Ingrid Bergman
Teatteriura

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Hän puhuu viittä kieltä, eikä osaa näytellä niistä yhdelläkään”. | ” |
– Näyttelijä John Gielgud Bergmanin kielitaidosta ja näyttelemisestä. 
Bergman näytteli Jeanne d’Arcin roolin ensimmäisen kerran näyttämöllä Lothringenin Johannassa, jonka ensi-ilta oli 18. marraskuuta 1946 New Yorkin Alvin Theatressa. Näytelmä oli Bergmanille todellinen toiveiden täyttymys. Hän oli jo tottunut näyttelemään lyhyitä pätkiä elokuvakameroille, joita varten opeteltiin pari lausetta kerrallaan, teatterissa haasteena oli osata kokonainen rooli ulkoa hänelle vieraalla kielellä. Lothringenin Johannasta tuli syksyn Broadway-hitti, ja se oli loppuunmyyty 12 ensimmäisen esitysviikkonsa ajan. Bergman palkittiin vuonna 1947 roolistaan Tony-palkinnolla. Ruotsin kuningas Kustaa V myönsi Bergmanille Litteris et Artibus -mitalin merkittävistä ansioista näyttelijänä.
Bergman jatkoi samaa näyttämörooliaan Italiassa, kun Rossellini ohjasi Napolissa marraskuussa 1953 oratorion Jeanne d’Arc polttoroviolla. Valtava yleisömenestys sai pariskunnan viemään näytelmän kiertueelle Länsi-Eurooppaan ja aina Tukholmaan asti, ja Bergman opetteli tekstin nopeasti viidellä kielellä. Italian ulkopuolella se ei kuitenkaan saanut innostunutta vastaanottoa. Tukholmassa kriitikot keskittyivät lähinnä moittimaan Bergmania ja tämän yksityiselämää. Suhdeskandaalin aiheuttama moraalinen paheksunta jatkui kotimaassakin, ja Bergman sai edelleen luettavakseen yleisön lähettämää vihapostia.
Bergmanin teatteriuran suuri voitto oli Laura Reynoldsin osa Robert Andersonin menestysnäytelmässä Teetä ja sympatiaa, joka ensiesitettiin Pariisissa 1956. Menestys teatterissa ajoittui samaan ajankohtaan Anastasian kassamenestyksen kanssa, ja yleisö ihastui häneen uudelleen. Teen ja sympatian esitysaikataulu vei kaiken Bergmanin ajan kesään 1957 saakka.
Bergmanin kolmas aviomies toimi Pariisissa teatterituottajana, ja pariskunta päätti yhdessä esittää Montparnassen teatterissa Henrik Ibsenin Hedda Gablerin, jonka Raymond Rouleau ohjasi. Rooli laajensi Bergmanin taiteellista rekisteriä: hän sai näyteltäväkseen katalan naisen, ja kriitikot ylistivät hänen tulkintaansa. Rooli vaati huolellista valmistautumista, ja ensi-illassa Bergmanilla oli jälleen vaikeuksia ranskankielisen tekstin kanssa. Näytelmää esitettiin syksystä 1962 pitkälle seuraavan vuoden puolelle, ja siitä tehtiin myös televisioitu versio. Kesäkuusta 1965 aina seuraavaan maaliskuuhun Bergman näytteli Nataliaa näytelmässä Kuukausi maalla, jonka Michael Redgrave ohjasi Englannin Guildfordissa. Englanninkielinen teksti ei ollut Bergmanille sen helpompi kuin ranskalainenkaan, mutta haparoivan ensi-iltaesityksen jälkeen hän sai tulkintaansa yhä enemmän varmuutta, ja isot luonneroolit vähitellen kehittivät häntä huippuunsa näyttämötaiteilijana.
Los Angeles Music Centerin uuden teatterin avajaisnäytelmäksi otettiin Eugene O’Neillin viimeiseksi jäänyt näytelmä, José Quinteron ohjaama Kaikki maailman rikkaus. Bergman tulkitsi näytelmässä ahneen ja juonittelevan Deborahin osan. Näytelmä merkitsi Bergmanille paluuta amerikkalaiselle näyttämölle yli 20 vuoden tauon jälkeen. Teatterin johtokunnassa oltiin tyytymättömiä Bergmanin valintaan, sillä hänen ei uskottu edistävän lipputuloja. Näytelmän ensi-ilta oli 12. syyskuuta 1967, ja sen esitykset jatkuivat kuuden viikon jälkeen New Yorkin Broadhurst Theaterissa. Kriitikot eivät vaikuttuneet näytelmästä, ja muun muassa New York Timesissa todettiin, että Bergman ”sai roolihenkilöstä irti vähemmän kuin olisi toivonut”. Näytelmää esitettiin vuoden 1968 maaliskuulle asti.
Huhtikuussa 1972 Bergman oli New Yorkissa Kapteeni Brassboundin kääntymys -näytelmän kiertueella. Hänellä oli George Bernard Shaw’n kirjoittaman näytelmän ainoa naisrooli. Tuolloin senaattori Charles Percy luki kongressissa Bergmanille osoitetun kansallisen anteeksipyynnön epäoikeudenmukaisuudesta, joka hänelle oli tehty Yhdysvaltain senaatissa 22 vuotta aiemmin. Bergman vastasi lausuntoon kirjallisesti: ”Hyvä senaattori Percy, minun sodankäyntini Amerikan kanssa on loppunut kauan sitten. Haavat ovat kuitenkin jääneet jäljelle. Nyt, teidän ritarillisen eleenne – jalon ja ymmärtävän senaatissa pidetyn puheenvuoron – ansiosta ne ovat iäksi parantuneet.”
Bergmanin viimeisiä taiteellisia näyttämövoittoja oli W. Somerset Maughamin Viisas aviovaimo syksyllä 1973. Lontoon West Endin esitysten jälkeen se vietiin kiertueelle Yhdysvaltoihin. Jotkut kriitikot paheksuivat äänekkäästi ruotsalaista näyttelemässä englantilaisnaista, mutta näytelmä oli Lontoon teatterikauden hitti ja teki Bergmanista varakkaan, sillä hän ansaitsi 12,5 prosenttia lipputuloista. Tuotannon aikana Bergmanin syöpä diagnosoitiin, ja hänen oli käytävä läpi ankarat sädehoidot ennen kiertuetta.