Valtion Alkoholiliike
Valtion liikeyritysten hoito

Alkoholiliikkeen toiminnan alkaessa valtionhallinnossa katsottiin, että seuraavaa kalenterivuotta varten vuosirahasääntöön varattu liikepääoma oli valtiorahastosta annettua lainaa. Liikkeen vuosivoitosta oli maksettava ensiksi sosiaaliministeriön raittiusosaston virkamiesten ja toimihenkilöiden palkat ja menoarviossa määrätyt toimintamenot, ja sillä rahalla, joka voitosta jäi jäljelle, oli lyhennettävä valtiorahastosta saatua lainaa. Jos vuosivoitosta jäi näiden maksujen jälkeen jotakin jäljelle, niin loppuraha siirrettiin suostuntarahastoon.
Valtion Alkoholiliikkeen aloittaessa 1919 toimintansa ei sillä ollut minkäänlaista menoarviota ja seuraavaksi vuodeksi se sai nettobudjetin, jossa esitettiin vain kunkin toiminta-alan tulojen ja menojen nettoerotus. Vuodesta 1921 liikkeen toiminta pakotettiin sopeutumaan bruttobudjettiin, jossa tulot ja menot esitettiin bruttomäärin. Liikeyrityksen oli kuitenkin vaikea ennakoida toimintaansa vuodeksi etukäteen, jotta se voisi noudattaa yksityiskohtaista tulo- ja menoarviota. Esimerkiksi Alkoholitehdas Keskuksen, jonka nimeksi myöhemmin tuli Rajamäen Tehtaat, vuoden 1921 liikevaihdoksi laskettiin budjettia laadittaessa 18 miljoonaa markkaa, mutta toteutunut liikevaihto oli 36 miljoonaa markkaa. Osittain harhaan menneitä laskelmia voitiin korjata valtion lisäbudjeteissa, mutta niiden vahvistaminen vei aikaa, ja määrärahat saattoivat sittenkin olla riittämättömiä.
Liikkeen johto ei halunnut olla riippuvainen virastojen käyttöön luodusta menosäännöstä, vaan halusi vapaammat säännöt saavuttaa valtion budjetissa määrätty valtiolle tuloutettava voitto. Menosääntö muun muassa rajoitti liiketoiminnan kasvaessa tarvittavien uusien työntekijöiden palkkaamista, koska ennalta päätettyä kiinteää palkkausmäärärahaa ei saanut ylittää ilman eduskunnan suostumusta. Sosiaaliministeriön raittiusosastolla oli omien hallintomenojen ja Alkoholiliikkeeseen kuuluvien tehtaiden, liikkeiden ja maatilojen rahankäyttöä ja omaisuuden hoitoa varten itsenäinen tililaitos. Siellä asioita hoiti kamreeri ja tarpeellinen määrä virkailijoita. Kamreeri laati Alkoholiliikkeen tulo- ja menoarvioehdotuksen ja esitteli sen valtioneuvostolle. Koska kamreeri ei välttämättä tiennyt tulo- ja menoarvioon otetavien summien tarkoituksenmukaisuutta, toimitusjohtaja halusi tililaitoksen siirrettäväksi Alkoholiliikkeen hoitoon ja sen johtokunnan valvottavaksi. Kamreerin tehtäviin kuului myös Alkoholiliikkeen tilien tarkastus.
Eduskunta kehotti 1923 hallitusta valmistamaan esityksen laiksi, jossa säädettäisiin valtion tuloa tuottavan omaisuuden ja valtion liikeyritysten hoidosta. Hallituksen mielestä yhteen lakiin oli liian vaikeaa sovittaa noin laajaa asiakokonaisuutta, joten se laati lakiehdotuksen vain valtion liikeyritysten hoidosta. Ehdotuksessa käytettiin esikuvana osakeyhtiölakia, mutta siitä poikettiin siten, että yhtiökokouksen sijasta valtaa valtion liikeyrityksessä tulisi käyttämään johtokunta valtioneuvoston ja asiaa hoitavan ministeriön valvonnan alaisena. Hallitus ehdotti, että valtion tulo- ja menoarvioon otettaisiin vain se summa, jonka eduskunta määrää siirrettäväksi yrityksen voitosta valtionvaroihin, ja eduskunnan myöntämät määrärahat yrityksen tarpeisiin. Näin yritykset eivät enää olisi valtion yleisen tili- ja revisionilaitoksen alaisia. Lakiehdotuksessa yrityksille sallittiin myös yksityisen luoton käyttö liiketoimintaa varten. Eduskunnalla olisi oikeus määrätä, mitä yrityksiä uusi laki koskisi. Hallitus ei suositellut esimerkiksi valtion rautateiden ottamista lain piiriin, vaan se ehdotti, että vain Valtion Alkoholiliike maatiloineen ja tehtaineen sekä valtion rikkihappo- ja superfosfaattitehtaat siirrettäisiin uuden lain alaisiksi. Eduskunta lähetti hallituksen esityksen valtiovarainvaliokuntaan, mutta se ei ehtinyt antaa mietintöä asiasta, joten asia raukesi.
Hallitus antoi 1924 eduskunnalle uuden esityksen, joka poikkesi edellisestä vain vähäpätöisten muodollisten korjausten osalta. Eduskunta lähetti esityksen valtiovarainvaliokuntaan, mutta se ei ehtinyt antaa mietintöä asiasta. Vuoden 1924 budjetissa laajennuskustannuksia varten otettiin kiinteä määräraha ja kunnossapito-, korjaus- ja kalustokustannuksia varten arviomääräraha. Tämä helpotti melkoisesti liikkeen toimintaa.
Jo 1922 Alkoholiliikkeen johtokunta anoi valtioneuvostolta, että perustettaisiin osakeyhtiö, jonka osakkeet omistaisi valtio paitsi niitä kahta osaketta, joilla osakeyhtiölain mukaan tuli olla muut omistajat. Valtioneuvosto torjui ehdotuksen ja totesi asian edellyttävän lakiehdotuksen tekoa eduskunnalle. Kun ehdotukset yhtiösopimukseksi ja yhtiöjärjestykseksi oli laadittu, valtioneuvosto teki esityksen eduskunnalle, joka kuitenkin hylkäsi sen. Vuonna 1923 valtioneuvosto teki uuden esityksen eduskunnalle, mutta väkijuomayhtiön muodostamisen osakeyhtiöksi mahdollisti vasta 1932 voimaan tullut laki väkijuomista. Sitä lakia ei enää sovellettu Valtion Alkoholiliikkeeseen, vaan perustettiin uusi yhtiö Oy Alkoholiliike Ab.
Varhaisin vaihe julkisen liiketoiminnan järjestämisessä Suomessa oli virastomainen liiketoiminta, jolle oli ominaista säädöksessä vahvistettu organisaatio ja valtion tulo- ja menoarvioon sidottu toiminta. Esimerkkejä tästä toimintamuodosta olivat muun muassa valtionrautatiet sekä posti- ja lennätinlaitos. Toinen yritysmuoto oli valtion teollisuuslaitokset, joita varten säädetyssä laissa (162/1931) osakeyhtiölain säännöksiä pidettiin esikuvana. Muita valtion liiketoiminnan muotoja olivat tulo- ja menoarvion ulkopuoliset rahastot (kuten valtion viljavarasto) ja budjetin ulkopuolella olevat valtion laitokset (kuten Postisäästöpankki). Viides julkisen liiketoiminnan muoto on valtioenemmistöinen osakeyhtiö, joka on itsenäinen oikeushenkilö ja noudattaa yleistä osakeyhtiölakia. Ensimmäinen osakeyhtiö, josta valtio hankki osake-enemmistön, oli 1918 ostettu Ab. W. Gutzeit & Co.