stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Said Sheikh Samatar
Työt > Kirjoja

Oral poetry and Somali nationalism: the case of Sayyid Mahammad 'Abdille Hasan. Cambridge University Press, 1982. ISBN 0-521-23833-1
Somalia: nation in search of a State (co-author: Laitin, David D.). Westview Press, 1987
Somalia: a nation in turmoil. Minority Rights Group, 1991
(Ed.) In the shadow of conquest: Islam in colonial Northeast Africa. Red Sea Press, 1992
In Samatar '92: chapter 3: Shaykh Uways Muhammad of Baraawe, 1847-1909: Mystic Reformer in East Africa
Työt > Artikkeleita

"Oral poetry and political dissent in Somali society : the Hurgumo series", Ufahamu: A Journal of African Studies, 1989
"How to Run an SNM Gauntlet", Horn of Africa, 13, Nos. 1-2, April–June 1990, 78-87.
"The Search for Political Accountability in African Governance: The Somali Case"., African Governance in the 1990s (Atlanta: The Carter Center, 1990), pp. 165–168.
"How to Save Somalia", Washington Post, December 1, 1992, A19.
"The Politics of Poetry", Africa Report (September/October 1993), pp. 16–17.
"Remembering B.W. Andrzejewski: Poland's Somali Genius", 1998
"'Sarbeeb' : the art of oblique communication in Somali culture", Wardheernews Online
"Unhappy masses and the challenge of political Islam in the Horn of Africa", Horn of Africa,  2002
"An Open Letter to Uncle Sam: America, Pray Leave Somalia to Its Own Devices", Journal of Contemporary African Studies, July 2010, Vol. 28, Issue 3, pg 313-323.
Aiheesta muualla

Rutgers University - Profile
Remembering B.W. Andrzejewski: Poland's Somali Genius (Arkistoitu – Internet Archive) by Said Sheikh Samatar
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  Europeana  IdRef
Sanforointi

Sanforointi eli Sanfor-käsittely on varsinkin puuvillakankaille käytetty viimeistysmenetelmä, jossa kangasta kutistetaan mekaanisesti sellaisiin mittoihin, ettei pesu aiheuta enää merkittäviä mittamuutoksia loimen eikä kuteen suunnassa. Käsittely suoritetaan Sanfor-koneella, jossa kutistettava kangas painetaan venytetylle huopaliinalle. Huovan palautuessa entisiin mittoihin kutistuu kangas kokoon sen mukana. Kutistuma saadaan pysyväksi käyttämällä apuna kuumaa höyryä. Tarvittavan kutistuksen määrä selvitetään tekemällä pesukokeita. Kankaassa saadaan käyttää merkintää Sanfor, jos sen pesukutistuma on alle yksi prosentti. Menetelmä otettiin käyttöön 1930-luvulla ja se on nimetty yhdysvaltalaisen keksijänsä Sanford L. Cluettin (1874–1968) mukaan.
Sandringham

| Sandringham> Englannin hallintoalue |
| --- | --- |
 Sandringhamin kartano.
Valtio:  Yhdistynyt kuningaskunta
Maa:  Englanti
Pinta-ala:  41,91 km²
Väkiluku:  402
 – väestötiheys:  10 as./km²
Sandringham on kylä ja pitäjä Englannin Norfolkin kreivikunnan pohjoisessa osassa. Kylä sijaitsee noin kahden kilometrin päässä etelään Dersinghamin kylästä ja noin 12 kilometriä pohjoiseen King's Lynnin kaupungista sekä noin 60 kilometrin päässä Norwichin kaupungista.
Sandringham tunnetaan parhaiten siellä sijaitsevasta Sandringhamin kartanosta (Sandringham House) ja sen maa-alueista. Tämä on kuningatar Elisabet II:n ja useiden hänen edeltäjiensä suosima lomakoti. Lähellä kartanoa sijaitsee kuninkaallinen hevostalli, joka majoittaa useita kuninkaallisia hevosia. Kylä on myös Lady Diana Spencerin synnyinpaikka.
Queen Alexandra's Nest
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sandringham Wikimedia Commonsissa
Saluki

| Saluki |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:  Lähi-itä
Määrä:  Suomessa rekisteröity 3 372
Rodun syntyaika:  n. 6 000 eaa.
Alkuperäinen käyttö:  gasellin, jäniksen ja sakaalin metsästys
Nykyinen käyttö:  seura- ja näyttelykoira sekä kilpa-ajokoira
Elinikä:  11−15 vuotta
Muita nimityksiä:  persianvinttikoira
FCI-luokitus:  ryhmä 10 Vinttikoirat alaryhmä 1 Pitkä- ja hapsukarvaiset #269
Ulkonäkö
Paino:  15−30 kg
Säkäkorkeus:  58−71cm
Väritys:  Kaikki värit ja väriyhdistelmät sallittu
Saluki (pers. ‏تازی ایرانی‎) eli persianvinttikoira tai gasellikoira on itämainen vinttikoira. Rotu kuuluu maailman vanhimpiin, sillä salukeja tai niiden läheisiä sukulaisia esiintyy monenlaisissa arkeologisissa löydöissä ajalta 5 000–6 000 eaa. Rotumääritelmän mukaan sen alkuperäalue on Lähi-itä, mutta vastuutaho FCI.
Ulkonäkö

Salukilla on muiden vinttikoirien tapaan varsin ylväs ulkonäkö, ja siitä heijastuu itämaista tyylikkyyttä ja arvokkuutta. Salukin ilme on rauhallinen ja silmät ovat kauas katsovat. Saluki on kohtuullisesti kulmautunut ja sen alalinja kuroutuu. Salukin rungon pituus on yleensä suunnilleen sama kuin säkäkorkeus, vaikka yleisvaikutelma saattaa antaa aavistuksen suorakaiteenomaisen vaikutelman. Urosten säkäkorkeus on 58−71 cm, nartuilla hieman pienempi.
Karva on laadultaan sileää ja pehmeää. Salukeista löytyy kahta erilaista muunnosta: hapsu- ja sileäkarvainen, joista jälkimmäinen on harvinaisempi. Hapsukarvaisella salukilla pitkää karvaa eli hapsutusta esiintyy korvissa, raajojen takaosissa, tassuissa sekä hännässä; sileäkarvaisen salukin turkki on kauttaaltaan lyhyt.lähde? Sileäkarvainen yksilö muistuttaa usein sloughia. Molempia karvanlaatuja voi syntyä samaan pentueeseen. Saluki saa rotumääritelmän mukaan olla minkä värinen tahansa, myös kaikki väriyhdistelmät sallitaan. Ainoastaan brindle (juovikkuus) ei ole toivottua, mutta sitäkin väriä esiintyy.
Syyrialaiset kasvattajat ovat perinteisesti typistäneet koiriensa korvat.
Luonne ja käyttäytyminen

Saluki on alkuperäiseltä käyttötarkoitukseltaan näöllä metsästävä ja saaliin kiinniottava koira. Salukilla on yleensä vahva metsästysvietti, ja se osaa metsästää tehokkaasti. Suomessa saluki ei ole metsästyskoirarotu eikä sitä kiinniottavana koirana saa käyttää varsinaisena metsästyskoirana. Metsästysviettiään saluki voi toteuttaa vinttikoirien maasto- ja ratajuoksukokeissa.
Vieraita kohtaan salukit ovat jossain määrin varautuneita, mutta eivät aggressiivisia tai arkoja. Luonteeltaan saluki on suhteellisen pehmeä eikä sillä ole suurta miellyttämisen halua. Omistajalta vaaditaan määrätietoisuutta, kekseliäisyyttä sekä kärsivällisyyttä salukia koulutettaessa. Saluki pysyy yleensä leikkisänä koko elämänsä. Rotu on energinen ja tarvitsee varsinkin nuorena suhteellisen paljon liikuntaa purkaakseen energiaansa. Vanhemmiten saluki on tavallisesti huomaamaton ja rauhallinen perheenjäsen. Salukeilla on yleensä vain vähän vahti- ja vartiointitaipumusta.
Alkuperä

Salukin juuret löytyvät Lähi-idästä ja Pohjois-Afrikasta jo noin 6 000 vuotta eaa. Sitä voidaan pitää ehkä maailman vanhimpana koirarotuna. Rodun ulkonäkö ja käyttötarkoitus ovat säilyneet lähes ennallaan tähän päivään saakka.
Israel Kennel Club:n entinen puheenjohtaja Joshua Tamaria on väittänyt, että saluki kehittyi Siinain niemimaalla ja levisi sieltä Pohjois-Afrikkaan. Israelin miehityksen aikaan siinailaisilta beduiineilta ostettiin salukeja, tarkoituksena jalostaa ainutlaatuinen puolivilli rotu.
Parhaiden metsästyssalukien on jo pitkään sanottu löytyvän Wadi Sirhanista Syyriasta sekä Rutbasta Irakin ja Jordanian rajalta. Rotutyyppinä salukin levinneisyys ulottuu kuitenkin Länsi- ja Pohjois-Afrikasta Mesopotamiaan ja Iranin ja Afganistanin väliselle rajaseudulle asti.
Salukeilla oli aivan erityinen asema islaminuskoisten keskuudessa, vaikka uskonnon mukaan koirat ovat yleensä saastaisia. Salukeita pidettiin "Allahin lahjana maailmalle". Salukia ei voinut ostaa, vaan sen saattoi saada ainoastaan lahjaksi. Kiimaisia narttuja suojeltiin uroksilta, jotta rotu pysyisi puhtaana. Kerrotaan, että saluki sai nukkua isäntänsä kanssa teltassa ja syödä samaa ruokaa kuin isäntä.
Alkuperä > Etymologia

Erään teorian mukaan rodun nimi tulee suoraan muinaisen sumerin kielen sanasta salu-ki, joka tarkoittaa "maahansyöksyä". Ei ole kuitenkaan todisteita siitä, että saluki olisi ollut olemassa rotuna jo tuolloin eikä siitä, että sumerilaiset olisivat kutsuneet sitä kyseisellä nimellä. Ei ole myöskään varmaa mitä "maahansyöksy" olisi voinut koirista puhuttaessa tarkoittaa - se voisi viitata maakoloissa piileskelevien saaliseläinten ylös kaivamiseen tai tarinaan jonka mukaan kameleilla ratsastaneet metsästäjät heittivät koiria riistaa kohti.
Toisen teorian mukaan nykyinen nimi on johdettu sanasta Saluqiyyah, joka on mesopotamialaisen Seleukeian kaupungin arabiankielinen nimi. Brittiläinen diplomaatti Terence Clark esitti, että arabiaksi sana saluqi tarkoittaisi "ihmistä tai asiaa joka on kotoisin Saluq-nimisestä paikasta". Arabialaisen perintötiedon mukaan Saluq oli muinainen kaupunki Yemenissä lähellä nykyistä Ta'izzia, ja arabien mukaan saluki olisikin kotoisin juuri kyseisestä kaupungista. Termi saluqi on kuitenkin saattanut juontaa juurensa myös muutaman muun paikan nimestä: Armenian Saluqista sekä kolmesta kaupungista nimeltä Saluqiyah. Yksi niistä on nykyinen Silifke Turkissa, toinen taas on lähellä Antiokiaa, ja kolmas sijaitsee lähellä Baghdadia.
Eri teorioista huolimatta adjektiivi saluqi on hyvinkin saattanut johtua Seleukidien valtakunnan aramean- ja syyriankielisestä nimestä. Tällekään väitteelle ei ole kuitenkaan olemassa kiistattomia todisteita.
Alkuperä > Salukit maailmalla

Vuonna 1835 black-and-tan-värinen "persianvinttikoira" (Persian Greyhound) Zillah oli esitteillä Lontoon eläintarhassa. 1870-luvulla fawn-värinen narttu Tierma voitti palkinnon Kennel Club:n järjestämässä näyttelyssä. Kuitenkin vasta 1920-luvulla ensimmäinen brittiläinen rotujärjestö perustettiin, ja sen myötä rotu hyväksyttiin Englannissa vuonna 1923. Maan ensimmäinen challenge certificate -voittaja oli prikaatin kenraali Lancen omistama Sarona Kelb, joka oli kasvatettu Damaskoksessa. Hän teetti sillä pentueen, johon kuului mm. maan ensimmäinen muotovalio Orchard Shahin. Lance vaimoineen olivat huolissaan siitä, että rodusta kehitettäisiin Britanniassa pelkkä näyttelykoira, joten he tekivät töitä säilyttääkseen sen alkuperäisen käyttötarkoituksen.
Heinäkuussa 1977 Mazuri-kennelin Gwen Angel kertoi kirjeessä, kuinka hänen pentueeseensa syntyi sileäkarvaisia yksilöitä. Hän oli tuonut peuranharmaan, melko hapsuttuneen Nanjan Sharoonin Bagdadista, missä paikalliset yleensä pitivät sileäkarvaisia salukeja. Se sai hapsuttuneen Mazuri Haj Khalidin kanssa pentueen, jossa oli neljä hapsuttunutta ja neljä sileäkarvaista pentua. Deborah Copperthwaiten sileäkarvaisen linjan uskotaan puolestaan syntyneen 17. täysin hapsuttuneen sukupolven jälkeen.
Suomeen saapui ensimmäinen saluki vuonna 1941, ja nykyisin maassa rekisteröidään vuosittain noin 70 pentua.
Alkuperä > Aavikkosaluki

Ns. aavikkosaluki polveutuu suoraan rodun alkuperäisalueelta tuoduista sukulinjoista, ja sitä tavataan koko Lähi-idän alueella. Israelissa kyseistä tyyppiä kutsutaan nimellä Negev Saluki. Israelin vinttikoiraklubin jalostusneuvoja Rita Trainin vieraili Siinailla vuonna 1968 oppiakseen paikallisista vinttikoirista, ja huomasi että niillä oli kauttaaltaan sileä karvapeite, leveämpi ja litteämpi kallo, paksumpi niska ja matalampi säkäkorkeus (noin 63,5 cm). Hän ymmärsi kyseessä olleen täysin erillisen tyypin, jota hän alkoi kutsua termillä Negev Saluki. Hän yritti aloittaa jalostusohjelman kyseiselle tyypille, mutta vaikka FCI suhtautui asiaan mielenkiinnolla, AKC kieltäytyi rekisteröimästä sitä. Israelilaiset kasvattajat suostuttelivat israelilaisia beduuineja säilyttämään linjan vielä Israelin Siinailta vetäytymisen jälkeenkin, mutta näin ei käynyt. Sen sijaan myöhempien vuosikymmenten aikana alkuperäistyyppiä on saatu vietyä jopa muutamaan maahan Lähi-idän ulkopuolella.
Aavikkosalukin takana ei ole länsimaisia linjoja ja sillä onkin yleensä näitä alkukantaisempi ulkonäkö. Lisäksi sillä on usein leveämpi kallo, lyhyempi kuono, lyhyempi ja tiiviimpi runko, leveämpi rintakehä, vähemmän kulmauksia ja lyhyempi häntä. Joillain alkuperäisalueelta tuoduilla aavikkosalukeilla on typistetyt korvat, koska typistäminen on vanha perinne Iranin, Irakin, Turkin ja Syyrian kaltaisissa maissa. Aavikkosalukin ja länsimaisen salukin välinen raja on kuitenkin vaikea määritellä tarkkaan, sillä jopa alkuperäisistä sukulinjoista polveutuvaa koiraa aletaan usein kutsua 4-5 länsimaissa kasvatetun sukupolven jälkeen "länsimaiseksi". Alkuperäistyyppiä oli Yhdysvalloissa jo 1980-luvulla ja sitä on kasvatettu Ranskassa 1990-luvulla. Suomen ensimmäiset aavikkosalukit tuotiin Israelista helmikuussa 2000. Sen jälkeen uusia on tuotu esimerkiksi Syyriasta, Omanista, Qatarista ja Turkista. Synnyinmaidensa lisäksi niillä on suvussaan muiden muassa iranilasia, marokkolaisia, bahrainilaisia ja saudiarabialaisia "beduiinisalukeja".
Terveys

Saluki kehittyy hitaasti ja on suhteellisen pitkäikäinen. Saluki on perusterve rotu. Rodussa tavataan sekä autoimmuuni- että sydänsairauksia. Myös allergiat ovat yleistyneet jonkin verran. Salukit voivat saada suuria pentueita, tyypillisesti pentuja on 6−10.
Aiheesta muualla

Rotujärjestö Suomen Salukikerho (Suomen Salukikerho ry)
Salukin rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
Saluki tadžikistanilaisessa postimerkissä.
Jäänmurtaja Sampo

| Sampo |
| --- | --- |

Tyyppi:  jäänmurtaja
Lippuvaltio:  Suomi
Kotipaikka:  Kemi
IMO-numero:  5308938
Omistaja:  Kemin kaupunki
Vesillelasku:  1961
Tekniset tiedot
Pituus:  75 m
Leveys:  17,4 m
Syväys:  7 m
Nopeus:  16 kn
Miehistö:  9
Lähteet:  
Jäänmurtaja Sampo on nykyisin matkailukäytössä toimiva vuonna 1961 valmistunut dieselkäyttöinen jäänmurtaja. Se toimi lähes 30 vuotta jäänmurtajana Perämerellä.
Jäänmurtaja Sampo rakennettiin vuonna 1960 Wärtsilän telakalla Helsingissä. Sampo-nimensä alus peri vuonna 1898 valmistuneelta edeltäjältään, joka palveli jäänmurtajana yli 50 vuotta. Sampo on yksi neljästä Karhu-luokan jäänmurtajasta, joista ensimmäinen, Karhu, rakennettiin vuonna 1958. Sampo toimi jäänmurtajana Perämerellä vuosina 1961–1987.  Koko historiansa ajan se toimi muiden jäänmurtajien tapaan meripelastustehtävissä sekä osallistui merellä kadonneiden etsintäoperaatioihin.
1970- ja -80-lukujen vaihteessa Sampo alkoi jäänmurtajana jäädä kehityksen jalkoihin. Suurin ongelma oli avustettavien alusten kasvanut koko, sillä jäänmurtajat alkoivat olla niitä kapeampia. Myös aluksen koneteho alkoi olla riittämätön avustettaviin aluksiin nähden. Vuonna 1985 Merenkulkulaitos sai luvan tilata kaksi uutta jäänmurtajaa korvaamaan Karhu-luokan alukset. Toimittuaan 27 vuotta jäänmurtajana Perämerellä Sampo päätyi 14.10.1987 solmitulla kaupalla Kemin kaupungin omistukseen. Kemin Satama Oy myi Sampon tammikuussa 2020 julkistetulla kaupalla Kemin kaupungin tytäryhtiölle Kemin matkailulle, joka on aiemmin vuokrannut sitä.
Siirtyminen Kemin kaupungin omistukseen

Kemin kaupunki hankki jäänmurtajan merenkulkuhallitukselta vuonna 1987. Aluksen hinnaksi sovittiin 19 penniä kilolta, romuraudan silloinen hinta eli yhteensä miljoona markkaa. Silloisen kaupunginjohtajan Juhani Leinon idea jäänmurtajan hankkimisesta jakoi kaupunginhallituksen mielipiteet, mutta idea päätettiin kuitenkin toteuttaa kahden äänen enemmistöllä. Jo pelkkä jäänmurtajan osto toi Sammolle Matkailunedistämiskeskuksen Paras matkailutuote 1987 -palkinnon.
Kevättalvesta 1988 murtaja otettiin matkailukäyttöön. Ensimmäinen, suomalaiselle ja ulkomaiselle mediaväelle suunnattu risteily toteutettiin 14.4.1988. Matkailijamäärät kasvoivat pikkuhiljaa, vuonna 1989 saatiin rikki 1 000 vuosittaisen matkustajan raja ja vuonna 1994 rikkoutui 6 000 vuosittaisen asiakkaan raja. Matkailun lisäksi tutkimustyön oli tarkoitus kattaa osa Sammon kuluista, mutta tutkimustoiminta kaatui Wärtsilä Meriteollisuuden konkurssiin 1989.
Sammon kotisatama on Kemin Veitsiluodossa. Alukseen mahtuu noin 150 matkustajaa. Kesäisin Sampo on kotisatamassaan, mutta talvisin sillä tehdään turistimatkoja Perämerellä. Turisteilla on mahdollisuus matkan aikana laskeutua laivan takakannelta kellumaan pelastautumispuvussa mereen. Risteilyn aikana voi myös osallistua opastetulle laivakierrokselle, ruokailla ja päästä tutustumaan jäänmurtajaan konehuoneesta komentosillalle. Vuosittain Sammolla on lähes 10 000 matkailijaa ja kaikkiaan matkustajia on ollut yli 50 maasta.lähde tarkemmin? Määrät ovat kasvaneet vuosien aikana ja talvikaudella 2023-2024 rikkoutui 20 000 kävijän raja.
Kirjallisuutta

Sampo: Arctic icebreaker : arktinen jääseikkailu, Jäänmurtaja Kemi Icebreaker 2002. 6 s.
Sinikka Juntikka; Hilja Nikkilä, Oy Jäänmurtaja-Kemi-Icebreaker Ltd : konsernin taloudellinen kannattavuus Turun ammattikorkeakoulu 2006.
Riitta Ahonen, Sampo Arctic Icebreaker: Sampo 25 vuotta matkailujäänmurtajana arktisilla vesillä = Cruise Icebreaker Sampo's 25 years on Arctic Waters, Kemin Matkailu 2013 ISBN 978-952-5124-11-8 Julkaisu verkossa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jäänmurtaja Sampo Wikimedia Commonsissa
Jäänmurtaja Sampo
Sampo, (Arkistoitu – Internet Archive) Galutschek.at
Kemi
| --- | --- |
Kaupunginosat:  Ajos  Hepola  Karihaara  Karjalahti  Kivikko  Koivuharju  Nauska  Paattio  Peurasaari  Ritikka  Rytikari  Sauvosaari  Syväkangas  Takajärvi  Tervaharju 
Liikenne:  Ajoksen satamarata  Elijärven kaivosrata  Lentoasema  Rautatieasema 
Nähtävyyksiä:  Historiallinen museo  Jäänmurtaja Sampo  Jalokivigalleria  Kaupungintalo  Kirkko  Kulttuurikeskus  Lumilinna  Taidemuseo 
Suomen jäänmurtajat
| --- | --- |
Dieselsähköiset:  Sisu  Voima  Karhu  Murtaja  Sampo  Tarmo  Varma  Apu  Urho  Sisu  Otso  Kontio  Fennica  Nordica  Botnica  Polaris 
Höyrymurtajat:  Murtaja  Sampo  Apu  Tarmo  Wäinämöinen  Ilmarinen  Voima  Jääkarhu  Suursaari 
Nykyisin Suomen valtion käytössä olevat jäänmurtajat lihavoituna
Sampo maaliskuussa 2005.
Sammalet

| Sammalet |
| --- | --- |
 Lehtisammal (Bryophyta sp.)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaaret
 Anthocerotophyta – sarvisammalet  Marchantiophyta – maksasammalet  Bryophyta – lehtisammalet 
Katso myös
   Sammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sammalet (Bryobionta) ovat kasvikuntaan kuuluvan versokasvien joukon toinen alakunta putkilokasvien ohella. Ne eivät kuitenkaan ole monofyleettinen ryhmä. Sammalet ovat rakenteeltaan yksinkertaisia ja pienikokoisia (yleensä 1–10 cm) itiökasveja, joilla on hyvin pienet lehdet tai ei varsinaisia lehtiä lainkaan. Ne eivät ole rakenteeltaan yhtä monimutkaisia kuin siemenkasvit tai sanikkaiset: sammaleilla ei ole juuria eikä useimmilla ole johtojänteitä, vaan ne ottavat tarvitsemansa veden ja ravinteet osittain suoraan ulkopintansa kautta.
Luokittelu

Sammaliksi kutsutaan nykyisin kolmeen eri kehityslinjaan kuuluvia kasveja. Nämä kehityslinjat on kuvattu kolmena kaarena:
Anthocerotophyta – sarvisammalet
Marchantiophyta – maksasammalet
Bryophyta – lehtisammalet
Maksasammalet ovat vanhin näistä ryhmistä. Ne ovat samalla ilmeisesti vanhimpia edelleen elossa oleva versokasveja. Lehtisammalet erosivat putkilokasveihin johtaneesta kehityslinjasta myöhemmin.
Rakenne

Joillakin maksasammalilla on litteä erilaistumaton sekovarsi, mutta useimmilla lajeilla sekovarsi on erilaistunut varsimaisiksi ja lehtimäisiksi rakenteiksi. Lehtisammalilla puolestaan on varsi ja lehdet. Useimmilla lajeilla lehdet ovat vain yhden solukerroksen paksuiset, mutta esimerkiksi karhunsammalilla on paksut ja monimutkaisemmat lehdet. Rahkasammalilla puolestaan on lehdissään elävien ja yhteyttävien solujen lisäksi vesivarastoina toimivia suuria, kuolleita rahkasoluja. Sammalilla ei ole juuria, mutta monilla on versoissaan haaroittuvia juurtumahapsia, jotka sitovat sammalyksilöt alustaansa ja toisiinsa. Sammalkasvin verso kuolee alapäästään samalla, kun se kasvaa pituutta yläpäästään.
Kasvutavat

Lehtisammalet kasvavat yleensä tiheinä yhdyskuntina, pehmeinä sammalmattoina yleensä maassa, puunrungolla, kivellä tai kannolla. Eräät sammalet kasvavat paikoilla, joissa muut kasvit eivät menesty, kuten synkän metsän pohjalla, jossa ei ole riittävästi valoa muille kasveille, tai kiven- tai kallionpinnalla, jossa ei ole juurikaan ravinteita. Jotkin lajit viihtyvät monenlaisissa ympäristöissä, mutta monet ovat hyvin tarkkoja kasvuympäristönsä suhteen (paljas maa,  lahopuu, varjoisuus, pH jne). Jotkin sammallajit ovat herkkiä ilmansaasteille ja siksi niitä voidaan käyttää ympäristön tilan bioindikaattoreina. Sammalia kasvaa myös soilla, jossa ne ovat olennainen osa muiden kasvien kasvualustaa ja vetisen maaperän rakennetta. Suon sammalista muodostuu ajan myötä turvetta, kun sammalet kasvavat ylöspäin jättäen vanhemmat osat alleen. Monet sammalet voivat kestää pitkän kuivumisen, ja ne jatkavat kasvua heti saatuaan vettä.
Lisääntyminen

Sammalet lisääntyvät suvullisesti itiöiden avulla. Itse sammalkasvi on haploidinen, ja vain kasvin päähän ohuen varren varassa nouseva itiöpesäke on diploidinen. Sammalet ovat lajista riippuen joko yksi- tai kaksikotisia. Sammalten sukusolut syntyvät erityisissä versoihin muodostuvissa muna- ja siittiöpesäkkeissä. Siittiöt ovat liikuntakykyisiä, mutta päästäkseen hedelmöittämään munapesäkkeessä olevan munasolun ne tarvitsevat märän ympäristön. Munapesäkkeessä olevasta munasolusta kasvaa hedelmöityksen jälkeen diploidinen itiöpesäke. Itiöpesäkkeessä tapahtuu meioosi, jonka tuloksena syntyy haploideja itiöitä. Itiöt leviävät tuulen mukana ympäristöön, ja niiden päästyä sopivalle kasvupaikalle niistä itää niin sanottuja alkeisrihmoja. Alkeisrihmoihin kasvaa silmuja, joista kasvaa uusia sammalkasveja. Sammalet voivat lisääntyä myös kasvullisesti, eli emokasvista irtoaa itujyväsiä, -levyjä tai -versoja, jotka leviävät uusille kasvupaikoille.
Sammallajisto

Koko maailmasta tunnetaan lehtisammalia noin 10 000 ja maksasammalia noin 8 000 lajia. Suomesta on löydetty 936 sammallajia, joista 698 on lehtisammallajeja, 236 maksasammallajeja ja kaksi sarvisammallajeja.
Tunnettuja sammalsukuja Suomessa ovat muun muassa karhunsammalet, kynsisammalet ja rahkasammalet.
Aiheesta muualla

UPM: Metsiemme sammaleita[vanhentunut linkki] (pdf)
Suomen sammalet - levinneisyys, ekologia, uhanalaisuus (pdf) 2002, Tauno Ulvinen, Kimmo Syrjänen ja Susanna Anttila (toim.) Suomen ympäristökeskus. ISBN 952-11-1153-4 (pdf)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q29993  Paleobiology Database: 55134 
Erilaisia sammalia.
Sammalten itiöpesäkkeitä.
Liekokasvit

| Liekokasvit |
| --- | --- |
 Katinlieon (Lycopodium clavatum) itiötähkiä.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Luokka::  Liekomaiset Lycopodiopsida
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Lahko::  Lycopodiales
Heimo::  Liekokasvit Lycopodiaceae  P.Beauv. ex Mirbel
Katso myös
   Liekokasvit Wikispeciesissä   Liekokasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liekokasvit (Lycopodiaceae) on liekomaisten (Lycopodiopsida) luokan Lycopodiales-lahkon ainoa heimo, joka sisältää kaikki nykyisin elävät lieot. Ketunliekojen suku on joskus sijoitettu omaan heimoonsa (Huperziaceae).
Lycopodium koostuu kreikan sutta ja jalkaa tarkoittavista sanoista (lykos ja podion), mikä viittaa takkuisiin, lehdekkäisiin varsiin. Useissa kielissä liekokasveja nimitetään sudenkynsiksi.
Tuntomerkit

Liekokasvit ovat monivuotisia yhtäläisitiöisiä sanikkaisia. Useimmat niistä ovat varpumaisia, suikertelevavartisia ja pystyhaaraisia. Pieniä, neulasmaisia tai suomumaisia lehtiä on varrella tiheästi. Itiöpesäkkeet sijaitsevat itiölehtien hangoissa, joko verson yläosassa tai tähkämäisesti verson kärjessä.
Liekokasvien varret ovat halkihaaraisia eli dikotomisia ja anatomialtaan protosteelisiä. Lehdet ovat mikrofyllejä, joille on ominaista yksinkertaisuus ja yksi ainoa suoni, joka ei haaraudu. Itiöpesäkkeet ovat muodoltaan munuaismaisia tai pyöreitä ja avautuvat raoilla; pesäkkeet sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa. Lähes pallomaisissa tai nelitahokasmaisissa itiöissä on kolmihaarainen itureikä. Itiön itämisen tuloksena syntyy gametofyytti, jossa suvullinen lisääntyminen tapahtuu. Muodoltaan se on mukulamainen ja voi sijaita maan pinnalla tai sisällä. Edellisessä tapauksessa se on yhteyttävä, jälkimmäisessä sienijuuren varassa elävä mykoheterotrofi.
Levinneisyys

Liekokasveja tavataan lähes koko maapallolla, mutta kylmimmiltä ja kuivilta alueilta ne puuttuvat.