stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjolan Sanomat
Aiheesta muualla

Pohjolan Sanomat
Osakeyhtiön historiaa Pörssitiedon netissä
Pohjolan Sanomien pitkäaikainen päätoimittaja Uuno Hannula kuvassa kirjoituskoneensa äärellä 1930-luvulla. Hannula oli myös lehden merkittävä omistaja.
SHL

| SHL |
| --- | --- |
 SHL:n logo
Laji:  Jääkiekko
Maa(t):   Ruotsi
Perustettu:  1975
Toimitusjohtaja:  Michael Marchal
Joukkueita:  14
Hallitseva mestari:  Skellefteå AIK
Eniten mestaruuksia:  Djurgårdens IF (16)
Alempi taso:  HockeyAllsvenskan  Hockeyettan
TV:  C More
Sivusto:  SHL.se
SHL (lyhenne sanoista Svenska Hockeyligan ja Swedish Hockey League) on jääkiekon 14 joukkueen ammattilaissarja Ruotsissa. SHL on Ruotsin korkein sarjataso ja Länsi-Euroopan kovatasoisimpia jääkiekkosarjoja Suomen SM-liigan ja Sveitsin National League A:n ohella.
Sarjan nimi muuttui Elitserienistä SHL:ksi kesällä 2013. Kaudesta 2015-2016 sarjassa pelaa 14 joukkuetta.
Ensimmäinen kausi Elitserien-nimen alla pelattiin 1975–1976. Ruotsin mestaruudesta on kuitenkin pelattu jo vuodesta 1922.
SHL-pelaajista suurin osa on luonnollisesti ruotsalaisia. Esimerkiksi kaudella 2006–2007 heitä oli noin 70 prosenttia pelaajista. Ruotsin jääkiekkoliiton mukaan SHL:n kahdentoista seuran edustusjoukkueiden kokoonpanoissa oli kauden 2006–2007 alussa 99 ulkomaalaista ja juniorijoukkueet mukaan luettuina seuroissa oli yhteensä 127 ulkomaalaista.
Kaudella 2014–2015 sarjan yleisökeskiarvo oli 6 036.
Historia

Ruotsin-mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1922, kaksi vuotta sen jälkeen kun laji oli tuotu maahan. IK Göta voitti ensimmäisen mestaruuden, ja myös kaksi seuraavaa, vuosina 1924 ja 1925.
Elitserien käynnistyi 5. lokakuuta 1975, samana vuonna kuin Suomen nykyinen pääsarja SM-liiga. Tuolloin jokainen joukkue pelasi yhteensä 36 ottelua. Alun perin liigassa kamppaili 10 joukkuetta, mutta vuonna 1987 liigaa laajennettiin kahdella joukkueella.
Kauden rakenne

SHL:n runkosarja käynnistyy syyskuussa ja jatkuu maaliskuuhun asti. Sen jälkeen pelataan pudotuspelejä huhtikuuhun asti. Pudotuspelit pelataan paras seitsemästä -järjestelmällä, jossa neljällä voitolla pääsee seuraavalle kierrokselle. Finaalien voittaja on Ruotsin mestari (ruots. Svenska mästare)
Kauden rakenne > Runkosarja

Runkosarjassa jokainen joukkue pelaa 52 ottelua. Varsinaisella peliajalla voitosta saa kolme pistettä, jatkoajalla voitosta kaksi ja jatkoaikahäviöstä yhden pisteen. Varsinaisella peliajalla tulleesta häviöstä ei saa pisteitä. Runkosarjan voittaa joukkue, jolla on runkosarjan päätteeksi eniten pisteitä. Runkosarjan voittaja palkitaan miljoonalla kruunulla (noin 90 000 euroa). Runkosarjan toinen saa 500 000 kruunua ja kolmas 250 000 kruunua. Runkosarjan kahdeksan parasta jatkaa pudotuspeleihin. Runkosarjan kaksi viimeistä joutuvat karsimaan Kvalserienissä paikastaan SHL:ssä.
Joukkueet kaudella 2024–2025 > Entiset joukkueet

AIK IF
Djurgårdens IF
IF Björklöven
IK Oskarshamn
Hammarby IF
Karlskrona HK
Mora IK
Södertälje SK
Väsby IK Hockey
Västerås IK
Örebro IK
Ruotsin mestarit

| Joukkue | Ruotsin mestaruudet | Elitserien/SHL mestaruudet |
| --- | --- | --- |
| Djurgårdens IF | 16 | 6 |
| Brynäs IF | 13 | 6 |
Färjestad BK: 9
| IK Göta | 9 | 0 |
| Hammarby IF | 8 | 0 |
| AIK IF | 7 | 2 |
| Södertälje SK | 7 | 1 |
HV71: 5
| Frölunda HC | 5 | 4 |
| Leksands IF | 4 | 0 |
Skellefteå AIK: 4
Malmö Redhawks: 2
Modo Hockey: 2
Växjö Lakers: 4
IF Björklöven: 1
Luleå HF: 1
| Gävle GIK | 1 | 0 |
Ennätyksiä > Yhdellä kaudella

| --- | --- |
 Runkosarja Eniten tehopisteitä:  Håkan Loob 42+34=76 (1982–1983)  Eniten maaleja:  Håkan Loob 42 (1982–1983)  Eniten maalisyöttöjä:  Bud Holloway 51 (2012–2013)  Eniten rangaistusminuutteja:  Lance Ward 273 (2006–2007) :  Pudotuspelit Eniten tehopisteitä:  Bud Holloway 10+13=23 (2011–2012)  Eniten maaleja:  Jakob Silfverberg 13 (2011–2012)  Eniten maalisyöttöjä:  Espen Knutsen 16 (1999–2000)  Eniten rangaistusminuutteja:  Patric Blomdahl 94 (2005–2006)
Ennätyksiä > Koko ajalta

| --- | --- |
 Runkosarja Eniten tehopisteitä:  Fredrik Bremberg 206+375=581 (1990–2012)  Eniten maaleja:  Lars-Gunnar Pettersson 270 (1980–1994)  Eniten maalisyöttöjä:  Johan Davidsson 386 (1993–2013)  Eniten otteluita:  Jan Sandström 952 (1997–2018)  Eniten rangaistusminuutteja:  Andreas Jämtin 1465 (2001–2017) :  Pudotuspelit Eniten tehopisteitä:  Jörgen Jönsson 49+74=123 (1994–2009)  Eniten maaleja:  Jörgen Jönsson 49 (1994–2009)  Eniten maalisyöttöjä:  Johan Davidsson 75 (1995–2013)  Eniten otteluita:  Jörgen Jönsson 163 (1994–2009)  Eniten rangaistusminuutteja:  Per Ledin 294 (1999–2015)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
SHL.se
HockeySnack – Meetingplace for the fans
Elitserien – The place for the fans
Elitserien (Arkistoitu – Internet Archive) – Tilastoja
| n k SHL |
| --- | --- |
Joukkueet (2023–24):  Frölunda HC  Färjestad BK  HV71  IK Oskarshamn  Leksands IF  Linköping HC  Luleå HF  Malmö Redhawks  Modo Hockey  Rögle BK  Skellefteå AIK  Timrå IK  Växjö Lakers  Örebro HK 
SHL-kaudet
| --- | --- |
1970-luku:   1975–76  1976–77  1977–78  1978–79  1979–80 
1980-luku:   1980–81  1981–82  1982–83  1983–84  1984–85  1985–86  1986–87  1987–88  1988–89  1989–90 
1990-luku:   1990–91  1991–92  1992–93  1993–94  1994–95  1995–96  1996–97  1997–98  1998–99  1999–00 
2000-luku:   2000–01  2001–02  2002–03  2003–04  2004–05  2005–06  2006–07  2007–08  2008–09  2009–10 
2010-luku:   2010–11  2011–12  2012–13  2013–14  2014–15  2015–16  2016–17  2017–18  2018–19  2019–20 
Marcus Vinnerborg tuomitsemassa Elitserienin ottelua.
Rukajärven tie (elokuva)

| Rukajärven tie |
| --- | --- |
 Virallinen elokuvajuliste
Ohjaaja:  Olli Saarela
Käsikirjoittaja:  Romaani:  Antti Tuuri Käsikirjoitus: Antti Tuuri Olli Saarela
Tuottaja:  Ilkka Matila   Marko Röhr   Jouni Mutanen
Säveltäjä:  Tuomas Kantelinen
Kuvaaja:  Kjell Lagerroos
Leikkaaja:  Jukka Nykänen
Lavastaja:  Pertti Hilkamo
Erikoistehosteet:  Timo Jyllikosko   Kimi Seppänen   Jussi Pellonpää
Pääosat:  Peter Franzén   Irina Björklund   Kari Heiskanen  Taisto Reimaluoto
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  MRP Matila Röhr Productions Oy
Levittäjä:  Finnkino Sandrew Metronome Netflix
Ensi-ilta:   22. tammikuuta 1999
Kesto:  123 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  12 614 904 markkaa
Katsojat:  427 500
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rukajärven tie on Olli Saarelan ohjaama sotaelokuva, jonka ensi-ilta oli tammikuussa 1999. Elokuva perustuu pääosin maanviljelysneuvos Pentti Perttulin kertomukseen sekä Antti Tuurin ja Rukajärven suunnan historiikkitoimikunnan keräämään haastattelumateriaaliin. Sen pääosissa nähdään Peter Franzén luutnantti Eero Perkolana ja Irina Björklund Perkolan rakastettuna lotta Kaarina Vainikaisena.
Elokuva kuvaa löyhästi eversti Erkki Raappanan komentamaan 14. divisioonaan kuuluneen Kevyt osasto 2:n polkupyöräjoukkueen tiedusteluretkeä Lieksajärven ympäri Suomen aloitettua etenemisensä Neuvostoliiton Karjalaan jatkosodan alkuvaiheessa kesällä 1941.
Elokuva keräsi elokuvateattereihin yli 420 000 katsojaa, mikä teki siitä 1990-luvun katsotuimman kotimaisen elokuvan.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Franzén  | … |   luutnantti Eero Perkola   |
|  Irina Björklund  | … |   lotta Kaarina Vainikainen   |
|  Kari Heiskanen  | … |   korpraali Jussi Lukkari   |
|  Taisto Reimaluoto  | … |   alikersantti Unto Saarinen   |
|  Kari Väänänen  | … |   alikersantti Tauno Snicker   |
|  Tommi Eronen  | … |   sotamies Simo Karppinen   |
|  Pekka Heikkinen  | … |   alikersantti Evert Rönkkö   |
|  Pekka Huotari  | … |   sotamies Martti Raassina    |
|  Tero Jartti  | … |   sotamies Moilanen    |
|  Rauno Juvonen  | … |   sotamies Hämäläinen    |
|  Arttu Kapulainen  | … |   sotamies Ville Snicker    |
|  Petri Manninen  | … |   sotamies Heikkinen   |
|  Aku Laitinen  | … |    sotamies Knihti    |
|  Kristo Salminen  | … |   sotamies Kukkonen    |
|  Kari-Pekka Toivonen  | … |   sotamies Leinonen    |
|  Maria Järvenhelmi  | … |   lotta Kauppila 	   |
|  Minna Pirilä  | … |   lotta Louhela    |
|  Ilkka Heiskanen  | … |   luutnantti Paasivirta   |
|  Robert Enckell  | … |   kapteeni Rautakorpi   |
|  Kai Lehtinen  | … |   majuri Kivikari    |
|  Jari Nissinen  | … |   vänrikki Torko    |
|  Jevgeni Haukka  | … |   haavoittunut venäläinen   |
|  Marko Röhr  | … |   kapteeni Korpi    |
|  Heikki Törmi  | … |  vänrikki Lahdensuo   |
|    | … |     |
Vastaanotto

Elokuva voitti vuonna 2000 kaikkiaan seitsemän Jussi-palkintoa: paras elokuva, paras ohjaus, paras kuvaus, paras leikkaus, paras lavastus, paras äänisuunnittelu ja paras musiikki.
Göteborgin filmijuhlilla sitä kehuttiin erinomaisesta kuvauksesta ja realistisista taistelukohtauksista. Se esitettiin myös Moskovan kansainvälisillä elokuvajuhlilla. Festroian elokuvafestivaaleilla Portugalissa elokuva palkittiin pääpalkinnolla, Kultaisella delfiinillä.
Olli Saarela palkittiin Rukajärven tie -elokuvasta Suomen elokuvasäätiön 30-vuotisjuhlapalkinnolla tammikuussa 2000.
Televisiossa elokuva esitettiin ensimmäisen kerran uudenvuodenpäivänä 2001 keräten 1 279 000 katsojaa.
Aiheesta muualla

Leffatykki (arvosteluja)
Film-o-holic (arvostelu)
Rukajärven suunnan historiayhdistys ry
| n k Parhaan elokuvan Jussi-palkinnon saaneet elokuvat |
| --- | --- |
1987–1999:  Varjoja paratiisissa (1987)  Tuhlaajapoika (1993)  Onnen maa (1994)  Pidä huivista kiinni, Tatjana (1995)  Kivenpyörittäjän kylä (1996)  Kauas pilvet karkaavat (1997)  Sairaan kaunis maailma (1998)  Kuningasjätkä (1999) 
2000–2019:  Rukajärven tie (2000)  Seitsemän laulua tundralta (2001)  Joki (2002)  Mies vailla menneisyyttä (2003)  Nousukausi (2004)  Koirankynnen leikkaaja (2005)  Paha maa (2006)  Laitakaupungin valot (2007)  Musta jää (2008)  Niko – Lentäjän poika (2009)  Postia pappi Jaakobille (2010)  Napapiirin sankarit (2011)  Le Havre (2012)  Kohta 18 (2013)  Betoniyö (2014)  He ovat paenneet (2015)  Miekkailija (2016)  Hymyilevä mies (2017)  Ikitie (2018)  Tyhjiö (2019) 
2020–2039:  Aurora (2020)  Tove (2021)  Hytti nro 6 (2022)  Tytöt tytöt tytöt (2023)
Lockheed P-3 Orion

| P-3 Orion |
| --- | --- |
 Japanin meri-itsepuolustusvoimien P-3C
Tyyppi:  tiedustelulentokone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Lockheed Corporation Lockheed Martin Kawasaki Heavy Industries
Ensilento:  marraskuussa 1959
Esitelty:  elokuussa 1962
Tila:  käytössä
Pääkäyttäjät:  Yhdysvaltain ilmavoimat Japanin meri-itsepuolustusvoimat Australian kuninkaalliset ilmavoimat Korean tasavallan merivoimat
Valmistusmäärä:  757 
Valmistusvuodet:  1961–1990
Kehitetty mallista:  Lockheed L-188 Electra
Lockheed P3 Orion on yhdysvaltalainen nelimoottorinen potkurikone, jota käytetään maailmanlaajuisesti meritiedusteluun ja sukellusveneitä vastaan. Orion on siviililentokone Lockheed L-188 Electran sotilasversio.
Orion lensi ensilentonsa 25. marraskuuta 1959 ja Yhdysvaltain asevoimat ottivat P-3A-version käyttöönsä vuonna 1962. P-3C korvasi A-version vuonna 1979. Viimeisin P-3C rakennettiin 1990 ja tuon mallin koneita on edelleen käytössä. P-3-koneen korvaava konemalli on Boeing 737-koneeseen perustuva P-8 Poseidon.
Yhdysvaltain liittovaltion sää- ja valtamerentutkimusorganisaatio NOAAn käytössä on kaksi P-3 Orionin mallia WP-3D, jotka on varustettu laitteilla meteorologisen datan keräämistä varten.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&035.061000035,61 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&030.038000030,38 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&010.027000010,27 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&0120.0770000120,77 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&027892.&&&&0027 892 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&064410.&&&&0064 410 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004 × Allison T56-A-14 -potkuriturbiinia; &&&&&&&&&&&03661.&&&&003 661 kW (&&&&&&&&&&&04910.&&&&004 910 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0761.&&&&00761 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&03853.&&&&003 853 km
Valvontalentonopeus: 381 km/h
Aseistus
Vaihtoehtoisesti miinoja, syvyyspommeja, torpedoita tai raketteja sisäisessä ja ulkoisissa ripustimissa 9 072 kg.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Francillon, René J.: Lockheed Aircraft since 1913.  London:  Putnam & Company Limited, 1982.  ISBN 0-370-30329-6  (englanniksi)
Aoki, Yoshitomo et al: Operator File: Lockheed P-3 Orion: Foreign Operators. International Air Power Review, Summer 2001, nro 1, s. 68–81.  Wallingford, Oxfordshire:  AIRtime Publishing. ISSN 1473-9917  (englanniksi)
↑  https://www.lockheedmartin.com/en-us/products/p-3.html Viitattu 15.6.2024.
↑  https://www.military.com/equipment/p-8a-poseidon Viitattu 15.6.2024.
↑  https://www.omao.noaa.gov/aircraft-operations/aircraft/lockheed-wp-3d-orion Viitattu 15.6.2024.
Haute-Saône

Haute-Saône on Ranskan departementti numero 70. Se sijaitsee maan itäosassa, Rhônen sivujoen Saônen varrella. Sen nimi merkitseekin Ylä-Saône.  Departementti on pinta-alaltaan 5 360 neliökilometriä ja siellä on noin 230 000 asukasta. Departementin pääkaupunki on Vesoul.
Haute-Saônessa puhutaan ranskan lisäksi arpitaania.
Aiheesta muualla

matkailusivut (ranskaksi)
| n k Burgundi-Franche-Comté |
| --- | --- |
Departementit:  Côte-d’Or  Doubs  Haute-Saône  Jura  Nièvre  Saône-et-Loire  Territoire de Belfort  Yonne
Håkan Loob

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Håkan Loob |  Håkan Loob |  Håkan Loob |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten jääkiekko
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lillehammer 1994 | jääkiekko |  |
| Kanada-cup  | Kanada-cup  | Kanada-cup  |  |
|  Hopeaa | Kanada-cup 1984 | jääkiekko |  |
| MM-kisat  | MM-kisat  | MM-kisat  |  |
|  Kultaa | Itävalta 1987 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | Suomi 1991 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Sveitsi 1990 | jääkiekko |  |
| Nuorten MM-kisat  | Nuorten MM-kisat  | Nuorten MM-kisat  |  |
|  Pronssia | Suomi 1980 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Ruotsi 1979 | jääkiekko |  |
Håkan Loob (s. 3. heinäkuuta 1960 Visby, Ruotsi) on ruotsalainen entinen jääkiekkoilija, olympiavoittaja ja nykyinen jääkiekkovaikuttaja.
Loob on niitä harvoja pelaajia, jotka ovat voittaneet Stanley Cupin, olympiakullan sekä maailmanmestaruuden (kolmen kullan klubi). Näiden lisäksi hän voitti Ruotsin mestaruuden vuonna 1981 Färjestad BK:n riveissä.
Håkan Loob aloitti uransa Färjestad BK:n riveissä. Loob pitää hallussaan Elitserien runkosarjan yhden kauden maali- ja piste-ennätystä 42+34=76, jotka hän teki kaudella 1982–1983.
Sitten hän siirtyi NHL:ään. Loob pelasi oikeana laitahyökkääjänä Calgary Flamesin joukkueessa vuosina 1983–1989 ja voitti Stanley Cupin vuonna 1989. Tämän jälkeen hän palasi Ruotsiin ja Färjestad BK:hon. Siellä hän pelasi kunnes lopetti uransa vuonna 1996.
Färjestad BK on jäädyttänyt Loobin pelinumeron 5. Nykyään Loob toimii Färjestad BK:n toimitusjohtajana.
Ruotsin pääsarjassa, Elitserienissä jaetaan vuosittain Håkan Loobin nimeä kantava palkinto eniten runkosarjassa maaleja tehneelle pelaajalle.
Håkan Loob on ainoa ruotsalainen pelaaja, joka on tehnyt vähintään 50 maalia yhden kauden aikana NHL:ssä.lähde?
Ruotsin voittaessa maailmanmestaruuden Wienissä 1987 Loob oli joukkueensa paras maalintekijä viidellä maalilla ja kolmanneksi paras pistemies yhdeksällä tehopisteellä. Suomen MM-kilpailuissa 1991 Loob voitti toisen maailmanmestaruutensa ja keräsi yhdeksän tehopistettä ja oli joukkueensa syöttötilaston ykkönen seitsemällä maalisyötöllä.
Aiheesta muualla

Håkan Loob The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Patrik Sundström | Guldpucken 1983 | Seuraaja: Per-Erik Eklund |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Bengt-Åke Gustafsson | Guldhjälmen 1991, 1992 | Seuraaja: Peter Forsberg |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Tomas Sandström | Viking Awardin voittaja 1988 | Seuraaja: Patrik Sundström |
Jari Europaeus

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 29. joulukuuta 1962 (ikä 61)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 188 cm
Lempinimi: Euffa
Junioriseurat
1973–1980: HJK
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1981–1984 | HJK | 86 | (6) |
| 1984–1986 | Gefle IF | 60 | (2) |
| 1987–1988 | Östers IF | 42 | (0) |
| 1989 | RoPS | 27 | (0) |
| 1990–1995 | HJK | 140 | (5) |
| 1996 | Atlantis | 16 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 371 | (14) |
Maajoukkue
| 1979 | Suomi U16 | 3 | (0) |
| 1980 | Suomi U17 | 3 | (0) |
| 1980–1981 | Suomi U18 | 8 | (0) |
| 1982–1983 | Suomi U21 | 8 | (0) |
| 1984–1991 | Suomi | 56 | (0) |
Valmennusura
1996–2000: Atlantis
2001–2003: Honka
2005–2007: Viikingit
2008: HJK (A-jun.)
2013: HJK (A-jun.)
2014: PK-35 Vantaa
2019: FC Espoo (apuv.)
2020: GrIFK
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jari Europaeus (s. 29. joulukuuta 1962 Helsinki) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Europaeus edusti Helsingin Jalkapalloklubia, Rovaniemen Palloseuraa, Gefleä ja Östersiä. Suomen A-maajoukkueessa hän pelasi 56 ottelua ja toimi välillä joukkueen kapteeninakin.
Europaeus on suorittanut Suomen Palloliiton korkeimman valmentajatutkinnon pro-JVK:n. Hän valmensi Atlantista lokakuuhun 2000 asti, kunnes hänet korvattiin Markku Palmroosilla. Kaudesta 2005 hän valmensi Viikinkejä, ja kauden 2006 päätteeksi seura nousi hänen johdollaan Veikkausliigaan. Europaeuksella oli seuran kanssa sopimus kausista 2007–2008. Viikinkien kausi liigassa päättyi kuitenkin karsinnoissa putoamiseen Rovaniemen Palloseuralle, joten kauden 2007 päätyttyä Viikingit ja Europaeus sopivat sopimuksensa purkamisesta.
Saavutukset

Vuoden lupaava pelaaja 1981
Vuoden jalkapalloilija (Suomen Palloliiton valinta) 1989
Suomen mestaruus 1981, 1990, 1992
SM-hopea 1982, 1983
SM-pronssi 1989, 1993, 1994, 1995
Aiheesta muualla

FC Viikingit (Arkistoitu – Internet Archive)
Europaeus Urheilumuseon sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Robert McNamara

| Robert McNamara |
| --- | --- |
 Puolustusministeri McNamaran virallinen muotokuva
Maailmanpankkiryhmän pääjohtaja
 1.4.1968–1.7.1981  
Edeltäjä:  George David Woods
Seuraaja:  Alden W. Clausen
Yhdysvaltain 8. puolustusministeri
 21.1.1961–29.2.1968  
Presidentti:  John F. Kennedy Lyndon B. Johnson
Edeltäjä:  Thomas S. Gates
Seuraaja:  Clark Clifford
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1916 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 6. kesäkuuta 2009 (92 vuotta) Washington, D.C., Yhdysvallat
Ammatti:  yritysjohtaja
Tiedot
Puolue:  Republikaanit (ennen 1978) Demokraatit (1978–2009)
 Nimikirjoitus
Robert Strange McNamara (9. kesäkuuta 1916 – 6. heinäkuuta 2009) oli Yhdysvaltain puolustusministeri John F. Kennedyn ja Lyndon B. Johnsonin presidenttikausilla 1961–1968. Erottuaan virasta hän siirtyi Maailmanpankkiryhmän johtoon toimien pääjohtajana vuoteen 1981. Ennen asemaa Kennedyn hallinnossa hän oli toiminut vuodesta 1946 Ford-yhtiön johtajistossa, vuodesta 1955 apulaispääjohtajana ja vuodesta 1960 pääjohtajana. Ministerinä McNamara järkiperäisti Pentagonin varainkäyttöä.
Vietnamin sota

Kennedyn kabinetin jäsenenä ja puolustusministerinä McNamara oli avainasemassa Yhdysvaltain sitoutumisessa Vietnamin sotaan. Häntä pidetään sodan amerikkalaisen vaiheen pääarkkitehtinä ja hänestä tuli yleisessä mielipiteessä sodanvastaisen liikkeen maalitaulu ja sodan symboli. Myöhemmin McNamara alkoi katua Yhdysvaltain liittymistä taistelutoimintaan ja omaa osallisuuttaan konfliktin eskaloitumisessa täysimittaiseksi sodaksi.
Puolustusministeri McNamara vaati 18. toukokuuta 1966 Kiinan ja Yhdysvaltojen suhteiden uudistamista ja sanoi, että Kiinan eristäytyneisyyden vähentäminen merkitsisi samalla sodan vaaran vähenemistä. Pekingin radio oli 12. toukokuuta ilmoittanut Yhdysvaltojen ampuneen alas kiinalaisen koneen Junnanin maakunnan eteläosan yläpuolella, minkä amerikkalainen sotilasedustaja oli kiistänyt jyrkästi seuraavana päivänä.
McNamaran eron taustalla olivat erimielisyydet presidentti Johnsonin kanssa suhtautumisessa Vietnamin sotaan, mutta on epäselvää, oliko ero täysin vapaaehtoinen.
Elokuva

Dokumenttielokuva Sodan oppitunnit käsittelee McNamaran uraa Yhdysvaltain hallinnossa. Sodan oppitunnit sai parhaan dokumenttielokuvan Oscar-palkinnon vuonna 2004.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert McNamara Wikimedia Commonsissa
| n k  Yhdysvaltain puolustusministerit |
| --- | --- | --- |
|  Forrestal  Johnson  Marshall  Lovett  Wilson  McElroy  Gates  McNamara  Clifford  Laird  Richardson  Schlesinger  Rumsfeld  Brown  Weinberger  Carlucci  Taft  Cheney  Aspin  Perry  Cohen  Rumsfeld  Gates  Panetta  Hagel  Carter  Mattis  Esper  Austin  |  Forrestal  Johnson  Marshall  Lovett  Wilson  McElroy  Gates  McNamara  Clifford  Laird  Richardson  Schlesinger  Rumsfeld  Brown  Weinberger  Carlucci  Taft  Cheney  Aspin  Perry  Cohen  Rumsfeld  Gates  Panetta  Hagel  Carter  Mattis  Esper  Austin  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
George Balanchine

George Balanchine (1965)
George Balanchine, syntyjään Giorgi Melitonis dze Balanšivadze, (georg. გიორგი ბალანჩივაძე, ven. Георгий Мелитонович Баланчивадзе, Georgi Melitonovitš Balantšivadze; 22. tammikuuta (J: 9. tammikuuta) 1904 Pietari, Venäjän keisarikunta – 30. huhtikuuta 1983 New York City, Yhdysvallat) oli pietarilaissyntyinen yhdysvaltalainen koreografi, yksi Yhdysvaltojen oman balettikulttuurin perustajia ja klassisen baletin uudistamisen uranuurtaja. Hän loi uuden neoklassiseksi kutsutun tyylin ja avarsi näin balettikäsitystä.
Balanchine loi uransa aikana satoja koreografioita, toiset moderneja, toiset klassisempia. Yhteistyössä Igor Stravinskyn kanssa syntyivät Apollo (1928), Orpheus (1948) ja Agon (1957).
Georgia ja Venäjä

Geroge Balanchine syntyi Pietarissa kuuluisan georgialaisen säveltäjän Meliton Balantšivadzen, Georgian klassisen musiikin perustajan poikana. George aloitti balettitunnit lähes sattumalta kymmenvuotiaana Keisarillisessa balettikoulussa. Vaikka ensimmäinen maailmansota, Lokakuun vallankumous ja epävakaat olot vaikeuttivat koulun toimintaa, George Balanchine valmistui balettiakatemiasta vuonna 1921 kunniamaininnalla ja oli kiinnitettynä Mariinski-teatterin corps de ballet'hen vuosina 1921–1924, vaikka harkitsi vakavasti myös muusikon uraa.
Tanssijantyönsä ohella hän opiskeli Pietarin konservatoriossa. Vaikka Balanchine joutui toteamaan, ettei hänestä koskaan tulisi merkittävää säveltäjää, intensiiviset musiikkiopinnot osoittautuivat hyödyllisiksi hänen urallaan ja antoivat etulyöntiaseman muihin koreografeihin nähden. Tärkeän pohjan Balanchinen työlle muodostaa hänen saamansa täydellinen klassisen baletin koulutus, jonka aikana hän oppi kunnioittamaan sen traditiota ja saavutti sen kaikkien tekniikan osa-alueiden hallinnan. Marius Petipan baleteilla, jotka muodostivat Mariinskin ohjelmiston perustan, on ollut tärkeä vaikutus Balanchineen. Petipalta hän peri ihastuksen klassiseen tanssin sen itsensä vuoksi sekä käsityksen baletista ensisijaisen mielihyvän lähteenä katsojalle. Balanchinen baleteissa nämä periaatteet toteutuvat kuitenkin selvästi nykyaikaisella tavalla muun muassa ilman kehystarinaa. Myös balettia uudistamaan pyrkineellä Mihail Fokinilla, ehkä eniten hänen juonettomalla Chopiniana-teoksellaan, on ollut vaikutuksensa Balanchinen kehitykseen koreografina.
Nykyään vähemmän tunnetun Kasjan Goleizovskin vaikutus näkyy varsinkin Balanchinen ensimmäisissä koreografioissa. Goleizovski puhui puhtaan ihmisvartaloa ylistävän tanssitaiteen puolesta, käytti soljuvan plastista liikekieltä akrobaattisilla osilla höystettynä ja pani tanssijat tanssimaan paljain jaloin ja niukasti pukeutuneena. Häneltä Balanchine sai rohkeuden kokeilla omaa ja erilaista.