stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Monta Ellis

| Monta Ellis |
| --- | --- |
 Monta Ellis
Henkilötiedot
Koko nimi:  Monta Ellis
Syntynyt: 26. lokakuuta 1985 (ikä 38) Jackson, Mississippi
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Pituus:  191 cm
Paino:  83 kg
Nyk. joukkue:  Indiana Pacers
NBA-varaus:  40. varaus, 2005 Golden State Warriors
Pelaajaura
Seurajoukkueet
2005–2012 2012–2013 2013–2015 2015–2017:  Golden State Warriors Milwaukee Bucks Dallas Mavericks Indiana Pacers
Monta Ellis (s. 26. lokakuuta 1985 Jackson, Mississippi) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän on NBA-urallaan edustanut Golden State Warriorsia vuosina 2005–2012, Milwaukee Bucksia vuosina 2012–2013, Dallas Mavericksia vuosina 2013–2015 ja Indiana Pacersia vuosina 2015–2017. Pacers maksaa hänelle palkkaa vielä kauden 2021–2022 loppuun.
Mihail Fjodorovitš Orlov

Mihail Fjodorovitš Orlov (1788-1842), Henri-Francois Riesener, 1816-1817
Mihail Fjodorovitš Orlov (ven. Михаил Федорович Орлов); (25. maaliskuuta [J: 5. huhtikuuta] 1788 Moskova, Venäjän keisarikunta – 19. maaliskuuta [J: 31. maaliskuuta] 1842 Moskova, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen sotilas Napoleonin sodissa vuosina 1805-1814 ja sai kenraalimajurin arvon palattuaan Venäjälle vuonna 1814. Hänestä tuli sotilasuransa jälkipuolella vapaamielinen, koulutuksen ja valtiontalouden uudistusten kehittäjä.
Suku ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat kreivi Fjodor Grigorjevitš Orlovin ja Jelisaveta Mihailovna Gusjatnikova Popova (1757-1791), hattu- ja pellavatehtaan omistajan, Moskovan juomaviljelijöiden yrityksen pääjohtaja Mihail Petrovitš Gusjatnikov (1707-1776) tyttären poika heidän avoliitostaan (aatelisoikeus ja sukunimi virallistettiin vuonna 1796). Mihail ei kuitenkaan saanut aatelisarvoa. Hänen vanhempi veljensä oli  Aleksei Fjodorovitš Orlov.
Hän sai koulutuksensa vuosina 1796-1801 jesuiitta Abbé Nicolasin aatelispoikien sisäoppilaitoksessa, joka oli Pietarin arvostetuin koulu.
Sotilasura > Napoleonin sodissa 1805-1814

Hänet ilmoitettiin "opiskelijaksi" ulkoasiainkolleegioon vuonna 1801. Hän astui asepalvelukseen vuonna 1805 ilmoittautumalla Kavaljeerikaartin rykmenttiin 'lippu junkkeriksi' (estandard junker, эстандарт-юнкер). Hänet ylennettiin kornetiksi vuonna 1806 tunnustuksena kunnostautumisesta Austerlitzin taistelussa. Vuonna 1807 hän taisteli Guttstadtin-Deppenin, Heilsbergin ja Friedlandin taistelussa sekä sai ansioistaan kultaisen miekan ("Urheudesta") kunnianosoituksen. Hänet nimitettiin ruhtinas, kenttämarsalkka Pjotr Volkonskin adjutantiksi vuosiksi 1810-1812.
Vuoden 1812 isänmaallisen sodan alkuun mennessä hän oli Kavaljeerikaartin rykmentin luutnantti. Hän seurasi kenraaliadjutantti Aleksandr Balašovia Vilnaan Napoleonin luo pian sodan alkamisen jälkeen, mitä varten hänet nimitettiin Aleksanteri I:n sivuadjutantiksi. Hän oli ensin marsalkka Barclay de Tollyn ja sitten sotamarsalkka Mihail Kutuzovin adjutantti, osallistui Smolenskin puolustukseen sekä Ševardinon ja Borodinon taisteluihin, oli kenraali Ivan Dorohovin partisaaniosastossa ja hänelle myönnettiin Pyhän Yrjön 4. luokan ristin Verejan vapauttamisen aikana marraskuussa 1812. Hän taisteli lähellä Malojaroslavetsia, Vjazmaa ja Krasnyita, jossa hänet ylennettiin kapteeniksi.
Vuonna 1813 hän oli mukana partisaani-toiminnassa ja kunnostautumisensa ansiosta Kaliszin lähellä hänet palkittiin Pyhän Annan 2. luokan ristillä ja ylennettiin everstiksi maaliskuussa samana vuonna. Plesvitskin aselevon jälkeen hänet määrättiin kenraali Johann Adolf von Thielemannin joukko-osastoon, hän osallistui Merseburgin piiritykseen ja valloitukseen sekä Leipzigin taisteluun. Vuonna 1814 hän taisteli kenraali Vasili Orlov-Denisovin joukko-osastossa Champobertin taistelussa, Troyesissa ja Arcy-sur-Aubes'n taistelussa.
Pariisin valloituksen aikana, jäätyään panttivangiksi marsalkka Auguste de Marmontin leiriin, hän laati ehdot ja "sommitteli sopimuksen tämän Ranskan valtakunnan pääkaupungin antamisesta liittoutuneille joukoille". Huhtikuussa 1814 hänelle myönnettiin Pyhän Vladimirin 2. luokan risti ja kenraalimajurin arvo. Tämän diplomaattisen menestyksen vuoksi hänet lähetettiin Tanskaan neuvottelemaan Norjan luovuttamisesta Ruotsin kruunulle. Vuosina 1815-1817 hän osallistui toiseen sotaretkeen Ranskassa 7. jalkaväkikomppanian esikuntapäällikkönä. Koska keisari oli tyytymätön Orlovin protestointiin Puolan ja Liettuan tilanteeseen liittyen, vuonna 1817 hänet siirrettiin 4. jalkaväkijoukko-osaston esikuntapäälliköksi Kiovaan. Kesäkuussa 1820 hän sai Kišinjovissa sijaitsevan 16. jalkaväkidivisioonan komennon itselleen.
Sotilasura > Kišinjovin aika ja sotilaitten valistaminen

Mihail Orlov palasi ulkomaan sotaretkiltä tsaarinhallintoa vastustavien näkemysten kanssa ja kirjoitti keisarille ehdotuksen maaorjuuden poistamisesta. Keisari Aleksanteri I hylkäsi viisi kertaa anomuksen 16. jalkaväkidivisioonan antamisesta Orlovin johdettavaksi ja osoitti yleisesti epäluuloa häntä kohtaan. Kišinjovissa palvellessaan Orlov asetti itselleen tavoitteen levittää valistusta sotilaiden keskuudessa ja omaksua inhimillisemmän asenteen heitä kohtaan: hän järjesti alkeiskoulutusta alempien arvojen sotilaille ja kielsi ruumiillisen rangaistuksen kurinpito- ja opetusmenetelmänä divisioonassaan. Mihail Orlov kannatti koulutuksen ja lukutaidon nopeaa levittämistä alimpien yhteiskuntaluokkien keskuuteen. Vuonna 1817 hän kehitti Kiovassa Vladimir Rajevskin perustaman kantonistien Lancaster-koulua arvoltaan alimmille sotilaille, Pariisissa vuonna 1816 saamansa esimerkin ja Société d'instruction élémentaire (Alkeisopetuksen seura) -yhdistyksen neuvojen avulla. Vuonna hän perusti vuonna 1821 sotilaiden ja kadettien koulun Kišinjoviin16. jalkaväkidivisioonan päämajaan, Lancaster-kouluja rykmenttien keskinäistä koulutusta varten sekä koosti heille koulutusmateriaalia.
Hän antoi useita määräyksiä ja ohjeita ruumiillisen rangaistuksen lieventämisestä sekä upseerien saattamisesta oikeuden eteen sotilaiden huonosta kohtelusta. Hänet erotettiin virastaan ​​'Hyvinvointiliitossa' (ven. Союз благоденствия, Sojuz blagodenstvija) Lancaster-koulua johtaneen Vladimir Rajevskin kurinpito-oikeudenkäynti tapauksen yhteydessä, syytettynä "epäluotettavasta ajattelusta" ja "palvelussääntöjen" rikkomisesta. Vuosina 1822-1823 häntä tutkittiin virkavelvollisuuden laiminlyönnistä, minkä jälkeen hänet vapautettiin tehtävästään komentajana, mutta hän oli vielä armeijan palveluksessa.
Mihail Orlov on yksi esi-dekabristisen järjestön "Venäjän ritarien ritarikunnan" perustajista. Hän kehitti laajan liberaalistisen uudistusohjelman: perustuslaki, maaorjuuden poistaminen, valamiehistöllinen oikeudenkäynti, lehdistön vapaus, jotka yhdistyisivät brittiläisen yhteiskunnan tapaisesti aristokratian ja nousevan porvariston voimaan. Hyvin samanlaisen ohjelman oli esittänyt Aleksand Radištšev teoksessaan Matka Pietarista Moskovaan vuonna 1790. Orlov oli laitettu salaisen poliisin valvontaan, koska 16. jalkaväkidivisioon esimiehillä oli kuriton maine ja he laistivat miehistön sulkeiskoulutuksesta.
Perintö

Mihail Orlov kirjoitti uraauurtavan tutkimuksen valtion luototuksesta. Isoa-Britanniaa esimerkkiä käyttäen hän todisti valtion luototuksen positiivisen vaikutuksen kansallisen vaurauden kasvuun ja talouden kehitykseen, mikä puolestaan ​​ehkäisisi poliittisia ”häiriöitä”. Hän kannatti valtion lainojen laajaa kehittämistä, arvopaperien kiertoa pörssissä ja verojen alentamista, missä hän näki syyn ”hallituksen ja kansan välisen yksimielisyyden loukkaamiseen”. Hän kirjoitti tutkielmansa nimellä ”Valtion luototuksesta” vuosina 1824–1832, ja se julkaistiin vuonna 1833 sensuroituna. Koko teksti julkaistiin nimettömänä vuonna 1840 Leipzigissa, ja ensimmäinen venäjänkielinen tieteellinen kokonaispainos julkaistiin vuonna 1963.
Mihail Orloville pystytettiin vuonna 1975 kuvanveistäjä Juri A. Kanašinin tekemä muistomerkki Kišinjoviin.
Perhe

Mihail Orlov meni naimisiin vuonna 1821 Jekaterina Nikolajevna Rajevskajan (1797–1885), kenraali Nikolai N. Rajevskin ja Sofia Aleksejevna Konstantinovan (1769–1844) vanhimman tyttären kanssa. Jekaterina sai erinomaisen kotikoulutuksen, hänellä oli kahdeksan sisarusta. Hän osasi valloittaa ihmiset luonteensa lujuudella ja suoraviivaisuudella, josta hänen ystävänsä antoivat hänelle leikkimielisesti lempinimen "Marfa Boretskaja". Mihail Orlov oli toiminut Nikolai Rajevskin esikuntapäällikkönä. Jekaterina Orlova oli maanpaossa Miljatinon kylässä, Mosalskin alueella Kalugan kuvernementissä vuosina 1826-1831 yhdessä aviomiehensä kanssa. Vuoden 1826 lopulla hän tuli Moskovaan hyvästelemään sisartaan Mariaa, joka oli lähdössä Siperiaan karkotetun dekabristimiehensä ruhtinas Sergei Volkonskin luo.
Heillä oli kaksi lasta:
Nikolai Mihailovitš Orlov (1822–1886), historioitsija, nai vuonna 1857 aatelissukuisen Olga Pavlovna Krivtsovan (1838–1926), ruhtinas N. G. Repnin-Volkonskin pojantyttären. Heille syntyi tytär Jekaterina Nikolajevna Orlova (nuorempi) isoäitinsä nimikaima, joka nai vuonna 1898 historioitsija, kirjailija, juristi, Moskovan yliopiston professori, poliitikko Sergei Andrejevitš Kotljarevskin (1873-1939, teloitettiin Stalinin vainoissa). Heille syntyi tytär Pavel Sergejevna (1906-1978).
Historioitsija Nikolai Mihailovitš Orlov ja vaimo Olga Pavlovna Krivtsova, noin 1860-lukuAnna Mihailovna Orlova (1826–1887), nai vuonna 1847 kenraalimajuri, ruhtinas Vladimir Vladimirovitš Jašvilin (1813–1864). Heille syntyi viisi lasta: Maria (1852-1927), hovin kunnianeito, sairaanhoitaja ensimmäisessä maailmansodassa; kuoli maanpaossa Prahassa. Sofia (1854-1911 jälkeen), nai kamariherra Sergei Apollonovitš Uvarovin (1847-1900). Pavel (1856-1881), runoilija. Nikolai (1857-1897), palveli henkivartioston husaarirykmentissä, nai senaattori G. I. Philipsonin tyttären Natalia Grigorievna Philipsonin (1861-1939). Leo (1859-1917), kamarijunkkari, Simbirskin kuvernööri, nai vuonna 1897 Domnika Vladimirovnan (1874-1898), komentajaluutnantti Vladimir Aleksandrovitš Stahovitšin tyttären; vuonna 1900 hän nai ensimmäisen vaimonsa serkun Anastasia Petrovnan (1881-1952), Pjotr Aleksandrovitš Stahovitšin tyttären.
Aviomiehensä kuoleman vuonna 1842 jälkeen Jekaterina Orlova matkusti paljon ulkomailla, hän asui joko Moskovassa tai Pietarissa tai Tsarskoje Selossa. Hän käytti paljon aikaa isoisoisänsä tiedemies ja kirjailija Mihail Lomonosovin asiapapereiden järjestämiseen ja arkiston kuvaamiseen. Hyvin vanhaksi asti hän säilytti mielensä terävyyden, sielunsa selkeyden ja asenteensa ystävällisyyden. Hän oli edelleen kiinnostunut kirjallisuudesta ja seurasi tiiviisti, mitä hänen nuoruudenystävästään Aleksandr Puškinista kirjoitettiin. Hän kuoli vuonna 1885 Tsarskoje Selossa ja hänet haudattiin Novodevitšin luostariin aviomiehensä viereen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mihail Fjodorovitš Orlov Wikimedia Commonsissa
Mihail Fjodorovitš Orlov, Pietro Rossin miniatyyri luulle (kaulassa ja rinnalla Pyhän Vladimirin 2. luokan risti vuodelta 1814)
Mihail Orlov, Eugène Pluchart, 1840
Mihail Orlov poikansa Nikolain kanssa 1830-luvulla
Jekaterina Orlova, François Lagrenée, 1822-1823
Jekaterina Nikolajevna Orlova Rajevskaja, S. I. Sudarikov, 1830-luku
Moldova olympialaisissa

Moldova osallistui olympialaisiin itsenäisenä valtiona ensimmäisen kerran Lillehammerissa 1994 ja on ollut mukana kaikissa kesä- ja talviolympialaisissa sen jälkeen. Vuonna 1992 moldovalaisurheilijat kilpailivat yhdistetyllä joukkueella Georgian ja muiden IVY:n jäsenmaiden kanssa, tätä ennen maa oli osa Neuvostoliittoa.
Moldova sai ensimmäiset olympiamitalinsa Atlantassa 1996, kun Nikolaï Juravschi ja Viktor Reneiski saivat hopeaa kanadalaiskaksikkomelonnan 500 metrillä ja Sergei Mureiko pronssia kreikkalais-roomalaisen painin superraskaassa sarjassa. Sydneyn kisoissa 2000 maan urheilijoista ylsivät mitaleille olympiakivääriammunnassa hopeaa saanut Oleg Moldovan ja nyrkkeilyn välisarjassa pronssille iskenyt Vitalie Gruşac. Pekingin olympialaisissa 2008 Vaeceslav Gojan sai pronssia nyrkkeilyn kääpiösarjassa. Lontoossa 2012 pronssille yltivät painonnostajat Anatolii Cîrîcu miesten alle 94 kg sarjassa ja Cristina Lovu naisten alle 53 kg sarjassa, mutta molemmat menettivät mitalinsa jäätyään kiinni kiellettyjen aineiden käytöstä.
Vuoden 2016 Rio de Janeiron olympialaisissa meloja Serghei Tarnovschi saavutti alun perin pronssia miesten 1000 metrin kanadalaisyksikössä, mutta hänen suorituksensa hylättiin dopingin käytön vuoksi.
Mitalit lajeittain

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä | Sija |
|  Ammunta | 0 | 1 | 0 | 1 | 59 |
|  Melonta | 0 | 1 | 0 | 1 | 41 |
|  Nyrkkeily | 0 | 0 | 2 | 2 | 66 |
|  Paini | 0 | 0 | 1 | 1 | 60 |
| Yhteensä | 0 | 2 | 4 | 6 | 117 |
Lähteet:
Mitalit olympialaisittain

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Olympialaiset | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä | Sija |
| 1996  1996 Atlanta | 0 | 1 | 1 | 2 | 58 |
| 2000  2000 Sydney | 0 | 1 | 1 | 2 | 61 |
2004  2004 Ateena: 0
| 2008  2008 Peking | 0 | 0 | 1 | 1 | 83 |
2012  2012 Lontoo: 0
| 2016  2016 Rio de Janeiro | 0 | 0 | 0 | 0 | 78 |
| 2020  2020 Tokio | 0 | 0 | 1 | 1 | 86 |
| Yhteensä | 0 | 2 | 4 | 6 | 117 |
Lähteet:
Olympiamitalistit

| Mitali | Nimi | Vuosi | Laji | Tapahtuma |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 Hopeaa | Nicolae Juravschi Viktor Reneysky | 1996  1996 Atlanta |  Melonta | Miesten 500 metrin kanadalaiskaksikko |
| 3 Pronssia | Sergei Mureiko | 1996  1996 Atlanta |  Paini | Kreikkalais-roomalaisen painin 130 kg |
| 2 Hopeaa | Oleg Moldovan | 2000  2000 Sydney |  Ammunta | Miesten 10 metrin liikkuva maali |
| 3 Pronssia | Vitalie Grușac | 2000  2000 Sydney |  Nyrkkeily | 54 kg |
| 3 Pronssia | Veaceslav Gojan | 2008  2008 Peking |  Nyrkkeily | 67 kg |
| 3 Pronssia | Serghei Tarnovschi | 2020  2020 Tokio |  Melonta | Miesten 1 000 metrin kanadalaisyksikkö |
Lähteet:
Mike Vecchione

| Mike Vecchione |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. helmikuuta 1993 (ikä 31) Saugus, MA, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  178 cm
Paino:  88 kg
Seura
Seura:  Washington Capitals / Hershey Bears
Sarja:  NHL / AHL
Pelinumero:  74
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2017–
Aik. seurat:  Philadelphia Flyers (NHL)   Lehigh Valley Phantoms (AHL)   San Antonio Rampage (AHL)   Colorado Eagles (AHL)
Michael Vecchione (s. 25. helmikuuta 1993 Saugus, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Washington Capitalsn organisaatiossa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta osaa pelata myös laidassa. Elite Prospects -sivuston Curtis Joen mukaan Vecchione on kahden suunnan hyökkääjä,
jolla on hyvät kiekonhallinta- ja syöttötaidot. Vecchione on pelinrakemintamisen lisäksi myös hyvä viimeistelemään. Hän kykenee pelaamaan monipuolisesti eri hyökkääjän rooleissa sekä on rauhallinen ja vastuullinen.
Ura

Vecchione kävi high schoolin Malden Catholic High Schoolissa. Hän toimi kaudella 2010–2011 joukkueensa kapteenina. Kesällä 2010 Vecchionen varasi sekä Tri-City Storm 233. pelaajana USHL:n varaustilaisuudessa että Halifax Mooseheads 213. pelaajana QMJHL:n varaustilaisuudessa. Koska hän halusi pelata jatkossa Yhdysvaltain yliopistosarjoissa, Vecchione siirtyi vuotta myöhemmin Tri-City Stormin USHL-joukkueeseen kaudeksi 2011–2012. Kaudella 2012–2013 hän oli joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies tehoilla 26+34=60.
Vuodet 2013–2017 Vecchione kävi Union Collegen yliopistoa. Freshman -vuotensa 2013–2014 päätteeksi hän voitti koko NCAA:n mestaruuden. Vecchione valittiin ECAC Hockeyn tulokkaiden tähdistökentälliseen ja turnauksen tähdistökentälliseen. Sophomore- vuotenaan hän jakoi tehoilla 19+31=50 koko sarjan syöttöpörssin voiton Harvardin Kyle Cricuolon kanssa ja pistepörssin toisen sijan joukkuetoverinsa Daniel Ciampinin kanssa edellään vain Harvardin Jimmy Vesey. Junior -vuotenaan 2015–2016 Vecchione teki edelliseen kauteensa nähden vähäiset tehot 9+20=29, mutta ne riittivät kuitenkin Unionin sisäisen piste- ja syöttöpörssin voittoon. Hänet valittiin kauden päätteeksi ECAC:n kolmanteen tähdistökentälliseen.
Kesällä NHL-varaamaton Vecchione osallistui Philadelphia Flyersin kehitysleirille. Senior -vuotenaan 2016–2017 hän voitti koko ECAC:n piste- ja maalipörssin tehoilla 29+34=63. Vecchione jakoi myös koko NCAA:n pistepörssin voiton Northeasternin Zach Aston-Reesen ja UNH:n Tyler Kelleherin kanssa. Hänet valittiin kauden päätteeksi ECAC:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Vecchione oli ehdolla myös koko NCAA:n parhaalle pelaajalle myönnettävän Hobey Baker Awardin voittajaksi, mutta palkinto meni lopulta kuitenkin Denverin Will Butcherille.
Viimeisen yliopistokautensa 2016–2017 päätteeksi, maaliskuun 2017 lopulla Vecchione teki vapaana agenttina kaksivuotisen tulokassopimuksen Philadelphia Flyersin kanssa. Hän liittyi heti seuran NHL-joukkueen vahvuuteen ja pelasi loppukaudella kaksi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Vecchione teki NHL-debyyttinsä runkosarjan kolmanneksi viimeisellä kierroksella 4. huhtikuuta 2017 vieraissa New Jersey Devilsia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 8.15 minuuttia.
Milan Lucic

| Milan Lucic |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. kesäkuuta 1988 (ikä 36) Vancouver, Brittiläinen Kolumbia
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  107 kg
Seura
Seura:  Boston Bruins
Sarja:  NHL
Pelinumero:  17
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2007–
Aik. seurat:  Calgary Flames (NHL) Los Angeles Kings (NHL) Edmonton Oilers (NHL)
NHL-varaus:  50. varaus, 2006 Boston Bruins
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | Boston Bruins | 2011  |
Milan Lucic (s. 7. kesäkuuta 1988 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Boston Bruinsissa. Hän on laitahyökkääjä ja Boston Bruinsin toisen kierroksen varaus vuodelta 2006. Lucic on iso ja voimakas hyökkääjä, joka osaa viimeistellä ja pelata aggressiivisesti. Häntä on verrattu myös Bruins-legendoihin Cam Neelyyn ja Terry O'Reillyyn.[lähde? ]
Ura

Lucic pelasi kausina 2004–2007 WHL-joukkue Vancouver Giantsissa. Kaudesta 2004–2005 hän pelasi vain yhden runkosarja- ja kaksi playoffottelua, kun hän pelasi enimmäkseen BCHL:ssä. Seuraavalla kaudella hän voitti WHL:n mestaruuden ja sitä seuraavalla kaudella 2006–2007 Memorial Cupin. Hänet valittiin myös Memorial Cup -turnauksen parhaaksi pelaajaksi ja palkittiin Stafford Smythen muistopalkinnolla. Lucic nimettiin myös turnauksen tähdistökentälliseen.
Lucic teki NHL-sopimuksen elokuussa 2007 ja tällä hetkellä hänellä on kesään 2016 ulottuva yksisuuntainen sopimus ja hän saa 6,5 miljoonaa dollaria kaudessa. Lucic murtautui Bruinsin kokoonpanoon heti tulokaskaudellaan 2007–2008 ja teki läpimurtonsa kaudella 2008–2009 sekä nousi sensaatioksi. Lucic osaa myös tarvittaessa tapella.
Lucic pelasi Boston Bruinsissa kahdeksan kautta ja oli voittamassa Stanley Cupia kaudella 2010–2011. 26. kesäkuuta 2015 hän siirtyi Los Angeles Kingsiin pelaajakaupassa, jossa Bruins sai vaihdossa ensimmäisen kierroksen 13. varausvuoron saman päivän NHL:n varaustilaisuudessa sekä maalivahti Martin Jonesin ja puolustaja Colin Millerin.
Yksityiselämä

Lucicin vanhemmat ovat serbialaisia. Hänen enonsa Dan Kesa on entinen NHL:ssä pelannut jääkiekkoilija. Lucicin selkä on kyömyinen ja hänellä todettiin Scheuermannin tauti hänen ollessa 15-vuotias.[lähde? ]
Mikko Allinniemi

Mikko Allinniemi (s. 14. helmikuuta 1970 Vammala) on suomalainen taekwondoin ja ITF taekwondo liiton sertifioima Mestari. Hän on kilpaillut ITF:n (International Taekwon-Do Federation) kilpailuissa.
Mikko Allinniemi aloitti taekwondon harjoittelun vuonna 1987. Maajoukkueessa hän debytoi vuonna 1994. Allinniemi on taekwondossa kansainvälisellä tasolla Suomen kokenein ja yksi parhaimmin menestyneistä urheilijoista.[lähde? ] Allinniemen saavutuksiin kuuluvat hopeamitalit Euroopan-mestaruuskilpailuista vuosina 1994, 1996, 1998, 1999, ja pronssimitali vuonna 2005 ottelussa sarjassa alle 54 kilogrammaa. Lisäksi hän saavutti EM-pronssimitalin liikesarjoissa vuonna 2004. Mikko Allinniemen kilpailu-uran kruunasi pronssimitali MM-kisoissa vuonna 2007 ottelussa sarjassa alle 54 kg. Lisäksi hän oli sarjassa alle 54 kg vuoden 1994 MM-kisoissa sijaluvulla 5–8, ja vuoden 1997 MM-kisoissa sijaluvulla 9–16. Arvokisojen sijoituksien lisäksi Allinniemellä on lukuisia Pohjoismaiden ja Suomen mestaruuksia lajissaan.
Kilpailu-uransa jälkeen Mikko Allinniemi on suuntautunut taekwon-don opettamiseen. Hän toimii päävalmentajana Suomen suurimmassa taekwondo-seurassa, Taekwon-Do Akatemiassa, jolla on toimintaa 40 paikkakunnalla. Hän on ollut myös maajoukkueen valmentaja. Allinniemen vyöarvo taekwondossa on 8. dan musta vyö, eli Mestari (29.6.2024 suoritettu Japanin Tokiossa pidetyssä mestarivyökokeessa). Hänen harjoitus- ja opetusfilosofiaansa kuuluu perehtyminen kamppailulajeihin laaja-alaisesti, ja hän soveltaakin muun muassa itsepuolustusta opettaessaan perinteisten taekwondo-tekniikoiden ohella muun muassa filippiiniläisiä kamppailulajeja. Koulutukseltaan hän on rakennusarkkitehti.
Aiheesta muualla

Taekwon-Don MM-kisojen tuloksia[vanhentunut linkki]
Taekwon-Don EM-kisojen tuloksia
Mikko Allinniemelle mestarviarvo
Mike Vaughn

| Mike Vaughn> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Ammatti:  ääninäyttelijä
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Michael Vaughn
Aktiivisena:  1998–
Merkittävät roolit:  Hämähäkkimies (Spider-Man: Web of Shadows)
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Michael "Mike" Vaughn on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tuli tunnetuksi Hämähäkkimiehen ääniroolista videopelissä Spider-Man: Web of Shadows.
Ura

Vaughn aloitti näyttelemisen teatterissa, josta hän siirtyi esiintymään mainoksiin ja lyhytelokuviin. Enimmäkseen Vaughn on tehnyt töitä ääninäyttelijänä muun muassa mainoksissa, dokumenteissa, puhelinvastaajissa ja videopeleissä. Hänen ensimmäinen videopeliroolinsa oli Grand Theft Auto: San Andreasissa, jossa hän oli Talk Radioon soittanut henkilö.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Mike Vaughn Giant Bombissa (englanniksi)
Mestareiden kisa 2012

Mestareiden kisa 2012 oli järjestyksessään 25. Mestareiden kilpailu. Kilpailu käytiin 14–16. joulukuuta Rajamangalan stadionilla Thaimaan Bangkokissa. Kilpailun voitti ranskalainen Romain Grosjean, joka päihitti finaalissa Tom Kristensenin lähtövoitoin 2–0. Saksan autokunnan kuljettajat Michael Schumacher ja Sebastian Vettel voittivat valtioiden välisen Nations’ Cupin.
Osallistujat

| Maa | Kuljettaja | Sarja 2012 |
| --- | --- | --- |
| All-Stars |  Tom Kristensen | FIA WEC |
| All-Stars |  Jorge Lorenzo | MotoGP |
| Pohjois-Amerikka |  Benito Guerra | Production WRC |
| Pohjois-Amerikka |  Ryan Hunter-Reay | IndyCar Series |
| Australia |  Mick Doohan |  |
| Australia |  Jamie Whincup | V8 Supercars |
| Ranska |  Romain Grosjean | Formula 1 |
| Ranska |  Sébastien Ogier | WRC |
| Saksa |  Michael Schumacher | Formula 1 |
| Saksa |  Sebastian Vettel | Formula 1 |
| Iso-Britannia |  David Coulthard | DTM |
| Iso-Britannia |  Andy Priaulx | DTM |
| Intia |  Karun Chandhok | FIA WEC |
| Intia |  Narain Karthikeyan | Formula 1 |
| Thaimaa |  Nattavude Charoensukawattana | Super Car Thailand |
| Thaimaa |  Tin Sritrai | Super Car Thailand |
Osallistujat > ROC Asia

| Maa | Kuljettaja | Sarja 2012 |
| --- | --- | --- |
| Kiina |  Han Han | China Rally, CTCC |
| Kiina |  Ho-Pin Tung | PCC Asia |
| Intia |  Karun Chandhok | FIA WEC |
| Intia |  Narain Karthikeyan | Formula 1 |
| Japani |  Takuto Iguchi | Super GT |
| Japani |  Kazuya Oshima | Formula Nippon, Super GT |
| Thaimaa |  Nattavude Charoensukawattana | Super Car Thailand |
| Thaimaa |  Tin Sritrai | Super Car Thailand |
Osallistujat > ROC Thailand

| Maa | Kuljettaja | Sarja 2012 |
| --- | --- | --- |
| Thaimaa |  Nattavude Charoensukawattana | Super Car Thailand |
| Thaimaa |  Nattapon Horthongkum | Super Car Thailand |
| Thaimaa |  Sak Nana |  |
| Thaimaa |  Tin Sritrai | Super Car Thailand |