stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marcus Björk
Muuta

Björkin pikkuveli Christoffer pelaa hyökkääjänä HockeyAllsvenskan-joukkue AIK:ssa. Veljesten eno Joakim Engström toimii Björklövenin kehityspäällikkönä.
Hakavuoren kirkko

| Hakavuoren kirkko |
| --- | --- |
 Hakavuoren kirkko vuonna 1965.
Sijainti:  Tolarintie 1, Pohjois-Haaga, Helsinki
Koordinaatit:  60°13′30″N, 24°53′28″E
Seurakunta:  Hakavuoren seurakunta Haagan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1963
Suunnittelija:  Eevi Aho
Istumapaikkoja:  550
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hakavuoren kirkko (aiemmin Pohjois-Haagan kirkko) on Haagan seurakunnan käytöstä poistettu punatiilinen kirkkorakennus Pohjois-Haagassa Helsingissä. Se oli käytössä vuosina 1963–2016. Kirkon nimi muuttui Hakavuoren kirkoksi vuonna 1966, kun Hakavuoren seurakunta perustettiin. Myöhemmin Hakavuoren seurakunta yhdistettiin Huopalahden seurakunnan kanssa Haagan seurakunnaksi.
Arkkitehtuuri

Vuonna 1963 valmistuneen kirkon suunnitteli pohjoishaagalainen arkkitehti Eevi Aho. Kirkko vihittiin käyttöön 8. syyskuuta 1963 ja sen vihki silloinen Helsingin hiippakunnan piispa Martti Simojoki. Kirkkorakennusta laajennettiin lisäsiivellä vuonna 1987.
Arkkitehti Aho esitti jo kirkkoa rakennettaessa, että seurakuntasaliin pitäisi sijoittaa taideteos. Helsingin seurakuntien kuvaamataidetoimikunta tilasi reliefin luonnoksen kuvanveistäjä Pekka Kontiolta. Hakavuoren seurakunnan ja ruotsinkielisen Luukkaan seurakunnan kirkkoneuvostot hyväksyivät ehdotuksen ja tiilireliefin toteuttajaksi palkattiin muurari Veli Miettinen. Kontion suunnitteleman reliefin nimi on ”Tyhjä hauta” ja siihen on käytetty Kiikan tehtaan ruskeita tiiliä. Seurakuntasalin 7,5 m kertaa 3,5 m kokoiseen etuseinään sijoitettu taideteos toteutettiin päällystämällä rapattu seinäpinta uudelleen tiilillä. Työ valmistui marraskuun lopulla 1969. Alttaritauluna on Harry Kivijärven pronssiveistos Ristiinnaulittu (1959). Seurakuntasalissa on Pekka Kontion tiilireliefi Tyhjä hauta (1967). Alttariseinällä on Toivo Jaatisen pronssireliefi Vuorisaarna (1985). Kirkon 26-äänikertaiset urut rakensi Veikko Virtasen urkurakentamo vuonna 1965.
Käytön loppuminen

Kirkossa uusittiin talotekniikkaa vuosina 2013–2014, ja sen seurauksena kirkon sisäilman laatu heikentyi. Tarkemmissa tutkimuksissa todettiin kirkon rakenteissa suuria home- ja sädesienipitoisuuksia, jotka tehostuneen ilmanvaihdon vuoksi lähtivät rakenteista liikkeelle. Kirkon huonon kunnon sekä sisäilmaongelmien vuoksi seurakuntaneuvosto päätti kesäkuun alussa 2016 pitämässään kokouksessa luopua kirkkorakennuksesta 1. lokakuuta 2016 lähtien. Huopalahden kirkko jäi tämän jälkeen Haagan seurakunnan ainoaksi kirkoksi.
Hakavuoren kirkko jäi tyhjilleen ja Helsingin seurakuntayhtymä alkoi etsiä sille ostajaa. United Methodist Church -yhteisön venäjänkielinen seurakunta jätti 2018 rakennuksesta 2,7 miljoonan euron ostotarjouksen, mutta myyjä olisi halunnut ostajasta lisätietoja, joita ei kuitenkaan toimitettu, ja kauppa jäi syntymättä.
Kilpailutuksella valittu kiinteistönvälittäjä yritti myydä kirkkorakennusta vuoden 2019 aikana, minkä ohella pohdittiin mahdollisuutta purkaa rakennus ja myydä tontti muuhun käyttöön. Helsingin seurakuntayhtymän omistama tontti on kaavoitettu kirkkokäyttöön, joten tontille hahmotellun uudisrakennuksen tekeminen vaatisi uudelleenkaavoituksen, jos siihen tulisi asuntoja ja tiloja seurakunnan käyttöön. Kesällä 2024 seurakuntayhtymä ilmoitti edelleen kartoittavansa vaihtoehtoja kirkkorakennuksen tulevaisuudelle. Keskusteluja ostajaehdokkaiden kanssa on käyty, mutta ne eivät ole seurakuntayhtymän mukaan johtaneet tarjouksiin.
Kuvia

Kuvat on otettu syksyllä 2020 kirkon oltua suljettuna jo neljä vuotta.
Hakavuoren kirkko pihalta päin katsottuna.
Hakavuoren kirkon kirkkosali.
Hakavuoren kirkon alttari.
Hakavuoren kirkon kastepöytä.
Hakavuoren kirkon urut.
Hakavuoren kirkkosalia alttarilta päin katsottuna.
Hakavuoren kirkon sakasti.
Hakavuoren kirkon kappeli.
Aiheesta muualla

Haagan seurakunta
| n k Helsingin kirkot ja kappelit |
| --- | --- |
Kirkot:  Mikael Agricola  Alppila  Andreaskirkko  Diakonissalaitoksen kirkko  Hakavuori (ei enää käytössä)  Herttoniemi  Huopalahti  Itäkeskus  St. Jacobs kyrka  Jakomäki (purettu 2023)  Johanneksenkirkko  Kallio  Kannelmäki  Karunan kirkko  Konala (ei enää seurakuntakäytössä)  Kontula  Koskelan kirkko  Kristuskyrkan  Kulosaari  Käpylä  Laajasalo  Lauttasaari  Luther-kirkko  Lähetyskirkko  Malmi  Maunula  Meilahti  Merimieskirkko  Munkkiniemi  Munkkivuori  Myllypuro  Olaus Petrin kirkko  Oulunkylä  Oulunkylän puukirkko  Paavali  Pakila  Pasila (purettu 1978)  Pihlajamäki  Pitäjänmäki  Puistola  Pyhän Henrikin katedraali  Pyhän Kolminaisuuden kirkko  Pyhän Marian kirkko  Pyhän Nikolauksen kirkko  Roihuvuori  Saalem-temppeli  Saksalainen kirkko  Suomenlinna  Tammisalo  Tapanila  Temppeliaukio  Tuomaankirkko  Tuomiokirkko  Töölö  Uspenskin katedraali  Vanha kirkko  Vartiokylä  Viikki  Vuosaari  Östersundom 
Kappelit:  Herttoniemenranta  Jätkäsaari  Kamppi  Katukappeli (Vuosaari)  Leposaari (Kulosaari)  Länsi-Pasila (ei enää seurakunnan käytössä)  Malminkartano  Merirasti-kappeli  Puotila  Pyhän Laurin kappeli  Pyhän Sydämen kappeli  Ruoholahti  Vankilahotellin kappeli
Xanana Gusmão

| Xanana Gusmão |
| --- | --- |
 Gusmão vuonna 2023.
Itä-Timorin pääministeri
 1. heinäkuuta 2023– (2. kausi) 2007–2015 (1. kausi)  
Edeltäjä:  Taur Matan Ruak (2. kausi) Estanislau da Silva (1. kausi)
Seuraaja:  Rui Maria de Araújo (1. kausi)
Itä-Timorin presidentti
 2002–2007  
Edeltäjä:  virka perustettu
Seuraaja:  José Ramos Horta
Henkilötiedot
Koko nimi:  José Alexandre Gusmão
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1946 (ikä 78)  Manatuto, Portugalin Timor
Kansalaisuus:   itätimorilainen
Puoliso:  Emilia Batista (1965–2000) Kirsty Sword (2000–2015, asumusero)
Lapset:  5
Tiedot
Puolue:  Conselho Nacional de Reconstrução de Timor, CNRT
Uskonto:  roomalaiskatolinen
 Nimikirjoitus
Xanana Gusmão (s. 20. kesäkuuta 1946), ristimänimeltään José Alexandre Gusmão on itätimorilainen poliitikko. Hän oli maansa ensimmäinen presidentti 2002–2007 ja pääministeri elokuusta 2007 helmikuuhun 2015.
Elämäkerta

Gusmão syntyi silloisessa Portugalin Timorissa. Hänen vanhempansa olivat opettajia. Gusmão opiskeli neljä vuotta jesuiittaseminaarissa lähellä Diliä. Hän lopetti opiskelunsa väliaikaisesti 16-vuotiaana taloudellisten ongelmien vuoksi. Vuonna 1965 Gusmão tapasi Emilia Batistan, tulevan vaimonsa. Gusmão sai ensimmäisen lapsensa vuonna 1971. Gusmãolle ja Emilia Batistalle tuli myöhemmin avioero. Vuosina 2000 Gusmão meni naimisiin Jakartassa tapaamansa australialaisen Kirsty Swordin kanssa, mutta maaliskuussa 2015 he muuttivat erilleen.
Gusmão sai 1966 työpaikan ja sai jatkettua opintojaan. Vuonna 1968 hänet kutsuttiin Portugalin armeijaan. Kolmen vuoden palveluksen jälkeen hän pääsi armeijasta korpraalina ja osallistui José Ramos Horta johtaman nationalistisen järjestön toimintaan.
Vuonna 1974 Portugalissa tapahtui vallankumous, joka päätti sotilashallinnon, ja siirtomaille myönnettiin itsenäisyys. Timorissa vaalit oli tarkoitus järjestää 1978. Maahan muodostui kuitenkin kaksi kilpailevaa faktiota, joista Gusmão osallistui FRETILINin toimintaa. Indonesia aloitti puolestaan häirintäkampanjan ja hyökkäykset Portugalin Timoriin. Vuoden 1975 lopulla FRETILIN sai voiton ja julisti maan 28. marraskuuta 1975 itsenäiseksi. Yhdeksän päivää myöhemmin Indonesia valloitti maan.
Gusmão taisteli sissisotaa Indonesiaa vastaan kaksi vuosikymmentä ja nousi siinä korkeaan asemaan. 1990-luvulla hän oli esillä mediassa ja diplomatiassa ja kertoi maailmalle Indonesian armeijan verilöylystä Santa Cruzissa 12. marraskuuta 1991. Hänestä tuli pian ykköskohde, ja hänet vangittiin marraskuussa 1992. Toukokuussa 1993 Gusmão tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Helmikuussa 1999 hänet siirrettiin vankilasta kotiarestiin Jakartaan. Vankeusaikana häntä tapasivat YK:n edustajat ja Nelson Mandela.
Elokuussa 1999 Itä-Timorissa pidettiin kansanäänestys itsenäisyydestä. Gusmão sai korkean aseman YK:n tukemassa väliaikaishallinnossa, joka hallitsi maata aina vuoteen 2002 asti.
Vuoden 2001 lopulla pidettiin vaalit, ja 20. toukokuuta 2002 Gusmãosta Itä-Timorin tasavallan ensimmäinen presidentti.
Huhtikuussa–kesäkuussa 2006 maassa oli vakavia mellakoita, ja hallitus pyysi avuksi ulkomaisia rauhanturvajoukkoja. Presidentti Gusmão piti televisiopuheen, jossa vaati pääministeri Mari Alkatirin eroa. Hänen seuraajakseen nimitettiin entinen ulkoministeri José Ramos Horta, joka voitti toukokuun 2007 presidentinvaalit ja seurasi Gusmãota presidenttinä.
Heinäkuun 2007 parlamenttivaaleissa Gusmão kokosi kolmen puolueen liittouman FRETILINiä vastaan ja nousi maan pääministeriksi. Entinen valtapuolue FRETILINn boikotoi hänen virkaanastujaisseremoniaansa 8. elokuuta.
Gusmão nousi uudestaan pääministeriksi heinäkuussa 2023, kun hänen johtamansa CNRT voitti parlamenttivaalit.
Gusmão on julkaissut omaelämäkerran To Resist Is to Win.
Kunnianosoitukset

Henrik Purjehtijan ritarikunta ketjulla (Portugali, 2014)
Vapauden ritarikunnan suurristi (Portugali, 2009)
Pyhän Mikaelin ja Pyhän Yrjön ritarikunnan suurristi (Iso-Britannia, 2003)
Uuden-Seelannin ansioritarikunnan seuralainen (Uusi-Seelanti, 2000)
Indonesian tasavallan tähden 1. luokka (Indonesia, 2014)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Xanana Gusmão Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Australia 2  Alankomaat  Portugali 
Taiteenala:  Photographers' Identities 
Henkilöt:  Trove 2 
Muut:  IdRef
Aalto University Executive Education

| Aalto University Executive Education and Professional Development |
| --- | --- |

Perustettu:  2010
Toimitusjohtaja:  Tom Lindholm
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Toimiala:  koulutus
Liikevaihto:  23,6 milj. € (2019)
Kotisivu:  www.aaltoee.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aalto University Executive Education and Professional Development (Aalto EE) on Aalto-yliopiston omistama yritys, joka tarjoaa liikkeenjohdon ja asiantuntijoiden valmennus-, koulutus- ja kehittämispalveluita. Aalto EE:n tarjonnassa yhdistyy Aalto-yliopiston tuorein tutkimustieto ja käytännön osaaminen liike-elämästä. Vuosittain lähes 7 000 osallistujaa noin 1 000 organisaatiosta osallistuvat Aalto EE:n ohjelmiin ja koulutuksiin. Osana Aalto-yliopistoa Aalto EE:llä on kolme arvostetuinta yliopistomaailman laatuakkreditointia: AACSB, AMBA ja EQUIS.
Aalto EE:llä on toimistot Helsingissä ja Singaporessa, ja lisäksi tarjoaa ohjelmia useissa lokaatioissa ympäri maailman.
Historia

Aalto University Executive Education Oy muodostui vuonna 2010 Aalto-yliopiston syntymisen myötä, kun HSE Executive Education Oy ja TKK Executive School of Business Oy yhdistyivät.
Aalto EE:n historia ulottuu vuoteen 1970, jolloin alkoi ensimmäinen edelleen järjestettävä liikkeenjohdon koulutusohjelma JOKO (nykyisin AaltoJOKO®). Yhtiön historiassa on tapahtunut laajentumisia, yhdistymisiä ja nimenmuutoksia:
1970: Ensimmäinen JOKO-ohjelma käynnistyi Helsingin kauppakorkeakoulussa
1996: JOKO Executive Education Oy perustettiin
2000: JOKO Executive Education Oy:n Singaporen tytäryhtiö perustettiin
2001: TKK School of Business Oy perustettiin
2006: JOKO Executive Education Oy:n nimi muuttui HSE Executive Education Oy:ksi
2010: HSE Executive Education Oy ja TKK Executive School of Business Oy yhdistyivät; Aalto University Executive Education Oy perustettiin
2014: Aalto-yliopiston liiketoimintamuotoiset liikkeenjohdon kehittämispalvelut ja täydennyskoulutus yhtiöitettiin, mistä seurasi Aalto University Executive Education Oy:n toiminnan laajentuminen.
2017 yritys osti finanssialan koulutusyhtiön FINVA Finanssikoulutus Oy:n.
2021 yritys perusti uuden Aalto ACCESS -brändin.
2023 yrityksen erilliset brändit (Aalto EE, Aalto PRO, Aalto ENT ja Finva) yhdistyivät yhden yhtenäisen brändin ja nimen (Aalto University Executive Education and Professional Development, lyhennettynä Aalto EE) alle.
Koulutus

Aalto EE järjestää Aalto-yliopiston kansainväliset MBA- ja Executive MBA -ohjelmat . Lisäksi se järjestää kansainvälisen Executive DBA (Doctor of Business Administration) -ohjelman sekä liikkeenjohdon ja asiantuntijoiden valmennus-, koulutus- ja kehittämispalveluita.
Rankingit

Vuonna 2022 Aalto EE sijoittui Financial Timesin Executive Education -rankingin sijalle 34 .
Financial Timesin Executive MBA -rankingissa Aalto Executive MBA sijoittui vuonna 2022 eurooppalaisista ohjelmista 49. ja koko vertailussa sijalla 88.
Aalto EE:n julkaisut

Aalto EE käynnisti julkaisutoiminnan vuonna 2012. Vuonna 2014 Talentum ja Aalto EE solmivat yhteistyösopimuksen kirjasarjan julkaisemisesta. Lisäksi Aalto EE julkaisee DBA-väitöskirjat osana Aalto-yliopiston julkaisusarjaa.
Aalto EE:n julkaisut > Lista Aalto EE:n julkaisemista kirjoista:

Aspara, Jaakko; Kietäväinen, Timo; Mattila, Pekka; Tikkanen, Henrikki; Isä Ambrosius (2012). Johtajuuden seitsemän syntiä. Aalto University Executive Education, ISBN 978-952-66590-0-8
Puttonen, Vesa (2012). Velka tikittää – hyödy siitä!. Aalto University Executive Education. ISBN 978-952-66591-1-4
Aalto EE:n julkaisut > Lista DBA-väitöskirjoista:

Honkaniemi, Jukka (2023). Money Matters - Essays on Sustainable Finance and the Institutionalization of ESG. Aalto University publication series Business + Economy, 2/2023. ISBN 978-952-64-1279-5 (electronic). ISBN 978-952-64-1278-8 (painettu).
Isojärvi, Jyrki (2023). Essays on Retail Buyer Behavior Vis-à-Vis Contemporary Retail Market Phenomena: Field Experiments among Professional Retail Buyers and Individual Consumers. Aalto University publication series Business + Economy, 1/2023. ISBN 978-952-64-9629-0 (electronic). ISBN 978-952-64-9630-6 (painettu)
Routila, Panu (2022). Managerial Sensemaking and Sensegiving in a Merger and Acquisitions Process: The Case of Konecranes, 2015–2019. Aalto University Publication Series. Business + Economy 1/2022. ISBN 978-952-64-9613-9 (electronic) ISBN 978-952-64-0769-2 (painettu).
Haavisto, Sari (2021). Evolution of Marketing Thought and Practice - History of the Finnish Marketing Industry 1883–2020. Aalto University Publication Series. Business + Economy, 5/2021. ISSN 1799-4829 (sähköinen) ISSN 799-4810 (painettu) ISSN 1799-4810 (ISSN-L).
Takkunen, Susanna (2021). Understanding Organizational  Orientations Towards Digitalization: A Sensemaking Approach. Aalto University Publication Series. Business + Economy, 8/2021. 1799-4829 (electronic) ISSN 1799-4810 (painettu).
Suurnäkki, Margit (2019). Global Integration and Local Flexibility: Managing Contradictions in a Global Company - A Case Study of a Multi-National Service-Oriented Manufacturing Company. Aalto University Publication Series. Business + Economy 4/2019. ISBN 978-952-60-8838-9 (painettu) ISBN 978-952-60-8839-6 (pdf).
Airaksinen-Aminoff, Pauliina (2018). Learning to Resolve Interpersonal Conflicts more Efficiently through Transformational Leadership: A Study on Coaching. Aalto University Publication Series. Business + Economy. ISBN 978-952-60-8284-4 (painettu). ISBN 978-952-60-8285-1 (pdf)
Lumme-Tuomala, Riitta (2017). Talent Management in the Humanitarian Aid Context. Aalto University Publication Series. Business + Economy 1/2017. ISBN 978-952-60-7440-5 (painettu). ISBN 978-952-60-3736-3 (pdf)
Kukkonen, Elina (2016). "Gaining more Value of Customer Relationships in the Digital Business Environment". Aalto University Publication Series. Business + Economy 1/2016. ISBN 978-952-60-6714-8 (painettu). ISBN 978-952-60-6715-5 (pdf)
Ahdekivi, Eeva (2016). "Interactions between non-profit finance, governance and investment style". Aalto University Publication Series. Business + Economy 2/2016. ISBN 978-952-60-6948-7 (painettu). ISBN 978-952-60-6949-4 (pdf)
Aiheesta muualla

Aalto EE:n kotisivut
Enrico Albertosi

Enrico Albertosi pelaamassa kaudella 1973–1974.
Enrico Albertosi (s. 2. marraskuuta 1939 Pontremoli) on italialainen ammattilaisuransa päättänyt jalkapallomaalivahti. Hän liittyi kesäkuussa 1961 Italian A-maajoukkueeseen ja pelasi joukkueessa 34 ottelua. Albertosi oli mukana voittamassa EM-kultaa 1968, minkä lisäksi hän edusti maataan neljissä MM-kilpailuissa vuosina 1962, 1966, 1970 ja 1974. Pelaajauransa jälkeen hän toimi valmennustehtävissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Enrico Albertosi Wikimedia Commonsissa
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1962
1 Buffon
2 Losi
3 Radice
4 Salvadore
5 Maldini
6 Trapattoni
7 Mora
8 Maschio
9 Altafini
10 Sívori
11 Menichelli
12 Mattrel
13 Albertosi
14 Rivera
15 Sormani
16 Robotti
17 Pascutti
18 David
19 Janich
20 Tumburus
21 Ferrini
22 Bulgarelli
Valmentaja Mazza & Ferrari
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1966
1 Albertosi
2 Anzolin
3 Barison
4 Bulgarelli
5 Burgnich
6 Facchetti
7 Fogli
8 Guarneri
9 Janich
10 Juliano
11 Landini
12 Leoncini
13 Lodetti
14 Mazzola
15 Meroni
16 Pascutti
17 Perani
18 Pizzaballa
19 Rivera
20 Rizzo
21 Rosato
22 Salvadore
Valmentaja Fabbri
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1970
1 Albertosi
2 Burgnich
3 Facchetti
4 Poletti
5 Cera
6 Ferrante
7 Niccolai
8 Rosato
9 Puia
10 Bertini
11 Riva
12 Zoff
13 Domenghini
14 Rivera
15 Mazzola
16 De Sisti
17 Vieri
18 Juliano
19 Gori
20 Boninsegna
21 Furino
22 Prati
Valmentaja Valcareggi
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1974
1 Zoff
2 Spinosi
3 Facchetti
4 Benetti
5 Morini
6 Burgnich
7 Mazzola
8 Capello
9 Chinaglia
10 Rivera
11 Riva
12 Albertosi
13 Sabadini
14 Bellugi
15 Wilson
16 Juliano
17 Re Cecconi
18 Causio
19 Anastasi
20 Boninsegna
21 Pulici
22 Castellini
Valmentaja Valcareggi
Mannerheimintie (Helsinki)

| Mannerheimintie> Mannerheimvägen |
| --- | --- |
 Mannerheimintie on Helsingin pääkatu. Kuvassa tien alkupäätä Erottajan paloaseman tornista nähtynä.
Pituus:  5,5 km
Alkupiste:  Erottaja
Päätepiste:  Vihdintien ja Hakamäentien risteys (5,5 km)
Päällyste:  asfaltti, nupukivi
Kaistaluku:  nelikaistainen
Mannerheimintie (ruots. Mannerheimvägen; aik. Henrikinkatu, Läntinen ja Itäinen Henrikinkatu, Läntinen ja Itäinen Heikinkatu, Turuntie, Läntinen viertotie, Heikinkatu), arkikielessä Mansku on Helsingin pääkatu. Samalla se muodostaa osan Eurooppatietä E12 ja on valtatie 3:n jatke.
5,5 kilometriä pitkä Mannerheimintie alkaa Erottajalta Helsingin kantakaupungin ytimestä ja loppuu Vihdintien ja Hakamäentien risteykseen, jossa se muuttuu Hämeenlinnanväyläksi. Mannerheimintie on yksi Helsingin kantakaupungin sisääntuloteistä, jonka kautta Turunväylän, Vihdintien ja Hämeenlinnanväylän liikenne ohjataan kaupunkiin.
Historia

Nykyisen Mannerheimintien alkuna oli 1600-luvulla syntynyt maantie, joka oli läntisempi kahdesta Helsingin kaupunkiin johtaneesta päätiestä. Tie johti kaupungista luoteeseen, Haagan ja Pitäjänmäen kautta kohti Espoota, jossa se alun perin liittyi suureen Turku–Viipuri-rantatiehen eli Kuninkaantiehen. Kartoissa tien nimi oli Landsvägen till Åbo (Turun maantie) tai Landsvägen till Esbo (Espoon maantie), yleiseksi nimeksi vakiintui myöhemmin Turuntie. Itäisempi kahdesta tiestä oli koilliseen kohti Vanhaakaupunkia kulkenut Hämeentie.
Kun Johan Albrecht Ehrenström laati 1812 pääkaupungiksi korotetulle Helsingille uuden asemakaavan, kaupunki levisi yli Turuntien Kampin ja Punavuoren alueille. Turuntien alkupää Erottajalta Turun kasarmille (nykyisen Lasipalatsin kohdalle) kaavoitettiin kaduksi ja sai nimen Henrikinkatu (ruots. Henriksgatan) ministerivaltiosihteeri Robert Henrik Rehbinderin mukaan. 1830-luvulla Henrikinkadusta muokattiin leveä kaksiosainen puistokatu. Kadunpuolikkaat saivat nimet Itäinen ja Läntinen Henrikinkatu (ruots. Östra och Västra Henriksgatan), ja niiden väliin jäi kolminkertaisten lehmusrivien reunustama puistokujanne, Henrikin esplandi, myöhemmin Heikinpuisto (ruots. Henriksesplanaden). Vuonna 1928 kadunpuoliskot saivat virallisiksi suomenkielisiksi nimikseen Läntinen ja Itäinen Heikinkatu ja puisto nimettiin Heikinpuistoksi (Henriksallén).
Henrikin esplanadi muuttui hieman Turun kasarmin pohjoispuolella Turuntieksi, joka nimensä mukaisesti oli alkuosa Turkuun johtaneesta maantiestä. 1850-luvulla Turuntien alkuosa Turun kasarmilta Töölön tullille saakka sekä Hämeentien alkuosa Pitkältäsillalta nykyisen Paavalinkirkon kohdalle saakka päällystettiin sepelillä ja muutettiin entistä huomattavasti leveämmiksi viertoteiksi. Samalla Turuntie sai uuden nimen Västra Chaussén, suomennettuna Läntinen Viertotie; vastaavasti Hämeentiestä tuli Itäinen Viertotie (Östra Chaussén). Vuonna 1928 nimet Turuntie ja Hämeentie kuitenkin palautettiin takaisin käyttöön.
Maailmansotien välisenä aikana Henrikin esplanadi alkoi muodostua tulpaksi kasvavalle autoliikenteelle. Kaupunki päätti vuonna 1935 kaataa esplanadin satavuotiaat lehmukset ja yhdistää Läntisen ja Itäisen Heikinkadun toisiinsa. Raitiovaunut, jotka olivat aiemmin kulkeneet muun liikenteen seassa, saivat oman kaistansa uuden leveän kadun keskelle entisen lehmuskujanteen paikalle. Hävinneen lehmuskujan korvaukseksi kadun reunoille istutettiin puurivit. Paljon myöhemmin myös kadun keskellä kulkeva raitiovaunukaista reunustettiin puilla. Vuonna 1942 Heikinkatu ja Turuntien kantakaupungissa oleva osuus yhdistettiin, ja ne saivat nimen Mannerheimintie marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin 75-vuotispäivän kunniaksi.
Helsingin ensimmäiset liikennevalot eivät tulleet Mannerheimintielle vaan Aleksanterinkadulle vuonna 1951, mutta Mannerheimintielle asennettiin kaupungin ensimmäiset joukkoliikenne-ohjatut liikennevalot (1958 Tilkanmäkeen) risteävän raitiovaunuliikenteen takia ja ensimmäiset polkupyörävalot (1981 Tilkanmäkeen poikkeusluvalla).
Liikenne

Mannerheimintie on nelikaistainen ja niiden keskellä kulkee kaksi raitiovaunukaistaa, kadun leveys on 47 metriä. Mannerheimintietä pitkin kulkevat monet Helsingin raitiovaunuista. Lisäksi bussiliikenteen määrä on suuri: HKL:n sisäisen liikenteen lisäksi monet Espooseen ja Vantaalle menevät seutulinjat sekä muualle Suomeen kulkevat kaukoliikenteen bussit kulkevat katua pitkin. Katu on ollut Esplanadien ja Arkadiankadun välillä kuusikaistainen, mutta kavennettiin vuosituhannen vaihteessa nelikaistaiseksi rakentamalla pysäköintitaskut ja suojatieulokkeet.
Helsingin kaupungin tekemien laskelmien mukaan Mannerheimintien alkupäässä keskustassa liikkuu päivittäin 12 400 ajoneuvoa ja loppupäässä 42 900, lukeman ollessa korkeimmillaan Meilahden kohdalla 51 300. Jalankulkijoita liikkuu keskustassa 50 000 henkilöä vuorokaudessa. Keskustassa katu on nupukivipäällysteinen.
Vaikka Mannerheimintie on varsin pitkä, liikenteen sujuvuuden takia vain harvasta risteyksestä saa kääntyä vasemmalle, mikä pätee molempiin suuntiin kuljettaessa. Mannerheimintien kanssa risteävät kadut jatkuvat aina eri nimisinä sen toisella puolella, ainoat poikkeukset ovat Nordenskiöldinkatu ja kadun alittava Tilkanvierto.