stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jugoslavian hajoamisen tausta
Titon Jugoslavia > 1960–1970-luvut

Jännite serbien ja kroaattien sekä sloveenien välillä alkoi näkyä Jugoslaviassa vuodesta 1967 alkaen. Vuonna 1966 salaisen poliisin ote Jugoslaviasta heikkeni, kun sen kovaotteinen suurserbialaismielinen johtaja Alexander Ranković syrjäytettiin. Presidentti Tito ilmoitti 1. heinäkuuta 1966 Jugoslavian varapresidentti Rankovicin eronneen puolue- ja hallitushierarkiasta. Samalla maa alkoi siirtyä kohti osittaista markkinataloutta. Myös politiikkaan nousi liberaaleja virtauksia. Olojen osittainen vapautuminen vuosina 1967-1978 johti Kosovon autonomiaan ja kulminoitui vuosina 1970–1971 lakkojen ja levottomuuksien Kroatian kevääseen.
Kroatian kevät oli kieliriidasta alkanut kansallismielinen, serbivastainen ja liberaali liikehdintä kroaattien älymystöpiireissä, yliopistoissa, lehdistössä ja puoluejohdossa. Kroaatit halusivat oman kielen, suurempaa osaa vientituloistaan ja laajempaa autonomiaa tai jopa itsenäisyyden. Kaikkea nationalismia ja taustalla uhannutta Jugoslavian hajottamista vastustanut Tito kukisti Kroatian kevään muun muassa hajottamalla opiskelijalakot pidätyksin ja vankilatuomioin sekä erottamalla puolueaktiiveja. Osa nationalisteista pakeni ulkomaille. Titon puhdistukset ulottuivat koko Jugoslaviaan. Maasta paenneet ulkomailla asuneet äärinationalistiset kroaatit suunnittelivat Kroatian vapautumista ja ustaša-joukkojen käymää sissisotaa Jugoslaviassa. Ajatusta ei kuitenkaan kannatettu laajemmin kroaattien parissa. Serbinationalistisen liikehdinnän keulakuva oli entinen partisaani Dobrica Ćosić, joka myöhemmin hyväksyi Miloševićin politiikan.
Jälkipyykkiä koetettiin pestä hajauttamalla osatasavalloille valtaa vuoden 1974 perustuslaissa, jossa muun muassa Kroatia sai lisää vientituloja ja autonomiaa, mutta sosialismissa palattiin vanhalle linjalle. Jugoslavian osatasavallat päättivät maan perustuslaista, mutta ulkopolitiikka, sosialismi ja puolustus kuuluivat liittovaltiolle. Presidentin tilalle tuli 9-henkinen presidenttineuvosto, jolloin osatasavaltojen asema voimistui ja osatasavallat lähestyivät itsenäisiä kansallisvaltioita. Toisaalta serbijohtoisen armeijan asema vahvistui. Liittovaltion oli määrä valvoa talouspolitiikkaa, mutta se lähinnä tuki maataloutta ja vientiä ja osatasavallat olivat melko itsenäisiä taloudessa. Jugoslavia oli nyt hajautettu niin pitkälle, kuin keskusjohtoisen liittovaltion puitteissa oli mahdollista.
Titon Jugoslavia > Taloudellinen eriarvoisuus

Osatasavaltojen vauraus ja elinkeinorakenne olivat hyvin erilaisia. Tilanne synnytti taloudellisia kiistoja, jotka kulminoituivat nationalistisiksi. Pohjimmiltaan kyse oli kuitenkin yhteenkuuluvuuden puutteesta. Rikkaat osatasavallat Slovenia ja Kroatia näkivät köyhemmät osatasavallat talouden riippakivinä, koska joutuivat maksamaan osan tuotantonsa tuloista köyhille alueille. Köyhät etelän osatasavallat puolestaan näkivät rikkaan pohjoisen riistäneen niiltä teollisuuden ja elinkeinomahdollisuuksia. Toisaalta lähes kaikissa osatasavalloissa oli myös suuria alueellisia vaurauseroja. 1970-luvulla köyhän etelän ja rikkaan pohjoisen tuloerot venähtivät näkyviksi. Niinpä 1970-luvulla eri kansat pyrkivät kasvavissa määrin ajamaan oman alueensa etuja.
Varsinkin etelä ja vuoriseudut olivat Italian Mezzogiornon tavoin köyhää aluetta, jossa teollistuminen oli vähäistä ja maatalouden ja muiden perinteisten elinkeinojen merkitys suuri. Osin länsimaistunut Slovenia, ja myös viljava Kroatia olivat vauraita alueita joissa teollistuminen oli hyvällä alulla. Serbian maaseutu  oli köyhää, teollistunut Belgradin ympäristö ja Vojvodinan alue olivat vauraita. Bosnia ja Makedonia olivat Serbian tavoin köyhiä ja Kosovo oli Jugoslavian köyhin alue. 1970-luvun edetessä Kosovon ja Bosnian suhteellinen vauraus heikkeni, mutta Serbian hieman nousi. Vaurauserot näkyivät vuonna 1971 esimerkiksi lukutaidossa. Sloveniassa 98.8 % asukkaista oli lukutaitoisia, mutta Kosovossa vain 31,5 %. Kehittyneiden alueiden yritysten ei yleensä kannattanut palkata itsehallintojärjestelmään pohjautuvassa sosialismissa halpaa työvoimaa köyhiltä alueilta, sillä köyhille alueille rakennettiin sosialismin mallin mukaisesti energia- ja raskasta teollisuutta.
Myös Sloveniassa oli talouden tuottavuusongelmia ja työttömyyttä. Sloveeneja ja kroaatteja raivostutti, että he joutuivat "elättämään" serbejä: huomattava osa näiden osatasavaltojen kansantuotteesta meni takapajuisempien alueiden auttamiseen. Slovenian ja Kroatian asema köyhän etelän kustannusten maksajana lisäsi näiden maiden halua itsenäisempään asemaan Jugoslaviassa. Serbit taas vastustivat alussa Slovenian ja Kroatian itsenäistymistä myös taloudellisista syistä. Vuoden 1974 perustuslaki hajautti Jugoslavian kommunistista puoluetta kansallisiin klikkeihin, joka lisäsi paikallisen puolue-eliitin valtaa.
1980-luku > Hallinnon ja talouden kriisi

Titon kuolema jätti jälkeensä Jugoslavian, jossa oli hallinnollisia päällekkäisyyksiä, ristiriitoja ja talousongelmia. Kansallisuuskysymys oli ollut painettuna taustalle koko Titon valtakauden ajan, mutta nyt kansojen välisen sisällissodan uhka kasvoi. Serbeillä oli huomattava edustus väkivaltakoneistossa, sillä noin 70 % Jugoslavian armeijan upseereista oli serbejä. Serbejä oli enemmistö myös liittohallituksen viroissa, sillä Jugoslavian pääkaupunki oli serbialainen Belgrad. Armeijalla oli kiintiö alueiden liittoparlamentissa ja kommunistiliitossa varotoimena separatismia vastaan.
Titon perintönä valtiosta puuttui luja keskusvalta. Vuoden 1974 uudistusten jälkeen liittohallituksella oli vain vähän vaikutusvaltaa talousasioissa. Presidentin virka kiersi 1980-luvulla kahden vuoden välein Jugoslavian presidenttineuvostossa, eivätkä puoluejohtaja ja presidentti olleet enää sama henkilö. Esimerkiksi liittohallituksella eli toimeenpanevalla neuvostolla ei ollut todellista valtaa. Liittoparlamentissa oli yhtä paljon kaikkien tasavaltojen edustajia, ja monet päätöksistä edellyttivät kaikkien tasavaltojen yksimielisyyttä.
Samaan aikaan maan taloudessa oli alkanut syvä alamäki, sillä länsimaat olivat lakkauttaneet luotonannon Jugoslavialle ja vaativat aiemmin myönnettyjen velkojen maksua. Vuonna 1982 puhuttiin jo avoimesti talouskriisistä. Kansainvälisen valuuttarahaston laatima Jugoslavian talouden elvytysohjelma vaati talouden vapauttamista, joka kiihdytti tasavaltojen välistä kilpailua ja rikollisuutta, erityisesti mafian ja puolue-eliitin kytkeytymistä toisiinsa. Talousongelmia ratkomaan asetettiin ylimmän johdon komiteoita toinen toisensa jälkeen, mutta mitään muutosta ei saatu aikaan. Koska jo osin hajautunut liittovaltio ei kyennyt valvomaan maan taloutta, inflaatio paisui. Osatasavaltojen kiistely supistuvista valtion rahoista lisäsi niiden välisiä riitoja.
1980-luku > Kosovon tilanteen kärjistyminen

Vuonna 1981 maalis-huhtikuussa liikehdintä kärjistyi Kosovon mellakoiksi, joissa nuoret albaaniopiskelijat alkoivat kapinoida serbejä vastaan ja lopulta halusivat irrottaa Kosovon Serbiasta. Serbit kukistivat mellakat väkivaltaisesti poliisien ja panssarien voimalla. Samaan aikaan albaaniprofessoreja ja -opiskelijoita erotettiin yliopistoista ja kouluista ja Kosovon albaaneja tuomittiin vankeuteen joskus olemattomin perustein.
Vuonna 1983 haudattiin viimeisinä vuosina julkisuudesta täysin eristäytynyt entinen salaisen poliisin päällikkö Alexander Ranković. Ranković oli sortanut Kosovon albaaneja. Samalla hän oli ajanut keskitettyä vanhakantaista kommunismia ja serbien etuja. Tito oli erottanut Rankovićin vuonna 1966, mutta jättänyt tämän rankaisematta. Rankovićin hautajaisiin tuli yllättäen kymmeniä tuhansia ihmisiä kroatialais-slovenialaista Titoa vastustamaan, vaikka Titoa ei mainittukaan suoraan nimeltä.
Serbien muuttoliike pois Kosovosta oli jo pitkään huolettanut serbejä, joiden mielestä alue oli heidän omistamaansa pyhää maata. Kiihkeimmät serbinationalistit olivat jo pitkään vaatineet albaanien karkottamista alueelta. Vuonna 1985 Serbian kansallismieliset vaativat Jugoslavian tiivimpää yhdistämistä, talouden ja  kulttuurin yhdenmukaistamista tiukemman keskusvallan ja vuoden 1974 aiempaa vapaamman perustuslain muuttamista, luultavasti vastineena Kosovon mellakoihin. Vuonna 1986 Belgradin tiedeakatemiassa julkaistiin muistio, joka pohjautui ortodoksikirkon ja tiedeakatemian sisällä vallinneeseen perinteiseen kiihkeään serbien kansallismielisyyteen. Muistiossa varoitettiin Jugoslavian talous- ja kansallisuuskriisistä, uhkaavasta maan hajoamisesta ja varsinkin serbien ahdingosta Jugoslaviassa. Tämän vuoksi oli luotava yhtenäinen serbivaltio sen sijaan, että serbit asuivat hajallaan monissa Jugoslavian osatasavalloissa. Muistiossa väitettiin taloudellisesti kehittyneempien Slovenian ja Kroatian syrjivän serbejä erityisesti taloudellisesti. Erityisesti muistion laatijoita näytti huolettavan väitetty Kosovossa tapahtuva serbien kansanmurha, pahin Serbialle koitunut rauhanajan tappio. Serbian kansalla ei ollut muistion mukaan omaa valtiota. Monet Jugoslavian poliitikot tuomitsivat muistion nationalismina.
Kiristyneen nationalistisen ilmapiirin seurauksena vuonna 1986 albaaneja kiellettiin muuttamasta etnisesti yhtenäisiin serbikyliin. Jo aiemmin serbejä ja montenegrolaisia oli jo kielletty myymästä maitaan albaaneille. Samana vuonna Kosovoon ryhdyttiin rakentamaan "etnisesti puhtaita" tehtaita.
Kommunismin mureneminen

Kommunismi mureni Itä-Euroopan pienissä maissa vuoden 1989 lopussa. Tilanne vauhditti myös Jugoslavian muutoksia, ja Baltian maiden itsenäistyminen oli esikuva Jugoslavian osatasavalloille. Joulukuussa 1989 Miloševićin ohjaamat serbialaiset mielenosoittajat yrittivät turhaan päästä Sloveniaan, mutta Slovenian poliisi esti heidän yrityksensä. Välikohtauksen seurauksena Serbian sosialistinen allianssi asetti Slovenian taloussaartoon, joka oli osaksi alkanut jo aiemmin samana vuonna sloveenien tuettua Kosovon albaaneja. Joulukuussa 1989 inflaatio kehittyi hyperinflaatioksi, 2 555 prosenttiin vuositasolla. Marković vastasi sitomalla Jugoslavian dinaarin Saksan markkaan, nostamalla dinaarin vahvaksi valuutaksi revalvaatiolla ja tekemällä runsaasti muutoksia Jugoslavian talouteen. Vuoden 1990 maaliskuussa suurin osa Jugoslavian vaikeuksissa olevista yrityksistä oli Serbiassa.
Vuonna 1990 pidettiin Jugoslavian osatasavalloissa ensimmäiset vapaat vaalit. Valtaan nousi nationalistisia poliitikkoja, esimerkiksi Kroatian presidentti Franjo Tuđman, jonka voitto ratkesi pienellä marginaalilla. Jugoslavian kansat alkoivat syytellä toisiaan tiedotusvälineissä. Milošević yritti pitää Jugoslavian yhtenäisenä poliittisesti taktikoimalla, mutta epäonnistui. Lopulta Milošević halusi tukijoineen toteuttaa väkivalloin vanhan ajatuksen Suur-Serbiasta tai serbivetoisesta tynkä-Jugoslaviasta, jos Jugoslavia hajoaisi.
15. toukokuuta 1990 alkaen Jugoslavian presidenttineuvoston johtajana oli seuraavan vuoden ajan Serbian Borislav Jovic, ja serbialla oli Miloševićin tekemien kaappausten ansiosta presidenttineuvostossa neljä ääntä. Vuonna 1990 pidettiin kaikissa osatasavalloissa vapaat vaalit, jotka nostivat Kroatiassa esille kroaattinationalistisen HDZ:n ja Bosniassa muslimien asioita ajaneen SDA-puolueen. HDZ:n suosio johtui kansalaisten halusta erota Jugoslaviasta ja toisaalta myös vastustaa Miloševićin linjaa. Serbit olivat aloittaneet Bosnian ja Kroatian serbien aseistamisen niin sanotun RAM-ohjelman puitteissa. Serbian parlamentti vei 5. heinäkuuta 1990 Kosovon hallinnolta muodollisenkin vallan pois, ja samoihin aikoihin albaanit julistivat varjohallinnossaan" Kosovon tasavallaksi, joka äänesti itsenäistymisen puolesta jo syksyllä 1991. Heinäkuussa 1990 Serbian kommunistipuolue yhdistyi rinnakkaisjärjestöönsä Serbian sosialistiseen allianssiin, jolloin syntyi olennaiset järjestörakenteet kattava suurpuolue.
Maan hajoaminen > Lakimuutokset ja ensimmäiset askeleet kohti väkivaltaa

Elokuussa 1990 Kroatian serbit kapinoivat Kroatian hallintoa vastaan, koska se halusi irrottaa Kroatian Jugoslaviasta. Syyskuussa 1990 Serbian uusi perustuslaki oli ensimmäinen Jugoslaviassa annettu laki, joka oli ristiriidassa Jugoslavian perustuslain kanssa. Laki liitti Jugoslavian liittovaltion autonomiset alueet Kosovon ja Vojvodinan osaksi Serbiaa. Uuden lain mukaan Serbialla saattoi olla myös oma armeija. Liittoarmeija oli kuitenkin käytännössä tukenut Serbiaa jo aiemmin. Serbian uuden perustuslain merkitys oli ollut käytännössä pitkään vähäinen.  Myös Kroatia ja Slovenia olivat jo säätäneet omia lakejaan, jotka kumosivat liittovaltion lait.
Syksyllä 1990 erimielisyydet kiihtyivät väkivallaksi, kun Kroatian serbikapinalliset ryhtyivät hyökkäilemään kroaattipoliisien kimppuun. Marraskuussa 1990 Serbia oli myös käytännössä avoimessa kauppasodassaselvennä Slovenian ja Kroatian kanssa.
Maan hajoaminen > Serbipropagandan kiihtyminen

Milošević oli käytännössä hallinnut jo vuodesta 1987 saakka Politika- ja Politika Ekspres-sanomalehtiä, aikakauslehti NINiä ja Belgradin televisiota. Hän oli asteittain pyrkinyt kaappaamaan hallintaansa Serbian mediakenttää myös laajemmin. Serbian viralliset tiedonannot sisälsivät totuuden lisäksi puolitotuuksia ja suoranaisia valheita. Serbien tekemiä rikollisia tekoja pyrittiin peittelemään. Propaganda leimasi ensin serbikansan vihollisiksi Titon, sitten albaanit ja myöhemmin sloveenit, kroaatit ja Bosnian muslimit. Serbipropagandan mukaan ulkovallat juonittelivat Serbiaa vastaan tuhotakseen Jugoslavian. Propagandassa väitettiin esimerkiksi Titon siirtäneen alkukesästä 1989 Serbian teollisuutta muihin osatasavaltoihin Neuvostoliiton hyökkäyksen uhan varjolla. Titon väitettiin myös vallassa pysyäkseen uhanneen räjäyttää Tonavan Rautaportin kalliot hukuttaaksen Vojvodinan ja Serbian alavat alueet pysäyttääkseen Neuvostoliiton hyökkäyksen. Propaganda toimi, sillä Tito oli kroaatti.
Kun HDZ nousi valtaan Kroatiassa, Serbian media sai kimmoketta siitä, että HDZ ei selvästi tehnyt pesäeroa toisen maailmansodan aikaiseen Ustašaan. Kun serbikapina alkoi syksyllä 1990 Kroatiassa, Serbia leimasi Kroatian valtaannousseen Tuđmanin hallituksen fasistiseksi ustaša-hallinnoksi ja Belgradin televisio palautteli kansan mieleen toisen maailmansodan aikaisia Ustašan raakuuksia nostattaakseen serbien keskuudessa kostomielialaa kroaatteja vastaan. Kroatian hallituksen väitettiin valmistelevan syksyllä 1991 serbien kansanmurhaa ja Bosnian valtausta. Mediassa näytettiin vanhoja Suur-Serbia-suunnitelmien karttoja. Syksyllä 1990 Jugoslavian liittohallitus yritti pystyttää oman Yutel-TV-aseman Belgradiin, mutta Serbian poliisi esti suunnitelman.
Maan hajoaminen > Talouden ongelmat sekä kroaattien ja serbien välisen konfliktin syveneminen

Syksyllä 1990 Jugoslavian talous oli jälleen romahduksen partaalla. Markovićin talousohjelma ei ollut kyennyt uudistamaan talouden perusongelmia ja vahvan dinaarin vuoksi vienti kääntyi tappioksi. Inflaatio kiihtyi jälleen. Liittohallitus oli käytännössä menettänyt valtansa eivätkä osatasavallat hyväksyneet liittohallituksen vuoden 1990 lopulla esittämää budjettia ja taloussuunnitelmia.
Tammikuussa 1991 Belgradin TV julkisti salaa kuvatun videon, jossa Kroatian puolustusministeri Martin Špegelj ja sisäministeri Josef Boljkovac suunnittelivat hyökkäyksiä liittoarmeijan upseerien omaisia vastaan. Videolla Kroatia valmisteli sotaa ja aseisti HDZ:n puoluearmeijaa. Paljastuksen seurauksena armeija etsintäkuulutti Špeleljin, jonka oli pakko piiloutua. Kroatia olikin ostanut Unkarista rynnäkkökiväärejä samalla kun jotkut HDZ:n puolueaktiiveista myivät yksityisesti ulkomailta maahantuomiaan aseita.
Vuoden 1991 alussa Kroatian serbialueilla sattui kroaattipoliisin ja serbisissien välillä aseellisia välikohtauksia, joista toukokuun alussa sattunut Borovo Selon välikohtaus oli vakavin. Jugoslavian kansanarmeija esiintyi näissä välikohtauksissa puolueettomana erotuomarina, vaikka tukikin peitetysti serbejä. Samalla serbisissien iskut jatkuivat: pommiattentaattien seurauksena heitä ryhdyttiin nimittämään terroristeiksi. Kroaatteja sekä ajettiin että he alkoivat itse siirtyä pois serbialueilta.
Maan hajoaminen > Liittohallituksen sovitteluyritykset

Keväällä 1991 Jugoslavian eri osatasavaltojen presidentit yrittivät useaan otteeseen löytää kokouksissaan sopua syvenevään kriisiin. Kroatia ajoi lähinnä valtioliittomuotoista Jugoslaviaa tai täydellinen itsenäisyys, Serbia puolestaan halusi säilyttää kaikki serbit samassa liittovaltiossa. 12. maaliskuuta 1991 serbien kenraali, Jugoslavian puolustusministeri Veljko Kadijević sanoi koolle kutsutussa Jugoslavian osatasavaltojen presidenttineuvoston kokouksessa maan olevan käytännössä sisällissodassa. Armeija toimisi tarvittaessa vaikka ilman siviilihallinnon antamia poikkeusvaltuuksia. Miloševićin ja hänen tukijoidensa vaalivoittoja juhlinut Kadijević — kuten myös Blagoje Adžić — vastustivat Jugoslavian hajoamista ja kommunismin murtumista. Hänen mukaansa liittoarmeija riisuisi kansalliset armeijamuodostelmat aseista. Kadijevićille tärkeintä oli Jugoslavian yhtenäisyys. Yhtenäisyyden takaisi sosialismi. Kadijević ja Adžić tukivat mm. Mirjana Markovićin tuella perustettua "Kommunistien liitto – liike Jugoslavian puolesta" -puoluetta. Liikkeessä oli mukana entisiä Jugoslavian kommunistiliitto SKJ:n poliitikkoja ja armeijasta eronneita upseereita.
Tammikuussa 1991 oli ilmestynyt julkisuuteen liikkeen armeijan kasarmeissa kiertänyt kirje armeijan tulevasta tehtävästä, ajankohtaisesta maailmantilanteesta ja Jugoslavian tilanteesta. Kirjeen mukaan Jugoslavian viholliset pyrkivät tuhoamaan sosialismin ja Jugoslavia-aatteen. Kirja ennusti liittoarmeijan olevan Jugoslavian johdossa puolen vuoden kuluttua. Kun liike maaliskuussa 1991 pyrki kokoamaan kansaa Belgradissa tukijoita ilmestyi kuitenkin vähän. Jugoslaviaa hajottavilla kansallisilla voimilla oli yliote.
Maaliskuussa kuussa Serbia ilmoittikin, ettei se enää noudata Jugoslavian presidenttineuvoston määräyksiä. Maaliskuun 12. päivän presidenttien kokous ei kuitenkaan julistanut maata poikkeustilaan. Poikkeustila olisi mahdollistanut Kroatian ja Slovenian laillisen itsenäistymisen. Keväällä 1991 serbikapina laajeni.  Serbian mielestä Kroatian 20 000 miehen vahvuiset erikoispoliisit olivat laittomia. Erikoispoliisit oli aseistettu lähinnä kevyin asein, automaattiasein ja käsikranaatein. Maa oli perustuslaillisessa kriisissä, kun Serbia itse tuki ja aseisti Kroatian serbipoliisia.
15. toukokuuta Serbia esti kroaatti Stepjan Mesićin valinnan presidenttineuvoston puheenjohtajaksi. Kun Jugoslavian presidentit kokoontuivat Sarajevossa viimeisen kerran, laadittu ehdotus ei ratkaissut Serbian ja Kroatian rajakiistaa, vaikka Euroopan yhteisö suhtautui ehdostukseen supeasti. Euroopan yhteisö oli vastustanut johdonmukaisesti Slovenian ja Kroatian itsenäistymistä.
Kirjallisuutta

Terttu Lensu, Marijan hiljainen sota, WSOY 2000 ISBN 951-0-24361-2
Marita Vihervuori: Tervetuloa helvettiin: välähdyksiä Jugoslavian perintösodasta, Otava 1999, ISBN 951-1-16390-6
Diana Johnstone: Jugoslavia ja Nato – narrien ristiretki, Like 2007 ISBN 978-952-01-0021-6
Erkki Karjalainen ja Raija Virta, Balkan kolkuttaa Euroopan omaatuntoa, Sarja: Opinion. Jyväskylä Gummerus 2000 ISBN 951-20-5684-4
Valta Raija & Erkki Karjalainen: Titon perintö ja perilliset.  Tammi, 1980.
Matti Korpiaho (toim.), Balkanilla palaa! – elämää kriisin keskellä, Perussanoma 1993, ISBN 951-888-182-0
Vesa Saarikoski (toim.), Balkan 2000 – näkökulmia ja taustoja Kaakkois-Euroopan nykytilanteelle, Turun Yliopiston poliittisen historian tutkimuksia 17, Turun yliopisto, Turku 1999, ISSN 1238-9420, ISBN 951-29-1414-X
Slavenka Draculic, Eivät tekisi pahaa kärpäsellekään – sotarikolliset tuomiolla, Like 2005, ISBN 952-471-612-7
Nina Suomalainen ja Jyrki Karvinen (toim.), Suomalaisten kovat paikat – Länsi-Balkan 1992-2008, Huutomerkki 408, Tammi 2008 ISBN 978-951-31-4395-4
Jouni Järvinen & Jouko Lindstedt (toim.), Itä-Eurooppa matkalla länteen – itäisen Keski-Euroopan, Baltian ja Balkanin historiaa ja politiikkaa, Gaudeamus 2011 ISBN 978-952-495-214-9
Keskiajan alun Itä- ja Länsi-Rooman raja kulki myöhemmän Jugoslavian läpi, ja niin nykyiset läntiset katolilaiset ovat kroaatteja, itäiset ortodoksit serbejä.
Eteläslaavilaiset Kroatia ja Serbia olivat olemassa ainakin jo vuonna 950.
Bosnia oli vielä vuonna 1904 osa islamilaista osmaanien valtakuntaa.
Jugoslavian kansat elivät toistensa lomassa.
Will Elder

Will Elder (oikea nimi Wolf William Eisenberg; 22. syyskuuta 1921 Bronx, New York – 15. toukokuuta 2008 Rockleigh, New Jersey) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka tunnetaan parhaiten humoristiseen Mad-lehteen 1950-luvulla piirtämistään sarjakuvista ja pitkästä yhteistyöstään Madin perustajan Harvey Kurtzmanin kanssa.
Elder opiskeli New Yorkissa High School of Music & Art -taidekoulussa, jossa hän tutustui tuleviin työtovereihinsa Harvey Kurtzmaniin ja Al Jaffeehen. Hän ehti opiskella myös Academy of Designissa ennen liittymistään Yhdysvaltain armeijaan vuonna 1942. Palattuaan siviiliin vuonna 1946 hän perusti yhteisen studion Kurtzmanin ja Charles Sternin kanssa. Elderin ensimmäinen sarjakuva julkaistiin vuonna 1947 Toy Town -lehdessä. Seuraavina vuosina hän työskenteli John Severinin toimintasarjakuvien tussaajana ja päätyi vuonna 1950 EC Comics -kustantamon palkkalistoille. Elder piirsi itsenäisesti eräitä yksittäisiä tarinoita EC Comicsin tieteis- ja kauhusarjakuvalehtiin, käsikirjoittajina muun muassa Al Feldstein ja Jack Kamen.
Kun Kurtzman vuonna 1952 perusti huumorilehti Madin, Elderistä tuli yksi sen alkuperäisistä piirtäjistä. Elder piirsi kahden vuoden ajan myös EC:n toiseen huumorijulkaisuun Paniciin. Hän erikoistui Madissa populaarikulttuurisatiireihin ja piirsi paljon vitsejä pursuneita parodioita tunnetuista sarjakuva- ja muista fiktiohahmoista. Elderin on sanottu luoneen Madille sen tunnusomaisen tyylin. Hänen sarjakuviensa tunnusmerkkinä ovat ruutujen taustalle ahdetut hullunkuriset yksityiskohdat, kuten outoja viestejä sisältäviä kylttejä pitelevät hahmot.
Elder jätti Madin yhdessä Kurtzmanin kanssa vuonna 1956 ja piirsi sen jälkeen useisiin Kurtzmanin perustamiin uusiin sarjakuvalehtiin, joita olivat Trump, Humbug ja Help!, jatkaen aiemmalla tyylillään. Yhdessä Kurtzmanin kanssa hän loi Goodman Beaver -nimisen sarjakuvahahmon. Vuosina 1962–1988 Elder piirsi Playboy-lehdessä julkaistua Kurtzmanin käsikirjoittamaa sarjakuvaa Little Annie Fanny, joka kertoi samannimisestä seksikkäästä tytöstä. Elder ja Kurtzman palasivat vanhemmalla iällään Madin toimituskuntaan kahdeksi vuodeksi 1985–1987.
Sarjakuvien ohella Elder piirsi kirjankansia, elokuvajulisteita ja TV Guide -lehdessä julkaistuja tv-sarjojen mainoskuvia.
Elder kuoli Parkinsonin taudin aiheuttamiin komplikaatioihin 86-vuotiaana vuonna 2008.
Aiheesta muualla

Elderin töitä (Arkistoitu – Internet Archive) Willelder.net.
Luettelo Elderin töistä Mad-lehdessä (englanniksi) Madcoversite.com
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef