stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keljan taistelu
Neuvostoliiton hyökkäys

Hyökkäyksen tavoitteena oli ylittää Suvanto ja motittaa suomalaisten 3 viikkoa sinnikkäästi taistellut Taipaleen rintama.
Neuvostoliiton tarkoitus oli selvä: Taipale oli murrettava, rintama puhkaistava Suvannon pohjoispuolella ja sen jälkeen sieltä käsin vyörytettävä Taipaleen oikea sivusta ja näin pakotettava suomalaiset lähtemään pääpuolustuslinjaltaan Taipaleesta.
Hyökkäyksen suoritti Neuvostoliiton 4. divisioona, joka kuului 7. armeijan oikeaan ryhmään (26. joulukuuta alkaen 13. armeija). Armeijan komentajana toimi suomalaissyntyinen Vladimir Grendahl. Divisioonan komentajana oli puolestaan N.F. Kljushnikov. Divisioona oli muodostettu Valko-Venäjän sotilaspiirissä. Se lähti Valko-Venäjältä 6.–8. joulukuuta ja saapui Suvannolle noin 17. joulukuuta.
Suvannon puolustuksesta Keljan kylän kohdalla vastasi Suomen armeijan 10. divisioonan Jalkaväkirykmentti 29:n III pataljoonan 8. ja 9. komppania. Pataljoonan komentajana toimi kapteeni Eino Muller. Heikoin puolustusryhmitys pataljoonan alueella oli Keljan aukeiden kohdalla. Satumetsikössä oli pelkästään yksi pikakivääriryhmä, ja väli 8. komppanian reunimmaisesta konekivääristä 9. komppanian vasemmanpuoleiseen konekivääriin oli peräti 300 metriä.
Paikalla olijoiden mukaan hyökkäyksen alkaminen 25. joulukuuta ei ollut suomalaisille aivan täysi yllätys, sillä kahden ja kolmen välillä samana yönä siepattiin neuvostoliittolaisten hyökkäyksen alusta kertova sanoma, joka toimitettiin välittömästi III pataljoonan esikuntaan (Mullerille). Se ei aiheuttanut mitään toimintaa joulunvietosta väsyneessä esikunnassa.
Ensimmäiset havainnot hyökkäyksestä saivat suomalaiset jäävartiomiehet Suvannon jäällä kello 5:50., kun noin pataljoonan vahvuinen usean sadan metrin levyinen lumipukuinen joukko jatkoi kohti pohjoista laukaustakaan ampumatta sakean usvan turvin.
Hyökkäys osui pääosin 8. komppanian alueelle ja ikaalislaiset kumppaneineen yllätettiin täysin. Muutaman tunnin jälkeen tilanne oli muuttunut sellaiseksi, että 8. komppania oli vetäytynyt pohjoista kohti, jääden asemiin läheisen maantien varteen. Neuvostoliittolaiset olivat saaneet sillanpääaseman Suvannon rannasta Satumetsiköstä ja alkoivat tuoda Suvannon yli lisää miehiä ja kalustoa. Panssarivaunuja he eivät kuitenkaan voineet tuoda, sillä jää oli sitä varten vielä liian heikkoa.
Alkutaistelut

Ensimmäinen vastaisku vihollisen sillanpääasemaa vastaan tehtiin vielä samana iltana kello 23.30. Se suoritettiin kahden kiväärijoukkueen voimin muutaman konekiväärin tukemana. Hyökkäyksellä ei kuitenkaan ollut menestymisen mahdollisuuksia vihollisen suuren ylivoiman ja kovan tulituksen vuoksi.
Seuraava hyökkäys neuvostojoukkoja vastaan tapahtui vielä pimeässä tapaninpäivän aamuna kello 7:30 Jalkaväkirykmentti 30:n luutnantti Koppisen komentaman 6. komppania voimin. Hyökkäys tapahtui Runteenmäen länsipuolitse, mutta tyrehtyi melko nopeasti ja miehet vetäytyivät takaisin. Hyökkäyksessä kaatui seitsemän ja haavoittui 30 miestä eli neljännes komppaniasta oli pois pelistä.
Samanaikaisesti kun Koppisen komppania valmistautui hyökkäykseen, määrättiin Jalkaväkirykmentti 28:n III pataljoona suorittamaan vastaisku Keljassa kahden komppanian voimin. Pataljoonan komentaja kapteeni Karl Johan Lagerlöf määräsi tehtävään 7. ja 9. komppaniat ja tueksi 3. konekiväärikomppanian. Hyökkäys käynnistyi 26. joulukuuta kello 16.15. Käytiin kovia taisteluja, mutta vihollista ei onnistuttu lyömään. Hämärän laskeuduttua Lagerlöf antoi komppanioille luvan vetäytyä miestappioiden, väsymyksen ja patruunoiden puutteen vuoksi. Komppaniat kävivät asemiin Keljan aukean pohjois- ja koillislaidalle.
Tykistön osuus koko taistelun aikana oli hyvin tärkeä. Vihollinen pyrki jatkuvasti tuomaan lisää joukkoja Suvannon yli, mutta Kekinniemen sulkulinnake yhdessä muun tykistön kanssa onnistuivat tekemään sillanpään kasvattamisen todella hankalaksi.
Er.P 6:n ratkaisutaistelu

Epäonnistuneiden ratkaisuyritysten jälkeen 10. divisioonan apulaiskomentaja eversti Aarne Blick puuttui henkilökohtaisesti Keljan tapahtumiin. Hän määräsi everstiluutnantti Nurmen ratkaisemaan tilanteen käyttäen levossa ollutta Erillistä pataljoona 6:ta (Er.P 6), joka oli koottu Sakkolan, Kaukolan, Räisälän ja Käkisalmen miehistä. Näin ollen nämä miehet tulivat taistelemaan kirjaimellisesti omilla pelloillaan. Pataljoonan komentajana toimi kapteeni Onni Saarelainen.
Er.P 6:n miehet koottiin Saaprun hyökkäystä varten. Yöllä noin kello 0.45 he lähtivät hiihtäen kohti Keljaa, jonne saavuttiin aamulla kuuden jälkeen. Hyökkäystä ei voitu kuitenkaan heti aloittaa, koska valmistelut olivat kesken.
Ensimmäinen hyökkäys tapahtui 9.30. Sää oli kirkas ja pakkasta oli noin 15 astetta. Hyökkäyssuunta oli lounaasta. Hyökkäys tyrehtyi heti alkuunsa neuvostoliittolaisten kovaan konekivääritulitukseen ja siitä seuranneisiin ankariin tappioihin. Hyökkääjät joutuivat palaamaan osittain alkuasemiin.
Toinen hyökkäysyritys alkoi 10.45 luutnantti Elovaaran johdolla lisäkonekiväärien ja yhden kranaatinheittimen turvin. Tällä kertaa päästiin vihollisen asemia vyöryttämään. Ankaran taistelun jälkeen neuvostoliittolaisten rippeet pakenivat Suvannon jäälle, jonne tykistö oli ampunut isoja reikiä. Kaikki omat ja vihollisen konekiväärit suunnattiin pakeneviin ja neuvostojoukkojen tuho oli totaalinen. Joku paikalla ollut oli laskenut, että pakoon pääsi 11 vihollista. Karjalaisen Er.P 6:n miehiä kaatui 49 ja haavoittui noin 100.
Taistelun jälkeen

Taistelun jälkeen Mullerin III pataljoona miehitti taistelun jälkeen vanhat asemansa ja niitä ryhdyttiin välittömästi kunnostamaan. Suurin työ oli poistaa kaatuneet viholliset pesäkkeistä ja taisteluhaudoista. Mihinkään hautauksiin ei tilanteen vuoksi voitu ryhtyä, vaan kylmän ilman ansiosta ruumiit voitiin koota ja jättää asemien läheisyyteen kevääseen asti. Kapteeni Muller anoi taistelun jälkeen lepolomaa, jonka Blick hänelle myönsi. Muller ylennettiin myöhemmin majuriksi.
Neuvostoliiton 4. divisioona oli pitkään taistelukyvytön menetettyään yli 2 000 miestä ja runsaasti sotamateriaalia. Tammikuun 1940 alkupuolilla Suvannon eteläpuolella olevat vihollisjoukot olivat hiljentyneet nuolemaan haavojaan, eikä uusia operaatioita ollut heti odotettavissa. Itse asiassa taistelun jälkeen Neuvostoliiton 13. armeija ei suorittanut kuuteen viikkoon mitään sotatoimia.
Suvannon pohjoisrannalle Venäläiset eivät päässeet ennen kuin suomalaiset päästivät heidät sinne rauhanteon jälkeen sodan loputtua.
Taistelun jälkeen > Suomalaisten saama sotasaalis

140 konekivääriä
1 700 jalkaväen asetta
12 panssaritorjuntatykkiä
runsaasti patruunoita yms. tavaraa
Vanha piirros puolustuksesta Keljan kylän kohdalla. Nuoli kuvaa vihollisen hyökkäyskohtaa. (SArk P 692/F 10/62,III/KTR 10:n spk).
Er.P 6:n taistelijat etenevät kohti vihollisen pesäkkeitä (Er.P 6:n muistojulkaisu / Armas Lähteenkorva).
Gelem, gelem

Gelem, gelem (suom. Kuljen, kuljen) tai toiselta nimeltään Opre, roma! (Nouskaa, romanit!) on romanien maailmankongressin valitsema romanien kansallislaulu.
Kappaleen sävelmä perustuu perinteiseen kansanmusiikkiin Sen melodiaa esitettiin Kaakkois-Euroopassa jo 1900-luvun alussa. Alkuperäiset sanat laululle kirjoitti Žarko Jovanović, jolle laulun tekstin tekijänoikeudet on merkitty vuonna 1949 ja sitä käytettiin vuoden 1967 elokuvassa Onnelliset mustalaiset (Skupljači perja). Laulu valittiin Jovanovićin ja Ján Cibuľan uudelleen sanoittamana romanien kansallislauluksi romanien maailmankongressissa Orpingtonissa vuonna 1971. Kongressi oli ensimmäinen romanien maailmankongressi ja siellä päätettiin myös romanien lipun käyttöönotosta.
Laulun sanat kertovat miehestä, joka vaeltaa ensin onnellisena perheensä kanssa. Miehen hankkiessa elantoaan ja perheen ollessa leiriytyneenä kylän ulkopuolelle miehen perheen surmaa mustaksi legioonaksi kutsuttu armeija. Laulussa mies ikävöi perhettään toivoen tapaavansa heidät vielä ja kehottaa maailman romaneja heräämään. Laulua esitetään eri puolilla maailma esimerkiksi kansainvälisenä romanipäivänä. Laulun syntyalueella ovat suosittuja myös laulun epäviralliset sanoitukset ja melodiat. Suomessa laulun käyttö on lisääntynyt 1990-luvun lopulta lähtien.
Keltahapero

| Keltahapero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  claroflava
Kaksiosainen nimi
 Russula claroflava  Grove 
Katso myös
   Keltahapero Wikispeciesissä   Keltahapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltahapero (Russula claroflava) on haperoihin kuuluva ruokasieni.
Koko ja ulkonäkö

Keltahaperon lakki on 4–10 cm leveä ja laakeneva. Väriltään se on kirkkaankeltainen, lakin keskeltä joskus hieman oranssinsävyinen. Sienen vanhetessa väri haalistuu. Malto ja jalka ovat valkeat, mutta ne harmaantuvat murtumakohdista ja sienen iän mukana. Heltat ovat vaaleankeltaiset, vanhemmiten nekin muuttuvat harmahtaviksi.
Koko ja ulkonäkö > Samankaltaiset lajit

Keltahaperoa muistuttavia lajeja on muutamia. Munahapero (Russula lutea) on pieni ja kellertävä laji, jonka heltat ovat tumman keltaiset ja jonka jalka ei harmaannu. Sinappihapero (R. ochroleuca) on puolestaan helppo erottaa keltahaperosta polttavan kirpeän makunsa ja ruskean keltaisen värinsä avulla. Myös kangashapero (R. decolorans) voi toisinaan olla kellertävä, mutta sen kasvupaikat ovat huomattavasti karumpia.
Kasvuaika ja -paikka

Sieni kasvaa koivun seuralaisena ranta- ja korpimetsissä kosteilla paikoilla heinä-syyskuussa.   Suomessa sitä tavataan yleisenä koko maassa.
Käyttö ravinnoksi

Sienen maku on mieto. Sen voi syödä raakana tai paistaa, mutta laji soveltuu myös kuivattavaksi ja pakastettavaksi.
Aiheesta muualla

Laji.fi: keltahapero (Russula claroflava)
Luontoportti: Keltahapero (Russula claroflava)
Arktiset aromit: Keltahapero (Russula claroflava)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Russula claroflava:  Wikidata: Q1462183  Wikispecies: Russula claroflava  BioLib: 60056  CoL: 4TRS5  EoL: 195363  Fungorum: 363103  GBIF: 2551299  iNaturalist: 129329  IRMNG: 10395003  IUCN: 122090728  MycoBank: 363103  NatureServe: 2.881380  NBN: NBNSYS0000021727  NCBI: 176788  NZOR: d2df35e1-9719-41f4-a6e8-5feaee3ca673  Observation.org: 15160  Open Tree of Life: 709303  Laji.fi: MX.73001
Helena Kekkonen

Pulmu Helena Kekkonen (o.s. Nousiainen, 11. kesäkuuta 1926 Leppävirta – 13. toukokuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen humanisti ja pasifisti, joka tuli kansainvälisesti tunnetuksi rauhankasvatuksen uranuurtajana. Vuonna 1981 hän sai ensimmäisenä Unescon perustaman rauhankasvatuspalkinnon.
Ajattelusta toimintaan

Helena Kekkosen rauhankasvatusfilosofia kehittyi hänen pitkän uransa aikana ja kokemustensa myötä. Tukipilareiksi ajattelulleen hän itse mainitsee Bertrand Russellin kirjoitukset, Erich Frommin kirjat sekä kokemuksensa kasvatuksen kentällä. Hän näki että sotien estäminen ja rauhantilan saavuttaminen maailmassa on mahdollista, mutta se edellyttää sekä uskoa ja toivoa että kansainvälistä solidaarisuutta ja globaalien kehitysongelmien ratkaisemista. Luottamus ja tuki YK:lle siinä tarkoituksessa kuuluu kaikkeen rauhantyöhön. Hän korostaa kuitenkin voimakkaasti jokaisen yksilön velvollisuuksia ja vastuuta. Rauhan rakentaminen on eettinen tehtävä ja velvoite. Jokaisen panos on merkittävä, ja yksilöiden kautta ja yhdessä toimimalla on mahdollista muuttaa maailmaa.
Rauhankasvatuksen pohjana ovat etiikka, universaalit arvot ja ihmiselämän syvällinen kunnioittaminen. Kasvatuksen tulee tukea ihmisen kokonaisvaltaista eettistä kasvua. Keskeisiä kasvatustavoitteita ovat kriittisyys, kommunikaatiotaitojen ja sosiaalisuuden kehittäminen, solidaarisuus ja auttamishalu. Rauhankasvatuksen pitäisi painottua empaattiseen ajatteluun ja sitä kautta toisten ihmisten ja kulttuurien ymmärtämiseen. Hän kritisoi nykyistä koulutusjärjestelmää erityisesti liiallisesta kilpailun korostamisesta.
Vaikka Helena Kekkonen kehitti monitahoisesti ja syvällisesti rauhankasvatusfilosofiaansa, hän piti välttämättömänä, että ei keskitytä vain teorioihin vaan kasvatus ohjaa ja johtaa aktiiviseen käytännön toimintaan. Hän arvosteli jossakin määrin rauhantutkimusta liiasta teoreettisuudesta ja rauhanjärjestöjä kapea-alaisuudesta. Rauhankasvatuksen menetelmissään hän yhdisti monipuolisesti tiedon, taiteen, yhteistyön, empatian ja vastuullisen toiminnan harjoittelun. Elämän mielekkyys syntyy eettisen kamppailun kautta ja vastuuseen kasvamisesta. Se merkitsee tiedon hankintaa yhteiskunnan ja maailman tilasta sekä tiedon sisäistämistä niin, että syntyy halu ja kyky maailman muuttamiseen. Pelkkä tieto ei riitä; taiteella on suuri merkitys tiedon syventämisessä ja väkivaltakulttuurin purkamisessa. Kasvuprosessin tulee näkyä itse kunkin arkielämässä ja käytännön toiminnassa .
Ehdottomana pasifistina Helena Kekkonen piti myös sotilaallista puolustusta esteenä maailman rauhalle, koska se perustuu väärään ihmiskäsitykseen ja viholliskuviin, joiden ylläpitäminen on kulttuurisen väkivallan muoto. Puolustuksen ja turvallisuuden varjolla suoritetaan rikoksia ihmisyyttä vastaan. Sodissa kärsivät eniten siviilit eli ne joita ”puolustetaan”. Hän ehdotti, että varustelumenoista kartutettaisiin vähitellen kehitysrahasto globaalien kehitystavoitteiden toteuttamiseksi.
Sitaatteja

Helena Kekkonen korosti kasvatuksen merkitystä todeten, että ”maailman ainoa toivo on kasvatuksessa, ihmisten muuttumisessa ja kasvamisessa kriittisesti ajatteleviksi, mutta myös empaattisiksi, sydämeltään herkiksi ihmisiksi, jotka kykenevät lämmöllä samaistumaan kaukaisenkin lähimmäisen osaan…” . ”Rauhankasvatuksen sisällyttäminen kaikkeen kasvatukseen sen jokaisella tasolla antaa toivoa ihmiskunnan asteittaisesta kypsymisestä aktiiviseen ihmiselämän suojelemiseen ja oikeudenmukaisemman maailman rakentamiseen.”
Hän korosti yksittäisen ihmisen merkitystä rauhantyölle. ”Olen tullut yhä vakuuttuneemmaksi siitä, että rauhantyötä on koko arkinen elämä: jokapäiväisissä teoissa tai tekemättä jättämisissä näkyy itse kunkin eettinen vakaumus. Pieninkään rauhantyö ei ole turhaa, vaikka päämäärään on vielä tavattoman pitkä matka.”
Alustuspuheenvuorossaan Humanismin päivillä Kekkonen lausui muun muassa: ”…humanismini pohjana on tavoite toimia 'taistelevana, radikaalina humanistina', mikä tarkoittaa pyrkimystä aktiiviseen vaikuttamiseen maailman rakenteellisen ja avoimen väkivallan vähentämiseksi tai poistamiseksi. Jatkuvalla rauhaa edistävän taiteen käytöllä voi yrittää säilyttää herkkyyttä sekä toisaalta kehittää rohkeutta nykyisistä poikkeavien ratkaisujen etsimiseen yhteiskunnan ongelmiin.”
Tunnustuksia

Suomen kristillisen rauhanliikkeen rauhanpalkinto 2005.
Helen Prize -kunniakirja kansainvälisestä rauhankasvatustoiminnasta 2001
Puolan valtion kultainen ansiomerkki kansainvälisestä rauhankasvatustyöstä 1984
Vuoden Puhuja -titteli (Suomen logonomit ry) 1981
Neuvostoliiton aikuiskasvattajien kultainen ansiomerkki 1982
Unescon rauhankasvatuspalkinto 1981
Mathilda Wrede -palkinto työstä vankien hyväksi 1976
Järjestötyötä

Eristetään Etelä-Afrikka-kampanja, 1. puheenjohtaja ja hallituksen jäsen 1984–1991
Tekniikka elämää palvelemaan ry:n perustajajäsen ja vpj. 1983-85, hallituksen jäsen 2005–2006
International Council for Adult Education, hallituksen jäsen 1982–1990
Women's International League for Peace and Freedom, Suomen osaston puheenjohtaja 1982–1985
PEN (Peace Education Network) -yhdistyksen koordinaattori 1974–1990 ja Suomen PEN-yhdistyksen kutsujäsen 1982–
Yrjö Kallisen Rauhanopiston kannatusyhdistyksen puheenjohtaja 1982–1985
Avoimen yliopiston kehittämistoimikunnan jäsen 1979–1981
Suomen Unesco-toimikunnan kasvatusjaoston jäsen 1978–1983
Suomalaisten Kemistien seuran hallituksen jäsen 1971–1972
Kirjallisuutta

Kekkonen, Helena: Ikkuna tulevaisuuteen.  Uusikaupunki: Uudenkaupungin kirjapaino Oy, 1982.
Kekkonen Helena: Ihmisen oikeus inhimilliseen kasvuun ja rauhaan. Teoksessa Kekkonen H. & Eerola E. (toim.) Studia pax. Luentosarja YK:n rauhanvuotena 1986. Orivesi: Oriveden sanomalehti Oy.
Kekkonen, Helena & Böök, Markku (toim.): Aukko muurissa.  Helsinki:  Rauhankasvatusinstituutti, 1989.  ISBN 952-90-1331-0
Kekkonen Helena, Rauhan siltaa rakentamassa. Hämeenlinna: Karisto Oy. 1990.
Kekkonen, Helena: Rauhankirja.  Helsinki:  Rauhankasvatusinstituutti, 1990.  ISBN 952-90-2389-8
Kekkonen Helena, Rauhattoman rauhan puolesta. Teoksessa Honkameri S. & Alppi U-L. (toim.) Naisen 7 elämää. Juva: WSOY, 1998
Aiheesta muualla

Kylänpää, Riitta, Nyt vasta näen. Otava 2009.
Kömpelö insinööri rauhan ytimessä. Yliopisto, 2007, nro 5, s. 24, 25.
Helena Kekkosen haastattelu Kehitysyhteistyön palvelukeskuksen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Vaarallinen nainen. TV-dokumentti 1998.
Helena Kekkosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Kentronísi

| --- | --- |
Muut nimet:  Kedronísi (Κεδρονήσι), Koúdros (Κούδρος)
Sijainti:  37°20′20″N, 26°35′37″E, Pátmos Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,028 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kentronísi (kreik. Κεντρονήσι, myös Kedronísi, Κεδρονήσι) eli Koúdros (Κούδρος) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Pátmoksen saaren itärannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,028 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Kentronísi kuuluu Pátmoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Kennel

Koiratarha
Kenneltoiminta tarkoittaa tavallisimmin koirien jalostustoimintaa eli pentujen teettämistä nartulla. Toimiva kennel voi muodostua jo yhdestä jalostukseen käytettävästä nartusta. Kennelnimen myöntää Kansainvälinen kennelliitto FCI.
Kennel voi tarkoittaa myös koiratarhaa.
Historia

Nykyaikainen kenneltoiminta syntyi Englannissa 1800-luvun puolivälissä, kun koiranjalostus alkoi kiinnostaa ihmisiä. Eri tehtäviin tarkoitettuja koiria oli ollut aiemminkin. Erilaiset koiratyypit olivat syntyneet luonnollista tietä, mutta nyt ihminen puuttui asiaan. Ihminen päätti, miltä eri koirarotujen piti näyttää ja miten käyttäytyä sopiakseen mahdollisimman hyvin tehtäväänsä. Jalostustoiminnan myötä syntyi myös kilpailuja, joissa mitattiin, kenen koirat olivat parhaita metsästyksessä, kilpajuoksussa tai ulkomuodon mukaan. Kennelharrastus kasvoi nopeasti ja levisi muihin maihin. Kehitettiin uusia rotuja. Perustettiin yhdistyksiä huolehtimaan koirien ja niiden omistajien eduista.
Keltapyrstövälskäri

| Keltapyrstövälskäri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Välskärikalamaiset Acanthuroidei
Heimo::  Välskärikalat Acanthuridae
Suku::  Zebrasoma
Laji::  xanthurum
Kaksiosainen nimi
 Zebrasoma xanthurum  (Blyth, 1852) 
Katso myös
   Keltapyrstövälskäri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltapyrstövälskäri (Zebrasoma xanthurum) on välskärikaloihin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö

Keltapyrstövälskäri voi kasvaa 25 cm pitkäksi. Sen vartalo on litteä ja orvokinsininen, suu välskäreille ominainen pitkähuulinen ja pyrstö kirkkaan keltainen. Pyrstön tyvessä ovat veitsimäiset ulokkeet, joita kala voi käyttää taisteluaseena heiluttamalla vartaloaan.
Nuoret yksilöt ovat hennosti vaakaraitaisia.
Alkuperä

Keltapyrstövälskäri elää luonnossa Punaisellamerellä ja Persianlahdella.
Se elää 2–20 metrin syvyydessä merenpohjan kalliorinteillä tai koralleja kasvavilla alueilla.
Käyttäytyminen

Keltapyrstövälskäri tarvitsee runsaasti uintitilaa, ja se voi käyttäytyä aggressiivisesti muita välskäreitä kohtaan. Jos se ehtii vallata reviirin akvaariosta, se voi hyökätä myöhemmin tulleiden kalojen kimppuun, siksi suositellaan, että keltapyrstövälskäri laitetaan akvaarioon viimeisenä kalana.
Luonnossa keltapyrstövälskärit liikkuvat uteliaina pitkin koralliriuttaa ja napostelevat jatkuvasti levää. Riutta-akvaariossa ne saattavat joskus näykkiä myös pitkälonkeroisia koralleja ja jättiläissimpukoita, varsinkin jos eivät saa tarpeeksi mieluista ruokaa.
Keltapyrstövälskärit kutevat avoveteen, sekä mäti että siitä kuoriutuneet toukat ajelehtivat planktonin seassa. Poikaset asettuvat riutalle toisen muodonmuutoksensa jälkeen. Laji on hyvin vaikea saada lisääntymään vankeudessa.
Vesiolot ja ravinto

Keltapyrstövälskäri syö luonnossa pääravintonaan kivillä ja koralleilla kasvavaa makrolevää, mutta tulee sen joukossa nielaisseeksi myös pieniä selkärangattomia. Akvaariossakin se nyppii elävää levää, mutta sille syötetään sen lisäksi kasvispitoista ruokaa kuten kuivattua levää.  Kala tarvitsee monipuolisesti erilaisia ruoka-aineita säilyttääkseen värinsä.
Sopiva lämpötila on 24–28 °C, suolapitoisuudesta kertova ominaispaino 1.020–1.02 ja pH 8.1–8.4.
Gammelstadin kirkkokylä

| Gammelstadin kirkkokylä |
| --- | --- |
 Kirkkokylän kirkkotupia ja Alaluulajan kirkon kellotapuli
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Luulajan kunta, Ruotsi  65°38′46″N, 022°01′43″E
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  II, IV, V
Tunnusnumero:  762
Valintahistoria
Valintavuosi:  1996
 Gammelstadin kirkkokylä
Gammelstadin kirkkokylä (ruots. Gammelstads kyrkstad) on Luulajan kunnassa, Gammelstadin taajamassa Luulajan taajamasta noin kymmenen kilometriä luoteeseen sijaitseva kirkkokylä. Se on Ruotsin parhaiten säilynyt ja koko Skandinavian mittakaavassa ainutlaatuinen esimerkki perinteisestä kirkkokylästä. Kirkkokylässä on 424 kirkkotupaa sekä porvariston asuma-alue. Kohde hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1996. Maailmanperintöalueeseen kuuluu myös vuonna 1492 käyttöön otettu Alaluulajan keskiaikainen kirkko. Kuten kirkkokylissä yleensäkin, kirkon ympärille rakennettuja kirkkotupia käytettiin kauempaa tulevien kirkossakävijöiden majoitukseen, koska pitkien välimatkojen ja hankalien matkustusolosuhteiden takia he eivät ehtineet palata kotiin saman päivän aikana.
Maailmanperintöstatus tuo Gammelstadin taajamalle paljon näkyvyyttä ja kehittämismahdollisuuksia, mutta se vaatii myös hyvin organisoitua hallintoa. Kirkkokylässä käy vuosittain yli satatuhatta matkailijaa. Alueella on ravintola-, kahvila- ja majoituspalveluita. Kirkkokylän laidalla sijaitsee myös Hägnanin ulkoilmamuseo, jonne on sijoitettu eri puolilta Norrbottenia peräisin olevia rakennuksia.
Yleiskuvaus

Luulajan Gammelstadin kirkkokylän maailmanperintökohde koostuu Alaluulajan kirkosta, sitä ympäröivästä kirkkokylästä, vanhoista kortteleista, historiallisista julkisista rakennuksista ja osasta myöhemmin rakennettuja pysyviä asuinrakennuksia. Kirkkokyläperinne, johon kuuluu yöpyminen kirkkotuvissa kirkkovierailujen yhteydessä on olennainen osa kohteen maailmanperintöasemaa. Unescon mukaan kohde yhdistää kaupunkimaisen ja maalaiskylien elämän erityisellä tavalla ja kirkkokyläperinne on onnistuttu säilyttämään elinvoimaisena ja autenttisimpana suhteessa muihin säilyneisiin kirkkokyliin.