Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Arvostelu > Yölliset oikeudenkäynnit

Tutkija Aini Linjakummun teos Haavoittunut yhteisö sisältää yksityiskohtaisen kuvauksen hoitokokouksen valmistelusta ja kokousten käytännön toimeenpanosta. Hoitokokouksen järjestäjänä toimi pääsääntöisesti paikallinen rauhanyhdistys.  Joensuulaisen Reino Hartikaisen mukaan paikalliset rauhanyhdistykset sopivat hoitokokouksista SRK:n johdon kanssa, minkä jälkeen ilmoittivat selvittelykokouksista Päivämies-lehdessä. Tiettävästi hoitokokouksia järjestettiin paikkakunnalla toisinaan myös SRK:n johtokunnan aloitteesta. Tutkija Aini Linjakummun keräämien tietojen mukaan hoitokokouksista ei kuitenkaan aina ilmoitettu ennalta, vaan hoitokokous saatettiin aloittaa välittömästi seurojen jälkeen asiasta erikseen ennalta ilmoittamatta. Hoitokokouksia saatettiin tulla pitämään myös yksityiskotiin, joko erikseen ajankohdasta sovittuna tai myös ennalta ilmoittamatta.
Kokouksiin ei päästetty ulkopuolisia. Monet paikalla olleet ovat muistelleet, että rauhanyhdistyksen toimitalon ovet lukittiin hoitokokouksen ajaksi, jotta voitiin varmistaa, ettei ketään ulkopuolisia osuisi sattumalta paikalle.
Paikalliset aktiiviryhmät olivat laatineet kokouksia varten ennalta syytelistan nimineen. Aktiiviryhmien jäsenet eivät välttämättä kuuluneet paikallisen rauhanyhdistyksen johtokuntaan. Toisaalta kokouksissa nostettiin syytöksiä myös spontaanisti ilman että syytettyjä ja syytteitä olisi ennalta valmisteltu. Kokouksen vetäjänä toiminut henkilö otti kunkin syytetyn asian vuorollaan esille. Syytökset kohdistettiin nimeltä mainituille henkilöille, joiden odotettiin myös olevan paikalla vastaamassa syytöksiin.
Kokouksissa tavallisin syytös oli väärä henki. Toinen tavallinen syytös oli epäilys siitä, että syytetty oli syyllistynyt uskonelämässään rikkomuksiin, eli vanhoillislestadiolaisuudessa kielletyiksi opetettuihin tekoihin. Tällaisia olivat esimerkiksi televisio-ohjelman katselu, tv-vastaanottimen hankinta, vastaanottimen käytön salliminen asianomaisen omistuksessa olevassa kiinteistössä, seurustelu tai avioituminen ei-lestadiolaisen kanssa, avioituminen eronneen henkilön kanssa, epäilys ehkäisyn käytöstä, osallistuminen ev.-lut. seurakunnan tilaisuuksiin silloin jos tilaisuus ei ollut vanhoillislestadiolaisen papin vetämä, osallistuminen kirkkokuoroon, liian vähäisenä pidetty aktiivisuus seuroihin osallistumisessa, yhteydenpito ei-lestadiolaisten sukulaisten tai ystävien kanssa, sopimattomana pidetyn poliittisen puolueen tai yhteiskunnallisen järjestön kannattaminen, urheilukilpailuihin osallistuminen, erilaiset harrastusjärjestöt ym. Syytökset kohdistettiin nimeltä mainituille henkilöille.
Syytettyä kehotettiin tulemaan seurakunnan eteen. Syytetty ei saanut puolustautua, koska sitä pidettiin "hengellisenä pimeytenä". Kukaan toinen paikalla olijoista ei saanut myöskään ryhtyä puolustamaan syytettyä. Alkuun saattoi monella rauhanyhdistyksellä tapahtua, että joku vilpitön seurakuntalainen yritti kysellä, mistä oli kyse ja millä perusteella syytteitä esitettiin, sillä hoitokokouksia pidettiin alkuun täysin tyrmistyttävinä. Mutta osallistujat havaitsivat nopeasti, että viattomasta kysymyksestä ja toisen puolustamisesta seuraa se, että kysyjäkin asetettiin syytetyksi. Pelko vaiensi osanottajat.
Syytös "väärästä hengestä" esitettiin monissa tapauksissa ilman varsinaisia perusteluja. Jos syytetty alkoi kysellä perusteluja syytökselle, silloin hänen syyllisyytensä katsottiin jo näytetyksi toteen.
Näitä vääriä henkiä ei aina yksilöity tarkemmin, mutta niitä saatettiin määrittää myös erilaisilla nimityksillä, sillä vääriä henkiä oli lukuisia: kososlaisuus, pikkuesikoisuuden henki, kuiva henki, hempeä henki, ylihengellisyys, isäntähenki, simppalalaisuus, pollarilaisuus, ansamaalaisuus ym. Väärien henkien vaikutuksesta ihmisten uskottiin toimivan tai joskus toimineen synnillisellä tavalla ja heidät leimattiin "saastaisiksi". Heidän todettiin myös asettuneen "Jumalan valtakuntaa" tai "Jumalan huoneenhallitusta" vastaan. Tällä tarkoitettiin sitä, että syytetyt olivat asettuneet rauhanyhdistystä ja paikallista seurakuntaa ja toisinaan  myös SRK:n johtokuntaa vastaan.
Aihe syytökselle väärästä hengestä saatettiin etsiä esimerkiksi syytetyn jo kuolleiden sukulaisten menettelystä. Syytökset saattoivat liittyä näiden henkilöiden toimiin liikkeen sisäisten erimielisyyksien aikaan vuosikymmeniä sitten.
Harmiton lausahdus tavanomaisessa arjen keskustelussa saattoi johtaa siihen, että ihmisen joutui syytetyksi hoitokokoukseen. Eräs mies oli yrittäjänä toimiessaan todennut toiselle uskovaiselle luottavansa talousvaikeuksienkin keskellä Jumalan johdatukseen. Tätä pidettiin osoituksena väärästä hengestä, ja niin asianomainen joutui syytetyksi.
Syytetyn piti kaikkien nähden ja kuullen tunnustaa olevansa väärässä hengessä. Hänen piti ilmaista asiansa ja anteeksipyyntönsä käyttäen tiettyä sanamuotoa. Puhujat ja muut hoitokokouksen vastuuhenkilöt eivät kuitenkaan opastaneet syytettyä siitä, millainen sanamuoto tarkkaan ottaen vaadittiin, eikä tilaisuutta seurannut yleisökään sitä tiennyt. "Väärällä tavalla" erehdyksensä tunnustanut ei saanut anteeksiantoa. Usein tällöin todettiin että asianomaisella oli "omatunto pimentynyt" ja "uskon lamppu sammunut", ja häntä kehotettiin menemään kotiin "miettimään". Tällöin hänet myös "sidottiin synteihinsä", toisin sanoen hänet eristettiin muusta lestadiolaisen yhteisön kanssakäymisestä.
"Oikea" synnin tunnustamisen sanamuoto opittiin ajan mittaan tuntemaan kun oli seurattu ja tarkkailtu, missä vaiheessa hoitokokouksen vastuuhenkilöt sallivat myöntää anteeksiannon pyytäjälle. Jos pyytäjä ei halunnut tai, kuten tavallisimmin, ei ymmärtänyt pyytää käyttäen "oikeita" ilmauksia, seurasi sitominen.
Sitominen merkitsi julistamista kadotukseen joutuvaksi sekä sosiaalista eristämistä kaikesta kanssakäymisestä muiden vanhoillislestadiolaisten kanssa. Kukaan ei saisi olla missään yhteydessä sidottuun. Sitominen merkitsi myös perheen sisäisten suhteiden murtumista, sillä edes aikuiset lapset eivät saaneet olla tekemisissä sidotuksi joutuneiden vanhempiensa kanssa, tai vanhemmat lastensa. Hoitokokouksia järjestettiin viikonloppujen lisäksi arkipäivinä. Hoitokokoukset saattoivat arkipäivinä kestää jopa lähelle aamuneljää.