stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Velkakirja
Velkakirjan tyyppejä

Velkakirja voi olla joko tavallinen tai juokseva velkakirja. Juoksevia velkakirjoja ovat määrännäisvelkakirja ja haltijavelkakirja.
Tavallisella velkakirjalla velallinen sitoutuu maksamaan velan siinä nimeltä mainitulle henkilölle. Velkakirjan sanamuoto on ”Maksan NN:lle."
Juoksevia velkakirjoja ovat:
Määrännäisvelkakirja, jossa velka sitoudutaan maksamaan nimetylle henkilölle tai hänen määräämälleen. Sanamuoto on ”Maksan NN:lle tai hänen määräämälleen." Tämä tyyppi on yleisesti käytössä pankkilainoissa.
Haltijavelkakirja, jossa velka sitoudutaan maksamaan velkakirjan kulloisellekin haltijalle. Haltijaa ei ole mainittu nimeltä. Sanamuoto on ”Maksan tämän velkakirjan haltijalle.”
Juoksevat velkakirjat tarkoitettu siirrettäviksi edelleen. Myös tavallisen velkakirjan voi siirtää.
Rektavelkakirja tarkoittaa sellaista velkakirjaa, jossa on kielto velkakirjan siirrosta uudelle velkojalle. Velkakirjan sanamuoto on ”Maksan NN:lle en hänen määräämälleen.”
Kausaalinen velkakirja tarkoittaa sellaista velkakirjaa, josta käy ilmi velan syntymisperuste: esimerkiksi kauppa, josta ostaja on jäänyt velkaa.
Joukkovelkakirja on rahoituksen hankkimiseen tarkoitettu juokseva velkakirja, jollaisia jokin yritys tai julkisyhteisö laskee liikkeeseen suurelle määrälle velkojia samoin ehdoin.
Suomen velkakirjalainsäädäntö

Velkakirjaoikeuden keskeinen säädös Suomessa on velkakirjalaki. Velkakirjasta on lisäksi säännöksiä useissa erityislaeissa. Näitä varsinaisen tarkoituksensa ohella myös velkakirjaa säänteleviä erityislakeja ovat yksityisoikeuden alalta muun muassa kauppakaari, lahjanlupauslaki, kuluttajansuojalaki, laki luottolaitostoiminnasta, indeksirajoituslaki, laki asiakirjain kuolettamisesta, maksutalletuslaki ja oikeustoimilaki. Julkisoikeudellisessa lainsäädännössä velkakirjaa koskevia säännöksiä on esimerkiksi vero-oikeuden, ulosotto-oikeuden ja rikosoikeuden alueella.
Velkakirjan laatiminen velasta ei ole pakollista. Saamisoikeus voidaan perustaa vapaamuotoisesti, esimerkiksi sopimalla velan ehdoista suullisesti. Velkakirjan laatiminen kuitenkin turvaa velkasuhteen osapuolten oikeuksia.
Suomen velkakirjalainsäädäntö > Velkakirjan sisältö

Velkakirjassa on minimissään oltava velan määrä, kuka on velvollinen maksamaan velan ja kenelle sekä lisäksi velallisen allekirjoitus. Käytännössä velkakirjat myös päivätään ja velallisen nimikirjoitus varmennetaan todistajien allekirjoituksin. Velkakirja on kuitenkin pätevä siitä riippumatta, onko se päivätty tai todistettu.
Mikä tahansa dokumentti, josta ilmenee maksuvelvollisuus, ei ole velkakirjalaissa tarkoitettu velkakirja. Esimerkiksi kauppakirjaa ei pidetä velkakirjana, vaikka siinä olisi ostajan sitoumus maksaa kauppahinta. Velkakirjassa mainitaan lähinnä vain velallisen maksuvelvollisuus. Velkakirjalle onkin ominaista sisällöllinen niukkuus.
Suomen velkakirjalainsäädäntö > Tavallinen velkakirja

Jos velallinen on velkakirjassa sitoutunut maksamaan velan nimetylle henkilölle, on kyseessä tavallinen velkakirja. Se on tosite velan olemassaolosta.
Tavallisessa velkakirjassa ei ole mainintaa velkojan oikeudesta siirtää velkakirja kolmannelle henkilölle. Maininnan puuttuminen ei kuitenkaan estä siirtämistä. Tavallisen velkakirjan siirto ei tuota uudelle velkojalle parempaa oikeutta kuin luovuttajalla oli. Jos esimerkiksi velkaa on lyhennetty, mutta lyhennyksestä ei ole merkintää velkakirjassa, velallinen voi kieltäytyä maksusta, jos hän pystyy todistamaan maksaneensa lyhennyksen. Periaate on, ettei velkoja voi luovuttaa siirronsaajalle parempaa oikeutta kuin mikä hänellä itsellään oli.
Tavallisesta velkakirjasta säädetään Suomessa velkakirjalain 3 luvussa 26–31 §:ssä.
Suomen velkakirjalainsäädäntö > Juokseva velkakirja

Juokseva velkakirja on joko määrännäis- tai haltijavelkakirja sen mukaan, kenelle velallinen on sitoutunut maksamaan velan. Juokseva velkakirja on siirtokelpoinen arvopaperi.
Suomen velkakirjalainsäädäntö > Juokseva velkakirja > Määrännäisvelkakirja

Määrännäisvelkakirjassa velallinen on sitoutunut maksamaan velan nimetylle henkilölle tai hänen määräämälleen. Velkakirjassa on siten annettu henkilölle oikeus määrätä toinen henkilö velkojaksi. Velkakirjan sanamuoto voi olla esimerkiksi: ”N.N.:lle tai hänen määräämälleen maksan...”.
Määrännäisvelkakirjan siirtäminen vaatii asianmukaisen siirtomerkinnän. Pelkkä velkakirjan luovuttaminen ei riitä. Siirtomerkinnät tehdään velkakirjaan joko nimennäis- tai avosiirrolla:
Nimennäissiirto on kyseessä, kun siirtomerkinnässä mainitaan sen henkilön nimi, jolle velkakirja siirretään. Esimerkki: ”Siirrän S.S.:lle. N.N.”
Avosiirto on kyseessä, jos siirronsaajan nimi jätetään mainitsematta. Esimerkki: ”Siirrän haltijalle. N.N.” Avosiirto tehdään useimmiten niin, että siirtäjä merkitsee pelkän oman nimensä velkakirjan sisä- tai kääntöpuolelle.
Siirtomerkinnässä on siirtäjän allekirjoitus. Sitä ei tarvitse päivätä eikä käytännössä päivätäkään.
Määrännäisvelkakirjan velkojalla on velkojan oikeus, jos hänellä on velkakirja hallussaan ja hän voi vedota häneen ulottuvaan katkeamattomaan siirtosarjaan. Katkeamattomuus tarkoittaa, että velkakirjan siirtyminen ensimmäiseltä velkojalta nykyiselle haltijalle selviää pelkästään siirtomerkintöjä tarkastelemalla. Siirtosarja voi olla katkeamaton, vaikka siinä olisi sekä avo- että nimennäissiirtoja.
Suomen velkakirjalainsäädäntö > Juokseva velkakirja > Haltijavelkakirja

Haltijavelkakirjassa velallinen on sitoutunut maksamaan velan velkakirjan (nimeltä mainitsemattomalle) haltijalle. Velkakirjan sanamuoto voi olla esimerkiksi: ”Tämän velkakirjan haltijalle maksan...”.
Haltijavelkakirja voidaan siirtää toiselle ilman siirtomerkintöjä. Velkakirja siirretään antamalle se toiselle.
Suomen velkakirjalainsäädäntö > Tavallisen ja juoksevan velkakirjan eroja

Tavallinen ja juokseva velkakirja eroavat sen suhteen, onko velka olemassa ilman velkakirjaa.
Tavallinen velkakirja on todistus saamisen olemassaolosta. Tavallisen velkakirjan velka voidaan periä ilman myös velkakirjaa, jos velan olemassaolo, määrä ja ehdot voidaan todistaa. Tavallisen velkakirjan katoaminen ei siten vaikuta saamisen olemassaoloon, kunhan velkoja pystyy osoittamaan velan syntyneen. Velallinen ei voi kieltäytyä suorittamasta velkaa sillä perusteella, ettei hän saa tavallista velkakirjaa takaisin.
Juoksevat eli haltija- ja määrännäisvelkakirjat ovat arvopapereita. Velkaa ei voi periä ilman velkakirjaa, vaan velka on ”sidottu paperiin”. Jos juokseva velkakirja katoaa, velkoja ei voi vaatia velalliselta suoritusta. Velkoja saattaa kuitenkin onnistua kuolettamaan kadonneen velkakirjan.
Juoksevan velkakirjan velkojan asema määräytyy ulkonaisten seikkojen kuten velkakirjan hallinnan ja siirtomerkintöjen perusteella, eikä velkojan tarvitsee esittää muuta selvitystä velkoja-asemastaan. Tavallisen velkakirjan osalta näin ei ole, vaan velkojan on laillisten saantojen perusteella osoitettava, että hänellä on velkojan oikeus.
Juoksevan ja tavallisen velkakirjan ero onkin pääasiassa siinä, että juoksevassa velkakirjassa saamisoikeus on muunnettu vaihdannassa käyttökelpoiseksi arvopaperiksi, jonka velkoja voi siirtää tai pantata edelleen. Juoksevan velkakirjan uusi saaja voi tietyissä rajoissa luottaa siihen, että hän todella saa velkakirjan osoittaman oikeuden.
Suomen velkakirjalainsäädäntö > Kausaalinen velkakirja

Velan syntymisen syytä (oikeusperustetta, perussuhdetta eli causaa) ei yleensä mainita velkakirjassa. Se voidaan kuitenkin mainita, jolloin kyseessä on kausaalinen velkakirja. Velkakirjalaki koskee muita kuin kausaalisia velkakirjoja.
Kausaalinen velkakirja eroaa muista velkakirjoista siten, että ne velkakirjat, joissa causaa ei mainita, saattavat perustaa velkojalle itsenäisen oikeuden vaatia velkamäärää velalliselta riippumatta siitä, onko velallinen perussuhteen nojalla velkaa tai millaisin ehdoin tämä on perussuhteen nojalla sitoutunut velkasuhteeseen.
Suomen velkakirjalainsäädäntö > Juoksevia velkakirjoja koskevia määräyksiä

Juoksevista velkakirjoista säädetään velkakirjalain 2 luvussa 11-25 §:ssä.lähde tarkemmin?
Jos juokseva velkakirja on luovutettu muulle kuin alkuperäiselle velkojalle ja sen saaja on vilpittömässä mielessä, velallisella ei ole oikeutta esittää sitä vastaan seuraavia väitteitä ja vapautua niiden perusteella velan maksusta:
että velkakirja on saatu aikaan pakottamalla sen antaja kirjoittamaan se, käyttämättä kuitenkaan hengen tai terveyden vaaran käsittävää uhkausta,
että velkakirja on pätemätön sen syntyyn vaikuttaneen petollisen viettelyn tai kiskomisen vuoksi tai koska se on syntynyt sellaisissa olosuhteissa, että niistä tietoisen olisi "kunnian vastaista ja arvotonta" vedota siihen,
että sovittu vastike on jäänyt saamatta tai velkakirjan antamisen aiheuttanut oikeussuhde on muutoin muuttunut,
että velkasuhde on lakannut ennen luovutusta maksun, sopimuksen, kuittauksen, irtisanomisen, tuomion tai muun sellaisen syyn johdosta
että velkakirja on valeasiakirja
että velallinen ei ole laskenut velkakirjaa liikkeeseen vaan se on joutunut pois hänen hallustaan hänen tahtomattaan..
Uuden velkojan ei ole katsottava olleen vilpittömässä mielessä, jos hän tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää seikasta, johon väite perustuu.
Seuraavissa tapauksissa juokseva velkakirja on kuitenkin pätemätön, vaikka sen haltija olisi vilpittömässä mielessäkin:
jos velkakirjaan tehty merkintä maksusta, irtisanomisesta tai muusta maksuvelvollisuuteen vaikuttavasta seikasta on poistettu, vaikka merkintä on tehty niin, ettei sen poistaminen ole helppoa,
jos velkakirja on väärennetty,
jos velkakirjan on velallisen puolesta antanut joku, jolla ei ole siihen laillista oikeutusta,
jos velkakirja on saatu aikaan pakottavalla hengen tai terveyden vaaran käsittävällä uhkauksella,
jos velkakirja on alaikäisen tai muutoin holhouksen alaisen taikka sieluntoiminnaltaan häiriintyneen henkilön antama,
jos velkakirja on kuoletettu
jos maksuvelvollisuus on täytetty tallettamalla velkamäärä asianomaisen viranomaisen huostaan
jos velka on vanhentunut tai velallinen on menettänyt oikeutensa vuosihaasteen vuoksi
jos velkasuhde on muuttunut pakkoakordin vuoksi..
Aiheesta muualla

Velkakirjalaki (31.7.1947/622) Finlex Valtion säädöstietopankki. Oikeusministeriö ja Edita. Viitattu 8.4.2011.
Asiakirjamalli
Vihreä Lyhty (Alan Scott)

Alan Ladd Wellington Scott on supersankari, joka esiintyy DC Comicsin julkaisemissa amerikkalaisissa sarjakuvissa, ja ensimmäinen hahmo, joka kantaa nimeä Vihreä Lyhty. Hahmon loivat Martin Nodell ja Bill Finger ja hän esiintyi ensimmäisen kerran All-American Comics #16 numerossa heinäkuussa 1940. Debytoituaan All-American Comicsissa, Alan Scottista tuli pian tarpeeksi suosittu jatkaakseen omassa sarjakuvassaan, Green Lantern.
Muussa mediassa > Animaatio

Alan Scottiin pohjautuva hahmo nimeltä Scott Mason/Green Guardsman esiintyi Justice League animaatiosarjan jaksossa "Legends", jossa häntä ääninäytteli William Katt. Tämä versio hahmosta oli vaihtoehtoulottovuuden sankari, jonka voimasormus muistutti Vihreän Lyhdyn sormusta.
Alan Scott esiintyi animaatiosarjan Batman: The Brave and the Bold jaksossa "Crisis: 22,300 Miles Above Earth!", jossa häntä ääninäytteli Corey Burton.
Alan Scott esiintyi cameo-roolissa Young Justice animaatiosarjan jaksossa "Humanity", jossa hänellä ei ollut puheroolia.
Alan Scott esiintyi cameo-roolissa animaatioelokuvassa Justice League: The New Frontier, jossa hänellä ei ollut puheroolia.
Muussa mediassa > Televisiossa

Alan Scott esiintyi Smallville televisiosarjan kaksiosaisessa jaksossa "Absolute Justice",, jossa häntä esitti Doug Pinton.
Alan Scott esiintyi Stargirl televisiosarjassa, jossa häntä esitti nimeltämainitsematon näyttelijä.
Videopeleissä

Alan Scott esiintyi ei-pelattavana hahmona DC Universe Online -pelissä, jossa häntä ääninäytteli Jason Phelps.
Viron kansallinen sinfoniaorkesteri

Viron kansallinen sinfoniaorkesteri (vir. Eesti Riiklik Sümfooniaorkester, ERSO) on Virossa toimiva vuonna 1926 perustettu sinfoniaorkesteri. Vuonna 2010 sen pääkapellimestariksi ja taiteelliseksi johtajaksi tuli Neeme Järvi. Aiempiin kapellimestareihin on lukeutunut Arvo Volmer. Orkesteri on levytyksillään saanut lukuisia palkintoja, kuten Grammyn vuonna 2004 Sibeliuksen kantaattien levytyksestä, joka julkaistiin Virgin Classics -levymerkillä ja jolla kapellimestarina toimi Paavo Järvi. Orkesteri sai Grammy-ehdokkuuden myös Frank Martinin Golgotha-oratorion levytyksestä Harmonia Mundilla. Orkesteri on levyttänyt myös monille muille levymerkeille; levytysten joukkoon kuuluu muun muassa Arvo Pärtin, Erkki-Sven Tüürin ja Eduard Tubinin teosten levytyksiä.
Viron kansallinen sinfoniaorkesteri on kiertänyt esiintymässä eri puolilla Eurooppaa, entisen Neuvostoliiton aluetta ja Yhdysvalloissa. Sen ohjelmisto ulottuu barokkimusiikista sen kantaesittämiin nykyteoksiin; orkesteri on esittänyt usein ensimmäisenä sellaisten virolaissäveltäjien kuin Pärtin, Tüürin, Tubinin, Eino Tambergin, Jaan Räätsin, Lepo Sumeran, Tõnu Kõrvitsin ja Helena Tulven teoksia. Festivaaleja, joilla orkesteri on esiintynyt, ovat olleet muiden muassa Tukholman Östersjöfestivalen ja Münchenin Europamusicale.
Volgan lautturien laulu

Volgan lautturien laulu on venäläinen kansanlaulu, jonka on merkinnyt muistiin Mili Balakirev. Suomalaiset sanat siihen on tehnyt Sauvo Puhtila. Osa laulusta on esitettynä Civilization -pelissä, jossa kappale on venäläisten tunnusmusiikkina heidän diplomatiatilassaan.
Vidkun Quisling

| Vidkun Quisling |
| --- | --- |

Norjan pääministeri
 1. helmikuuta 1942 – 9. toukokuuta 1945  
Edeltäjä:  Johan Nygaardsvold
Seuraaja:  Johan Nygaardsvold
Norjan puolustusministeri
 1931 – 1933  
Edeltäjä:  Torgeir Anderssen-Rysst
Seuraaja:  Jens Isak de Lange Kobro
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1887 Fyresdal, Ruotsi-Norja
Kuollut: 24. lokakuuta 1945 (58 vuotta) Akershusin linna, Oslo, Norja
Ammatti:  poliitikko
Tiedot
Puolue:  Nasjonal Samling
 Nimikirjoitus
Vidkun Abraham Lauritz Jonssøn Quisling (18. heinäkuuta 1887 Fyresdal, Ruotsi-Norja – 24. lokakuuta 1945 Akershusin linna, Oslo, Norja) oli norjalainen upseeri ja äärioikeistolainen poliitikko, joka toimi vuosina 1942–1945 kansallissosialistisen Saksan miehittämän Norjan nukkehallituksen johtajana miehityshallinnon alaisuudessa. Miehityksen jälkeen hänet teloitettiin maanpetturuudesta, murhasta ja varkaudesta tuomittuna.
Quisling-sanalla tarkoitetaan norjan kielessä yhä maanpetturia, ja sana on vakiintunut monissa muissakin kielissä miehittäjän kanssa yhteistyötä tekevän luopion synonyymiksi.
Vaiheet

Quisling suoritti Norjan historian parhaimmilla arvosanoilla upseerintutkinnon vuonna 1911, toimi 1912 Norjan apulaissotilasasiamiehenä Pietarissa sekä toimi humanitaarisessa avussa Kansainliiton pakolaisasiain päävaltuutetun, Fridtjof Nansenin, avustusjoukoissa Neuvostoliitossa 1925–1929.
Quisling meni vuonna 1923 naimisiin Ukrainasta kotoisin olevan Marija Pasetšnikovan kanssa ja muutti hänen kanssaan Norjaan. Quislingin johtoajatukseksi tuli kommunismin ja Neuvostoliiton pelko.
Vaiheet > Puolustusministerinä

Quisling loi aluksi uraa Norjan asevoimissa ja kohosi majuriksi, kunnes hänet nimitettiin vuonna 1931 puolustusministeriksi Norjan talonpoikaispuolueen johtamaan hallitukseen. Vuonna 1931 hän komensi Peder Kolstadin talonpoikaishallituksen puolustusministerinä sotilaita valvomaan Norsk Hydron lakkoa ja mielenosoituksia, kun poliisi oli joutunut vetäytymään alueelta. Tätä paheksuttiin Norjassa yleisesti. Pääministeri Kolstadin tultua sairauden vuoksi työkyvyttömäksi 1. tammikuuta 1932 jatkoi pääministerinä Birger Braadland. Kolstadin kuoltua 5. maaliskuuta 1932 muodostettiin 14. maaliskuuta 1932 uusi Jens Hundseidin hallitus, jossa Quisling oli puolustusministerinä niin kuin edellisessäkin hallituksessa. Hundseidin hallituksen kaaduttua 3. maaliskuuta 1933 Quisling ei ollut enää ministeri sitä seuranneessa liberaalien Johan Mowinckelin hallituksessa.
Vaiheet > Uusi puolue

Toukokuussa 1933 Quisling perusti Johan Bernhard Hjortin kanssa Nasjonal Samling -puolueen. Aluksi puolue oli kristilliskonservatiivisen politiikan puolestapuhuja, mutta siirtyi vuoden 1935 jälkeen yhä lähemmäksi kansallissosialismia. Norjan puolustuspolitiikka oli 1930-luvulla eurooppalaisittain heikkoa. 1930-luvun alun porvarihallitusten jälkeen Norjan Johan Nygaardsvoldin sosialidemokraattinen hallitus hallitsi 30. maaliskuuta 1935 sosialidemokraattisena hallituksena ja 22. huhtikuuta 1940 – 25. kesäkuuta 1945 sota-ajan yhteishallituksena ja pakolaishallituksena Lontoossa. Tähän hallitukseen kuuluivat työväenpuolueen lisäksi kokoomuslainen Höyre, keskustalainen talonpoikaispuolue, liberaalipuolue ja kotirintamaliike, käytännössä Norjan vastarintaliike.
Nasjonal Samlingilla oli syyskuun 1933 suurkäräjävaaleihin kolmenkymmenen kohdan ohjelma, joka poikkesi Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen tavoitteista siten, että se ei ollut juutalaisvastainen, kansallisssosialistinen eikä kristinuskon tai Norjan evankelis-luterilaisen kirkon vastainen. Ensimmäisissä suurkäräjävaaleissaan Nasjonal Samling sai vain 2,21 % äänistä eli hieman enemmän kuin Norjan kommunistinen puolue, minkä vuoksi sekään ei saanut ainuttakaan suurkäräjäpaikkaa. Suurkäräjävaalien 1936 tulos oli Nasjonal Samlingille vielä heikompi.
Suunnitelmat saksalaisten kanssa

Toisen maailmansodan alettua Quisling tapasi Alfred Rosenbergin Nordische Gesellschaftin, Pohjoisen liiton, kokouksessa vuonna 1939. Hän korosti Rosenbergille Norjan geostrategista arvoa ja tapasi Berliinissä suuramiraali Erich Raederin. Myöhemmin suuramiraali suunnitteli Norjan ja Tanskan valtaukset, operaatio Weserübungin. Joulukuussa 1939 Quisling matkusti uudestaan Saksaan ja esitti saksalaisille ajatuksen, että hän kaappaisi vallan Norjassa ja että hänen hallituksensa kutsuisi saksalaiset Norjaan. 18. joulukuuta 1939 Adolf Hitler hyväksyi suunnitelman. 3. huhtikuuta 1940 Quisling matkusti Kööpenhaminaan neuvottelemaan Saksan pääesikunnan sotilaallisen tiedustelupalvelun, Abwehrin apulaisjohtajan kanssa Norjan valtaamisesta.
Saksa miehittää Norjan 1940

Quisling ei tiennyt, että Saksa suunnitteli Norjan ja Tanskan valtaamista norjalaisista riippumatta. Saksalaisten hyökättyä Norjaan Quisling julistautui pääministeriksi. Saksa tunnusti hänen asemansa, mutta Norjan kuningas Haakon ei. Sosialidemokraattisen Johan Nygaardsvoldin hallitus sai Narvikin taisteluun tuekseen Norjan puolustusvoimien lisäksi Isosta-Britanniasta brittiläisiä ja puolalaisia sotajoukkoja sekä Ranskasta ranskalaisia. Saksa huomasi, ettei Quisling kyennyt saamaan norjalaisia lopettamaan saksalaisten vastaista taistelua ja syrjäytti Quislingin nimittämällä Norjan johtajaksi Josef Terbovenin. Saksalaiset saivat norjalaisten vastarinnan loppumaan vasta kesäkuussa 1940.
Saksa miehittää Norjan 1940 > Norjalaiset SS-joukot

Elokuussa 1940 Norjan suurkäräjät hajotettiin valtiopäivälaitoksena ja 1941 nimitettiin muodolliseksi kansalliseksi hallinnoksi ministerineuvosto. Quisling yritti tehdä puolueestaan Nasjonal Samlingista edustavan ja saada sille hankituksi 100 000 jäsentä. Jäseniksi tuli 20 000 norjalaista. Vuonna 1941 Heinrich Himmler tuli Norjaan Nordland-rykmentin valatilaisuuteen, josta tuli osa Wiking-divisioonaa. Quisling ryhtyi suunnittelemaan norjalaista sotajoukkoa, joka taistelisi saksalaisten puolella; Josef Terboven ehti ensiksi kesäkuussa 1941, kun Saksa oli hyökännyt Neuvostoliittoon. Norjalaisille luvattiin, että he saavat taistella neuvostoliittolaisia vastaan Suomen rintamalla, mutta se ei toteutunut, sillä sekä Suomi että Saksa pelkäsivät tämän kasvattavan Quislingin Norjan vaatimuksia Petsamoon, Inariin ja Kuolan niemimaahan. Heidät vietiin etelämmäs pohjoiseen armeijaryhmään saartamaan Leningradia. Norjalaisia vapaaehtoisia ilmoittautui Waffen-SS:n norjalaiseen legioonaan 1 200. Heidän taistelutahdon puutteestaan valitettiin.
Saksa miehittää Norjan 1940 > Sabotaasi-iskut

Norjassa oli 300 000 saksalaissotilasta. Vähitellen Norjan Hemmefront ja Britannian Special Operations Executive (SOE) alkoivat järjestää sotilasoperaatioita Norjaan. Norjalaisia palveli 118 aluksella Britanniassa, 1 500 maavoimissa, lisäksi myös kuninkaallisissa ilmavoimissa. Yksi vuoden 1941 merkittävistä hyökkäyksistä tehtiin Lofooteille, jossa räjähdetuotantoon kelvollista kalanmaksaöljyä tuhottiin tynnyreittäin. Lofooteilta 300 vapaaehtoista norjalaista siirtyi hyökkääjien mukana Britanniaan Saksan vastaiseen taisteluun.
12. helmikuuta 1942 Quisling nimitettiin ministeripresidentiksi. Lokakuussa 1942 Quisling järjestytti 750 norjanjuutalaisen pidätyksen ja kuljetuksen Auschwitzin keskitysleirille surmattavaksi. Norjalainen Henry Rinnan työskenteli Sicherheitsdienstille (SD) apunaan 40 muuta.
Kostotoimia järjestettiin brittejä vastaan. F. Bonner, J. N. Blackburn, R. P. Evans, W. Jackson, J. Walsh ja T. W. White vangittiin univormuissa tuhotöistä ja saksalaiset teloittivat heidät Geneven maasotasopimuksen vastaisesti.
Maaliskuussa 1943 britit järjestivät norjalaisten hyökkäyksen Norsk Hydron raskasvesituotantolaitoksia vastaan Telemarkiin. Quisling tarjosi saksalaisille yleistä norjalaisten asevelvollisuutta, 75 000 norjalaista sotilaaksi Saksan puolelle alppijääkäreiksi Suomen Lappiin saksalaisjoukkoihin. Suuri osa meni työpalveluun Saksaan.
Oslolainen poliisipäällikkö Gunnar Eilifsen kieltäytyi teloittamasta kahta norjalaista tyttöä kieltäytymisestä työpalvelusta, minkä vuoksi Quisling antoi teloittaa poliisipäällikön.
Viimeiset suunnitelmat

Tammikuussa 1945 Quisling tapasi Adolf Hitlerin kolme kertaa sekä myös Joseph Goebbelsin ja Joachim von Ribbentropin haluten saksalaisten palauttavan Norjan itsenäisyyden. Vastineeksi hän lupasi, että Norjasta voisi tulla kansallissosialismin puolustuslinnake, Festung Norge. Hitler kieltäytyi keskustelemasta asiasta. Quisling aikoi tarjota Saksan miehittäjäsotilaille Norjan kansalaisuutta.
Maanpetostuomio

Toisen maailmansodan jälkeen Quisling tuomittiin maanpetturuudesta ja teloitettiin ampumalla Akershusin linnoituksessa. Oikeudenkäynnin aikana Quislingia kidutettiin suorittamalla hänelle erittäin tuskallinen aivotutkimus. Teloituksen toimeenpanijana oli vastarintaliike Milorgin oman sotilaspoliisin keskuudestaan arvalla valitsema osasto.
Tuomio herätti osin ristiriitaisia tunteita, koska Norja oli poistanut kuolemanrangaistuksen jo vuonna 1901. Quislingin saama tuomio perustui maanpakolaishallituksen antamaan asetukseen, jonka lainmukaisuus oli monien mielestä kyseenalainen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vidkun Quisling Wikimedia Commonsissa
Quisling puolustusministerinä (alin rivi, ensimmäinen oikealta) vuonna 1931.
Quisling, Himmler, Terboven ja Falkenhorst Oslossa 1941.
Voittola

| Voittola Samuli Edelmann |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Studio : Sonic Pump Studios, Finnvox, Musicmakers, Sonic Kitchen ja Fried Music
 Julkaistu: 12. lokakuuta 2006
 Tuottaja(t): Asko Kallonen
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 40.49
 Levy-yhtiö: RCA
Listasijoitukset
  14.
Samuli Edelmannin muut julkaisut
| Enkelten tuli 2003 | Voittola 2006 | Virsiä 2007 |
Voittola on Samuli Edelmannin studioalbumi, joka julkaistiin 12. lokakuuta 2006. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 14, ja pysyi listalla yhteensä 8 viikkoa.
Kappaleet

Kaikkien kappaleiden sovituksista vastaavat Kalle Torniainen ja Jesse Vainio.
Ruma mies – 3.54 (säv. Lasse Kurki, san. Jippu)
Älä polta mua karrelle – 3.46 (säv. Juha Tapio, san. Eeva Kuvaja)
Tähti – 3.50 (säv. ja san. Timo Kiiskinen)
Amalia – 3.19 (säv. ja san. Timo Kiiskinen)
Aamun matkalainen – 3.47 (säv. Paula Vesala, Juho Vehmanen, san. Paula Vesala)
Samat kukat – 4.01 (säv. ja san. Timo Kiiskinen)
Suuret kädet – 3.41 (säv. ja san. Timo Kiiskinen)
Helmi – 3.14 (säv. Juha Tapio, san. Eeva Kuvaja)
Puutarhuri on kuollut – 3.25 (säv. ja san. Timo Kiiskinen)
Helsinki – 3.13 (säv. ja san. Olavi Uusivirta)
Elämän kello – 4.39 (säv. Leri Leskinen, san. Timo Kiiskinen)