stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ranskan ralli 2013
Tulokset

| Sija | Kuljettaja | Kartanlukija | Auto | Aika | Ero | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Sébastien Ogier |  Julien Ingrassia | Volkswagen Polo R WRC | 2:53.07,6 |  | 25+1 |
| 2. |  Daniel Sordo |  Carlos del Barrio | Citroën DS3 WRC | 2:53.19,8 | +12,2 | 18+3 |
| 3. |  Jari-Matti Latvala |  Miikka Anttila | Volkswagen Polo R WRC | 2:53.27,1 | +19,5 | 15 |
| 4. |  Thierry Neuville |  Nicolas Gilsoul | Ford Fiesta RS WRC | 2:54.21,7 | +1.14,1 | 12+2 |
| 5. |  Jevgeni Novikov |  Ilka Minor | Ford Fiesta RS WRC | 2:56.18,5 | +3.10,9 | 10 |
| 6. |  Mikko Hirvonen |  Jarmo Lehtinen | Citroën DS3 WRC | 2:56.45,3 | +3.37,7 | 8 |
| 7. |  Andreas Mikkelsen |  Paul Nagle | Volkswagen Polo R WRC | 2:57.11,8 | +4.04,2 | 6 |
| 8. |  Mads Ostberg |  Jonas Andersson | Ford Fiesta RS WRC | 2:57.42,8 | +4.35,2 | 4 |
| 9. |  Robert Kubica |  Maciej Baran | Citroën DS3 RRC | 3:02.39,0 | +9.31,4 | 2 |
| 10. |  Romain Dumas |  Denis Giraudet | Ford Fiesta RS WRC | 3:05.03,4 | +11.55,8 | 1 |
Lähde:
Muuta

Sébastien Ogier varmisti uransa ensimmäisen maailmanmestaruuden, joka varmistui rallin avauserikoiskokeella.
Romain Dumasin uran ensimmäinen piste.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ranskan ralli 2013 Wikimedia Commonsissa
Rally-Maps.com erikoiskokeet kartalla (englanniksi)
Osakilpailut MM-rallikaudella 2013
Monte Carlo
Ruotsi
Meksiko
Portugali
Argentiina
Akropolis
Sardinia
Suomi
Saksa
Australia
Ranska
Katalonia
Wales
Rallin maailmanmestaruussarjan Ranskan rallit
| --- | --- |
2010-luku:   2010  2011  2012  2013  2014
Thorns (yhtye)

Thorns on norjalainen black metal -yhtye. Yhtye on perustettu 1989. Se teki kaksi demoa 1990-luvun alussa, mutta on julkaissut vain yhden albumin.
Historia

Yhtyeen perustivat Blackthorn, Marius Vold ja Faust (oikea nimi Bård G. Eithun) vuonna 1989 nimellä "Stigma Diabolicum". Ensimmäisen demon jälkeen yhtyeestä erosi jäseniä ja "Trøndertun"-demon jälkeen Snorre W. Ruch jatkoi Thornsia sooloprojektinaan mutta tosin monien norjalaisten black metal -muusikoiden avustamana. Yhtyeen kaksi demoa, "Grymyrk" ja "Trøndertun", ovat antaneet paljon vaikutteita black metal -musiikkiin ja Thorns-yhtyettä pidetään yhtenä kyseessä olevan musiikkityylin "esi-isistä".
Thornsin perustaja Blackthorn (oikea nimi Snorre W. Ruch) tuomittiin vankeuteen 1994 avunannosta Mayhem-yhtyeen kitaristin Euronymouksen murhaan 10. elokuuta 1993. Kun Ruch oli 8 vuotta vankilassa, niin yhtye oli tauolla. Pitkän hiljaisuuden jälkeen vuonna 1999 Thorns aktivoitui jälleen split-albumin Thorns vs. Emperor muodossa. Albumin sisältönä on yhtyeen vanhoja kappaleita Emperor-yhtyeen esittämänä ja päinvastoin. Tämän julkaisun tarkoituksena oli esitellä Thorns uudelle yleisölle joka ei ole ollut tietoinen yhtyeen aikaisemmasta tuotannosta. Vuonna 2001 yhtyeen pitkään odotettu debyyttialbumi Thorns ilmestyi.
Yhtyeen jäsenet

Blackthorn (Snorre W. Ruch) – kitara, kosketinsoittimet, ohjelmointi, basso
Yhtyeen jäsenet > Entiset jäsenet

Faust (Bård G. Eithun) – rummut (katso myös Emperor)
Marius Vold – laulu, basso
Yhtyeen jäsenet > Vierailevat muusikot

Terje Kråbøl – rummut Trøndertun-demolla
Harald Eilertsen – basso Grymyrk-demolla
Aldrahn – laulu Thorns-albumilla (katso myös DHG)
Satyr – laulu Thorns-albumilla (katso myös Satyricon)
Hellhammer – rummut Thorns -albumilla (katso myös Mayhem)
Diskografia > Albumit

Thorns, Moonfog Productions, 2001
Diskografia > Kokoelmat

Nordic Metal – A Tribute To Euronymous, Necropolis Records, 1994
Moonfog 2000 – A Different Perspective, Moonfog Productions, 2000
Diskografia > Splitit

Thorns vs. Emperor (Emperorin kanssa), Moonfog Productions, 1998
Diskografia > Demot

Luna Des Nocturnus, 1989
Grymyrk, 1991
Trøndertun, 1992
Aiheesta muualla

Thornsin virallinen internetsivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Thorns MusicBrainz-sivulla (englanniksi)
Thorns Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Suicide Squad

Suicide Squad, tunnetaan myös nimellä Iskuryhmä X (engl. Task Force X), on kahden fiktiivisen järjestön nimi DC Comicsin julkaisemissa yhdysvaltalaisissa sarjakuvissa. Alkuperäinen versio teki ensiesiintymisensä lehden The Brave and the Bold  numerossa 25 (1959), ja moderni versio Legends-lehden numerossa 3 (1987).
Suicide Squad luotiin sarjakuviin selitykseksi sille miksi monet DC-universumin tunnetut superrikolliset ovat yhä vapaalla jalalla. Ryhmän moderni versio on tuomituista superrikollisista koottu antisankariryhmä. He toimivat Yhdysvaltain hallituksen iskujoukkona, joka lähetetään suorittamaan äärimmäisen hengenvaarallisia tehtäviä vastineeksi tuomioidensa lyhentämisestä. Ryhmän päämajana toimii Belle Reven vankila ja he saavat käskynsä Amanda Wallerilta.
Tunnettuja ryhmän jäseniä ovat muun muassa Deadshot, Harley Quinn, Kapteeni Bumerangi, Pronssitiikeri ja useita muita.
Muissa medioissa > Elokuvat > DC Extended Universe

Ryhmä esiintyi DC Extended Universen elokuvissa ensi kertaa vuoden 2016 elokuvassa Suicide Squad. Elokuvassa ryhmään kuuluvat as Deadshot (Will Smith), Harley Quinn (Margot Robbie), Rick Flag (Joel Kinnaman), Kapteeni Bumerangi (Jai Courtney), El Diablo (Jay Hernandez), Killer Croc (Adewale Akinnuoye-Agbaje), Katana (Karen Fukuhara) ja Slipknot (Adam Beach). Elokuvassa heidät lähetetään Midway Cityyn, jonka ryhmän värvääjän, Amanda Wallerin (Viola Davis), hallinnasta riistäytynyt Lumoojatar (Cara Delevingne) oli valloittanut. Samalla Jokeri yrittää sabotoida Wallerin operaatiota ja vapauttaa Suicide Squadin jäsenet.
Ryhmä esiintyy myös elokuvan epäsuorassa jatko-osassa The Suicide Squad: Suicide Mission (2021). Harley Quinn, Rick Flag ja Kapteeni Bumerangi ovat edelleen ryhmän jäseniä ja Amanda Waller on edelleen ryhmän toimeksiantaja. Tällä kertaa he ovat jaettu kahdeksi ryhmäksi: ensimmäiseen kuuluvat Rick Flag, Harley Quinn, Kapteeni Bumerangi, Oppinut (Michael Rooker), Mongal (Mayling Ng), Kärppä (Sean Gunn), Blackguard (Pete Davidson), The Detached Kid (Nathan Fillion) ja Javelin (Flula Borg). Toiseen kuuluvat Bloodsport (Idris Elba), Rauhantekijä (John Cena), Kuningashai (Sylvester Stallone), Pilkkumies (David Dastmalchian) ja Rotanpyytäjä 2 (Daniela Melchior). Elokuvassa heidät lähetetään Latinalaisen Amerikan saarivaltioon Colte Marteseen, jonka hallitus aikoi Ajattelijan (Peter Capaldi) avustuksella käyttää avaruusolento Starroa maailman valloittamiseen.
Muissa medioissa > Elokuvat > Animaatiot

Ryhmä esiintyi Batman: Assault on Arkham -animaatioelokuvassa, johon kuuluivat Deadshot, Harley Quinn, King Shark, Killer Frost, Kapteeni Bumerangi, Black Spider ja KGBeast. Amanda Waller valvoi ryhmän toimintoja ja oli asentanut jokaisen jäsenen kehon sisään räjähteet, mikäli he alkaisivat vastarintaan. KGBeast joutui esimerkiksi väitettyään Wallerin vain huijanneen räjähteistä. Entinen jäsen Arvuuttaja onnistui purkamaan pommin ja Waller lähettää ryhmän hänen peräänsä.
Ryhmä sai oman nimikkoelokuvan Suicide Squad: Hell to Pay, jossa Waller on edellisen elokuvan tapaan ryhmän käskyttäjä. Tällä kertaa ryhmään kuuluvat Deadshot, Harley Quinn, Kapteeni Bumerangi, Pronssitiikeri, Killer Frost ja Mokkasiinikäärme. Ryhmä lähetetään varastamaan mystistä korttia, jonka avulla sen käyttäjä kuollessaan pääsisi välittömästi taivaaseen.
Ryhmä esiintyi japanilaisessa animesarjassa Suicide Squad Isekai, joka ilmestyi kesäkuussa 2024. Sarjassa Amanda Wallerin johtama Suicide Squad, johon kuuluvat Rick Flag, Harley Quinn, Savinaama, Deadshot, Rauhantekijä ja King Shark, päätyvät toiseen taikuuden ja hirviöiden maailmaan auttamaan valtakuntaa taistelemaan paitsi myyttisiä olentoja vastaan ​​myös muita superpahiksia vastaan, jotka lähetettiin toiseen maailmaan ennen heitä. Elleivät he suorita tehtäviään ajallaan, heidän niskaan asennetut nanopommit räjähtävät 72 tunnin kuluessa.
Muissa medioissa > Videopelit

Ryhmä esiintyy videopelissä Suicide Squad: Kill the Justice League, jossa Amanda Wallerin kokoama ryhmä superrikollisia, joihin kuuluvat Deadshot, Harley Quinn, Kapteeni Bumerangi ja King Shark lähetetään Metropolisiin pysäyttämään avaruudesta tulleen Brainiacin hyökkäys sekä tappamaan Brainiacin aivopesemät Oikeuden Puolustajien jäsenet.
The Ronettes

The Ronettes vuonna 1966. Vasemmalta: Nedra, Ronney ja Estelle.
The Ronettes, vuonna 1966.
Ronettesit keilaamassa levyjuontajan kanssa vuonna 1962.
The Ronettes oli yhdysvaltalainen 1960-luvun popyhtye. Yhtyeen muodostivat keulahahmo Veronica Bennett (myöh. Ronnie Spector), hänen siskonsa Estelle Bennett ja heidän serkkunsa Nedra Talley (myöh. Nedra Talley Ross).
Alkutaival

Vuonna 1957 Ronnie kokosi kasaan yhtyeen, johon kuuluivat hänen isosiskonsa Estelle, heidän serkkunsa Nedra Talley ja kolme muuta serkkua, joista kaksi oli tyttöjä ja yksi poika (Ira). Yhtye supistui kuitenkin kolmeen jäseneen; Bennetteihin ja Talleyhyn. Sen nimenä oli hetken aikaa The Darling Sisters, "Siskokullat". Sisarusten äiti nimesi heidät uudelleen nimellä Ronnie and the Relatives, "Ronnie ja sukulaiset". Vuonna 1959 yhtye pääsi esiintymään kykykilpailuun Apollo-teatterissa New Yorkissa, koska teatterin omistaja sattui olemaan äidin donitsikahvilan asiakas. He voittivat kilpailun. Ryhmä alkoi tanssia twistiä Peppermint Loungessa. Äitinsä neuvosta he tunkivat rintaliiveihinsä paperia täytteeksi. Yhtye toimi myös Joey Deen ja Bobby Rydellin taustalaulajina. He pyrkivät twistiä käsittelevään elokuvaan, mutta ohjaajan mukaan he olivat liian tummia valkoisiksi ja liian vaaleita mustiksi näyttelijöiksi, jolloin yleisölle jäisi epäselväksi kumpia he esittivät. Yhtyeen nimi vaihtui The Ronettesiksi.
Suosio

Vuonna 1963 The Ronettes alkoi tehdä yhteistyötä tuottaja Phil Spectorin kanssa ja nousi samana vuonna kuuluisuuteen listasijalle 2. nousseella kappaleella "Be My Baby". Toinen iso hitti oli "Baby I Love You". Yhtyeen näyttävä ilme oli Estellen kehittelemä tyyli; heidät tunnettiin runsaasta ripsiväristä, lyhyistä halkiohameista ja jättimäisistä tupeeratuista hiuspehkoistaan. Vuonna 1964 ilmestyi yhtyeen ensimmäinen levy Presenting the Fabulous Ronettes featuring Veronica. Samana vuonna yhtye teki Ison-Britannian kiertueen.
The Ronettes hajosi vuonna 1966. Veronica Bennet avioitui Phil Spectorin kanssa vuonna 1968 ja ryhtyi erottuaan vuonna 1973 soolouralle. Hän esiintyi vuonna 1974 jälleen The Ronettes -nimellä ilman siskoaan tai serkkuaan. Estelle meni naimisiin yhtyeen managerin Joe Dongin kanssa ja yritti hänkin soolouraa, joka epäonnistui.
Tekijänoikeuspalkkiot ja Hall of Fame

Vuonna 1988 The Ronettesit peräsivät oikeudessa 10 miljoonaa dollaria maksamattomia tekijänoikeuspalkkioitaan tuottajaltaan Phil Spectorilta. Maksut olivat peräisin elokuvista ja mainoksista, joissa musiikkia oli esitetty, joista Spector oli Ronettesien mukaan maksanut vain 14 000 dollaria. Osa yhtyeen syytteistä kaatui, mutta pitkän käräjöinnin päätteeksi vuonna 2002 he saivat miljoona dollaria, josta jäi kullekin asianajajamaksujen jälkeen päälle reilut 100 000 dollaria.
Vuonna 2007 The Ronettes pääsi Rock and Roll Hall of Fame -museoon Ohiossa.
Aiheesta muualla

'The Ronettes' Vocal Group Hall of Fame Page (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Rolling Stones No. 2

| The Rolling Stones No>  2 The Rolling Stones |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Chicagossa, Hollywoodissa ja Lontoossa  10. kesäkuuta –  8. marraskuuta 1964
 Julkaistu: 15. tammikuuta 1965
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Andrew Loog Oldham
 Tyylilaji: rhythm and blues   rock and roll
 Kesto: 36.58
 Levy-yhtiö: Decca Records
Listasijoitukset
  1. (10 viikkoa, 23.1.1965)   1. (viikko 27/1965)
The Rolling Stonesin muut studioalbumit
| The Rolling Stones   (UK) 1964  12 X 5 (USA) 1964 | The Rolling Stones No. 2 (UK) 1965 | Out of Our Heads (UK) 1965  The Rolling Stones, Now! (USA) 1965 |
The Rolling Stones No. 2 on The Rolling Stonesin järjestyksessään toinen Britanniassa julkaistu albumi, joka ilmestyi tammikuussa 1965. Sen tarkoitus oli seurata yhtyeen debyyttialbumin suurta suosiota. Kuten edellinen albumi, myös The Rolling Stones No. 2 koostuu pääosin rhythm and blues -tyylisistä lainakappaleista ja sisältää vain kolme Mick Jaggerin ja Keith Richardsin kirjoittamaa kappaletta.
Albumin kannen valokuva on sama kuin edellisvuonna Yhdysvalloissa julkaistussa albumissa 12 X 5. Seuraava Yhdysvalloissa julkaistu albumi, The Rolling Stones, Now! sisälsi paljon samoja kappaleita kuin The Rolling Stones No. 2.
The Rolling Stones No. 2 nousi brittilistan ykköseksi kymmenen viikon ajaksi tammikuussa 1965. Myös ainakin Saksan liittotasavallassa albumi nousi listan kärkeen saman vuoden kesällä.
Kappaleet

A-puoli
Everybody Needs Somebody to Love – 5.03 (säv. Solomon Burke/Jerry Wexler/Bert Russell)
Down Home Girl – 4.11 (säv. Jerry Leiber/Arthur Butler)
You Can't Catch Me – 3.38 (säv. Chuck Berry)
Time Is on My Side – 2.58 (säv. Norman Meade)
What a Shame – 3.03 (säv. Mick Jagger/Keith Richards)
Grown Up Wrong – 1.50 (säv. Jagger/Richards)
B-puoli
Down the Road Apiece – 2.55 (säv. Don Raye)
Under the Boardwalk – 2.46 (säv. Arthur Resnick/Kenny Young)
I Can't Be Satisfied – 3.26 (säv. McKinley Morganfield)
Pain in My Heart – 2.11 (säv. Naomi Neville)
Off The Hook – 2.33 (säv. Jagger/Richards)
Susie Q – 1.50 (säv. Eleanor Broadwater/Dale Hawkins/Stan Lewis)
Kokoonpano > The Rolling Stones

Mick Jagger – laulu, huuliharppu, tamburiini, lyömäsoittimet
Keith Richards – kitarat, laulu
Brian Jones – kitara, rytmikitara, slide-kitara
Charlie Watts – rummut, lyömäsoittimet
Bill Wyman – bassokitara, laulu
Kokoonpano > Vierailijat

Ian Stewart – piano
Jack Nitzsche – piano, tamburiini
Arvostelut

Allmusic () linkki
August Aalto

August Aalto (29. elokuuta 1889 Rymättylä – 13. helmikuuta 1992 Turku) oli laivuri, merimies sekä Amerikan ja Neuvostoliiton siirtolainen, joka kuoli Suomen sen hetken vanhimpana miehenä. Aalto tuli kuuluisaksi 1950-luvulla tapahtuneesta oikeusmurhasta. Hänet tuomittiin syylliseksi murhapolton yritykseen ja vakuutuspetokseen, mutta usean vuoden kuluttua ja lukuisten purkuanomusten jälkeen tuomio saatiin purettua. Aalto istui tuomionsa Riihimäen keskusvankilassa.
The Colour and the Shape

| The Colour and the Shape Foo Fighters |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : lokakuu – joulukuu 1996
 Julkaistu: 20. toukokuuta 1997
 Tuottaja(t): Gil Norton
 Tyylilaji: alternative rock, post-grunge
 Kesto: 46.47
 Levy-yhtiö: Roswell Records Capitol Records
Listasijoitukset
  12. (albumilista)    5. (midprice)
Foo Fightersin muut julkaisut
| Foo Fighters 1995 | The Colour and the Shape 1997 | There Is Nothing Left to Lose  1999 |
Singlet albumilta The Colour and the Shape
 ”Monkey Wrench” Julkaistu: 1997-04-2828. huhtikuuta 1997  ”Everlong” Julkaistu: 1997-08-1818. elokuuta 1997  ”My Hero” Julkaistu: 1998-01-1919. tammikuuta 1998  ”Walking After You” Julkaistu: 1998-08-1818. elokuuta 1998
The Colour and the Shape on Foo Fightersin toinen studioalbumi. Se ilmestyi vuonna 1997. Albumin julkaisi Capitol ja Roswell records.
The Colour and the Shape -albumia pidetään Foo Fightesin parhaana albumina, ja se myi hyvin ilmestyessään.
Oikeastaan albumi on virallisesti vasta Foo Fightersin ensimmäinen, koska debyyttialbumi oli enemmänkin Dave Grohlin sooloalbumi. Levyn tunnetuimpia kappaleita ovat Everlong, Monkey Wrench ja My Hero. Albumi nousi ilmestyessään Billboard 200 albumilistan 10. sijalle. Grohl soittaa rumpuja kaikissa muissa kappaleissa paitsi kappaleissa Doll, Up in Arms ja My Poor Brain, joissa rummuissa on William Goldsmith, vaikka yleisen luulon mukaan Taylor Hawkins soittaa muissa kappaleissa, mutta hän tuli yhtyeeseen vasta albumin äänittämisen jälkeen. The Colour and the Shape on myös ainoa albumi, jossa kitaraa soittaa Pat Smear, joka vaikutti myös grunge-yhtye Nirvanassa vuosina 1993-1994. Kesäkuussa vuonna 2007 albumista julkaistiin tuplapainos, joka sisältää levyn alkuperäisten kappaleiden lisäksi muutaman coverin ja pari yhtyeen omaa kappaletta.
Arvostelut

All Music Guide lehden arvostelu:
Rolling Stone lehden arvostelu:
Albumin sijoitukset

| Vuosi | Lista | Sijoitus |
| --- | --- | --- |
| 1997 | Official UK Albums Chart | No. 3 |
| 1997 | Top Canadian Albums | No. 8 |
| 1997 | The Billboard 200 | No. 10 |
| 1997 | Official New Zealand Albums Chart | No. 10 |
| 1997 | Official Sweden Albums Chart | No. 10 |
| 1997 | Official Finland Albums Chart | No. 12 |
| 2003 | Official Finland Albums Chart (re-entry) | No. 5 |
| 1997 | Official Austrian Albums Chart | No. 19 |
| 1997 | Official Norway Albums Chart | No. 20 |
| 1997 | Official French Albums Chart | No. 24 |
| 1997 | Official German Albums Chart | No. 41 |
| 1997 | Official Switzerland Albums Chart | No. 50 |
Albumin sijoitukset > Singlet

| Vuosi | Single | Lista | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Monkey Wrench | Official UK Singles Chart | No. 12 |
| 1997 | Monkey Wrench | Official Australian Singles Chart | No. 18 |
| 1997 | Monkey Wrench | Mainstream Rock Tracks (US) | No. 9 |
| 1997 | Monkey Wrench | Modern rock tracks | No. 9 |
| 1997 | Monkey Wrench | Euro Hot 100 Singles Chart | No. 51 |
| 1997 | Everlong | Official UK Singles Chart | No. 18 |
| 1997 | Everlong | Modern Rock Tracks (US) | No. 3 |
| 1997 | Everlong | Mainstream Rock Tracks (US) | No. 4 |
| 1998 | Everlong | Official New Zealand Singles Chart | No. 34 |
| 1997 | Everlong | Euro Hot 100 Singles Chart | No. 36 |
| 1998 | My Hero | Official UK Singles Chart | No. 21 |
| 1998 | My Hero | Modern Rock Tracks (US) | No. 6 |
| 1998 | My Hero | Mainstream Rock Tracks (US) | No. 8 |
| 1998 | My Hero | Euro Hot 100 Singles | No. 53 |
| 1998 | Walking After You | Official UK Singles Chart | No. 20 |
| 1998 | Walking After You | Modern Rock Tracks | No. 12 |
| 1998 | Walking After You | Adult Top 40 | No. 35 |
| 1998 | Walking After You | Official New Zealand Singles Chart | No. 48 |
| 1998 | Walking After You | Euro Hot 100 Singles | No. 87 |
Muusikot

Dave Grohl: Kitara, Laulu, Rummut
Nate Mendel: Basso
Pat Smear: Kitara
William Goldsmith: Rummut (Kappaleilla Doll, Up in Arms ja My Poor Brain)
Taylor Hawkins – Rummut bonuskappaleilla: "Requiem", "Drive Me Wild" ja "Baker Street"
Harald Bengelsdorff

Harald Ludvig Bengelsdorff (14. elokuuta 1875 Helsinki – 2. joulukuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja.
Henkilöhistoria

Bengelsdorffin vanhemmat olivat rovasti Frans Ludvig Bengelsdorff ja Henrika Sofia Sjöblom. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1899 oli Elin Maria eli Ella Böckerman (k. 1918) ja toinen vuodesta 1921 Emmy Danielsson (k. 1955). Bengelsdorff tuli ylioppilaaksi 1893 ja opiskeli oikeustiedettä, mutta ei suorittanut tutkintoa. Hän oli Suomen Kaupunkien Hypoteekkikassan kamreeri 1895–1918, Metalliteollisuuden Työnantajaliiton asiamies 1918–1927 ja Sähköjohtotyönantajaliiton asiamies 1918–1944. Oy Securitasin toimitusjohtaja Bengelsdorff oli kolmekymmentä vuotta, 1898–1928. Hän oli myös Rautaruukkien tapaturmavakuutusyhtiön asiamies 1897–1905, Konepajain tapaturmavakuutusyhtiön 1897–1905 ja Lasiruukkien tapaturmavakuutusyhtiön vuodesta 1897. Bengelsdorffilla oli lisäksi useita liike-elämän ja muita luottamustehtäviä.
Julkaisuja

Om arbetsgifvares ansvarighet för kroppsskada, som drabbar arbetare, Helsinki 1898 (15 s.) (suomennettu 1898)
Jägarmötet år 1900 den 15 och 16 juni i Helsingfors, Helsinki 1900 (57 s.) (toim. Harald Bengelsdorff)
Airola

Airola on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Aaro Airola, suomalainen laulaja-lauluntekijä ja näyttelijä
Aito Airola (1910–1982), suomalainen kemisti, tutkimusjohtaja ja professori
Anna Airola (s. 1994), suomalainen näyttelijä
Juho Edvard Airola (s. 1869), suomalainen insinööri ja höyryveturisuunnittelija
Keijo Airola (1935–2015), suomalainen jalkapalloilija
Laura Airola (s. 1977), suomalainen viulisti
Matti Airola (ent. Bruus (1882–1939), suomalainen toimittaja, kansanedustaja (SDP)
Oona Airola (s. 1988), suomalainen näyttelijä ja laulaja
Outi Airola (s. 1959), suomalainen päätoimittaja
Paavo Airola (1918–1983), amerikansuomalainen ravitsemusasiantuntija, luontaislääkinnän kannattaja ja kirjailija
Santeri Airola (s. 2000), suomalainen jääkiekkoilija
Sari Airola (s. 1967), suomalainen kuvittaja ja lastenkirjailija
Taimi Airola (1934–2008) suomalainen mezzosopraano
Veikko Airola (1914–2000), neuvostoliitonsuomalainen toimittaja, kääntäjä ja kirjailija
Ville Airola (1872–1930), kanadansuomalainen teatterinjohtaja ja kapellimestari
Väinö Airola (1888–1931), suomalainen kirjailija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Felipe Anderson

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Felipe Anderson Pereira Gomes
Syntymäaika: 15. huhtikuuta 1993 (ikä 31)
Syntymäpaikka: Brasília, Brasilia
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 178 cm
Seura
Seura: Lazio
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2010–2013 | Santos | 61 | (7) |
| 2013–2018 | Lazio | 137 | (25) |
| 2018–2021 | West Ham United | 63 | (10) |
| 2020–2021 | → FC Porto (laina) | 5 | (0) |
| 2021– | Lazio |  |  |
Maajoukkue
| 2011–2013 | Brasilia U20 | 6 | (1) |
| 2015–2016 | Brasilia U23 | 7 | (3) |
| 2016 | Brasilian olympiajoukkue | 4 | (0) |
| 2015– | Brasilia | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 27. toukokuuta 2021.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 27. toukokuuta 2021.
| Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Brasilia> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Rio de Janeiro 2016 | Jalkapallo |  |
Felipe Anderson (s. 15. huhtikuuta 1993) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa seurajoukkuetasolla italialaisseura Laziota. Felipe Anderson on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura

Felipe Anderson pelasi vuosina 2010−2013 Santosissa 61 Brasilian Série A:n ottelua, joissa teki seitsemän maalia. Hän voitti Copa Libertadoresin 2011 pelattuaan tosin vain 16 minuuttia yhdessä ottelussa. Hän voitti Recopa Sudamericanan 2012.
25. elokuuta 2013 SS Lazio ja Santos pääsivät yhteisymmärrykseen pelaajan siirtokorvauksesta, joka oli noin 8 miljoonaa euroa. Pelaaja allekirjoitti viiden vuoden sopimuksen 800 000 euron vuosipalkalla. Felipe Anderson pelasi Laziossa kausien 2013−2018 aikana 137 Italian Serie A:n ottelua ja teki 25 maalia. Eurooppa-liigassa hän pelasi 18 ottelua, joissa teki viisi maalia. Mestarien liigassa hän pelasi kaksi karsintakierroksen ottelua.
Felipe Anderson siirtyi Englannin Valioliigan West Ham Unitediin 38 miljoonan euron siirtosummalla kesällä 2018. Hän pelasi kaudella 2018–2019 Valioliigassa 36 ottelua ja teki yhdeksän maalia. Valioliigakaudella 2019–2020 hän pelasi 25 ottelua ja teki yhden maalin. Valioliigakaudella 2020–2021 hän pelasi West Hamissa kaksi liigaottelua, ja oli lokakuun alkupuolelta kauden loppuun lainalla Primeira Ligan FC Portossa, jossa pelasi viisi liigaottelua ja yhden Mestarien liigan pelin.
Maajoukkueura

Felipe Anderson kuului Brasilian joukkueeseen, joka voitti olympiakultaa Rio de Janeirossa 2016. Hän pelasi turnauksessa neljä ottelua, loppuottelussa hän tuli vaihdosta kentälle.
Brasilian A-maajoukkueessa Felipe Anderson esiintyi ensimmäisen kerran pelattuaan seitsemän minuuttia harjoitusmaaottelussa Meksikoa vastaan kesäkuussa 2015. Seuraavan kerran hän pääsi kentälle ottelussa Panamaa vastaan maaliskuussa 2019.