stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Derek Morris
Aiheesta muualla

Derek Morris The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Morrisin profiili NHL:n sivuilla (englanniksi)
Edo de Waart

Edo de Waart
Edo de Waart (s. 1. kesäkuuta 1941) on alankomaalainen kapellimestari. Hän opiskeli pianon- ja oboensoittoa sekä orkesterinjohtoa. Ennen menestymistään kapellimestarina hän soittikin oboetta Concertgebouw-orkesterissa. Hän myös johti Nederlands Blazers Ensembleä, Alankomaiden puhallinorkesteria.
Waart on ollut useiden orkesterien ylikapellimestarina. Hän on johtanut myös oopperaa. Hänen levyttämiensä teosten joukossa on muiden muassa John Adamsin, Steve Reichin ja Sergei Rahmaninovin tuotantoa.
Edo (täsmennyssivu)

Edo voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Edo, Japanin nykyisen pääkaupungin Tokion historiallinen nimi
Edo-kausi, Japanin historian kausi
Edogawa, joki Japanissa Kantōn alueella
Edo, Nigerian osavaltio
edot, nigerialainen kansa
edon kieli, Nigeriassa puhuttu kieli
Edo, VR:n Intercity-luokan ohjausvaunu
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Edo”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Drøbak

| Drøbak |
| --- | --- |
 Storgata
 Drøbak
 Koordinaatit: 59°40′00″N, 10°38′00″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Askershus
Kunta:  Frogn
Pinta-ala:  
 – Maa:  6,3 km²
Väkiluku (2022):  13 700
 – Väestötiheys:  2 174,6 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Drøbak on kaupunki Akershusin läänissä Norjassa ja Frognin kunnan hallinnollinen keskus. Taajaman pinta-ala on 6,3 neliökilometriä ja asukasluku 13 700 vuonna 2022. Drøbak sijaitsee samannimisen salmen kohdalla Oslovuonon kapeimmalla kohdalla noin puolimatkassa Oslon ja Mossin välillä. Drøbak tunnetaan idyllisestä puutalokeskustasta.
Kuvia

Drøbakin kirkko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Drøbak Wikimedia Commonsissa
Digimon Rumble Arena 2

| Digimon Rumble Arena 2 |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Bandai Games
Julkaisija:  Bandai Games
Pelisarja:  Digimon
Julkaistu:  PlayStation 2, Xbox   3. syyskuuta 2004   15. lokakuuta 2004 GameCube  29. heinäkuuta 2004  6. syyskuuta 2004  15. lokakuuta 2004 
Lajityyppi:  Tappelupeli
Pelimuoto:  yksinpeli, kaksinpeli
Ikäluokitus:  ESRB: Teini-ikäisille  PEGI 12 
Alusta:  PlayStation 2, Nintendo GameCube, Xbox
Jakelumuoto:  DVD
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
Digimon Rumble Arena 2 on Bandai Gamesin kehittämä ja julkaisema Digimon-fantasiamaailmaan sijoittuva tappelupeli. Peli julkaistiin vuonna 2004 Nintendo GameCubelle, Xboxille ja PlayStation 2:lle.
Pelille on julkistettu spirituaallinen jatko-osa vuoden 2014 lopulla: Digimon All-Star Rumble.
Pelaaminen

Digimon Rumble Arena 2 on tappelupeli, jossa esiintyvät yleisimmät digimonit. Yksinpelissä pelaaja etenee tason kerrallaan, kunnes hän kohtaa päävastustajan, jonka kukistuessa pelaaja saa kyseisen vastustajan käytettäväksi. Pelin varsinainen tehtävä on tapella muita digimoneja vastaan, kunnes he putoavat pelistä. Peliä on myös mahdollista pelata enintään neljän pelaajan moninpelinä.
Pelitilat

Timed Rumble: Se pelaaja, jolla on eniten tyrmäyksiä pelin lopussa, voittaa.
Knockout Battle: Kaikki pelaajat saavat tietyn määrän elämiä. Jos pelaaja menettää kaikki elämänsä, hän häviää. Viimeinen pelissä oleva voittaa.
Keep Away: Pelaajan pitää ottaa henkimuna kiinni ja pitää se itsellään. Mitä kauemmin hän sitä pitää, sitä enemmän hän saa pisteitä.
Poison: Pelin alussa joku pelaaja on myrkytetty. Jos hän tekee onnistuneen hyökkäyksen vihollista päin, myrkky siirtyy tähän pelaajaan. Se, joka on pelin lopussa vielä hengissä, voittaa.
Digi Race: Pelaajan pitää digivoitua kaksi kertaa ja tehdä ultrahyökkäys, jotta hän saa pisteen. Pelin voittaa se, jolla on tietty määrä pisteitä.
Little vs Big: Pelin alussa joku on digivoitumisensa ylin muoto. Muut taas ovat normaaleja. Jos joku normaalina oleva pelaaja tyrmää ylimmässä muodossa olevan pelaajan, tämä siirtyy normaalista ylempään muotoon. Muuten samanlainen kuin Knockout Battle.
Spirit Collection: Henkimunia sataa taivaalta ja pelaajien on napattava ne. Se, kenellä on eniten henkimunia, voittaa.
King of the Hill: Pelin kentän tietyssä paikassa on lippu. Jos pelaaja pysyy lipun vieressä, hän saa pisteitä. Eniten pisteitä saanut voittaa.
Crazy Chase: Pelin aikana pieni digimon nimeltä Calumon kiertää ympäri kentää. Jos pelaaja osuu Calumoniin, hän saa pisteen. Eniten pisteitä saanut voittaa.
Drøbakin kirkko

| Drøbakin kirkko Drøbak kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Frogn, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Borgin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1776
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  335
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Drøbakin kirkko (norj. Drøbak kirke), joka tunnetaan myös nimellä Vår Frelsers kirke (Vapahtajamme kirkko), on Frognin kunnassa Akershusin läänissä Norjassa sijaitseva puinen ristikirkko vuodelta 1776.
Kuvia

Kirkkosali
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Drøbakin kirkko Wikimedia Commonsissa
Albert Parsons

| Albert Parsons |
| --- | --- |
 Albert Parsons noin vuonna 1880.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1848 Montgomery, Alabama
Kuollut: 11. marraskuuta 1887 (39 vuotta) Chicago, Illinois
Ammatti:  toimittaja
Puoliso:  Lucy Parsons (1871–)
Albert Richard Parsons (20. kesäkuuta 1848 Montgomery – 11. marraskuuta 1887 Chicago) oli yhdysvaltalainen toimittaja ja työväenliikkeen aktiivi. Hän oli entinen orjuutta vastustanut republikaani ja myöhempi sosiaalidemokraatti, joka 1880-luvun alussa ryhtyi anarkistiksi. Parsons oli yksi neljästä niin sanotun Haymarketin verilöylyn vuoksi syyttömänä teloitetusta anarkistista, joiden muistoksi kansainvälinen työväenliike ryhtyi viettämään vappua. Hänen puolisonsa Lucy Parsons oli myös ay-aktiivina ja toimittajana tunnettu anarkisti.
Varhaiset vuodet

Alabaman Montgomeryssa kymmenlapsiseen perheeseen syntynyt Parsons jäi jo viisivuotiaana orvoksi ja myöhemmin konfederaation armeijan kenraaliksi ylenneen vanhimman veljensä William Henry Parsonsin (1826–1907) huollettavaksi. Perheen muutettua Texasiin Albert sai 12-vuotiaana painajan oppisopimuspaikan Galveston Daily News -sanomalehdestä. Yhdysvaltain sisällissodan sytyttyä vuonna 1861 vasta 13-vuotias Parsons liittyi Etelävaltioiden armeijaan, jossa hän toimi aluksi lataajana tykistössä ja sodan loppuvaiheessa ratsuväkisotilaana veljensä Williamin alaisuudessa. Sodan loputtua vuonna 1865 Parsons palasi Texasiin, hankki pienen maatilan Wacosta ja opiskeli samalla kaupungissa toimineessa baptistien ylläpitämässä Baylorin yliopistossa.
Opiskeluaikoinaan Parsons perusti oman Waco Spectator -nimisen sanomalehden ja oli myös mukana orjuutta vastustaneen republikaanipuolueen toiminnassa. Ympäristön ja Ku Klux Klanin painostuksesta Parsonsin sanomalehti ilmestyi vain vuoden. Vuonna 1870 hän sai työpaikan presidentti Ulysses S. Grantin hallinnosta veroviranomaisena ja työskenteli myös Texasin senaatissa vuoteen 1873 saakka. Parsons oli kaksi vuotta aikaisemmin avioitunut orjaksi syntyneen Lucy Gonzalezin kanssa, mutta koska etnisten ryhmien välinen avioliitto oli Texasissa käytännössä mahdotonta jo lainsäädännönkin vuoksi, he päättivät muuttaa Chicagoon.
Aika sosialistisessa työväenliikkeessä

Chicagossa Parsonsit kiinnostuivat työväenliikkeen toiminnasta ja osallistuivat muun muassa varojenkeräykseen vuoden 1871 Chicagon suuren palon uhreille. Paikallisten sanomalehtien syytettyä työläisten parissa toiminutta Chicago Relief and Aid Society -hyväntekeväisyysjärjestöä ”kommunistiseksi”, tuolloin termillä viitattiin myöhemmän kommunismin sijasta vuoden 1871 Pariisin kommuuniin, Parsons kiinnostui ottamaan selvää lehtikirjoitusten taustoista ja havaitsi työläisten vaatimukset mielestään oikeutetuiksi. Näin hän kiinnostui sosialismista, jätti republikaanit vuonna 1875 ja liittyi vuotta aikaisemmin perustettuun sosialidemokraattiseen puolueeseen. Vuonna 1876 hän jostakin syystä liittyi kutsun saatuaan myös oikeistolaiseen Knights of Labor -työväenjärjestöön, jonka jäsenenä Parsons oli kuolemaansa saakka. Vuotta myöhemmin hän oli mukana uuden Amerikan sosialistisen työväenpuolueen perustavassa kokouksessa, ja 1877 Parsons valittiin lisäksi sosialistien edustajana Chicagon kaupunginhallitukseen. Hän pyrki kerran myös Yhdysvaltain kongressiin.
1870-luvulla Parsonsista tuli yksi merkittävimmistä Chicagon työväenliikkeen englanninkielisistä puhujista. Vuoden 1877 Suuren rautatielakon aikana hän piti yli 30 000 lakkoilevalle työläiselle vaikuttavan puheen, josta lopulta muodostui käännekohta Parsonsin elämässä. Puheensa johdosta hän menetti välittömästi työnsä Chicago Times -sanomalehdessä, jonka palveluksessa Parsons oli ollut kaupunkiin muutostaan lähtien. Hän sai kuitenkin nopeasti uuden työpaikan radikaalista saksankielisestä Chicagoer Arbeiter-Zeitung -lehdestä, jolla oli kytköksiä myös anarkisteihin. Seuraavassa kaupunginhallituksen kokouksessa Parsons joutui yleisöstä tulleiden uhkauksien kohteeksi, hänet muun muassa uhattiin lynkata. Poliisi neuvoi Parsonsia lähtemään Chicagosta henkensä turvaamiseksi, mutta hän päätti kuitenkin jäädä kaupunkiin.
Siirtyminen anarkismiin

Vuonna 1881 sosialistisesta työväenpuolueesta erkaantui radikaali Vallankumouksellinen sosialistinen työväenpuolue (Revolutionary Socialist Labor Party), jota Parsons oli mukana perustamassa. Pian hän kuitenkin päätti luopua kokonaan puoluepolitiikasta ja jätti samalla kaikki luottamustehtävänsä. Ennen teloitustaan kirjoittamissaan muistelmissa Parsons kertoi pettyneensä politiikassa kohtaamaansa lahjontaan, uhkailuun, kaksinaamaisuuteen ja yleiseen korruptioon, joiden takia työläiset vain köyhtyivät ja rikkaat tulivat entistä rikkaammiksi. Hän ei myöskään enää uskonut äänestämisellä pystyvän muuttamaan asioita paremmaksi. Puoluepolitiikan jätettyään Parsons keskitti lähes kaiken tarmonsa toimintaan kahdeksan tunnin työaikaa vaatineessa liikkeessä. Vuonna 1883 hän perusti yhdessä puolisonsa Lucyn kanssa anarkistisen International Working People’s Association -ammattiliiton. Syksyllä 1884 Parsons alkoi toimittamaan liiton julkaisemaa The Alarm -sanomalehteä, jonka kirjoittajiin kuului myös Lucy.
Haymarketin tapahtumat

Vuoden 1886 alkupuolella kahdeksan tunnin työaikaa vaatinut liike kasvoi entuudestaan, ja 1. toukokuuta määrättiin suureksi lakkopäiväksi. Albert ja Lucy Parsons johtivat tuolloin 80 000 työläisen marssia pitkin Chicagon pääkatua Michigan Avenueta. Parin päivän kuluessa kahdeksan tunnin työpäivää vaatineeseen lakkoon liittyi kaupungissa jo yli 340 000 työläistä. Parsons vieraili samaan aikaan myös Cincinnatissa, jossa lakkoon osallistui 300 000 henkeä. Toukokuun 4. päivänä Chicagossa sijaitsevalla Haymarketin torilla järjestettiin 3 000 osallistujan mielenosoitus, joka oli protesti poliisin käyttämää väkivaltaa vastaan. Edellisenä päivänä poliisi oli ampunut kuusi McCormickin leikkuupuimuritehtaan työläistä. Torikokouksessa oli Parsonsin lisäksi myös useita muita puhujia. Alkaneen rankkasateen vuoksi Albert ja Lucy lapsineen siirtyivät useiden muiden osallistujien seuraamana läheiselle työväentalolle. Kokous Haymarketin torilla kuitenkin jatkui sateesta huolimatta. Sen loppuvaiheessa paikalle ilmestyi runsaslukuinen määrä poliiseja, jotka kehottivat väkijoukkoa hajaantumaan. Tämän jälkeen paikalla räjähti pommi, joka surmasi yhden poliisin sekä haavoitti useita muita. Raäjähdystä seuranneessa tulitaistelussa kuoli vielä seitsemän ihmistä lisää.
Pommin räjäyttäjästä ei ollut tietoa, mutta sen sattuessa Parsons istui Zeph’s Hallin työväentalolla oluella. Seuraavien päivien kuluessa viranomaiset pidättivät seitsemän Haymarketin mielenosoituksen osallistunutta anarkistia. Parsons ei ollut heidän joukossaan, mutta päätti kesäkuun lopussa antautua poliisille solidaarisuudesta tovereitaan kohtaan. Oikeuskäsittelyssä puhuneiden todistajien kertomusten mukaan yksikään kahdeksasta syytetystä ei ollut heittänyt pommia, mutta heidät kuitenkin tuomittiin syyllisiksi. Oikeuden mukaan miesten puheet ja kirjoitukset olivat rohkaisseet tuntemattomaksi jäänyttä miestä pommi-iskuun. Anarkisteista Oscar Neebe sai 15 vuoden vankeusrangaistuksen ja muille langetettiin kuolemantuomio. Kahden syytetyn tuomiot muutettiin nopeasti elinkautisiksi vankeusrangaistuksiksi ja lopulta Illinoisin osavaltion uusi kuvernööri John Peter Altgeld armahti heidät vuonna 1893 ja totesi tapahtuneen oikeusmurhaksi. Viidestä muusta kuolemaantuomitusta Louis Lingg teki itsemurhan sellissään, Albert Parsons sekä August Spies, Adolph Fischer ja George Engel hirtettiin lopulta 11. marraskuuta 1887. Parsonsilla olisi tiettävästi ollut tuolloin mahdollisuus saada tuomionsa muutetuksi elinkautikseksi, mutta hän kieltäytyi pyytämästä armahdusta, koska olisi samalla myöntänyt syyllisyytensä. Pommin oikeaa räjäyttäjää ei ole milloinkaan selvitetty, mutta vahvimmin epäilyt kohdistuvat poliisin tai Pinkertonin etsivätoimiston soluttautujaan.
Hautaus ja muistaminen

Albert Parsons haudattiin Forest Homen hautausmaalle, ja vuonna 1893 hänen hautansa läheisyyteen pystytettiin muistomerkki kaikille Haymarketin marttyyreille. Parsonsin puoliso Lucy Parsons jatkoi poliittista toimintaansa aina kuolemaansa vuoteen 1942 saakka ja oli muun muassa perustamassa Industrial Workers of the World -ammattiliittoa vuonna 1905. Pariisissa 1889 kokoontunut toinen internationaali päätti Yhdysvaltain delegaation pyynnöstä julistaa toukokuun 1. päivän kansainväliseksi työväen juhlapäiväksi Parsonsin ja muiden Haymarketin marttyyrien muistoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albert Parsons Wikimedia Commonsissa
Lucy Parsons (1853–1942).
Piirros Haymarketin tapahtumista.
Down

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Down voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Down, kreivikunta Irlannissa
sukunimenä:
John Langdon Down, brittiläinen lääkäri, joka kuvasi Downin oireyhtymän ensimmäisenä
Lesley-Anne Down, brittiläinen näyttelijä
Down, yhdysvaltalainen yhtye
Down, suomalaisen Sentenced-yhtyeen albumi
Down, yhdysvaltalaisen Blink-182-yhtyeen single.
Aikuiskasvatus

Aikuiskasvatustieteellä tarkoitetaan teoriaa ja tutkimusta aikuisten oppimisen, opiskelun ja opettamisen monista muodoista ja käytännöistä sekä aikuisen elämän yleisistä kasvua ja kasvattamista koskevista kysymyksistä, aikuiskasvatuksella erilaisia aikuisen kasvun, kasvattamisen ja oppimisen sekä elämän eri alueiden käytäntöjä. Aikuiskasvatuksen ydinkäsitteitä eri aikoina ovat olleet valistus, sivistys, kasvatus ja koulutus täsmennettyinä eri määreillä.
Historia

Suomalaisen aikuiskasvatuksen kehitys Kansanvalistusseuran perustamisesta nykypäivään voidaan jakaa kolmeen historialliseen kehitysvaiheeseen sekä nykyään meneillään olevaan tilanteeseen:
Autonomian ja kansallisen heräämisen aika (1874-1917): kansanopetus ja vapaa kansanvalistus
Itsenäistymisen ja eheyttämisen aika (1917-1939): vapaa kansansivistys ja vapaa sivistys
Jälleenrakennuksen ja hyvinvointivaltion rakentamisen aika (1939-1989): aikuiskasvatus ja aikuiskoulutus
Rakennemuutos, lama, globalisaatio ja tietoyhteiskunta (1990-): elinikäinen kasvatus ja oppiminen
Historia > Autonomian ja kansallisen heräämisen aika ja kansanvalistus

Kansanvalistustyö nojasi valistusaatteeseen, pyrkimykseen edistää järkiperäistä ajattelua yhteiskunnan uudistamiseksi. Toisaalta sen käyttövoimana oli kansallisuusaate: kansallisvaltio oli mahdollinen vain, jos oli olemassa perinteisen sivistyneistön eli säätyjen lisäksi sivistynyttä kansaa vaatimaan sitä ja taistelemaan sen puolesta. Omasta suunnastaan vaikutti työväenliike, jonka kannalta kansan sivistyminen kytkeytyi yhteen poliittisen ja ammatillisen järjestäytymisen kanssa.
Tämän kehitysvaiheen tärkeitä toimijoita olivat fennomaanit, muut kansanliikkeet ja järjestöt, kuten Kansanvalistusseura. Työn eräitä hedelmiä puolestaan olivat ensimmäisen kansanopiston perustaminen Kangasalle 1889 sekä työväenopiston perustaminen Tampereelle 1899.
Historia > Itsenäistymisen ja eheyttämisen aika: näkökulma vaihtuu

Ennen ensimmäistä maailmansotaa, Suomen itsenäistymistä ja Suomen sisällissotaa oli vallinnut yhteiskunnasta ja kansanliikkeistä kansaan kohdistuva sivistyspyrkimys enemmän kuin yksilöiden tarpeet. Kansanosia jakaneen sodan jälkeen ei tuntunut enää olevan edellytyksiä puhua myöskään jakamattomasta kansallisesta sivistyksestä. Aatelähtöinen valistus haluttiin korvata tieteeseen nojaavalla, syvällisemmällä sivistystyöllä. Toisaalta työväenjärjestöt halusivat rakentaa sivistystyötä omista lähtökohdistaan. Jo vuonna 1919 perustettiin Työväen sivistysliitto. Aloitteen sen perustamisesta teki professori Väinö Voionmaa.
Historia > Jälleenrakennuksen ja hyvinvointivaltion rakentamisen aika: valtiollista aikuiskoulutuspolitiikkaa

Sotien jälkeistä ajanjaksoa 1980-luvun loppuun saakka voidaan nimittää valtiollisen aikuiskoulutuspolitiikan kaudeksi. Sen lähtökohtana oli sodanjälkeinen tilanne, jossa sodasta palaaville oli nopeasti järjestettävä työssä tarvittavaa koulutusta.
Ammattikoulutus alkoi kehittyä keskusammattikoulujen myötä 1950-luvulla. Ammatillista koulutusta ei kuitenkaan alkuun pidetty aikuiskasvatuksellisena toimintana, koska sen päämäärät poikkesivat vapaan kansansivistystyön tavoitteista . Aikuiskasvatus alkoi saada vapaan sivistystyön ohella ammattillisia ja tutkintotavoitteisia muotoja.
Elinikäisestä koulutuksesta puhuttiin jo 1970-luvulla. Keskeisenä tavoitteena oli kuitenkin koulutuksellisen tasa-arvon saavuttaminen. Tämä synnytti uudenlaisia tarpeita ottaa huomioon oppijoiden lähtökohtien erilaisuus. Sotien jälkeinen tilanne ja toimintamalli synnyttivät runsaan joukon aikuiskoulutusorganisaatioita, ammattikoulujen ohella erilaisia instituutteja, koulutus- ja kurssikeskuksia sekä Valtion koulutuskeskuksen.
Historia > Aikuiskoulutus markkinavetoiseksi

Aikuiskoulutuksen painopistettä oli jo 1970-luvulta lähtien haluttu siirtää työelämän tarpeisiin vastaamisen suuntaan. Koulutustoiminta alkoi kääntyä markkinaohjatuksi 1980-luvun puolivälistä lähtien: koulutuspalveluita ohjaisi keskitetyn suunnittelun sijasta kysyntä. Kohderyhmäksi tunnistettiin koko työikäinen väestö. Alettiin puhua elinikäisestä oppimisesta ja koulutusmarkkinoista.
Aikuiskasvatus tieteenalana

Aikuiskasvatuksen ensimmäinen professuuri perustettiin Nottinghamin yliopistoon vuonna 1922. Alan ensimmäisenä professorina maailmassa toimi Robert Peers. Myöhemmin samaa virkaa on hoitanut muun muassa radikaalin aikuiskasvatuksen teoriaa ja käytäntöä kehittänyt J.E. Thomas.
Suomessa aikuiskasvatus sai ensimmäisen professuurin vuonna 1946 Yhteiskunnalliseen korkeakouluun (sittemmin Tampereen yliopisto) ja sen ensimmäiseksi hoitajaksi valittiin Urpo Harva. Vuodesta 2006 aikuiskasvatuksen professorin tehtävässä on ollut Juha Suoranta.
Aikuiskasvatusta tutkitaan ja opetetaan Tampereen yliopiston lisäksi Helsingin yliopistossa (prof. Yrjö Engeström), Itä-Suomen yliopistossa (prof. Jyri Manninen), Jyväskylän yliopistossa (prof. Tapio Aittola ja Anneli Eteläpelto), Lapin yliopistossa, Turun yliopistossa (prof. Risto Rinne) ja Åbo Akademissa (prof. Petri Salo).
Aikuiskasvatuksen tiedelehtiä

Aikuiskasvatus (lehti).
RELA European Journal for Research on the Education and Learning of Adults  (Arkistoitu – Internet Archive)
Aikuiskasvatusta tai aikuiskasvatustiedettä opiskelleet työskentelevät pääasiassa opetuksen ja koulutuksen alalla. Yleisiä ammattinimikkeitä ovat esimerkiksi lehtori, koulutussuunnittelija, opinto-ohjaaja ja hr manager.
Aikuiskoulutuksen hyödyt ja haitat

Aikuiskoulutusta perustellaan työllisyysvaikutuksilla ajatellen, että siten julkinen talous paranisi, mutta totuus on usein toinen.
Aikuiskoulutuksen hyödyt ja haitat > Nuorten kouluttamattomien toinen aste on hyödyllinen

Etlan tutkimuksen perusteella aikuiskoulutuksen hyödyt ylittävät sen kustannukset, kun kyse on toisen asteen opinnoista, koulutettavilla on vain peruskoulu takana ja he ovat riittävän nuoria. Valitettavasti aikuiskoulutusta kuitenkin annetaan yleensä jo valmiiksi koulutetuille.
Toisen asteen tai korkean asteen tutkinnon suorittaneiden kouluttaminen kaikissa tapauksissa heikentää julkista taloutta. Tutkimusjohtaja Antti Kauhasen mukaan koulutusresurssit pitäisi kohdistaa niin, että hyödyt ylittäisivät kustannukset. Myös tulonmenetys koulutuksen aikana pitäisi minimoida. Korkeakoulutetuilla se on suurin eikä ansiokehityskään juuri opinnoista parane toisin kuin peruskoulutaustaisilla.
Sosiaali- ja terveysalan koulutus paransi työllistymistä, luonto- ja ympäristöalan koulutus heikensi työllistymistä. Tutkimus tarkasteli 35-55-vuotiaiden 2000-2019 alkaneita opintoja. Vuosittainen aloitusmäärä kasvoi 22 000:sta 34 000:een 2000-2019 mutta peruskoulupohjaisten määrä pysyi 4 000 hengessä, korkeakoulutettujen aloittajien määrä yli viisinkertaistui.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aikuiskasvatusjärjestelmä  (Arkistoitu – Internet Archive)
Global Report on Adult Learning and Education
Desitively Bonnaroo

| Desitively Bonnaroo Dr>  John |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1974, Criteria Recording Studios, Miami, Florida, Sea-Saint Recording Studios, New Orleans.
 Julkaistu: 8. huhtikuuta 1974
 Formaatti: LP
 Tuottaja(t): Allen Toussaint
 Tyylilaji: New Orleans R&B, Bayou Funk
 Kesto: 37.12
 Levy-yhtiö: ATCO Records
Dr. Johnin muut julkaisut
| In the Right Place 1973 | Desitively Bonnaroo 1974 | Hollywood Be Thy Name 1975 |
Desitively Bonnaroo on Dr. Johnin levy vuodelta 1974.
Kappaleet > A-puoli

Quitters Never Win – 3.17 (säv. Mac Rebennack)
Stealin' – 3.32 (säv. Mac Rebennack)
What Comes Around (Goes Around) – 3.13 (säv. Rebennack)
Me Minus You Equals Loneliness – 3.06 (säv. Rebennack)
Mos' Scocious – 2.47 (säv. Rebennack)
Everybody Wanna Get Rich) Rite Away – 2.43 (säv. Rebennack)
Kappaleet > B-puoli

Let's Make a Better World – 2.58 (säv. Earl King)
R U 4 Real – 4.16 (säv. Rebennack)
Sing Along Song – 2.44 (säv. Rebennack)
Can't Git Enuff – 3.00 (säv. Rebennack)
Go Tell the People – 3.06 (säv. Allen Toussaint)
Desitively Bonnaroo – 2.31 (säv. Jessie Hill, Rebennack)
Kokoonpano

Dr. John – kitara, piano, sound effects, laulu
Allen Toussaint – kosketinsoittimet, lyömäsoittimet, sovitus, taustalaulu
Leo Nocentelli – kitara
Art Neville – kosketinsoittimet, urut
George Porter Jr. – basso
Joseph "Ziggy" Modeliste – rummut
Gary Brown – altto-, sopraano- ja tenorisaksofoni
Mark Colby – kalarinetti, tenorisaksofoni
Whit Sidener – baritoni- ja alttosaksofoni
Peter Graves – pasuuna
Kenneth Faulk – trumpetti, flyygelitorvi
Robbie Montgomery – taustalaulu
Jessica Smith – taustalaulu
Arviot

Allmusic:
Edo-Tokio-museo

Edo-Tokio-museo ulkoapäin.
Edo-Tokio-museo (jap. 江戸東京博物館, Edo Tōkyō hakubutsukan) on historiaa esittelevä museo Tokiossa, Japanissa. Se perustettiin 28. maaliskuuta 1993. Rakennus suunniteltiin muistuttamaan japanilaista varastorakennusta ja sen korkein kohta on 62,2 metriä. Museossa on muun muassa todellisten mittasuhteiden mukaan rakennettu kopio Nihonbashi-sillasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edo-Tokio-museo Wikimedia Commonsissa
Edo-Tokio-museo viralliset sivut (englanniksi)