stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Germanus (sotapäällikkö)
Perhe

Germanuksella oli veli nimeltään Boraides ja ehkä myös toinen veli nimeltään Justus. Germanuksen ensimmäisen vaimon nimi oli Passara ja hänen kanssaan Germanus sai kaksi poikaa, Justinuksen (k. 566) ja Justinianuksen (k. 582) sekä tyttären Justinan. Justinus oli pojista vanhempi ja hän syntyi noin vuonna 525/530. Justina syntyi noin 527 ja hän meni 18-vuotiaana naimisiin sotapäällikkö Johanneksen kanssa vuonna 545. Germanus sai toisen vaimonsa Matasuintan kanssa pojan, Germanuksen, joka syntyi isänsä kuoleman jälkeen.
Aikalaishistorioitsija Prokopios antoi Germanuksesta hyvin myönteisen kuvan teoksissaan. Hän kuvasi Germanusta energiseksi, taitavaksi sotapäälliköksi ja päteväksi hallintomieheksi. Hänen mukaansa hän oli myös antelias ja kunniallinen mies sekä aina uskollinen Justinianukselle.
Georgianjuutalaiset

Georgianjuutalaiset ovat Georgiassa asunut, georgian kieltä puhuva juutalaisryhmä. Historiansa aikana he omaksuivat georgialaisia tapoja ja kielen, jolloin heistä muodostui oma juutalaisryhmänsä esimerkiksi aškenasi- ja sefardijuutalaisten tapaan. Monet georgianjuutalaiset ovat muuttaneet sittemmin Israeliin ja vuonna 2002 Georgiassa asui vain noin 3 700 juutalaista.
Historia > Varhainen historia

Georgian keskiaikaisten kronikoiden mukaan ensimmäiset juutalaiset saapuivat nykyisen Georgian alueelle 700-luvulla eaa. Assyrian levittäytyessä tuolloisen Israelin kuningaskunnan alueelle. Assyrian hallitsija Nebukadressarin vallattua Jerusalemin vuoden 586 paikkeilla juutalaisia muutti suurempana joukkona Kartlin eli tuolloin laajasti Iberiana tunnetulle alueelle Georgiaan sen tuolloiseen pääkaupunki Mtskhetaan. Paikan päällä juutalaisille luovutettiin maata edellytyksellä, että he maksaisivat veroja. Tulevien vuosisatojen aikana tapahtui myös useita muita vastaavia juutalaisten muuttoliikkeitä Georgiaan, esimerkiksi roomalaisten tuhotessa Jerusalemin toisen temppelin ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Juutalaiset sopeutuivat ympäristöönsä ilmeisen hyvin ja kronikoiden mukaan esimerkiksi heidän puhumansa aramea oli aikanaan georgian ohella alueen huomattavin kieli. Juutalaiset liittyvät myös Georgian kristittyyn perinteeseen yhteyksiensä Israelin alueelle kautta.
Historia > Keskiaika

Keskiajalla suuri osa juutalaisista oli muiden georgialaisten tapaan maaorjia. Yhteisöön kuului kuitenkin myös menestyneitä kauppiaita ja juutalaiset hallitsivatkin armenialaisten ohella alueen kauppaa. Itsenäisessä Georgian kuningaskunnassa tai georgialaisissa ruhtinaskunnissa juutalaisiin ei kohdistettu merkittävää vainoa. Juutalaisyhteisöjä oli eri puolilla georgiaa, vaikkakin Mtskhetaa pidettiin yhteisön keskuksena. Vuosien aikana juutalaiset omaksuivat kulttuuriinsa monia georgialaisia tapoja ja esimerkiksi georgian kielen. Georgian juutalaisista muodostuikin esimerkiksi aškenasi- ja sefardijuutalaisten ohella kokonaan oma ryhmänsä.
Historia > Venäjän keisarikunta

1800-luvun aikana Georgian ruhtinaskunnat päätyivät Venäjän keisarikunnan alaisuuteen. Venäjän lakien laajentuminen käsittämään Georgian juutalaiset poisti monet heidän kansalaisoikeuksistaan. Lisäksi maaorjuus lakkautettiin saman vuosisadan lopulla, mutta sen lakkauttamisen myötä monet juutalaiset päätyivät kokonaan maattomiksi. Monista tulikin tämän jälkeen käsityöläisiä tai kauppiaita. Venäjän keisarikunnan aikana Georgiaan muutti myös aškenasijuutalaisia muualta Venäjältä. 1800-luvun lopulla Georgian juutalaisista tuli aktiivisia sionistisessa liikkeessä. Ensimmäinen sionistinen järjestö Georgiassa perustettiin vuonna 1897 Tbilisissä. Paikallisesta rabbi David Baazovista tuli myös yksi kansainvälisesti johtavista sionisteista. Samoihin aikoihin toinen rabbi Abraam Khvoles perusti ensimmäisen juutalaisen koulun Tskhinvaliin ja elvytti heprean käyttöä.
Historia > Neuvostoliitto

Georgiasta tuli lyhyeksi aikaa itsenäinen valtio Venäjän keisarikunnan romahduksen jälkeen vuonna 1918. Itsenäinen Georgia soi juutalaisille jälleen täydet oikeudet ja he osallistuivat suuremmissa määrin julkisiin tapahtumiin. Georgian lyhyt itsenäisyys päättyi bolševikkien kautta 1920-luvulla ja Georgiasta tuli osa Neuvostoliittoa. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan Neuvostoliitossa oli yli 21 000 georgianjuutalaista, joista 96,6 % puhui georgiaa äidinkielenään. Toisen maailmansodan aikana Georgian juutalaisia palveli Neuvostoliiton armeijassa ja kotirintamalla. Israel itsenäistyi vuonna 1948, mutta Neuvostoliiton viranomaiset estivät paikallisten juutalaisten maastamuuton maahan. Vuonna 1969 useat georgianjuutalaisperheet kirjoittivat kirjeen Yhdistyneille kansakunnille vaatien oikeutta muuttaa Israeliin ensimmäisenä vetoomuksena asian puolesta Neuvostoliitossa. Israel käytti tätä sittemmin laajasti kampanjoidessaan juutalaisten kohtelua vastaan Neuvostoliitossa. Maastamuuttoa koskevia säädöksiä lievenettiin sen jälkeen, kun joukko georgianjuutalaisia järjesti nälkälakon Moskovassa vuonna 1971.
Historia > Nykyaika

Juutalaisten maastamuutto kasvoi erityisesti 1980-luvun aikana ja jatkui aina 1990-luvulle saakka Neuvostoliiton romahtamisen myötä. Vuonna 1989 Georgiassa asui vielä 24 720 juutalaista, mutta 1990-luvun loppupuolella jäljellä oli enää noin 14 000. Vuonna 2002 määrä oli vain 3 772. Israelissa georgianjuutalaiset keskittyivät muutettuaan etenkin Tel-Avivin ja Askalonin kaupunkeihin. Georgiassa ja etenkin sen pääkaupunki Tbilisissä toimii kuitenkin edelleen useita juutalaisia järjestöjä ja siellä ilmestyy myös useita juutalaisia lehtiä, kuten Menora ja Shalom.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georgianjuutalaiset Wikimedia Commonsissa
Georgianjuutalaisia Tbilisissä 1800-luvulla.
Juutalaista hautausmaata Kutaisissa.
Rukoilua synagogassa Tbilisissä.
Sheldon Lee Glashow

| Sheldon Lee Glashow |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. joulukuuta 1932 (ikä 91) New York, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Harvardin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Julian Schwinger
Instituutti:  Bostonin yliopisto
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  Säieteoria
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1979)
Sheldon Lee Glashow (s. 5. joulukuuta 1932 New York) on yhdysvaltalainen fyysikko.
Glashow toimii Bostonin yliopiston professorina. Kandidaatin tutkintonsa hän suoritti Cornellin yliopistossa. Harvardin yliopistossa Glashow suoritti tohtorin tutkinnon vuonna 1958.
Glashow sai Steven Weinbergin ja Abdus Salamin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1979  sähköheikon vuorovaikutuksen tutkimuksistaan.
Globalisaatiokritiikki ja kansalaisliikkeet

| Globalisaatiokritiikki ja kansalaisliikkeet |
| --- | --- |

Kirjailija:  Raimo Väyrynen
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2001
ISBN:  951-662-826-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Globalisaatiokritiikki ja kansalaisliikkeet on Raimo Väyrysen vuonna 2001 julkaisema kirja globalisaatiosta ja globalisaatiokritiikistä. Teoksen julkaisi Gaudeamus.
Aiheesta muualla

Tiivistelmä teoksesta (Arkistoitu – Internet Archive). Kansalaisyhteiskunta.fi.
Anu Kantola: Uuden ajattelun ytimessä. Helsingin sanomat 16.2.2001.
Raimo Väyrynen: Markkinavoimin rakennettiin rauhaa. Tiede 8/2001.
Glipitsidi

| --- | --- |


Glipitsidi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
N-[2-[4-(sykloheksyylikarbamoyylisulfamoyyli)fenyyli]etyyli]-5-metyylipyratsiini-2-karboksamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 29094-61-9
ATC-koodi: A10BB07
PubChem CID: 3478
DrugBank: DB01067
Kemialliset tiedot
Kaava: C21H27N5O4S 
Moolimassa: 445,546
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 208–209 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 98 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 3-5 h
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Glipitsidi (C21H27SN5O4) on sulfonyyliureajohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä aikuistyypin diabeteksen hoidossa.
Ominaisuudet, käyttö ja haittavaikutukset

Huoneenlämpötilassa glipitsidi on kiteistä ainetta. Yhdiste kuuluu niin kutsuttuihin toisen sukupolven sulfonyyliureoihin. Se vaikuttaa sitoutumalla haiman kaliumionikanaviin ja tämän seurauksena insuliinin eritys haiman β-soluista lisääntyy ja verensokeritaso laskee. Lääkeaine otetaan ruokailun yhteydessä. Glipitsidi metaboloituu maksassa inaktiivisiksi aineenvaihduntatuotteiksi. Glipitsidi on suhteellisen hyvin siedetty lääkeaine. Yhdiste voi aiheuttaa liian alhaista verensokeritasoa, mutta tämä vaikutus ei ole yhtä yleinen kuin pitempivaikutteisilla sulfonyyliureoilla kuten glibenklamidilla tai glimepiridillä. Muita haittavaikutuksia voivat olla ruuansulatuskanavan oireet ja allergiset oireet.
Glauco-luokka

| Glauco-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 054 t (pinnalla) 1 305 t (sukellus)
Pituus:  73,0 m
Leveys:  7,20 m
Syväys:  5,12 m
Koneteho:  2-akselinen 2 Fiat-dieselmoottoria 3 000 bhp (pinnalla) 2 CRDA-sähkömoottoria 1 200 hv (sukellus)
Nopeus:  17 solmua (pinnalla) 8 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Meritorjunta:  2 × 100 mm/47 tykkiä 8 × 533 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  1 × kaksiputkinen 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä
Glauco-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston kahden sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu

Portugalin hallitus tilasi laivastolleen CRDA:lta Monfalcondesta kaksi sukellusvenettä Delfim ja Espadarte, joiden rakennustyöt aloitettiin vuonna 1931, mutta keskeytettiin pian aloittamisen jälkeen. Italian hallitus lunasti alukset 1932 ja töitä jatkettiin. Alukset valmistuivat ja ne liitettiin Italian laivastoon lokakuussa 1935 ja tammikuussa 1936.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Glauco | CRDA, Monfalcone | 10. lokakuuta 1933 | 5. tammikuuta 1935 | 20. syyskuuta 1935 | miehistönsä upottama 27. kesäkuuta 1941 |
| Otaria | CRDA, Monfalcone | 17. marraskuuta 1933 | 20. maaliskuuta 1935 | 20. lokakuuta 1935 | poistettu 1. helmikuuta 1948 |
Haven Gillespie

James Lamont Haven Gillespie (6. helmikuuta 1888 Covington, Kentucky – 14. maaliskuuta 1975 Las Vegas, Nevada) oli yhdysvaltalainen populaarimusiikin sanoittaja. Hänen tunnetuimpiin sanoituksiinsa kuuluvat J. Fred Cootsin säveltämät ”Santa Claus Is Coming to Town” ja ”You Go to My Head”. Gillespie valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1972.
Elämä ja ura

Gillespie oli koulutukseltaan kirjanpainaja. Hän työskenteli latojana Cincinnati Times-Star -sanomalehdelle ja muutti noin 20-vuotiaana New Yorkiin, jossa hän työskenteli journalistina. Hän kirjoitti muun muassa New York Times -lehteen. Ensimmäiset sanoituksensa hän myi vaudeville-esitykseen vuonna 1911.
Ensimmäisen merkittävän hittinsä ”Drifting and Dreaming” Gillespie teki Egbert Van Alstynen, Ervin R. Schmidtin ja Loyal Curtisin kanssa vuonna 1925. Richard Whitingin ja Seymour Simonsin kanssa hän saavutti menestystä kappaleilla ”Breezin’ Along with the Breeze” (1926) ja ”(I’m in Love with You) Honey” (1928).
Gillespien menestynein sanoitus syntyi säveltäjä J. Fred Cootsin kanssa vuonna 1934. Miehet keksivät ”Santa Claus Is Coming to Town” -kappaleen melodian ja sanat 15-minuuttisen metromatkan aikana, ja kappale sai ensiesityksensä Eddie Cantorin radiolähetyksessä kiitospäivänä 1934. Kappaleesta tuli välittömästi myyntimenestys, ja nykyään se on ”Valkean joulun” ja ”Petteri Punakuonon” jälkeen kaikkien aikojen kolmanneksi myydyin joululaulu.
Vuonna 1938 Gillespie sanoitti Cootsin säveltämän kappaleen ”You Go to My Head”, joka nousi heti ilmestymisvuotenaan listoille kolmen eri artistin esittämänä ja on saavuttanut pitkäaikaista menestystä suosittuna standardina.
Gillespie kirjoitti säveltäjä Beasley Smithin kanssa vuonna 1949 laulun ”That Lucky Old Sun”, jonka ovat äänittäneet muun muassa Frankie Laine, Frank Sinatra, Louis Armstrong ja Jerry Lee Lewis. Mel Tormé saavutti jonkin verran menestystä toisella Gillespien ja Smithin yhteistyökappaleella ”The Old Master Painter” (1949).
Haven Gillespie kuoli Las Vegasissa maaliskuussa 1975.
Suomennettuja kappaleita

”Joulupukki matkaan jo käy” (Santa Claus Is Coming to Town), suom. Sauvo Puhtila
”Kaunis rakkaus” (Beautiful Love), suom. Erik Lindström
Lähde: Suomen Äänitearkisto ry.
Kirjallisuutta

First, William E. & First, Pasco E.: Drifting and Dreaming: The Biography of Songwriter Haven Gillespie.  Seaside Publishing, 1998.  ISBN 9780942084054
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC
Glasnost

Julkinen mielenosoitus Stalinin uhrien muistolle Moskovassa 30.10.1989.
Glasnost (ven. гла́сность, kirjaimellisesti ”julkisuus”) viittaa poliittiseen avoimuuteen varsinkin 1980-luvun lopun Neuvostoliitossa.
Käsitteellä viitataan nykyisin yleisimmin Neuvostoliiton johtajan Mihail Gorbatšovin 1980-luvun puolivälissä alulle panemiin poliittisiin uudistuksiin, joilla höllennettiin valtiollista valvontaa ja sensuuria Neuvostoliiton mediassa, taiteessa, kirjallisuudessa ja julkisessa poliittisessa keskustelussa. Glasnostin alkuperäinen tarkoitus oli vain lisätä hallinnon läpinäkyvyyttä ja tuoda avoimuutta poliittiseen keskusteluun. Vapautumisesta seurannutta toisinajattelun hyökyä pidetään yhtenä Neuvostoliiton myöhemmän kaatumisen osatekijänä.
Historia

Mihail Gorbatšov toi glasnost-sanan esiin vuonna 1986 kommunistisen puolueen puoluekongressissa pitämässään puheessa, jossa hän vaati puoluetta vähentämään byrokratiaa ja tiedottamaan kansalle avoimemmin toimistaan. Vaikka sana tuli tunnetuksi Gorbatšovin myötä, se esiintyy ainakin 40 kertaa jo Vladimir Leninin kirjoituksissa.
Glasnostin avulla Gorbatšov yritti painostaa NKP:n konservatiiveja hyväksymään talouteen liittyviä uudistuksia eli perestroikan. Gorbatšov toivoi, että avoimuuden, keskustelun ja osallistumisen kautta Neuvostoliiton kansa tukisi perestroikaa.
Lännessä glasnost liitetään yleensä sananvapauteen, mutta sen varsinainen tavoite oli tehdä maan hallinnosta läpinäkyvää ja lisätä keskustelua. Näin pyrittiin kiertämään talouspolitiikkaa aiemmin hallinnut pieni puoluevirkailijoiden sisäpiiri. Toivottiin, että Neuvostoliiton kansa ryhtyisi tukemaan uudistuksia kuten perestroikaa, jos aiemmin tehtyjä virheitä ryhdyttäisiin arvioimaan kriittisesti.
Lehdistö alkoi raportoida neuvostoyhteiskuntaa vaivaavista sosiaalisista ja taloudellisista ongelmista, kuten teollisuuden tehottomuudesta, korruptiosta, huumeista, nuorison joutilaisuudesta ja aiemmin kielletyistä kulttuurin muodoista. Sitä miten ennennäkemätöntä lehdistön rohkeus oli, kuvasti Moskovassa 1980-luvun lopulla levinnyt vitsi, jossa eläkeläinen soittaa ystävälleen ja kysyy: ”Näitkö tänään sen uskomattoman artikkelin Pravdassa?” ”En, kerro mitä siinä oli,” ystävä vastaa, johon eläkeläinen: ”Ei näin puhelimessa!”
Virallinen sensuuri lakkautettiin Neuvostoliitossa kolme vuotta ennen maan lakkauttamista, vuonna 1988, jolloin kirjastot siirtyivät uuteen aikaan. Joissakin kirjastoissa se tarkoitti ovien avaamista osastoon, joka oli otsikoitu ”vain viralliseen käyttöön”. Kymmenien vuosien ajan kiellettyinä pidetyt julkaisut tulivat yleisön saataville.
Glasnost antoi kansalaisille uusia vapauksia, kuten suuremman sananvapauden, joka oli merkittävä muutos, sillä keskushallinnon kritisoiminen oli aiemmin ollut kiellettyä. Myös media sai aiempaa suurempia vapauksia. 1980-luvun lopussa Neuvostoliiton hallitus joutui kasvavan kritiikin kohteeksi. Glasnost lisäsi sananvapautta enemmän kuin Gorbatšov alun perin suunnitteli. Tämän seurauksena kansalaisten näkemykset keskushallintoa kohtaan muuttuivat, mikä lopulta johti Neuvostoliiton romahtamiseen.
Aiheesta muualla

Glasnost Ylen Elävässä arkistossa
Glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasin puutos

Glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasin puutos on maailmanlaajuisesti tyypillisin entsyymien puutostila, mutta Suomessa melko harvinainen. Sitä aiheuttavia mutaatioita on yli 130, ja ne periytyvät resessiivisesti X-kromosomeissa. Puutostila aiheuttaa NADPH:n ja sitä kautta pelkistyneen glutationin vähäisyyttä elimistössä. Seurauksena on hemolyyttinen anemia.
Glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasin puutoksesta johtuva anemia voi ilmetä erityisen voimakkaana eräiden lääkeaineiden, kuten malarialääkkeisiin kuuluvan pamakiinin tai sulfonamidilääkityksen seurauksena. Myös härkäpavun visiiniglykosidi voi johtaa toimivan entsyymin puutoksesta kärsiville vakavan hemolyyttisen anemian, favismin.
KNM Glommen (1917)

| KNM Glommen |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Akers Mekaniske Verksted, Oslo
Laskettu vesille:  1917
Poistui palveluskäytöstä:  Saksan laivastolla 1940-1944
Loppuvaihe:  upotettu 1944 Kirkkoniemeen
Tekniset tiedot
Uppouma:  351 t
Pituus:  42,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,5 m
Syväys:  2,1 m
Koneteho:  340 ihp
Nopeus:  9,5 solmua
Miehistöä:  39
Aseistus
Aseistus:  2 x 76 mm tykkiä 120 miinaa
KNM Glommen oli Norjan laivaston Glommen-luokan miinalaiva, joka laskettiin vesille 1917 Akers mekaniske Verkstedillä Oslossa telakkanumerolla 390.
Palvelus

Glommen oli edelleen palveluksessa Saksan hyökätessä huhtikuussa 1940 Norjaan. Alus oli liitettynä 1. meripuolustusalueen 1. miinalaivueeseen päällikkönään H. Coucheron-Aamot. Se antautui 14. huhtikuuta Melsomvikissa sisaraluksensa kanssa saksalaisille, jotka muuttivat sen ilmatorjunta-alukseksi nimettynä NKi-01:ksi. Alus palveli kuitenkin sukellusveneiden emälaivana. Alus tuhoutui liittoutuneiden ilmapommituksessa 20. lokakuuta 1944 Trondheimsfjordissa.
Giorgi II

Giorgi II (georg. გიორგი II, n. 1054–1112) oli Georgian kuningas Bagrationi-dynastiasta vuosina 1072–1089. Hän oli kuningas Bagrat IV:n ja hänen vaimonsa Borenan poika. Giorgi II ei kyennyt vastustamaan seldžukkien jatkuvia hyökkäyksiä ja nujertui valtionsa sisäisten ongelmien alle. Hän joutui luopumaan kruunusta energisen poikansa Davit IV:n hyväksi. Hän säilyi kuitenkin kuningaskuntansa nimellisenä yhteishallitsijana kuolemaansa saakka vuonna 1112. Hänellä oli myös korkeat bysanttilaiset arvonimet kuropalates (noin vuodesta 1060) ja caesaros (noin vuodesta 1081).
Hallituskauden alku

Kun Giorgi oli lapsi, hänen isänsä Bagrat kävi sisällissotaa kapinallista georgialaista feodaaliherraa Liparit IV:tä vastaan. Liparit onnistui ajamaan Bagratin väliaikaisesti maanpakoon Bysantin valtakuntaan, kruunaamaan Giorgin kuninkaaksi Ruisin katedraalissa vuonna 1054 ja julistamaan itsensä sijaishallitsijaksi. Vuonna 1059 Bagrat IV kuitenkin sai kruununsa takaisin ja teki Giorgista perijänsä, minkä jälkeen Bysantin keisari antoi Giorgille kuropalates-arvonimen. Vuonna 1070 prinssi Giorgi johti yhdistynyttä georgialais–alanialaista armeijaa, aiheutti ratkaisevan tappion Arranin šaddadidi-emiirille Fadl II:lle ja ryösti hänen omaisuutensa Gəncəssä.
Seldžukkihyökkäykset

Giorgi nousi Georgian kuninkaaksi isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1072. Hän sai Bysantin keisarilta arvonimet nobilissimos ja myöhemmin sebastos. Vuotta myöhemmin häntä kohtasi suuri aateliskapina, jota johtivat Niania Kvabulis-dze, Ivane Liparitis-dze ja svanien Vardan. Vaikka kuningas olikin voitokas, hänen täytyi ostaa kapinallisilta heidän uskollisuutensa myöntämällä heille ylimääräisiä läänityksiä.
Pian Georgiaan hyökkäsivät jälleen seldžukit, joista muodostui merkittävä uhka Giorgin hallinnolle. Sen jälkeen kun seldžukkien sulttaani Alp Arslan oli tuhonnut Kartlin aluetta vuonna 1073, Giorgi karkotti menestyksekkäästi vuonna 1074 toisen hyökkäyksen. Sitä johti turkkilaiskenraali, jonka sulttaani oli jättänyt vastaamaan Kaukasian alueesta. Kuningas varmisti myös Bysantin kuvernööriltä Gregori Pakourianokselta Tao-Klardžetin (Iberian theman) palauttamisen Bysantilta Georgialle. Raja-alue oli ollut valtakuntien välisen kiistan kohteena 1000-luvun alussa. Kuvernööri aloitti alueen evakuoimisen pian sen jälkeen, kun seldžukit olivat voittaneet Bysantin Manzikertin taistelussa vuonna 1071. Giorgille annettiin nyt bysanttilainen arvonimi caesaros ja Karsin linnoitus, ja hänet asetettiin komentamaan keisarikunnan itäisiä raja-alueita. Tämä ei kuitenkaan auttanut seldžukkien torjumisessa. Vuonna 1076 seldžukkisulttaani Malik Šah I tunkeutui Georgiaan ja raunioitti useita asutuskeskuksia. Vuosista 1079–1080 eteenpäin massiivinen turkkilaisaalto, joka tunnetaan Georgian historiassa nimellä didi turkoba eli suuret turkkilaishyökkäykset, pakotti Giorgi II:n alistumaan Malik Šahin vaatimuksiin. Rauha säilyi vuosittaisen pakkoveron avulla. Giorgi onnistui jopa saamaan seldžukkien sotilaallisen tuen kampanjalleen, jonka tarkoituksena oli tuoda itägeorgialainen Kakhetin kuningaskunta yhdistyneen Georgian alaisuuteen.
Giorgi kuitenkin väsyi kakhetilaisen Vežinin linnoituksen pitkittyneeseen piiritykseen ja hylkäsi suunnitelmansa lumen saapuessa. Hän suuntasi Adžametin metsiin helpottaakseen pettymystään metsästämällä. Seldžukki-apujoukot luopuivat myös piirityksestä ja ryöstivät hedelmällistä Iorin laaksoa Kakhetissa. Kakhetin kuningas Aghsartan I meni sulttaanin luokse antautuakseen ja kääntyi merkiksi uskollisuudestaan islamiin. Siten hän sai seldžukkien suojeluksen Georgian kruunua vastaan.
Syrjäyttäminen

Giorgi II:n valta hiipui ja hän teki epäpäteviä poliittisia päätöksiä. Ne veivät yhdessä seldžukkien aiheuttaman uhan kanssa Georgian kuningaskunnan syvään kriisiin. Se saavutti aallonpohjan, kun Georgiaan iski katastrofaalinen maanjäristys vuonna 1089. Samana vuonna Giorgi luovutti kruununsa 16-vuotiaalle pojalleen Davitille. Vallanvaihdos on jäänyt mysteeriseksi tapahtumaksi, ja se mainitaan georgialaisissa kronikoissa vain ohimennen. Giorgin kerrotaan ainoastaan kruunanneen poikansa kuninkaaksi omin käsin, minkä jälkeen hän katoaa kronikasta. Luultavasti hänen aatelisensa pakottivat hänet astumaan valtaistuimelta vallankaappauksessa, jonka suunnitteli vaikutusvaltainen ministeri ja piispa Giorgi Tšqondideli. Giorgi II mainitaan vuodelle 1203 päivätyissä rukouksissa "kuninkaiden kuninkaana ja koko Idän ja Lännen caesarina", mikä vihjaa hänen olleen yhä elossa ja että hänen poikansa olisi antanut hänelle joitakin arvonimiä, vaikka hänellä ei ollutkaan enää valtaa.
Giorgi II:n lyöttämä kolikko.
I giganti di Roma

| I giganti di Roma> Les géants de Rome |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Antonio Margheriti
Käsikirjoittaja:  Ernesto Gastaldi, Luciano Martino
Tuottaja:  Luciano Martino, Mino Loy
Säveltäjä:  Carlo Rustichelli
Kuvaaja:  Fausto Zuccoli
Leikkaaja:  Romana Fortini
Pukusuunnittelija:  Riccardo Domenici
Lavastaja:  Jean-Paul Coutant-Labourier
Pääosat:  Richard Harrison, Wandisa Guida, Ettore Manni
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Devon Film, N.C., Radius Productions
Ensi-ilta:  10. syyskuuta 1964 (Italia) 28. kesäkuuta 1965 (Ranska)
Kesto:  95 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  151 720 466 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
DBCult
Infobox OKNimi-testi OK: 
I giganti di Roma (ransk. Les géants de Rome, ”Rooman jättiläiset”) on vuonna 1964 valmistunut italialais-ranskalainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan historia-aiheista peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Antonio Margheriti. Sen pääosaa esittää yhdysvaltalainen Richard Harrison.
Juoni

Elokuvan taustana on Julius Caesarin sota Vercingetorixin johtamia gallialaisia vastaan. Caesar lähettää miesjoukon tuhoamaan Alesian vuorille piilotetun gallialaisten salaisen aseen. Tehtävää suorittaessaan he vapauttavat panttivangiksi otetun Livillan, joka rakastuu joukon päällikköön Claudius Marcellukseen.