stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Benito Mussolini
Toisen maailmansodan aika > Mussolinin syrjäyttäminen

Useat johtavat fasistit halusivat eroon Mussolinista, ja heinäkuussa 1943 oikeusministeri Dino Grandi ja kuningas Viktor Emanuel III laativat suunnitelman hänen syrjäyttämisestään. Fasistien suuri neuvosto, joka ei ollut kokoontunut sitten vuoden 1939, piti Grandin vaatimuksesta 24. heinäkuuta Roomassa hätäkokouksen, jossa Grandi ehdotti armeijan ylipäällikkyyden siirtämisestä kuninkaalle, mikä merkitsisi samalla epäluottamuslausetta Mussolinille. Mussolini oli kokouksen aikana pääosin hiljainen ja passiivinen. Grandin aloite hyväksyttiin seuraavana yönä äänin 19–8. Seuraavana päivänä Mussolini tapasi Villa Adan kuninkaallisessa palatsissa Viktor Emanuelin, joka erotti hänet pääministerin tehtävistä – Italian kuninkaalla oli valta erottaa pääministeri halutessaan. Il Ducen 21 vuotta kestänyt valtakausi oli päättynyt.
Mussolinin ollessa lähdössä palatsista karabinieerit pidättivät hänet kuninkaan muutamaa tuntia aiemmin antaman käskyn mukaisesti. Hänet vietiin ensin ambulanssilla karabinieerien aliupseerikouluun Rooman edustalle, sieltä kaksi päivää myöhemmin Ponzan saarelle, sieltä Sardinian edustalle Maddalenan saaren laivastotukikohtaan ja 27. elokuuta Apenniinien Gran Sasso -vuorella Campo Imperatoressa sijaitsevaan vuoristohotelliin.
Mussolinin seuraajaksi valittiin marsalkka Pietro Badoglio, joka lupasi jatkaa sotaa Saksan rinnalla mutta aloitti salaiset neuvottelut Italian aselevosta liittoutuneiden kanssa. Italia allekirjoitti antautumisehdot salaisesti 3. syyskuuta 1943, ja antautumissopimus luettiin radiossa 8. syyskuuta.
Toisen maailmansodan aika > Mussolinin vapautus ja Italian sosiaalinen tasavalta

Adolf Hitler päätti auttaa vanhaa liittolaistaan. Hän otti selvää vangitun Mussolinin olinpaikasta, ja 12. syyskuuta 1943 eversti Otto Skorzenyn johtamat kommandojoukot vapauttivat Mussolinin uskaliaalla operaatiolla. Mussolini kuljetettiin Gran Sasson huipulle laskeutuneella Fieseler Fi 156 Storch -pienkoneella Roomaan ja sieltä edelleen Müncheniin. Myös hänen perheensä tuotiin sinne. Kaksi päivää myöhemmin Mussolini lennätettiin Rastenburgiin, jossa hän tapasi Hitlerin tämän Wolfsschanze-päämajassa. Sen jälkeen hän eleli syyskuun loppuun asti Saksassa.
Hitlerin ehdotuksesta Mussolini asetettiin johtamaan uutta Italian fasistista tasavaltaa, jonka nimeksi vaihtui myöhemmin Italian sosiaalinen tasavalta. Mussolini ilmoitti sen perustamisesta Münchenissä pitämässään radiopuheessa 18. syyskuuta ja perusti viisi päivää myöhemmin hallituksen, jonka jäsenet olivat hänelle uskollisia fasistijohtajia. Fasistipuolue perustettiin uudelleen nimellä Tasavaltalainen fasistipuolue. Uuden tasavallan pääkaupunkina oli virallisesti Rooma, mutta käytännössä sen hallinto oli hajautettu Pohjois-Italian kaupunkeihin. Mussolini asettui Gardajärven rannalla sijaitsevaan Gargnanon pikkukaupunkiin, jossa hän piti residenssiään ja hallituksensa kokouksia Palazzo Feltrinelli -palatsissa ja asui läheisessä Villa Feltrinellissä. Propagandatiedotteet julkaistiin Salòn kaupungissa, mistä juontui nimitys Salòn tasavalta.
Salòn tasavallassa pyrittiin palauttamaan fasismi aatteellisille juurilleen irtautumalla monarkiasta ja korostamalla sosialismiin vivahtaneita radikaaleja talousoppeja. Veronassa marraskuussa 1943 kokoontunut puoluekokous vaati yritysten kansallistamista ja talouden asettamista valtion ohjaukseen. Mussolini halusi tasavallan nimeksi Italian sosialistinen tasavalta, mutta Hitlerin vastustuksen vuoksi päädyttiin kompromissina sosiaaliseen tasavaltaan. Myös juutalaisvainoja kiihdytettiin. Salón tasavalta oli kaksivuotisen olemassaolonsa aikana jatkuvassa sisällissodassa Italian vastarintaliikkeen partisaaneja vastaan. Tammikuussa 1944 Mussolinin edellisvuonna syrjäyttäneet fasistijohtajat tuomittiin kuolemaan tai vankeuteen.
Mussolini käytti aikaansa lähinnä kirjoittamiseen, sillä varsinaisia hallitustoimia hänellä ei hoidettavanaan ollut. Hän oli pelkkä nukkehallitsija, ja todellinen valta oli saksalaisella kenraali Albert Kesselringillä. Tilanteen käsittänyt Mussolini vajosi masennukseen ja innottomuuteen.
Kuolema

Toisen maailmansodan lopulla Mussolini ja hänen toverinsa valmistautuivat perääntymään Valtellinan laaksoon ja taistelemaan siellä kuolemaan saakka. Suunnitelmasta luovuttiin, sillä tappiomielialan valtaamat fasistien joukot ajautuivat hajaannukseen partisaanien käynnistettyä 23. huhtikuuta 1945 Milanossa kansannousun. Milanossa tuolloin itsekin ollut Mussolini lähti 25. huhtikuuta hallituksensa kanssa pakomatkalle kohti Sveitsin rajaa, mutta heidän päästyään Comoon partisaanit katkaisivat tien edemmäs. Mussolini ja hänen lähimmät miehensä jatkoivat matkaa liittymällä Italiasta vetäytymässä olleen saksalaisen ilmatorjuntakolonnan mukaan.
Kommunistiset partisaanisissit pysäyttivät saattueen Dongo-nimisen kylän lähistöllä 27. huhtikuuta, jolloin saksalaiset luovuttivat mukanaan olleet italialaiset partisaaneille päästäkseen jatkamaan matkaa. Berliinistä annetun käskyn nojalla Mussolinia ei luovutettu, mutta partisaanit löysivät hänet piileskelemästä saksalaisten kuorma-autosta tekeytyneenä humalassa nukkuvaksi saksalaiseksi sotilaaksi. Mussolini ja hänen rakastajattarensa Claretta ”Clara” Petacci vangittiin.
Partisaanit pitivät Mussolinia ja Petaccia tovereineen vankeina yön yli. Seuraavana päivänä heidät vietiin Giulino di Mezzegran kylään, jossa ilmeisesti partisaani Walter Audisio ampui heidät konepistoolilla erään maalaistalon porttia vasten. Teloitusmääräyksen oli antanut Milanossa kokoontunut partisaanijohto. Seuraavana päivänä Mussolinin, Petaccin ja muiden teloitettujen fasistien ruumiit vietiin Milanoon. Ruumiit jätettiin Piazzale Loreto -aukiolle, ja niiden lojuttua aikansa katukivetyksellä ihmisten häväistävinä ne ripustettiin lopulta roikkumaan nilkoista huoltoaseman edustalle. Yhdysvaltalaisjoukot laskivat myöhemmin samana päivänä ruumiit alas ja veivät ne ruumishuoneelle.
Mussolinin ruumis laskettiin merkitsemättömään hautaan milanolaiselle hautausmaalle. Vuonna 1946 joukko fasistien kannattajia kaivoi ruumiin ylös ja piilotteli sitä neljän kuukauden ajan. Vuonna 1957 ruumis haudattiin Mussolinin perhekryptaan.
Yksityiselämä

Benito Mussolini oli naimisissa Rachele Guidin kanssa vuodesta 1915. Heillä oli viisi lasta, vanhimmasta nuorimpaan Edda, Vittorio, Bruno, Romano ja Anna Maria. Lentäjänä työskennellyt Bruno kuoli lentokoneen maahansyöksyssä 1941. Mussolini kirjoitti pojastaan surukirjan Puhun Brunon kanssa. Eddan puoliso kreivi Galeazzo Ciano osallistui vuonna 1943 Mussolinin syrjäyttämiseen, ja hänet teloitettiin tammikuussa 1944.
Erään vanhan Milanon kaupunginvaltuuston paperin mukaan Mussolini sai vuonna 1915 pojan nimeltä Benito Albino kosmetologi Ida Dalserin kanssa, jota paperissa kutsuttiin hänen vaimokseen. Mussolinin ja Dalserin väitetään menneen naimisiin 1914.
Romano Mussolinin tytär Alessandra on oikeistopoliitikko ja Euroopan parlamentin entinen jäsen.
Mussolinilla oli useita rakastajattaria. Viimeisinä päivinään hän oli pitkäaikaisimman rakastajattarensa Clara Petaccin seurassa.
Jälkimaine > Rikokset

Mussolinia ei koskaan tuomittu oikeudessa. Gustav Häggin mukaan hän oli silti vallassa ollessaan rikollisena samanveroinen kuin kuka tahansa kansallissosialistisista aseveljistä. Mussolinin rikoksina on pidetty Abessinian sotaa 1935–1936 ja kemiallisten aseiden käyttöä siellä. Italian armeija syyllistyi siviilien joukkomurhiin Kreikassa, Jugoslaviassa ja Albaniassa. Juutalaisten luovutus Saksaan tapahtui Salon hallitusten toimesta ja tilanteessa, jossa Mussolini oli enää saksalaisten marionettihallitsija. Häggin mielestä Mussolinia tuskin olisi voitu tuomita oikeudessa hän kukistumisensa eli 25. heinäkuuta 1943 jälkeen tapahtuneista asioista.
Varsinainen fasismi oli Italiassa Häggin mukaan ”lempeäluonteista”, sillä tapahtui vain yksi poliittinen murha, eikä Mussolini tapattanut vastustajiaan vaan karkotti syrjäseudulle. Mussolini ei liioin tehnyt vallankaappausta, vaan sai asemansa laillisin keinoin.
Jälkimaine > Mussolinin perintö Italian politiikassa

Uusfasistinen ”Italian sosiaalinen liike” (ital. Movimento Sociale Italiano) eli MSI perustettiin vuonna 1946 ja toimi Mussolinin kannattajien kokoavana voimana. Sen juuret olivat Salon hallituksen virkakunnassa. Puolueen tunnetuin jäsen oli Mussolinin pojantytär Alessandra Mussolini. MSI liittoutui Silvio Berlusconin tukipuolueen Forza Italian kanssa. Vaaleissa 1994 MSI sai 13,5 % äänistä. Uudelleen nimetty  puolue oli sen jälkeen Alleanza Nazionale, ja sen nostalgiset fasistiset tunnukset haalistuivat.
Jälkimaine > Populaarikulttuurissa > Elokuvia

Charles Chaplinin satiirielokuvassa Diktaattori (1940) esiintyy sivuosassa Jack Oakien esittämä despootti Benzino Napaloni, joka on karikatyyri Mussolinista.
Mussolini nähdään lyhyesti Disneyn tuottamassa propagandapiirretyssä Der Fuehrer’s Face (1943) soittamassa bassorumpua. Lisäksi elokuvassa Aku Ankka tervehtii Mussolinin, Hitlerin ja Hirohiton kuvia.
Lina Wertmüllerin elokuva Rakkautta ja anarkiaa (1972) kertoo Mussolinin salamurhaa suunnittelevasta nuorukaisesta, mutta Mussolini itse ei esiinny siinä.
Carlo Lizzanin ohjaama italialainen draamaelokuva Mussolini: Ultimo atto (1974) kertoo Mussolinin viimeisistä päivistä. Elokuvassa Mussolinia esittää Rod Steiger.
Franco Zeffirelli on ohjannut omaelämäkerrallisen romaaninsa pohjalta elokuvan Teetä Mussolinin kanssa (1999).
Marco Bellocchio on ohjannut Mussolinin nuoruuteen sijoittuvan elokuvan Mussolinin salattu rakkaus (2009).
Jälkimaine > Populaarikulttuurissa > Muita

Saksalainen yhtye Deutsch Amerikanische Freundschaft teki vuonna 1981 ironisen kappaleen ”Der Mussolini”, joka aiheutti skandaalin Saksassa.
Juice Leskinen teki vuonna 1981 kappaleen ”Mussoliini perusdiini”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Benito Mussolini Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Benito Mussolini Wikisitaateissa
Diktaattoripörssi: Benito Mussolini (Arkistoitu – Internet Archive).
Comando Supremo: Benito Mussolini. (englanniksi)
Biographie: Benito Mussoni, 1883–1945. (saksaksi)
Born, Elsa von: Mussolinin puheilla. Suomen Kuvalehti 15.3.1930, no. 11, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Mussolinin näytelmä Napoleonista. Aamulehti 31.12.1933, no. 351, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Spira, Irja: Il Ducen syntymäseudulla. Helsingin Sanomat 6.3.1938, no. 63, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
| n k Italian pääministerit |
| --- | --- |
Kuningaskunta (1861–1946): Cavour – Ricasoli – Rattazzi – Farini – Minghetti – La Marmora – Ricasoli – Rattazzi – Menabrea – Lanza – Minghetti – Depretis – Cairoli – Depretis – Cairoli – Depretis – Crispi – di Rudinì – Giolitti – Crispi – di Rudinì – Pelloux – Saracco – Zanardelli – Giolitti – Tittoni – Fortis – Sonnino – Giolitti – Sonnino – Luzzatti – Giolitti – Salandra – Boselli – Orlando – Nitti – Giolitti – Bonomi – Facta – Mussolini – Badoglio – Bonomi – Parri – De Gasperi
Tasavalta (1946–): De Gasperi – Pella – Fanfani – Scelba – Segni – Zoli – Fanfani – Segni – Tambroni – Fanfani – Leone – Moro – Leone – Rumor – Colombo – Andreotti – Rumor – Moro – Andreotti – Cossiga – Forlani – Spadolini – Fanfani – Craxi – Fanfani – Goria – De Mita – Andreotti – Amato – Ciampi – Berlusconi – Dini – Prodi – D’Alema – Amato – Berlusconi – Prodi – Berlusconi – Monti – Letta – Renzi – Gentiloni – Conte – Draghi – Meloni
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Dictionnaire historique de la Suisse  NARA  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Mussolinin synnyinkoti, nykyisin museo Predappiossa.
Benito Mussolinin pidätyskuva Sveitsissä 1903.
Kiväärimies Mussolini vuonna 1917.
Mussolini Roomassa lokakuussa 1922.
Mussolini yhteiskuvassa vapauttajiensa kanssa Gran Sasson hotellin edustalla, Otto Skorzeny oikealla puolellaan.
Mussolinin nimellisesti hallitsema Italian sosiaalinen tasavalta keltaisella ja vihreällä vuonna 1943.
Vasemmalta oikealle Nicola Bombaccin, Benito Mussolinin, Clara Petaccin, Alessandro Pavolinin ja Achille Staracen ruumiit Piazzale Loretossa Milanossa 1945.
Mussolinin hauta Predappion hautausmaalla.
Sari Haapamäki

| Sari Haapamäki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. marraskuuta 1971 (ikä 53) Seinäjoki
Ammatti:  näyttelijä, tanssija
Puoliso:  Matti Ristinen
Aiheesta muualla
Elonet
    
Sari Haapamäki (s. 19. marraskuuta 1971) on suomalainen näyttelijä ja tanssija.
Ura

Haapamäki on työskennellyt tanssijana muun muassa näytelmissä Slow O (Ruumiillisen Taiteen Teatteri, 2000), Mulle kaikki heti (Helsingin kaupunginteatteri, 2004) ja First Sex & The White Room (Helsingin kaupunginteatteri, 2005). Hänen muita roolejaan ovat esimerkiksi Cindy (Hairspray, Helsingin kaupunginteatteri, 2005), Tule ja puserra (The Producers, Helsingin kaupunginteatteri, 2007) ja Marianne (Peppi Pitkätossu, Helsingin kaupunginteatteri, 2015).
Useita rooleja Haapamäellä on ollut muiden muassa näytelmissä Kerjäläisooppera (2007), Shrek (2016) ja Tatu ja Patu Helsingissä (2021).
Haapamäki suunnitteli koreografian teokseen Hansu ja Pirre – mieleni minun tekevi vuonna 2017.
Haapamäen televisioroolit ovat olleet enimmäkseen pieniä. Historiallisessa draamasarjassa Hovimäki hän näytteli muutamassa jaksossa kauppiaan tytär Maija Huttusta.
Tunnustus

Tunnustus on oikeudenkäyntiin liittyvä oikeustieteellinen termi. Tunnustus tai tunnustaminen tarkoittaa Suomessa asianosaisen (kantajan tai vastaajan) antamaa lausumaa siitä, että jokin vastapuolen väittämä, asianosaiselle epäedullinen seikka on tosi.
Tunnustamisen merkitys suomalaisessa oikeuskäytännössä

Jos asianosainen on asiassa, jossa sovinto on sallittu (dispositiiviset asiat), oikeudessa tunnustanut jonkin seikan, niin tunnustus on hänen osaltaan sitova. Jos asianosainen peruuttaa tunnustuksen, tuomioistuin ratkaisee – asianosaisen peruutuksen syyksi esittämien perusteiden ja muiden asianhaarain nojalla – mikä vaikutus tunnustuksella on todisteena.
Asiassa, jossa sovinto ei ole sallittu (indispositiiviset asiat), tuomioistuin ratkaisee, mikä vaikutus asianosaisen tunnustuksella on todisteena. Tällaisissa asioissa tunnustus ei tule automaattisesti riidattomaksi, vaan tuomari ratkaisee tunnustuksen todistusvoiman. Ratkaistessaan asiaa hän voi käyttää vapaata todistusharkintaa.
Huomautuksia

Tunnustaminen (ruots. erkännande) on oikeuskielessä eri asia kuin myöntäminen (ruots. medgivande). Käytännössä nämä termit usein sekoitetaan keskenään, vaikka niillä on selvä merkitysero. Usein puhutaan jonkun tosiseikan myöntämisestä vaikka tarkoitetaan sen tunnustamista.
Elisabeth Rehn

| Elisabeth Rehn |
| --- | --- |
 Rehn vuonna 2015
Suomen puolustusministeri
 Holkerin hallitus 13.6.1990–25.4.1991 Ahon hallitus 26.4.1991–1.1.1995  
Edeltäjä:  Ole Norrback
Seuraaja:  Jan-Erik Enestam
Kansanedustaja
 24.3.1979–23.3.1995  
Ryhmä/puolue:  Ruotsalainen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. huhtikuuta 1935 (ikä 89) Helsinki
Arvonimi: ministeri (2005)
Puoliso:  Ove Rehn (aviol. 1955–k. 2004)
Tiedot
Puolue:  RKP
Märta Elisabeth Rehn (o.s. Carlberg; s. 6. huhtikuuta 1935 Helsinki) on suomalainen ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustaja (1979–1995) sekä Suomen ja Euroopan ensimmäinen naispuolinen puolustusministeri. Hän oli Martti Ahtisaaren vastaehdokas vuoden 1994 presidentinvaalin toisella kierroksella ja oli puolueensa ehdokas myös vuoden 2000 presidentinvaalissa. Aktiivipoliitikon uran jälkeen Rehn on tullut tunnetuksi paljon maailmalla liikkuvana ihmisoikeustaistelijana.
Yksityiselämä ja koulutus > Lapsuus ja nuoruus

Rehn syntyi Helsingissä, mutta vietti suurimman osan lapsuudestaan Mäntsälässä, jossa hänen isänsä, lääketieteen lisensiaatti Andreas Petrus Carlberg (1897–1971) toimi kunnanlääkärinä vuosina 1931–1960. Elisabethin äiti oli Ruth Leonida Weurlander. Elisabethin ruotsin kielen taitoa vahvistettiin lähettämällä hänet 10-vuotiaana sisäoppilaitokseen Kauniaisiin.
Rehn valmistui ylioppilaaksi Grankulla samskolasta vuonna 1953 ja diplomiekonomiksi Svenska handelshögskolanista vuonna 1957.
Yksityiselämä ja koulutus > Avioliitto ja perhe

Rehn avioitui opiskelutoverinsa diplomiekonomi Ove Harald Rehnin kanssa vuonna 1955. Heille syntyi neljä lasta: Veronica (1956), Joakim (1958), Charlotta (1959) ja Johan (1962). Arkkitehti Veronica Rehn-Kivi on toiminut sittemmin kansanedustajana ja kunnallispoliitikkona Kauniaisissa RKP:n edustajana, Espoon kaupungin rakennusvalvontapäällikkönä sekä Valtion rakennustaidetoimikunnan jäsenenä. Diplomiekonomi, KHT Joakim Rehn on hallituksen puheenjohtaja laskentatoimiyritys Revico Grant Thornton Oy:ssä, ja Johan Rehn on alkoholin maahantuontiyritys Interbrandsin toimitusjohtaja.
Perhe asui ensin Helsingissä, mutta muutti Kauniaisiin vuonna 1968. Myöhemmin Rehnit asuivat  Kirkkonummella. Ove H. Rehn kuoli vuonna 2004.Elisabeth Rehn muutti takaisin Kauniaisiin vuonna 2019
Ura > Yrittäjäperheen arkea

Vuodesta 1960 alkaen Elisabeth Rehn toimi perheyritys Renectan konttoripäällikkönä kotiäitiyden ohessa. Samoihin aikoihin hän alkoi ensimmäisenä tuoda tunnettuja Tupperware-muoviastioita Suomeen. Vuosina 1972–1977 hän toimi Grankulla samskolan ammatinvalintaopettajana ja perheyritys Rehn Tradingin konttoripäällikkönä vuosina 1978–1979. Tämä viimeisin yritys meni konkurssiin vuonna 1979. Elisabeth ja Ove Rehn menettivät koko omaisuutensa ja joutuivat lopulta asumaan alkeellisesti pienessä pihamökissä. Kaikesta huolimatta Rehnillä säilyi vankka usko yrittäjyyteen myös poliitikkona.
Ura > Kaupunginvaltuustosta eduskuntaan

Vuonna 1973 Rehn nousi Kauniaisten kaupunginvaltuustoon ruotsalaisen kansanpuolueen edustajana ja toimi vuosina 1977–1979 Kauniaisten koululautakunnan puheenjohtajana. Vuonna 1979 hän oli mukana kaupunginhallituksessa.
Maaliskuussa 1979 suhteellisen tuntematon Rehn nousi Uudeltamaalta vahvasti oikeistolaisen kampanjan avulla eduskuntaan ja mukaan valtakunnanpolitiikkaan. Vaalilauseena oli ”Kvinnan från höger” (’Nainen oikealta’), ja teemoina olivat isänmaallisuus, vapaa omistusoikeus sekä demokratia.
1980-luvulla Rehn toimi kansanedustajan tehtäviensä ohella aktiivisesti Suomen Punaisen Ristin, Suomen Unicef-yhdistyksen ja Maailman luonnonsäätiön (WWF) Suomen rahaston johtotehtävissä. Valtiollisia luottamustoimia olivat presidentin valitsijamiestehtävät vuosina 1982 ja 1988 sekä pienen ja keskisuuren teollisuuden (1980–1986) ja taloudellisten kehitysmaasuhteiden neuvottelukuntien (1985–1991) jäsenyydet. Vuonna 1985 Rehn nousi RKP:n työvaliokuntaan. Hän toimi myös Vapaan koulutuksen tukisäätiössä (VKTS), jonka tavoitteena oli kamppailla kouluihin tunkeutuvaa sosialismia vastaan. Säätiö muun muassa kokosi ”mustaa listaa” opettajien poliittisesta suuntautumisesta.
Ura > Puolustusministeriksi

RKP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajana Rehn toimi vuosina 1987–1990. Tämän jälkeen, kesäkuussa 1990, Rehn nousi Holkerin hallitukseen puolustusministeriksi yhdeksän kuukautta ennen uusia vaaleja. Rehn kuitenkin jatkoi puolustusministerinä myös seuraavassa Esko Ahon hallituksessa, jossa hänestä tuli myös tasa-arvoasioista vastaava ministeri sosiaali- ja terveysministeriöön. Rehn halusi nostaa puolustusministeriön ja maanpuolustuksen näkyvyyttä ja profiilia. Puolustusministerinä Rehnin tunnetuin aikaansaannos oli Hornet-kaupat, jotka toteutettiin vain puoli vuotta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Vahvasti länsi- ja Nato-mielinen Rehn halusi omien sanojensa mukaan osoittaa Suomen kuulumisen länsimaailmaan. Vaihtoehtoina olivat amerikkalaiset F-16 ja F/A-18 Hornet sekä ruotsalainen JAS ja ranskalainen Mirage 2000. 5. kesäkuuta 1992 ilmoitettiin, että Suomi ja Yhdysvallat olivat allekirjoittaneet 13 miljardin markan arvoisen hävittäjäkonesopimuksen 57 Hornet-taisteluhävittäjästä ja 7 koulutuskoneesta. Lentokonevalmistaja McDonnell-Douglas sitoutui vastaostoihin.
Kirjan Lillan – Elisabeth Rehnin epätavallinen elämä (2014) mukaan Rehn myöhemmin katui tapaa, millä päätös hävittäjähankinnasta tehtiin:
»Elisabethin mukaan hallituksen johdossa oli katsottu, että tässä alkaa taloustilanne olla niin huono, että aikaa ei ole mihinkään mutinoihin tai informointeihin. Päätös valmisteltiin pimennossa ja vietiin läpi pikavauhtia, poikkeuksellisella tavalla. Hävittäjäpäätös päätettiin tietoisesti pitää pienessä piirissä ja julkisuudelta piilossa. Pelättiin, että se ei etene mihinkään, jos laajat kansanedustajajoukot tai muut päästetään debatoimaan asiasta. Esimerkiksi konetyypin valinnasta tiesi vain noin tusinan verran ihmisiä.»
»”Se oli vaan, että nyt ei mitään eikä ketään kuulla. Minusta se oli valtavan rumasti tehty heitä kohti, mutta itsehän sitä olin tekemässä. Tiedostin kyllä sen, että tällaista ei päätöksenteko saa demokratiassa olla. Suurimmalle osalle ministereistä tämä tuli aivan yllätyksenä. Ministereille ei ollut annettu mahdollisuutta hankkia lisätietoa, joka oli erittäin ruma temppu. Niin jouduttiin tekemään, jotta tämä saatiin läpi.”»
Elisabeth Rehniä pidettiin poikkeuksellisen vaikutusvaltaisena puolustusministerinä hänen laajan kansansuosionsa tähden. Hänen kannatuksensa ylitti RKP:n rajat. Oman puolueensa sisällä Rehnillä oli tosin ristiriitoja muiden vaikuttajiensa kanssa. Hornet-kauppojen lisäksi hänen puolustusministeriytensä aikana 1995 säädettiin laki, jonka mukaan myös naisilla on mahdollisuus suorittaa asepalvelus. Ilta-Sanomille vuonna 2009 antamassaan haastattelussa Rehn kertoi, että hän itse pitää keskeisimpinä saavutuksinaan puolustusministerinä varusmiesten aseman hoitamista ja muun muassa simputukseen puuttumista. Rehn otti puolustusministerinä kantaa myös tuolloin julkisessa keskustelussa olleeseen somalien pakolaiskysymykseen. Tammikuussa 1994 hän järjesti suhteillaan kuusihenkisen somaliperheen maahantuloluvan Tallinnasta vastoin ulkoministeriön ja ulkomaalaiskeskuksen kantaa.
Ura > Presidentinvaalit 1994

Rehnin suhteet puolueeseensa olivat välillä ristiriitaiset, mikä näkyi muun muassa siinä, ettei RKP antanut presidentinvaalikampanjan alussa välitöntä tukeaan Rehnille. Hän ei ollut ainoa vaalikamppailuun lähtenyt nainen, vaan ensin esillä oli Eeva Kuuskoski, jonka kannatus tosin tyrehtyi pian. Vuonna 1993 Rehnin suosio alkoi lisääntyä. Gallupkannatus tosin näytti lopulta neljättä sijaa 7,9 prosentin äänisaaliilla. 16. tammikuuta 1994 pidetyllä vaalin ensimmäisellä kierroksella Rehn nousi kuitenkin toiseksi 22 prosentin kannatuksella. Kuukauden päästä järjestetyllä toisella kierroksella valtiosihteeri Martti Ahtisaarta vastaan Rehn sai 46,1 prosenttia äänistä. Ensimmäistä kertaa kokonaan suorana kansanvaalina järjestetty presidentinvalinta mahdollisti sen, että toiselle kierrokselle porvarillisen puolen ehdokkaaksi SDP:ta vastaan nousi RKP:n edustaja. Vaalin poikkeuksellisen ehdokasasetelman (mies ja nainen, diplomaatti ja poliitikko) vuoksi liukumaa oli tosin niin vasemmalta puolelta porvarilliselle kuin toisinpäinkin.
Ura > Kansainvälisiin luottamustehtäviin

Puolustusministeriyden ja presidenttiehdokkuuden jälkeen Rehn siirtyi Balkanin ihmisoikeusraportoijaksi vuosiksi 1995–1997. Hän kävi ensimmäisten tarkkailijoiden joukossa Srebrenican joukkohaudoilla. Vuosina 1995–1996 Rehn toimi myös eduskunnan valitsemana europarlamentaarikkona. Hän oli usein kansainvälisessä julkisuudessa YK-tehtäviensä myötä. Rehn toimi YK:n pääsihteerin erityisedustajana Sarajevossa 1999, YK:n alipääsihteerinä, Bosnia ja Hertsegovinan erityislähettiläänä 1998–1999 ja UNMIBH:n poliittisena johtajana.
Ura > Presidentinvaalit 2000

RKP asetti Rehnin presidenttiehdokkaakseen uudelleen vuoden 2000 vaaleissa. Tällä kertaa Rehn jäi ensimmäisellä kierroksella neljänneksi ja sai 7,9 % äänistä.