stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raronin itäinen alue

Raronin itäinen alue Ylä-Wallisissa.
Raronin itäinen alue (saks. Bezirk Östlich Raron, ransk. District de Rarogne oriental) on yksi Sveitsin 148:sta ja Wallisin kantonin 14:stä hallinnollisesta alueesta. Alue sijaitsee Rhônen laaksossa Ylä-Wallisin alueella.
Raronin itäisen alueen lisäksi Wallisissa on Raronin läntinen alue, joka on virallisesti erillinen hallintoalue (saks. Bezirk). Toisinaan, virallisissakin yhteyksissä kuten tilastoissa, nämä kaksi aluetta kuitenkin käsitellään yhdessä.
Kunnat

Raronin itäisellä alueella on 6 kuntaa, joista asukasluvultaan suurin on Bitsch. Alueen keskuspaikka on Mörel. Raronin itäisen alueen asukasluku on 2 992 (31.12.2015). Alueen väestö on lievässä laskussa, sillä asukkaita oli vuoden 2012 lopussa 3 004.  Alueen pinta-ala on 127 km² .
| Kunta | Asukasluku  31> 12.2015 | Pinta-ala  km² |
| --- | --- | --- |
| Bettmeralp | 452 | 29,36 |
| Bister | 31 | 5,84 |
| Bitsch | 894 | 4,02 |
| Grengiols | 431 | 58,46 |
| Mörel-Filet | 686 | 8,44 |
| Riederalp | 498 | 21,04 |
| Yhteensä |  2 992  | 127,16 |
Kunnat > Muutoksia

Betten ja Martisberg yhdistyivät 1.1.2014 Bettmeralpin kunnaksi.
Asukkaat ja kieli

Raronin alue on selkeästi saksankielinen. Vuonna 2000 alueen vakituista asukkaista 96 % oli saksankielisiä. Sekä ranskan- että italiankielisiä oli alle 1 % ja muun kielisiä noin 3 %.
Rauhanrakentaminen

Rauhanrakentaminen tarkoittaa pyrkimyksiä säilyttää rauhan edellytykset maassa, joka on vapautunut konfliktista. Maan yhteiskunta pyritään vakauttamaan ja sen rakenteet palauttamaan, ja konfliktin uudelleenpuhkeaminen yritetään estää.
Rauhanrakentaminen alkaa rauhanteon ja rauhanturvaamisen jälkeen, joskin nämä vaiheet menevät usein limittäin.
Rauhanrakentamisen ensimmäisessä vaiheessa konfliktissa taistelleet osapuolet kotiutetaan ja riisutaan aseista. Pakolaisten kotiinpaluu tehdään mahdolliseksi, siviiliväestö suojellaan, ja miinat raivataan. Sen jälkeen voidaan esimerkiksi auttaa vaalijärjestelyissä, terveydenhuollon ja koulutuksen käynnistämisessä, oikeuslaitoksen ja turvallisuusviranomaisten toiminnassa, jälleenrakennuksessa ja ihmisoikeuksien puolustamisessa. Rauhanrakennukseen kuuluu myös kehitysapu.
Rauhanrakentaminen kehittyi 1990-luvulla kansainväliseksi rauhan ja turvallisuuden ylläpitämisen muodoksi. Yhdistyneiden kansakuntien rauhanrakennusoperaatiot, eli  poliittiset operaatiot tai rauhanoperaatiot, ovat YK:n turvallisuusneuvoston perustamia ja  yleensä YK:n sihteeristön poliittisen osaston johtamia. Työtä tukee rauhanrakennuskomissio.
Toinen ristiretki

Ristiretket Pyhälle Maalle
Ensimmäinen ristiretki (1095–1099)
Toinen ristiretki (1147–1149)
Kolmas ristiretki (1187–1192)
Neljäs ristiretki (1202–1204)
Viides ristiretki (1217–1221)
Kuudes ristiretki (1228–1229)
Seitsemäs ristiretki (1248–1254)
Kahdeksas ristiretki (1270)
Yhdeksäs ristiretki (1271)
Pohjoiset ristiretket
Ristiretket vendejä vastaan (1100-luku)
Ristiretket Baltiaan (1200-luku)
Ristiretket Suomeen (1100- ja 1200-luku)
Muut ristiretket
Albigenssiristiretki (1209–1229)
Lasten ristiretki (1212)
n
k
Toinen ristiretki oli vuosina 1147–1149 käyty aseellinen konflikti kristittyjen ja muslimien välillä. Syyn ristiretken aloittamiselle antoi Imad ad-Din Zengin Edessan kreivikunnan valloitus vuoden 1144 joulupäivän jälkeen. Kreivikunta oli Lähi-idän ensimmäinen ristiretkivaltio ja erityisen tärkeä kristityille, koska se toimi hyvänä suojana Jerusalemin kuningaskunnalle. Roomalaiskatolisen kirkon paavina ollut Eugenius III pyysi apua Ranskan kuninkaalta Ludvig VII:ltä ja sai Bernhard Clairvauxlaisen avulla Saksan kuningas Konrad III:n liittymään armeijaan. Heidän lisäkseen armeijaan liittyi muutamia muita aatelisia joukkoineen. Armeija marssi kahtena erillisenä joukkona perätysten Bysantin pääkaupunkiin Konstantinopoliin, jossa heidät vastaanotti keisari Manuel I Komnenos.
Armeijoiden hyökättyä seldžukkeja vastaan he kärsivät suuret tappiot. Tappion jälkeen ristiretkeläiset yrittivät piirittää Damaskosta, mutta epäonnistuivat tässäkin. Toinen ristiretki päättyi näin ollen kristittyjen täydelliseen tappioon ja muslimien voittoon. Sen seurauksena kristityt menettivät Jerusalemin ja johti kolmannen ristiretken alkamiseen.
Toisen ristiretken yhteydessä annettu ristiretkijulistus johti taisteluihin Lähi-idän ohella myös Itämeren etelärannikolla ja Iberian niemimaalla.
Tausta > Edessan valloitus

Kristityt saivat jalansijaa Lähi-idästä ensimmäisen ristiretken onnistumisen ansiosta. Onnistuminen johtui pitkälti muslimien sisäisestä hajaannuksesta, mutta pian ristiretken jälkeen he alkoivat taas koota omia rivejänsä. Saraseenien joukosta nousi 1120-luvun loppupuolella kunnianhimoinen seldžukkilainen Mosulin kuvernööriksi noussut Imad ad-Din Zengi. Hän taisteli paljon toisia muslimihallitsijoita vastaan. Antiokian kuninkaan Bohemond II:n kuoltua vuonna 1130 valtio vajosi sisäisiin ongelmiin. Ongelmat lientyivät nopeasti kun Raymond de Poitiers löysi tiensä kuningaskunnan johtoon.
Tilanne Lähi-idässä muuttui äkisti, kun Edessan kreivikuntaakin itselleen havitellut Bysantin keisari Johannes II Komnenos kuoli huhtikuussa 1143 ja marraskuussa samana vuonna Jerusalemin kuningas Fulk I menehtyi niin ikään. Ydinalueilta puuttui nyt ammattitaitoinen johto. Marraskuun aikoihin Edessan kreivikunnan hallitsija Joscelin II lähti joukkoineen auttamaan Diyarbakiria-muslimiliittolaistaan Zengin ahdisteluilta. Se oli kreivikunnan tulevaisuuden kannalta kohtalokas päätös, sillä Zengi katsoi tilaisuutensa tulleen ja valloitti piirityksen jälkeen joulupäivänä vuonna 1144 Edessan ja heti perään lopun kreivikunnan. Edessa oli heti perustamisensa jälkeen ollut toimiva puskurivyöhyke muslimihyökkääjiä vastaan ja suojasi Antiokiaa ja ennen kaikkea Jerusalemia, tämän vuoksi Edessan menetys oli eurooppalaisille vakava asia.
Tausta > Quantum praedecessores

Euroopassa tiedettiin hyvin Edessan haavoittuvuus, mutta sen valloittaminen tuli silti yllätyksenä. Paavi Eugenius III:n saatua tiedon pyhiinvaeltajilta ja muiden ristiretkivaltioiden hallitsijoilta Edessan menetyksestä hän kirjoitti Quantum praedecessores -bullan (suom. Paljonko meidän edeltäjämme) 1. joulukuuta 1145 julistaen toisen ristiretken alkaneeksi. Määräys jätettiin aluksi huomiotta, vaikka Ranskan Ludvig VII oli harkinnut uutta retkeä jo itsenäisesti, mutta hänen paroninsa suhtautuivat suunnitelmaan vastahakoisesti. Sekä paavi että Ludvig pyysivät keväällä 1146 apua aikansa Ranskan yhdeltä arvostetuimmalta henkilöltä, Bernhard Clairvauxilaiselta. Hän saarnasi retken puolesta Ranskassa ja onnistui saada tuhannet ihmiset vastaanottaman ristin (ts. mukaan ristiretkelle). Uusi ristiretki-innostus levisi ympäri Eurooppaa.
Kesällä Clairvauxlainen matkusti Saksaan, jossa hän taivutteli sistersiläismunkki Radulfin lopettamaan juutalaisvainot ja taivutteli Saksan kuningas Konrad III:n mukaan suojelemaan Pyhää maata valloittajilta. Konrad ja Ludvig olivat ensimmäisiä monarkkeja, jotka olivat vastaanottaneet ristin. Saksassa ristiretken suunnasta ei oltu aivan yksi mielisiä. Konrad oli halukas Lähi-itään, mutta Saksassa toivottiin myös paavin siunausta ristiretkelle Koillis-Saksaan, lähelle Jyllantia slaavilaisia vendejä vastaan. Paavi esitti hyväksyntänsä 13. huhtikuuta Divina dispensatione -bullassa.
Hyökkäykset pohjoiseen

Kun sotilaita värvättiin ristiretkeä varten, niin eteläsaksalaiset osoittivat suurempaa halukkuutta osallistua Pyhän maan valloitukseen kuin pohjoissaksalaiset. Pohjoissaksalaiset kertoivat olevansa halukkaampia hyökkäämään Pohjois-Saksassa eläneiden slaavilaisheimojen, vendien kimppuun.
Reconquista ja Lissabonin miehitys

Iberian niemimaa eli nykyisen Espanjan ja Portugalin alue oli jo ennen ensimmäistä ristiretkeä ollut suurimmaksi osaksi muslimivalloittajien hallinnassa. Tilanne näytti kristittyjen kannalta huolestuttavalta, joten paavi Eugenius III määräsi keväällä vuonna 1147 ristiretken laajentamista koskemaan myös Iberiaa. Toukokuussa joukko englantilaisia, saksalaisia, flaameja ja normadilaisia ristiretkeläisiä oli lähtenyt Dartmouthista ja huonon sään sekä merenkulun vuoksi joutuivat nousemaan maihin kesäkuun 16. päivänä Portossa, nykyisen Portugalin pohjoisrannalla. Maissa ollessaan ristiretkeläiset suostuteltiin tapaamaan Alfonso I, joka pyysi matkalaisia auttamaan maurien hallitseman Lissabonin valtaamisessa. Ristiretkeläiset suostuivat pyyntöön ja Lissabonin piiritys aloitettiin 1. heinäkuuta. Piiritys keski aina lokakuun loppuun saakka ja päättyi maurien tappioon. Osa retkeläisistä jäi Iberiaan kun toiset jatkoivat talven mentyä ohitse meriteitse Pyhälle maalle.
Lähi-idän ristiretki > Matka Konstantinopoliin

Samoihin aikoihin kuin Iberiaan poikennut laivasto lähti matkaa, lähtivät Ludvigin ranskalaiset ja Konradin saksalaiset joukot liikkeelle. Matkalle lähtivät mukaan myös Eugenius ja Ludvigin vaimo Eleonoora Akvitanialainen. Joukot kulkivat erillisissä joukoissa perätysten samaa reittiä pitkin. Saksalaiset ranskalaisten edellä. Bysantin keisari Manuel I Komnenos ei pitänyt lainkaan ristiretkeläisten saapumisesta, koska retket eivät juuri hyödyttäneet Bysanttia. Konradin saapuessa 10. syyskuuta Konstantinopoliin Manuel oli solminut rauhan Ikonionin seldžukkien kanssa ja joutunut sotaan Sisilian kuninkaan Roger II:n kanssa. Ludvig saapui paikalle 4. lokakuuta. Manuel tiesi, että ranskalaisten joukosta löytyi häntä kohtaan vihamielisiä ja Rogeria puoltavia sotureita, mutta pelkäsi Konradin olevan suostuteltavissa Rogerin ja ranskalaisten rinnalle sotaan häntä itseään vastaan. Tilanteen ratkaisemiseksi hän päästi saapuneet saksalaiset joukot hetimmiten Bosporinsalmen ylitse Vähään-Aasiaan, mutta pyysi Konradilta pientä armeijaa Rogerin varalta. Konrad ei suostunut Manuelin pyyntöön vaikka he molemmat olivatkin Rogerin vihollisia. Ranskalaiset ylittivät Bosporinsalmen saksalaisten perässä, jotka eivät ehtineet jäädä Konstantinopoliin ranskalaisia odottamaan.
Bysantti kieltäytyi antamasta sotilaallista tukea ristiretkeläisille, mutta vaati Ludvigilta kuitenkin valloitettujen alueiden luovuttamista Bysantille.
Lähi-idän ristiretki > Taistelut ja ongelmat Anatoliassa

Konrad jakoi armeijan kahteen divisioonaan. Hän itse asettui yhden johtoon. Seldžukit tuhosivat sen lähes täydellisesti 25. lokakuuta 1147 Dorylaeumissa käydyssä taistelussa. Saksalaisdivisioonasta jäljelle jääneet näkivät parhaimmaksi perääntyä takaisin Konstantinopoliin. Matkalla Konstantinopoliin saksalaiset olivat jatkuvasti turkkilaisten hyökkäysten kohteena, ja Konrad itsekin vahingoittui.
Saksalaisten toista divisioonaa johti Konradin velipuoli piispa Otto Freisingilainen, joka oli valinnut reitikseen Manuelin suosittamaa Välimeren suuntaista rannikkoreittiä.
Ranskalaiset tapasivat Konradin joukkojen jäänteet Nikaiassa ja he yhdistivät joukkonsa. Ludvigin ja Konradin joukot ajattelivat parhaimmaksi noudattaa Manuelin suositusta ja kulkea Oton jalanjälkiä rannikkoa pitkin. Vuoriston rankat talviolosuhteet ja turkkilaisten hyökkäykset Efesoksessa joulukuussa aiheuttivat ristiretkeläisille menetyksiä, mutta taistelut olivat ranskalaisten ja saksalaisten kannalta voitokkaita. Näillä paikkeilla Konrad III tuli sairaaksi ja hän halusi palata Konstantinopoliin. Sotilaat hän jätti Ludvigin huomaan. Matka jatkui eteenpäin ja tammikuussa 1148 he olivat jo Laodikeassa, suunnilleen samaan aikaan ja samalla alueella Oton johtama jalkaväkidivisioonan matka loppui, kun turkkilaiset tuhosivat sen.
Elintarvikepulan kitkemiseksi Ludvig suuntasi joukkonsa Attaliaan, jonka muonavarastot olivat erittäin niukat. Turkkilaiset polttivat heidän edellään maata ja tuhosivat ruokavarastoja. Tätä aiemmin ranskalaiset olivat joutuneet turkkilaispiirityksen saartamiksi. Turkkilaiset eivät lopulta hyökänneet ja matka Attaliaan jatkui. Paronien mielestä matkaa tulisi jatkaa Antiokiaan meriteitse, sillä maareittiä pitkin joukot eivät selviäisi hengissä määränpäähän asti. Ludvig suostui merimatkaan, mutta hänen tilaamista aluksista vain osa saapui kovan merenkäynnin takia ajallaan Attaliaan. Alusten puutteen vuoksi jalkaväki joutui jäämään pois matkasta ja tuhoutui lopulta joko tauteihin tai turkkilaisten hyökkäyksiin.
Lähi-idän ristiretki > Matka Jerusalemiin

Jerusalemissa Konrad vakuutti Balduin III:n hyökkäämään Damaskokseen, vaikka valtakunnilla oli aselepo. Muut ristiretkeläiset halusivat hyökätä heikompaan Aleppoon, joka olisi ollut portti Edessaan ja hillinnyt Nur ad-Dinin, Zengin pojan, vallan kasvua. Damaskoksen piiritys alkoi heinäkuussa 1148, mutta ristiretkeläiset olivat vedettömällä aavikolla ja vetäytyivät alle viikon kuluttua. Konrad ja Ludvig palasivat kotiin.
Ristiretken tuloksena Damaskos ei enää luottanut ristiretkeläisiin ja kaupunki luovutettiin Nur ad-Dinille 1154. Balduin III valloitti Askalonin 1153 ja toi epäonnekseen Egyptin sodan piiriin. Bernhard Clairvauxilainen koki myös nöyryytyksen ja yritti sanoutua irti ristiretkestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toinen ristiretki Wikimedia Commonsissa
Konrad ja Ludvig saapuvat Jerusalemiin. Taustalla ranskalaiset ja turkkilaiset taistelevat 1147–1148. Jean Fouquetin kuvitus n. 1455–1460.
Rantapunalatva

| Rantapunalatva |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Punalatvat Eupatorium
Laji::  cannabinum
Kaksiosainen nimi
 Eupatorium cannabinum  L. 
Katso myös
   Rantapunalatva Wikispeciesissä   Rantapunalatva Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rantapunalatva (Eupatorium cannabinum), tunnetaan myös nimellä punalatva, on asterikasvien heimoon kuuluva monivuotinen ruoho. Sen lehdet muistuttavat ulkonäöltään hampun lehtiä, mistä laji on saanut tieteellisen nimensä cannabinum. Ulkonäköä lukuun ottamatta kasveilla ei ole muuta yhteistä.
Ulkonäkö ja koko

Rantapunalatva on noin 40–150 cm korkea. Varsi haaraton, ruskeanpunainen, yläosastaan haarova ja ainakin latvasta tiheäkarvainen. Lehdet ovat vastakkain ja lyhytruotisia, 3–(5)-lehdykkäisiä, liuskat-lehdykät ovat suikeita ja isohampaisia.
Mykerö on n. 7 mm pitkä, kehtosuomut kahdessa rivissä ovat pyöreäkärkisiä, kalvolaitaisia ja punaisia. Laitakukkia ei ole, kehräkukat joita on vain 5–6 kappaletta, ovat torvimaisia ja punertavia. Heteitä 5. Emiö yhdislehtinen, 1-vartaloinen, 2-luottinen. Kehto lieriömäinen, kehtosuomuja 2 riviä, pyöreäkärkisiä, kalvolaitaisia, punertavia. Mykeröt huiskilomaisena latvamykeröstönä. Kukkii heinä-syyskuussa.
Hedelmä on 5-särmäinen pähkylä, harmaanruskea–musta, noin 3 mm pitkä. Pappus on hapsihaiveninen.
Levinneisyys

Sitä esiintyy harvinaisena Etelä- ja Itä-Suomessa.
Elinympäristö

Rantapunalatva kasvaa muutamin paikoin Etelä- ja Kaakkois-Suomen rannoilla ja tulvarannoilla, kosteissa lehdoissa, puronvarsilla ja rehevissä pensastoissa, mutta se on Suomessa hyvin harvinainen.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Rantapunalatvan (Eupatorium cannabinum) levinneisyys Suomessa.
Pohjolan kasvien pauloissa: Eupatorium cannabinum – rantapunalatva
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Rantapunalatva (Eupatorium cannabinum)
Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Eupatorium cannabinum L.
Tunnetko jo punalatvan?
Flora of China: Eupatorium cannabinum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Eupatorium cannabinum (englanniksi)
ITIS: Eupatorium cannabinum L. (englanniksi)
Agriculture and Biosciences International (CABI): Eupatorium cannabinum (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Eupatorium cannabinum (englanniksi)
RHS: Hemp agrimony
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q744339  Wikispecies: Eupatorium cannabinum  APDB: 198419  APNI: 75328  BioLib: 41604  CoL: 3CJKF  Ecocrop: 14068  EoL: 475560  EPPO: EUPCA  EUNIS: 153585  FNA: 200023930  FoC: 200023930  FoIO: EUPCAN  GBIF: 5402943  GISD: 802  GRIN: 315553  iNaturalist: 55976  IPNI: 205581-1  IRMNG: 10802466  ISC: 114302  ITIS: 35984  NatureServe: 2.145011  NBN: NBNSYS0000004446  NCBI: 102770  NZOR: dd023fae-90fe-415a-b045-56a3403ebc98  NZPCN: 3939  Open Tree of Life: 178312  PalDat: Eupatorium_cannabinum  PFI: 5393  Plant List: gcc-133964  PLANTS: EUCA9  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:205581-1  RHS: 7024  Tropicos: 2702469  VASCAN: 3143  WoI: 1860  WFO: wfo-0000035116  WoRMS: 1112124  Laji.fi: MX.39725
Rasvasimput

| Rasvasimput |
| --- | --- |
 Rasvasimppu (Comephorus baikalensis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Rasvasimput Comephoridae  Günther, 1861
Katso myös
   Rasvasimput Wikispeciesissä   Rasvasimput Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rasvasimput (Comephoridae) on simppukaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä Baikal-järvestä Siperiasta.
Lajit ja anatomia

Rasvasimppujen heimoon kuuluu 1 suku ja 2 lajia. Lajit ovat rasvasimppu (Comephorus baikalensis) ja pikkurasvasimppu (C. dybowskii). Ne ovat pitkänomaisia kaloja ja heimon lajit kasvavat korkeintaan noin 20 cm pitkiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat suomuton ja läpikuultava ruumis, vatsaevien puuttuminen, hyvin pitkät rintaevät ja pitkät selkä- ja peräevät. Ruumiin rasvapitoisuus on hyvin korkea.
Levinneisyys ja elintavat

Rasvasimppulajeja tavataan Baikalista syvistä vesistä, tyypillisesti noin 1 000 metrin syvyydestä. Heimon kalojen ravinto koostuu äyriäisistä, erityisesti katkoista. Lisääntymisaika on kesäkuukausina ja rasvasimppulajit synnyttävät eläviä poikasia.
Aaro Rauhala

Aaro Pentti Ilari Rauhala (25. syyskuuta 1949 Forssa – 26. heinäkuuta 2003 Forssa) oli suomalainen naivistinen taidemaalari.
Rauhala työskenteli useissa eri ammateissa, ennen kuin saattoi ryhtyä vapaaksi taiteilijaksi 1990-luvun alussa. Taideopintoja hän suoritti 1980-luvulla kansalaisopistossa, osallistumalla muutaman vuoden ajan lähinnä piirtämisen iltakursseille. Tukea hän sai myös taiteilija Olavi Vaarulalta. Rauhalan teokset ovat usein aiheiltaan, hahmoiltaan ja tunnelmaltaan absurdeja. Esimerkiksi ihmisillä voi olla kolme tai neljä sormea, sillä ”ei ihminenkään koskaan täydellinen ole”.
Aiheesta muualla

Isotalo, Merja, Nieminen, Päivi ja Rauhala, Aaro, 1990. Näyttelyluettelo. Forssa: A. Rauhala. 8 s.
Tammi, Jari. Kuningas ja narri. Vuonna 1991 julkaistu kirja, joka on Aaro Rauhalan kuvittama. (https://www.finna.fi/Record/vaarakirjastot.71330)
Rauman maalaiskunnan vaakuna

Rauman maalaiskunnan vaakuna (1954–1992)
Rauman maalaiskunnan kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan asemasta. Lokit viittaavat kunnan sijaintiin Selkämeren rannikolla.
Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 18. kesäkuuta 1954. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kultatyviö, jonka yläpuolella kolme hopeista, lentävää lokkia alatusten; lokkien varukset kultaa”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1993 Rauman maalaiskunnan liityttyä Rauman kaupunkiin.
Rationalist Association

| Rationalist Association |
| --- | --- |

Perustettu:  1899
Jäsenlehti:  New Humanist
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rationalist Association, alun perin Rationalist Press Association, on brittiläinen vuonna 1899 perustettu yhdistys, joka julkaisee New Humanist -lehteä.
Historia

Rationalist Press Associationin perustamiseen vaikutti Charles Albert Watts, National Reformerin julkaisija ja useiden Charles Bradlaugh'n kirjojen kustantaja. Watts perusti George Jacob Holyoaken kanssa kustannusyhdistyksen vuonna 1890, koska useat kirjakaupat kieltäytyivät levittämästä sekularistisia kirjoja. Holyoake toimi yhdistyksen puheenjohtajana ja järjestö otti käyttöön nimen Rationalist Press Association vuonna 1899. Yhdistyksen jäsenet saivat vuosittain kirjallisuutta jäsenmaksua vastaan.
Watts and Co.-yhtiö julkaisi vuosina 1929–1951 Thinker's Library -kirjasarjaa. Sarjassa ilmestyi 140 pienikokoista kirjaa. Vuonna 1959 Rationalist Press Associationilla oli 5000 jäsentä. Jäsenmäärä kääntyi laskuun, kun rationalistista kirjallisuutta alkoi ilmestyä yhä enemmän suurilta kustantajilta.
Aiheesta muualla

Kotisivut. (englanniksi)
Topiikka

Topiikka (m.kreik. Τοπικά, Topika; lat. Topica) on Aristoteleen logiikan alan Organon-kokoelmaan kuuluva teos, joka sisältää Aristoteleen dialektiikan teorian.
Historia

Organon (”Väline”) on kokoelma Aristoteleen logiikkaa ja metodiikkaa koskevia kirjoituksia. Sen nimitys tulee siitä, että sen osa-alueiden hallitsemisen katsotaan antavan filosofille tarvittavat ajattelun välineet kaikkien muiden asioiden käsittelyyn, sekä tieteessä että yleensäkin kaikessa järkevässä ajattelussa ja väittelyissä. Se sisältää Topiikan lisäksi viisi muuta teosta.
Organonin teoksista Topiikka, Ensimmäinen analytiikka ja Toinen analytiikka liittyvät läheisesti toisiinsa ja viittaavat toisiinsa usein. Topiikka liittyy läheisesti yhteen myös teoksen Sofistiset kumoamiset kanssa, ja Sofistiset kumoamiset voidaan nähdä Topiikan eräänlaisena lisäyksenä. Muihin Organonin teoksiin verrattuna nämä kaksi teosta ovat luonteeltaan käytännöllisempiä. Niiden voidaan nähdä jatkavan Platonin Akatemiassa alkanutta dialektiikan tutkimusta.
Organonin ulkopuolisista Aristoteleen teoksista Retoriikka on monin osin riippuvainen Topiikassa esitetyistä näkemyksistä.
Sisältö

Topiikka käsittää kahdeksan kirjaa. Lähtökohtana on väittelytilanne, jossa väittelijöistä toinen puolustaa jotain asiaa, ja toinen yrittää kumota vastustajan kaikki argumentit. Aristoteles esittää Topiikassa, että dialektiikan taidon avulla väittelijä voi menestyksekkäästi joko puolustaa tai kritisoida mitä tahansa väitteitä riippumatta siitä, mitä mieltä niistä itse sattuu olemaan.
Teos tarjoaa joukon premissejä, joiden avulla on mahdollista keksiä uskottavia argumentteja joko puolesta tai vastaan. Esimerkiksi väitteiden uskottavuutta lisää niiden tukeutuminen enemmistön ja tunnettujen viisaiden käsityksiin. Vastustajan väitteiden totuutta taas voi testata esimerkiksi kääntämällä ne päinvastoin, ja katsomalla paljastuiko sillä tavalla joku looginen ristiriita tai muu virhe argumentaatiossa.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Aristoteles: Topiikka. Teoksessa Aristoteles: Teokset II. Topiikka. Sofistiset kumoamiset.  (Suomennokset Juha Sihvola ja Marke Ahonen, selitykset Marja-Liisa Kakkuri-Knuuttila ja Juha Sihvola)  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-804-4
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Aristotle: Topica. Teoksessa Aristotle: Topica et Sophistici Elenchi.  (Toimittanut David Ross. Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press.  ISBN 9780198145165  Kreikankielinen alkuteksti.
Aristotle: Topica. Teoksessa Aristotle’s Works.  (Volume II. Posterior Analytics. Topica. Loeb Classical Library 391)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99430-2  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla > Teos

Aristotle: Topics (Arkistoitu – Internet Archive) The Internet Classics Archive. (englanniksi)