stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Otala
Ammattiura

Otala toimi Tesvisio Oy:n lähettimen hoitajana 1960-luvun alussa, sitten Helvar Oy:n elektroniikkaosaston päällikkönä, Nokia Oy Elektroniikassa projektipäällikkönä, Oulun yliopiston elektroniikan professorina 1967–1974, VTT:n elektroniikkalaboratorion johtajana Oulussa 1975–1983. Kone Oy:n hissiryhmän teknisenä johtajana 1983–1986, Nokia-yhtymän tiede- ja teknologiajohtajana 1986–1990, Telenorma GmBH:n varatoimitusjohtajana Frankfurtissa 1990–1993, Robert Bosch GmBH:n yhtymäjohtokunnan tieteellisenä ja strategisena neuvonantajana 1994–1998 sekä Tampereen teknillisen korkeakoulun tuotantotalouden emeritusprofessorina 1995–1999.
Lisäksi hän oli Philips Research Laboratories -tutkimusyksikön tieteellinen neuvonantaja 1970-luvun alussa ja mukana CD-levyn kehittämisessä, CNET-tutkimuslaitoksen tutkija Pariisissa vuonna 1994, Harman Kardonin pääinsinööri New Yorkissa 1978–1980 ja Shin Shirasuna Electric Corporationin pääsuunnittelija Nagoyassa Japanissa 1978–1980.
Otala julkaisi yli 300 tieteellistä julkaisua, minkä lisäksi hänellä oli useita patentteja. Tunnetuimmaksi Otalan tutkimustyön tuloksista lienee tullut ns. katkoäänien rikkoutumisen eli TIM-särön (Transient Intermodulation Distortion) analyysi.
Otala nimitettiin Tampereen teknillisen korkeakoulun kunniatohtoriksi vuonna 1992. Monista muista hänen saamistaan tunnustuksista mainittakoon Tauno Tönningin Säätiön tunnustuspalkinto erityisistä  ansioista elektroniikka-alan kehittämiseksi Pohjois-Suomessa.
Julkaisut

Uskalla olla viisas.  Helsinki:  Ajatus, 2001.  ISBN 951-566-070-X
Aiheesta muualla

Matti Otala – periksiantamaton professori. Sanomalehti Kaleva, 15.12.2003 HighTechForum[vanhentunut linkki] (viitattu 15.2.2008)
Tyllilä, K. 2003. 101 Patentin mies Matti Otala. Superprosessori on ihmisen korvien välissä. MikroPC,  no. 14, s. 20–21. IT-tekijät ja näkijät[vanhentunut linkki] (viitattu 15.2.2008)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Oulun krenatööripataljoona

Oulun krenatööripataljoona oli valkoisten länsiarmeijan Hjalmarsonin ryhmän 1. krenatöörirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan  komentaja oli everstiluutnantti Valdemar Appelgren (haavoittui), v.t. komentaja jääkärikapteeni Yrjö Rehnbäck
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Einar Björnström.
2. komppania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Aarne Manninen.
3. komppania
Päällikkö: varavääpeli Hjalmar Louhimaa (ent. Lindström).
Konekiväärikomppania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Eino Jokirinta.
Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit

Lähettiupseerina ja komppanianpäällikkönä jääkärivänrikki Alexander Hasselström, joukkueenjohtajana jääkärivääpeli Frans Jokelainen.
Oulun taiteilijaseura

Oulun Taiteilijaseura -63 ry (ruots. Uleåborgs konstnärsgillet -63 rf) on oululainen aatteellinen yhdistys. Oulun Taiteilijaseuran toimisto sijaitsee Oulussa osoitteessa Hallituskatu 5, missä seura myös ylläpitää taidegalleriaa ja - lainaamoa.
Historia

Oulun Taiteilijaseura perustettiin Oulussa 6. tammikuuta 1963 ajamaan kuvataiteilijoiden etuja. Seuran perustajajäsenet olivat Eeli Aalto, Juhani Hakalahti, Aatto Hukkanen, Pentti Junno, Matti Mikkola, Tauno Ohenoja, Ilmo Pihkala ja Olli Pohjola. Yhdistysrekisteriin seura merkittiin vuonna 1967. Oulun Taiteilijaseuran edeltäjiä olivat Oulun taiteilijaseura 1921, Pohjalainen taiteilijaliitto, Oulun taideseura ja monialainen Merikoskikerho.
Tehtävät

Oulun Taiteilijaseura toimii Oulun läänin kuvataiteilijain ammatillisena yhdistyksenä. Sen tehtävänä on kasvattaa yleisön kiinnostusta kuvataiteisiin ja edistää kuvataiteen ja sen alan palvelujen kehittämistä alueella. Nykyään Oulun Taiteilijaseurassa on noin 150 jäsentä. Oulun Taiteilijaseura on Suomen Kuvataidejärjestöjen Liiton jäsenjärjestö.
Paaluvarustus

Neoliittisen paaluvarustuksen ennallistus.
Paaluvarustus eli palisadi on puolustustarkoitukseen rakennettu paaluaita. Nimitys tulee ranskan sanasta palissade, alun perin latinan sanasta palus, tolppa tai paalu. Suomessa paaluvarustuksesta on käytetty myös nimitystä hakuli.
Paaluvarustus rakennetaan yleensä 15–30 senttiä paksuista ja 2–4 metriä pitkistä, yläosastaan teroitetuista puunrungoista, jotka isketään vieri viereen maahan.Paaluvarustuksen etuna on, että se voidaan rakentaa nopeasti helposti saatavilla olevista materiaaleista. Se ei kuitenkaan kestä piirityskoneita, ja paaluvarustus voidaan myös helposti polttaa.
Muinaisina aikoina paaluvarustukset olivat yleisiä, ja esimerkiksi roomalaisten sotilasleirien ympärille rakennettiin aina paaluvarustus. Puurakenteista paaluvarustusta käytettiin sekä kaupunkien että sotilaslinnoitusten suojana muun muassa antiikin Kreikassa ja Roomassa sekä Pohjois-Amerikan Mississippin alueen alkuperäisväestön kulttuurissa. Usein paaluvarustus saatettiin rakentaa maavallin päälle tai palisadia ympäröi vallihauta. Paaluvarustus saatettiin rakentaa myös vallihautaan tai rantaveteen estämään aluksia pääsemästä rantaan. Keskiajalla linnojen suojaksi rakennettiin aluksi väliaikainen paaluvarustus, joka korvattiin vähitellen kivimuurilla.
Huugo Kahva

Huugo Reino Östman myöh. Kahva (3. tammikuuta 1896 Pietarsaari – 24. marraskuuta 1948) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat ratamestari Leander Östman ja Maria Lovisa Andersson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Eeva Loviisa Venhon kanssa.
Opinnot

Östman kävi viisi luokkaa Helsingin ruotsalaista reaalilyseota ja suoritti yksityisesti kahdeksannen luokan Kuopion lyseossa vuonna 1929. Hän kävi sotilasohjaajakurssin vuonna 1922 ja piiripäällikkökurssin vuonna 1922 sekä komentajakurssin vuosina 1927–1928. Merisuojeluskuntaupseeritutkinnon hän suoritti vuonna 1930 ja kävi Taistelukoulun orientoivan kurssin vuonna 1930 ja viestiupseerikurssin 1. ja 2. jakson vuonna 1934.
Jääkärikausi

Östman liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 5. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseilla (pommarikurssi) ja suoritti samana vuonna Libaussa järjestetyn sotakoulun B-kurssin.
Suomen sisällissota

Östman astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen 18. helmikuuta 1918 majuri Harald Öhquistin komennuskunnan mukana Vaasaan, josta hänet komennettiin konekiväärikomppanian päälliköksi 2. Krenatöörirykmentin 3. Seinäjoen pataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, Orivedellä, Vääksyn-Kangasalan akselilla, Moisiolla, Lempäälässä ja Vesilahdella sekä rykmentin etenemiseen Hauhon, Tuuloksen ja Lammin kautta Koskelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Östman siirrettiin 16. heinäkuuta 1918 alkaen 1. komppanian päälliköksi Karjalan kaartin rykmenttiin, jossa hänet siirrettiin 3. elokuuta 1918 alkaen 3. konekiväärikomppanian päälliköksi 2. Karjalan rykmenttiin.
Armeijasta hän erosi 8. lokakuuta 1919 ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen, jossa hänet sijoitettiin päällystökouluun konekivääriopin ja taktiikan opettajaksi. Päällystökoulusta hänet siirrettiin 7. syyskuuta 1920 alkaen Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin sotilasohjaajaksi ja edelleen 1. kesäkuuta 1921 alkaen paikallispäälliköksi Hämeenlinnan suojeluskuntaan, josta hänet siirrettiin 1. elokuuta 1921 Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin 1. alueen päälliköksi ja 1. kesäkuuta 1922 Suojeluskuntain päällystökoulun johtajaksi sekä 1. huhtikuuta 1923 alkaen Suojeluskuntain yliesikuntaan sotilastarkastajaksi. Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin 1. alueen päälliköksi hänet nimitettiin 30. syyskuuta 1924 ja Kuopion suojeluskuntapiirin 1. alueen päälliköksi 1. tammikuuta 1925. Suojeluskunnasta hän erosi 13. marraskuuta 1931, mutta astui takaisin palvelukseen 1. heinäkuuta 1933 ja hänet sijoitettiin Helsingin suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi ja 1. syyskuuta 1933 alkaen Mikkelin suojeluskuntapiirin 5. alueen päälliköksi. Suojeluskunnasta hän erosi toistamiseen 27. marraskuuta 1937 ja työskenteli sen jälkeen liikemiehenä.
Östman oli mukana myös äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen toiminnassa. Vuonna 1930 hän sekaantui Heinävedellä kunnanvaltuuston sosialidemokraattisen puheenjohtajan Onni Happosen sieppaukseen ja murhaan, mutta selvisi muiden osallisten tavoin ilman rangaistusta.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Kahva osallistui Pohjois-Suomen ryhmässä 4. Ilmatorjuntakonekiväärikomppanian päällikkönä, mistä hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan komentajaksi 9. Divisioonaan ja edelleen komentajaksi Jalkaväkirykmentti 65:een ja Jalkaväkirykmentti 27:ään. Hän osallistui talvisodassa taisteluihin Suomussalmella. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä Jalkaväkirykmentti 27:ssä. mutta siirrettiin myöhemmin komppanianpäälliköksi 12. Prikaatiin. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 6:n koulutusupseeriksi. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Helsingin suojeluskuntapiiriin, mistä hän erosi vielä samana vuonna vakinaisesta palveluksesta. Hänet haudattiin Savonlinnaan.
Opetustoimi

Östman toimi opettajana Kuopion läänin poliisikursseilla vuonna 1931.
Luottamustoimet

Östman toimi Voimistelu- ja urheiluseura Ilveksen puheenjohtaja vuonna 1921 ja Etelä-Hämeen ajokoirayhdistyksen perustaja ja ensimmäinen puheenjohtaja vuonna 1921 sekä Hämeenlinnan metsästys- ja ampumaseuran johtokunnan jäsenenä vuonna 1921. Hän toimi myös Kuopion ilmapuolustusyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuonna 1929.
Julkaisut

Östman kirjoitti kirjan Lentokoneen ampuminen konekiväärillä, 1929.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgewehrführer 31. toukokuuta 1917  Gewehrführer 12. elokuuta 1917  Luutnantti 7. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1929 |     |  Vapaudenristi 3. lk. (1918, 1941 ja 1943)  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  [Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Aiheesta muualla

Huugo Kahva : Shrapnellin kuori, Hakkapeliitta, 26.07.1938, nro 30, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Huugo Kahva : Kirotut loikkarit, Hakkapeliitta, 16.08.1938, nro 33, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kurssilaisia räjäytysharjotuksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Mellis
Otepään ylänkö

Otepään ylänkö  (vir. Otepää kõrgustik) on Viron eteläosassa Valgamaan, Põlvamaan, Tartumaan ja Võrumaan maakunnissa sijaitseva pieni ylänkö. Se tunnetaan erityisesti talviurheilukisojen järjestämispaikkana Virossa.
Maantietoa

Otepään ylänkö on noin 40 kilometriä pitkä ja 40 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1 247 neliökilometriä. Sitä ympäröi Ugandin tasanko (vir. Ugandi lavamaa) paitsi lounaassa, jonne laskee Valgan painauma (vir. Valga nõgu) ja etelässä, jossa sijaitsee Karulan ylänkö ja Võru-Harglan painauma (vir. Võru-Hargla nõgu). Otepään ylängkö kohoaa hieman yli 200 metrin korkeuteen mpy., mutta alueen keskikorkeus sen ydinalueella on yli 150 metriä mpy.
Vaikka maa on paikoin viljavaa, voidaan ylängön alueita pitää syrjäseutuina. Otepään kaupunki, joka sijaitsee ylängön keskellä, on seudun suurin taajama. Merkittäviä kyliä ovat esimerkiksi Kambja, Nõuni, Maaritsa, Valgjärve ja Saverna. Ylängön maa-alasta on 46 % metsämaata, 43 % pelto- ja niittymaata ja loput on suota tai vesistöjä sekä asumisalueita ja teitä. Luonnon ainutlaatuisuuden vuoksi siitä on 18,4 % suojeltua.
Vesistöt

Virtavedet laskevat alas ylängöltä lähes jokiaseen ilmansuuntaan. Joet syntyvät useimmiten jätikköjokiuomiin, joita esiintyy eniten ylängön kaakkoisosassa. Niiden pohjalla virtaa etelässä Võhandu jõgi, jonka sivujoet Kokõ oja ja Pühäjõgi. Tämän laaksoverkoston järviä kutsutaan Koorasten kylän järviksi. Samasta jäätikköjokilaaksosta virtaa vastakkaiseen suuntaan Ahja jõgi, joka yhtyy koillisessa Emajokeen. Ahja jõen eteläpuolella virtaa toista jokilaakso myöten Orajõgi. Aivan ylängön eteläosassa on pieni jokilaakso, jossa virtaa Visela jõgi länteen ja sen rinnakkaislaaksoa pitkin Antsla jõgi samaan suuntaan. Ylängön länsipuoliskossa sijaitsee Otepäässä alueen suurin ja kaunein järvi Pühajärv, joka sijaitsee samalla pohjois-etelä-suuntaisessa jäätikköjokilaaksossa. Siinä virtaa pohjoiseen Elva jõgi ja etelään Pieni Emajoki.
Vesi on liottanut hiekkakiveen huokosia, jonne vesi imeytyy ja tulee muualla esille lukuisina lähteinä. Lähteet pulppuavat yhtä usein virtavesiin kuin järviin ja lampiin. Ylängöllä on vaihtelevaan maastoon muodostunut noin 130 järveä.
Geologiaa ja luonnonhistoriaa

Ylängön maaperä on monipuolinen johtuen siihen kohdistuneesta viime jääkauden loppuvaiheen mannerjäätikön työntövaikutuksesta ja mannerjäätikön sulamisvesien kasautumis- ja kulutustoiminnasta. Muodostumisen luonnonhistorialliset yksityiskohdat ovat samat kuin muidenkin alueen ylängöillä. Ne on seostettu Haanjan ylängön artikkelissa.
Ylängön pohjoispuolella on viistot moreenikukkulat ja kaakossa ovat tasalakiset ja savipintaiset kukkulat yleisä. Muita jäätikköjokimuodostumia ovat hiekka- ja soraharjut, sanduurit sekä jäätikköjokien uurtamat syvät ja jyrkkärinteiset jokilaaksot. Savimaat, moreenimaat on otettu viljelykäyttöön, mutta hiekka ja soramaat kasvavat yleisesti metsää. Ylängön reunojen rinteet voivat laskea jyrkästikin kohti alankoa (5°–30°). Kanepin alueella sijaitsee 130 metrin korkeudella laaja ja pinta-alaltaan 56 neliökilometriä suuri sanduurialue, jossa esiintyy paljon hiekkaa. Sedimenttien alla sijaitsee kallioperä, joka on devonikauden hiekkakiveä. Hiekkakivi on pehmeää ja siihen ovat esimerkiksi jäätikköjoet uurtaneet jokilaaksojaan.
Alla on luettelo Otepään ylängön korkeimmista mäistä :
Kuutsemägi, 217 m
Kõrgemägi, 214 m
Tõikamägi, 213,6 m
Tsiatrahvimägi, 213 m
Harimägi, 212 m
Laanemägi, 211 m
Väike Munamägi, 207,5 m
Koplimägi, 193,7 m
Kaldemägi, 190,2 m
Tehvandi mägi, 189,4 m
Huumägi, 179,8 m
Tedremägi, 177,5 m
Huomautuksia

↑
Käännös suomeksi
Outova

Karl Marxin katu, Outovan pääkatu. Kuva vuodelta 2010.
Uudelleenrakennettu Jumalansynnyttäjän ikonin muistokirkko, alun perin 1400-luvulta.
Outova eli Audova (ven. Гдов, Gdov, vir. Oudova tai Oudva) on kaupunki Pihkovan alueella Venäjällä. Se on Outovan piirin keskus. Kaupunki sijaitsee lähellä Peipsijärveä noin kaksi kilometriä järveen laskevan, pienehkön Gdovkajoen suulta. Kaupungissa oli 4 379 asukasta vuonna 2010 (koko kaupunkikunnassa 6 263 as.).
Kaupungista 14 kilometriä pohjoiseen sijaitsee Smuravjovon sotilaslentokenttä. Kaupungin asemalta kulkee matkustajajuna päivittäin Pietariin.lähde?
Historia

Outova perustettiin 1300-luvulla Pihkovan suojaksi. Vuosina 1431–1434 pihkovalaiset rakensivat sinne linnoituksen, jonka rauniot ovat edelleen jäljellä. Ruotsi ja Puola ovat hyökänneet kaupunkiin monta kertaa, mutta vuodesta 1617 lähtien se on ollut Venäjän hallussa. Outova sai kaupunginoikeudet vuonna 1780. Kaupungilla oli omat postimerkit vuosina 1874–1912. Postimerkkien julkaisu päättyi ensimmäisen maailmansodan seurauksena. Toisessa maailmansodassa kaupunki tuhoutui lähes kokonaan.lähde?
Aiheesta muualla

Kaupungin virallinen sivusto (Vanhentunut linkki, ei arkistoitu)
Гдов– город, история (Arkistoitu – Internet Archive) Kaupungin historiasta. zadavay.ru (venäjäksi)
Gdov EKI paikannimitietokanta (viroksi)
Hallinnollinen keskus: Pihkova (Pskov)


Dno | Nevel | Novoržev | Novosokolniki | Opotška | Ostrov | Outova (Gdov) |
Petseri (Petšory) | Porhov | Pustoška | Pytalovo | Sebež | Velikije Luki
Pihkovan alue
Kirsti Otsamo

Kirsti Angela Otsamo (16. elokuuta 1953 Oulu – 7. huhtikuuta 2009 Oulu) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli eri tehtävissä Oulun kaupunginteatterissa yli kaksi vuosikymmentä. Vuonna 1983 hänellä oli nimiosa elokuvassa Iso vaalee.
Ura

Otsamo aloitti uransa Oulun kaupunginteatterissa vastavalmistuneen teatteritalon  neitsytnäytöksessä Kalevala vuonna 1972. Hän työskenteli kyseisessä teatterissa näyttelijäharjoittelijana, näyttelijänä sekä tarpeistonhoitajana ja kuiskaajana 1990-luvun puoliväliin asti. Otsamon näyttämötöitä olivat muun muassa Saara (kappaleessa Solveigin laulu), Elmire (Tartuffe), Agnes (Brand) ja Ratched (Yksi lensi yli käenpesän). Anton Tšehovin klassikossa Kolme sisarta Otsamo näytteli sisäkköä vuonna 1975 ja Natašaa 1985.
Vuonna 1983 Otsamo sai valtakunnallista julkisuutta pääroolistaan Veikko Kerttulan Veijo Meri-filmatisoinnissa Iso vaalee. Hän tulkitsi sivuosia neljässä muussa elokuvatuotannossa 1983–1986 ja toimi murreasiantuntijana Ilkka Järvi-Laturin elokuvassa Kotia päin 1989.
Ura > Filmografia

Iso vaalee (1983)
Huhtikuu on kuukausista julmin (1983)
Apinan vuosi (1983)
Päivää, herra Kivi (1984)
Ursula (1986)
Annan ja Vasilin rakkaus (1988) (televisiotuotanto)
Perhe

Kirsti Otsamo syntyi lehtori Yrjö Otsamon ja virolaisen Beatrice Otsamon (omaa sukuaan Rüüt) perheeseen. Otsamo avioitui 1980-luvun lopussa turkkilaisen Hüsnü Inallin kanssa ja heillä on yksi poika, Mert (s. 1990). Mert Otsamo on ammatiltaan vaatesuunnittelija ja oli mukana Muodin huipulle -sarjan finaalissa. Kirstin veli oli näyttelijä Kimmo Otsamo.
Aiheesta muualla

Kirsti Otsamo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kirsti Otsamo Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Unto Paananen

Unto Einar Paananen (5. kesäkuuta 1934 Pylkönmäki – 10. maaliskuuta 2009 Oulu) oli suomalainen filosofian tohtori, antiikintutkija, Italian kulttuurin tuntija ja latinan kielen lehtori. Hän toimi Suomen Rooman-instituutin johtajana 1986–1989. Paananen sai professorin arvon vuonna 2000. Hänet tunnettiin myös kirja-arvostelijana ja viinintuntijana sekä luottamustehtävistään historiaseuroissa. Hän on suomentanut italialaista runoutta.
Teoksia

Sallust's Politico-Social Terminology. Its Use and Biographical Signifiance, Helsinki 1972.
Senatus populusque Romanus. Studies in Roman Republican Legislation, Helsinki 1993 (muut tekijät: Kai Heikkilä, Kaj Sandberg, Liisa Savunen ja Jyri Vaahtera).
Italian viinit, Yliopistopaino 2003, ISBN 951-570-560-6
Nagisa Ōshima

| Nagisa Ōshima |
| --- | --- |
 Ōshima Cannesin elokuvajuhlilla 2000
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1932 Kioto, Japani
Kuollut: 15. tammikuuta 2013 (80 vuotta)
Ammatti:  ohjaaja, käsikirjoittaja
Puoliso:  Akiko Koyama (1960–)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1954–1999
Tunnetuimmat ohjaukset:  Aistien valtakunta
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Nagisa Ōshima (jap. 大島 渚, Ōshima Nagisa, 31. maaliskuuta 1932 Kioto – 15. tammikuuta 2013) oli japanilainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Ōshiman kuuluisin elokuva on Aistien valtakunta (1976), jonka suorasukainen seksi oli liikaa useimpien maiden elokuvasensoreille. Ōshiman elokuville on tyypillistä kriittinen suhtautuminen Japanin yhteiskunnan perinteisiin ja seremonioihin.
Oshima perusti oman tuotantoyhtiön Sozoshan, jolle hän vuosina 1965–1972 teki 12 elokuvaa. Yhdessä monien muiden japanilaisten ohjaajien kanssa hän ilmaisi vastustavansa suurten studioiden monopoliasemaa, ja hän sanoi lopettavansa elokuvien teon. Hän palasi kuitenkin työhön ja ohjasi Aistien valtakunnan ja vuonna 1978 sille sisarteoksen Intohimon valtakunta, jossa hän käsittelee samaa teemaa hienovaraisemmin. Molemmat elokuvat tuotti ranskalainen tuottaja Anatole Dauman.
Kokoelma Oshiman kirjoituksia Oshima on Oshima on ilmestynyt suomeksi 1998. Teos sisältää Oshiman filmografian.
Lapsuus, nuoruus ja koulutus

Nagisa Ōshima syntyi 31. maaliskuuta 1932 Kiotossa. Ōshiman isä oli Japanin kalastusministeriön virkamies, joka oli jokseenkin lahjakas taidemaalari ja runoilija. Ōshima vietti nuoruutensa Seton sisämeren alueella. Isä kuoli Ōshiman ollessa 6-vuotias ja äiti muutti poikansa ja tyttärensä kanssa Kiotoon. Ōshiman isältä oli kerännyt laajan kirjaston ja nuorena Ōshima olikin ahkera lukija ja hän yritti jo hyvin nuorena romaanin ja runojen kirjoittamista. Ōshiman nuoruuden käännekohdaksi muodostui Japanin antautuminen 15. elokuuta 1945. Se synnytti täydellisen epäonnistumisen tunteen, josta Ōshima ei omien sanojensa mukaan oikeastaan koskaan toipunut.
Yliopistossa Ōshima opiskeli oikeustieteinä – Ōshima oli enemmän kiinnostunut kirjallisuudesta, mutta sitä pidettiin "epämiehekkäänä" opiskeluaineena. Yliopistossa Ōshima osallistui kuitenkin teatteriryhmän toimintaan niin ohjaajana kuin näyttelijänäkin. Ōshima osallistui myös opiskelijaliikkeeseen ja oli ainakin jossain vaiheessa yksi sen johtavista hahmoista. Yliopistoaikoina Ōshima tutustui myös yhdysvaltalaiseen elokuvaan, josta hänen suosikkiohjaajiaan olivat William Wyler, Michael Curtiz, George Stevens ja John Ford.
Ōshima valmistui yliopistosta 1954 pääaineenaan poliittinen historia ja erikoisaineena Venäjän vallankumous. Oshiman urasuunnitelmat olivat epämääräiset ja hän suostuikin lähtemään ystävänsä mukana Tokioon Shōchiku-elokuvatuotantoyhtiön työhönottokilpailuun, jonka perusteella hänet palkattiin apulaisohjaajaksi noin 2 000 hakijan joukosta.
Ura > Shōchiku-vuodet 1954–1960

Ōshima aloitti uransa apulaisohjaajana Shōchikulla 1954. Shōchikun studiojärjestelmässä elokuvalla oli tavallisesti neljä apulaisohjaajaa. Ensimmäisen vastuulla oli trailerin leikkaus, budjetti ja kuvaussuunnitelma. Toinen ja kolmas vastasivat käsikirjoituksesta, kun taas neljäs ja joskus myös viides vastasivat muista vähempiarvoisista tehtävistä. Ensimmäisen apulaisohjaajan paikka merkitsi tavallisesti edellytys ohjaajaksi pääsylle. Ōshima aloitti neljäntenä apulaisohjaajana ja eteni vuoteen 1958 mennessä toiseksi apulaisohjaajaksi, joskin tuolloin hän jo käytännössä teki myös ensimmäisen apulaisohjaajan tehtävät.
Vuonna 1959 japanilainen elokuvateollisuus oli ajautunut kriisiin television suosion takia. Ranskalaisen elokuvan uuden aallon antaman virikkeen myötä Shōchiku päätti antaa ohjausmahdollisuuden nuoremmalle sukupolvelle. Ōshima oli yksi näistä valituista. Hänen ensimmäinen oma ohjaustyö oli kuitenkin lyhyt Shōchikun elokuvatähtien mainoselokuva.
Ōshiman ensimmäinen oikea ohjaustyö oli Rakkauden ja toivon kaupunki (1959). Ōshima halusi elokuvallaan luoda uudenlaista elokuvallista sisältöä, mutta Shōchikun johtotaso oli kuitenkin toista mieltä ja elokuvan ensi-iltalevitys oli suppea ja Ōshima joutui studionjohdon silmätikuksi. Tästä huolimatta Ōshima sai aloittaa uuden elokuvan välittömästi. Sēshun zankoku monogatari (1960, 'nuoruuden julma tarina') käsittelee kaunistelematta sodanjälkeisen japanilaisen nuorison tuntoja. Studio ei taaskaan pitänyt aiheesta eikä sen käsittelystä. Elokuva tuotti kuitenkin kohtuullisen hyvin, mikä studion mielestäni oli riittävä syy antaa Ōshiman tehdä uusia elokuvia. Samana vuonna valmistui seuraavaksi Auringon hautajaiset.
Ōshiman viimeinen elokuva Shōchikulle oli Japanin yö ja usva (1960). Elokuvan keskiössä on Japanin ja Yhdysvaltojen turvallisuussopimuksen jatkamiseen liittyneet mielenosoitukset 19.–20. heinäkuuta 1960. Se kuvattiin nopeasti ja sen ensi-ilta oli jo 9. lokakuuta. Elokuvan aihe oli kuitenkin liian ajankohtainen ja se ehti olla levityksessä vain neljä päivää, sillä se vedettiin pois levityksestä heti Japanin sosialistisen puolueen johtajan Inejirō Asanuman murhan jälkeen. Tällä oli myös vaikutuksia Ōshiman yksityiselämään. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat häävastaanotolle. 30. lokakuuta oli Ōshiman oma häävastaanotto, missä Ōshiman ystävät ensin kritisoivat Shōchikun asennetta ja sen jälkeen Ōshima itse kritisoi studiota vielä rankemmin, jolloin studion edustajat marssivat ulos.