stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gösta Theslöf
Paluu siviiliuralle

Theslöf palasi Hankoon, jossa hän toimi vuosina 1906–1911 Suomen Yhdyspankin paikallisen konttorin johtajana sekä vuodesta 1906 ”toiminimi Karl Boström” -nimisen liikeyrityksen omistajana. Hangossa Theslöf meni vuonna 1907 naimisiin kunnallisneuvoksen tyttären Karin Korsmanin kanssa. Theslöf julkaisi vuonna 1910 viisinäytöksisen näytelmän Georg Örne salanimellä Gustaf Björling sekä vuonna 1911 runokokoelman Blad för vinden.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua elokuussa 1914 Theslöf pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan osallisuudestaan aktivistien maanalaiseen toimintaan. Hänen korkeissa asemissa olleet tukijansa saivat kuitenkin tuomion lievennettyä karkotukseksi. Theslöf asui vuosina 1914–1917 maanpaossa Ruotsissa, josta käsin hän osallistui itsenäisyysaktivismia tukeneiden suomalaisten upseerien muodostaman niin sanotun sotilaskomitean toimintaan. Hän osallistui vuonna 1917 yhdessä eversti Nikolaj Mexmontanin kanssa Saksan yleisesikunnan edustajan kanssa käytyihin salaisiin neuvotteluihin Suomeen lähetettävästä sotilaallisesta avusta. Lisäksi hän loi yhteyksiä Ruotsin sotilastiedusteluun ja astui lopulta Ruotsin yleisesikunnan palvelukseen. Toisaalta samaan aikaan Theslöf myös hankki tuloja järjestämällä Karl Boström -yrityksensä kautta Venäjän armeijalle tarkoitetun ulkomaisen sotamateriaalin kuljetuksen Norjan Yykeänperästä Suomeen Kilpisjärvelle ja edelleen Tornioon.
Vuoden 1918 tapahtumat

Suomen sisällissodan syttyessä vuoden 1918 alussa Theslöf oli edelleen Tukholmassa, jossa hänet nimettiin Suomen valkoisten ylipäällikön C. G. Mannerheimin edustajaksi Ruotsissa. Valkoisten päämajan etappipäällikkönä Theslöf järjesti aseiden, huoltotarvikkeiden ja kenttäsairaalan kuljettamisen Ruotsista päämajakaupunkiin Vaasaan. Hän suunnitteli myös Ahvenanmaan valtausta Ruotsista käsin. Mannerheimin kutsusta Suomeen siirtynyt Theslöf nimitettiin 6. maaliskuuta valkoisen armeijan yleisesikuntapäälliköksi everstin arvoisena. Hänellä oli keskeinen rooli valkoisten sodanjohdossa. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi sodan loppuvaiheessa 3. toukokuuta.
Sodan jälkeen Theslöf toimi 6. toukokuuta – 1. kesäkuuta 1918 Mannerheimin nimittämänä Helsingin käskynhaltijana ja Viaporin linnoituksen komendanttina. Tehtävällä oli melko vähäinen merkitys, sillä Helsinkiä pitivät hallussaan Saksan Itämeren-divisioonan joukot eivätkä suomalaiset valkoiset. Theslöfin komendantin- ja käskynhaltijanvirasto sijaitsi keisarillisessa palatsissa, nykyisessä Presidentinlinnassa. Saksalaiset luovuttivat hänen läsnäollessaan Suomenlinnaksi nimetyn Viaporin suomalaisille 12. toukokuuta.
Theslöfin antamilla tai vahvistamilla määräyksillä teloitettiin toukokuussa ilman oikeudenkäyntiä Helsingin kaupungissa ja Santahaminan vankileirissä noin 50 punavankia sekä Suomenlinnan vankileirissä 14 tai 17. Koska kenttäoikeuksien asettaminen oli virallisesti kiellettyä, Theslöf vältti allekirjoittamasta kuolemantuomioita ja antoi vain suullisia teloituskäskyjä. Suomenlinnan siviilikomendantti Carl von Wendt kuitenkin ilmoitti suorittamansa teloitukset Theslöfin määräämiksi, joskin kolme ensimmäistä teloitusta hän saattoi toimeenpanna omin luvin Theslöfin nimissä. Theslöf johti 21. toukokuuta Santahaminassa henkilökohtaisesti 11 vangin teloitusta, jossa ammuttiin muun muassa entinen Helsingin punakaartin päällikkö F. E. Johansson. Samaan vankijoukkoon kuulunut kirjailija Algot Untola oli ammuttu jo matkalla mereen pakoyrityksen yhteydessä.
Myöhempi ura

Theslöf erosi Suomen armeijasta pian ylipäällikkö Mannerheimin eron jälkeen ja palasi Ruotsiin. Mannerheimin tultua Suomen valtionhoitajaksi Theslöf palasi vuoden 1919 alussa Suomen armeijaan 2. divisioonan komentajaksi. Divisioonan joukot oli sijoitettu tuolloin epävakaalle rajavyöhykkeelle Karjalankannakselle, ja myös Venäjän puolella rajaa ”Kirjasalon tasavallassa” toimineet inkeriläiset separatistijoukot alistettiin nimellisesti Theslöfille. Kun inkeriläispataljoonan komentaja Georg Elfvengren suoritti omavaltaisia operaatioita, Theslöf palautti hänet ruotuun katkaisemalla heinäkuussa 1919 pariksi viikoksi Kirjasalon huollon Suomesta. Myös Theslöf kannatti innokkaasti Suomen osallistumista Venäjän sisällissotaan. Kun Mannerheim hävisi presidentinvaalin kesällä 1919, Theslöf ymmärsi, että hyökkäys itään ei toteutuisi, joten pian sen jälkeen hän erosi uudelleen armeijasta. Hän vietti loppuelämänsä Tammisaaressa harrastaen puutarhanhoitoa.
Kilpisjärven sotatarvikevarastojuttu

Sotaylioikeus katsoi 19. maaliskuuta 1925 antamassaan päätöksessä Theslöfin syyllistyneen maanpetosrikokseen Kilpisjärven sotatarvikevarastoja koskevassa jutussa. Venäjän valtio oli ensimmäisen maailmansodan aikana luovuttanut Karl Boströmin toiminimelle, jota Theslöf silloin omisti, Venäjän Englannista hankkimien sotatarviketavaroiden kuljetuksen Skibottenin satamasta Enontekiön pitäjään ja edelleen Muonion kautta Karungin rautatieasemalle ja sieltä Venäjälle. Tämä kuljetus oli Venäjällä vuonna 1917 puhjenneen vallankumouksen vuoksi keskeytynyt ja suuria määriä sotatarvikkeita oli jäänyt muun muassa Enontekiön Kilpisjärvelle. Theslöf oli tehnyt 14. tammikuuta 1918 Tukholmassa norjalaisen liikemiehen Richard Björnsladin kanssa kirjallisen sopimuksen muun muassa Kilpisjärvelle ja Muonioon jääneiden Venäjän valtiolle kuuluneiden tavaroiden viennistä takaisin Skibottenin satamaan. Suomen sisällissodan alettua 28. tammikuuta 1918, noiden tavaroiden kuljetus Kilpisjärveltä Norjaan oli alkanut 8. helmikuuta ja jatkunut 28. helmikuuta saakka. Jäljelle jäänyt osa tavaroista takavarikoitiin sitten jääkärikapteeni Vilho Suvirinteen toimesta 28. helmikuuta ja ylipäällikön käskystä. Toiminimi Karl Boströmin silloinen johtaja Einar Alfred Theslöf teki 4. maaliskuuta 1918 vielä lisäsopimuksen Richard Björnstadin kanssa, jonka mukaan Norjaan takaisin viedyistä ja siellä osaksi englantilaisille osaksi muille myydyistä tavaroista saatu voitto oli jaettava tasan toiminimi Karl Boströmin ja Richard Björnstadin kesken.
Oikeuden päätöksen mukaan Theslöf oli antanut viedä maasta sotatarvikkeita, joista varsinkin saappaat olisivat olleet Suomen valkoisen armeijan varustamista varten ehdottoman tarpeellisia. Theslöf oli oikeuden mukaan tällä toimenpiteellään tietoisesti vahingoittanut valtakuntaa vihollisen eduksi ja siten tehnyt itsensä syylliseksi maanpetosrikokseen. Norjaan kuljetettujen tavaroiden maastavienti oli ollut kielletty ja ne Venäjälle kuuluvina sotatarvikkeina olisi voitu takavarikoida, jos ne olisivat jääneet maahan. Oikeus päätti että kenraalimajuri Theslöfin omaisuudesta oli näiden tavaroiden korvaukseksi suoritettava Suomen valtiolle kaikkiaan vaaditut 15,234,602 markkaa 57 penniä ja lisäksi korvauksia todistajapalkkioista.
Julkaisut

Georg Örne, runoelma, 1910 (nimimerkillä Gustaf Björling)
Blad för vinden.  (runokokoelma)  Helsingfors:  Söderström, 1911.  (ruotsiksi)
Finlands frihetskrig år 1918.  (6 osaa, toimittanut)  Helsingfors:  Söderström, 1920–1925.  (ruotsiksi)
Toim. Ignatius, Theslöf, Palmén, Grotenfelt, Nordenstreng, Soikkeli: Suomen vapaussota.  (I–VI)  Helsinki:  Otava, 1920–1925.
Alice Coote

Alice Coote
Alice Coote OBE (s. 1968 Frodsham) on brittiläinen mezzosopraano.
Coote opiskeli Guildhall School of Music and Dramassa, Royal Northern College of Musicissa ja National Opera Studiolla. Hän sai Brigitte Fassbaender -palkinnon liedtulkinnasta ja Decca Kathleen Ferrier -palkinnon. Coote on saanut arvostusta varsinkin Gustav Mahlerin, Hector Berlioz’n, Wolfgang Amadeus Mozartin, Georg Friedrich Händelin ja Johann Sebastian Bachin teosten tulkinnoilla eri orkesterien kanssa. Hän on tulkinnut myös oopperarooleja muun muassa Metropolitan-oopperassa. Cootesta tehtiin vuonna 2018 Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeri.
Itämerensuomalaiset kansat

Itämerensuomalaisten kielten puhuma-alue 1900-luvun alussa englanninkielisellä kartalla. Huomaa, että valtioiden rajat vastaavat kuitenkin niiden nykyisiä rajoja.
Itämerensuomalaiset kansat ovat suomalais-ugrilaisia kansoja, jotka puhuvat kantasuomen kielestä polveutuneita itämerensuomalaisia kieliä. Kantasuomea puhuttiin ajanlaskun alun molemmin puolin. Itämerensuomalaiset kansat asuvat nimensä mukaisesti lähellä Itämerta pääasiassa nykyisten Karjalan, Suomen, Viron, Inkerin, Pohjois-Norjan ja -Ruotsin sekä Luoteis-Venäjän alueella. Itämerensuomalaiset kansat ovat toistensa lähisukukansoja. Nimitys itämerensuomalainen on ollut käytössä 1800- ja 1900-lukujen taitteesta alkaen.
Itämerensuomalaisia kansoja

Etelästä vastapäivään lueteltuna itämerensuomalaisia kansoja ovat:
liiviläiset Riianlahden rannoilla, Latvian Kuurinmaalla
virolaiset Suomenlahden eteläpuolella
vatjalaiset Inkerissä
inkerikot Inkerissä
lyydiläiset Laatokan ja Äänisen välissä
vepsäläiset Äänisen lounais- ja eteläpuolella
karjalaiset Itä-Karjalassa sekä Suomessa
suomalaiset Suomenlahden pohjoispuolella.
Lisäksi voidaan erottaa omaksi ryhmäkseen toimalaiset ja heidän alaryhmänsä taipaleentakaiset tšuudit, mutta heidän kielensä on jo kuollut sukupuuttoon. Kuitenkin Venäjällä Arkangelin alueella Pinegan piirikunnassa elää edelleen väestöryhmä, joka kutsuu itseään tšuudeiksi. Lisäksi Olhavan tšuudeja on pidetty itämerensuomalaisena kansana, mutta on epävarmaa olivatko he itämerensuomalainen kansa vai jokin toinen suomalais-ugrilainen kansa.
Historia > Ensimmäinen muuttoaalto Itämeren suuntaan

Saamelaisten esivanhempien eteläpuolella asuneiden suomalaisten ja muiden itämerensuomalaisten esivanhemmat alkoivat siirtyä länteen 1250–1000-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Nämä niin sanottua kehittynyttä tekstiilikeramiikka valmistaneet ryhmät liikkuivat länteen vanhoja käytössä olleita reittejä pitkin, ensin Dneprin yläjuoksulle ja sieltä Väinäjoen yläjuoksulle, jota pitkin he lopulta siirtyivät kohti Itämerta.
Syytä näiden ihmisryhmien vaellukselle ei tiedetä. Samalta alueelta olivat lähteneet länteen tuhansia vuosia aiemmin myös kampakeraamista kulttuuria harjoittaneet metsästäjä-keräilijät ja kymmenet muut yhteisöt ennen heitä ja heidän jälkeensä. Kehittyneen tekstiilikeramiikan eli itämerensuomalaisten esivanhempien ensimmäisen muuttoaallon saapuivat nykyisen Viron alueelle noin 1100–100-luvuilla ennen ajanlaskun alkua.
Historia > Toinen muuttoaalto

Toiselle muuttoaallolle tyypillistä ovat vesireittien varrelle toistensa yhteyteen perustetut linnoitetut asuinpaikat, karjankasvatus ja alkeellinen maanviljely sekä hevosten käyttäminen ratsuina. Asuinpaikkoja ryhdyttiin rakentamaan Volgan ja Okan alueelle noin 1000–900-luvulla ennen ajanlaskun alkua, ja ne levisivät sieltä nopeasti länteen, samaa reittiä kuin ensimmäinen muuttoaalto. Linnoitettujen asuinpaikkojen yhteisöt olivat suurempia kuin Itämeren rannoille aiemmin asettuneet heimot. Ne koostuivat noin 50–100 hengen kiinteistä yhteisöistä, joilla oli melko varmasti jonkinlainen aiempia heimoja selkeämpi valtahierarkia. Todennäköisesti ne olivat myös sotaisampia. Näiden yhteisöjen käyttäytymisestä kertoo esimerkiksi se, että Kivutkalnsissa nykyisen Latvian alueella ne perustivat oman linnoitetun asuinpaikkansa paikallisten ihmisten hautapaikan päälle.
Itä-Latviaan ja Väinäjoen alajuoksulle linnoitetut asuinpaikat laajenivat 1000-luvun jälkeen eaa. ja Viron rannikolle ne saapuivat 800-luvun keskivaiheilla eaa. Tämä länsiuralilaisten vaellus kulki läpi Dneprin rantojen balttilaisten asuinpaikkojen. Sen seurauksena erityisesti Väinäjoen alueella syntyi länsiuralilaisten ja balttilaisten seka-asutuksen kulttuuri, mikä näkyy nykyisen suomen kielen sanastossa laajasti.
Muuttoaalto ei ollut yhden suuren ihmisryhmän vaeltamista kuormastojen kanssa, vaan se koostui monien ryhmien liikkumisesta pitkin länteen vieviä vesireittejä. Vaellukseen kuuluivat etujoukot, perusväki, jäljessä tulevat osan taivaltaessa nopeasti ja toisten hitaammin. Matkalle myös varmasti jäätiin, ja osa saattoi kulkea myös vastakkaiseen suuntaan.
Viron pohjois- ja länsirannikolle muuttoaallon pääjoukko saapui noin 800-luvun keskivaiheilla eaa. Siellä he kohtasivat varhaista germaanikieltä puhuneita ryhmiä, joiden kieli vaikutti itämerensuomen äännerakenteeseen ja tarjosi kieleen lukuisia uusia lainasanoja. Ensimmäisen muuttoaallon ryhmät olivat pysyneet loitolla germaaninkielisestä väestöstä, mutta linnoitettujen asuinpaikkojen toinen muuttoaalto perusti asuinpaikkansa aivan heidän keskelleen. Pääjoukko ei myöskään pysähtynyt Viron rannikolle vaan suuntautui pian myös meren yli Suomeen, jonne muuttoaallon etujoukot olivat päätyneet jo aiemmin. Yhdessä Laatokan suunnalta tulleen väestön kanssa nämä ryhmät asuttivat myös Keski-Ruotsin itäosan, johon muuttoaalto pysähtyi. Seuraavia vuosisatoja luonnehtii Viron, Suomen ja Keski-Ruotsin rannikkoalueiden tiiviit yhteydet, jotka perustuivat niiden väestöjen yhteiseen itämerensuomalaiseen etniseen taustaan.
Historia > Toinen muuttoaalto > Kulttuuri ja kieli leviävät ja hajoavat

Itämerensuomi kehittyi Pohjois-Virossa myöhäiskantasuomeksi, jossa omaleimainen aineellinen kulttuuri kehittyi jatkuvasti ja josta vaikutteet levisivät lähialueille. Tältä alueelta kehittyivät lopulta kaikki muut itämerensuomalaiset kielet paitsi eteläviro. Täältä tuleva suomen kieli levisi ensin kapealle ja rajalliselle alueelle Suomen lounais- ja länsirannikolle vanhemmalla roomalaisella rautakaudella, missä oli jo varhaisempaa itämerensuomalaista asutusta. Geneettisten isälinjojen pohjalta voidaan arvella, että valtaosa Etelä-Suomeen aiemmin vaeltaneista saamelaisten esivanhemmista ei vaeltanut muualle, vaan he vaihtoivat kielensä tämän kehityksen aikana itämerensuomeksi. Seuraavaksi kulttuuri levisi ensin Kokemäenjoen suistoon ja sieltä sisämaahan Hämeeseen ja itään aina Karjalaan ja Vepsään asti. Karjalaan päädyttyään 600–700-luvuilla itämerensuomen sisäinen yhtenäisyys oli hävinnyt, ja yhteys sen kulttuurin ja kielen etäisempien osien välillä heikkeni tai katkesi kokonaan.
1000-luvun alussa itämerensuomalaiset asuttivat laajaa aluetta Riianlahdelta Pihkovanjärven eteläpuolitse aina Ääniselle saakka.
Yhteenkuuluvuus

Eri itämerensuomalaisten kansojen välinen läheinen kielisukulaisuus on ollut tiedossa jo satoja vuosia, mutta ennen kansallisuusaatteen aikaa ja 1800-lukua ei näiden kansojen keskuudessa ollut mitään erityistä yhteenkuuluvuuden tunnetta.lähde?
Kielitieteen kehittyessä itämerensuomalaisten huomattiin muodostavan erityisen ryhmän, johon saamelaiskielet eivät kuuluneet. 1800-luvulla ajatus itämerensuomalaisten erityisestä yhteenkuuluvuudesta muodostui ja alkoi levitä Suomessa ja Virossa niin sanotun kansallisen heräämisen myötä. Vähäisempää yhteenkuuluvuutta tunnettiin myös kaukaisempia suomalais-ugrilaisia kansoja kohtaan.lähde?
Heimoaate pyrki itämerensuomalaisten kansojen vapauttamiseen ja olojen parantamiseen. 1900-luvun alkupuolella joillakinkenen mukaan? oli käytännön tavoitteena luoda Suur-Suomeksi kutsuttu valtio, johon kuuluisivat kaikki itämerensuomalaiset kansat tai ainakin suomalaiset ja karjalaiset. Heimoaate ei poliittisissa muodoissaan juuri ulottunut saamelaisiin tai muihin ei-itämerensuomalaisiin suomalais-ugrilaisiin kansoihin.
Kylmän sodan aikana itämerensuomalaiset kansat jakoi rautaesirippu. Vain suomalaiset ja pieni osa karjalaisista olivat Neuvostoliiton rajojen ulkopuolella.
Virolainen kirjailija ja myöhemmin Viron presidentti Lennart Meri otti käyttöön itämerensuomalaisista kansoista nimityksen vesilinnun kansa, sillä itämerensuomalaisten kansojen mytologiassa vesilinnuilla on erityisen tärkeä osuus, esimerkiksi Kalevalassa, kun maailma syntyy sotkan munasta. Virolaiskirjailija Valdur Mikita on todennut, että sekä virolaisilla että suomalaisilla on yhä kyky ymmärtää luontoa ja olla yhteydessä sen kanssa. Tämä tapahtuu monesti huomaamatta, koska se on osa näiden kansojen olemusta ja usein myös arkea. Tuo kyky tuottaa hänen mukaansa maagista ja voimallista ajattelua.
Genetiikka

Tutkitut itämerensuomalaiset kansat ovat geneettisesti samankaltaisia keskenään. Haploryhmä N on ominainen kaikille itämerensuomalaisille. R1a on toiseksi yleisin isälinjan haploryhmä muilla kuin suomalaisilla, joilla sitä myös esiintyy mutta selkeästi harvemmin. Suomalaisten, karjalaisten ja vepsäläisten autosomaalisesta DNA:sta keskimäärin noin 10 prosenttia on siperialaista, ja virolaisilla komponentin osuus on viitisen prosenttia. Itämerensuomalaiset muodostavat klusterin, joka sijoittuu eurooppalaisväestöjen muodostaman ketjun koillisreunalle ja vetäytyy tästä irrallisten ryhmien, kuten saamelaisten ja komien suuntaan. Virolaiset ovat itämerensuomalaisklusterin ja balttien välissä.
Kirjallisuutta

Jokipii, Mauno (toim.): Itämerensuomalaiset: Heimokansojen historiaa ja kohtaloita.  Jyväskylä:  Atena, 1995.  ISBN 951-9362-80-0
Julku, Kyösti (toim.): Itämerensuomi – eurooppalainen maa.  (Studia historica Fenno-ugrica 2)  Jyväskylä: Oulu:  Atena: Societas historiae Fenno-ugricae, 1997 (2. tarkistettu painos 1999).  ISBN 951-796-093-X
Lang, Valter: Homo Fennicus: Itämerensuomalaisten etnohistoria.  Suomentanut Oittinen, Hannu. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2020.  ISBN 978-951-858-130-0
Aiheesta muualla

Väinölän lapset (Arkistoitu – Internet Archive). Videoita itämerensuomalaisista kansoista.
Eurooppa 800-luvulla, suomensukuiset kansat Pohjois-Euroopassa.
(väritetty tummankeltaisella)
Luigi Alva

Luigi Alva
Luigi Alva, oikealta nimeltään Luis Ernesto Alva Talledo (s. 10. huhtikuuta 1927), on perulainen oopperalaulaja, joka on äänialaltaan tenori.
Alva opiskeli Rosa Moralesin johdolla Limassa, jossa hän teki oopperadebyyttinsä vuonna 1950. Hän jatkoi opintojaan La Scalan oopperakoulussa Milanossa ja teki La Scalan -debyyttinsä Kreivi Almavivan roolissa vuonna 1956. Alva esiintyi vuonna 1957 Salzburgin musiikkijuhlilla, vuonna 1960 Covent Gardenissa ja vuonna 1961 Lyric Opera of Chicagossa. Hän lauloi New Yorkin Metropolitan-oopperassa vuosina 1964–1966, 1967–1969, 1971–1972 ja 1973–1975.
Alva tuli tunnetuksi varsinkin rooleista Wolfgang Amadeus Mozartin oopperoissa. Lisäksi hän sai suosiota italialaisilla 1800-luvun alkupuolen rooleilla. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1989.
Cooper Kupp

| Cooper Kupp |
| --- | --- |
 Kupp vuonna 2020
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1993 (ikä 31) Yakima, Washington
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Pituus:  188 cm
Paino:  94 kg
Pelipaikka:  Laitahyökkääjä
Seura
Pelinumero:  10
Seura:  Seattle Seahawks
Sarja:  NFL
Pelaajaura
Aik. seurat:  Los Angeles Rams (NFL)
NFL-varaus:  69., 2017 Los Angeles Rams
Pääsarjaura:  2017–
Cooper Douglas Kupp (15. kesäkuuta 1993, Yakima, Washington) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä. Kupp edustaa Seattle Seahawksia.
Ura

Kupp edusti Itä-Washingtonin yliopistoa yliopistourallaan. Hän pelasi Washingtonissa vuodet 2013–2016. Kupp pelasi yliopistossa 52 ottelua, joissa eteni syöttöjä vastaanottaen 6464 jaardia ja teki 73 touchdownia.
Los Angeles Rams varasi Kuppin NFL:n vuoden 2017 varaustilaisuuden kolmannella kierroksella varaustilaisuuden 69. pelaajana. Hän on pelannut vuodesta 2017 lähtien (tilanne 13. syyskuuta 2021) Ramsissa 55 ottelua, joissa on vastaanottanut 3678 syöttöjaardia ja tehnyt 25 touchdownia. Syyskuussa 2020 Rams ja Kupp solmivat kolmivuotisen jatkosopimuksen, jonka kokonaisarvo oli noin 47 miljoonaa dollaria.
Maaliskuussa 2025 Rams vapautti Kuppin sopimuksestaan. Tämän jälkeen hän teki Seattle Seahawksin kanssa kolmivuotisen ja yhteensä 45 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Harrbådan linjaloisto

| --- | --- |
Sijainti:  Kokkola Suomi
| --- | --- |
Valmistunut:  1952
Sammutettu:  on
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Harrbådan linjaloisto on Kokkolassa Harriniemellä sijaitseva vuonna 1953 rakennettu käytöstä poistettu linjaloisto, merenkulun ohjaukseen käytetty turvalaite jota usein virheellisesti kutsutaan majakaksi. Loiston valo on sammutettu ja korkea betoninen loistotorni toimii purjehdusmerkkinä. Loistotorni on rapistunut eikä sitä enää hoideta. Kokkolan kaupunkiväylän turvalaitteena toiminut loisto on eräs Suomen merenkulun rakennusperintökohteista.
Kokkolan kaupungin omistuksessa ollut loisto myytiin kesäkuussa 2016 yksityiselle yrittäjälle Erikoistyöt Lehtiselle 300 eurolla. Yritys aikoi kunnostaa rapistuneen loiston kulttuurikäyttöön, mutta luopui pian hankkeesta.
Kokemäenjoen alaosan alue

| Kokemäenjoen alaosan alue  (2>  jakovaihe: 35.11) |
| --- | --- |
 Kokemäenjoen alaosan alue päättyy Kokemäenjoen suistoon Porissa.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
1. jakovaihe:  Kokemäenjoen alue (35.1)
2. jakovaihe:  Kokemäenjoen alaosan alue (35.11)
Vesistöjako:  Porin alue (35.111), Ulvilan-Harjavallan alue (35.112), Friitalan-Lattomeren v-a (35.113), Suntinojan valuma-alue (35.114).
Laskujoki:  Kokemäenjoki
Vesistöreitti:  ←Kulovesi ←Pyhäjärvi ←Näsijärvi ←Ruovesi ←Tarjanne ←Vaskivesi ←Toisvesi ←Peränne ←Ähtärinjärvi
Laskupaikka:  Pihlava, Pori
Koordinaatit:  61°33′58″N, 21°39′25″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  27 046,12 km²  
Järvisyys:  10,99 % 
Jakovaiheen alue:  285,08 km²
Alueen pituus:  40 km  
Alueen leveys:  20 km  
Pääuoma:  noin 400 km  
Keskiylivirtaama:  600 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  238 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  52 m³/s (MNQ) 
 fiVesistöalue päättyy Porin Pihlavaan, jossa Kokemäenjoki laskee Selkämereen. 
Kokemäenjoen alaosan alue (vesistöaluetunnus 35.11) on Kokemäenjoen vesistön (35) Kokemäenjoen alueessa (35.1) sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 285,08 neliökilometriä ja järvisyys on 5,25 %. Sen pääuoma muodostuu ainoastaan Kokemäenjoesta. Kokemäenjoen alue on jaettu pääuoman ympäriltä kolmeen peräkkäiseen alueeseen, joista tämä osa muodostaa alimmaisen osa. Pääuoman osuus alkaa Harjavallan voimalaitoksesta ja päättyy mereen.:
Vesistöalueen sijainti

Kokemäenjoen vesistön (35) alarajana on Porin Selkämeri, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 27 046,12 neliökilometriä ja sen järvisyys on 10,99 %. Vesistöalueen ensimmäisessä jakovaiheessa muodostettiin Kokemäenjoen alue (35.1), joka alkaa Nokianvirran Melon voimalaitoksesta ja päättyy Kokemäenjoen suistoon. Alueen pinta-ala on 3 679,21 neliökilometriä ja sen järvisyys on 5,25 %. Kokemäenjoen alue on vuorostaan jaettu yhdeksään toisen jakovaiheen vesistöalueeseen, joista yksi on tämä vesistöalue.
Vesistöalueen jako

Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat neljä aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen alajuoksulta luetellussa järjestyksessä. Pääuomaan eli vesistöreittiin kuuluvat vesistöalueiden nimet on lihavoitu :
Porin alue (35.111) ←Harjunpäänjoen valuma-alue (35.14)
Suntinojan valuma-alue (35.114)
Ulvilan-Harjavallan alue (35.112) ←Tattaranjoen valuma-alue (35.19)
Friitalan-Lattomeren valuma-alue (35.113) ←Kokemäenjoen yläosan alue (35.12)