Valaisin
Sähkövalaisinten muotoiluhistoriaa

Ensimmäiset sähkövalaisimet myötäilivät niitä ennen käytettyjen öljy- ja kaasuvalaisimien muotoilua niin, että kirkkaan valopisteen muodostava hehkulamppu saatettiin jättää joka suuntaan avoimeksi ja häikäiseväksi, vaikka valoteho oli moninkertainen entiseen verrattuna. Toisessa ääripäässä hehkulamppu saatettiin peittää liiaksikin erilaisin kuvuin ja varjostimin, jolloin valotehoa meni hukkaan. Vasta vähitellen opittiin valoteknisiä perusasioita ja keskityttiin valaisinten valaisukykyyn erilaisissa tehtävissä. Huonetilojen valaistus opittiin jakamaan yleisvalaistukseen etenkin kattovalaisinten avulla ja työ- eli kohdevalaistukseen matalammalla sijaitsevien pöytä-, seinä- ja lattiavalaisinten avulla.
Hehkulampun mahdollistama sähkövalo oli niin mullistava keksintö, että pitkän aikaa siihen suhtauduttiin hyvin käytännönläheisesti, tavoitteena varustaa nopeasti sähkölampuilla teollisuushallit ja muut työpaikat työtehon lisäämiseksi ja vuorotyön mahdollistamiseksi läpi vuorokauden. Kotienkin valaistuksessa sähkövalaisimet olivat alkuun hyvin pelkistettyjä ja asiallisia verrattuna entisiin koristeellisiin öljy- ja kaasulamppuihin. Vasta art nouveau- eli jugendtyylin noustessa suosioon 1880-luvulta alkaen alettiin kiinnittää huomiota kotien ja toimistotyöpaikkojen valaisinten muotoiluun, ja syntyivät muun muassa Tiffany-valaisimet lyijylasitekniikalla koostettuine värikkäine varjostimineen sekä Yhdysvaltojen finanssipiirien toimistoihin tarkoitettu messinkijalkainen, vihreällä lasivarjostimella varustettu pankkiirivalaisin (engl. banker’s lamp).
Jugendia seurannut art deco -tyyli ihasteli teknistä edistyneisyyttä ja alkoi tuoda valaisinsuunnitteluun geometrista muotokieltä, ja sitten funktionalismi ja modernismi edelleen korostivat pelkistynyttä ja tarkoituksenmukaista muotoilua periaatteena form follows function, muoto seuraa käyttötarkoitusta
Suuri vaikuttaja myös valaisinten kuten muunkin teollisen muotoilun uudistajana oli saksalainen Bauhaus-oppilaitos, jonka opettajista ja oppilaista valaisimia suunnitteli muun muassa Wilhelm Wagenfeld. Funktionalistisista valaisinmalleista suomalaisillekin tunnetuimpia lienee yksinkertainen, kromatun metalliputkivarren päässä katosta riippuva valkoinen opaalilasipallo, jonka alkuperäistä suunnittelijaa ei tiedetä mutta jollaisia 1920- ja 1930-luvuilla suosivat monet arkkitehdit kohteissaan. Helposti suunnattava nivelvartinen anglepoise-työvalaisin on toinen 1900-luvun alkupuolen klassikko.
 Toisen maailmansodan jälkeen yksinkertaiset ja tehokkaat loisteputkivalaisimet valtasivat teollisuushallien ja toimistojen sisäkatot, kun taas kotien valaistuksessa suosittiin hehkulamppuja. Hehkulamppuihin perustuvien valaisinten suunnittelijoina kansainvälisesti tunnetuksi tulivat etenkin tanskalaiset Poul Henningsen, Arne Jacobsen ja Verner Panton sekä monet italialaiset, mutta myös suomalaiset Paavo Tynell, Yki Nummi ja Alvar Aalto. Suomalaiskoteihin arkisempia ja edullisempia hehkulamppuvalaisimia valmistivat muun muassa Arisuo, Décembre, Lival, Orno ja Valinte.
1980-luvulla hehkulampusta kehitetty halogeenilamppu yleistyi ja muutti valaisimia kevyemmiksi ja pienemmiksi, lukuun ottamatta verkkomuuntajaa joka oli usein iso möhkäle. Tältä ajalta muistetaan monet italialaiset designvalaisimet ja Ingo Maurerin kehittämät ”vaijerihalogeenit”, seinästä seinään kulkeviin metallivaijereihin kiinnitetyt matalajännitteiset valopisteet. Seuraava mullistus paitsi valaisinten koon, myös niiden energiankulutuksen pienenemisessä olivat vuosituhannen vaihteessa nopeasti yleistyneet LED-lamput.