Lyndon B. Johnson
Presidenttinä > Kansalaisoikeudet

John F. Kennedy ja veli Robert Kennedy kampanjoivat vahvasti kansalaisoikeusliikkeen ja mustien amerikkalaisten oikeuksien puolesta vuoden 1960 presidentinvaaleissa. Kennedy ei kuitenkaan saanut lakialoitteita kansalaisoikeuksien vahvistamisesta läpi konservatiivisten eteläosavaltioiden kongressiedustajien ja senaattorien jarruttamiskykyjen takia. Kennedyn murhan jälkeen Johnson piti puheen kongressin yhteisistunnolle 27. marraskuuta 1963, jossa vahvasti kannusti kongressia hyväksymään Kennedyn kansalaisoikeuslakialoitteet. Puheessaan Johnson pyysi kongressia hyväksymään kansalaisoikeuslait Kennedyn muiston ja kunnian nimissä. Lopulta 10. helmikuuta 1964 Yhdysvaltain edustajainhuone hyväksyi H.R. 7152 eli The Civil Rights Act of 1964 -aloitteen. Lakialoite saapui Yhdysvaltain senaattiin 26. helmikuuta 1964. Senaatin enemmistöjohtaja ja Johnsonin pitkäaikainen liittolainen Mike Mansfield päätti asettaa lakialoitteen suoraan senaatin esityslistaan eikä siirtää lakialoitetta Yhdysvaltain senaatin oikeusvaliokuntaan, jonka puheenjohtajana toimi kansalaisoikeusliikettä vastustava ja rotuerottelua kannattava Mississippin senaattori James Eastland. Kun enemmistöjohtaja Mansfield otti lakialoitteen virallisesti käsittelyyn 9. maaliskuuta 1964, niin eteläosavaltioiden senaattorit aloittivat heti jarrutuskeskustelun. Tuolloin Yhdysvaltain senaattissa tarvitsi vielä 67 eikä nykyistä 60 äänen määräenemmistön kumoamaan jarrutuskeskutelun. Lakialoitteen väittely senaatissa kesti 60 päivää mukaan lukien 7 lauantaipäivää. Eteläosavaltioiden demokraattien vastustuksesta Mansfield tarvitsi merkittävästi republikaanipuolueen senaattorien ääniä. Senaatin demokraattien piiskuri Hubert Humphrey, joka ohjasi lakialoitetta senaatissa, värväsi apuvoimiksi senaatin republikaanien vähemmistöjohtajan, Illinois'n senaattori Everett M. Dirksenin. Vaikka Dirksen kannatti kansalaisoikeuksia ja rotuerottelun lopettamista, niin hän oli eri mieltä lakialoitteen tietyistä kohdista. Täten Humphrey luonnosteli lakialoitteen uusiksi ja poisti tiettyjen republikaanien mielestä "kiistanalaisia sanamuotoja", jotta republikaanisenaattorit voisivat hyväksyä lakialoitteen. Lakialoitteen muutosten jälkeen Dirksen, Humphrey ja Mansfield saivat tarpeeksi ääniä kumoamaan eteläosavaltiolaisten demokraattien jarrutuskeskustelun, hyväksyä lain ja siirtää lakialoite presidentti Johnsonin allekirjoitettavaksi. Samoihin aikoihin Johnson piti toisen merkittävän puheen 22. toukokuuta 1964 "Suuresta yhteiskunnasta", kansalaisoikeuksista ja oikeudenmukaisuudesta.
10. kesäkuuta 44 demokraatti- ja 27 republikaanisenaattorin yhteisäänestyksellä koalitio mursi eteläosavaltiolaisten jarrutuskeskustelun äänin 71–29. Äänestys rajoitti jatkuvan väittelyä ja äänestys oli ensimmäinen kansalaisoikeusliikkeisiin liittyvä vetoomus, joka lopetti "loputtoman" väittelyn lakialoitteesta. Yhdeksän päivää myöhemmin 19. kesäkuuta senaatti hyväksyi lakialoitteen ja presidentti Johnson allekirjoitti Civil Rights Act of 1964 -lain voimaan 2. heinäkuuta 1964. Lain allekirjoitusseremonia televisioitiin kansallisesti ja allekirjoitusseremoniassa oli mukana kansalaisoikeusliikkeen tärkeimpiä johtohahmoja, Martin Luther King Jr.
Civil Rights Act of 1964 kielsi rotuerottelun hotelleissa, ravintoloissa ja muissa julkisissa tiloissa. Laki antoi liittovaltion oikeusministeriölle mahdollisuuden puuttua ja nostaa syytteen syrjintään liittyvissä tapauksissa. Laki kielsi työnantajia ja ammattiliittoja harjoittamasta rotuerottelua.
Vaikka rotuerottelu lopetettiin Civil Rights Act of 1964 -lain mukaan, niin mustat ja etenkin eteläosavaltioiden mustat kohtasivat jatkuvaa syrjintää tai suoraa väkivaltaa ihonvärinsä takia. Esim. mustille äänestäjille eteläisissä osavaltioissa usein sanottiin vaalipäivänä, että he olisivat saaneet äänestyspäiväyksen, -paikan tai -ajan väärin tai että äänenlaskijat ja -valvojat eivät olleet paikalla. Joidenkin mustien äänestäjien vaadittiin "lausua perustuslaki", jotta voisivat äänestää. Monet mustat joutuivat tekemään "lukutaidon kokeita", joissa monet epäonnistuivat, koska eteläisissä osavaltioissa Yhdysvalloissa mustille ei annettu kunnollista tai tasa-arvoista koulutusta, ja koulutuksesta huolimatta myös korkeasti koulutettujen mustien ääniä hylättiin.
Lyndon Johnson, kansalaisoikeusliikkeen painostamana, halusi jatkaa kunnianhimoista ja reformistista kansalaisoikeusliike -lainsäädäntöä, jolloin syntyi The Voting Rights Act of 1965, joka pyrki kieltämään kaikki mustia syrjivät ja heille asetetut esteet äänestämisessä. Mustat kansalaisoikeusaktivistit aloittivat Selma-Montgomery-marssit Syvän etelän Alabamassa 7. maaliskuuta 1965. Rauhallisten mielenosoittajien ja Alabaman osavaltion poliisin välikohtaukset muuttuivat pian väkivaltaiseksi sekasorroksi, jossa kymmeniä rauhallisia mielenosoittajia pahoinpideltiin tai hakattiin.
15. maaliskuuta 1965 Johnson piti puheen, jossa kannusti kongressia hyväksymään lain, joka parantaisi mustien äänioikeutta ja joka poistaisi mustien äänioikeutta laillisesti estäviä liittovaltion, osavaltion ja paikallisen hallinnon tasojen lakeja. 17. maaliskuuta Yhdysvaltain senaatin enemmistöjohtaja, demokraatti Mike Mansfield ja vähemmistöjohtaja, republikaani Everett M. Dirksen esittivät yhdessä lakialoitteen mustien äänioikeuden parantamisesta. Demokraateilla oli 2/3 osan enemmistö senaatissa, mutta Johnson ja Mansfield pelkäsivät eteläosavaltioiden senaattorien jarrutuskeskustelua. Mike Mansfield ja Hubert Humphrey taas värväsivät Dirksenin auttamaan lainsäädännössä ja kukistamaan mahdollisen jarrutuskeskustelun. Aluksi Dirksen oli haluton tukea lainsäädäntöä, mutta kuultuaan Selma–Montgomery-marssien väkivallasta, Dirksen päätti antaa täyden tuen lainsäädännölle. Tähän aikaan yleensä mustille äänestäjille eteläisissä osavaltioissa usein sanottiin vaalipäivänä, että he olisivat saaneet päiväyksen, paikan tai ajan väärin tai että äänenlaskijat ja -valvojat eivät olleet paikalla. Joidenkin mustien äänestäjien vaadittiin "Lausua perustuslaki", jotta voisivat äänestää. Mustat joutuivat tekemään "lukutaidon kokeita", joissa monet epäonnistuivat, koska eteläisessä Yhdysvalloissa mustille ei annettu kunnollista tai tasa-arvoista koulutusta, ja koulutuksesta huolimatta myös korkeasti koulutettujen mustien ääniä hylättiin. Johnson allekirjoitti Civil Rights Act of 1965 -lain voimaan 6. elokuuta 1965. Laki kielsi liittovaltion, osavaltion tai paikallisen hallinnon rajoittamasta mustien tai kenenkään muun amerikkalaisen äänioikeutta. Pelkästään eteläisessä Mississippin osavaltiossa, äänioikeuslain hyväksyttyä mustien äänestysaktiivisuus nousi noin 6% vuonna 1964 lähes 60% vuonna 1969.
Johnson nimitti ensimmäisen afroamerikkalaisen tuomarin Yhdysvaltain korkeimpaan oikeuteen, Thurgood Marshallin.
Johnsonin allekirjoittamista merkittävistä kansalaisoikeusliikkeen laeista huolimatta monet, kuten Johnsonin elämäkerran kirjoittanut Robert Caro mainitsee, että Johnson ei ollut vieraantunut rasismista tai rasistista kommenteista mustia vastaan.