stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muuan mies

| Muuan mies> Tiedot |
| --- | --- |
Tyylilaji:  Rhythm and blues, pop, kupletti
Kotipaikka:  Jyväskylä, Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Ismo Puhakka, laulu   Lauri Sintonen, kitara   Mikko Leinonen, basso   Arwi Lind, rummut   Risto Ylihärsilä, koskettimet  
Levy-yhtiö:  Helmi Levyt, 2006–  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Muuan mies on rhythm and blues- ja reggaevaikutteista rytmimusiikkia ja iskelmällistä retrosointia yhdistelevä yhtye, jossa kuuluu vaikutteita Massive Attackista rillumarei-perinteeseen.
Kappaleiden aiheet vaihtelevat ruoanlaitosta ja liikakalastuksesta rakkauselämän tragikoomisiin kuvauksiin. Yhtyeen musiikissa on myös viittauksia zen-buddhalaisuuteen. Yhtyeen laulusolisti Ismo Puhakka on lastenkirjailija ja historian tohtori sekä työskentelee betonimiehenä.
Yhtyeen jäsenet

Ismo Puhakka – Laulu
Lauri Sintonen – kitara
Mikko Leinonen – basso
Risto Ylihärsilä – koskettimet
Arwi Lind – rummut
Julkaisut

Tyhjyydestä tullaan (2009)
Mä olen iloinen (2013, Helmi Levyt)
Aurinkolaulu (2016)
Elämmekö unessa? (2018)
Onni (2020)
Pari paskaa biisiä (2022)
Julkaisut > Kirjat:

Hei, hommiin!, Karisto 2011 ISBN 978-951-23-5284-5 Kuvitus: Paula Ahola
Aiheesta muualla

Muuan Mies Facebookissa
Mutaharakka

| Mutaharakka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Monarkit Monarchidae
Suku::  Mutaharakat Grallina
Laji::  cyanoleuca
Kaksiosainen nimi
 Grallina cyanoleuca  Latham, 1802 
Katso myös
   Mutaharakka Wikispeciesissä   Mutaharakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mutaharakka (Grallina cyanoleuca) on australialainen varpuslintu, joka kuuluu monarkkien heimoon.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 26–30 senttimetriä ja paino keskimäärin 92 grammaa. Mutaharakka on räkättirastaan kokoinen musta-valkoinen lintu, jolla on vaalea nokka. Koiraalla on musta naama ja rinta, naaraalla valkoinen. Ääni on lajityypillinen ”pii-wii”.
Lajin kuvaili ja nimesi tieteelle englantilainen John Latham vuonna 1802.
Esiintyminen

Mutaharakka pesii yleisenä Australiassa, mantereen keskisiä asumattomia alueita lukuun ottamatta, sekä Timorilla ja Uuden-Guinean eteläosissa. Tasmaniassa se on harvinainen vierailija. Lajia ei ole tavattu Suomessa. Laji on runsastunut ihmisen toimien ansiosta, mutta viime aikoina kanta on paikoin ollut vähenemään päin. Vähenemisen syyksi on epäilty myrkyttymistä juottopaikkojen liian suolaisen juomaveden takia, tai myös siksi, että mutaharakat syövät myrkkyihin kuolleita etanoita.
Elinympäristö

Mutaharakka on kulttuurilintu, joka elää laitumilla ja viljelysmailla sekä nykyisin myös taajamissa ja kaupungeissa.
Lisääntyminen

Pari rakentaa pesän puuhun usein jopa 20 metrin korkeuteen. Pesä on kokonaan muurattu kosteasta savesta, se on maljamainen, ja sijoitettu puun vaakasuoralle oksalle. Pesämalja vuorataan höyhenillä ja ruohoilla. Munia on 3–5, väriltään valkoisia tai vaaleanpunaisia punertavin täplin. Molemmat puolisot hautovat, haudonnan kesto on 17–18 päivää. Poikaset lähtevät pesästä vajaan kolmen viikon ikäisinä. Olosuhteiden ollessa suotuisat laji voi pesiä kahdesti kesässä. Pesimäaikaan mutaharakka voi olla aggressiivinen ihmisiä kohtaan.
Ravinto

Mutaharakka syö maassa eläviä hyönteisiä, etanoita ja muita selkärangattomia eläimiä.
Ilkka (sanomalehti)

| Ilkka |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  I-Mediat
ISSN:  ISSN 0356-1283 ja 1799-9413
Levikki:   42 000 (LT 2016)
Perustettu:  7. huhtikuuta 1906
Lakkautettu:  29. tammikuuta 2020
Sitoutuneisuus:  sitoutumaton 1906-1997 Maalaisliitto/Keskusta
Kotikunta:  Seinäjoki
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloidi
Ilmestymistiheys:  ma–su
Kieli:  suomi
Ilkan logo 1960-luvulta 2010-luvulle
Ilkka-Yhtymän toimitalo Seinäjoella
Ilkka oli seitsemän kertaa viikossa Seinäjoella ilmestynyt eteläpohjalainen sanomalehti. Levikki oli noin 50 000 ja lukijoita noin 120 000. Lehti oli Maalaisliiton ja sittemmin Suomen Keskustan äänenkannattaja vuoteen 1997. Ilkkaa julkaisi mediakonserni Ilkka-Yhtymä Oyj:n tytäryhtiö I-Mediat Oy. Alkuvuodesta 2020 alkaen toiminta yhdistyi Pohjalaisen kanssa ja nimeksi tuli Ilkka-Pohjalainen.
Historia > Perustaminen

Ilkan juuret johtavat suoraan Santeri Alkioon ja nuorisoseuraliikkeeseen. Ilkan perustamiseen vaikutti nuorsuomalaisten keskuudessa käyty valtataistelu. Alkiolaisen nuorisoseuraväestön mukaan puolue oli liukunut liian oikealle ja Etelä-Pohjanmaalla ilmestynyt perustuslaillinen lehdistö oli päätynyt oikeiston haltuun ja samalla katkonut välejään Alkioon. Alkio ja nuorisoseuralaiset perustivat vastaliikkeenä uuden sanomalehden, Ilkan, jonka ensimmäinen numero ilmestyi huhtikuussa 1906. Lehti oli osa uudistusmielisen maalaisväestön järjestäytymistä Etelä-Pohjanmaalla ja johti Etelä-Pohjanmaan nuorsuomalaisen maalaisliiton perustamiseen.
Historia > Toiminta Vaasassa

Sanomalehtiosuuskunta Ilkka perustettiin Santeri Alkion koolle kutsumassa kokouksessa Seinäjoella 7. huhtikuuta 1906, mutta ilmestyi Vaasassa kolmesti viikossa. Ilkan ensimmäinen näytenumero ilmestyi 20. huhtikuuta ja säännöllinen ilmestyminen kolme kertaa viikossa alkoi 3. heinäkuuta. Ilkan oma kirjapaino aloitti vuokratiloissa Vaasassa kesäkuussa 1907. Vuonna 1908 opettaja Antti Haapala tuli lehden toimitussihteeriksi.
Ilkka muuttui oman kirjapainon valmistuttua kuusipäiväiseksi 1919 ja seitsemänpäiväiseksi 1936.
Historia > Siirtyminen Seinäjoelle

Ilkan toimitus ja ilmestymispaikka siirtyi Seinäjoelle 1962. Entisen päätoimittajan Kari Hokkasen mukaan lehdellä oli sen jälkeen merkittävä rooli suomenkielisen Etelä-Pohjanmaan oman maakuntaidentiteetin muodostumisessa ja Seinäjoen kehittymisessä sen maakuntakeskukseksi. Vaasassa toimiessaan Ilkka oli kakkoslehden asemassa kokoomuslaisen Vaasan jäljessä, mutta pääsi Seinäjoella ykköslehden asemaan ja menestyi niin, että Ilkka-Yhtymä osti Pohjalaiseksi muuttuneen vaasalaiskilpailijansa 1990-luvulla.
Ilkka kuului vuoteen 2012 Väli-Suomen Media Oy:n lehtiryhmään, jonka jälkeen oli mukana Lännen Media -yhteistyössä. Lehti siirtyi tabloid-formaattiin 2018.
Historia > Yhdistyminen Ilkka-Pohjalaiseksi

Syyskuussa 2019 julkisuuteen ilmoitettiin suunnitelmasta yhdistää Ilkka ja Pohjalainen yhdeksi lehdeksi. Yhdistämisen myötä aloitti tammikuussa 2020 uusi lehti Ilkka-Pohjalainen. Ilkan ja Pohjalaisen päätoimittajat irtisanottiin.
Merkittäviä henkilöitä > Päätoimittajat

Ilkalla oli kuusi päätoimittajaa:
Santeri Alkio 1906–1930
Artturi Leinonen 1930–1957
Veikko Pirilä 1957–1980
Kari Hokkanen 1980–2007
Matti Kalliokoski 2008–2012
Satu Takala 2012–2019.
Merkittäviä henkilöitä > Toimitusjohtajat

| --- | --- |
 Matti Klemettilä 1906–1907  Emma Granholm 1907–1908  Jaakko Vörlund 1909  Mikko Luopajärvi 1909–1910  Aleksi Nikkinen 1910–1912  Kustaa Harju 1912–1930  Jalmari Kahra 1930–1935  Aarne Salminen 1935–1942  Aaro Suonenlahti 1942–1952 :  Eino Malila 1952–1954  Aarre Pitkänen 1954–1960  Jukka Uunila 1960–1962  Yrjö Mikkilä 1962–1963  Maunu Grönlund 1963–1964  Jorma Moilanen 1964–1968  Unto Pukkinen 1969–1981  Ilkka Oyj 1981→  Erkki Poranen →1998
Merkittäviä henkilöitä > Kirjapainon johtajat

Fr. Miettinen 1906–1908
W. Bange 1908–1910
Harald Niinistö 1910–1948
Aarne Teerimäki 1948–?
Kirjallisuutta

Alanen, Aulis J. & Pirilä, Veikko: Taisteleva sanomalehti. I (1906–1930), II (1931–1981). Seinäjoki: Ilkka 1981.
Hokkanen, Kari: Ilkan vuosisata. Etelä-Pohjanmaan Lehtiseura 2006. ISBN 978-952-92-1210-1.
Aiheesta muualla

Kansalliskirjasto.fi − Ilkka digitaalisessa sanomalehtiarkistossa
| n k Ilkka Oyj |
| --- | --- |
Tytäryhtiöt:  I-Mediat Somessa.com  Myynninmaailma Digimoguli  Differo  MySome  I-print  Liana Technologies Ungapped  Evermade 
Sanomalehdet:  Ilkka-Pohjalainen  Jurvan Sanomat  Järviseutu  Komiat  Suupohjan Sanomat  Viiskunta 
Kaupunkilehdet:  Epari  Vaasa 
Lakkautetut lehdet:  Ilkka  Pohjalainen  Seinäjoen Sanomat 
| n k Lännen Media |
| --- | --- |
Julkaisijalehdet:  Aamulehti  Forssan Lehti  Hämeen Sanomat  Ilkka-Pohjalainen  Kainuun Sanomat  Kaleva  Keskipohjanmaa  Lapin Kansa  Satakunnan Kansa  Turun Sanomat
Mutkakulmumittari

| Mutkakulmumittari |
| --- | --- |
 Idaea aversata aversata
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lehtimittarit Sterrhinae
Suku::  Kulmumittarit Idaea
Laji::  aversata
Kaksiosainen nimi
 Idaea aversata  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Mutkakulmumittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mutkakulmumittari (Idaea aversata) on kulmumittareihin kuuluva, erittäin yleinen perhonen.
Koko ja ulkonäkö

Mutkakulmumittari on pienehkö perhoslaji, jonka siipien kärkiväli on 23–29 mm. Perhosesta on kaksi eri värimuunnosta; nimialalaji, jolla siipien poikki kulkee selkeä tummempi vyö sekä f. remutata, jolla sitä ei ole. Näistä jälkimmäinen on Suomessa yleisempi.
Mutkakulmumittarin siipien pohjaväri on vaihtelevan kellanharmaa ja kaikissa siivissä on musta diskaalitäplä. Sekä etu- että takasiipien poikki kulkee kolme ruskeaa poikkiviirua, joista sisimpänä sijaitseva tyvipoikkiviiru voi olla hyvin himmeä. Kuitenkin sekä sisempi että ulompi poikkiviiru erottuvat yleensä hyvin ja nimimuodolla jälkimmäisten viirujen välinen alue on selvästi muuta siipeä tummempi. Tärkeänä tuntomerkkinä ulompi poikkiviiru tekee voimakkaan mutkan etusiiven etuosassa. Siiven ulkosyrjässä kulkevaan ohueen mustaan viiruun liittyy rivi pieniä mustia täpliä.
Mutkakulmumittarin vaaleaa muotoa hyvin paljon muistuttavia perhosia ovat kaarikulmumittari (Idaea straminata) ja pistekulmumittari (Idaea deversaria). Näistä laji eroaa suuremman kokonsa ja selvästi paremmin erottuvien poikkiviirujensa perusteella.
Levinneisyys ja lentoaika

Mutkakulmumittarin levinneisyysalue ulottuu Portugalista ja Pohjois-Afrikasta Euroopan ja Venäjän poikki Japaniin saakka. Suomessa mutkakulmumittaria tavataan ainakin Etelä-Lappiin saakka. Perhosen lentoaika kestää heinä-elokuun.
Elinympäristö ja elintavat

Hämärässä lentävä laji, joka lähtee häiriöstä helposti lentoon päivälläkin. Mutkakulmumittaria tavataan jokseenkin kaikenlaisissa ympäristöissä, mutta yleisin se lienee pensaikkoisilla niityillä. Perhoset lentävät valolle ja vierailevat erityisesti lehmusten kukilla. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka käyttää ravintonaan erityisesti voikukkien (Taraxacum) kuihtuneita lehtiä sekä sammalta.
Aiheesta muualla

kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q137324  Wikispecies: Idaea aversata  BioLib: 52515  BOLD: 98672  CoL: 3PBGQ  EoL: 274650  EUNIS: 307295  Fauna Europaea: 444228  Fauna Europaea (new): 4ee04194-033b-4fd7-9821-987c4fb2e474  GBIF: 5146559  iNaturalist: 123658  IRMNG: 11125352  LepIndex: 213384  LoB: 3979  MaBENA: IdaeaAvers  NBN: NBNSYS0000005786  NCBI: 104447  Observation.org: 1710  Open Tree of Life: 679096  Laji.fi: MX.61726 
Mutkakulmumittarin värimuoto f. remutata
Erkki Immell

Erkki Paavo Immell (9. elokuuta 1894 Lohja – 24. marraskuuta 1951) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanmittausinsinööri Frans Oskar Immell ja Aina Matilda Malin.
Opinnot

Immell kävi kuusi luokkaa Helsingin suomalaista normaalilyseota ja yhden vuoden Suomen liikemiesten kauppaopistoa sekä suoritti yksityisoppilaana ylioppilastutkinnon Hämeenlinnan lyseossa vuonna 1927. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1928–1932 Tarton yliopiston eläinlääketieteellisessä tiedekunnassa ja suoritti keväällä vuonna 1932 eläinlääketieteen kandidaatti-tutkinnon.
Jääkärikausi

Immell yritti ensimmäisen kerran päästä Saksaan jääkärioppiin maaliskuun alkupäivinä vuonna 1916, jolloin hän yritti hiihtää Merenkurkun yli Jepuan etappitietä Uumajaan, mutta palellutti varpaansa niin pahoin, että hän joutui turvautumaan sen takia leikkaushoitoon ja oli sen jälkeen hoidettavana Uumajan sairaalassa 9. heinäkuuta 1916 saakka. Sairaalasta päästyään hän toimi Ruotsissa jääkärietappitehtävissä, kunnes yritti uudelleen Saksaan ja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 9. helmikuuta 1917, mutta vapautettiin palveluksesta 9. heinäkuuta 1917 hänen edellä mainitun sairauden johdosta ja laskettiin siviilitöihin.
Sisällissodan jälkeinen aika

Immell palasi takaisin Suomeen sisällissodan jo laannuttua 4. toukokuuta 1918 ja astui Suomen armeijan palvelukseen adjutantiksi Porin rykmentin 2. pataljoonaan, josta hänet siirrettiin Porin rykmentin lakkauttamisen takia Suomen valkoiseen kaartiin, missä hän toimi esikuntavääpelinä, rykmentin adjutanttina ja lähettiupseerina. Armeijasta hän erosi 8. heinäkuuta 1919, siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin 1. huhtikuuta 1920 alkaen kansliapäälliköksi Uudenmaan pohjoiseen suojeluskuntapiiriin. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi 11. joulukuuta 1920 ja siirtyi 1. marraskuuta 1921 Kellomäen karanteenilaitoksen palvelukseen ja toimi laitoksessa 1. huhtikuuta 1923 saakka. Valtion maatalouskoneiden koetuslaitoksen palvelukseen hän astui vuonna 1923 ja siirtyi vuonna 1926 Valtion rautateille vakaajan apulaiseksi, missä toimessa oli vuoteen 1932 saakka, jonka jälkeen hän toimi tilapäistöissä.
Talvi- ja jatkosota

Immell osallistui talvisotaan adjutanttina Sissipataljoona 2:ssa. Välirauhan aikana hän toimi Jalkaväenkoulutuskeskus 9:ssä divisioonanadjutanttina ja hevosupseerina. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 2:een, missä hän toimi huoltopäällikön apulainen, josta hänet kotiutettiin vuonna 1942 ja hän siirtyi Lohjalle pehtorin apulaiseksi Maikkalan tilalle, missä hän toimi vuoteen 1950 saakka, jolloin hän muutti Kyyhkylän Invalidikotiin. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 4. toukokuuta 1918  Vääpeli 23. toukokuuta 1918  Vänrikki 28. helmikuuta 1919  Luutnantti 1942 |    |  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki |
Industria

Industria Solid
Industria on Neville Brodyn vuonna 1989 suunnittelema sans serif -kirjaintyyppi tai fontti. Industria on erittäin kapea ja kulmikas kirjaintyyppi, joka sopii parhaiten otsikoihin. Siitä on kaksi leikkausta, Industria Solid ja Industria Inline. Brody oli alun perin piirtänyt kirjaintyypin The Face -lehteä varten. Hän suunnitteli lehden otsikkoja varten kuusi eri kirjaintyyppiä, ja Industrian nimi olikin aluksi Typeface 2. Se nimettiin Industriaksi vasta siinä vaiheessa, kun fonttia alettiin myydä.
Mytištši

| Mytištši Мытищи |
| --- | --- |
 Vladimirin kirkko
 lippu:  vaakuna
 Mytištši
 Koordinaatit: 55°55′N, 37°46′E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Moskovan alue
Piiri:  Mytištši
Perustettu:  1460
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  34,59 km²
Väkiluku (2012):  176 825
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK) 
Postinumero:  
Suuntanumero(t):  
 
 www.mytischi-city.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mytištši (ven. Мытищи) on teollisuuskaupunki Venäjällä, 19 kilometriä Moskovan keskustasta koilliseen, uloimman kehätien takana. Kaupunki on asukasluvultaan Moskovan alueen suurimpia, vuoden 2010 väestönlaskennassa sijoitus oli viides. Väkiluku on kasvanut viime vuosikymmeninä: 60 000 (1939 vuonna); 125 000 (1973); 159 900 (2002) ja 176 825 (2012);. Kaupunki on tärkeä koneteollisuuden keskus, erityisesti aseteollisuudenlähde?.
Suomalainen Vicus Oy aikoo rakentaa alueelle noin sata miljoonaa euroa maksavan ison kauppa- ja viihdekeskuksen.
Mytištšissä pelattiin vuoden 2007 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen otteluita. KHL-jääkiekkojoukkue Atlant on kotoisin Mytištšistä.lähde?
Imprimituuri

Michelangelo on käyttänyt tässä maavihreää alusmaalausta ihon taustana. Alusmaalausta ei ole sivelty koko maalauspohjaan, jotta kankaiden punaiset sävyt olisivat puhtaampia. Työskentely on muuten edennyt kuten imprimituuria käytettäessä. Keskeneräinen maalaus Madonna ja lapsi sekä Johannes Kastaja (1497, National Gallery) tunnetaan myös nimellä Manchesterin Madonna.
Imprimituuri (lat. imprimere) 
tarkoittaa maalauspohjan värillistä pohjasävyä. Perinteinen pohjasävy on oliivinvihreä, kellertävä tai maavärisävyinen ohut värikerros, joka sivellään koko maalauspohjalle tai sen osalle. Nykyisin käytetään muitakin värejä.
Imprimituuria on käytetty kerrosmaalauksessa eri aikoina, etenkin renessanssin aikana ja klassisessa maalauksessa.
Historiaa

Maalauskillat käyttivät imprimituuria alusmaalauksena jo keskiajalla, mutta renessanssin taiteessa siitä tuli vakiintunut käytäntö varsinkin Italiassa. Imprimituuri maalattiin ohuella läpikuultavalla maavärillä, kuten raa'alla tai poltetulla siennalla. Myös maavihreää tai mustan ja vaalean okran sekoitusta käytettiin. Eräästä Michelangelon National Galleryssä olevasta kesken jääneestä maalauksesta näkyy havainnollisesti, että hän on käyttänyt maavihreää alusmaalausta. Myös joissakin Leonardo da Vincin keskeneräisissä maalauksissa on näkyvissä kuva-alan pohjaksi maalattu lämmin tai vihervä imprimituuri.
Imprimituuri kerrosmaalauksessa

Imprimituuri tehdään ohennetulla kuultavalla lasuurivärillä valkoisen pohjustuksen päälle. Pohjamaalauksena imprimituuri antaa maalaukselle yhtenäisen sävyn ja vähentää pohjan imevyyttä. Värikerros ei ole peittävä, joten valkoiselle pohjalle mahdollisesti tehty esipiirustus näkyy sen läpi. Myös pohjan valoisuus kuultaa imprimituurin läpi toisin kuin peittävässä maalikerroksessa, jossa valo heijastuu vain värin pinnasta.
Imprimituurikerros ei välttämättä ole tasainen, vaan siihen voidaan jättää juovia ja läiskiä, jolloin pinnasta saadaan elävä ja maalauksellisesti houkutteleva. Imprimituuria maalatessa ei kuitenkaan muotoilla vielä valoja tai varjoja.
Imprimituuri ei ainoastaan tarjoa käytännöllistä perussävyä, joka helpottaa maalaamista alkuvaiheessa. Se on avuksi myös sopivien valöörien rakentamisessa maalaukseen. Klassisessa maalauksessa imprimituuri sivellään esipiirustuksen päälle. Imprimituurin jälkeen vuorossa on valokohtien kohottaminen vaalealla värillä asteittain kohti huippuvaloja, usein sumraten. Näillä kahdella maalausvaiheella saadaan nopeasti esille maalauksen muodot. Imprimituuri ei peity kokonaan, vaan se jää usein näkymään keskitummissa sävyissä ja varjoissa.
Imprimituuri eri taiteilijoilla

Italian täysrenessanssissa imprimituuri oli vaalea. Da Vincin uskotaan käyttäneen Mona Lisassa vaalean keltaista imprimituuria, jonka päälle hän maalasi kontrasteja esiin punertavalla ohuella värillä, kuten Kuninkaiden kumarruksessa. Andrea del Sarton maalauksessa Neitsyt Maria, Jeesus-lapsi, Pyhä Elisabeth ja Johannes Kastaja on valkoisen pohjustuksen päällä läpikuultava maaväreistä, lakkapigmenteistä ja lyijyvalkoisesta sekoitettu imprimituurikerros, jollaista Vasari suositteli. Barokin aikakaudella pohjamaalaukset tummenivat. Dramaattisista valo- ja varjovaikutelmista ja tummista maalauspohjistaan tunnettu Caravaggio käytti punaruskeaa imprimituuria varsinkin uransa loppuvaiheessa. Myös Rubens ja Van Dyck käyttivät punaruskeaa alusmaalausta, jota he työstivät harmaalla ja valkoisella.
Vanhat maalaustekniikat ovat nousseet uudelleen suosioon etenkin 1990-luvulta alkaen. Suomalaisista esimerkiksi Kaj Stenvall kertoo käyttävänsä imprimituuria, kuten okraa antamaan maalaukselle yhtenäisen lämpimän sävyn sekä helpottamaan valon esiin nostamista ja varjojen säilymistä sävykkäinä.
Leonardo da Vincin Kuninkaiden kumarrus (n. 1481–1482). Uffizin kokoelmissa olevaan teokseen on tehty esipiirustus ja keltasävyinen imprimituuri koko kuva-alaan. Toisessa kerroksessa on lisätty paikallisvärejä ja luonnosteltu muotoja punaruskealla värillä.
Imipramiini

| --- | --- |

Imipramiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
3-(5,6-dihydrobentso[b][1]bentsatsepin-11-yyli)-N,N-dimetyylipropan-1-amiini
Tunnisteet
CAS-numero: 50-49-7
ATC-koodi: N06AA02
PubChem CID: 3696
DrugBank: DB00458
Kemialliset tiedot
Kaava: C19H24N2 
Moolimassa: 280,407 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 174,5 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 60–95 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 8–20 tuntia
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:  reseptivalmiste (FI)  
Antotapa: suun kautta
Imipramiini oli ensimmäinen trisyklinen antidepressantti (TCA). Imipramiini oli myös maailman ensimmäinen spesifisesti masennuksen hoitoon kehitelty lääkeainevalmiste.  Imipramiini kuuluu dibentsatsepiineihin. Sen valmistenimi oli Tofranil. Muita nimiä olivat: Deprimin, Imipramil ja Imipramin. Lääkettä käytettiin pitkään, mutta se ei enää ole lääkityskäytössä Suomessa. Ulkomailla imipramiinia käytetään edelleen. Varsinkin 1960–70-luvuilla lääkkeen käyttö oli suhteellisen yleistä sen ollessa niin sanottu "ensilinjan" masennuslääke. Geigyn ohella tuolloin (v. 1976) tätä lääkeainetta valmistivat ainakin Dumex ja Medica. Sittemmin muut, vähäisempiä haittavaikutuksia aiheuttavat masennuslääkkeet, korvasivat Tofranilin.
Myöhempänä imipramiinista kehiteltiin useita saman lääkeaineryhmän johdoksia, joista osa on edelleen (2010-luvulla) aktiivissa käytössä. Eräitä näistä ovat Anafranil, klomipramiini sekä Surmontil, trimipramiini. Muita olivat Pertofran, desimipramiini sekä imipramiini-N-oksidi, Imiprex.
Pääasiallisin hoitokomponentti imipramiinilla oli mielialaa kohottava vaikutus. Anksiolyyttis-sedatiiviset sekä stimuloivat hoitovaikutukset olivat vähäiset eräisiin toisiin saman lääkeaineryhmän (TCA) tuotteisiin nähden.lähde? Hoidon alkamisen jälkeen hoitohenkilökuntaa kehotettiin tarkkailemaan potilaan käyttäytymistä mahdollisten itsetuhoaikeiden varalta. Tämä riski kasvoi noin muutaman viikon aikana lääkehoidon aloituksen jälkeen. Samaa ongelmaa näyttäytynee edelleen SSRI-lääkkeiden aikakautenakin. Lapsilla lääkettä käytettiin myös yökastelun eli enuresian (enuresis nocturna) hoitoon.
Käyttöönotto

Sveitsiläisen J. R. Geigy-nimisen lääketehtaan laboratoriot aloittivat lääkeaineen kehittelyn vuonna 1955. Tutkimustulokset valmistuivat keväällä 1957. Imipramiini saapui markkinoille vuonna 1958, jolloin sille annettiin nimi Tofranil. Tämän lääkkeen käyttöönotto tapahtui jokseenkin samanaikaisesti ensimmäisten monoamiinioksidaasin estäjien (MAO:n  inhibiittorit) kanssa, jotka tulivat antidepressiiviseen käyttöön 1950-luvun lopulla. Nämä olivat nikotiinihapon johdoksia, ja tulos tuberkuloosilääkkeiden kehityksestä. Niiden havaittiin vaikuttavan potilaiden masennusoireisiin mielialaa kohottavasti hoidon aikana. Imipramiinin etuja olivat lievemmät sivuvaikutukset, epäselektiivisiin MAOI-lääkkeisiin Marsilidiin ja Niamidiin nähden. Iproniatsidi sekä myöhempänä nialamidi on poistettu käytöstä, lähinnä koska nämä olivat myrkyllisiä maksan toiminnalle.
Haittavaikutukset

Imipramiinilla tunnetaan useita haittavaikutuksia. Niitä on esiintynyt yleisesti hoidon aikana. Näistä valtaosin on tyypiltään antikolinergisiä. Lähinnä on tavattu huimausta, suun kuivamista, näköhäiriöitä. Lääke vaikuttaa silmän mukautumiskykyyn eli akkommodaatioon, jolloin erityisesti lähelle näkeminen on voinut vaikeutua. Myös virtsaamisen vaikeutumista eli virtsaumpea on esiintynyt, sekä obstipaatiota ja sydämen tykyttelyä (takykardia). Hyvin harvoin allergista ihottumaa taikka valkosolukatoa.
Erityistä varovaisuutta on suositeltu noudatettavaksi, mikäli potilaalla on ollut glaukoomaa, prostatahypertrofiaa eli eturauhasen liikakasvua tai epilepsia.
Raskauden ainana on imipramiinilääkitys ollut selvästi vasta-aiheista eli kontraindisoitua.