stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erik Bergman
Sävellyksiä > Kuoromusiikkia > Soitinsäestyksellä

Rubaiyat baritonille, mieskuorolle ja orkesterille op. 41 (Omar Khayyam, 1954)
Aton baritonille, lukijalle, sekakuorolle ja orkesterille op. 49 (Akhnaten, 1959)
Bauta baritonille, mieskuorolle ja lyömäsoittimille op. 54 (Edda, 1961)
Sela baritonille, sekakuorolle ja kamariorkesterille op. 55 (Raamattu / Daavid, 1962)
Fåglarna baritonille, sooloäänille, mieskuorolle, lyömäsoittimille ja celestalle op. 56a (Solveig von Schoultz, 1962)
Snö huilulle, baritonille ja mieskuorolle op. 59b (Peter Sandelin, 1966)
Jesurun baritonille, mieskuorolle, vaskille ja lyömäsoittimille op. 61 (Raamattu / Jesaja, 1967)
Canticum Fennicum baritonille, solistiryhmälle, mieskuorolle ja orkesterille op. 62 (eri tekstejä, 1967)
Nox baritonille, sekakuorolle, huilulle, englannintorvelle ja lyömäsoittimille op. 65 (eri tekstejä, 1970)
Requiem över en död diktare baritonille, sekakuorolle, vaskille, lyömäsoittimille ja uruille op. 67 (Bengt V. Wall, 1970)
Missa in honorem Sancti Henrici solisteille, sekakuorolle ja uruille op. 68 (messuteksti, 1971)
Samothrake, draamallinen kohtaus lukijalle, sekakuorolle ja soitinyhtyeelle op. 69 (Gunnar Ekelöf, 1971)
Hathor Suite sopraanolle, baritonille, sekakuorolle, huilulle, englannintorvelle, harpulle ja lyömäsoittimille op. 70 (muinaisegyptiläisiä tekstejä, 1971)
Bardo Thödol lukijalle, mezzosopraanolle, baritonille, sekakuorolle ja orkesterille op. 74 (tiibetiläinen kuolleiden kirja, 1974)
Bim Bam Bum tenorille, lukijalle, mieskuorolle ja soitinyhtyeelle op. 80 (Christian Morgenstern, 1976)
Noa baritonille, sekakuorolle ja orkesterille op. 78 (heprealaisia sanoja, 1976)
Bygden lukijalle, sopraanolle, baritonille, seka- ja lapsikuorolle ja soitinyhtyeelle op. 107 (Lars Huldén, 1985)
Sång och tystnad sopraanolle, baritonille, sekakuorolle ja orkesterille op. 134 (Bo Carpelan, 1996)
Preisungen sopraanolle, baritonille, sekakuorolle ja orkesterille op. 135 (Raamattu, 1996)
Yö alttohuilulle, kontratenorille, baritonille ja mieskuorolle op. 139 (1997)
Sävellyksiä > Kuoromusiikkia > A cappella

Mindre allvarliga sånger I op. 22b (Jan Fridegård, 1946)
Mindre allvarliga sånger II op. 35b (Harriet Löwenhjelm, 1950)
Arkaisk bild op. 35c (Johannes Edfelt, 1950)
Kaksi eteläpohjalaista kansanlaulua op. 37b (1951)
Mindre allvarliga sånger III op. 39 (Gustaf Fröding, 1952)
Svanbild op. 47b (Solveig von Schoultz, 1958)
Galgenlieder op. 51 (Christian Morgenstern, 1959/1960)
Hä Li Bomp op. 57a (Lars Huldén, 1964)
Springtime op. 60 (Solveig von Schoultz, 1966)
Annonssidan op. 64 (lehden ilmoitussivu, 1969)
Warum nicht? – Auch so op. 71 (1972)
Tyttöset (kolme suomalaista kansanlaulua) op. 73b (1973)
Lapponia op. 76 (1976)
Bon appétit! op. 77b (1975)
Voices in the night op. 84 (1977)
Dreams op. 85 (1977)
Gudarnas spår op. 88 (Edith Södergran, 1978)
Tipitaka Suite op. 93 (Tripitaka, 1980)
Four Vocalises op. 100 (1983)
Lemminkäinen op. 103 (Kalevala, 1984)
Loitsuja op. 105 (suomalaisia kansanrunoja, 1984)
Första maj op. 109 (Herman Sätherberg & Carl Wilhelm Böttiger, 1985)
Tule armaani op. 111 (eri tekstejä, 1988)
Petrarca-suite op. 118 (Francesco Petrarca, 1991)
Tapiolassa op. 121 (Kalevala, 1991)
Hommage à Béla Bartók op. 132 (1995)
Vårt land op. 146 (Johan Ludvig Runeberg, 1999)
Väinämöinen op. 147 (Kalevala, 2000)
Sävellyksiä > Yksinlauluja

Fyra sånger lauluäänelle ja pianolle op. 14 (Johan Ludvig Runeberg, 1945)
Fem psalmer lauluäänelle ja pianolle op. 16 (1945)
Majnätter sopraanolle ja pianolle tai orkesterille op. 20 (Jarl Hemmer, 1946)
Ensamhetens sånger lauluäänelle ja pianolle tai orkesterille op. 27 (Edith Södergran, 1947)
Med dig lauluäänelle ja pianolle op. 45 (eri tekstejä, 1956)
Triumf att finnas till sopraanolle, huilulle ja lyömäsoittimille op. 87 (Edith Södergran, 1978)
Lament and Incantation sopraanolle ja sellolle op. 106 (1984)
Die Blume mezzosopraanolle ja lyömäsoittimille op. 115 (1990)
Den heliga oron mezzosopraanolle ja jousikvartetille op. 127 (Solveig von Schoultz, 1994)
Onni baritonille ja pianolle op. 131 (Lauri Viita, 1994)
Ögonblicket sopraanolle ja pianolle op. 128 (Solveig von Schoultz, 1994)
Conjuration mezzosopraanolle ja alttohuilulle op. 145 (1999)
Kirjallisuutta

Heininen, Paavo (toim.): Erik Bergman 90 år – Erik Bergman 90 vuotta.  Helsingfors:  Svenska Kulturfonden, 2001.
Parsons, Jeremy (toim.): Erik Bergman. A Seventieth Birthday Tribute.  Helsinki:  Suomalaisen musiikin julkistamisseura, 1982.  ISBN 951-99332-4-7  (englanniksi)
Parsons, Jeremy & Bonsdorff, Lena von & Heiniö, Mikko (toim.): Vägvisare till Det sjungande trädet. En hyllning till Erik Bergman 24.11.1991.  Helsingfors:  Schildt, 1991.  ISBN 951-50-0529-9  (ruotsiksi)
Shpinitskaya, Julia: A Theory of Multicultural Texts. The Music of Erik Bergman as a Phenomenon of Multicultural Europe.  (Diss. Acta Semiotica Fennica, XLIX)  Helsinki:  University of Helsinki, 2016.  ISBN 978-951-51-2422-7  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erik Bergman Wikimedia Commonsissa
Erik Bergmanin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kustantaja Fennica Gehrmanin Bergman-sivu opusluetteloineen. (englanniksi)(Arkistoitu – Internet Archive).
Erik Bergman (ljud- och videoklipp). Yle Arkivet. (ruotsiksi)
Bergman, Erik hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  BRAHMS  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Erik Bergman vuonna 1966.
Erik Bergman ja Solveig von Schoultz kahvipöydässä vuonna 1962.
Jätepuristin

Biopuristin käyttää biojätteen tiivistyksessä heilurimäntää.
Jätepuristin
Jätepuristin on jätejakeiden tiivistämiseen tarkoitettu laite. Jätteitä puristetaan kokoon, jotta kuljetus olisi tehokasta ja taloudellista. Samalla kone sijoitettuna käyttökiinteistöön antaa sen käyttäjille mahdollisuuden säilyttää jätejakeet puristimen säiliössä siististi, paloturvallisesti ja ilkivallalta suojattuna.
Jätepuristimien tyypit

Koneita on pääsääntöisesti kolmea eri laitetyyppiä: niin sanottuja erillismallin puristimia, combimallin puristimia ja pystypaalaimia.
Jätepuristimien tyypit > Erillismallin puristimet

Hydraulisella voimalla liikutetaan puristusmäntää edestakaisin vaakatasossa, jolla tiivistys säiliöön saadaan halutuksi. On tarkoitettu isolle säiliökokoluokille 10–40 m³ ja nähin liitettäville puristimille. Puristin on kiinteästi alustaansa kiinnitettynä, esimerkiksi asfaltti- tai betonialustaan. Puristimen edessä myös alustaansa kiinnitetty ohjauskisko ohjaa säiliön haluttuun paikkaan täsmällisesti. Puristin ja säiliö kiinnitetään toisiinsa niin sanotuilla vanttiruuveilla tai hydraulisilla vanteilla, muuten säiliö pakenisi puristimen voimalla eteenpäin.
Laite voidaan varustaa kiinteistön tarvitsemilla lisävarusteilla kuten kuiluilla (korkeat rakennukset, joissa jätejae syötetään kerroksissa kuiluun, edelleen puristimen puristuskammioon), astiankaatolaitteilla (esimerkiksi 100–800 litran jäteastioiden kippausta varten), erilaisilla tasoratkaisuilla sekä monilla muilla lisävarusteilla lastauksen helpottamiseksi.
Jätepuristimien tyypit > Combimallin puristimet

Kuten yllä, mutta eroaa sillä, että puristin ja säiliö ovat samalla I-kiskoalustallaan, kiinni toisissaan ja koko yhdistelmä kulkee kuljetuksissa mukana kaatopaikalle-erottelupisteeseen tyhjennyksen yhteydessä. Säiliötilavuudet ovat pienempiä (yleisesti 5–25 m³) yhteispituuden kasvaessa puristimen takia pidemmiksi, joka taas on poissa säiliön kuutiotilavuudesta. Tyhjennyksiä suurilla jätemäärillä tulee siten enemmän, jolloin taas combipuristimen kannattavuus olennaisesti laskee. Varusteita combiin voidaan lisäillä lukuisa määrä ja käyttö pääsääntöisesti samaa kuin erillismallilla.
Jätepuristimien tyypit > Pystypaalain

Pystypaalain on puristin, jota käytetään jätteen, kuten pahvin ja muovin, tiivistämiseen ja paalaamiseen. Puristimen toiminta perustuu voimakkaaseen pystysuoraan puristusvoimaan, joka tiivistää jätteen pienemmäksi tilavuudeksi, tehostaen näin jätteen käsittelyä, varastointia ja kuljetusta. Pystypaalaimet tekevät eri suuruisia paaleja koneen mallista riippuen. Paalien sidonnassa käytetään muovi- tai metallilankoja.
Jätepuristimien tyypit > Ruuvipuristimet

Kuten yllä, mutta puristusvoima saadaankin aikaan mekaanisesti tai hydraulisesti kierreruuvilla, joka kiertyessään aiheuttaa vääntövoiman, jolla jätejae murskautuu ja edelleen työntyy säiliöön. Tiivistys on hyvä esimerksiksi laatikoilla, kuormalavoilla, biojätteillä, paperilla ynnä muulla lyhytjakeella. Ongelmia ruuvikäyttö tuo pitkillä jakeilla, kuten pressu, kangas ja vaijerit, jolla sitkeä vetovoiman kestävä ominaisuus, kiertyessään ruuviakselin ympärille, aiheuttaen ominaisuuksien menetyksen ja lisäämällä kitkaa jopa palovaaraan saakka.
Ruuvipuristimessa voi olla yksi tai useampia ruuveja, jakeesta riippuen.
Kaikissa jätepuristimissa täyttöaukkojen mitat, samoin kuin säiliöiden mittoja voidaan muutella tarpeen mukaan.
Laitteet ja säiliöt ovat niin sanotuissa vaihtolavastandardeissa, ja tyhjennykset tehdään yleensä 2–3 akselisilla vaihtolavalaittein (koukku- tai vaijeritartunnoilla varustetuilla kuorma-autoilla) HL- tai CL-standardin mukaisina.
Bešankovitšy

| Bešankovitšy, Bešenkovitši (Бешанковічы, Бешенковичи) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Bešankovitšy, Bešenkovitši
 Koordinaatit: 55°02′45″N, 29°27′40″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Vitsebskin alue
Korkeus:  noin 110–150 m
Väkiluku (10/2009):  7 344
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 beshenkovichi.vitebsk-region.gov.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bešankovitšy (valkoven. Бешанковічы) eli Bešenkovitši (ven. Бешенковичи) on kaupunkityyppinen taajama ja maaseutuvaltainen hallintopiiri (ven. Бешенковичский район, Bešenkovitšski raion) Valko-Venäjän Vitsebskin maakunnan keskiosissa, maanteitse 56 kilometriä Vitsebskin länsipuolella. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan piirissä asui 18 516 ihmistä, mikä sisälsi Bešankovitšyn kaupunkimaisen taajaman (7 344 as.) ja ympäröivän maaseudun asukkaat.
Bešankovitšyn keskustaajama sijaitsee Itämereen laskevan Väinäjoen etelärannalla; joki toimii piirin pohjoisrajana. Maantieyhteyksistä tärkein on taajaman eteläpuolitse 3 kilometrin päästä kiertävä M3-valtatie. Se alkaa pääkaupunki Minskiä ympäröivältä kehätieltä, saapuu Lahoiskin ja Lepelin kautta Bešankovitšyn luo ja jatkaa maakuntakeskus Vitsebskiin idässä. Rautatie ei ulotu hallintopiiriin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bešankovitšy Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kuvaus taajamasta (englanniksi) (BYcity.org)
Бешенковичский район - Lyhyet artikkelit kaupunkimaisista taajamasta ja hallintopiiristä (venäjäksi) (dorogiby.info)
Bešankovitšyn keskustan kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki taajamasta ympäristöineen, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa 1:100 000 ja 1:200 000 alueesta (venäjäksi)
Piirin perustietoja ja kartta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (emaps-online.com)
Kuvia hallintopiirin rakennuksista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (globus.tut.by)
Kuvia hallintopiirin rakennuksista ja raunioista (englanniksi),(puolaksi),(valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (radzima.org)
Besshøe

Besshøe
Besshøe nähtynä Veslfjellet-vuorelta.
| --- | --- |
Sijainti:  Opplandin lääni, Norja
Vuoristo:  Skandit
Korkeus merenpinnasta:  2 258 m
Prominenssi:  850  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Besshøe on Skandeihin kuuluva vuorenhuippu Jotunheimenin kansallispuistossa, Norjassa. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 2 258 metriä.
Kirjallisuutta

Helgesen, Morten & Helgesen, Julia 2013: Norges Fjelltopper over 2000 meter. - Glittertind Forlag AS. Skrautvål. ISBN 978-82-997013-7-2
Antananarivon yliopisto

| Antananarivon yliopisto> Université d'Antananarivo, Oniversiten'Antananarivo |
| --- | --- |
  
 Yliopiston rakennuksia (2010).
 engl. University of Antananarivo 
Perustettu:  1955
Sijainti:  Antananarivo,  Madagaskar
Osoite:  BP 566, Ambohitsaina, Antananarivo
Sivusto:  https://www.univ-antananarivo.mg/
Antananarivon yliopisto (ransk. Université d'Antananarivo; malagassiksi Oniversiten'Antananarivo) on julkinen yliopisto, joka toimii Madagaskarin pääkaupungissa Antananarivossa.
Yliopisto on saanut alkunsa vuonna 1955 nimellä Institut des Hautes Etudes. Tämän pohjana olivat aiemmin perustetut lääketieteen (1896) ja lakitieteen (1941) koulutusta tarjonneet oppilaitokset. Vuonna 1960 nimeksi tuli Madagaskarin yliopisto (Université de Madagascar). Nykyinen itsenäisen yliopiston asema on vuodelta 1988.
Yliopiston akateeminen lukuvuosi ajoittuu maalis-joulukuulle. Opetuskielinä ovat ranska ja malagassi.
Yliopistovertailuista esimerkiksi EduRank luokitteli Antananarivon yliopiston sen henkilökunnan julkaisemine tieteellisten julkaisujen perusteella Madagaskarin korkeatasoisimmaksi yliopistoksi.
Tunnettuja alumneja

Hery Rajaonarimampianina
Christian Ntsay
Omer Beriziky
Roger Kolo, aiempi Madagaskarin pääministeri (4/2014-1/2015)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antananarivon yliopisto Wikimedia Commonsissa
Ryssä

Ryssä on venäläistä ihmistä tarkoittava sana, jota nykyisin pidetään halventavana. Sanaa käytetään myös Venäjästä maana tai valtiona sekä venäjän kielestä. Alun perin sanaa on käytetty yleensä ortodokseista sekä varsinkin yhdyssanoissa erityisesti itä­karjalaisista kulku­kauppiaista, joista on käytetty nimityksiä ”reppu-” tai ”laukkuryssä”. ”Pikkuryssä” (pljasat prisjatku) on tarkoittanut ripaska-tanssia.
Sanan alkuperä

Suomen kielen ryssä-sana on peräisin ruotsin kielen sanasta ryss, tarkoittaen venäläistä henkilöä. Sama nimi esiintyy monessa muussakin kielessä hieman eri muodossa: englannissa Russian, venäjässä русский (russkij), ranskassa russe jne. Samaa alkuperää ovat myös Venäjän nimet useimmissa kielissä, esimerkiksi venäjän Россия (Rossija), ruotsin Ryssland ja englannin Russia. Muissa kielissä kuin suomessa sanalla ei ole samanlaista halventavaa merkitystä.
Nämä nimet palautuvat viikinkiaikaiseen rus-kansaan, jonka nimi on ilmeisesti tullut itämerensuomalaisten kielten välityksellä muinaisruotsin rodhmenn-sanasta (”soutumiehet”, ”idäntiellä liikkuvat viikingit”). Itämerensuomalaisten kielten väännös ”soutumiesten” nimestä elää muun muassa suomen sanassa ”Ruotsi” ja viron samaa tarkoittavassa sanassa ”Rootsi”.
Sanan käyttö

Ryssäviha synnytettiin nykykäsityksen mukaan lähinnä Suomen itsenäistymisen alkuaikoina. Aiemmin sanaa on pidetty neutraalina etnonyyminä. Esimerkiksi Suomen autonomian aikana sana oli yleisessä käytössä. Keisari Aleksanteri I Porvoon valtiopäivillä 1809 ranskaksi pitämän puheen tuonaikainen käännös alkaa näin:
Sana esiintyy muun muassa tunnetussa sota-ajan suomalaisessa propagandistisessa sanonnassa ”Yksi suomalainen vastaa kymmentä ryssää” ja eri aikakausina viljellyssä toistuvaa kielteistä tuntemusta ilmaisevassa sanonnassa ”Ryssä on ryssä vaikka voissa paistais[i]”.
Ryssäksi nimittelyä pidetään Suomessa nykyään venäläisiin kohdistuvana syrjintänä. Satu Tervosen vuonna 2000 julkaisemassa tutkimuksessa tutkittiin kansallisuutta tai muuta ihmisen taustaa ilmaisevien nimitysten sävyjä ja sivumerkityksiä. Kyselytutkimukseen osallistui 199 pääkaupunkiseudulla asuvaa iältään 15–80-vuotiasta vastaajaa. Vastaajia pyydettiin muun muassa arvioimaan kauppajonossa tapahtuneen kiistelyn aikana esitetyn ”senkin ryssä” -tyylisen nimittelyn loukkaavuutta asteikolla ”hyvin loukkaava”, ”loukkaava”, ”melko harmiton”, ”neutraali” vai ”omituinen”. Vähintään ”loukkaavana” ryssää piti 92 prosenttia, neekeriä 90 prosenttia ja mannea 88 prosenttia vastaajista. Yleisesti naispuoliset vastaajat pitävän tutkittuja sanoja hiukan loukkaavampina kuin miespuoliset.
Sanaa ryssä käytetään toisinaan myös muista kansallisuuksista, joilla on historiallinen yhteys Venäjään tai Neuvostoliittoon. Tällaisia voivat olla esimerkiksi ukrainalaiset, valkovenäläiset, virolaiset, inkerinsuomalaiset tai karjalaiset. Ryssä-sanaa on käytetty Suomessa halventavassa merkityksessä myös Karjalan evakoista.
Betesda

Betesdan altaan kaivaukset. Kuvassa näkyvät muun muassa hedelmällisyyden jumala Serapiksen temppelin rauniot.
Betesda tai Bethesda (aram. Bet-he-sda, "armon huone") on Jerusalemissa oleva lammikko, jonka vedellä uskottiin olevan parantava vaikutus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Betesda Wikimedia Commonsissa
| n k Jerusalem |
| --- | --- | --- |
 Jerusalemin hallintoalue 
| Alueet |  Vanhakaupunki Armenialaiskortteli  Kristitty kortteli  Muslimikortteli  Juutalaiskortteli  Ein Kerem  Har Nof  Mea Shearim  Migrash Harusim  Mishkenot Sha'ananim  Nahlaot  Rehavia  Sheikh Jarrah  Shaarei Hesed  Silwan  |  |
| Liikenne |  Jerusalemin pikaraitiotie  |  |
| Pyhät paikat |  Betesda  Daavidin kaupunki  Daavidin torni  Gehenna  Getsemane  Giihonin lähde  Golgata  Kidron  Länsimuuri  Temppelivuori  Pyhän haudan kirkko  Siionin portti  Siioninvuori Kuningas Daavidin hauta  Siloan allas  Via Dolorosa  Viimeisen ehtoollisen huone  Öljymäki Profeettojen Haggai, Sakarja ja Malakia hauta  |  |
| Nähtävyydet |  Al-Aqsa  Antonian linnoitus  Damaskoksen portti  Dominus Flevit  Herzl  Hurvan synagoga  Jaffan portti  Jerusalemin raamatullinen eläintarha  Jerusalemin toinen temppeli  Kaikkien kansojen kirkko  Kalliomoskeija  King David Hotel  Knesset  Marian kuolonuneen nukkumisen kirkko  Rambanin synagoga  Scopusvuori  |  |
| Koulutus |  Al-Qudsin yliopisto  Jerusalemin heprealainen yliopisto  |  |
| Kulttuuri |  Israelin kansalliskirjasto  Israelin kansallismuseo  Jom Jerušalajim  Rockefeller-museo  Temppeli-instituutti  Yad Vashem  |  |
| Urheilu |  Beitar Jerusalem FC  Hapoel Jerusalem BC  |  |
| Muuta |  Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö  The Jerusalem Post  |  |
Ruhnu

| Ruhnu |
| --- | --- |
 Ruhnun majakka
 Ruhnun sijainti
 Koordinaatit: 57°48′00″N, 23°15′00″E 
Valtio:  Viro
Maakunta:  Saarenmaan maakunta
Kunta:  Ruhnun kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  11,90 km²
Väkiluku (1.1.2018):  160
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruhnu (ruots. Runö, 1800-luvulla myös suom. Runosaari) on Viroon kuuluva saari ja kunta Riianlahdella Itämeressä. Saarenmaan maakuntaan kuuluvassa saaressa on alle 200 pääasiassa virolaista asukasta, ja sen pinta-ala on 11,9 neliökilometriä.
Lähin asuttu alue mantereella on Latvian Kuurinmaalla sijaitseva Kolka, joka on 37 kilometrin päässä Ruhnusta. Ennen vuotta 1944 saarta asuttivat satoja vuosia vironruotsalaiset, joiden elinkeinona oli ollut maanviljelys, kalastus ja hylkeenpyynti. Toisen maailmansodan aikana vironruotsalainen väestö evakuoitiin Ruotsiin. Sen jälkeinen asutus on peräisin neuvostoajalta. Nykyään Ruhnun kunnassa on vain yksi kylä, Ruhnun kylä, joka sijaitsee saaren keskiosassa.
Maantiede

Ruhnu on 5,5 kilometriä pitkä ja 3,5 kilometriä leveä. Se on muodostunut Riianlahden kaakkois–luode-suuntaiselle merenpohjan selänteelle. Merenpohjasta se nousi noin 11 500 vuotta sitten. Itäosat ovat pääasiassa mäntymetsää, joka peittää 60 prosenttia saaren pinta-alasta. Länsiosissa on pieniä tervaleppäsaarekkeita, mutta pääosin se on käytössä maatalousmaana. Saaren pinta-alasta on yksityisomistuksessa 747 hehtaaria, josta 86 hehtaaria on peltoa, 227 hehtaaria niittyä ja 291 hehtaaria metsää. 60 prosenttia koko saaren pinta-alasta on palautettu tai tullaan palauttamaan saarelta lähteneille vironruotsalaisille. Virolaiset omistavat vain 7 prosenttia yksityisistä maista.
Luonto

Maaeläimistä Ruhnulla tavataan muun muassa metsäkauriita, kettuja, rottia, kotihiiriä, haisukonnia ja rantakäärmeitä. Ympäröivillä merialueilla elää norppia ja harmaahylkeitä. Metsäkauris istutettiin saarelle vuonna 1970, ja niitä on myöhemmin tuotu saarelle lisää geeniperimän parantamiseksi. Haisukonnan luultiin hävinneen saarelta, kunnes eräs yksilö löytyi paikallisen talon kellarista vuonna 2002. Kotieläimistä Ruhnulla kasvatetaan pääasiassa eestinkarjaa ja ruhnunlammasta. Ruhnunlampaita on koko maailmassa vain 25 kappaletta, mutta kantaa pidetään vakaana. Vuonna 2006 saarelle tuli jäälautan mukana karhu, joka aiheutti mediahälyä, kun sitä yritettiin turhaan ottaa kiinni parin kuukauden ajan. Karhu palasi luultavasti oma-aloitteisesti takaisin mannermaalle.
Rakennukset ja rakennelmat

Ruhnun saaren itäosassa on 1877 pystytetty Le Havressa valmistetuista osista tehty 40 metriä korkea metallinen majakka, joka sijaitsee 21,5 metriä merenpinnasta korkealla mäellä.
Ruhnussa on kaksi kirkkoa, Ruhnun vanha kirkko, joka on peräisin 1600-luvulta, on tehty puusta yksilaivaiseksi ja edustaa barokkityyliä ja Ruhnun uusi kirkko, joka on seiniensä alaosista kivinen ja yläosistaan puuta. Ruhnun barokkipuukirkossa penkit ovat kaiverretut kansallisin vertauskuvin. Ruhnussa on museo, Ruhnun museo, jossa on paljon kansatieteellisiä esineitä.
Liikenne

Ruhnun saarelle on mannermaalta viikoittainen lentoyhteys sekä epäsäännöllinen laivayhteys. Lentokone lentää talvisin kerran ja kesäisin kaksi kertaa viikossa. Ruhnun lentokenttä on ruohopintainen ja sen pituus on 600 ja leveys 60 metriä. Kentälle on hiljattain rakennettu uusi terminaali. Saaren sataman rakennus aloitettiin vuonna 1958. Ennen sitä tarvikkeita tuotiin laivoilta saarelle paikallisten asukkaiden veneillä. Sataman laiturin rakennusmateriaalina käytettiin paikallisten kivimuurien kiviä. Vuonna 1969 myrsky tuhosi laiturin, eikä sitä ole korjattu entiseen kuntoonsa vieläkään. Jokaiselta rannalta johtaa polkuja saaren keskustassa sijaitsevaan kylään. Satamasta lähtee sorapohjainen maantie samaan paikkaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruhnu Wikimedia Commonsissa
Ruhnun kunta
Ruhnun vierasvenesatama (Arkistoitu – Internet Archive)
Todellinenkin kommunisti-valtio olemassa. Ruotsalainen kalastaja-tasavalta Virossa, Suomen Kuvalehti, 21.01.1922, nro 3, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Runön saaren ruotsalainen kalastaja-tasavalta, Suomen Kuvalehti, 21.01.1922, nro 3, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ester Ståhlberg : Päivä Runöllä eli Ruhulla, vanhalla ruotsalaissaarella keskellä Itämerta, Helsingin Sanomat, 28.08.1927, nro 231, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k  Saarenmaan maakunta |
| --- | --- | --- |
| Kunnat (vald) (3) |  Muhun kunta  Ruhnun kunta  Saarenmaan kunta  |  |
| Epäitsenäiset kaupungit (linn, asustusüksus) (1) |  Kuressaare  |  |
| Pienkauppalat (alevik) (9) |  Aste  Kihelkonna  Kudjape  Kärla  Leisi  Nasva  Orissaare  Salme  Valjala  |  |
| Entiset kaupungit ja kunnat (12) |  Kihelkonna  Kuressaare  Laimjala  Leisi  Lääne-Saare  Mustjala  Orissaare  Pihtla  Pöide  Salme  Torgu  Valjala  |  |
Ruhnun kartta vuodelta 1798
Pyhän Magdalenan kirkko
Seitsemän saaren tasavalta

Seitsemän saaren tasavalta (kreik. Επτάνησος Πολιτεία, Eptánisos Politeía, ital. Repubblica Settinsulare, osmaninturkiksi  جزاييرى صباى موجتميا جومهورو, Cezayir-i Seb'a-i Müctemia Cumhuru) oli valtio nykyisen Kreikan saaristossa. Se oli Venäjän ja Osmanien valtakunnan protektoraatti vuosina 1800–1807, ja Ranskan protektoraatti 1807–1815.
Venäläisten ja osmaanien joukot valloittivat Jooniansaaret Ranskalta Toisen liittokunnan sodan yhteydessä 1798–1799. Maat muodostivat saarille protektoraatin vuonna 1800. Saaret palasivat Ranskan hallintaan Tilsitin sopimuksella 1807, mutta ne saivat pitää hallintonsa. Yhdistynyt kuningaskunta valloitti saaret vähitellen vuodesta 1809 lähtien ja teki niistä oman protektoraattinsa vuonna 1815.
Valtioon kuuluvat seitsemän saarta olivat:
Korfu
Paxós
Lefkas
Kefalonia
Ithaka
Zákynthos
Kythera