stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jorma Markkula
Aiheesta muualla

Jorma Markkula Ilona-tietokannassa
Yle: Kaikki eivät pelänneet Eino Salmelaista
Kritiikin uutiset: KOM valjasti kritiikin vai päinvastoin
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Paul Martin (yleisurheilija)

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Paul Martin (oikealla) kättelee Pariisin olympialaisten 800 metrin voittajaa Douglas Lowea. |  Paul Martin (oikealla) kättelee Pariisin olympialaisten 800 metrin voittajaa Douglas Lowea. |  Paul Martin (oikealla) kättelee Pariisin olympialaisten 800 metrin voittajaa Douglas Lowea. |  |
Maa:   Sveitsi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1924 | 800 metriä |  |
Paul Martin (11. elokuuta 1901 – 28. huhtikuuta 1987) oli sveitsiläinen yleisurheilija ja olympiamitalisti, joka kilpaili keskimatkojen juoksuissa. Hän saavutti hopeaa 800 metrin juoksussa Pariisin olympialaisissa 1924. Amsterdamin olympialaisissa 1928 hän sijoittui 1 500 metrin juoksussa kuudenneksi. Hän osallistui kaikkiin viisiin ensimmäisen ja toisen maailmansodan välillä järjestettyihin kesäolympialaisiin.
Mars 1

Mars 1 -avaruusluotain. Neuvostoliittolainen 6 kopeekan postimerkki vuodelta 1964.
Mars 1 (1962 Beta Nu 1) oli neuvostoliittolainen Mars-luotain, joka laukaistiin 1. marraskuuta 1962. Se oli Neuvostoliiton ensimmäinen Mars-ohjelman luotain. Alusta on toisinaan kutsuttu myös nimillä Sputnik 23 ja Mars 2MV-4.
Mars 1 -luotaimen oli tarkoitus lentää Marsin ohilento 11 000 km:n etäisyydeltä. Luotaimen instrumentointi oli suunniteltu kuvaamaan Marsia, mittaamaan kosmista säteilyä, mikrometeoroideja ja Marsin kaasukehää.
Rakenne

Mars 1 on kehitetty Venera-luotaimista. Se oli 3,3 m pitkä ja halkaisijaltaan 1 m:n levyinen rakenne. Sen kärkiväli oli 4 metriä aurinkopanelit avauttuna.
Aluksen toiminta

Alus laukaistiin nelivaiheisella raketilla. Alus lähetti Maahan 61 radiolähetystä. 21. maaliskuuta 1963 alus lopetti lähettämästä ilmeisesti siksi, että antenni ei enää ollut suunnattu kohti Maata. Alus ohitti Marsin 190 000 km:n etäisyydellä.
Alus mittasi Maan säteilyvyöhykkeiden säteilytason.
Väinö Markkanen

| Väinö Markkanen |
| --- | --- |
 Markkanen Tokion olympialaisissa 1964.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. toukokuuta 1929 Paltamo
Kuollut: 10. kesäkuuta 2022 (93 vuotta) Lohja
Väinö Johannes Markkanen (9. toukokuuta 1929 Paltamo – 10. kesäkuuta 2022 Lohja) oli suomalainen kilpa-ampuja, joka voitti vapaapistoolin olympiakultaa vuonna 1964 Tokiossa.
Urheilu-ura

Rajavartiolaitoksessa työskennellyt Markkanen sai ensimmäisen oman pistoolinsa vuonna 1951 ja ryhtyi jo tuolloin kunnolla harjoittelemaan ampumista. Vuonna 1958 hän voitti ensimmäiset Suomen-mestaruutensa, sotilaskiväärin täysottelussa ja pystyammunnassa. MM-kilpailuissa hän oli mukana ensimmäisen kerran Kairossa 1962, jossa hän sijoittui vapaapistoolin henkilökohtaisessa kilpailussa yhdeksänneksi. Vuonna 1963 Markkanen ampui vuoden alkupuolella kovia tuloksia ja voitti isopistoolilla Suomen-mestaruuden mutta jäi Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa isopistoolin pronssille eikä menestynyt Euroopan-mestaruuskilpailuissa.
Vuoden 1964 Markkanen aloitti hyvillä tuloksilla ampumalla muun muassa Lappeenrannassa piirinmestaruuskilpailuissa vapaapistoolilla tuloksen 561 mutta kauden edetessä tulokset heikkenivät kunnes Riihimäen Presidentin-kilpailuissa hän ampui Suomen-ennätykset, vapaapistoolilla 562 ja isopistoolilla 589. Tokion olympialaisissa lokakuussa 1964 Markkanen kilpaili vapaapistoolilla. Hän käytti kolmen tunnin kilpailuajasta kaksi tuntia ja 45 minuuttia useimpien muiden kilpailijoiden lopetettua suorituksensa jo aikaisemmin. Markkasen tulos oli 560, jolla hän voitti kultaa kolmen pisteen erolla Yhdysvaltain Frank Greeniin. Markkasen sarjakohtaiset tulokset olivat 90, 96, 96, 94, 93 ja 91. Hän ampui 28 kymppiä, 26 yhdeksikköä, neljä kahdeksikkoa sekä kaksi seiskaa. Seuraavana päivänä Pentti Linnosvuo toi suomalaisampujille kisojen toisen kultamitalin.
Markkanen osallistui maailmanmestaruuskilpailuihin vielä vuosina 1966, 1970 ja 1974. Hän saavutti isopistoolin joukkuekilpailussa pronssia vuonna 1974 ja sijoittui henkilökohtaisissa kilpailuissa parhaimmillaan isopistoolilla viidenneksi vuonna 1970. Plzenin EM-kilpailuissa 1969 hän saavutti vapaapistoolin joukkuekilpailussa pronssia. Vuoden 1968 Méxicon olympialaisiin Markkasta ei valittu. Hän käytti Tokion olympialaisissa Suomen Ampujainliitolta lainassa ollutta asetta, joka varastettiin Seppo Saarenpäältä Phoenixin MM-kilpailuissa 1970.
Markkanen voitti Pohjoismaiden-mestaruuden isopistoolilla vuosina 1965 ja 1973 sekä vakiopistoolilla vuonna 1971. Hän voitti 21 Suomen-mestaruutta, muun muassa henkilökohtaisen mestaruuden isopistoolilla vuosina 1963, 1965, 1967 ja 1970, vapaapistoolilla vuonna 1965, pienoispistoolilla vuosina 1965–1966 ja 1973 sekä vakiopistoolilla vuosina 1970 ja 1972–1973. Hän edusti seuratasolla Kajaanin Ampujia, huippuvuosinaan Ylä-Vuoksen Ampujia ja Lohjan Ampujia.
Opetusministeriö myönsi Markkaselle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2000.
Yksityiselämä

Markkanen oli seitsenlapsisen työläisperheen perheen nuorin lapsi. Hän jäi orvoksi kuusivuotiaana. Markkanen työskenteli rajavartiolaitoksen palveluksessa, ensin Suomussalmella Kainuun rajavartiostossa, josta hän vuonna 1957 siirtyi Kaakkois-Suomen rajavartiostoon Immolaan. Vuonna 1974 Markkanen siirtyi Kuusamoon ja jäätyään vuonna 1976 eläkkeelle hän muutti perheineen Lohjalle..
Markkanen kuoli sydänkohtaukseen 93-vuotiaana Lohjalla kesäkuussa 2022. Hän oli kuollessaan vanhin suomalainen elossa ollut kesäolympiavoittaja.
Saavutuksia

olympiakultaa Tokio 1964 (vapaapistooli, tulos 560)
kolme henkilökohtaista kansainvälisen sotilasurheiluliiton maailmanmestaruutta
MM-pronssi joukkuekilpailussa 1974 (isopistooli)
EM-pronssi joukkuekilpailussa 1969 (vapaapistooli)
3 henkilökohtaista ja 7 joukkuekohtaista PM-kultaa
21 SM-kultaa
Marsin aamunkoitto

| Marsin aamunkoitto> The Sands of Mars |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Arthur C. Clarke
Kieli:  englanti
Genre:  tieteiskirjallisuus
Julkaistu:  1951
Suomennos
Suomentaja:  Anja Toivonen
Kustantaja:  Kirjayhtymä
Julkaistu:  1980
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  239
ISBN:  951-26-1854-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Marsin aamunkoitto (engl. The Sands of Mars) on Arthur C. Clarken vuonna 1951 ilmestynyt tieteisromaani.
Aiheesta muualla

Thomas M. Wagner: The Sands of Mars. SF Reviews.net 2008. (englanniksi)
Maroniitit

| Maroniitit |
| --- | --- |
 Maroniittipatriarkka Roomassa vuonna 1906.
Väkiluku:  3 198 600 
Asuinalueet:   Libanon 1 062 000  Argentiina 750 000   Brasilia 550 000  Yhdysvallat 215 000   Meksiko 160 000  Australia 160 000  Kanada 85 000  Syyria 52 100  Ranska 52 000  Venezuela 25 000  Kypros 10 500   Israel  6 700  Saksa 5 400  Britannia 5 300  Egypti 5 000   Ruotsi 2 470  Belgia 3 400  Italia 2 500  Jordania 1 00  000
Kielet:  arabian kieli, ranskan kieli
Uskonnot:  kristinusko
Maroniitit ovat etnis-uskonnollinen kristitty kansanryhmä Lähi-idässä. Heidän lukumääräkseen vuonna 2015 arvioitiin 3–3,5 miljoonaa. Juuriltaan maroniitit ovat levanttilaisia (foinikialaisia) sekä arabeja ja eurooppalaisia. Heidän kulttuurissaan on paljon ranskalaisia vaikutteita, ja he puhuvat arabian kielen libanonilais-syyrialaista murretta, jossa on vaikutteita ranskan kielestä.
Historia

Maroniitit omaksuivat Lähi-idässä kristinuskon 200-luvulla ja erottautuivat 600-luvulla omaksi maroniittikirkokseen. Heidän nimityksensä tulee syyrialaisesta erakosta Pyhästä Maronista. Muslimivalloituksen jälkeen 600-luvulla maroniitit joutuivat ylimääräisen verotuksen ja ajoittaisten vainojen kohteeksi. He toivottivatkin keskiajalla eurooppalaiset ristiretkeläiset tervetulleiksi ja palasivat paavinistuimen määräysvaltaan vuonna 1182. Ristiretkien jälkeen maroniitit jäivät jälleen muslimivallan alle.
Osmanien valtakunnan aikana maroniitit loivat läheiset uskonnolliset ja kulttuuriset siteet Eurooppaan ja omaksuivat paljon ranskalaisia kulttuuripiirteitä. Druusien ja kristittyjen riidat johtivat kristittyjen joukkomurhiin vuosina 1841–1860. Eurooppalaisen väliintulon seurauksena alueelle perustettiin Libanonvuoriston maroniittien kotimaa. Se siirtyi Ranskan hallintaan ensimmäisen maailmansodan jälkeen, ja laajentamisen jälkeen siitä tuli Suur-Libanon ja vuonna 1941 itsenäinen Libanon, jossa oli maroniittien johtama hallitus. Kristittyjen ja muslimien välit olivat kuitenkin huonot, ja vuonna 1990 päättyneen sisällissodan jälkeen maroniittien valta-asema Libanonissa oli kadonnut, ja heistä oli tullut vähemmistökansallisuus. Libanonin vallanjakojärjestelmässä presidentin tulee kuitenkin aina olla maroniitti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maroniitit Wikimedia Commonsissa
Maroniittimunkki ja -pyhiinvaeltajia.
María Isabel Martínez

| Mitalit> Maa:   Espanja.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Espanja.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Espanja.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Espanja> Naisten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 |  |  |
María Isabel "Maribel" Martínez de Murguía Embarba (s. 16. lokakuuta 1967 Madrid) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992.
Jermu Laine

| Jermu Laine> Suomen ulkomaankauppaministeri |
| --- | --- |
 Sorsan IV hallitus 6.5.1983–30.4.1987  
Seuraaja:  Pertti Salolainen
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. syyskuuta 1931 (ikä 93) Turku
Ammatti:  kauppaoppilaitoksen rehtori Tullihallituksen pääjohtaja
Tiedot
Puolue:  Suomen Sosialidemokraattinen Puolue
Jermu Tapani Laine (s. 17. syyskuuta 1931 Turku) on suomalainen poliitikko. Hän toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1975-1987 sekä kolmesti ministerinä. Laine oli II kauppa- ja teollisuusministeri ja ulkomaankauppaministeri vuosina 1973–1975, II valtiovarainministeri ja pohjoismainen yhteistyöministeri vuosina 1982–1983 sekä ulkomaankauppaministeri vuosina 1983–1987. Tullihallituksen pääjohtaja hän oli vuosina 1987–1994. Hän on myös kirjailija, joka kirjoittaa esseitä, näytelmiä, elokuva-arvosteluja ja kirjoja.
Elämäkerta

Laine on koulutukseltaan juristi ja varatuomari. Hän työskenteli uransa alussa Kauppa- ja teollisuusministeriössä kymmenen vuotta, jona aikana hän oli vuoden Sveitsissä ja jakson Yhdysvalloissa jatko-opiskelijana Ford-rahaston stipendillä. Virkamiesuran jälkeen Laine siirtyi opettajaksi, ja sen jälkeen hän toimi kauppaoppilaitoksen rehtorina. Hän osallistui paikallispolitiikaan, ja hänet valittiin Valkeakosken valtuustoon. Kekkonen kiinnostui hänestä hänen julkaisemansa artikkelikokoelman perusteella ja kutsui hänet valtakunnanpolitiikkaan. Hänestä tuli pääministerin sihteeri vuonna 1972 ja sittemmin ulkomaankauppaministeri.
Laine edusti Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä 1975–1987. Hän on tullut tunnetuksi yhteiskunnallisena keskustelijana ja on julkaissut ahkerasti. Hän on ollut Kanavan kolumnisti vuodesta 1988. Jermu Laine oli presidentin valitsijamies 1978, 1982 ja 1988.lähde?
Laine oli naimisissa Terttu Laineen kanssa vuodesta 1954 tämän kuolemaan 2019 saakka. Heillä on kolme tytärtä.
Teoksia > Tietokirjoja

Elämänmuotona työ ja tasa-arvo (1971)
Talouspolitiikan peruskoulu (1972)
”OECD ja Suomen puolueettomuus” kokoomateoksessa Politiikan näköaloja (1969)
”Menetetyn menneisyyden sietämätön keveys” kokoomateoksessa Ajan lyhyt moraali (1989)
Elämän kokoinen kumppanuus Terttu Laineen kanssa (1990)
Säädellyn talouden aika (Helsingin kauppakorkeakoulun Studia Economica -julkaisu Talous ja itsenäisyys) 1998
Alexis de Tocqueville: Demokratian ja vapauden moderni yhteensovittaja.  Helsinki:  Edita, 1999.  ISBN 951-37-2741-6
Mistä on vaiettava... siitä on huudettava: Kansanvallan ironinen riemuvuosi 1906.  Helsinki:  Jermu Laine, 2006.  ISBN 952-92-0707-7
Teoksia > Näytelmiä

Paniikkihäiriö
Marie Curie
Puhdas käsi piirakassa
"Sulle salaisuuden kertoa mä voisin"
Mosan mamma
Äitini tunsi Kekkosen
Aiheesta muualla

.aspx Jermu Laine Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Laine, Jermu hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Martakert

| Martakert Մարտակերտ, Ağdərə |
| --- | --- |
 Martakert
 Koordinaatit: 40°12′55″N, 46°48′46″E 
Valtio:   Azerbaidžan  Vuoristo-Karabahin tasavalta
Piiri:  Tərtər / Martakert
Kaupungiksi:  1985
Väkiluku (2009):  4 200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Martakert (arm. Մարտակերտ, azer. Ağdərə, ven. Мардаке́рт, Mardakert) on kaupunki virallisesti Azerbaidžaniin kuuluvassa, mutta de facto itsenäisessä Vuoristo-Karabahin tasavallassa. Se sijaitsee Karabahvuorten itäpuolella 62 kilometriä Stepanakertista pohjoiseen. Kaupunki on tasavallan Martakertin piirin keskus. Asukkaita on 4 200 henkeä (vuonna 2009).
Näkymä Martakertiin.
Martakertista tuli Vuoristo-Karabahin autonomiseen alueeseen kuulunut piirikeskus vuonna 1939, kaupunkimainen taajama vuonna 1960 ja kaupunki vuonna 1985. Neuvostoaikana siellä toimi elintarviketeollisuutta ja puunjalostuslaitos. Vuonna 1989 kaupungissa oli 8 300 asukasta.
Azerbaidžan nimesi Martakertin Ağdərəksi marraskuussa 1991. Lokakuussa 1992 maan parlamentti lakkautti Ağdərən piirin ja liitti sen Tərtərin piiriin. Vuoristo-Karabahin sodan aikana kaupungin omistuksesta käytiin kiivaita taisteluja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Martakert Wikimedia Commonsissa
Martinniemen rautatieasema

Martinniemen rautatieasema (lyh. Mar) oli rautatieasema Suomen rataverkkoon kuuluneella sivurataosuudella Haukipudas–Martinniemi. Liikennepaikka sijaitsi Pohjois-Pohjanmaalla Haukiputaan kunnan Martinniemen kylässä, noin kuuden kilometrin päässä Haukiputaan rautatieasemalta. Asema palveli pääasiassa Martinniemen Saha Oy:n kuljetuksia. Liikennepaikka avattiin rautatien valmistuttua 1938 ja se oli käytössä vuoteen 1986 saakka, jolloin liikenne päättyi. Martinniemen liikennepaikka lakkautettiin 1. tammikuuta 1990 yhdessä rataosan kanssa, ja ratapiha purettiin 1999.
Asemarakennuksena Martinniemessä toimi Rovaniemen radalta siirretty vahtitupa. Asemarakennus on purettu.
Vuosina 1938–1956 Martinniemessä oli myös henkilöliikennettä, parhaimmillaan sieltä oli suoria moottorijunayhteyksiä Ouluun. Henkilöliikenne kuitenkin lakkautettiin kannattamattomana 25. kesäkuuta 1956.
Henkilöliikenteen päättymisen jälkeen asema palveli ainoastaan Martinniemen Saha Oy:n tavarakuljetuksia. Sahalla oli loppuvuosina oma vaihtotyöhön tarkoitettu pienveturi, jolla yhtiö hoiti tehdasalueen sisäiset vaihtotyöt. Valtionrautateiden vaihtotyömiehistö hoiti vaihtotyöt Martinniemessä.
Marschbahn

Marschbahn.
Marschbahn on rautatieyhteys Jyllannin niemimaan länsirannikolla kulkien suuren osan pitkin rannikon marskimaita (saks. Marschland). Rautatie sijaitsee pääosin nykyisen Saksan, osin myös Tanskan alueella. Rata alkaa Hampurin pohjoispuolelta Elmshornista. Rata haarautuu Niebüllissä länteen Syltin saarelle Westerlandiin ja pohjoiseen Tønderiin. Radan pituus on 237 kilometriä. Rautatie on sähköistetty osuudelta Elmshorn–Itzehoe.
Historiaa

Marschbahnin ensimmäinen osuus Elmshorn–Glückstadt otettiin käyttöön vuonna 1845. Yhdessä vuotta aiemmin käyttöönotetun Altona–Elmshorn-radan myötä Schleswigin eteläisimmän osan tavaraliikenne voitiin turvata Elben jäätyessä ja sulkiessa Altonan sataman talvella. Tanskan vallan aikana rataa jatkettiin vielä Glückstadista Itzehoeen vuonna 1857. Preussin aikana rataa jatkettiin ensin Heideen (vuonna 1878) ja 1880-luvun loppuun mennessä Husumin ja Niebüllin kautta Tanskan rajalle Hviddingiin, Tønderiin.
Kielin kanavan rakentamisen seurauksena rata jouduttiin siirtämään rannikolta. Hochdonnin sillan takia rataan tehtiin 25-kilometrinen uusi osuus vuonna 1920. Schleswigin pohjoisosan siirryttyä Saksalta Tanskalle vuonna 1920 Saksa menetti suoran yhteytensä mantereelta Syltin saarelle. Hinderburgin pengersillan myötä Marschbahnia jatkettiin Niebüllistä Westerlandiin vuonna 1927.
Henkilöliikenne

Marschbahnilla on Deutsche Bahnin henkilöliikennettä seuraavasti:
Intercity-junat (kaukojunia muun muassa Berliinistä, Karlsruhesta ja Kölnistä): (Hampuri–)Elmshorn–Niebüll–Westerland/Dagebüll Mole
paikallisjunia (RB): (Hampuri–)Elmshorn–Itzehoe–Heide
taajamajunia (RE):(Hampuri–)Elmshorn–Westerland
taajamajunia (RE): Husum–Westerland
taajamajunia (D): Bredstedt–Westerland ja
Arrivan taajamajunia: Niebüll–Tønder(–Esbjerg).
Autojunaliikennettä välillä Niebüll–Westerland hoitaa kaksi yhtiötä: DB Fernverkehr AG ja RDC Autozug Sylt GmbH.
Esko Marttinen

| Esko Marttinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. tammikuuta 1938 (ikä 86) Kajaani, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Seura:  Kemijärven Urheilijat
Laji:  ampumahiihto
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ampumahiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ampumahiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ampumahiihto.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten ampumahiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Zakopane 1969 | 4 × 7,5 km |  |
Esko Oiva Marttinen (s. 15. tammikuuta 1938 Kajaani) on uransa lopettanut suomalainen ampumahiihtäjä.
Marttinen sijoittui Innsbruckin 1964 olympialaisissa 20 kilometrin ampumahiihtokilpailussa 23:nneksi. Vuoden 1969 MM-kilpailuissa hän saavutti viestijoukkueen ankkurina pronssia. Pohjoismaitten mestaruuskilpailuissa hän saavutti 20 kilometrillä pronssia vuonna 1969.
Esko Marttinen edusti seuratasolla Kainuun Ärjyä ja Kemijärven Urheilijoita. Hän voitti 20 kilometrillä Suomen mestaruuden vuonna 1964. Hän voitti myös useita puolustusvoimain ja rajavartiolaitoksen mestaruuksia. Hän on toiminut SVUL:n Kainuun piirin varapuheenjohtajana vuosina 1972–1973 sekä pitkään seurojensa johtotehtävissä.
C. B. Martin

Charles Burton Martin (1924 Chelsea, Massachusetts Yhdysvallat – 23. lokakuuta 2008 Medicine Hat, Alberta Kanada) oli yhdysvaltalaissyntyinen kanadalainen filosofi ja Calgaryn yliopiston filosofian emeritusprofessori. Hänen alojaan olivat ennen kaikkea mielenfilosofia, neurotieteet, metafysiikka, kielifilosofia sekä John Locken ajattelu.
Martin väitteli filosofian tohtoriksi Cambridgen yliopistosta. Vuonna 1954 hän luennoi Adelaiden yliopistossa. Vuosina 1966–1971 hän toimi filosofian professorina Sydneyn yliopistossa. Martin siirtyi filosofian professoriksi Calgaryn yliopistoon vuonna 1971. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2001.
Teoksia

Religious Belief.  Cornell University Press, 1959.
Armstrong, D. M. & Martin, C. B. & Place, U. T.: Dispositions: A Debate.  Routledge, 1996.  ISBN 0203047869
The Mind in Nature.  Oxford University Press, 2007.  ISBN 0199234108
Hans-Peter Martin

Hans-Peter Martin (s. 11. elokuuta 1957) on itävaltalainen toimittaja ja Euroopan parlamentin jäsen vuodesta 1999.
Martin opiskeli valtiotieteitä Wienin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1984. Hän on työskennellyt saksalaiselle aikakauslehdelle, Der Spiegelille. Hän on myös kirjoittanut useita kirjoja.
Menestynein kirjoista on Martinin ja saksalaisen Harald Schumannin kirjoittama Globalisaatioloukku (Die Globalisierungsfalle. Der Angriff auf Demokratie und Wohlstand, 1996), joka on käännetty 27 kielelle. Kirjan pääargumenttina on, että tulevaisuudessa ihmiskunnasta vain viidennestä tarvitaan mielekkäiden ja hyvin palkattujen töiden tekemiseen, ja loput pidetään rauhallisina tissiviihteellä.
Vuoden 1999 europarlamenttivaaleissa Martin oli Itävallan sosiaalidemokraattisen puolueen (SPÖ) ehdokas. Hän joutui kuitenkin riitoihin ryhmänsä kanssa ja välirikkoon puolueen kanssa.
Vuonna 2004 Martin syytti parlamentin jäseniä epärehellisyydestä ja esitti 31. maaliskuuta Strasbourgissa listan 57 saksalaisesta edustajasta, jotka olivat nostaneet palkkioita osallistumisestaan, vaikka eivät olleet olleet paikalla. Myöhemmin hän esitti listan 7200 tapauksesta, jossa edustaja oli ollut paikalla vain ilmoittautumisen ajan ja poistunut sitten.
Martin perusti samana vuonna oman vaalilistansa Liste Dr. Hans-Peter Martin – Für echte Kontrolle in Brüssel ja sai vuoden 2004 vaaleissa yllättäen 14 % äänistä, enemmän kuin Vihreät tai Vapauspuolue, ja kaksi paikkaa europarlamenttiin. Toinen Martinin ohella valittu oli Karin Resetarits, joka kuitenkin riitautui Martinin kanssa ja liittyi 2005 liberaalien ryhmään europarlamentissa.
Hän oli mukana myös Itävallan parlamenttivaaleissa 2006 omalla listallaan Liste Dr. Martin – Für Demokratie, Kontrolle, Gerechtigkeit, joka jäi ilman paikkoja saatuaan 2,8 % äänistä.
Aiheesta muualla

Hans-Peter Martin Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB  MEP-hakemisto 
Muut:  IdRef
Joseph-Louis Lagrange

Joseph-Louis Lagrange
Joseph-Louis Lagrange (ital. Giuseppe Lodovico de Lagrangia, 25. tammikuuta 1736 Torino – 10. huhtikuuta 1813 Pariisi) oli italialais-ranskalainen matemaatikko ja tähtitieteilijä, joka eli osan elämästään Ranskassa ja Preussissa.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Lagrangen isoisä oli ranskalainen ratsuväen kapteeni, joka oli asettunut Sardinian kuningaskuntaan ja nainut maineikkaan Conti-suvun tyttären. Avioliitosta syntyi Lagrangen isä, josta tuli puolestaan Sardinian sotarahaston hoitaja; tämä avioitui Marie-Thérèse Grosin, erään varakkaan cambianolaisen lääkärin ainoan tyttären kanssa, joka synnytti parille kaikkiaan 11 lasta. Nuori Joseph-Louis jäi ainoana henkiin sisarparvestaan. Lagrangen perhe oli alkujaan vauras, ja heillä oli avioliiton kautta myös Grosin suvun varoja käytössään, mutta isä-Lagrangen taipumukset keinotteluun nielivät lopulta hänen lapsensa perinnön käytännössä kokonaan. Lagrange piti jälkikäteen tätä onnettomuutta onnellisimpana hetkenään elämässään, sillä hän epäili, että jos hän olisi saanut suuren perinnön, hän ei olisi välttämättä koskaan kokeillut onneaan matematiikan parissa.
Lagrange oli teini-ikäisenä kiinnostunut klassisesta kirjallisuudesta, eivätkä Eukleideen ja Arkhimedeen työt geometrian parissa vaikuttaneet juurikaan hänen kiinnostukseen matematiikkaa kohtaan. Vasta myöhemmin sattuman oikusta Lagrange törmäsi Edmund Halleyn tutkielmaan, jossa kirjoittaja ylisti differentiaali- ja integraalilaskennan ylivertaisuutta verrattuna kreikkalaisten geometrian töihin. Tämän jälkeen Lagrange lumoutui lähes välittömästi matematiikasta ja oppi ilmiömäisen nopeasti hallitsemaan oman aikansa tunnetun matemaattisen analyysin pelkällä itsenäisellä opiskelulla; lopulta hänet nimitettiin matematiikan professoriksi Torinon Kuninkaalliseen tykistökouluun, jossa Lagrange opetti itseään vanhempia oppilaita.
Professorina Lagrange keräsi ympärilleen lahjakkaiden oppilaiden piirin, joka toimi myöhemmin kehittyneen Torinon tiedeakatemian perustana. Akatemia aloitti tuloksien julkaisun 1759 Lagrangen ollessa vasta 23-vuotias; yleisesti on ajateltu, että Lagrange kirjoitti suuren osan akateemisista teksteistä, vaikka ne julkaistiinkin hänen oppilaidensa nimillä. Lagrange itse kirjoitti varmasti tutkimuksen variaatio­laskennasta ja loi samalla pohjan omalle työlleen kiinteiden kappaleiden mekaniikan ja hydromekaniikan synteesistä. Lagrangen työ oli mekaniikan tutkimuksessa yhtä vallankumouksellinen kuin Isaac Newtonin painovoimateoria taivaankappaleiden tutkimuksessa. Mekaniikan lisäksi Lagrange otti toisen jättiharppauksen eteenpäin sovellettuaan differentiaalilaskentaa todennäköisyyslaskentaan, ja hän uudisti myös radikaalisti Newtonin äänioppia käsiteltyään ääntä kimmoisten kappaleiden mekaniikkaan eikä Newtonin tapaan hydromekaniikkaan kuuluvana ongelmana. Äänioppia koskevat tutkimukset auttoivat Lagrangea ratkaisemaan tiedemiehiä vuosikausia piinanneen värähtelevän kielen ongelman. Täten 23-vuotias torinolainen oli noussut salamannopeasti aikansa suurimpien matemaatikkojen joukkoon Leonhard Eulerin ja Bernoullin suvun jäsenten rinnalle.