stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Talliumsulfaatti

| Talliumsulfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7446-18-6
PubChem CID:  24833 ja 16693920
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Tl2SO4
Moolimassa:  504,83
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  632 °C 
Kiehumispiste:  Hajoaa
Tiheys:  6,765 g/cm3
Liukoisuus veteen:  48,7 g/l (30 °C)
Talliumsulfaatti (Tl2SO4) on tallium- ja sulfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Sitä voidaan käyttää muiden talliumyhdisteiden ja erikoislasien valmistukseen sekä analyyttisenä reagenssina ja katalyyttinä. Aikaisemmin sitä on käytetty myös jyrsijämyrkkynä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Talliumsulfaatti on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Sen alkeiskoppi on rombinen. Yhdiste liukenee kohtalaisen hyvin veteen. Kemiallisilta ominaisuuksiltaan talliumsulfaatti muistuttaa kaliumsulfaattia ja se muodostaa alumiinisuolojen kanssa alunoita. Muiden talliumyhdisteiden tavoin aine on erittäin myrkyllistä. Talliumsulfaatille altistuminen voi aiheuttaa esimerkiksi huonovointisuutta, pääkipua, ripulia ja lihaskouristuksia. Altistuminen voi vakavimmillaan olla tappava.
Talliumsulfaattia valmistetaan liuottamalla metallista talliumia tai tallium(I)oksidia rikkihappoon ja se kiteytyy haihdutettaessa vettä pois. Se on kaupallisesti merkittävin talliumsuola ja siitä tehdään esimerkiksi talliumsulfidia ja erikoislaseja. Sitä käytetään analyyttisenä reagenssina ja katalyyttinä. 1900-luvulla sitä käytettiin rotanmyrkkynä, mutta esimerkiksi Yhdysvalloissa se kiellettiin vuonna 1975.
Aiheesta muualla

PubChem: Thallium sulfate (englanniksi)
ChemBlink: Thallium(I) sulfate (englanniksi)
Bristol University School of Chemistry, Molecule of the Month: Thallium Sulfate (englanniksi)
Venäjän–Japanin sota

Venäjän–Japanin sota käytiin vuosina 1904–1905 Japanin ja Venäjän keisarikuntien välillä. Sota päättyi monien aikalaisten yllätykseksi Japanin voittoon, ja maan suurvaltakauden voi katsoa alkavan konfliktin päättäneestä Portsmouthin rauhansopimuksesta. Sota aiheutti Venäjällä voimakasta yhteiskunnallista liikehdintää, niin sanotun vuoden 1905 vallankumouksen, joka johti lopulta perustuslailliseen monarkiaan. Suomen suuriruhtinaskunnassa levottomuudet johtivat ensimmäisen sortokauden päättymiseen ja vuoden 1906 eduskuntauudistukseen.
Venäjän–Japanin sotaa on kuvailtu ensimmäisen maailmansodan harjoitukseksi. Sitä on toisinaan pidetty ensimmäisenä nykyaikaisena sotana.
Konfliktin tausta

Sekä Venäjällä että Japanilla, mutta myös Britannialla ja Saksalla oli laajentumispyrkimyksiä Itä-Aasiassa 1800-luvulta alkaen. Suurvaltapoliittisesti sodan mahdollisti Britannian ja Japanin välinen sopimus, joka varmisti Britannian siirtomaat Tyynellämerellä ja salli Britannian keskittyä kilpavarusteluun Saksaa sekä Ranskaa vastaan. Japanille sopimus varmisti Venäjän jäämisen ilman liittolaisten tukea. Edellisen Kiinan–Japanin sodan jälkeen 1895 Venäjän, Saksan ja Ranskan kolmiliitto oli vienyt Japanilta sen voitot Kiinassa.
Japani katkaisi diplomaattisuhteensa Venäjään 6. helmikuuta 1904.
Sodan kulku

Sota alkoi, kun Japani hyökkäsi 8. helmikuuta 1904 menestyksellisesti Venäjän laivastotukikohtaan Port Arthuriin (nykyisin Lüshunkou) ilman sodanjulistusta. Venäjän Tyynenmeren-laivasto menetti komentajansa, amiraali Stepan Makarovin 13. huhtikuuta 1904 tämän lippulaivan Petropavlovskin ajettua japanilaisten miinakenttään ja upottua. Tämän jälkeen vara-amiraali Wilhelm Withöft päätti odottaa vahvistuksia Euroopasta.
Ensimmäinen maataistelu Kiinan ja Korean rajalla Jalu-joella päättyi japanilaisten voittoon, ja venäläiset pysyivät puolustuskannalla odottaen vahvistuksia Siperian rautatietä pitkin. Japanilaiset kärsivät suuria tappioita hyökätessään venäläisten linnoitettuja asemia vastaan, mutta venäläiset eivät hyödyntäneet asemaansa. Japani voitti mantereella muun muassa Mukdenin taistelun Mantšuriassa.
Japani aloitti Port Arthurin sataman saarron. Kun Venäjän laivasto viimein tuli ulos Port Arthurista, se oli vain yritys paeta eteneviä Japanin joukkoja. Seuranneessa Keltaisenmeren taistelussa 10. elokuuta 1904 kumpikaan puoli ei kärsinyt merkittäviä menetyksiä, mutta venäläiset perääntyivät takaisin Port Arthuriin yhtä taistelulaivaa lukuun ottamatta. Withöftin lippulaiva Tsesarevitš pakeni kiinalaiseen satamaan, jonne se internoitiin sodan loppuun asti, mutta Withöft itse sai surmansa.
Vuoden 1904 taisteluissa japanilaiset menettivät kaksi taistelulaivaa miinoihin. Port Arthur antautui lopulta 2. tammikuuta 1905 ja japanilaiset nostivat sen satamasta neljä upotettua taistelulaivaa, jotka liitettiin Japanin laivastoon.
Japanilaiset ajoivat venäläiset pois Mukdenista maaliskuuhun 1905 mennessä. Koko tämän ajan Venäjän Itämeren-laivasto oli purjehtinut Itämereltä Hyväntoivonniemen kautta ja Intian valtameren läpi kahdeksan kuukauden ajan kohti Tyynenmeren rannikkoa. Joukkoon kuului 11 taistelulaivaa. Pohjanmerellä Venäjän laivasto aiheutti lokakuussa 1904 niin sanotun Doggermatalikon selkkauksen tulitettuaan erehdyksessä japanilaisiksi torpedoveneiksi luulemiaan englantilaisia kalastusaluksia.
Tsushiman meritaistelu käytiin 27.–28. toukokuuta 1905 Venäjän amiraali Zinovi Rožestvenskin johtaman Venäjän Itämeren-laivaston ja Japanin amiraali Tōgō Heihachirōn johtaman laivaston välillä. Taistelussa Japani tuhosi Venäjän Itämereltä lähettämät alukset. Venäjän 11:stä taistelulaivasta seitsemän upposi ja neljä jäi japanilaisille. Japanilaiset menettivät vain kolme torpedovenettä. Venäjän miestappiot olivat 4 830 miestä, Japanin 117.
Venäjän laivasto menetti sodassa 28:sta taistelulaivastaan 17, loput kahdeksan olivat Mustallamerellä, josta ottomaanit eivät päästäneet niitä Bosporinsalmen läpi, ja kaksi oli vanhentuneina korjattavana Itämerellä. Tsesarevitš palasi Venäjän Tyynenmeren laivaston vahvuuteen sodan päätyttyä.
Rauhan solmiminen ja sodan seuraukset

Rauha maiden välillä solmittiin Yhdysvaltain presidentin Theodore Rooseveltin välityksellä. 5. syyskuuta 1905 solmitussa Portsmouthin rauhansopimuksessa Venäjä luovutti Japanille Port Arthurin, Liaotungin niemimaan ja Sahalinin eteläosan sekä tunnusti Korean niemimaan Japanin etupiiriin kuuluvaksi. Voitto Venäjästä nosti Japanin suurvallaksi ja sotilasmahdiksi.
Tsushiman taistelun kokemuksia tutkittiin tarkasti jälkikäteen. Uusi merisodan taktiikka sai Britannian amiraliteetin ensimmäisen merilordin John ”Jackie” Fisherin kehittämään vuonna 1906 uudenlaisen taistelulaivan, HMS Dreadnoughtin, josta tuli kaikkien varsinaisten nykyaikaisten taistelulaivojen esikuva.
Nikolai Rimski-Korsakovin ooppera Kultainen kukko valmistui pian sodan jälkeen, ja se kiellettiin, koska se oli satiiri epäonnisesta Japanin-sotaretkestä. Rimski-Korsakov oli entinen meriupseeri ja oli vastustanut sotaa ankarasti.
Kirjallisuutta

Fagerholm, Bengt: Tsushima – Erään sodan loppunäytös.  Omakustanne, 2010.  ISBN 978-952-92-7573-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän–Japanin sota Wikimedia Commonsissa
Venäläis-japanilaisen sodan veteraanit kertovat, Hakkapeliitta, 30.04.1935, nro 18, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomalainen upseeri venäläis-japanilaisessa sodassa, Hakkapeliitta, 18.01.1938, nro 3, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Autonomiseen Suomeen vaikuttaneet sodat (1809–1917) |
| --- | --- |
 Suomen sota (1808–1809)  Krimin sota (1853–1856)  tammikuun kansannousu (1863–1865)  Turkin sota (1877–1878)  Venäjän–Japanin sota (1904–1905)  ensimmäinen maailmansota (1914–1918) 
| n k Ensimmäiseen maailmansotaan johtaneet tapahtumat (1870–1914) |
| --- | --- |
 Tapahtumia 
1870-luku:  Saksan–Ranskan sota (1870–1871)  Venäjän–Turkin sota (1877–1878)  Berliinin kongressi (1878)  Bosnian kapina (1878)  Kaksiliitto (1879) 
1880-luku:  Kolmiliitto (1882)  Ranskan ja Venäjän liitto (1894)  Englantilais-saksalainen laivaston varustelukilpailu (1898–1912) 
1910-luku:  Entente cordiale (1904)  Venäjän–Japanin sota (1904–1905)  Ensimmäinen Marokon kriisi (1905–1906)  Sikasota (1906–1908)  Englantilais-venäläinen sopimus (1907)  Bosnian kriisi (1908–1909)  Toinen Marokon kriisi (1911)  Italian–Turkin sota (1911–1912)  Balkanin sodat (1912–1913)  Sarajevon laukaukset (1914)  Heinäkuun kriisi (1914) 
Venäjän Itämeren-laivaston reitti Itämereltä Japaninmerelle.
Venäjän ja Japanin delegaatiot solmimassa Portsmouthin rauhansopimusta.
Shakin maailmanmestaruusottelu 1908

Shakin maailmanmestaruusottelu pelattiin vuonna 1908 Emanuel Laskerin ja Siegbert Tarraschin välillä Düsseldorfissa ja Münchenissä. Hallitseva maailmanmestari Lasker voitti ottelun ja säilytti tittelinsä.
Ottelu alkoi vihamielisissä tunnelmissa. Lasker aloitti valkeilla ja pelasi yllättäen espanjalaisen pelin vaihtomuunnelmaa. Vaihtomuunnelmaa ei pidetty parhaana vaihtoehtona valkealle, mutta Laskerin valinta oli onnistunut, hän voitti pelin. Toisessa pelissä pelattiin samaa muunnelmaa, mutta tällä kertaa Tarrasch oli valkeilla. 15. siirron kohdalla Tarrasch teki näennäisen lähetinuhrauksen, jolla hän hajotti Laskerin kuningasaseman. Lasker kuitenkin vastasi ratsunuhrauksella. Tarrasch pelasi jatkon epätarkasti ja joutui aikapulaan, minkä seurauksena Lasker saavutti etua ja voitti lopulta pelin. Kolmas peli oli taas espanjalaista ja tällä kertaa Tarrasch torjui mustilla Laskerin hyökkäyksen ja voitti vastahyökkäyksellään pelin. Myös neljäs peli oli espanjalaista ja Lasker voitti pelin seikkailtuaan tornillaan pitkin lautaa Tarraschin jahdatessa sitä takaa sotilaillaan ja ratsullaan. Tarraschin peli kaatui lopulta virheelliseen sommitelmaan.
Tilanne oli 3-1 Laskerin hyväksi ja pelit siirtyivät Müncheniin. Lasker oli viidennessä pelissä valkeilla ja esitteli uuden sotilaanuhrauksen 16. siirrossa. Tarrasch yllättyi siirrosta, eikä pystynyt puolustautumaan oikein. Lasker voitti pelin 38 siirrossa. Jatkossa Tarrasch ei enää pelannut espanjalaista mustilla, mutta se ei auttanut häntä ottelussa. Lasker voitti ottelun lopulta kahdeksalla voitolla, kolmella tappiolla ja viidellä tasapelillä. Tarrasch ei voinut käsittää Laskerin menestystä peleissä siirroilla, jotka eivät olleet edes teoreettisesti oikeita. Tappionsa syyksi hän esitti muun muassa meri-ilmaston epäedullista vaikutusta, vaikka Düsseldorfista oli lähimmälle rannikolle lähes 300 kilometriä.
Pistetaulukko
Shakin maailmanmestaruusottelu 1910 (Lasker–Janowski)

Shakin maailmanmestaruudesta oteltiin vuonna 1910 Emanuel Laskerin ja David Janowskin välillä. Hallitseva mestari Lasker voitti ottelun ja säilytti siten tittelinsä.
Ottelu pelattiin Berliinissä 8. marraskuuta - 8. joulukuuta, ja voittoon vaadittiin kahdeksan pelivoittoa. Lopputulos oli murskavoitto Laskerille: kahdeksan voittoa ja kolme tasapeliä.
Pistetaulukko
Shakin maailmanmestaruusottelu 1910 (Lasker–Schlechter)

Shakin maailmanmestaruusottelu pelattiin vuonna 1910 Emanuel Laskerin ja Carl Schlechterin välillä.
Lasker oli neuvotellut saksalaisen shakkimestari Carl Schlechterin kanssa maailmanmestaruusottelusta ensimmäistä kertaa jo voitetun Tarrasch-ottelun jälkeen. Ottelun oli aluksi tarkoitus sisältää yhteensä kolmekymmentä peliä Lontoossa. Rahoitusongelmien takia pelien määrä rajattiin ensin viiteentoista ja lopulta kymmeneen. Ottelu päätettiin pelata puoliksi Wienissä ja Berliinissä. Shakkihistorioitsijoiden keskuudessa on ollut kiistaa siitä, mitkä todella olivat ottelun ehdot. Yleisimmin on kuitenkin hyväksytty, että Lasker vaati, että Schlechterin pitää voittaa ottelu kahden pisteen erolla, jotta hän voittaisi maailmanmestaruustittelin. Tämä oli kuitenkin aivan liian tiukka vaatimus, kun ottaa huomioon, että ottelu koostui vain kymmenestä pelistä. Pelit alkoivat 7. tammikuuta 1910 Wienissä. Neljä ensimmäistä peliä olivat kaikki espanjalaista ja päättyivät tasan. Schlechter olikin tunnettu remissipelaajana, sillä yli puolet hänen peleistään päättyivät tasan. Viides peli oli myös espanjalaista Laskerin pelatessa mustilla. Tilanne oli Laskerille edullinen; hänellä oli kaksi vapaasotilasta, mutta kuningas avoimella paikalla, kun molemmilla oli vielä kuningatar ja torni pelissä. Lasker kuitenkin teki virheen, minkä seurauksena Schlechter teki maailmanmestarista matin ja meni 3-2 johtoon. Tässä vaiheessa pelipaikka vaihtui Berliiniksi, missä Schlechter pelasi voitosta yrittäen saavuttaa kahden pisteen etumatkaa. Neljä seuraavaa peliä päättyivät siitä huolimatta tasan, jolloin viimeisessä pelissä oltiin tilanteessa 5-4 Schlechterin hyväksi. Viimeisessä pelissä Schlechter saavutti mustilla pelatessaan slaavilaisen puolustuksen Schlechterin muunnelmaa sekavan aseman. Hänellä olisi ollut tilanteessa mahdollinen voitto, mutta ainakin tasapeli. Schlechter lähtikin pelaamaan voitosta saavuttaakseen kahden pisteen etumatkan, mutta erehtyi tekemään virheellisen laadunuhrauksen. Tilanne olisi vieläkin ollut tasan, mutta hän jatkoi voittoyrityksiään antaen lopulta Laskerille tarpeeksi etua pelin voittoon. Ottelu päättyi tasan ja Lasker säilytti mestaruutensa. Jotkut ovat esittäneet Schlechterin viimeisen pelin tappion syyksi muun muassa salaista sopimusta Laskerin kanssa, mutta näitä teorioita ei ole laajalti hyväksytty shakkihistorioitsijoiden keskuudessa.
Pistetaulukko
Mirjam Vire-Tuominen

Mirjam Vire-Tuominen 1960-luvun keskivaiheilla.
Terttu Mirjam Vire-Tuominen (15. elokuuta 1919 Kuhmoinen – 24. elokuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja järjestövaikuttaja. Hän toimi Suomen Rauhanpuolustajien pääsihteerinä (1949–1975), SKDL:n kansanedustajana Helsingin vaalipiiristä (1970–1979) ja Naisten kansainvälisen demokraattisen liiton pääsihteerinä (1978–1987).
Ura

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Se pelasti Euroopan rauhan estämällä Länsi-Saksan suunnitelman vallata Tšekkoslovakian suoranaisella salamasodalla. | ” |
–  Rauhanpuolustajien pääsihteerin Mirjam Vire-Tuomisen näkemys Tshekkoslovakian miehityksestä 1968
Vire kirjoitti ylioppilaaksi 1937 ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1945. Vire-Tuominen työskenteli sota-aikana valtion tapaturmatoimistossa ja sotien jälkeen kansanhuoltoministeriössä 1945–1946, sosiaaliministeriössä 1947–1949. Vuonna 1949 perustettiin Suomen Rauhanpuolustajat, jonka ensimmäiseksi pääsihteeriksi valittiin Vire-Tuominen. Tehtävässään pääsihteeri tuli tunnetuksi rauhanliikkeen piirissä ympäri maailmaa ja vuonna 1965 Vire-Tuomiselle myönnettiin Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto.
Vire-Tuominen oli aktiivisesti mukana Suomen Kommunistisen Puolueen toiminnassa. Hän liittyi puolueeseen vuonna 1946. Vuonna 1966 Vire-Tuominen nousi SKP:n Helsingin piirikomiteaan. Kun kommunistien sisäiset riidat 1960-luvulla alkoivat, Vire-Tuominen asettui puolueen vähemmistön riveihin. 1970-luvulla Vire-Tuominen oli taistolaisina tunnetun opposition julkinen keulakuva Helsingissä. Eduskuntavaaleissa pääkaupungin taistolaiset keskittivät mainontansa ja äänensä Vire-Tuomiselle, joka valittiin kansanedustajaksi SKDL:n listalta vuosina 1970, 1972 ja 1975. Vire-Tuominen oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen (1969–1976) sekä presidentin valitsijamies vaaleissa 1968 ja 1978.
Vuonna 1968 Suomen Rauhanpuolustajat antoi Vire-Tuomisen johdolla tukensa Varsovan liiton toteuttamalle Tšekkoslovakian miehitykselle. Toiminta edisti Vire-Tuomisen mukaan maailmanrauhaa, koska siten estettiin Saksan liittotasavallan sotasuunnitelmat ja uuden maailmansodan alkaminen. Päätös aiheutti suuren kohun, pääsihteeriä kritisoitiin ja hänen eroaan vaadittiin, mutta Vire-Tuominen sai pitää paikkansa vuoden 1969 liittokokouksessa. Tuominen vaikutti Rauhanpuolustajissa myös liiton julkaiseman Rauhan puolesta -lehden vastaavana toimittajana (1957–1975) ja sitä edeltäneen Tänään-lehden toimittajana (1951–1956).
Eduskunnassa Vire-Tuominen oli lakivaliokunnan, pankkivaliokunnan ja sivistysvaliokunnan jäsen. Hän kuului Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskuntaan.
Vire-Tuominen kuului Akateemisen Sosialistiseuraan, Suomi–Vietnam-seuran johtokuntaan (vpj)
ja Osuusliike Elannon edustajistoon.
Vire-Tuominen julkaisi puolalais-saksalaista vallankumouksellista Rosa Luxemburgia käsittelevän teoksen Kuka oli Rosa Luxemburg (DSL 1995) ja Suomen Rauhanpuolustajien historiaa käsittelevän Rauhaa rakentavaa työtä (DSL 2003).
Yksityiselämä

Vire-Tuomisen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Samuel Vire sekä Jenny Aura Töllikkö. Hän oli naimisissa Erkki Tuomisen kanssa vuodesta 1941 lähtien, ja heillä oli yksi lapsi (s. 1947).
Maolaisen opiskelijaliikkeen johtajana tunnettu Matti Puolakka oli Vire-Tuomisen sisarenpoika.
Rauhanlaki-aloite

Vire-Tuominen teki eduskunnassa lakialoitteen (LA 28/1973) kuuluisasta rauhanlaista 15. helmikuuta 1973. Aloitteen allekirjoitti Tuomisen lisäksi yhteensä 12 SKDL:n kansanedustajaa. Aloitteen takana oli myös useita SDP:n kansanedustajia, kuten Tellervo M. Koivisto, Erkki Liikanen, Kaisa Raatikainen ja Ulf Sundqvist.
Lakialoite koettiin julkisuudessa yritykseksi kieltää Neuvostoliiton kritisoiminen, mutta Vire-Tuominen perusteli sitä varsinkin YK:n kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksella. Ehdotus ei Vire-Tuomisen ehdottamassa muodossa tullut eduskunnassa edes äänestykseen, mutta kun hallitus saman vuoden lopulla laati esityksen rikoslain täydentämisestä rikoksia ihmisyyttä vastaan koskevilla säädöksillä, siihen sisältyi myös hyökkäyssodan aloittamisen, mutta ei sotapropagandan kriminalisointi.
Kirjallisuutta

Leppänen, Veli-Pekka: ”Vire-Tuominen, Mirjam (1919–2011)”, Suomen kansallisbiografia, osa 10, s. 584–585.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-451-2  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Mirjam Vire-Tuomisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Vire, Mirjam hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Kansandemokraattien kansanedustajat
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1970–1972 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (36):  Aitio  Alenius  Hjerppe  Honkonen  Jokinen  Juvela  Järvenpää  Kantola  Koivunen  Koskenniemi  Koskinen  Kuusinen  Laine  Lehmonen  Liedes  Mustonen  Männistö  Nieminen  Niskanen  Puhakka  Pursiainen  Rekonen  Rosnell  Rytkönen  Räsänen  Saarto  Salla  Salmi  Sinisalo  Suomi  Tamminen  Tiekso  Tuominen  Weckman  R. Virtanen  Åsvik 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1972–1975 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (37):  Aitio  Alenius  Björklund  Ekorre (1974–1975)  Haapanen (1974–1975)  Honkonen  Hyvönen  Jokinen  Juvela  Järvenpää  Kantola  Kivistö  Kock (1972–1974)  Korpinen  Koskenniemi  Koskinen  Laine  Lehmonen  Liedes  Mustonen  Männistö  Nieminen  Niskanen  Puhakka  Pulkkinen  Rekonen  Rosnell  Rytkönen  Räsänen  Saarinen  Saarto  Salla  Salmi  Sinisalo  Tamminen  Tiekso (1972–1974)  Tuominen  Weckman  Åsvik 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1975–1979 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (40):  Aitio (1975–1977)  Alenius (1975–1977)  Alppi (1976–1979)  Björklund  Ekorre  Hjerppe (1975–1978)  Hongisto (1978–1979)  Honkonen  Hyvönen  Jokinen  Jokiniemi  Juvela  Järvenpää  Kainulainen  Kivistö  Koskenniemi  Koskinen  Laine  Lehmonen  Liedes  Merisaari (1975–1978†)  Mustonen  Männistö  Niskanen  Peltola (1977–1979)  Puhakka  Pulkkinen (1975–1977†)  Rekonen  Rosnell  Ruotsalainen  Rytkönen (1978–1979)  Räsänen  Saarinen  Saarto  Sinisalo  Stenius  Suomi (1977–1979)  Talvitie  Tamminen  Tennilä  Tuominen  Uitto  Wahlström  Weckman (1975–1976)  Vepsäläinen  Vähäkangas (1978–1979) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Cliffhanger – kuilun partaalla

| Kuilun partaalla> Cliffhanger |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansikuva
Ohjaaja:  Renny Harlin
Käsikirjoittaja:  John Long Michael France Sylvester Stallone
Tuottaja:  Renny Harlin Alan Marshall Mario Kassar
Säveltäjä:  Trevor Jones
Kuvaaja:  Alex Thomson
Leikkaaja:  Frank J. Urioste
Pukusuunnittelija:  Ellen Mirojnick
Pääosat:  Sylvester Stallone Michael Rooker Janine Turner John Lithgow
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  TriStar Pictures
Levittäjä:  TriStar Pictures InterCom Netflix
Ensi-ilta:   28. toukokuuta 1993  2. heinäkuuta 1993
Kesto:  113 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  70 000 000 $
Tuotto:  255 000 211 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cliffhanger – kuilun partaalla (Cliffhanger) on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva, jonka on ohjannut Renny Harlin. Pääsylipputuloissa mitattuna Cliffhanger oli vuoden 1993 seitsemänneksi tuottoisin elokuva maailmassa. Elokuva oli Oscar-ehdokkaana parhaiden äänitehosteiden, parhaan äänityksen sekä parhaiden erikoistehosteiden kategorioissa.
Juoni

Elokuva kertoo vuorikiipeilijä Gabe Walkerista, joka pitää taukoa kiipeilystä epäonnistuneen pelastusreissun seurauksena. Kahdeksan kuukautta myöhemmin Gabe kuitenkin palaa pikkukylään, jossa tapaturma sattui, mutta kiipeillä hän ei kuitenkaan aio. Samoihin aikoihin suuri rosvojoukkio ryöstää lentokoneen ja heille tapahtuu virhe, jonka seurauksena ryöstösaalis leviää pitkin vuoristoa. Gaben kollegat suostuttelevat hänet mukaan pelastusreissulle auttamaan lentokoneturmassa selvinneitä matkustajia. Gabe ja kumppanit eivät kuitenkaan tiedä, että lentokoneen matkustajat ovatkin rikollisia, jotka tarvitsevat etevän vuorikiipeilijän etsimään heidän rahansa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sylvester Stallone  | … |  Gabe Walker   |
|  Michael Rooker  | … |  Hal Tucker   |
|  Janine Turner  | … |  Jessica Deighan   |
|  John Lithgow  | … |  Eric Qualen   |
|  Rex Linn  | … |  Richard Travers   |
|  Caroline Goodall  | … |  Kristel   |
|  Craig Fairbrass  | … |  Delmar   |
|  Leon Robinson  | … |  Kynette   |
|  Ralph Waite  | … |  Frank Newell   |
|  Max Perlich  | … |  Evan   |
|  Trey Brownell  | … |  Brett   |
|  Paul Winfield  | … |  Walter Wright   |
|  Michelle Joyner  | … |  Sarah   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antaa Cliffhangerille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Elokuvan jatko-osa

Cliffhangerille on tekeillä jatko-osa Cliffhanger 2. Elokuva on ollut tarkoitus kuvata Saksan Baijerissa kesällä 2024. Kuvauksesta vastaa ranskalainen ohjaaja Jean-François Richet.lähde?
Twister (vuoden 1996 elokuva)

| Twister |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Jan de Bont
Käsikirjoittaja:  Michael Crichton Anne-Marie Martin
Tuottaja:  Ian Bryce Michael Crichton Kathleen Kennedy
Säveltäjä:  Mark Mancina Van Halen
Kuvaaja:  Jack N. Green
Leikkaaja:  Michael Kahn
Pukusuunnittelija:  Ellen Mirojnick
Pääosat:  Bill Paxton Helen Hunt Jami Gertz Cary Elwes
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros. Universal Pictures Amblin Entertainment
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:   10. toukokuuta 1996  20. syyskuuta 1996
Kesto:  114 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  88–92 miljoonaa dollaria
Tuotto:  495,7 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Twister on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen eeppinen katastrofielokuva, jonka on ohjannut Jan de Bont sekä käsikirjoittaneet Michael Crichton ja Anne-Marie Martin. Sen pääosia esittävät Helen Hunt, Bill Paxton, Jami Gertz ja Cary Elwes.
Elokuva kertoo tornadonmetsästäjistä, jotka kilpailevat oklahomalaista tiimiä vastaan parhaan mahdollisen myrskydatalaitteiston kehittämisessä samalla kun tornadot riehuvat kaupungissa.
Twister tuotti yli 495 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti, ollen vuoden 1996 toiseksi tuottoisin elokuva. Se sai vaihtelevia arvosteluja kriitikoilta: sitä kiitettiin erityisesti sen erikoistehosteista ja äänisuunnittelusta, mutta kritisoitiin käsikirjoituksesta. Elokuva sai Oscar-ehdokkuudet parhaista erikoistehosteista ja parhaasta äänityksestä. Se voitti myös Razzie-palkinnon huonoimmasta yli 100 miljoonaa dollaria tuottaneesta elokuvasta.