samantapainen: tukeva ja kaariselkäinen vartalo, pitkä ja hieman kapeneva nokka, suuret pystysuorat korvat, suhteellisen pitkät ja ohuet raajat sekä kapea häntä. Niiden koko vaihtelee 140 gramman ja kahden kilogramman välillä. Suurin osa eläimistä on kuitenkin kooltaan puolikasvuisen kissan kokoisia painaen noin yhden kilogramman.
Lahkon sijoitus pussieläinten joukossa on ollut hankalaa. Jokaisella lahkon eläimellä on monta paria alaetuhampaita. Tämä osoittaisi, että lajit olisivat kehittyneet pussipedoista. Kuitenkin toinen omalaatuinen piirre, yhteenkasvaneet toinen ja kolmas varvas, on luonteenpiirteinen myös harvaetuhampaisille. Myös lahkon sisäinen heimojen ja sukujen luokitus on muuttunut useaan kertaan.
Tammelan ylänkö

Torronsuon kansallispuistoa keväällä 2005. Kuvattu Idänpäänkallion luontotornista.
Liesjärven kansallispuistoon kuuluva kapea Kyynäränharju jakaa Liesjärven ja Kyynärän järvet. Vasemmalla Liesjärvi. Kuvattu marraskuussa 2014.
Tammelan ylänkö on karu ja harvaan asuttu ylänköalue Kanta-Hämeen, Uudenmaan ja Varsinais-Suomen nykymaakuntien rajaseudulla, suurimmaksi osaksi Kanta-Hämeen maakunnassa Hämeenlinnan, Forssan ja Karkkilan väliin jäävällä alueella.
Maisemat ja pinnanmuodot

Ympäristöministeriön asettaman maisema-aluetyöryhmän laatimassa Suomen maisemamaakuntajaossa vuodelta 1993 alueesta käytetään nimeä Tammelan ylänköseutu ja seutusuunnitteluyhteyksissä ja matkailumarkkinoinnissa nimitystä Hämeen järviylänkö.
Alue on suureksi osaksi supra-akvaattista eli jääkauden jälkeen vedenpinnan yläpuolelle jääneistä muodostumista koostuvaa moreenialuetta. Asutus alueella on harvaa verrattuna ympäröiviin vanhoihin viljelysseutuihin, ja paikoin on havaittavissa piirteitä yleensä vain Savolle tyypillisenä pidetystä mäkiasutuksesta.
Paitsi moreenimuodostumia, kuten drumliineja ja kumpumoreeneja, alueella on myös harjuja ja Salpausselkiin liittyviä reunamuodostumia.
Korkeussuhteet

Korkeuserot alueella ovat pieniä, paitsi reunoilla missä kallioperän murrokset jyrkentävät pinnanmuotoja.
Alueen laajimmat yhtenäiset korkeat alueet ovat sen pohjoisosassa Tammelan Torajärven, Kalvolan Mäyrän ja Vuorenkylän sekä Hattulan Renkajärven suunnalla, missä maasto nousee useissa kohdin yli 160 metriä merenpinnasta.
Tällä seudulla ovat myös alueen korkeudeltaan yli 140 metriä  merenpinnasta olevat järvet. Näitä ovat Tarpianjoen valuma-alueen latvajärvet Alinen Särkijärvi (140,6 m), Ylinen Särkijärvi (142,1), Hietajärvi (140,1 m) ja Hanhilammi (144,3 m).
Lisäksi etelämpänä, Pernunnummen kaakkoispuolella Lopella on pienempi yli 160 metriä korkea alue.
Koko Tammelan ylängön korkein kohta on 183,7 metrin korkeuteen yltävä Kaakkomäki Lopen kirkonkylästä vähän luoteeseen. Lähes yhtä korkea kohta, 183,3 metriä on Tammelan Torajärven kylän luona, ja joitakin yli 180 metrin korkeuteen yltäviä kohoumia on myös Lopen Pernunnummen lounaispuolisella alueella.
Alueen kunnat

Tammela
Loppi
Hämeenlinna
Hattula
Karkkila
Nummi-Pusula
Somero
Luonnonnähtävyyksiä

Tammelan ylängön tunnettuja luonnonnähtävyyksiä ovat Liesjärven kansallispuisto ja Torronsuon kansallispuisto Tammelassa. Valtakunnallisesti arvokkaiksi maisema-alueiksi Tammelan ylängöllä tai sen läheisyydessä on arvioitu Tammelassa sijaitseva Mustialan – Portaan – Kaukolanharjun maisema-alue sekä Hämeenlinnan, Hattulan, Rengon, Lopen ja Tammelan kautta kulkeva Hämeen Härkätie.
Pursukääpä

| Pursukääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
  
Suomessa::  Silmälläpidettävä
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Pursukäävät Amylocystis
Laji::  lapponica
Kaksiosainen nimi
 Amylocystis lapponica  (Romell) Bondartsev & Singer 
Katso myös
   Pursukääpä Wikispeciesissä   Pursukääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pursukääpä (Amylocystis lapponica) on harvinainen vanhojen metsien kääpälaji. Suomessa se luokitellaan silmälläpidettäväksi lajiksi. Laji kasvaa vanhoissa kaatuneissa kuusenrungoissa, harvoin myös männyllä.
Pursukäävän itiöemä on kermanvärinen ja nukkapintainen. Vanhemmiten siihen tulee ruskeita läikkiä. Reuna on nuorena tylppä ja epätasainen, mutta terävöityy ikääntyessä. Likaisenvalkoinen alapinta muuttuu ruosteenväriseksi hiertyneistä kohdista ja vanhetessaan. Pillejä on 2-3 millimetrillä. Malto on väriltään ruosteenvalkoista. Tuoreena siinä on erikoinen, melko miellyttävä tuoksu, joka tuo mieleen suopursun tai pihkan. Nuorena pursukääpä on niljainen ja tahmea, vanhana korkkimainen ja kuivana kova.
Pursukääpää tavataan ikimetsissä taiga-alueilla Skandinaviasta Venäjälle ja Yhdysvaltoihin asti ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa laji on vielä melko yleinen Pohjois- ja Itä-Suomessa, mutta Keski-Suomessa on enää vain muutama esiintymä suojelualueilla.
Vertaa lajeihin: tahrakääpä ja punahäivekääpä, jotka ovat pienempiä ja pehmeitä sekä kuivina hauraita; tervakääpä joka on karvaton, mustanruskeatyvinen ja tuoksuu hedelmältä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pursukääpä (Amylocystis lapponica)
Pursukääpä.SYKEn lajiesittelyt. www.ymparisto.fi/Lajit. Päivitetty 20.11.2015
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3744475  ARKive: amylocystis-lapponica  BioLib: 141450  CoL: 66GZP  Fungorum: 284163  GBIF: 2542461  iNaturalist: 179332  IRMNG: 10646481  IUCN: 58521132  MycoBank: 284163  NatureServe: 2.1063308  NCBI: 202700  NZOR: e448a1f2-d66b-4552-a5d2-5f13631a00c5  Laji.fi: MX.205412
Tammenterho

Tammenterhoja
Tammenterho on tammen tuottama pähkinä. Se soveltuu ihmisravinnoksi, mutta sen käyttö on nykyisin melko vähäistä.
Ominaisuudet

Tammenterho sisältää yhden tai joskus harvoin kaksi siementä, jotka ovat kovan kuoren sisällä. Terhojen pituus vaihtelee 1–6 senttimetrin ja leveys 0,8–4 senttimetrin välillä.lähde?
Tammenterhon kypsyminen kestää lajista riippuen 6–24 kuukautta.lähde? Terhon perikarppi muuttuu terhon kypsyessä tavallisesti vihreästä kokonaan tai osittain tummanruskeaksi tai mustaksi. Lajista riippuen tammenterho voi olla mustan, ruskean, keltaisen tai vihreän kirjava.
Sato

Tammi alkaa tuottaa terhoja noin 20–30-vuotiaana. Sadon suuruus riippuu lajista – rautatammi saattaa tuottaa terhoja 300 kilogrammaa vuosittain, oregoninvalkotammi 90 kilogrammaa ja Quercus stellata vain keskimäärin 5 kilogrammaa.
Tammenterhosato kerätään tavallisesti alku- tai keskisyksyllä villistä tammista käsin. Sadon suuruus vaihtelee huomattavasti vuosittain, ja usein sato jää monena peräkkäisenä vuonna pieneksi. Tämä aiheuttaa sen, että tammenterhoista riippuvaiset nisäkkäät ja linnut vähenevät niin, että kun taas tulee hyvä tammenterhovuosi, terhoja jää tarpeeksi tuottamaan uusia tammentaimia.