stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nonoksinoli-9

| Nonoksinoli-9 |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-[2-[2-[2-[2-[2-[2-[2-[2-(4- nonyylifenoksi)etoksi]etoksi] etoksi]etoksi]etoksi]etoksi] etoksi]etoksi]etanoli
CAS-numero:  26571-11-9
PubChem CID:  72385
SMILES:  CCCCCCCCCC1=CC=C (C=C1)OCCOCCOCCOC COCCOCCOCCOCCOCCO
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C33H60O10
Moolimassa:  616.8 g/mol
Ulkomuoto:  keltainen neste
Sulamispiste:  6 °C
Liukoisuus veteen:  liukenee veteen keskinkertaisesti
Nonoksinoli-9 eli N-9 on spermisidi. Se siis tuhoaa siittiöitä ja tekee tämän liuottamalla siittiöiden solukalvoja toimimalla tensidinä. N-9 on yksi yleisimmin käytetyistä spermisideistä niitä sisältävien ehkäisyvälineiden geeli-, vaahto tai pinnoiteseoksissa.
Yksin käytettynä N-9 ei ehkäise raskaaksi tulemista tehokkaasti. N-9:n toistuva käyttö ehkäisyssä voi myös aiheuttaa sukuelinten ärsytystä ja lisätä esimerkiksi virtsatietulehduksen saannin riskiä. N-9:n toistuva käyttö voi sukuelinten ärsytyksen takia lisätä riskiä saada jokin sukupuolitauti, kuten HIV-infektio.
N-9 ei suojaa sukupuolitaudeilta, vaikka se voi siittiöiden lisäksi tuhota myös tauteja aiheuttavien mikrobien kalvoja. N-9 ei esimerkiksi suojaa HIV-infektiolta, tippurilta tai klamydialta.
Aiheesta muualla

Nonoksinoli-9n kansainvälinen kemikaalikortti
Pubchem: Nonoxynol-9
KEGG: Nonoxynol 9
Niilo J. Avellan

Niilo Johannes Avellan (18. maaliskuuta 1868 Ahlainen – 12. helmikuuta 1938 Lahti) oli suomalainen opettaja ja paikallishistorian tutkija.
Avellanin vanhemmat olivat kunnallisneuvos Edvin Avellan ja Katarina Ulrika Hahnsson. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan normaalilyseosta 1887 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1894. Avellan toimi aluksi Viipurin Reaalilyseon suomenkielen, historian ja maantiedon opettajana 1895–1897 ja sitten Lahden yhteiskoulun historian ja suomen kielen opettajana 1897-1938 ja hän oli myös koulun johtajana vuoteen 1915 saakka. Avellan oli Lahden kaupunginvaltuuston jäsen 1906–1907 ja 1913–1921.
Avellan oli mukana Nuorsuomalaisen puolueen ja myöhemmin Kansallisen Edistyspuolueen toiminnassa Lahdessa. Hän oli Lahden kaupunginkirjaston johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1915 ja Lahden museon johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1924. Avellan omisti Kellahden säterirustitilan Ahlaisissa.
Niilo J. Avellan oli naimisissa vuodesta 1894 Sylvia Renqvistin (1870–1920) kanssa. Heillä oli kaksi lasta Olavi (s. 1896) ja Irja (vuodesta 1924 Leistén, s. 1902). Avellanit tutustuivat 1906 kirjailija Joel Lehtoseen. Lehtosen ja Sylvia Avellanin välille syntyi suhde ja he olivat kirjeenvaihdossa Sylvia Avellanin kuolemaan saakka. Sylvia Avellan säilytti Lehtosen kirjeet ja Niilo Avellan luovutti ne myöhemmin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoon. Kirjeet julkaistiin Pekka Tarkan toimittamana (Putkinotkon herra, Otava 1969).
Teoksia

Tietoja muutamista entisen Ulvilan pitäjän maatiloista, teoksessa Satakunta. Kotiseutututkimuksia 1. Satakuntalainen osakunta, Helsinki 1907
Entisen Ulvilan pitäjän maatilat II, teoksessa Satakunta. Kotiseutututkimuksia 3. Satakuntalainen osakunta, Vammala 1914
Entisen Ulvilan pitäjän maatilat III, teoksessa Satakunta. Kotiseutututkimuksia 5. Satakuntalainen osakunta, Porvoo 1925
Nikolai Išutin

Nikolai Išutin vankilassa.
Nikolai Andrejevitš Išutin (ven. Никола́й Андре́евич Ишу́тин, 15. huhtikuuta (J: 3. huhtikuuta) 1840 Serdobsk – 17. tammikuuta (J: 5. tammikuuta) 1879 Karan pakkotyövankila) oli venäläinen vallankumouksellinen ja yksi Venäjän ensimmäisiä utopistisosialisteja.
Nikolai Išutin kasvoi Serdobskissa serkkunsa Dmitri Karakozovin perheessä. Vuonna 1863 hän alkoi käydä luennoilla Moskovan yliopistossa, jonka opiskelijoiden keskuuteen hän levitti vallankumouksellista propagandaa. Hän perusti Moskovassa vuosina 1863–1866 toimineen vallankumouksellisen salaseuran, joka tunnetaan nimellä Išutinin kerho (ven. Išutinski kružok). Išutin pidätettiin huhtikuussa 1866 Karakozovin tekemän Aleksanteri II:n murhayrityksen johdosta. Hänet tuomittiin kuolemaan, mutta hirttolavalla rangaistus muutettiin ikuiseksi pakkotyöksi. Išutinia pidettiin vangittuna Pähkinälinnassa, josta hänet toukokuussa 1868 lähetettiin mielisairaana Nertšinskin pakkotyövankilaan Algatšiin. Vuonna 1871 Išutin siirrettiin Nertšan kaivoksille ja vuonna 1875 Nižnjaja Karan pakkotyövankilaan.
Normaaliobjektiivi

Nikonin normaaliobjektiivi: 50mm f/1.8
Normaaliobjektiivi on kamerassa objektiivi, jonka polttoväli on suurin piirtein valaistavan filmiruudun tai (täys)kennon lävistäjän suuruinen.
Esimerkiksi kinofilmissä, jonka ruudun korkeus on 24 mm ja leveys 36 mm, on ruudun lävistäjä (24 mm)² + (36 mm)² = 1 872 mm², josta neliöjuuri on  43,2666 mm. Näin ollen noin 43 mm:n tai yleisemmin ottaen jopa 50 mm:n polttovälin objektiivia pidetään normaaliobjektiivina 35 mm:n kinofilmikamerassa.
Normaaliobjektiivilla valoa kokoava linssiryhmä pystytään sijoittamaan melko optimaalisen etäisyyden päähän tarkennustasosta (kennosta tai filmistä) jolloin polttoväliä muuttavia lisälinssiryhmiä sen eteen tai taakse ei tarvita.
Tämän vuoksi objektiivin rakenne voidaan tehdä melko yksinkertaiseksi ja normaaliobjektiivien piirto-ominaisuudet ovat kohtalaisen hyviä. Normaaliobjektiivi ei yleensä myöskään vääristä kuvaa laajakulmaobjektiivin tapaan supistamalla kuvan reunoja eikä kauko-objektiivin tapaan levittämällä kuvan reunoja. Normaaliobjektiivista saadaan kohtuukustannuksin myös valovoimainen.
Normaaliobjektiivin käyttötilanteita

Normaaliobjektiiveja käytetään tavanomaisissa kuvaustilanteissa, jossa kuvauskohde ei ole kaukana tai kuvauskohde ei ole poikkeuksellisen suuri. Koska normaaliobjektiiveista voidaan kohtuullisin kustannuksin valmistaa tarkkoja valovoimaisia objektiiveja, ovat valovoimaisimmat normaaliobjektiivit hyviä hämärä- ja yökuvauksissa. Yleisesti tarjolla olevien ja kohtalaisen suosittujen, normaaliobjektiivien aukko voi olla 1/1,8 -polttoväliä.
Objektiivit
kalansilmäobjektiivi | laajakulmaobjektiivi | makro-objektiivi | normaaliobjektiivi | kauko-objektiivi

kiinteäpolttovälinen objektiivi | 
zoom-objektiivi 

automaattitarkenteinen objektiivi | käsitarkenteinen objektiivi

polttoväli | valotusaukko 

polttovälin muuttaja | loittorengas
 objektiivin kiinnitys
Nobusuke Kishi

| Nobusuke Kishi |
| --- | --- |

Japanin pääministeri
 31. tammikuuta 1957 – 19. heinäkuuta 1960  
Monarkki:  Hirohito
Edeltäjä:  Tanzan Ishibashi
Seuraaja:  Hayato Ikeda
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. marraskuuta 1896 Tabuse, Yamaguchin prefektuuri, Japani
Kuollut: 7. elokuuta 1987 (90 vuotta) Tokio, Japani
Tiedot
Puolue:  Japanin liberaalidemokraattinen puolue
 Nimikirjoitus
Nobusuke Kishi (jap. 岸信介, Kishi Nobusuke; alkujaan Nobusuke Satō, jap. 佐藤信介, Satō Nobusuke; 13. marraskuuta 1896 Yamaguchin prefektuuri – 7. elokuuta 1987 Tokio) oli japanilainen poliitikko, joka toimi Japanin pääministerinä 1957–1960.
Kishi, alun perin sukunimeltään Satō ja pääministerinä toimineen Eisaku Satōn isoveli, valmistui lakimieheksi Tokion yliopistosta vuonna 1920. Kishi oli mukana politiikassa jo ennen toista maailmansotaa ja sen aikana. Vuodesta 1936 hän toimi Japanin valloittaman Mantšukuon alueen teollistamisesta vastaavana varaministerinä. Hän tuli Japanin parlamenttiin 1942 liberaalidemokraattienselvennä edustajana, toimiessaan samaan aikaan Japanin kauppa- ja teollisuusministerinä. Sodan aikana hän alkoi epäillä Japanin mahdollisuuksia voittoon.
Toisen maailmansodan jälkeen Kishi vietti kolme vuotta vangittuna Sugamon vankilassa sotarikoksista epäiltynä luokassa A. Häntä ei kuitenkaan tuomittu Tokion oikeudenkäynneissä, vaan hän pääsi vapaaksi jo vuonna 1948.
Kishi palasi politiikkaan vuonna 1953, kun hänet valittiin parlamenttiin liberaalipuolueen edustajaksi. Joulukuussa 1956 hänet nimitettiin ulkoministeriksi, ja vai kaksi kuukautta myöhemmin hänestä tuli pääministeri. Hän onnistui kasvattamaan liberaalidemokraattien kannatusta vuoden 1958 vaaleissa ja jatkoi pääministerinä, kunnes joutui eroamaan 1960 hyväksyttyään japanilais-amerikkalaisen turvallisuussopimuksen vasemmiston vastustuksesta ja monista mielenosoituksista huolimatta.
Kishiä pidetään keskeisenä 1955 System -nimellä kutsutun politiikan aloittajana, jossa liberaalidemokraattisesta puolueesta tuli pitkäksi ajaksi japanilaisen politiikan kulmakivi. Häntä toisaalta syytetään tuona aikana syntyneestä rakenteellisesta korruptiosta, kuten laajamittaisesta rahanpesusta.
Perhe

Kishi luopui alkuperäisestä Satō-sukunimestään sen jälkeen, kun hänen setänsä adoptoi hänet vailla omia lapsia.
Kishin vaimo Yoshiko kuoli ennen häntä. Pariskunnalle syntyi kaksi lasta, poika Nobukazu ja tytär Yoko.
Kishi oli Japanin pääministeri Eisaku Satōn isoveli, ulkoministeri Shintarō Aben appiukko ja pääministeri Shinzō Aben isoisä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nobusuke Kishi Wikimedia Commonsissa
Nicole Perlman

Nicole Perlman on yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja, joka tunnetaan Marvel-elokuvasta Guardians of the Galaxy (2014).
Perlman on kotoisin Boulderin kaupungista Coloradossa. Hän opiskeli käsikirjoittamista New Yorkin yliopistossa ja laati jo opiskeluaikanaan ensimmäisen käsikirjoituksensa Challengerin, joka on tosipohjainen tarina fyysikko Richard Feynmanista selvittämässä Challenger-avaruussukkulan tuhoutumissyytä. Perlmanin käsikirjoitus palkittiin muun muassa vuoden 2006 Tribecan elokuvajuhlilla, ja hän pääsi Variety-lehden lupaavien käsikirjoittajien listalle. Sen myötä Perlman sai joitakin käsikirjoituspestejä, kuten elämäkertaelokuvat Neil Armstrongista ja Wrightin veljeksistä, mutta mikään niistä ei lopulta toteutunut − vaikka Challengerin esituotanto etenikin niin pitkälle, että kesällä 2006 ohjaajaksi oli valittuna Philip Kaufman ja pääosan näyttelijäksi David Strathairn.
Vuonna 2009 Perlman liittyi Marvelin kaksivuotiseen käsikirjoittajaohjelmaan, jonka tarkoituksena oli työstää yhtiön sarjakuvista potentiaalisia elokuvaprojekteja. Tarjolla olevista vaihtoehdoista hän valitsi käsittelyynsä avaruuteen sijoittuvan ja jokseenkin tuntemattoman Galaksin Vartijat -ryhmän, ja seuraavat kaksi vuotta hän vietti perehtyen sarjakuviin ja laatien käsikirjoitusluonnosta. Perlman osallistui kreditoimattomana myös vuoden 2011 Thor-elokuvan käsikirjoittamiseen. Hän teki studion pyynnöstä Guardians of the Galaxy -käsikirjoituksestaan vielä toisen pikaisen luonnoksen loppuvuodesta 2011 ennen kuin James Gunn valittiin vuonna 2012 elokuvan ohjaajaksi. Gunn työsti käsikirjoitusta vielä huomattavasti lisäten siihen muun muassa huumoria ja muutamia hahmojakin, ja Perlman ja Gunn ovat esittäneet toisistaan poikkeavia lausuntoja siitä, kuinka paljon Perlmanin työstä säilyi elokuussa 2014 ensi-iltansa saaneeseen elokuvaan. Joka tapauksessa molemmat saivat käsikirjoituskrediitin. He saivat käsikirjoituksesta muun muassa Saturn- ja WGA-palkintoehdokkuuden.
Huhtikuussa 2015 Marvel valitsi Perlmanin ja Meg LeFauven Carol Danversista eli Kapteeni Ihmeestä kertovan Captain Marvel -elokuvan käsikirjoittajiksi. Vuonna 2016 Perlman valittiin käsikirjoittamaan Detective Pikachu -peliin perustuvaa elokuvaa Alex Hirschin kanssa.
Perlman myös käsikirjoittaa Marvelille Gamorasta kertovaa sarjakuvajulkaisua, jota piirtää Marco Checchetto.
Aiheesta muualla

Nicole Perlman Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Nicole Perlman Elonetissä.
Janne Lahtela

| Janne Lahtela |
| --- | --- |
 Lahtela vuonna 2010
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. helmikuuta 1974 (ikä 50) Kemijärvi, Suomi
Uran tiedot
Pituus:  171 cm
Seura:  Avalanche Ski Club
Laji:  freestylehiihto 
Maailmancup
Kaudet:  1991–2006
Voitot:  kumparelasku 1998–1999, 1999–2000 ja 2003–2004; parikumparelasku 1999–2000 ja 2002–2003
Aiheesta muualla
www.jannelahtela.com
Janne Lahtela (s. 28. helmikuuta 1974 Kemijärvi) on suomalainen, uransa lopettanut yksi kautta aikojen menestyneimmistä freestyle- ja kumparelaskijoista. Hän voitti kultamitalin 2002 talviolympialaisissa. Neljä vuotta aikaisemmin Naganon olympialaisista Lahtela voitti hopeaa hänen serkkunsa Sami Mustosen voittaessa pronssia.
Lahtela osallistui olympialaisiin viidesti. Suomalaisista talviurheilijoista enemmän olympiaedustuksia on vain kuudella; Harri Kirvesniemi, Marja-Liisa Kirvesniemi, Raimo Helminen, Teemu Selänne ja Hannu Manninen, kullakin kuusi kertaa; sekä Janne Ahosella seitsemän kertaa. Lahtela toimi myös Suomen joukkueen lipunkantajana 2006 Torinon kisojen avajaisissa.
15. kesäkuuta vuonna 2006 Lahtela ilmoitti lopettavansa kilpauransa, 32-vuotiaana. Hän ehti kilpailla kumparelaskun maailmancupissa 17 vuoden ajan. Lokakuussa 2006 Janne Lahtela teki sopimuksen Japanin Freestyle-joukkueen päävalmentajana toimimisesta. Vuonna 2011 hän alkoi tehdä harjoitusohjelmia myös motocrossin MM-sarjassa kilpaileville Toni Erikssonille ja Ludde Söderbergille. Toukokuussa 2015 hänet valittiin Suomen freestylemaajoukkueen päävalmentajaksi.
Saavutuksia

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten freestyle. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten freestyle. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten freestyle. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten freestyle. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Salt Lake City 2002 | kumparelasku |  |
|  Hopeaa | Nagano 1998 | kumparelasku |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Meiringen 1999 | kumparelasku |  |
|  Hopeaa | Meiringen 1999 | parikumparelasku |  |
Olympialaiset
Albertville 1992 18. sija
Lillehammer 1994 9. sija
Nagano 1998 hopeamitali
Salt Lake City 2002 kultamitali
Torino 2006 16. sija
Maailmanmestaruuskilpailut
1993 11. sija
1997 22. sija
1999 kumparelasku kultaa, parikumparelasku hopeaa
2001 kumparelasku 15. sija, parikumparelasku 5. sija
2003 kumparelasku 9. sija, parikumparelasku 4. sija
2005 kumparelasku 8. sija
Nuorten maailmanmestaruuskisat
1986–1987 Suomutunturi kumpareet 11.
1988–1989 Hundfjället SWE kumpareet 8. baletti 14. hypyt 13. yhteiskilpailu. pronssi.
1989–1990 Pyhätunturi kumpareet voitto.
1990–1991 Le Sauze FRA kumpareet pronssi.
1993–1994 Nuorten MM-kilpailut Laajavuori kumpareet voitto.
Freestylehiihdon Suomen-mestaruuskilpailut
1985–1986 16-vuotiaat yhteiskilpailu 12.
1986–1987 16-vuotiaat kumpareet hopea.
1988–1989 16-vuotiaat yht. hopea.
1991–1992 kumpareet voitto.
1992–1993 kumpareet hopea
1993–1994 kumpareet voitto.
1996–1997 kumpareet voitto.
1999–2000 kumpareet voitto, parikumpareet voitto
2002–2003 kumpareet hopea
2003–2004 kumpareet hopea
Maailmancup
20 voittoa kumparelaskussa, 3 voittoa parikumparelaskussa
Kokonaiskilpailun voittaja kumparelaskussa 1998–1999, 1999–2000 ja 2003–2004; parikumparelaskussa 1999–2000 ja 2002–2003.
Aiheesta muualla

Janne Lahtelan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Lahtela Suomen Hiihtoliiton sivuilla[vanhentunut linkki]
Ylen Elävä arkisto: Freestylen ensimmäiset olympiamitalistit
Ylen Elävä arkisto: Janne Lahtelasta kumpareiden kuningas
Nikolai Morilov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Nikolai Morilov Tour de Skillä Prahassa joulukuussa 2007  |  Nikolai Morilov Tour de Skillä Prahassa joulukuussa 2007  |  Nikolai Morilov Tour de Skillä Prahassa joulukuussa 2007  |  |
Maa:   Venäjä
Miesten maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Vancouver 2010 | parisprintti (v) |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Sapporo 2007 | parisprintti (v) |  |
|  Pronssia | Liberec 2009 | sprintti (v) |  |
Nikolai Sergejevitš Morilov (ven. Николай Сергеевич Морилов, s. 11. elokuuta 1986 Perm) on venäläinen maastohiihtäjä, sprintin MM-mitalisti.
Morilov saavutti Strynin nuorten MM-kilpailuista 2004 pronssia 10 kilometrin vapaan tyylin kilpailusta. Hän osallistui ensimmäisen kerran aikuisten arvokisoihin Sapporon MM-kisoissa 2007, missä hän saavutti parisprintistä hopeaa Vasili Rotševin kanssa heidän hävittyään voittaja Italialle kirikamppailussa – pronssijoukkue Tšekki hävisi kärkikaksikolle noin sekunnin. Hän sijoittui lisäksi henkilökohtaisen perinteisen tyylin sprintin 20:nneksi. Liberecin MM-hiihdoissa 2009 Morilov otti sprintissä pronssia. Vancouverin olympialaisissa 2010 Morilov oli parisprintissä pronssilla Aleksei Petuhovin kanssa. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän oli vapaan hiihtotavan sprintissä kahdeksas.
Morilov hiihti ensimmäisen maailmancup-kisansa joulukuussa 2004. Hän voitti Tour de Ski -sarjaan kuuluneen vapaan tyylin sprintin Prahassa 30. joulukuuta 2007. Ensimmäisen maailmancupin palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas vapaan hiihtotavan sprinttikilpailussa Lahdessa maaliskuussa 2009. Seuraavalla kaudella hän voitti vapaan hiihtotavan sprintin Rybinskissä sekä parisprintin Düsseldorfissa ja Rybinskissä. Kaudella 2011–2012 Morilov sijoittui toiseksi Roglan ja Szklarska Poręban vapaan hiihtotavan sprinteissä. Hän voitti parisprintin Milanossa ja Tour de Skin vapaan hiihtotavan sprintin Toblachissa. Sprintticupin kokonaispisteissä hän sijoittui toiseksi. Kaudella 2012–2013 hän voitti parisprintin Liberecissä.
Naturally!

| Naturally! Nat Adderley Quartets |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 20. kesäkuuta ja  19. heinäkuuta 1961, Plaza Sound Studios New York
 Julkaistu: 1961
 Tuottaja(t): Orrin Keepnews
 Tyylilaji: hard bop, soul jazz
 Kesto: 40.11
 Levy-yhtiö: Jazzland (JLP 47)
Nat Adderleyn muut julkaisut
| That’s Right! 1960 | Naturally! 1961 | In the Bag 1962 |
Naturally! on kornetisti Nat Adderley Quartetin albumi. Levy tehtiin kahdella erillisellä kvartetilla, joista ensimmäinen Joe Zawinul, Sam Jones, ja Louis Hayes ja toinen Wynton Kelly, Paul Chambers, ja Philly Joe Jones.
Kappaleet

Naturally – 5.05 (säv. Nat Adderley, Julian "Cannonball" Adderley)
Seventh Son (aka Lateef Minor Seventh) – 6.51 (säv. Joe Zawinul)
Love Letters  – 4.16 (säv. Edward Heyman, Victor Young)
This Man’s Dream – 5.29 (säv. Specs Wright)
Chloe – 5.48 (säv. Gus Kahn, Charles N. Daniels)
Images – 4.39 (säv. Sonny Red)
Oleo  – 3.30 (säv. Sonny Rollins)
Scotch and Water – 4.33 (säv. Zawinul)
Kokoonpano

Nat Adderley – kornetti
Joe Zawinul – piano (kappaleet: 1–4)
Sam Jones – kontrabasso (kappaleet: 1–4)
Louis Hayes – rummut (kappaleet: 1–4)
Wynton Kelly – piano (kappaleet: 5–8)
Paul Chambers – kontrabasso (kappaleet: 5–8)
Philly Joe Jones – rummut (kappaleet: 5–8)
Arviot

Allmusic:
Aiheesta muualla

Naturally! discogs.com-sivustolla
NMDA-reseptori

N-metyyli-D-aspartaatti reseptorit eli NMDAR:ät ovat rakenteeltaan moninainen ryhmä ionotrooppisia eli ionokanaviin kuuluvia glutamaattireseptoreita (iGluR:iä), jotka aktivoituessaan päästävät lävitseen soluihin kationeja kuten Ca2+. Tyypillisten NMDAR:ien luonnollinen aktivoiva (agonistinen) ligandi on L-glutamaatti, jonka sitoutuminen reseptoriin avaa sen ionikanavan. NMDAR:ät vaativat myös aukeamiseen muista iGluR:istä poiketen D-seriinin tai L-glysiinin samanaikaisen sitoutumisen koagonistina ja solun depolarisaation, joka vapauttaa kanavaa normaalisti sulkevan Mg2+-ionin. NMDAR:t ovat heterotetrameerejä, eli ne koostuvat 4:stä alayksiköstä, joista osa on keskenään erilaisia. Muut iGluR:t ovat AMPA-reseptorit, kainaattireseptorit ja delta-reseptorit.
GluN2- eli N1/N2-tyyppinen NMDAR, joka on yksinkertaistamiseksi esitetty dimeerinä, vaikka NMDAR:t ovat tetrameerisiä. Solukalvon (membrane) polariteetti (+ ja - merkit) on esitetty ennen depolarisaatiota, eli ennen kanavan aukeamista.
Keskushermostossa NMDAR:ät ovat keskeisessä roolissa sen kehittymisessä ja muotoutuvuudessa (plastisuudessa), sekä oppimisessa ja muistamisessa. NMDAR:iä on muuallakin, kuten munuaisissa, sydämessä ja luustossa, joissa ne säätelevät niiden eri toimintoja.
NMDAR-antagonisteja käytetään mm. anestesia-aineina, yskänlääkkeinä ja Alzheimerin taudin hidastamisessa. Esimerkkejä ovat vastaavasti ketamiini, dekstrometorfaani ja memantiini. Tiettyjä antagonisteja kuten fensyklidiiniä (PCP), ketamiinia ja dekstrometorfaania (DXM) käytetään myös laajalti dissosiatiivisina päihteinä.
Monet NMDAR:ien agonistit ovat eksitotoksisia ja NMDAR:ien liikatoiminnan on tutkittu liittyvän eksitotoksisin mekanismein keskeisesti hermostoa rappeuttaviin sairauksiin kuten Alzheimerin ja Parkinsonin tautiin. Antagonisteista osa on tiettävästi hermosoluille myrkyllisiä ja voivat aiheuttaa Olneyn leesioita.
NMDAR:ät on nimetty nimetty niiden agonistina toimivan keinotekoisen NMDA:n mukaan, jonka avulla NMDAR:ät löydettiin 1970-luvulla.
Rakenne

Ihmisten NMDAR:ät ovat heterotetrameerisiä proteiinikomplekseja eli ne koostuvat neljästä yhteen liittyneestä proteiinialayksiköstä, joista osa on keskenään erilaisia. Rakenteeltaan moninaiset NMDAR:ät koostuvat kahdesta GluN1-alayksiköstä ja kahdesta GluN2- tai GluN3-alayksiköstä – GluN1-3 jaetaan kukin vielä eri alaryhmiin (alaotsikot alla).
Kukin NMDAR:än muodostava alayksikkö jaetaan 4:ään osaan:
Solun ulkoinen aminoterminaalidomeeni (ATD) on 400–450 aminohappoa pitkä alue, joita ei tarvita ionikanavan toimintaan, mutta ne osallistuvat NMDAR:n lääkinnällisiin ja kineettisiin ominaisuuksiin. Esimerkiksi GluN2A voi sitoa NMDAR:n toimintaa hidastavia Zn2+-ioneita, ja GluN2B:ssä on ifenprodiilin ja sen kaltaisten aineiden sitoutumisalue. Simpukkamainen LBD jaetaan vielä R1- ja R2-puolikkaisiin.
Solun ulkoinen ligandia sitova domeeni (eng. ligand binding domain, LBD) on välttämätön solun ulkoinen alue. Alue on simpukkamainen, jonka S1- ja S2-puolikkaiden väliin normaalisti glutamaatti, seriini tai glysiini sitoutuu aktivoiden siten reseptorin. Sitoutuva aine riippuu alayksikön tyypistä. Puolikkaista käytetään myös nimiä D1 ja D2.
Solukalvon läpäisevä domeeni (eng. transmembrane domain, TMD) pitää NMDAR:ää kiinni solukalvossa, ja on upottautuneena kalvoon. TMD jaetaan vielä osiin M1, M2, M3 ja M4. M2-yksiköt ovat kanavan sisällä ja vuorovaikuttavat normaalisti Mg2+ kanssa, tai tiettyjen aineiden kuten ketamiinin kanssa.
Solun sisäinen karboksiterminaalidomeeni (eng. carboxyl terminal domain, CTD).
Rakenne > GluN1

GRIN1-geenin mRNA:n vaihtoehtoinen silmukointi voi ihmisillä johtaa 8:n eri GluN1-alayksikön muodostumiseen (taulukko). Geeni on kromosomikohdassa 9q34.3.
| Nimi | Pituus aminohappoina |
| --- | --- |
GluN1-1a: 920
GluN1-1b: 941
GluN1-2a: 883
GluN1-2b: 904
GluN1-3a: 904
GluN1-3b: 925
GluN1-4a: 867
GluN1-4b: 888
Rakenne > GluN2

GluN2-alayksiköt ovat GluN2A, GluN2B, GluN2C ja GluN2D. Näitä koodaavat vastaavasti geenit GRIN2A, GRIN2B, GRIN2C ja GRIN2D. Alayksiköiden pituudet ihmisillä ovat vastaavasti 1442, 1456, 1220 ja 1296 aminohappoa, ja ne ovat vastaavasti kromosomikohdissa 16p13.2, 12p13.1, 17q25.1, 19q13.33.
Rakenne > GluN3

GluN3-alayksiköt ovat GluN3A ja GluN3B. Näitä koodaavat vastaavasti geenit GRIN3A ja GRIN3B. Alayksiköiden pituudet ovat ihmisillä vastaavasti 1089 ja 985 aminohappoa, ja ne ovat vastaavasti kromosomikohdissa 9q31.1 ja 19p13.3.
GluN3-yksiköt GlunN1- tai GluN2-yksiköiden kanssa tetrameerin muodostaessaan hillitsevät NMDAR:n kationien läpäisyä.