stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vesivarat
Juomavesivarat > Liikakäytön seuraukset

Mikäli pohjavesivarannot ehtyvät liikaa niin varanto saatetaan menettää, kun varannon maaperä menettää kuivuessaan pysyvästi veden imemiskykynsä. Tämä uhka koskettaa lähinnä vanhoja, muutenkin hitaasti uusiutuvia pohjavesivarantoja eli fossiilisia pohjavesivaroja, jotka ovat syntyneet satojen tai tuhansien vuosien kuluessa. Muita seurauksia liikakäytöstä ovat tietystikin veden loppuminen sekä esimerkiksi meriveden tunkeutuminen pohjavesikerrostumiin. Intiassa, Madrasissa, merivesi on tunkeutunut kymmenen kilometrin päähän rannasta pilaten vesivarannot alueen pohjavesivarojen liikakäytön vuoksi. Meriveden tunkeutuminen maanalaisiin vesivarantoihin saattaa pilata pienillä saarilla kaikki makean veden varat. Lisäksi tulee tietysti veden väheneminen ja sitä myötä loppuminen, mutta veden vähetessä varanto voidaan vielä pelastaa oikeilla toimenpiteillä.
USAn vilja-aitassa Keskilännessä, Nebraskan ja Teksasin välisellä alueella, on suuri mutta hyvin hitaasti uusiutuva pohjavesivaranto, Ogallalan akviferi. Tätä varantoa pidettiin rajattomana kunnes huomattiin veden pinnan laskeneen paikoin yli kolmekymmentä metriä. Viljelijät ymmärsivät tilanteen ja muuttivat viljelymenetelmiään vähävetisiksi ja nyt tilanne ainakin toistaiseksi näyttää olevan hallinnassa ja akviferi tasapainossa. Pohjaveden pinta on laskussa suurimmassa osassa kehitysmaita sekä joillakin alueilla länsimaissakin. Kiinassa pohjavesi laskee miltei kaikkialla ja viljelijät menettävät osan käytettävissään olevasta vedestä teollisuudelle ja kotitalouksille, Pekingin lähellä pohjaveden pinta laski 1990-luvun puolivälissä 1–2 metriä vuodessa. Jotkin historiallisesti merkittävät ja eräät muutkin alueet vajoavat pohjavesivarantojen pinnan laskiessa uusiutumisnopeuden ylittävän käytön vuoksi, kuten Mexico Cityn läheisyydessä ja Bangkokin alapuolella on jo tapahtunut. Yhdysvaltain lounaisosassa, Phoenixin itäpuolella Arizonassa, pohjaveden pinta on laskenut yli 120 metriä ja New Mexicossa eräällä alueella pohjaveden pinnan ennustetaan laskevan vielä noin 20 metriä, mikäli vedenotto jatkuu nykyisellään; tiedot ovat Maailman tila 1996 -raportista.
Kaupunkien tai maatalouden vedenpuutteen lisäksi kuivuneilta alueilta saattaa kulkeutua lähialueille pieniä alle kymmenen mikrometrin kokoisia hiukkasia, jotka tunnetaan nimellä PM10 ja joihin voi tarttua saasteita ilmasta. Nämä hiukkaset voivat kulkeutua hengityksen mukana keuhkorakkuloihin asti. PM10-pölyä esiintyy Los Angelesin ympäristössä ja itse kaupungissakin, koska Owens Lake on ollut vuodesta 1924 rutikuiva suolatasanko liiallisen vedenoton vuoksi. Onneksi ongelma yritetään ratkaista vedenottoa vähentämällä vedenpinnan nostamiseksi sekä sitomalla pohjasedimentti paikoilleen sora- ja kasvipeitteen avulla.
Juomavesivarat > Vesiprojektit

Kansainväliset vesiprojektit ovat ainoa keino turvata puhtaan veden riittävyys myös tulevaisuudessa. Kansainvälisellä vesihuollon vuosikymmenellä (1981-1990) oli tarkoitus turvata puhdas vesi ja vettä pilaamattomat käymälät kaikille vuosikymmenen loppuun mennessä. Tavoite jäi saavuttamatta ilmeisesti rahan puutteen vuoksi. Vesiprojektien tarkoituksena on myös saada autettavan maan hallitus kiinnostumaan asiasta, jolloin tavoitteet saadaan todennäköisemmin toteutettua. Malawi on hyvä esimerkki maasta, joka saa vesiasiansa kuntoon kansallisen vesihuoltoprojektin ansiosta. Vesiprojekti ei voi onnistua mikäli rakennetaan vain jakelujärjestelmä eikä anneta lainkaan valistusta oikeanlaisesta veden säilytyksestä ja järjestelmän käytöstä. Ennen kuin projekti voidaan aloittaa täydessä mittakaavassaan täytyy joitakin alueen ihmisiä kouluttaa järjestelmien käyttöön ja muihinkin vesihuollollisiin tehtäviin, sillä alueen asukkaat kuuntelevat samalta alueelta kotoisin olevia paremmin kuin vieraita ihmisiä.
Vuodesta 1993 saakka on vietetty kansainvälistä veden päivää vuosittain vaihtuvan teeman merkeissä. Kansainvälisen veden päivän tarkoitus on saattaa maailman vesitilanne yleiseen tietoon ja kertoa, mitä asioiden hyväksi voidaan tehdä. Veden päivän aktiviteeteistä ovat vastanneet aina YK:n alajärjestöt. YK on julistanut vuoden 2003 makean veden vuodeksi Tadžikistanin aloitteesta ja aikaisemmatkin teema-ajanjaksot ovat olleet YK:ssa sovittuja. Miltei kaikkien vesiprojektien tavoitteet ovat jääneet joko kokonaan tai osittain toteutumatta pääasiassa rahan puutteen vuoksi. Euroopassa alkoholiin kuluu 105 miljardia ja jäätelöön 11 miljardia dollaria sekä Euroopassa ja Yhdysvalloissa 17 miljardia dollaria tupakkaan vuosittain, mikä on noin kymmenkertaisesti sen verran, mitä tarvittaisiin puhtaan veden ja kunnollisten käymälöiden turvaamiseksi kaikille.
Uhat (juoma)vedelle > Yleistä

Pohjaveden laadun ja käyttökelpoisuuden kannalta pahin uhka on laajamittainen maa-aineksen otto pohjaveden muodostumisalueella. Lisäksi on monia muita uhkatekijöitä, jotka voivat tehdä pohjaveden käyttökelvottomaksi. Pohjavedet voivat saastua myös ihmisen toiminnan vuoksi: mahdollisia saastuttajia ovat mikrobit, kemikaalit, lannoitteet sekä radioaktiiviset aineet. Suolaantuminen on vasta 1980-luvun lopulla havaittu pohjavesiongelma, jonka syynä on teiden suolauksessa käytettävän suolan valuminen pohjavesiin. Tämä ongelma on jo melko hyvin hallinnassa, ja parempia ratkaisuja etsitään koko ajan. Monet kehitysmaiden suurista joista toimivat yleisinä viemäreinä eli käymäläjätteet ja teollisuuden jätevedet lasketaan niihin suoraan, jolloin joki ei ole enää turvallinen juomavesivaranto.
Öljy ja muut myrkyt ovat olleet esillä saastuttavan luonteensa takia. Aiemmin näitä aineita kipattiin huoletta veteen ja maahan, sillä niitä ei pidetty vaarallisina. Maailmalla on paljastunut tapauksia, joissa pohjavesi on pilaantunut muutamia vuosikymmeniä ennen tapauksen paljastumista alueelle haudatun kemikaalijätteen vuoksi. Myrkyllisten kemikaalien hautaaminen maaperään on osoittautunut aikapommiksi, joka laukeaa kymmenien vuosien kuluttua hautaamisesta saastuttaen alueen pohjavesivarat käyttökelvottomiksi ainakin sadoiksi vuosiksi.
Joet, järvet ja meret kerrostavat kaiken ylimääräisen pohjasedimenttiinsä, josta voi, tosin lähinnä ihmisen toiminnan seurauksena, vapautua saasteita tekemään tuhojaan ekosysteemeille ja muille vesivaroille. Kaikkein pahin uhka on kuitenkin veden liikakäyttö uusiutumisnopeuteen nähden. Vesistöt myös rehevöityvät ja happamoituvat, joten samat tekijät ovat saastuttamassa juomavesivarojakin, mutta pohjavedet ovat näiltä tekijöiltä melko hyvin suojassa. Rehevöityminen ilmenee kasvillisuuden lisääntymisenä ja sen syynä on ravinnekuormitus, kun taas happamoituminen ilmenee veden pH:n alenemisena ja sen syynä ovat lähinnä teollisuuden päästöt, muun muassa rikin ja typen oksidit, jotka muodostavat veden kanssa kosketuksiin joutuessaan happoa. Maaperän happamoituessa pohjaveteen voi liueta maaperästä metalleja ja ravinteita.
Tehomaatalous on tuonut vesivaroille uusia uhkatekijöitä, kuten liiallinen lannoitus ja sitä myötä vesivarojen laadun heikkeneminen. Muun muassa Tanskassa ja Ranskassa vesivarojen nitraattipitoisuudet ovat nousseet liian suuriksi. Erilaisilla rajoituksilla pyritään vähentämään myrkkyjen ja lannoitteiden imeytymistä pohjavesiä pilaamaan.
Uhat (juoma)vedelle > Tilanne nyt

Paikoin jo muutenkin huonossa kunnossa olevia ja erityisesti saastumisherkkiä vesivarojamme on varjeltava entistä tarkemmin kuin ennen, mikäli aiomme säilyttää ne käyttökelpoisina. Ihmisen ahneus on jo aiheuttanut muutaman vakavan onnettomuuden. Erityisesti yhä lisääntyvät öljynkuljetukset ovat nousseet merkittäväksi vaaratekijäksi vesivarojemme käyttökelpoisuutta kohtaan, mitä huonokuntoiset alukset vielä pahentavat entisestään. Erilaiset vesihuoltoprojektit kehitysmaissa parantavat puhtaan veden saantimahdollisuuksia eliminoimalla mahdollisia saastumislähteitä poistaen samalla saastumisuhan alueen niukoilta vesivaroilta. Vesivarantojen käytön estävät ilmiöt pystytään estämään ainakin osittain mikäli resursseja ja tahtoa hankkeeseen riittää.
Tutkimus > Yleistä

Maailman vesivaroja ja niihin liittyviä ongelmia tutkitaan ympäri maailmaa. Tämän tutkimusalan nimi on hydrologia ja siinä käytetään apuna lähes kaikkia nykyisin olemassa olevia tutkimusmenetelmiä. Satelliitti- ja ilmakuvista voidaan seurata veden pinnan ja vesistön koon vaihtelua sekä levätilannetta ja lisäksi satelliiteilla ja lentokoneilla seurataan, ettei kukaan saastuta vesistöä. Veden laatua seurataan vesinäytteistä, joita otetaan joka puolelta vesistöä. Nasa on tärkeimpiä vesivarojen tutkijoita. Suomessa maailman vesivaroja tutkitaan muun muassa Helsingin teknillisessä korkeakoulussa. Veden määrää koskevat luvut ovat aina arvioita, jotka on tehty monien tietolähteiden avulla ja siksi ne vaihtelevat hieman eri lähteiden välillä.
Koska vettä tarvitaan kaikilla sektoreilla, YK:ssa veteen liittyviä asioita hoidetaan sektorikohtaisesti omissa alajärjestöissään. Vesiongelmien ratkaisemiseksi tarvitaan monien eri tutkimusalojen yhteistyötä, ei siis vain vesirakennustekniikan tutkimusta ja hyödyntämistä. Usein Worldwatch-instituutin vuosittaisissa Maailman tila -raporteissa on käsitelty vesiasioita ja lisäksi tämä instituutti seuraa vesivarojen tilanteen kehitystä seuratessaan maailman tilan kehitystä. Tutkimuksen perimmäisenä tavoitteena on tietystikin vesiongelmien ratkaiseminen.
Tutkimus > Vesirakennusprojektien vaikutukset

Ennen vesirakennusprojektin toteuttamista pitää arvioida sen vaikutukset lähialueisiin ja vesistön ekosysteemeihin. Näin ei monessakaan kehitysmaassa tehdä. Lähinnä entisistä kommunistimaista löytyy paljon esimerkkejä siitä, miten alueelle ja sen luonnolle on käynyt suurten vesirakennusprojektien toteuttamisen jälkeen. Pahin näistä tapauksista on kuivuva, mutta kenties pelastettavissa oleva Araljärvi.
Miltei kaikkien vesirakennusprojektien tarkoituksena on ja on ollut varmistaa kasteluveden saanti sekä energiantuotanto ja estää tulvia. Vesirakentamisella on kuitenkin myös haittapuolia. Padot peittävät suuren maa-alueen alleen ja pysäyttävät hedelmällisen lietteen matkan alajuoksulle, jolloin padon alla sijaitsevat pellot köyhtyvät ja joudutaan siirtymään keinolannoitteisiin. Padot vaikuttavat myös ekosysteemeihin esimerkiksi hankaloittamalla vaelluskalojen matkantekoa. Vesirakennusprojektista on kuitenkin hyötyä koko alueelle, mikäli sen ympäristö- ja muut vaikutukset on otettu huomioon asiaan kuuluvalla tavalla.
Suuret vedensiirto-operaatiot ovat vedenottoalueen kannalta riskialttiita, eikä niiden vaikutuksista kyetä saamaan varmaa tietoa. Lisäksi veden pumppaukseen tarvitaan todella paljon energiaa. Pähkähullujakin hankkeita on esitetty, mutta ne ovat yleensä kaatuneet taloudellisiin seikkoihin ja yhteiskunnan tilaan. Esimerkiksi 80-luvulla Neuvostoliitossa aiottiin kääntää Siperian suurten jokien laskusuunnat, jotta puuvillan viljelyn tarpeisiin saataisiin lisää kasteluvettä.
Suomen vesivaroista > Yleistä

Vesivarojen laatua tuolloin tutkinut UNESCO totesi vuonna 2003 Suomen vesivarojen laadun maailman parhaaksi. Juomavesivarat ovat pääosin pohjavettä, mutta monet kunnat ja kaupungit käyttävät myös pintavesiä talousvetenä. Runsaista vesivaroista huolimatta asutuskeskusten vedensaannin turvaamiseksi on jouduttu suuriinkin operaatioihin, kuten pääkaupunkiseutua palveleva Päijänne-tunneli. Tärkeimmät pohjavesialueet sijaitsevat Salpausselillä ja pitkittäisharjuilla. Käytössä on tällä hetkellämilloin? noin kolme prosenttia jatkuvasti uusiutuvista vesivaroista.lähde? Suurin vedenkäyttäjä Suomessa on teollisuus. Suomalaiset kuluttavat vettä vuorokaudessa keskimäärin 155 litraa per asukas.
Joillakin alueilla vesivarantojen vesi ei täytä juomavedelle asettuja kriteerejä, ja on jouduttu antamaan käyttörajoituksia terveyshaittojen ehkäisemiseksi. Suomen pohjavesivarannot on kartoitettu ja kartoituksen tuloksena on laadittu kuntakohtainen kartasto. Koska pohjavedet ovat juomavedensaannin kannalta tärkeitä, niitä suojellaan hyvin. Suojelutoimien perustana on esiintymän käyttöaste eli kuinka moni käyttää varannon vettä.
Vesivarojen kunto on hyvä vesiensuojelun ansiosta. Vesiensuojelu merkitsee muun muassa torjunta-aineiden ja lannoitteiden käytön rajoittamista tai kieltämistä vesivarojen kannalta tärkeillä alueilla. Maaseudulla kaivot ovat usein peltojen keskellä joten maanviljelyn niihin kohdistamia haittoja pyritään estämään suojavyöhykkein ja jakamalla tietoa kaivojen suojaamisesta. Uudella jätevesilainsäädännöllä pyritään suojelemaan vesivaroja valumavesiltä entistä paremmin tiukentamalla käsittelyvaatimuksia. Pohjavedet ovat usein saastuneita alueilla, joilla maaperäkin on saastunut. Suomessa ongelmia aiheuttavat muun muassa lukuisten vanhojen saha-alueiden kloorifenolit, jotka pilaavat pohjaveden käyttökelvottomaksi.
Suomen vesivaroista > Tilanne nyt

Pohjaveden suolaantumisuhka on saatu hallintaan vähentämällä teiden suolausta ja tiesuolalle kehitetään korvaavia aineita, jotka tosin toistaiseksi ovat liian kalliita suurmittaiseen käyttöön. Tällä hetkellämilloin? Suomessa on monia alueita, joilla kärsitään vesipulasta, kuten Raision kaupunki. Vesipulan syynä ovat viimemilloin? kesän ja syksyn ennätysvähäiset sateet ja ongelma paisunee vielä nykyistäkin pahemmaksi, jolloin veden riittävyyden turvaamiseksi tarvitaan säännöstelyä. Pohjaveden pintakin on alhaalla huomattavasti ajankohdan keskiarvoa alempana olevien jokien ja järvien pintojen lisäksi ja jokien virtaamat ovat tipahtaneet paikoitellen vain kahteentoista prosenttiin ajankohdan keskiarvosta pinnan laskun myötä.
Yleensä Suomessa kaivot eivät kuivu, ellei niitä ole rakennettu huonoihin paikkoihin, mutta viimemilloin? kesän kuivuuden vuoksi joillakin alueilla joudutaan ja on jouduttu turvautumaan kallioperässä olevaan pohjaveteen porakaivojen myötä tavallisten kaivojen kuivuttua. Palokunnat joutuvat kuljettamaan monilla alueilla vettä kuivuneisiin kaivoihin. Varsinaisiin vedenkäyttörajoituksiin ei Suomessa ole vielä jouduttu turvautumaan, mutta paikoitellen on veden säästämiseksi kielletty luistelukenttien jäädyttäminen vesijohtoverkoston vedellä.lähde?
Aiheesta muualla

USA:n osavaltiot kiistelevät ehtyvistä vesivaroista YLE 28.10.2007
Shiva, Vandana: Taistelu vedestä. Tampere: Vastapaino 2003. ISBN 951-768-112-7
Vedestä tuli yrityksille riski – miljardien eurojen kysymys on suurelta osin ratkaisematta Yle, 2017
Jäävuori, Newfoundland
Koski
Järvi
Saastunutta vettä
Solinan pato, Puola
Anthony Powell (kirjailija)

Anthony Powell (1934)
Anthony Dymoke Powell [ˈpoʊəl] CH CBE (21. joulukuuta 1905 Lontoo – 28. maaliskuuta 2000 Chantry, Somerset) oli englantilainen kirjailija, joka tunnetaan parhaiten 12-osaisesta romaanisarjastaan Tanssi ajan pyörteissä (A Dance to the Music of Time). Siitä on suomennettu neljä ensimmäistä osaa: Kasvatuksen nimissä (A Question of Upbringing; 1952, Otava 1982), Ostajan markkinat (A Buyer’s Market; 1955, Otava 1986), Hyväksyjien maailma (The Acceptance World; 1955, Otava 1988) ja Lady Mollyn vieraat (At Lady Molly’s; 1957, Otava 1991).
Powellia pidetään yhtenä ”mennyttä maailmaa” kuvanneen brittikirjailijasukupolven jäsenenä yhdessä Graham Greenen, George Orwellin ja Evelyn Waugh’n kanssa. Tanssi ajan pyörteissä -teossarja ulottuu ensimmäisen maailmansodan lopulta 1970-luvulle asti ja kertoo etupäässä brittiläisestä yläluokasta ja boheemista sivistyneistöstä. Tarinan kertojana toimii kirjailijaa itseään muistuttava hahmo Nicholas Jenkins. Yhdessä Nigel Whitemoren kanssa Powell sovitti teossarjan vuonna 1997 ensiesitetyksi television minisarjaksi.
Anthony Powell syntyi Lontoossa joulukuussa 1905 upseeriperheeseen. Työkomennukset veivät isää ympäri maailman, ja Etonissa ja Oxfordin yliopistossa opiskellut Anthony-poika vieraili lomilla usein isänsä luona, myös Helsingissä ja Viipurissa. Duckworth-kustantamon palveluksessa Powell tutustui muun muassa George Orwelliin, John Galsworthyyn, Evelyn Waugh’hon ja W. Somerset Maughamiin.
Powellin esikoisteos Afternoon Men ilmestyi 1931. Kokeiltuaan heikolla menestyksellä elokuvakäsikirjoittajan työtä 1930-luvun puolenvälin Hollywoodissa Powell päätti keskittyä proosaan. 1930-luvulla ilmestyi neljä muutakin romaania, mutta parhaiten Powell tunnetaan toisen maailmansodan jälkeisistä teoksistaan.
1970- ja 1980-luvulla Powell kirjoitti neliosaisen muistelmateoksen To Keep the Ball Rolling. Hänen viimeiseksi romaanikseen jäi The Fisher King (1986), jonka jälkeen hän julkaisi vielä päiväkirjatekstejään.
Suomennetut teokset

Kasvatuksen nimissä (A Question of Upbringing; 1952); suom. Jarkko Laine. Otava 1982 Sarja: Tanssi ajan pyörteissä 1, Otavan kirjasto ISBN 951-1-07049-5
Ostajan markkinat (A Buyer’s Market; 1955); suom. Juhani Lindholm. Otava Sarja: Tanssi ajan pyörteissä 2, Otavan kirjasto ISBN 951-1-08927-7
Hyväksyjien maailma (The Acceptance World; 1955); suom. Rauno Ekholm, Otava 1988 Sarja: Tanssi ajan pyörteissä 3 ISBN 951-1-09538-2
Lady Mollyn vieraat (At Lady Molly’s; 1957); suomentanut Juhani Lindholm, Otava 1991 Sarja: Tanssi ajan pyörteissä 4 ISBN 951-1-11681-9
Eino Polón

Berndt Eino Edvard Polón
Berndt Eino Edvard Polón (29. joulukuuta 1892 Helsinki – 14. joulukuuta 1975) oli suomalainen jääkärieversti ja Mannerheim-ristin ritari numero 80. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 23. elokuuta 1942.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat varatuomari Eduard Polón ja Edith Ahnger. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Ester (Ettu) Steniuksen kanssa.
Opinnot

Polón kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1911 ja liittyi Hämäläis-Osakuntaan ja jatkoi opintojaan Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1912–1915. Pro gradu-tutkinnon hän suoritti vuonna 1915. Hän kävi vuosina 1920–1921 Ranskan armeijassa kapteenien täydennyskurssin ja jalkaväen apuaseiden erikoiskurssin ja oli komennettuna sikäläiseen hyökkäysvaunu- ja jalkaväkirykmenttiin, missä hän seurasi taisteluharjoituksia leiriaikana. Vuosina 1925–1926 hän kävi Kurkijoen maamiesopiston. Kapteenikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa hän suoritti vuosina 1936–1937.
Jääkärikausi

Polón osallistui ylioppilasten aktivistiliikkeen toimintaan olemalla mukana järjestämässä etappitoimintaa Perämerellä ja merenkurkussa ja olemalla töissä Helsingissä Liisankatu 17:ssä (Karjalaisten talo) sijainneessa värväystoimistossa. Myöhemmin hän liittyi itsekin vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 31. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennukseltaan palattuaan hän kävi vuonna 1917 Libaussa järjestetyn sotakoulun B-kurssin.
Suomen sisällissota

Polón astui Valkoisen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 Saksassa ensin vannottuaan lippuvana ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen armeijalle. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin Valkoisen armeijan luutnantiksi. Hän saapui takaisin Suomeen 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin adjutantiksi 9. Jääkäripataljoonaan (sisällissodan aikana Polón käytti peitenimeä Pälve). Polón siirrettiin adjutantiksi 6. huhtikuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin adjutanttina. Sisällissodassa Polón otti osaa taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Polón siirrettiin sisällissodan jälkeen 1. kesäkuuta 1918 alkaen Suomen senaatin sota-asiaintoimituskuntaan, missä hän työskenteli aluksi toimituskunnan päällikön toisena adjutanttina. Polón siirrettiin 23. heinäkuuta 1918 alkaen sotaministeriön keskusosaston yleisten asiain toimiston (K 1. ) apulaispäälliköksi ja myöhemmin hänet nimitettiin keskusosaston osastopäälliköksi.
Polón joutui jättämään 7. huhtikuuta 1919 toimistotyöt, kun hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Karjalan kaartin rykmentin 9. komppaniaan. Komppanianpäällikön tehtävästä hän lähti vuonna 1920 opiskelemaan Ranskaan (katso opinnot). Ranskasta palattuaan hänet komennettiin Sotaväen esikuntaan koulutusosaston toimistopäälliköksi (toimisto 1b.). Koulutusosastolla hän työskenteli noin vuoden päivät ja hänet siirrettiin takaisin Karjalan kaartin rykmenttiin ja tällä kertaa 7. komppaniaan päälliköksi.
Tänä aikana Polónin mielenterveys järkkyi. Hän raiskasi ja pahoinpiteli kotiapulaisensa, ja hänet vapautettiin tehtävistään terveydellisiin syihin vedoten 29. marraskuuta 1922.
Armeijasta eronsa jälkeen hänet määrättiin pakkohoitoon. Myöhemmin hän muutti Kangasalle ja työskenteli siellä maanviljelijänä aina vuoteen 1934 saakka. Tänä aikana Polón kutsuttiin kertausharjoituksiin kannakselle vuonna 1931, jolloin hänessä heräsi jälleen sotilas ja hän päätti anoa paluuta puolustusvoimien palvelukseen, mikä hänelle myönnettiinkin vuonna 1935.
Polón astui ikämiehenä uudelleen armeijan palvelukseen 21. maaliskuuta 1935 ja hänet sijoitettiin Keski-Suomen rykmenttiin, niissä hän toimi aluksi 28. elokuuta 1936 alkaen 6:nnen ja 16. toukokuuta 1937 alkaen 3. komppanian päällikkönä.
Talvi- ja jatkosota

Polón osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 21:n III pataljoonassa (nimi aluksi Jalkaväkirykmentti 30). Hän otti osaa talvisodan taisteluihin Kiviniemen sillanpääasemassa ja Taipaleella. Talvisodan ansioista hän vastaanotti Suomen Marsalkka Mannerheimin esityksestä ruotsalaiselta Stålhammar-sotilassuvulta suomalaisupseerille lahjoitetun hopeapikarin vuonna 1940.
Välirauhan aikana hänet siirrettiin aluksi linnoitusupseeriksi ja myöhemmin pataljoonan komentajaksi 7. Prikaatin I pataljoonaan.
Jatkosodan puhjettua hän jatkoi pataljoonan komentajana 7. Prikaatista muodostetussa Jalkaväkirykmentti 7:ssä, jonka riveissä hän osallistui taisteluihin Tyrjällä. Ensimmäisenä sotavuonna hänet siirrettiin Vahvennetun Erillisen Rajajääkäripataljoonan komentajaksi ja otti osaa taisteluihin Kurkijoella.  Seuraavaksi hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 4:n komentajaksi ja hän otti sen komentajana osaa taisteluihin Aunuksessa,  Syvärin voimalaitoksella ja Äänislinnassa. Jääkäripataljoonasta hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 44:n komentajaksi Syvärille. Vuonna 1942 hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 8:n komentajaksi ja edelleen Ryhmä Snellmannin komentajaksi sekä Ryhmä Polónin komentajaksi. Tämän vuonna 1942 tapahtuneen siirtelyn jälkeen hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 30:n komentajaksi, missä tehtävässä hän oli sodan päättymiseen saakka. Edellä mainitun rykmentin komentajana hän otti osaa muun muassa torjuntataisteluihin Ihantalassa vuonna 1944. Vihollisuuksien päätyttyä hänet siirrettiin rintamalta Kotijoukkojen komentajan käyttöön.
Talvi- ja jatkosota > Esitys Mannerheim-ristin ritariksi

Kenraalimajuri Taavetti Laatikainen esitti Polónin nimittämistä ritariksi jo elokuussa 1941, ilman että Mannerheim olisi kuitenkaan puoltanut esitystä. Uusintaesityksen teki 2. Divisioonan komentajan, kenraalimajuri Aarne Blick 25.lokakuuta 1941. Tätä lausuntoa puolsi VI Armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Paavo Talvela, mutta vastusti Osasto Laguksen komentaja kenraalimajuri Ruben Lagus. Perusteluina oli esimerkiksi:
- Hyökkäyksen 31. heinäkuuta 1941 alkaessa sai majuri Polón pataljoonansa kanssa suoritettavakseen sisäänmurron erittäin lujasti varustettuun Tyrjän tukikohtaan, joka 4 päivää yhtäjaksoa kestäneiden sitkeiden lähitaistelujen jälkeen päättyi monisatalukuisen vihollisen täydelliseen tuhoon, mahdollistaen jo toisena hyökkäyspäivänä divisioonalle tilaisuuden suorittaa Laatokan luoteispuolisiin taisteluihin ratkaisevasti vaikuttaneen yli 13 km syvän läpimurron vihollisen selustaan.
- Rajapataljoonan komentajana jatkoi 4. elokuuta 1941 lähtien hellittämättä vihollisen takaa-ajoa, suomatta sille missään tilaisuudessa asettua vastarintaan ja ottaen siltä runsaasti sotasaaliina tykkejä, hyökkäysvaunuja jne.
Vasta VI Armeijakunnan v.a. komentajan Aarne Blickin 21. toukokuuta 1942 tekemän uusintaesitus pöydälle jääneeseen ritariesitykseen toi lopullisen päätöksen ritarinimitykselle 23. elokuuta 1942, IV Armeijakunnan komentajan kenraaliluutnantti Lennart Oeschin myötävaikutuksella.