stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Purukumiautomaatti
Piirteet

Perinteikkäissä puru­kumi­automaateissa on tyypillisesti lasinen kupu ja kromattu runko. Rungossa on aukko kolikoille, vääntövipu, aukko laitteen sisältä putoavalle purukumille sekä mahdollisesti mainoksia asiakkaiden houkuttelemiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Purukumiautomaatti Wikimedia Commonsissa
Raakkutunkio

Raakkutunkio Whalebackissä Yhdysvaltain Mainessa.
Raakkutunkio (tansk. køkkenmødding, ruots. kökkenmödding) on erityisesti tanskalainen käsite, jolla tarkoitetaan esihistoriallista raakku- tai ateriatunkiota. Ne ovat olleet tyypillisiä mesoliittisen kivikauden Ertebøllen kulttuurin asukkaille Tanskan länsiosissa ja saaristossa noin 5 800−3 800 eaa. Tunkiot eivät ole olleet varsinaisia asuinpaikkoja ja arvellaankin, että tunkiot ovat olleet vain ravinnon esikäsittelyyn tarkoitettuja kohteita ja että varsinainen leiri on sijainnut kauempana. Raakkutunkiot ovat maailmanlaajuinen ilmiö, koska samanlaisia ihmisen toiminnan seurauksena syntyneitä muodostelmia on löydetty muistakin maanosista.
Rakenne Tanskassa

Raakkutunkioihin on heitetty lähinnä merestä nostettujen raakkujen eli simpukoiden, kampasimpukoiden ja rantakotiloiden kuoria, jotka ovat jääneet ravinnon jatkokäsittelyssä jäljelle. Raakkutunkioista on löytynyt muutakin ravintojätettä, kuten merinisäkkäiden ja maanisäkkäiden luita, kalanruotoja ja lintujen luita, sekä myös epäorgaanista jätettä, kuten piikivenkappaleita, työkaluja ja keramiikan sirpaleita. Koska raakkutunkion äärellä on saatettu keittää ruokaa, on tunkioiden alta paljastuneet nuotionpohjat voineet toimia sellaisina keittopaikkoina.
Tanskassa ensimmäisenä 1800-luvun keskivaiheilla tutkittu raakkutunkio sijaitsee Ertebøllessä Pohjois-Tanskan Limfjordenin rannalla. Silloin haluttiin tutkia, ovatko ne olleet luontaisia vai ihmisen toiminnan tuotoksia. Samalla, kun sen rakenne selvitettiin, paljastui kasojen valtavat mittasuhteet. Ertebøllen tunkio oli noin 140 metriä pitkä ja 20 metriä leveä. Rakkuja oli noin 2 metrin paksuudelta. Läheisessä Bjørnsholmissa tunkio on 325 metriä pitkä ja 10−50 metriä leveä. Tunkiot seuraavat muinaista rantaviivaa tasapaksuina valleina. Tanskassa tunkiot eivät ole syntyneet pysyvän asutuksen seurauksena vaan väliaikaisten leirien tuottamien pikkutunkioiden seurauksena. Leirin pikkutunkio on saattanut olla vain 2−7 metriä pitkä ja 30−50 senttimetriä paksu.
Levinneisyys muualla

Raakkukasoja on löydetty Etelä-Skandinaviasta Tanskasta ja Etelä-Ruotsista. Suurimmat tunkiot sijaitsevat Ertebøllen kulttuurin alueen länsiosissa, missä meriveden suolapitoisuus on ollut suurempaa. Siellä raakkujen koko oli suurempi ja siksi haluttua lisäravintoa. Etelä-Ruotsissa ja Itä-Tanskassa raakkukasat ovat olleet pienempiä tai puuttuneet kokonaan verrattuna Länsi-Tanskan runsaisiin alueisiin.
Norjassa niitä on muun muassa Steinkjer ja Trøndelagenissa. Pohjois-Britanniassa Muirtownin tunkiot Invernessin joen muinaisilla töyräillä on toinen esimerkki Pohjanmerellä vallinneesta elinkeinojen samankaltaisuudesta. Kerrostuman paksuus on keskimäärin 0,6 metriä, ja se löytyy 1−2 metriä hiekan ja liejun alta.
Muita eurooppalaisia kohteita on löydetty muun muassa Ranskan Bretagnesta ja Espanjan Cantabriasta. Afrikassa niitä löytyy Algeriasta ja Senegalista.
Yhdysvaltain itäosissa Marylandissa ja Virginiassa raakkutunkiot peittävät alleen noin 10 000 eekkeriä maata. Siellä näitä tunkioita hyödynnettiin kalsinoimalla niitä uuneissa, ja Popes Creekissä Marylandissä sitä kaivettiin tähän tarkoitukseen noin 500 000 kuutiojalkaa. Yhdysvaltojen itäosissa raakkutunkioita voidaan löytää Mainesta Meksikoon. Näistä tunkioista on löydetty muutakin jätettä: työkaluja, kivenkappaleita, nuolenkärkiä, kirveitä ja keramiikkaa. Ne ovat eri alueiden, eri aikakausien ja erilaisten intiaanikulttuurien tuottamia.
Kanadan länsirannikolla on löytynyt yli kilometrin pituinen ja useita metrejä paksu rakkutunkio, joka seurailee meren rantaa. Brittiläisen Kolumbian Namussa raakkuja on yhdeksän metrin paksuudelta, ja niitä on lisätty tunkioon yli tuhannen vuoden ajan. Brasiliassa niitä kutsutaan nimellä sambaquis, ja niitä on syntynyt noin 5 000 eaa. alkaen.
Australian pohjoisosissa on useita alueita, joissa esiintyy runsaasti simpukkatunkioita. Eniten niitä on löydetty Cape Yorkin niemimaalta Weipasta, ja arkeologit väittävät niiden olevan aboriginaalien tuottamia. Geologien mukaan ne olisivat luonnollisia kerrostumia. Tasmaniassa Freycinetin niemimaalla on myös luontaisiksi otaksuttuja raakkukasoja. Niitä on myös Kambodžassa ja Japanissa.
Prusik

Prusik-solmu kiinnittää narulenkin köyteen.
Prusik-solmu on erityisesti kiipeilyssä käytettävä kitkasolmu, joka mahdollistaa kiinnittymisen suoraan köyteen ohuemmalla köydellä tai narulla. Solmu on nimetty itävaltalaisen tohtori Karl Prusikin mukaan.
Solmu tehdään pujottamalla ohuemmasta köydestä tehty silmukka köyden ympäri ja kaksi kertaa itsensä läpi. Kun silmukka kiristetään ja sitä vedetään köyden suuntaisesti, se pysyy paikallaan. Kun silmukkaa löysätään, sitä pystyy liu'uttamaan köydessä.
Käyttö kiipeilyssä

Etenkin vuorikiipeilyssä on usein tarpeen päästä ylös valmiiksi kiinnitettyä köyttä. Kiipeilyköydet ovat 8–11 mm paksuja ja prusik-solmu tehdään yleensä valmiiksi solmitusta 3–5 mm narulenkistä. Pystysuoraan edettäessä kiipeilijällä voisi esimerkiksi olla kaksi tällaista lenkkiä, joista lyhyemmän hän kiinnittää köyden ympärille ja valjaisiinsa ja pidemmän edellisen lenkin alle ja astuu siihen jaloillaan. Oikaisten jalkansa, hän pystyy löysäämään ylemmän lenkin ja nostamaan sitä ylöspäin, koukistaen jalkansa hän pystyy löysäämään alemman ja nostamaan sitä, edeten näin köyttä ylöspäin.
Prusik-solmulla on myös muuta käyttöä, laskeutumisen yhteydessä kiipeilijä, joka saa vaikkapa paitansa jumiin laskeutumisvälineen ja köyden kanssa, voi sitoa prusik-solmun laskeutumisvälineen yläpuolelle, astua lenkkiin ja nostaa painonsa pois laskeutumisvälineeltä ja selvittää sotkun.
Variaatioita solmusta

Tohtori Prusikin alkuperäinen solmu on yleistynyt kiipeilypiireissä verbiksi, mutta saman toiminnon toteuttavat myös nimillä Bachmann, Klemheist ja Tarbuck tunnetut solmut, joissa on sama perusperiaate mutta pieniä eroja. Nimellä Autobloc tai "ranskalainen prusik" tunnettu solmu ei korvaa prusik-solmua yleisesti, mutta sopii hyvin kiinnitettäväksi valjaiden reisilenkkiin jarruksi laskeutumisen yhteydessä.
Kiipeilykäyttöön on olemassa mekaanisia prusikin korvaavia välineitä. Mikäli on tiedossa että joudutaan nousemaan köyttä pitkin, useimmat kiipeilijät ottavat mukaan nousukahvat, jotka toimivat kuten prusik-solmu, mutta automaattisesti. Niitä ei siis tarvitse löysätä, vaan ne liukuvat ylöspäin työnnettäessä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.mountainshop.fi/oppaat/kalalkeet/page12.html
Satte

| Satte (幸手市) |
| --- | --- |
 Gongendōn puistoa
 lippu:  symboli
 Satten sijainti Saitaman prefektuurissa
 Satte
 Koordinaatit: 36°04′41″N, 139°43′33″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kantō
Prefektuuri:  Saitaman prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  33,93 km²
Väkiluku (09/2020):  50 443
 – Väestötiheys:  1 486,7 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Japaninpodokarpus
 – Kukka:  Kirsikka
 
 https://www.city.satte.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Satte (jap. 幸手市, Satte-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Saitaman prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin koillisosassa Edo- ja Nakajokien varrella. Kaupungin läpi kulkee myös Kasain kastelukanava. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Ibarakin prefektuuriin, idässä Chiban prefektuuriin. Sattessa on 50 443 asukasta (syyskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 33,93 neliökilometriä.
Satte kehittyi Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla markkinapaikkana ja postiasemana (shukuba) Ōshū-kaidō- ja Nikkō Onari-kaidō -tiereittien solmukohdassa. Historiallisesti alue oli altis Tonejoen tulville, mutta muutettiin hedelmälliseksi viljelysmaaksi siirtämällä jokea ja rakentamalla kastelukanavia. Japanin nykyisen kunnallishallinnon perustamisen yhteydessä vuonna 1889 Sattesta tehtiin maaseutukaupunki. Kaupunkioikeudet se sai vuonna 1986. Se on kasvanut yhtenä Suur-Tokion metropolialueen lukuisista esikaupungeista, mutta sinne on sijoittunut myös teollisuutta.
Satten nähtävyyksiin kuuluu Gongendōn puisto, joka tunnetaan kirsikankukistaan. Kaupunkia palvelee Tōbu-rautateiden Nikkō-linja.
Kuvia

Kasain kanava Sattessa
Miyukijärvi
Satten lukio
Satten rautatieasema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Satte Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Portugalin Grand Prix 1984

Portugalin Prix 1984 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 21. lokakuuta 1984 Estorilin radalla Portugalissa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Alain Prost, jolle voitto oli kauden seitsemäs.
Aika-ajo

Paalupaikan otti Nelson Piquet ajalla 1.21,703 ja toiseksi nopein oli Alain Prost. Seuraavat lähtöruudut valtasivat Ayrton Senna, Keijo Rosberg ja Elio de Angelis.
Williams-tallille kisaviikonloppu tuli kalliiksi. Perjantain ensimmäisissä harjoituksissa Rosberg räjäytti kaksi moottoria ja Jacques Laffiten auto hajosi. Lauantain aamupäivän harjoituksissa Rosbergin auton vaihde meni pois päältä ja moottori otti ylikierroksisa kunnes pamahti. Tallin mekaanikkoihin iski paniikki saada ykkösauto kuntoon. Aika ei mitenkään riittänyt. Kun aika-ajoa oli jäljellä neljä minuuttia Rosberg hyppäsi vara-autoonsa ja ohjasi sen radalle. Ajo onnistui ja Rosberg sai neljänneksi parhaan ajan.
Kilpailu

Keijo Rosberg starttasi neljännestä lähtöruudusta ja rynnisti heti kärkeen. Hän pysyi johdossa neljä kierrosta, kunnes moottori petti ja Alain Prost ampaisi ohitse. Samaan aikaan Niki Lauda oli yhdeksäntenä 14 sekuntia kärjen takana. Lauda ohitteli autoja urakalla ja pääsi kolmanneksi. Toisena oli Nigel Mansell 30 sekuntia Laudaa edellä. Ajamalla Lauda tuskin olisi Mansellia saavuttanut, mutta Mansell ajoi 19 kierrosta ennen maalia öljyläikkään, pyörähteli radalla ja joutui keskeyttämään. Lauda siirtyi kakkoseksi ja samalla maailmanmestaruuteen kiinni. Järjestys säilyi maaliin saakka. Prost sai kauden seitsemännen osakilpailuvoittonsa ja Niki Lauda maailmanmestaruuden puolen pisteen erolla Prostiin.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 7 |  Alain Prost | McLaren-TAG | 70 | 1:41.11,753 | 2 | 9 |
| 2 | 8 |  Niki Lauda | McLaren-TAG | 70 | + 13,425 | 11 | 6 |
| 3 | 19 |  Ayrton Senna | Toleman-Hart | 70 | + 20,042 | 3 | 4 |
| 4 | 27 |  Michele Alboreto | Ferrari | 70 | + 20,317 | 8 | 3 |
| 5 | 11 |  Elio de Angelis | Lotus-Renault | 70 | + 1.32,169 | 5 | 2 |
| 6 | 1 |  Nelson Piquet | Brabham-BMW | 69 | + 1 krs. | 1 | 1 |
| 7 | 15 |  Patrick Tambay | Renault | 69 | + 1 krs. | 7 |   |
| 8 | 22 |  Riccardo Patrese | Alfa Romeo | 69 | + 1 krs. | 12 |   |
| 9 | 28 |  René Arnoux | Ferrari | 69 | + 1 krs. | 17 |   |
| 10 | 2 |  Manfred Winkelhock | Brabham-BMW | 69 | + 1 krs. | 19 |   |
| 11 | 20 |  Stefan Johansson | Toleman-Hart | 69 | + 1 krs. | 10 |   |
| 12 | 26 |  Andrea de Cesaris | Ligier-Renault | 69 | + 1 krs. | 20 |   |
| 13 | 14 |  Gerhard Berger | ATS-BMW | 68 | + 2 krs. | 23 |   |
| 14 | 5 |  Jacques Laffite | Williams-Honda | 67 | + 3 krs. | 15 |   |
| 15 | 21 |  Mauro Baldi | Spirit-Hart | 66 | + 4 krs. | 25 |   |
| 16 | 30 |  Jo Gartner | Osella-Alfa Romeo | 65 | Polttoaine loppu | 24 |   |
| 17 | 23 |  Eddie Cheever | Alfa Romeo | 64 | + 6 krs. | 14 |   |
| Kesk. | 24 |  Piercarlo Ghinzani | Osella-Alfa Romeo | 60 | Moottori | 22 |   |
| Kesk. | 12 |  Nigel Mansell | Lotus-Renault | 52 | Ulosajo | 6 |   |
| Kesk. | 16 |  Derek Warwick | Renault | 51 | Vaihdelaatikko | 9 |   |
| Kesk. | 33 |  Philippe Streiff | Renault | 48 | Voimansiirto | 13 |   |
| Kesk. | 6 |  Keke Rosberg | Williams-Honda | 39 | Moottori | 4 |   |
| Kesk. | 25 |  François Hesnault | Ligier-Renault | 31 | Sähköt | 21 |   |
| Kesk. | 18 |  Thierry Boutsen | Arrows-BMW | 24 | Voimansiirto | 18 |   |
| Kesk. | 10 |  Jonathan Palmer | RAM-Hart | 19 | Vaihdelaatikko | 26 |   |
| Kesk. | 17 |  Marc Surer | Arrows-BMW | 8 | Sähköt | 16 |   |
| Kesk. | 9 |  Philippe Alliot | RAM-Hart | 2 | Moottori | 27 |   |
Muuta

Paalupaikka: Nelson Piquet – 1.21,703
Nopein kierros: Niki Lauda – 1.22,996 (kierroksella 51)
Philippe Streiffin ensimmäinen Grand Prix
Niki Laudan kolmas kuljettajien maailmanmestaruus
Mestaruustaistelu ratkesi puolen pisteen erolla, mikä on Formula 1 -historian pienin piste-ero mestarin ja toiseksi sijoittuneen välillä.
McLarenin 250:s Grand Prix
Kilpailu näytettiin Suomessa Urheilutunnilla nyrkkeilyn kanssa. F1-kilpailun selosti Matti Lammi koosteena TV2:lle. Kilpailu oli Matti Lammen viimeinen f1-selostus.
Helsingin Sanomat 21.10.1984
Lopulliset MM-pisteet

| Sija | Kuljettaja | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Niki Lauda | 72 |
| 2 | Alain Prost | 71,5 |
| 3 | Elio de Angelis | 34 |
| 4 | Michele Alboreto | 30,5 |
| 5 | Nelson Piquet | 29 |
| 6 | René Arnoux | 27 |
| 7 | Derek Warwick | 23 |
| 8 | Keijo Rosberg | 20,5 |
| 9 | Nigel Mansell | 13 |
|   | Ayrton Senna | 13 |
| 11 | Patrick Tambay | 11 |
| 12 | Teo Fabi | 9 |
| 13 | Riccardo Patrese | 8 |
| 14 | Jacques Laffite | 5 |
|   | Thierry Boutsen | 5 |
| 16 | Eddie Cheever | 3 |
|   | Andrea de Cesaris | 3 |
|   | Stefan Johansson | 3 |
| 19 | Jo Gartner | 2 |
|   | Piercarlo Ghinzani | 2 |
| 21 | Gerhard Berger | 1 |
|   | Marc Surer | 1 |
Merkkien MM-pisteet

| Sija | Merkki | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | McLaren | 143,5 |
| 2 | Ferrari | 57,5 |
| 3 | Lotus | 47 |
| 4 | Brabham | 38 |
| 5 | Renault | 34 |
| 6 | Williams | 25,5 |
| 7 | Toleman | 16 |
| 8 | Alfa-Romeo | 11 |
Põdramõtsa järv

| Põdramõtsa järv |
| --- | --- |
Valtiot:  Viro
Maakunnat:  Võrumaa
Kunnat:  Rõugen kunta
Koordinaatit:  57°45′28″N, 27°06′44″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Iskna jõen valuma-alue
Laskuoja:  oja Voki ojaan
Järvinumero:  VEE2143510
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  196,7 m  mpy. 
Pituus:  0,18 km  
Leveys:  0,07 km  
Rantaviiva:  0,406 km  
Pinta-ala:  0,7 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPõdramõtsa järv 
Põdramõtsa järv (myös Põdrametsa järv) on Virossa Võrumaalla Rõugen kunnan Uue-Saalusen kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 180 metriä pitkä, 70 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,7 hehtaaria. Se sijaitsee Haanjan ylängöllä Iskna jõen lähellä. Järven lounaispää on kapeampi kuin muu osa järveä ja kapeikon yli on rakennettu silta. Järven pohjoisranta on asuttu ja sen etelä- ja pohjoisrantaan ulottuu peltomaata. Pohjoisrannan talolle tule tie.
Luontoarvoja ja luokittelu

Järven etelä ja pohjoisrannat ovat viljeltyä peltomaata ja loput järven ympäristöstä on metsämaata.
Vesistösuhteita

Põdramõtsa järv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen, jossa sen lasku-uomana on kaivettu oja, joka yhtyy Voki ojaan Vokin kylässä. Voki oja on Iskna jõen sivuhaara ja se yhtyy siihen Holstan kylässä Holstan ojan nimisenä. Iskna jõgi vuorostaan yhtyy Võhandu jõgeen 12 kilometrin päässä Kääpan taajaman lähellä. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Huomautuksia

1 2 3  Kohteen ympäristön kasvillisuutta, asutusta ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
Queenston Heightsin taistelu

Queenston Heightsin taistelu oli taistelu brittien ja amerikkalaisten välillä vuoden 1812 sodan aikana 13. lokakuuta 1812. Taistelu käytiin lähellä Queenstonia Kanadan Ontariossa eli silloisessa Ylä-Kanadassa. Brittijoukot ja heidän intiaaniliittolaisensa ottivat voiton Kanadan puolelle edenneistä amerikkalaisista.
Tausta

Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat sopineet keskenään tulitauosta vuoden 1812 sodan aikana brittien ja Tecumsehin intiaanien vallattua Detroitin amerikkalaisilta. Molemmat osapuolet käyttivät tulitaukoa omien joukkojensa kokoamiseen. Yhdysvalloissa kenraali Stephen Van Rensselaer käytti tilaisuutta hyväkseen kooten joukkonsa yhteen New Yorkin Albanyssä, josta ne marssivat kohti Ylä-Kanadaa. Amerikkalaiset halusivat kostaa Detroitissa kokemansa nöyryytyksen ja Rensselaer halusi niittää mainetta komentajana.
Kanadassa brittien puolustuksesta vastasi kenraali Isaac Brock Fort Georgessa. Hänen komennossaan oli 1 500 sotilasta, joiden lisäksi brittien puolella taisteli 250 intiaania. Brock ei kuitenkaan tiennyt, mistä amerikkalaiset päättäisivät hyökätä tarkalleen, joten hän joutui levittämään joukkonsa laajalle alueelle.
Taistelu

Rensselaer ylitti joukkoineen rajan Ylä-Kanadaan Niagarajoen yli Queenstonissa yöllä 12. lokakuuta 1812. Brock oli odottanut ylitystä alavirtan päin Fort Georgen kohdalta, minkä lisäksi amerikkalaisten joen ylitys oli niin huonosti organisoitu, että Brock epäili sen olevan jonkinlainen harhautushyökkäys. Amerikkalaisten ei onnistunut ylittää vuolaasti virtaavaa jokea ensimmäisellä yrityksellään, mutta kun Brock ei joukkoineen reagoinut heidän saapumiseensa he saattoivat yrittää uudestaan ja vallata Queenston 13. lokakuuta. Valtaus ratkesi, kun amerikkalaisten onnistui vallata brittien kalliolla sijainnut tykkiasema.
Brock heräsi Fort Georgessa taistelun ääniin. Hän kokosi joukkonsa ja ratsasti kohti Queenstonia. Brittien yrittäessä vallata amerikkalaisten valtaamaa tykkiasemaa Brock sai osuman amerikkalaisen tarkka-ampujan luodista ja kuoli. Brockin kuoleman jälkeen kenraalimajuri Roger Hale Sheaffe johti joukon sotilaitaan kohti amerikkalaisten asemia. Sheaffen alaisena oli muun muassa kapteeni Robert Runcheyn johtama mustista sotilaista koottu yksikkö. Brittien onnistui edetä amerikkalaisten huomaamatta näiden taistelessa samaan aikaan brittien intiaaniliittolaisia vastaan. Brittien puolella oli irokeeseja ja delawareja. Irokeeseista heidän puolellaan olivat muun muassa mohawk-päälliköt John Norton ja John Brant.
Nortonin intiaanien pidätellessä amerikkalaisia Sheaffe pääsi kiertämään heidän selustaansa. Rensselaer yritti käskeä omat reservinsä taisteluun. New Yorkin miliisien jäsenet kieltäytyivät kuitenkin liittymästä taisteluun. Heidän mukaansa he eivät olleet tähän velvoitettuja vieraan valtion maaperällä. Amerikkalaiset tekivät silti vastarintaa hupenevine ammusvarastoineen, kunnes brittien pistimin tekemä rynnäkkö sai lopulta heidät antautumaan.
Seuraukset

Amerikkalaisten tappiot taistelussa olivat 300 miestä kaatuneina tai haavoittuneina. Lisäksi 1 000 amerikkalaista otettiin vangeiksi. Brittien puolella kaatuneita oli 28 ja haavoittuneita 77. Voitto Queenston Heightsilla vahvisti Ylä-Kanadan brittien taistelutahtoa, mutta toisaalta he olivat yös menettäneet kyvykkään komentajan kenraali Isaac Brockin kaaduttua. Taistelu oli yksi vuoden 1812 sodan tunnetuimmista.
Amerikkalaiset ylittävät Niagaran 13. lokakuuta.
Taistelun muistomerkki Brock Monument Queenston Heightsissa.
Ramsar

| Ramsar (رامسر, Rāmsar) |
| --- | --- |
 Ramsar vuonna 2019.
 Ramsar
 Koordinaatit: 36.9078°N, 50.6530°E 
Valtio:  Iran
Provinssi:  Mazandaran
Väkiluku (2011):  32 294
Aikavyöhyke:  UTC+3:30
 
 www.sh-ramsar.ir 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ramsar (pers. ‏رامسر‎) on kunta ja kaupunki Kaspianmeren rannalla Iranin Mazandaranin maakunnassa. Se on suosittu iranilainen lomakaupunki ja kuuluisa mm. kuumista lähteistään. Kaupungin väkiluku on kehittynyt seuraavasti 27 194 (1996), 28 954 (2001), 32 085 (2006) ja 32 294 (2011).
Radioaktiivisuus

Kaupungin alueella esiintyy paikoitellen maailman korkeimpiin luettavia luonnollisen radioaktiivisen säteilyn pitoisuuksia, jotka liittyvät kuumiin lähteisiin. Säteilymäärä on paikoin jopa 55–200 kertainen normaaliin taustasäteilyyn verrattuna.
Ramsarin sopimus

Ramsarin sopimus on kansainvälinen sopimus vesistöalueiden ja kosteikkojen suojelemisesta. Se solmittiin Ramsarissa vuonna 1971. Ramsarin sopimus oli ensimmäinen nykyaikaisista, valtioidenvälisistä luonnonsuojelun ja luonnonvarojen kestävän käytön sopimuksista. Sen on allekirjoittanut 158 valtiota ja siihen kuuluu 1 752 kohdetta, joiden yhteispinta-ala on noin 161 miljoonaa hehtaaria.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ramsar Iranin matkatoimistojen yhdistyksen sivuilla (englanniksi)
Ramsarin sopimuksen sivut (englanniksi)
Silja Järventausta

Silja Järventausta lukee runojaan Helsingin Taiteiden yössä 2008.
Silja Järventausta (s. 29. tammikuuta 1977 Seinäjoki) on suomalainen runoilija.
Järventaustan esikoisteos Patjalla meren yli (Teos) julkaistiin vuonna 2006 ja oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Toinen kokoelma Liputettu päivä oli Yleisradion Tanssiva karhu -runopalkintoehdokas 2009. Kolmas kokoelma Hyvän yön puisto (2012) oli Einari Vuorela -palkintoehdokas ja voitti Mahdollisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuuspalkinnon. Hänen kokoelmansa Iltapäivä isolla kirjaimelle valittiin Tanssiva karhu -ehdokkaaksi 2022. Järventaustan tekstejä on julkaistu myös Elävien runoilijoiden klubin vuosikirjassa (MotMot 2000), Tuli & Savu -lehdessä, Nuoressa Voimassa ja Parnassossa.
Järventausta on koulutukseltaan kasvatustieteen maisteri. Hän on opiskellut Helsingin yliopistossa, Snellman-korkeakoulussa ja Kriittisessä korkeakoulussa (2000–2002). Järventausta on työskennellyt Helsingin yliopistossa ja Lastentarhamuseossa ja suunnitellut Kansallismuseon lasten satureitin.[lähde? ]
Teokset

Patjalla meren yli.  Helsinki:  Teos, 2006.  ISBN 951-851-069-5.
Liputettu päivä.  Helsinki:  Teos, 2008.  ISBN 978-951-851-148-2.
Hyvän yön puisto.  Helsinki:  Teos, 2012.  ISBN 978-951-851-403-2.
Kaupungin lippuluukulla.  Helsinki:  Teos, 2015.  ISBN 978-951-851-679-1.
Ympäristön avajaiset.  Helsinki:  Teos, 2020.  ISBN 978-951-851-976-1.
Iltapäivä isolla kirjaimella.  Helsinki:  Teos, 2022.  ISBN 978-952-363-239-4.
Aiheesta muualla

Silja Järventausta Teoksen sivuilla[vanhentunut linkki]
Selkäsuoja

Selkäsuoja
Selkäsuoja on moottoripyöräurheilussa ja moottoripyöräilyssä käytettävä suojavaruste. Selkäsuojaa käytetään myös laskettelijoiden, polkupyöräilijöiden ja extreme-urheilijoiden keskuudessa. Selkäsuojan ensisijainen tehtävänä on suojata selkäydintä pistemäisiltä iskuilta ja estää halvaantuminen. Selkäsuoja suojaa kovilta iskuilta myös palleaa, muita sisäelimiä ja häntäluuta. Se on motoristin toiseksi tärkein suojavaruste moottoripyöräkypärän jälkeen.[lähde? ]
Selkäsuoja kiinnitetään olkaimien ja vyön avulla selkään ajoasun alle tai se voi olla myös takin sisällä. Selkäsuojan yhteydessä voi olla erillinen munuaisia suojaava vyö. Tyypillisesti selkäsuoja on valmistettu keinokumista, mikrosoluvaahdosta tai alumiinikennoista. Selkäsuoja ei saa muuttaa muotoaan lämpötilan tai kosteuden mukaan. Istuvuuden ja mukavuuden lisäksi selkäsuojan tulisi olla hengittävä.
Selkäsuojastandardeja on kolme:
EN 1621-1 1998 (Vanhentunut selkäsuojan osalta) Moottoripyöräilijöiden suoja-asut mekaanista iskua vastaan
EN 1621-2 Level 1 2003 Selkäsuojainten vaatimukset ja testausmenetelmät (perustaso)
EN 1621-2 Level 2 2003 Selkäsuojainten vaatimukset ja testausmenetelmät
EN 1621-2 Level 2 2014 Selkäsuojainten vaatimukset ja testausmenetelmät (vaativin taso)
Selkäsuojien valmistajia

Acerbis, Italia
Dainese, Italia
Forcefield, Britannia (Arkistoitu – Internet Archive)
Halvarssons, Ruotsi
Icon, Yhdysvallat
Knox, Britannia
Rukka, Suomi