stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vakuutus

Vakuutus on menettely, jolla tietyn riskin alaiset henkilöt tai yritykset sopivat vahinkojen tasaamiseen erikoistuneen laitoksen kanssa siitä, että laitos riskin toteutuessa korvaa aiheutuneen vahingon. Näin syntyvää sopimusta kutsutaan vakuutukseksi.
Liiketaloudellisesti vakuutus voidaan määritellä keinoksi, jolla sattumanvaraisesti toteutuvasta vahingosta aiheutuvat kustannukset voidaan muuntaa tasaisesti vuosittain jatkuvaksi vuosikustannukseksi.
Vakuutuksen ominaisuudet

Vakuutuksen keskeisiä ominaisuuksia ovat
Sattumanvaraisuus. Vakuutuksen kohteena olevan riskin (esimerkiksi tulipalon tai sairastumisen) toteutuminen riippuu epävarmasta tapahtumasta ja sen tulee olla ennalta arvaamaton.
Vahingonmahdollisuus. Vakuutus voi koskea vain ennalta sovittua korvausta vahingosta.
Vakuutusmaksun ja riskin vastaavuus. Pitkällä aikavälillä vakuutusmaksujen ja vakuutuksesta maksettavien korvausten tulee olla tasapainossa ottaen kuitenkin huomioon vakuutusten hoitokustannukset.
Tasaus suuren joukon kesken. Yleensä vakuutettava riski on samankaltainen suurella joukolla vakuutuksenottajia.
Vakuutuksenantaja on vakuutuksenottajista riippumaton taho.
Vakuutuslajit

Vakuutukset jaotellaan yksityisvakuutukseen ja sosiaalivakuutukseen
Vakuutuslajit > Esimerkkejä yksityisvakuutuksista

Henkilövakuutuksia
Henkivakuutus
Vapaaehtoinen eläkevakuutus
Yksityistapaturmavakuutus
Yksityinen sairausvakuutus
Vahinkovakuutuksia
Palovakuutus
Vastuuvakuutus
Oikeusturvavakuutus
Keskeytysvakuutus
Takaus- ja luottovakuutus
Laina- tai maksuturvavakuutus
Liikenteen ja kuljetusten vakuutuksia
Liikennevakuutus
Autovakuutus
Meri- ja kuljetusvakuutus
Yhdistelmävakuutuksia
Kotivakuutus, joka koostuu yleensä irtaimistovakuutuksesta (esinevakuutuksena), vastuuvakuutuksesta ja oikeusturvavakuutuksesta.
Kiinteistövakuutus, johon sisältyy yleensä esinevakuutus, kiinteistön omistajan vastuuvakuutus ja oikeusturvavakuutus sekä asunto-osakeyhtiöissä tyypillisesti hallituksen vastuuvakuutus.
Matkavakuutus, johon voivat kuulua matkustajavakuutus (henkilövakuutuksena), matkatavaravakuutus (esinevakuutuksena), matkavastuuvakuutus ja oikeusturvavakuutus
Vakuutuslajit > Esimerkkejä sosiaalivakuutuksista

Eläkevakuutus
Kansaneläkevakuutus
Työeläkevakuutus
Sairausvakuutus
Työtapaturmavakuutus (lakisääteinen tapaturmavakuutus)
Työttömyysvakuutus
Työntekijöiden ryhmähenkivakuutus
Vakuutuslajit > Esimerkkejä aikaisemmin käytössä olleista vakuutuksista

Suomessa oli 1900-luvun alkuvuosina käytössä muun muassa seuraavia vakuutuksia:
Myötäjäisvakuutus eli varustusvakuutus (vakuutussumma maksettiin vakuutetulle hänen täytettyään määrätyn ikävuoden)
Elinkorkovakuutus (vakuutuslaitos oli velvollinen suorittamaan vuotuisia rahaeriä niin kauan kuin vakuutettu elää)
Yksityinen työkyvyttömyysvakuutus (korvauksia suoritettiin sairauden takia työkyvyttömäksi joutuneelle)
Yksityinen vanhuusvakuutus (vuotuista elinkorkoa suoritettiin vakuutetun täytettyä määrätyn ikävuoden)
Lasivakuutus (korvaus lasiruutujen särkymisestä joko rahassa tai antamalla tilalle uuden lasiruudun)
Eläinvakuutus (kotieläimiä varten)
Kavallusvakuutus eli takuuvakuutus (korvausta suoritettiin irtaimen omaisuuden kuten rahan tai arvopapereiden kavaltamisesta tai hävittämisestä)
Vakuutustoiminta Suomessa

Vuonna 2004 vakuutusyhtiöiden kotimainen vakuutusmaksutulo oli 13 345 miljoonaa euroa. Tästä lakisääteisen eläkevakuutuksen osuus oli 7 494 miljoonaa, muun henki- ja eläkevakuutuksen 2 907 miljoonaa, palo- ja muun omaisuusvakuutuksen 619 miljoonaa, liikennevakuutuksen 588 miljoonaa, lakisääteisen tapaturmavakuutuksen 547 miljoonaa ja autovakuutuksen 455 miljoonaa euroa lopun jakautuessa muiden vakuutusmuotojen kesken mukaan lukien ulkomainen vakuutustoiminta.
Vuonna 2012 vakuutusmaksutulo oli jo yli 20 miljardia euroa, josta 68 % tuli lakisääteisistä vakuutuksista eli työeläke-, tapaturma- ja liikennevakuutuksista. Neljän suurimman henki- ja vahinkovakuutusyrityksen/yhtiöryhmän osuus maksutulosta oli yli 85 %. Myös työeläkevakuutuksissa neljä suurinta toimijaa saivat lähes 91 %:n osuuden.
Vakuutusyhtiöiden sijoituskannan käypä arvo oli 89 miljardia euroa vuonna 2004. Vuoden 2011 lopussa sijoituskannan käypä arvo oli jo 118 miljardia euroa.
Korvauskulut olivat vuonna 2004 yhteensä noin 10 500 miljoonaa euroa, ja vuonna 2012 korvauksia ja eläkkeitä maksettiin yhteensä noin 18 600 miljoonaa euroa.
Väärin perustein maksettavista korvauskuluista on olemassa vain arvioita. Vuonna 2009 vakuutusalan toimijat ovat arvioineet summan 100-200 miljoonaan euroon vuodessa. Vuonna 2013 Finanssialan Keskusliitto on arvioinut, että Suomessa väärin perustein maksetaan "kymmeniä miljoonia euroja vuodessa". Esimerkiksi edellä mainittuihin vuoden 2012 korvauskuluihin verrattuna tämä summa on noin 0,2-0,5% kaikista alan korvauskuluista. Vakuutustutkijat selvittävät vuodessa pari tuhatta epäselvää vahinkotapausta, mikä on 0,2 % kaikista vakuutusyhtiöille ilmoitetuista vahingoista. Poliisille näistä ilmoitetaan noin 100–200 tapausta.
Vakuutustoiminta Suomessa > Vakuutusalan työtehtäviä

Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksen mukaan vakuutusalan toimistotyöntekijöiden arvioidaan häviävän tai työtehtävien sisällön olennaisesti muuttuvan seuraavan 10–20 vuoden aikana 96,8 prosentin todennäköisyydellä tietotekniikan kehityksen seurauksena.
Väärin perustein maksettavien korvausten ehkäisyyn on palkattu niin sanottuja vakuutusetsiviä. Myös nimitystä vakuutustutkija käytetään usein. Tehtävään palkattavilla on poliisitausta, mutta heillä ei enää tehtävistä luovuttuaan ole mitään poliisin valtuuksia. Ensimmäinen vakuutusetsivä palkattiin Suomessa vuonna 1972 ja käytäntö yleistyi nopeasti. Jokaisessa alan yhtiössä oli oma vakuutusetsivä vuonna 1985. Vuonna 2001 vakuutusetsivinä toimi Suomessa 26 henkilöä ja vuonna 2013 hieman enemmän, 33 henkilöä. Heitä toimii sekä vakuutusyhtiöissä että alan järjestöissä, kuten Liikennevakuutuskeskuksessa ja SVK:ssa. Yleisimmin tutkittavat jutut liittyvät autoihin tai henkilövahinkoihin, ja taustalla on rahavaikeuksia. Tästä syystä henkilön taloudellinen tilanne selvitetään julkisista tiedoista. Tyypillisesti tehtäviin kuuluu asiakkaiden tapaamisia, vahinkopaikkojen tarkastuskäyntejä ja muun henkilöstön kuten vahinkokäsittelijöiden, vahinkotarkastajien ja myyntihenkilöstön koulutusta vilppien havaitsemiseksi. Vakuutusetsivillä ei ole tavallista kansalaista laajempia valtuuksia suorittaa tutkintaa. Tämän vuoksi suurin osa tiedoista on saatava asiakkaalta itseltään tai julkisista lähteistä kuten rekistereistä tai internetistä. Vakuutusalalla on kuitenkin erityislupa pitää kahta yhtiöiden väliseen tiedonvaihtoon keskittyvää asiakasrekisteriä.
Vakuutustoiminta Suomessa > Vakuutuskorvauksen käsittely

Vakuutuksenantajan on maksettava vakuutuskorvaus joutuisasti. Korvaus on maksettava viimeistään kuukauden kuluessa siitä, kun vakuutuksenantaja on saanut tarpeelliset tiedot korvauksen maksua varten. Jos korvauskäsittely viivästyy, tulee asiakkaalle ilmoittaa viivästymisestä ja sen syistä. Vakuutuksenantaja maksaa viivästyneelle korvaukselle oma-aloitteisesti viivästyskorkoa lain ja vakuutusehtojen mukaisesti.
Vakuutustoiminta Suomessa > Vakuutustoiminnan asiakasrekisterit

Tietosuojalautakunnan erityisluvalla vakuutustoimialalla on lupa pitää seuraavanlaisia erityisrekistereitä. Asiakkailla on oikeus tarkastaa häntä koskevat rekisteritiedot.
Vakuutustoiminta Suomessa > Vakuutustoiminnan asiakasrekisterit > Vahinkorekisteri

Rekisteri mahdollistaa asiakkaiden vakuutuskorvaushakemusten selaamisen myös muista vakuutusyhtiöistä käsin. Tarkoituksena on erityisesti estää se mahdollisuus, että korvauksia voitaisiin hakea samasta asiasta monesta eri vakuutusyhtiöstä. Korvaushakemushistoria mahdollistaa myös toistuvien hakemusten tarkemman tarkastelun.
Toisille vakuutuslaitoksille luovutettavat tiedot
Henkilö- tai Y-tunnus
Vakuutuslaitos
Vahingon tapahtuma-aika
Vahinkonumero
Moottoriajoneuvon ja veneen rekisterinumero (liikenne-, auto-, ja venevakuutuksissa)
Vakuutuslaji koodina
Vahinkotyyppi koodina
Tietoja voidaan luovuttaa ainoastaan silloin, kun tiedot saavalle toiselle vakuutuslaitokselle on tehty korvaushakemus tai muutoin ilmenee sellaista uutta tietoa, jonka perusteella tehty korvauspäätös on otettava uuteen käsittelyyn virheellisten tai puutteellisten tietojen vuoksi. Tietoja voivat vakuutuslaitoksessa käsitellä vain korvausasioita tai vakuutuslaitoksiin kohdistuvia rikoksia käsittelevät ja tutkivat henkilöt. Toisilta vakuutuslaitoksilta saatuja tietoja saa käyttää vain vakuutuslaitoksiin kohdistuvan rikollisuuden ehkäisemiseen. Tietoja ei saa käyttää asiakasvalinnassa, vakuutusta myönnettäessä, vakuutusten markkinoinnissa, vakuutusten hinnoittelussa tai muissa vastaavissa tarkoituksissa. Tietoja saa luovuttaa vain sellaisista vahingoista, joista on haettu korvausta 1.1.2002 jälkeen. Tietoja ei saa luovuttaa sellaisista vahingoista, joiden rekisteröinnistä on kulunut yli 10 vuotta.
Vakuutuslaitos saa pyytää muilta vakuutuslaitoksilta asianomaisia vahinkoja koskevat tarkemmat tiedot, jos edellä kohdassa tietojen perusteella voidaan arvioida, että useille vakuutuslaitoksille on tehty korvaushakemus saman vahingon perusteella (sama vahinkopäivä ja vahinkotyyppi) tai korvauksenhakija on ilmoittanut lyhyen ajan sisällä useita vahinkoja taikka korvauksenhakija on tehnyt useita samantyyppisiä vahinkoilmoituksia.
Vahinkorekisteri hyväksyttiin ensi kerran Tietosuojalautakunnan 2001 tekemällä määräaikaisella päätöksellä ja on sittemmin vakiinnutettu toistaiseksi voimassa olevalla päätöksellä vuonna 2009.
Vakuutustoiminta Suomessa > Vakuutustoiminnan asiakasrekisterit > Väärinkäytösrekisteri

Vakuutusalalla on käytössään myös niin sanottu vilppirekisteri eli väärinkäytösrekisteri. Tietoja ei saa rekisteröidä ennen kuin asiasta on tehty rikosilmoitus, tutkintapyyntö tai syytepyyntö taikka rikosprosessi on saatettu muulla tavoin vireille. Tieto on poistettava välittömästi, kun asianomainen on alioikeuden tuomiolla todettu syyttömäksi väärinkäytökseen tai oikeusprosessista on luovuttu. Tieto on poistettava välittömästi myös silloin, kun ylempi oikeusaste vapauttaa alemman oikeusasteen tuomitseman henkilön. Tieto on poistettava viimeistään 5 vuoden kuluttua siitä, kun väärinkäytös on ensimmäisen kerran rekisteröity.
Toisille vakuutuslaitoksille saa luovuttaa seuraavat tiedot:
tieto vahinkotapahtumasta
tieto vakuutuslaitoksesta, johon rikos on kohdistunut
tieto väärinkäytöksen ajankohdasta
tieto tallennusajasta
väärinkäyttäjän nimi
henkilötunnus
osoite ja ammatti
tieto tuomioistuimesta, jossa asiaa käsitellään ja
tieto siitä, kuka on ilmoittanut tallennettavan tiedon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vakuutus Wikimedia Commonsissa
Norrbotten

| Norrbottenin maakunta |
| --- | --- |
 vaakuna

Valtio:   Ruotsi
Pääalue:  Norlanti
Lääni:  Norrbottenin lääni
Pinta-ala:  
 – Maa:  26 666,6 km²
Väkiluku:  192 525
 – Väestötiheys:  7,2 as./km²
Symbolit:  
 – Maakuntakukka:  Mesimarja
 – Maakuntaeläin:  Kuukkeli
 Väkiluvun ja maapinta-alan lähteenä Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluvun ajankohta 31.12.2011 ja maapinta-alan vuosi 1982. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mesimarja on Norrbottenin maakuntakukka.
Kuukkeli on Norrbottenin maakuntaeläin.
Norrbotten (joskus myös suom. Pohjoispohja) on yksi Ruotsin maakunnista. Se sijaitsee Pohjois-Ruotsissa Norlannin pääalueella. Norrbottenin pinta-ala on 26 666,6 km². Vuoden 2011 lopussa maakunnassa oli 192 525 asukasta, joten väentiheys oli 7,2 asukasta neliökilometriä kohti.
Norrbotten rajautuu etelässä Västerbottenin maakuntaan, lännessä Ruotsin Lapin maakuntaan ja idässä Suomeen. Maakunta oli alun perin pohjoisin osa Västerbottenia (Länsipohjaa) ja siksi suomen kielessä Länsipohjaksi nimitetään myös Norrbottenin maakuntaa.
Ruotsin lääneistä Norrbottenin maakunta on osa Norrbottenin lääniä, johon lisäksi kuuluu osa Ruotsin Lapin maakuntaa.
Norrbottenin itäosassa Suomen rajan lähistöllä osa väestöstä on länsipohjan murretta puhuvia meänkielisiä. Maakunnan suurin kaupunki on Luulaja. Korkein kohta on Vitberget, joka kohoaa 594 metrin korkeuteen. Suurin järvi on Miekojärvi.
Norrbottenin vaakuna symboloi neljää suurehkoa Norrbottenin jokea, jotka laskevat Pohjanlahteen: Piitimenjoki, Luulajanjoki, Kainuunjoki ja Tornionjoki.
Kunnat

Maakunnan alueella sijaitsevat etelästä pohjoiseen lueteltuina seuraavat kunnat:
Piitimen kunta
Älvsbynin kunta
Luulajan kunta
Bodenin kunta
Ylikainuun kunta
Kainuun kunta
Haaparannan kunta
Ylitornion kunta
Pajalan kunta
Väestönkehitys

| Norrbottenin maakunnan väestönkehitys 1910–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1910 | 1910 |    | 117 545 | 117 545 |
| 1920 | 1920 |    | 129 122 | 129 122 |
| 1930 | 1930 |    | 138 535 | 138 535 |
| 1940 | 1940 |    | 150 423 | 150 423 |
| 1950 | 1950 |    | 169 891 | 169 891 |
| 1960 | 1960 |    | 178 700 | 178 700 |
| 1970 | 1970 |    | 179 391 | 179 391 |
| 1980 | 1980 |    | 193 118 | 193 118 |
| 1990 | 1990 |    | 196 605 | 196 605 |
| 2000 | 2000 |    | 195 336 | 195 336 |
| 2010 | 2010 |    | 192 380 | 192 380 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB). Lähdeviitteet ovat vuosiluvun perässä.
Väestönkehitys > Väestö lääneittäin

Norrbottenissa oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 192 525 asukasta, jotka kaikki asuivat Norrbottenin läänissä. Läänistä kuuluu osia myös muihin maakuntiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
VisitSweden - Ruotsin matkailun virallinen verkkosivusto – Pohjois-Ruotsi (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Ruotsin maakunnat |
| --- | --- | --- |
| Götanmaa |  Blekinge  Bohuslän  Dalsland  Gotlanti  Halland  Itä-Götanmaa  Länsi-Götanmaa  Skåne  Småland  Öölanti  |  |
| Sveanmaa |  Närke  Södermanland  Taalainmaa  Uplanti  Värmlanti  Västmanland  |  |
| Norlanti |  Gästrikland  Hälsingland  Härjedalen  Jämtland  Lappi  Medelpad  Norrbotten  Västerbotten  Ångermanland  |  |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Norrbotten – Kuntaluettelo on käännöstä.
Käännös suomeksi
Teuvo Moilanen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 12. joulukuuta 1973 (ikä 50)
Syntymäpaikka: Oulu, Suomi
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 195 cm
Junioriseurat
1984–1993: Ilves
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1990–1994 | Ilves | 63 | (0) |
| 1991 | → KontU (laina) | 1 | (0) |
| 1993 | → PP-70 (laina) | 3 | (0) |
| 1995 | Jaro | 26 | (0) |
| 1995–2003 | Preston North End | 158 | (0) |
| 1996 | → Scarborough (laina) | 4 | (0) |
| 1997 | → Darlington (laina) | 16 | (0) |
| 2003 | → Hearts (laina) | 14 | (0) |
| 2003–2005 | Hearts | 9 | (0) |
| 2005 | KooTeePee | 14 | (0) |
| 2006 | TamU | 0 | (0) |
| 2006 | → FC Hämeenlinna (laina) | 4 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 312 | (0) |
Maajoukkue
| 1989 | Suomi U15 | 12 | (0) |
| 1989–1990 | Suomi U16 | 7 | (0) |
| 1990 | Suomi U17 | 2 | (0) |
| 1991–1992 | Suomi U18 | 10 | (1) |
| 1990 | Suomi U19 | 1 | (0) |
| 1993–1995 | Suomi U21 | 14 | (0) |
| 1997–2003 | Suomi | 4 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Teuvo Johannes Moilanen (s. 12. joulukuuta 1973 Oulu) on suomalainen jalkapallomaalivahti, joka pelasi urallaan muun muassa 103 Veikkausliiga-ottelua Tampereen Ilveksen, FF Jaron ja FC KooTeePeen riveissä. Isossa-Britanniassa Moilanen edusti Preston North Endia, Scarborough'ta, Darlingtonia ja viimeksi Heartsia. Moilanen pelasi useissa Suomen nuorisomaajoukkueissa ja neljä ottelua A-maajoukkueessa.
Verohevosvoima

Verohevosvoima oli vanha autojen verotusjärjestelmä, jossa verotusarvo laskettiin kaavalla moottorin tilavuudesta. Järjestelmä oli käytössä muun muassa Isossa-Britanniassa, Belgiassa, Saksassa, Ranskassa, Italiassa sekä joissakin Yhdysvaltojen osavaltioissa.
Järjestelmä oli käytössä 1900-luvun alussa, jolloin tehot sekä verohevosvoimat olivat suurin piirtein samat. Moottorien kehittyessä verohevosvoimajärjestelmä muuttui huonoksi tavaksi laskea verotusarvoa, koska autojen todelliset tehot olivat paljon suuremmat kuin verohevosvoiman kaavalla lasketut.
Joskus auton varhaisvuosina, esimerkiksi 1920-luvulla, teho saatettiin ilmoittaa kahtena lukuna. Tällöin ensimmäinen luku tarkoittaa verohevosvoimia ja jälkimmäinen todellista tehoa. Verohevosvoima ei tarkoita moottorin todellista tehoa, vaan se yleensä perustuu moottorin iskutilavuuteen. Joidenkin saksalaisten autojen kohdalla ilmoitettiin jopa kolme teholukua: verohevosvoimat, todellinen teho ja teho ahdin kytkettynä.
Esimerkiksi Citroën 2CV -auton mallinimi 2CV (ransk. 2 chevaux, ’kaksi hevosvoimaa’) ei viittaa moottorin tehoon, vaan moottoritilavuuden mukaan määräytyneisiin verohevosvoimiin. Moottorin oikea teho oli jo ensimmäisissä malleissa noin yhdeksän hevosvoimaa.
Käännös suomeksi
Koukku (verotus)

Koukku oli veroyksikkö, joka tunnettiin viimeistään keskiajalta lähtien Suomessa. Toiselta nimeltään yksikkö oli aatra. Yksi koukku oli yhden tilan veroluku. Kun tila jakaantui, jakaantui samalla sen koukkuvero. Keskiajalla koukku oli yleisesti käytössä Suomessa, ja vielä uudella ajallakin paikoin Ylä-Satakunnassa ja Hämeessä. Koukkuveron alkuperä on hämärä, ja sitä ovat useat tutkijat yrittäneet selventää. Koukku ja sen ruotsinkielisillä alueilla käytetty vastine bol korvaantuivat 1400-luvun alussa yksiköllä savu.
Koukkua maksettiin sekä kirkolle että valtiolle, mutta epäyhtenäisesti (muutamilla alueilla vain kruununverona). Kirkon verona se näkyy asiakirjoissa jo 1200-luvulla, ja tutkijat arvelevat sen tarkoittaneen pakanuuden ajalla kantatilaa ja siitä maksettua veroa. 1300-luvulla se oli koko Länsi-Suomessa yleinen vero. Niinpä vuonna 1413 koukkuja oli Turun läänissä 345 ja 1/6, Satakunnassa 664 ja Hämeen läänissä 958. Kukin koukku oli 12 tynnyrinalaa viljapeltoa. Myös Savossa käytetty vero arviopunnanmaa voidaan rinnastaa koukkuun.
Keskiajalla koukun määritelmä oli kuusi tangonalaa ja yksi tangonala oli kuusi kyynärää. Toisen määritelmän mukaan koukku oli maa-ala, johon voitiin kylvää kolme puntaa viljaa. Muita keskiaikaisia veronkantoperusteita olivat neljänneskunta, savu ja jousi.
Koukkua vastaavat veroyksiköt muualla

Koukkuverotus sai ilmeisesti nimensä vanhanaikaisesta huhtakoukusta eli ”preussilaisesta aurasta”, joka ei kääntänyt maata kuten myöhemmät aurat, vaan pelkästään viilsi siihen uran. Verotusterminä koukku lienee alun perin tarkoittanut yhtä maatilaa. Vastaavia ”auraveroja” on ollut käytössä laajalti Itämeren piirissä ja kauempanakin. Historiallisista merkinnöistä päätellen koukkuvero tunnettiin suomalaisten itämerensuomalaisten sukulaiskansojen ja slaavilaisten ja balttilaisten keskuudessa jo ennen kuin se tunnettiin Ruotsissa. Suomenkaan koukkuverotus ei ole peräisin Ruotsista.
Baltian alkuperäiskansojen keskuudessa koukku oli todennäköisesti veromuotona jo pakanuuden aikana. Alun perin vero on maksettu kultakin auralta, ja myöhemmin kultakin tilalta. Kristillisyyden levitessä siitä tuli kirkon vero. Muinaisvirossa sillä oli nimi arve. Näin olleen koukku olisi ikivanha veromuoto suomensukuisten kansojen piirissä.
Koukkuauran omistavat tilat ovat 1200-luvun saksalaisen ritarikunnan hallitsemassa Preussissa joutuneet maksamaan vain puolet siitä auraverosta, jonka uudemman auratyypin omistamat tilat ovat maksaneet. Tällä on ilmeisesti tasoitettu koukkuauran kehnosta työtuloksesta koituvaa haittaa. Koukkuaura on niin tehoton, että usein sillä on täytynyt kyntää pelto ristiin, kun taas uudemmalla auratyypillä on riittänyt yhteen suuntaan kyntö. Tavallisen auran työstä on siis koitunut kaksinkertainen tulos, ja tämä on otettu huomioon verotuksessa.
Useat tutkijat, kuten Väinö Voionmaa ja Kauko Pirinen (1987) ovat koukkuverotuksen perusteella esittäneet, että Lounais-Suomen maanviljelyalueilla olisi kannettu veroa jo esihistoriallisena aikana, eli ennen kirkon ja Ruotsin verotuksen ulottumista Suomeen. Jos verotus olisi peräisin Ruotsista, olisi myös veroyksikköjen pitänyt luultavasti olla ruotsalaisperäisiä. Ruotsin koukku-veroyksikköä tarkoittavaa termiä krok pidetään pikemminkin käännöslainana suomesta, tosin suomenkin termi lienee oppitekoinen. Aura eli aatra lienee alkuperäinen termi. Nämä tutkijat arvelevat, että Suomessa jo esihistoriallisena aikana harjoitettu koukkuverotus luovutettiin uusille vallanpitäjille, Ruotsin kruunulle tai katoliselle kirkolle sellaisenaan, jolloin uusien vallanpitäjien ei tarvinnut tuoda kokonaan uutta verotusjärjestelmää.
Koukkuverotuksen mahdollisen alkuperän perusteella ei voida päätellä paljoa esihistoriallisen Lounais-Suomen maanviljelyalueiden yhteiskunnallisesta rakenteesta. Koukkuvero sopii kuitenkin alueeltaan myös muiden, jo esihistorialliseen Lounais-Suomeen mahdollisesti kuuluneiden yhteiskunnallisten ilmiöiden keskiaikaisten jäänteiden, kuten suomalaisen oikeuden ja Kyrön oikeuden kanssa. Jos Lounais-Suomen maanviljelyalueilla olisi ollut muinaispitäjiä tai niitä laajempia yhteisöjä, selittyisi koukkuverotus tämän perusteella. Tämä ei olisi ristiriidassa sen kanssa, että koukkuverotuksen periaate olisi lainattu muualta, koska suomalaiset olleet tiiviissä yhteyksissä Itämeren kansoihin jo esihistoriallisena aikana.
Fanny (nimi)

| Fanni, Fanny |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Fanni: 2. maaliskuuta
– ruotsinkielinen:  Fanny: 2. maaliskuuta
– ortodoksinen:  Fanni: 16. joulukuuta
Muunnelmia:  Vanni
Vastineita eri kielissä:  Fransiska
Nimen alkuperä:  Francisca
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fanny tai Fanni on naisen etunimi.
Fanny on englantilainen muunnos nimistä Stefania ja Francisca, jonka merkitys on ’ranskatar’.
Fanny tuli Suomessa muotiin 1800-luvun puolivälissä samoin kuin Ruotsissa, jossa se tuli suosituksi Frans Mikael Franzénin runojen vaikutuksesta.
Suomen almanakassa nimi oli vuosina 1872–1928, ja se on otettu almanakkaan muodossa Fanni uudelleen vuodesta 2010 lähtien. Fanny on ruotsinkielisessä almanakassa.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan on Suomessa ollut kirjoilla vuoden 2019 loppuun mennessä 5 257 Fanni- ja 10 727 Fanny-nimistä naista. Ennen vuotta 1920 molemmat nimet oli annettu muutamalle miehellekin.
Kuvitteellisia Fanneja ja Fannyjä

Fanni, norsu Julia Pöyhösen ja Heidi Livingstonin Fanni-tunnetaitosarjassa.
Fanny, Ingmar Bergmanin elokuvassa Fanny ja Alexander.
Fanny Shaw, Louisa May Alcottin Tytöistä parhain-kirjassa.
Fanny Dashwood, Jane Austenin kirjassa Järki ja tunteet.
Fanny-täti Viisikko-kirjoissa.
Fanny Hill, John Clelandin eroottisen romaanin päähenkilö.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fanny (nimi) Wikimedia Commonsissa
Veromerkki

Veromerkki oli erityinen leimamerkki, jota käytettiin Suomessa vuosina 1944–1978 tuloveron perintään.  Merkkejä kiinnitettiin verokorteilla tuloveron pidätyksen mukainen määrä. Kortit tuli toimittaa veroviranomaisille, mistä syystä merkkejä ei ole säilynyt suuria määriä. Merkit olivat alkuun käypiä useamman vuoden, vuodesta 1951 alkaen merkkiin painetun kalenterivuoden. Vuodesta 1957 käypyys rajattiin puolivuosittaiseksi, jolloin alkuvuoden merkeissä oli vuosiluvun lisäksi merkintä "I" ja loppuvuoden merkeissä "II". Suomessa julkaistiin kaikkiaan 640 erilaista veromerkkiä. Merkit ovat osa laajempaa leimamerkkien ryhmää.
Veromerkki-nimitystä käytettiin myös vuoden 1994 ajoneuvoverolain (135/1994) mukaisesta auton tuulilasiin kiinnitettävästä tarrasta, jolla osoitettiin ajoneuvoveron maksaminen. Tarra oli varustettu hologrammilla ja se oli "pysyvästi kiinnitettävä auton tuulilasin sisäpintaan kuljettajasta katsottuna oikean puoleiseen alakulmaan siten, että veromerkki on kokonaisuudessaan nähtävissä katsottaessa autoa edestä päin" (Ajoneuvoveroasetus 312/1994). Tarroista luovuttiin vuoden 1997 verotuksessa, jolloin veron suorittamista ryhdyttiin valvomaan tietokantapohjaisesti katsastuksen yhteydessä.