stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robben Island

Ilmakuva Robben Islandista.Taustalla Pöytävuori
| --- | --- |
Muut nimet:  Robbeneiland
Sijainti:  7400 City of Cape Town Etelä-Afrikka
Vesialue:  Pöytäsaarenlahti
Merialue:  Atlantti
Korkein kohta:  Minto Hill, 30 m
Pinta-ala:  5,07 km²
| --- | --- |
Luokitus:  Etelä-Afrikan kansallinen kulttuuriperintökohde (26. toukokuuta 2006) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Robben Island (afrikaansiksi Robbeneiland) on Etelä-Afrikassa Kapkaupungin edustalla sijaitseva saari. Se sijaitsee 13 kilometrin päässä Kapkaupungista. Saarella toimi vankila, jossa pidettiin apartheidin aikana poliittisia vankeja. Heistä kuuluisin, Etelä-Afrikan myöhempi presidentti Nelson Mandela, vietti saarella 27 vuotta.
Robben Islandilla oli asutusta jo kivikaudella, jolloin meri oli alempana ja saarelle pääsi mantereelta kävellen.lähde? 1600-luvulta asti saarta on käytetty eristyspaikkana. Saari sai nimensä, kun alankomaalaiset nimesivät sen saarella tavattujen hylkeiden (robben) mukaan. Saarella oli leprasairaala vuoteen 1931 ja sotilastukikohta vuoteen 1960 saakka.
Vankila suljettiin ja vuonna 1991 siitä tehtiin museo. Saari lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1999.
Tunnettuja vankeja

Njongonkulu Ndungane,  entinen aktivisti
Dennis Brutus, entinen aktivisti ja runoilija
Jeff Masemola, ensimmäinen elinkautiseen vankeuteen apartheid-aikakaudella tuomittu vanki
Govan Mbeki, vapaustaistelija
Andrew Mlangeni, entinen aktivisti
Nongqawuse, Xhosa-profeetta
Walter Sisulu, entinen ANC-aktivisti
Robert Sobukwe, Azanian panafrikkalainen kongressi-aktivisti
Andimba Toivo ya Toivo, namibialainen aktivisti
Jacob Zuma, entinen aktivisti, Etelä-Afrikan presidentti vuosina 2009-2018
Kgalema Motlanthe, Afrikan kansalliskongressin entinen varapuheenjohtaja
Dimitri Tsafendas, kreikkalais-mosambikilainen elinikäinen poliittinen militantti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robben Island Wikimedia Commonsissa
Aasian ja Tyynenmeren maiden talousjärjestö

| Asia-Pacific Economic Cooperation |
| --- | --- |

Perustettu:  1989
Toimiala:  Talousalue
Päämaja:   Singapore
Jäsenet:  21 jäsenvaltiota
pääsihteeri:  Muhamad Noor Yacob   ( Malesia)
Aiheesta muualla
www.apec.org
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aasian ja Tyynenmeren maiden talousjärjestö APEC (Asia-Pacific Economic Cooperation) on talousliitto, johon kuuluu 21 valtiota Tyynen valtameren ympäriltä. APEC perustettiin Australian aloitteesta vuonna 1989. Järjestöllä on tavoitteena edistää taloudellista kasvua, yhteistyötä, kaupankäyntiä ja investointeja Tyynenmeren alueen maissa. Jäsenmaat kokoontuvat kerran vuodessa yhteen jäsenmaista. Vuonna 2018 kokous järjestettiin Papua-Uudessa-Guineassa. APECin kehittyneiden maiden piti Bogorissa 1994 hyväksyttyjen tavoitteiden mukaisesti purkaa kaupan ja investointien esteet maiden väliltä vuoteen 2010 mennessä. Kehitysmaille on annettu aikaa vuoteen 2020.
Jäsenvaltiot

Australia (Vuodesta 1989)
Brunei (Vuodesta 1989)
Kanada (Vuodesta 1989)
Indonesia (Vuodesta 1989)
Japani (Vuodesta 1989)
Etelä-Korea (Vuodesta 1989)
Malesia (Vuodesta 1989)
Uusi-Seelanti (Vuodesta 1989)
Filippiinit (Vuodesta 1989)
Singapore (Vuodesta 1989)
Thaimaa (Vuodesta 1989)
Yhdysvallat (Vuodesta 1989)
Kiina (Vuodesta 1991)
Hongkong (Vuodesta 1991)
Taiwan (Vuodesta 1991)
Meksiko (Vuodesta 1993)
Papua-Uusi-Guinea (Vuodesta 1993)
Chile (Vuodesta 1994)
Peru (Vuodesta 1998)
Venäjä (Vuodesta 1998)
Vietnam (Vuodesta 1998)
Vuosittaiset kokoukset

Joka vuosi organisaatio järjestää vuosittaisen kokouksen, jossa kaikki johtajat kokoontuvat keskustelemaan jostakin huippukokouksessa, jossa 1 jäsenmaa isännöi huippukokousta koko historiansa ajan seuraavasti:
| Huippukokouksen ajankohta | n:s Huippukokous | Kokousmaa | Kokouskaupunki |
| --- | --- | --- | --- |
| 6.–7. marraskuuta 1989 | 1. päivä |  Australia | Canberra |
| 29.–31. heinäkuuta 1990 | 2. päivä |  Singapore | Singapore |
| 12.–14. marraskuuta 1991 | 3. päivä |  Etelä-Korea | Soul |
| 10.–11. syyskuuta 1992 | 4. päivä |  Thaimaa | Bangkok |
| 19.–20. marraskuuta 1993 | 5. päivä |  Yhdysvallat | Blaken saari |
| 15.–16. marraskuuta 1994 | 6. päivä |  Indonesia | Bogor |
| 18.–19. marraskuuta 1995 | 7. päivä |  Japani | Osaka |
| 24.–25. marraskuuta 1996 | 8. päivä |  Filippiinit | Manila/Subic |
| 24.–25. marraskuuta 1997 | 9. päivä |  Kanada | Vancouver |
| 17.–18. marraskuuta 1998 | 10. päivä |  Malesia | Kuala Lumpur |
| 12.–13. syyskuuta 1999 | 11. päivä |  Uusi-Seelanti | Auckland |
| 15.–16. marraskuuta 2000 | 12. päivä |  Brunei | Bandar Seri Begawan |
| 20.–21. lokakuuta 2001 | 13. päivä |  Kiina | Shanghai |
| 26.–27. lokakuuta 2002 | 14. päivä |  Meksiko | Los Cabos |
| 20.–21. lokakuuta 2003 | 15. päivä |  Thaimaa | Bangkok |
| 20.–21. marraskuuta 2004 | 16. päivä |  Chile | Santiago |
| 18.–19. marraskuuta 2005 | 17. päivä |  Etelä-Korea | Busan |
| 18.–19. marraskuuta 2006 | 18. päivä |  Vietnam | Hanoi |
| 8.–9. syyskuuta 2007 | 19. päivä |  Australia | Sydney |
| 22.–23. marraskuuta 2008 | 20. päivä |  Peru | Lima |
| 14.–15. marraskuuta 2009 | 21. päivä |  Singapore | Singapore |
| 13.–14. marraskuuta 2010 | 22. päivä |  Japani | Jokohama |
| 12.–13. marraskuuta 2011 | 23. päivä |  Yhdysvallat | Honolulu |
| 9.–10. syyskuuta 2012 | 24. päivä |  Venäjä | Vladivostok |
| 5.–7. lokakuuta 2013 | 25. päivä |  Indonesia | Bali |
| 10.–11. marraskuuta 2014 | 26. päivä |  Kiina | Peking |
| 18.–19. marraskuuta 2015 | 27. päivä |  Filippiinit | Pasay |
| 19.–20. marraskuuta 2016 | 28. päivä |  Peru | Lima |
| 10.–11. marraskuuta 2017 | 29. päivä |  Vietnam | Đà Nẵng |
| 17.–18. marraskuuta 2018 | 30. päivä |  Papua-Uusi-Guinea | Port Moresby |
| 16.–17. marraskuuta 2019 (peruttu) | 31. päivä (Alun perin) |  Chile | Santiago |
| 20. marraskuuta 2020 | 31. päivä (Hätävara) |  Malesia | Kuala Lumpur (Online-kokous) |
| 16. heinäkuuta ja 12. marraskuuta 2021 | 32. päivä |  Uusi-Seelanti | Auckland (Online-kokous) |
| 18.–19. marraskuuta 2022 | 33. päivä |  Thaimaa | Bangkok |
| 15.–17. marraskuuta 2023 | 34. päivä |  Yhdysvallat | San Francisco |
| 10.–16. marraskuuta 2024 | 35. päivä |  Peru | Cusco |
APECin jäsenvaltiot
Réunionin taistelu

Réunionin taistelu oli toisessa maailmansodassa Vapaan Ranskan ja Vichyn Ranskan välinen taistelu Réunionin saaresta. Taistelun päätteeksi liittoutuneet ottivat saaren hallinnan.
Taustaa

Le Réunionilla ei ollut ollut strategista merkitystä ennen Ranskan kukistumista ja siten sen puolustus oli heikkoa. Aselevon astuttua voimaan saarella olevat joukot supistettiin kolmeen upseeriin, yhteen ohjaajaan, yhteentoista aliupseeriin ja noin 270 mieheen, joista vain 23 oli ammattisotilaita. Saaren rannikkotykistö oli epäkunnossa.
Raoul Nativel ilmoitti Ranskan antautumisesta radiossa 23. kesäkuuta 1940. Seuraavana päivänä Yhdistyneen kuningaskunnan konsuli Maurice Gaud tapasi saaren kuvernöörin Pierre Aubertin luvaten maksaa hallintokulut mikäli saari siirtyisi liittoutuneiden puolelle. Aubert kieltäytyi tarjouksesta pysyen uskollisena Petainin hallinnolle.
Helmikuussa 1942 Singaporen taistelun jälkeen Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien Itäinen laivasto vetäytyi Malediiveille Addun Atollille. Keisarillisen Japanin laivaston tekemä isku Intian valtameri pakotti britit vetäytymään edelleen Kilindiniin lähelle Mombasaa. Pian tämän jälkeen alueen varmistamiseksi vaihdettiin toukokuussa Vichyn Ranskan hallinto Madagaskarilla operaatio Ironcladissa, jolloin La Réunion menetti laivayhteyden Afrikkaan. Samanaikaisesti Charles de Gaulle tunsi jääneensä osattomaksi menestyksestä ja hän halusi vallata La Réunionin ennen brittejä tai yhdysvaltalaisia.
Vichyn radioasema Madagascarilla tiedotti 8. toukokuuta kuninkaallisen laivaston risteilijän lähteneen saarelle kannellaan 600 sotilasta. Aubert tuhosi Le Portin satamalaitteet ja esti satamaan pääsyn upottamalla sen suulle aluksen. Hän myös evakuoi pääkaupungin Saint-Denisin siirtämällä väestön La Montagneen, Le Bruleen, Saint-Francoisiin ja Sainte Marieen.
Tapahtuma osoitti kuitenkin saaren kyvyttömyyden torjua maihinnousua. 18. syyskuuta tehtiin päätös vastarinnan rajaamisesta ja 27. syyskuuta pääkaupunki julistettiin avoimeksi kaupungiksi ja hallinto siirtyi Hell-Bourgiin. Pohjois-Afrikan maihinnousu 8. marraskuuta aiheutti Vichyn Ranskan miehittämisen.
Maihinnousu

Vapaan Ranskan laivaston hävittäjä Léopard purjehti 26.–27. marraskuuta 1942 välisenä yönä saarelle kannellaan 74 sotilasta Mauritiukselta ja se saapui Saint-Denisiin 27. marraskuuta kello 23. Kaksi aluksen veneistä vei viisimiehisen ryhmän etsimään maihinnousupaikkaa. Rantavahdit havaitsivat aluksen puoli kolmelta, kun maihinnousuosasto oli nousemassa veneisiin. Noin 60 luutnantti Moreaun johtamaa sotilasta nousi maihin ottaen kaupungin haltuunsa iltaan mennessä. Maihinnousujoukkojen komentaja Barraquin otti yhteyden Le Gaullea tukeviin saarelaisiin erityisesti saaren kommunistijohtajaan Leon de Lepervancheen ja kuvernöörin sihteeriin Andre Capagorryyn, joka oli jo aloittanut saaren hallinnon vaihtamisen. Saman aikaisesti Vichyn hallintoa kannattava Pillet vetäytyi Hell-Bourgiin järjestämään vastarintaa.
Lepervenchen kommunistisolut aktivoituivat 28. marraskuuta ottaen hallintaansa kaupungintalon ja vangiten kaupunginjohtajan. Seuraavana päivänä epäonnistuttiin 95 millimetrin tykein varustetun rannikkopatterin valtauksessa. Patteri avasi tulen kohti Léopardia, joka vetäytyi avomerelle avaten samalla tulen, joka surmasi kaksi tykkimiestä. Samana päivänä saarella olevat Vichyn Ranskan sotilaat antautuivat Vapaan Ranskan joukoille. Tykkimiesten pelätessä maihinlaskettujen joukkojen aloittavan hyökkäyksen he antautuivat, jolloin Léopard palasi saaren edustalle.
Havaittuaan maihinnousseiden joukkojen olevan ranskalaisia eikä brittejä ja keskushallinnon jättäessä ohjeiden antamisen Aubert esitti muodollisen vastarinnan järjestämistä. Hävittäjän päällikön Evenoun pelätessä sukellusveneitä aluksen viipyessä paikallaan uhkasi hävittää saaren tehtaat, mikäli antautumisneuvottelut eivät etenisi. Pitkien neuvottelujen päätteeksi Auberry antautui, kunhan uhkavaatimus tehtaiden tuhoamisesta toistettaisiin. Antautuminen toteutettiin 30. marraskuuta kello 8.45.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Battle of La Réunion
Réunionin takaisinvaltauksen muistolaatta
Käännös suomeksi
Turun katedraalikoulu
Kirjallisuutta

Robert Tigerstedt, Åbo gymnasium 1828–1872 / af Robert Tigerstedt., Helsinki, 1919 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
Aiheesta muualla

Turun opetustoimi: Turun katedraalikoulu (Arkistoitu – Internet Archive)
Kouluopetuksen historiaa Suomessa 1500-luvulta nykyaikaan (Arkistoitu – Internet Archive)
Saini Laarikkala: Hajatietoja Turun Katedraalikoulun 50-vuotiskauden 1670–1721 suomalais-nimisistä oppilaista. THArk 17 s. 137–147, 1964, Turku. Verkkoversio.
Samuel Timonen

| Samuel Timonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. helmikuuta 1999 (ikä 25) Haddonfield, NJ, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Suomi  Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Sam, Samppa
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  90 kg
Seura
Seura:  IPK
Sarja:  Mestis
Pelinumero:  14
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2025–
Aik. seurat:  KalPa (SML)
    
Samuel Timonen (s. 28. helmikuuta 1999 Haddonfield, New Jersey, Yhdysvallat) on suomalais-yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka edustaa Mestis-joukkue Iisalmen Peli-Karhuja. Hän toimii joukkueen kapteenina. Timonen on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös laidassa.
Ura

Timonen syntyi Yhdysvalloissa, kun hänen isänsä Kimmo pelasi NHL:ssä. Samuel Timonen aloitti jääkiekkoilun omien sanojensa mukaan noin 3–4-vuotiaana Nashvillessa. Hän siirtyi 16-vuotiaana Avon Old Farmsin high school-joukkueeseen kaudeksi 2015–2016. Kaudella 2016–2017 Timonen toimi joukkueen kapteenina. Kaudeksi 2017–2018 hän siirtyi NCDC-junioriliigan Jersey Hitmeniin. Kesken seuraavan kauden 2018–2019 Timonen siirtyi samassa sarjassa pelaavaan Connecticut Jr. Rangersiin. Kaudella 2019–2020 hän nousi joukkueen kapteeniksi. Timonen oli 18 osumallaan Rangersin paras maalintekijä.
Juniorivuosiensa jälkeen Timonen pyrki jatkamaan pelejään Yhdysvaltain yliopistosarjoissa, mutta hän ei kuitenkaan saanut mieleistään tarjousta. Timonen muutti Suomeen ja aloitti opiskelun kansainvälisen liiketalouden tradenomiksi Savonia-ammattikorkeakoulussa. Hän siirtyi myös elokuussa 2020 tryoutille Mestis-joukkue Iisalmen Peli-Karhuihin. Syyskuussa Timonen sai seuraan kauden 2020–2021 kattavan jatkosopimuksen. Hän pelasi IPK:ssa koronavirusrajoitusten lyhentämällä kaudella 18 runkosarjaottelua tehopistein 1+5=6 ja kaksi pudotuspeliottelua ilman tehopisteitä sekä yhden ottelun seuran U20-joukkueessa. Timonen voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia. Toukokuussa 2021 hän teki IPK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kaudella 2021–2022 Timonen pelasi Mestiksen runkosarjassa 51 ottelua tehopistein 9+9=18. Hän jakoi IPK:n sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Roope Hirvosen ja Juuso Nevalaisen kanssa. Timonen pelasi myös seitsemän pudotuspeliottelua tehden yhden syöttöpisteen ja kuusi Suomen Cupin ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Toukokuussa 2022 hän teki IPK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen, kuten taas huhtikuussa 2023. Timonen voitti kauden 2023–2024 päätteeksi Mestiksen mestaruuden. Hänet palkittiin sarjan opiskelijapalkinnolla. Toukokuussa 2024 Timonen teki IPK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kaudeksi 2024–2025 Timonen nimettiin IPK:n kapteeniksi. Seura lainasi hänet yhteistyöseuraansa, SM-liigaseura Kalevan Palloon 8. tammikuuta 2025 pelattuun otteluun Mikkelin Jukureita vastaan. Timonen merkittiin liigadebyytissään KalPan kolmossentteriksi laidoilleen Konsta Kapanen ja Tuomas Kiiskinen. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.07 minuuttia. Timoselle merkittiin ottelusta teholukema –1.
Muuta

Timosen isä Kimmo pelasi omalla urallaan puolustajana pudotuspelit mukaan lukien 1213 NHL-ottelua Nashville Predatorsissa, Philadelphia Flyersissa ja Chicago Blackhawksissa. Hän toimi Predatorsin kapteenina kaudella 2006–2007 ja oli voittamassa Blackhawksissa Stanley Cupia vuonna 2015. Kimmo Timonen voitti myös Suomen maajoukkueessa yhden olympiahopean ja kolme -pronssia. Hänet on valittu IIHF Hall of Fameen ja aateloitu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 251. KalPa on jäädyttänyt Kimmon pelinumeron 44. Samuel Timosen setä Jussi Timonen pelasi omalla urallaan 14 NHL-ottelua Flyersissa kaudella 2006–2007, mutta suurimman osan urastaan hän pelasi kuitenkin SM-liigassa, jossa Jussi pelasi yhteensä 686 ottelua. Samuelin serkku on koripalloilija Joonas Timonen. Samuelin kummisetä Tommi Miettinen teki hyökkääjänä uran SM-liigassa, Ruotsissa ja Sveitsissä. Hän toimii nykyään SM-liigajoukkue Turun Palloseuran päävalmentajana.
Sodan ja rauhan lapset

| Sodan ja rauhan lapset |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ville Suhonen
Käsikirjoittaja:  Ville Suhonen
Tuottaja:  Jouko Aaltonen
Kuvaaja:  Pekka Uotila
Leikkaaja:  Sanna Liinamaa
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Illume
Levittäjä:  Pirkanmaan elokuvakeskus
Ensi-ilta:   2024-03-2222. maaliskuuta 2024  
Kesto:  65 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sodan ja rauhan lapset on Ville Suhosen ohjaama suomalainen dokumenttielokuva, joka tuli ensi-iltaan maaliskuussa 2024.
Sodan ja rauhan lapset kertoo siitä, miten Suomessa maailmansotien välisenä aikana lapsista ja nuorista pyrittiin kasvattamaan isänmaan puolesta uhrautuvia vastuunkantajia.
Elokuvan on tuottanut Jouko Aaltonen Illume-tuotantoyhtiöstä ja sen levittää elokuvateattereihin Pirkanmaan elokuvakeskus.
Elokuva valittiin niin Rotterdamin elokuvajuhlien ohjelmistoon kuin Helsingin DocPoint-festivaalille.
Hurrikaani Katrina

| Katrina |
| --- | --- |
 Hurrikaani Katrina lähestymässä Yhdysvaltain rannikkoa Meksikonlahdella 28. elokuuta
Nimettiin::  24.8.
Rantautui::  26.8. (Florida) 29.8. (Louisiana)
Laantui::  30.8.
Alin paine::  902
Kovin tuuli::  78 m/s (1 min)
Kuolleita::  1 245 – 1 833
Tuhot::  108 mrd. USD
 Katrinan reitti ja voimakkuus  Reittikartan pallot on väritetty Saffirin–Simpsonin asteikon mukaan. 012345
Aiheesta muualla
  Hurrikaani Katrina Commonsissa 
Katrinan myrskyn silmä
Hurrikaani Katrina oli vuoden 2005 kahdestoista nimetty trooppinen myrsky Atlantin hurrikaanikaudella, ja tuon kauden viides trooppinen hirmumyrsky. Saffirin–Simpsonin hurrikaaniasteikolla se luokiteltiin korkeimmalle tasolle viisi. Se oli suurimmat taloudelliset vahingot aiheuttanut ja yksi eniten ihmisuhreja vaatineista hurrikaaneista Yhdysvaltain historiassa. Katrina oli Atlantilla mitatuista hurrikaaneista kaikkien aikojen kuudenneksi voimakkain.
Katrina voimistui matalapaineesta hurrikaaniksi 24. elokuuta ja iski seuraavana päivänä maihin Kaakkois-Floridassa kategorian 1 hurrikaanina Saffirin–Simpsonin hurrikaaniasteikolla. Heikennyttyään tilapäisesti trooppiseksi myrskyksi se voimistui nopeasti Meksikonlahdella ylimpään luokitukseen, kategorian 5 hurrikaaniksi tuulten puhaltaessa 78 m/s (280 km/h). Maanantaiaamuna 29. elokuuta myrsky heikkeni nelosluokan myrskyksi ja iski maihin heikennyttyään edelleen kolmosluokan myrskyksi Louisianan osavaltiossa tuulten puhaltaessa 56 m/s (200 km/h).
New Orleansin kaupunki evakuoitiin, koska suurin osa kaupungista sijaitsee merenpinnan alapuolella. Kaupunkia suojaavat neljä metriä korkeat tulvapadot eivät riittäneet vaan lähes 80 % kaupungista jäi veden alle. Tuhot New Orleansissa ja lähikaupungeissa arvioitiin 108 miljardin Yhdysvaltain dollarin suuruisiksi.
Aluksi uhrien määräksi pelättiin jopa yli 10 000, mutta vahvistettuja kuolleita oli lopulta 1 833.
Lisäksi hurrikaani tuhosi Six Flags huvipuistoketjun Six Flags New Orleansin huvipuiston, mutta huvipuiston Batman vuoristorata säästyi tuhoilta ja siirrettiin Six Flags huvipuistoketjun Six Flags Fiesta Texas huvipuistoon, jossa se avattiin uudelleen 18. huhtikuuta 2008 nimellä Goliath vuoristorata.
Batman vuoristorata Six Flags New Orleans huvipuistossa vuonna 2004
.
Louisianaan lähetettiin 5 000 miehen vahvuinen kansalliskaartin joukko-osasto ja myöhemmin kymmeniä tuhansia armeijan ja laivaston sotilaita turvaamaan järjestystä.
Viranomaisten kriisinhallintaa arvosteltiin laajalti Yhdysvalloissa. Avun toimittaminen perille oli hidasta ja ryöstelijöitä ei saatu kuriin. Viranomaiset selittivät puutteita katastrofin ennennäkemättömällä laajuudella ja hirmumyrskyn ja tulvien aiheuttamien vahinkojen yhtäaikaisuudella.
Hurrikaanin kehitys ja eteneminen

Hurrikaani Katrina kehittyi trooppisesta matalapaineesta, joka muodostui 23. elokuuta Bahamalla. Kaksi päivää myöhemmin siitä tuli virallisesti hurrikaani. Se oli Saffirin–Simpsonin asteikolla luokan 1 hurrikaani, kun se iski maihin Floridassa Miamin ja Fort Lauderdalen välissä. Sen tuulet puhalsivat 120–150 kilometriä tunnissa.
Katrina oli Floridan niemimaalla alle kahdeksan tunnin ajan ja aiheutti paikoin jopa 1300 millimetrin sadannan. Hurrikaanit tarvitsevat lämmintä merivettä säilyttääkseen energiansa, ja Katrina heikkeni Floridan yllä trooppiseksi myrskyksi. Se alkoi kuitenkin voimistua uudelleen, kun se siirtyi maalta Meksikonlahdelle.
Katrina oli 27. elokuuta voimistunut luokan 3 hurrikaaniksi, ja sen tuulet puhalsivat jopa 185 kilometriä tunnissa. Suurimmillaan se käytännössä käsitti koko Meksikonlahden. Katrina kehittyi edelleen, ja 28. elokuuta se oli jo voimakkaimpia myrskyjä Atlantin historiassa. Se saavutti korkeimman kategorian 5 tason, ja sen huipputuulet puhalsivat noin 280 kilometriä tunnissa. Ennen rantautumistaan Katrina hieman laantui.
Katrina rantautui aamulla 29. elokuuta, jolloin se oli kategorian 4 hurrikaani. Maihin se osui Plaqueminesin piirikunnassa, 70 kilometriä New Orleansista kaakkoon. Tuolloin Louisianan kaakkoisosassa mitattiin tuulia, jotka puhalsivat 225 kilometriä tunnissa. New Orleansissa tuulen nopeus ylsi 160 kilometriin tunnissa. Rantautuessa myrskyn silmän ilmanpaine oli 920 millibaaria, kolmanneksi matalin Yhdysvaltoihin iskeneistä hirmumyrskyistä.
Katrina jatkoi matkaansa koilliseen ja ylitti seuraavaksi Mississippilahden. Toisen kerran Katrina rantautui myöhemmin saman aamun aikana lähellä Pearl Riverin suuta. Tuulen nopeus oli noin 200 kilometriä tunnissa. Mobilessa nopeudeksi mitattiin puuskissa noin 130 kilometriä tunnissa ja Biloxissa noin 145 kilometriä tunnissa. Katrina nostatti myös kahdeksan metriä korkean myrskyvuoksen, joka iski Gulfportiin ja Biloxiin.
30. elokuuta myrsky oli edennyt pitkälle sisämaahan ja heikentynyt trooppiseksi matalapaineeksi.
Varautuminen

Katrina osoittautui vaikeasti ennustettavaksi, sillä eri mallit ennustivat myrskylle hyvin erilaisia reittejä ja voimakkuuksia. Viimeiset ennusteet olivat kuitenkin oikeassa ja Katrina iski niiden mukaisesti lähelle New Orleansin kaupunkia Louisianan osavaltiossa Yhdysvalloissa hyvin voimakkaana hurrikaanina. Koska kaupunki sijaitsee keskimäärin kaksi metriä merenpinnan alapuolella, ja se on rakennettu rämeiden päälle, tulvien alueella pelättiin muodostuvan katastrofaalisiksi. Hurrikaanin ennustettiin nostavan veden pinnan kahdeksan metriä normaalia korkeammaksi ja oli pelättävissä, että myrskyn aiheuttamat aallot ylittävät kaupunkia suojaavien rantavallien runsaan neljän metrin korkeuden.
New Orleansin kaupunkiin ja muutamiin muihin Louisianan, Mississippin ja Alabaman osavaltioiden osiin annettiin evakuointimääräys. New Orleansin pormestari Ray Nagin määräsi sunnuntaina 28. elokuuta koko kaupungin (1,4 miljoonaa asukasta) evakuoitavaksi. Tämä oli ensimmäinen kerta Yhdysvaltojen historiassa, kun koko kaupunki määrättiin evakuoitavaksi. Kehotuksesta huolimatta monet jättivät evakuointimääräyksen noudattamatta olettaen, että kun he ovat ennenkin pärjänneet myrskyn kourissa, niin miksi eivät nytkin – tuhoisin seurauksin. Myöskään monet autottomat, esimerkiksi turistit ja köyhät, eivät voineet noudattaa määräystä, sillä evakuointi perustui pitkälti omien henkilöautojen käyttöön. Kaupunkiin jäi siten useita kymmeniä tuhansia ihmisiä, joita varten perustettiin paikallisia suojia. Niistä suurin oli Louisiana Superdome -stadion, josta haki suojaa noin 10 000 ihmistä Katrinan iskiessä.
Vaikutukset > Uhrit

Hurrikaani Katrinan aiheutti yli tuhat kuolonuhria, mutta tarkkaa arvio vaihtelee 1 245 ja 1 833 kuoleman välillä. Yhdysvaltain kansallisen hurrikaanikeskuksen NHC:n mukaan Katrina aiheutti suoraan tai välillisesti 1 833 ihmisen kuoleman. Näistä 1 577 kuoli Louisianassa, 238 Mississippissä, 14 Floridassa sekä 2 Georgiassa ja Alabamassa. Yhdysvaltain hätätilavirasto FEMA puolestaan on arvioinut kuolleiden määrän olevan lähes 1 300.
Kuolemista suurin osa syntyi todennäköisesti Katrinan suorista vaikutuksista sekä Louisianaan ja Mississiippiin iskeneiden myrskyvuoksen seurauksena. Kaikki uhrilukuun lasketut eivät välttämättä kuolleet Katrinan vaikutuksesta. New Orleansin alueelle tuhot osuivat pahiten, mikä johtui sinne iskeneistä valtavista tulvista. Floridassa kolme jäi kaatuneiden puiden alle ja kolme hukkui tulvaveteen. Alabaman kuolonuhrit puolestaan olivat seurausta auto-onnettomuudesta eivätkä välttämättä liittyneet Katrinaan.
Koska kuolonuhrien määrää on vaikea arvioida, hurrikaaneja on vaikea tarkasti verrata. Galvestonin vuoden 1900 hurrikaania pidetään kuitenkin Yhdysvaltain historian eniten tappaneena hirmumyrskynä. Sen seurauksena kuoli ainakin 8 000 ihmistä. Okeechobeen vuoden 1928 hurrikaani puolestaan aiheutti Floridassa yli 2 500 kuolouhria. Vuonna 1893 puolestaan sekä Sea Islandsin että Cheniere Caminadan hurrikaanit tappoivat noin 2 000 ihmistä. Katrina oli siis todennäköisesti Yhdysvaltain mannermaan viidenneksi eniten kuolonuhreja aiheuttanut hirmumyrsky ja pahin 77 vuoteen.