Daniel O’Connell
Unionin kumoamisen puolesta

Parlamentissa O’Connell aloitti kampanjan Wellingtonin tory-hallitusta vastaan, koska hänen mielestään se kohteli Irlantia epäoikeudenmukaisesti. Hän jatkoi arvostelua myös Charles Greyn whig-hallituksen aikana. Autettuaan vuonna 1835 Robert Peelin hallituksen kaatamisessa O’Connell teki liiton (nk. ”Lichfield Housen sopimus”) valtaan palanneiden whigien kanssa. Hän lupasi Irlannin pysyvän rauhallisena, mikäli hallitus toteuttaisi siellä toivottuja uudistuksia. O’Connell tukijoineen auttoi pitämään pystyssä vuosina 1835–1841 istunutta lordi Melbournen whig-hallitusta, jonka enemmistö parlamentissa oli heikko. 1830-luvun whig-hallitukset toteuttivatkin Irlannissa joitain merkityksellisiä sosiaalisia uudistuksia. O’Connell toivoi erityisesti kymmenysjärjestelmän muuttamista, sillä se pakotti Irlannin katolilaiset rahoittamaan valtionkirkon asemassa ollutta anglikaanista Irlannin kirkkoa. Kymmenysten perimistä vähävaraisilta kevennettiin, mutta järjestelmä itsessään säilyi. O’Connell oli vuosina 1841–1842 Dublinin pormestari (Lord Mayor).
Vuoteen 1839 mennessä O’Connell oli menettänyt uskonsa myös whig-hallituksiin. Hän oli nyt vakuuttunut, että Irlannin epäkohdat voitaisiin korjata vain itsehallinnon avulla. Vuonna 1840 O’Connell perusti uuden järjestön, Repeal Associationin, jonka tavoitteena oli Irlannin ja Ison-Britannian vuoden 1801 unionin kumoaminen (repeal), ja joka toimi samankaltaisella periaatteella kuin Catholic Association aiemmin. Kun toryt vuonna 1841 palasivat valtaan Robert Peelin johdolla, O’Connell menetti vaikutusvaltansa parlamentissa ja päätti jälleen turvautua joukkoliikkeeseen. Ajatus unionin purkamisesta oli kuitenkin briteille paljon vastenmielisempi kuin katolilaisten  emansipaatio oli ollut, eikä Peelin hallituksella ollut vähäisintäkään aikomusta taipua tässä kysymyksessä. Vuonna 1843 O’Connell jättäytyi pois parlamentista ja omistautui suurten joukkokokousten järjestämiselle Irlannissa osana kumoamiskampanjaansa. Suuret ”hirviökokoukset” (monster meetings) pidettiin usein Irlannin historian kannalta symbolisesti tärkeillä paikoilla. Kun O’Connell oli lokakuussa 1843 kutsunut koolle suuren kokouksen Clontarfiin lähelle Dublinia, britit kielsivät sen järjestämisen vain muutaman tunnin varoitusajalla ja lähettivät paikalle sotajoukkoja ja tykistöä. O’Connell halusi aina pitää kiinni laillisuudesta ja pelkäsi myös verilöylyä, joten hän peruutti kokouksen viime hetkellä. Monet irlantilaisnationalistit tulkitsivat tämän henkiseksi antautumiseksi ja se vähensi huomattavasti O’Connellin vaikutusvaltaa Irlannissa.
Lopulta O’Connell pidätettiin eräässä kokouksessa pitämiensä jyrkkien puheiden vuoksi ja kesäkuussa 1844 hänet tuomittiin kansankiihotuksesta sakkoihin sekä vuodeksi vankeuteen. Hän tosin joutui istumaan vankilassa vain kolme kuukautta, sillä sen jälkeen ylähuone kumosi tuomion oikeusprosessissa tapahtuneen muotovirheen vuoksi. O’Connellin terveys heikkeni vankilatuomion jälkeen. Samaan aikaan Irlannin kansallisen liikkeen johto alkoi siirtyä radikaalimmalle Nuori Irlanti -ryhmälle. Nuoren Irlannin johtajat ja heidän julkaisemansa The Nation -lehti olivat 1840-luvun alussa olleet O’Connellin merkittäviä tukijoita, mutta vuonna 1845 he riitautuivat O’Connellin kanssa Irlannin korkeakouluja koskeneessa kysymyksessä ja erosivat sen myötä repeal-liikkeestä. O’Connellin mielestä oppilaitokset piti erotella katolisiin ja protestanttisiin. Sekulaaria ja yhtenäistä kansakuntaa toivoneet Nuoren Irlannin johtajat pitivät tätä vahingollisena.
O’Connell kuoli vuonna 1847 Genovassa Italiassa. Kuollessaan hän oli jo syrjäytynyt Irlannin kansallisen liikkeen johdosta. Hänet haudattiin kuoltuaan Irlannin Glasneviniin. Hänen sydämensä haudattiin hänen viimeisen toiveensa mukaisesti Sant’Agata dei Gotin kirkkoon Roomassa.