stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kriittinen miestutkimus
Historia > Kriittinen miestutkimus Suomessa

Suomalainen kriittinen miestutkimus sai alkunsa 1980-luvun alussa tehdyistä elämäntapatutkimuksista, jotka tarkastelivat muun muassa asunnottomia alkoholisteja ja lähiökulttuuria sekä siihen liittyviä miesten sosiaalisia ongelmia. 80-luvun puolivälissä tehtiin ensimmäinen selvitys miestutkimuksen tarpeesta ja perustettiin Sosiaali- ja terveysministeriön alaiselle tasa-arvoasian neuvottelukunnalle (Tanelle) miesjaosto. Vastapainona 80-luvun kurjuustutkimukselle Tanen miesjaosto järjesti 1994 mieselämäkertakilpailun Eläköön mies!, jonka sato tuotti kuitenkin kurjuustutkimuksen pohjan. Juha Siltala kirjoitti elämäkertojen pohjalta teoksen Miehen kunnia – modernin miehen taistelu häpeää vastaan.
Sosiaali- ja terveysministeriö totesi vuonna 2006 julkaisussaan Mies ja tasa-arvopolitiikka, että miestutkimus on hallinnollisesti naistutkimuksen alla, se on vähäistä eikä sen tutkimuskenttä ole järjestäytynyt. Ala on kuitenkin kasvamassa, koska opetusta oli useimmissa yliopistoissa naistutkimuksen yhteydessä ja Suomessa järjestettiin samana vuonna pohjoismainen miestutkimuskonferenssi. Sosiaali- ja terveysministeriö ehdotti uuden määräaikaisen yhteiskuntatieteellisen miestutkimusviran perustamista.
Vuonna 2007 perustettiin Helsingissä Suomen Miestutkimuksen Seura ry. Seura on järjestänyt valtakunnallisia tutkijatapaamisia sekä julkaissut verkkosivuston.
Suomen miestutkimuksen seuran puheenjohtaja Anders Ahlbäck kertoi Tulva-lehdessä toukokuussa 2008 monien miesasioiden parissa toimivien ryhmien toiminnan olevan kahtiajakautunutta. Ahlbäckin mukaan on ongelmallista, että melkein kuka tahansa voi esiintyä tiedotusvälineissä miestutkijana ilman tieteellisiä ansioita ja vaikka ei edustaisikaan valtavirtatutkimusta. Hänen mukaansa Suomen Miestutkimuksen Seuran tavoitteena on kuitenkin vuoropuhelun eikä vastakkainasettelun edistäminen.
Vuonna 2007 julkaistussa kirjassa Mies vailla tasa-arvoa kaikkiaan 27 kirjoittajaa tuo esille julkisessa keskustelussa huomiota vaille jääneitä miesten ongelmia. Kirjan esipuheen mukaan "Miestutkimusta sanan laajassa mielessä ei ole olemassa. Pieni yksikkö sijaitsee Tampereen yliopiston naistutkimuksen kainalossa, mutta sekin kulkee kriittisen miestutkimuksen nimellä ja on luonteeltaan miehiä syyllistävää ja patologisoivaa.
Teoreettinen tausta

Kriittinen miestutkimus nojautuu feministiseen teoriaan. Miestutkija Arto Jokisen mukaan miestutkimuksen keskeisiä lähtökohtia on, että ihmistä koskevat tutkimukset eivät ole ottaneet sukupuolta huomioon, jolloin ei ole osattu esimerkiksi kysyä, mikä yhteys alkoholismilla tai väkivallalla on miehisyyteen. Jokisen mukaan miesten kokemusta elämästä miehinä ei ole nähty analyyttisesti mielenkiintoisena. Samoin historian tutkimukselta on jäänyt huomaamatta sellainen osa miesten elämää, joka ei sovi vallitsevaan kulttuuriseen käsitykseen miehisyydestä. Toinen miestutkimuksen lähtökohta on homotutkimus ja sen määrittelemä heteroseksismi. Miestutkija Arto Jokisen mukaan homoliikkeen tekemä teoretisointi paljastaa miesten todellisen ylivallan naisiin ja sen vaikutukset miesten keskinäisen hierarkian järjestymiseen. Tällaisesta vallasta tai kilpailusta kieltäytyminen tai tunteiden näyttäminen leimataan miestutkijoiden mukaan homoudeksi ja naismaisuudeksi. Naisvihaan läheisesti niveltyvä homofobia on yksi miehisen vallan kulmakivistä.
Jokinen ehdottaa miestutkimuksen ja -keskustelun keskiöön viittä teemaa:
miesvallan vastustaminen ja patriarkaalisten hierarkioiden purkaminen
maskuliinisten väkivaltainstituutioiden purkaminen
seksuaalisuuden ihmistä kunnioittavampi määrittely ja käytäntö
läheisen ja läsnä olevan vanhemmuuden korostaminen
myönteinen machoilu eli miehisyyden positiivisten puolien korostaminen.
Suomessa miestä ja maskuliinisuutta ei ole paljonkaan käsitelty teoreettisesti. Jokisen mukaan teoreettisen ajattelun puute näkyy muun muassa siinä, että mikä tahansa miehiä koskeva kirjoittelu on mielletty miestutkimukseksi.
Miestutkimuksen emansipatorisuus

Kriittisen miestutkimuksen yhtenä tehtävänä on pyrkiä muuttamaan yhteiskunnallisesti rakentuvaa mieskuvaa. Miehisyyttä pyritään pohtimaan uudelleen siltä pohjalta, miten miehet ovat osana naisten alistamisen ketjua ja miten se näkyy maskuliinisuuden rakentamisessa. Jokinen huomauttaa, että miehet eivät välttämättä ole etuoikeutetussa asemassa yhteiskunnassa. Suomalaismiehillä on korostunut osuus muun muassa itsemurhia, rikoksia, alkoholismia ja asunnottomuutta mittaavissa tilastoissa. Miesten riski sairastua sydän- ja verisuonitauteihin tai vammautua on naisia suurempi; kuitenkin miehet käyttävät vähemmän lääkkeitä ja käyvät harvemmin lääkärissä kuin naiset. Miestutkijoiden mukaan miehillä on tiettyjä etuoikeuksia, tapoja, tyylejä ja asenteita joista heidän kannattaa luopua oman etunsa tähden.
Kirjallisuutta

Badinter, Elisabeth: Mikä on mies?  ((XY: De l’identité masculine, 1986.) Suomentanut Leevi Lehto)  Tampere:  Vastapaino, 1993.  ISBN 951-9066-71-3
Sipilä, Jorma & Tiihonen, Arto (toim.): Miestä rakennetaan, maskuliinisuuksia puretaan.  Tampere:  Vastapaino, 1994.  ISBN 951-9066-85-3
Jokinen, Arto: Panssaroitu maskuliinisuus: Mies, väkivalta ja kulttuuri.  Tampere:  Tampere University Press, 2000.  ISBN 951-44-4720-4
Lehtonen, Mikko: Pikku jättiläisiä: Maskuliinisuuden kulttuurinen rakentuminen.  Tampere:  Vastapaino, 1995.  ISBN 951-9066-91-8
Aiheesta muualla

Suomen Miestutkimuksen Seura (Arkistoitu – Internet Archive).
Tampereen yliopisto: Kriittinen miestutkimus.
Tamminen, T.: Poikien välisestä ystävyydestä. Aviisi 2/2006
Sukupuolensa korjannut Raewyn Connell on kriittisen miestutkimuksen klassikkoja.
Otto von Bismarck

| Otto von Bismarck |
| --- | --- |

Saksan valtakunnankansleri
 21. maaliskuuta 1871 – 20. maaliskuuta 1890 Pohjois-Saksan liittokansleri: 1. heinäkuuta 1867 – 21. maaliskuuta 1871  
Monarkki:  Vilhelm I Fredrik III Vilhelm II
Varakansleri:  Otto zu Stolberg-Wernigerode Karl Heinrich von Boetticher
Seuraaja:  Leo von Caprivi
Preussin ulkoministeri
 23. marraskuuta 1862 – 20. maaliskuuta 1890  
Edeltäjä:  Albrecht von Bernstorff
Seuraaja:  Leo von Caprivi
Preussin pääministeri
 23. syyskuuta 1862 – 20. maaliskuuta 1890  
Monarkki:  Vilhelm I Fredrik III Vilhelm II
Edeltäjä:  Adolf zu Hohenlohe-Ingelfingen
Seuraaja:  Albrecht von Roon (lyhyesti tammikuu–marraskuu 1873) Leo von Caprivi
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. huhtikuuta 1815 Schönhausen
Kuollut: 30. heinäkuuta 1898 (83 vuotta) Friedrichsruh, Hampuri
Puoliso:  Johanna von Puttkamer
Tiedot
Uskonto:  luterilainen
 Nimikirjoitus
Otto Eduard Leopold von Bismarck (1. huhtikuuta 1815 Schönhausen – 30. heinäkuuta 1898 Friedrichsruh, Hampuri) oli saksalainen ruhtinas ja valtiomies, joka toimi Preussin pääministerinä vuosina 1862–1890, Pohjois-Saksan liittokanslerina vuosina 1867–1871 ja Saksan keisarikunnan ensimmäisenä valtakunnankanslerina vuosina 1871–1890. Saksan yhdistyminen vuonna 1871 tapahtui Bismarckin johdolla.
Nuoruus

Bismarck syntyi Schönhausenissa, Elben rannalla. Hän oli junkkerin poika ja tunsi koko elämänsä vetoa maalaiselämään. Lapsena tuleva valtiomies ei antanut mitään merkkejä siitä, että hänestä tulisi mitään erikoista. Poika oli ylitunteellinen, vilkas ja erittäin laiska opiskelija. Äitinsä kanssa hänellä oli huonot välit, sillä äiti oli toivonut pojastaan akateemikkoa, mutta pojan koulumenestys ei luvannut hyvää. Ollessaan uransa huipulla Bismarck kertoi äitinsä olleen kylmä ihminen.
Koulussa Bismarck opiskeli ranskaa, jota oppi puhumaan hyvin ja hän innostui englanninkielisestä kirjallisuudesta, erityisesti lordi Byronista ja William Shakespearesta. Matematiikka ja luonnontieteet tuottivat hänelle suuria vaikeuksia.
Bismarck pääsi opiskelemaan ensiksi Göttingenin yliopistoon vuonna 1832, mikä oli tuolloin Saksan liberaalein yliopisto. Myöhemmin hän pääsi Berliinin yliopistoon. Opiskelu ei nuorta Bismarckia juuri kiinnostanut ja loppututkinto muodostui laihanlaiseksi ja opintovelat olivat suuret. Opiskelujen sijaan hän viihtyi opiskelijaelämässä ja muisteli myöhemmin että ”viihdyin vanhan ystäväni pullon kanssa”. Hän oli kuitenkin lukenut paljon opiskeluaikanaan, mutta lukemisto ei ollut liittynyt opintoihin.
Opintojen jälkeen Bismarck sai paikan hallintovirkamiehenä Aachenista vuonna 1837. Virkaura loppui kuitenkin lyhyeen, sillä Bismarck ihastui englantilaiseen Isabella Lorraine-Smithiin. Bismarck oli käsityksessä, että olisi menossa kihloihin ja päätti jättää työnsä ja seurata ihastustaan Sveitsiin. Kihlauksesta ja avioliitosta ei tullut mitään. Marraskuussa vuonna 1838 Bismarck saapui työpaikalleen ja kertoi syyn poissaololleen. Hänelle ei oltu vihaisia, mutta katsottiin, että työsuhdetta ei voitu jatkaa. Bismarck päätti mennä vuodeksi armeijaan.
Asepalvelus keskeytyi, sillä Bismarckin äiti sairastui ja kuoli. Bismarck vapautettiin palvelusta ja hän myös irtisanoutui itse kaikesta valtion palveluksesta uudenvuoden päivänä vuonna 1839. Hän olisi vastedes maanviljelijä.
Kotiseudullaan Bismarck ikävystyi. Hän alkoi saada mainetta nuorten naisten viettelijänä, hän talloi naapureiden peltoja ratsastuksellaan ja oli päästänyt vihaisen ketun erään naisen huoneeseen. Asiat muuttuivat, kun hän tapasi Johanna von Puttkamerin, jonka kanssa ryhtyi kirjeenvaihtoon.
Virkauralle > Preussin edustajana Frankfurtissa

Johanna von Puttkamer ja Otto von Bismarck vihittiin vuonna 1847. Johanna-vaimo oli mukana pietistisessä herätysliikkeessä ja harrasti kirjallisuutta. Avioliitosta muodostui onnellinen. Perheeseen syntyi kolme lasta: tytär ja kaksi poikaa. Pian häiden jälkeen Bismarck nousi Preussin maapäivien jäseneksi.
Preussin kuninkaan Fredrik Vilhelm IV:n myönnyttyä vuoden 1848 vallankumouksen aikana parlamenttivaaleihin, perustuslakiin ja lehdistönvapauteen Bismarck valittiin vuoden 1849 vaaleissa parlamenttiin ja edustamaan Preussia Frankfurtin kansalliskokouksessa. Bismarck ymmärsi, miten merkittävälle paikalle oli päässyt. Kansalliskokous kokoontui Paavalinkirkossa ja Bismarck piti kokousta pelkkänä ”järjestäytyneenä anarkiana”, joka yritti tyrkyttää vihattavaa yleistä äänioikeutta koko Saksan alueelle. Paavalinkirkon kansalliskokouksessa Bismarck oli konservatiivisen junkkeriryhmittymän konservatiivisin jäsen, joka päättäväisesti puolusti säätynsä vanhoja etuoikeuksia. Kovin paljon ystäviä hän ei toiminnallaan saanut.
Frankfurtin kansalliskokouksessa Bismarck vakuuttui vähitellen Saksan kansakunnan yhdistymisen tärkeydestä. Tosin Preussista piti tehdä Saksan johtava suurvalta ja sitä ennen oli murskattava Saksan liitto, sillä se oli Itävallan ohjailema. Vaikka Preussista tulisi Saksan yhdistäjä se kuitenkaan ei johtaisi saksalaiskansallista liikettä, oli Bismarckin monimutkainen ajatusrakennelma.
Näkyvä toiminta kansalliskokouksessa ei aluksi auttanut Bismarckia mitenkään. Hänen maineensa oli hyvä Preussin kuninkaan mielestä, mutta virkaura polki paikallaan ja talousvaikeudet piinasivat. Hän joutui myymään osan maatilastaan ja vuoden 1850 lopulla hän ajatteli jo hakea ministerin paikkaa Anhaltin ruhtinaalta. Asioissa tapahtui käänne, kun Preussin kuningas nimitti hänet Preussin edustajaksi uuteen, Frankfurtissa kokoontuvaan Saksan liittoneuvostoon.
Monia ihmetytti, kuinka Bismarck, jolla oli maine takametsien arkkikonservatiivina oli saanut viran. Frankfurtissa vietetty aika oli Bismarckille erittäin opettavainen, sillä siellä hän oppi diplomatian alkeet. Hän osasi pian luoda yhteyksiä tärkeisiin henkilöihin ja oppi ymmärtämään myös uuden teollistumisesta hyötyneen porvariston näkemyksiä.
Frankfurtissa Bismarck tutustui upporikkaaseen Meyer Amschel Rotschildiin. Hän otti vastaan Rotschildin antamat taloudelliset neuvot ja hyötyi niistä. Poliittisesti hän hyötyi kaupungissa tuolloin oleskellesta Klemens von Metternichin tapaamisesta. Vanhus ja nuori kyky keskustelivat ihmiskunnan yleisestä tyhmyydestä, taloudesta ja ulkopolitiikasta. Tätä tapaamista ja keskusteluja pidetään Bismarckin tärkeimpänä oppituntina tulevalle valtiomiesuralle.
Virkauralle > Suurlähettiläänä

Bismarck nimitettiin vuonna 1859 maansa lähettilääksi Venäjälle. Nimitys ei ollut hänelle mitenkään mieluisa, sillä hän katsoi paremmin vastustavansa Itävaltaa kotimaassaan. Itse asiassa hän piti sitä nöyryytyksenä. Samana vuonna puhkesi Ranskan ja Itävallan välille sota. Kotimaahansa hän lähetti toistuvasti kirjeitä, joissa korosti että Preussi ei saa sekaantua sotaan. Preussin piti hänen mukaansa toivoa Itävallan kärsivän mahdollisimman suuren tappion.
Iloa Bismarckille tuotti huomio, että Venäjän hallitsevat piirit inhosivat Itävaltaa. Bismarck solmi hyvät suhteet keisari Aleksanteri II:n kanssa. Muuten Bismarck piti lähettiläänä oloa tylsänä ja hyödyttömänä. Hän käytti aikaansa matkustelemalla ympäri Venäjää sekä metsästämällä.
Venäjältä lähettämissään kirjeissä Bismarck toteaa, että Preussin pitäisi harkita uudelleen suhteensa Saksan liittoon. Mitäpä jos ei olisikaan Preussin kuningaskuntaa, vaan Saksan kuningaskunta? Näissä kirjeissä esiintyy ensimmäistä kertaa ajatus Saksan yhdistymisestä Preussin avulla. Kukaan ei kuunnellut häntä. Hänen toiveistaan välittämättä Preussi lähetti kolme pataljoonaa Itävallan avuksi, mikä sai Ranskan lopettamaan Italiassa käymänsä sodan Itävaltaa vastaan. Nyt Bismarck turhautuneena sairastui ensimmäistä kertaa. Hän tuli myöhemmin kuuluisaksi siitä, että sairastui aina kun oli turhautunut tai pettynyt. Taustalla oli varmasti psykosomaattinen oireilu. Nyt hänellä oli vaivoinaan vahvat reumaattiset kivut ja hengitysvaikeudet.
Vuonna 1862 Bismarck nimitettiin lähettilääksi Pariisiin. Tässä tehtävässä hän ei viihtynyt yhtään paremmin, vaan odotti pääsevänsä pian joihinkin todellisiin tehtäviin. Saman vuoden elokuussa hän matkusti Biarritziin, missä rakastui 22-vuotiaaseen ruhtinatar Katharina Orloviin, joka oli Venäjän Belgian lähettilään vaimo. Säilynyt kirjeenvaihto kertoo heidän rantaelämästään, retkistään ja musiikkihetkistään. Bismarck poimi ruhtinattarelle oliivinoksan Avignonissa muistoksi itsestään. Pian tämän jälkeen hän sai sähkösanoman, jossa kerrottiin että kuningas haluaa tavata hänet.
Valtakunnankanslerina

Kansallissankarina Bismarck nimitettiin ensimmäiseksi valtakunnankansleriksi (Reichskanzler). Ulkopolitiikka keskittyi tämän jälkeen rauhan ylläpitämiseen, Saksan piti todistaa, että se ei ole muille vaaraksi.
Pian yhdistymisen jälkeen alkoi Saksan talous ylikuumentua. Teollisuutta syntyi vauhdilla ja pankit harjoittivat spekulatiivista rahapolitiikkaa korkealla riskillä. Vauhtia talouskeinotteluun antoivat Ranskan etuajassa maksamat sotakorvaukset. Mukana oli myös henkilöitä valtakunnan johtoportaasta. Bismarck näki tilanteen vaarallisuuden liian myöhään. Hän ei kuunnellut liberaalipoliitikon ja pankinjohtaja Ludvig Bambergerin ohjeita, että Ranskan maksamia korvausrahoja ei saa laittaa ylikuumenneeseen talouteen, vaan ne pitää säästää. Wienin pörssi romahti toukokuussa 1873 ja se vaikutti myös Saksaan.
Pörssin romahdus ja sitä seuranneet skandaalinkäryiset paljastukset päättivät monen ministerin uran. Bismarck oli ollut myös jossain määrin mukana keinotteluissa, mutta häneen ei yhdistetty mitään tuomittavaa. Osa hänen liittolaisistaan joutui puille paljaille, mutta hän ei uskaltanut julkisesti puolustaa heitä ettei vain tulisi yhdistetyksi skandaaleihin. Saksan talous sai nyt pahan takaiskun ja Ranska käytti tilaisuuden hyväkseen investoimalla armeijaan.
Valtansa huipulla oleva Bismarck käyttäytyi usein muita ihmisiä kohtaan hyvinkin sietämättömästi. Keisari Vilhelm I huokaisi usein että ei ole helppoa olla keisarina tuollaisen kanslerin alaisuudessa. Bismarck riiteli usein keisarinnan ja tämän miniän kanssa ja nimitteli näitä avoimesti ”häijyiksi naisiksi”. Jos näytti siltä, että valtakunnankansleri ei saa tahtoaan läpi, hän vetäytyi maatilalleen ja uhkasi erolla. Yöt hän vietti ajatellen, mitä ihmiset sanoisivat hänestä ja miettiminen sai hänet raivoihinsa. Seuraavaksi hänestä tuli hyvin sentimentaalinen: hän itki ja sääli itseään, että kukaan ei rakasta häntä. Käyttäytymällä näin hän onnistui saamaan tahtonsa läpi. Venäläinen diplomaatti totesi, että epävakaa valtakunnankansleri on uhka Euroopalle.
Valtakunnankanslerina > Bismarck ja sosiaalidemokraatit

Teollistuminen oli luonut myös Saksaan heikoissa oloissa elävän työväenluokan. Sosiaalidemokraatit pyrkivät parantamaan heidän asemaansa, mutta vallassa olijat pitivät sitä uhkana. Saksan sosiaalidemokraattinen puolue oli perustettu vuonna 1869 ja sen kannatus oli noussut tasaisesti vuodesta 1871.
Toukokuun 11. päivänä vuonna 1878 peltisepänkisälli Max Hödel yritti murhata avovaunuissa ajavan keisarin. Keisari selvisi vammoitta. Kesäkuun 2. päivä samana vuonna tohtori Karl Nobling ampui keisaria, joka haavoittui. Poliisitutkinnassa kävi ilmi, että mikään ei yhdistänyt miehiä sosiaalidemokraatteihin. Bismarck sai kuitenkin tästä tekosyyn esittää poikkeuslain sosiaalidemokraatteja vastaan, minkä valtiopäivät hylkäsivät. Keskusteluissa valtiopäivillä Helmuth von Moltke jopa esitti, että köyhyys ja kurjuus ovat osa Jumalan järjestystä johon ei saa puuttua.
Koska laki ei mennyt läpi, Bismarck päätti hajottaa parlamentin. Toimenpiteen varsinaisena kohteena eivät olleet sosiaalidemokraatit, vaan kansallisliberaalit, joiden toiminta oli Bismarckin mukaan tehnyt mahdottomaksi iäkkään keisarin suojelun. Uudet vaalit olivatkin massiivinen tappio kansallisliberaaleille. Bismarck sai nyt vapaat kädet koville otteilleen. Vuoden 1878 laki kielsi sosiaalidemokraattisen puolueen, riisti sen jäseniltä muut kansalaisoikeudet paitsi äänioikeuden ja vaalikelpoisuuden. Lain nojalla vangittiin 1 500 henkilöä, 800 henkilöä karkotettiin kotipaikkakunnaltaan ja 1400 kirjoitusta takavarikoitiin. Puheessaan Bismarck totesi, että puolueet ovat hänelle yhdentekeviä: joka seuraa häntä on ystävä, joka kulkee omia teitään, on vihollinen.
Taistelu sosiaalidemokraatteja vastaan oli lopulta hyödytön. Liike kasvoi vuosi vuodelta ja kansa piti sen vangittuja jäseniä marttyyreina. Samaan aikaan kun virkavalta vainosi sosiaalidemokraatteja, runnoi valtakunnankansleri valtiopäivillä läpi merkittäviä uudistuksia. Luotiin vanhuuseläke sekä tapaturma-, työkyvyttömyys- sekä sairausvakuutuslait. Saksan sosiaalilainsäädäntöä pidettiin esikuvallisena kaikkialla.
 Bismarckin sosiaalilainsäädäntö tapaturmavakuutuksineen alensi saksalaisten kuolleisuuslukuja.
Sosiaalilainsäädännöllä Bismarck mahdollisti sen, että työväenluokka alkoi tuntea sympatiaa valtiovaltaa kohtaan. Työväenluokasta saatiin näin liittolaisia taistellessa liberalismia ja sosialismia vastaan. Rauhalliset olot tuotantolaitoksissa varmistaisivat myös talouskasvun.
Vuonna 1879 Bismarck teki sovinnon keskustan kanssa ja alkoi kehittää uutta talouspolitiikkaa. Vapaakauppa hylättiin ja laadittiin joukko suojatulleja. Suurteollisuutta ja pankkitoimintaa kehitettiin. Uusi talouspolitiikka hyödytti junkkereita sekä suurporvaristoa. Vallinneessa tilanteessa etenkin maatalous tarvitsi suojatulleja. Amerikasta ja Venäjältä tulvi halpaa viljaa Saksaan. Sosialistit vastustivat uusia tulleja sillä he katsoivat sen kasvattavan työläisen ruokamenoja.
Arviointia elämäntyöstä

Omana aikaan Bismarckista oli vaikea saada puolueetonta käsitystä. Uransa alkuvaiheessa häntä aliarviotiin syrjäseudun junkkerina ja Saksan yhdistymisen jälkeen häntä pidettiin legendana jota verrattiin jopa Juppiteriin. Ison-Britannian pääministeri Benjamin Disraeli vertasi Saksan yhdistymistä yhtä merkittävänä kuin Ranskan suurta vallankumousta. Se avaisi ovet uudelle maailmalle ja Euroopan tasapaino olisi hänen mukaansa mennyttä.
Luodessaan sosiaalilainsäädäntöä Bismarck oli edellä aikaansa sekä kotimaassaan että maailmanlaajuisesti. Hänen sairasvakuutuslakinsa vuonna 1883, tapaturmavakuutuslaki vuonna 1884 ja ja vanhuus- ja työkyvyttömyyseläke vuonna 1889 olivat valtavia edistysaskeleita. Lait eivät menneet läpi ilman pitkää keskustelua. Bismarck näki kuitenkin tarpeelliseksi parantaa työväestön ja erityisesti teollisuustyöväen asemaa.
Bismarckilla oli selvä ohjelma poliittiselle uralleen: Preussin pitää olla suurvalta ja sen pitää hallita Saksaa. Saksan pitää hallita Eurooppaa hänen johdollaan. Hän oli kuitenkin realisti, eikä halunnut viedä Saksaa suursotaan Euroopan hallinnasta, sillä piti sitä liian tuhoisana kaikille. Hän oli järkevä maalaisjunkkeri joka tosin välillä kadotti suhteellisuudentajunsa siinä, miten ihmisiä kohdellaan.
Bismarckin elämäntyöllä oli myös traagisia seurauksia. Hän osoitti loistavaa kyvykkyyttä luodessaan yhtenäistä Saksaa, mutta sortui sitä tehdessään myös moraalittomiin hankkeisiin. Lisäksi hän antoi liikaa valtaa armeijalle ja heikensi siviilihallintoa. Vuoden 1914 kriisissä siviileillä ei ollut voimaa estää armeijaa toteuttamasta suunnitelmiaan. Toisaalta hän ei ollut myöskään ihan väärässä osoittaessaan epäluottamusta ammattipoliitikkoihin, sillä vuonna 1933 he tasoittivat tien Adolf Hitlerille.
Toisen maailmansodan jälkeen haluttiin osoittaa, että Bismarckista kulki Hitleriin suora linja. Tämä on kuitenkin väärin tulkittu. Hitler tuhosi Saksan ja erityisesti Preussin: Königsbergistä tuli Kaliningrad eikä Itä-Preussia enää ole. Lisäksi Saksa oli jaettuna kahteen valtioon vuosina 1949–1990.
Kunnianosoituksia > Saksalaiset

Punaisen kotkan ritarikunta (Preussi, 1863)
Mustan kotkan ritarikunta (Preussi, 1864)
Hohenzollernin perheen ritarikunta (Preussi, 1866)
Pour le Mérite (Preussi, 1884)
Rautaristi (Preussi, 1870)
Vilhelmin ritarikunta (Preussi)
Albrekt Karhun ritarikunta (Anhalt)
Uskollisuuden ritarikunta (Baden, 1869)
Pyhän Hubertin ritarikunta (Baijeri, 1866)
Henrik Leijonan ritarikunta (Braunschweig, 1867)
Guelphin kuningashuoneen ritarikunta (Hannover, 1857)
Wendien kruunun ritarikunta (Mecklenburg)
Württembergin kruunun ritarikunta (Württemberg, 1871)
Tuoksuruutakruunun ritarikunta (Saksi, 1868)
Pietari Fredrik Ludvigin ritarikunta (Oldenburg)
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Alankomaiden leijonan ritarikunta (Alankomaat)
Leopoldin ritarikunta (Belgia, 1863)
Kultaisen taljan ritarikunta (Espanja, 1875)
Etiopian tähden ritarikunta (Etiopia)
Leijonan ja auringon ritarikunta (Iran)
Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunta (Italia, 1867)
Keisarillinen rautakruunun ritarikunta (Itävalta-Unkari, 1853)
Pyhän Tapanin ritarikunta (Itävalta-Unkari, 1864)
Krysanteemiritarikunta (Japani, 1882)
Vapahtajan ritarikunta (Kreikka)
Tammikruunun ritarikunta (Luxemburg)
Osmanin ritarikunta (Osmanien valtakunta)
Tornin ja miekan sotilaallinen ritarikunta (Portugali)
Kunnialegioona (Ranska, 1865)
Romanian tähden ritarikunta (Romania)
Serafiimiritarikunta (Ruotsi-Norja, 1875)
San Marinon ritarikunta (San Marino)
Sansibarin loistavan tähden ritarikunta (Sansibar)
Valkoisen kotkan ritarikunta (Serbia)
Valkoisen norsun ritarikunta (Siam)
Chula Chom Klaon ritarikunta (Siam)
Dannebrogin ritarikunta (Tanska)
Kristuksen ylin ritarikunta (Vatikaani, 1885)
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta (Venäjä)
Pyhän Annan ritarikunta (Venäjä)
Pyhän Stanislauksen ritarikunta (Venäjä)
Valkoisen kotkan ritarikunta (Venäjä)
Lähde: