stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Norman Sherman

Norman (Morris) Sherman (25. helmikuuta 1924 Boston – 30. huhtikuuta 2015 London) oli yhdysvaltalais-kanadalainen fagotisti, säveltäjä ja opettaja. Hän osallistui Olivier Messiaenin kursseille. Hän on soittanut fagottia Israelin filharmonikoissa (1953–1954), Winnipegin sinfoniaorkesterissa ja Winnipegin CBC-orkesterissa (ensifagotistina molemmissa, 1957–61), Residentie-orkesterissa (1., 1961–69), National Arts Centre Orchestrassa (1., 1969-72) ja Orchestra London Canadassa (1., 1972–4). Sherman on esittävän uransa aikana soittanut muiden muassa sellaisten kapellimestareiden kuin Pierre Boulez'n, Jean Martinonin, Karl Böhmin, Carl Schurichtin, Bruno Madernan, Carlo Maria Giulinin, Eugene Ormandyn ja Charles Munchin johdolla. Sherman on myös ollut Canadian Wind Quintetin ja Trianonin jäsenenä. Jälkimmäinen on barokkitrio, jonka muut jäsenet olivat Normanin vaimo, cembalisti Riquette Sherman ja viulisti Alanna Deptuch Vághy.
Sherman on opettanut sävellystä ja orkestrointia Queen's Universityssa. Hänen omien sävellystensä joukossa ovat Sinfonia concertante fagotille ja jousille (1950), Through the Rainbow and/or Across the Valley (1967), Thesis for Orchestra (1975), Quadron (1976), Quintessant (1977) ja The Events of November 10, 1812 (1978).
Naisten marssi Versailles’hin

Naisten kulkue matkalla Versailles’hin, tuntemattoman tekijän aikalaispiirros.
Naisten marssi Versailles’hin oli 5. lokakuuta 1789 tapahtunut Ranskan suuren vallankumouksen varhainen käännekohta, jossa leipää vaatineiden pariisilaisten työläisnaisten johtama aseistautunut kansanjoukko tunkeutui kuninkaallisen Versailles’n palatsin alueelle ja pakotti Ranskan kuningas Ludvig XVI:n kuulemaan kansan vaatimukset. Seuraavana päivänä kuningas ja hänen perheensä painostettiin siirtymään pysyvästi Versailles’sta Pariisiin, pois vanhoillisen hovin vaikutuspiiristä. Myös Ranskan perustuslakia säätävä kansalliskokous siirtyi samassa yhteydessä Versailles’sta pääkaupunkiin. Tämä oli merkittävä käänne vallankumouksen kehityksen kannalta, sillä se altisti useissa myöhemmissä yhteyksissä Ranskan poliittiset päätöksentekijät pariisilaisten kansanjoukkojen painostukselle.
Versailles’n marssi oli Bastiljin valtauksen jälkeen toinen tapaus, jossa Pariisin alemmat kansankerrokset eli sanskulotit vaikuttivat ratkaisevasti Ranskan vallankumouksen kulkuun. Naisten marsseista Pariisista Versailles’hin ja takaisin 5.–6. lokakuuta käytetään usein ranskankielistä nimitystä journées (”päivät”).
Tausta

Noin 20 kilometrin päässä Pariisin lounaispuolella sijainnut Versailles’n palatsi oli ollut Ranskan kuninkaan ja hovin asuinpaikka 1600-luvulta alkaen. Ludvig XIV oli aikanaan siirtänyt hovin pois pääkaupungista korostaakseen itsevaltiuttaan. Valtaisa ja ylellinen palatsi lukemattomine taideteoksineen symboloi Bourbonien hallitsijasuvun mahtia, mutta myös tavallisten kansalaisten oli toisinaan sallittua liikkua palatsin alueella. Ancien régimen ajan lopulla siellä vieraili toisinaan Pariisin eri väestöryhmiä edustavia valtuuskuntia.
Ludvig XVI:n Versailles’hin koollekutsuma vuoden 1789 säätyjen yleiskokous oli muuttunut vallankumoukselliseksi, kun kolmannen säädyn edustajat olivat kesäkuussa julistautuneet perustuslakia säätäväksi kansalliskokoukseksi. Ludvig XVI vastusti uutta kehitystä, mutta pariisilaisten kansanjoukkojen vallattua 14. heinäkuuta Bastiljin linnoituksen hän oli joutunut luopumaan suunnitelmastaan hajottaa kansalliskokous. Kun Ranskan maaseudulla levinnyt ”suuri pelko” aiheutti maanomistajiin kohdistuneita väkivaltaisuuksia, perustuslakia säätävä kansalliskokous päätti niin sanottuna vallankumouksen helluntaiyönä 4.–5. elokuuta välisessä istunnossaan lakkauttaa koko feodaalijärjestelmän ja kaikki siihen sisältyneet vanhat etuoikeudet. Ludvig XVI kuitenkin kieltäytyi allekirjoittamasta näitä uusia lakeja, joita hän kutsui aatelistoon ja papistoon kohdistuvaksi ”ryöstöksi”. Hän ei hyväksynyt myöskään kansalliskokouksen laatimaa ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistusta. Kuninkaan ja kansalliskokouksen välille syntyi pattitilanne.
Vallankumouksen kannattajat eli patriootit toivoivat kuninkaan asettuvan Pariisiin kansan keskuuteen, jotta hovin vaikutusvaltaa päätöksenteossa saataisiin rajoitettua ja vastavallankumouksellisen kaappauksen uhka vähenisi. Jo 30. elokuuta noin 1 500 miestä käsittänyt mielenosoituskulkue pyrki Pariisista Versailles’hin vaatiakseen kuningasta mukaansa, mutta hiljattain perustetun, markiisi Gilbert du Motier de Lafayetten komentaman Ranskan kansalliskaartin joukot pysäyttivät kulkueen Seinen ylittävällä sillalla Sèvresissä ja pakottivat sen palaamaan. Kuninkaan muuton tarpeellisuudesta keskusteltiin avoimesti lehdistössä syyskuussa 1789. Samaan aikaan Ludvig XVI näytti jälleen valmistelevan jonkinlaista vastaiskua siirtämällä luotettavia armeijan joukkoja Versailles’hin.
Vaikka vuosi 1789 oli Ranskassa hyvä satovuosi, Pariisissa kärsittiin edellisvuoden huonon sadon vuoksi vielä lokakuun alussa leipäpulasta, sillä sen vuoden viljaerät eivät vielä olleet saavuttaneet pääkaupunkia. Valtiovarainministeri Jacques Necker oli neuvotellut ylimääräisen viljan tuonnista ulkomailta, mutta nämäkään toimitukset eivät olleet vielä saapuneet. Muun muassa paikallinen kansanjohtaja Claude Fournier L’Héritier levitti salaliittoteoriaa, jonka mukaan kuningas tai ylhäisaateli oli keinotekoisesti aiheuttanut leipäpulan pakottaakseen näännyttämällä kansan alistumaan takaisin tahtoonsa. Vähäosaisten tilannetta pahensi myös Pariisin hyväntekeväisyystyöpajojen sulkeminen 31. elokuuta.
Tausta > Skandaali henkivartiokaartin illallisista

Ludvig XVI:n henkivartiokaartia vahvistettiin kuninkaallisella Flanderin jalkaväkirykmentillä, joka saapui Douaista Versailles’hin 1. lokakuuta. Hovi järjesti tulokkaille palatsissa tervetuliaisillalliset, joiden kerrottiin äityneen sotilaiden humalaiseksi porsasteluksi. Pariisin lehdistö tarttui tapauksesta tihkuneisiin tietoihin. Varsinkin radikaalin kansankiihottajan Jean-Paul Marat’n perustama lehti L'Ami du peuple levitti tietoa, jonka mukaan kuninkaallisen kaartin sotilaat olivat vertauskuvallisesti häpäisseet vallankumouksen tunnuksena käytettyjä kolmivärisiä kokardeja polkemalla niitä maahan ja virtsaamalla niiden päälle. Sotilaiden kerrottiin myös käyttäneen ancien régimen tunnuksiksi miellettyjä mustavalkoisia kokardeja ja laulaneen säkeitä André Grétryn ooppera-aariasta ”Ô Richard, ô mon roi!”, jonka aiheena oli vangitun kuninkaan vapauttaminen. Ludvig XVI:n väitettiin viihtyneen tuntikausia juhlassa, vaikka todellisuudessa hän vieraili siinä vain pikaisesti. Nämä uutiset kiihdyttivät mielialoja Pariisissa. Tiedot kuninkaan henkivartiokaartilaisten ylellisistä illallisista herättivät närkästystä myös siksi, että samaan aikaan kansalla oli hädin tuskin varaa leipään ja leipomoihin joutui jonottamaan tuntikausia. Palais-Royalin pihalla 4. lokakuuta kokoontunut kansankokous keskusteli mahdollisuudesta marssia Versailles’hin ja pakottaa kuningas siirtymään Pariisiin. Samana iltana kaupungilla värvättiin halukkaita osallistujia ja levitettiin julisteita.
Tapahtumat > 5. lokakuuta

Lokakuun 5. päivän aamuna Pariisin kaupungintalon eteen place de Grèvelle kokoontui 5 000 – 10 000 ihmistä käsittänyt kansanjoukko, joka vaati kaupunginjohtoa avaamaan leipävarastonsa. Paikalla oli paljon naisia Saint-Antoinen kaupunginosasta. Monet olivat myös Pariisin hallien torimyyjiä. Naiset työntyivät sisään kaupungintaloon ja alkoivat soittaa hätäkelloja. Kun kaupungintalolta ei löytynyt tyydyttävää ratkaisua, viidentuhannen naisen joukko päätti keskipäivän aikoihin lähteä marssimaan Versailles’hin osoittaakseen vaatimuksensa suoraan kuninkaalle. Naiset ottivat aseikseen seipäitä, viikatteita, nuijia ja musketteja, ja jopa kiskoivat mukanaan kaupungintalolta varastettuja pieniä kanuunoita. He huusivat iskulausetta ”Leipää Pariisiin”. Naisten asettuminen johtoon, mitä vallankumouksen siihenastisten tapahtumien yhteydessä ei oltu nähty, varmisti mielenosoituskulkueen turvallisen ja esteettömän etenemisen, sillä sotilaat olivat erityisen haluttomia käyttämään väkivaltaa naisia vastaan. Myöhemmin väitettiin, että osa naisista olisikin ollut naisiksi naamioituneita miehiä. Muutamaa tuntia myöhemmin naiskulkueen perään lähti useita, pääosin miesvoittoisia joukkioita, kuten Bastiljin valtauksen veteraaneja ja noin 20 000 miestä kansalliskaartista. Kenraali Lafayette taipui omien sotilaidensa painostuksesta lähtemään joukkoineen marssille. Naisjoukon kärkeen asettui Stanislas-Marie Maillard -niminen Bastiljin valtauksessa kouliutunut kansalliskaartin upseeri. Kulkueet taittoivat matkan jalan, ja naiset sekä kansalliskaartilaiset saapuivat perille Versailles’hin samoihin aikoihin, pian auringonlaskun jälkeen. Yhtyneellä joukolla oli erilaisia tavoitteita, mutta kaikki halusivat kuninkaan saapuvan Pariisiin ja tekevän jotain leipäkriisin ratkaisemiseksi.
Perillä Versailles’ssa Maillardin johtama, noin 20 kalaeukkoa käsittänyt joukko tunkeutui kansalliskokouksen istuntosaliin, aluksi vain sadetta pitämään. He esittivät asiansa yllättyneelle kansalliskokoukselle, joka vastauksena ilmoitti vaativansa kuningasta ryhtymään välittömiin toimenpiteisiin viljan saatavuuden parantamiseksi. Jotkut kansalliskokouksen edustajat kuten Honoré Mirabeau ja Maximilien Robespierre keskustelivat myös kahden kesken naisten kanssa. Tilanne alkoi muuttua sekasortoiseksi, kun lisää naisia työntyi sisään. Puhemies Jean Joseph Mounier järjesti kuuden naisen valtuuskunnalle mahdollisuuden päästä kuninkaan puheille. Ludvig XVI lupasi tehdä kaiken voitavansa ja määräsi lopulta jakamaan Versailles’n palatsin ruokavarastojen sisällön väkijoukolle tilanteen rauhoittamiseksi. Hän lupasi lopulta myös ”hyväksyvänsä ehdoitta” ja vahvistavansa kansalliskokouksen elokuussa säätämät reformilait ja ihmisoikeusjulistuksen. Hän kuitenkin torjui vielä jyrkästi ajatuksen Pariisiin lähtemisestä. Versailles’hin iltamyöhällä saapunut Lafayette tarjosi joukkojaan kuninkaan käyttöön, mutta Ludvig luotti enemmän omaan henkivartioväkeensä. Hän ei antanut sotilaille lupaa ampua väkijoukkoja, joten verenvuodatus vältettiin, vaikka palatsin edustalle leiriytynyt aseistettu väkijoukko pysyi levottomana.
Tapahtumat > 6. lokakuuta

Osa naisista pelkäsi, että vihattu kuningatar Maria Antoinette saisi Ludvigin perumaan tekemänsä lupaukset. Lokakuun 6. päivän vastaisena aamuyönä pääosin naisista koostunut pieni ryhmä onnistui tunkeutumaan sisälle palatsiin vartioimattoman sivusisäänkäynnin kautta ja ryhtyi etsimään Maria Antoinettea aikomuksenaan surmata tämä. Kun vartiomies ampui yhden naisista kuoliaaksi, joukkio surmasi ylivoimansa avulla kaksi vartiosotilasta. Maria Antoinette pelastautui pakenemalla palatsin makuuhuoneiden läpi, ja paikalle saapuneet lisäjoukot pakottivat tunkeutujat ulos rakennuksesta. Aamulla Ludvig XVI puhui Lafayetten neuvosta suoraan kansanjoukolle palatsin parvekkeelta ja ilmoitti lähtevänsä perheineen Pariisiin. Hän asetti vaatteisiinsa trikolorikokardin ja sai väkijoukon suosionosoitukset. Myös kuningatar esiintyi parvekkeella, vaikka väkijoukolla oli ampuma-aseita.
Juhlava paluukulkue lähti Versailles’sta takaisin Pariisiin iltapäivällä 6. lokakuuta noin kello 13. Ensimmäisinä marssivat kansalliskaartilaiset leipiä pistimissään, heidän perässään tulivat vilja- ja jauhokuormat, sitten naiset ja sitten Flanderin rykmentin sotilaat. Seuraavana oli kuningasperheen vaunu, jota markiisi Lafaeytte henkilökohtaisesti saattoi. Tätä seurasivat satoihin vaunuihin nousseet kansalliskokouksen edustajat, joiden jälkeen tuli vielä saattojoukkoina lisää kansalliskaartilaisia ja mielenosoittajia. Kulkueessa on arveltu olleen kaikkiaan noin 30 000 – 40 000 ihmistä. Mukana kuljetettiin myös kahden surmatun palatsikaartilaisen irtileikattuja päitä. Pariisissa kuninkaan saapuminen otettiin vastaan riemuiten ja jopa Marat kutsui sitä lehdessään ”onnekkaaksi tapahtumaksi”. Kuningasperhe asettui kaupungin keskellä sijaitsevaan Tuileries’n palatsiin, jossa olot olivat ainakin suhteellisesti vaatimattomammat kuin Versailles’ssa ja jossa kuningas koki olevansa kansanjoukkojen ”vanki”. Versailles’n palatsi säilyi hovin hallussa, mutta kuningasperhe ei koskaan enää palannut sinne.
Vastoin monissa yhteyksissä esitettyä kuvausta tunnettu vallankumouksellinen Anne-Joseph Théroigne de Méricourt ei ollut mukana kummallakaan marssilla, vaikka seurasikin tapahtumia läheltä Versailles’ssa.
Tapahtumat > Myöhemmät tapahtumat

Kansalliskokous päätti virallisesti Pariisiin siirtymisestä vasta 9. lokakuuta ja kokoontui ensi kerran pääkaupungissa 19. lokakuuta. Se piti istuntojaan aluksi Pariisin arkkipiispan virkatalossa, mutta pian sen uudeksi kokoontumispaikaksi kunnostettiin niin sanottu Maneesin sali (Salle du Manége).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Naisten marssi Versailles’hin Wikimedia Commonsissa
Versailles’n palatsi, Pierre-Denis Martinin maalaus vuodelta 1722.
Kuningasperhe valmistautuu kohtaamaan väkijoukon, François Flamengin historiamaalaus.
Kuningaspari ja markiisi Lafayette näyttäytyvät palatsin parvekkeella kansanjoukolle aamulla 6. lokakuuta. Tuntemattoman tekijän kaiverrus.
Mädajõgi

| Mädajõgi |
| --- | --- |

Maat:  Viro
Maakunnat:  Võrumaa, Põlvamaa
Kunnat:  Räpina, Setomaa, Võru
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Mädajõen valuma-alue
Pinta-ala:  245,4 km²  
Yhtyy:  Võhandu jõgi (5,2 km joensuusta)
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  alulähde
 :  57.8233°N, 27.2044°E
Laskupaikka:  Võhandu jõgi
 :  57.8225°N, 27.3605°E
Läpivirtausjärvet:  Järvepää järv
Sivu-uomat:  Rebasmäe oja, Varsaoja, Veerksu oja
Taajamat:  Kahkva, Niitsiku, Järvepää, Kahkva, Suur-Veerksu
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  55 m  mpy. 
Laskukorkeus:  30 m  mpy. 
Korkeusero:  25 m
Pituus:  30,1 km  
Kaltevuus:  0,83 m/km
Muuta
Mädajõgi kuvattuna Mikitamäe–Kahkvan maantiesillalta.
Mädajõgi (myös Mädäjõgi ) on Virossa Võrumaalla ja Põlvamaalla virtaava 30 kilometriä pitkä Võhandu jõen sivujoki.
Joen kulku

Joki virtaa etelästä lähes suoraan pohjoiseen, missä se yhtyy Võhandu jõgeen noin 5 kilometriä kaakkoon päin ja Võhandu jõen alajuoksulta 5,2 kilometrin päässä sen joensuusta Kuumajärveen. Se saa alkunsa Oravan kylässä metsäiseltä suolta, jossa se on kaivettuna ojana. Se joutuu heti alussa loivaan soistuneeseen jokilaaksoon, jota se seuraa loppuun asti. Suoveden haju lienee joen nimen alkujuuri. Niitsikun ja Järvepään kylien välissä sijaitseva Järvepää järv on joen pieni läpivirtausjärvi. Tällä siihen yhtyy vasemmalta tuleva Rebasmäe oja, joka on joen suurin sivuoja.
Valuma-alue, sivu-uomia ja järviä > Valuma-alue

Mädajõen valuma-alueen pinta-ala on 245,4 neliökilometriä ja se on Võhandu jõen sivu-uomien valuma-alueista suurin. Valuma-alue sijaitsee Võhandun kaakkoispuolella ja sen valuma-alue rajautuu etelässä Piusa jõen, idässä Karisilla ojan ja muualla Võhandun sivu-uomien valuma-alueisiin. Valuma-alueelle on tyypillistä tasankomaisuus, soistuneisuus ja vähäinen asutus. Järvepää järven jälkeen alkaa joki meanderoida voimakkaammin. Jokea ympäröivä suoalue laajenee ja asutus kaikkoaa kauemmaksi sivuille. Suure-Veerksun ja Kären kohdalla joki tekee laajan mutkan ennen kuin se saavuttaa Võhandu jõen.
Valuma-alue, sivu-uomia ja järviä > Sivu-uomia

Mädajõen suurimpia sivu-uomia on lueteltu seuraavassa taulukossa esiintymisjärjestyksessä.
| yhtyy Mädajõgeen (km suusta) | Nimi | Pituus (km) | Valuma-alue (km²) | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Piiriniidu kraav | 3 |  |  |
|  | Karpsepa kraav | 3 |  |  |
| 7 | Veerksu oja | 18 | 49 |  |
| 8 | Varesmäe peakraav |  |  | 1 |
| 9 | Varsaoja | 15 | 34 |  |
|  | Viinakuakraav | 4 |  |  |
|  | Plotina järven oja |  |  | 1 |
| 19 | Rebasmäe oja | 12 | 71 |  |
| 22 | Suuroja | 3 | 4 |  |
|  | Tegova järven oja |  |  | 1 |
|  | Jõhvõoja |  |  | 1 |

Lähde: 1 =
Valuma-alue, sivu-uomia ja järviä > Järviä

Järvepää järv sijaitsee suoraan pääuomassa, mutta jokeen laskee muutama lampi omalla laskuojallaan. Sellaiset ovat Kahkvan kohdalla itärantaan laskeva Tegova järv, Puugnitsan kohdalla oleva Plotina järv ja Viinakuajärv. Muut järvet kuuluvat sivuojien valuma-alueisiin. Suurimmalla ojalla Rebasmäe ojalla on valuma-aluetta 71 neliökilometriä. Se alkaa Mustjärvestä, jonka latva-alueilla ovat myös Valgõjärv, Suuri Suujärv, Keskmäne Suujärv ja Kamarusjärv. Rebasmäen sivu-uoman Kamnitsan ojan latva-alueella Oravan kylässä sijaitsevat Mustjärv, Solda järv ja Orava järv. Myös Varsaojan latva-alueella sijaitsee järvirypäs. Isomman Kõvera järven ympärillä sijaitsevat Väikujärv ja Tahojärv. Veerksu ojan latvoilla Nohipalossa on Leeväti järv.
Hallintoalue

Mädajogi kuuluu Peipsijärven alavesistöalueeseen, joka on osa Itä-Viron vesistöaluetta. Ojan vesistörekisterin tunnus on VEE1006600.
Huomautuksia

1 2 3 4  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus, asutus ja nimistöä on tarkistettu tai mitattu Internetin Google-, Bing-, ACME- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen annettuja koordinaatteja.
Niinilampi (Rautalampi, Hankamäki)

| Niinilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Rautalampi
Koordinaatit:  62°31′36″N, 26°48′15″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Laskujoki:  Kylmäpuro Hankaveteen 
Järvinumero:  14.712.1.033
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  144,1 m  
Pituus:  160 m  
Leveys:  80 m  
Rantaviiva:  0,369 km  
Pinta-ala:  0,771 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiNiinilampi 
Niinilampi  on Pohjois-Savossa Rautalammilla  Hankamäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 160 metriä pitkä, 80 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,8 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 350 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Hankaveden alueeseen (14.712) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 144,1 metriä mpy.
Niinilampi (Pieksämäki)

| Niinilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Pieksämäki
Koordinaatit:  62°26′03″N, 26°49′18″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Laskujoki:  metsäpuro 
Järvinumero:  14.718.1.099
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  133,2 m  
Pituus:  350 m  
Leveys:  170 m  
Rantaviiva:  0,917 km  
Pinta-ala:  2,318 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiNiinilampi 
Niinilampi  on Etelä-Savossa Pieksämäellä  Koimäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 350 metriä pitkä, 170 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,3 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Myhinjärven valuma-alueeseen (14.718) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 133,2 metriä mpy.
Nina Stenros

Nina Stenros on suomalainen toimittaja ja elokuvaohjaaja, joka työskentelee Yleisradion dokumenttitoimituksessa.
Stenros on 1990-luvun alusta lähtien ohjannut ja käsikirjoittanut useita dokumenttielokuvia. Lisäksi hän toiminut juontajana Ylen asiaohjelmissa, muun muassa vuonna 2006 ohjelmistossa olleessa keskusteluohjelmassa Suo.
Ohjauksia

Carl-Gustaf Lilius – vimma ja väsymys (1992)
Sieg Heil Suomi  (1994)
Marimekko - unikkoja aallokossa (2004)
Suomalainen kuolema (2006)
Sauna – totuus saunasta, totuus suomalaisista (2008)
Paska juttu (televisiosarja, 2009)
Pakomatka anoreksiasta (2010)
Perintö (2011)
Marlon Brando tuli Suomeen (2011)
Niinilampi (Rautalampi, Hoikanlampi)

| Niinilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Rautalampi
Koordinaatit:  62°34′02″N, 26°51′27″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Laskujoki:  oja Hoikanlampeen 
Järvinumero:  14.712.1.028
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  122,5 m  
Pituus:  190 m  
Leveys:  70 m  
Rantaviiva:  0,46 km  
Pinta-ala:  0,92 ha  
Suurin syvyys:  3,7 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiNiinilampi 
Niinilampi  on Pohjois-Savossa Rautalammilla  Hoikankylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 190 metriä pitkä, 70 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,9 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Hankaveden alueeseen (14.712) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 122,5 metriä mpy.
Neuvostosotilaiden muistomerkki (Pori)

Neuvostosotilaiden muistomerkki.
Neuvostosotilaiden muistomerkki on Porissa sijaitseva hautamuistomerkki, joka on omistettu ”toisen maailmansodan vuosina Suomessa kaatuneille Neuvostoliiton kansalaisille”. Se on pystytetty jatkosodan aikana Porin seudulla kuolleen 319:n neuvostoliittolaisen sotavangin joukkohaudalle. Muistomerkki sijaitsee Vähärauman kaupunginosassa teknologiakeskus Pripolin ja koulutuskeskus WinNovan toimitilojen läheisessä metsikössä noin neljän kilometrin päässä kaupungin keskustasta.
Vangit olivat sijoitettuna Porissa toimineelle Sotavankileiri 22:lle, joka perustettiin talvella 1942. Leiri oli aluksi suomalaisten valvonnassa, mutta siirtyi vielä vuoden 1942 aikana Porin lentokenttää tukikohtanaan pitäneiden saksalaisten alaisuuteen. Vankeja käytettiin pakkotyössä Mäntyluodon sataman sekä lentokentän rakennustöissä. Vähäraumalle haudatut vangit menehtyivät kylmään, aliravitsemukseen tai erilaisiin tauteihin, ja osa heistä myös teloitettiin.
Hautapaikalle pystytettiin ensimmäinen muistomerkki pian sodan päättymisen jälkeen Neuvostoliiton valtion kustannuksella. Nykyinen vuonna 1983 pystytetty graniittinen muistomerkki on myös Neuvostoliitossa suunniteltu ja valmistettu. Vuonna 2009 Venäjän federaation Turun pääkonsulaatti sijoitti haudalle venäjänkielisen taulun, jossa on 98:n tiedossa olevan vainajan nimet. Vastaavat taulut pystytettiin samaan aikaan myös Köyliössä, Vaasassa ja Kokkolassa sijaitsevien hautamuistomerkkien yhteyteen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neuvostosotilaiden muistomerkki (Pori) Wikimedia Commonsissa
Nina Sorokina

Nina Sorokina (ven. Нина Сорокина, 13. toukokuuta 1942 Moskova, Neuvostoliitto – 8. lokakuuta 2011) oli venäläinen balettitanssija, joka työskenteli Bolšoin baletissa. Hänen puolisonsa oli tanssija Juri Vladimirov, joka oli tanssijana samassa baletissa. Molemmat palkittiin vuonna 1987 Neuvostoliiton kansantaiteilijoina.
Sorokina valmistui Moskovan balettikoulusta 1961. Hän oli ensitanssija vuoteen 1988. Sorokina voitti kultamitalin kansainvälisessä balettikilpailussa Varnassa 1966 ja Moskovan ensimmäisessä balettikilpailussa 1969. Hän osallistui 1974 Anna Kareninan balettiversion filmaukseen.
Aiheesta muualla

The Ballerina Gallery, Nina Sorokina.