stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vehoniemen automuseo
Museon historia > Vehoniemen matkailumaja

Museon paikalla sijaitsi 1980-luvun alkuvuosiin saakka vuosina 1928−1929 rakennettu Vehoniemen matkailumaja, joka eli kukoistuskauttaan 1930-luvulla ja oli suosittu automatkailukohde. Matkailumajan suunnitteli rakennusmestari Heikki Tiitola ja sen omisti aluksi  Vehoniemenharju Osakeyhtiö. Ravintolasalin koristemaalaukset teki tamperelainen taidemaalari Gabriel Engberg. Majan viereen valmistui vuonna 1929 kaksikerroksinen majoitusrakennus, jossa oli 16 huonetta. Majalla vierailivat muiden muassa Norjan kruununprinssi Olavi ja prinsessa Märtha vuonna 1936, tasavallan presidentti Kyösti Kallio ja rouva Kaisa Kallio vuonna 1938 sekä pääministeri Jukka Rangell ja Natsi-Saksan salaisen poliisin Gestapon päällikkö Heinrich Himmler vuonna 1942. Vuonna 1938 majan osti Suomen Matkailuliitto (silloinen Suomen Matkailijayhdistys), joka myi sen vuonna 1967 Matka ja Ravinto Oy:lle. Viimeisenä omistajana oli ravintoloitsija Raili Sallinen, joka lopetti matkailumajan toiminnan vuonna 1980.
Museon historia > Automuseon perustaminen

Kangasalalainen kuljetusyrittäjä Olavi Sallinen – ei sukua Raili Salliselle – aloitti harrastuksensa vanhojen autojen parissa jo 1950-luvulla, jolloin hän hankki ensimmäisen vanhan autonsa, Rugby Touring -henkilöauton vuodelta 1924. Näihin aikoihin Suomessa alkoi järjestäytynyt vanhoihin autoihin kohdistunut harrastustoiminta, johon Sallinen lähti heti mukaan. Vuosikymmenien mittaan hänen autokokoelmansa karttui. Vuonna 1980 Olavi Sallinen osti Vehoniemen matkailumajan puolisonsa Lilja Sallisen kanssa automuseon perustamista varten ja vuonna 1982 he purattivat huonokuntoiset vanhat rakennukset tallettaen samalla kaiken majan historiaan liittyneen materiaalin. Samaan aikaan Olavi Sallinen myi kuljetusliikkeensä keskittyäkseen kokonaan tulevan automuseon toimintaan. Uuden automuseorakennuksen suunnitteli insinööri Hans Danielsson ja se pyrittiin saamaan ulkonäöltään niin paljon alkuperäistä matkailumajaa muistuttavaksi kuin se olosuhteet ja paikan tuleva käyttö huomioon ottaen oli mahdollista. Museo avattiin yleisölle keväällä 1983 ja se sai innostuneen vastaanoton; jo ensimmäisen kesän aikana siellä vieraili noin 28 000 kävijää. Vuonna 1985 perustettiin Sallisen aloitteesta Kangasalle toinen ajoneuvomuseo, Suomen Sotilas- ja erikoisajoneuvohistoriallinen museo, jonka tilat sijaitsivat Pikonkankaalla lähellä Kangasalan kirkonkylää.
Museon historia > Vehoniemen Automuseosäätiö / Mobilia-säätiö

Museon toiminnan vilkastuessa ja monipuolistuessa myös sen riskit kasvoivat. Vuonna 1986 Lilja ja Olavi Sallinen perustivat museotoiminnan taustavoimaksi Vehoniemen Automuseosäätiön, jolle siirtyivät Vehoniemen automuseon ja  Suomen sotilas- ja erikoisajoneuvohistoriallisen museon toiminnot ja kokoelmat. Vehoniemen Automuseosäätiön peruskokoelman muodostivat tällöin kolmisenkymmentä autoa. Ostojen lisäksi säätiön kokoelmat karttuivat lahjoituksin. Ensimmäiset säätiön saamat autolahjoitukset olivat Volkswagenin maahantuojan VV-Auto Oy:n lahjoittama Volkswagen Kupla vuodelta 1951, sisäministeriön lahjoittama Volvo-poliisiauto vuodelta 1980 sekä Kangasalan kunnan lahjoittama Land Rover -paloauto vuodelta 1955. Vuonna 1988 Vehoniemen Automuseosäätiön kokoelmassa oli jo 68 ajoneuvoa.
Olavi Sallisen vuosien aikana luomien kontaktien ansiosta Vehoniemelle saatiin näytteille myös kansainvälisiä autoharvinaisuuksia ulkomaisista alan museoista. Sallisen työ ajoneuvohistorian tallettamiseksi sai tunnustusta jo vuonna 1987, jolloin puolustusministeriö nimesi Suomen Sotilas- ja erikoisajoneuvohistoriallisen museon sotahistorialliseksi erikoismuseoksi. Vuonna 1988 Vehoniemen Automuseosäätiö osti Nesteen avustuksella Britanniasta ranskalaisvalmisteisen, vuoden 1898 mallisen Georges Richard -auton, joka oli Suomen ainoa 1800-luvulta peräisin oleva moottoriajoneuvo. Auton hankinta perustui tietoihin, joiden mukaan Suomen maanteillä liikkui autoja jo 1890-luvulla.
1980-luvun lopulla liikenneministeriö etsi Tielaitoksen ylläpitämälle Tiemuseolle uutta toimintamallia ja aloitti Vehoniemen Automuseosäätiön ja Kangasalan kunnan kanssa neuvottelut valtakunnallisen tieliikennemuseon perustamisesta Kangasalle. Uusi tieliikennemuseo avattiin Kangasalan Kisarannassa vappuna 1992, ja julkisyhteisöjen ylläpitämäksi säätiöksi vuonna 1991 muutettu Vehoniemen Automuseosäätiö (vuodesta 1999 Mobilia-säätiö) siirsi koko näyttelytoimintansa uusiin tiloihin vuonna 1994. Kesällä 1994 Sallisen perheen omistukseen jääneessä entisessä museotilassa avattiin museoautonäyttely, minkä seurauksena hyvin harva uskollisista kävijöistä edes tiesi säätiön siirtäneen toimintansa pois Vehoniemenharjulta.
2000-luvulla Vehoniemen automuseo on edelleen kävijämääriltään kaikkien museoiden kärkipäässä ja mahdollisesti Kangasalan suosituin matkailukohde. Museon toiminnasta ovat Olavi Sallisen jälkeen vastanneet hänen tyttärensä Leila Suutarinen ja tämän puoliso Aki Suutarinen.
Museossa esillä olevat ajoneuvot

Museossa on noin 50 entisöidyn ajoneuvon vaihtuva näyttely. Vehoniemen automuseossa on ollut maailman ainoa Mercedes-Benz 300 SEL Waxenberger 6.3. Niitä valmistettiin kolme kappaletta. Siellä on myös poliisille lahjoitettu Trabant. Museon erikoisuuksiin kuuluvat vielä Neuvostoliiton presidentti J. K. Paasikivelle vuonna 1955 lahjoittama ZIS-110-henkilöauto, Ranskan Helsingin-suurlähettilään vuonna 1935 omaan käyttöönsä maahantuoma Renault Nervasport -urheiluauto sekä oululaisen sotilasmestari Väinö Neubergin itse varaosista kokoama, vuonna 1956 ensirekisteröity Volkswagen Kupla.
Museossa on myös pääasiassa japanilaisia moottoripyöriä 1970-luvun alusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vehoniemen automuseo Wikimedia Commonsissa
Vehoniemen automuseon kotisivut
Mercedes-Benz 300 SEL 6.3 (6.9) Tourenwagen. Classic Driver.de
Museo kuin mobilistin unelma; Pirkanmaan Sanomat 8.8.2012
Suomalaiset automuseot
Espoo
Etelä-Karjala
Helsinki
Kuopio
Mobilia
Oulu
Karstulan Wanhat Wehkeet
Vehoniemi
Uusikaupunki
Varkaus
Myllyn Vanhat Autot
| n k Perustiedot Wikidatassa: Vehoniemen automuseo (Q11900703)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: automuseo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kangasala
koordinaatit: 61°24′30″N 24°09′28″E﻿ / ﻿61.40833°N 24.15778°E﻿ / 61.40833; 24.15778

J. K. Paasikiven ZIS-110
Veitsi

Keittiöveitsiä.
Kuuluisa Bowie-metsästysveitsi.
Piirros Neuvostoliiton sisäministeriön NKVD:n sotilaiden veitsestä.
Piirros Fairbarn-Sykes-veitsestä.
Veitsi on leikkaamiseen tarkoitettu työkalu. Veistä on käytetty työkaluna ja aseena ihmiskunnan alkuajoista lähtien. Se on ensimmäisiä ihmisen aikaansaamia ja monikäyttöisimpiä työkaluja.
Ensimmäiset veitset tehtiin piistä, kivestä ja myös luusta hiomalla ja hakkaamalla kovempaa materiaalia vasten. Joskus veitselle tehtiin myös kahva puusta tai nahasta. Metallinjalostuksen myötä veitsiä tehtiin kuparista, pronssista, raudasta ja teräksestä. Materiaalien kehittyessä alkuperäinen muotoilu on pysynyt samana. Nykyisin useimmat veitset tehdään joko ruostumattomasta tai hiiliteräksestä. Ruostumaton teräs on tavallisesti pehmeää ja taipuisaa metallia, joka tylsyy verrattain nopeasti mutta on myös kovempi kuin ruostumaton kromiteräs, jota käytetään paljon esimerkiksi eräveitsissä. Hiiliteräs puolestaan tahraantuu ja ruostuu helpommin, mutta terä on taipumaton ja kova. Teräksen lisäksi veitsenteriä valmistetaan keraameista.
Ruokailuvälineenä veitsi on ruoan leikkaamiseen ja levitteiden levittämiseen tarkoitettu. Koska ruokailuveistä käytetään valmistetun ruoan leikkaamiseen, sitä ei yleensä teroiteta ja sen kärki on pyöreä. Terän leikkauskykyä on kuitenkin parannettu heikolla sahalaidalla. Ruokailuveitset on tehty yleensä metallista, mutta voiveitsiä tehdään myös puusta.
Veitsen rakenne

Veitsi koostuu terästä, kahvasta eli varresta ja helasta. Terä jaetaan taas karaan, lappeisiin, terään, kärkeen ja hamaraan. Kahva on yleensä puusta, muovista, luusta, metallista tai kumista tehty osa, josta veistä pidetään kiinni. Hyvä kahva on käteen sopiva ja tehty luistamattomasta materiaalista tai muotoiltu niin, ettei veitsi pääse luistamaan esimerkiksi märässä kädessä. Usein veitsessä ovat myös helat, jotka auttavat lukitsemaan kahvan itse terään. Helat sijaitsevat terän ja kahvan välissä sekä kahvan päässä. Sopivasti muotoiltuna terän ja kahvan välissä oleva hela estää käden luiskahtamisen terään tai päinvastoin – silloin tätä osaa kutsutaan väistimeksi. Kara on terän osa, johon kahva kiinnitetään, ja se jääkin yleensä kahvan sisään. Lappeet ovat veitsen teräosan kyljet, ja hamara on teräosan yleensä tylsä selkäpuoli, johon on joskus saatettu viilata vaikkapa sahanterä. Kärki on veitsen terävä pisto-osa. Terä on veitsen viiltävä ja leikkaava terävä osa.
Kuuluisia veitsimalleja

Bowie-veitsi – uudisraivaaja Jim Bowien kehittämä 1800-luvun yhdysvaltalaisten metsästäjien käyttämä veitsi (myös Bowie-puukko)
Hitler-Jugend-Messer – Hitler-Jugendin jäsenten veitsi.
Kukri-veitsi – nepalilaisten Gurkha-sotureiden käyttämä käyrä leveäteräinen veitsi.
Stiletti – veitsi, jossa terä aukeaa esiin kahvasta jousen avulla.
Stiletto – Renessanssiaikainen tikari, jossa on hyvin ohut, kolmisärmäinen terä. Suunniteltu alun perin rengaspanssarin läpäisyyn.
Sveitsin armeijan veitsi – moniteräinen ja aina kehittyvä taitto- eli linkkuveitsi.
viidakkoveitsi – viidakon raivaukseen tarkoitettu pitkä ja leveäteräinen veitsi.
Fairbairn-Sykes-tikari – kaksiteräinen, metallikahvainen tikari, joka suunniteltiin brittikommandoille toisen maailmansodan aikana.
KA-BAR USMC – Yhdysvaltain merijalkaväen käyttämä Bowie-veitsen mallinen taisteluveitsi.
NR-40 – puna-armeijan ”tiedustelijaveitsi” mallia 1940.
Puukko – perinteinen suomalainen veitsi.
Kirjallisuutta

Hyytinen, Timo: Suuri puukkokirja.  Jyväskylä:  Arma Fennica Oy, 1988.  ISBN 952-90016-2-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Veitsi Wikimedia Commonsissa
Wikisanakirjassa:  veitsi – sanan synonyymit, käännökset ja sanakirjamääritelmä
Sitaatteja aiheesta Veitsi Wikisitaateissa
Sinkkisyanidi

| Sinkkisyanidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  557-21-1
PubChem CID:  2734669 ja 11186
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Zn(CN)2
Moolimassa:  117,42
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  800 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,852 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
    
Sinkkisyanidi (Zn(CN)2) on sinkki- ja syanidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään päällystettäessä muita metalleja elektrolyyttisesti sinkillä ja reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa sinkkisyanidi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta, eikä se liukene myöskään orgaanisiin liuottimiin. Syanidiliuoksiin sinkkisyanidi sen sijaan liukenee muodostaen kompleksisen tetrasyanosinkaatti-ionin ([Zn(CN)4])2-. Muiden syanidien tavoin aine on erittäin myrkyllistä.
Sinkkisyanidia voidaan valmistaa liuottamalla sinkkioksidia vetysyanidin vesiliuokseen tai saostamalla vesiliukoisen sinkkisuolan liuoksesta alkalimetallisyanidien avulla. Yhdistettä muodostuu myös syanogeenin ja metallisen sinkin välisellä reaktiolla.
Sinkkisyanidia käytetään päällystettäessä elektrolyyttisesti muita metalleja sinkillä. Sitä on käytetty myös palamattomissa maaleissa. Orgaanisen kemian synteeseissä sitä käytetään Gattermann-reaktioissa ja syanoenamiinien ja syanosilyylieettereiden valmistukseen.
Paul Simon

| Paul Simon |
| --- | --- |
 Paul Simon esiintymässä vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. lokakuuta 1941 (ikä 83)
Ammatti:  lauluntekijä, muusikko, tuottaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Jerry Landis, True Taylor ja Paul Kane 
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1957–
Tyylilajit:  folk, rock, pop, maailmanmusiikki
Soittimet:  laulu, kitara, piano
Yhtyeet:  Simon & Garfunkel
Levy-yhtiöt:  Columbia Records, Warner Bros. Records
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Paul Frederic Simon (s. 13. lokakuuta 1941 Newark, New Jersey) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä. Hän oli 1960-luvulla suositun Simon & Garfunkel -folkrockduon toinen jäsen ja kirjoitti yhtyeen kappaleet. Duon hajottua 1970-luvun alussa Simon aloitti menestyksekkään soolouran. Hän alkoi 1980-luvulla yhdistellä maailmanmusiikkia amerikkalaisiin musiikkityyleihin ja julkaisi albumin Graceland (1986). Simon teki myös musiikin 1960-luvun elokuvaan Miehuuskoe ja kirjoitti 1990-luvulla Broadway-musikaalin The Capeman.
Simon on saanut lukuisia Grammy-palkintoja musiikistaan. Hänen kirjoittamistaan lauluista Yhdysvaltain listaykköseksi ovat nousseet  ”The Sound of Silence”, ”Mrs. Robinson”, ”Bridge over Troubled Water” ja ”50 Ways to Leave Your Lover”.
Elämä ja ura > Varhainen elämä

Paul Frederic Simon syntyi Newarkissa New Jerseyssä 13. lokakuuta 1941. Hänen isänsä Louis oli basisti ja äitinsä Belle opettaja. Hänellä on pikkuveli Eddie. Perhe asui New Yorkin Queensissa. Yksi Paulin lapsuudenystävistä oli Art Garfunkel, josta tuli myöhemmin hänen laulajakumppaninsa. Paul kävi Forest Hillsin lukiota ja myöhemmin Queens Collegea, josta hän valmistui englanninkielisestä kirjallisuudesta 1963. Hän aloitti lakiopinnot Brooklyn Law Schoolissa, mutta keskeytti opintonsa muutaman kuukauden jälkeen.
Elämä ja ura > Simon & Garfunkel

Paul Simon ja Art Garfunkel perustivat Tom and Jerry -lauluduon vuonna 1957. Duo vaihtoi myöhemmin nimekseen Simon & Garfunkel ja julkaisi vuonna 1964 Columbia Recordsilla ensimmäisen levynsä Wednesday Morning, 3 A.M.. Levyn lauluista viisi oli Simonin tekemiä, joista tunnetuimpana ”The Sound of Silence”.
Vuosina 1964–1965 Simon asui Englannissa, missä hän äänitti kappaleet soololevylleen The Paul Simon Songbook. Vuonna 1965 hän palasi New Yorkiin jatkamaan yhteistyötä Garfunkelin kanssa. Duo julkaisi yhteensä viisi albumia, joiden folkia, popia ja rockia yhdistelevät laulut olivat yleensä Simonin kirjoittamia. Simon kirjoitti myös laulut vuoden 1968 menestyselokuvaan Miehuuskoe (1967); näistä tunnetuimpia on ”Mrs. Robinson”.
Elämä ja ura > Sooloura

Simon ja Garfunkel erosivat omille soolourilleen vuonna 1970, vaikka he ovatkin esiintyneet myöhemmin usein yhdessä. Simon levytti ensimmäisen soololevynsä Paul Simon vuonna 1972. Hän äänitti levyn eri paikoissa, ja levyllä kuullaankin sen vuoksi folkin lisäksi muitakin musiikkivaikutteita, kuten reggaeta, calypsoa ja jazzia. Julkaistuaan vielä kaksi studioalbumia 1970-luvulla Simon vaihtoi levy-yhtiönsä Warner Brosiin vuonna 1980.
Simonin 1980-luvun alun albumit eivät menestyneet yhtä hyvin kuin edelliset. Vuonna 1986 Simon teki soolouransa menestyneimmän ja merkittävimmän albumin Graceland, jossa hän yhdisti eteläafrikkalaista ja amerikkalaista musiikkia. Simon sai levystä samanaikaisesti sekä arvostelua että kiitosta sen johdosta, että hän oli tehnyt sen mustien eteläafrikkalaisten muusikoiden kanssa aikana, jolloin Etelä-Afrikka oli YK:n kulttuuriboikotissa maan rotusorron vuoksi. Simon jatkoi musiikkityylien yhdistelyä seuraavallakin albumillaan The Rhythm of the Saints (1990), jossa on latinomusiikkivaikutteita.
Vuonna 1998 sai ensi-iltansa Paul Simonin Derek Walcottin librettoon säveltämä Broadway-musikaali The Capeman. Musikaali sai kriitikoilta huonon vastaanoton ja sen esitykset lopetettiin 1998 maaliskuussa 68 esityksen jälkeen. Simon julkaisi vuonna 1997 musikaalin kappaleista albumin Songs from The Capeman.
Simon on jatkanut levyttämistä 2000-luvulla ja tekee edelleen yhteistyötä erityylisten muusikoiden kanssa. Vuonna 2002 hän esiintyi Suomessa Pori Jazz -festivaalilla.
Elämä ja ura > Elokuvaura

Simon näytteli 1970-luvulla muutamassa elokuvassa. Hän esitti sivuosaa, kalifornialaista levytuottajaa Tony Laceyä Woody Allenin elokuvassa Annie Hall (1977). Hän kirjoitti elokuvan One Trick Pony (1980) ja näytteli siinä. Elokuva ei kuitenkaan menestynyt.
Tyyli

Simonin lauluille on ominaista kitarasäestys, laulettu kontrapunkti sekä nokkelat sanoitukset yhteiskunnallisista ja henkilökohtaisista aiheista. 1980- ja 1990-luvuilla Simon alkoi yhdistellä maailmanmusiikkia yhdysvaltalaiseen popiin ja rockiin.
Tunnustukset

Simon on saanut useita Grammy-palkintoja niin Simon & Garfunkelin kuin oman soolouransakin ajoilta. Hänet on nimetty Rock and Roll Hall of Fameen sekä sooloartistina 2001 että Simon & Garfunkel -duon jäsenenä 1990.
Albumit Paul Simon (1972), Hearts and Bones (1985) ja Graceland (1988) valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään. Vuonna 2006 Graceland valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Yksityiselämä

Simon on ollut naimisissa kolmesti. Hän meni vuonna 1969 naimisiin Peggy Harperin kanssa. He saivat pojan vuonna 1972 ja erosivat 1975. Simon oli vuodesta 1983 alkaen lyhyen aikaa naimisissa näyttelijä Carrie Fisherin kanssa. Vuonna 1992 hän meni naimisiin muusikko Edie Brickellin kanssa. Parilla on kolme yhteistä lasta.
Diskografia > Studioalbumit

The Paul Simon Songbook (1965)
Paul Simon (1972)
There Goes Rhymin' Simon (1973)
Still Crazy After All These Years (1975)
One-Trick Pony (1980)
Hearts and Bones (1983)
Graceland (1986)
The Rhythm of the Saints (1990)
Songs from the Capeman (1997)
You’re the One (2000)
Surprise (2006)
So Beautiful or So What (2011)
Stranger to Stranger (2016)
In the Blue Light (2018)
Seven Psalms (2023)
Diskografia > Livealbumit

Paul Simon in Concert: Live Rhymin’ (1974)
Concert in the Park (1991)
Live in New York City (2012)
Tunnetuimpia lauluja > Soolouralla

”Mother and Child Reunion” (1972)
”Me and Julio Down by the Schoolyard” (1972)
”Kodachrome” (1973)
”Still Crazy After All These Years” (1975)
”Late in the Evening” (1980)
”The Boy in the Bubble” (1986)
”You Can Call Me Al” (1986)
”Diamonds on the Soles of Her Shoes” (1986)
”The Obvious Child” (1990)
”The Afterlife” (2011)
Tunnetuimpia lauluja > Simon & Garfunkelin esittäminä

”The Sound of Silence” (1966)
”Kathy’s Song” (1966)
”Homeward Bound” (1966)
”Mrs. Robinson” (1968)
”America” (1968)
”Bridge over Troubled Water” (1970)
”Cecilia” (1970)
”The Boxer” (1970)
”The Only Living Boy in New York” (1970)
”My Little Town” (1975)
Kirjallisuutta

Carlin, Peter Ames: Paul Simon: elämäkerta.  Suomentanut Saarainen, Jere. Minerva, 2018.  ISBN 9789523127197
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Simon Wikimedia Commonsissa
Paulsimon.com, Viralliset sivut (englanniksi)
Paul-Simon.info (englanniksi)
Simon & Garfunkel
| --- | --- |
Studioalbumit:   Wednesday Morning, 3 A.M. (1964)  Sounds of Silence (1966)  Parsley, Sage, Rosemary and Thyme (1966)  The Graduate (1967)  Bookends (1968)  Bridge over Troubled Water (1970) 
Konserttitallenteet:   Live from New York City, 1967 (1967)  Live 1969 (1969)  The Concert in Central Park (1981)  Old Friends: Live on Stage (2004) 
Kokoelmat:   Simon and Garfunkel’s Greatest Hits (1972)  The Definitive Simon & Garfunkel (1991)  Old Friends (1997)  The Best of Simon & Garfunkel (1999)  The Columbia Studio Recordings (1964–1970) (2001)  The Essential Simon & Garfunkel (2003) 
Kappaleita:   Simon & Garfunkelin kappaleet 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  Grammy Awards  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef 
Paul Simon ja Art Garfunkel duonsa aikoina vuonna 1968.
Venäjä olympialaisissa

Venäjä osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran II olympiadin kisoissa 1900 Pariisissa. Venäjän olympiakomitea kuitenkin purkautui bolsevikkivallankaappauksen myötä 1917. Vuodesta 1922 maa oli osa Neuvostoliittoa, jonka olympiakomitea perustettiin ja tunnustettiin 1951. Neuvostoliitto osallistui ensi kerran olympiakisoihin XV olympiadin kisoissa 1952 Helsingissä, pääkaupunki Moskova isännöi XXII olympiadin kisat 1980 ja valtion hajottua 1991 sen olympiakomitean urheilijat kuuluivat vuoden 1992 olympialaisissa yhdistettyyn joukkueeseen koostuen talvikisoissa Itsenäisten valtioiden yhteisön 6 maan sekä kesäkisoissa yhteisön kaikkien 11 maan ja Georgian urheilijoista.
Venäjän olympiakomitea perustettiin uudelleen 1989 ja tunnustettiin 1993, minkä jälkeen maa on ollut mukana XVII talviolympiakisoista 1994, joissa maa oli mitalitilaston ensimmäinen ja on sen jälkeenkin kuulunut kärkipään menestyjiin. XXII talviolympiakisat 2014 järjestettiin Venäjän Sotšissa.
Venäjä on olympiakisojen kaikkien aikojen mitalitilastossa kymmenes ja sen olympiamenestys on ollut laaja-alaista. Nykyisin olympiaohjelmaan kuuluvista urheilumuodoista se on jäänyt ilman mitaleja vain ratsastuksessa ja triathlonissa sekä useissa palloilulajeissa, joissa mitaleja on hyvin vähän jaossa. Eniten kultamitaleja sillä on yleisurheilusta, painista ja voimistelusta. Maan ensimmäinen olympiavoittaja oli taitoluistelun erikoiskilpailun IV olympiadin kisoissa 1908 Lontoossa voittanut Nikolai Panin. Menestyneimmät urheilijat ovat neljä kultaa voittaneet maastohiihtäjä Larisa Lazutina (lisäksi yksi kulta yhdistetyssä joukkueessa), telinevoimistelija Aleksei Nemov sekä taitouimarit Anastasija Davydova ja Anastasija Jermakova. Kolme kultamitalia Venäjälle ovat voittaneet maastohiihtäjät Ljubov Jegorova (lisäksi kolme kultaa yhdistetyssä joukkueessa) ja Julija Tšepalova, miekkailija Stanislav Pozdnjakov (lisäksi yksi kulta yhdistetyssä joukkueessa), vapaapainija Buvaisar Saitijev, taitouimarit Olga Brusnikina ja Marija Kiseljova sekä kaukalopikaluistelija Viktor An (lisäksi kolme kultaa Etelä-Korean joukkueessa).
Sinkkisälpä

| Sinkkisälpä |
| --- | --- |

Luokka:  karbonaattimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  ZnCO3
Molekyylipaino:  125,39 g/mol
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  vihreä, joskus valkea, harmaa tai keltainen
Kidejärjestelmä:  trigoninen
Kovuus Mohsin asteikolla:  4–4,5
Ominaispaino:  4,4–4,5 g/cm3
Optiset ominaisuudet
Kiilto:  lasi- tai helmiäiskiilto
Viiru:  valkoinen
Aiheesta muualla
  Sinkkisälpä Commonsissa 
Sinkkisälpä (ZnCO3) eli smithsoniitti on tärkeä sinkkimalmimineraali, joka esiintyy sulfidimalmien yhteydessä. Se oli sinkin pääasiallinen raaka-aine 1880-luvulle saakka, jolloin sinkkivälke korvasi sen.
Sinkkisälpä on väriltään usein vihreä, mutta väri vaihtelee muun muassa valkean, harmahtavan ja keltaisen välillä. Kidejärjestelmä on trigoninen ja viiru on valkoinen. Kiilto on lasinen tai helmiäismäinen. Sinkkisälvän kovuus on 4–4,5 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 4,4–4,5 g/cm³.
Sinkkisälpää esiintyy muun muassa Australiassa (Broken Hill), Kreikassa (Laurium), Puolassa (Bytom ja Tarnowskie Góry), Ranskassa (Chessy), Italiassa (Sardinia), Espanjassa, Namibiassa (Tsumebi), Meksikossa (Ojuelan kaivos) ja Yhdysvalloissa (Leadville, Colorado).
Sinkkisälvän nimitys smithsoniitti tulee James Smithsonista.
Aiheesta muualla

Mindat: Smithsonite (englanniksi)
Webmineral: Smithsonite Mineral Data (englanniksi)
Handbook of Mineralogy: Smithsonite (pdf) (englanniksi)