stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyyhkyrääkät

| Kyyhkyrääkät |
| --- | --- |
 Arokyyhkyrääkkä (Monias benschi)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kyyhkyrääkkälinnut Mesitornithiformes
Heimo::  Kyyhkyrääkät Mesitornithidae  Wetmore, 1960
Synonyymit
 Mesoenatidae  
 Kyyhkyrääkkien levinneisyys. Ruskokyyhkyrääkän levinneisyys on ruskealla, kirjokyyhkyrääkän vihreällä ja arokyyhkyrääkän sinisellä.
Suvut 
 Mesitornis – kyyhkyrääkät  Monias – arokyyhkyrääkkä 
Katso myös
   Kyyhkyrääkät Wikispeciesissä   Kyyhkyrääkät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kyyhkyrääkät eli aiemmalta nimeltään kyyhkykurjet (Mesitornithidae) on omaan kyyhkyrääkkälintujen lahkoon kuuluva lintuheimo, johon kuuluu kaksi sukua ja kolme lajia. Heimon lajeja tavataan vain Madagaskarissa. Ne ovat suunnilleen rastaan kokoisia 25–36 sentin pituisia maalintuja, joiden väritys vaihtelee harmaanruskeasta punertavaan tai oliivinvihreään. Vatsapuoli on aina vaaleampi. Kirjo- ja arokyyhkyrääkällä on rinnassa myös tummia täpliä. Kyyhkyrääkät ovat huonoja lentäjiä ja liikkuvat mieluiten maassa. Ravinto koostuu lähinnä hyönteisistä, mutta niille kelpaavat myös siemenet ja hedelmät.
Luokittelu

Kyyhkyrääkät luokitellaan omaan kyyhkyrääkkälintujen lahkoon, johon ei kuulu muita heimoja. Heimo jaetaan kahteen sukuun ja kolmeen lajiin. Kyyhkyrääkkiin (Mesitornis) kuuluvat kirjokyyhkyrääkkä ja ruskokyyhkyrääkkä. Arokyyhkyrääkkä puolestaan muodostaa yksin suvun Monias.
Kyyhkyrääkkien luokittelu on hankalaa. Ryhmää on yritetty yhdistää eri aikoina kyyhkyihin, rantakanoihin, kanalintuihin ja jopa koskikaroihin. Ennen omaan lahkoonsa luokittelemistaan, kyyhkyrääkät kuuluivat kurkilintuihin, joista ne eroavat kuitenkin sekä fylogenetiikan että morfologian perusteella.
Fossiileja ei ole löydetty, mutta heimoa pidetään vanhana. Kyyhkyrääkkiä pidetään jäänteinä muinoin huomattavasti laajemmalle levinneestä lintuheimosta.
Koko ja ulkonäkö

Kyyhkyrääkkälajien pituus vaihtelee 25–36 sentin välillä. Ne ovat suunnilleen rastaan kokoisia. Höyhenpeitteen väri vaihtelee harmaanruskeasta punertavaan ja oliivinvihreään. Vatsapuoli on vaaleampi. Sukupuolet ovat samannäköiset kaikilla muilla lajeilla paitsi arokyyhkyrääkillä. Ruskokyykyrääkät ovat pään ja selkäpuolen kohdalta pääosin tummanruskeita, vatsapuolelta vaaleampia tai pinkinruskeita. Kahden muun lajin väritys vaihtelee selkäpuolelta harmaanruskeasta kastanjanruskeaan. Kummankin höyhenpuvussa on myös valkoisia alueita, jotka ulottuvat naaman alaosista rintaan ja vatsaan. Nämä valkoiset kohdat ovat tummien täplien kirjomia. Arokyyhkyrääkkänaaraiden vatsapuoli on vaaleampi tai ruskeankeltaisempi kuin koirailla. Aro- ja kirjokyyhkyrääkillä on myös selvästi erottuvat naamajuovat. Kaikilla lajeilla on silmän takana valkoinen viiru.
Kyyhkyrääkiltä puuttuu hankaluu ja rintalastan harja on vain nuorilla linnuilla. Tämän vuoksi kyyhkyrääkät ovat käytännössä lentokyvyttömiä, vahvoista rintalihaksistaan huolimatta. Siivet ovat lyhyet ja pyöreähköt. Heimon erikoispiirre ovat viisi sulkaparia, joiden tuottama höyhenpöly tekee höyhenpuvun vesitiiviiksi. Arokyyhkyrääkän nokka on alaspäin käyrä, kyyhkyrääkkien suvun lajeilla nokka on suora ja lyhyempi. Pyrstö on pitkä ja pyöristynyt, jalat vankat ja suhteellisen pitkät.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kyyhkyrääkkien levinneisyys rajoittuu Intian valtameressä sijaitsevalle Madagaskarin saarelle. Kirjokyyhkyrääkkä elää kuivametsissä, ruskokyyhkyrääkkä ikivihreissä sademetsissä ja arokyyhkyrääkkä kuivissa pensaikoissa. Ruskokyyhkyrääkät voivat lisääntymiskauden ulkopuolella vaihtaa elinpiiriään, mutta muutoin kaikki kyyhkyrääkät ovat paikkalintuja pysytellen lähes aina samalla alueella. Heimo on uhanalainen, sillä kaikki kolme lajia luokitellaan vaarantuneeksi. Uhanalaisuuden syynä ovat suppea levinneisyys ja metsien hakkuista johtuva elinympäristöjen väheneminen.
Elintavat

Kyyhkyrääkät ovat arkoja lintuja, jotka liikkuvat pieninä perheryhminä. Ne liikkuvat pääosin maassa ja kävelevät nopeilla, kyyhkymäisillä askelilla, keinuttaen samalla päätään ja pyrstöään. Heimon lajit ovat myös hyviä juoksijoita. Niiden lennot ovat pääosin lyhyitä pyrähdyksiä lepo-oksalle. Pelästytettynä ne voivat myös pyrähtää matalalle oksalle. Tämä koskee ainakin arokyyhkyrääkkää. Kyyhkyrääkät juoksevat mieluummin vaaraa pakoon kuin lähtevät lentoon. Tosin arokyyhkyrääkällä on tapana lentää matalalle oksalle, jossa se jähmettyy puolustusasentoon pitäen pään alhaalla ja pyrstön ylös kohotettuna.
Kaikki kyyhkyrääkät ovat hyvin äänekkäitä. Niiden laulua kuulee etenkin varhaisaamulla. Laulu koostuu toistuvista viheltelevistä fraaseista tai käheää hykertelyä muistuttavista äänistä. Näitä lauluääniä saattavat seurata myös lyhyet liverrykset. Kirjokyyhkyrääkät voivat laulaa myös duetossa. Kyyhkyrääkkien äänivalikoimaan kuluvat myös sihinä ja napsahdusäänet, joita ne päästävät tavallisesti häirittyinä ja pelästytettyinä.
Kyyhkyrääkät etsivät ruokansa maasta, tonkimalla lehtikariketta ja muuta lahoavaa kasvisainesta. Ravinto koostuu pääasiassa hyönteisistä ja niiden toukista, mutta myös siemenistä, marjoista ja pienistä hedelmistä.
Elintavat > Lisääntyminen

Pesintäkausi on sadekaudella loka-joulukuussa. Kaikki lajit rakentavat risuista, oksista ja kaarnansuikaleista alkeellisen, kuppimaisen pesän pensaaseen tai puuntaimeen 1–2 metrin korkeuteen maanpinnasta. Pesän läpimitta on noin 25 senttiä. Siinä on yhteen punotuista varvuista tehty alusta, jonka reunoja vahvistavat tukevammat oksat ja pehmikkeenä on vain hieman sammalia ja lehtiä. Emolinnut pääsevät pesään kiipeämällä kasvin vartta tai oksaa pitkin. Poikueessa 1–3, yleensä vain yksi kookas ja pitkulainen muna, jossa on ruskeita täpliä valkoisella pohjalla. Arokyyhkyrääkkänaaraalla on useita kumppaneita, jotka rakentavat pesän ja hautovat munat sen puolesta. Tapa on ainutlaatuinen kurkilintujen joukossa. Toisinaan taas yhden koiraan haudottava on kahden eri naaraan munat. Kirjo- ruskokyyhkyrääkkien keskuudessa naaras hoitaa yksin hautomisen, mutta hoitaa poikasia yhdessä koiraan kanssa. Poikaset seuraavat jatkuvasti emojen kintereillä. Vastakuoriutuneet kyyhkyrääkät ovat ruskean tai mustan untuvan peittämiä ja jättävät pesän heti kuoriutumisen jälkeen. Poikaset voivat pysyä emolintujen seurassa jopa vuoden.
Kärppähai

| Kärppähai |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Luomihaikalat Carcharhiniformes
Heimo::  Kärppähait Hemigaleidae
Suku::  Hemigaleus
Laji::  microstoma
Kaksiosainen nimi
 Hemigaleus microstoma  Bleeker, 1852 

Katso myös
   Kärppähai Wikispeciesissä   Kärppähai Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Kärppähai (Hemigaleus microstoma) on kärppähaihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan uhanalaisena indopasifiselta merialueelta.
Koko ja ulkonäkö

Kärppähai voi kasvaa suurimmillaan 110–114 cm pitkäksi. Ruumiinmuodoltaan laji on virtaviivainen ja pitkäkuonoinen. Selkäeviä on kaksi ja selkä-, rinta-, vatsa- ja peräevät ovat sirpinmuotoiset. Kärppähai on väriltään selästään ruskehtavan harmaa ja kyljissä voi olla vaaleita täpliä. Selkäevien kärjet ovat valkoiset.
Levinneisyys ja elintavat

Kärppähaita tavataan Intiasta Taiwanin ulottuvalta alueelta. Esiintyminen Punaisessameressä on epävarmaa, koska viimeisimmissä kartoituksissa sitä ei ole tavattu sieltä. Kala liikkuu niin lähellä rannikkoa kuin kauempana merelläkin. Lajin ravintoa ovat erityisesti mustekalat, mutta se syö myös äyriäisiä. Kärppähai synnyttää eläviä poikasia, joita on tyypillisesti kahdesta neljään.
Kärppähaita kalastetaan verkoilla ja käytetään tuoreena tai suolattuna. Hampaista voidaan tehdä matkamuistoja. Kärppähaikanta on laskussa ylikalastuksen vuoksi ja laji luokitellaan vaarantuneeksi.
Kärsäkäsmäiset

| Kärsäkäsmäiset |
| --- | --- |
 Tukkimiehentäi (Hylobius abietis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Kärsäkäsmäiset Curculionoidea  Latreille, 1802
Heimot
 Anthribidae  Käärökärsäkkäät Attelabidae  Belidae  Brentidae  Caridae  Kärsäkkäät Curculionidae  Nemonychidae 
Katso myös
   Kärsäkäsmäiset Wikispeciesissä   Kärsäkäsmäiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kärsäkäsmäiset (Curculionoidea) on kovakuoriaisiin (Coleoptera) kuuluva yläheimo. Yläheimon kuvasi Pierre André Latreille vuonna 1802. Synonyyminimikkeenä yläheimon kovakuoriaisjoukolle on myös Rhynchophora, jonka auktorina on vuodesta 1817 ollut myös Latreille.
Yläheimon kuoriaisilla on salaviisijaokkeiset nilkat, niiden tuntosarvet ovat nuijamaiset ja usein myös polvitaitteiset. Suurimmalla osalla kärsäkäsmäisistä on kärsäksi pidentynyt pää. Leuat sijaitsevat kärsän kärjessä. Kaarnakuoriaiset (Scolytidae/Scolytinae) ovat siitä poikkeuksellinen kärsäkäsmäisten ryhmä, ettei niillä ole samantapaista varsinaista kärsää, mutta ovat kuitenkin muiden tuntomerkkien perusteella selvästi sukulaisia. Kärsäkäsmäiset ovat kasvinsyöjiä. Niiden jalattomat toukat elävät ravintokasvinsa sisällä.
Heimoja

Typpykärsäkkäät Anthribidae
Käärökärsäkkäät Attelabidae
Nirput Apionidae
Belidae
Brentidae
Caridae
Kärsäkkäät Curculionidae
Dryophthoridae
Erirhinidae
Nanophyidae
Hedekärsäkkäät Nemonychidae
Raymondionymidae
Rhynchitidae
Aiheesta muualla

Laji,fi: Curculionoidea
ITIS: Curculionoidea (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q383963  Wikispecies: Curculionoidea  AFD: Curculionoidea  BioLib: 10123  BugGuide: 40621  CoL: CC  EoL: 739  Fauna Europaea: 11170  Fauna Europaea (new): 8c1ab279-cc58-408e-9a76-b52edfe0b81c  GBIF: 1876  iNaturalist: 60473  ITIS: 114654  NBN: NHMSYS0020151949  NCBI: 71529  NZOR: b94555b0-f38a-49cd-bb3b-62206cd49bf8  Paleobiology Database: 69421  PPE: curculionoidea
Käsikirja Laurentiukselle

| Käsikirja Laurentiukselle eli uskosta, toivosta ja rakkaudesta> Enchiridion ad Laurentium sive de fide, spe et charitate.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Augustinus
Kieli:  latina
Genre:  teologia
Julkaistu:  421–423
Suomennos
Suomentaja:  Timo Nisula
Kustantaja:  Kirjapaja
Julkaistu:  2004
ISBN:  951-607-133-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Käsikirja Laurentiukselle eli uskosta, toivosta ja rakkaudesta (Enchiridion ad Laurentium sive de fide, spe et charitate) eli Usko, toivo, rakkaus on kirkkoisä Augustinuksen merkittävimpiä teoksia. Se on melko lyhytmuotoinen esitys kristinuskon pääkohdista ja laupeudesta. Kirja on kirjoitettu vastauksena muutoin tuntemattoman Laurentius-nimisen henkilön pyynnölle saada pieni opaskirja kristinuskon keskeisimmästä sisällöstä. Kirja muistuttaa siis katekismusta. Kirja on kirjoitettu Hieronymuksen kuoleman jälkeen, todennäköisesti vuosien 421 ja 423 välillä.
Kuten kirjan nimi osoittaa, se on jaettu kolmeen osaan niiden kolmen armonlajin mukaan, jotka ovat tarpeellisia kristillisessä palvelutyössä. Nämä ovat usko, toivo ja rakkaus. Uskoa käsittelevässä osassa Augustinus selittää apostolisen uskontunnustuksen käytön kristillisen opin opetuksessa ja harhaoppien välttämisessä ja vastustamisessa. Toivoa käsittelevässä osassa hän selittää lyhyesti Isä meidän -rukouksen merkityksen kristillisen rukouksen esikuvana. Viimeinen osa käsittelee kristillistä rakkautta.
Kirjallisuutta > Suomennos

Augustinus: Usko, toivo, rakkaus.  Suomentanut Timo Nisula. Helsinki:  Kirjapaja Oy, 2004.  ISBN 951-607-133-3
Aiheesta muualla

Augustine: Handbook on Faith, Hope, and Love (englanniksi)
Kääpiölahorusokas

| Kääpiölahorusokas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Pluteaceae
Suku::  Lahorusokkaat Pluteus
Laji::  podospileus
Kaksiosainen nimi
 Pluteus podospileus  Sacc. & Cub. 
Katso myös
   Kääpiölahorusokas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kääpiölahorusokas (Pluteus podospileus syn. P. minutissimus) on lahorusokkaisiin kuuluva kupera, mustanruskea ja samettilakkinen sienilaji. Sen heltat ovat aluksi valkoiset ja muuttuvat vanhemmilla sienillä punertaviksi. Jalka on vaalean tummasuomuinen. Rusokas ei ole ruokasieni. Se kasvaa laholla lehtipuulla multamailla. Se on Suomessa harvinainen.
Johannes Käbin

| Johannes Käbin (ven>  Ivan Kebin) |
| --- | --- |
 Johannes Käbin, 1978
Neuvosto-Viron Korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja
 1978 – 1983  
Edeltäjä:  Artur Vader
Seuraaja:  Arnold Rüütel
Viron kommunistinen puolue (EKP), ensimmäinen sihteeri
 1950 – 1978  
Edeltäjä:  Nikolai Karotamm
Seuraaja:  Karl Vaino
Viron kommunistinen puolue (EKP), ideologiasihteeri
 1948 – 1950  
Seuraaja:  Leonid Lentsman
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. syyskuuta 1905 Kalvi, Vironmaan kuvernementti, Venäjänä keisarikunta
Kuollut: 26. lokakuuta 1999 Tallinna, Viro
Kansalaisuus:  venäjänvirolainen
Tiedot
Puolue:  Viron kommunistinen puolue (EKP)
Johannes Käbin (alk. Ivan Käbin, 24. syyskuuta 1905 Kalvi – 26. lokakuuta 1999 Tallinna) oli Viron kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri 1950–1978 ja sen jälkeen vuosina 1978–1983 Neuvosto-Viron korkeimman neuvoston puheenjohtaja.
Ennen toista maailmansotaa Neuvostoliitossa

Johannes Käbinin perhe muutti Virosta Pietariin Venäjälle vuonna 1910. Niinpä hän kasvoi venäjänkielisessä ympäristössä venäjän tullessa hänen pääkielekseen. Hän käytti ennen toista maailmansotaa Neuvostoliitossa itsestään venäläismuotoista nimeä Ivan Kebin Johannes Käbinin asemasta.
Nuoren neuvostovallan aikaan hän työskenteli 1920-luvun alussa kausiluonteisissa töissä Leningradin lähellä Hatsinassa. Hän liittyi kommunistiseen nuorisojärjestöön Komsomoliin vuonna 1923. Vuonna 1926 hän aloitti opiskelut Leningradissa Karl Liebknechtille nimetyssä puoluekoulussa. Kebin liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen puoluekoulusta pääsyn jälkeen vuonna 1927. Tällöin hänet nimitettiin Leningradin alueen Hatsinaan kyläneuvostoon puoluetyöntekijäksi toimien siellä vuoteen 1931 jatkaen sen jälkeen puoluetyötehtävissä Leningradin alueella muun muassa Kommunarin paperitehtaalla sekä Omskin alueella.
Kebin opiskeli vuosina 1936–1938 Leningradissa puolueaktivisteja kouluttavassa puoluekoulussa ja toimi sen jälkeen vuosina 1939–1941 marxismi-leninismin lehtorina Ivan Gubkinille nimetyssä Venäjän valtion öljy- ja kaasukorkeakoulussa.
Sodan aika 1941–1944

Ivan Kebin palasi vuonna 1941 Viroon propagandatyöntekijäksi ollen maassa aina saksalaismiehitykseen asti. Hänen tehtäviinsä kuului muun muassa Viron lehdistön valvonta. Toisen maailmansodan aikaan hän toimi puoluetyössä puna-armeijaan liitettyjen Viron armeijan yksiköiden parissa sekä valmensi evakuoituja virolaisia kommunistivirkailijoita Jaroslavlissa Viroon palaamista varten. Lyhyen aikaa syksyllä 1942 hän toimi puoluetoimitsijana Omskissa. Puna-armeijan vallattua Viron Ivan Kebin tuli itsekin Viroon venäläisten vallattua Tallinnan syyskuussa 1944.
Sodan jälkeinen aika

Ivan Kebin kuului sodan jälkeen tulleisiin venäjänvirolaisiin, jotka saivat venäläisten rinnalla keskeisen aseman Neuvostoliiton valtaamassa Virossa. Kielellisesti venäjänvirolaisista käytettiin nimitystä ”jeestiläiset” siitä syystä, että he äänsivät vironkielisen e-kirjaimen venäläiseen tapaan je’ksi.
Käbinin oman kertoman mukaan silloinen Neuvosto-Viron puoluejohtaja venäjänvirolainen Nikolai Karotamm koki hänet Moskovan lähettämäksi kilpailijaksi siirtäen hänet aluksi vähempiarvoisiin tehtäviin. Ensimmäiset tehtävät olivat Kommunistipuolueen keskuskomitean propagandaosaston 1. varapuheenjohtaja ja sitten Puoluehistorian instituutin johtaja. Käbin nousi 1940-luvun lopulla näköalapaikalle Viron kommunistipuolueen propaganda- ja agitaatiosihteeriksi (myöh. ideologiasihteeri).
Käsipallon miesten Euroopan-mestaruuskilpailut 2014

Vuoden 2014 käsipallon miesten Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin Tanskassa 12.–26. tammikuuta. Kisapaikkakuntina olivat Herning, Aarhus, Aalborg ja Brøndby. Lopputurnaukseen osallistui 16 maata. Mestaruuden voitti Ranska, joka voitti loppuottelussa isäntämaa Tanskan maalein 41–32. Pronssiottelussa Espanja voitti Kroatian 29–28.
Turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Ranskan Nikola Karabatić ja paras maalintekijä oli 50 maalillaan Espanjan Joan Cañellas. Turnauksen tähdistökentälliseen valittiin Tanskan Niklas Landin, Islannin Guðjón Valur Sigurðsson, Tanskan Mikkel Hansen, Kroatian Domagoj Duvnjak, Espanjan Julen Aguinagalde, Puolan Krzysztof Lijewski ja Ranskan Luc Abalo.
Loppusijoitukset

| Sijoitus | Maa  |
| --- | --- |
:  Ranska
:  Tanska
:  Espanja
4.:  Kroatia
5.:  Islanti
6.:  Puola
7.:  Ruotsi
8.:  Unkari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Käsipallon miesten Euroopan-mestaruuskilpailut 2014 Wikimedia Commonsissa
Kökarin vaakuna

Kökarin vaakuna
Kökarin vaakuna on ahvenanmaalaisen Kökarin kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa tämän ulkosaaristolaiskunnan tärkeimpään elinkeinoon kalastukseen.
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisessä kentässä hyppäävä hopeakala, jonka varukset punaiset.” Vaakunan on suunnitellut Matts Dreijer, ja Kökarin kunnanvaltuusto hyväksyi vaakunan kokouksessaan 30. marraskuuta 1947. Ahvenanmaan maakuntahallitus vahvisti vaakunan käyttöön 16. huhtikuuta 1952.
Käsipallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2017

Vuoden 2017 naisten käsipallon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Saksassa 1.–17. joulukuuta. Kisapaikkakuntina olivat Hampuri, Magdeburg, Leipzig, Oldenburg, Trier ja Bietigheim-Bissingen. Kilpailuihin osallistui 24 joukkuetta. Mestaruuden voitti Ranska, hopealle sijoittui Norja ja pronssia sai Alankomaat. Kisojen arvokkaimpana pelaajana palkittiin Norjan Stine Bredal Oftedal. Turnauksen paras maalintekijä oli Norjan Nora Mørk.
Loppuottelu

Ranska – Norja 23–21
Pronssiottelu

Alankomaat – Ruotsi 24–21
Lasaia

| Lasaia> Λασαία |
| --- | --- |
 Lasaian arkeologista aluetta.
Sijainti
 Lasaia
Koordinaatit:  34°56′20″N, 24°49′28″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Faistós, Iraklion, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Aiheesta muualla
  Lasaia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lasaia (m.kreik. Λασαία, lat. Lasaea) oli antiikin aikainen kaupunki Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Faistóksen kunnassa lähellä nykyistä Chrysóstomoksen kylää.
Tráfoksen saari ja antiikin aikaisen aallonmurtajan jäänteet.
Lasaia oli suhteellisen pienikokoinen kaupunki. Se sijaitsi Kreetan etelärannikolla noin kolme kilometriä itään niin kutsutuista Hyvistäsatamista (nyk. Kaloí Liménes). Lasaia mainitaan Apostolien teoissa Hyviensatamien yhteydessä, mutta ei muutoin antiikin kirjallisuudessa. Kaupungin paikka löydettiin vuonna 1856.
Lasaian paikan edustalla sijaitsee pieni Tráfoksen saari. Paikalla on muun muassa rakennusten perustuksia sekä Tráfoksen Kreetan pääsaareen yhdistäneen aallonmurtajan jäänteet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lasaia Wikimedia Commonsissa
Kääpiö

John Bauerin kääpiöitä (tonttuja ja pieniä peikkoja) esittävä piirros.
Kääpiö on pienikokoinen ihmisenmuotoinen, yleensä miespuolinen taruolento. Tarujen kääpiöillä on usein valtavat voimat ja ne ovat ihmisille vaarallisia.
Suomen kielen sanan kääpiö mahdollinen etymologinen kantasana voi olla kääppä eli röykkiöhauta. Siinä tapauksessa kääpiöiden mytologinen alkuperä voisi olla hautakummun asukkaita eli haltioita, kumpuun haudattujen vainajien joskus jälkipolville - useimmiten näitä tulevasta onnettomuudesta varoittaakseen – näyttäytyviä yhteensulautuneita henkiä, omaisiaan suojelevia, aikojen kuluessa kuihtuneita hahmoja.
Lähes maailmanlaajuisesti eri mytologiat tuntevat pieniä ihmisiä, jotka asuvat maan tai veden alla. Keski-Amerikassa pikkuolentojen ajateltiin elävän luolissa. Hindulaisessa mytologiassa on jumala Vishnun viides inkarnaatio kääpiö Vamana, joka kykenee kolmella askeleella kulkemaan koko maailman läpi. Suomalaisessa mytologiassa kääpiöt olivat esimerkiksi maahisia. Tiedetään myös monta kertomusta vedestä nousevista ”pienistä miehistä”, jotka tulivat usein suorittamaan jonkun tärkeän teon. Eräällä niistä oli vaskiset vaatteet ja parta, sekä kirves, jolla kaadettiin iso tammi. Monissa myyteissä pienet ihmiset elivät maan alla ylösalaisin, ja saattoivat jopa houkutella ihmisiä nurinkuriseen maailmaan. Edellä mainittujen lisäksi lukuisat muutkin taruolennot ovat kuin pienikokoisia ihmisiä.
Kansanuskomuksissa kääpiöt olivat jättiläisten tavoin jäänteitä muinaisesta maailmasta. Kääpiöitä pidettiin taitavina, vihamielisinä, loitsimiskykyisinä ja epäluuloisina, mutta joissakin tarinoissa he ovat kiitollisia ja avuliaita.
Skandinaavisessa mytologiassa kääpiöt olivat ensimmäinen Odin-ylijumalan maailmaa asuttamaan luomista roduista. Ne syntyivät Ymir-jättiläisen kalmoa kaivavista valkoisista toukista. Mustista toukista syntyi pahoja peikkoja, kääpiöiden vihollisia. Koska kääpiöt ja peikot syntyivät toukista, jotka kaivelivat Ymirin ruumista, joka muodosti maankamaran, nämä jatkoivat Odinin luomina lajeina eloaan maan alla. Jos kääpiöt tai peikot tulevat maan alaisesta kodista päivänpaisteeseen, ne kivettyvät välittömästi kivipatsaiksi.
Fantasiakirjallisuus käytti kääpiötarinoiden raaka-aineena lähinnä skandinaavisia myyttejä, joista se jalosti ja muokkasi kääpiöitä huomattavasti. Fantasiakirjallisuus vakiinnutti kääpiöistä rodun tai lajin, jonka kaikki jäsenet ovat parrakkaita, ja asuvat vuorten alla harjoittaen kaivostoimintaa. Kääpiöiden yhteys kaivostoimintaan on tosin vanhempaa kansanperinnettä. Naiskääpiöitä esiintyy tarinoissa vähän ja nekin ovat usein parrakkaita. Jos kääpiö on aseistettu, aseena on yleensä kirves. Jos kääpiöllä on hattu, se on suippopäinen, huppumainen tai kypärä. Usein kääpiön nenänpää on pyöreähkö ja posket pyöreät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kääpiö Wikimedia Commonsissa