stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kulta
Ominaisuudet

Kulta on keltaista, kiiltävää, suhteellisen pehmeää, erittäin helposti muokattavaa, ja hyvin sähköä johtavaa. Se on hyvin taottavaa ja venyvää; yhdestä grammasta kultaa – kuten noin 5 mm halkaisijaltaan olevasta kuulasta – voidaan tehdä 4 neliömetriä lehtikultaa tai kahden kilometrin pituinen kultalanka.
Kulta ei reagoi useimpien kemikaalien kanssa, mutta kuningasvesi ja kloori pystyvät syövyttämään sitä.
Kulta on painavampaa kuin lyijy. Kulta painaa 19,32 tonnia kuutiometriä kohden ja lyijy 11,34 tonnia. Yksi kuutio vettä painaa yhden tonnin.
Metallinen kulta on myrkytöntä, eikä sillä ole ihoa ärsyttävää vaikutusta. Se ei liukene vatsassa, siksi sitä voidaan käyttää ruoan lisäaineena (yleensä näyttävyyden vuoksi). Se ei aiheuta elimistössä mitään reaktioita, vaan tulee muuttumattomana ulos. Kullan E-koodi on 175.
Kulta ei ole täysin reagoimatonta, vaan muodostaa useita yhdisteitä, kuten esimerkiksi syanidikomplekseja, klorideja ja oksideja. Liukoiset kultayhdisteet, kuten kultaamisessa käytettävä kaliumtetrasyanoauraatti ovat myrkyllisiä ja aiheuttavat maksa- ja munuaisvaurioita.lähde?
Kullan väri on poikkeuksellisen keltainen, toisin kuin lähes kaikki muut metallit kuparia ja cesiumia lukuun ottamatta. Kulta-atomin uloimmat elektronit värähtelevät eräänlaisena ”plasmana”, ja värähtelyä vastaa energiataso ja taajuus. Muilla metalleilla värähtelytaajuus on ultraviolettialueella, mutta kullan tapauksessa näkyvän valon alueellaselvennä. Jos elektronien rata laskettaisiin klassisen mekaniikan mukaan, kullankin pitäisi olla harmaata, kuten hopea, jonka d-orbitaali (4d) on myös täynnä. Kun suhteellisuusteoriaselvennä otetaan laskuihin mukaan, havaitaan, että sisemmät s- ja p-orbitaalit ovat vakaampia ja ulommat d- ja f-orbitaalit epävakaampia ja harvempia. Kullan tapauksessa 5d-orbitaalin laajeneminen johtaa matalampaan energiaan, matalampaan taajuuteen ja täten näkyvän valon alueelle ja keltaiseen väriin.
Ominaisuudet > Isotoopit

Kaikki luonnon kulta koostuu alkuaineen ainoasta pysyvästä isotoopista 197Au. Kullalle tunnetaan 37 radioisotooppia, joiden massaluvut ovat välillä 170–206. Niistä pitkäikäisin on vuonna 1948 löydetty 195Au, jonka puoliintumisaika on hieman yli 186 päivää. Isotoopit, joiden massat ovat alle 197, hajoavat β+-hajoamisella, α-hajoamisella ja harvoin protonin emissiolla, poikkeuksena 195Au, joka hajoaa elektronisieppauksella. Raskaammat radioisotoopit massaluvun 197 jälkeen hajoavat pelkästään β--hajoamisella. Kullan isotoopeilla on lisäksi runsaasti ydinisomeereja.
Esiintyminen

Kultaa esiintyy maapallolla niin ytimessä kuin vaipassa ja kuoressakin. Ytimen kulta on peräisin maapallon syntyajoilta, ja se vajosi sinne muiden raskaiden metallien kuten raudan tapaan. Vaipassa ja maankuoressa oleva kulta on peräisin 3,9 miljardia vuotta sitten maahan iskeytyneistä meteoriiteista.
Hyödynnettävissä oleva kulta esiintyy maankuoressa, irrallisina kultahippuina maaperässä, sekä meressä. Kulta esiintyy luonnossa yleensä metallisena, sekä lähes puhtaana kultana että metalliseoksina. Yleisimmin kulta esiintyy seoksena hopean kanssa, mutta vähäisissä määrin myös kuparin, raudan ja palladiumin kanssa. Maanpinnan kulta on muodostunut syvällä maankuoressa, josta se on noussut veden mukana ylös ja kiteytynyt, yleensä kvartsin sisään. Kun eroosio ja kemiallinen rapautuminen kuluttavat kalliota, kultasuonet paljastuvat ja kulta irtoaa ajan myötä. Näin syntyneet kultahiput asettuvat maaperään ja joenuomiin.
Alle kaksi prosenttia kullasta esiintyy kultahippuina. Kultahiput ovat 20–23 karaatin kultaa. Suurin koskaan löydetty kultahippu oli Australian Victoriasta vuonna 1869 löydetty ”Welcome Stranger”, jonka nettopaino oli 72,02 kilogrammaa. Suurin yhä olemassa oleva kultahippu on 27,21 kilogramman painoinen ”Hand of Faith”, joka löydettiin Victoriasta vuonna 1980. Suurin Suomesta löytynyt hippu on vuonna 1935 löytynyt 393-grammainen ”Evert”.
Maailman valtamerissä on yli kymmenen miljoonaa tonnia kultaa, mutta sen pitoisuus on hyvin alhainen, eikä sen erottelu ole ollut kannattavaa.
Tuottaminen

Soran seassa toisinaan esiintyvät kultahiput on jo tuhansia vuosia sitten kyetty erottamaan huuhtomalla.
Malmeista, joissa kultaa on vain pieninä pitoisuuksina, se voidaan erottaa muun muassa syanidi-, klooraus- tai amalgaamiprosessilla:
Syanidiprosessissa kulta reagoi natriumsyanidiliuoksessa muodostaen natriumsyanoauraattia, joka pelkistetään elektrolyyttisesti.
Kloorausprosessissa malmi reagoi kloorin kanssa korkeassa lämpötilassa muodostaen kulta(III)kloridia (AuCl3). Liuos pelkistetään vetysulfidilla, jolloin saadaan kultasulfidia, joka voidaan puhdistaa sulattamalla.
Amalgaamiprosessissa kulta liuotetaan lietteestä amalgaamiksi elohopeaan ja erotetaan siitä tislaamalla.
Booraksimetodissa kullan sulamislämpötilaa lasketaan booraksin avulla, jotta se voidaan sulattaa jopa pelkän kaasupuhaltimen avulla. Keksitty Ruotsissa, käytössä muun muassa Filippiineillä.
Pelkistämällä oksaalihapolla tai muulla vastaavalla aineella kulta(III)kloridiliuoksesta saatua hienojakoista kultaa on kutsuttu nimellä kultasieni.
Tuotanto

Vuoteen 2022 mennessä kultaa oli tuotettu arviolta 209 miljoonaa kiloa. Se on noin 26 grammaa jokaista maapallon ihmistä kohti. Vuonna 2021 kultaa tuotettiin 3,09 miljoonaa kiloa ja 3,10 miljoonaa kiloa vuonna 2022.
Suurimmat kullantuottajamaat vuonna 2022 olivat:
| Sija | Maa | Kullan tuotanto tonneissa |
| --- | --- | --- |
| 1 |  Kiina | 330 |
| 2 |  Australia | 320 |
| 2 |  Venäjä | 320 |
| 4 |  Kanada | 220 |
| 5 |  Yhdysvallat | 170 |
| 6 |  Kazakstan | 120 |
| 6 |  Meksiko | 120 |
| 8 |  Etelä-Afrikka | 110 |
| 9 |  Peru | 100 |
| 9 |  Uzbekistan | 100 |
| 11 |  Ghana | 90 |
| 12 |  Burkina Faso | 70 |
| 12 |  Indonesia | 70 |
| 14 |  Brasilia | 60 |
| 14 |  Kolumbia | 60 |
| 14 |  Tansania | 60 |
| 17 |  Mali | 50 |
| 17 |  Papua-Uusi-Guinea | 50 |
| 17 |  Sudan | 50 |
|  | Muut maat | 620 |
|  | Koko maailma | 3100 |

Kullan tuotanto kilogrammoissa maailmanlaajuisesti vuonna 2006:
Tuotanto > Malminetsintä ja kaivostoiminta Suomessa

Vuonna 2008 Suomesta tunnettiin yli 200 kairauksin todettua kulta-aihetta. Geologian tutkimuskeskuksen tietokantaan on sisällytetty kulta-aiheet, joissa on kairaamalla tai muuten todettu yli yhden metrin paksuinen lävistys kultamineralisaatiosta.
Malmi on kalliomassa, joka voidaan taloudellisesti kannattavasti hyödyntää sen sisältämien arvometallien tai -mineraalien vuoksi. Suomen yli 200:sta kulta-aiheesta vain muutama on tähän mennessä täyttänyt nämä vaatimukset ja niitä voitaisiin kutsua varsinaisiksi malmiesiintymiksi. Monissa tapauksissa hyödynnettäviä metalleja tai mineraaleja on useita, ja hyödynnettävien ainesten yhteisarvo saattaa ratkaista sen, onko kohde malmia vai ei. Useimmissa kultamalmeissa kulta on joko ainoa tai ylivoimaisesti merkittävin arvometalli.
Kallioperän kivilajeissa, vaikkapa graniitissa tai liuskeessa, on kultaa 1,5 milligrammaa (ppb) tonnissa. Jotta kalliomassa olisi kultamalmi, on kivessä oltava tuhatkertaisesti kultaa ”tavalliseen kiveen” verrattuna. Jo pari grammaa kultaa tonnissa saattaa riittää malmiksi, jos malmikiveä on vähintään miljoonia tonneja, ja jos louhinta voidaan tehdä helposti avolouhintana. Mikäli kullan rikastaminenkaan ei vaadi erikoismenetelmiä, ja mikäli lähellä on laadukasta infrastruktuuria, voi kultamalmi olla louhintakelpoista. Mikäli esiintymä on pieni, avolouhinta kannattanee vasta pitoisuuksilla 3–10 grammaa (ppm) kultaa tonnissa. Maanalainen louhinta tai ongelmallinen, kallis rikastus vaativat samoilla malmimäärillä usein kaksinkertaisen tai suuremmankin kultapitoisuuden kuin edellä mainituissa edullisissa tapauksissa. Olennaista ja ratkaisevaa on kullan hinta – mitä korkeampi hinta, sitä suuremmin kustannuksin metallin tuotanto kannattaa.
Suomessa on ollut kultakaivos Haverissa Ylöjärvellä, Saatto­porassa Kittilässä, Pahtavaarassa Sodankylässä, ja Kutemassa Orivedellä. Kanadalainen kaivosyhtiö Agnico-Eagle Mines avasi Euroopan suurimman kultakaivoksen Kittilän Suurikuusikkoon vuonna 2008. Kaivos tuottaa noin 5 000 kiloa kultaa vuodessa. Pahtavaaran ja Oriveden kaivokset ovat 2011 uudelleen tuotannossa. Myös Huittisissa (Jokisivu) tuotetaan kultamalmia, jota rikastetaan Vammalan rikastamolla Oriveden Kutemajärven malmin ohella. Vuonna 2011 Ilomantsissa (Pampalo) ja Raahessa (Laiva) avattiin kaivokset.
Suomen Lapissa harjoitetaan kullanhuuhdontaa konekaivuna ja käsinkaivamalla. Suurin osa kullanhuuhtojista toimii harrastepohjalla, ja kyse on virkistystoiminnasta. Lisäksi Lapissa toimii muutamia konekaivajia, joille kullanhuuhdonta on joko sivutoimi tai pääasiallinen elinkeino. Suomen Lapin konekaivajien vuosittain nostama kultamäärä on muutamia kymmeniä kiloja. Lapin kullalla on oma arvo, ja kauniin hipun markkinahinta voi olla moninkertainen sen sisältämän metallin hintaan verrattuna.
Käyttötarkoitukset

Kultaa käytetään muun muassa koruihin, hammaspaikkoihin ja aiemmin myös proteeseihin. Kulta on aiemmin ollut ensisijainen reuman hoidossa sekä pistoksina että suun kautta, vaikka kultayhdisteiden vaikutustavat eivät ole täysin selviä.
Hyvän sähkönjohtavuuden ja korrodoitumattomuuden takia kultaa käytetään myös elektroniikkateollisuudessa muun muassa liitin- ja kytkinpinnoissa. Kulta on erittäin haluttua materiaalia teollisuuden käyttöön, sillä se osaltaan mahdollistaa elektroniikassa tehokasta lämmönsiirtoa ja heikosti hapettuvana tuo liittimille pitkäikäisyyttä. Kultaa ei käytetä sähkönjohtavuutensa vuoksi – kuten usein luullaan, sillä hopea on parempi johde ja myös edullisempaa.
Aito kultaesine varustetaan virallisella leimalla, josta ilmenee yleensä pitoisuus, valmistaja ja valmistusvuosi.
Kultaus on menetelmä, jossa esine pinnoitetaan lehtikultakerroksella, jonka paksuus on vain 0,0001 millimetriä. Kultausmenetelmiä on kaksi: vesikultaus ja öljykultaus. Vesikultauksessa pinta puhdistetaan aluksi usealla hienojakoisella liimakittikerroksella, jotta se ei epätasaisena rikkoisi haurasta lehtikultaa. Liimakitti voidaan värjätä sivelemällä pintaan pulimenttikerroksia. Sen jälkeen pintaan sivellään kullan laskuviinaa, jossa on spriitä, vettä ja hiukan liimaa. Kultalehti lasketaan tämän kerroksen päälle ja kiillotetaan akaattikärkisellä kynällä, kun se on kuivunut. Öljykultauksessa pinta maalataan aluksi kiinnitysaineella, joka on tartuntaöljyä. Öljyn kuivuttua silkkipaperista irrotettu siirtokulta asetellaan paikalleen.
Kullan puhtausasteet

Kultaesineitä ei yleensä valmisteta puhtaasta kullasta, vaan erilaisista kultaseoksista. Tavallisimmin seosaineina käytetään hopeaa ja kuparia. Yleisimmissä Suomessa käytetyissä kultaseoksissa on kuparia ja hopeaa yhtä paljon. Seosaineita käytetään metalliseoksen lujittamiseksi ja hinnan laskemiseksi. Seoksen lujittuminen edellyttää, että seoksessa on sekä kuparia että hopeaa.lähde?
Kultaseosten kultapitoisuutta mitataan perinteisesti karaatteina eli kahdeskymmenesneljäsosina. Toisin kuin jalokivillä, kullan karaatti ei ole siis ole massan vaan seoksen kultapitoisuuden yksikkö. Puhdas kulta on 24 karaatin kultaa ja esimerkiksi 22 karaatin kulta sisältää kultaa 22/24 = 91,6 %. Kultaesineisiin lyötävissä leimoissa kultapitoisuutta ei kuitenkaan ilmoiteta karaatteina vaan promilleina. Suomessa leimoihin merkittävät kultapitoisuudet ovat 375, 585, 750, 916 ja 999, mitkä vastaavat 9, 14, 18, 22 ja 24 karaattia. Tällöin esineen kultapitoisuuden on oltava vähintään niin monta promillea kuin leima osoittaa; poikkeamat alaspäin eivät ole sallittuja. Seoksen kulta­pitoisuus voidaan määrittää kulta­kokeella.
Puhtaan kullan tiheys on 19,32 g/cm³ ja sulamispiste 1 064 °C. Seossuhteella 50 % Ag / 50 % Cu seostettujen kultaseosten tiheydet ovat:
Au585 13,5 g/cm³
Au750 15,3 g/cm³
Au900 17,3 g/cm³
Au916 17,6 g/cm³
Kullan puhtausasteet > Kultaseosten väri

Puhdas kulta on keltaista, kuten myös yleisimmin käytetyt kultaseokset, keltakulta, joissa seosaineena on sekä kuparia että hopeaa. Eri seosmetalleja käyttämällä voidaan kuitenkin valmistaa myös muunvärisiä kultaseoksia. Sellaisia ovat:
valkokulta, jossa kultaan on seostettu nikkeliä tai palladiumia
punakulta eli ruusukulta, jossa kultaan on seostettu yksinomaan tai lähes yksinomaan kuparia
viherkulta, jossa kultaan on seostettu noin 30–40 % hopeaa, mutta ei sanottavasti kuparia
Historia

Itä-Euroopassa käytettiin kultaa koriste-esineissä 4000-luvulla eaa. Sumerilaiset käyttivät kultaa monentyylisissä koruissa 3000-luvulla eaa. Muinaiset egyptiläiset käyttivät Nubiasta louhittua kultaa ja hautasivat varhaisten dynastioidensa kuninkaat kultaesineiden kanssa. Kullasta tuli vuoteen 1500 eaa. mennessä kansainvälisen kaupan vaihdantaväline. 11,3-grammainen sekeli oli Lähi-idässä yleinen raha: se oli tehty elektrumista, metalliseoksesta, jossa oli kaksi kolmasosaa kultaa ja yksi kolmasosa hopeaa.
1200-luvulla eaa. Egyptissä opittiin kullan työstäminen lehtikullaksi sekä sen kovuuden ja värin muuttaminen sekoittamalla se muihin metalleihin. Mustanmeren seuduilla opittiin kultahiukkasten erottaminen jokihiekasta lampaantaljojen avulla. 1000-luvulla eaa. suorakulmaisista kultapaloista tuli Kiinassa virallinen raha. 500-luvulla eaa. Lyydiassa Vähä-Aasiassa lyötiin ensimmäiset kultakolikot.
200-luvulla eaa. roomalaiset kartuttivat kultavarantojaan kaivamalla kultaa Espanjan vuorilta. Julius Caesar toi Gallian-sotaretkeltään Roomalle runsaasti kultaa, ja vuonna 50 eaa. Roomassa alettiin painaa aureus-kultakolikkoa.
Vuonna 1284 venetsialaiset alkoivat lyödä kultadukaattia, josta tuli maailman käytetyin kolikko viideksi sadaksi vuodeksi. Samalla Britanniassa alettiin lyödä floriinia ja myöhemmin muitakin kultakolikoita, kuten guineaa.
1500-luvulla espanjalaiset alkoivat tuoda kultaa vasta löydetystä Amerikasta, jonne he menivätkin suureksi osaksi kullan vuoksi. Konkistadori Francisco Pizarro vangitsi inkakuningas Atahualpan ja sai tästä lunnaaksi huoneellisen inkavaltakunnalta kerättyjä kultaesineitä, jotka sulatettiin rahaksi Espanjassa. Portugalin siirtomaasta Brasiliasta tuli maailman suurin kullantuottaja vuoteen 1720 mennessä. Espanjan ja Portugalin siirtomaistaan tuoma kulta ei pysynyt kuitenkaan Euroopassa, vaan se käytettiin mausteiden, teen, silkin ja muiden ylellisyystuotteiden ostamiseen Aasiasta. Espanjan uusi valtava kultavarallisuus ei tehnyt Espanjasta vaurasta maata vaan johti tuhlaukseen ja näivetti maan oman tuotannon.
Venäjän Jekaterinburgin kvartsijuonista löydettiin kultaa vuonna 1744, minkä seurauksena Venäjän kullantuotanto elpyi. 1800-luku oli suurten kultaryntäysten aikaa. Yhdysvaltojen Kaliforniasta löydettiin kultaa vuonna 1848, mikä aloitti Kalifornian kultaryntäyksen. Australian Uudesta Etelä-Walesista löydettiin kultaa vuonna 1850. Etelä-Afrikan kultaesiintymät löydettiin vuonna 1868: Sen jälkeen lähes 40 % kaikesta kullasta on louhittu Etelä-Afrikasta. Vuonna 1898 löydettiin kultaa Alaskasta, mistä seurasi Klondiken kultaryntäys.
80 % kaikesta koskaan tuotetusta kullasta on tuotettu vuoden 1910 jälkeen. On arvioitu, että jos kaikki koskaan tuotettu kulta valettaisiin kuutioksi, sen sivu olisi 20 m (eli 8 000 m³).
Symbolisia merkityksiä

Harvinaisuutensa, kauniin värinsä ja kiiltonsa sekä kemiallisen kestävyytensä vuoksi kultaa on kautta aikojen pidetty hyvin arvokkaana materiaalina. Siitä on sananparsissakin tullut monien arvokkaiden asioiden sekä myös rikkauden ja vallan ehkä merkittävin symboli. Siitä on tehty myös kuninkaiden kruunut ja muut vallan symbolit. Urheilukilpailuissakin kultamitali on ensimmäinen palkinto. Kultakannan aikana se oli myös rahajärjestelmän perustana. Toisaalta kullan suuri arvostus on jo vanhoina aikoina herättänyt myös arvostelua, ja eräissä yhteyksissä kullasta on tullut myös ahneuden ja muiden kielteisten asioiden vertauskuva, mitä osoittavat esimerkiksi taru kuningas Midaksesta ja Vanhan testamentin kertomus kultaisesta vasikasta.
Kullan arvostus

Kullan hinta noteerataan yleensä yksikössä: USD/troy oz (99,98 % Au). (Troy oz = troy-unssi = 31,1034768 grammaa.)
Kultakolikkoina kultaa on käytetty vuosituhansien ajan ja yhä edelleen sillä voidaan katsoa olevan rahantapainen arvo, vaikkei minkään maan valuutta enää virallisesti olekaan sidottu kultaan. Kultaa voidaan pitää neljäntenä maailmanvaluuttana Yhdysvaltain dollarin, euron ja jenin lisäksikenen mukaan?. Kullalla on valuuttakoodi XAU, joka vastaa yhtä unssia kultaa. Suuri määrä kultaa on talletettuna keskuspankkien kassaholveissa. Suomen Pankin kultavaranto on pysynyt pitkään 49 tonnissa.
Kultaan halutaan sijoittaa, koskakenen mukaan? se on ollut ihmiskunnan yleisin vaihdannan väline yli 6 000 vuoden ajan. Historiallisesti kulta on säilyttänyt arvonsa huonoina aikoina (lamat, sodat) ja suojannut jossain määrin inflaatiota vastaan.lähde? Kultaan voi sijoittaa ostamalla kultaharkkoja tai -kolikoita tai sekä sijoittamalla erilaisiin kultaan sidottuihin rahastoihin tai johdannaisiin. Vuodesta 2000 lähtien fyysinen sijoituskulta on ollut Suomessa arvonlisäverosta vapaata. Sijoituskullan kultapitoisuuden on kolikkojen osalta oltava vähintään 900 promillea ja laattojen/harkkojen osalta vähintään 995 promillea.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
HS.fi Alkuaineet – Kulta villitsi kaikki sivilisaatiot (Arkistoitu – Internet Archive)
Periodictable: Technical data for Gold (englanniksi)
Luettelo kullan isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi))
Human Metabolome Database (HMDB): Gold (englanniksi)
Mindat: Gold (englanniksi)
Webmineral: Gold Mineral Data (englanniksi)
Webmineral: Mineral Species containing Gold (Au) (englanniksi)
Americanelements: Gold Technical and Safety Data (englanniksi)
Handbook of Mineralogy: Gold[vanhentunut linkki] (pdf) (englanniksi)
London Metal Exchange: Gold price (englanniksi)
InfoMine: Gold Prices and Gold Price Charts (englanniksi)
The Royal Society of Chemistry (RSC): Gold (englanniksi)
PeriodicTable: Gold (Au) (englanniksi)
PubChem: Gold (englanniksi)
Kultausta viimeistellään akaattikynällä vesikultausmenetelmässä.
Kultaa (Au), hopeaa (Ag) ja kuparia (Cu) sisältävän seoksen värin riippuvuus eri metallien pitoisuuksista.
Roomalainen aureus-kultakolikko vuodelta 193 jaa.
Kullan dollarihinnan kehitys 2001-2006 (LBMA).
Kullan hinta 1971-2008 nimellishintaisena ja inflaatiokorjattuna vuoden 2007 dollarin mukaan.
Kielot

| Kielot |
| --- | --- |
 Kielo (Convallaria majalis)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Parsakasvit Asparagaceae
Alaheimo::  Nolinoideae
Suku::  Kielot Convallaria  L.
Katso myös
   Kielot Wikispeciesissä   Kielot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kielot eli kellokielot (Convallaria) on parsakasveihin kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu useimpien lähteiden mukaan vain yksi laji, kielo eli euroopankielo (Convallaria majalis). Kielon ja sen lähilajien taksonomiassa on kuitenkin tapahtunut 2000-luvulla useita muutoksia ja maantieteellisten muotojen luokittelu on vielä toistaiseksi epävarma.
Kielon pohjoisamerikkalainen muunnos C. majalis var. montana katsotaan joissakin lähteissä omaksi C. majuscula -lajikseen. Toisten tutkijoiden mukaan kyseessä puolestaan on muodon sijaan kielon alalaji, jolle on annettu tieteellinen nimi C. majalis subsp. majuscula. Myös kielon aasialaisen muunnoksen C. majalis var. keiskei taksonominen asema on epäselvä, sillä senkin katsotaan toisinaan muodostavan oman lajinsa C. keiskei tai C. japonica. Lisäksi kielon kaukasialaiset populaatiot on joskus luettu omaksi lajikseen C. transcaucasica. Aiemmin myös kiehkurakielo (Polygonatum verticillatum) on luettu kuuluvaksi Convallaria-sukuun.
Myös sukua ylemmän tason luokittelussa on tapahtunut muutoksia. Convallaria-suku luokiteltiin pitkään omaan kielokasvien (Convallariaceae) heimoonsa, mutta uusimman, vuonna 2009 julkaistun APG III -luokittelun mukaan ne kuuluvat nykyään parsakasvien (Asparagaceae) heimoon ja sen Nolinoideae-alaheimoon. Kyseinen alaheimo puolestaan tunnettiin aikaisemmassa, vuonna 2003 julkaistussa APG II -luokittelussa ruskuskasvien (Ruscaceae) heimona.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Kielot (kellokielot) – Convallaria
United States Department of Agriculture (USDA): Convallaria (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Genus Convallaria[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q134911  Wikispecies: Convallaria  APDB: 189656  APNI: 203287  BOLD: 126270  CoL: 8VWGF  EoL: 33604  EPPO: 1CNKG  FNA: 107908  FoC: 107908  GBIF: 2752066  GRIN: 2900  iNaturalist: 48210  IPNI: 328516-2  IRMNG: 1311182  ITIS: 42908  NBN: NHMSYS0000457471  NCBI: 16053  NZOR: 036e9a3b-7f59-495c-bcfb-7eecfc7e951f  Open Tree of Life: 1089427  PLANTS: CONVA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:328516-2  Tropicos: 40013629  VASCAN: 1029  WFO: wfo-4000009198
Tambovin mafia

Tambovin mafia on venäläinen rikollisjärjestö, jonka johtajana on pidetty Vladimir Kumarinia.
Vladimir Putinilla on kerrottu olleen yhteyksiä Tambovin mafiaan 1990-luvulla hänen toimiessaan Pietarissa Anatoli Sobtšakin alaisuudessa. Monissa tiedotusvälineissä järjestöön on kytketty myös liikemies Ilja Traber. Putinin Tambov-yhteyksiä on käsitelty muun muassa Mark Galeottin kirjassa Voima ja valta – Venäjän mafia Kremlin suojeluksessa (2019). Vuonna 2009 Vladimir Kumarin sai 15 vuoden vankeustuomion omaisuusrikoksista ja kiristyksestä. Vuonna 2016 hän sai lisäksi 23 vuoden tuomion murhasta ja murhan yrityksestä. Murhayritys oli kohdistunut vuonna 2006 Pietarin öljyterminaalin omistaneeseen Sergei Vasiljeviin, jonka henkivartija sai surmansa.
Espanjassa asetettiin vuonna 2016 kansainvälinen pidätysmääräys epäillyistä Tambovin ja Malyševin rikollisryhmien jäsenistä. Epäiltyihin kuului merkittäviä venäläisiä poliitikkoja. Pidätysmääräys liittyi Espanjassa tehtyihin rikoksiin, kuten murhaan, aseiden ja huumeiden salakuljetukseen, kiristykseen sekä rahanpesuun.
Vicus Tuscus

Vicus Tuscus (lat., ”Etruskilainen katu”) oli antiikin aikainen katu Rooman kaupungissa Italiassa. Se kulki Forum Romanumilta Forum boariumille Velabrumin läpi. Nimi viittaa myös katua reunustaneisiin kortteleihin.
Historia

Vicus Tuscuksen selitettiin saaneen nimensä siitä, että se kulki halki alueen, johon oli asutettu etruskilaisia pakolaisia. Varro ja Tacitus sanovat, että kyseinen alue olisi perustettu jo Romuluksen aikana, kun taas toisten antiikin lähteiden mukaan se perustettiin vuonna 507 eaa., kun se annettiin osalle voitettujen etruskien joukkoa, joka oli paennut Roomaan ja halusi asettua sinne asumaan. Näitä ristiriitaisia tietoja voi ehkä sovittaa yhteen siten, että myöhemmin olisi tapahtunut toinen tai lisäasutus samalle paikalle.
Koska katu toimi Forumin, Circus maximuksen ja Aventinuksen välisenä kulkureittinä, sitä käytettiin usein juhlakulkueisiin. Pompa circensis kulki Capitoliumilta Forumin, Vicus Tuscuksen ja Velabrumin kautta Circukselle. Myös Porta Carmentaliksen ulkopuolella sijainneelta Apollo Sosianuksen temppeliltä Aventinuksen Juno Reginan temppelille kulkenut neitsyiden kulkue kulki sitä pitkin.
Keskeisen sijaintinsa vuoksi kadun on täytynyt olla muutoinkin hyvin vilkas läpikulkureitti, jonka varrella on ollut paljon myymälöitä. Siitä tuli todennäköisesti alkuperäisten asukkaidensa tapojen vuoksi kalakauppiaiden, hedelmäkauppiaiden, lintujen kasvattajien, silkkikauppiaiden ja hajuvesikauppiaiden keskus, ja sillä vaikuttaa olleen huono maine. Toisaalta sillä oli maine kalliina ostoskatuna, ja siellä sanotaan myydyn kaupungin hienoimpia silkkejä. Suitsukkeen ja hajuvesien kauppiaat (turarii) näyttävät nousseen merkittävimpään asemaan, sillä myöhemmät kommentaattorit käyttävät kadusta Vicus turarius -nimeä Vicus Tuscuksen sijasta.
Cicero syytti Verrestä siitä, että tämä oli teettänyt kadulle niin huonon päällysteen, ettei olisi itse uskaltanut ratsastaa sen yli.