stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lykopolites

| Lykopolites> Λυκοπολίτης𓉄.Sijainti |
| --- | --- |
 Lykopolites
Koordinaatit:  27°15′0″N, 30°45′0″E
Valtio:  Egypti
Historia
Tyyppi:  nomos
Ajanjakso:  muinainen Egypti kreikkalainen ja roomalainen Egypti
Valtakunta:  muinaisen Egyptin dynastiat Ptolemaiosten valtakunta Rooman valtakunta
Alue:  Ylä-Egypti
Numero:  13. (U13)
Pääkaupunki:  Lykopolis
Pinta-ala:  250 km²
Aiheesta muualla
  Lykopolites Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lykopolites (m.kreik. Λυκοπολίτης νομός, Lykopolitēs nomos), egyptiläisittäin Nedjefet-khentet (egypt. 𓉄, Nḏft-ḥntt), oli muinaisen Egyptin nomos eli maakunta tai hallintopiiri. Se sijaitsi Ylä-Egyptissä ja oli numeroltaan kyseisen alueen 13. nomos.
Nomoksen alkuperäisen egyptinkielisen nimen suomennos on ”Ylempi sykomori ja käärme”. Nimestä esiintyy tutkimuksessa lukuisia erilaisia lukutapoja ja translitteraatioita, jo mainitun lisäksi myös muun muassa Nedj(e)fet-khent ja Atef-khent. Tutkimuksessa nomokseen viitataan usein tunnuksella U13.
Maantiede

Lykopoliteen nomos oli yksi Ylä-Egyptin 22 nomoksesta, ja se oli numeronsa mukaisesti alueen 13. nomos Niilin yläjuoksulta laskien. Nomoksen alue ulottui Hypselestä Lykopoliihin noin 8 kilometrin matkan Niilin vartta. Sen eteläpuolella eli yläjuoksulla päin sijaitsi Hierakonpoliteen nomos (U12) ja pohjoispuolella eli alajuoksulla päin Kussiteen nomos (U14).
Nomoksen pääkaupunkina (mētropolis) esiintyy yleensä Lykopolis eli egyptiläisittäin Saut (nyk. Asyut). Nomoksen pinta-alaksi on jossakin vaiheessa sen historiaa laskettu 90 750 aruraa (auranalaa) eli noin 250 neliökilometriä.
Historia

Lykopoliteen nomos oli olemassa egyptiläisellä nimellään Egyptin faaraodynastioiden kaudella. Kreikkalaisen nimensä se sai hellenistisellä kaudella eli Ptolemaiosten aikana, jolloin se nimettiin tuolloisen pääkaupunkinsa mukaan. Nimi oli käytössä Egyptin kreikkalais-roomalaisena aikana. Tutkimuksessa nomoksesta käytetään usein tunnusta U13, jolla siihen voidaan viitata nimenmuutoksista riippumatta.
Nomoksen pääjumalia olivat Anubis sekä Wepwawet, joka esiintyy nomoksen jumalana myös faarao Senusret I:n niin kutsutussa Valkoisessa kappelissa. Myöhempinä aikoina nomoksen jumalat olivat triadi eli jumalkolmikko Anubis/Osiris, Hathor/Isis ja Wepwawet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lykopolites Wikimedia Commonsissa
Muinaisen Egyptin nomokset
| --- | --- |
Ala-Egypti:  1. Memfites · 2. Letopolites · 3. Libya · 4. Prosopites · 5. Saites · 6. Ksoites · 7. Metelites · 8. Heroopolites · 9. Busirites · 10. Athribites · 11. Leontopolites · 12. Sebennytes · 13. Heliopolites · 14. Sethroites · 15. Hermopolites · 16. Mendesios · 17. Diospolites Kato · 18. Bubastites · 19. Tanites · 20. Arabia
Ylä-Egypti:  1. Ombites · 2. Apollonopolites · 3. Latopolites · 4. Pathyrites · 5. Koptites · 6. Tentyrites · 7. Diospolites Mikros · 8. Thinites · 9. Panopolites · 10. Antaiopolites · 11. Hypselites · 12. Hierakonpolites · 13. Lykopolites · 14. Kussites · 15. Hermopolites · 16. Antinoites · 17. Kynopolites · 18. Ankyropolites · 19. Oksyrhynkhites · 20. Herakleopolites · 21. Arsinoites · 22. Afroditopolites
Lyijymonoksidi

| Lyijymonoksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  1317-36-8
PubChem CID:  14827 ja 159385
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PbO
Moolimassa:  223,2 g/mol
Ulkomuoto:  Keltaista tai punaista jauhemaista ainetta
Sulamispiste:  488 °C
Kiehumispiste:  1 472 °C
Tiheys:  9,53 g/cm3
Liukoisuus veteen:  50,4 mg/l (α-PbO, 25 °c) 106,5 mg/l (β-PbO, 25 °C)
Lyijymonoksidi eli lyijy(II)oksidi (PbO) on lyijy- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdiste esiintyy luonnossa mineraaleina.
Rakenne ja ominaisuudet

Lyijymonoksidi esiintyy kahtena eri muotona α- ja β-lyijymonoksidina. Punainen α-lyijymonoksidi on kiteistä ainetta jonka alkeiskoppi on tetragoninen. Sitä kutsutaan myös nimellä litharge tai lyijyhilse. β-lyijymonoksidi on väriltään keltaista ja kiderakenteeltaan ortogonaalista. Sitä nimitetään myös massikotiksi. Punainen muoto on huoneenlämpötilassa vakaampi ja muuttuu keltaiseksi lyijymonoksidiksi 488 °C lämpötilassa. Keltaisesta β-lyijymonoksidista tunnetaan myös huoneenlämpötilassa metastabiili muoto.
Lyijymonoksidin kiderakenteessa oksidi-ionit ovat kerroksittain ja kaksiarvoiset lyijyionit sijaitsevat kerroksien välissä. Lyijyionit ovat asettautuneet niin, että ioni on neliöpohjaisen pyramidin huippu ja pohja on muodostunut neljästä oksidi-ionista. Lyijy- ja oksidi-ionien välinen etäisyys on 2,3 Å.
Lyijymonoksidi liukenee hyvin heikosti veteen, ja α-muoto on huonoliukoisempi johtuen sen pienemmästä höyrynpaineesta. Yhdiste on amfoteerinen ja se liukenee sekä happamiin että voimakkaasti emäksisiin liuoksiin. Emäksisissä liuoksissa muodostuu plumbiitti-ioneja PbO22-. Yhdisteen emäsluonne on happoluonnetta voimakkaampi ja vesiliuokset ovat emäksisiä.
Valmistus ja käyttö

Lyijymonoksidia tuotetaan yli 600 °C lämpötilassa hapettamalla sulanutta lyijymetallia happivirralla. Jäähdytettäessä yhdiste on hiutalemaisia kiteitä.
Yhdistettä voidaan valmistaa myös kuumentamalla lyijykarbonaattia tai lyijynitraattia.
Käyttö

Lyijymonoksidia on käytetty keltaisena väriaineena lyijykeltaisen nimellä. Yhdistettä käytetään valmistettaessa lyijyakkuja, optista ja keramiikan lasitukseen käytettävää lasia ja lyijy-yhdisteitä. Lisäksi sitä käytetään kumin vulkanoinnissa ja tuotettaessa vernissoja ja kittejä sekä orgaanisessa synteesissä.
Aiheesta muualla

Lyijymonoksidin kansainvälinen kemikaalikortti
Lyijydioksidi

| Lyijydioksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1309-60-0
PubChem CID:  14793
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PbO2
Moolimassa:  239,2 g/mol
Ulkomuoto:  Ruskeita, suomumaisia kiteitä
Sulamispiste:  290 °C (hajoaa) 
Tiheys:  9,38 g/cm3 
Liukoisuus veteen:  Käytännössä liukenematon.
Lyijydioksidi eli lyijy(IV)oksidi (PbO2) on lyijyn ja hapen muodostama epäorgaaninen yhdiste. Luonnossa sitä esiintyy plattneriittimineraalissa.
Ominaisuudet

Lyijydioksidi on huoneenlämpötilassa kiinteää, ruskeaa ainetta. Se ei liukene veteen, mutta happoliuoksiin se liukenee suhteellisen helposti. Aine on amfolyytti ja muodostaa emästen kanssa plumbaatteja.
Lyijydioksidi hajoaa lyijyoksidiksi ja hapeksi, kun sitä kuumennetaan yli 290 °C lämpötilaan.
Aine on erittäin vahva hapetin. Se voi jopa sytyttää palon tai aiheuttaa räjähdyksen joutuessaan kosketuksiin orgaanisten yhdisteiden kanssa.
Valmistus

Lyijydioksidia voidaan valmistaa monella eri tavalla. Sitä muodostuu, kun lyijymönjä reagoi typpihappoliuoksen kanssa. Sivutuotteena syntyy myös lyijyatsidia ja vettä.
Ainetta muodostuu myös, kun lyijynitraattia elektrolysoidaan, jolloin lyijydioksidi saostuu anodille. Lyijydioksidia voidaan valmistaa myös hapettamalla jotain lyijy(II)suolaa esimerkiksi hypokloriitti-ionien avulla.
Käyttö

Lyijydioksidia käytetään lyijyakuissa elektrodina. Vahvan hapetuskykynsä ansiosta sitä käytetään väriteollisuudessa, ilotulitteissa, räjähdysaineissa ja tulitikuissa. Sitä voidaan käyttää myös kovetettaessa sulfidipohjaisia polymeereja ja valmistettaessa kumia korvaavia aineita.
Myrkyllisyys

Kuten monet muut lyijy-yhdisteet, myös lyijydioksidi on myrkyllistä. Aineen nielemisestä aiheutuvan lyijymyrkytyksen oireita ovat huonovointisuus ja kivut vatsassa sekä oksentaminen. Pitkäaikainen altistuminen aineella voi aiheuttaa vaurioita luuytimessä ja hermostossa. Lyijydioksidi voi olla karsinogeeninen ja aiheuttaa perimävaurioita. Luonnossa yhdiste kertyy ravintoketjussa erityisesti nisäkkäisiin.
Lytkarino

Lytkarinon vaakuna.
Lytkarino (ven. Лытка́рино) on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Moskvajoen vasemmalla rannalla 30 kilometriä Moskovasta kaakkoon ja 12 kilometriä Ljubertsysta etelään. Asukkaita on 55 100 (vuonna 2010).
Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkko Lytkarinossa
Lytkarinon kylä tunnetaan 1400-luvun alusta lähtien. Asukkaiden pääelinkeinona oli 1900-luvun alkuun saakka lasinvalmistukseen käytetyn kvartsihiekan, hiekkakivestä valmistettujen myllynkivien ja rakennuskiven louhiminen. Vuonna 1957 Lytkarinosta tuli kaupunki.
Nykyään Lytkarinossa on lasitehdas, rakennustarvike-, elintarvike-, lentokone- ja laiteteollisuutta. Nähtävyyksistä huomattavin on Moskvajoen korkealla rannalla sijaitseva Petrovskojen kartanoalue, josta on säilynyt vuosien 1680 ja 1691 välillä rakennettu Pyhän Nikolaoksen kirkko, klassistinen päärakennus sekä pyöreä Pietarin ja Paavalin kirkko (1805). Moskvajoen vastarannalla on merkittäviä 1500-luvun rakennustaiteen muistomerkkejä: Kristuksen kirkastumisen kirkko entisessä Ostrovin kylässä ja Besedan kylän Kristuksen syntymän kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lytkarino Wikimedia Commonsissa
Lytkarinon kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Moskovan alueen kaupungit
Uintiseura Kuhat

Uintiseura Kuhat on vuonna 1956 perustettu helsinkiläinen urheiluseura, jonka päälaji on vesipallo. Seura on voittanut vesipallossa miesten Suomen-mestaruuden vuosina 1968, 1970, 1971, 2005, 2006, 2007, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 ja 2017.
Vasili Kudžijev

Vasili Kudžijev
Vasili Mihailovitš Kudžijev (ven. Васи́лий Миха́йлович Ку́джиев; 1889 Aunuksen kihlakunnan Suurenmäen kylä – 1976 Leningrad) oli karjalaissyntyinen neuvostoliittolainen poliitikko.
Vasili Kudžijev opiskeli Petroskoin kymnaasissa ja valmistui Pietarin yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta. Vuonna 1908 hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen. Vuonna 1917 Kudžijev valittiin menševikkinä Aunuksen läänin neuvoston puheenjohtajaksi. Vuonna 1919 työskennellessään Moskovassa hän liittyi NKP(b):hen.
Kudžijev kuului Edvard Gyllingin ja Jaakko Mäen kanssa Karjalan työkansan kommuunin perustamista valmistelleeseen Karjalan vallankumouskomitean järjestelykomiteaan. Elokuussa 1920 hänet valittiin NKP(b):n Aunuksen lääninkomitean puhemiehistön jäseneksi. Vuosina 1921–1922 hän toimi puolueen aluekomitean vastuullisena sihteerinä. Kansallisuuspolitiikkaa koskevien erimielisyyksien takia Kudžijev erotettiin ja lähetettiin puoluetehtäviin Karjalan ulkopuolelle. Toisen maailmansodan jälkeen hän työskenteli Leningradin asianajajakollegiossa. Kudžijev pidätettiin poliittisin perustein vuonna 1949, mutta todettiin syyttömäksi vuonna 1954.
Seija Kuha

Seija-Liisa Tellervo Kuha (myöh. Sippola, s. 27. toukokuuta 1944 Kuortane) on entinen suomalainen yleisurheilija. Hän edusti Kuortaneen Kuntoa.
Kuha voitti viisiottelun Suomen mestaruuden Valkeakoskella 1961 pistemäärällä 2805 ja sai samassa lajissa hopeaa Varkaudessa 1962 ennätyksellään 3016 pistettä. Pituushypyssä hän sai Kalevan kisoissa hopeaa Lappeenrannassa 1962 tuloksella 573 cm ja pronssia Turussa 1963 tuloksella 553. Hän edusti Suomea aikuisten maaotteluissa neljä kertaa sijoittuen 400 metrin juoksussa kolmanneksi Tampereella 1962 ja pituushypyssä parhaimmillaan niin ikään kolmanneksi Värnamossa 1962. Hänen ennätyksensä 400 metrillä on 58,6 s vuodelta 1962, korkeushypyssä 150 cm (1961) ja pituushypyssä 582 cm (1962).
Kufra

Kufran piirikunta Libyan kartalla.
Kufra (myös Al-Kufra, Al-Kufrah) on keidasalue ja piirikunta Libyan kaakkoisosassa keskellä Saharan autiomaata. Piirikunnassa on 50 100 asukasta (vuonna 2006).
Kufran keidas oli aikoinaan tärkeä Saharan yli suuntautuneen karavaanikaupan pysähdyspaikka. 1800-luvulta lähtien se toimi senusien muslimilahkon keskuksena. Italialaiset valloittivat alueen vasta 1930-luvulla. Toisen maailmansodan aikana siellä oli brittien tukikohta.
Piirikunnan keskus on Al-Džawfin kaupunki, josta on maantieyhteys Välimeren rannikolle Adždabijahiin (905 kilometriä). Kaupungissa on myös kotimaanliikennettä palveleva lentokenttä. Sudanin vastainen raja-asema Džebel al-Uweinatin luona 325 kilometriä Kufrasta kaakkoon on ollut suljettu Darfurin levottomuuksien takia.
Keitaalla kasvatetaan taatelipalmuja sekä viljellään viljaa ja puutarhakasveja. Seudulla on huomattavat pohjavesivarat, joiden avulla on toteutettu karjanhoitoon keskittyneitä maatalousprojekteja. Merkittäviä öljyesiintymiä ei ole löydetty. Alueen nähtävyyksiä ovat Džebel Arknon ja Džebel al-Uweinatin kalliopiirrokset ja -maalaukset lähellä Egyptin ja Sudanin rajaa.
Kuhmoisten vaakuna

Kuhmoisten vaakuna
Kuhmoisten vaakuna on Kuhmoisten kunnan tunnus. Sen aaltokoroiset hirret kuvaavat sekä sisäjärviä että ”kuhmuisuudellaan” myös kunnan nimeä.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä kolme punaista, yläreunaltaan aaltokoroista hirttä.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Kuhmoisten kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 20. toukokuuta 1955. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 4. elokuuta samana vuonna.
Lyyra (soitin)

Apollon soittamassa lyyralle läheistä sukua olevaa kitharaa. Apollon-kyliksin tondo, n. 480–470 eaa.
Lyyra on ikivanha näppäilemällä soitettava kielisoitin. Lyyran kaikukoppa on leikkaukseltaan maljan muotoinen. Soitinta käytettiin Etu-Aasiassa ja antiikin Kreikassa. Myytin mukaan antiikin Kreikan jumalten sanansaattaja Hermes keksi lyyran heti synnyttyään ja rakensi sen kilpikonnan kilvestä. Lyyra esiintyy usein antiikin Kreikan taiteessa, jossa erityisesti ennustamisen, lääkintätaidon, runouden ja musiikin jumala Apollon pitelee lyyraa kädessään.
Kirjallisuutta

Leisiö, Timo: Lyyra ja Pythagoras: Antiikin ajan kielisoittimia.  (Kanteleliiton julkaisuja n:o 4)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1997.  ISBN 951-44-3873-6
Lyndanisen taistelu

Lyndanisen taistelu käytiin 15. kesäkuuta 1219 nykyisen Tallinnan lähellä tanskalaisten ja virolaisten välillä. Tanskalaisia johti kuningas Valdemar II. Legendan mukaan tanskalaiset voittivat taistelun ja valloittivat linnoituksen sen jälkeen, kun Dannebrog, Tanskan lippu, putosi taivaasta taistelun ollessa jo kääntymässä virolaisten voitoksi. Tanskan vallan vakiinnuttua rakennettiin alueelle Taani linn (suom. Tanskan linna tai kaupunki) eli Tallinna.
Tausta

Kun 1215 alkaneet sotatoimet virolaisia vastaan olivat kääntyneet tappiollisiksi, piispa Albert von Buxhövden ja Teoderik lähtivät vuonna 1218 Slesvigiin tapaamaan Tanskan kuningas Valdemar II Sejriä. Tapaamisen yksityiskohdat eivät ole tiedossa, mutta Henrikin Liivinmaan kronikan mukaan Albert pyysi nöyrästi Valdemaria tulemaan laivastollaan virolaisia ja heidän kanssaan liittoutuneita venäläisiä vastaan. Tanska olikin jo tehnyt alueelle sotaretkiä vuosina 1196, 1197 ja 1206. Lisäksi paavi oli vuodenvaihteessa 1215–1216 määritellyt ristiretket Liivinmaalle saman arvoisiksi kuin varsinaiselle Pyhälle maalle tehdyt. Valdemar suhtautuikin avunpyyntöön suopeasti. Paavi antoi vielä Valdemarille oikeuden liittää kaikki pakanoilta valtaamansa alueet Tanskan kirkon hallintaan.
Taistelu

Tanskan kuningas ilmestyi Tallinnanlahdelle alkukesällä vuonna 1219. Hänellä oli mukanaan 2 000–4 000 miestä ja ehkä sata laivaa. Vanhemmissa lähteissä esiintyy myös väitteitä 30 000–40 000 sotilaan ja 1 500 laivan sotavoimista, mutta näitä tietoja täytyy pitää liioiteltuina. Tanskalaisten joukot rantautuivat lahden länsireunan vanhalle luonnonsatamalle ja tuhosivat sitten Toompean mäellä Lyndanise-nimisen tukikohdan tai pakolinnan. Sen paikalle tanskalaiset alkoivat rakentaa varuskuntaa, josta Henrikin kronikka käyttää nimeä Castro Dannorum eli tanskalaisten linna, viroksi Taani-linn. Tällä välin virolaiset kokosivat voimiaan ja lopulta he hyökkäsivät Rävälästä ja Harjumaasta kootun 4 000–5 000 miehen sotajoukoin tanskalaisten varustuksia vastaan. Tunnetuksi tulleen legendan mukaan taistelun tiimellyksessä tanskalaiset joukot kadottivat lipun, jota heidän piti taistelukentällä seurata. Tällöin taivaasta laskeutui punainen, valkoristinen lippu, jota seuraamalla tanskalaiset joukot saavuttivat voiton virolaisista. Tarina on kuitenkin Arild Huitsfieldin keksintö vuodelta 1600. Hän oli tosin saanut vaikutteita aiemmista legendoista, mutta ne eivät liittyneet Lyndanisen taisteluun.
Seuraukset

Vuotta 1219 on pidetty Tallinnan perustamisvuotena. Todellisuudessa Tallinna ei liene kehittynyt kaupungiksi ennen kuin vasta 1230-luvulla. Taistelun päätyttyä Valdemar palasi Tanskaan ja jätti hänen mukanaan olleen arkkipiispa Anders Sunesenin hallitsemaan valloitettuja alueita. Taistelun jälkeen räväläiset oli voitosta huolimatta kastettava kylä kylältä. Valloituksen jälkeen tanskalaisten ja saksalaisten väliin jääneet Saarenmaan ja Harjumaan kastamattomat alueet joutuivat tanskalaisten ja saksalaisten välisen kilpailun kohteeksi. Tanska käytti hyväksi merimahtiaan ja muun muassa sulki Lyypekin sataman estääkseen uusien ristiretkeläisten tulon alueelle. Tanskalaisten ja saksalaisten kiistat ratkaistiin lopulta alistamalla Viru-, Järva- ja Läänemaa suoraan paaville puskurivyöhykkeeksi osapuolten väliin.
Arkkipiispa Anders Sunesen taistelun aikana. Piirros teoksesta Nordens Historie vuodelta 1885.
Lyktos

| Lyktos> Λύκτος |
| --- | --- |
 Lyktoksen buleuterionin rauniot.
Sijainti
 Lyktos
Koordinaatit:  35°12′25″N, 25°22′1″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Minóa Pediáda, Iraklion, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  1000 eaa.–365 jaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Korkeus:  650 m
Aiheesta muualla
  Lyktos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lyktos (m.kreik. Λύκτος) eli Lyttos (Λυττός) (lat. Lyctus tai Lyttus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Minóa Pediádan kunnassa vajaa kilometri koilliseen nykyisestä Lyttóksen eli Xidáksen kylästä ja noin 25 kilometriä kaakkoon Iraklionista.
Historia

Lyktos oli antiikin ajan Kreetan vanhimpia ja merkittävimpiä kaupunkeja. Kaupunki perustettiin noin 1000 eaa. Se oli perinteen mukaan Spartasta tulleiden doorilaisten siirtokunta, ja siellä asui oletettavasti myös saaren varhaisempien asukkaiden minolaisten jälkeläisiä eli eteokreettejä.
Toisen teorian mukaan Lyktoksen perustajat olisivat olleet Máliasta siirtyneitä minolaisia, ja ”Lyktos” oli mahdollisesti alun perin Málian asutuksen minolaisaikainen nimi. Näin kaupunki olisi ollut olemassa jo ennen doorilaisvalloitusta. Tätä teoriaa tukee myös se, että Lyktos esiintyy Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa sen kerrotaan olleen yksi saaren kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Sodassa kaupungin joukkoja johti Koiranos. Hesiodos mainitsee kaupungin Jumalten synnyssä. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupunki sai nimensä perustajastaan Lyktoksesta, joka oli Lykaonin poika.
Lyktos hallitsi itäisen Kreetan alueita ja oli usein sodassa keskisen Kreetan Knossoksen kanssa. Knossoslaiset valloittivat kaupungin väliaikaisesti vuonna 343 eaa. ja tuhosivat sen täydellisesti niin kutsutussa Lyktoksen sodassa vuonna 220 eaa. Tämän jälkeen lyktoslaiset pakenivat Lappaan. Myöhemmin kaupunki rakennettiin uudelleen spartalaisten tuella. Kaupunki liittoutui Hierapytnan (113 eaa.), Oluksen ja Dreroksen kanssa. 100-luvulla eaa. se oli osa Eumenes II:n 30 kreetalaisen kaupungin liittoa. Lyktos vastusti Metelluksen johtamaa roomalaisarmeijaa, mutta tuli lopulta vallatuksi. Kaupunki kukoisti jälleen seuranneella roomalaisella kaudella. Paikka oli asuttu vielä varhaiskristillisellä ajalla.
Lyktoksen juhliin kuului efebeihin liittynyt Periblemaia-juhla. Kaupungissa vietetyistä doorilaisille ominaisista syssitia-yhteisaterioista tunnetaan yksityiskohtia.
Rakennukset ja löydökset

Lyktos sijaitsi Dikte-vuoren (nykyinen Díkti) läntisessä alarinteessä noin 650 metrin korkeudella merenpinnasta. Se oli rakennettu rinteeseen puolikaaren muotoon. Lyktoksen satamina toimivat saaren pohjoisrannikolla sijainneet Khersonesos (nykyinen Chersónisos) ja Milatos (nykyisen Málian lähellä).
Kaupungin arkeologisella alueella on sen kolmen penkereen tukimuurien jäänteitä, linnoitusmuuria 600-luvulta eaa. sekä roomalaisaikaisten rakennusten raunioita. Merkittävin yksittäinen rakennuslöytö on buleuterion eli kaupungin neuvoston kokoontumispaikka. Se rakennettiin keisari Hadrianuksen aikana 100-luvulla jaa. ja tuhoutui maanjäristyksessä vuonna 365 jaa. Rakennuksessa oli neljä penkkiriviä ja marmorilaatoin päällystetty lattia, ja sen koko oli noin 13,9 x 11,4 metriä. Kaupungissa tiedetään olleen myös muun muassa Athene Poliaalle omistettu temppeli, agora sekä teatteri.
Kaupunkiin johti suuri, noin 22 kilometriä pitkä akvedukti eli vesijohto, joka sai alkunsa Kournáksen lähteeltä läheltä Krásia. Siitä on säilynyt jäänteitä useissa paikoissa. Kaupungista on löydetty keisarien Marcus Aurelius ja Trajanus patsaat, jotka ovat nykyisin Iraklionin arkeologisessa museossa. Kaupungista löydetyissä sen lyömissä rahoissa noin ajalta 450 eaa. esiintyvät kotka ja villikarju.
Lyktoksen alueella on nykyisin kaksi kirkkoa, Pyhän ristin (Tímios Stavrós) kirkko, joka on rakennettu varhaiskristillisen basilikakirkon paikalle, sekä Pyhän Georgioksen (Ágios Geórgios) kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lyktos Wikimedia Commonsissa
Lyktoksen buleuterionin raunioita.
Keisari Trajanuksen patsaan pää Lyktoksesta. Iraklionin arkeologinen museo.
Lyyti

| Lyyti |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  23.5 (1929–1949)
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Lyyli
Vastineita eri kielissä:  Lüüdi
Nimen alkuperä:  Lydia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lyyti on suomalainen naisen etunimi, joka on ollut suomalaisessa nimipäiväkalenterissa vuosina 1929–1949. Lyyti on kansanomainen puhuttelumuoto nimestä Lydia tai Lyydia, joka merkitsee 'lyydialaista'. Ensimmäiset Lyyti-nimiset kastettiin 1890–1910-luvuilla, ja vuoden 2019 loppuun mennessä on noin 1 160 ihmiselle annettu Lyyti-nimi.
Tunnettuja Lyytejä

Lyyti, oik. Lydia Lehtola, suomalainen laulaja, lauluntekijä, runokriitikko ja esseisti
Lyijysulfaatti

| Lyijysulfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7446-14-2
PubChem CID:  24008 ja 16686003
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PbSO4
Moolimassa:  303,27 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  1 170 °C
Tiheys:  6,29 g/cm3
Liukoisuus veteen:  42,5 mg/l (25 °C)
Lyijysulfaatti (PbSO4) on lyijy- ja sulfaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Luonnossa yhdistettä esiintyy anglesiittimineraalina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa lyijysulfaatti on valkoista kiteistä ainetta. Lyijysulfaatin sulamislämpötila on 1 170 °C. Yhdiste on niukkaliukoinen veteen, mutta liukenee paremmin happoihin ja ammoniumsuolaliuoksiin Väkevissä rikkihappoliuoksissa muodostuu lyijyvetysulfaattia.
Alkalimetalliliuoksissa lyijysulfaatti reagoi muodostaen alkalimetallien hydroksoplumbiittisuoloja.
Valmistus ja käyttö

Lyijysulfaatti on veteen huonosti liukeneva, minkä vuoksi sitä voidaan valmistaa lisäämällä paremmin vesiliukoisista suoloista, kuten lyijynitraatista, lisäämällä liuokseen rikkihappoa, jolloin lyijysulfaatti saostuu. Vaihtoehtoisesti yhdistettä voidaan valmistaa rikkihapon avulla lyijyoksidista, lyijyhydroksidista tai lyijykarbonaatista.
Lyijysulfaattia käytetään mönjän valmistuksessa, painoväreissä ja nopeasti kuivuvien lakkojen valmistuksessa.  Maaleissa lyijysulfaatti on väriaineena ominaisuuksiltaan lyijyvalkoisena tunnettua lyijykarbonaattia huonompi säänkestävyydeltään ja peittävyydeltään.
Lyijyakuissa on lyijylevy, joka toimii negatiivisena kohtiona, ja lyijydioksidi sauva positiivisena elektrodina. Elektrolyyttiliuoksena käytetään rikkihappoa. Akun purkautuessa lyijy hapettuu synnyttäen kiinteää lyijysulfaattia ja lyijyoksidin lyijy pelkistyy, jolloin syntyy myös lyijysulfaattia.
Myrkyllisyys

Lyijysulfaatin myrkyllisyys johtuu lyijyioneista. Yhdiste on myrkyllistä vasta suurina annoksina. Myrkytyksen oireita ovat huonovointisuus, päänsärky ja unettomuus. Lyijysulfaatti voi vaikuttaa myös keskushermostoon aiheuttaen painon alentumista, puutostiloja ja levottomuutta. Lyijy-yhdisteet ovat myrkyllisiä myös munuaisille.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Lead sulfate (englanniksi)
Michał Kubiak

Michał Kubiak
Michał Kubiak (s. 23. helmikuuta 1988 Wałcz) on puolalainen lentopalloilija. Hän edustaa japanilaista Osaka Panthersia, jonne hän siirtyi vuonna 2016 pelattuaan kaksi vuotta turkkilaisessa Halkbank Ankarassa. Hän kuului Puolan maajoukkueeseen sen voittaessa maailmanliigan vuonna 2012 ja maailmanmestaruuden 2014.