stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oliivi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Oliivi, keskiarvo, kivetön, öljyssä, vihreä/musta Olea europaea sativa  Fineli . Viitattu 3.9.2020.
Oliiviöljy Olea europaea sativa  Fineli . Viitattu 3.9.2020.
Olea europaea – L. Plants for a Future. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Home International Olive Council. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Lloyd, Nick: Olive Farming, Olive Oil and Olives in Spain IberiaNature A guide to the natural history of Spain. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Olives, history, olive oil production and scams Facts and Details. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Olea europaea Linnaeus Flora of China. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Kresh, Miriam: How to pickle olives at home From the Grapevine. 9.1.2015. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Olea europaea (TSN 32990) itis.gov. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Olea europaea L., olive United States Department of Agriculture (USDA). Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Olea europaea (Oleaceae) Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases. Arkistoitu 22.1.2021. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Olea europaea Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI). Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Katzer, Gernot: Olive (Olea europaea L.) Gernot Katzer's spice pages. 18.5.2003. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Floral Volatiles of Species – Olea europaea Pherobase. 3.12.2019. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q37083  Wikispecies: Olea europaea  APDB: 149209  APNI: 103117  ARKive: olea-europaea  Calflora: 5912  Cal-IPC: olea-europaea  CoL: 493JT  Ecocrop: 1553  eFloraSA: Olea_europaea  EoL: 579181  EPPO: OLVEU  EUNIS: 176365  FloraBase: 6503  FNA: 200017804  FoC: 200017804  FoIO: OLEEUR  GBIF: 5415040  GISD: 1585  GRIN: 25555  iNaturalist: 57140  IPA: 6091  IPNI: 610675-1  IRMNG: 10198497  ITIS: 32990  MoBotPF: 283004  NatureServe: 2.147057  NCBI: 4146  NSWFlora: Olea~europaea  NZOR: 0a0aa6a5-a980-4d4f-b6cc-1cf3130598fd  Observation.org: 80305  Open Tree of Life: 23729  PalDat: Olea_europaea  PfaF: Olea europaea  PFI: 3985  Plant List: kew-355112  PLANTS: OLEU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:610675-1  Tropicos: 23000814  VicFlora: b90cbe44-868c-48c6-adad-e024b74d0f25  WoI: 202  WFO: wfo-0000817273 
Ithakassa Kreikassa kasvava oliivipuu, jota on väitetty yli 1 500-vuotiaaksi.
Kalamata-oliiveja.
Oliiviviljelmä Espanjan Andalusiassa.
Suuri oliivipuu.
Oliivipuun runko.
Nuori siemenestä kasvanut oliivipuu.
Oliivisato 2005.
Kairasammal

| Kairasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Splachnales
Heimo::  Meesiaceae
Suku::  Nuijasammalet Meesia
Laji::  triquetra
Kaksiosainen nimi
 Meesia triquetra  (L. ex Jolycl.) Ångstr. 
Katso myös
   Kairasammal Wikispeciesissä   Kairasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kairasammal (Meesia triquetra) on lehtisammallaji nuijasammalten heimossa (Meesiaceae). Sen levinneisyysaluetta on Maan pohjoispuolisko sekä Uusi-Guinea ja Australia.
Kairasammalen lehdet ovat alaspäin taipuvia, reunoilta kauttaaltaan terävähampaisia ja sijaitsevat kolmena rivinä. Itiöpesäkkeitä kasvaa harvoin, itiöt ovat isoja.
Suomen alueella kairasammalta esiintyy Ahvenanmaalta pohjoisimpaan Lappiin, pohjoisessa melko yleisesti. Laji elää eutrofisilla kasvupaikoilla letoilla, lettorämeillä ja muun tyyppisillä soilla.
Ville Kaarnakari

| Ville Kaarnakari |
| --- | --- |
 Ville Kaarnakari Helsingin kirjamessuilla syksyllä 2011.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Juhan-Ville Kaarnakari
Syntynyt: 1949 (ikä 75–76) Hamina
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija ja kirja-arvostelija
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Tyylilajit:  fiktio ja tietokirjat
Aiheet:  sota ja armeija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Juhan-Ville Kaarnakari (s. 1949 Hamina) on suomalainen kirjailija. Kaarnakari on sekä Suomen Kirjailijaliitto ry:n että Suomen Tietokirjailijat ry:n jäsen. Hän on sotilasarvoltaan reservin majuri ja on palvellut muun muassa rauhanturvatehtävissä Lähi-idässä. Kaarnakari on toiminut kirja-arvostelijana 20 vuotta.lähde?
Teokset > Operaatio-sarja

Operaatio Übung-42.  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5627-5
Operaatio Chevalier.  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6284-9
Operaatio Finljandija.  Tammi, 2012.  ISBN 978-951-31-6851-3
Operaatio Para Bellum.  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-7430-9
Operaatio Verna.  Tammi, 2015.  ISBN 978-951-31-8530-5
Operaatio Polar.  Minerva, 2016.  ISBN 978-952-312-347-2
Operaatio Kagaali.  Tammi, 2017.  ISBN 978-951-319-637-0
Varjo.  Minerva, 2020.  ISBN 978-952-312-593-3
Varjo - Operaatio Bravo-Alfa.  Minerva, 2023.  ISBN 978-952-375-944-2
Teokset > Suomalaisia sotureita

Kuolema kolkuttaa - Mannerheim-ristin ritari Einar Schadewitz.  Gummerus, 2012.  ISBN 978-951-20-9077-8
Hakaristin leimaama.  Tammi, 2014.  ISBN 978-951-31-8012-6
Teokset > Kyösti Pietiläisen legioonamuistelmat

Legioonan isku Kolweziin Julkaisija Tammi 2008 ISBN 9789513141103
Sotapoliisi Peters No: 005 Julkaisija Tammi 2009 ISBN 9789513149833
Verinen keidas Julkaisija Tammi 2010 ISBN 978-951-31-5424-0
Legioonalainen Peters Ruandassa Julkaisija Tammi 2011 ISBN 978-951-31-6295-5
Legioonalainen Peters Aavikon kettu|Julkaisija Tammi 2012 ISBN 978-951-31-6883-4
Legioonalainen Peters Tarkka-ampujan tähtäimessä Julkaisija Tammi 2013 ISBN 978-951-31-7344-9
Legioonalainen Peters Norsunluurannikolla Julkaisija Tammi 2013 ISBN 978-951-31-7791-1
Omahat

Omahat ovat Yhdysvaltain Keski-lännessä asuva alkuperäiskansa. Omahat olivat sukua siouxeille ja edustivat Siouan-Dhegiha murreryhmää. He kuuluivat preerioitten maanviljelijöihin, mutta omaksuivat myös tasankojen biisoninmetsästäjien suosiman ratsastuskulttuurin.
Siouxeista poiketen omahat eivät koskaan olleet sotajalalla Yhdysvaltoja vastaan, vaan pyrkivät rakentamaan näihin kestävät ystävyyssuhteet. 1700-luvun aikana tapahtuneet toistuvat siouxien hyökkäykset pudottivat merkittävästi omahien lukumäärää. Suurimmat tuhot sai aikaan kuitenkin isorokko, joka vuonna 1800 surmasi enimmän osan 2800:sta omahasta ja pudotti kansan lukumäärän alle viidensadan.
1800-luvun aikana omahat onnistuivat lisäämään kansansa kokonaismäärää, mutteivät nousseet kovin merkittävään asemaan. Vuosina 1830, 1836 ja 1854 he luovuttivat maansa Yhdysvalloille ja saivat hallitukselta tilalle reservaatin vanhoilta asuinalueiltaan Nebraskassa.
Historia > Legenda omahain syntymästä

Omahain juuret ovat saattaneet olla lähtöisin Atlantin rannikolta. Jo esihistoriallisella ajalla he aloittivat vaelluksensa sisämaahan ja kulkivat läpi monen nykyisen osavaltion. Ohiossa on mainittu olleen heidän kyliään Wabash-joen varrella lähellä nykyistä Cincinnatia. Täältä vaellus jatkui Minnesotaan ja Wisconsiniin päätyen lopulta Nebraskaan.
Omahain suullinen historia kertoo varhaisen tarinan heidän syntymästään. Vaeltaessaan Ohion jokilaaksoista kohti länttä he muodostivat suuren määrän, joka oli jakaantunut useaan eri ryhmään. Ensimmäisenä liikkuva joukko pääsi turvallisesti edessä olevan suuren veden yli (arvatenkin Mississippi-joki.) Jälkimmäiset joukot joutuivat valtavan myrskyn riepoteltaviksi. Toisena kulkeva ryhmä jäi ansaan suurille hiekkasärkille loppuosan kansasta jäädessä vastakkaiselle rannalle odottamaan sään muuttumista. Eräiden lähdetietojen mukaan tämä tapahtui joskus vuosien 1650–1674 välillä.
Hiekkasärkille vangiksi jäänyt ryhmä puski itsensä läpi tuulen mukana lentävän harmaan hiekkapölyn ja saapui nykyiseen Iowaan. He kutsuivat itseään nimellä Pa-hod-ja, joka tarkoitti tomuneniä. Tästä ryhmästä muodostui myöhemmin iowien kansakunta. Ensimmäisenä joen ylittänyt ryhmä jatkoi kulkuaan vastavirtaan. He olivat Umahat, "vastavirtaan kulkijat". Nimi muuttui myöhemmin muotoon Omaha. Vastarannalle jääneet jatkoivat kulkuaan myötävirtaan. Heistä tuli neljä kansaa, jotka myöhemmin tunnettiin nimillä osaget, poncat, kawit ja quapawit.
Historia > 1700-luku

Minnesotassa asuvien siouxien hyökkäykset saivat omahat siirtymään Nebraskaan. 1700-luvun alkupuolella he asettuivat Missourin läntisille rannoille Platte- ja Niobrara-joen välille. Ensimmäiset valkoiset turkismetsästäjät tapasivat paljon omahoita Bellevuen alueella metsästämässä riistaa ja harjoittamassa maanviljelyä. Nebraskassa jo aiemmin asuneet arikarat ja pawneet antoivat omahoille omasta kulttuuristaan monia piirteitä.
Vuonna 1770 omahain ylimmäksi johtajaksi nousi Blackbird (Washinggusaba), joka hallitsi kansaansa ja ympäristöään lujalla otteella. Hänen johdollaan omahat avasivat tuottoisat kauppasuhteet brittien, espanjalaisten ja ranskalaisten kanssa, ja solmivat pitävät suhteet myös Yhdysvaltoihin. Blackbird toimi päällikkönä omahain suurimmassa kylässä, joka sijaitsi Omaha Creekin varrella ja jonka nimi oli Tonwantonga. Siellä on sanottu asuneen yli tuhat intiaania.
Blackbird järjesti kauppasulkuja Missouri-joella, ja vaati kauppiaiden esittävän hänelle kaikki myynnissä olevat tuotteet. Näistä hän valitsi kiinnostavimmat. Omahat vaihtoivat majavan ja saukonnahkoja paitsi aseisiin ja ammuksiin myös brandyyn, kirkasvärisiin vaatteisiin, kiinalaiseen tavaraan, patoihin ja käsittelemättömään hopeaan. Omahoista kehittyi mestariluokan ratsastajia. Hyödyntämällä tämän taitonsa lisäksi briteiltä ostamiaan tuliaseita omahat kävivät verisiä kahakoita lakotojen, comanchien ja pawneiden kanssa. Viime mainituille he aiheuttivat tuntuvia menetyksiä aivan 1700-luvun lopulla käydyssä taistelussa.
Blackbird vahvisti hetkellisesti omahain asemaa vuosisadan lopulla voimakkaan hirmuhallitsijan ottein. Hänen kerrotaan myrkyttäneen kilpailijansa kunnes joku myrkytti hänet. Blackbirdin itsensä myrkyttämiä uhreja on saattanut oman kansan keskuudesta olla peräti 60. Hänen kerrotaan käyttäneen eurooppalaisilta kauppiailta ostamaansa arsenikkia.
Nykyaika

Omahain reservaatti käsittää Macyn ja Walthillin pikkukaupungit, jotka sijaitsevat runsaan sadan kilometrin päässä Omahan kaupungista koilliseen. Reservaatin sisällä asuu 4 000 omahaa ja sen ulkopuolella noin 1 800. Heimon työllistäjinä voidaan mainita muun muassa oma Kasino ja Carl T. Curtis Health Education Center. Vaikka omahain pääkieli on englanti niin yli puolet heistä osaa myös omaa alkuperäistä murrettaan. Useita omahankielisiä sanakirjoja on saatavana.
Omahat tunnetaan parhaiten musiikistaan, mutta he ovat kunnostautuneet myös muille taiteen saroilla. Niinpä heidän taidettaan, maalauksia ja koriste-esineitä, löytyykin niin taidegallerioista, yksityisasunnoista kuin heimon kansallisesta päämajastakin. Omaha Francis LaFlasche oli eräs varhaisimmista tiedemiehistä. Hänen omaelämäkerrastaan The Middle Five on tullut klassikko.
Suurin vuosittainen tapahtuma on H'edewaci, ilon juhla ja kiitollisuuden osoitus hyvälle sadolle. Paremmin tämä laulamisesta, tanssimisesta ja rummutuksista tunnettu tilaisuus kulkee Pow-Wown nimellä. Samalla siitä on tullut eräs yleisimmistä intiaanikulttuurin tunnuksista. Elokuisin täydenkuun aikaan pidettävä juhla on avoin yleisölle.
Kulttuuri > Asuminen ja elinkeinot

Omahat omivat pawneiden ja arikarain kulttuurista lämpimiksi vuoratut maamajat, joissa voitiin asua myös kylminä kausina. He käyttivät myös wigwameja, jotka oli taitavasti päällystetty puunkuorella. Vielä myöhempinä aikoina, kun heistä tuli tasankokansa, heidän asuntoinaan oli tiipiitä, jotka oli omaksuttu siouxeilta. Asuntojen oviaukot osoittivat aina itään, kohti auringonnousua muistuttamassa heidän itäisestä alkuperästään. Majat olivat kookkaita ja niissä saattoi asua koko suku. Tarpeen vaatiessa myös hevosia saatettiin pitää sisällä majassa. Niin tiipiit kuin majatkin olivat yksilöllisen näköisiä omistajiensa mieltymysten mukaan.
Omahain pääelinkeino oli pawneilta ja arikaroilta omaksuttu maissinviljely. Biisoninmetsästys nousi majavan- saukonpyynnin ohella tärkeään asemaan. Linnustus kuului myös elinkeinojen joukkoon. Naiset keräsivät sieniä ja erilaisia juuria. Maapähkinät sekä artisokka, ja monet muut luonnon tuotteet kuuluivat omahain ravintoon. Kalastamiseen käytettiin erikoisnuolia ja teräviä puisia tikkuja.
Kulttuuri > Luokat ja klaanit

Omahat jakaantuivat erikseen sekä luokkiin että klaaneihin. Klaaneja oli kymmenen ja ne periytyivät isän puolelta muodostuen osagien tavoin taivasta ja maata edustavista vastakkaisista ryhmistä. Maaihmisten riittien uskottiin tuovan menestystä sodissa, kun taas taivaan klaanit turvasivat uskonnollisilla menoillaan hyvät suhteet henkimaailmaan. Omahain monet luokat jakaantuivat niin, että päälliköt kuuluivat omiin ryhmiinsä, poppamiehet ja papit omiinsa pelkän kansan taas muodostaessa erillisen ryhmän. Omahoilla oli myös salaseuroja, joilla kullakin oli omat erilliset tehtävänsä.
Kulttuuri > Avioliitto

Omahain keskuudessa moniavioisuus oli sallittua kuitenkin sillä edellytyksellä, että vaimojen lukumäärä ei saanut ylittää kolmea. Naisten korkean sosiaalisen aseman takia heidän mielipiteitään kuunneltiin ja aviomiehen julmuus katsottiin yhdeksi syyksi, jonka perusteella vaimo saattoi pyytää avioeroa. Lapset jäivät äitinsä, joskus myös aviomiehen äidin, huostaan. Eron vuoksi ei pidetty seremonioita ja kumpikin puolisoista sai vapaasti avioitua uudelleen.
Kulttuuri > Pukeutuminen, juhlat ja vapaa-aika

Pukeutumiseltaan omahat eivät juuri eronneet naapureistaan. He käyttivät sen ajan intiaanimuodin mukaisia pukinnahkaisia säärystimiä ja rimpsureunaisia paitoja. Hiukset annettiin kasvaa pitkiksi ja saatettiin usein muotoilla yhdeksi pitkäksi palmikoksi niskaan. Kauniita sulkia pidettiin yleisesti palmikon koristeena. Omahat olivat tavallista musikaalisempia ja jo pienet lapset opetettiin rakentamaan musiikki-instrumentteja. Heidän vuotuinen kohokohtansa oli Pow-wow. Tämä tansseihin ja lauluun perustuva tapahtuma juonsi alkunsa mahdollisesti heidän omasta kulttuuristaan 1600-luvulta.
Alice Fletcher ja Susette La Flesche kuvasivat sekä omaha-miehiä että naisia erityisen hyviksi uimareiksi ja sukeltajiksi.
Omahat sukulaiskansoineen asettuivat pääosin Kansasin ja Nebraskan alueille. Vihreällä alueella olevista intiaanikansoista pawneet olivat tulleet etelästä ja edustivat eri kieliryhmää.
Omaha-opas. Yhdysvaltain armeija käytti omahoja oppaina. 1861-65 omahat sotivat Yhdysvaltain sisällissodassa pohjoisvaltioiden joukoissa etelävaltioita vastaan.
Logan Fontenelle, omahojen ylin päällikkö 1853-55.
Susette "kirkassilmä" LaFlesche oli kuuluisa omaha. Hän oli päällikkö Iron Eyesin tytär. Opeteltuaan englannin kielen hän kirjailijantyönsä ohella ajoi etevänä puhujana intiaanien asioita.
Walthillistä löytyy Susanna LaFleschen nimeä kantava sairaala.
Kaijala

Tyypillinen kaijalalainen omakotitalo, rakennettu Suomessa ennen sotia ja nykyisin venäläisten mökkikäytössä.
Edellisvuotisia jättiputkien varsia Kaijalassa 8.4.2016.
Kaijala (vuodesta 1948 lähtien venäjäksi Токарево, Tokarevo) oli Viipurin läänin Johanneksen pitäjän suurin kylä. Se sijaitsi Rokkalanjoen laaksossa. Matkaa Viipuriin maanteitse oli 25 kilometriä sekä Pietariin 115 kilometriä. Ennen talvisodan syttymistä kylässä asui lähes 1 000 ihmistä, ja siellä oli kansakoulu, kaksi kauppaa, nuorisoseurantalo ja suojeluskuntatalo.
Historiaa

Ensimmäiset asukkaat muuttivat Kaijalaan yli 5 000 vuotta sitten. Kylässä tehtiin 1930-luvulla aktiivisesti kaivauksia, jotka alkoivat, kun vasta 17-vuotias Eino Väntsi löysi noin 50 palaa keramiikkaa kaivaessaan maata omenapuun istuttamista varten kotitalonsa pihassa. Väntsi kirjoitti asiasta kansallismuseoon, joka lähetti Sakari Pälsin toteamaan, millaisesta löytöpaikasta on kysymys. Varsinaisia kaivauksia Väntsin tilalla johti Aarne Äyräpää, jonka mukaan Kaijala on tuohon aikaan sijainnut meren rannalla. Kun maanpinta jääkauden jälkeen jatkoi kohoamistaan, siirtyi asutus hiljalleen loittonevan veden perässä.
Ennen sotia Kaijala oli Johanneksen pitäjän suurin kylä, jossa oli noin 1 000 asukasta. Maantie kylään erkani Suurmäen risteyksestä kulkien kangastyyppisen metsätaipaleen läpi, kunnes laskeutui kohti kyläaukeaa. Tie ylitti Myllyojan, joka laski metsän ympäröimän Suurjärven vedet Kosen- eli Rokkalanjokeen. Joki sekä sitä seuraileva Viipurin-Kuolemajärven maantie kuuluivat oleellisena osana Kaijalan kylämaisemaan. Joen yli johti kolme puusiltaa: alakylässä Hörkönsilta, keskikylässä Mattilansilta ja yläkylässä Tontinsilta. Neljän kilometrin matkalla joessa oli kuusi koskea: Ilokoski, Mattilankoski, Lahokoski, Lieppikoski, Rastaankoski ja Pyhäkoski. Kylään laskettiin kuuluvaksi joen pohjoispuolella sijainnut Metsäkylä ja siitä kaakkoon oleva laaja Harraissuo, jota oli alettu raivata maanviljelykselle.
Kaijala oli tyypillinen maanviljelyskylä. Sen peltopinta-ala oli noin 1 000 hehtaaria. Savimultapellot tuottivat muun muassa perunaa, lanttua, kaalia, naurista, ruista, kauraa, ohraa ja vehnää. Lisäksi puutarhanviljely oli laajinta koko pitäjässä. Karjan päätuote, maito, toimitettiin kulutuskeskuksiin kirkonkylään, Rokkalaan ja Uuraaseen sekä Valiolle, jolle valmistui toimitalo 1930-luvun loppupuolella. Lisätuloja kyläläiset hankkivat Uuraan satamasta sekä Hackmanin selluloosatehtaasta. Kylän omaa teollisuutta edustivat joessa sijainneet Rastaan mylly ja saha, sekä Paakkasen mylly. Kylässä oli myös pajoja. Henkilöautojakin oli neljä.
Johanneksen väestö asutettiin jatkosodan jälkeen Turun seudulle seuraaviin kuntiin: Kaarina, Kuusisto, Lieto, Paimio ja Piikkiö.
Kaijala nykyisin

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nyky-Venäjällä Tokarevo on osa Johanneksen eli Sovetskin kaupunkikuntaa. 790 asukkaan Tokarevo on kaupunkikunnan kolmanneksi suurin taajama Johanneksen ja Nuoraan (Sokolinskoje) jälkeen. Kylässä on pari kauppaa, joitakin Suomen-aikaisia puutaloja, raunioituneita neuvostorakennelmia ja suuri kesken jäänyt betoniluuranko. Taajama on nimetty Puna-armeijan Itämeren-laivaston ilmavoimien laivueen päällikön N. A. Tokarevin (1907–1944) mukaan.
Rokkalanjoki kulkee Kaijalan läpi. Kuva Mattilansillalta 14.7.2015.
Nykyistä Kaijalan pohjoispuolta 14.7.2015.
Kaarilamppu

Nykyaikainen 15 kilowatin volframielektrodinen ksenonkaarilamppu.
Kaarilamppu eli kaarivalo on vanhin olemassa oleva sähkölampputyyppi. Kaarilamppu on nykyään erittäin harvinainen lamppu, ja sitä käytetään vain erityisissä käyttökohteissa.
Toiminta ja rakenne > Alkuperä

Kaarilampun keksi englantilainen tiedemies Sir Humphry Davy varhain 1800-luvulla. Tarkat vuosiluvut 1802, 1805, 1807 ja 1809 ovat oletuksia, sillä hänen jälkeenjääneet muistiinpanonsa ovat aikamääritysten suhteen epämääräisiä. Hän havaitsi, että jos kahteen hiilipuikkoon johdetaan voimakas sähkövirta, niiden välille syttyvä valokaari muodostaa poikkeuksellisen voimakasta ja puhtaanvalkoista valoa. Kaarilampun toiminta perustuu siis nimensä mukaisesti valokaareen.lähde?
Vuonna 1846 Fredrick Hale Holmes patentoi valokaarilampun. Laitettaan hän oli kehitellyt työskennellessään Brysselissä. Englannissa hän esitteli laitteensa Michael Faradaylle, joka oivalsi valaisimen käyttökelpoisuuden majakoissa. Ensimmäinen valo asennettiin South Forelandin majakkaan 1858.
Suomessa kaarilamppua kokeiltiin ensimmäisen kerran 10. joulukuuta 1877 valtionrautateiden konepajalla Helsingissä. Seuraavana vuonna 1878 Carl Kämpin Kaivopuistossa sijainneen ravintolan puutarhaa valaistiin kahden kuukauden ajan kaarilampuilla.
Toiminta ja rakenne > Rakenne

Alun perin kaarilamput toimivat juuri hiilielektrodeilla, jotka kuitenkin paloivat nopeasti loppuun. Tätä varten kaarilamppuihin kehitettiin mekanismi, jolla elektrodien etäisyyttä toisistaan voitiin säätää, ja aina hiilten palaessa niitä voitiin säätönupeista siirtää lähemmäs toisiaan.
Käytettävyyden kannalta olennainen parannus oli hiilielektrodien sulkeminen jalokaasutäytteisiin lasiputkiin, jotka lisäsivät lampun käyttöikää jopa sataan käyttötuntiin. Lasiputkessa olevat kaarilamput olivat myös helpompia käsitellä ja niiden täyttäminen jalokaasulla esti hiilten reagoimisen hapen kanssa ja varsinaisen palamisen.
Lasiputket myös absorboivat valokaarten muodostaman, silmille vaarallisen ultraviolettisäteilyn osittain tai kokonaan pois.
Nykyaikaisissa kaarilampuissa elektrodit ovat volframia, joka kestää sulamatta ja muotoaan muuttamatta valokaaren muodostaman useiden tuhansien asteiden lämpötilan.
Toiminta ja rakenne > Sytytys

Kaarilampun syttyminen edellyttää elektrodien välisen kaasun ionisoitumisen, jotta se voi johtaa sähköä ja näin muodostaa valokaaren.
Ionisoituminen ja sytyttäminen saadaan aikaan kuristimella, joka on kytkettynä sarjaan elektrodeille menevän virtapiirin kanssa. Kuristimelle johdetaan aluksi matalampi jännite, joka katkaistaan, ja näin kuristimen rautasydämeen muodostuneen magneettikentän romahtaminen indusoi kuristimen käämiin suurjännitepiikin, joka muodostaa kipinän elektrodien välille.
Näin muodostunut kipinä ionisoi elektrodien välissä olevan kaasun jolloin valokaari voi syttyä ja elektrodeille johdetaan suurempi, useiden kilovolttien suuruinen jännite, joka ylläpitää muodostunutta valokaarta.
Käyttö > Merenkulku

Varhaiset kaarilamput mahdollistivat muun muassa ensimmäisten kunnollisten valonheitinten rakentamisen ja niitä alettiin käyttää muun muassa merenkulussa merkkivaloina. Samoin joissakin majakoissa kokeiltiin kaarilampun käyttöä valonlähteenä, nämä kokeilut yleensä päättyivät lyhyeen: sähkön tuotanto vaati oman sähkövoimalan, koska yleistä sähköverkkoa ei vielä ollut ja höyrykäyttöisen sähkövoimalan käyttö ja rakentaminen olisi tullut kohtuuttoman kalliiksi. Höyrylaivoissa kaarilamppujen käyttö ei puolestaan ollut ongelmallinen, koska aluksiin voitiin helposti asentaa ylimääräinen valonheittimille sähköä tuottava, generaattoria käyttävä voimakone.lähde?
Kaarilamppujen kehittyessä ne suorastaan mullistivat niin talvisen merenkulun kuin luotsienkin työskentelyn: 1900-luvun alussa niitä alettiin asentaa ensin majakkalaivoihin ja sittemmin myös tarkastusaluksiin.lähde?
Käyttö > Muu käyttö ja kaarilamppu nykyisin

1880-luvun jälkipuolella kaarivalolla toimivat valonheittimet alkoivat yleistyä muissakin käyttökohteissa. Nykyisin hiilielektrodiset kaarilamput ovat poistuneet käytöstä, mutta kohteissa, joissa tarvitaan erittäin kirkasta ja valkoista valoa, kuten esimerkiksi elokuvaprojektorit, käytetään edelleen volframielektrodisia, jalokaasutäytteisiä kaarilamppuja.lähde?
Kaarilamppujen tilalle on kuitenkin esimerkiksi katuvalaisimissa tulleet nykyaikaiset voimakasvaloiset kaasupurkauslamput, jotka ovat toimintaperiaatteensa puolesta eräällä tavalla varsinaisen kaarilampun jälkeläisiä.lähde? Sittemmin ne on 2010-luvulta alkaen korvattu led-lampuilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaarilamppu Wikimedia Commonsissa
YouTube.com - Voimakas ksenonkaarilamppu toiminnassa elokuvaprojektorin valaisimena
Arc Lamps, Edison Tech Center
Valonlähteet
| --- | --- |
Luonnollinen:  Luminesenssi  Taivaankappaleet  Salama  Tuli 
Palaminen:  Kynttilä  Lyhty  Kalkkivalo  Kaasuvalaistus  Öljylamppu  Öljytuikku  Argand-lamppu  Bude-lamppu  Carcel-lamppu 
Hehkuminen:  Hehkulamppu  Halogeenilamppu  Nernst-lamppu  PAR-lamppu  Tilley-lamppu  Voimavalolyhty 
Fluoresenssi:  Loistelamppu  Energiansäästölamppu  Induktiolamppu 
Valokaari:  Kaarilamppu  Jablotškovin kynttilä 
Kaasupurkauslamppu:  Suurpainenatriumlamppu  Pienpainenatriumlamppu  Monimetallilamppu  Elohopeahöyrylamppu  Ksenonlamppu  Hohtolamppu 
Muut:  hohtodiodi (LED)  Rikkiplasmalamppu  Plasmapallo 
Vanhanaikainen hiilipuikoilla toimiva kaarilamppu avattuna ja toiminnassa.
Vanhanaikainen kaarilamppu avattuna. Kuvassa näkyvät hiilielektrodit, palotila ja elektrodien etäisyyttä säätelevä koneisto.