stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johan Lilius (professori)

Carl Johan Lilius (s. 22. elokuuta 1964 Helsinki) on Lilius-sukuun kuuluva Åbo Akademin tietotekniikan professori.
Johan Lilius syntyi professori, pääjohtaja Henrik Liliuksen ja professori Pirkko Laineen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1994 on puheterapeutti Katriina Kirjavainen. Liliuksesta tuli Åbo Akademin tietotekniikan professori vuonna 2001. Lilius valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1989 ja väitteli siellä tekniikan tohtoriksi 1995. Hän on erikoistunut sulautettujen järjestelmien tietotekniikkaan ja tutkinut myös formaaleja kieliä. Lilius on laatinut alaltaan yli 150 tieteellistä julkaisua ja viitisenkymmentä teknistä raporttia sekä ohjannut kymmenkunta väitöstyötä ja useita kymmeniä muita opinnäytteitä.
Jean Grey

| Jean Grey |
| --- | --- |
 Jean Grey, ensimmäinen Ryhmä-X:n naisjäsen
Luoja(t):  Stan Lee & Jack Kirby
Kustantamo:  Marvel
Ensiesiintyminen:  The X-Men nro 1 (1963)
Henkilötiedot
Oikea nimi:  Jean Grey ent. Jean Grey - Summers
Status:  Aktiivinen
Pituus:  168 cm
Paino:  52 kg
Ryhmäsidokset:  Ryhmä-X, Tekijä-X
Voimat:  Telepatia, telekineesi, Feenix-voiman kantaja
Suhteet
Sukulaiset:  Redd Dayspring, Ihmetyttö, Feenix, Pimeä Feenix, Musta Kuningatar
Jean Grey on Marvel-kustantamon luoma sarjakuvahahmo Ryhmä-X-sarjakuvissa ja elokuvissa (engl. The X-Men). Grey oli ensimmäinen professori Charles Xavierin mutantteja varten perustaman koulun oppilaista.
Greyn mutanttivoimat puhkesivat jo ennen murrosikää, koska hän oli kokenut erään ystävänsä kuoleman telepaattisesti. Greyn koodinimeksi tuli Ihmetyttö (engl. Marvel Girl) telepaattisten ja telekineettisten voimiensa takia. Scott Summers, alias Kyklooppi, oli seuraava alkuperäisten X-miesten jäsen ja myöhemmin Jeanin aviomies.
Jean Grey on esiintynyt kolmessa Ryhmä-X-elokuvassa X-Men, X-Men 2 ja X-Men: Viimeinen kohtaaminen. Greytä esittää kaikissa elokuvissa Famke Janssen.
Grey on kuollut ja herännyt henkiin niin sarjakuvissa kuin elokuvissakin kerran jos toisenkin. Grey kuoli X-Men 2:ssa ja palasi kuolleista elokuvassa X-Men: Viimeinen kohtaaminen muuttuneena pahaksi Feenixiksi.
Sarjakuvien kaanonin mukaan Grey kuoli eräällä Ryhmä-X:n avaruustehtävällä, mutta palasi elävien kirjoihin voimakkaampana, Feenix-nimisenä hahmona (vrt. tarujen Feeniks-lintu). Feenix joutui Mesmeron hypnotisoimaksi. Feenixin ollessa poissa tieltä Mesmero hypnotisoi yksi kerrallaan muut Ryhmä-X:n jäsenet sirkuspelleiksi.
Pedon vapautettua heidät Magneto vangitsi heidät vuorostaan. Feenix-voimiensa ansiosta Grey sai pelastettua Pedon Magneton tukikohdan räjähdettyä. Jean luuli Kykloopin ja muiden kuolleen ja ihastui Jason Wyngarde -nimiseen herrasmieheen. Wyngarde kuitenkin paljastui Ryhmä-X:n vanhaksi viholliseksi Aivoksi ja sai Greyn uskomaan, että tämä oli Helvetintulen Klubin Musta Kuningatar.
X-ryhmä vapautti Greyn, minkä jälkeen tämä muuttui Pimeäksi Feenixiksi, joka ehti tuhota yhden aurinkokunnan ennen kuin shi'arien Imperiumin Kaarti ja Ryhmä-X surmasivat sen. Myöhemmin Jean heräsi taas henkiin, ja saatuaan selville Scottin seurustelevan Emma Frostin kanssa hän alkoi pettää Kyklooppia Wolverinen kanssa.
Magneto soluttautui X-Kartanoon ja pudotti Pedon ja Emma Frostin keskelle valtamerta ja lähetti Greyn ja Wolverinen päin aurinkoa. Feenix-voima kuitenkin pelasti heidät. Jean kuoli jälleen Magneton tartutettua häneen sähkömagneettisen viruksen.
Jean Grey muissa medioissa > Videopelit

Jean Grey esiintyy pienessä sivuosassa Marvel: Ultimate Alliancessa tekoälyhahmona.
Jean Grey on pelattavana hahmona Marvel: Ultimate Alliance 2:ssa.
Joe Primeau

Alfred Joseph Francis "Gentleman Joe" Primeau (29. tammikuuta 1906 – 14. toukokuuta 1989 Lindsay, Ontario, Kanada) oli jääkiekon ammattipelaaja ja valmentaja.
Hän pelasi ammattilaisena vuodesta 1927 vuoteen 1936 Toronto Maple Leafsissa ja sen farmiseuroissa. Primeau tuli tunnetuksi Maple Leafsin "The Kid Line" -ketjun pelaajana yhdessä Charlie Conacherin ja Busher Jacksonin kanssa. Hän voitti NHL-mestaruuden eli Stanley Cupin niin pelaajana kuin valmentajana.
Primeaun uran kokonaistehopisteet olivat 310 ottelussa kerätyt 66 maalia ja 177 maaliin johtanutta syöttöä.
Joe Primeau ei tiettävästi ollut mitään sukua Wayne ja Keith Primeaulle.
Saavutuksia

Stanley Cup pelaajana 1931–32
Lady Byng Memorial Trophy 1931–32
Stanley Cup päävalmentajana 1950–51
Hockey Hall of Fameen 1963
1998 sijalla 92 The Hockey News -lehden 100 suurimman pelaajan NHL-painotteisella listalla
Aiheesta muualla

The Legends of Hockey -tietokannan elämäkerta Joe Primeausta
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Frank Boucher | Lady Byng Memorial Trophyn voittaja 1932 | Seuraaja: Frank Boucher |
Jean Hamilius

Jean Hamilius
Jean Hamilius (s. 5. helmikuuta 1927 Luxemburg) on luxemburgilainen poliitikko.
Hamilius joutui värvätyksi natsi-Saksan ilmatorjuntaan avustajaksi 16-vuotiaana. Vuosi myöhemmin hän tuki Luxemburgin vastarintaliikkeessä yhdysvaltalaisia sotilaita Luxemburgin vapauttamisessa natsimiehityksestä. Tämän jälkeen hän oli yhdysvaltalaisten tulkkina Saksassa. Hamilius opiskeli Université libre de Bruxellesissa Belgiassa ja Cornellin yliopistossa Yhdysvalloissa. Palattuaan Luxemburgiin vuonna 1951 hän suoritti asepalveluksen. Hamilius osallistui 400 metrin juoksuun ja 4 × 400 metrin viestijuoksuun vuoden 1952 kesäolympialaisissa Helsingissä. Hän loi uran finanssialalla ja oli perustamassa Crédit Européenia, josta myöhemmin tuli ING Luxembourg.
Hamilius oli mukana perustamassa Luxemburgin nuoria demokraatteja. Hän toimi 1970-luvulla Gaston Thornin hallituksessa maatalous- ja julkistyöministerinä sekä varaulkoministerinä. Tämän jälkeen Hamilius oli ensimmäisen Euroopan parlamentin jäsen. Hän edusti kansallisessa politiikassa demokraattista puoluetta ja Euroopan parlamentissa Liberaalien ja demokraattien ryhmää, jossa hän myös toimi varapuheenjohtajana. Lisäksi Hamilius oli Luxemburgin edustajainhuoneen jäsen ja Luxemburgin kaupunginvaltuutettu. Vuonna 1992 hän oli Luxemburgin paviljongin komissaari Sevillan maailmannäyttelyssä. Hamilius julkaisi Éditions Guy Binsfeldin kautta kirjat Luxemburg: Im Wandel der Zeiten: Erinnerungen (2014) ja Au fil des années: Réactions et réflexions (2020). Ensin mainittu kirja oli muistelmateos, joka syntyi reaktiona Vincent Artuson julkaisuun luxemburgilaisesta yhteistyöstä natsien kanssa toisessa maailmansodassa. Jälkimmäinen kirja koostui artikkeleista, jotka enimmäkseen ovat peräisin Hamiliuksen vuonna 2015 avaamasta blogista.
Hamiliuksen isä oli poliitikko Émile Hamilius.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean Hamilius Wikimedia Commonsissa
Jean Hamilius Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Kalevi Häkkinen

| Kalevi Häkkinen |
| --- | --- |
 Kalevi Häkkinen kotipihallaan Hankasalmella vuonna 1964.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1928 Hankasalmi
Kuollut: 21. maaliskuuta 2017 (89 vuotta) Hankasalmi
Uran tiedot
Laji:  nopeuslasku, syöksylasku
Paavo Kalevi ”Häkä” Häkkinen (12. maaliskuuta 1928 Hankasalmi – 21. maaliskuuta 2017 Hankasalmi) oli suomalainen alppihiihtäjä ja nopeuslaskija, joka toi lajin Suomeen. Häkkinen teki urallaan useita ennätyksiä ja vielä 80 vuotta täytettyäänkin jatkoi työtään ja koulutti uusia lupauksia.
Häkkinen edusti Suomea talviolympiakisoissa Cortinassa 1956 ja sijoittui alppiyhdistetyssä sijalle 11.
1960-luvulla Häkkinen siirtyi nopeuslaskuun. Vuonna 1964 Italian Cerviniassa hän teki ensimmäisen maailmanennätyksensä: 172,412 kilometriä tunnissa. Sittemmin hän paranteli ennätystä useasti. Häkkinen harjoitteli nopeuslaskua erikoisella menetelmällä: hän kiinnitti itsensä sukset jalassa auton katolle ja neuvoi kuljettajaa ajamaan yli kahta sataa. Menetelmä säästi rahaa matkakuluissa.
Häkkisen virallinen nopeuslaskuennätys lumella oli 205,011 km/h, jonka hän laski 60-vuotiaana Les Arcsissa Ranskassa. Mutta 63-vuotiaana Häkkinen kutsuttiin Albertvillen olympialaisiin avaamaan nopeuslaskurata, ja sen hän teki nopeudella 217 km/h. Häkkinen otti osaa MM-kilpailuihin vielä yli seitsemänkymppisenä. Nopeuslaskun hän lopetti vasta 75-vuotiaana.
"Häkä" Häkkinen ja rallikuski Rauno Aaltonen laskevat mäkeä vuonna 1967.
1970-luvulla Häkkinen valmensi Suomen alppihiihtojoukkuetta kuusi vuotta. Häkkinen antoi muun muassa maastohiihtäjille laskuoppia. Hän sai itse aikanaan ohjeita muun muassa ralliajaja Rauno Aaltoselta, joka neuvoi Häkkistä, että vauhtia pitää vähentää terävästi ja nopeasti, jos sitä on liikaa.
Hän toimi myös Kansainvälisen hiihtoliiton nopeuslaskukomitean puheenjohtajana.
Nopeuslaskun lisäksi hän harrasti ainakin syöksylaskua, pujottelua, mäkihyppyä, hiihtoa, suurpujottelua, seiväshyppyä, ralliautoilua ja suunnistusta.
Hankasalmella sijaitsevat Häkärinteet on nimetty hänen mukaansa. Häkkinen ei omistanut kyseistä yritystä. Häkkinen toimi aktiivisesti nuorisotyössä päihteitä ja dopingia vastaan. Vuonna 2000 Häkkiselle myönnettiin Pro Urheilu -tunnustuspalkinto. Hän sai Hannu Koskivuori -mitalin vuonna 2005. Häkkinen sai vuoden 2012 Suomen Urheilugaalassa erikoispalkinnon pitkästä urastaan.
Häkkisen perheeseen kuului puoliso ja kolme tytärtä.
Kirjallisuutta

Häkkinen, Kalevi ”Häkä” – Porvali, Seppo – Anttila, Tapio: Täyttä Häkää.  Tampere:  Revontuli, 2013.  ISBN 978-952-6665-04-7.
Aiheesta muualla

Hannu Koskivuori -mitali numero 21 Kalevi Häkkiselle Suomen Hiihtoliitto. 12.11.2005.
Soukola, Timo: / Häkkinen, Kalevi (1928–2017). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  27.3.2017. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
YLE Elävä arkisto: Nopeuslaskija "Häkä" Häkkinen rinteessä.
Kalevi "Häkä" Häkkisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
John Du Prez

John Du Prez (oikea nimi Trevor Jones, s. 1946) on brittiläinen elokuva- ja musikaalisäveltäjä. Hän on tehnyt vuosikymmenten ajan yhteistyötä komediaryhmä Monty Pythonin jäsenten, erityisesti Eric Idlen kanssa. Yhteistyö alkoi vuonna 1979 elokuvasta Brianin elämä, johon Du Prez sävelsi osia musiikista. Elokuvaan Monty Python – Elämän tarkoitus hän sävelsi koko musiikin. 2000-luvulla Du Prez ja Idle toteuttivat Monty Pythonin elokuvien pohjalta menestyneen ja palkitun Broadway-musikaalin Spamalot (2004) sekä komediallisen oratorion Not the Messiah (He's a Very Naughty Boy) (2007).
Elokuvasävellyksiä

Monty Python – Elämän tarkoitus (1983)
Sikamainen juttu (1984)
Oxford Blues (1984)
Yksi puraisu (1985)
Henkilökohtaista (1987)
Kala nimeltä Wanda (1988)
Kaapelit irti! (1989)
A Chorus of Disapproval (1989)
Bullseye! (1990)
Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat (1990)
Teinimutanttininjakilpikonnat 2: Mönjän salaisuus (1991)
Mystery date – treffimysteeri (1991)
Purjeet ylös Columbus (1992)
Teinimutanttininjakilpikonnat III (1993)
Kelpo mies Afrikassa (1994)
Kaislikossa suhisee (1996)
Jean Guillou

Guillou vuonna 2014.
Jean Victor Arthur Guillou (18. huhtikuuta 1930 Angers, Ranska –  26. tammikuuta 2019) oli ranskalainen säveltäjä, urkuri, pianisti ja musiikkipedagogi, joka toimi yli viisi vuosikymmentä Pariisin Saint-Eustachen kirkon urkurina. Hänet tunnetaan taitavana improvisoijana ja värikkäänä tulkitsijana, mutta hän konsertoi myös pianolla. Hän on perehtynyt myös urkujen toiminnan teoriaan ja urkujenrakentamisen konsultointiin.
Guillou alkoi opetella pianon ja urkujen soittoa  viisivuotiaana, ja jo 12-vuotiaana hän sai töitä kotikaupunkinsa Angers’n Saint Serge -kirkosta. Vuosina 1945–1953 hän opiskeli Pariisin konservatoriossa Marcel Duprén, Maurice Duruflén ja Olivier Messiaenin johdolla. 1950-luvun puolivälissä Guillou oli urkujensoiton professorina Lissabonin Istituto de Alta Culturassa, minkä jälkeen hän muutti Berliiniin. Vuonna 1963 Guillou nimitettiin Pariisin Saint-Eustachen kirkon urkuriksi. 52 vuotta jatkuneen viranhoidon ohella hän konsertoi sekä urkurina että pianistina ja on pitänyt mestarikursseja vuodesta 1970 Zürichissä.
Jean Guillouta pidetään Olivier Messiaenin ohella merkittävimpänä ranskalaisena 1900-luvun urkusäveltäjänä, jonka teosten esittäminen vaatii kehittynyttä soittotekniikkaa. Hänen merkittävimmät urkusävellyksensä ovat Fantaisie opus 1, 18 variations op. 3, Sinfonietta op. 4, Ballade ossianique 1 ja 2, op. 8 ja 23, Toccata op. 9, 6 Sagas op. 20, Chapelle des abîmes op. 26, Scènes d’enfant op. 28, Hyperion op. 45 sekä La Révolte des Orgues op. 69.
Guilloun sävellystuotantoon kuuluu kaikkiaan seitsemän urkukonserttoa (1960, 1963, 1965, 1978, 1979, 2002 ja 2006), kaksi pianokonserttoa (1969 ja 1986), kolme sinfoniaa (1970, 1974 ja 1977) ja pasuunakonsertto (1990). Hän on säveltänyt myös kamari- ja vokaalimusiikkia sekä sovittanut uruille monien muiden säveltäjien teoksia, kuten Musorgskin Näyttelykuvia-pianosarjan.
Jean Guilloun levytystuotanto käsittää noin sata albumia Philips Universal-, Decca-, Dorian-, CBS-, Festivo- ja Augure-levymerkeille.
Vuonna 1978 Guillou julkaisi urkujen rakennetta ja urkujensoiton teoriaa pohtivan teoksen L’Orgue, Souvenir et Avenir. Hänen suositustensa mukaisia urkuja on rakennettu muun muassa Zürichin Tonhalleen, Brysselin Chant d’Oiseau -kirkkoon, Kanariansaarten Auditorio de Tenerifeen ja Napolin konservatorioon.
Aiheesta muualla

Jean Guilloun virallinen sivusto
Arto Sakari Korpisen arvio Guilloun konsertista Lahden Urkuviikoilla 2003 (Arkistoitu – Internet Archive)
John Treadwell Nichols

John Treadwell Nichols (11. kesäkuuta 1883 Jamaica Plain, Massachusetts – 10. marraskuuta 1958 Long Island, New York) oli yhdysvaltalainen kala- ja lintutieteilijä.
Nichols toimi American Museum of Natural Historyssa ensin nisäkäsosaston apulaisena 1907–1908, nykykalojen osaston kuraattorina vuosina 1913–1919, apulaiskuraattorina 1920–1927, ja kuraattorina 1927–1952 eläkkeelle jäämiseensä saakka. Vuonna 1913 hän perusti Copeian, josta tuli Yhdysvaltain kala- ja matelijatutkijoiden (American Society of Ichthyologists and Herpetologists) virallinen julkaisu 1923. Vuonna 1916 hän nimesi bermudanviistäjän, lintulajin, jonka oli luultu hävinneen jo 1600-luvulla, mutta jonka Louis L. Mowbray oli uudelleen löytänyt 1906. Hän oli osallisena tutkijaryhmässä, joka tutki New Jerseyn rannikolla 1.–12. heinäkuuta 1916 tapahtuneita haiden hyökkäilyjä, joissa kuoli neljä ihmistä ja yksi loukkaantui vakavasti.
Nichols kirjoitti noin tuhat artikkelia ja kirjoja, sekä kaloista että linnuista. Hänen suurtyönsä oli The Freshwater Fishes of China (1943). Hän teki useita tutkimusmatkoja eri puolille maailmaa.
Joe R. Lansdale

Joe R. Lansdale
Joe R. Lansdale (s. 28. lokakuuta 1951 Gladewater) on yhdysvaltalainen kirjailija, käsikirjoittaja ja itsepuolustuslajien opettaja. Hänen tuotantonsa on laaja ja monimuotoinen, sisältäen muun muassa tieteiskirjallisuutta, kauhua, lännenkertomuksia ja dekkareita. Lansdale oli yksi 1980-luvun kauhukirjallisuuden, ja erityisesti splatterpunkiksi kutsutun äärimmäisen väkivaltaisen ja nihilistisen kauhukirjallisuuden tyylisuuntauksen, tärkeimmistä kirjailijoista. Hänet on palkittu useasti muun muassa arvostetulla Bram Stoker-palkinnolla.
Myöhemmässä tuotannossaan Lansdale on keskittynyt ns. kovaksikeitettyihin dekkareihin. Landsdale sijoittaa tarinansa usein kotiseuduilleen Teksasiin ja käyttää erittäin värikästä kieltä ja hahmoja yhteiskunnallisia ja asenteellisia vääryyksiä satiirisesti käsittelevissä teoksissaan. Hänen tunnetuinta tuotantoaan on Hap ja Leonard -sarja, joka on myös suomennettu.
Lansdale on myös tunnettu itsepuolustusasiantuntija. Hän omistaa oman budo-koulun kotikaupungissaan Nacogdochesissa, jossa opetus on keskittynyt Lansdalen kehittämän Shen Chuan -itsepuolustustyylin ympärille.
Suomennetut teokset

1996: Tarzan ja kadonnut seikkailu (Tarzan's Lost Adventure, 1996)
1996: Yöjuoksijat (The Nightrunners, 1987)
1998: Julma aika (Savage Season, 1990)
1998: Mucho Mojo (Mucho Mojo, 1994)
1999: Kahden karhun mambo (The Two-Bear Mambo, 1995)
2000: Täyttä rumbaa (Rumble Tumble, 1998)
2002: Kitkerää chiliä (Bad Chili, 1997)
2003: Kapteenin erikoinen (Captains Outrageous, 2001)
Lansdalen novelleja on suomennettu Markku Sadelehdon toimittamissa kauhuantologioissa.
Aiheesta muualla

The Orbit – virallinen kotisivu
Dekkarinetti: Joe R. Lansdale.
Keijo Kettunen: Naisen jäljillä Texasissa ja Meksikossa. Helsingin Sanomat 24.3.2001.
Kalevi Kahra

| Kalevi Kahra |
| --- | --- |
 Kalevi Kahra (oikealla) vuonna 1972.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kalevi Henrik Kahra
Syntynyt: 4. lokakuuta 1927 Johannes, Suomi
Kuollut: 23. toukokuuta 1998 (70 vuotta) Helsinki
Ammatti:  Näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Aadolf Halme (Täällä Pohjantähden alla)
Palkinnot
 Pro Finlandia (1978) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Kalevi Henrik Kahra (4. lokakuuta 1927 Johannes – 23. toukokuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Kahra sai kiinnityksen Helsingin kansanteatteri-Työväenteatteriin vuonna 1963. Hän oli mukana useissa elokuvissa ja televisiotuotannoissa ja toimi Suomen näyttelijäliiton hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1975. Parhaan miespääosan Jussi-palkinnon hän sai roolistaan räätäli Aadolf Halmeena elokuvassa Täällä Pohjantähden alla. Mies muistetaan myös komediallisista rooleista mm. Vääpeli Körmy -elokuvien kenraalina ja Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä -elokuvan päähenkilönä. Kahra kuoli 70-vuotiaana Helsingissä pitkäaikaisen sairauden uuvuttamana. Kahra on haudattu äitinsä viereen Honkanummen hautausmaalle Vantaalle.
Palkinnot ja tunnustukset

Parhaan miespääosan Jussi-palkinto (Täällä Pohjantähden alla), 1968
Pro Finlandia, 1978
Valtion elokuvataiteilijapalkinto, 1987
Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki, 1997
Alfred Kordelinin säätiön tunnustuspalkinto, 1997
Teatterineuvoksen arvonimi
Filmografia

| Vuosi | Elokuva / TV | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1953 | Me tulemme taas | kyläläinen |
| 1954 | Laivaston monnit maissa | vartiomies |
| 1955 | Tuntematon sotilas | alokas |
| 1962 | Naiset, jotka minulle annoit |  |
| 1968 | Täällä Pohjantähden alla | Aadolf Halme |
| 1968 | Miljoonaliiga | spurgu |
| 1968 | Mies elää | Mikko Koski |
| 1969 | Leikkikalugangsteri | humalainen |
| 1969 | Elävä ruumis | Viktor Karelin |
| 1970 | Akseli ja Elina | Aadolf Halme (arkistomateriaalia elokuvasta Täällä  Pohjantähden alla) |
| 1972 | Hiekkakuningas | kunnanvaltuutettu Lehti |
| 1973 | Pohjantähti | Aadolf Halme |
| 1980 | Vámmentes házasság | Pekan isä |
| 1981 | Pedon merkki | vääpeli |
| 1982 | Rauta-aika | Väinö |
| 1983 | Menestyksen maku | tohtori Salmelin |
| 1984 | Sista leken | lossimies |
| 1985 | Painija | Pesonen |
| 1985 | Hei kliffaa hei! | pyttipannun syöjä |
| 1987 | Lain ulkopuolella | ylikonstaapeli |
| 1988 | Pohjanmaa | opettaja |
| 1989 | Talvisota | Ylisen isäntä |
| 1990 | Irti maasta | Kauko Leinonen |
| 1991–1995 | Hynttyyt yhteen | Arvo Nieminen, Vapun isä |
| 1991 | Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet | kenraali Gustafsson |
| 1992 | Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät | kenraali Gustafsson |
| 1994 | Vääpeli Körmy – taisteluni | kenraali Gustafsson |
| 1993–1995 | Metsolat | Arvo I. Vanhanen, "AIV" |
| 1995 | Ruuvimies |  |
| 1996 | Kotikatu | valokuvaaja Virtamo |
| 1996 | Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä | Taavetti Rytkönen |
| 1997 | Vääpeli Körmy ja kahtesti laukeava | kenraali Gustafsson |
| 1997 | Kotikatu | Leif Andersson |
Jon Christensen

Jon Christensen (2018)
Jon Christensen (20. maaliskuuta 1943 Oslo – 18. helmikuuta 2020 Sagene) oli norjalainen jazzrumpali.
Christensen teki yhteistyötä muiden muassa Jan Garbarekin, Terje Rypdalin, Pål Thowsenin, Knut Riisnæsin, Karin Krogin, Arild Andersenin, Radka Toneffin, Eberhard Weberin, Jan Erik Voldin, Jan Allanin, Rune Gustafssonin, Bobo Stensonin, Palle Danielssonin, Lars Danielssonin, Iro Haarlan ja Rien kanssa. Hän levytti ECM-levymerkille.
Christensen oli vuodesta 1988 naimisissa näyttelijä Ellen Hornin kanssa. Hän oli Emilie Stoesen Christensenin isä.
Joe Walsh

| Joe Walsh |
| --- | --- |
 Joe Walsh esiintymässä vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. marraskuuta 1947 (ikä 76)
Ammatti:  muusikko, tuottaja, näyttelijä
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1964-
Tyylilajit:  rock, hard rock, folk rock, country rock, blues rock
Soittimet:  kitara, laulu
Yhtyeet:  Eagles, The James Gang, Ringo & His All-Starr Band, The Party Boys, Herbs, Barnstorm
Levy-yhtiöt:  Asylum Records, Epic Records, ABC Records, Geffen Records, Warner Brothers Records
Aiheesta muualla
www.joewalsh.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Joseph Fidler "Joe" Walsh (s. Joseph Fidler, 20. marraskuuta 1947 Wichita, Kansas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, laulaja-lauluntekijä, tuottaja ja näyttelijä joka tunnetaan parhaiten rockmusiikkia esittävän Eagles-yhtyeen kitaristina ja laulajana. Walsh liittyi Eaglesiin vuonna 1975 korvaten yhtyeestä eronneen Bernie Leadonin. Ennen uraansa Eaglesissa Walsh oli tehnyt musiikillisen läpimurtonsa yhtyeissä The James Gang ja Barnstorm.
Walsh levytti Eaglesissa kaksi studioalbumia ja yhden livealbumin ennen kuin yhtye hajosi syviin erimielisyyksiin vuonna 1980. Walsh esiintyi 1980-luvun ajan sooloartistina ja vaikutti myös The Beatlesin rumpali Ringo Starrin perustamassa Ringo & His All-Starr Band -kokoonpanossa. Hän kärsi tuolloin alkoholismista mutta raitistui vuonna 1994 Eaglesin tehtyä paluun esiintymislavoille 14 vuoden tauon jälkeen.
Walshin tunnetuimpia Eaglesissa tulkitsemia kappaleita ovat muun muassa "Pretty Maids All in a Row" ja "In the City" ja tunnetuimpia sävellyksiä esimerkiksi "Life in the Fast Lane". Hänen soolouransa menestyneimpiä kappaleita ovat muun muassa ”Life's Been Good”, ”All Night Long”, ”A Life of Illusion” ja ”Rocky Mountain Way”. Walsh julkaisi uusimman sooloalbuminsa Analog Man vuonna 2012 ja se ylsi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 12 ja sai kansainvälisesti kiitettävää menestystä kriitikoiden ja yleisön keskuudessa.
Tunnettujen kitaristien ja musiikkialan asiantuntijoiden laatimassa, musiikkilehti Rolling Stonen "100 Greatest Guitarists" -äänestyksessä Walsh äänestettiin sijalle 54. Vuonna 1997 musiikkilehti Guitaristin lukijat äänestivät Walshin ja Don Felderin kappaleessa "Hotel California" soittaman kitarasoolon kaikkien aikojen parhaaksi kitarasooloksi. Vuonna 2010 Gibson Guitar Corporationin äänestyksessä "Hotel Californian" soolo ylsi neljännelle sijalle 50 parhaan kitarasoolon listalla.