Pohjois-Amerikan ylätasangon intiaanit
Elatuksen hankinta, elintavat

Kolumbian ylätasangolla Kalliovuorilla eli monia intiaaniheimoja mm. salishaneja ja pääosin lohen pyynnillä liikkuvaa elämää mm. spokane-intiaaneja. Pääosin syksyllä jokiin noussutta lohta pyydettiin mm. verkoin, harppuunoin tuulastamalla, merroin, onkimalla koukuilla, tai ajamalla kalat ansaan kalapatoihin. Kalapadot tehtiin mm. pajuista ja kivenlohkareista. Veden ylle tehtiin lavamaisia rakennelmia kalojen harppuunointia varten. Harppuunat olivat puisia, mutta luukärkisiä, pitkiä ja leveitä. Harppunoitaessa kala houkuteltiin soihdulla pintaan, ja valmiiksi veden alla ollut harppuunan kärki iskettiin loheen. Toisenlaisessa harppunassa oli irtoava, varteen sidottu kärki. Talvella kaloja pyydettiin avannosta keihästämällä. Nykyään lohi ei enää nouse Columbia-jokeen, koska sinne on rakennettu pato. Lohta kuivattiin ja savustettiin talven varelle. Lohenpyynti oli tarkoin järjestetty, jotta saataisiin mahdollisimman paljon lohta kiinni. Lohestuspaikat olivat monesti kauppapaikkoja ja niissä oli suuria talvikyliä.
Lohen lisäksi pyydettiin muitakin kaloja, varsinkin ankeriasta. Metsästys ja kasvien keräily olivat tietenkin myös merkittävä elatuksen hankintatapa. Lohen lisäksi toiseksi merkittävin ravinto oli kamasmukula, joka on hyvin ravintopitoinen ja makea. Suurimukulaista ulkoisesti sipulia muistuttava kamasta Camassia leichtlinii kasvaa Kolumbian ylätasangon niityillä sinisesti kukkien. Mukulat ovat noin 15 cm syvyydessä. Naiset kaivoivat ne esiin kepeillä. Kamasmukula kypsytettiin mm. puulaatikkoon tai vesitiiviisiin koreihin veteen laitetuilla kuumilla kivillä. Toinen tapa oli paistaa mukula maauunissa, kuivata se auringossa ja varastoida. Kamsmukulan lisäksi intiaanien ravintona oli lisäksi mm. portulakkoihin kuuluva Lewisia "bitterroot" ja villit porkkanat ja sipulit. Luonnonvaraista tupakkaa kerättiin ja idässä joskus viljeltiinkin. Kamasliljan juurimukulan lisäksi kerättiin muita juuria, pähkinöitä ja siemeniä.
Biisoni oli harvinainen, mutta hirvi ja vuorilammas yleisempiä. Riistana oli lisäksi karibu, paksusarvilammas, iso hirvi ja kanadanhirvi sekä joskus pystyttiin kaatamaan harmaakarhu tai mustakarhu. Yleensä riistana oli vuoristossa vuorilammas tai pohjoisessa kanadanhirvi. Vapitihirvi oli merkittävä riista, samoin vuoristossa lumivuohi josta saatiin pitkäkasvuista villaa. Valkohäntäpeura ja muulipeura olivat yleisiä metsästyskohteita. Biisonia eli vain jonkin verran Idahossa.
Seudun keskiosien intiaanien muun muassa suswapien ja spokanien elämä noudatti vuodenaikakiertoa, jossa talvella asuttiin suurissa jokilaaksojen lohestusleireissä ja keväällä ihmiset hajaantuivat keräämään juurakoita ja muita kasveja, metsästämään jäniksiä, kalastamaan jne.. Talvipäivänseisaukseen liittyi juhla tansseineen. Elämälle tärkeiden lohen ja kamasmukulan pyyntiin liittyi kunnioittavia uskonnollisia menoja, koska intiaanit uskoivat jumalien antavan nämä ihmisille, jos ihmiset ovat jumalille suosiollisia. Niinpä esimerkiksi aurinkoa ja maata oli rukoiltava, jotta ne antaisivat kasvun kamasmukulalle. Ensimmäisen saaliin juhla oli suuri tapahtuma. Ruoka-aineiden varastoinnilla oli muun muassa kamasmukulan käytön takia suuri merkitys. Kamasmukula varastoitiin paalujen varaan tai syviin tuohella vuorattuihin maakuoppiin.
Uskomusten mukaan maailma oli suuri puu, jonka latvassa asuu Suuri Salaisuus, joka on hyvä henki. Mutta suuren puun juuristossa asuu pahoja henkiä. Näitä ”kiusanhenkiä” oli intiaaniuskomusten mukaan muun muassa vuorissa, joissa ja järvissä. Kasvomaalukset liittyivät muun muassa pahojen henkien torjuntaan. Sotamaalaus oli punamusta, punainen elämän, musta kuoleman väri. Harmaakarhun pyyntiin liittyi metsästysonnea luova tulipunainen väri. Maailman luoja oli eläimeltä näyttävä sankari, joka oli etevänä pidetty eläin, mm. kojootti, sininen närhi jne. Yleensä viljelyyn liittyvä maaäidin kunnioitus lienee täällä johtunut ravintokasvien keruusta.
Vaatteet tehtiin alkujaan puunkuorisuikaleista, mutta hevosen mahdollistaman kulttuurimuutoksen jälkeen yleensä nahasta ja turkiksista. Varsinkin pohjoisessa osattiin tehdä taitavasti koreja pääosin kuusenjuurista.
Sisämaa-salisheja johti vanhojen neuvosto. Päällikön virka oli tilapäinen. Päällikkö valittiin usein lohenpyyntiä varten. Sodan syttyessä valittiin sotapäällikkö. Mutta toisaalla päällikön virka saattoi periytyä ja hänellä olla hyvin paljon valtaa. Monesti ratkaisuhin tarvittiin kylän miesten lupa. Preeriaintiaaneilta vaikutteita saaneilla heimoilla sotapäälliköiden ja menestyneiden soturien arvostus oli korkea. Luoteisintiaanien vaikutuspiirissä olleilla intiaaneilla oli taas juhlia, joissa isäntä ja vieraat vaihtoivat lahjoja keskenään, mikä tapa muistutti luoteisintiaanien potlatchjuhlia. Tietäjillä oli merkitystä, joskus tietäjät olivat shamaaneja, jotka omien sanojensa mukaan kykenivät tekemään haamusielullaan matkoja henkimaailmaan. Shamanismin vaikutus oli suurempi pohjoisessa, jossa yleisemmin uskottiin vainajan kykenevän ottamaan ihmisen haamusielun, ja vain vahvan shamaanin pystyvän tuon sielun palauttamaan. Yleensä vainajat haudattiin kivikasaan tai maakuoppaan.
Yleensä kylä oli suurin poliittinen yksikkö, joskus monesta kylästä koostuvalla samankielisellä heimolla oli kiinteämpääkin yhteistyötä. Suku luettiin vanhempien puolelta, eikä klaaneja tai vastakkaisryhmiä ollut. Riittiseurat olivat 1800-luvulla harvinaisia ja nekin muiden alueiden tuoretta vaikutusta. Naisen asema oli yleensä arvostettu.
Ylätasangon intiaanien jouset olivat niin hyviä, että ne kelpasivat preeriaintiaaneillekin. Ylätasangon intiaanit eivät yleensä sotineet keskenään, mutta olivat sotureina sitkeitä. Joukossa oli kuitenkin keskenään kahakoivia sotaisempia heimoja. Kuitenkin jos joku tunkeutui ilman lupaa kamasniitylle, sota syttyi ja mahdollisesti kiinni saadut ryöstelijät tapettiin. Aseina käytettiin yleensä jousta ja kivipäistä nuijaa. Yleensä suojauduttiin nahkaisella puukilvellä, pohjoisessa oli yleisempi puunsäleistä ja vapitin nahasta tehty panssari.