Clark Ashton Smith
Elämä > Runoilija

Vuodesta 1911 alkaen Smith keskittyi runouteen. Auburnilaisissa lehdissä julkaistut runot saivat hyvän vastaanoton, ja äidinkielen opettajan ehdotuksesta Smith lähetti tekstejään ihailemalleen George Sterlingille. Tämä piti runoja tekijän 18 vuoden ikään nähden hämmästyttävän kypsinä ja antoi Smithille korjausehdotuksia ja lukusuosituksia. Sterling alkoi mainostaa Smithin runoja haastatteluissa ja esitteli niitä esikuvalleen Ambrose Biercelle, joka myös vaikuttui Smithin ”arvokkuudesta ja voimasta”. Sterling kutsui Smithin luokseen Carmel-by-the-Sean kaupunkiin. Smith sai Carmelissa vaikutusvaltaisia suojelijoita, joiden seurassa hän matkusti San Franciscoon. Paikalliset lehdet julkaisivat Smithin novelleja ja haastattelivat häntä. Pian häntä ylistettiin lehtien etusivuilla ”Sierra Nevadan ihmelapseksi” ja Sterlingin kustantaja A. M. Robertson ehdotti Smithille runokokoelman julkaisua.
The Star-Treader and Other Poems ilmestyi marraskuussa 1912. Myönteisissä arvioissa Smithin tyyliä verrattiin Percy Bysshe Shelleyyn ja John Keatsiin, kielteisissä arvosteltiin hänen makaaberia tyyliään. Sekä Sterling että Bierce ryhtyivät puolustamaan Smithiä julkisesti. Kohu toi kirjalle näkyvyyttä, ja kirjaa myytiin yli tuhat kappaletta. Sen ylistäjiin lukeutui muun muassa brittiläinen Arthur Machen. Auburnissa Smithistä tuli paikallinen suuruus. Tekijänpalkkiota hän sai kuitenkin vain noin 50 dollaria.
Esikoisensa julkaisun jälkeen Smith vetäytyi julkisuudesta. Syynä oli ujon ja herkän kirjailijan saama hermoromahdus. 19-vuotias runoilija ei kestänyt julkisuuden paineita eikä sopeutunut suurkaupungin älykköjen boheemiin elämäntyyliin. Kotiin palattuaan hän kieltäytyi sekä Sterlingin että kirjailija Jack Londonin kutsuista. Smith kärsi mahdollisesti masennuksesta ja ahdistuneisuudesta, joita perheen jatkuvat taloushuolet pahensivat. Vuodesta 1913 vuosikymmenen vaihteeseen Smith oli osittain työkyvytön. Smithin ystävän Hal Rubinin mukaan kokemukset länsirannikon suurkaupungeissa mursivat Smithin henkisesti ja synnyttivät pakkomielteen kuolemaan. Smith uskoi saaneensa San Franciscon kosteassa ilmastossa jonkin tartunnan, mahdollisesti tuberkuloosin. Sairauden tuskalliset oireet ja kuolemanpelko olivat Smithille kammottava kokemus, vaikka tauti lopulta väistyikin.
Kuntonsa salliessa Smith teki perheensä maatilalla erilaisia ruumiillisia töitä. Hän elätti itsensä kiertelevänä työläisenä ja teki lähistön maatiloilla erilaisia aputöitä. Hän esimerkiksi pilkkoi puita ja poimi hedelmiä. Ruumiillinen työ vahvisti hänen hintelää ruumiinrakennettaan ja ulkoilma auttoi tuberkuloosia paranemaan.
Smithin toinen kokoelma Odes and Sonnets ilmestyi vuonna 1918. Lyhyessä kirjassa oli vain 15 runoa ja lisäksi Sterlingin esipuhe, jossa Smithiä kiitettiin elävistä amerikkalaisrunoilijoista parhaaksi. Teos sai myönteisiä arvosteluja. Kolmas runokokoelma Ebony and Crystal ilmestyi 1922. Se oli omakustanne ja painos 500 kappaleen suuruinen. Kokoelmassa julkaistu ”The Hashish-Eater” on sittemmin kohonnut Smithin arvostetuimmaksi runoksi. Aikalaisarvostelut olivat kuitenkin aiempaa huonompia, sillä Smithille ominainen fantastinen romantiikka oli mennyt muodista ja modernistinen, realistinen proosa hallitsi kirjamarkkinoita. 1910-luvun mittaan Smith alkoikin käsitellä lehtirunoissaan rakkauden ja luonnon kaltaisia aiempaa arkisempia aiheita.
Smithillä oli vuosina 1923–1926 vakituinen palsta Auburn Journalissa. Hänen tekstinsä olivat lähinnä lyhyitä runoja. Niistä parhaat hän kokosi vuonna 1925 julkaistuun Sandalwood-kirjaan. Sekin oli omakustanne, jota Smith painatti vain 250 kappaletta. Tämän jälkeen Smith ei enää kirjoittanut laajoja runokokonaisuuksia, vaikka pysyikin taiteenlajin harrastajana kuolemaansa saakka.