stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
St1 Nordic
Yhteiskuntavastuu

Maailmanlaajuisen energiasiirtymän kiihtyessä energiateollisuuden rooli on yhä kriittisempi ja St1 tunnistaa kiireellisen tarpeen tarttua ilmastonmuutoksen haasteisiin ja työskennellä kestävämmän tulevaisuuden eteen. Energiatuotteiden toimittajana St1:n toiminnalla on merkittävä vaikutus ympäristöön ja yhteisöihin, missä se toimii, joten yritys haluaa läpinäkyvyyden avulla varmistaa kestävän kehityksen mukaiset toimintatavat koko arvoketjussaan.
Vaikka fossiiliset polttoaineet ovat yhä konsernin pääasiallinen tulonlähde, ne mahdollistavat sen, että St1 voi kehittää osaamista tuodakseen yhä enemmän uusiutuvaa energiaa markkinoille.
St1 on sitoutunut YK:n Global Compact -yritysvastuualoitteeseen, joka edistää ja kehittää yritysten sekä yhteisöjen ekologista, sosiaalista ja taloudellista vastuullisuutta hyödyntäen YK:n Global Compactin 10 periaatetta ja YK:n kestävän kehityksen tavoitteita.
St1 Nordic on julkaissut vuosittain toiminnastaan integroidun vastuullisuusraportin vuodesta 2017 alkaen. Viimeisin St1 Nordic Oy:n integroitu raportti Game Changer 2023 julkaistiin huhtikuussa 2024.
St1 on myös tuonut yhteiskunnalliseen keskusteluun näkemyksiään ilmastotavoitteisiin ja globaaleihin energia-alan haasteisiin liittyen. Kesäkuussa 2016 St1 julkaisi ”St1 Energy Outlook” –keskusteluasiakirjan energiamarkkinoiden haasteista ja muutoksesta ja lukijat saivat kommentoida asiakirjaa. Vuonna 2017 asiakirjasta julkaistiin päivitetty versio: "St1 Nordic Energy Outlook". Vuonna 2020 ”St1 Outlook” -dokumentti julkistettiin St1 Nordicin järjestämässä Solving Global Energy Challenges -webinaarissa, jossa kansainväliset huippupanelistit keskustelivat energiasektorin ja yhteiskunnan kohtaamista haasteista sekä ratkaisuista, joita tarvitaan ilmastonmuutoksen hillitsemiseksi.
St1 toteuttaa yhteiskuntavastuuta myös suomalaisen huippu-urheilun tukijana mm. Suomen Hiihtoliiton kanssa.
Aiheesta muualla

Verkkosivusto
Hiiliviljely – St1:n video 1
Hiiliviljely – St1:n video 2
Game Changer 2023 - St1 Nordic integroitu vastuullisuusraportti
St1-automaattiasema Jyväskylässä
Stray Cats

| Stray Cats |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1980–1984, 1986–1993, 2004–2009
Tyylilaji:  Rockabilly, rock and roll, jazz rock
Kotipaikka:   New York, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Brian Setzer, laulu, kitara   Lee Rocker, basso   Slim Jim Phantom, rummut  
Entiset jäsenet:  Tommy Byrnes, kitara  
Levy-yhtiö:  Arista Records   EMI America  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Stray Cats keikalla Gijonissa 24. heinäkuuta 2004
Stray Cats, alk. Tom Cats on rockabilly-yhtye, jonka perustivat Brian Setzer, Lee Rocker  (oikealta nimeltään Leon Drucker) ja Slim Jim Phantom (oikealta nimeltään James McDonnell) vuonna 1979.
Yhtyeen tunnettuja kappaleita ovat muun muassa Rock This Town, Runaway Boys, Stray Cat Strut, Rumble In Brighton,  Look At That Cadillac, Blast Off, Baby Blue Eyes, Rev It Up And Go, You Don't Believe Me ja She's Sexy and 17.
Yhdysvalloista Britanniaan

Yhtyeen 1950-luvun musiikki ei sopinut silloiseen Amerikkaan, ja yhtye päätti lähteä Lontooseen.
Erään keikan jälkeen Lontoossa yhtye tapasi tuottaja Dave Edmundsin, joka tarjosi levytyssopimusta, ja Stray Catsin ensimmäinen albumi julkaistiin Britanniassa vuonna 1981. Hyvin menestynyt levy sisälsi kappaleet "Rock This Town", "Runaway Boys" "Stray Cat Strut" ja "Storm The Embassy"
Seuraava albumi Gonna Ball sai huonoa palautetta, ja yhtye päätti palata Yhdysvaltoihin.
Menestys Yhdysvalloissa

Yhtye teki EMI American kanssa levytyssopimuksen, ja vuonna 1982 ilmestyi Yhdysvalloissa Built For Speed, joka oli yhtyeen debyytti Atlantin länsipuolella. Levylle valittiin kahden ensimmäisen albumin kappaleita. Seuraavana vuonna yhtye julkaisi kolmannen albuminsa Rant N' Rave With The Stray Cats, joka sisälsi kappaleet "She's Sexy & 17" ja "I Won't Stand In Your Way" sekä "Look At That Cadillac".
Hajoamisia ja comebackeja

Stray Cats ”hajosi” vuonna 1986 albumin Rock Therapyn jälkeen. Yhtye yritti samana vuonna comebackia, mutta suosio jäi vaisuksi. 1980-luvun lopulla julkaistiin albumi Blast Off!, ja yhtye oli taas jonkin aikaa suosittu  maailmanlaajuisestikin, mutta vuonna 1993 yhtye päätti pitää taukoa jälleen .
Jäsenten soolourien kautta menestynyt comeback

Stray Cats -yhtyeen jäsenet lähtivät omille teilleen. Brian Setzer perusti 1990-luvun lopulla Brian Setzer Orchestran, josta tuli pian hyvin suosittu, ja Leen ja Slimin perustama Swing Catskin sai myös hieman mainetta. Lisäksi he soittivat kokoonpanossa Phantom, Rocker & Slick. Myös Lee Rocker esiintyy ja on levyttänyt omiin nimiinsä Stray Catsin ohella.
Paluu konserttilavoille ja uusi levy

Yhtye juhlisti vuonna 2019 40-vuotista taivaltaan uudella levyllä ja 26 konserttia käsittävällä kiertueella. Suomessa yhtye esiintyi Pori Jazzeilla Kirjurinluodon päälavalla 18.7.2019. Albumi "40" on yhtyeen ensimmäinen levy 26 vuoteen.
Albumit

Stray Cats (1981)
Gonna Ball (1981)
Built For Speed (1982)
Rant N' Rave With The Stray Cats (1983)
Rock Therapy (1986)
Blast Off! (1989)
Let's Go Faster! (1990)
Choo Choo Hot Fish (1992)
Original Cool (1993)
Stray Cats: The Definite Greatest Hits (2000)
Stray Cats: Rumble In Brixton(2004)
40 (2019)
Aiheesta muualla

Brian Setzerin viralliset kotisivut
Lee Rockerin viralliset kotisivut
Slim Jim Phantomin viralliset kotisivut
Auroranhusky

| Auroranhusky> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Alaska,  Yhdysvallat
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  1940–1950-luku
Alkuperäinen käyttö:  vetokoira
Muita nimityksiä:  Aurora Husky
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  punainen
Auroranhusky (Aurora Husky) on sukupuuttoon kuollut yhdysvaltalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Auroranhusky oli luppakorvainen, sinisilmäinen ja punaturkkinen.
Alkuperä

Auroranhusky jalostettiin erityisesti kilpa-ajoja varten, rekikoirakisojen saavutettua suosiota Alaskassa 1900-luvun alussa. Varhaisimmat voittajavaljakot koostuivat lähes aina siperianhuskyistä. Kehittääkseen niiden vauhtia edelleen, paikalliset kasvattajat alkoivat risteyttää niitä muiden rotujen kanssa. Siinä missä tätä rotujen sekoitusta alettiin yleisesti kutsua Alaskanhuskyksi (joka saattoi näyttää miltä tahansa), siitä kehittyi muutama erillinen, riittävän homogeeninen ja selvästi erottuva rotunsa, kuten auroranhusky.
Auroranhuskyn kehitti 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa Gareth Wright, joka hankki Johnny Allenilta Yukon- ja Tananajokien paikallisia koiria. Wright risteytti niitä siperianhuskyn, irlanninsetterin, targheenkoiran sekä muutaman muun rodun kanssa - väitetään hänen käyttäneen jalostuksessa myös sutta. Kun tästä uudesta rodusta oli muodostunut sellainen kuin hän halusi, alkoi hän kutsua sitä auroranhuskyksi. Se alkoi menestyä merkittävästi kilpa-ajoissa, ja se kykeni vaivattomasti etenemään 32 kilometriä tunnissa. Wright ja hänen tyttärensä Roxy Champaine jatkoivat kilpa-ajamista rodulla 40 vuoden ajan ja voittivat sinä aikana Alaskan jokaisen suuremman ajon. Wrightin itsensä mukaan hän ei risteyttänyt luomaansa populaatiota muihin rotuihin yli 20 vuoteen, mikä viittaa linjan kehittymiseen aidoksi erilliseksi rodukseen.
Alco (koira)

| Alco> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Peru
Määrä:  todennäköisesti kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  syli- ja seurakoira
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  pieni
Väritys:  valkomusta vähäisin tan-merkein
Alco on mitä todennäköisimmin sukupuuttoon kuollut perulainen koirarotu. 
 Tieteelliseksi nimeksi on aikoinaan esitetty Canis alco.
Ulkonäkö

Alco oli pienikokoinen sylikoira. Sillä oli melko suuri pää ja riippuvat korvat. Häntä oli pitkä ja hapsuttunut. Karvapeite oli pitkä ja pehmeä. Väritys oli valkoinen mustin laikuin (joita esiintyi lähinnä korvissa, pään alueella ja lantiolla) ja pienin tan-merkein (silmien yläpuolella).
Alkuperä

Perulaiset naiset käyttivät alcoa sylikoiranaan, ja sen nimen sanotaan tulleen muinaisesta inkojen käyttämästä kielestä. Kuuluisa eläintieteilijä Buffon mainitsi rodun 1700-luvulla, minkä jälkeen sitä kuvaili varsin seikkaperäisesti Charles Hamilton vuonna 1840. Jälkimmäiseksi mainittuun vuoteen mennessä matkailija nimeltä W. Bullock oli ehtinyt jo tuoda sen Eurooppaan. Hänen hankkimansa yksilö oli kotoisin Meksikosta, joten jotkin koiratieteilijät uskovat rodun olleen meksikolainen. Desmond Morris puoltaa kuitenkin perulaista alkuperää.
AvtoKrAZ

| AvtoKrAZ |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  yksityinen osakeyhtiö
Perustettu:  1945 (alkujaan siltatehdas)
Toimitusjohtaja:  Roman Tšernjak
Kotipaikka:  : vul. Kyjivska 62, 39631 Krementšuk, Ukraina
Toimiala:  raskaat ajoneuvot
Tuotteet:  kuorma-, sotilas- ja viranomaisajoneuvot, näiden komponentit sekä varaosat
Henkilöstö:  noin 4 500
Kotisivu:  www.autokraz.com.ua
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
AvtoKrAZ-tehtaan pääkonttori Ukrainan Krementšukissa.
AvtoKrAZ (ukr. АвтоКрАЗ, engl. AutoKrAZ) on Ukrainan Krementšukissa toimiva raskaita ajoneuvoja valmistava yritys. Sen automerkki on KrAZ, joka on lyhenne yrityksen aiemmasta nimestä (Кременчуцький автомобільний завод eli Krementšukin autotehdas). Tällä brändillä on valmistettu vuodesta 1959 lähtien neuvostoliittolaisia, sittemmin ukrainalaisia kuorma-, sotilas- ja viranomaisajoneuvoja.
Historiaa

Yritys perustettiin vuonna 1945 alkujaan siltatehtaaksi. Ensimmäiset kuorma-autot se rakensi vuonna 1959; edellisvuonna raskaiden kuorma-autojen valmistus oli päätetty siirtää Jaroslavlista Krementšukiin. Sittemmin on valmistettu yli 814 000 ukrainalaisen KrAZ-brändin ajoneuvoa.
Vuosina 2012–2017 AvtoKrAZ oli julkinen osakeyhtiö mutta vuodesta 2017 lähtien yksityinen osakeyhtiö.
Malleja

KrAZ-merkkisiä autoja on valmistettu kymmeniä eri malleja. Perusmalleja autotehdas kertoo olevan tarjolla 33, ja näistä noin 350 erilaista versiota ja yli 1500 konfiguraatiovaihtoehtoa. Mainittakoon esimerkiksi:
KrAZ-255B
KrAZ-5233
KrAZ-6322
Suomessa joitakin KrAZ-malleja on käytetty puolustusvoimilla pääasiassa pioneerijoukoissa siltakuorma- ja ponttonikuorma-autoina.
Kuvia

KrAZ 255 -kuorma-auto.
KrAZ-260 varustettuna S-300-ohjusalustaksi.
KrAZ MIMS (2006).
KrAZ-6322 -kuorma-autoja Irakissa.
KrAZ Spartan.
KrAZ Shrek YK-tehtäviin väritettynä.
KrAZ K12.2.
KrAZ N12.2.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta AvtoKrAZ Wikimedia Commonsissa
McDonnell Douglas DC-10

| DC-10/MD-10 |
| --- | --- |
 Northwest Airlinesin DC-10
Tyyppi:  matkustajalentokone kuljetuslentokone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  McDonnell Douglas
Ensilento:  29. elokuuta 1970
Esitelty:  5. elokuuta 1971
Tila:  käytössä
Pääkäyttäjät:  FedEx Express TAB Cargo KF Cargo Orbis International
Valmistusvuodet:  1968–1988
Muunnelmat:  McDonnell Douglas MD-11 McDonnell Douglas KC-10 Extender DC-10 Air Tanker
McDonnell Douglas DC-10-30
Finnairin DC-10-30 OH-LHA Miamissa vuonna 1992
Finnairin McDonnell-Douglas DC-10-30 OH-LHA:n ohjaamo viimeisellä koneen lennolla yhtiössä. Lento suoritettiin maailman ympäri 19. huhtikuuta – 5. toukokuuta 1996.
Viimeisen kaupallisen DC10-lennon ohjaamomiehistö.
OH-LHA:n maailmanympärilennon viimeisen reittiosuuden lennonjohdolle esitetty lentosuunnitelma. Lento oli samalla myös koneen ja konetyypin viimeinen yhtiön laivastossa. Lennon koko operatiivinen dokumentaatio on Suomen ilmailumuseossa.
Finnairin käytössä olleen DC10-30-sarjan simulaattorin ohjaamoa.
Finnairin käyttämän DC10-30-simulaattorin lentomekaanikon/toisen perämiehen (Flight Engineer/Second Officer) työpistettä. Finnairin virkanimike oli toinen perämies, sillä päin vastoin kuin monessa muussa yhtiössä, Finnairilla myös kolmas ohjaamomiehistön jäsen oli lentäjätaustainen.
McDonnell-Douglas DC-10 on kolmimoottorinen, laajarunkoinen, pitkän toimintamatkan liikennelentokone, jota valmistettiin Long Beachin tehtailla Kaliforniassa vuosina 1970–1988. Konetyyppi kilpaili samoilla markkinoilla samankokoisen Lockheed L-1011 TriStarin, hieman pienemmän Airbus A300:n sekä suuremman Boeing 747:n (jumbojetin) kanssa. Konetyypin korvasi vuonna 1990 DC-10:stä kehitetty uusi lentokone, MD-11. DC-10:n on voinut vuodesta 1997 päivittää MD-10:ksi, jolloin sitä ja MD-11:tä on voinut lentää samoilla miehistöillä. Vuonna 2023 kaupallisessa käytössä oli vain kaksi yksilöä, joista molemmat ovat saaneet MD-10-päivityksen.
Historiaa

DC-10 oli McDonnell Douglasin ensimmäinen kaupallinen laajarunkoinen lentokone. Se suunniteltiin American Airlinesin toivomuksesta, sen piti olla pienempi kuin Boeing 747, mutta sillä piti pystyä lentämään pitkiä reittejä. Alun perin DC-10:stä aiottiin tehdä kaksimoottorinen, mutta American Airlinesin vaatimuksesta sen piti pystyä toimimaan olemassa olevilta kiitoteillä, jolloin sen perään lisättiin kolmas moottori. DC-10:n siviiliversioita valmistettiin 386 kappaletta.
Konetyypille sattui alkuaikoina useita onnettomuuksia, mm. rahtiluukku aukesi lennolla tuhoten koko koneen matkustajineen. Sen heikkoudet saatiin korjattua. DC-10 on osoittautunut sittemmin luotettavaksi konetyypiksi. Onnettomuudet kuitenkin heikensivät sen kysyntää.
DC-10-10:n ensilento oli 1970 ja liikennöinnin se aloitti 1971 hieman ennen Lockheed Tristaria, jolla oli tuotannon käynnistysongelmia muun muassa suihkumoottorien toimituksen hitauden vuoksi. Lockheed vetäytyi pian kokonaan siviilikoneiden tuotannosta.
DC-10-15 oli suunniteltu käytettäväksi kuumissa olosuhteissa ja korkealla sijaitsevilla kentillä, lähinnä Meksikossa. Tätä tyyppiä valmistettiin vain seitsemän kappaletta vuodesta 1979 lähtien.
DC-10-30:sta tuli suosituin malli, muun muassa Finnair lensi tällä konetyypillä. Siinä oli suuremmat polttoainesäiliöt ja pitempi toimintamatka kuin DC-10-10:ssä. Mallia valmistettiin vuodesta 1972. Tätä mallia sai matkustajaversion lisäksi rahtiversiona ja konversioversiona, jota pystyttiin muuttamaan tarpeen mukaan matkustaja- ja rahtiversion välillä.
DC-10-40 oli ensimmäinen pitkän toimintasäteen versio, jonka nimi oli alun perin DC-10-20, mutta Northwest Airlines halusi markkinointisyistä muuttaa nimen, jotta matkustajat pitäisivät tätä selvästi edistyneempänä kuin DC-10-10:tä. Mallia valmistettiin vuodesta 1972 lähtien.
KC-10 Extender on Yhdysvaltain ilmavoimille rakennettu ilmatankkauskone. KDC-10 on vastaava lentokone siviiliversiosta muunnettuna. KC-10:tä valmistettiin 60 kappaletta.
Vuonna 1988 DC-10:n valmistus lopetettiin ja vuodesta 1990 alkaen sen on korvannut MD-11, joka on kookkaampi, uudenaikaisempi ja tehokkaampi versio DC-10:stä. Selkein ulkoinen ero koneiden välillä ovat MD-11:n siivissä olevat wingletit.
Boeing osti McDonnell-Douglasin vuonna 1997, minkä jälkeen Boeing alkoi tarjota DC-10:een avioniikkapäivitystä, joka tekisi siitä MD-10:n, joka on operatiivisesti samanlainen kuin MD-11. Samalla myös enimmäislentoonlähtömassa kasvaa. MD-10:llä ja MD-11:llä on yhteinen tyyppihyväksyntä lentäjille, joten samalla koulutuksella lentäjä voi lentää kumpaakin konetyyppiä. Päivityksen myötä DC-10:ssä tarvittavaa lentomekaanikkoa ei tarvita, vaan kahden hengen ohjaamomiehistö riittää (kapteeni ja perämies). Ensimmäinen MD-10 lensi vuonna 1999. DC-10:n viimeinen matkustajalento lennettiin torstaina 20. helmikuuta 2014 Dhakasta Birminghamiin, liikennöitsijänä Biman Bangladesh Airlines.
Teknisiä tietoja

DC-10:n pituus on 55,50 metriä, siipien kärkiväli 50,40 metriä (DC-10-10 ja DC-10-15 47,35 metriä) ja korkeus 17,70 metriä. Siipien ala on 367,7m² (DC-10-10 ja DC-10-15 329,8 m²). Koneessa tarvitaan kolme miehistön jäsentä (kapteeni, perämies ja lentomekaanikko) paitsi MD-10:ssä kahden hengen miehistö.
Kahden luokan konfiguraatiossa matkustajia mahtuu n. 250 ja yhdessä luokassa jopa 380.
Teknisiä tietoja > DC-10-10

Moottorit 3 kpl General Electric CF6-6D (178 kN) tai CF6-6D1 (182,4 kN).
Paino tyhjänä 111086 kg, Suurin lentoonlähtöpaino 195 045 kg. Polttoainekapasiteetti 82 243 litraa.
Teknisiä tietoja > DC-10-30

Moottoreina kolme CF6-50A (218 kN), CF6-50C (226,9 kN), tai CF6-50C1/CF6-50C2 (233,5 kN) tai CF6-50C2B (240,2 kN).
Suurin nopeus 982 km/h, suurin matkanopeus 908 km/h. Enimmäistoimintamatka 12 055 km, toimintamatka enimmäiskuormalla 7 415 km. Paino tyhjänä 121 198 kg, Suurin lentoonlähtöpaino 263 085 kg. Polttoainekapasiteetti 138 904 litraa.
Käyttö Finnairilla

Ensimmäinen DC-10, rekisteriltään OH-LHA, liittyi Finnairin laivastoon 4. helmikuuta 1975, ja lensi ensimmäisen kaupallisen lentonsa kymmenen päivää myöhemmin New Yorkiin. Toimituslennon päällikkönä toimi kapteeni Juhani Gulin.  Konetyyppi korvasi pieneksi jääneen Douglas DC-8-62:n vuoteen 1984 mennessä, ja sen myötä mm.  kaikki New Yorkin lennot muuttuivat suoriksi. Viimeinen DC-10, OH-LHE, saapui vasta 1988. Yksi koneista, Japanin lennoille varusteltu N345HC, pidettiin Yhdysvaltain rekisterissä Tokion napareittiä varten, sillä sen lisäpolttoainesäiliöllä ei ollut eurooppalaista hyväksyntää. Lisäsäiliö tarvittiin, sillä Japanin ilmailuviranomaiset painostivat Finnairia olemaan käyttämättä Neuvostoliiton ilmatilaa, kun sen omalla kansallisella yhtiöllä JAL:llakaan ei vastaavaa ylilentolupaa ollut Neuvostoliiton asettamien kieltojen vuoksi. Historiallinen ensilento Helsingistä Pohjoisnavan yli Tokioon lennettiin 21. huhtikuuta 1983  (samaan käytäntöön palattiin Venäjän hyökättyä Ukrainaan keväällä 2022). Konetyypin käyttöönotto vaati Finnairissa isoja organisaatiomuutoksia, sillä pitkänmatkan kapasiteetti kasvoi yhtäkkiä rajusti. Sittemmin yhtiön kaukoliikennestrategia painottui COVID-19-pandemiaan saakka voimakkaasti Aasian kohteisiin, mille pohja luotiin juuri DC-10:n ja myöhemmin sen vuosina 1990-1996 yhtiön laivastossa korvanneen jatkokehitelmän, MD-11:n (Finnairilla 1990-2010) aikakaudella. DC-10 poistui yhtiön laivastosta vuoteen 1996 mennessä, missä yhteydessä koneista iso osa myytiin ranskalaiselle Air Libertelle, jolle yhtiö oli jo aiemmin vuokrannut DC-10-kalustoaan.
Vuonna 1996 OH-LHA suoritti  19. huhtikuuta-5. toukokuuta Seura-lehden lukijamatkana ennen käytöstä poistoa Finnair-konsernin historian yhdeksännen maailmanympärilennon reittiä Helsinki-Shanghai-Kuching-Sydney-Nadi-Papeete-Santiago-Recife-Helsinki.  Reitti operoitiin lennonnumerolla AY8101 Helsingistä Nadiin saakka, ja numerolla AY8102 takaisin Helsinkiin. Lippuja lennolle myytiin noin 300. Ohjaajina toimivat kapteenit Martti Huttunen ja Matti Rantala, perämiehinä Tapio Savolainen ja Tapio Tillander, joiden lisäksi mukana oli 11 matkustamohenkilökunnan jäsentä, pääpurserina jo vuonna 1964 konsernin ensimmäisellä maailmanympärimatkalla mukana ollut Kaisu Urmas (jonka aviomies Heikki Urmas tunnetaan niin ikään Finnairin pitkäaikaisena lentäjänä, ja vastasi osaltaan lennon valmisteluista). Ensimmäiset seitsemän matkaa tehtiin vuosina 1964-1968 Kar-Airin DC-6:lla, ja kahdeksas vuonna 1976 Finnairin DC-8:lla.
Vuonna 1987 Neuvostoliitto ampui Tokiosta tulossa ollutta Finnairin DC-10-30ER-konetta kohti ohjuksen, joka räjähti vain alle puoli minuuttia ennen kuin se olisi osunut koneeseen. Koneessa oli 201 matkustajaa ja 18 miehistön jäsentä. Tapausta ei tuolloin raportoitu ja se tuli julkisuuteen vasta vuonna 2014.
Suomen Ilmailumuseossa on näyttelyesineenä (ei käyttökunnossa) Finnairin käyttämä DC-10-30-lentosimulaattori.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
JAT - Yugoslav Airlinesin DC-10:n matkustamo (airliners.net)
Monarch Airlinesin DC-10:n ohjaamo (airliners.net)
Northwest Airlinesin DC-10:n ohjaamo, lentomekaanikon työpiste (airliners.net)
FedExin päivitetyn MD-10:n ohjaamo (airliners.net)
Douglasin ja McDonnell Douglasin matkustajakoneet
| --- | --- |
Potkurikoneet:  Dolphin · DC-1 · DC-2 · DC-3 · DC-4 · DC-5 · DC-6 · DC-7
Suihkukoneet:  DC-8 · DC-9/MD-80/MD-90/MD-95 · DC-10 · MD-11
Perutut hankkeet:  MD-12
Finnairin DC-10-30 OH-LHA
Ceyloninkarvatonkoira

| Ceyloninkarvatonkoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Sri Lanka
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  "parantaja"/lämpötyyny
Muita nimityksiä:  Ceylon Hairless Dog
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  48 cm
Väritys:  vaalea tai tumma
Ceyloninkarvatonkoira on sukupuuttoon kuollut srilankalainen koirarotu.
Ulkomuoto

Ceyloninkarvatonkoira muistutti whippetiä karvattomuuttaan lukuun ottamatta. Se oli hoikkarakenteinen ja puolipystykorvainen. Kiinanharjakoiran tapaan silläkin oli päässään harja ja hännänpäässä töyhtö. Keskimääräinen säkäkorkeus oli 48 cm. Karvapeite oli joko vaalea tai tumma. Tummia pidettiin parhaina "parantajina", kun taas vaaleiden uskottiin tuovan huonoa onnea niille ihmisille, joiden taloihin se astui (mikäli kyse ei ollut omistajan talosta).
Alkuperä

Rodun alkuperäinen käyttötarkoitus oli toimia "parantajana" tai "lämpötyynynä": uskottiin, että pitämällä sitä särkevää kehonosaa vasten se kykeni parantamaan kivun. Tämä selittyy karvattomien koirien tyypillisellä kuumalla iholla. Toisin kuin moni latina-amerikkalainen karvatonkoira, se ei toiminut paikallisten vararavintona.
Paikallisvaluutta

Paikallista saksalaista valuuttaa, 5 Zschopautaleria.
Paikallisvaluutoiksi kutsutaan paikallisia vaihtoehtoisia "rahoja". Verotuksen näkökulmasta paikallisrahan käyttö on vaihtotyötä.
Suomen Toholammella on ollut käytössä paikallisvaluutta Toho. Lisäksi ainakin Ouluun ja Pohjois-Karjalaan on ehdotettu käyttöönotettavaksi paikallisvaluuttoja.
Ehkä kuuluisin paikallisen eli lokaalin rahan kokeilu tapahtui 1930-luvun Itävallassa Wörglin kaupungissa. Pula-ajan kirvoittama kokeilu edisti paikallisrahan kiertoa soveltamalla demurrage-veroa eli negatiivista korkoa (negative interest money). Lopulta Itävallan keskuspankki kielsi paikalliseksi menestykseksi osoittautuneen kokeilun.
Sveitsin WIR-frangi on länsimaiden vanhin edelleen käytössä oleva paikallis- tai rinnakkaisvaluutta jota käyttää noin 65 000 yritystä, eli noin neljäsosa sveitsiläisistä yrityksistä, erityisesti silloin kun Sveitsin frangin arvo laskee lama-aikana. Se toimii siis eräänlaisena paikallisena vastavoimana talouden laskusuhdanteille.
Englannin Bristolissa otettiin vuonna 2012 käyttöön Bristolin punta, Englannin laajimmin käytössä oleva paikallisvaluutta.
Paikallisia valuuttoja on 1900-luvun lopulla laskettu liikkeelle ainakin Meksikossa.
Vuosituhannen vaihteen jälkeen Saksassa ja Itävallassa on käynnistetty 16 uutta paikallista valuuttaa ja 49 muusta on suunnitelmia. Esimerkiksi Hampurissa niitä toimii kaksi: Alto ja Hansemark. Baijerilaisen Chiemgauer-valuutan kuukausittainen liikevaihto on 135 000 euroa.
Nämä paikallisvaluutat eivät ole viranomaisten hallinnassa, vaan hankkeita ajavat aktivistit, maanviljelijät, ympäristönsuojelijat, globalisaation vastustajat ja kansalaistoimikunnat.
Professori Gerhard Rösl kuvailee niitä paikallisia kulttuureita suojelevien idealistien esittämäksi vastalauseeksi kapitalistiselle globalismille. Hänen mukaansa uudet paikallisvaluutat ovat "käyttäjiensä statusta kohottava ylellisyystuote", joka kukoistaa taloudellisesti menestyvillä seuduilla.
Bundesbankin peruskirja kieltää "näennäisvaluutat", mutta näitä kokeiluja kohdellaan harmittomana erikoisuutena.
Monesti valuuttakriisit ovat antaneet vauhtia kokeiluihin. Rahan spekulatiivinen luonne on pyritty minimoimaan ja korostamaan sen tehtävää vaihdon välineenä. Tietotekniikan kehitys on helpottanut lokaalirahojen käyttöä, ja nämäkin rahat ovat nyttemmin monesti merkkejä tietokoneen ruuduilla, verkoissa ja muisteissa. Paikallisiin rahaprojekteihin viranomaiset eivät yleensä ole puuttuneet.
Niissä Yhdysvaltain vankiloissa, joissa maan valuutan käyttö vankien keskuudessa on kiellettyä, toimii vaihdannan välineenä jokin muu hyödyke, kuten savukkeet.