stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ošta
Historia

Seudun kanta-asukkaita ovat vepsäläiset, joista suurin osa on ajan mittaan venäläistynyt. Vepsän kieli säilyi pisimpään kunnan eteläosassa sijaitsevalla Šimozeron alueella, joka on autioitunut toisen maailmansodan jälkeen.
Oštan pogosta (ven. Oštinski pogost) mainitaan ensimmäisen kerran 1400-luvun lopussa. Vuosina 1927–1956 se oli Oštan piirin keskus. Jatkosodan aikana lokakuussa 1941 neuvostoarmeija pysäytti suomalaisten hyökkäyksen kylän länsipuolelle, johon muodostui rintamalinja vuoteen 1944 saakka. Oštan kyläneuvostoon liitettiin vuonna 1954 Kurvošin kyläneuvosto ja vuonna 1958–1959 Nižnjaja ja Verhnjaja Vodlitsan kyläneuvostot. Oštan pogostaan yhdistettiin vuonna 2000 Andrejevon, Kurginon, Neškinan, Nizin, Tarasinan ja Tšeleksan kylät, jotka saivat yhteisen virallisen nimen Ošta.
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan kautta kulkee Lotinapellon ja Vytegran välinen osittain päällystetty maantie P37 sekä Oštan ja Petroskoin välinen maantie P19. Keskuskylästä on linja-autoyhteydet Vytegraan, Vologdaan, Petroskoihin, Podporožjeen ja Pietariin. Lähin rautatieasema on Podporožjessa ja lähin lentokenttä Vologdassa.
Seudun pääelinkeino on puunhankinta, jota harjoittaa Onegalesprom ja kolme yksityisyritystä. Lisäksi on kaksi sahalaitosta, kivennäisvesipullottamo ja leipomo. Oštan maatalousyritys on lopettanut toimintansa. Nykyään maataloutta edustaa noin 650 palstaviljelmää.
Keskuskylän palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, yleisönpalvelukeskus, posti, pankki, ruokala ja joukko kauppoja.  Eräitä palveluja on myös Gornyi Rutšeissa ja Nižnjaja Vodlitsassa.
Nähtävyydet ja matkailu

Pavšozeron rannalla Gornyi Rutšein lounaispuolella on neoliittikauden asuinpaikka. Muinaisia asuin- ja hautapaikkoja on myös Šimozeron rannalla. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1800-luvulta peräisin olevat Nižnjaja ja Verhnjaja Vodlitsan sekä Kurvošski Pogostin kirkot, Kardangan tsasouna, Mežinin talo Verhnjaja Vodlitsassa sekä Vodlitsajoen ylittävä kivisilta. Oštassa on toisen maailmansodan muistomerkki ja kotiseutumuseo. Kunnassa ei ole matkailupalveluja.
Aiheesta muualla

Oštan kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Oštan kunta Vytegran piirin sivustolla (venäjäksi)
Oulun sotilaslääni

| Oulun sotilaslääni |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1993-2007
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  maavoimat
Osa joukkoa:  Pohjoinen maanpuolustusalue
Koko:  sotilaslääni
Tukikohta:  Oulu
Marssi:  Martti Parantainen: Asemies
Vuosipäivät:  24. helmikuuta
Oulun sotilaslääni (OULSL) oli Pohjoisen maanpuolustusalueen alaisuudessa oleva sotilaslääni, joka muodostettiin 1. tammikuuta 1993 yhdistämällä Kajaanin, Raahen ja Oulun sotilaspiirit. Sotilaslääni lakkautettiin 31. joulukuuta 2007, jolloin sen tehtävät siirrettiin perustetuille Pohjois-Suomen ja Lapin sotilaslääneille.
Komentajat

Sotilasläänin komentajina olivat:
eversti Aimo Niemenkari 1993 – 1995
eversti Pekka Uutaniemi 1995 – 2000
eversti Juhani Tyynelä 2000 – 2002
everstiluutnantti Veikko Greus 2002 – 2003
eversti Timo Suutarinen 2003 – 2007
Ovensuukysely

Ovensuukysely on vaaleihin liittyvä mielipidetiedustelu, joka suoritetaan juuri äänestäneiden äänestäjien keskuudessa heidän poistuttuaan vaalihuoneistoista. Heiltä kysytään, mitä puoluetta he ovat äänestäneet, ja näin pyritään selvittämään vaalin tulos jo ennen ääntenlaskennan valmistumista. Ovensuukyselyillä palvellaan joukkotiedotusvälineitä, jotka haluavat raportoitavaa jo ennen varsinaisen vaalituloksen varmistumista. Ovensuukyselyä käytetään myös vaalitarkkailun yhtenä menetelmänä paljastamaan suuria ääntenlaskennan virheitä.
Otavan toimitalo

Otavan kivinen toimitalo Uudenmaankadulla täytti kesäkuussa 2006 sata vuotta.
Otavan toimitalo on Helsingin Uudenmaankatu 10:ssä sijaitseva, arkkitehtien Karl Lindahlin ja Valter Thomén suunnittelema jugendtyylinen rakennus, jossa toimii kustannusyhtiö Otavan pääkonttori. Talo on valmistunut 1906, ja se on yksi harvoja Helsingin keskustan rakennuksia, jotka ovat edelleen rakennuttajansa omistuksessa ja alkuperäisessä käytössä.
Julkisivu

Talon erikoisesta julkisivusta osa on verhoiltu hiomattomalla harmaalla graniitilla, osa on rapattu. Graniittijulkisivusta tuli jugendin aikana arkkitehtien suosikki, koska sen katsottiin viittaavan suomalaiskansalliseen alkuvoimaan ja keskiajan kirkkorakentamiseen. Sen vuoksi graniittipinta jätettiin karkeaksi. Ensimmäinen Helsinkiin valmistunut luonnonkivestä tehty julkisivu oli vakuutusyhtiö Pohjolan toimitalossa Aleksanterinkadulla vuonna 1892. Sitä seurasivat kansallismuseo, kansallisteatteri ja rautatieasema. Lindahlin ja Thomén edellinen graniittirakennus, Polyteknikkojen talo eli Vanha Poli, valmistui Lönnrotinkadulle 1903. Kadunvarsilla graniittitalo erottui naapuritaloista muita arvokkaamman näköisenä.
Otavan talon julkisivu on epäsymmetrinen ja geometrinen. Se koostuu kolmiopäädyistä, neliönmuotoisista ikkunoista ja ympyräaiheista. Keskellä on koristeparveke. Julkisivu sisältää useita koristeaiheita, joista Lindahlin muutkin talot tunnetaan. Pääoven yläpuolella on mosaiikki, jossa on tyylitelty tähtikuvio ja sana Otava. Pääoven portaalia kiertää kivinen vyökoriste, jonka esittää mehiläisiä. Talon julkisivun kello on vuodelta 1926.
Viereiset talot

Viereiselle tontille, Uudenmaankatu 12:een, Otava rakennutti muutaman vuoden kuluttua kirjapainon. Talojen julkisivut on yhdistetty niin, että niiden rajaa ei helposti huomaa. Kirjapainotaloon ei käytetty paljon graniittia, mutta yhtenäisyyden vuoksi sitä sijoitettiin hiukan sen alaosiin. Kirjapainon sisäänkäynti on romaaniseen tyyliin viittaava. Kirjapaino siirrettiin melko pian pois, ja tilat muutettiin toimistoiksi. Myös toisen puolen naapuritalo, Uudenmaankatu 8, on Otavan rakennuttama ja Lindahlin suunnittelema. Se on valmistunut 1924.
Talon sisäosat

Talon sisustus uusittiin 1920-luvun laajennuksen yhteydessä. Vanhat jugendhuonekalut väistyivät, ja tilalle tuli pelkistettyä klassismia. Luontoaiheiden tilalle tuli korkeakulttuurisia kuva-aiheita. Johtajien huoneisiin sijoitettiin upottavia nahkatuoleja. Vuonna 1925 yhtiö työllisti 347 henkeä, joista suurin osa työskenteli toimitalossa. Vuosikymmenen lopussa työtapoja ryhdyttiin kuitenkin uudistamaan ja väkeä vähentämään. Uusia työhuoneita rakennettiin, ja vanhan puolen tiloista avattiin kulkuaukkoja painotalon puolelle. Kassaosastolle hankittiin 1920-luvulla suuri palvelutiski. Myös nämä muutokset ovat Lindahlin suunnittelemia. Nykyisin talon sisäosat ovat esillä silloin, kun toimittajat raportoivat Otavan salissa pidetyistä tiedotustilaisuuksista. Kassaosasto on nykyisin suojelukohde, joka on vain vähäisessä käytössä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otavan toimitalo Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Otavan toimitalo (Q18661094)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: toimistorakennus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Punavuori
katuosoite: Uudenmaankatu 10

Frans Emil Sillanpää saa Agricola-mitalin toimitusjohtajan huoneessa vuonna 1948.
Ouésso

| Ouésso |
| --- | --- |
 Ouésso
 Koordinaatit: 1°37′N, 16°03′E 
Valtio:  Kongon tasavalta
Alue:  Sangha
Piirikunta:  Ouésso
Korkeus:  345 m
Väkiluku (2007):  28 179
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ouésso on kaupunki Kongon tasavallan pohjoisosassa lähellä Kamerunin rajaa. Kaupunki kuuluu Ouésson piirikuntaan sekä Sanghan hallinnolliseen alueeseen ja on myös sen pääkaupunki. Asukkaita kaupungissa oli vuonna 2007 28 179. Kaupunki sijaitsee Sanghajoen varrella sademetsän ympäröimänä. Ouésson ympärillä on useita pygmikyliä.
Kaupungissa on esimerkiksi hotelleja, baareja, tori ja pankki. Ouésson nähtävyyksiin kuuluu esimerkiksi Sanghajoen rannalla sijaitseva AEF-monumentti, joka kertoo kaupungin sijainnin joen rannalla sekä perustamisajankohdan. Kaupungissa on myös kirkko sekä joitain siirtomaa-aikaisia ränsistyneitä kartanoita.
Liikenne

Ouéssossa on lentoasema, josta on lentoja maan pääkaupunkiin Brazzavilleen. Kaupungista lähtee aamuisin kuorma-autoja, jotka ottavat matkustajia, etelässä sijaitsevaan Mindouliin. Ouéssosta pääsee päivittäin Sanghajokea pitkin lautalla pohjoisessa sijaitsevaan Bomassaan. Etelän Mossakaan kulkee lautta tavallisesti vähintään kerran viikossa.
Eteläkorealainen yhtymä tarjoutui vuonna 2007 rakentamaan 800 kilometriä pitkän rautatien Brazzavillestä Ouéssoon saadakseen näin oikeudet metsänhakkuuseen Kongon tasavallan pohjoisosassa.
Aiheesta muualla

Kuvia Ouéssosta (englanniksi)
Oulun palo 1916

| Oulun palo 1916 |
| --- | --- |
 Tulipalossa tuhoutunut kortteli
Päivämäärä:  19. heinäkuuta 1916
Tapahtumapaikka:  Vanhatulli, Oulu
Syy:  Tulipalon syttymissyytä ei ole saatu selville
Oulun palo vuonna 1916 oli Suomen viimeinen varsinainen kaupunkipalo. Risto Suikkarin mukaan palo on kylläkin rajatapaus korttelipalon ja kaupunkipalon välillä. Myös talvi- ja jatkosodan pommitukset aiheuttivat tulipaloja, jotka tekivät suuria tuhoja puutalovaltaisissa kaupungeissa.
Vuoden 1916 palo alkoi yöllä 19. heinäkuuta Kirkkokatu 39:n piharakennuksesta. Palon syttymissyytä ei saatu selville. Tuli tuhosi lähes kaikki rakennukset Vanhatullin kaupunginosan korttelista, joka nykyään tunnetaan Mannerheimin puistona. Myös korttelia rajaavien katujen toisella puolella sijainneet rakennukset kärsivät eriasteisia vaurioita. Isokadun ja Albertinkadun kulmassa sijainneet rakennukset vaurioituivat korjauskelvottomiksi ja rakennukset purettiin palon jälkeen.
Edellytykset palontorjuntaan olivat jo olemassa. Kaupungissa toimi VPK, jolla oli käytössään uudehkoja höyrykäyttöisiä paloruiskuja. Palohälytys tehtiin noin puolen tunnin kuluttua palon syttymisestä. Sammutustyöt aloitettiin käsikäyttöisillä ruiskuilla, mutta höyrykäyttöisten ruiskujen paikalle saanti kesti kauemman aikaa. Lopulta palokunta ei yrittänytkään sammuttaa tulipaloa, vaan keskittyi suojelemaan korttelia ympäröiviä taloja. Muun muassa Kirkkokadulla sijaitseva Snellmanin kauppahuone saatiin pelastettua.
Palon seuraukset

Palon seurauksena voidaan pitää vakinaisen palokunnan perustamista Ouluun, vaikkakin palokunta saatiin perustettua vasta vuonna 1921. Katujen leventämistä harkittiin, mutta katuvarsien rakennusten lunastaminen olisi tullut niin kalliiksi, että ajatuksesta luovuttiin.
Oulunsalon kirkonkylän rauhanyhdistys

| Oulunsalon kirkonkylän rauhanyhdistys |
| --- | --- |
 Rauhanyhdistyksen tunnus.
Sijainti:  Pappilantie 21 90460 Oulunsalo
Seurakunta:  Oulunsalon kirkonkylän rauhanyhdistys ry (SRK)
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oulunsalon kirkonkylän rauhanyhdistys on Oulunsalossa sijaitseva rukoushuone ja toimintatalo. Se edustaa vanhoillislestadiolaista herätysliikettä, jonka kattojärjestö on Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys. Rauhanyhdistyksen tarkoituksena on järjestää seuroja ja julistaa sanaa Jeesuksen lähetyskäskyn mukaisesti.
Kirkonkylän Rauhanyhdistyksessä on noin 550 jäsentä. Rauhanyhdistyksen seurasaliin mahtuu 800 henkilöä, ja siellä pidetään seuroja sunnuntaisin.
Historia

Oulunsaloon lestadiolaisuus levisi 1860-luvun loppupuolella. 1870-luvun alussa saarnaajaksi ja maallikkojohtajaksi nousi Pekka Anttila, jonka saarnamatkat ulottuivat Oulunsalon ulkopuolelle. Vuonna 1882 Oulunsalossa oli voimakas herätys. Liikkeen kannatus kasvoi ja 1900-luvun vaihteessa 1140 asukkaan pitäjässä oli noin 200 lestadiolaiskristittyä.
The Oxford Times

The Oxford Times on vuonna 1862 perustettu viikoittain ilmestyvä sanomalehti, joka julkaistaan tiistaisin Oxfordissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
1922 Arabian Lawrencena tunnettu T. E. Lawrence painatti sotamuistelmistaan Seven Pillars of Wisdom (1922) rajatun määrän kopioita lehden kirjapainossa.
Käännös suomeksi
Oulun läänin vaakuna

Oulun läänin vaakuna 1997–2009
Oulun läänin vaakuna 1962–1997
Oulun läänin vaakuna muodostui siten, että halkoisen kilven heraldisesti oikeanpuoleisessa kentässä oli Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakuna ja vasemmanpuoleisessa kentässä Kajaanin kaupungin vaakunan linna. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu "halkoisen kilven oikeanpuoleisessa sinisessä kentässä kuusi juoksevaa hopeakärppää, joiden hännänpäät mustat, sijoitettuina 2:2:2. Vasemmanpuolisessa kentässä kultainen kaksitorninen linna, jonka ikkuna- ja oviaukot punaiset. Kilven päällä kreivikunnan kruunu."
Historiaa

Vuonna 1775 Pohjanmaan läänin pohjoisosista muodostettu Oulun lääni, jota usein kutsuttiin myös Oulun ja Kajaanin lääniksi, käytti ensimmäisissä sineteissään katkoista tunnusta, jonka yläkenttään oli kuvattuna kaksi linnantornia ja alakenttään Pohjanmaan maakuntavaakunan kuusi kärppää. Kyseistä sinettiä käytettiin myös pelkästään Kajaanin kihlakunnan tunnuksena.
1800-luvulta alkaen Oulun läänin tunnukseksi vakiintui Pohjanmaan maakuntavaakuna, vaikka lääni käsitti ainoastaan maakunnan pohjoisosat. Pohjanmaan eteläosat käsittänyt Vaasan lääni käytti vaakunanaan Vaasain kuningassuvun tunnusta. Suomen itsenäistyttyä valtioneuvosto laati vuonna 1919 päätöksen, jonka mukaan läänien sineteissä tuli käyttää läänin alueen kattaneiden maakuntien vaakunoita. Vaikka Oulun lääni käsitti vuoteen 1938 saakka myös Lapin historiallisen maakunnan alueet, käytettiin läänin tunnuksena yhä Pohjanmaan maakuntavaakunaa.
Vuonna 1962 Suomen lääneille suunniteltiin kokonaan uudet, maakuntavaakunoista erilliset vaakunat. Heraldikko Ahti Hammarin laatimassa Oulun läänin vaakunassa kuvattiin sen varhaisimpiin sinetteihin perustuen Pohjanmaan kärpät ja Kajaanin linna. Historiallisista syistä eli Pohjanmaan vaakunasta johtaen vanhan Oulun läänin vaakunakilven päällä oli kreivikunnan kruunu, mutta vuonna 1997 tapahtuneen lääniuudistuksen yhteydessä läänien vaakunoiden kruunut päätettiin yhdenmukaistaa ja kaikkiin – Ahvenanmaan läänin vaakunaa lukuun ottamatta – määrättiin herttuakunnan kruunu. Vaakunan heraldinen selitys pysyi muutoin ennallaan. Vaakuna säilyi käytössä vuoteen 2009 saakka, jolloin Suomen läänit lakkautettiin.
Galleria

Kajaanin kihlakunnan sinetti.
Venäjänvallan aikainen Oulun läänin sinetti.
Lars Johan Källströmin maalaama Oulun läänin vaakuna Presidentinlinnan Goottilaisessa salissa vuodelta 1844.
Venäjänvallan aikainen Oulun läänin vaakuna vuodelta 1899.
Paperinen Oulun läänin sinetti vuodelta 1921.
Osseetin kieli

| Osseetti |
| --- | --- |
Oma nimi:  Ирон æвзаг, Iron avžag
Tiedot
Alue:  Ossetia
Virallinen kieli:  Pohjois-Ossetia-Alania, Etelä-Ossetia
Puhujia:  500 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  kyrillinen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  Indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:   Indoiranilaiset kielet   Iranilaiset kielet    itäiranilaiset kielet     koillisiranilaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  os
ISO 639-2:  oss
ISO 639-3:  oss
 Ohje 
Osseetin kieli on osseettien puhuma indoeurooppalaisten kielten iranilaiseen ryhmään kuuluva kieli. Sillä on virallinen asema Pohjois-Ossetian–Alanian tasavallassa Venäjällä ja Etelä-Ossetiassa Georgiassa.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Osseettia puhutaan Kaukasusvuorten molemmin puolin sijaitsevassa Ossetiassa, joka jakautuu Venäjään kuuluvaan Pohjois-Ossetiaan ja itsenäiseksi julistauneeseen, mutta virallisesti Georgiaan kuuluvaan Etelä-Ossetiaan. Yksittäisiä osseettikyliä on myös muualla Georgiassa sekä Kabardi-Balkariassa ja Stavropolin aluepiirissä Venäjällä. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Neuvostoliitossa oli 537 600 osseetin puhujaa, joista 334 100 asui Pohjois-Ossetiassa, 133 200 Etelä-Ossetiassa ja 8 900 Kabardi-Balkariassa. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan osseettia puhui 493 600 henkeä, joista 445 100 Pohjois-Ossetiassa ja 9 800 Kabardino-Balkariassa. (lukuihin sisältyvät myös osseettia toisena tai vieraana kielenä puhuvat).
Venäjän osseeteista puhui vuonna 1989 osseettia äidinkielenään 93,2 prosenttia ja toisena kielenä 0,4 prosenttia. Vuonna 2002 kieltä osasi 91,2 % koko Venäjän ja 96,8 % Pohjois-Ossetian osseeteista.
Venäjän osseeteista 96,4 % osaa venäjää (89,6 % vuonna 1989). Venäjällä 9,2 % ja Georgiassa ilmeisesti huomattavasti suurempi osa osseeteista osaa myös georgiaa.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 451 400 osseetin puhujaa.
Historia ja murteet

Osseetti kuuluu iranilaisten kielten koilliseen eli skyyttiläis-sarmaattilaiseen haaraan. Kielen ja kansan alkuperästä on esitetty monenlaisia teorioita. Nykyään katsotaan, että osseettien esi-isiä olivat Kaukasukselle 1100–1200-luvuilla asettuneet iraninkieliset alaanit, joihin sulautui osa alueen alkuperäisestä väestöstä. Kaukasialaiset ja turkkilaiset kielet ovat vaikuttaneet voimakkaasti osseetin rakenteeseen. Kielessä on kaksi toisistaan huomattavasti eroavaa päämurretta, iron ja digor. Jälkimmäistä puhuu noin viidesosa osseeteista.
Kirjakieli

Vanhin osseetinkielinen kirjallinen muistomerkki on kreikkalaisilla kirjaimilla vuonna 941 laadittu hautakirjoitus. Kirjakieli alkoi kehittyä 1700-luvun lopulla venäläisen ja georgilaisen ortodoksisen papiston toiminnan tuloksena. Vuonna 1798 Moskovassa julkaistiin kyrillisellä kirjaimistolla osseetinkielinen katekismus. Vuonna 1802 Ivan Jalguzidze (Gabarajev) laati georgialaiseen kirjaimistoon perustuneen aakkoston. Yhtenä kirjakielen luojista pidetään suomalaista kielentutkijaa Anders Sjögreniä, joka vuonna 1844 julkaisi osseetin kieliopin ja sanakirjan. Sjögrenin laatimaa kyrillistä kirjaimistoa paranteli myöhemmin akateemikko Vsevolod Miller. 1800-luvun loppupuolella alkoi kehittyä osseetinkielinen kaunokirjallisuus, jonka perustanlaskija on runoilija Kosta Hetagurov (1856–1906). Kirjakieli perustui etupäässä ironin murteeseen, mutta myös digorin murteella syntyi kirjallisuutta.
Vuonna 1923 otettiin käyttöön latinalainen kirjaimisto. Vuonna 1938 Pohjois-Ossetiassa siirryttiin kyrilliseen ja Etelä-Ossetiassa georgialaiseen kirjaimistoon. Vuodesta 1954 lähtien molemmilla alueilla on käytetty kyrillistä kirjaimisto, jossa venäjästä poikkeavia äänteitä merkitään erilaisten kirjainyhtymien avulla. Lisämerkkejä on vain yksi: ӕ.
Vuonna 1928 reformoitu latinalainen kirjaimisto
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| A a | Æ æ | B b | C c | Ch ch | Č č | Čh čh | D d |
| Dz dz | Dž dž | E e | F f | G g | H h | I i | J j |
| K k | Kh kh | L l | M m | N n | O o | P p | Ph ph |
| Q q | R r | S s | Š š | T t | Th th | Ų ų | U u |
| V v | X x | Y y | Z z |  |  |  |  |
Kyrillinen kirjaimisto
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Ӕ ӕ | Б б | В в | Г г | Гъ гъ | Д д | Дж дж |
| Дз дз | Е е | Ё ё | Ж ж | З з | И и | Й й | К к |
| Къ къ | Л л | М м | Н н | О о | П п | Пъ пъ | Р р |
| С с | Т т | Тъ тъ | У у | Ф ф | Х х | Хъ хъ | Ц ц |
| Цъ цъ | Ч ч | Чъ чъ | Ш ш | Щ щ | Ъ ъ | Ы ы | Ь ь |
| Э э | Ю ю | Я я |  |  |  |  |  |
Vuonna 1994 hyväksytyn Pohjois-Ossetian perustuslain mukaan tasavallan virallisia kieliä ovat osseetti ja venäjä. Etelä-Ossetiassa vuoden 1996 perustuslain mukaan virallisia kieliä ovat osseetti, venäjä ja georgia. Osseettia käytetään opetuskielenä koulujen alaluokilla ja ylemmillä luokilla sitä opetetaan aineena. Kielellä julkaistaan oppikirjoja, kauno- ja lastenkirjallisuutta, sanoma- ja aikakauslehtiä. Osseettia käytetään myös radiossa ja televisiossa. Vladikavkazissa toimii kaksi osseetinkielistä teatteria. Kirjakielenä käytetään molempia päämurteita.
Nykytilanne

Lähes kaikki osseetit ovat nykyään kaksikielisiä, ja venäjää käytetään paljon myös yhteisön sisäisen kanssakäymisen välineenä. Kansallisen kulttuurin välineenä osseetin asema on kuitenkin melko vahva ja kieltä voidaan pitää suhteellisen elinvoimaisena.
Aiheesta muualla

Oppimateriaaleja ja perustietoja kielestä (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Osseetin kielen oppimateriaaleja (venäjäksi)
Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Iranilaiset kielet
avesta
belutši
dari
gilaki
kurdi
luri
mazandarani
osseetti
paštu
persia
tadžikki
tališi
tati
Ozjornyi (Komin tasavalta)

Ozjornyi (ven. Озёрный, komiksi Озёрнöй, Ozjornöi) on maaseututaajama ja maalaiskunta Komin tasavallan Petšoran piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Petšorajoen rannalla kolmen kilometrin päässä Petšoran kaupungista. Asukkaita on reilut 700 henkeä (vuonna 2007).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1957 perustetusta uittotyöläisten asutuksesta. Vuonna 1981 siitä tuli kyläneuvoston keskus. Suurin osa asukkaista on venäläisiä.
Taajaman palveluja ovat lastentarha, koulu, kulttuuritalo, kirjasto ja ensiapuasema.
Ottolainen taide

Sclavinia, Saksa, Gaul ja Rooma tuovat lahjoja Otto III:lle, Otto III:n evankeliumikirja, noin 1000.
Ottolainen taide on Euroopassa vallinnut taiteen tyylikausi, jolloin pyrittiin tietoisesti elvyttämään karolingisen renessanssin tyyli ja jota keisari Otto I Suuri tuki voimakkaasti. Ottolaisen taiteen kausi kesti Otto Suuren ja hänen jälkeläistensä valtakauden 936–1056, ja sitä seurasi taiteessa romaaninen tyyli.
Kuvataide

Ottolaisessa taiteessa pyrittiin entistä voimakkaammin tunneperäiseen ilmaisuun. Tällöin alkoivat yleistyä uudenlaiset liturgiset kirjat perikoopit, ja toisin kuin karolingisissa käsikirjoituksissa, perikoopeissa kuvattiin muotokuvien ja symbolien sijasta kohtauksia Kristuksen elämästä. Kohtaukset oli järjestetty kirkkovuoden juhlapyhien mukaisesti, ja niiden kuvausta innoitti bysanttilainen taide.
Arkkitehtuuri

Ottolaiseen arkkitehtuuriin kuuluvat olennaisena osana vaikuttavat länsiköt niiden karolingisen alkuperän takia. Esimerkiksi Otto I:n nuorimman veljen arkkipiispa Brunon vuonna 980 Kölniin rakennuttama St. Pantaleonin luostarikirkko sekä piispa Bernwardin suunnittelema Hildesheimin Mikaelinkirkko noudattavat pohjakaavaltaan tätä perinnettä. Näiden ottolaisten kirkkojen pohjakaavoissa yhtä suuriin matemaattisiin neliöihin pohjautuva järjestelmä yhdistää rakennuksen eri osia: esimerkiksi keskilaiva muodostuu kolmesta neliöstä, joiden kulmissa on pilarit ja välissä pylväät, joita yhdistävät arkadikaaret, kun taas varhaiskristillisessä taiteessa keskilaivaa reunustivat monotoniset pylväsrivistöt.
Mikaelinkirkko on monissa kohdin koristeltu korkeilla reliefeillä. Muun muassa yhtä pylväistä kiertää spiraalina reliefinauha, jossa on kuvia Kristuksen elämästä ja jonka tekijää ovat ilmeisesti innoittaneet  Roomassa sijaitsevat Trajanuksen ja Marcus Aureliuksen pylväät. Myös pronssisissa ovissa on reliefejä, joissa on kohtauksia Vanhasta ja Uudesta testamentista. Ottolaisena aikana tällaiset aiheet oli esitetty hyvin ihmisläheisesti ja dramaattisesti, eikä alastomien vartaloiden kuvaus ole enää yhteydessä klassisen tradition herooisuuteen vaan pyrkii kömpelyydellään ennemminkin korostamaan hengen haurautta.