stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1977
Kuolleita > Huhtikuu–kesäkuu

4. huhtikuuta – Kaisa Hiilelä, suomalainen kansanedustaja (s. 1891)
7. huhtikuuta – Siegfried Buback, Saksan liittotasavallan valtionsyyttäjä (s. 1920)
7. huhtikuuta – Jim Thompson, yhdysvaltalainen rikoskirjailija (s. 1906)
10. huhtikuuta – Eila Pellinen, suomalainen iskelmälaulaja (s. 1938)
11. huhtikuuta – Jacques Prévert, ranskalainen kirjailija (s. 1900)
13. huhtikuuta – Seere Salminen (”Serp”), suomalainen kirjailija (s. 1894)
16. huhtikuuta – Kamal Jumblam, libanonilainen poliitikko (s. 1919)
21. huhtikuuta – Gummo Marx, yhdysvaltalainen vaudeville-näyttelijä (yksi Marxin veljeksistä) (s. 1892)
22. huhtikuuta – Arvo Haavisto, suomalainen painija ja olympiavoittaja (s. 1900)
2. toukokuuta – Sid Collins, yhdysvaltalainen urheiluselostaja (s. 1922)
5. toukokuuta – Ludwig Erhard, saksalainen talousmies ja poliitikko, Länsi-Saksan liittokansleri 1963−1966 (s. 1897)
6. toukokuuta – Wiljam Sarjala, suomalainen poliitikko ja kunnallisneuvos (s. 1901)
8. toukokuuta – Niilo Lauttamus, suomalainen sotakirjailija (s. 1924)
10. toukokuuta – Joan Crawford, yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä (s. 1908)
10. toukokuuta – Alfred Frauenfeld, saksalainen toisen maailmansodan aikainen Ukrainan kenraalikomissaari (s. 1898)
16. toukokuuta – Modibo Keïta, Malin ensimmäinen presidentti 1960–1968 (s. 1915)
30. toukokuuta – Paul Desmond, yhdysvaltalainen jazzsaksofonisti ja -säveltäjä (s. 1924)
31. toukokuuta – Pekka Jokipaltio, suomalainen eversti ja ilmatorjuntarykmentin komentaja (s. 1901)
2. kesäkuuta – Stephen Boyd, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1931)
2. kesäkuuta – Henri Gagnebin, belgialais-sveitsiläinen säveltäjä (s. 1886)
3. kesäkuuta – Archibald Vivian Hill, vuoden 1922 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut brittiläinen fysiologi ja biofyysikko (s. 1886)
3. kesäkuuta – Roberto Rossellini, italialainen elokuvaohjaaja (s. 1906)
4. kesäkuuta – Jan Inge Hovig, norjalainen arkkitehti (s. 1920)
5. kesäkuuta – John Adam Estes (”Sleepy John Estes”), yhdysvaltalainen blueslaulaja ja kitaristi (s. 1889)
16. kesäkuuta – Wernher von Braun, saksalais-yhdysvaltalainen rakettisuunnittelija (s. 1912)
20. kesäkuuta – Lea Joutseno, suomalainen elokuvanäyttelijä (s. 1910)
24. kesäkuuta – Aleko Lilius, kansainvälinen seikkailija, lehtimies, liikemies, kirjailija ja valokuvaaja (s. 1890)
26. kesäkuuta – Olave Baden-Powell, englantilainen partiojohtaja (s. 1889)
30. kesäkuuta – Jürgen Ponto, saksalainen pankkiiri ja Dresdner Bankin pääjohtaja (s. 1923)
Kuolleita > Heinäkuu–syyskuu

2. heinäkuuta – Vladimir Nabokov, venäläissyntyinen yhdysvaltalainen kirjailija (Lolita) (s. 1899)
4. heinäkuuta – Väinö Ahla, suomalainen maanmittari ja juristi, Maanmittaushallituksen pääjohtaja (s. 1890)
7. heinäkuuta – Nils Lysø, norjalainen poliitikko (s. 1905)
9. heinäkuuta – Loren Eiseley, yhdysvaltalainen antropologi, toimittaja, filosofi ja luontokirjailija (s. 1907)
13. heinäkuuta – Carl Gustav von Rosen, ruotsalainen kreivi ja seikkailija-lentäjä (s. 1909)
14. heinäkuuta – Birger Bergersen, norjalainen poliitikko (s. 1891)
27. heinäkuuta – Olof Ojala, suomalainen varatuomari, virkamies ja ministeri (s. 1919)
28. heinäkuuta – Aino Kassinen, suomalainen selvänäkijä (s. 1900)
30. heinäkuuta – Jürgen Ponto, saksalainen pankkiiri (s. 1923)
1. elokuuta – Tyyne Leivo-Larsson, suomalainen kansanedustaja ja suurlähettiläs (s. 1902)
1. elokuuta – Gary Powers, yhdysvaltalainen vakoilulentäjä (s. 1929)
3. elokuuta – Makarios III, Kyproksen arkkipiispa ja presidentti (s. 1913)
4. elokuuta – Edgar Douglas Adrian, vuoden 1932 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut brittiläinen elektrofysiologi (s. 1889)
4. elokuuta – Ernst Bloch, saksalainen filosofi (s. 1885)
7. elokuuta – Paul Chaudet, sveitsiläinen poliitikko (s. 1904)
10. elokuuta – Eduard Roschmann (”Riian teurastaja”), saksalainen SS:n Hauptsturmführer ja sotarikollinen (s. 1908)
13. elokuuta – Kerttu Salmi, suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja (s. 1901)
16. elokuuta – Elvis Presley, yhdysvaltalainen laulaja, muusikko ja näyttelijä (s. 1935)
17. elokuuta – Delmer Daves, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja (s. 1904)
19. elokuuta – Julius Henry Marx (”Groucho Marx”), yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko, yksi Marxin veljeksistä (s. 1890)
31. elokuuta – Matti Louhivuori, suomalainen iskelmälaulaja (s. 1928)
1. syyskuuta – Ethel Waters, yhdysvaltalainen blues- ja jazz-laulaja ja näyttelijä (s. 1896)
4. syyskuuta – Honorine Hermelin, ruotsalainen rehtori ja naisasianainen (s. 1886)
6. syyskuuta – Yrjö Kokko, suomalainen luontokirjailija ja eläinlääkäri (Pessi ja Illusia) (s. 1903)
8. syyskuuta – Zero Mostel, yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä (s. 1915)
10. syyskuuta – Hamida Djandoubi, tunisialaissyntyinen emigrantti ja murhaaja, viimeinen Ranskassa giljotiinilla teloitettu henkilö (s. 1949)
12. syyskuuta – Steve Biko, eteläafrikkalainen ihmisoikeustaistelija (s. 1946)
12. syyskuuta – Robert Lowell, yhdysvaltalainen runoilija (s. 1917)
13. syyskuuta – Erik von Frenckell, Helsingin kaupunginjohtaja (s. 1887)
13. syyskuuta – Leopold Stokowski, puolalais-yhdysvaltalainen kapellimestari (s. 1882)
16. syyskuuta – Mark Feld (”Marc Bolan”), englantilainen laulaja ja säveltäjä (”T. Rex”)
16. syyskuuta – Maria Callas, kreikkalainen oopperalaulaja (s. 1923)
26. syyskuuta – Aarne Ervi, suomalainen arkkitehti (s. 1910)
29. syyskuuta – Aleksandr Tšerepnin, venäläinen säveltäjä ja pianisti (s. 1899)
Nobelin palkinnot

Nobelin fysiikanpalkinto: Philip Anderson, Nevill Mott ja John van Vleck
Nobelin kemianpalkinto: Ilya Prigogine
Nobelin lääketieteen palkinto: Roger Guillemin, Andrew Schally ja Rosalyn Sussman Yalow
Nobelin kirjallisuuspalkinto: Vicente Aleixandre
Nobelin rauhanpalkinto: Amnesty International
Muuta

Elokuvavuosi 1977
Kirjallisuusvuosi 1977
Musiikkivuosi 1977
Urheiluvuosi 1977
Videopelivuosi 1977
Teneriffalla tapahtui kaikkien aikojen tuhoisin lento-onnettomuus.
Tähtien sota
Elvis Presley kuoli 16. elokuuta.
Elvis Presleyn hauta Gracelandissa
Edmund Burke

| Edmund Burke |
| --- | --- |
 Edmund Burke. Rajaus Universal Magazinea varten tehdystä kaiverruksesta. Teoksen valmistumisvuosi tuntematon.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. tammikuuta 1729
Kuollut: 9. heinäkuuta 1797 (68 vuotta)
Kansalaisuus:  Britannia
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Edmund Burke (12. tammikuuta 1729 – 9. heinäkuuta 1797) oli irlantilais-brittiläinen valtiomies, kirjailija, puhuja ja poliittinen filosofi. Hän kuului vuosina 1765–1794 Britannian parlamentin alahuoneeseen, johon hänet valittiin Whig-puolueesta. Yrjö III:n aikana hän tuki amerikkalaisten siirtokuntien itsenäistymistä, joka tapahtuikin, kun Amerikan vallankumous puhkesi. Sen sijaan hän vastusti Ranskan vallankumousta, minkä ansiosta hänestä tuli Whigien konservatiivisen ryhmän johtavia jäseniä. Häntä pidetään nykyaikaisen konservatismin isänä.
Poliittisen vaikuttamisen lisäksi Burke julkaisi filosofisen teoksen estetiikasta ja perusti vuosittain ilmestyneen Annual Registerin, jossa kerrottiin kunkin vuoden merkittävimmistä maailmanpoliittisista tapahtumista. Burke oli myös taitava puhuja.
Henkilöhistoria > Reflections: Konservatismin perustaja ja innoittaja

Edmund Burkea pidetään yleisesti konservatismin perustajana ja innoittajana, vaikka konservatiivisessa ajattelussa vedotaan usein myös Antiikin ajattelijoihin. Kirjoituksessaan Reflections on the Revolution in France Burke jäsentelee konservatismin ajattelutavan ja perusteet.
Reflections perustuu Burken ystävälleen kirjoittamaan kirjeeseen, jossa Burke ottaa kantaa Ranskan vallankumouksen tapahtumiin. Kirjeestä muodostui julkaisunsa jälkeen huomattava menestys. Ensimmäisen kuukauden aikana kirjettä myytiin 19 000 kappaletta ja ensimmäisen vuoden aikana siitä otettiin 11 painosta. Teoksesta muodostui lopulta konservatiivisen yhteiskuntafilosofian perusteos.
Kirjeessä Burke ottaa voimakkaasti kantaa Ranskan vallankumouksen väkivaltaa vastaan. Burken mukaan vallankumoksen tarkoituksena oli syrjäyttää perinteiset yhteiskunnalliset instituutiot aatteella, jota hän piti utopistisena ja joka antoi kannattajilleen oikeutuksen vastustajiensa surmaamiseen. Burken mielestä uudistus aiheutti enemmän tuhoa kuin hyötyä, eikä siitä ollut korvaamaan vanhaa ja koeteltua järjestystä.
Henkilöhistoria > Ajattelu

Huolimatta epäilystä muutoksia kohtaan Burkea pidetään silti uudistajana. Ljungbergin mukaan Burke ymmärsi brittiparlamentin alahuoneen jäsenenä tarpeen muutoksille, mutta halusi tehdä ne harkitusti ja koeteltua rikkomatta. Burken mielestä nopeat muutokset keskeneräisinä ja kypsymättöminä pelästyttivät jopa muutosten kannattajia itseään.
Burke kannatti vapaata markkinataloutta ja yksityisomaisuutta. Hän puolusti myös sananvapautta ja uskonnollista suvaitsevaisuutta. Burke varoitti antamasta liikaa valtaa poliittisille päättäjille yhteiskunnan kehitystä koskevissa asioissa. Burke myös vastusti brittihallinnon sortotoimia Pohjois-Amerikan siirtokuntien vapauksia vastaan. Burkea pidetään monella tapaa myös liberaalina ajattelijana ja vaikuttajana. Vaikka konservatismi ja liberalismi poikkeavat toisistaan huomattavasti periaatteellisella tasolla, ei niiden välillä ole jyrkkiä raja-aitoja.
Burke ei koskaan esitellyt näkemyksiään systemaattisesti, vaan sovelsi niitä aina tapauskohtaisesti. Hänen käytännöllisten kantojensa takana on kuitenkin yleisiä periaatteita, jotka tulevat ilmi, kun Burken tuotantoa tarkastelee kokonaisuudessaan. Nämä periaatteet keskittyvät ”luonnon” tai ”luonnonlain” käsitteisiin. Burken näkemysten ytimessä on ihmisen ja maailmankaikkeuden harmonia. Yhteiskunta ja valtio mahdollistavat ihmisen potentiaalin täyden ymmärtämisen, antavat muodon yhteiselle hyvälle ja tarjoavat joko sanallisen tai sanattoman sopimuksen normeista ja päämääristä. Burken ihanne on, että poliittinen yhteisö toimisi yhtenä kokonaisuutena.
Burken ajattelun mukaan poliittiset sopimukset perustuvat ennemminkin periaatteisiin ja kirjoittamattomiin lakeihin kuin perusoikeuksiin tai tasa-arvoon. Tasa-arvon ihanne on hänen mielestään vaarallinen. Yhteiskunta on monimutkainen, orgaanista kokonaisuus, joka kehittyy asteittain. Tällaisessa yhteiskunnassa yhteiskunnalliset ja poliittiset suhteet pohjautuvat perinteisiin. Yhteiskunta toimii kuin ihmisruumis. Konservatismin tukipilareina hän piti uskoa perinteeseen, käytännöllisyyteen ja orgaaniseen yhteiskuntaan.lähde?
Henkilöhistoria > Warren Hastingsin oikeusjuttu

Edmund Burke oli Philip Francisin liittolainen koottaessa aineistoa ja käytäessä oikeutta Warren Hastingsia vastaan.
Kirjallisuutta

Burke, Edmund: A Philosophical Enquiry into the Origin of Our Ideas of the Sublime and Beautiful.  (Toimittanut ja esipuheen laatinut Adam Phillips. Oxford world’s classics)  Oxford:  Oxford University press, 1998.  ISBN 0-19-283580-7  Alkuteoksen verkkoversio. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Burke, Edmund: Johdatus makuun. Suom. Markku Mustaranta & Tuukka Tomperi. niin & näin 1/1998, 8–14.
Mustaranta, Markku & Saavalainen, Mika: Alkusanat Edmund Burken Introduction on Taste -esseen suomennokseen. niin & näin 1/1998, 6–7.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Hark! The Herald Angels Sing

Näyte
Esittäjänä Yhdysvaltain armeijan Pershing's Own -mieskuoro.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Hark! The Herald Angels Sing on joululauluna tunnettu englantilainen virsi.
Tekstin on kirjoittanut Charles Wesley ja se ilmestyi hänen veljensä John Wesleyn julkaisemassa kokoelmassa Hymns and Sacred Poems vuonna 1739 nimellä ”Hark! How All The Welkin Rings”. Charles Wesley muokkasi kappaletta vuonna 1743 ja George Whitefield sekä Martin Madan tekivät sanoihin muutoksia vuosina 1753 ja 1760, minkä jälkeen ne saivat pääosin nykyisen asunsa. Melodia on peräisin saksalaisen Felix Mendelssohnin vuonna 1840 säveltämästä kuoroteoksesta Festgesang, joka oli omistettu kirjapainotaidon keksimisen 400-vuotisjuhlalle. William H. Cummings sovitti Mendelssohnin teoksen toiseen osan sisältyvän ”Vaterland, in deinen Gauen” -laulun sävelen tähän kappaleeseen vuonna 1855.
Kappaleen on suomentanut Erkki Ainamo nimellä ”Enkellaulu kajahtaa” ja Martti Haapakoski nimellä ”Kaikuu laulu enkelkuoron”.
Laulu on myös Ruotsin kirkon virsikirjassa numero 123 ”Enkellaulu kaikuu nyt”. Tekstin suomennos on Niilo Rauhalan vuodelta 1994. Sama käännös on myös laulukirjoissa Siionin laulut, Seurakunta laulaa ja Cantemus.
Se on myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ruotsinkielisen virsikirjan virtenä numero 26 nimellä ”Lyssna värld till ängelns ord”.
Hattuša

| Hattuša |
| --- | --- |
 Hattušan kuninkaanportti.
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Çorumin maakunta, Turkki  40°0′50″N, 34°37′14″E
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  (i)(ii)(iii)(iv)
Tunnusnumero:  377
Valintahistoria
Valintavuosi:  1986
 
Hattuša oli muinaisen heettiläisen valtakunnan pääkaupunki myöhäispronssiajalla. Se sijaitsi nykyisen Turkin keskiosissa Çorumin maakunnassa. Se tuhoutui ja hylättiin noin 1200 eaa., mutta Fryygian aikana paikalle rakennettiin uudelleen kaupunki. Tällöin sitä kutsuttiin nimellä Pteria. Hattuša on tunnettu myös nimellä Boğazkale. Hattušan raunioalue on ollut Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1986.
Ernst Chantre aloitti alueella kaivaukset vuosina 1893–1894. Saksalaiset arkeologit tutkivat aluetta vuonna 1906 ja edelleen vuosina 1913–1931 sekä 1940–1951, tosin maailmansodat aiheuttivat työssä keskeytyksiä.
Ympäristö

Kaupunkia ympäröivät aikoinaan pellot ja laitumina käytetyt kukkulat. Alueella kasvoi muinaisina aikoina metsää, josta asukkaat saivat niin poltto- kuin rakennuspuutakin. Viljelykasveista tunnettiin vehnä, ohra ja kylvövirvilä. Myös pellavaa kasvatettiin, vaikka villa olikin vaatteiden pääasiallinen raaka-aine. Lihaa saatiin etupäässä kotieläimistä. Alueella liikkuneiden hirvieläinten metsästäminen oli todennäköisesti varattu ainoastaan ylhäisön huviksi. Kaupungin lähistöllä virtaavat joet ovat pieniä ja purjehduskelvottomia. Lähellä sijaitsee rotko nimeltä Yazilikaya ja Büyükkalen kukkula, jonka päällä sijaitsee kuninkaallinen asuinpaikka.
Historiaa

Heettiläisten hallitsijat siirsivät hallituspaikkansa Hattušaan noin vuonna 1600 eaa. Kuninkaana oli tuolloin perimätiedon mukaan Labarna. Kuningas Mursili I rakennutti kaupunkiin kuninkaanlinnan arviolta vuonna 1620 eaa. ja noin vuonna 1500 eaa. kaupunki ympäröitiin muurilla. Asuintalot rakennettiin terassin päälle ja niissä oli useita huoneita ja muutamista on löydetty savinen kylpyamme.
Kaupunkia kohtasi onnettomuus vuoden 1420 eaa. paikkeilla. Tuolloin kaskalaiset heimot hyökkäsivät kaupunkiin, ryöstelivät sitä ja hävittivät sitä perusteellisesti. Heettiläisten suurvallan aikana 1300–1200 luvuilla eaa. kaupunki kasvoi ja sitä ympäröinyttä muuria laajennettiin.
Viimeisimmän tutkimuksen mukaan heettiläisiä kohtasi kolmevuotinen kuivuus 1198-1196 eaa. Asia selvisi tutkimalla Hattušasta löytyneitä katajarunkoja, jotka olivat hautakammion seinämissä. Vuosirenkaat osoittivat asian.
Lopullisen katastrofin Hattuša koki merikansojen vaelluksen yhteydessä noin vuonna 1190. Merikansat hyökkäsivät luultavasti yhdessä kaskalaisten heimojen kanssa kaupunkiin ryöstellen, hävittäen ja surmaten sen väestöä. Lähes jokaisessa löydetyssä rakennuksen jäänteessä on havaittavissa jälkiä tulipalosta.  Uuden tutkimuksen mukaan kaupunki oli sen tuhoutuessa jo lähes hylätty. Asukkaat olivat ottaneet mukaansa kaiken arvokkaan ja yleensä kaiken minkä saattoi mukanaan. Alueelle tuli uutta asutusta, mutta mitään merkittävää paikkakuntaa sen sijoille ei enää noussut.
Kirjallisuutta

Newe, Peter: Hattuša- Stadt der Götter und Tempel: neue Ausgrabungen in der Haupstadt der Hethiter.  Mainz:  P. von Zabern, 1992.  ISBN 3-8053-1478-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.pbase.com/dossen/bogazkale
http://www.visitturkeynow.com/cities/c.hattusas.htm%5Bvanhentunut+linkki%5D
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Kaupungin viljasiiloja.
Käännös suomeksi
Kalevalamitta

Lemminkäisen äiti. Akseli Gallen-Kallelan Kalevala-aiheinen maalaus.
Kalevalamitta eli nelipolvinen trokee on itämerensuomalaisten kielten parissa lauluissa käytetty runomitta, joka on eräs trokeisen tetrametrin muoto. Sitä käytettiin kaikentyyppisessä runoudessa: mytologisissa runoissa ja kertovissa sankarirunoissa eli epiikassa, lyyrisissä lauluissa, riittirunoissa kuten häälauluissa ja loitsuissa, sananlaskuissa sekä ylistys- pilkkarunoissa. Nimitys kalevalamitta perustuu Elias Lönnrotin Kalevala-teoksen nimeen. Kielihistoriallisin perustein kalevalamitan on arveltu syntyneen jo ennen ajanlaskun alkua.
Kalevalamittaa on tutkittu Henrik Gabriel Porthanin ajoista lähtien. Sen säännöt muotoili laajojen aineistojen pohjalta melko kattavasti Lönnrot, ja myöhemmin työtä jatkoi muun muassa Matti Kuusi. Kalevalasäkeen metrisiä variaatioita on esitellyt Aulis Rintala. Pentti Leinon mukaan kalevalamitta on kehittynyt kiinteässä yhteydessä kielen kanssa: kielen ja murteen muutokset ja erikoispiirteet näkyvät runomitan säännöstön vaihteluina.
Vaikka tutkimuksissa on määritelty klassisen kalevalamitan säännöt hyvinkin tarkasti, elävässä runoudessa ei ollut kyse tiukoista säännöistä vaan ennemminkin suuntaa antavista mieltymyksistä, säännönmukaisuuksista. Laulajilla itsellään saattoi olla hyvinkin selkeitä näkemyksiä siitä, miten hyvä runo rakentui. Parhaidenkin laulajien runoissa oli mitallisia poikkeuksia, esimerkiksi Arhippa Perttusen runoissa on "mittavirheitä" noin 2,7 %, yhtä paljon kuin Lönnrotin Kalevalassa. Ainakin osaa poikkeavuuksista voi pitää myös tietoisina tyylipiirteinä. Mittaan ja sen variaatioon vaikutti myös se, että runot olivat joitain loitsuja ja sananlaskuja lukuun ottamatta laulettua perinnettä. Erityisesti virolainen regilaul eli runolaulu, jonka runomitta tunnetaan regivärss-nimellä, ei noudata klassisen kalevalamitan kaikkia perussääntöjä ja tyylikeinoja.lähde tarkemmin?
Nykyään kalevalamitta tunnetaan ennen muuta Kalevalan runomittana, mistä se on saanut nimensäkin. Sitä voidaan kutsua myös suomalaiseksi mitaksi (esimerkiksi Niemi: Vanhan suomalaisen runomitan synnystä, Ravila: Vanhan suomalaisen runomitan probleema).
Tunnetuista suomalaisista runoilijoista kalevalamittaa on käyttänyt muun muassa Eino Leino Helkavirsissään. Muualla maailmassa on esimerkiksi Henry Wadsworth Longfellow käyttänyt kalevalamitan kaltaista runomittaa tunnetussa Amerikan intiaaneja kuvaavassa Hiawatha-runoelmassaan vuodelta 1855.
Robert A. Heinlein kätki proosamuotoisen Time Enough for Love -romaaninsa lukuun ”Tale of the Adopted Daughter” kalevalamittaisia säkeitä.lähde?
Eri tulkintoja

Siitä, millainen nykyrunous lasketaan kalevalamitaksi, on virinnyt erimielisyyttä. Suomessa toimii kaksi kalevalaiseen runomittaan erikoistunutta yhdistystä, Kalevalaisen Runokielen Seura ry (KaRuSe) ja Vienan Karjalan ystävät ry. Näillä kahdella on erilainen käsitys kalevalamitasta. KaRuSe kannattaa klassista kalevalamittaa, ja pitää sen tiukoista säännöistä poikkeamista astumisena ulos kalevalamitasta. Vienan Karjalan Ystävät ry. hyväksyy vapaamman kalevalamitan ja kannustaa sen mukaan helppoon kalevalamitan omaksumiseen ja käyttöön.
Vienan Karjalan Ystävät ry:n mukaan teet kalevalaista runomittaa näin:
Kahdeksan tavua joka säkeeseen
Käytä alkusointua
Käytä kertoa, kun se tuntuu sopivalta
Klassinen kalevalamitta

Seuraavassa on esitelty klassinen Kalevalan runokieleen pohjautuva kalevalamitta.
Klassinen kalevalamitta > Tavulaajuussäännöt

Kalevalamittainen säe koostuu yleensä kahdeksasta tavusta, jolloin se jakautuu neljään kaksitavuiseen runojalkaan. Esimerkeissä runojalkojen rajat on osoitettu vinoviivoilla.
Säkeen ensimmäinen runojalka voi toisinaan olla kolmitavuinen tai harvoissa poikkeustapauksissa jopa nelitavuinen, jolloin säkeessä on yhdeksän tai kymmenen tavua:
Runojalkoja säkeessä on aina neljä, ja muut kuin ensimmäinen runojalka ovat aina kaksitavuisia.
Kalevalamitan kaikki runojalat ovat (kolmi- ja nelitavuisia poikkeuksia lukuun ottamatta) trokeita. Trokee on kaksitavuinen runojalka, jossa runopaino on tavuista ensimmäisellä. Tätä runojalan ensimmäistä tavua sanotaan runojalan nousuksi. Vastaavasti runojalan jälkimmäinen tavu on sen lasku.
Suomen kielessä sanan pääpaino on aina sen ensimmäisellä tavulla, ja tällaisen pääpainollisen tavun sijoittuminen säkeeseen riippuu siitä, onko se pitkä vai lyhyt. Tavut jaetaan lyhyisiin ja pitkiin seuraavasti:
Lyhyitä ovat tavut, jotka päättyvät lyhyeen vokaaliin: esimerkiksi o, me, na, ki, ta, ra, u, pe, a.
Pitkiä ovat tavut,
jotka päättyvät konsonanttiin: esimerkiksi pun, nus, vir, kis, tys, puls, kuus
joissa on diftongi: esimerkiksi ui, vei, vai, voin, tie, tiet
joissa on pitkä vokaali: esimerkiksi uu, tuus, kuu, vaa, nii, kaar, taa.
Klassinen kalevalamitta > Tavulaajuussäännöt > Pääsääntö

Pääsääntö koskee sanan ensimmäisen tavun eli ensitavun sijoittumista muissa kuin ensimmäisessä runojalassa. Yhdyssanojen jokaisen yhdysosan on noudatettava pääsääntöä, eli yhdyssanojen osia käsitellään kuin itsenäisiä sanoja.
Jos ensitavu on runojalan nousussa, sen on oltava pitkä.
Jos ensitavu on runojalan laskussa, sen on oltava lyhyt.
Säettä, jossa kaikki ensitavut ovat runojalan nousussa, sanotaan tasasäkeeksi (vanhempia nimityksiä perussäe, normaalisäe): paha / päivä / parran / päällä - Pohjan /  akka / harva/hammas - sini/sukka / äijön / lapsi - vaka / vanha / Väinä/möinen.
Säettä, jossa ainakin yksi runojalka on murrettu eli pääpainollinen tavu on runojalan laskussa, sanotaan murtosäkeeksi (vanhempi nimitys murrelmasäe): laski / laulel/len ve/siä - selväl/lä me/ren se/lällä. Kalevalassa on lähes 300 sellaista murtosäettä, joissa sanojen kolmekin alkutavua joutuvat koronpoljennan kohteeksi: ja kai/ken e/lon vä/hyyttä - ei tääl/lä si/nun si/joa - ei ol/lut ve/no ko/toinen.
Hyvässä kalevalamittaisessa runossa tasa- ja murtosäkeitä on suunnilleen yhtä paljon.
Klassinen kalevalamitta > Tavulaajuussäännöt > 1. lisäsääntö: ensimmäinen runojalka

Säkeen ensimmäinen runojalka on muodoltaan muita vapaampi. Sen ei tarvitse noudattaa pääsääntöä. Siinä voi myös olla kolme tai poikkeuksellisesti jopa neljä tavua. Jos ensimmäisessä runojalassa on enemmän kuin kaksi tavua, niiden olisi kuitenkin hyvä olla mahdollisimman kevyitä, mieluiten pääosin lyhyitä tavuja.
Klassinen kalevalamitta > Tavulaajuussäännöt > 2. lisäsääntö: yksitavuiset sanat

Yksitavuisten sanojen ei tarvitse noudattaa pääsääntöä, vaan ne voivat sijoittua säkeessä mihin tahansa paitsi viimeiseen runojalkaan. Jos samassa runojalassa on kaksi yksitavuista sanaa, niistä pitempi tai muuten painokkaampi sijoittuu kuitenkin mieluummin nousuun ja lyhyempi tai painottomampi laskuun.
Klassinen kalevalamitta > Tavulaajuussäännöt > 3. lisäsääntö: kesuura

Toinen ja kolmas runojalka eivät voi muodostua yhdestä nelitavuisesta sanasta. Yhdyssana tässä asemassa on kuitenkin sallittu. 
Säännön nimi tulee siitä, että se määrää jättämään tasasäkeen puoliväliin sanajaon eli niin sanotun taitteen eli kesuuran.
Klassinen kalevalamitta > Tavulaajuussäännöt > 4. lisäsääntö: säkeen lopputavu

Säkeen viimeinen tavu ei saa olla pitkävokaalinen. Säe ei myöskään voi loppua yksitavuiseen sanaan.
Klassinen kalevalamitta > Tavulaajuussäännöt > Viskurilaki

Viskurilaki ei ole sääntö vaan suositus. Sen mukaan pitemmät sanat pyrkivät viskautumaan säkeen loppupuolelle ja lyhyemmät sanat jäävät mieluummin säkeen alkuosaan. Erityisesti viisitavuiset ja pitemmät sanat tulisi sijoittaa säkeen loppuun, jos se on pääsääntöä noudattaen mahdollista.