Venäjän keisarikunnan historia
Sota ja vallankumous > Venäjä sodassa

Kesäkuussa 1914 Itävalta-Unkarin kruununperillinen murhattiin Sarajevossa, ja tilanne kehittyi nopeasti suursodaksi. Itävalta-Unkari katsoi Serbian olevan vastuullinen murhasta, ja uhkavaatimuksen jälkeen Itävalta-Unkari julisti Serbialle sodan. Liittoutumajärjestelmä alkoi toimia tämän jälkeen automaattisesti. Venäjä antoi Serbialle tukensa ja alkoi siirtää joukkojaan Itävalta-Unkarin ja Saksan vastaisille rajoille. Saksa reagoi julistamalla sodan Venäjälle ja tämän liittolaiselle Ranskalle. Elokuussa vielä Iso-Britannia liittyi sotaan Venäjän ja Ranskan rinnalle.
Venäjän valmius lähteä sotaan oli heikko. Aseista ja muusta sotakalustosta oli pulaa. Saksa hallitsi Itämerta, ja kun Turkki liittyi Venäjän vihollisiin, oli myös Mustanmeren reitti tukossa. Venäjän liittolaisilta Ranskalta ja Isolta-Britannialta tulevat avustukset oli kuljetettava joko Jäämeren kautta Murmanskiin tai Tyynenmeren reittiä Vladivostokiin. Näistä Vladivostok oli toivottoman kaukana. Murmanskin ja Pietarin yhdistävä Murmanskin rata valmistui sodan kannalta liian myöhään, vuonna 1916. Venäjän armeijan miesvahvuus taas oli suuri. Sodan loppuun mennessä se kykeni mobilisoimaan 15 miljoonaa miestä.
Sotatoimet alkoivat Saksan hyökättyä Belgian kautta Ranskaan. Ranskaa tukeakseen Venäjä hyökkäsi Saksaan, mikä pakotti Saksan keskittämään voimiaan myös itärintamalle. Mutta jo sodan alussa elokuussa 1914 Venäjä koki tuntuvan tappion Tannenbergissa. Eteläisellä rintamalla Itävalta-Unkaria vastaan Venäjä saavutti aluksi menestystä, mutta liittoutuneiden suurhyökkäys pakotti venäläisjoukot vetäytymään. Venäjä oli menettänyt vuoden 1915 aikana kaatuneina 150 000 miestä ja Euroopan puoleisella Venäjällä 20 kuvernementtia oli saksalaisten miehittämiä.
Sodan alussa venäläisiä yhdisti voimakas isänmaallisuus, ja konservatiivisemmat uskoivat sodan pelastavan maan vallankumoukselta. Liberaalit toivoivat sotimisen Ranskan ja Britannian rinnalla nopeuttavan demokratisoitumista. Menševikit näkivät sodan voittamisen helpottavan sosialistisen vallankumouksen toteuttamista, kun taas bolševikit katsoivat Leninin johdolla, että sota oli luokkien välinen taistelu ja se oli hävittävä, sillä se olisi myös keisariuden tuho, ja proletariaatti saisi vallan.
Sotatappioiden myötä tilanne Venäjällä alkoi kiristyä. Duuman ja hallituksen näkemyserot loittonivat toisistaan yhä enemmän, kun rintamalta tulevat tiedot kertoivat uusista sotatappioista. Maan talous kärsi vakavasti sodasta. Raaka-aineista ja työvoimasta alkoi olla pulaa, mikä näkyi elintarvikkeiden puutteena suurimmissa kaupungeissa vuonna 1916. Myös hovin toimintaa kohtaan tunnettu epäluulo lisäsi tyytymättömyyttä. Nikolai II otti ylipäällikkyyden itselleen syksyllä 1915. Päätöksen takana on arveltu olevan itsevaltiuden vankkumattomana puolustajana tunnetun keisarinna Aleksandran ja hänen taustavoimiinsa kuuluneen Grigori Rasputinin painostus. Tämä tarkoitti, että Nikolain oltua sidottu tiiviimmin sotatoimiin valta pääkaupungissa siirtyi keisarinna Aleksandralle ja hänen kauttaan Rasputinille. Keisarinna sai valtaa myös sotilasasioiden hoitamisessa. Näihin liittyen Rasputin ajoi erillisrauhaa Saksan kanssa, minkä takia hänen ja saksalaissyntyisen keisarinnan katsottiin olevan Saksan agentteja ja maankavaltajia.
Vuoden 1916 viimeisinä kuukausina opposition kritiikki voimistui, mutta vaatimuksiin duuman luottamusta nauttivan hallituksen muodostamiseen ei suostuttu. Lakkoilu lisääntyi, kuten myös vaatimukset sodan lopettamisesta ja itsevaltiuden lakkauttamisesta. Maan kaikki puolueet äärioikeistosta äärivasemmalle liittoutuivat keisarinvallan vastaiseksi oppositioksi. Myös keisarinvaltaa tukeva oikeisto halusi saada Rasputinin pois vaikuttamasta maan politiikkaan. seurauksena oli Rasputinin murha vuoden 1916 lopussa. Rasputin on populaarihistoriassa pyritty liittämään monarkian tuhoon, mutta todellisuudessa hän oli vain sopiva syntipukki keisarinvallan heikkoudelle. Todelliset syyt olivat paljon syvemmällä.