stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Höyryjarru

Höyryjarrun käyttöventtiili ja -kahva H K Porter-veturissa Minkiöllä
Höyryjarru on höyryvetureissa käytetty, veturin tuottamalla höyryllä toimiva ainejarru.
Höyryjarrun muodostaa käyttöventtiili putkistoineen sekä yleensä veturin etupäähän nokikaapin alle sijoitettu käyttösylinteri. Käyttösylinterin mäntään on kytketty varsinainen jarruvivusto, joka siirtää sylinterin tuottaman voiman pyörien sivuilla oleviin jarrukenkiin. Jarrua käytettäessä veturinkuljettaja laskee käyttöventtiilillä painetta käyttösylinteriin, jolloin jarrukengät puristuvat pyöriä vasten. Jarrun käyttö vaatii kuljettajalta taitoa, koska liian äkkinäinen jarrutus voi lukita jarrut ja aiheuttaa pyörien loveutumisen; näin kävi mm. Vr4 Mullikuhnuri -vetureissa joiden alkuperäinen höyryjarru oli toiminnaltaan liian äkkinäinen.
Isommissa vetureissa joissa on ilmapumppu suoratoimintajarruja varten, kyseinen jarru toimii paineilmalla.
Höyryjarrun erityispiirre on, että se vaatii kuljettajan jatkuvaa huomiota pysyäkseen päällä tai ollakseen vaihtoehtoisesti jumittumatta; siksi monessakin veturissa on erillinen mekaaninen seisontajarru, usein ruuvijarru, ja höyryjarrua käytetään vain käyttöjarruna.
Nertobriga

Nertobriga (lat. < kelt.; m.kreik. Νερτόβριγα) voi viitata seuraaviin:
Nertobriga eli Nertobriga Concordia Julia, antiikin aikainen kaupunki Hispania Baeticassa
Nertobriga, antiikin aikainen kaupunki Hispania Tarraconensiksessa
Nertobriga, perhossuku
Mustadrongo

| Mustadrongo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Drongot Dicruridae
Suku::  Drongot Dicrurus
Laji::  macrocercus
Kaksiosainen nimi
 Dicrurus macrocercus  (Vieillot, 1817) 
Katso myös
   Mustadrongo Wikispeciesissä   Mustadrongo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustadrongo (Dicrurus macrocercus) on drongojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Mustadrongoa tavataan laajalla alueella Etelä-, Itä- ja Kaakkois-Aasiassa. Lajin maailmanlaajuista populaatiota ei tiedetä, mutta sekä Kiinassa että Taiwanissa arvioidaan pesivän 10 000–100 000 paria. Mustadrongo on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Häädemeeste

| Häädemeeste vald |
| --- | --- |
 Tolkusen suo
 lippu:  vaakuna
 Häädemeesten sijainti Virossa
 Koordinaatit: 58°05′00″N, 24°30′00″E 
Valtio:  Viro
Maakunta:  Pärnumaa
Kunta:  Häädemeesten kunta
Kuntafuusio:  2017
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  pienkauppala
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  390,34 km²
Väkiluku (2010):  3 056
 – Väestötiheys:  7,8 as./km²
 
 www.haademeeste.ee 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Häädemeeste (saks. Gudmannsbach) on pienkauppala ja entinen kunta Virossa, Pärnumaan maakunnan eteläosassa.
Kunnan asukasluku oli 3 056 (2010), pinta-ala 390,34 neliökilometriä ja asukastiheys 7,8 asukasta neliökilometrillä. Häädemeesten alueen eteläosassa on Ikla-niminen kylä. Iklassa on rajanylityspaikka Latviaan.
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Häädemeeste ja Tahkuranna yhdistettiin uudeksi Häädemeesten kunnaksi. Uudessa Häädemeesten kunnassa sijaitsee Häädemeesten pienkauppala.
Häädemeesten naapurikunnat olivat; pohjoisessa Tahkuranna, idässä Saarde ja Surju sekä etelässä Latvian valtio. Häädemeesten kyläneuvosto muutettiin Häädemeesten kunnaksi 6. joulukuuta 1990.
Väestö

Vuonna 2011 silloisessa Häädemeesten kunnassa oli 2 473 asukasta, joista 2 409 (97,4 %) oli virolaisia, 24 (1,0 %) venäläisiä ja 36 (1,5 %) muita kansallisuuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Häädemeeste Wikimedia Commonsissa
Ilotalo (televisiosarja)

| Ilotalo |
| --- | --- |
Tyyli:  sketsisarja
Kestoaika:  noin 25 minuuttia
Pääosissa:  Tuija Ernamo   Jukka Leisti   Vesa Veijalainen   Eriikka Magnusson   Mikko Nousiainen   Riitta Salminen   Jukka Salmela   Riitta Räty
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  Yle TV2
Jaksoja:  12
Aiheesta muualla
IMDb 
Ilotalo on suomalainen vuonna 1988 valmistunut 12-osainen suomalainen sketsisarja. Sarjan ohjasivat Jussi Niilekselä ja Kristiina Repo. Tuottaja ja päävastuullinen käsikirjoittaja oli Jussi Tuominen. Sarjassa oli näyteltyjen sketsien lisäksi argentiinalaisen sarjakuvapiirtäjä Quinon (Joaquín Salvador Lavado) sanattomia animaatioita, sekä lähetyspäivän uutisaiheista muunnellut "uutiset".
Mount Whitney

Mount Whitney
| --- | --- |
Tyyppi:  Graniitti
Sijainti:  Kalifornia, Yhdysvallat
Vuoristo:  Sierra Nevada 
Korkeus merenpinnasta:  4 421 m
Prominenssi:  3 073  m 
Suojelualueet:  Sequoian kansallispuisto, John Muir Wilderness (en), Sequoia-Kings Canyon Wilderness (d), Inyo National Forest (en) (käännä suomeksi) 
Ikä:  Liitukausi 
Ensimmäinen nousu huipulle:  1873 – Charles Begole, A. H. Johnson ja John Lucas
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mount Whitney on Sierra Nevadan vuorijonossa, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa, sijaitseva vuori. Se on Yhdysvaltojen korkein vuori Alaskan ulkopuolella. Vuori nimettiin yhdysvaltalaisen geologin, Josiah Whitneyn, mukaan.
Ensimmäisenä vuoren valloittivat kalifornialaiset kalastajat Charles Begole, A. H. Johnson ja John Lucas vuonna 1873.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mount Whitney Wikimedia Commonsissa
Ibusuki

| Ibusuki (指宿市) |
| --- | --- |
 Kaimonvuori
 lippu:  Symboli
 Ibusukin sijainti Kagoshiman prefektuurissa
 Ibusuki
 Koordinaatit: 31°15′10″N, 130°37′59″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kyūshū
Prefektuuri:  Kagoshiman prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  148,84 km²
Väkiluku (09/2019):  39 323
 – Väestötiheys:  264,2 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Japaninpuksipuu, Crateva religiosa
 – Kukka:  Hibiskus, rypsin kukka
 – Lintu:  Japaninrilli
 – Kala  – Perhonen:  Boniitti Hebomoia glaucippe
 
 https://www.city.ibusuki.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ibusuki (jap. 指宿市, Ibusuki-shi) on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Kagoshiman prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin eteläosassa Satsuman niemimaan eteläkärjessä Kagoshimanlahden suulla. Kaupungin lounaisrannikolla kohoaa tulivuori Kaimondake, jota kutsutaan myös ”Satsuman Fujiksi”. Keskiosassa sijaitsee Ikedajärvi, Kyūshūn suurin järvi. Ibusukissa on 39 323 asukasta (syyskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 148,84 neliökilometriä.
Edo-kaudella Ibusukin alue kuului Satsuman daimiokuntaan. Kaupunkioikeudet Ibusuki sai kuntaliitoksen myötä vuonna 1954. Kaupunki kasvoi huomattavasti vuonna 2006, kun siihen liitettiin Yamagawan ja Kaimonin maaseutukaupungit. Merkittäviä elinkeinoja ovat turismin lisäksi tärkkelyksen ja siirapin valmistus sekä kasviksien, hedelmien ja koristekasvien viljely.
Ibusuki sijaitsee tuliperäisellä, Ibusukin kalderan alueella. Kaupungissa onkin yli 20 kuumaa lähdettä (onsen), jotka tunnetaan yhteisnimellä Ibusuki-onsen. Niistä Surigahaman lähde on tunnettu hiekkakylvyistään (sunamushi onsen). Muita luonnonnähtävyyksiä kaupungin alueella ovat esimerkiksi Nagasakibanan niemi ja Chiringashiman saari, joka on laskuveden aikaan yhteydessä manner-Kyūshūhun. Osa kaupungista kuuluu Kirishima-Kinkōwanin kansallispuistoon.
Kaupunkia palvelee JR Kyūshūn Ibusuki-Makurazaki-linja.
Kuvia

Nagasakibanan niemi ja majakka
Ilmakuva Ikedajärvelle
Näkymä Uomidakelta, Chiringashiman saari
Hirakiki-jinjan pyhäkkö
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ibusuki Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Nertšinski Zavod

Nertšinski Zavod (ven. Нерчинский Завод) on kylä ja maalaiskunta Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Kiinan rajaa 658 kilometriä Tšitasta kaakkoon. Kylä on Nertšinski Zavodin piirin keskus. Asukkaita on 3 100 henkeä (vuonna 2002).
Vuonna 1704 Altatša-joen hopea- ja lyijyesiintymän ja aikaisemmin syntyneen venäläisasutuksen yhteyteen perustettiin Argunin hopeasulattamo. Myöhemmin sitä alettiin kutsua ”Nertšan tehtaaksi”. 1760-luvulta lähtien Nertšinski Zavod oli Taka-Baikalian kaivosteollisuuden hallinnollinen keskus. Hopeasulattamo suljettiin vuonna 1853. Vuosina 1872–1924 Nertšinski Zavod oli kaupunki ja kihlakunnan keskus. Venäjän kansalaissodan aikana seudulla käytiin pitkällisiä taisteluja.
Nykyään Nertšinski Zavodissa toimii maatalousyritys ja metsänhoitoalueen konttori. Kylässä on keskikoulu, lasten luomistyön keskus, kotiseutumuseo ja piirisairaala. Lentokenttä suljettiin 1990-luvulla. Paikallislehtenä ilmestyy Sovetskoje Priargunje. Kylässä on useita rakennustaiteen muistomerkkejä.
Aiheesta muualla

Nertšinski Zavod Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)
Nertšinskin pakkotyövankila

Akatuin vankilan portti vuoden 1907 tienoilla.
Nertšinskin pakkotyövankila (ven. Не́рчинская ка́торга, Nertšinskaja katorga) oli Venäjällä nykyisessä Taka-Baikalian aluepiirissä 1700-luvulta 1900-luvun alkuun saakka toiminut rangaistuslaitos.
Tsaariperheen omistaman Nertšinskin vuorityöpiirikunnan alueella toiminut vankila syntyi 1700-luvun alussa. Vankeja käytettiin työvoimana hopea-, lyijy- ja kultakaivoksissa, valimoissa, viina- ja suolatehtaissa sekä erilaisissa rakennus- ja aputöissä. Tehdashallinnon yhteyteen kuulunut vankilajärjestelmä siirrettiin vuonna 1869 Venäjän sisäministeriön alaisuuteen.
Pakkotyövankilan hallinto toimi Aleksandrovski Zavodissa ja Tšitassa. Kaivosten ja tehtaiden yhteyteen rakennetut vankilat oli jaettu Algatšin, Zerentuin ja Karan vankilapiireihin. Algatšin yhteyteen kuuluivat mm. Akatuin ja Pokrovskajan vankilat nykyisessä Aleksandrovski Zavodin piirissä. Nykyisten Kalgan ja Nertšinski Zavodin piirien alueella sijaitsivat Zerentuin yhteydessä toimineet Kadajan, Kutomaran ja Maltsevskajan vankilat. Karan vankilapiiri käsitti pohjoisempana nykyisessä Sretenskin piirissä sijaitsevat Kara-joen kultaesiintymät.
Nertšinskin pakkotyövankila oli Venäjän tärkein rangaistusvankien karkotuspaikka. Se oli tunnettu epäinhimillisistä oloistaan ja kesäisin tapahtuneista vankien joukkopaoista. Tavallisten rikollisten lisäksi sinne lähetettiin poliittisia vankeja. Ensimmäisiä olivat vuonna 1826 saapuneet dekabristit. Heitä seurasivat Puolan vuosien 1830–1831 kapinalliset. Vuonna 1850 vankilaan saapui Mihail Petraševski tovereineen ja vuonna 1862 runoilija ja vallankumouksellinen Mihail Mihailov. Vuonna 1864 Nertšinskin kaivoksille lähetettiin kaksi tuhatta Puolan vuosien 1863–1864 kapinaan osallistunutta. Samana vuonna seudulle karkotettiin Nikolai Tšernyševski. Vuosikymmenen lopussa sinne saapui Nikolai Išutin ja 1870-luvun alussa joukko Sergei Netšajevin kannattajia. Suurin osa narodnikeista kärsi rangaistustaan Karassa. Vuosien 1905–1907 vallankumouksen jälkeen poliittisten vankien määrä lisääntyi huomattavasti. Heistä tunnetuimpia olivat sosialistivallankumoukselliset Grigori Geršuni, Proš Prošjan, Jegor Sozonov ja Marija Spiridonova. Karkotettujen joukossa olivat Venäjän valtakunnanduuman bolševikkiryhmän edustajat Vasili Serov ja Aleksandr Važganov sekä myöhempi neuvostojohtaja Jemeljan Jaroslavski.
Venäjän väliaikainen hallitus vapautti poliittiset vangit helmikuun vallankumouksen jälkeen. Samalla armahdettiin myös tavalliset rikolliset. Nertšinskin pakkotyövankila lopetti toimintansa maaliskuussa 1918.
Aiheesta muualla

Nertšinskaja katorga 1900–1917 (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Häähkäjärvi

| Häähkäjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Kinnula
Koordinaatit:  63°17′24″N, 25°04′42″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kivijärven–Vuosjärven alue (14.44)
Laskuoja:  Häähkäoja Kivijärveen 
Järvinumero:  14.443.1.040
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  131,2 m  
Pituus:  1,6 km  
Leveys:  620 m  
Rantaviiva:  5,462 km  
Pinta-ala:  41,837 ha  
Tilavuus:  0,0007132 km³ 
Keskisyvyys:  1,7 m  
Suurin syvyys:  8,2 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiHäähkäjärvi 
Häähkäjärvi  on Keski-Suomessa Kinnulassa  Muholan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 1,6 kilometriä pitkä, 620 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 42 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 713 200 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,7 metriä ja suurin syvyys on 8,2 metriä. Sen rantaviivan pituus on 5,5 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Kivijärven–Vuosjärven alueella (14.44), jonka Kivijärven alueeseen (14.443) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 131,2 metriä mpy.
Nertšinskin piiri

Nertšinskin piiri Taka-Baikalian aluepiirin kartalla.
Nertšinskin piiri (ven. Нерчинский район, Nertšinski raion) on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 5 500 neliökilometriä. Asukkaita on 28 400 henkeä (vuonna 2009).
Nertšinskin piiri sijaitsee Taka-Baikalian aluepiirin keskiosassa. Koillisessa ja idässä se rajoittuu Tšernyševskin ja Sretenskin piireihin, etelässä Balein piiriin sekä lännessä Šilkan ja Tungokotšenin piireihin. Seudun halki virtaa Šilka ja sen sivujoki Nertša.
Piiriin kuuluu Nertšinskin kaupunki, Priiskovyin kaupunkimainen taajama ja 13 maalaiskuntaa: Bišigino, Ilim, Nižnije Kljutši, Olekan, Olinsk, Peškovo, Pravyje Kumaki, Verhni Umykei, Verhnije Kljutši, Volotšajevka, Zaretšnyi, Zjulzja ja Znamenka. Piirin hallinnollinen keskus on Nertšinsk. Asutuskeskuksia on yhteensä 35.
Piirin kautta kulkee Siperian rautatie sekä Tšitan ja Habarovskin välinen M58-valtatie. Talous perustui aikaisemmin teollisuuteen, mutta 1990-luvulla monet tehtaat suljettiin. Nykyään seudulla on elintarvike-, metsä- ja ompelimoteollisuutta. Maatalous tuottaa viljaa, perunaa, vihanneksia, maitoa ja lihaa.
Paikallislehtenä ilmestyy Nertšinskaja zvezda (”Nertšinskin tähti”). Nähtävyyksiin kuuluvat Nertšinskin kaupungin vanhat rakennukset sekä Bjankinon ja Kalininon kylien kirkot.
Aiheesta muualla

Nertšinskin piiri Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)
Aginskoje¹ • 
Aginskoje¹ • 
Akša • 
Aleksandrovski Zavod • 
Balei • 
Borzja • 
Duldurga¹ • 
Gazimurski Zavod • 
Gornyi • 
Hilok • 
Kalar • 
Kalga • 
Karymskoje • 
Krasnokamensk • 
Krasnyi Tšikoi • 
Kyra • 
Mogoitui¹ • 
Mogotša • 
Nertšinsk • 
Nertšinski Zavod • 
Olovjannaja • 
Onon • 
Petrovsk-Zabaikalski • 
Petrovsk-Zabaikalski • 
Priargunsk • 
Šelopugino • 
Šilka • 
Sretensk • 
Tšernyševsk • 
Tšita • 
Tšita • 
Tungir–Oljokma • 
Tungokotšen • 
Uljoty • 
Zabaikalsk
¹= kuuluu Agan Burjatian piirikuntaan
Morioka

| Morioka-shi (盛岡市) |
| --- | --- |
 Näkymä Moriokaan, Iwatevuori taustalla.
 lippu:  Sinetti
 Moriokan sijainti Iwaten prefektuurissa.
 Koordinaatit: 39°41′N, 141°09′E 
Valtio:  Japani
Alue:  Tōhoku
Prefektuuri:  Iwaten prefektuuri
Hallinto:  
 – Pormestari:  Hiroaki Tanifuji
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  886,47 km²
Väkiluku (2015):  299 264
 – Väestötiheys:  338 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Pikkulehtikatsura
 – Kukka:  Iris laevigata
 – Lintu:  Västäräkki
 
 http://www.city.morioka.iwate.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Morioka (jap. 盛岡市, Morioka-shi) on Iwaten prefektuurin pääkaupunki Japanissa, Honshūn saarella. Kaupunki perustettiin 1. huhtikuuta 1889. Siellä on 299 264 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 886,47 neliökilometriä. Morioka on valittu yhdeksi Japanin ydinkaupungeista.
Maantiede

Morioka on Iwaten keskiosan läpi virtaavan Kitakamijoen laaksossa, aivan joen rannalla. Jokilaakso on prefektuurin tiheimmin asuttua aluetta. Kaupunki sijaitsee 2 041 metriä korkean Iwatevuoren varjossa. Vuori on hyvin lähellä kaupunkia, ja sitä kutsutaan myös nimellä Iwate-Fuji. Se on tunnettu talviurheilukeskus, ja siellä järjestettiin vuoden 1993 alppihiihdon maailmanmestaruuskisat. Iwaten parhaat viljelysmaat ovat melko lähellä Moriokaa, ja kaupungissa on paljon leipomoita ja olutpanimoita, jotka hyödyntävät maaseudun tuotteita.
Historia

Ainujen ja sittemmin emishien asuma-alueena muun Tōhokun alueen tavoin ollut Morioka joutui 800-luvulla etelästä levittäytyvien japanilaisten tukikohdaksi heidän hitaasti mutta varmasti liittäessä aluetta valtakuntaansa. Moriokaan rakennettiin linnake, ja myöhemmin, kun japanilaisten valta oli varmistunut, oli se eri klaanien hallinnassa. 1500- ja 1600-lukujen vaihteessa Nanbun ruhtinassuku rakennutti Moriokan paikalle linnansa, josta nykyään ovat jäljellä enää ulkomuurit. Nanbu on myös vanha nimitys Iwatelle sekä Aomorin prefektuurin itäosalle. Morioka on edelleenkin tunnettu rautatavaroistaan, joita kutsutaan nimellä Nanbu tetsubin.
Moriokaa ja Iwatea hallinneista klaaneista oli Heian-kaudella vallassa Ōshū-Fujiwaran klaani. Tämän klaanin tuhosi shōgun Minamoto no Yoritomo, ja tilalle tuli Ōshū-Kudōn klaani. Muromachi-kaudella Nanbu-klaani sitten levittäytyi alueelle ja rakennutti nykyisen kaupungin paikalle linnansa. Linna oli aluksi nimeltään Kozukata, mutta nimi Morioka tuli pian käyttöön.
Liikenne ja nähtävyydet

Morioka on merkittävä liikennekeskus Pohjois-Tōhokussa. Sen asema parani entisestään 1970-luvulla, kun Japanin suurnopeusjuna Shinkansenin pohjoinen linja Tōhoku Shinkansen sai rakennusluvan. Vuonna 1982 valmistuneen radan pohjoinen päätepysäkki oli juuri Morioka. Rataa jatkettiin Aomorin prefektuurin puolelle vasta 2002. Lisäksi 1997 Moriokasta avattiin toinen linja Akita Shinkansen, joka kulkee sieltä Akitan prefektuurin pääkaupunkiin Akitaan.
Kaupungin merkittävin nähtävyys on vanha kirsikkapuu, joka on halkaissut kivenlohkareen. Puu on aikoinaan lähtenyt kasvamaan kiven halkeamasta, ja kasvaessaan se on halkaissut suurta kiveä yhä enemmän ja enemmän. Iältään kirsikkapuu on noin 300 tai 400 vuotta. Vuonna 1923 se julistettiin kansalliseksi suojelukohteeksi.
Nanbun ruhtinassuvun linna, jonka rakentaminen alkoi 1597, on myös turistikohde. Linna hajotettiin 1800-luvun Meiji-restauraation aikana, joten siitä on jäljellä enää perustukset ja jonkin verran muureja. Meiji-kauden arkkitehtuurin kiintoisin ilmentymä kaupungissa on 1911 pystytetty pankki, jonka punavalkoinen julkisivu tuo hyvin esiin kauden tyylilliset ihanteet.
Moriokan ystävyyskaupunkina on vuodesta 1985 ollut Victoria Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Morioka Wikimedia Commonsissa
Moriokan kaupungin kotisivut (japaniksi, lisäksi englanniksi ja saksaksi)
Kitakami-joki Moriokassa, taustalla Iwatevuori
Linnan rauniot
Kirsikkapuu
Musiikkivuosi 2020

Musiikkivuosi 2020 käsittelee vuoden 2020 tärkeitä musiikkitapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tapahtumia

26. tammikuuta: Grammy-gaala
8. helmikuuta: Emma-gaala
Julkaisuja

3. tammikuuta: Pyhimys – Mikko
10. tammikuuta: Apocalyptica – Cell-0
10. tammikuuta: Selena Gomez – Rare
17. tammikuuta: Eminem – Music to Be Murdered By
17. tammikuuta: Halsey – Manic
31. tammikuuta: Lordi – Killection
31. tammikuuta: Kesha – High Road
7. helmikuuta: Green Day – Father of All Motherfuckers
7. helmikuuta: Antti Tuisku – Valittu kansa
14. helmikuuta: Vesala – Etsimässä rauhaa
14. helmikuuta: Justin Bieber – Changes
14. helmikuuta: Tame Impala – The Slow Rush
21. helmikuuta: BTS – Map of the Soul: 7
21. helmikuuta: Grimes – Miss Anthropocene
21. helmikuuta: Mokoma – Ihmissokkelo
6. maaliskuuta: Lil Uzi Vert – Eternal Atake
20. maaliskuuta: The Weeknd – After Hours
27. maaliskuuta: 5 Seconds of Summer – Calm
27. maaliskuuta: Dua Lipa – Future Nostalgia
10. huhtikuuta: Nightwish – Human. :II: Nature.
17. huhtikuuta: Turmion Kätilöt – Global Warning
17. huhtikuuta: Fiona Apple – Fetch the Bolt Cutters
8. toukokuuta: Hayley Williams – Petals for Armor
15. toukokuuta: Alma – Have U Seen Her?
29. toukokuuta: Lady Gaga – Chromatica
18. kesäkuuta: Phoebe Bridgers – Punisher
24. heinäkuuta: Taylor Swift – Folklore
14. elokuuta: Katy Perry – Smile
4. syyskuuta: William – Shakespeare
2. lokakuuta Bon Jovi – Bon Jovi 2020
2. lokakuuta Ville Mäkipelto – Ihmeellisin fakta
30. lokakuuta: Ariana Grande – Positions
20. marraskuuta: Dark Tranquillity – Moment
27. marraskuuta: Miley Cyrus – Plastic Hearts
11. joulukuuta: Taylor Swift – Evermore
Kilpailuja

Uuden Musiikin Kilpailu 2020
Kilpailuja > Peruttuja kilpailuja

Eurovision laulukilpailu 2020
Jean Sibelius -viulukilpailu, lykätty vuoteen 2022 koronapandemian vuoksi
Kuolleita

26. tammikuuta: Santtu Lonka
9. toukokuuta: Little Richard
joulukuu: Alexi Laiho
Palkintoja

Vuoden albumi – When We All Fall Asleep, Where Do We Go? (Billie Eilish)
Vuoden levytys – ”Bad Guy” (Billie Eilish)
Vuoden laulu – ”Bad Guy” (Billie Eilish)
Paras uusi artisti – Billie Eilish
Vuoden naissolisti – Ellinoora
Vuoden miessolisti – Lauri Tähkä
Vuoden yhtye – JVG
Vuoden albumi – Momentum 123 (Chisu)
Vuoden biisi – ”Ikuinen vappu” (JVG)
Vuoden tulokas – Jesse Markin
Paras musiikki – Joker (soundtrackin säv. Hildur Guðnadóttir)
Paras laulu – ”(I’m Gonna) Love Me Again” (säv. Elton John ja san. Bernie Taupin, elokuvasta Rocketman)
Moriorien kansanmurha

Port Hutt, jonne maorit tekivät maihinnousun marraskuussa 1835
Moriorien kansanmurha oli osa maorien tekemää valloitusretkeä Chathamsaarilla asuvia morioreja vastaan. Hieman vajaaseen 2000 morioriin kohdistunut kansanmurha käytännössä hävitti heidän kulttuurinsa ja kielensä lähes täysin.
Tausta

Moriorit ovat Chathamsaarten alkuperäisasukkaita, joiden esivanhemmat saapuivat saarille Uudesta-Seelannista 1500-luvun alussa. Kun eurooppalaiset saapuivat saarille 1700-luvun lopulla, morioreja arvioitiin olevan lähes 2000.
Chathamsaarten syrjäisestä sijainnista johtuen morioreilla ei juurikaan ollut kontakteja muuhun maailmaan, mikä edesauttoi uudenlaisen kulttuurin syntymistä. Moriorien lait kielsivät sotimisen kokonaan, sillä perimätiedon mukaan päällikkö Nunuku-whenua oli kieltänyt sotimisen ja kannibalismin ikiajoiksi.
Kansanmurhan kulku > Maorien hyökkäys

Kaksi maoriheimoa, Ngāti Mutunga ja Ngāti Tama, saapuivat Chathamsaarille vuonna 1835 tarkoituksenaan etsiä uutta elintilaa. Saarilla oli morioreja lähes kaksi kertaa enemmän kuin saapuneita maoreja. Perinnäistapojensa mukaisesti maorit saattoivat ottaa maata omakseen pelkästään asettumalla sinne ja sotimalla tarpeen vaatiessa. Heimot saapuivat Chathamsaarille Rodney-nimisellä aluksella, jonka miehistölle he maksoivat kahdesta erillisestä laivamatkasta.
Kun maorien väkivaltaiset aikeet tulivat selviksi, 1 000 morioria kokoontui keskustelemaan vastatoimista. Pääsääntöisesti nuoremmat moriorit kannattivat Nunukun laista poikkeamista ja maoreja vastaan taistelua, kun taas vanhemmat halusivat pidättäytyä väkivallattomuudessa. Moriorit päättivät olla vastaamatta väkivallalla, koska se heikentäisi heidän manaansa ja pettäisi Nunuku-whenualle annetun lupauksen. Maorien kerrotaan tehneen samaan aikaan päätöksen hyökätä ensin, sillä he tiesivät morioreilla olevan ylivoima.
Maorien hyökkäys oli tarkkaan harkittu siinä mielessä, että pākehat (valkoihoiset) jätettiin rauhaan, mutta moriorit tapettiin heti tavattaessa. Jotkut moriorit tapettiin poikkeuksellisen väkivaltaisesti muun muassa paahtamalla elävältä uunissa tai jättämällä kituvia rannalle kuolemaan. Maorit eivät asettuneet saarelle pysyvästi, mutta palasivat toisinaan metsästämään morioreja. Britit eivät suojelleet morioreja, koska Chathamsaaret eivät kuuluneet Waitangin sopimuksen alaisuuteen. Saaret liitettiin Isoon-Britanniaan vasta vuonna 1842.