stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Guédiguian
Filmografia

Dernier été 1980
Ki lo sa? 1985
Rouge midi 1985
Dieu vomit les tièdes 1991
L'argent fait le bonheur 1993
À la vie, à la mort! 1995
Marius ja Jeannette (Marius et Jeannette) 1997 ohjaus, käsikirjoitus
À la place du coeur 1998 ohjaus
À l'attaque! 2000
La ville est tranquille 2000 ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja
Marie Jon kaksi rakastajaa (Marie-Jo et ses 2 amours) 2002 ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja
Mon père est ingénieur 2004 ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja
Le promeneur du champ de Mars 2005 ohjaus, tuottaja
Le voyage en Arménie 2006
Lady Jane 2008 Ohjaus
L'armée du crime 2009 ohjaus
Kilimanjaron lumet (Les Neiges du Kilimandjaro) 2011 ohjaus, käsikirjoitus
Twist à Bamako 2021
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von: ”Meri on kuin valkokangas”, Robert Guédiguianin haastattelu, Filmihullu 4/2009.
Laurinen, Sampsa: ”Robert Guédiguian – vastarinnan väreissä”, Filmihullu 4/2009.
Mai, Joseph: Robert Guédiguian. Manchester University Press, 2017. ISBN 978-0-7190-9647-1.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Irja Grönholm

| Irja Grönholm> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1951 (ikä 73–74)
Kansalaisuus:  saksalainen
Ammatti:  kääntäjä
Kirjailija
Äidinkieli: viro, saksa
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Irja Grönholm (s. 1951 Eberswalde, Saksan demokraattinen tasavalta) on virolainen kääntäjä.
Grönholm on virolais-ruotsalaista syntyperää. Hänen vanhempansa muuttivat Saksaan vuonna 1941. Hän kasvoi kaksikieliseksi (viro, saksa), ja opinnot päätettyään hän päätti 1984 hyödyntää kielitaitoaan.
Grönholm opiskeli 1970–1974 biologiaa Greifswaldin yliopistossa ja suoritti loppututkinnon. Hän työskenteli 1974–1984 tutkijana Akademie der Wissenschaften der DDR in Berlin, ja on ollut vuodesta 1984 virolaisen kirjallisuuden vapaa kääntäjä. Hän on saksantanut kaunokirjallisuutta, näytelmiä, lastenkirjoja ja tietokirjoja.
Grönholm on saksantanut muun muassa Jaan Krossin, Maimu Bergin, Mati Untin, Eeva Parkin, Mari Saatin proosaa ja Jaan Tätten, Merle Karusoon, Peeter Jalakasin, Tiit Ojasoon näytelmiä sekä näytelmiä Teater NO99:lle.
Vuosina 1990–2004 hän toimi julkaisussa Zeitschrift Estonia (myöhemmin Zeitschrift für estnische Literatur und Kultur). Hän on julkaissut runsaasti tekstejä antologioissa ja kirjallisuuslehdissä. Hän on julkaissut teokset  Estonia 2006 ja Estonia 2007, Jahrbücher estnischer Literatur ja on osallistunut elokuvien, radio-ohjelmien tekemiseen ja kokousten ja tapahtumien järjestämiseen.
Grönholm oli 2010 Eeva Parkin teoksen Lõks lõpmatuses (Falle, unendlich) saksannoksesta Brücke Berlin Preis -palkinnon ehdokkaana (lyhyt lista)
Teokset

Estnisch – Wort für Wort, Kauderwelsch Buch, ISBN 978-3-89416-806-3
AusspracheTrainer Estnisch (Audio-CD), Kauderwelsch AusspracheTrainer und Audio, ISBN 978-3-8317-6164-7
Palkinnot ja tunnustukset

1991 VironkirjailijaliitonVia estica -palkinto
2008 ja 2009 Eesti Kultuurkapital -säätiön palkinto.
Aiheesta muualla

Irja Grönholmin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Grenadan miehitys

Yhdysvaltalaisjoukkojen valtaama BTR-60-miehistönkuljetusvaunu.
Grenadan miehitys (koodinimeltään operaatio Urgent Fury, suom. Kiireellinen vimma) oli Yhdysvaltain vuonna 1983 suorittama Karibianmerellä sijaitsevan Grenadan saarivaltion valtaus. Miehitystä tukivat muutamat Grenadan pääministeri Maurice Bishopin murhaa ja saaren marxilaisuuteen suuntautumista vastustaneet Karibianmeren maat.
Yhdysvallat, Barbados, Jamaika ja muut Itä-Karibianmeren maiden järjestön jäsenmaat (engl. Organization of Eastern Caribbean States) tekivät 25. lokakuuta 1983 Grenadaan maihinnousun ja voittivat muutamassa päivässä grenadalaisten ja kuubalaisten vastarinnan kaataen pääministeri Hudson Austinin sotilashallituksen.
Vaikka miehitys otettiin sekä Yhdysvalloissa että Grenadassa hyvin positiivisesti vastaan väestön keskuudessa, sitä vastustivat länsimaissa etenkin Iso-Britannia, Trinidad ja Tobago ja Kanada.
Nykyään 25. lokakuuta on Grenadassa vapautuspäivä ja kansallinen vapaapäivä.
Grenadan saaret
Taustaa > Yleistä

Vuosina 1958–1962 Grenada kuului osana lyhytikäiseen Länsi-Intian liittovaltioon. Vuonna 1967 Grenadalle myönnettiin Ison-Britannian liitännäisvaltion asema (engl. Associated State of the United Kingdom), joka merkitsi, että Grenada oli vastuussa sisäisistä asioistaan, kun taas Iso-Britannia hoiti saaren puolustuksen ja ulkopoliittiset suhteet. Täysi itsenäisyys saavutettiin vuonna 1974 silloisen ministeristön puheenjohtajan Eric Gairyn johdolla, josta tuli Grenadan ensimmäinen pääministeri. Grenada säilyi kuitenkin Brittiläisen kansainyhteisön jäsenenä ja britannian monarkki (kuningatar Elisabet II) jäi saaren monarkiksi, jota edustaa saarella oleva kenraalikuvernööri. Grenadan kenraalikuvernööri oli tuolloin Leo de Gale (virassa 1974–1978).
Gairyn hallinto kehittyi hyvin itsevaltalaiseksi, mikä johti vasemmistolaisen New Jewel Movement -liikkeen (NJM) johtajan Maurice Bishopin suorittamaan vallankumoukseen maaliskuussa 1979 ja Gairyn pakoon Yhdysvaltoihin. Leo de Galen seuraaja Paul Scoon (virassa 1978 – 6. elokuuta 1992) pantiin joksikin aikaa viralta, mutta Bishop ja Scoon sopivat, että Grenada säilyisi Kansainyhteisön jäsenmaana – tosin monarkilla olisi vain seremoniallinen virka.
Bishop perusti Grenadan kansallisen vallan­kumous­hallituksen, jonka poliittinen ideologia perustui marxismi-leninismiin. Hän ei suostunut pitämään vaaleja, eivätkä hänen marxilais-leniniläinen sosialistinen vakaumuksensa ja yhteistyönsä kommunistisen Kuuban ja Nicaraguan sandinistihallituksen kanssa miellyttäneet Grenadan naapurimaita Trinidad ja Tobagoa, Barbadosta, Dominicaa ja Yhdysvaltoja. Kuuba oli lähettänyt noin 700 neuvonantajaa, rakennusinsinööriä ja valtiosotilasta rakentamaan uutta lentoasemaa, jota aiottiin käyttää kaupallisten päämäärien lisäksi mahdollisesti sotilaallisiin tarkoituksiin.
Bishopin huonot suhteet Yhdysvaltoihin ja hyvät suhteet Kuubaan, Neuvostoliittoon ja Nicaraguaan johtivat siihen, että saarelle perustettiin vallankumoushallitus.
Bishopin vieraillessa Yhdysvalloissa häntä arvostelivat kotisaarella etenkin armeijan ylipäällikkö kenraali Hudson Austin ja varapääministeri Bernard Coard, jotka olivat olleet Bishopin kanssa tekemässä vallankumousta. He väittivät Bishopin pettäneen vallankumousaatteen.
Tästä seurasi valtataistelu Bishopin ja Coardin välillä, jossa jälkimmäistä tuki kenraali Austin. Bishop joutui kotiarestiin, ja hänet sekä useat muut teloitettiin myöhemmin St. George’sissa 19. lokakuuta 1983 tapahtuneen vallankaappauksen aikana. Hudson Austin nousi maan johtoon syrjäyttäen Coardin. Kaappauksen aikana saarella oli viitisenkymmentä kuubalaista sotilasneuvonantajaa ja noin 700 rakennustyöläistä, sotilasta ja insinööriä. Paul Scoon pantiin kotiarestiin, koska hän arvosteli Bishopin ja Coardin välistä valtataistelua.
Taustaa > Miehityksen syyt

Bishop oli jo alkanut militarisoida Grenadaa. Hallitus alkoi rakentaa kansainvälistä lentokenttää, johon se sai taloudellista apua Kanadalta ja Meksikolta. Maaliskuussa 1983 Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan kutsui rakennustyömaata ”neuvostoliittolais-kuubalaiseksi militarisoinniksi” ja potentiaaliseksi uhaksi Yhdysvalloille. Kiitotie oli 2 700 metriä pitkä ja sopiva sotilaalliseen käyttöön, kun taas kansainvälisen lentoaseman kiitotie olisi hiukan lyhyempi eikä niin leveä. Myös alueella olleet öljynjalostamot vahvistivat lentokentän tulevan sotilaalliseen käyttöön.
Lentokentän suunnittelua ja rakentamista alettiin suunnitella jo vuonna 1954, jolloin Grenada oli vielä siirtomaa. Eräs kanadalainen yritys, joka toimi Britannian valtion alaisuudessa, oli suunnittelemassa lentokenttää, mutta Yhdysvallat väitti, että todellinen tarkoitus olisi perustaa kuubalais-neuvostoliittolainen sotilastukikohta, joka olisi Karibianmeren suurin, sekä mahdollistaa Neuvostoliiton ja Kuuban asekuljetukset Keski-Amerikan vasemmistosisseille.
Bishop väitti, että lentoasemaa olisi tarkoitus käyttää kaupallisesti. Hänen mukaansa saaren toinen lentoasema, joka sijaitsi pohjoisosassa, oli liian pieni: jumbojettien laskeutuminen sinne olisi täysin mahdotonta, ja massaturismin kehityksen takia maahan olisi pakko rakentaa uusi lentokenttä.
Grenadalla oli tuolloin noin tuhat Yhdysvaltain kansalaista, pääasiassa lääketieteen opiskelijoita.
Taustaa > Vallankaappaus

13. lokakuuta vuonna 1983 varapääministeri Bernard Coard syrjäytti Bishopin verisessä vallankaappauksessa ja Bishop pantiin kotiarestiin. Tästä seurasi protesteja, ja Bishop onnistui pakenemaan, mutta hänet saatiin kiinni ja teloitettiin kahden uskollisen ministerinsä kanssa 19. lokakuuta. Puolustusvoimien komentaja kenraali Hudson Austin syrjäytti Coardin ja julisti saarelle sotilashallituksen. Kenraalikuvernööri Paul Scoon vangittiin ja pantiin kotiarestiin. Armeija julisti saarelle ulkonaliikkumiskiellon, jota uhmaavat teloitettaisiin heti.
Itä-Karibianmeren maiden järjestön jäsenmaat ja Scoon vetosivat Yhdysvaltoihin, jotta Kuuban ja muiden kommunististen maiden vaikutusvallan kasvaminen pysäytettäisiin Grenadalla.
Yhdysvaltain hallitus päätti lopettaa Grenadan väkivaltaisuudet sotilastoimella. Bishopin väkivaltainen kuolema, kenraalikuvernöörin vangitseminen, 700 kuubalaisen insinöörin läsnäolo, uuden lentokentän rakentaminen todennäköisesti sotilaallisiin tarkoitukseen ja noin tuhannen Yhdysvaltain kansalaisen läsnäolo saarella olivat syitä, joiden takia Yhdysvaltain hallitus päätyi sotilaallisiin toimiin saarella.
Kun Yhdysvallat aloitti miehityksen, Kuuba julkaisi dokumentteja, joissa väitettiin Bishopin murhan tapahtuneen 20. lokakuuta ja julisti, että saarella olleet kuubalaiset eivät olleet Bishopin murhan takana ja olivat saarella vain grenadalaisten teknisenä ja taloudellisena tukena.
Castro lähetti 22. lokakuuta vuonna 1983 Kuuban valtion edustajalle Grenadaan viestin, jonka mukaan kuubalaiset eivät ota osaa sotilaalliseen toimintaan, mikäli Yhdysvallat miehittäisi saaren, elleivät kuubalaiset joudu puolustautumaan ylivoimaa vastaan. Jos Yhdysvaltain joukot miehittävät kiitotiealueen, jossa kuubalaisia teknikkoja työskentelee tai yliopiston ja sen alueen, niin kuubalaiset voivat ryhtyä vastarintaan. Myös Grenadan sotilasjuntalle Castro halusi viestittää, ettei Kuuba aio sallia kuubalaisten lisäjoukkojen tuomista saarelle. Grenadassa olleet kuubalaiset sotilaat saivat vain oikeuden puolustaa rakennustyömaita ja muita hankkeita, jos Yhdysvallat uhkaa heitä lentoasema-alueella sotilaallisesti. Castron mukaan Grenadan hallituksella olisi myös moraalinen oikeus evakuoida kaikki Yhdysvaltain ja Ison-Britannian kansalaiset saarelta. Tähän Grenadan hallitus vastasi 23. lokakuuta, ettei se voi taata kaikkia Castron vaatimuksia ja olisi moraalitonta, jos grenadalaiset eivät ryhtyisi puolustamaan isänmaataan. Myöskään Grenadassa olevien kuubalaisten insinöörien osallistumista miehityksen vastaisiin toimiin ei voitu taata.
Miehitys

Grenadan miehitys alkoi 25. lokakuuta kello 05:00, jolloin Yhdysvaltain maavoimat ja laivasto aloittivat saarelle suurimman hyökkäyksensä Vietnamin sodan jälkeen.
Taistelut kestivät muutaman päivän, ja niihin osallistui noin 7 000 Yhdysvaltain armeijan sotilasta. Hyökkäykseen osallistui myös 300 Itä-Karibianmeren maiden järjestön yhteisarmeijan sotilasta.
Operaation aikana yhdysvaltalaisjoukkoja vastassa oli noin 1 500 grenadalaista ja noin 700 kuubalaista sotilasta. Saarella oli myös noin 60 neuvostoliittolaista, pohjoiskorealaista, itäsaksalaista, bulgarialaista ja libyalaista neuvonantajaa. Heti miehityksen alettua vastarinta Grenadassa oli kova. Monet vasemmistolaiset ja kuubalaiset sotilaat taistelivat tiukasti Yhdysvaltain armeijaa vastaan. Yhdysvallat lisäsi joukkojensa määrää noin 3 000 merijalkaväensotilaalla. Parin päivän kuluttua lähes kaikki vastarinta oli lyöty.  Lopulta yhdysvaltalaiset voittivat ja vasemmistolaiset pakenivat saaren keskiosan viidakoihin jatkaakseen taistelua. Noin kuukaudessa Grenadan sotilashallinnon johtajat vangittiin ja edellä mainitut saarella olleet ulkomaalaiset pidätettiin ja koottiin yhteen.
Grenadalaisten vastarinta oli hyvin suunniteltua, ja Yhdysvallat joutui lähettämään saarille lisää joukkoja. Yhdysvaltain joukkojen tappiot olivat pienet: noin 19 sotilasta kuoli ja 116 haavoittui. Grenadalaisten tappiot olivat 45 kaatunutta ja 358 haavoittunutta. Siviiliuhrien lukumäärä oli 24. Kuubalaisten uhrien lukumäärä oli 24 kaatunutta ja 59 haavoittunutta. 638 otettiin sotavangiksi.
Suurin osa Grenadan saarten asukkaista hyväksyi maihinnousun. Vallankumousneuvoston tekemät väkivaltaisuudet saarella olivat aiheuttaneet myös siviileihin kohdistuneita paineita.
Kuubalaiset sotavangit lähetettiin takaisin kotiin. Grenadalaisten vangittujen joukossa olivat pääministeri Bernard Coard sekä puolustusvoimien komentaja kenraali Hudson Austin, jotka olivat Bishopin murhan takana.
Kritiikkiä ja tukea

Ronald Reagan sai vahvaa tukea kotimaassa sekä republikaanisesta että demokraattisesta puolueesta. Reaganin lausahdus ”Tulimme juuri ajoissa” tuli tutuksi. Häntä kuitenkin arvosteltiin ulkomailla.
Kansainyhteisön maat, etenkin Britannia sekä Trinidad ja Tobago, arvostelivat miehitystä. Pääministeri Margaret Thatcher oli varoittanut presidentti Ronald Reagania, jotta tämä vielä harkitsisi Grenadan miehitystä.
Myöhemmin Reagan keskusteli asiasta puhelimessa Thatcherin kanssa ja pyysi häneltä anteeksi sitä ettei Britannian hallitusta informoitu kunnolla ennen miehitystä.
Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous tuomitsi miehityksen äänin 108–9. Miehityksen tuomitsevan päätöslauselman puolesta äänestivät Neuvostoliitto liittolaisineen, useimmat länsimaat sekä Pohjoismaat, Suomi mukaan lukien. Äänestyksestä pidättyi 27 valtiota, muiden muassa Britannia, Belgia, Länsi-Saksa, Kanada, Turkki ja Japani. Yhdysvalloissa herätti erityistä ihmetystä Suomen äänestyskäyttäytyminen, koska Suomi oli kolme vuotta aiemmin äänestänyt tyhjää YK:n yleiskokouksen käsitellessä Neuvostoliiton hyökkäystä Afganistaniin. Yhdysvaltain Helsingin-suurlähettiläs kävi ulkoministeriössä esittämässä paheksuntansa, ja Yhdysvaltain ulkoministeriö kutsui Suomen Washingtonin-suurlähettilään Richard Müllerin puhutteluun. Suomen silloinen ulkoministeri Paavo Väyrynen myönsikin, että "ajatellen Yhdysvaltain reaktiota on rehellisesti tunnustettava, että toisenlainen ratkaisu olisi ollut parempi". Pidättymällä äänestyksestä Suomi ei olisi Jukka Tarkan mukaan joutunut niin outoon seuraan kuin tammikuussa 1980 oli tapahtunut; silloin Suomi oli ollut lähinnä kolmannen maailman maiden ohella ainoa Afganistan-äänestyksestä vetäytynyt Euroopan maa.
Suomen linja joutui entistä kiusallisempaan valoon, kun YK:n yleiskokouksessa tuli pari viikkoa Grenada-äänestyksen jälkeen käsiteltäväksi päätöslauselmaehdotus, jossa tuomittiin vieraiden joukkojen jatkuva läsnäolo Afganistanissa. Päätöslauselma hyväksyttiin suurella äänten enemmistöllä, mutta Suomi pidättyi jälleen äänestyksestä. Suomessa syksyn 1983 Grenada- ja Afganistan-äänestysten jälkipyykki herätti kiihkeän julkisen keskustelun, jossa presidentti Mauno Koivistoa ja Sorsan hallitusta arvosteltiin ulkopoliittisen linjan epäjohdonmukaisuudesta.
2. marraskuuta Yhdysvaltain puolustusministeri Caspar Weinberger ilmoitti, että operaatio Grenadassa oli ohi ja että Yhdysvaltain joukot kotiutettaisiin pian, ja joulukuun puoleen väliin mennessä kaikki taistelujoukot oli vedetty saarelta. Puolet joukoista kotiutettiin, loput jäivät saarelle pitämään järjestystä, kunnes Kansainyhteisön maiden omat valvontajoukot tulisivat saarelle vapauttamaan ne.
Väliaikainen hallitus

Kenraalikuvernööri Paul Scoon, joka oli ollut kotiarestissa ennen maihinnousua, vapautettiin, ja hänet määrättiin nimittämään uusi väliaikainen hallitus. Uudeksi pääministeriksi tuli Nicholas Brathwaite, jolla oli täysi valta, ennen kuin vapaat demokraattiset vaalit pidettiin uudestaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Operation: Urgent Fury, Grenada (Arkistoitu – Internet Archive)
The 1983 Invasion of Grenada, Operation: Urgent Fury Global Security
Urgent Fury (Arkistoitu – Internet Archive)
Operaatio Urgent Fury.
Yhdysvaltain kansalaisia, lähinnä biologian opiskelijoita, odottamassa evakuoimista saarelta
Yhdysvaltain merijalkaväen Sikorsky CH-53 -helikopteri Grenadassa miehityksen aikana kuvassa neuvostomallinen ZU-23-2-ilmatorjuntatykki
M102 tykistö tulittaa vasemmistotaistelijoita
Yhdysvaltain merijalkaväkeä Grenadassa, 3. marraskuuta 1983
Yhdysvaltain armeijan sotilaita lokakuussa 1983
Yhdysvaltain merijalkaväkeä vankeineen
Räjähdys miehityksen aikana vuonna 1983
Itä-Karibianmeren järjestön sotilaita
Black Hawk -helikoptereita Point Salinessa
Yhdysvaltain helikopteri sotilastehtävissä
Guerrilla Girls

Guerrilla Girls:t Victoria and Albert Museum:ssa.
Guerrilla Girls on vuonna 1985 perustettu yhdysvaltalainen feministinen taide- ja aktivistiryhmä, joka vastustaa taiteen ja visuaalisen kulttuurin seksismiä. Ryhmä keskittyy taidemaailman sukupuoliseen epätasa-arvoon sekä rasismiin, ja se on tullut tunnetuksi esiintymisillään jäsenten anonymiteetin takaavat gorilla-naamiot päässä. Ryhmän jäsenet käyttävät kuuluisien naistaiteilijoiden nimiä pseudonyymeinä (mm. Frida Kahlo, Kathe Kollwitz, Georgia O'Keeffe). Jäsenet, jotka ovat itsekin taiteilijoita, perustelevat tarvetta tunnistamattomina pysymiseen taidemaailman pienellä koolla.
Ryhmän toimintaan kuuluu esimerkiksi mainosjulisteet ja keskustelutilaisuuksien järjestäminen. Ryhmä on myös julkaissut kirjoja, jossa tilastotietojen pohjalta tuodaan esiin naisten ja ei-valkoisten pieni edustus taiteessa ja taidehistoriassa.  
Guerrilla Girls on esiintynyt Suomessa vuonna 2011.
Kirjallisuus

Guerrilla Girls. Bitches, Bimbos, and Ballbreakers: The Guerrilla Girls' Illustrated Guide to Female Stereotypes. London: Penguin, 2003. ISBN 978-0-14-200101-1
Guerrilla Girls. Confessions of the Guerrilla Girls. How a Bunch of Masked Avengers Fight Sexism and Racism in the Art World with Facts, Humor and Fake Fur. New York City: HarperCollins, 1995. ISBN 0-04-440947-8
Guerrilla Girls. The Guerrilla Girls' Bedside Companion to the History of Western Art. London: Penguin, 1998. ISBN 978-0-14-025997-1
Aiheesta muualla

Guerrilla Girls Virallinen nettisivu
Gorillat muistuttivat tisseistä ja tasa-arvosta YLE 26.4.2011.
Veikko Gröhn

| Veikko Gröhn> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Veikko Armas Gröhn
Syntynyt: 30. lokakuuta 1945 (ikä 79) Kitee, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  arkkitehti
Vanhemmat:  Pekka Gröhn Anna Lydia (o.s. Pirnes)
Arkkitehti
Aktiivisena:  1975–2000
Koulutus:  Architecht B.Sc. (Lahden teknillinen oppilaitos) Master of Theology in Ministerial Studies (Walesin yliopisto)
Taidesuuntaus:  helluntailainen kirkkoarkkitehtuuri
Merkittävät työt:   19 vapaakristillistä kirkkoa Saalem-temppeli (1977)  Eelim-temppeli (1979) 
Veikko Gröhn (s. 30. lokakuuta 1945 Kitee, Suomi) on suomalainen arkkitehti ja teologian maisteri. Hän on suunnitellut erityisesti vapaakirkollisten, lähinnä helluntailaisten, seurakuntien rukoushuoneita ja kirkkoja yhteensä 19.
Gröhn on valmistunut rakennusarkkitehdiksi Lahden teknillisestä oppilaitoksesta. Hän perusti Lahteen arkkitehtitoimiston 1975, myöhemmin nimeksi tuli VG-Group. Hän on suorittanut Walesin yliopiston Master of Theology in Ministerial -ohjelmassa ylemmän maisteritasoisen tutkinnon (Mth) keväällä 2008.
Gröhn on tuomittu kahden vuoden ehdolliseen vankeusrangaistukseen vuonna 2013 Nova-jutun rikosvyyhdessä. Joulukuussa 2017 hän sai saman jutun jatkojutussa tuomion seitsemästä törkeästä petoksesta kolmen vuoden ehdottomaan vankeuteen. Gröhn valittaa tuomiosta, joten se ei ole toistaiseksimilloin? lainvoimainen.
Gröhnin toimisto on VG-Group, joka on Nova Groupin entinen tytäryhtiö. Gröhn oli Nova-Groupin hallituksen varsinainen jäsen.
Työt > Kirkkorakennukset

1976: Siion-temppeli, Joensuu
1977: Saalem-temppeli, Helsinki
1978: Siion-temppeli, Alajärvi (laajennus 1987)
1979: Eelim-temppeli, Pori
1980: Saalem-temppeli, Vimpeli
1981: Vääksyn helluntaiseurakunnan temppeli, Asikkala
1982: Juvan helluntaiseurakunnan rukoushuone
1982: Kiuruveden helluntaiseurakunnan rukoushuone
1982: Siion-temppeli, Kotka
1982: Tohmajärven helluntaiseurakunnan rukoushuone
1984: Orimattilan helluntaiseurakunnan rukoushuone
1985: Eelim-temppeli, Kuopio
1985: Raision vapaakirkko
1985: Sotkamon helluntaiseurakunnan rukoushuone
1986: Lieksan helluntaiseurakunnan rukoushuone
1986: Saalem-temppeli, Forssa
1989: Kangasalan helluntaiseurakunnan rukoushuone
1989: Kuopion vapaakirkko
1990: Nurmijärven helluntaikirkko
2000: Seinäjoen helluntaikirkko
Työt > Muut

Aikatalo, Ison kirjan vastaanottorakennus
Homa Bayn orpokoti, Kenia
Kirjallisuutta

Kutsuva kirkko: arkkitehti Veikko Gröhnin elämäntyö, teksti: Leevi Launonen, valokuvat: Mauri Päivinen. Keuruu: Aikamedia, 2010 ISBN 978-951-606-899-5
Ralph Gräsbeck

Armas Ralph Gustaf Gräsbeck (6. heinäkuuta 1930 Helsinki – 22. tammikuuta 2016 Espoo) oli suomalainen lääkäri ja kliininen biokemisti (laboratoriolääkäri).
Henkilöhistoria

Gräsbeckin vanhemmat olivat lääkäri Armas Rafael Heikki Gräsbeck ja Mary Tyyni Lehtiö ja puoliso vuodesta 1954 Christina Ebba Margareta Strömberg. Gräsbeck tuli ylioppilaaksi 1947, suoritti lääketieteen lisensiaatin tutkinnon 1953 ja väitteli tohtoriksi 1956. Kliiniseen kemiaan, jonka dosentti hän oli vuodesta 1959, hän erikoistui lääkärinä 1961.
Ammattiura

Gräsbeck toimi 1950-luvulla biokemian tutkijana Baltimoressa Yhdysvalloissa Johns Hopkinsin yliopistossa sekä Tukholmassa Karoliiniseen instituuttiin kuuluvassa Lääketieteellisessä Nobel-instituutissa. Vuosina 1960–1990 hän toimi Helsingin kaupungin Marian sairaalan laboratorioylilääkärinä. Hän oli yksi Minervasäätiön ja Lääketieteellisen tutkimuslaitoksen Minervan perustajista. Laitoksen johtajana hän toimi vuosina 1971–1993 ja toimi senkin jälkeen siellä vanhempana tutkijana. Hänen aloitteestaan perustettiin Medix-niminen yksityinen kliininen laboratorio (nyk. Yhtyneet Medix Laboratoriot), jonka osakkeet lahjoitettiin Minervasäätiölle. Gräsbeck toimi Wisconsinin yliopiston vierailevana professorina 1969 ja vuosina 1993–1997 Kuwaitin yliopiston lääketieteellisen biokemian professorina.
Gräsbeck on tutkijana ehkä tunnetuin siitä, että hän löysi ja selvitti suomalaiseen tautiperintöön kuuluvan Imerslund-Gräsbeckin taudin oireyhtymän. Työtovereineen hän teki lukuisia havaintoja koskien B12-vitamiinin eli kobalamiinin aineenvaihduntaa ja sen häiriöitä. Hän osallistui myös muun muassa lapamadon aiheuttaman anemian selvittämiseen, eristi ihmisen mahanesteestä nk. intrinsic factor -tekijän eli sisätekijän ja kuvasi R-proteiinin (jota nykyään kutsutaan haptokorriiniksi). Hän loi myös käsitteen viitearvo (engl. reference value), joka korvaa epäloogisen käsitteen normaaliarvo. Lisäksi hän julkaisi tutkimuksia muun muassa tekijöistä, jotka aiheuttavat valkosolujen jakautumisen (nk. lymfosyyttimitogeenit), hemiä eli rauta-porfyriinia sitovasta reseptorista ja vanhasta lääketieteellisestä kirjallisuudesta.
Huomionosoitukset

Gräsbeck, joka toimi puheenjohtajana ja hallituksen jäsenenä lukuisissa kotimaisissa, pohjoismaisissa ja kansainvälisissä järjestöissä, oli monen järjestön kunniajäsen ja sai erilaisia kunnianosoituksia. Hänet muun muassa kutsuttiin perustajajäseneksi Johns Hopkins Society of Scholars -yhdistykseen, valittiin Suomen Tiedeseura-akatemian ja Puolan Tiedeakatemian jäseneksi, hän sai Suomen Leijonan komentajan kunniamerkin sekä Suomen Tiedeseuran hopeamitalin ja hänet promovoitiin ranskalaisen Nancyssa sijaitsevan Poincaré-yliopiston kunniatohtoriksi. Professorin arvonimen hän sai vuonna 1982.