stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raseiniain taistelu
Taustaa

Marsalkka Wilhelm Ritter von Leebin komentama pohjoinen armeijaryhmä ryhmitettiin Itä-Preussiin hyökkäystä varten. Se oli pohjoisin Saksan kolmesta itärintamalle Neuvostoliittoon hyökkäämistä varten keskitetystä armeijaryhmästä. Ryhmään kuuluivat Saksan 18. ja 16. armeija sekä 4. panssariryhmä, jonka komentajana oli kenraali Erich Hoepner. Yhteensä armeijaryhmään kuului 20 jalkaväki-, kolme panssari- ja motorisoitua jalkaväkidivisioonaa. Ilmatukena oli 1. ilma-armeija.
Balttian maiden sotilashallinnosta vastasi Baltian erillissotilaspiiri, joka hyökkäyksen alettua nimettiin Luoteen rintamaksi. Rintaman komentajaksi määrättiin kenraalieversti Fjodor Kuznetsov, ja siihen kuuluivat 8. ja 11. armeija sekä reservinä 27. armeija. Yhteensä joukkoja oli 28 kivääri-, 4 panssari- ja 2 motorisoituadivisioonaa.
Taistelu

Neuvostoliiton puolustuksen kansankomissariaatti lähetti Luoteen rintaman komentajalle Kuznetsoville direktiivin numero 3. Sen mukaan rintaman tulisi pitää hallussaan Itämeren rannikko, hyökätä Kaunasista etenevän vihollisen Suwałkissa olevan ryhmityksen kärkeen ja sivustaan, tuhota vihollinen yhteistoiminnassa Keskustan rintaman kanssa ja vallata takaisin Suwałkin alue 24. kesäkuuta mennessä. Annettu käsky edellytti Luoteen ja Keskustan rintaman yhteistoimin tuhoavan 4. panssariryhmän, 16. armeijan sekä osia Keskustan armeijaryhmän 3. panssariryhmästä.
Taistelu > Taistelun toinen vaihe

Jokitörmällä neuvostojoukot törmäsivät Seckendorffin taisteluosastoon, joka totesi panssarintorjunta-aseidensa tehottomuuden raskaisiin vaunuihin. Vaunut läpäisivät saksalaisten asemat ja iskivät selustan tykistöasemiin, jotka pysäyttivät vaunut lähietäisyydeltä. Jalkaväki tuhosi pysäytetyt vaunut kasapanoksin yksi kerrallaan. Soljankinin divisioonan tuhoon vaikutti eniten radioiden puuttuminen, mikä esti vaunujen yhteistoiminnan, heikko koulutustaso ja vanhentunut doktriini. Vaunut kävivät yksittäin taistelua eivätkä tukeneet toisiaan tai tuhonneet yhdessä kohteita. Vaunut olivat lisäksi ilman sitä tukevaa jalkaväkeä, ja ne kuluttivat nopeasti polttoaineensa ja ampumatarvikkeensa loppuun.
Neuvostojoukot pysähtyivät kaupungin itäpuolelle. Saman aikaisesti saksalaiset aloittivat vastahyökkäyksen. 6. panssaridivisioona sai tehtäväkseen lyödä länsi- ja etekäreunan neuvsotojoukot ja Seckendorffin pahasti hajalla oleva taisteluosasto toimisi tulppana. Rausin taisteluosaston tehtävänä oli edetä pitkin jokilaaksoa kohti taistelun aloituskohtaa tiedustelupataljoonan ja Soljankinin vaunujen väliin. Saksan 1. panssaridivisioona, joka oli ylittänyt joen Lyduvenaissa Raseiniain pohjoispuolella, kääntyi oikealle liittyäkseen hyökkäykseen ja 36. motorisoitu jalkaväkidivisioona eteni pohjoisreunassa suojaten sivustan.
Neuvostoliiton 11. kivääridivisioona, jonka 1. panssaridivisioona oli lyönyt edetessään, ei kyennyt osallistumaan taisteluun. 48. kivääridivisioona oli kärsinyt pahoja tappioita ilmahyökkäyksissä eikä kyennyt osallistumaan taisteluun. Saksan panssaridivisioonat kohtasivat toisensa Sokaiciaissa varhain aamulla 25. kesäkuuta, jolloin saartorengas neuvostodivisioonan ympärillä sulkeutui. Taistelu jatkui vielä vuorokauden ilman epäselvyyttä tuloksesta. 2. panssaridivisioonan joukoista ainoastaan yksi BT7-panssarivaunu ja 400 miestä kykeni pakenemaan saartorenkaasta. Soljankin sai surmansa, ja saksalaiset laskivat alueelta yli 200 tuhoutunutta tai hylättyä vaunua.
Taistelun seuraukset

Neuvostoliiton 8. armeija aloitti 25. kesäkuuta illalla vetäytymisen Riikaan ja 11. armeija Vilnaan, mikä jätti armeijoiden väliin aukon Ukmergėsta Daugavpilsiin. Saksan XLI panssariarmeijakunnan 8. panssaridivisioona ja 36. motorisoitu jalkaväkidivisioona sekä niitä seuraavat joukot mursivat 26. kesäkuuta neuvostojoukkojen etulinjan ja yhdistivät voimansa.
Neuvostoliiton Itämeren laivasto oli vetäytynyt Liepājasta, Ventspilsistä ja Riiasta 26. kesäkuuta. Saman aikaisesti Von Mansteinin komentama LVI panssariarmeijakunta eteni kohti Väinäjokea ja valtasi Daugavpilsin lähellä olleet sillat koskemattomina. Väinäjoen siltojen haltuunoton ja Daugavpilsin valtauksen jälkeen LVI armeijakunnan kärkiyksiköt laajensivat sillanpäätä.
Marsalkka Semjon Timošenko määräsi 25. kesäkuuta Kuznetsovin organisoimaan joen länsipuolen puolustuksen, jolloin 8. armeija oli ryhmittynyt joen oikeanpuoleiselle rannalle Riiasta Līvāniin ja 11. armeija Līvānista Krāslavaan. Puolustukseen annetiin lupa käyttää myös reservinä ollutta kenraalimajuri Berzarinin 27. armeijaa, joka marssi Hiiumaalta ja Saarenmaalta ryhmittyen puolustukseen Riikaan ja Daugavpilsiin. Samalla Stavka liitti kenraalimajuri Leljušenkon XI mekanisoidun armeijakunnan Moskovan sotilaspiiristä 27. armeijaan. Armeijakuntaan kuului 98 panssarivaunua ja 129 tykkiä.
Leljušenko aloitti 28. kesäkuuta hyökkäyksen tuhotakseen saksalaisten muodostaman sillanpään lähellä Daugavpilsiä. Von Manstein pysähtyi joukkoineen Väinäjoella ja aloitti hyökkäyksen vasta 29. kesäkuuta pitkin Daugavpilsistä Ostroviin kulkevaa tietä. Riiassa saksalaiset ylittivät 29. kesäkuuta Väinäjoen rautatiesiltaa pitkin.
6. panssaridivisioonan kolonna 21. kesäkuuta 1941
Muskettisodat

Muskettisodat olivat Uudessa-Seelannissa käytyjä maoriheimojen välisiä yhteenottoja 1810-luvulta 1830-luvulle. Sodat käynnistyivät eurooppalaisten tuotua alueelle musketteja, joita saaneet heimot alkoivat alistaa muita heimoja. Tämä johti varustautumisen ja sodan kierteeseen. Sodat loppuivat 1830-luvulla niiden tullessa liian kalliiksi maoriheimoille. Sotien johdosta vuoden 1818 ja 1830-luvun välisenä aikana kuoli jopa 20 000 maoria ja neljäsosa miespuolisesta väestöstä. Sotaa käytiin sekä Pohjois- että Eteläsaarella.
Nimityksestä

Muskettisodat-nimen soveltuvuus on kyseenalaistettu. Historioitsijoiden Angela Ballaran ja James Belichin mukaan muskettien merkitys jäi lopulta vähäiseksi. Laajamittaiset sodat alueella olisivat heidän mukaansa alkaneet ilman muskettejakin, vaikkakin niiden myötä sotiminen muuttui verisemmäksi kuin perinteisillä aseilla. Belichin mukaan musketteja paljon suurempi merkitys oli ruokahuollolla, jonka turvatakseen sotajoukkojen piti ryöstellä ruokaa muilta yhteisöiltä.
Tausta

Maorit olivat jo kauan ennen muskettien saapumista käyneet keskenään sotia. Yhteisöjen väliset yhteenotot lisääntyivät, kun väestömäärä nousi ja kilpailu voimavaroista kiristyi. Taisteluita käytiin erilaisin käsiasein, ja ne olivat monesti pienimuotoisia. Voittanut osapuoli sai manaa, ja hävinnyt osapuoli joutui usein muuttamaan muualle. Sodat käytiin yleensä syksyllä sen jälkeen, kun ruokavarastot talvea varten oli kerätty kokoon. Musketit tulivat ensimmäisen kerran käyttöön tiettävästi vuonna 1807, kun päällikkö Hongi Hikan johtama ngapuhi-heimo käytti niitä perinteisin asein varustautunutta ngati whatua -heimoa vastaan Moremonuin taistelussa. Ngapuhi kärsi tappion, mikä johtui suurelta osin muskettien epäluotettavuudesta ja pitkästä latausajasta.
Hongi Hika koki olevansa velvoitettu kostamaan taistelun lopputuloksen ja jatkoi edelleen muskettien hankkimista eurooppalaisilta. 1814 hän matkasi Sydneyyn Australiaan, jossa hän tapasi Samuel Marsden -nimisen lähetyssaarnaajan. Hän taivutteli Marsdenin perustamaan lähetysaseman ngapuhi-heimon alueelle Bay of Islandsiin, mihin tämä suostuikin. Lähetysasema johti siihen, että eurooppalaiset alukset vierailivat alueella useammin, mikä taas edisti kaupankäyntiä heidän kanssaan. Maorit vaihtoivat ruokaa ja suojelusta eurooppalaisiin tavaroihin. Lähetyssaarnaajat eivät suostuneet myymään maoreille aseita tai ruutia, mutta niitä saatiin laivojen miehistöiltä. Tavaroiden ja aseiden kustantamiseksi perunat ja siat määrättiin myytäväksi ensisijaisesti eurooppalaisille, mikä johti monien paikallisten nälkäkuolemaan.
Sodat > Muskettisotien alku

Hongi Hika ryhtyi hyökkäykseen hänet aiemmin kukistanutta ngati whatua -heimoa vastaan vuonna 1818. Tällä sotaretkellään etelään hän tuhosi 50 kylää ja otti 2 000 vankia orjiksi. Vuonna 1821 hän hyökkäsi Auckland-Coromandelin alueelle ja otti toiset 2 000 orjaa. Vuonna 1820 Hongi kävi lähetyssaarnaaja Thomas Kendallin kanssa Englannissa, missä hänen oli määrä auttaa maori-englanti-sanakirjan tekemisessä. Englannissa Hongi tapasi kuningas Yrjö IV:n, joka antoi tälle useita lahjoja. Hongi kuitenkin myi valtaosan saamistaan lahjoista paluumatkalla Sydneyssä, ja saamillaan rahoilla hän osti 300 muskettia. Lahjaksi saamansa panssarin hän piti itsellään.
Sodat > Eskaloituminen ja loppu

Ngapuhi-heimon saama muskettiylivoima johti nopeasti kilpavarusteluun pohjoisten heimojen välillä ja nämä ryhtyivät aseistauduttuaan hyökkäilemään etelään päin. Vuonna 1822 ngati toa -heimo hyökkäsi Te Rauparahan johdolla Pohjoissaaren eteläosaan, jonne matkatessa heihin liittyi muita heimoja. Waikato-heimot hyökkäsivät Te Wherowheron johdolla myös Pohjoissaarella muiden heimojen kimppuun. Heistäkin monet muuttivat kuitenkin etelään, jossa he liittyivät ngati toa -heimon johtamaan löyhään ngapuhi-heimon vastaiseen liittoumaan. Tämä liittouma hyökkäsi lopulta Eteläsaarelle. Tällä välin Hongi Hika järjesti edelleen retkiä ngati whatuan maille vuosina 1823 ja 1825. Heidän ylivoimansa muihin heimoihin nähden oli kuitenkin jo merkittävästi laskenut. Muut heimot olivat nekin saaneet musketteja ja alkoivat myös rakentaa musketteja hyvin kestäviä pā-linnoituksia. Ngapuhin tarmo tehdä hyökkäyksiä laimeni entisestään, kun Hongi haavoittui halvaannuttavasti taistelussa vuonna 1827 ja kuoli seuraavana vuonna. Taistelut kiihtyivät vielä eri heimojen välillä 1830-luvun alussa, mutta kaikkien heimojen vahva aseistautuminen teki sodankäynnin paljon hankalammaksi. Taistelut loppuivat lopulta yleiseen sotaväsymykseen ja eurooppalaisten tuomien tautien vaikutuksesta.
Maoripäällikkö Hongi Hikaa pidetään muskettisotien alullepanijana.
Hongi Hikan sotakanootti palaamassa sotaretkeltä vuonna 1819.
Rapolan muinaislinna

| Rapolan muinaislinna |
| --- | --- |
 Rapolan linna
Sijainti
 Rapolan muinaislinna
Koordinaatit:  61°12′20″N, 24°3′25″E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Valkeakoski
Historia
Tyyppi:  muinaislinna
Aiheesta muualla
  Rapolan muinaislinna Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rapolan muinaislinna on Pirkanmaalla Valkeakosken Sääksmäellä sijaitsevassa Rapolan kylässä oleva muinaislinna.
Historiallisessa Hämeessä sijaitseva muinaislinna on rakennettu 65–70 metriä Vanajaveden pinnan yläpuolelle kohoavalle harjulle. Harju ja sitä ympäröivä alue muodostavat merkittävän kulttuuriympäristön, joka kuuluu Vanajaveden laakson kansallismaisemaan. Muinaislinnan aluetta kiertää noin kilometrin pituinen valli, jonka päällä oli todennäköisesti hirsivarustukset. Muinaislinna rakennettiin mahdollisesti viikinkiajalla 800–1000-luvuilla, ja sitä pidetään Vanajaveden reitin varrelle rakennettujen linnoitusten päälinnoituksena. Linnaa ei todennäköisesti käytetty kuin ajoittain, mutta pinta-alaltaan suuri linnoitusalue on saattanut tarjota suojaa lähialueen asukkaille.
Sijainti

Rapolanharju sijaitsee Hämeenlinnasta Lempäälään kulkevalla harjujonolla. Rapolan muinaislinna sijaitsee Rapolanharjun eteläpäässä, ja sen toisella puolella on Vanajaveden Rautunselkä ja toisella Sääksmäen kirkonkylä. Alueelta on hyvät liikenneyhteydet Vanajavettä pitkin sekä nykyisen Hämeenlinnan alueelle että myös pohjoiseen.
Muinaislinna kohoaa jääkauden synnyttämän harjun laella noin 65–70 metriä Vanajaveden vedenpinnan yläpuolella. Varsinaisen linna-alue sijaitsee 200 metriä leveällä ja 400 metriä pitkällä harjulaajentumalla, jonka alueella on kaksi jääkauden muodostamaa harjuhautaa eli suppaa. Niistä isompi on 200 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja 15 metriä syvä. Pienempi hauta on 50 metriä pitkä, 40 metriä leveä ja 7 metriä syvä.
Rapola on Museoviraston määritelmän mukaan Suomen arvostetuimpia kulttuuriympäristöjä. Harju kuuluu Vanajaveden laakson kansallismaisemaan ja Sääksmäen–Tarttilan kulttuurimaisema-alueeseen. Rapolan kulttuurimaisemaan kuuluu harjun lisäksi Rapolan ja Voipaalan kartanot sekä Sääksmäen kirkko.
Rauniot

Harjun päälle rakennettiin aikoinaan maastonkohtia apuna käyttäen noin kilometrin pituinen kehämäinen valli, josta on jäljellä enää hirsivarustuksen tukikiveys ja hiekkapengerrys. Portteja linnoitukseen oli ainakin kaksi. Muuri oli aikoinaan salvottu ja noin kymmenen hirsikerran korkuinen. Porttien kohdalla kehämuuri oli niin paksu, että portti oli kuin eräänlainen käytävä. Porttien ulkopuolella oli lisäksi ulkovarustukset.
Kehämuuri ympäröi 52 000 neliömetrin laajuista aluetta. Harjuhaudat ovat saattaneet toimia linnan varusväen tai sen hevosten ja viljan piilopaikkana. Muurien sisäpuolelta on löydetty noin 80 asuinpaikan sijainniksi tulkittua syvennystä sekä 13 uunimaista tulisijaa. Talot ovat olleet pohjaratkaisultaan suorakulmaisia ja pyöreitä. Rapolan lähistöltä on myös muitakin muinaisjäännöksiä. Harjun länsirinteiltä on löytynyt kalmistoja ja lounaispuolelta muinaispelto. Kaikkiaan Rapolan muinaislinna muodostaa ympäristöineen Suomen laajimman yhtenäisen muinaismuistoalueen.
Historia

Rapolan muinaislinna on luultavasti rakennettu viikinkiajalla 800–1000-luvuilla, mutta sen pinta-alasta on tutkittu vasta noin prosentti, joten käsitykset linnan historiasta voivat muuttua. Läheiset kalmistot on ajoitettu 600-luvulle keskiajalle.
Rapolan muinaislinnaa on pidetty Vanajaveden reitin varrella olevien muinaislinnojen päälinnoituksena. Sieltä on ollut tietokoneella tehdyn analyysin perusteella hyvä tai tyydyttävä näkyvyys 17 kilometrin päässä kaakossa sijaitsevalle Tenholan linnavuorelle, ja mahdollisesti sieltä on näkynyt myös noin 30 kilometrin päässä sijaitsevalle Aulangon linnavuorelle. Alueelta on löytynyt myös yksi Suomen Ulfberht-miekoista, joka on ajoitettu 900-luvun lopulle.
Vaikka Rapolasta on löytynyt runsaasti ihmistoiminnan jälkiä, sitä ei todennäköisesti käytetty kuin ajoittain. Linnan suuri ala saattaa merkitä sitä, että se ei ole palvellut ainoastaan läheisiä alueita vaan mahdollisesti koko Hämeen yläosaa. Muinaislinnaa on saatettukin käyttää puolustautumisen lisäksi kaupankäynnissä ja oikeuskäytännöissä.
Vanhin merkintä historiallisesta linnasta on vuoden 1641 tiluskartassa, jossa Rapola mainitaan raunioituneena linnana. Myöhemmät tutkijat, kuten Hjalmar Appelgren-Kivalo, Julius Ailio ja Anna-Liisa Hirviluoto, ovat arvioineet Rapolan Suomen merkittävimmäksi esihistorialliseksi kiinteäksi muinaisjäännökseksi. Rapolan luonnollinen yhteys Rautunselkään oli vaarassa katketa 1980-luvulla, kun tie- ja vesirakennushallitus suunnitteli vetävänsä Hämeenlinnan ja Tampereen välisen moottoritien Rapolan länsipuolelta. Museoviraston johtaman taistelun jälkeen tielaitos päätti vuonna 1991 siirtää tien kulkevaksi vesistön länsipuolelta.
Muinaismuisto- ja luonnonsuojelulaki suojelevat Rapolanharjua, ja Museoviraston muinaisjäännösten hoitoyksikkö on hoitanut aluetta vuodesta 1989. Suurin osa harjualueesta siirtyi valtiolle 1993, ja vuodesta 1994 hoitoalueeseen on kuulunut koko 140 hehtaarin laajuinen Rapolanharju ja sen kartanoympäristö. Vuoden 2014 alussa harju siirtyi Metsähallituksen hallintaan.
Aiheesta muualla

Muinaisjäännösrekisteri: Rapola Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto. Viitattu 2.2.2019.
Pesonen, Mikko: Vain kiviröykkiöt todistavat muinaislinnasta – linnavuorten verkosto tarjosi suojaa, kun viikingit hyökkäsivät Suomeen. Yle. Viitattu 3.6.2024.
Ratia, Aatto: Vanajaveden muinaislinnoja. Geologi, 2011, 63. vsk, nro 2, s. 60–63.  Helsinki:  Suomen Geologinen Seura. ISSN 0046-5720  Artikkelin verkkoversio. (pdf) Viitattu 11.6.2016. (Arkistoitu – Internet Archive)
Mustainkakolibri

| Mustainkakolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Linnut  Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut  Apodiformes
Heimo::  Kolibrit  Trohiliidae
Suku::  Inkakolibrit  Coeligena
Laji::  prunellei
Kaksiosainen nimi
 Coeligena prunellei  (Bourcier, 1843) 
Katso myös
   Mustainkakolibri Wikispeciesissä   Mustainkakolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustainkakolibri (Coeligena prunellei) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Se elää endeemisenä Kolumbiassa.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan mustainkakolibri kasvaa noin 11 cm pitkäksi ja sen pitkähkö suora nokka voi olla 3 cm pitkä. Koiras mustainkakolibri on yleisväritykseltään musta. Lajin rinnan kummalakin sivulla on valkoiset täplät, kurkussa ja siipien kainaloissa on kiiltävän siniset täplät ja alaselkä on tumman vihreä. Mustainkakolibrin pyrstö on musta ja haarautunut. Naaras muistuttaa ulkonäöltään koirasta, mutta on sitä hieman harmaampi. Naarasmustainkakolibrin nokka on myös suhteessa pidempi kuin koiraan ja siivissä on vähemmän sinistä väriä.
Levinneisyys ja elintavat

Mustainkakolibria tavataan metsistä Kolumbian Andeilta tyypillisesti alle 2 400 metrin korkeudella merenpinnasta. Sen elinympäristöä ovat kosteat metsät, joissa kasvaa erityisesti Quercus humboldti-tammea ja Trigonobalanus excelsa-pyökkikasvia. Laji on meden syöjä ja vierailee erityisesti punaisilla ja keltaisilla kukilla. Pesimäkausi on todennäköisesti heinäkuusta lokakuulle, mutta pesiviä yksilöitä on löytynyt myös joulu-helmikuussa. Kuppimaisen pesän mustainkakolibrit rakentavat sammalista ja hämähäkinseitistä.
Mustainkakolibrikannan kooksi on arvioitu 3 500–15 000 yksilöä. Kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen hakkuiden vuoksi.
Mur des Fermiers généraux

Barrière Blanche, yksi kaupunginmuurin porteista
Barrière d'Italie josta käytettiin myös nimeä Barrière de Fontainebleau.
Mur des Fermiers généraux oli toiseksi viimeinen Pariisin ympärille eri aikoina rakennetuista kaupunginmuureista. Se rakennettiin vähän ennen Ranskan vallankumousta vuosina 1784–1790.
Toisin kuin Pariisin keskiaikaisilla, jo kauan aikaisemmin puretuilla muureilla sekä myöhemmin, 1840-luvulla rakennetulla Thiersin puolustusmuurilla, Mur des Fermiers généraux'lla ei alun perinkään ollut mitään puolustuksellista merkitystä, vaan se rakennettiin, jotta kaupunkiin tuotavista tavaroista voitaisiin periä maansisäisiä tullimaksuja. Tullivalvontaa varten oli tärkeää, että kaupunkiin pääsi ainoastaan tulliporttien kautta. Muuri sai nimensä Compagnie des Fermiers géneraux -nimisestä yhtiöstä, jolle Ludvig XIV oli uskonut verojen perinnän. Suomeksi muurista on käytetty nimityksiä Kruununvoutien kaupunginmuuri tai Verovoutien kaupunginmuuri.
Muuri oli 23 kilometrin pituinen. Se purettiin 1860-luvulla, kun Pariisin rajat siirrettiin Thiersin muurille. Nykyään sen paikalla ovat Pariisin ulommat bulevardit.
Rakenne > Muurin sijainti

Muuri oli 7 lieuen eli 24 kilometrin pituinen. Nykyisin sen paikalla ovat seuraavat kadut:
Seinen eteläpuolella eli vasemmalla rannalla (ransk. rive gauche) idästä länteen: Boulevard Vincent-Auriol, Boulevard Auguste-Blanqui, Boulevard Saint-Jacques, Boulevard Raspail (eteläosa), Boulevard Edgar-Quinet, Boulevard de Vaugirard, Boulevard Pasteur, Boulevard Garibaldi, Boulevard de Grenelle ;
Seinen pohjoispuolella eli oikealla rannalla (ransk. rive droite) lännestä itään: Avenue de New-York, Place du Trocadéro, Avenue Kléber, Avenue de Wagram, Boulevard de Courcelles, Boulevard des Batignolles, Boulevard de Clichy, Boulevard de Rochechouart, Boulevard de la Chapelle, Boulevard de la Villette, Boulevard de Belleville, Boulevard de Ménilmontant, Boulevard de Charonne, Boulevard de Picpus, Boulevard de Reuilly, Boulevard de Bercy.
Silloisten tulliporttien paikalla tai niiden välittömässä läheisyydessä sijaitsee nykyisin myös useita aukioita, joista huomattavimpia ovat muurin linjausta pitkin myötäpäivään lueteltuina: Place d'Italie, Place Denfert-Rocherau, Place du Trocadéro, Place Charles de Gaulle, Place Pigalle, Place Stalingrad ja Place de la Nation. Silloisen Place de l'Étoilen eli nykyisen Place Charles-de-Gaullen muuri kiersi itäpuolitse nykyisten Rue de Tilsitin ja Rue de Presbourgin kohdalla leikaten siten Avenue des Champs-Élysées'n. Näin ollen 1800-luvun alkupuolella rakennettu Riemukaari sijaitsi alun perin hieman muurin ulkopuolella.
Muurissa oli kaikkiaan 61 tulliporttia. Niistä 54 oli avattu jo ennen vallankumousta, ja niistä 43 varustettiin arkkitehti Claude-Nicolas Ledoux'n suunnittelemilla, nimellä "propylées" tunnetuilla monumentaalisilla rakennelmilla. Vuonna 1790 avattiin 55. portti Barrière de Chartres eli Barrière du Parc Monceaux. Myöhemmin vuosien 1790 ja 1860 välillä avattiin vielä kuusi uutta porttia.
Pariisin metron linjat 2 ja 6, joiden molempien itäisenä pääteasemana on Place de la Nation, kulkevat nykyisin suunnilleen entisen Mur des Fermiers généraux'n kohdalla, lukuun ottamatta linjan 2 läntisintä osuutta Charles-de-Gaulle-Étoilelta Porte Dauphinelle.
Rakenne > Rakenne

Muuri rakennettiin kivestä. Sen katkaisivat Seine ja tulliportit sekä Parc Monceau, jonne muurin sijasta kaivettiin syvä oja.
Muuri oli 10 jalkaa eli 3,24 metriä korkea. Välittömästi muurin viereen piti kummallekin puolelle rakentaa Pariisin ympäri kiertäneet tiet. Finanssiviraston 16. tammikuuta 1789 antaman määräyksen mukaan muurin sisäpuolisen tien piti olla 36 jalan eli 11,69 metrin, ulkopuolisen taas 15 toisen eli 29,23 metrin levyinen. Nykyisten Boulevard de Vaugirardin ja Boulevard de Grenellen kohdalla muurin sisäpuolelle rakennettiin kuitenkin aluksi vain kapeampi tie, jonka leveys oli puolet säädetystä. Vasta 12. elokuuta 1846 annetun määräyksen mukaisesti tämäkin osuus rakennettiin yhtä leveäksi kuin sen muut osuudet. Sen sijaan Barrière d'Italien ja Barrière d'Enferin välillä muurin sisäpuolellekin rakennettiin yhtä leveä tie kuin sen ulkopuolelle.
Sisään jäänyt alue

Muurin sisäpuolelle jäi alun perin 3 370 hehtaarin laajuinen alue. Vuosina 1818-1819 Pariisiin liitettiin 32 hehtaarin laajuinen Austerlitzin kylä, ja sen kohdalla, Seinen ja Place d'Italien välillä, muuri rakennettiin uudestaan entistä ulommaksi. Tämän jälkeen muurin sisäpuolisen alueen pinta-ala oli 3 402 hehtaaria.
Muurin sisäpuolelle jäivät suunnilleen Pariisin nykyiset 11 ensimmäistä arrondissementtia. Muurin rakentamisen aikoihin varsinainen kaupunkiasutus kuitenkin käsitti vain suunnilleen kuusi ensimmäistä nykyistä arrondissementtia, 1103 hehtaarin laajuisen alueen.
Historia > Arvostelu

Puhtaasti fiskaalisen tarkoituksensa vuoksi muuri joutui rakentamisestaan lähtien pariisilaisten yleisen vihan kohteeksi. Pierre Meaumarchais'n mukaan sen rakentaminen olikin yksi Ranskan vallankumoukseen johtaneista syistä. Hän kirjoitti siitä aleksandriinimittaisen runon, jonka mukaan "tulojaan lisätäkseen ja näkymiämme lyhentääkseen Ferme katsoi välttämättömäksi sulkea Pariisin vankilaan."  Pariisilaisten silmissä Ledoux'n paviljonkien mahtipontinen arkkitehtuuri vain korosti käsitystä muurista sorron välikappaleena.
Ledoux'n arkkitehtuuria vastaan esittivät muun muassa Jacques-Antoine Dulaure, Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy ja Louis-Sébastien Mercier myös esteettisiä huomautuksia. Louis Petit de Bachaumont piti muuria "orjuuden ja despotian muistomerkkinä.
Historia > Muuri Pariisin rajana

Kun Ranskaan vallankumouksen aikana perustettiin kunnallishallinto, Mur des Fermiers généraux tuli 21. toukokuuta 1790 Pariisin kunnalliseksi rajaksi. Sellaisena se pysyi vuoden 1860 alkuun saakka lukuun ottamatta Austerlitzin alueliitosta vuonna 1818.