stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hermione Granger
Harry Potter ja kuoleman varjelukset

Viimeisessä kirjassa Hermione lähtee Harryn ja Ronin kanssa etsimään Voldemortin hirnyrkkejä, eikä siis jää Tylypahkaan seitsemänneksi kouluvuodekseen. Suojellakseen vanhempiaan kuolonsyöjiltä hän tekee näille muistiloitsun saaden nämä muuttamaan Australiaan toisen henkilöllisyyden alla ja unohtamaan, että heillä on tytär.
Hermione on korvaamaton apu ystävilleen muun muassa kehitellessään keinoja, joilla ympäri maan matkustaminen tulee kolmikolle helpommaksi ja pelastaessaan Ronin verenhukalta. Hermione käy myös Harryn kanssa tämän vanhempien haudalla ja auttaa tätä pelastumaan Voldemortin Nagini-käärmeen hyökkäykseltä. Harryn, Ronin ja Hermionen jäädessä kuolonsyöjien käsiin nämä kiduttavat Hermionea, mutta hän pääsee pakenemaan.
Ennen Tylypahkan taistelun alkua, kun Harryn tie eroaa hetkeksi Ronista ja Hermionesta, kaksikko lähtee salaisuuksien kammioon etsimään basiliskin hampaita, joilla voi tuhota hirnyrkin. Vaikka idea oli kokonaan Ronin, hän antoi Hermionelle kunnian tuhota Puuskupuhin kupin, joka oli ollut heidän hallussaan jo jonkin aikaa. Ratkaisevan, Tylypahkassa käytävän taistelun hetkillä Hermione ja Ron suutelevat, kun Ron lopulta ymmärtää Hermionen kannan kotitonttujen suhteen ja myös tarkoittaa sitä. Voldemortin kukistumisen jälkeen Hermione oli ainoa, joka suoritti seitsemännen vuosikurssinsa loppuun Harryn,  Ronin ja Nevillen mentyä Kingsleyn järjestämään aurorikoulutukseen.
Epilogikappaleessa kerrotaan, että yhdeksäntoista vuotta myöhemmin Hermione ja Ron ovat naimisissa, ja heillä on kaksi lasta, Rose ja Hugo. Hermione ja Ron ovat Harryn pojan James Siriuksen kummeja. J.K.Rowling on myös kertonut, että Hermione työskentelee taikaministeriössä taikalainvartijaosastolla. Myöhemmin Harry Potter ja kirottu lapsi -näytelmässä paljastetaan, että Hermionesta tulee uusi taikaministeri Kingsley Kahlesalvan jäätyä eläkkeelle vuonna 2019.
Vuonna 2014 kirjailija J.K.Rowling arveli haastattelussa, että hän oli päättänyt Ronin ja Hermionen avioliitosta liian varhaisessa vaiheessa ja pitänyt liian lujasti kiinni tästä ratkaisustaan.
Vaihtoehtoinen aikajana

Kun Harryn poika Albus ja Dracon poika Scorpius yrittävät ajankääntäjällä estää Cedric Diggoryn kuoleman, he luovat aikajanan, jossa Hermionesta on tullut taikaministerin sijaan pimeyden voimilta suojautumisen opettaja. Hermione ja Ron eivät koskaan rakastuneet toisiinsa eivätkä mennet keskenään naimisiin, jolloin Rose ja Hugo eivät koskaan syntyneet. Hermionesta oli tämän seurauksena tullut ilkeä ja katkeroitunut. Albus sai kokea tämän, kun Hermione otti häneltä pois yli 80 pistettä oppitunnilla. Myöhemmin Ron keskustelee Hermionen kanssa siitä, että Albuksen aiemmin kertomat väitteet heidän suhteestaan olivat tyhmiä ja että heidän tulisi jatkossa olla vain ystäviä. Myöhemmin toisessa aikajanassa Hermione on Ronin ohella ainoa elossa oleva Albuksen kaartin jäsen Voldemortin hallitsemassa maailmassa. Hermione ja Ron hämmästyvät, kun Scorpius kertoo heidän olevan naimisissa oikeassa aikajanassa ja että heillä on lapsia. Hermione auttaa Scorpiusta kumoamaan ajankääntäjällä ensimmäisen koetuksen tapahtumat ja palattuaan takaisin ankeuttajat hyökkäävät heidän kimppuunsa ja Hermione ja Ron suutelevat ennen kuin ankeuttajat antavat heille ankeuttajan suudelman. Scorpius onnistuu ajankääntäjällä peruuttamaan toisen koetuksen tapahtumat ja palauttamaan normaalin aikajanan, jossa Hermione on taikaministeri ja naimisissa Ronin kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hermione Granger Wikimedia Commonsissa
Santa Cruz de La Palma

| Santa Cruz de La Palma |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna

 Santa Cruz de La Palma
 Koordinaatit: 28°41′N, 17°46′W 
Valtio:  Espanja
Itsehallintoalue:  Kanariansaaret
Maakunta:  Santa Cruz de Tenerife
Saari:  La Palma
Perustettu:  3. toukokuuta 1493
Hallinto:  
 – Pormestari:  Sergio Matos Castro
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  43,38 km²
Väkiluku (2017):  15 581
 – Väestötiheys:  360 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+0
 – Kesäaika:  UTC+1
Motto::  SENATUS POPULUSQUE PALMENSIS
 
 www.santacruzdelapalma.es 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Santa Cruz de La Palma on kaupunki La Palman saaren itäosassa Santa Cruz de Tenerifen maakunnassa Kanariansaarilla. Sen pinta-ala on 43,38 km² ja väkiluku oli 15 581 vuonna 2017.
Espanjalainen Alonso Fernández de Lugo perusti Santa Cruz de La Palman 3. toukokuuta 1493. Nykyisin kaupunki on erinomainen esimerkki perinteisestä kanarialaisesta arkkitehtuurista parvekkeineen ja värikkäine rakennuksineen.
Galleria

Santa Cruz de La Palma
Näkymä kaupunkiin
Kaupungintalo sijaitsee Plaza de España -aukiolla.
Plaza de San Fernando
Kaupungille tyypillisiä parvekkeita
Avenida Maritima
Santa Cruz de La Palman kauppahalli
1500-luvulla rakennettu kirkko Ermita de Nuestra Señora de la Luz
Santa Maria (Naval del Barco de la Virgen -merimuseo)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Santa Cruz de La Palma Wikimedia Commonsissa
La Palman kunnat
Barlovento
Breña Alta
Breña Baja
Fuencaliente
Garafía
Los Llanos de Aridane
El Paso
Puntagorda
Puntallana
San Andrés y Sauces
Santa Cruz de La Palma
Tazacorte
Tijarafe
Villa de Mazo
Courtney Love

| Courtney Love |
| --- | --- |
 Courtney Love esiintymässä vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. heinäkuuta 1964 (ikä 60)
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä, muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Courtney Michelle Love, Courtney Love Cobain, Coco Rodriguez, Courtney Michelle Cobain, Love Michelle Harrison ja Courtney Michelle Menely 
Aktiivisena:  1982–
Tyylilajit:  Alternative rock, hard rock, punk rock, power pop, noise rock
Soittimet:  laulu, kitara, basso, kosketinsoittimet
Yhtyeet:  Hole, Babes in Toyland, Sugar Babydoll, Pagan Babies, Emilie Autumn
Levy-yhtiöt:  Sympathy for the Record Industry, Sub Pop, Caroline, DGC, Geffen, City Slang, Universal, Virgin, Mercury
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.courtneylove.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Courtney Love konsertissa vuonna 2007.
Courtney Love (Courtney Michelle Harrison, s. 9. heinäkuuta 1964 San Francisco, Kalifornia) on  yhdysvaltalainen laulaja, elokuvanäyttelijä ja malli, joka tuli alkujaan tunnetuksi Hole-yhtyeen keulakuvana. Hänet muistetaan myös valtavaa mediahuomiota saaneesta avioliitostaan  Nirvanan edesmenneen laulajan Kurt Cobainin kanssa. Näyttelijänä Love tunnetaan parhaiten roolistaan kriitikoiden ylistämässä Larry Flynt – Minulla on oikeus -elokuvassa, joka poiki tälle useita ehdokkuuksia sekä voittoja, kuten Parhaan naissivuosan esittäjän Satellite-palkinnon.
Lovella ja Cobainilla on yhteinen lapsi, vuonna 1992 syntynyt Frances Bean Cobain. Pariskunta sai tyttärensä huoltajuuden vasta puolentoista vuoden jälkeen Loven shokeerattua mediaa vitsailemalla, että olisi käyttänyt heroiinia ollessaan raskaana.
Nuoruusvuodet

Lapsuutensa Love vietti San Franciscossa sekä osittain Uudessa-Seelannissa. Love oli luova ja vaikea lapsi, minkä takia hänen yksinhuoltajaäitinsä Linda Carroll laittoi hänet kasvatuslaitokseen erittäin nuorena. Loven biologinen isoäiti on Hans Christian Andersen -palkinnon saanut lastenkirjailija Paula Fox. 15-vuotiaana Love joutui nuorisokotiin yritettyään varastaa Kiss-bändipaitaa supermarketista. Love lähti nuorena kiertämään maailmaa Faith No More -yhtyeen kosketinsoittajan Roddy Bottumin kanssa ja matkusti muun muassa Japaniin. Japanissa Love ansaitsi elantonsa, omien puheidensa mukaisesti, stripparina. Viranomaiset palauttivat vielä alaikäisen Loven takaisin Yhdysvaltoihin.
Musiikki

Love perusti Kat Bjellandin ja Jennifer Finchin kanssa yhtyeen nimeltä Sugar Baby Doll. Se kaatui keskinäisiin erimielisyyksiin ennen kuin ehti nauhoittaa mitään. Tämän jälkeen Love perusti Kat Bjellandin kanssa Pagan Babies -yhtyeen, joka hajosi taas samoista syistä heti ensimmäisen demon jälkeen. Kat Bjelland tuli sittemmin tunnetuksi Babes in Toylandin ja Katastrophy Wifen solistina ja kitaristina. Jennifer Finch perusti sittemmin yhtyeen L7. Yksi Pagan Babiesin nauhoittamista kappaleista on julkaistu Babes in Toyland -kokoelmalevyllä The Best of Babes in Toyland.
Vuonna 1989 Love perusti tunnetuimman yhtyeensä Holen. Yhtye julkaisi debyyttialbuminsa Pretty on the Inside (1991). Albumi sai paljon kiitosta musiikkikriitikoilta ja raskaan musiikin faneilta. Sitä seurasi menestysalbumi Live Through This. Muutama kuukausi levyn julkaisun jälkeen yhtyeen uusi basisti Kristen Pfaff kuoli huumeiden yliannostukseen. Hole julkaisi kolmannen albuminsa Celebrity Skinin vuonna 1998. Albumi nousi Billboardin albumilistan yhdeksännelle sijalle.
2000-luvun alussa Courtney Love julkaisi sooloalbumin America's Sweetheart yhdessä Linda Perryn kanssa. Sooloalbumi sai negatiivisia arvosteluja. Courtney yritti myös elvyttää Hole-yhtyeen, vaikka alkuperäisestä kokoonpanosta oli jäljellä vain hän. Vuonna 2009 hän julkaisi uuden Hole-albumin Nobody's Daughter, jota Hole-nimestä huolimatta  pidetään yleisesti Courtneyn soololevynä.
Aviomiehensä Kurt Cobainin Love tapasi vuonna 1991, ja he menivät naimisiin vuonna 1992. Love on myynyt osan tekijänoikeuksistaan Nirvanan kappaleisiin liikemies Larry Mestelille.
Love on myös näytellyt Tv-sarjoissa ja useissa elokuvissa. Hän on saanut Golden Globe -ehdokkuuden vuoden 1996 elokuvasta Larry Flynt – Minulla on oikeus (The People vs. Larry Flynt).
Love julkaisi vuonna 2006 muistelma-/päiväkirjan Dirty Blonde.
Diskografia > Hole

Pretty on the Inside (1991,  Caroline Records)
Live Through This (1994,  DGC Records)
Celebrity Skin (1998,  Geffen Records)
Nobody's Daughter (2010,  Mercury Records, Island Def Jam)
Diskografia > Sooloura

America's Sweetheart (2004,  Virgin Records)
Elokuvissa (näyttelijänä)

Sid and Nancy (1986)
Straight to Hell (1987)
Basquiat (1996)
Feeling Minnesota (1996)
The People vs. Larry Flynt (1996)
200 Cigarettes (1999)
Man on the Moon (1999)
Beat (2000)
Julie Johnson (2001)
Trapped (2002)
Menendez: Blood Brothers (2017)
JT LeRoy (2018)
The Long Home (2021)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Courtney Loven viralliset verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Alien – kahdeksas matkustaja

| Alien – kahdeksas matkustaja> Alien |
| --- | --- |
 Elokuvan suomalainen juliste.
Ohjaaja:  Ridley Scott
Käsikirjoittaja:  Dan O’Bannon Ronald Shusett
Tuottaja:  Gordon Carroll David Giler Walter Hill
Säveltäjä:  Jerry Goldsmith
Kuvaaja:  Derek Vanlint
Leikkaaja:  Terry Rawlings Peter Weatherley
Pääosat:  Sigourney Weaver Tom Skerritt Veronica Cartwright Harry Dean Stanton John Hurt Ian Holm Yaphet Kotto
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox Brandywine-Ronald Shushett Production
Levittäjä:  
Ensi-ilta:   1979-5-2525. toukokuuta 1979 (Yhdysvallat)  1979-10-2626. lokakuuta 1979 (Suomi)  
Kesto:  117 min (teatteriversio 1979) 116 min (erikoisversio 2003)
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  11 000 000 dollaria
Tuotto:  104 931 801 dollaria
Seuraaja:  Aliens – paluu
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alien – kahdeksas matkustaja (engl. Alien) on Ridley Scottin ohjaama tieteiskauhuelokuva vuodelta 1979 ja Alien-elokuvasarjan ensimmäinen osa. Elokuva voitti Oscar-palkinnon parhaista erikoistehosteista. Elokuvan alien-hirviön suunnitteli sveitsiläinen kuvataiteilija H. R. Giger, ja se kuuluu kauhuelokuvien tunnetuimpiin hirviöhahmoihin.
Alien uudisti lajityyppiä yhdistämällä scifiä ja psykologista trilleriä. Sen on myös sanottu poikenneen Star Trekin kaltaisesta ”kliinisestä scifistä” ja luoneen tieteiselokuvan lajityyppiin uudenlaisen synkän ja symbolisen ilmiasun. Elokuvassa näkyy 1970-luvun lopun näkemys low tech -tulevaisuudesta. Vuonna 2003 elokuvasta julkaistiin ohjaajan versio.
Elokuvien pohjalta on tehty myös pelejä ja kirjoja. Syksyllä 2014 julkaistiin selviytymiskauhu- ja hiiviskelypeli Alien: Isolation, joka sijoittuu 15 vuotta Alien – kahdeksas matkustaja -elokuvan jälkeiseen aikaan.
Juoni

On vuosi 2122. Kaupallisen Weyland-Yutani-konsernin M-luokan tähtienvälisen malminkuljetusaluksen USCSS Nostromo keskustietokone vastaanottaa paluumatkallaan maahan hätäsignaalin Zeta 2 Reticulum -tähteä kiertävältä LV-426-planeetalta ja suuntaa sitä kohti herättäen samalla aluksen seitsemän henkisen miehistön pitkän matkan horrostilasta. Sukkula vaurioituu laskussa planeetalle ja samalla kun sitä korjataan, osa ryhmästä menee etsimään signaalin lähdettä. Aluksen tietokone analysoi signaalia ja saa selville sen olevan varoitus- eikä hätämerkki.
Ryhmä on kuitenkin kohdannut jo vieraan elämänmuodon, ja se kiinnittyy yhteen ryhmän jäsenistä. Ryhmällä ei ole muuta mahdollisuutta kuin tuoda vieras eliö mukanaan alukseen pelastaakseen toverinsa. Pian havaitaan, että olennolla on täydellinen puolustusmekanismi. Kun tuntematonta eliötä yritetään poistaa ryhmän jäsenestä leikkauksen avulla, sen veri osoittautuu voimakkaaksi hapoksi, joka syövyttää avaruusaluksen metallinkin.
Painajainen alkaa, kun vieras olio purskahtaa ryhmän jäsenen rintakehästä ulos ja piiloutuu aluksen sokkeloihin. Pian kaikkien henki on vaarassa, kun peto kasvaa täyteen mittaansa ja alkaa yksitellen tappaa miehistöä. Myös joistakin miehistön jäsenistä paljastuu uusia asioita ja huomataan, ettei olento olekaan ainoa vaaratekijä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sigourney Weaver  | … |  Ripley   |
|  Tom Skerritt  | … |  Dallas   |
|  Veronica Cartwright  | … |  Lambert   |
|  Harry Dean Stanton  | … |  Brett   |
|  John Hurt  | … |  Kane   |
|  Ian Holm  | … |  Ash   |
|  Yaphet Kotto  | … |  Parker   |
|  Bolaji Badejo  | … |  Alien   |
|  Percy Edwards  | … |  Alienin ja facehuggerin ääniefektit   |
|  Helen Horton  | … |  Äiti (tietokoneen ääni)   |
Tuotanto

Käsikirjoittaja Dan O’Bannon sai elokuvaan vaikutteita aiemmista tieteiselokuvista, kuten ’Se’ toisesta maailmasta (1951) ja Mars – Kuoleman Planeetta (1958) sekä H.P. Lovecraftin pienoisromaanista Hulluuden vuorilla (1931).  Dan O’Bannonin ja Ronald Shusettin käsikirjoitus valmistui nimellä Star Beast. Se ei kiinnostanut studioita ennen Tähtien sodan (1977) valtaisaa menestystä. Ennen kuvauksia Walter Hill, jonka oli alun perin määrä ohjata elokuva, kirjoitti elokuvan uusiksi ja kertoi vaihtaneensa päähenkilö Ripleyn sukupuolen naiseksi.
H. R. Giger halusi alun perin luoda elokuvaa varten täysin uuden olennon, mutta Ridley Scott vaikuttui hänen aiemmista maalauksistaan Necronom IV ja Necronom V (1977). Scottin mukaan niissä esitetyt lievästi humanoidit olennot olivat juuri sellaisia, joita hän oli elokuvaa varten tavoitellutkin. Ohjaajan mukaan olennot kuvastivat uniikilla tavalla sekä kauheutta että kauneutta, ja hän halusi Gigerin viimeistelevän alienin niiden pohjalta. Dan O’Bannonin mukaan Gigerillä ja Scottilla oli niin samanlainen visio, että Gigerille sai antaa prosessissa täysin vapaat kädet. Elokuvaa kuvattiin vuonna 1978, ja Giger palkattiin kuvauksiin valvomaan, että hänen maalauksensa muutettiin lavasteiksi oikealla tavalla.
Joitain kohtauksia kuvatessa, kuten ruokailukohtausta, ohjaaja ei kertonut näyttelijöille, missä Alien milloinkin lymyili, tai mitä seuraavana tulisi tapahtumaan, kasvattaakseen näyttelijöiden reaktioiden aitoutta.
Perintö > Jatko-osat

Aliens – paluu (1986)
Alien 3 (1992)
Alien – ylösnousemus (1997)
Perintö > Esiosat

Prometheus (2012)
Alien: Covenant (2017)
Perintö > Dokumenttielokuvia

Alexandre O. Philippe: Memory: The Origins of Alien (USA, 2019)
Perintö > Myöhempi arvostus

Vuonna 1995 Alien – kahdeksas matkustaja valittiin Yhdysvaltojen National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alien – kahdeksas matkustaja Wikimedia Commonsissa
Alien – kahdeksas matkustaja Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ensiferum

| Ensiferum |
| --- | --- |

 Ensiferum Rockharz Open Air-festivaleilla Ballenstedtissa, Saksassa vuonna 2018.
Tiedot
Toiminnassa:  1995–
Tyylilaji:  folk metal, melodinen death metal, heavy metal
Kotipaikka:  Suomi
Laulukieli:  englanti, suomi
Jäsenet:  Petri Lindroos, laulu, kitara   Markus Toivonen, kitara   Sami Hinkka, basso   Janne Parviainen, rummut   Pekka Montin, laulu, koskettimet  
Entiset jäsenet:  Netta Skog, haitari (2016–2017) Emmi Silvennoinen, koskettimet (2007–2016)  Meiju Enho, koskettimet (2001–2007)  Kimmo Miettinen, rummut (1995–1998)  Jukka-Pekka Miettinen, basso (1998–2004)  Sauli Savolainen, basso (1995–1998)  Jari Mäenpää, laulu, kitara (1995–2004)  Oliver Fokin, rummut (1998–2005) 
Levy-yhtiö:  Spinefarm, 2000–2013   Metal Blade, 2013–  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ensiferum on suomalainen metalliyhtye, jonka musiikissa ja sanoituksissa on vaikutteita viikinkimetallista, folk metalista, melodisesta death metalista, heavy metalista ja Kalevalasta.
Jäsenet > Nykyiset

Petri Lindroos – laulu, kitara
Markus Toivonen – kitara, laulu
Sami Hinkka – basso, laulu
Janne Parviainen – rummut, lyömäsoittimet
Pekka Montin – kosketinsoittimet, laulu
Jäsenet > Entiset

Emmi Silvennoinen (2007–2016) – kosketinsoittimet, laulu
Meiju Enho (2001–2007) – kosketinsoittimet
Jari Mäenpää (1996–2004) – laulu, kitara
Sauli Savolainen (1995–1998) – basso
Jukka-Pekka Miettinen (1998–2004) – basso
Kimmo Miettinen (1995–1998) – rummut
Oliver Fokin (1998–2005) – rummut, lyömäsoittimet
Netta Skog (2016–2017) – haitari, laulu
Diskografia

Studioalbumit
Ensiferum (2001,  Spinefarm Records)
Iron (2004,  Spinefarm Records)
Victory Songs (2007,  Spinefarm Records)
From Afar (2009,  Spinefarm Records)
Unsung Heroes (2012,  Spinefarm Records)
One Man Army (2015,  Metal Blade)
Two Paths (2017,  Metal Blade Records)
Thalassic (2020,  Metal Blade Records)
Winter Storm (2024,  Metal Blade Records)
EP:t
Dragonheads (2006,  Spinefarm Records)
Suomi Warmetal (2014)
Kokoelma-albumit
1997–1999 (2005,  omakustanne, kolmen ensimmäisen demon uudelleenjulkaisu)
Singlet
Tale of Revenge (2004)
One More Magic Potion (2007)
From Afar (2009)
Stone Cold Metal (2010)
Burning Leaves (2012)
In My Sword I Trust (2012)
One Man Army (2015)
Way of The Warrior (2017)
For Those About to Fight for Metal (2019)
Rum, Women, Victory (2020)
Andromeda (2020)
Winter Storm Vigilantes (2024)
Long Cold Winter of Sorrow and Strife (2024)
Demot
Demo -97 (1997)
Demo II (1998)
Hero In A Dream (1999)
DVD:t
10th Anniversary Live (2006,  Spinefarm Records)
Kirjallisuus

Laakso, Markus: Folk Metal Big 5.  Like, 2020.  ISBN 978-951-1-35516-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ensiferumin virallinen kotisivu
Ensiferum Meteli.netissä
Ensiferum Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Live photos from Evolution Fest - Italy 2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
Smurffi (virvoitusjuoma)

Smurffi (puhekielessä Smurffilimu) on Sinebrychoffin valmistama päärynänmakuinen virvoitusjuoma. Juomaa myydään 0,5 litran, ja elokuusta 2020 lähtien 1,5 litran muovipulloissa. Aiemmin sitä myytiin 0,33 litran kokoisissa lasipulloissa. 1980-luvulla markkinoilla oli myös vadelmanmakuinen Smurffi-juoma.
Juomapullon etiketissä esiintyy belgialaisen Peyon luoman Smurffit-sarjan hahmoja.
Smurffien käyttö virvoitusjuomien tunnuksena edustaa 1980-luvulla myös elintarviketeollisuudessa voimakkaasti yleistynyttä hahmomarkkinointia, jolla tuotteita pyritään muokkaamaan lapsikohderyhmän kannalta kiinnostavammaksi. Markkinointisuuntaus on jatkunut vahvana sittemminkin. Suomessa Sinebrychoffin Smurffi-limonadit tuotiin markkinoille vuonna 1983.
Aiheesta muualla

Kuluttajaliiton vertailu: Lasten juomat (pdf, 2012) (Arkistoitu – Internet Archive) (kuluttajaliitto.fi)
Smurffi-limonadia juova hevonen voitti taas! (7/2012) (iltalehti.fi)
Oliver ja kumppanit

| Oliver ja kumppanit> Oliver & Company |
| --- | --- |
 Elokuvan englanninkielinen juliste.
Ohjaaja:  George Scribner
Käsikirjoittaja:  Jim Cox Tim Disney James Mangold Vance Gerry Mike Gabriel Joe Ranft Jim Mitchell Chris Bailey Kirk Wise Dave Michener Roger Allers Gary Trousdale Kevin Lima Michael Cedeno Pete Young Leon Joosen
Tuottaja:  Kathleen Gavin
Säveltäjä:  J. A. C. Redford Barry Mann Dan Hartman Charlie Midnight Tom Snow Barry Manilow Jack Feldman Bruce Sussman Ron Rocha Rob Minkoff Rubén Blades Rocky Padilla Michael Eckart Jon St. James
Leikkaaja:  James Melton Mark Hester
Tuotantosuunnittelija:  Guy Deel
Pääosat:  Joey Lawrence Billy Joel Natalie Gregory Dom DeLuise Cheech Marin Bette Midler Robert Loggia Richard Mulligan Roscoe Lee Browne Sheryl Lee Ralph
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Buena Vista Pictures
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Disney+
Ensi-ilta:  1988
Kesto:  73 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oliver ja kumppanit (engl. Oliver & Company) on Disneyn vuonna 1988 julkaisema animaatioelokuva. Eläinsaduksi muunnetun tarinan juoni perustuu löyhästi Charles Dickensin kirjaan Oliver Twist.
Elokuvan suomenkielisissä äänirooleissa ovat muun muassa Arto Koskelo, Matti Olavi Ranin, Matti Ranin, Irina Milan, Elli Kuneinen ja Esa Saario.