stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Villa Åkerblom

| Villa Bergvik |
| --- | --- |
Osoite:  Ville Vallgrenin tie 1
Sijainti:  Laajalahti, Espoo
Rakennuttaja:  Wiktor Åkerblom
Omistaja:  Rentto Oy
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Villa Åkerblom on arkkitehtonisesti erikoinen huvila Laajalahden rannalla Espoon kaakkoisosassa. Ruukinrannan historiallinen lastauspaikka sijaitsee Åkerblomin läheisyydessä.
Kaksikerroksisen Villa Åkerblomin ensimmäinen kerros on tiilirakenteinen, toinen puolestaan hirsirakenteinen ja jonkin verran ensimmäistä pienempi. Kerrosten väliin on rakennettu kapeat katonlappeet. Åkerblomin pääsisäänkäynti on sijoitettu nurkkaan ja eteläsivulla on veranta, jonka kulmat ovat viistetyt. Huvilan ympärillä levittäytyy melko suuri puisto näyttävine pengerryksineen. Åkerblomin eteläpuolinen uimaranta oli 1900-luvun alkupuolella ahkerassa käytössä.
Villa Åkerblom rappeutui pahoin 1900-luvun puolivälin tienoilla. 1960-luvulla Pohjola-yhtymä alkoi kunnostaa sitä, sisätilat peruskorjattiin 1978. Sittemmin omistajat ovat vaihtuneet; 2020-luvun alussa Villa Åkerblom toimi kokous- ja juhlatilana.
Don’t Push the River

| Don't Push the River |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansi.
Ohjaaja:  Rike Jokela
Käsikirjoittaja:  Juha Jokela   Jari Salmi
Tuottaja:  Marko Rauhala   Petra Tarjanne
Säveltäjä:  Niko Paakkunainen
Kuvaaja:  Rike Jokela
Leikkaaja:  Jussi Lehto
Pääosat:  Jari Salmi Antti Virmavirta Mari Rantasila Juha Jokela
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Juniper Films   Nelonen (levitys)
Ensi-ilta:  6. tammikuuta 2001
Kesto:  35 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Don’t Push the River on Pulkkinen-sketsisarjan pohjalta tehty televisioelokuva. Se esitettiin ensimmäisen kerran 6. tammikuuta 2001. Televisioelokuva on julkaistu DVD:llä Pulkkisen 3. tuotantokauden yhteydessä vuonna 2006.
Juoni

Kopiovastaava, sekä tämän työkaverit Kirsti ja Mikko, lähtevät yhdessä matkaoppaan Jyrkin kanssa konsernin virkistäytymispäiville retkeilemään. Matkalla sattuu ja tapahtuu paljon, usein Kopiovastaavan takia.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jari Salmi  | … |  Kopiovastaava   |
|  Antti Virmavirta  | … |  Jyrki   |
|  Mari Rantasila  | … |  Kirsti   |
|  Juha Jokela  | … |  Mikko   |
|  Jukka Toivonen  | … |  Eugen  |
Aseidenriisunta
Aseriisuntakonferenssit ja -sopimukset

1675: Strasbourgin sopimus (1675)
1899: Haagin rauhankonferenssi
1919: Versailles'n sopimus
1927: Kellogg–Briand-sopimus
1932–1934: maailman aseidenriisuntakonferenssi
1960: Kymmenen maan aseistariisuntakomitea
1962–1968: Kahdeksantoista maan aseistariisuntakomitea
1969–1978: aseriisuntakomitean konferenssi
1979 – nykypäivää: aseriisuntaa käsittelevä konferenssi(CD)
Aseriisuntakonferenssit ja -sopimukset > Laivasto

1908–1909: Lontoon laivastokonferenssi
1921–1922: Washingtonin merikonferenssi
1927: Geneven merikonferenssi
1930: Lontoon laivastokonferenssi, joka johti Lontoon laivastosopimukseen
1935: Lontoon laivastokonferenssi, joka johti toiseen Lontoon laivastosopimukseen
Aseriisuntakonferenssit ja -sopimukset > Joukkotuhoaseet

1970: Aseiden leviämisen estosopimus (NPT)
1975: Bioasekonventio (BWC)
1997: kemiallisten aseiden kieltosopimus (CWC)
Aseriisuntakonferenssit ja -sopimukset > Avaruus

1967: Avaruuden yleissopimus
Aiheesta muualla

YK-liitto (Arkistoitu – Internet Archive)
Pyhän Katariinan luostari (Tallinna)

| Pyhän Katariinan luostari |
| --- | --- |
 Luostarin säilynyttä osaa.
Osoite:  Müürivahe tänav 33
Sijainti:  Tallinna, Viro
Koordinaatit:  59°26′15″N, 24°44′52″E
Rakennustyyppi:  luostari
Valmistumisvuosi:  1246
Rakennuttaja:  dominikaanit
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyhän Katariinan luostari oli Tallinnassa nykyisessä Virossa aikanaan toiminut dominikaanien kerjäläisveljien luostari. Luostari perustettiin vuonna 1246 ja sen toiminta lakkasi uskonpuhdistuksen myötä vuonna 1525. Hieman myöhemmin luostari tuhoutui tulipalossa ja näihin päiviin saakka on säilynyt vain luostarin itäsiipi.
Historia

Kerjäläisveljestöt saapuivat nykyiseen Viroon kristinuskon leviämisen myötä. Vaatimatonta ja liikkuvaa elämää viettäneet kerjäläisveljet saarnasivat kansankielellä ja heillä oli suuri osuus tavallisen kansan käännyttämisessä. Vilhelm Modenalainen suosi kerjäläisveljistöistä dominikaaneja eli mustia veljiä, jotka pyrkivät jo vuonna 1229 tai 1239 perustamaan luostarin Tallinnan Toompealle. Pyhän Katariinan luostarin perustamisessa onnistuttiin kuitenkin lopulta vasta vuonna 1246 Tallinnan alakaupunkiin. Luostari oli kolmilaivainen, 60 metriä pitkä ja pinta-alaltaan 1 219 neliömetriä. Koonsa puolesta se oli Vanhan-Liivinmaan suurimpia kirkkoja. 1500-luvun alussa luostarissa toimi noviisit mukaan luettuna 30 veljeä. Veljet kävivät uskonnollisista palveluksistaan kauppaa, saaden kaupungin varakkaammalta väestöltä vastineeksi hyödykkeitä, kuten kalaa, sipulia, persiljaa, pippuria, viiniä, munia, voita, ja heiniä, joita saatettiin myydä edelleen eteenpäin. Puolella tynnyrillisellä voita saattoi saada 40 messua.
Luostarin toiminta lakkasi uskonpuhdistuksen ja luterilaisuuden saapumisen myötä. Luostari suljettiin vuonna 1525 ja se otettiin Tallinnan kaupunginraadin haltuun. Luostari oli kuusi vuotta tyhjillään, jonka jälkeen se tuhoutui tulipalossa. Sittemmin luostarin raunioille rakennettiin uusia rakennuksia. Vuosina 1841-1844 luostarin entisen ruokalan paikalle rakennettiin Tallinnan Pietarin ja Paavalin kirkko. Nykypäiviin saakka alkuperäisestä luostarista on säilynyt vain luostarin itäsiipi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Katariinan luostari (Tallinna) Wikimedia Commonsissa
Entisen luostarin ohi kulkeva Katariinankuja Tallinnan vanhassakaupungissa.
Näin jäätiin henkiin

| Näin jäätiin henkiin Anneli Saaristo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1985
 Studio : Soundtrack Studio, Helsinki
 Julkaistu: 1985   1992 (CD)
 Formaatti: LP-levy (PL 70892)   C-kasetti (PK 70892)   CD-levy (220092)
 Tuottaja(t): Eero Tiikasalo ja Upi Sorvali
 Tyylilaji: iskelmä, laulelma, pop
 Kesto: 40.23
 Levy-yhtiö: Discophon
 Levymerkki: RCA   Finnlevy (CD)
Listasijoitukset
  Suomi: 7. (syyskuu 1985)
Anneli Saariston muut julkaisut
| Elän hetkessä 1984 | Näin jäätiin henkiin 1985 | Tuuli, laivat ja laulu 1987 |
Näin jäätiin henkiin on suomalaislaulaja Anneli Saariston soolouran kolmas, syksyllä 1985 julkaistu studioalbumi. Levy sisältää muutamaa käännöskappaletta lukuun ottamatta suomalaista iskelmä- ja laulelmamusiikkia, jota on säveltäneet muun muassa levyn toinen tuottaja Eero Tiikasalo sekä Kaj Chydenius. Albumin tunnetuimpia kappaleita on Veikko Lavin säveltämä ”Evakon laulu”, jonka Saaristo lauloi myös samana vuonna julkaistulle Lavin lauluja sisältäneelle albumille Ystävät ja viholliset.
Discophon julkaisi albumin RCA-levymerkillään vinyylilevynä ja C-kasettina. Finnlevy julkaisi albumin CD-levynä yhdessä Saariston edellisen studioalbumin Elän hetkessä (1984) kanssa vuonna 1992.
Kappaleet

Kaikki sovitukset Upi Sorvali.
Olen nainen – 3.24 (alkup. ”I Am Woman”, säv. ja san. Ray Burton / Helen Reddy, suom. Liisa Ryömä)
Aamun ensi katse – 3.48 (säv. Eero Tiikasalo, san. Erkki Mäkinen)
Tyttö ja tanssiva karhu – 6.00 (säv. Kaj Chydenius, san. Marja-Leena Mikkola)
Päiväperho – 3.00 (säv. Matti Puurtinen, san. Ossi Paasonen)
Evakon laulu – 4.40 (säv. ja san. Veikko Lavi)
Näin jäätiin henkiin – 3.24 (säv. M. Puurtinen, san. E. Mäkinen)
En oo sun ikuisesti – 1.54 (säv. ja san. Sirkka-Liisa Krapinoja-Sass)
Matka menneeseen – 2.25 (säv. ja san. S-L. Krapinoja-Sass)
Alfonsina ja meri – 4.37 (alkup. ”Alfonsina y el Mar”, säv. Ariel Ramírez, san. Félix Luna, suom. Jaana Lappo)
Surutyö – 3.37 (alkup. ”Milonga Sentimental”, säv. Sebastián Piana, san. Homero Manzi, suom. L. Ryömä)
Päättyneet juhlat – 3.34 (alkup. ”La fiesta terminó”, säv. ja san. Juan Carlos Calderón, suom. L. Ryömä)
Tekijät > Muusikot

Anneli Saaristo – laulu
Seppo Kantonen, Jukka Linkola ja Antti Murto – kosketinsoittimet
Aaro Kurkela – harmonikka
Antero Jakoila, Markku Kanerva ja Peter Lerche – kitarat
Heikki ”Häkä” Virtanen – basso
Upi Sorvali – kapellimestari, rummut ja lyömäsoittimet
Mongo Aaltonen – lyömäsoittimet
+
Esko Heikkinen – trumpetti
Aale Lindgren – oboe
Pertti ”Pepa” Päivinen – saksofoni
Teemu Salminen – huilu
Markku Veijonsuo – pasuuna
Elisabet Leistola – harppu
Heikki Paakkanen – posetiivinsoittaja
Jorma Ylösen johtama jousisto – jousisoittimet
Marjo-Riitta Kervinen, Kaija (Koo) Kokkola, Rele Kosunen, Martti Metsäketo, Pemo Ojala, Anita Pajunen ja Upi Sorvali – taustalaulut
Tekijät > Tuotanto

Eero Tiikasalo ja Upi Sorvali
Timo Tuovinen ja Seppo Myllyrinne / Soundtrack Studio – äänitys ja miksaus
Erik Uddström – kannen valokuvat
Heta Meripaasi – kannen suunnittelu
Villa Dalby

| Villa Dalby |
| --- | --- |
Osoite:  Kunnarlantie
Sijainti:  Karhusuo, Espoo
Valmistumisvuosi:  1909
Suunnittelija:  Hjalmar Åberg
Rakennuttaja:  Julias Ossian Schauman
Urakoitsija:  J. F. Sundström
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villa Dalby (myös Dahlby) on jugendhuvila Karhusuon kaupunginosan koilliskulmassa Keski-Espoossa. Professori Julius Ossian Schauman rakennutti sen omaan käyttöönsä ihannemaatilaksi Bodominjärven lounaisrannalla sijaitsevalle Rackaruddenin niemelle. Dalby on sekä rakennushistoriallisesti että historiallisesti merkittävä. Välittömästi sen eteläpuolella sijaitsee Oittaan kartano.
Villa Dalby on tyypillisintä 1900-luvun jugendia lukuisine erkkereineen, parvekkeineen ja muine ulokkeineen. Korkea kivijalka on rakennettu lohkokivistä. Pohjakaava on käytännöllinen, keskeinen tila on ensimmäisen kerroksen suuri porrashalli.
Villa Dalby, Espoo. Päärakennus ja puisto.
Villa Dalbyn päärakennus on harjanteella Rackaruddenin niemen itäosassa, talousrakennukset ovat niemen länsiosassa. Päärakennuksen luoteispuolella sijaitsee 13-metrinen sementtitiilestä ja betonista rakennettu vesitorni.
Villa Dalbyn puistosta tehtiin näyttävä. Se mukailee luonnonmuotoja, pengerryksiä on käytetty lähinnä sisääntuloväylän alueella. Kukka-asetelmat ja puuistutukset olivat erityisen huomion kohteena. Puistoon on vähitellen kasvanut omanlaisensa kulttuurikasvillisuus, joka lisää alueen arvoa.
Anželika Balabanova

Anželika Balabanova.
Anželika Isaakovna Balabanova (ven. Анжелика Исааковна Балабанова) (1878 Tšernihiv, Venäjä – 25. marraskuuta 1965 Rooma, Italialähde?) oli ukrainalaissyntyinen sosialisti, joka osallistui toiseen internationaaliin.
Hän oli opiskellut Brysselin vapaassa yliopistossa, jossa hän tutustui sosialismiin. Balabanova asettui Roomaan ja alkoi organisoida tekstiiliteollisuuden työntekijöitä. Hän liittyi Italian sosialistiseen puolueeseen (PSI) vuonna 1900. Balabanova oli päättämässä Kansainvälinen naistenpäivän vietosta Sosialistisen internationaalin naisten toisessa konferenssissa Kööpenhaminassa 26.–27. elokuuta 1910.
Balabanova toimi läheisessä yhteistyössä puoluejohtajien Antonio Labriolan, Giacinto Menotti Serratin, Benito Mussolinin ja Filippo Turatin kanssa.  Balabanova siirtyi enemmän vasemmalle ensimmäisen maailmansodan aikana ja hänestä tuli sodanvastaisen Zimmerwaldin liikkeen aktivisti. Sodan aikana hän vietti suurimman osan ajastaan puolueettomassa Ruotsissa. Balabanova toimi vasemmistososialistien liikkeessä ja hänestä tuli läheinen ystävä ruotsalaisten kommunistijohtajien Ture Nermanin, Fredrik Strömin, Zeth Höglundin ja Kata Dalströmin kanssa.
Balabanova liittyi Venäjän bolševikkipuolueseen vuonna 1917 ja toimi Kominternin sihteerinä vuosina 1919–1920, työskenteli mm. Vladimir Leninin, Lev Trotskin, Grigori Zinovjevin ja Emma Goldmanin kanssa. Hän kuitenkin riitautui kommunistien kanssa ja poistui Neuvostoliitosta vuonna 1922.
Hän palasi Italiaan, missä hän johti marxilaista maksimalistien ryhmää. Fasismin nousu pakotti hänet siirtymään Sveitsiin, Pariisiin ja New Yorkiin. Hän palasi Italiaan toisen maailmansodan jälkeen. Vuonna 1947 Balabanova liittoutui Giuseppe Saragatin kanssa tämän hyväksyttyä liiton PSI:n ja Italian kommunistisen puolueen (PCI) kanssa. Balabanova liittyi Sosialistiseen työväenpuolueeseen, josta myöhemmin tuli Italian demokraattinen sosialistipuolue (sisältäen Yhdistyneen Sosialistipuolueen).
Kirjallisuutta

La mia vita di rivoluzionarin – Elämäni vallankumouksellisena
Lenin Visto da Viciono
runoteoksia englanniksi, espanjaksi, italiaksi ja venäjäksi
Aiheesta muualla

Eleven. Juutalainen ensyklopedia (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Villa Eka

| Villa Eka |
| --- | --- |
 Villa Eka vuonna 1982
Osoite:  Edelfeltinkuja 1
Sijainti:  Kilo, Espoo
Rakennustyyppi:  huvila
Valmistumisvuosi:  1903
Suunnittelija:  Eliel Saarinen
Rakennuttaja:  Albert Edelfelt
Omistaja:  Espoon kaupunki
Runkorakenne:  hirsi
Kerrosluku:  1 + mansardikerros
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villa Eka on taidehistoriallisesti merkittävä kansallisromanttisvaikutteinen huvila Kilon kaupunginosassa itäisessä Espoossa.
Albert Edelfelt rakennutti Villa Ekan 1900-luvun taitteessa. Sen suunnitteli arkkitehti Eliel Saarinen Edelfeltin ohjeita mukaillen. Villa Ekassa asui pääasiassa Edelfeltin puoliso, joka myi sen taidemaalari Magnus Enckellille. Tämä oli viehättynyt Villa Ekan lähiympäristöstä villiviineineen, jasmiineineen ja monenlaisine puineen. Enckellin jälkeen Villa Ekan omisti Jalo Aura ja tämän jälkeen Harri Nevanlinna. Espoon kaupunki osti huvilan 1981. Se oli pahoin rappiolla ja puutarha oli villiintynyt. Kaupunki peruskorjasi Villa Ekan taiteilijoiden työtilaksi 1980-luvulla.
Villa Eka on mansardikattoinen ja vaatimattomasti koristeltu. Sen alkuperäinen tiilikatto on muutettu huopakatoksi.
Nimensä Villa Eka on saanut suurelta tammelta, joka oli jo talon valmistuessa noin 200 vuotta vanha. Huvilan paikalla sijaitsi aiemmin sotilas- ja rakuunatorppa.
Enckell maalasi 1921 Villa Ekasta taulun Taiteilijan huvila Kilossa.
Clovis-kulttuuri

Clovisin keihäänkärki on keskellä, muut muiden paleointiaanien tekemiä.
Clovis-kulttuuri eli Llano-kulttuuri oli yksi varhaisimmista intiaanikulttuureista Pohjois-Amerikan Yhdysvalloissa noin 13 500–12 800 vuotta sitten. Tämän kulttuurin ihmiset koostuivat kivikautisista paleointiaaneista, jotka liikkuivat pieninä ryhminä riistan perässä ja metsästivät muun muassa mammutteja luisilla ja piikivikärkisillä keihäillä.
Clovis-kulttuuri vallitsi pääosin nykyisen Yhdysvaltain alueella, mutta joitakin löytöjä on tehty jopa Panamasta asti. Tunnetuimmat tämän kulttuurin jäljistä ovat New Mexicosta Clovisin kaupungin läheltä luolasta löytyneet jäänteet, jotka on ajoitettu 13 000 vuoden taakse. Vain muutaman vuosisadan kukoistettuaan Clovisin kulttuuri aloitti nopean jakaantumisensa lukuisiin uusiin paikallisiin perinteisiin eri puolilla mannerta ja katosi.
Clovisin ihmisten alkuperää ei ole varmuudella selvitetty. Erään teorian mukaan heidän esi-isänsä saattoivat olla Euroopan lounaisia rannikkoalueita asuttaneita solutrealaisia, jotka ovat tulleet Ranskasta ja Espanjasta jään reunaa pitkin. Useimmat todisteet kuitenkin viittaavat Clovisin ihmisten saapuneen Itä-Aasiasta. Esimerkiksi monien varhaisten paleointiaanilöytöjen DNA on tyyppiä, jota esiintyi lähinnä Itä-Aasiassa.lähde?
Merkkejä varhaisemmista kulttuureista

Monet löydöt Amerikan mantereella viittaavat mahdolliseen ihmisasutukseen ennen Clovisin kulttuuria, jopa 60 000–70 000 vuotta sitten. Monien löytöjen ajoitus on yhä kiistanalainen koska esimerkiksi maanvyörymät ovat saattaneet haudata tuoreempia esineitä vanhempiin kerrostumiin ja sotkea monet otetut radiohiiliajoitukset (C-14). Tunnetuimpia löytöpaikkoja ovat Pennsylvaniassa oleva Meadowcroft Rockshelter ja Virginian Cactus Hill. Etelä-Amerikan mantereella Chilessä olevan Monte Verden löydöt ja Venezuelan El Jobon Taima-Taima-luolan löydöt ovat mahdollisesti jopa 2000 vuotta vanhempia kuin Clovis-kulttuurin löydöt.
Viimeisin löytö Clovisia varhaisemmasta kulttuurista tehtiin Oregonissa vuonna 2002–2003. Tuolloin kaivettiin esiin Paisleyn luolat, jotka olivat syntyneet muinaisen järven rantaan. Luolista on löydetty selviä merkkejä noin 14 000 vuotta vanhoista ihmisten tuottamista jätöksistä.
Clovis ja Amerikan asutus

Useimpien tutkijoiden mielestä Clovis-kulttuurin yläpaleoliittiset ihmiset asuttivat ensimmäisenä Amerikan Itä-Aasiasta käsin. Riukiusaarilla Japanissa tavattiin merkkejä ihmisasutuksesta jo 35 000–15 000 vuotta sitten. Ihmisiä saapui Kamtšatkan niemimaalle, läntiseen Beringiaan viimeistään n. 17 000 vuotta eli 14 000 radiohiilivuotta sitten mahdollisesti silloin kun jääkauden ankarin vaihe hellitti tilapäisesti.
Ensimmäisten amerikkalaisten on uskottu yleisesti tulleen jalkaisin Beringinsalmen yli jääkaudella kun merenpinta oli alhaalla jäätiköiden sidottua itseensä suuria määriä vettä. Paleointiaanit saapuivat ensin Alaskaan noin 14 000 vuotta sitten (12 000 radiohiilivuotta sitten) ja vaelsivat ehkä myöhemmin Kalliovuorten itäisillä rinteillä olevan Kordillieerien jääkäytävän läpi, joka johti Albertan jäättömille eteläisille tasangoille.
Toinen mahdollinen saapumisreitti on veneillä pitkin Kanadan länsirannikkoa, missä jäätikkö vetäytyi aiemmin ja nopeammin kuin Kanadan jääkäytävän kohdalla. Tällöin intiaanit olisivat saapuneet ensimmäisenä Yhdysvaltoihin luoteisrannikoille. Uusimpien tutkimusten valossa Clovisin ihmiset ovat saattaneet tulla Atlantista reittiä pitkin Lounais-Euroopasta ja tehneet maihinnousun Pohjois-Amerikan itärannikolla.
Clovisin alue

Clovisin kulttuuri levittäytymisen tapahtui joko lännestä itään tai päinvastoin. Nykyisen näkemyksen mukaan Clovisin kärkiä ja näitä muistuttavia kärkiä löytyy eniten Mississipin länsipuolelta. Siellä
niitä on monin paikoin yli 5 kappaletta/1000 km2. Myös Texasista, New Mexicosta ja Kaliforniasta on löydetty paljon muinaisia kärkiä.. Mutta Clovis-tyyppisiä kärkiä oli 13 000 kalenterivuotta sitten myös melko paljon Kanadan jääkäytävässä  ja Seattlen lähellä. Mutta vain vähän Alaskassa. Etelässä Clovis-kärkien alue ulottui aivan pohjoisimpaan Meksikoon.
Mutta oudosti, Clovis-löytöjä tehtiin aluksi lähinnä Suurten tasankojen alueilta. Erään vanhentuneen teorian mukaan Clovisin varhaisin pääpainopiste olisi ollut eteläisillä tasangoilla Texasista ja Oklahomasta (13 450–12 900 kalenterivuotta) kaivettujen löytöjen perusteella. Myöhemmin suurimmat löydöt kaivettiin mantereen itäosasta. Ohiosta ja Alabamasta on löydetty enemmän Clovisin nuolenkärkiä kuin muista osavaltioista. Kanadan itärannikolta Nova Scotiasta löytyvä Debert oli pohjoisin itärannikon Clovis-paikoista ja sijaitsi 100 kilometrin päässä mannerjäätikön reunasta noin 12 600 vuotta sitten. Myös Chesapeakenlahdelta löydetyt vanhat merenalaiset löydökset ja maininnat Suurten järvien ympäristön muinaisesta asutuksesta tukevat Clovisin kulttuurin itäisiä alkujuuria. Pohjois-Amerikan länsirannikolla Clovisin alue ulottui Kaliforniaan, joskin näin läntiset löydöt olivat harvinaisia..
Etelä-Amerikassa ensimmäiset Clovisiin viittaavat löydöt ajoitettiin 12 750 vuoden takaisiksi. Väli-Amerikassa Clovis-kärkiä on löydetty Guatemalasta, Costa Ricasta ja jopa Panamasta asti. Lisäksi Clovis-tyyppisiä kärkiä on kaivettu esiin niinkin etelästä kuin Venezuelasta..
Varsinaisen Clovisin kauden pituudeksi on arveltu vain joitakin satoja vuosia. Vaikka jääkauden jälkeisten vesistöjen ja niitä ympäröivien suoalueitten ylittäminen on vienyt aikaa, on kulttuurin leviäminen mantereen eri kolkkiin tapahtunut nopeasti. Eräiden nykytutkijoiden mukaan kulttuurin sijaan pitäisi puhua eri yhteisöjen omaksumasta  samankaltaisesta tarve-esineiden työstötekniikasta, jonka joku metsästäjien ryhmä aloitti tekemällä tunnusomaisen uurteen keihäänkärkiinsä. Tapa siirtyi ryhmältä toiselle ja kulkeutui liikkuvan elämäntavan mukana laajoille alueille.
Clovis-leiripaikoilta on löydetty piikivijätettä, ja luuytimen esille saamiseksi murskattuja tai poltettuja luita. Löydöksien joukossa on myös kivestä hakattuja säleitä, joista on tehty esineitä, ja mammutinluista tehtyjä sylintereitä. Varsinaisia ihmisasumuksista ei ole riittäviä todisteita. Metsästyksessä käytettiin monia eri keinoja. Joskus saalistettava eläinlauma ajettiin alas kallionjyrkänteeltä. Saaliin metsästys ja jälkikäsittely oli ohjattua yhteistoimintaa. Kaivauksissa löydetyt pienten eläinten luut, kalojen ja nilviäisten jäänteet sekä erilaiset siemenet todistivat, että nämä ihmiset hyödynsivät kaikenlaista ravintoa.
Eläimistö ja sen katoaminen

Vaikka Clovisin ihmisten ruokavalioon kuuluivat kaikki luonnon antimet heidät tunnetaan parhaiten suurriistan metsästäjinä. Saalistuksen kohteina olivat pääasiassa biisonit, mutta myös mammutit, mastodontit, hirvet, hevoset ja kamelit.
Noin 11 000–10 000 vuotta sitten tapahtuneet jääkauden päättymiseen liittyvät ilmastonmuutokset aiheuttivat todennäköisesti sen, että suurin osa Jääkauden aikaisista suurista eläinlajeista kuoli Amerikassa sukupuuttoon Clovis-kauden aikana. Lämmintä Alleröd-kautta seurannut kylmä ja kuiva Dryas-kausi koetteli koko mannerta. Muun muassa mammutti ja mastodontti hävisivät. Myös lentokyvyttömät petolinnut kuten strutsit katosivat. Samoin kävi hirviösusien, jättiläiskokoisten majavien, laiskiaisten, glyptodonttien ja sapelihammaskissojen.
Uusien näkemyksen mukaan monien eläinten katoaminen olisi ilmastonmuutoksen, ei ihmisen syytä.
Aikalaiset ja seuraajat

Clovisin aikalaiseksi katsotaan lounaisilla alueilla vaikuttanut Sandia-kulttuuri, jonka tunnusmerkkeinä olivat pyöreämuotoiset keihäänkärjet. Viimeistään Clovis-kulttuurin aikana itäinen Beringia (Alaska) oli lähes varmasti jo asutettu. Varhaisia löytöjä edustavat Amerikkalaista Paleoarktista perinnettä edustaneet Nogahabara ja Swan Point Site, joista ensimmäinen oli hylätty noin 13 000 vuotta sitten. Alaskassa vaikuttanutta Denali- ja Nenana-kulttuureita pidetään yleisesti vanhimpina sikäläisistä paleoliittisen kauden kulttuureista. Ne juonsivat suoraan koillisen Siperian Dyuktai-kulttuurista, mutta omasivat myös piirteitä Clovisista. Varhaisimpia Clovis-kärkiä ei ole löydetty Alaskasta, Kanadan jääkäytävästä tai Tyynenmeren rannoilta.
Clovisin pitkästä, uurretusta kärjestä kehittyi aikaa myöten monia muunnoksia. Alussa uurre piteni ja kärjen koko pieneni. Noin 11 000 radiohiilivuotta sitten ilmestyivät pitkäuurteiset, Clovisin kärkiä muistuttavat Gaineyn kärjet, joiden perä oli hyvin kaareva. Gaineyn kanssa samoihin aikoihin ilmestyneissä Folsomin kärjissä uurre oli "pääasia" ja kärkiosa selvästi Clovisin tyyppiä pienempi. Gaineyn jäädessä lähinnä itäisten alueiden harvoin mainituksi haarautumaksi levisi Folsom laajoille alueille länteen ja Suurille tasangoille ja siitä tuli Clovisin varsinainen seuraaja.. Suurilla syvänteillä, Kolumbian ylätasangolla ja Tyynenmeren luoteisrannikolla vaikuttaneessa Stemmed Pointin kulttuurissa ei ollut merkkejä Clovisin vaikutuskaudelta jääneistä piirteistä..
Clovisin vanavedessä syntyivät Tennesseestä ja Kentuckystä löydetyt Barnes/Cumberland-kärjet. Noin 11 000 kalenterivuotta sitten levisi pitkä, uurteeton Wyomingin Agate Basinista alkunsa saanut kärkityyppi. Myös Goshen ja Folsom uudistivat irtokärkien kehityskaarta. Keski-Amerikassa syntyi Clovisin pohjalta luultavasti Panaman seuduilla niin sanottu kalanpyrstökärki-perinne, joka levisi Tulimaahan asti..