stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles Sturt
Nuoruus ja sotilasura

Sturt syntyi huhtikuussa 1795 Intiassa, missä hänen isänsä Thomas Lenox Napier Sturt työskenteli tuomarina Englannin Itä-Intian kauppakomppanian palveluksessa. Hän oli ensimmäinen perheen kahdeksasta pojasta. Yhteensä Sturtilla oli 12 sisarusta. Viisivuotiaana hänet lähetettiin kouluun Englantiin. Sturt ei päässyt opiskelemaan Cambridgen yliopistoon isänsä huonon taloudellisen tilanteen takia, ja hän liittyi armeijaan 1813. Sturt oli mukana taisteluissa Pyreneiden niemimaan sodan loppuvaiheissa ja Kanadassa Yhdysvaltoja vastaan. Hän palasi Eurooppaan pari päivää Waterloon taistelun jälkeen. Sturt oli vuoteen 1818 asti Ranskan miehitysjoukoissa, minkä jälkeen hänet lähetettiin Irlantiin.
Sturt ylennettiin kapteeniksi joulukuussa 1826, ja seuraavana vuonna hän sai johdettavakseen vankienkuljetuksen Australian Uuteen Etelä-Walesiin. Hän saapui Sydneyyn toukokuussa 1827 ja kiinnostui siellä Australian sisämaan arvoituksista. Tutkimusmatkailijat olivat kartoittaneet Länsi-Australian jokia, jotka virtasivat kohti sisämaata, ja monet päättelivät niiden johtavan sisämereen, jonka Sturt ja monet muut halusivat löytää. Pian saapumisensa jälkeen Sturt nimettiin kenraalikuvernööri Ralph Darlingin sotilassihteeriksi. Sturt kyllästyi pian toimistotöihin ja halusi lähteä tutkimusmatkalle.
Tutkimusmatkat > Kaksi ensimmäistä matkaa

Darling antoi luvan Macquariejoelle suuntautuneelle matkalle. Sturt valitsi apulaisekseen Australiassa syntyneen Hamilton Humen, ja Sturtilla oli mukanaan kolme sotilasta ja kahdeksan vankia, kun hän lähti Sydneystä 10. marraskuuta 1828. Hume liittyi seurueeseen myöhemmin. Retkikunta aloitti kulkemaan pitkin Macquariejokea 22. joulukuuta. Kun he eivät pystyneet ylittämään Macquarien suoalueita, Sturt johti retkikunnan Boganjoelle, ja vain päivän kävelyn jälkeen retkikunta saapui suurelle joelle, jonka Sturt nimesi Darlingiksi. Sturt saapui joelle kuitenkin huonoon aikaan, sillä aluetta oli vaivannut kuivuus kahden vuoden ajan. Normaalina vuotena retkikunta olisi todennäköisesti yltänyt Darlingia pitkin Murrayjoelle asti, mutta kuivuuden takia vesi oli suolaista eikä siitä ollut juomavedeksi, joten seurue joutui palaamaan takaisin seurattuaan jokea noin sadan kilometrin verran. Sturt pystyi päättelemään, että Darling oli todennäköisesti Länsi-Australian jokien tärkein kanava ja epäili, että se laskisi sisämereen.
Sturt kiinnostui Darlingjoen tutkimisesta ja pyysi seuraavaksi lupaa tutkia sen oletettua laskupaikkaa sisämerelle. Hän ei saanut lupaa matkalle, vaan sen sijaan päätettiin, että hän lähtisi tutkimaan seuraavaksi Murrumbidgeejokea ja saisi jatkaa Darlingille, jos hän pääsisi Murrumbidgeetä pitkin sinne. Matka alkoi Sydneystä 3. marraskuuta 1829. He seurasivat jalkaisin Murrumbidgeetä Lachlanjoen haaraan, josta he päättivät jatkaa kahdella veneellä alas Murrumbidgeetä. Toisen veneen he olivat tuoneet mukanaan ja toisen rakensivat paikallisesta puusta. Retkikunta souti Murrumbidgeetä uudelle joelle, jonka Sturt nimesi Murrayksi ministeri George Murrayn mukaan. Sitä he laskivat, kunnes 6. helmikuuta 1830 pääsivät järvelle, jonka Sturt nimesi Alexandrinajärveksi 10-vuotiaan prinsessa Alexandrina Victorian mukaan. Alexandrinsta tuli myöhemmin kuningatar Viktoria. Järven kautta Murray laski mereen, mutta järvestä mereen johtava kanava ei ollut sopiva veneille. Retkikunta joutui palaamaan lähtöpaikkaansa soutaen noin 1 500 kilometriä voimakkaaseen vastavirtaan. Paluumatkalle he lähtivät 12. helmikuuta, ja he palasivat Murrumbidgeen varastolle 23. maaliskuuta. Se oli kuitenkin hylätty. Sturt lähetti 11. huhtikuuta kaksi miestä hakemaan apua, ja he palasivat viikon päästä. Retikunta pääsi takaisin Sydneyyn 25. toukokuuta.
Tutkimusmatkat > Matkojen välissä maanomistajana ja virkamiehenä

Palattuaan Sturt sairasteli hetken, ja toivottuaan hänet lähetettiin 1831 johtamaan pientä varuskuntaa Norfolkinsaarelle. Lokakuussa hän palasi Sydneyyn. Suunnitelmissa oli hänen lähettämisensä residentiksi Uuteen-Seelantiin tai uudelle matkalle Darlingille. Sturtin terveys kuitenkin heikkeni, ja hän sai luvan palata Englantiin. Merimatkalla hän menetti näkönsä. Englannissa Sturt julkaisi kertomuksia matkoistaan ja sai hoitoa sairauteensa. Monien pyyntöjen jälkeen Colonial Office lupasi Sturtille 2 024 hehtaarin maatilan Uudesta-Etelä-Walesista. Lahjoituksen ehtona Sturt luopui muista oikeuksistaan sotilaana. Sturt meni avioliittoon syyskuussa 1834 vanhan perhetuttavan Charlotte Greenin kanssa.
Sturt saapui takaisin Sydneyyn vaimonsa kanssa vuoden 1835 puolivälissä. Hän asettui kesäkuussa maatilalleen Ginninderraan. Elokuussa hän osti 789 hehtaarin tilan Mittagongista, missä asui kaksi vuotta. Siellä syntyi hänen ensimmäinen lapsensa, joka nimettiin Napier Georgeksi. Varrovillestä Sturt osti toisen kodin 1837 alkupuolella. Seuraavan vuoden alussa hän ajautui taloudellisiin vaikeuksiin ja joutui myymään Mittagongin tilansa. Lokakuussa syntyi hänen toinen poikansa, joka sai nimekseen Charles.
Sturtia pyydettiin marraskuussa 1838 Etelä-Australian palvelukseen johtavana maanmittaajana. Hän suostui ja muutti perheineen Adelaideen helmikuussa 1839. Syyskuussa Adelaideen saapui Edward Charles Frome, jolla oli mukanaan määräys johtavaksi maanmittaajaksi. Sturtin nimittänyt George Gawler antoi lojaalisuudesta Sturtille toisen tehtävän apulaistarkastajana. George Grey korvasi Gawlerin 1841. Sturt ei pitänyt nimityksestä, valitti Colonial Officelle Greyn nuoruudesta ja tarjosi toista ehdokasta. Grey ei pitänyt Sturtin toimista, eivätkä he tulleet ikinä toimeen. Pian Colonial Office lakkautti apulaistarjastajan tehtävän, ja Sturt palkattiin huomattavasti heikommin palkattuun tehtävään kirjaajana. Veloissa ja huonosti palkattuna Sturt pyysi Colonial Officelta tukea tai siirtoa toiseen siirtokuntaan. Saatuaan kieltävän vastauksen hän alkoi suunnitella laajamittaista matkaa sisämaahan. Sen tarkoituksena oli tutkia ja kartoittaa kahdessa vuodessa koko tuntematon sisämaa. Hänen suunnitelmansa kuitenkin hylättiin toukokuussa 1844. Sturt valittiin kuitenkin johtamaan matkaa Australian sisämaahan tavoitteena löytää mahdollinen mantereen luonnollisesti jakava koillis-lounais-suuntainen vuorijono ja joet, joiden lähteet ovat vuorilla.
Tutkimusmatkat > Kolmas matka

Sturt lähti kolmannelle matkalleen Adelaidesta 10. syyskuuta 1844. Hänellä oli mukanaan 15 miestä, kuusi vaunua, vene ja 200 lammasta. He lähtivät Adelaidesta kohti Murraytä ja seurasivat sitä Darlingjoelle asti. He jatkoivat Cawndillajärven tuntumaan, minne he leiriytyivät kahdeksi kuukaudeksi. Majapaikastaan retkikunta teki useita tiedusteluretkiä. He matkasivat edelleen pohjoiseen joulukuussa, vaikka osalla retkikunnan jäsenistä oli keripukin oireita. He löysivätkin vettä Depot Glenistä, mutta kuuma kesä oli kuivattanut vesivarat vähiin. Tammikuulta heinäkuulle 1845 he olivat ansassa epäsuotuisassa ympäristössä, ja varajohtaja James Poole kuoli keripukkiin.
Heinäkuussa kovat sateet helpottivat retkikunnan tilannetta ja Sturt johti sen uuteen leiriin luoteeseen. Sieltä he tekivät useita tiedustelumatkoja, joita pisin oli noin 720 kilometrin matka kohti mantereen keskipistettä. Nähtyään Simpsonin aavikon hiekkadyynit Strut viimein hylkäsi ajatuksensa sisämerestä. He joutuivat kääntymään vain noin 240 kilometrin päästä Australian keskipisteestä. Palattuaan matkalta Cooper Creekille he havaitsivat, että heidän kaivonsa oli tyhjentymässä. Sturt ehdotti, että hän tekisi vielä John McDouall Stuartin kanssa yhden matkan mantereen keskustaa kohti. Sturt sai kuitenkin pian pahoja oireita keripukista, ja J. H. Browne otti retkikunnan johtoonsa. He palasivat ensimmäiseen leiriinsä 15. tammikuuta 1846 ja Adelaideen 19. tammikuuta.
Matkan aikana Etelä-Australian kuvernööriksi oli nimetty Frederick Robe ja Sturt oli valittu siirtokunnan varainhoitajaksi. Hän lähti 1847 käymään Englantiin mutta ei saapunut aivan ajoissa sinne vastaanottamaan Royal Geographical Societyn kultamitalia. Hän kirjoitti Englannissa matkoistaan ja palasi Adelaideen syyskuussa 1849. Hänet nimitettiin pian siirtokunnan toiseksi korkeimman virkamiehen tehtävään. Sturtin näkö alkoi jälleen heikentyä vuoden 1851 lopulla, ja hän vetäytyi eläkkeelle.
Tutkimusmatkat > Viimeiset vuodet ja kuolema

Sturtin aikumuksena oli viettää loppuelämänsä Australiassa, mutta päätti palata Englantiin taatakseen lapsiensa tulevaisuuden. Sturt lähti Australiasta maaliskuuta 1853. Hän eli viimeiset vuotensa Cheltenhamissa ja antoi neuvoja Australiaan liittyvissä asioissa, erityisesti vuoden 1854 Pohjois-Australian tutkimusmatkasta. Sturt pyrki Victorian kuvernööriksi 1855 ja Queenslandin kuvernööriksi 1858. Hän kuoli kesäkuussa 1869, kun prosessi hänen aateloisemiseksi oli vielä kesken. Kuningatar Viktoria antoi Sturtin lesken käyttää kuitenkin nimeä Lady Sturt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles Sturt Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  International Plant Names Index 
Henkilöt:  Australia  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Kartta Sturtin ensimmäisistä matkoista.
Sturt lähtee kolmannelle matkalleen Adelaidesta, S. T. Gillin piirros.
James Poolen haudan kohdalla oleva kaiverrus puussa.
Who’s Afraid of the Big Bad Wolf?

"Who's Afraid of the Big Bad Wolf?" eli "Pahaa sutta ken pelkäisi", on Walt Disneyn animaatiolyhytelokuvan Kolme pientä porsasta (1933) tunnusmusiikki. Elokuvan julkaistuessa tunnuslaulusta tulikin suuri hitti.
Laulun sävelsi Frank Churchill, ja sen sanat Ann Ronnell. Sävelmä on muunnelma Johann Strauss nuoremman Lepakko-operetin Samppanja-laulusta.
Alkuperäisillä englanninkielisillä sanoilla laulun ovat esittäneet äänilevyllä useat artistit.  Laulun suomensivat ensimmäisinä R. R. Ryynänen ja S. Ruotsalainen, mutta myöhemmin myös Auvo Nuotio laati siitä oman suomennoksensa.  Suomeksi laulun ovat esittäneet levylle Georg Malmsten vuonna 1934 Ryynäsen suomentamin sanoin sekä myöhemmin Kipparikvartetti vuonna 1957 Nuotion suomentamin sanoin.
Aiheesta muualla

Laulun suomenkieliset sanat kahtena versiona KaksPlus. Viitattu 30.8.2018.
Rolf Wiik

Suomalaismiekkailijoita kesä­olympialaisissa 1952: Rolf Wiik, Kauko Jalkanen ja Erkki Kerttula.
Rolf Reinhold Wiik (30. tammikuuta 1929 Tampere – 9. elokuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen miekkailija.
Wiik edusti Suomea kolmien olympialaisten kalpamiekkailussa. Helsingissä 1952 ja Roomassa 1960 hän karsiutui alkuerissä niin henkilökohtaisessa kilpailussa kuin joukkuekilpailussakin. Melbournessa 1956 hän osallistui vain henkilökohtaiseen kilpailuun, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi. Se on yhä suomalaismiekkailijoiden kaikkien aikojen paras sijoitus olympialaisissa.
Maailmanmestaruuskilpailuihin Wiik osallistui kuudesti vuosina 1951–1963. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti kalvalla vuonna 1951.
Kotimaassaan "Rolle" Wiik edusti Miekka-Miehiä. Hän voitti henkilökohtaisen Suomen mestaruuden kalvalla vuosina 1954, 1956, 1959 ja 1960 sekä säilällä 1956. Joukkuemestaruuksia hän voitti kalvan ja säilän lisäksi myös floretilla. Hän oli toinen suomalainen miekkailun suurmestari. Aktiiviuransa jälkeen hän toimi Suomen Miekkailuliiton valmentajana ja hallituksen jäsenenä.
Harry Wikman

Harry Herman Enzio Wikman (1. syyskuuta 1929 Turku – 4. lokakuuta 2017 Örebro, Ruotsi) oli suomalainen kilpasoutaja.
Wikman edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa kahdeksikkojen soudussa. Joukkue jäi alkuerässään viidenneksi ja karsiutui. Pohjoismaitten mestaruuskilpailuihin Wikman osallistui vuosina 1952–1954.
Turkulaista IK Academiaa edustanut ”Hati” Wikman saavutti nelosessa yhden SM-hopean ja kaksi SM-pronssia. Hän pelasi myös käsipalloa SM-sarjassa edustaen Åbois-seuraa.
Wikman oli koulutukseltaan diplomi-insinööri. Hänelle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkki vuonna 1983 ja Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan I luokan ritarimerkki (Kungliga Nordstjärneorden) vuonna 1990.
Štšuka-luokka

| Štšuka-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  572 t (pinnalla) 672 t (sukellus)
Pituus:  57,0 m
Leveys:  6,2 m
Syväys:  3,76 m
Koneteho:  2 × W8V28/38-dieselmoottoria, 1 000 bhp (pinnalla) 2 × PGV8-sähkömoottoria 800 hv
Nopeus:  14,0 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Miehistöä:  41
Toimintamatka:  3 000 nm@8,5 solmua (pinnalla) 110 nm@3 solmua (sukellus)
Aseistus
Meritorjunta:  6 × torpedoputkea
Ilmatorjunta:  1 ×37 mm 11-K -ilmatorjuntatykki
Štšuka tai Štš-luokka (ven. Щука, suom. hauki) oli Neuvostoliiton laivaston 1930-luvulta käytössä ollut sukellusveneluokka. Luokka ei kuitenkaan ollut yhtenäinen, vaan siihen kuului kaikkiaan kuusi alaluokkaa. Yhteensä veneitä valmistui 88.
Štšuka oli keskikokoinen sukellusvene, joka oli tarkoitettu mataliin ja suljettuihin vesiin. Veneitä alettiin rakentaa vallankumouksellisen sotilasneuvoston tammikuun 1930 päätöksellä. Tavoitteena oli rakentaa 200 venettä, ja työtä teki seitsemän telakkaa. Ennen toisen maailmansodan alkua 86 venettä oli valmiina. Itämerellä, Mustallamerellä ja Pohjoisessa laivastossa palvelleista etulinjan veneistä menetettiin sodan aikana noin 70 %.
Alukset

Suunnitelmiin kuului valmistaa 193 luokan venettä toisen viisivuotiskauden (1933-1937) aikana. Näistä oli tarkoitus sijoittaa Itämerelle 36, Mustallemerelle 55, Kauko-Itään 84 ja Jäämerelle 18 venettä. Tilauksia ei rajoittanut rahoitus vaan telakoiden kyky valmistaa aluksia. Veneet nimettiin ensin normaalisti, mutta 15. toukokuuta 1934 ne nimettiin alphanumeerisesti siten, että tyyppinimen Štš jälkeen lisättiin kolminumeroinen tunnusnumero. Tunnusnumeron ensimmäinen numero ilmoitti sijoituspaikan: Kauko-Itä 1, Mustameri 2, Itämeri 3 ja Jäämeri 4.
Alukset > Sarja III

Sarja III:een kuului neljä sukellusvenettä: Štš 301 Štšuka, Štš 302 Okun, Štš 303 Jorš ja Štš 304 Jaz. Sarjan aluksista kolme kuului ensimmäiseen viisivuotisohjelmaan ja neljäs tilattiin julkisin keräysvaroin.
Veneet oli valmistettu Itämeren telakalla ja ne laskettiin vesille joulukuussa 1930-marraskuu 1931. Alusten uppouma oli pinnalla 578 tonnia ja sukelluksissa 704 tonnia. Niiden pituus oli 57 metriä, leveys 6,20 metriä ja syväys 3,78 metriä. Alusten aseistuksena oli kuusi 21 tuuman (533 mm) torpedoputkea, joista neljä keulassa ja kaksi perässä. Putkiin oli aluksilla kymmenen torpedoa. Lisäksi aluksilla oli yksi 45 millimetrin 46 pituuskaliiperin tykki sekä kaksi .3 tuuman konekivääriä.
Veneiden voimanlähteenä oli dieselmoottori sekä kaksi sähkömoottoria, jotka oli kytketty kahteen akseliin. Koneet tuottivat 800 hevosvoimaa, joilla alusten nopeus oli pinnalla 12,5 solmua ja sukelluksissa 8,5 solmua. Aluksilla oli 35 hengen miehistö.
| nimi | rakentaja | kölinlasku | vesillelasku | palvelus | kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Štšuka myöh. Štš-301 | Itämeren telakka, Leningrad | 5. helmikuuta 1930 | 1. joulukuuta 1930 | 11. lokakuuta 1933 | upotettu 27. elokuuta 1941 |
| Okun myöh Štš-302 | Itämeren telakka, Leningrad | 5. helmikuuta 1930 | 6. marraskuuta 1931 | 11. lokakuuta 1933 | tuhoutunut osuttuaan miinaan 13. lokakuuta 1942 |
| Jorš myöh Štš-303 | Itämeren telakka, Leningrad | 5. helmikuuta 1930 | 6. marraskuuta 1931 | 15. marraskuuta 1933 | myyty romutettavaksi 1958 |
| Jaz myöh Štš-304 | Nikolajevin eteläinen telakka, Nikolajev | 23. helmikuuta 1930 | 2. toukokuuta 1931 | 15. elokuuta 1934 | tuhoutunut osuttuaan miinaan joulukuussa 1942 |
Alukset > Sarja V

Sarjasta III muokattuun sarja V:een kuului yhdeksäntoista sukellusvenettä (Štš-101 - Štš-112 ja Štš-305-Štš-311). Veneet oli rakennettu Dalzavodin, Martin ja Ordžonikidzen telakoilla. Alusten uppouma oli 589 tonnia.
Sarjan aluksista 12 kuului ensimmäiseen viisivuotissuunnitelmaan Tyynenmeren laivaston varustamiseksi. Seitsemän luokan aluksista tilattiin osana Itämeren laivastolle suunnatun toisen viisivuotissuunnitelman alkuvuosina.
| nimi | rakentaja | kölinlasku | vesillelasku | palvelus | kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Štš-101 Losos (ex- Losos ja No. 11) | Dalzavod, Vladivostok | 20. maaliskuuta 1932 | 25. joulukuuta 1932 | 22. syyskuuta 1933 | alusluettelosta 1954 |
| Štš-102 Leštš (ex- No. 12) | Dalzavod, Vladivostok | 20. maaliskuuta 1932 | 18. huhtikuuta 1933 | 22. syyskuuta 1933 | alusluettelosta 1958 |
| Štš-103 Karp (ex- No. 13) | Dalzavod, Vladivostok | 20. maaliskuuta 1932 | 1933 | 27. lokakuuta 1933 | alusluettelosta 1940-luvun lopulla |
| Štš-104 (ex- No. 14) | Dalzavod, Vladivostok | 20. maaliskuuta 1932 | toukokuu 1933 | 5. marraskuuta 1933 | alusluettelosta 1958 |
| Štš-105 (ex- No. 15) | Dalzavod, Vladivostok | 1. huhtikuuta 1932 | elokuu 1933 | 5. marraskuuta 1933 | alusluettelosta 1954 |
| Štš-106 (ex- No. 16) | Dalzavod, Vladivostok | 27. maaliskuuta 1932 | toukokuu 1933 | 26. marraskuuta 1933 | alusluettelosta 1954 |
| Štš-107 (ex- No. 17) | Dalzavod, Vladivostok | 27. maaliskuuta 1932 | heinäkuu 1933 | 27. marraskuuta 1933 | alusluettelosta 1958 |
| Štš-108 (ex- No. 18) | Dalzavod, Vladivostok | 1. huhtikuuta 1932 | heinäkuu 1933 | 21. joulukuuta 1933 | alusluettelosta 1958 |
| Štš-109 (ex- No. 19) | Dalzavod, Vladivostok | 20. maaliskuuta 1932 | elokuu 1933 | 18. huhtikuuta 1934 | alusluettelosta 1958 |
| Štš-110 (ex- No. 20) | Dalzavod, Vladivostok | 20. maaliskuuta 1932 | lokakuu 1933 | 18. toukokuuta 1934 | alusluettelosta 1958 |
| Štš-111 (ex- No. 21) | Dalzavod, Vladivostok | 20. maaliskuuta 1932 | heinäkuu 1933 | 11. syyskuuta 1934 | alusluettelosta 1958 |
| Štš-112 (ex- No. 22) | Dalzavod, Vladivostok | 20. maaliskuuta 1932 | huhtikuu 1934 | 11. syyskuuta 1934 | alusluettelosta 1958 |
| Štš-305 | Martin telakka, Leningrad | marraskuu 1932 | 31. joulukuuta 1933 | 3. joulukuuta 1934 | upotettu 5. marraskuuta 1942 |
| Štš-306 | Martin telakka, Leningrad | 6. marraskuuta 1933 | 1. elokuuta 1934 | 4. elokuuta 1935 | uponnut marraskuussa 1942 |
| Štš-307 | Martin telakka, Leningrad | 6. marraskuuta 1933 | 1. elokuuta 1934 | 4. elokuuta 1935 | upotettu 17. elokuuta 1942 tai romutettu 1958-1959 |
| Štš-308 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad | marraskuu 1932 | joulukuu 1933 | 14. marraskuuta 1935 | upotettu 31. elokuuta 1942 |
| Štš-309 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad | 6. marraskuuta 1933 | 10. huhtikuuta 1935 | 14. marraskuuta 1935 | alusluettelosta 1956 |
| Štš-310 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad | 6. marraskuuta 1933 | 10. huhtikuuta 1935 | 17. syyskuuta 1936 | nimetty lokakuussa 1949 S-310:ksi romutettu 1958-1959 |
| Štš-311 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad | 6. marraskuuta 1933 | 10. huhtikuuta 1935 | 17. syyskuuta 1936 | upotettu 15. lokakuuta 1942 |
Alukset > Sarja Vbis

Sarja Vbis:iin, joka oli alkuperäiseltä nimeltään Sarja VIII, kuului kaksitoista sukellusvenettä (Štš 113-121 ja Štš 201-203). Veneet oli valmistettu Dalzavodin ja Martin telakoilla. Alusten uppouma oli 607 tonnia. Luokan alukset tilattiin osana ensimmäistä viisivuotissuunnitelmaa ja ne oli suunnattu Tyynenmeren laivastolle.
Alukset > Sarja Vbis-2

Sarja Vbis-2:een kuului yhdeksän sukellusvenettä (Štš 122-125 ja Štš 204-208). Veneet oli valmistettu Dalzavodin, Martin ja 61 Kommuunin telakoilla. Alusten uppouma oli 617 tonnia.
Alukset > Sarja Xbis

Sarja Xbis:iin kuului 20 sukellusvenettä (Štš 135-138, 216 ja 405-419). Alusten uppouma oli 587 tonnia.
Alukset tilattiin osana kolmatta viisivuotissuunnitelmaa.
| nimi | rakentaja | kölinlasku | vesillelasku | palvelus | kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Štš-321 | Itämeren telakka, Leningrad | 26. elokuuta 1938 | 21. huhtikuuta 1940 | 1. syyskuuta 1941 | nimetty lokakuussa 1940 Štš-135:ksi poistettu 1950-luvulla |
| Štš-328 | Martin telakka, Leningrad | 17. joulukuuta 1934 | 27. huhtikuuta 1935 | 17. heinäkuuta 1936 | nimetty kesäkuussa 1939 Štš-424:ksi tuhoutunut lokakuussa 1939 |
| Štš-137 | Dalzavod, Vladivostok | 31. elokuuta 1938 | 22. heinäkuuta 1940 | 18. marraskuuta 1941 | nimetty lokakuussa 1949 S-137:ksi alusluettelosta 1957 |
| Štš-138 | Dalzavod, Vladivostok | 28. lokakuuta 1938 | 22. heinäkuuta 1940 | 30. joulukuuta 1941 | nimetty lokakuussa 1949 S-138:ksi alusluettelosta 1950-luvulla |
| Štš-216 | 61 kommuna, Nikolajev | 1939 | 1940 | heinäkuu 1941 | upotettu 17. helmikuuta 1944 |
| Štš-405 | Martin telakka, Leningrad | 1939 | 1940 | 7. kesäkuuta 1941 | tuhoutunut 21. elokuuta 1942 |
Elis Wiklund

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Elis Wiklund Garmisch-Partenkirchenenissä 1936. |  Elis Wiklund Garmisch-Partenkirchenenissä 1936. |  Elis Wiklund Garmisch-Partenkirchenenissä 1936. |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten hiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Garmisch-Partenkirchen 1936 | 50 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa |  Sollefteå 1934 | 50 km |  |
Elis Wiklund (12. joulukuuta 1909 – 15. maaliskuuta 1982) oli ruotsalainen maastohiihdon olympiavoittaja.
Hiihdon MM-kisoissa 1934 Ruotsin Sollefteåssa Wiklund voitti 50 kilometrin hiihdon kultamitalin. Hän toisti 50 kilometrin voittonsa kaksi vuotta myöhemmin vuoden 1936 talviolympialaisissa Saksan Garmisch-Partenkirchenissa; maanmies Axel Wikström hävisi hänelle yli kolme minuuttia. Vuonna 1935 Hohe Tatran maailmanmestaruuskilpailuissa Wiklund oli 18 kilometrin hiihdossa 22:s ja 50 kilometrin hiihdossa seitsemäs
Vuonna 1936 Elis Wiklundille myönnettiin Ruotsin hiihtäjien kunniamerkki "Stora Grabbar".
Ruotsin mestaruuksia Wiklund voitti kolme, joista kaksi 50 kilometrin hiihdossa (1938 ja 1941). Lisäksi hän oli mukana vuonna 1938 3 × 10 kilometrin viestin voittaneessa joukkueessa. Seuratasolla hän edusti IFK Umeåta.
Vuonna 1984 julkaistiin Karl Erik Johanssonin kirjoittama Elis Wiklundista kertova romaani.
Waldemarsudde

Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Waldemarsudde elokuussa 2011. Gamla huset kuvassa vasemmalla ja Slottet keskellä.
Waldemarsudde on Tukholmassa Djurgårdenin saarella, Ryssvikenin rannalla sijaitseva alue, jossa on historiallisia rakennuksia. Rakennuksista huomattavin on Prinssi Eugenin Waldemarsudde, joka on Ruotsin valtion omistama taidemuseo. Waldemars­udden kiinteistön on 70 000 neliömetrin laajuinen ja kolmelta suunnalta veden ympäröimä. Päärakennus ja taidegalleria rakennettiin vuosina 1905 ja 1913 Ferdinand Bobergin ja prinssi Eugenin suunnitelmien mukaan. Niemellä on myös koko maailmassa ainut­laatuinen Waldemarsudden öljymylly 1780-luvulta. Prinssi Eugenin Waldemarsudden rakennuksia hallinnoi Ruotsin valtion kiinteistölaitos (ruots. Statens fastighetsverk), ja vuodesta 1993 lähtien ne ovat kansallinen rakennus­muisto­merkki.