Eliminatiivinen materialismi
Yleistä

Eliminativismin mukaan arkijärjen mukainen käsitys mielen toiminnasta on virheellistä, ja neurotieteet tulevat jonakin päivänä osoittamaan, että ne henkiset toiminnot joihin arkipuheessa viitataan sellaisilla sanoilla kuin ”aikoa”, ”uskoa”, ”haluta” ja ”rakastaa”, eivät viittaa mihinkään todelliseen. Koska luonnollinen kieli on riittämätöntä, ihmiset erehtyvät luulemaan, että heillä on käsityksiä ja haluja. Joidenkin eliminativistien, kuten varhaisen Frank Jacksonin, mukaan tietoisuutta ei ole olemassa muutoin kuin aivotoimintojen epifenomenaalisena sivutuotteena; toiset, kuten Georges Rey, katsovat, että käsite tullaan lopulta poistamaan käytöstä neurotieteiden edistyessä. Tietoisuus ja arkipsykologia ovat erillisiä kysymyksiä, ja on mahdollista olla karsiva pelkästään toisen suhteen ilman pyrkimystä toisen karsimiseen.
Eliminativismin juuret ovat Wilfrid Sellarsin, W. V. O. Quinen, Paul Feyerabendin ja Richard Rortyn töissä. Termin ”eliminatiivinen materialismi” esitteli ensimmäisenä James Cornman vuonna 1968 kuvatessaan Rortyn kannattamaa fysikalismin muotoa. Myöhempi Ludwig Wittgenstein oli myös merkittävä innoituksen lähde eliminativismille, erityisesti siksi, että hän hyökkäsi ”yksityisiä olioita” vastaan pitäen niitä ”kielellisenä fiktiona” eli sepitteenä.
Varhaiset eliminativistit, kuten Rorty ja Feyerabend, sekoittivat usein termin eliminatiivinen materialismi sisältämän eliminoinnin kaksi eri merkitystä. Toisaalta he katsoivat, ettei tulevaisuuden kognitiotiede, joka tulee lopulta antamaan oikean kuvan mielen toiminnasta, tule käyttämään arkijärjen mukaisia mielen toimintaa kuvaavia käsitteitä kuten käsitykset ja halut; tällaiset tilat eivät tule olemaan osa kypsän kognitiotieteen ontologiaa eli olemassaoloa kuvaavaa käsitteistöä. Arvostelijat huomauttivat kuitenkin heti, ettei tällaista näkemystä voitu erottaa identiteettiteoriasta. Muun muassa Quine kysyi itsekin, mikä eliminatiivisessa materialismissa on loppujen lopuksi niin eliminoivaa.
Toisaalta samat filosofit katsoivat myös, ettei arkijärjen mukaisia henkisiä tiloja ole edes olemassa. Arvostelijat kuitenkin huomauttivat, etteivät eliminativistit voi ajatella kummallakin tavalla yhtä aikaa: joko henkiset tilat ovat olemassa ja ne tullaan selittämään alemman tason neurofysiologisina tapahtumasarjoina, tai sitten ne eivät ole olemassa lainkaan. Nykyaikaiset eliminativistit ovat selkeämmin esittäneet näkemyksen, jonka mukaan henkisiä tiloja ei yksinkertaisesti ole olemassa ja ne tullaan lopulta poistamaan aivojen toimintaa koskevista selityksistä samalla tavalla kuin pahat henget on poistettu mielisairauksia ja psykopatologiaa koskevista selityksistä.
Vaikka eliminatiivinen materialismi oli vähemmistönäkemys 1960-luvulla, se sai enemmän hyväksyntää 1980-luvulla. Eliminativismia kannatti muun muassa psykologi B. F. Skinner. Nykyisin se liitetään ensi sijassa Paul ja Patricia Churchlandiin, jotka kieltävät propositionaalisten asenteiden (eräs intentionaalisten asenteiden aliluokka) olemassaolon, sekä Daniel Dennettiin, jonka katsotaan usein olevan eliminativisti kvalioiden ja fenomenaalisen tietoisuuden suhteen. Eräs tapa tiivistää Churchlandien ja Dennettin näkemysten ero on se, että edellä mainitut ovat karsivia propositionaalisten asenteiden suhteen mutta reduktionisteja eli palauttajia kvalioiden suhteen, kun taas Dennett on reduktionisti propositionaalisten asenteiden suhteen mutta eliminativisti kvalioiden suhteen.