Nälänhätä
Syitä

Nälänhädän aiheuttajia voivat olla luonnonkatastrofit tai yhteiskunnalliset olosuhteet, jotka vaikeuttavat elintarvikkeiden tuotantoa ja/tai jakelua.
Thomas Malthus esitti vuonna 1798 nälänhätien syyksi sen, että ihmiset olivat lisääntyneet yli luonnon kantokyvyn ja luonto iski takaisin. Tästä teoriasta tuli nälänhätien vaikutusvaltaisin selitys. Myöhemmin on havaittu, että systemaattista yhteyttä väestötiheyden ja nälänhätäkuolleisuuden välillä ei välttämättä ole, vaan kriisin syntymiseen vaikuttaa moni yhteiskunnallinen tekijä. Esiteollisissa ja kehittyvien maiden yhteiskunnissa nälänhädän aina sysäsi päälle jokin luonnonkatastrofi, ei väestönkasvu yksinään. Esimerkiksi Irlannissa 1840-luvulla se oli perunarutto, Suomessa 1860-luvulla loppukesän ja alkusyksyn hallat.
Nykyisin nälänhädät johtuvat enää sodista tai politiikasta, eivät väestönkasvusta. Useissa tutkimuksissa on todettu, että nälänhädät johtuvat paitsi ruoan puutteesta, myös muista syistä. Ruokaa tuotetaan riittävästi – YK:n ympäristöohjelma UNEP:n mukaan 10 miljardin ihmisen tarpeisiin. Usein nälänhätään ajautuneissa maissa laitetaan samaan aikaan ruokaa vientiin, esimerkiksi 1980-luvulla Etiopian paljon huomiota saaneen nälänhädän yhteydessä. Kiinan suurissa nälänhädissä Maon talouskokeilujen aikaan viimekätisenä ongelmana oli tiedon kulkeutumattomuus ajoissa valtarakenteeltaan tiedonkululle epäsuotuisassa yhteiskunnassa. Suurnälänhätiä on nähty vielä 1980-luvulla esimerkiksi Etiopiassa sekä 1990- ja 2000-luvuilla Pohjois-Koreassa. Aiemmin kolmannen maailman nälänhätään vaikutti ruokaviljelmien muuttaminen kaupalliseen käyttöön esimerkiksi tupakan tuotantoon. Tuolloin kolmannen maailman nälkää torjuttiin suurten viljantuottajamaiden ylijäämäviljalla. Nyt ylijäämäviljaa ei enää ole, sillä energian tuottaminen autojen polttoaineeksi on poistanut ylijäämäviljan markkinoilta .
Intialainen talousnobelisti Amartya Sen on sanonut: "Yhtään merkittävää nälänhätää ei ole ikinä tapahtunut itsenäisessä ja demokraattisessa maassa, jossa on suhteellisen vapaa lehdistö." Ajatus, jonka mukaan demokraattinen päätöksenteko on riittävä keino nälänhätien torjumiseksi, tunnetaankin Senin lakina. Demokratiassa sananvapaus ja poliittisen opposition olemassaolo oletetusti takaavat sen, että lähestyvästä nälänhädästä tiedetään. Lisäksi vaalien häviämisen uhka, julkinen kritiikki ja mahdolliset oikeuden sanktiot luovat hallitukselle kannusteet nälänhätään puuttumiseen. Senin lain mukaan nälänhädät voidaan estää poliittisin päätöksin, ja kuolleisuuden kasvu voidaan estää ruokaa jakamalla, väliaikaistöillä ja terveydenhuollolla. Autoritaarisissa maissa sen sijaan hallitukset voivat reagoida nälänhätäkuolleisuuden uhkaan laiskemmin, sillä niiden ei tarvitse olla samassa määrin huolissaan kansansuosiosta. Tämä laki selittää sen, miksi 1900-luvun suurimmat nälänhädät tapahtuivat juuri autoritaarisen hallinnon maissa kuten Neuvostoliitossa, Kiinassa, Kambodžassa, Etiopiassa ja Pohjois-Koreassa. Kehitysmaatutkija Stephen Devereux’n mukaan nälänhätään reagoimiseen vaikuttaa myös maan demokratian vakaus ja siihen liittyvä oikeusvaltioperinne eli järjestelmän kypsyys. Kehittymättömän demokraattisen hallinnon maissa tapahtuneita nälänhätiä ovat 1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa olleet esimerkiksi Biharin, Maharashtran, Sudanin, Malawin ja Nigerin nälänhädät.
Amartya Senin mukaan nälkä ei johdu ruoan puutteesta vaan siitä, ettei köyhillä ole rahaa ostaa sitä. Senin mukaan rahan antaminen köyhille on tähän parempi ratkaisu kuin hintasääntely eli ruoan antaminen alihintaan ja Afrikan nälänhätien lopettaminen vaatii yleistä talouskasvua, ei vain ruoantuotannon kasvattamista.
Nälänhätä on historian aikana usein myös aiheutettu tarkoituksellisesti poliittisiin, taloudellisiin ja sotilaallisiin päämääriin pääsemiseksi. Tämä on saatu aikaan esimerkiksi satoja takavarikoimalla, väkivallalla, ihmisten pakkosiirroilla tai liikkumisen estämisellä. Esimerkiksi sotiin liittyvät piiritykset ja saarrot ovat aiheuttaneet tuhoisia nälänhätiä.