Böömin kuningaskunta
Historia > 1400-luku (hussilainen liike)

Hussilaisuus, joka vaikutti vuosina 1402–1485, oli pääasiassa uskonnollinen, mutta myös kansallinen liike. Uskonnollisena liikkeenä se haastoi paavin vallan ja vaati kirkollisiin asioihin kansallista itsehallintoa. Monet tšekit pitävät sitä osana sittemmin maailman­laajuiseksi tullutta protestanttista uskonpuhdistusta. Hussilaiset kuitenkin kärsivät tappion neljässä Pyhän Rooman keisari­kunnan toimeenpanemassa ristiretkessä. Koska monet risti­retkeläiset olivat saksalaisia, hussilaisuutta pidetään usein tšekkiläisenä kansallisena liikkeenä. Se liittyi keisarin ja Saksan vastaisuuteen, ja sitä pidetään toisinaan osoituksena tšekkien ja saksalaisten välisestä pitkä­aikaisesta kansallisesta konfliktista.
Hussilaisuus sai alkunsa Wenzel IV:n hallitsija­kaudella (1378–1419) Prahan Kaarlen yliopistossa käydyistä kiistoista. Samaan aikaan kirkossa vallitsi suuri skisma ja Pyhässä Rooman keisari­kunnassa siihen liittyvä anarkia. Jan Hus nimitettiin vuonna 1403 yliopiston rehtoriksi. Uudistusmielisenä saarnaajana hän omaksui englantilaisen John Wycliffen paaviuden ja hierarkian vastaiset opit, ja häntä on usein nimitetty ”uskon­puhdistuksen aamu­tähdeksi”. Husin opetukset herättivät suurta huomiota, koska hän hylkäsi roomalais­katolisen kirkon hierarkkiset pyrkimykset, kirkon suuren omaisuuden ja muunkin, mitä hän piti korruptiona. Hän kannatti Wycliffin oppia papillisesta puhtaudesta ja köyhyydestä ja vaati, että maallikoidenkin oli saatava ehtoollinen molemmissa muodoissaan, leipää ja viiniä (katolisessa käytännössä ehtoollis­viini varattiin papistolle). Husin maltillisempia seuraajia olivat utrakvistit, joiden nimi johtui latinan sanoista sub utraque specie, molemmissa muodoissa. Syntyi radikaalimpikin lahko taboriitit, jotka saivat nimensä tärkeimmän keskuksensa, Etelä-Böömissä sijainneen Táborin kaupungin mukaan. He hylkäsivät kirkon opin ja pitivät Raamattua ainoana ohjeena kaikissa uskon asioissa.
Pian sen jälkeen kun Hus oli tullut virkaansa, saksalaiset teologian professorit vaativat Wycliffen kirjoitusten tuomitsemista. Hus vastusti vaatimusta ja sai puolelleen tšekkiläiset yliopisto­miehet. Koska heillä oli vain yksi ääni saksalaisten kolmea ääntä vastaan, he hävisivät äänestyksessä ja saksalaisten teologien kanta voitti. Seuraavina vuosina tšekit vaativat yliopiston järjestysmuotoa muutettavaksi, jotta syntyperäiset tšekkiläiset saisivat suuremman ja oikeudenmukaisempana pitämänsä. Yliopiston sisäistä kiistaa vahvisti Böömin kuningas Wenzelin häilyvä asenne. Suosimalla saksalaisia nimittäessään yliopiston kanslerin ja muut hallinnolliset virkamiehet hän herätti tšekkiläisessä aatelistossa kansallismielisiä tunteita, jolloin hekin asettuivat Husin puolelle. Saksalaiset tiedekunnat saivat Prahan arkkipiispa Zbyněk Zajícin ja saksalaisen papiston kannatuksen. Poliittisista syistä Wenzel kuitenkin siirtyi Husin puolelle ja liittoutui häntä kannattavien uudistajien kanssa. Tammikuun 18. päivän 1409 Wenzel antoi Kutná Horan asetuksen: tšekit saivat yliopistossa kolme ääntä, kaikki muut yhdessä yhden äänen. Tämän johdosta tuhannet saksalaiset professorit ja ylioppilaat erosivat Kaarlen yliopistosta, ja monet heistä päätyivät lopulta Leipzigin yliopistoon.
Husin voitto oli lyhytaikainen. Hän vastusti saarnoissaan anekauppaa, minkä vuoksi hän menetti kuninkaan kannatuksen, sillä kuningas oli saanut määräosan anekaupan tuloista. Vuonna 1412 Hus kannattajineen erotettiin yliopistosta ja karkotettiin Prahasta. Kahden vuoden ajan hänen kannattajansa toimivat kiertävinä saarnaajina kaikkialla Böömissä. Vuonna 1414 hänet kutsuttiin Konstanzin kirkollis­kokoukseen puolustamaan näkemyksiään. Heti saavuttuaan paikalle hänet vangittiin, eikä hän koskaan saanut tilaisuutta puolustaa ajatuksiaan. Kokous tuomitsi hänet kerettiläisenä roviolla poltettavaksi vuonna 1415.
Husin kuolema johti hussilaissotiin, vuosikymmeniä kestäneisiin uskonnollisiin levottomuuksiin. Sigismund, paavia kannattanut Unkarin kuningas, joka tuli Wenzelin kuoleman jälkeen vuonna 1419 myös Böömiin kuninkaaksi, ei onnistunut saamaan tilannetta hallintaansa, vaikka saikin apua Unkarin ja Saksan sota­joukoilta. Prahassa puhkesi kapinoita. Tšekkiläisen talon­pojan Jan Žižkan johdolla taboriitit vaelsivat pääkaupunkiin. Uskonnollisia kiistoja käytiin koko kuningas­kunnan alueella, ja erityisen ankariksi ne tulivat saksalais­enemmistöisissä kaupungeissa. Tšekkiläiset porvarit ja roomalais­katoliset saksalaiset kääntyivät toisiaan vastaan; monia surmattiin, ja monet eloon jääneet saksalaiset pakenivat tai karkotettiin. Keisari Sigismund johti tai tuki monia ristiretkiä Böömiä vastaan ja sai tukea unkarilaisilta ja böömiläisiltä katolilaisilta.
Hussilaissodat noudattivat tyypillistä kaavaa. Kun ristiretki Böömiä vastaan oli vastikään aloitettu, maltilliset ja radikaalit hussilaiset yhdistivät voimansa ja voittivat. Kun välitön uhka oli ohi, hussilaiset armeijat yrittivät päästä kokonaan eroon maassa olleista katolilaisten kannattajista. sten kannattajat maasta. Monet historioitsijat ovat pitäneet hussilaisia uskonnollisina kiihkoilijoina. Heillä oli kuitenkin myös kansallisia tarkoitusperiä: maansa puolustaminen keisaria ja paavia vastaan, jotka eivät tunnustaneet hussilaisten olemassa­olon oikeutta. Zizka johtu armeijansa linnoja, luostareita, kirkkoja ja kyliä vastaan tarkoituksenaan karkottaa katolinen papisto, taka­varikoida kirkon maa­omaisuus tai ottaa vastaan käännynnäisiä.
Sigismundia vastaan käytyjen taistelujen aikana taboriittilaiset armeijat tunkeutuivat myös nykyiseen Slovakiaan. Joukko uskonsotia paenneita tšekkejä pakeni sinne, ja vuosina 1438-1453 tšekkiläinen aatelismies Jan Jiskra hallitsi suurinta osaa etelä-Slovakiasta pääpaikkanaan Zólyom (nykyinen Zvolen) ja Kassa (nykyinen Košice). Täten hussilaiset opit ja tšekinkielinen Raamattu levisivät slovakienkin keskuuteen ja vahvistivat myöhempiä siteitä tšekkien ja heidän naapuriensa slovakien välillä.
Kun Sigismund vuonna 1437 kuoli, Böömin säädyt valitsivat hänen seuraajakseen Albrekt II:n. Albrekt kuoli pian, ja hänen poikansa Ladislaus Postuumi tunnustettiin kuninkaaksi. Ladislauksen ollessa alaikäinen Böömiä hallitsi holhoojahallitus, johon kuului utrakvistisiä maltillisia hussilaisia aatelis­miehiä. Tšekkien keskinäiset riitaisuudet muodostivat ankarimman holhooja­hallitusta kohdanneen haasteen. Osa tšekkiläisestä aatelistosta pysyi katolisena ja uskollisena paaville. Vuonna 1433 Baselin kirkolliskokoukseen lähetetty utrakvistien lähetystö pääsi näennäisesti sovintoon katolisen kirkon kanssa. Kirkollis­kokouksessa laadittiin sopimus, jossa hyväksyttiin hussitismin Prahan neljässä artiklassa ilmaistut vaatimukset: ehtoollinen molemmissa muodoissaan, evankeliumien vapaa saarnaaminen, kirkon maa­omaisuuden taka­varikointi sekä julki­syntisten paljastaminen ja rankaiseminen. Paavi kuitenkin hylkäsi sopimuksen, minkä vuoksi katolilaiset tšekit eivät voineet liittyä utrakvisteihin.
Georg Podiebrad, josta myöhemmin tuli Böömin ”kansallinen” kuningas, nousi utrakvistien johtajaksi. Hän nimitti toisen utraquistin, Jan Rokucanan, Prahan arkkipiispaksi ja onnistui yhdistämään radikaalit taboriitit Tšekin reformoituun kirkkoon. Katolinen puolue karkotettiin Prahasta. Ladislaus kuoli leukemiaan vuonna 1457, ja seuraavana vuonna Böömin säädyt valitsivat Georg Podiebradin kuninkaaksi. Vaikka Georg oli aatelissyntyinen, hän ei ollut kuninkaallista syntyperää. Hänen valintaansa kuninkaaksi ei tunnustanut paavi eikä kukaan muu eurooppalainen monarkki.
Georg yritti saada aikaan ”yleis­maailmallisen rauhan­liiton perus­kirjan.”  Hän uskoi, että kaikkien hallitsijoiden piti toimia kestävän rauhan hyväksi kansallis­valtioiden itsenäisyyden ja toisten sisäisiin asioihin puuttumattomuuden periaatteilla sekä ratkaista ongelmat ja kiistat kansain­välisen tuomio­istuimen edessä. Euroopan olisi lisäksi pitänyt liittyä yhteen taistelemaan turkkilaisia vastaan. Valtiolla olisi pitänyt kullakin olla yksi ääni, mutta johtoasema olisi kuulunut Ranskalle. Georgin mukaan paavilla ei ollut sellaista arvovaltaa, jonka perusteella hän olisi ollut erikois­asemassa.
Tšekin katoliset aateliset liittyivät vuonna 1465 Zelena Horan liittoon ja haastoivat Georg Podiebradin vallan. Seuraavana vuonna paavi Paavali II julisti Georgin pannaan. Böömin sodassa 1468–1478 Böömi taisteli Matias Corvinusta ja Habsburg-keisari Fredrik III:tta vastaan, ja Unkari miehitti suurimman osan Määriä. Georg Podiebrad kuoli vuonna 1471.