stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antiikin Arkadia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta antiikin Arkadia Wikimedia Commonsissa
Antiikin Arkadian kartta.
Kyllene-vuori.
Klimaks eli ”Portaat”, Pausaniaan mainitsema kulkureitti vuorten yli Argoliista Arkadiaan.
Lykosuran raunioita.
Mantineian raunioita.
Tegean Athene Alean temppelin rauniot.
Megalopoliin teatteri.
Megalopoliin lyömä hopeastateeri, n. 363–362 eaa. Kuvituksessa seppelöity Zeus Lykaioksen pää sekä nuori, alaston kivellä istuva Pan ja hallintovirkamiehen nimi OΛΥ(ΜΠΙΟΣ), Oly(mpios).
Nicolas Poussinin maalaus Et in Arcadia ego eli Arkadian paimenet, n. 1650–1655.
Thomas Colen maalaus Unelma Arkadiasta (Dream of Arcadia), n. 1838.
Israel

Israelin valtio (hepr. ‏מדינת ישראל‎, Medinat Yīsrāʾēl  [mediˈnat jisʁaˈʔel] (ohje), arab. دولة إسرائيل‎, Daulat Isrā'īl) eli Israel (hepr. ‏יִשְׂרָאֵל‎‎, Yīsrāʾēl, arab. إِسْرَائِيل‎‎, Isrāʾīl) on valtio Välimeren ja Jordanjoen välissä Lähi-idässä. Israel perustettiin Palestiinan alueelle vuonna 1948. Se on valtiomuodoltaan parlamentaarinen demokratia, mutta toisaalta juutalainen valtio, mikä on kirjattu sen peruslakeihin. Väestöltään Israel on kuitenkin monikansallinen ja uskontopohjaltaan moninainen.
Israelissa on vuoden 2024 arvion mukaan noin 10 miljoonaa asukasta. Tärkeitä kaupunkeja ovat Tel Aviv ja Jerusalem. Virallinen kieli on heprea. Asukkaista 73 prosenttia on juutalaisia, 21 prosenttia arabeja ja loput druuseja sekä muita vähemmistöjä. Israelin arabit ovat uskonnoltaan enimmäkseen sunnimuslimeja ja kristittyjä. Israelin pinta-ala on 22 072 neliökilometriä, kun lasketaan kaikki Israelin suorassa alaisuudessa olevat alueet eli Golanin kukkuloiden alue ja Itä-Jerusalem, mutta ei Länsirantaa tai Gazan kaistaa. Jos lasketaan mukaan lisäksi Israelin kontrolloimat Länsiranta ja Gazan kaista, pinta-ala on 27 799 neliökilometriä. Israelin naapurimaita ovat Egypti, Jordania, Syyria ja Libanon. Israel on kehittynyt teollisuusmaa ja sen elintaso on Lähi-idän korkein. Israel on OECD:n jäsenmaa. Maa on sijoittunut korkealle valtioiden vertailuissa muun muassa naisten turvallisuuden, innovaatioiden määrän, elinajanodotteen ja korkeakoulutuksen saaneiden kansalaisten määrän suhteen. Maa sijoittui neljänneksi YK:n onnellisuusindeksissä 2023. Sen talous sijoittui 29. sijalle nimellisen bruttokansantuotteen perusteella ja 13. sijalle bruttokansantuotteella henkeä kohti mitattuna. Israel on yksi Aasian ja Lähi-idän rikkaimmista maista aikuista kohden lasketun keskimääräisen varallisuuden ja henkeä kohti lasketun BKT:n perusteella.
Juutalaisten hajaannus eli diaspora alkoi vuonna 135, kun roomalaiset ajoivat heidät maanpakoon ja nimesivät alueen Palestiinaksi. Palestiina oli osa Osmanien valtakuntaa 1500-luvulta alkaen. Vuonna 1918 Britannia valtasi alueen ja sitoutui tukemaan juutalaisten kansallisen kodin perustamista Palestiinaan sekä juutalaisten paluumuuttoa. Vuonna 1947 Yhdistyneet kansakunnat päätti, että Palestiinan alue oli jaettava Israeliksi ja Palestiinan arabien maaksi. Arabit eivät hyväksyneet maan osittamista. Israel joutui ympäröivien arabimaiden hyökkäyksen kohteeksi vuosina 1948, 1967 ja 1973. Israel solmi lopulta rauhan Egyptin ja Jordanian kanssa, mutta Israelin–Palestiinan konflikti jatkuu. Israelissa asuu yli seitsemän miljoonaa juutalaista. Israelin miehittämillä alueilla asuu noin viisi miljoonaa palestiinalaista. Israel on perustanut Länsirannalle siirtokuntia, joissa asuu 700 000 juutalaista. Gazaa johtaa islamistinen terrorijärjestö Hamas. Syksyllä 2023 Hamas hyökkäsi Israeliin, minkä jälkeen Israel julisti sodan Hamasia vastaan ja aloitti iskut Gazan kaistalle.
Nimi

Nimi ”Israel” on tavanomaisessa ja uskonnollisessa käytössä merkinnyt kolmentuhannen vuoden ajan sekä Israelia maana että koko juutalaista kansaa, asuivatpa he sitten Israelissa tai diasporassa. Nimi on peräisin Raamatusta, 1. Mooseksen kirjan jakeesta 32:28, jossa Jaakob saa uuden nimen Israel. Nimestä on erilaisia käsityksiä. Joidenkin mukaan nimi juontuu verbistä śarar (’hallita, olla vahva, määrätä’), jolloin nimi merkitsisi ’Jumala hallitsee’ tai ’Jumala tuomitsee’. Muita mahdollisia merkityksiä ovat ’Jumalan ruhtinas’ tai ’Ēl taistelee’.lähde?
Israel mainitaan ensimmäisen kerran egyptiläisessä Merenptahin steelassa, jossa kerrotaan Kanaaninmaan sotilasleireistä. 1200-luvulle eaa. ajoitettu steela mainitsee Israelin kansana, joka ei ollut muodostanut valtiota. Nykyvaltiolle annettiin nimeksi Medinat Jisrael eli Israelin valtio, ja sen kansalaiset ovat israelilaisia.
Maantiede > Koko ja sijainti

Israelin pinta-ala on 22 072 neliökilometriä, ja siinä on mukana koko Jerusalem ja Golanin kukkulat. Valtio rajoittuu pohjoisessa Libanoniin ja Syyriaan, idässä Länsirantaan ja Jordaniaan, lounaassa ovat Egypti ja Gazan kaista. Israelin rantaviiva Välimereen on lännessä ja Punaiseenmereen yhtyvä Akabanlahti etelässä.lähde?
Maantiede > Pinnanmuodot ja vesistöt

Maantieteellisesti Israel voidaan jakaa neljään alueeseen, Välimeren rannikkotasankoon, keski- ja pohjoisosien kukkuloihin, Isoon hautavajoamaan ja Negeviin. Rannikkokaistale on 185 kilometriä pitkä, mutta melko kapea. Etelässä se on leveimmillään noin 45 kilometriä. Pohjoisosien Galileassa on maan korkeimmat kohdat, joista korkein on 1 208 -metrinen Har Meron. Galilean erottaa Israelin miehittämästä Länsirannasta hedelmällinen Jisreelin tasanko.
Galilea
Rannikko-
tasanko
Juudean
kukkulat
Negev
Genesaretin-järvi
Kuollut-meri
Akaban-lahti
Iso hautavajoama alkaa Israelin rajojen pohjoispuolelta ja se kulkee eteläsuuntaisesti halki koko maan Akabanlahteen saakka. Jordan-joki virtaa sitä pitkin ensin Hulanlaaksoon, sitten Genesaretinjärveen ja lopulta Länsirannan puolella Kuolleeseenmereen. Kuolleenmeren eteläpuolella Iso hautavajoama jatkuu kuivana Aravanlaaksona. Kuollutmeri sijaitsee noin 400 metriä merenpinnan alapuolella ja on samalla Israelin maanpinnan alin kohta.
Israelin eteläisimmän puoliskon muodostaa kuiva Negev, joka on kartalla nuolenmuotoinen alue, joka kapenee etelää kohti. Etelässä alueesta tulee entistäkin kuivempi, ja siellä on myös vadien, kanjonien ja jyrkänteiden halkomia hiekkakivikukkuloita.
Israelin tärkeimmät vesialueet ovat Geneseratinjärvi ja Jordan, jonka lisäksi maassa virtaavat muun muassa Tel Avivin kohdalla Välimereen laskeva Jarkon ja Haifan lähelle laskeva Kison. Myös Jordanin sivujoki Jarmuk virtaa osan matkaa Israelissa. Iso osa joista on kuitenkin kausittaisia.
Maantiede > Ilmasto

Israelin ilmasto on välimerellinen lukuun ottamatta maan etelä- ja pohjoisosien autiomaita, joista suurin on Negev. Keväällä ja kesällä esiintyy ajoittain hiekkamyrskyjä. Maassa on kuuma sateeton kesä ja suhteellisen lyhyt viileä sateinen talvi. Ilmasto vaihtelee maan sisällä pituuspiirin, leveyspiirin ja Välimeren läheisyyden mukaan. Elokuu on kuukausista kuumin, keskilämpötilat vaihtelevat välillä 18–38 °C.lähde?
Sateet ovat yleensä rankkasateita, jotka aiheuttavat eroosiota ja tulvia. Talvella sade saattaa tulla lumena maan keskiosan ylämailla kuten Jerusalemissa. Maan viljellyimmillä alueilla sataa yli 300 millimetriä vuodessa. Maasta on viljeltävää noin kolmasosa.lähde?
Maantiede > Kasvit ja eläimet

Israelissa on tavattu yli 500 lintulajia. Osa linnuista asuu siellä pysyvästi, osa muuttaa Israelin alueen läpi kahdesti vuodessa.
Eri puolilla maata on yli 150 luonnonsuojelualuetta ja 65 kansallispuistoa, joiden koko on noin 1000 neliökilometriä. Alueista huolehtii Israelin luonto- ja puistohallinto. Parikymmentä niistä on kehitetty julkiseen käyttöön, ja kävijöitä niissä on vuosittain kaksi miljoonaa. Unesco on nimennyt Karmelvuoren biosfäärireservaatiksi. Satoja kasveja ja eläimiä, kuten tammi, palmu ja eläimistä gaselli ja leopardi, on suojeltu, ja uhanalaisille lajeille on laadittu pelastusohjelmia.
Maantiede > Metropolit

Vuonna 2004 Israelin väestölaskennassa määriteltiin kolme metropolialuetta:
Tel Aviv – 2 933 700 ihmistä
Haifa – 980 600 ihmistä
Beerseba – 511 800 ihmistä
Jerusalemia voisi myös kutsua metropolialueeksi, mutta sen määritteleminen on vaikeaa, koska asutus levittäytyy niin laajalle alueelle ja itse kaupungin rajat ovat epäselvät. Jerusalemin kaupungin virallinen väkiluku on 919 000 (2018). Nasaret ja sen muslimienemmistöiset lähiöt mukaan lukien alue kuuluisi myös suuriin metropolialueisiin.lähde?
Historia

Juutalaisten diaspora eli hajaannus alkoi vuonna 134 jaa., kun roomalaiset olivat kukistaneet juutalaiskapinan Juudeassa, Galileassa ja Samariassa. Pari sataa vuotta aikaisemmin (63 eaa.) Pompeius oli kukistanut hasmonealaisen valtion, mutta maata ei saatu koskaan rauhoittumaan. Nyt roomalaiset ajoivat juutalaisväestön maanpakoon ja nimesivät alueen Palestiinaksi filistealaisten mukaan.
Diasporankin aikana juutalaisia asui Galileassa. Luvattu maa säilyi myös nostalgisen paluumuuton kohteena. Muun muassa kuuluisa rabbi Moses Maimonides pakeni 1100-luvulla sinne Marokosta. Ristiretkeläiset olivat 1000-luvulla kohdanneet Jerusalemissa pienen juutalaisväestön ja polttaneet sen synagogan.
Palestiina kuului 600-luvulta 1900-luvun alkuun eri muslimihallitsijoille. Juutalaiset saivat pitää uskonnolliset tapansa, mutta islamilaisen lain mukainen dhimmi-asema teki heistä toisen luokan kansalaisia. Välimeren itärannikko siirtyi 1500-luvulla Osmanien valtakunnalle. Nykyisen Israelin alue liitettiin sen Syyrian provinssiin. Provinssin eteläosaa hallittiin Istanbulista ja pohjoisosaa Damaskoksesta tai Beirutista. Palestiinassa vierailleet eurooppalaiset matkailijat kuvailivat tienoota hylätyksi takamaaksi. Brittiläisen yläluokan jäsenet alkoivat nähdä Palestiinan ”maana ilman ihmisiä”, jonka ”ihmiset ilman maata” eli juutalaiset voisivat asuttaa. Vuonna 1852 britit perustivat yhdistyksen edistämään juutalaisten paluuta. Osmanisulttaania ajatus ei miellyttänyt. Myöhemmin hän pyrki estämään juutalaisten muuton Palestiinaan ja jopa karkotti juutalaisväestön Jaffasta. Juutalaisväestön lukumäärä Palestiinan alueella oli 1800-luvun alussa arviolta 7000-10 000 henkeä, ja ennen sionistisen muuttoaallon alkua 1880-luvun alussa arviolta 13 000-20 000 henkeä.
Historia > Sionismi ja ensimmäinen muuttoaalto

Kristillistä sionismia, eli ajatusta juutalaisten paluusta Palestiinaan, seurasi juutalainen sionismi. Sionistisen aatteen pioneeri Theodor Herzl julkaisi vuonna 1896 kirjan Juutalaisvaltio ja järjesti seuraavana vuonna ensimmäisen sionistikongressin Sveitsissä. Juutalaisten muuttoliike Israeliin eli ensimmäinen alija (hepr. nousu), sai alkunsa Venäjän keisari Aleksanteri II:n murhaa 1881 seuranneesta pogromiaallosta. ja johti vuosien 1882–1903 välillä noin 35 000 pääasiassa Itä-Euroopan juutalaisen muuttoon Palestiinaan. Ensimmäisen muuttoaallon päättyessä Palestiinassa asui 40 000 juutalaista ja 140 000 tai toisen arvion mukaan 450 000 muihin etnisiin ryhmiin kuuluvaa. Toinen alija vuosina 1904–1914 toi Palestiinaan 40 000 uutta muuttajaa, jotka usein olivat yhteisomistukseen uskovia sosialisteja. Osmanit karkottivat noin puolet toisen alijan aikana muuttaneista vuoteen 1914 mennessä, jolloin ensimmäinen maailmansota keskeytti maahanmuuton.
Toisen alijan aikana alkoi maataloussiirtokuntien ohella syntyä myös teollisuutta. Sekä maataloudessa että teollisuudessa käytettiin myös arabityövoimaa. Palestiinaan oli alkanut muodostua Israelin tulevan itsenäisyyden keskeisiä kansallisia instituutioita. Toisen alijan aikana ja sen jälkeen perustettiin ensimmäiset puolueet, päärabbinaatti, ensimmäiset sotilaalliset järjestöt ja ensimmäinen nykyaikainen juutalainen kaupunki Tel Aviv. Heprean kieltä ryhdyttiin elvyttämään, syntyi hepreankielinen lehdistö ja kirjallisuus, ja hepreasta tuli yhteinen kieli.
Yhdistynyt kuningaskunta etsi tukea sekä juutalaisilta että arabeilta, mikä johti ristiriitaiseen politiikkaan Lähi-idässä. Kun osmanivaltakunta alkoi hajota, Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoministeri Arthur Balfour julkaisi 2. marraskuuta 1917 kirjeen, jossa sen hallitus tuki juutalaisten ”kansallisen kodin” perustamista sen hallitsemaan Palestiinaan, joka tuolloin käsitti myös Transjordanian eli nykyisen Jordanian. Kirjeessä todettiin, ettei tämä saanut loukata alueen ei-juutalaisten yhteisöjen oikeuksia. Samaan aikaan britit tukivat myös arabinationalisteja. Osmanivaltakunnan viimeisiä tekoja oli luovuttaa Palestiina ja Transjordania Kansainliiton mandaattialueeksi. Kansainliitto siirsi 24. heinäkuuta 1922 niiden hallinnon Yhdistyneelle kuningaskunnalle. Sen hallitsemasta Palestiinan brittiläisestä mandaatista suurimman osan muodosti Jordanvirran itäpuolinen osa eli Transjordanian emiraatti (1921–1946). Se suljettiin juutalaisilta ja muodollisesti sitä johti arabiemiiri.
Historia > Brittihallinnon aika

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen juutalaisten muutto Palestiinaan virisi uudelleen. Kolmas alija vuosina 1919–1923 toi maahan 40 000 muuttajaa ja neljäs alija 1920-luvulla 82 000 muuttajaa. 1930-luvulla viidennessä alijassa Palestiinaan muutti noin 250 000 juutalaista. Kun juutalaisia oli vuonna 1881 Palestiinassa noin 25 000, heidän lukumääränsä toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1947 oli jo 630 000. Euroopasta tulleet juutalaiset toivat mukanaan vaurautta, mikä synnytti työpaikkoja, ja siksi Palestiina alkoi vetää puoleensa myös arabeja koko Lähi-idän alueelta. 1900-luvun alun vajaasta 140 000:sta arabien määrä kasvoi lähes puoleen miljoonaan vuonna 1922 ja 1,3 miljoonaan vuonna 1947.
Kansainliiton mandaatti Yhdistyneelle kuningaskunnalle vuonna 1922 vahvisti Balfourin lupauksen juutalaisten ”kansallisesta kodista”. Brittihallinto nimitti vuonna 1921 Palestiinan muslimiväestön johtoon Amin al-Husseinin, josta vuonna 1922 tehtiin Jerusalemin suurmufti. Ainakin vuodesta 1919 lähtien al-Husseini oli järjestänyt hyökkäyksiä juutalaisia siirtolaisia vastaan.
Juutalainen itsehallinto kehittyi voimakkaasti 1920-luvun kuluessa. Tällöin perustetusta juutalaistoimistosta kehittyi Palestiinan juutalaisyhteisön (Yišuv) hallitus, joka edusti juutalaisia. Vaaleissa 1920 valittiin myös epävirallinen parlamentti. Yishuvilla oli oma koulujärjestelmä ja verotusoikeus. Vuonna 1920 perustettu ammattijärjestö Histadrut huolehti myös terveydenhuollosta ja harjoitti vakuutus- ja pankkitoimintaa. Jerusalemin heprealainen yliopisto aloitti toimintansa 1925. Arabit eivät valtiollisia elimiä perustaneet, koska odottivat saavansa maan haltuunsa brittimandaatin päättyessä.
Juutalaisten ja arabien välille syntyi 1929 levottomuuksia, jotka liittyivät Jerusalemin Temppelivuoren käyttöön. 16. elokuuta 1929 arabit hyökkäsivät useisiin kohteisiin koko maassa. Toista sataa juutalaista ja kymmeniä arabeja sai surmansa. Hebronissa koko juutalainen yhteisö tuhottiin, ja juutalaiset palasivat sinne vasta vuoden 1967 jälkeen. Juutalaiset tekivät kostoiskuja. Yhdistyneen kuningaskunnan nimittämä Shawn komissio totesi, että väkivaltaisuudet olivat arabien toimeenpanemia ja suositteli, että juutalaisten maahanmuuttoa alettaisiin rajoittaa.
Historia > Brittihallinnon aika > Arabikapina 1936–1939

Vuoden 1929 levottomuudet olivat enteilleet jännityksen lisääntymistä Palestiinassa. Vuonna 1936 puhkesi laaja arabikapina, joka suuntautui sekä juutalaisia että brittejä vastaan. Tähän mennessä juutalaisten lukumäärä oli jo 400 000, kun natsien valtaannousu Saksassa 1933 oli lisännyt juutalaisten pakoa Euroopasta. Arabikapinan syynä olivat pelko juutalaisvaltion synnystä sekä juuri itsenäistyneiden muiden arabimaiden esimerkki. Myös lisääntyvä työttömyys aiheutti tyytymättömyyttä. Suurmaanomistajat olivat myyneet maitaan juutalaisille, jolloin entiset vuokraviljelijät olivat menettäneet toimeentulonsa.
Klaanien erimielisyyden takia arabikapinalla ei ollut keskitettyä johtoa eikä mahdollisuutta menestyä. Sen aikana satoja juutalaisia surmattiin. Noin 4 000–6 000 arabia kuoli, mahdollisesti yli puolet keskinäisissä kiistoissa. Jopa 30 000 pakeni ympäröiviin arabimaihin. Lisääntyvä taloudellinen kurjuus lisäsi jääneiden halukkuutta myydä maansa juutalaisille. Vuoden 1936 jälkeen juutalainen Irgun-järjestö aloitti väkivallanteot arabeja vastaan muun muassa räjäyttelemällä pommeja väkijoukoissa.
Arabien miellyttämiseksi mandaattihallinto rajoitti juutalaisten maahanmuuttoa. Yhdistyneen kuningaskunnan näkemyksiin alkoi vaikuttaa myös se, että Adolf Hitlerin Saksa ja Benito Mussolinin fasistinen Italia olivat asettuneet tukemaan arabeja ja saivat osakseen suopeutta arabimaailmassa. Vuonna 1939 britit määräsivät juutalaisten maahanmuuton ylärajaksi 75 000 seuraavien viiden vuoden aikana. Samaan aikaan Hitlerin vainoja oli Euroopassa pakenemassa moninkertainen määrä juutalaisia.lähde?
Historia > Brittihallinnon aika > Sisällissota 1947–1948

Toisen maailmansodan jälkeen perustettu Yhdistyneet kansakunnat sai tehtäväkseen esittää ratkaisuja Palestiinan tilanteeseen. Kuuden miljoonan juutalaisen joukkomurha Euroopassa oli vaikuttanut yleiseen mielipiteeseen, joka alkoi vakuuttua juutalaisvaltion tarpeellisuudesta. Arabit uhkasivat jihadilla, jos sellainen perustetaan. Vasta perustetun Arabiliiton neuvosto kehotti jäsenvaltioitaan lähettämään joukkojaan Palestiinan rajoille. Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous hyväksyi 29. marraskuuta 1947 päätöslauselman 181, joka sisälsi esityksen Palestiinan jakamisesta arabi- ja juutalaisvaltioihin. Juutalaiset hyväksyivät esityksen, mutta arabivaltiot torjuivat kahden valtion mallin. Tässä vaiheessa Palestiinassa asui 650 000 juutalaista ja 1,3 miljoonaa arabia.
Heti seuraavana aamuna väkivaltaisuudet juutalaisia vastaan kiihtyivät sekä Palestiinassa että ympäröivissä arabimaissa, ja yltyivät mandaattialueella sisällissodaksi. Arabit julistivat yleislakon ja iskivät brittijoukkoja ja juutalaisia vastaan. Juutalaiset ryhmittyivät puolustautumaan, mutta siirtyivät keväällä 1948 myös hyökkäämään. Heidän tärkein asevoimansa oli puolisotilaallinen Hagana-järjestö, josta myöhemmin tuli Israelin puolustusvoimien ydin. Sen puolustussotaan rajoittunut strategia ei ollut kelvannut kaikille, minkä takia vuoden 1936 arabikapinan jälkeen syntynyt sotilasjärjestö Irgun ja siitä eronnut Lehi kävivät omaa sotaansa. Palestiinalaisten puolella tärkein voima oli Pyhän sodan armeija sekä Arabiliiton perustama vapaaehtoisista koostunut vapautusarmeija. Kaikki osapuolet syyllistyivät siviileihin kohdistuvaan terroriin. Palestiinalaisten taistelutahtoa lamautti sotilaallisesti tärkeän Deir Yassinin kylän valloitus huhtikuussa 1948, minkä yhteydessä Irgun ja Lehi surmasivat toistasataa siviiliä. Sionistisen liikkeen johto tuomitsi siviilien murhaamisen.
Sodan lopputulos oli suuri voitto juutalaisille. Hävinnyt osapuoli oli kärsinyt epäyhtenäisyydestä ja sotataitojen puutteesta. Arabinationalismi oli myös rajoittunut lähinnä eliittiin, eikä taistelutahto ollut kokonaisuudessaan korkealla.
Historia > Israelin itsenäisyyssota 1948

Yhdistyneen kuningaskunnan poistuttua alueelta Israel perustettiin itsenäisyysjulistuksella 14. toukokuuta 1948. Yhdistyneen kuningaskunnan mandaatti umpeutui päivän päättyessä keskiyöllä. Yhdysvallat ja Neuvostoliitto tunnustivat heti juutalaisvaltion. Käynnissä ollut sisällissota laajeni Israelin itsenäisyyssodaksi, kun Egyptin, Syyrian, Jordanian, Libanonin ja Irakin armeijat hyökkäsivät Israeliin itsenäisyysjulistusta seuranneena päivänä.
Sodan alussa arabiarmeijan koko oli 20 000–30 000 miestä ja Israelin 35 000. Sodan lopulla Israelilla oli jo kaksinkertainen miesylivoima. Vuonna 1948 Suomesta lähti vapaaehtoisia suomenjuutalaisia sotilaiksi Israeliin, ja myös Suomen valtio avusti Israelia aselahjoituksin.
Sota päättyi 7. tammikuuta 1949 Israelin täydelliseen voittoon. Sen haltuun jäänyt alue laajeni Yhdistyneiden kansakuntien jakosuunnitelman 55 prosentista noin neljään viidesosaan. Israel ei vallannut Transjordanialta Länsirantaa ja Itä-Jerusalemia, vaikka olisi siihen pystynyt, koska pelkäsi sen ärsyttävän Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Israel oli myös rakentanut suhteita Transjordanian emiiriin Abdullahiin. Israel valtasi kuitenkin Negevin autiomaan sekä pohjoisessa Galilean. Gazan kaista jäi Egyptin miehittämäksi, mutta sitä ei liitetty Egyptiin eikä gazalaisia päästetty siirtymään sinne.
Israel menetti sodassa noin 6 000 henkeä, mikä oli prosentti sen juutalaisväestöstä. Määrästä kolmannes oli siviilejä. Israelin perustamisen jälkeen alkoi Euroopasta muuttaa alueelle suurin joukoin holokaustista selviytyneitä juutalaisia. Vuoteen 1951 mennessä Israeliin muutti lähes 700 000 siirtolaista, mikä kaksinkertaisti juutalaisen väestön määrän. Ensimmäisten vuosien siirtolaisaalto toi mukanaan keskitysleireiltä selvinneitä, Yhdistyneen kuningaskunnan pysäyttämiä sekä arabimaiden mizrahi-juutalaisia. Vuosina 1949–1950 Jemenistä muutti lähes 50 000 juutalaista. Irakin juutalaiset joutuivat Israelin itsenäisyyssodan aikana vainojen kohteeksi ja muuttivat melkein kaikki Israeliin 1950–1951 (Operaatio ”Ali Baba”). Marokon suuresta ja köyhästä juutalaisväestöstä yli 100 000 muutti Israeliin, ennen kuin Marokko vuonna 1960 rajoitti muuttoa. Iranin suuri juutalaisväestö on samoin supistunut 25 000 henkeen.
Historia > Pakolaisongelman synty

Yhdistyneiden kansakuntien ja brittien arvion mukaan noin 700 000–750 000 eli runsas puolet Palestiinan 1,3 miljoonasta arabiasukkaasta pakeni tai karkotettiin. Ensimmäinen pakolaisaalto alkoi loppuvuodesta 1947, jolloin sisällissota oli käynnissä. Lähtijöiden joukossa oli kaupunkien yläluokkaa ja juutalaisille kaavaillun rannikkoalueen kylien asukkaita. Massapako alkoi huhtikuussa 1948, kun siionistien sodankäynti muuttui hyökkääväksi ja arabijoukot alkoivat vetäytyä. Vaikka kyläläiset pakenivat yleensä itse rintamataistelujen alta, paikoilleen jääneitäkin ajettiin pois ja tyhjentyneitä kyliä hävitettiin. Karkotukset eivät perustuneet kuitenkaan järjestelmälliseen suunnitelmaan, vaan kyseessä oli äärisiionistien harjoittama toiminta. Heinäkuussa 1948 tapahtuneessa suurimmassa yksittäisessä karkotuksessa Lodin ja Ramlan kaupungeista karkotettiin yhteensä 60 000 asukasta. Syinä olivat pelko ja kostonhalu sekä toive puhtaasti juutalaisesta valtiosta. Alkuperäisten asukkaiden siirtäminen pois oli tärkeä tavoite Sionistiselle liikkeelle, joka halusi luoda  juutalaisenemmistöisen valtion muslimien asuttamaan maahan. Siionistit perustelivat tavoitettaan sillä, että maan muslimiväestö ei saanut olla liian suuri, koska muslimit eivät hyväksyneet juutalaisten maahanmuuttoa.
Osa vanhoista asukkaista pakeni sotaa arabimaiden kehotuksesta. Tällaisia kehotuksia ei esiintynyt kuitenkaan laajasti.
Kansainväliset vaatimukset pakolaisten paluun sallimiselle johtivat vuonna 1948 Yhdistyneiden kansakuntien päätöslauselmaan 194, jonka mukaan Israelista karkotetut ja paenneet piti päästää palaamaan entisille asuinsijoilleen ja heiltä ryöstetty omaisuus piti palauttaa tai korvata. Paluuoikeus tuli antaa niille pakolaisille, jotka "haluavat elää rauhassa naapureidensa kanssa” Israel ei ole kuitenkaan suostunut koskaan noudattamaan päätöslauselmaa muilta osin kuin että se oli kesällä 1949 valmis ottamaan vastaan 70 000 pakolaista.
Yhdistyneiden kansakuntien Palestiinan pakolaisjärjestö UNRWA on määritellyt Palestiinan pakolaisiksi henkilöt, joiden vakinainen asuinpaikka oli Palestiina 1946–1948, ja jotka menettivät kotinsa ja elantonsa vuoden 1948 konfliktin seurauksena. UNRWA hyväksyy Palestiinan pakolaisiksi myös tällaisille pakolaisille syntyneet lapset, mikä poikkeaa vuoden 1951 pakolaissopimuksesta, jota YK:n toinen pakolaisjärjestö UNHCR noudattaa.
Palestiinan pakolaiskysymys on edelleen ratkaisematta. UNRWA pitää yllä kouluja ja terveyspalveluita Länsirannalla ja Gazassa.