stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tupolev Tu-160
Yleistietoa

Tupolev Tu-160 on tarkoitettu yliäänipommikoneeksi, joka pystyy lentämään vihollisen ilmapuolustusten lävitse ja pommituksen jälkeen pakenemaan nopeasti. Ulkomuotonsa ja käyttötarkoituksensa takia pommittaja muistuttaa suuresti Yhdysvaltain ilmavoimissa palvelevaa B-1B Lancer -pommikonetta, mutta se on nopeampi, suurikokoisempi ja pystyy lentämään suuremmalla toimintasäteellä kuin yhdysvaltalainen vastineensa. B-1 Lancerin tavoin Tu-160:ssa on kääntyvät siivet, joita voidaan säätää 20 ja 62 asteen kulman välillä.
Tu-160:n siipien alapuolelle on asennettu yhteensä neljä Kuznetsov NK-321-mallin jälkipolttavaa suihkumoottoria, jotka ovat maailman tehokkaimmat sotilaslentokoneeseen suunnitellut moottorit. Tupolev-yhtiö on käyttänyt NK-321-moottoreita myös yliääninopeudella lentävän Tupolev Tu-144 -matkustajakoneensa myöhemmissä tuotantomalleissa. Moottorit suunniteltiin nostamaan suunnattoman painava kone ilmaan, sillä kaikki muut neuvostoliittolaisissa lentokoneissa käytetyt moottorit olisivat olleet alitehoisia Tu-160:lle. Moottorien tehon ansiosta pommittaja saavuttaa hieman yli kahden machin nopeuden. Suihkumoottorien suuren polttoainekulutuksen takia pommittajassa on enintään 15 tunnin lentomatkoihin riittävä sisäinen polttoainelasti, minkä ohella kone pystyy myös hyödyntämään ilmatankkausta.
Tu-160 on varustettu Obzor-K-tutkalla ja Sopka-maastonseurantatutkalla, joka mahdollistaa matalalennon tutkakatveessa. Pommittajan asejärjestelmiin kuuluu elektro-optinen pommitähtäin, ja kone pystyy kantamaan kuusi H-55-risteilyohjusta, kaksitoista H-15-ydinohjusta tai 40 000 kilogramman verran erilaisia lentopommeja. Venäläisten viranomaisten mukaan koneen muotoilu pystyy hylkimään tutkasäteitä ja infrapunajäljitystä, mutta virallisesti Tu-160:ta ei luokitella häivepommittajaksikenen mukaan?. Tu-160:ssa on neljän hengen miehistö, joita varten koneessa on käymälä, makuupaikkoja ja K-36M-mallin heittoistuimet. Tu-160 on myös maailman painavin ikinä rakennettu sotilaslentokone, sillä jo pommittajan pelkkä tyhjäpaino tekee koneesta peräti 110 tonnin painoisen.
Historia > Kehitystyö

Vuonna 1967 Neuvostoliitto käynnisti hankkeen uudenlaisesta yliäänipommittajasta, josta olisi tullut kilpailija Yhdysvalloissa suunnitellulle XB-70 Valkyrie -pommikoneelle. Vaikka North American Aviation lakkautti XB-70 Valkyrien kehitystyön myöhemmin samana vuonna kuin Neuvostoliitto käynnisti hankkeen, vuonna 1972 neuvostohallitus lähetti lentokonesuunnittelutoimisto Tupoleville pyynnön suunnitella ja valmistaa pommittaja, joka olisi neuvostoliittolainen vastine yhdysvaltalaiselle B-1 Lancerille. Neuvostohallitus hyväksyi Tupolevin suunnitelmat 160M-koodinimellä tunnetulle pommittajalle vuonna 1977, ja Tupolev Tu-160 lensi ensilentonsa 18. joulukuuta 1981.
Päätös Tu-160:n massatuotannon aloittamisesta allekirjoitettiin vuonna 1984. Tupolevin suunnitelmana oli alun perin valmistaa Neuvostoliiton ilmavoimille ensimmäisessä tilauksessa sata pommikonetta. 1980-luvun edetessä pahenevat rahoitusongelmat kuitenkin johtivat siihen, että tuotanto hidastui ja yhtiö valmisti Neuvostoliitolle Tu-160-koneita yhteensä vain 35 kappaletta. Vuonna 1987 yksi pommittajista putosi alas kesken lentoharjoituksen, mutta heittoistuinten ansiosta kaikki neljä miehistönjäsentä selviytyivät hengissä. Vuonna 1989 Tu-160 esiteltiin julkisesti neuvostokansalaisille ja muulle maailmalle Moskovassa järjestetyssä paraatissa. Vuonna 1994 Tupolev teki lopullisesti päätöksen konetyypin massatuotannon lopettamisesta, ja kaikki valmistuneet koneet jäivät Venäjän federaation ilmavoimien kalustoon. Vuonna 2020 Venäjän ilmavoimat päättivät päivittää Tupolev Tu-160:n Tupolev Tu-160M-malliksi uudistetuilla moottoreilla. Maaliskuussa 2021 Tupolev toimitti ensimmäisen Tu-160M:n ilmavoimille testikäyttöön.
Historia > Palvelukäytössä

Vuonna 1987 Neuvostoliiton ilmavoimat otti Tu-160:n palvelukäyttöön ja ensimmäinen valmistunut pommittajalentue siirrettiin 184. kaartin raskaaseen pommikonerykmenttiin Prylukin lentotukikohdassa Ukrainan sosialistisessa neuvostotasavallassa. Kun Neuvostoliitto hajosi ja Ukraina itsenäistyi vuonna 1991, Neuvostoliiton ydinaseista luopunut Ukraina purki suurimman osan 184. kaartin raskaan pommikonerykmentin Tu-160-pommittajista ja vain yhdeksän konetta säilytettiin toimintakuntoisena. Vuonna 1999 Ukraina luovutti Venäjälle kahdeksan konetta, koska Venäjän hallitus oli luvannut vastineeksi poistavansa Ukrainan energiavelat. Yksi Tu-160 kuitenkin jäi Ukrainalle, ja nykyisin pommittaja on museoitu ja julkisesti nähtävillä ukrainalaisessa ilmailumuseossa.
Toinen Tu-160-lentue oli 121. raskaassa pommikonerykmentissä Saratov-Engelsin lentotukikohdassa Engelsissä Venäjän sosialistisessa federatiivisessa neuvostotasavallassa. Vuoteen 1994 mennessä 121. raskaalle pommikonerykmentille oli toimitettu vasta kahdeksan Tu-160:ta, vaikka suunnitelman mukaan sille olisi kuulunut valmistaa enemmänkin pommikoneita. Vuonna 1999 Ukrainasta siirretyt pommittajat siirrettiin Engelsiin, ja vuonna 2000 Kazanin lentotukitehtaalta valmistui yksi uusi Tu-160. Toinen kone valmistui vuonna 2006, ja myös kaksi muuta on rakennusvaiheessa. Venäjän ilmavoimien laatiman suunnitelman mukaisesti kaikki koneet on määrä modernisoida uusilla avioniikkajärjestelmillä siten, että ne pysyvät palvelukäytössä vielä seuraavan 30 vuoden ajan.
Maailman asevoimia seuraavan The Military Balance -vuosikirjan mukaan Venäjällä oli vuonna 2022 toiminnassa ainoastaan yksi Tupolev Tu-160-lentue, johon kuului seitsemän operatiivista ja kaksi testivaiheessa ollutta Tu-160-konetta.
Syyskuussa 2023 Venäjän puolustusministeriö ilmoitti, että Tu-160 varustetaan uudella 6 500 kilometrin kantaman X-BD-risteilyohjuksella.
Tunnetuimmat operaatiot

Venäjän ilmavoimien mukaan vuoden 2006 huhtikuussa Tu-160:t lensivät Yhdysvaltain ilmapuolustuksen huomaamatta Pohjoiselta jäämereltä Kanadan puolelle.
11. syyskuuta 2007 eräs Tu-160 pudotti pommiruumastaan harjoituksen aikana maailman tehokkaimman ei-ydinkäyttöisen pommin.
Myöhemmin vuonna 2007 Tupolev Tu-160 lensi Kingston upon Hull kaupungin lähelle Englannissa. Tunkeutuminen huomattiin vain 90 sekunnin päässä kaupungista, kun kone oli kääntynyt pois kohdealueelta.
Vuonna 2021 Venäjän kaksi Tu-160-konetta lensi Itämeren poikki. Saksan, Tanskan ja Suomen ilmavoimat lähettivät hävittäjät tunnistamaan kohteita.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 4
Pituus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.54,1 m
Kärkiväli: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.55,7 (siivet perusasennossa 20°)
35,6 (siivet taivutettuna 65°) m
Korkeus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.13,1 m
Siipipinta-ala: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton (-operaattori.0Virhe lausekkeessa: odottamaton (-operaattori400 (siivet perusasennossa 20°)
360 (siivet taivutettuna 65°) m²
Tyhjäpaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero110 000 kg
Lentopaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero267 600 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero275 000 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004 × Samara NK-321 -ohivirtaussuihkumoottoria; 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.137,3 (kuivana)
245 (jälkipolttimella) kN  per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero2 220 (1,200 kn / Mach 2,05) km/h
Lentomatka: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero12 300 (1 100 nmi) km
Lakikorkeus: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero16 000 (52 000 ft) m
Nousukyky: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton (-operaattori.0Virhe lausekkeessa: odottamaton (-operaattori4 200 (14 000 ft/min) m/min
Työntövoima-painosuhde: 0,37
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tu-160 Tupolevin nettisivuilla (englanniksi)
Air Force Technologyn esittely Tupolev Tu-160:sta (englanniksi)
GlobalSecurity.orgin esittely Tupolev Tu-160:sta (englanniksi)
Tupolev Tu-160 Hallen hävittäjäsivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Tupolev Tu-160:n ohjaamo.
Neuvostoliittolaisia upseereita seisomassa Tupolev Tu-160:n edustalla vuonna 1989.
Lentotukialus

Lentotukialus Cavour
Lentotukialus INS Vikrant
Lentotukialus on sota-alus, joka on tarkoitettu toimimaan lentotukikohtana merellä. Lentotukialuksessa on yleensä laskeutumisalue ja useita katapultteja tai ramppi nousua varten sekä täydelliset huolto- ja säilytystilat lentokoneille.
Varsinaisten lentotukialusten lisäksi on maihinnousutukialuksia, joilla on lentokansi helikoptereita ja VTOL-lentokoneita varten. Näitä ei kuitenkaan lasketa lentotukialuksiksi.
Tekniikka

Lentotukialuksilla käytetään pääsääntöisesti koneita, joissa on vaijeripysäytysmahdollisuus. Lentokoneen renkaiden osuttua kiitotiehen lentokoneen perässä olevan pysäytyskoukun pitäisi osua johonkin tukialuksen neljästä–viidestä pysäytysvaijerista. Joskus koukku ei tartu vaijeriin, ja siksi moottorit asetetaan täysteholle renkaiden osuessa kiitotiehen. Koukun tartuttua vaijerit pysäyttävät koneen hallitusti.
Yhdysvaltain, Ranskan ja Brasilian laivaston lentotukialuksilla käytetään lähdössä katapulttia. Katapultti kiinnitetään useimmissa lentokoneissa nokkalaskutelineeseen, moottori asetetaan täydelle teholle ja katapultti kiskaisee koneen sen jälkeen hetkessä yli 200 km/h nopeuteen. Aiemmin katapultti on toiminut höyryllä, mutta uusissa aluksissa (kuten Gerald R. Ford -luokka) katapultti on sähköinen. Katapulttilähdöllä voidaan ottaa mukaan suurempia kuormia. Muut lentotukialuksia käyttävät maat varustavat lentotukialuksensa hyppyrillä, joka auttaa lähtökiidossa koneen ilmaan.
Nykyaikaisissa aluksissa kannella sijaitsevat kiitotiet on sijoitettu vinosti aluksen pituusakseliin nähden, mikä lisää lentotoiminnan tehokkuutta ja turvallisuutta. Sommittelun ansiosta lähestyvä lentokone ei törmää kannella oleviin koneisiin, vaan se voi nousta tarvittaessa heti takaisin ilmaan. Sommittelun ansiosta useat koneet voivat nousta ja laskeutua kannelta samanaikaisesti.
Tekniikka > Lentokonehissi

Lentokoneita ja helikoptereita liikutetaan pystysuunnassa lentokonehissillä, joka yhdistää eri toimintokannet ja lentokannen.
Tyynenmeren sodassa Japani pyrki osumaan kamikaze-hyökkäyksillään tähtäämällä juuri nimenomaan lentotukialusten lentokonehissiin, jossa koneosuma aiheuttaisi mahdollisimman paljon tuhoa.
Historiaa > Vesikoneiden emälaivat

Kellukekoneita ja lentoveneitä kuljetettiin ja huollettiin myös aluksilla, joissa ei ole lentokantta, emälaivoilla. Koneet nousivat lentoon joko vedestä tai singottiin ilmaan laivasta katapultilla. Vesikoneiden emälaivoja ei ole nykyisin enää käytössä, mutta niitä käytettiin molemmissa maailmansodissa, aina 1950-luvulle asti. Vesikone-emälaivoja oli kahta tyyppiä, varsinaiset emälaivat ja lentokoneristeilijät. Jälkimmäisessä tyypissä alus oli tarkoitettu toimimaan avomerellä taisteluosastojen kanssa, niillä oli voimakas aseistus ja 4–12 lentokonetta. Tällaisia laivoja oli muun muassa Japanilla ja Ruotsin merivoimien HMS Gotland.
Varsinaiset emälaivat olivat joko muutettu kauppalaivoista tai varsinaisesti valmistettuja aluksia, jotka olivat it-tykkejä lukuun ottamatta aseistamattomia. Tämän tyypin emälaivat olivat usein ankkuroituna jonkin saaren tai rannikon läheisyyteen ja huolsivat lentokoneita sieltä käsin. Ensimmäisenä emälaivaa käytti Japanin laivasto vuonna 1914 taistellessaan saksalaisia vastaan Kiinan rannikolla.
Historiaa > Lentotukialukset Suomessa

Jatkosodan aikana 31. heinäkuuta 1941 brittiläisiltä lentotukialuksilta Jäämereltä lähtenyt lento-osasto pommitti Liinahamarin satamaa. Lentotukialus HMS Furious lähetti ilmaan kaksi hyökkäysaaltoa Liinahamariin: ensimmäisessä yhdeksän Albacore-torpedopommittajaa brittien 817. laivueesta, ja toisessa saman verran 812. laivueen Swordfish-torpedopommittajia. Koneita suojasi yhteensä yhdeksän Fulmar-hävittäjää. Lisäksi ilmassa oli neljä Hawker Sea Hurricane -hävittäjää suojaamassa laivoja. Lähes tyhjän sataman vahingot olivat vähäiset. Ilmatorjuntatuli oli voimakasta ja pudotti yhden Albacore-pommittajan ja kaksi Fulmar-hävittäjää.
Palveluksessa olevat alukset

Lentotukialuksia on kymmenen valtion laivastolla, joista suurella osalla tosin vain yksi voimannäyttöalus. Osa näistä aluksista on tekniikaltaan vanhentuneita. Yhdysvaltain laivastolla on 10 ydinkäyttöistä Nimitz-luokan ja yksi Gerald R. Ford -luokan lentotukialus. Viimeksi mainittu luokka tulee korvaamaan ikääntyvät Nimitz-luokan alukset.
Ranskan merivoimien FS Charles de Gaulle on näiden lisäksi ainoa ydinkäyttöinen lentotukialus. Muiden valtioiden alukset ovat Britannian HMS Queen Elizabeth ja HMS Prince of Wales, Venäjän Admiral Kuznetsov, Italian MM Giuseppe Garibaldi ja MM Cavour, Intian INS Vikrant ja INS Vikramaditya, Espanjan Juan Carlos I, Thaimaan HTMS Chakri Nareubet sekä Kiinan Liaoning ja Shandong. Kiinan kolmas lentotukialus Fujian aloitti koeajot toukokuussa 2024. Japanin laivaston helikopterihävittäjiä (DDH) ei lasketa lentotukialuksiin.
Lentotukialuksia käyttäneet (vaaleansinisellä) ja nykyään käyttävät (tummansinisellä) valtiot
Eri valtioiden lentotukialuksia kokovertailussa
INS Viraat ja INS Vikramaditya
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lentotukialus Wikimedia Commonsissa
Haze Gray & Underway: World Aircraft Carrier Lists And Photo Gallery – kaikki maailman lentotukialukset
Laivastojen ja merivoimien pinta-alustyypit
Fregatti
Hävittäjä
Korvetti
linjalaiva
lentotukialus
miinalaiva
miinanraivaaja
ohjusvene
panssarilaiva
risteilijä
taisteluristeilijä
taistelulaiva
torpedovene
Kamikaze on juuri osunut USS Enterprisen lentokonehissiin aiheuttaen massiivisen tulipalon.
Hawker Osprey lähdössä lentoon Ruotsin laivaston lentokoneristeilijä HMS Gotlandilta vuonna 1935
Ensimmäinen Yhdysvaltain laivaston lentotukialus USS Langley (CV-1) vuonna 1928
Hidetoshi Nakata

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Hidetoshi Nakata
Syntymäaika: 22. tammikuuta 1977 (ikä 47)
Syntymäpaikka:  Kōfu, Yamanashi, Japani
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 175 cm
Junioriseurat
1986–1989:  Hokushin Boys Soccer Club
1989–1992:  Kofu Kita Jr. H.S.
1992–1995:  Nirasaki H.S.
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1995–1998 |  Bellmare Hiratsuka | 85 | (16) |
| 1998–2000 |  Perugia | 48 | (12) |
| 2000–2001 |  Roma | 30 | (5) |
| 2001–2004 |  Parma | 67 | (5) |
| 2004 | →  Bologna (laina) | 17 | (2) |
| 2004–2005 |  Fiorentina | 20 | (0) |
| 2005–2006 | →  Bolton Wanderers (laina) | 21 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 289 | (41) |
Maajoukkue
| 1991–1993 |  Japani U17 | 6 | (2) |
| 1994–1995 |  Japani U20 | 12 | (6) |
| 1995–2000 |  Japani U23 | 12 | (3) |
| 1997–2006 |  Japani | 77 | (11) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Hidetoshi Nakata (jap. 中田英寿, Nakata Hidetoshi; s. 22. tammikuuta 1977) on japanilainen uransa päättänyt jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on yksi kaikkien aikojen tunnetuimmista aasialaisista pelaajista.
Nakata aloitti ammattilaisuransa kotimaassaan Bellmare Hiratsukan joukkueessa, jota hän edusti vuosina 1995–1998. Vuosina 1998–2005 Nakata pelasi Italiassa Perugian, AS Roman, Parman, Bolognan ja Fiorentinan joukkueissa. Hän saavutti Italian mestaruuden Roman riveissä vuonna 2001 ja Italian Cupin voiton Parman riveissä vuonna 2002. Nakata lopetti pelaajauransa kesällä 2006 edustettuaan kauden 2005–2006 englantilaista Boltonia.
Japanin maajoukkueessa Nakata pelasi vuosina 1997–2006 77 ottelua ja teki niissä 11 maalia. Hän edusti Japania MM-kisoissa vuosina 1998, 2002 ja 2006.
Aasian jalkapalloliitto AFC valitsi Nakatan maanosan parhaaksi pelaajaksi vuosina 1997 ja 1998.
Maaliskuussa 2004 Pelé nimesi hänet FIFA 100:aan, eli luetteloon 125 parhaasta elävästä jalkapalloilijasta.
Tilastot

| Japanin maajoukkueessa> Vuodet | Japanin maajoukkueessa> ottelut | Japanin maajoukkueessa> maalit |
| --- | --- | --- |
| 1997 | 16 | 5 |
| 1998 | 10 | 1 |
| 1999 | 3 | 0 |
| 2000 | 4 | 0 |
| 2001 | 7 | 1 |
| 2002 | 8 | 2 |
| 2003 | 11 | 1 |
| 2004 | 2 | 0 |
| 2005 | 10 | 0 |
| 2006 | 6 | 1 |
| Yhteensä | 77 | 11 |
Ballmaster Open

Ballmaster Open on suomalainen vuosittain järjestettävä keilailuturnaus.
Ensimmäinen turnaus järjestettiin 1971, ja kilpailun voitti ruotsalainen Josef Wiener Helsingin Urheiluhallin Keilahallissa. Vuonna 1972 kilpailu järjestettiin Ruusulan keilahallissa, ja 1974 lähtien Talin keilahallissa.
Kilpailussa on vuosittain mukana yli 300 pelaajaa 16 maasta. He kilpailevat palkinnoista, joiden suuruus on yhteensä 88 900 euroa. Ensimmäinen palkinto on 12 000 euroa.
Kilpailu aloittaa European Bowling Tourin (EBT).
KIlpailun on neljä kertaa voittanut naiskeilaaja: Leena Pulliainen 1994, Piritta Kantola 2001, Singaporen Daphne Tan 2017 ja Malesian Jane Sin Li 2018.
Japanin alahuone

| Japanin alahuone 衆議院 Shūgiin |
| --- | --- |
 
Tyyppi
Tyyppi:  Alahuone
Johto
Puhemies:  Fukushiro Nukaga (LDP)
Varapuhemies:  Kōichirō Genba (CDP)
Kokoonpano
Edustajia:  465
 
Puolueet:  Hallitus (220)      LDP (196)       Kōmeitō (24) Oppositio (241)      CDP (148)       Innovaatiopuolue (38)       DPP (28)       Reiwa (9)       Kommunistit (8)       Yūshi no Kai (4)       Sanseitō (3)       Konservatiivit (3) Muut (4)      Puhemies (LDP) (1)       Varapuhemies (CDP) (1)       Sitoutumattomat (2)
Vaalit
Valintatapa:  Enemmistövaali (289 paikkaa) Listavaali (176 paikkaa)
Viimeisimmät vaalit:  Japanin parlamenttivaalit 2017
Kokouspaikka
 
Kotisivut
 http://www.shugiin.go.jp/index.nsf/html/index_e.htm www.shugiin.go.jp
Yhdysvaltain presidentti George W. Bush vierailulla Japanin alahuoneessa.
Japanin alahuone tai edustajainhuone (jap. 衆議院, Shūgiin) on toinen Japanin parlamentin kamareista.
Alahuoneessa on 465 edustajaa, jotka valitaan nelivuotiskausiksi. Alahuoneella on ylähuonetta enemmän valtaa; se voi saattaa voimaan ylähuoneen kaataman lakiesityksen kahden kolmasosan enemmistöllä. Japanin pääministeri voi hajottaa alahuoneen halutessaan, kuten Jun'ichirō Koizumi teki 8. elokuuta 2005 oman puolueensa jakautuman vuoksi. Japanin ylähuonetta ei pääministeri kuitenkaan voi hajottaa.
Parlamentaarista työtä tehdään 17 pysyvässä valiokunnassa.
Alahuoneen vaaleissa voivat äänestää kaikki yli 18-vuotiaat Japanin kansalaiset, jotka ovat asuneet vaalipiirinsä alueella vähintään 3 kuukautta ja rekisteröityneet äänestäjäksi. Ehdolle voivat asettua äänioikeutetut henkilöt, mutta ehdokkaiden tulee olla iältään vähintään 25-vuotiaita.
Viimeisimmät vaalit

Viimeisimmät vaalit pidettiin lokakuussa 2024, kun uudeksi pääministeriksi noussut Shigeru Ishiba hajotti parlamentin ja määräsi ennenaikaiset vaalit. Taustalla oli LDP:n ympärillä pyörivät skandaalit ja puolueen laskeva kannatus. LDP, ja sen tukipuolue Kōmeitō, menettivät enemmistönsä. Sen sijaan pääoppositiopuolue CDP nosti kannatustaan.
Lokakuussa 2023 alahuoneen puhemieheksi valittiin entinen valtionvarainministeri Fukushiro Nukaga. Varapuhemiehenä toimii Kōichirō Genba.
Ala- ja ylähuoneen väliset erot

Alahuoneella on useita valtaoikeuksia, joita ylähuoneella ei ole. Jos alahuone hyväksyy lakiesityksen, mutta ylähuone hylkää sen, alahuone voi kaataa ylähuoneen päätöksen kahden kolmasosan enemmistöllä. Usein kuitenkaan hallituspuolue ei saa 2/3 enemmistöä alahuoneeseen, jolloin ylähuoneesta tulee vaikutusvaltaisempi kuin aikaisemmin.
Kun alahuone päättää sopimuksista, budjetista ja pääministerin valinnasta ylähuone voi vain viivyttää lakiesityksiä mutta ei estää niitä. Tämä vuoksi alahuonetta pidetään parlamentin kamareista voimakkaampana.
Alahuoneen jäsenet valitaan virkaansa lyhyemmäksi aikaa kuin ylähuoneen jäsenet, jotka valitaan kuusivuotiskausiksi. Pääministeri voi myös hajottaa alahuoneen, tai se voi hajottaa itsensä epäluottamuslauseäänestyksellä, kun taas ylähuonetta ei voi hajottaa. Niinpä alahuonetta pidetään herkempänä julkiselle mielipiteelle ja sitä kutsutaan "alahuoneeksi".
Termi "alahuone" (engl. lower house) on myös jäänne vuoden 1889 Meiji-perustuslaista, kun sen aikainen ylähuone Kizokuin (engl. House of Peers) toimi aristrokraattisena ylähuoneena, kuten Yhdistyneen kuningaskunnan House of Lords Westminster-järjestelmässä tai Reichsrat preussilaisessa Saksan hallintojärjestelmässä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Japanin alahuone (japaniksi) (englanniksi)
Bariumsulfaatti

| Bariumsulfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7727-43-7
PubChem CID:  517271 ja 139207729 24414, 517271 ja 139207729
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  BaSO4
Moolimassa:  233,43 g/mol
Sulamispiste:  1 580 °C
Kiehumispiste:  °C ( K)
Tiheys:  4,5 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,00115 g/l (19 °C)
Bariumsulfaatti on valkoinen kidemäinen yhdiste, jonka kaava on BaSO4. Se liukenee huonosti veteen. Sitä käytetään pyrotekniikassa ja valkoisissa maaleissa. Yhdistettä käytetään myös tiheyden ja liukenemattomuuden vuoksi suoliston varjoaineena röntgenkuvauksissa. Vaikka bariumyhdisteet ovat tyypillisesti hyvin myrkyllisiä, ei bariumsulfaattia pidetä myrkyllisenä. Tämä johtuu bariumsulfaatin hyvin huonosta vesiliukoisuudesta.
Bariumsulfaattia valmistetaan muista bariumsuoloista, kuten bariumkloridista, käsittelemällä niitä rikkihapolla.
Baryyttiniminen mineraali koostuu kidejärjestelmältään rombisesta bariumsulfaatista.
Aiheesta muualla

Bariumsulfaatin kansainvälinen kemikaalikortti
Bariumsulfaatin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 26.12.2014.
Terveyskirjasto: Bariumsulfaatti
PubChem: Barium Sulfate (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Barium sulfate (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Barium sulfate (englanniksi)
Handbook of mineralogy: Barite (pdf) (englanniksi)
Ahti Lappi

Ahti Ensio Lappi (s. 7. heinäkuuta 1941 Vaasa) on suomalainen eversti evp., joka toimi muun muassa Rovaniemen ilmatorjuntapatteriston komentajana ja ilmatorjunnan tarkastajana.
Henkilöhistoria ja sotilasura

Lappi syntyi Matti Lapin ja Elna Haution perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1965 on Astrid Wiklund.
Lappi tuli ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1960, Kadettikoulusta hän valmistui 1963 ja Sotakorkeakoulusta 1973. Lappi toimi Pohjanmaan ilmatorjuntapatteristossa opetusupseerina 1963–1965, patterinpäällikkönä 1965–1969 ja toimistopäällikkönä 1969–1972. Helsingin ilmatorjuntarykmentissä hän oli aliupseerikoulun johtajan sijainen 1971 ja Sotakorkeakoulun opettaja 1973–1979, minkä jälkeen hän toimi Pääesikunnan toimistoesiupseerina 1979–1982 ja Rovaniemen ilmatorjuntapatteriston komentajana 1982–1987. Oltuaan Pääesikunnassa toimistopäällikkönä 1987–1988 hän toimi siellä ilmatorjunnan tarkastajana vuodesta 1988 vuoteen 1997, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Lappi ylennettiin vänrikiksi 1961, luutnantiksi 1963, yliluutnantiksi 1966, kapteeniksi 1969, majuriksi 1975, everstiluutnantiksi 1982 ja everstiksi 1988.