stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Asko Sahlberg
Aiheesta muualla

Sahlberg, Asko Aapeli ja muita tuttavia. Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografia. Kuopion kaupunginkirjasto / Pohjois-Savon maakuntakirjasto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Samuel Lehtonen

| Samuel Lehtonen> Helsingin hiippakunnan piispa |
| --- | --- |
 1982–1991 
Edeltäjä:  Aimo T. Nikolainen
Seuraaja:  Eero Huovinen
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kustaa Aleksi Samuel Lehtonen
Syntynyt: 3. helmikuuta 1921 Helsinki
Kuollut: 20. elokuuta 2010 (89 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa
Arvonimi: Teologian kunniatohtori
Vanhemmat:  Aleksi Lehtonen Kyllikki Margaretha af Hällström
Muut tiedot
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Kustaa Aleksi Samuel Lehtonen (3. helmikuuta 1921 Helsinki – 20. elokuuta 2010) oli teologian lisensiaatti ja Helsingin hiippakunnan neljäs piispa. Lehtonen sai teologian kunniatohtorin arvon 1980.
Lehtonen valmistui ylioppilaaksi Tampereen klassillisesta lyseosta vuonna 1939, suoritti sacr. min. kandidaatin tutkinnon 1946, ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna Turussa. Hän vietti vuoden stipendiaattina Cambridgessa. Siellä hän sai vaikutteita anglikaanisuudesta, mikä näkyi muun muassa perhekirkkojen tuomisena Suomeen. Lehtonen suoritti teologian lisensiaatin tutkinnon 1956. Hän toimi ylimääräisenä pappina Mynämäellä vuonna 1946, Turun Martinseurakunnassa vuosina 1947–1948 ja tuomiokirkkoseurakunnassa vuosina 1948–1956, seurakuntapappina Helsingin Töölön ja Munkkiniemen seurakunnissa vuosina 1956–1962 sekä Espoon Tapiolan seurakunnan kirkkoherrana 1962–1982. Hän osallistui oppineuvotteluihin Venäjän ortodoksisen kirkon kanssa 1970–1989. Lehtonen toimi Suomen Lähetysseuran puheenjohtajana ja Hiljaisuuden Ystävien ensimmäisenä puheenjohtajana.
Lehtonen osallistui jatkosotaan kenttätykistössä ja oli sotilasarvoltaan reservin yliluutnantti.
Lehtonen nimitettiin Helsingin hiippakunnan piispaksi 1982, ja hän jäi tästä virasta eläkkeelle 1991. Hänen kaudellaan Suomessa vihittiin ensimmäiset naiset papeiksi. Naispappeuskysymys jakoi Suomen papistoa voimakkaasti 1980-luvun alkuvuosina. Lehtonen itse suhtautui naispappeuteen alun perin kielteisesti, kun taas silloinen arkkipiispa John Vikström ja tämän edeltäjä Mikko Juva hyväksyivät naiset papeiksi. Lehtosen kanta kuitenkin muuttui myönteisemmäksi ja hän oli vihkimässä ensimmäisiä naisia papiksi vuonna 1988. Vuonna 1990 kirkossa päätettiin naisten kelpoisuudesta piispan virkoihin, mitä Lehtonen kannatti vahvasti asiaa koskeneissa käsittelyissä.
Samuel Lehtosen puoliso vuodesta 1947 oli sacr. min. kandidaatti Sirkka Elina Kitunen, ja heillä oli kaksi tytärtä ja neljä poikaa. Sirkka Lehtosen isä oli kasvipatologian professori Eemeli Kitunen.
Lehtonen oli toisen sukupolven piispa. Hänen isänsä Aleksi Lehtonen oli Tampereen piispa vuosina 1934–1945 ja sen jälkeen Turun arkkipiispa aina kuolemaansa 1951 asti. Hänen kaksi veljeään Risto Lehtonen ja Mikael Lehtonen ovat teologian tohtoreita.
Teokset

Kristus on minulle elämä: piirteitä Paul Nicolayn kristillisyydenkäsityksestä. Helsinki: Kirjapaja, 1947.
Ymmärrämmekö kirkon olemuksen? Raamattutuntisarja Lohjan ylioppilaskokouksessa kesällä 1967. Hki: Suomen kristillinen ylioppilasliitto, 1968
Kirkon olemus, tunnustus ja tehtävä. Hki: Suomen kirkon seurakuntatyön keskusliitto, 1969
Uusin sanoin. Helsinki: Kirjayhtymä, 1972 ISBN 951-26-0142-7, ISBN 951-26-0143-5.2
Yhteisesti ja yhteen ääneen: perustietoa jumalanpalveluksesta. Hki: Kirjaneliö, 1973 ISBN 951-600-278-1.
Kirkon olemus, tunnustus ja tehtävä. Helsinki: Suomen kirkon seurakuntatyön keskusliitto,  1974 - (Seurakuntahallinnon opas, ISSN 0357-1688; 1.).
Sanan valossa. Hki: Kirjayhtymä, 1978 ISBN 951-26-1488-X.
Saarna - sanoja vai sanomaa: virikkeitä saarnan valmistamista varten. Hki: SLEY-kirjat, 1979 ISBN 951-617-443-4.
Sana vuoden jokaiselle päivälle. Porvoo; WSOY, 1989 ISBN 951-0-15873-9.
Aiheesta muualla

Helsingin hiippakunta/Samuel Lehtonen (Arkistoitu – Internet Archive)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aimo T. Nikolainen | Helsingin piispa 1982–1991 | Seuraaja: Eero Huovinen |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Leirhøe

Leirhøe
| --- | --- |
Sijainti:  Opplandin lääni, Norja
Vuoristo:  Skandit
Korkeus merenpinnasta:  2 330 m
Prominenssi:  290  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Leirhøe tai Leirhøi on Skandeihin kuuluva vuorenhuippu Jotunheimenin kansallispuistossa, Norjassa. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 2 330 metriä.
Kirjallisuutta

Helgesen, Morten & Helgesen, Julia 2013: Norges Fjelltopper over 2000 meter. - Glittertind Forlag AS. Skrautvål. ISBN 978-82-997013-7-2
Lemmas

Lemmas on suomalainen taruolento.  Se on suloinen nymfi, joka osasi hoitaa haavoja ja lieventää kipuja. Lemmasta kutsuttiin myös nimityksellä Lemmas Laukan Hattaria – Suo muron murottaria. Hän hämmensi soista ja rämeistä nostettua malmia, kun sitä keitettiin.
Antero Leitzinger

Antero Leitzinger (s. 1962 Helsinki) on suomalainen politiikanhistorioitsija ja maahanmuuttoviraston tutkija. Hän on kirjoittanut teoksen Caucasus, An Unholy Alliance. Hänen tutkimusaiheitaan ovat myös muun muassa Venäjä ja islam. Leitzinger väitteli 2008 aiheenaan Ulkomaalaispolitiikka Suomessa 1812–1972. Väitöskirjaa täydentää hänen kirjansa Ulkomaalaiset Suomessa 1812–1972, joka laajoine tilastoineen ja liitteineen toimii johdantona väitöskirjaan..
Leitzingerin  isoisän isoisän isoisä oli sveitsinsaksalainen juuston tekijä 1830-luvun Helsingissä.
Teokset

Baltian matkaopas. Kirja-Leitzinger, 1993, 2. p. 1993
Caucasus and an unholy alliance, toim. Antero Leitzinger. Kirja-Leitzinger, 1997
Entinen Neuvostoliitto, toim. Antero Leitzinger. Kirja-Leitzinger, 1992
Famagusta. Kirja-Leitzinger, 1994
Kurdistan. Ulkomaalaisvirasto,1999, ISBN 951-53-2015-1 Sarja: Ulkomaalaisviraston julkaisuja, ISSN 1456-9388; 1 (julkaistu myös englanniksi)
Liberalismin juuret.  Helsinki:  A. Leitzinger, 1993.  ISBN 952-9752-01-6
Mishäärit : Suomen vanha islamilainen yhteisö, toim. Antero Leitzinger. Kirja-Leitzinger, 1996.
Sotilas : kahden sukupolven kokemuksin ja ajatuksin, J. Leitzinger, A. Leitzinger. Harppuuna, 1986 ISBN 951-9214-23-2
Suomen tataarit : vuosina 1868–1944 muodostuneen muslimiyhteisön menestystarina. East-West Books, 2006 ISBN 952-99592-2-2
Taiwan : Kiinan tasavalta, Jyrki Kallio, Antero Leitzinger. Kirja-Leitzinger, 1994
Tšetšeenit, toim. Antero Leitzinger. Kirja-Leitzinger, 1995
Ulkomaalaiset Suomessa 1812–1972. East-West Books 2008 ISBN 978-952-99592-4-2
Ulkomaalaispolitiikka Suomessa 1812–1972. East-West Books 2008, ISBN 978-952-99592-5-9 (väitöskirja)
(toim.): Vapaa usko: Unitaariuniversalistien ja kveekarien ajatuksia.  Helsinki:  Kirja-Leitzinger, 1997.  ISBN 952-9752-13-X
Lemmes

Lemmes on suomalainen taruolento. Lemmes on metsän kuningas tai fauni, joka istuttaa leppiä ja on niiden suojelija. Lemmes on leppien Emuu. Lemmes on mahdollisesti sukua Lempo-nimiselle olennolle.
Kaarlo Johannes Leinonen

| Hannes Leinonen |
| --- | --- |
 Leinonen 1960-luvun lopulla.
Oulun piispa
 1965–1978 
Edeltäjä:  Leonard Pietari Tapaninen
Seuraaja:  Olavi Rimpiläinen
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kaarlo Johannes Leinonen
Syntynyt: 7. maaliskuuta 1916 Paavola
Kuollut: 8. maaliskuuta 1986 (70 vuotta) Lahti
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa, lestadiolaisvaikuttaja
Vanhemmat:  Leonard Aleksanteri Leinonen Hilda Päkkilä
Puoliso:  Lahja Poropudas (vih. 1941)
Muut tiedot
Koulutus:  pappisvihkimys (1941) teologian tohtori (19519
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus (lestadiolaisuus)
Kaarlo Johannes (Hannes) Leinonen (7. maaliskuuta 1916 Paavola – 8. maaliskuuta 1986 Lahti) oli Oulun hiippakunnan piispa 1965–1978 ja teologian tohtori. Ennen piispan uraa Leinonen oli muun muassa Tornion rovastikunnan lääninrovastina.
Elämäkerta

Hän syntyi Paavolassa kauppias Leonard Aleksanteri Leinosen ja Hilda o.s. Päkkilän lapsena. Käytyään kansa- ja yhteiskoulun kotikonnuillaan ja lukion Oulun lyseossa hän suoritti teologian opintonsa Helsingissä. 1930-luvulla hän osallistui väkevästi kieli- ja ylioppilaspolitiikkaan Akateemisen Karjala-Seuran jäsenenä. Kotiseutunsa miesten kanssa hän osallistui sotiinkin. Hänen hengellinen kotinsa oli vanhoillislestadiolaisuudessa ja korkein haaveensa papinvirka jossain Pohjois-Suomen seurakunnassa. Hänestä tulikin Suomen pohjoisten kiveliöitten ja jokilaaksojen pappi ja piispa. Vanhoillislestadiolaisuuden hajaannuksessa vuonna 1960 Hannes Leinonen valitsi elämänsanalaisuuden.
Haave papinvirasta pohjoisessa uhkasi kaatua vaikeaan haavoittumiseen jatkosodassa, mutta elämä voitti, ja hän pääsi toteuttamaan kutsumustaan Rantsilassa, Uhtuan suunnalla jatkosodassa, Hyrynsalmen sotasairaalassa, länsirajan asevelipapin virassa, Tuusulan sotavammasairaalassa, Kuusamossa, Pellossa ja Kemissä, kunnes hän asettui Ylitornion kirkkoherran virkaan 1953. Tästä virasta hän siirtyi hoitamaan piispan virkaa. Hannes Leinonen toimi pitkään myös Ylitornion kristillisen opiston johtokunnan puheenjohtajana.
Yksi ehkä hänen eniten arvostamiinsa maallisiin arvoihin kuului isänmaallisuus, jota hän ei puheissaan jättänyt tuomatta julki. Leinonen on saanut ansioistaan mm. Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. luokan komentajamerkin sekä 4. lk Vapaudenristin. Leinonen oli ennen kaikkea saarnamies, mutta myös tunnettu huumorimies ja itsekin kaskujen kohde. Hänen kirjallisesta tuotannostaan välittyy myös hänelle ominainen huumori. Jyväskylän helluntaiseurakunnan johtajan Toivo Haapalan tekemissä kaskukokoelmakirjoissa Leinonen mainitaan useita kertoja.
Seppo Leivo

Seppo Leivo
Seppo Jouko Immanuel Leivo (11. helmikuuta 1924 Helsinki, Suomi − 15. lokakuuta 2006, Parry Sound, Kanada) oli tasapainotaiteilija, jonglööri ja opettaja.
Leivo oli kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaisjonglöörejä. Hän oli mukana jatkosodan asemasotavaiheessa Karhumäen kaupungissa esiintyneessä Suomen viihdytysjoukkojen Karhumäen tivolissa.
Sodan jälkeen Leivo esiintyi ravintoloissa ja yksityisjuhlissa. Esiintymismatkoja järjestyi myös Englantiin ja Tanskaan. Mutta koska tulot olivat satunnaisia, hän päätti olympiavuonna 1952 muuttaa vastavihityn vaimonsa Railin kanssa siirtolaiseksi Kanadaan. Leivo puhui englantia ja ranskaa, jotka kumpikin olivat Kanadan virallisia kieliä.
Torontossa Leivon artistin ura lähti heti vauhtiin. Bravuurinumeroihin kuului suukapulan päässä oleva vanne, jonka huipulla oli täysi olutkolpakko. Hän antoi vanteelle vauhtia ja otti käsiinsä ja toiseen jalkaansa nipun renkaita ja pyöritti niitä hyvän tovin läikyttämättä tippaakaan olutta. Seppo tai Zeppo, Lievo, Leino tai Nievo, miten nimi kulloinkin kirjoitettiin ilmoituksissa, esiintyi kabareteissa, ravintoloissa, televisiossa ja avustajana elokuvissakin.
Esiintymiset vähenivät 1960-luvun alussa. Leivo oli jonkin aikaa töissä postissa ja jatkoi sitten kesken jääneitä opintojaan Toronton yliopistossa ja  valmistui maisteriksi. Hän sai vakituisen viran ontariolaisessa lukiossa. Suomalainen Seppo Leivo opetti kanadalaisille lukiolaisille ranskaa, saksaa ja espanjaa.
Leivo kävi Suomessa eläkeläisenä säännöllisesti veteraanikuntoutuksessa ja tapaamassa ystäväänsä Solmu Mäkelää.
Seppo Leivon veli ja opettaja oli taiteilijanimeä Osmo Armand käyttänyt jonglööri Osmo Leivo (1915–1960).
Kirjallisuutta

Zeppo Nievo ja muu elämäni; toimittanut Osmo Leivo. Books on Demand cop, Helsinki 2012 ISBN 978-952-498-847-6
Saippuasarja

Saippuasarja (joskus englanninkielisen termin soap opera mukaan saippuaooppera) on televisiossa tai radiossa esitettävä jatkuva sepitteellinen sarjamuotoinen ohjelma, joka sijoittuu valmistumisaikaansa ja jolla on jatkuva juoni: tarinalla ei ole loppua vaan juonenkäänteet johtavat yhä uusiin tapahtumiin ja muodostavat näin jatkuvan avoimen kertomuksen.
Saippuasarjoille tyypillistä ovat dramaattiset ja yllättävät, usein epärealistiset, juonikuviot. Useimmat saippuasarjat sisältävät cliffhangereitä, joiden kautta juonta viedään eteenpäin. Saippuasarjojen kantavia teemoja ovat yleensä rakkaus, juonittelu ja rikokset.
Saippuasarjoissa rikotaan usein tabuja, ja tunnetuin suomalainen saippuasarja Salatut elämät (1999–) onkin herättänyt usein kohua juonenkäänteillään. Tällaisia ovat olleet esimerkiksi raskaana olevan naisen hautaaminen elävältä, häätilaisuudessa tapahtuva räjähdys, raiskaukset, murhat ja aikuisen seksisuhde alaikäiseen. Nämä ovat usein herättäneet myös yhteiskunnallista keskustelua.
Saippuasarjat alkoivat 1930-luvulla Yhdysvalloissa radiossa. Televisiossa niitä alettiin esittää 1940-luvun loppupuolella. Yhdysvalloissa niitä esitetään yleensä päiväsaikaan, mistä johtuu niistä toisinaan käytettävä nimitys ”daytime serial” (”päiväajan sarja”). Nimitys saippuasarja (tai -ooppera) tulee siitä, että varhaisten radiosarjojen sponsoreina oli hyvin paljon pesuainevalmistajia, koska ne oli suunnattu lähes yksinomaan naisille, erityisesti kotirouville.
Saippuasarjat ovat erityisen suosittuja Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Brittiläiset ja amerikkalaiset saippuasarjat eroavat jonkin verran toisistaan. Brittiläiset sarjat, kuten Coronation Street ja Emmerdale, kuvaavat työväenluokan arkea, kun taas amerikkalaiset saippuat, kuten Los Angelesiin sijoittuva Kauniit ja rohkeat, kertovat yleensä rikkaiden ihmisten ihmissuhdeongelmista.
Suosituimmat saippuasarjat lähetetään joka päivä tai arkipäivä, ja ne jatkuvat vuosia. Runsaasta jaksomäärästä johtuen saippuasarjassa tyypillisesti osa näyttelijöistä vaihtuu tuotantokausien vaihtuessa. Joissakin sarjoissa on samaa roolihahmoa saattanut näytellä useampi näyttelijä. Toisaalta suositun näyttelijän palaaminen sarjaan saattaa aiheuttaa uskomattomia juonenkäänteitä (muun muassa Patrick Duffyn hahmon kuolleista nouseminen Dallasissa, Teemu Lehtilän hahmon kuolleista nouseminen Salatuissa elämissä ja Hunter Tylon hahmon kaksinkertainen kuolleista nouseminen Kauniissa ja rohkeissa).
Yksi tyypillinen yleinen epäloogisuus osassa saippuasarjoista on lasten ja nuorten nopea kasvu ja kehitys. Esimerkiksi kesätauon aikana sarjan vauvoista saattaa kasvaa kouluikäisiä lapsia, kouluikäisistä lapsista teini-ikäisiä nuoria ja teini-ikäisistä nuorista nuoria aikuisia, mutta heitä vanhemmat aikuishahmot eivät vastaavasti vanhene eikä juoni hyppää kronologisesti vuosia eteenpäin vaan edelleen sarja sijoittuu tekoaikaansa.
Kuvanlaatu

Saippuasarjat erottuvat elokuvista ja muista sarjoista kuvanlaadullaan. Koska päiväsaikaan esitettävillä televisio-ohjelmilla on vähemmän katsojia kuin parhaaseen katseluaikaan, saippuasarjojen tekemiseen on käytettävissä vähemmän mainostuloja. Lisäksi uusia jaksoja tehdään joka päivä. Siten saippuasarjat on kuvattava halvalla ja nopeasti. Tämä lähtökohta sanelee käytännön ratkaisuja, jotka vaikuttavat saippuasarjojen kuvaan. Niiden kuvauksessa käytetään monikameratekniikkaa, jotta yhdellä otolla saataisiin talteen monta kuvaa. Kuvausvalot on sijoitettu tasaisesti joka puolelle lavasteita, jotta valojen siirtelemiseen ei kuluisi aikaa. Samoin kamerat pidetään paikoillaan, mutta näin aiheutuvaa pysähtynyttä vaikutelmaa pyritään kompensoimaan zoomaamalla. Zoomin avulla vaihdetaan myös kuvakulmaa. Saippuasarjojen kuvaamiseen on ollut tapana käyttää analogisia videokameroita, joissa on filmiä matalampi resoluutio, mutta korkeampi kuvataajuus. Katsojien tottumuksen vuoksi kuvanlaatu pyrittiin säilyttämään samanlaisena vielä digisiirtymän jälkeenkin.
Nykyään

Viime vuosina saippuasarjojen suosio on laskenut. Yhdysvaltain televisiossa esitetään enää kolmea saippuasarjaa. Ne ovat Kauniit ja rohkeat, Tunteita ja tuoksuja sekä General Hospital. Isossa-Britanniassa pyörivät edelleen EastEnders, Coronation Street, Emmerdale ja Hollyoaks.
Pitkäaikaisin rooli saippuasarjassa on ollut näyttelijä Patricia Greenellä, joka on esittänyt Jill Archeria The Archers -radiokuunnelmasarjassa yhtäjaksoisesti jo vuodesta 1957 lähtien.
Tunnetuimpia saippuasarjoja

Salatut elämät (Suomi)  (1999 – edelleen)
Uusi päivä (Suomi) (2010–2018)
Ihmeidentekijät (Suomi)  (1996–1998)
Parhaat vuodet (Suomi)  (2000–2002)
Coronation Street (Iso-Britannia) (1960 – edelleen)
Emmerdale (Iso-Britannia)  (1972 – edelleen)
Doctors (Iso-Britannia) (2000 – edelleen)
Eastenders (Iso-Britannia)  (1985 – edelleen)
Hollyoaks (Iso-Britannia)  (1995 – edelleen)
Dallas (Yhdysvallat)  (1978–1991, 2012–2014)
Dynastia (Yhdysvallat)  (1981–1989)
Falcon Crest m. Viinitila Falcon Crest (Yhdysvallat) (1981–1990)
Guiding Light (Yhdysvallat)  (1937–2009)
Kauniit ja rohkeat (Yhdysvallat) (1987 – edelleen)
Neighbours (Australia) 1985–
Passions (Yhdysvallat)  (1999–2008)
Peyton Place (Yhdysvallat)  (1964–1969)
Päivien viemää (Yhdysvallat) (1965 – edelleen)
Tunteita ja tuoksuja (Yhdysvallat)  (1973 – edelleen)
General Hospital (Yhdysvallat) (1963 – edelleen)
All My Children (Yhdysvallat) (1970–2011, 2013)
Lemmen viemää (Saksa)  (2005 – edelleen)
Kosto (Yhdysvallat)  (2011–2015)
Marienhof (Saksa)  (1992–2011)
As the World Turns (Yhdysvallat) (1956–2010)
Sunset Beach (Yhdysvallat)  (1997–1999)
One Life to Live (Yhdysvallat)  (1968–2012, 2013)
Another World (Yhdysvallat)  (1964–1999)
Search for Tomorrow (Yhdysvallat)  (1951–1986)
Loving (Yhdysvallat)  (1983–1995)
Ryan’s Hope (Yhdysvallat)  (1975–1989)
Parodioita

Kupla ("Soap", Yhdysvallat)
Mary Hartman, Mary Hartman (Yhdysvallat)
Dokumenttielokuvia

Sako Pajari: Soap Life (USA, 2012) 67 minuuttia.
The Story of Soaps (USA, 2020), 2 h
Kirjallisuutta

Ford & De Kosnik & Harrington: The Survival of Soap Opera: Transformations for a New Media Era. University Press of Mississippi, 2012. ISBN 978-1617033179
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saippuasarja Wikimedia Commonsissa
Leikkivä ihminen

| Leikkivä Ihminen: Yritys kulttuurin leikkiaineksen määrittelemiseksi> Homo ludens: Vom Ursprung der Kultur im Spiel |
| --- | --- |
 Ranskankielisen painoksen kansi
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Johan Huizinga
Kieli:  hollanti
Kustantaja:  Wolters-Noordhoff
Julkaistu:  1938
Suomennos
Suomentaja:  Sirkka Salomaa
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1947

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Leikkivä ihminen (Homo Ludens) on Johan Huizingan vuonna 1938 kirjoittama kirja leikin roolista kulttuurissa. Huizinga käsittelee kirjassa leikin roolia sellaisilla kulttuurin alueilla kuin laki, sota, runous, filosofia ja taide. Huizinga tulkitsee leikin ja pelien olevan olennainen osa kulttuuria. Leikkivä ihminen on tärkeä teos leikin ja pelien tutkimuksen historiassa.
Sisältö

Huizinga esittää Leikkivässä ihmisessä leikin olevan keskeinen osa kulttuurin syntyä. Hän käy läpi esimerkkejä uskonnosta, laista, runoudesta, sodasta, filosofiasta ja taiteesta ja osoittaa, miten niissä kaikissa on leikkisiä piirteitä. Myös eri kielten leikki-sanojen analyysi on keskeinen osa Leikkivää ihmistä.
Huizinga esittää teoksessa taikapiirin käsitteen, kuvaillen leikin tapahtuvan erillään arkisesta elämästä. Taikapiiri tarkoittaa hänen kuvauksessaan rajaa leikin ja muun maailman välillä.
Vastaanotto

Leikkivällä ihmisellä oli merkittävä vaikutus ranskalaisen sosiologi Roger Caillois'n kirjoituksiin leikistä. Myös saksalainen teologi Hugo Rahner kiinnostui ajatuksesta kuinka leikillä voi ilmaista uskonnollisia tuntemuksia.
Painokset

Leikkivä ihminen: Yritys kulttuurin leikkiaineksen määrittelemiseksi. Suomentanut Sirkka Salomaa. 3. painos. WSOY, 1984. ISBN 951-0-12156-8.
Leikkivä ihminen: Yritys kulttuurin leikkiaineksen määrittelemiseksi. Suomentanut Sirkka Salomaa. 2. painos. WSOY, 1967.
Leikkivä ihminen: Yritys kulttuurin leikkiaineksen määrittelemiseksi. Suomentanut Sirkka Salomaa. 1. painos. WSOY, 1947.
Matti Huttunen

| Matti Huttunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. helmikuuta 1930 Vesanto
Kuollut: 30. tammikuuta 1991 (60 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Pituus:  180 cm
Laji:  kestävyysjuoksu
Seura:  Vesannon Urheilijat (-1955) Kaipolan Vire (1956-)
Kilpauran kesto:  1952–1963
Saavutukset
Ennätykset:  800 m: 1.51,5 (1955) 1 000 m: 2.25,4 (1954) 1 500 m: 3.44,4 (1957) Maili: 4.09,2 (1962) 3 000 m: 8.04,8 (1962) 5 000 m: 13.51,8 (1959) 10 000 m: 29.54,8 (1959)
    
Matti Kalervo Huttunen (s. 23. helmikuuta 1930 Vesanto - 30. tammikuuta 1991) oli keskimatkojen juoksija huippuvuosien ollessa 1950-luvun loppupuoliskolla. Hän voitti 5 000 metrillä kaksi Suomen mestaruutta tehden samalla matkalla vuonna 1959 Suomen ennätyksen, joka säilyi yhdeksän vuotta.
Nousu kansalliseen kärkeen keskimatkoilla

Kansalliseen kärkeen Matti Huttunen nousi kauden 1953 aikana. Hän oli Suomen 800 metrin vuositilastossa 4:ksi (1.52,0) ja 1 500 metrillä 3:ksi (3.49,4) paras. Ensimmäisen kerran hän oli Kalevan kisojen loppukilpailussa vuonna 1954 sijoittuen 1 500 metrillä 4:ksi. Hän teki heinäkuussa 1955 juostessaan Helsingin olympiastadionilla 3 000 metrillä Eero Tuomaalan Suomen ennätystä sivuavan 8.08,8.tuloksen. Elokuun 1955 Kalevan kisoissa Huttunen otti ensimmäisen Kalevan Kisa-mitalinsa sijoittuessaan Vuorisalon ja Kakon jälkeen 3:ksi.
Kansallista menestystä Kaipolan ryhmässä

Siirryttyään Kaipolan Vireen riveihin kaudesta 1956 lähtien Matti Huttunen oli keskeinen SM-mitalien tuoja seuralle. Vuodesta 1957 tuli jo menestystä eli kolme mestaruutta (5 000, 4 x 1500 ja maastossa joukkue).
Seuraavaa merkittävää menestystä tuli vuonna 1959. Matti Huttunen teki uuden 5 000 metrin Suomen ennätyksen Helsingin olympiastadionilla kesäkuussa 1959 voittaessaan tasaisessa kisassa Reijo Höykinpuron, joka kestikin seuraavat yhdeksän vuotta. Lisäksi tuli samat mestaruudet kuin vuonna 1957 eli 5 000 metriä radalla ja viestivoitot radalla ja maastossa.
Seuraavina vuosina hän oli edelleen mukana Kaipolan Vireen voittoisassa 4 x 1 500 metrin viestijoukkueessa vuosina 1960-1963. Näissä viestijoukkueissa Huttusen lisäksi juoksivat mm. Esa Laine, Sakari Peltoniemi, Erkki Rantala , Olavi Salonen ja Esko Sirén. Radalla Huttunen saavutti uransa alkuvuosien päämatkalla 1 500 metrillä eli SM-pronssia 1961 ja -hopeaa 1962.
Uransa jälkeen jatkoi työtään Kaipolassa toimien aktiiviuransa jälkeen seuran valmentajana.
Saavutukset

Suomen mestari 5 000 metrillä 1957 ja 1959
Maastojuoksun Suomen mestaruuskisoissa 5 km:n henkilökohtainen hopea 1957 ja pronssia 1959
Suomen mestari 4 × 800 metrillä ja 4 × 1500 metrillä yhteensä 11 kertaa
Suomen mestari maastojuoksun joukkuekilpailussa yhteensä 2 kertaa eli 1957 ja 1959
Savon Sanomat-lehden myöntämän Savon parhaan urheilijan mitali vuonna 1953.
Mauri Leivo

Mauri Leivo (s. 1962) on suomalainen luontovalokuvaaja ja -kirjoittaja. Hän on koulutukseltaan biologi ja pitää luonto- ja lintuaiheisia kursseja, luentoja ja valokuvanäyttelyitä sekä toimii luonto-oppaana. Lehtiartikkeleiden lisäksi hän on tehnyt useita kirjoja. Valokuvauksen hän aloitti 1970-luvulla ja on 2000-luvulta alkaen ollut ammattivalokuvaaja. Teoksesta Lintujärvi hän sai WWF:n vuoden Luontokirja 2006 -palkinnon.. Teoksesta Lehmilaitumilla hänelle puolestaan myönnettiin Lauri Jäntin säätiön tunnustuspalkinto 2023.