stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alan Rickman
Ura > Harry Potter -sarja ja viimeiset roolit

Rickman esitti kahdeksassa Harry Potter -elokuvassa taikajuomien ja myöhemmin pimeyden voimilta suojautumisen opettajaa Severus Kalkarosta. Harry Potter ja viisasten kivi ilmestyi vuonna 2001 ja sarjan kahdeksas elokuva Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 2 vuonna 2011.
West Endiin ja Broadwaylle Rickman palasi vuonna 2001 Noël Cowardin näytelmässä Private Lives. New York Times kutsui Rickmanin suoritusta egomaanikko Elyot Chasena taiturimaiseksi. Vuosina 2005–2006 Rickman ohjasi näytelmän My Name Is Rachel Corrie Royal Courtissa, Edinburghin taidefestivaalilla ja Broadwayllä. Hänen viimeiset teatteriroolinsa olivat vuonna 2010 Henrik Ibsenin näytelmässä John Gabriel Borkman ja Broadwayllä vuonna 2011 Theresa Rebeckin näytelmässä Seminar.
Rickman näytteli vuonna 2003 Richard Curtisin romanttisessa elokuvassa Rakkautta vain ja vuonna 2005 paranoidisen robotin Marvinin ääntä elokuvassa Linnunradan käsikirja liftareille. Vuonna 2007 hän näytteli tuomari Turpinia Tim Burtonin elokuvaversiossa Sweeney Toddista ja vuonna 2010 Kaalimadon ääntä Tim Burtonin ohjaamassa elokuvassa Liisa Ihmemaassa.
Rickman ohjasi vuonna 2014 pukudraaman A Little Chaos, jossa hän itse näytteli Ludvig XIV:tä. Hänen viimeiset elokuvaroolinsa olivat jännityselokuva Eye in the Sky (2015) ja Liisan seikkailut peilimaailmassa (2016), jossa hän teki jälleen Kaalimadon ääniroolin.
Yksityiselämä > Perhe

Rickman tutustui tulevaan puolisoonsa Rima Hortoniin Chelsea School of Artissa, ja he alkoivat seurustella vuonna 1965. He asuivat yhdessä vuodesta 1977 ja menivät naimisiin yksityisessä seremoniassa vuonna 2012, mutta kertoivat avioliitosta julkisuudessa vasta kolmen vuoden kuluttua vihkimisestä. Rima Horton oli aktiivinen työväenpuolueen jäsen ja taloustieteilijä.
Yksityiselämä > Kuolema

Alan Rickman kuoli haimasyöpään 69-vuotiaana tammikuussa 2016.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alan Rickman Wikimedia Commonsissa
Alan Rickmanin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Leichttraktor

| Leichttraktor |
| --- | --- |
 Piirros Leichttraktorin profiilista.
Tekniset tiedot
Pituus:  4,32 m
Leveys:  2,26 m
Korkeus:  2,27 m
Taistelupaino:  9,65 t
Pääase:  37 mm päätykki
Muu aseistus:  7,92 mm konekivääri
Panssarointi:  14 mm terästä
Miehistö:  2 - 3
Leichttraktor (VK-31) (suom. kevyttraktori) oli saksalainen kokeellinen panssarivaunu.lähde?
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksalta kiellettiin sotilasajoneuvojen valmistus Versaillesin rauhansopimuksen nojalla. Saksa kuitenkin kehitti nimen Traktori alla sotilasajoneuvoja ja tykistöä. Leichttraktorin rungon etuosassa sijaitsi moottori ja takaosassa tykkitorni. Rheinmetall ja Krupp valmistivat omat prototyyppinsä, ja vuonna 1928 Rheinmetall oli valmis tuottamaan 289 panssarivaunua. Tilaus kuitenkin peruttiin. Kruppin mallissa oli kierrejouset ja Rheinmetallin mallissa lehtijouset.lähde?
Leichter traktor (suom. kevyempi traktori) oli peitenimi kaikille kolmelle panssarivaunulle. Toisen maailmansodan alkaessa niitä käytettiin koulutusvaunuina. Panssarivaunun huippunopeus on 37 km/h.lähde?
Metyyli-isobutyyliketoni

| Metyyli-isobutyyliketoni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-metyyli-2-pentanoni
CAS-numero:  108-10-1
PubChem CID:  7909
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H12O
Moolimassa:  100,2 g/mol
Ulkomuoto:  neste (väritön)
Sulamispiste:  −84,7 °C (188 K)
Kiehumispiste:  117–118 °C (390–391 K)
Tiheys:  0,8 g/cm3
Liukoisuus veteen:  veteen 1,91 g / 100 ml (20 °C)
Metyyli-isobutyyliketoni on orgaaninen yhdiste (ketoni), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on C6H12O ja rakennekaava on CH3COCH2CH(CH3)2. Metyyli-isobutyyliketonista käytetään myös nimityksiä 4-metyyli-2-pentanoni, isopropyyliasetoni ja heksoni.
Metyyli-isobutyyliketonin moolimassa on 100,2 g/mol, sulamispiste −84,7 °C, kiehumispiste 117–118 °C, tiheys 0,8 g/cm3, liukoisuus veteen 20 °C lämpötilassa 1,91 g / 100 ml, leimahduspiste 14 °C (c.c.), itsesyttymislämpötila 460 °C ja CAS-numero 108-10-1.
Metyyli-isobutyyliketonia valmistetaan usealla eri tavalla. Useimmissa niissä lähtöaineena on asetoni. Kolmivaiheisessa prosessissa asetoni muodostaa emäskatalysoidulla aldoliadditiolla diasetonialkoholia. Diasetonialkoholista eliminoituu hapon vaikutuksesta vettä, jolloin muodostuu mesityylioksidia. Mesityylioksidi voidaan pelkistää vedyllä palladiumkatalyytin läsnä ollessa metyyli-isobutyyliketoniksi. Korkeammassa lämpötilassa ja sinkkioksidi- tai kuparikatalyytin läsnä ollessa asetoni kondensoituu suoraan mesityylioksidiksi, joka voidaan pelkistää metyyli-isobutyyliketoniksi kuten edellä. Kolmas asetonia lähtöaineenaan käyttävä prosessi on suora valmistus asetonista, mikä on mahdollista palladium ja zirkoniumkatalyyttien avulla. Metyyli-isobutyyliketonia voidaan valmistaa myös isopropanolista.
Tärkein metyyli-isobutyyliketonin käyttökohde on vinyyli-, epoksi- ja akryylihartsien sekä luonnollisten hartsien liuotus. Yhdistettä käytetään myös liuotinuutossa eristettäessä antibiootteja. Metyyli-isobutyyliketonista voidaan syntetisoida 4-metyyli-2-pentanolia, metyyli-isobutyyliketoniperoksidia ja kumien lisäaineita. Ainetta käytetään kaupallisesti myytävän etanolin denaturointiin.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset

Lyhytaikainen altistuminen aineelle ja höyrylle ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Metyyli-isobutyyliketoni Wikimedia Commonsissa
Metyyli-isobutyyliketonin kansainvälinen kemikaalikortti
Leandro Damião

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Leandro Damião da Silva dos Santos
Syntymäaika: 22. heinäkuuta 1989 (ikä 35)
Syntymäpaikka: Jardim Alegre, Brasilia
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 187 cm
Seura
Seura: Betis
Pelinumero: 12
Junioriseurat
2008: Atlético Tubarão
2008–2009: Atlético Ibirama
2009–2010: Internacional
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2010–2013 | Internacional | 98 | (33) |
| 2014–2015 | Santos | 26 | (6) |
| 2015 | → Cruzeiro (laina) | 23 | (4) |
| 2016– | Betis | 2 | (0) |
Maajoukkue
| 2011–2013 | Brasilia | 17 | (3) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 20. maaliskuuta 2016.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 13. maaliskuuta 2014.
| Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Brasilia> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Lontoo 2012 |  |  |
Leandro Damião da Silva dos Santos (s. 22. heinäkuuta 1989 Jardim Alegre, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän edustaa espanjalaista Betisiä ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura

Damião aloitti jalkapalloilu-uransa paikallisista jalkapalloseuroista, joissa hän pelasi keskikenttäpelaajana. Ennen siirtymistään Atlético Tubarãon junioreihin, hän kävi Atlético Ibiraman testeissä, mutta ei tullut vielä tuolloin valituksi seuran junioriakatemiaan. Tässä välissä hän oli myös lähellä lopettaa koko jalkapallouransa, tarkoituksenaan keskittyä enemmän perheensä tukemiseen. Hän onnistui kuitenkin vakuuttamaan peliesityksillään Atlético Tubarãossa ja sai näin toisen mahdollisuuden Atlético Ibiramaan.
Kesällä 2009 Damião siirtyi Internacionalin alle 20-vuotiaiden joukkueeseen, jossa hän voitti kolme pokaalia. Sieltä hän sai kutsun seuran reservijoukkueeseen ja hieman tämän jälkeen edustusjoukkueeseen. Aikuisten tasolla hän voitti ensimmäisen pokaalinsa elokuussa 2010, kun joukkue kaatoi meksikolaisen Guadalajaran Copa Libertadoresin loppuottelussa.
Maajoukkueura

Damião sai ensimmäisen kutsunsa Brasilian maajoukkueeseen maaliskuussa 2011 pelattavaan ystävyysotteluun Skotlantia vastaan. Hän teki ensiesiintymisensä maajoukkueessa samaisessa ottelussa, joka päättyi Brasilian 2–0-voittoon. Ensimmäisen maalinsa maajoukkueessa Damião teki 5. syyskuuta 2011 ystävyysottelussa Ghanaa vastaan.
Aiheesta muualla

Leandro Damiãon tilastot National Football Teams -sivustolla (englanniksi)
Brasilian joukkue – Kesäolympialaiset 2012
1 Gabriel |
2 Rafael |
3 Silva |
4 Jesus |
5 Sandro |
6 Marcelo |
7 Lucas |
8 Rômulo |
9 Leandro Damião |
10 Oscar |
11 Neymar |
12 Hulk |
13 Uvini |
14 Danilo |
15 Alex Sandro |
16 Ganso |
17 Pato |
18 Neto |
Valmentaja Menezes
Chacon sota

Chacon sota käytiin 1932–1935 Bolivian ja Paraguayn välillä Gran Chacon alueesta, jossa luultiin virheellisesti olevan runsaita luonnonvaroja, etenkin maaöljyä. Kiista Chacon alueesta oli syntynyt maiden itsenäistyttyä Espanjan siirtomaavallasta. Sota oli molemmin puolin raskas, mutta se päättyi lopulta Paraguayn voittoon ja se sai suurimman osan kiistellystä alueesta. Sota vaikutti molempien maiden politiikassa vielä pitkään sen päätyttyä.
Taustaa

Chaco on noin 298 000 neliökilometrin kokoinen pensas- ja hiekka-autiomaa. Alue sijaitsee Pilcomayo- ja Paraguayjoen välillä. Espanjan hallitessa aluetta se kuului ensin Charcasin tuomiopiiriin, eli kuninkaallisen tuomioistuimen alaisuuteen, joka puolestaan muodostaa nykyisen Bolivian. 1700-luvulla tehtiin kuitenkin hallintouudistus, jolla alueesta tuli osa Cochabamban maakuntaa. Alueen rajat olivat kaiken kaikkiaan Espanjan aikaan huonosti määritelty. Näin Espanjan vallan luhistuessa Paraguaylla, Argentiinalla ja Bolivialla oli esittää vanhoja asiakirjoja, joiden mukaan Chaco kuului niille. Argentiina otti omaksi katsomansa alueet itselleen Paraguaylta kolmoisliiton sodassa vuosina 1865–1870.
Bolivian ja Paraguayn osalta kiista jäi vielä ratkaisematta. Varsinaisen sodan esti pitkään molempien maiden köyhyys. Tilanne kuitenkin kärjistyi, kun alueelle alkoi virrata sijoituksia Paraguaysta käsin. Alueelta alettiin esimerkiksi hakata quebracho-puita, joita käytettiin nahan parkitsemisessa. Alueelle muutti myös karjankasvattajia. Paraguaylaisille alueen tuotot alkoivat olla niin tärkeitä, että niitä pidettiin jo elintärkeinä koko maalle. Boliviassa taas aluetta pidettiin tärkeänä, sillä sen kautta päästäisiin Platajoelle. Bolivia oli menettänyt yhteytensä merelle Chileä vastaan käydyn Tyynenmeren sodan yhteydessä vuonna 1884 ja tämän tuottamaa eristäytyneisyyttä kammoksuttiin maan sisäpolitiikassa. Molemmat maat alkoivat rakentaa kiistellylle alueelle vartioasemia, mikä johti yhteenottoihin maiden joukkojen välillä.
Maaöljyn löytyminen Andien juurelta sai aikaan villejä spekulaatioita siitä, että myös Chacossa sijaitsisi rikkaita öljyvaroja.
Amerikkalainen öljy-yhtiö Standard Oil etsi öljyä Bolivian tukemana ja brittiläinen öljy-yhtiö Shell Oil Paraguayasta käsin. Kummatkin maat perustivat tukikohtia yhä syvemmälle Chacon alueelle ja 1920-luvun puolen välin jälkeen maiden välillä oli toistuvasti yhteenottoja. Paraguaylaiset hyökkäsivät vuoden 1928 lopulla Bolivian varuskuntaa vastaan ja avoin sota vältettiin vain kun Panamerikkalainen konferenssi teki välitysyrityksen kiistan sopimiseksi. Välitysyritys epäonnistui ja kahakat alueella jatkuivat.
Bolivialaisilla oli varaa lentokoneisiin, lentokouluun ja uudenaikaisiin Vickers-aseisiin. Bolivia palkkasi saksalaisen Hans Kundtin ja tämän tovereita kouluttamaan maan sotajoukkoja. Bolivian eliitti uskoi mahdollisuuksiinsa Paraguayta vastaan ja samalla 1930-luvun alussa kansallismielisyys voimistui maassa. Maaliskuussa 1931 Bolivian johtoon nousi presidentti Daniel Salamanca. Hän otti kovan linjan Chacon kysymyksessä ja yhteenotot alkoivat uudestaan vuonna 1931.
Sota > Toinen vaihe

Sotatoimet jatkuivat vuoden 1934 alussa paraguaylaisten etenemisellä. Eteneminen oli kuitenkin hidasta paraguaylaisten tehdessä uusia teitä ja parannellessa vanhoja huoltolinjojen turvaamiseksi. Paraguaylaiset olivat valmiina hyökkäämään Balliviania vastaan huhtikuussa. 25. päivä paraguaylaiset tekivät suuren rintamahyökkäyksen, jonka bolivialaiset kuitenkin löivät takaisin ja aiheuttivat suuret tappiot hyökkääjälle. Tavallisen rintamahyökkäyksen epäonnistuttua päätettiin vaihtaa taktiikkaa. Estigarribia määräsi reservistään joukkoja uhkaamaan Bolivian Santa Cruzin öljyaluetta pohjoisessa toivoen tämän pakottavan bolivialaiset heikentämään asemiaan Ballivianissa. Bolivialaisten kenraali Peñaranda määräsikin noin 12 000 sotilasta paraguaylaisten reservijoukkoja vastaan. Nämä pysäyttivät paraguaylaiset Carandaitissa. Bolivialaiset luulivat pelastaneensa maansa öljylähteet, mutta Ballivian oli heikentynyt huomattavasti operaation seurauksena.
Paraguaylaiset hyökkäsivät Ballivianin alueella 14. marraskuuta. Hyökkäys tuhosi bolivialaisten 9:nen ja 10:nen divisioonan lähes kokonaan ennen 15. päivän aamua. Ballivian ja alueen muut linnakkeet kukistuivat 16. marraskuuta kun paraguaylaiset olivat saartaneet tuhannet bolivialaiset. Pieni osa heistä murtautui linjojen läpi ja osa pakeni Argentiinan puolelle rajaa. Paraguaylaiset ottivat noin 500 upseeria ja 8 000 sotilasta vangeiksi, joiden lisäksi noin 7 000 bolivialaista kuoli. Paraguaylaisten menetykset olivat noin 3 000 miestä. Tässä vaiheessa Kansainliitto ehdotti rauhaa, mutta sen ehdot eivät kelvanneet kummallekaan osapuolelle. 27. marraskuuta bolivialaiset kenraalit pidättivät presidentti Salamancan ja valtaan nousi varapresidentti José Luis Tejada Sorzano.
Sota > Kolmas vaihe

Paraguaylaiset joukot hallitsivat nyt suurinta osaa Chacosta, mutta taistelut jatkuivat. Paraguaylaiset valtasivat 13. joulukuuta Picuiban, Senator Longin, Irandaquen ja ”27. marraskuuta” -linnakkeet tuhoten Bolivian 7. divisioonan saartamalla ja estäen sen vesihuollon. Noin 4 000 bolivialaista kuoli janoon ja 2 000 otettiin vangiksi. Divisioonan rippeet pakenivat Carandaitiin paraguaylaisten takaa-ajamina. Paraguaylaiset etenivät nyt myös Santa Cruzin provinssin puolelle. Boliviassa oli 9. joulukuuta suoritettu yleinen liikekannallepano ja maa oli myös hyväksynyt Kansainliiton rauhanehdot. Paraguay ei kuitenkaan tähän edelleenkään suostunut ja sota jatkui.
Paraguaylaisten hyökkäys jatkui Villa Montesissa. Neljän päivän taisteluissa he menettivät 4 500 miestä ilman merkittäviä saavutuksia. 25. helmikuuta 1935 bolivialaisten partiot huomasivat paraguaylaisten asemien tyhjenneen. Paraguaylaiset olivat vetäytyneet uudelleen järjestäytymistä varten. Bolivialaiset ryhtyivät vastahyökkäykseen ja huhtikuussa 1935 he valtasivat takaisin joitakin menettämiään asemia ja he piirittivät paraguaylaisten 8. divisioonan. Divisioonan onnistui kuitenkin murtautua ulos piirityksestä. Bolivialaisten hyökkäys jatkui 16. toukokuuta saakka, jolloin paraguaylaisten hyökkäys pakotti heidät jälleen perääntymään. Sodan viimeisiksi operaatioiksi jäivät kesäkuussa suoritettu Bolivian epäonnistunut hyökkäys Ingavissa ja paraguaylaisten hyökkäys 3.–8. kesäkuuta, jolloin he voittivat Bolivian 8. divisioonan.
Seuraukset

Aselepo Bolivian ja Paraguayn välillä neuvoteltiin lopulta 10. kesäkuuta 1935. Molemmat maat olivat rasittuneet raskaasti sotilaallisesti ja taloudellisesti. Bolivia oli menettänyt noin 57 000 miestä kaatuneina ja Paraguay 36 000. Rauha solmittiin 21. tammikuuta 1936 neuvotteluissa, joissa oli mukana Paraguayn ja Bolivian lisäksi Argentiina, Brasilia, Chile, Uruguay ja Yhdysvallat. Maat solmivat diplomaattiset suhteet uudelleen. Paraguay palautti 17 037 bolivialaista vankia ja Bolivia vastaavasti 2 498 paraguaylaista. Paraguay oli ottanut vangiksi yhteensä noin 23 000 sotilasta ja 10 000 siviiliä, mutta osa heistä päätti olla palaamatta Boliviaan. Rajakiista ratkaistiin 21. heinäkuuta 1938 Buenos Airesissa solmitulla sopimuksella, jolla Paraguay sai noin kolme neljäsosaa Chacon alueesta. Sodan yhtenä taustatekijänä olleita öljyesiintymiä ei löytynyt Paraguayn osasta, mutta Bolivian puolelta löydettiin myöhemmin öljy- ja maakaasuesiintymiä. Bolivia sai Paraguayn kautta kulun Atlantille ja Puerto Casadon vapaasatamaksi.
Keskiluokkaiset bolivialaiset pettyivät häviöön sodassa, joka johti perinteisen valtajärjestyksen hylkäämiseen. Liberaalis-konservatiinen poliittinen eliitti joutui syrjään. Armeija kaappasi vallan presidentti Salamancalta vuonna 1934 ja vuodesta 1936 maata hallitsi sotilasjuntta. Vuodesta 1937 presidenttinä toimi everstiluutnantti Germán Busch. Sotilasjuntan edustajat olivat nuorempaa, sodassa palvellutta sukupolvea. Juntan käsitykset olivat lähellä kansallissosialismia, eikä sillä ollut kytköksiä Bolivian vanhaan valtaeliittiin. Juntta kansallisti Standard Oilin ja loi uuden perustuslain vuonna 1938. Uutta linjaa kesti vuoteen 1940, jolloin Busch syrjäytettiin.
Boliviassa sodan aikana toteutettu laaja liikekannallepano saattoi lisätä sosiaalista liikkuvuutta, kun armeijan miehistöön otettiin intiaaneja. Intiaanien lisääntynyt sosiaalinen liikkuvuus lisäsi levottomuutta maaseudulla ja vaikutti lopulta vuoden 1952 Movimiento Nacionalista Revolucionarion johtamaan vallankumoukseen.
Sodan jälkeen molemmissa maissa perustettiin veteraaniliikkeitä. Paraguayssa Asociación Nacional de Ex Combatientes perustettiin vuonna 1935. Sen poliittinen painostus sai hallituksen esimerkiksi tarjoamaan sotilaskoteja sodassa vammautuneille. Järjestön nimi muutettiin myöhemmin muotoon Cuartel de la Victoria. Ajan myötä veteraanit ovat suurelta osin kuolleet, ja 2009 heitä oli elossa 2 614. Boliviassa vastaava järjestö on Federación de Excombatientes de la Guerra del Chaco. Bolivialaisia Chacon veteraaneja oli vuonna 2010 arviolta alle 3 000.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chacon sota Wikimedia Commonsissa
American studies Valokuvia ja linkkiluettelo
Taistelu Chacosta, Helsingin Sanomat, 25.02.1934, nro 54, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Älkää myykö pyssyänne caballerolle. "Vihreän helvetin" sota, jota käydään parhaillaan, Suomen Kuvalehti, 08.12.1934, nro 50, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Paraguaylaisen sotilaan kunto perii voiton Gran Chacon sodassa. Rikas öljyalue Paraguayn armeijan äärimmäinen hyökkäystavoite. Taudit sekä ilmastolliset Ja maastovaikeudet tekevät suurempaa tuhoa kuin konsanaan vihollisen tuli, Helsingin Sanomat, 28.02.1935, nro 57, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomalainen "vihreässä helvetissä" Gran Chacon sodassa, Hakkapeliitta, 16.11.1937, nro 46, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kiistelty Gran Chacon alue kartalla.
Paraguaylaisten Maxim-konekivääri.
Vickers 6-ton -panssarivaunu, jollaisia oli käytössä Bolivian joukoilla.
Paraguayn Enrique Peñaranda ja Bolivian José Estigarribia kuvattuna neuvotteluissa kesäkuussa 1935.
Perkloorihappo

| Perkloorihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7601-90-3
PubChem CID:  24247
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  HClO4
Moolimassa:  100,46 g/mol
Ulkomuoto:  Kirkas, väritön neste
Sulamispiste:  −17 °C
Kiehumispiste:  203 °C
Tiheys:  1,67 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee 100 %
Perkloorihappo (HClO4, CAS-numero 7601-90-3) on voimakkaasti hapettava kloorin happiyhdiste. Perkloorihappo on vahva happo eli se protolysoituu lähes täydellisesti. Vahvana happona perkloorihappo on myös syövyttävää ja neutraloitumisreaktiossa emäksen kanssa muodostuu perkloraattisuoloja. Helposti haihtuvien aineiden kanssa perkloorihappo voi muodostaa räjähtäviä seoksia.
Perkloorihappoa valmistetaan kloorihaposta hapettamalla sähkökemiallisesti tai antamalla rikkihapon reagoida perkloraattien kanssa. Sitä käytetään muun muassa räjähteiden valmistuksessa ja analyyttisessä kemiassa osoitettaessa kalium-ionin (K+) läsnäolo, koska se muodostaa perkloorihapon kanssa veteen hyvin niukkaliukoista kaliumperkloraattia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Perkloorihappo Wikimedia Commonsissa
Perkloorihapon kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Perchloric acid (englanniksi)
Dida (jalkapalloilija, 1934)

Dida vuonna 1961.
Edvaldo Alves de Santa Rosa, paremmin tunnettu myös nimellä Dida, (26. maaliskuuta 1934, Maceió, Alagoas – 17. syyskuuta 2002, Rio de Janeiro) oli brasilialainen jalkapallohyökkääjä. Hän voitti Brasilian jalkapallomaajoukkueen riveissä vuoden 1958 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän on myös Maracanã-stadionin ensimmäinen maalintekijä. Dida kuoli syöpään 17. syyskuuta 2002 Riolaisessa sairaalassa.
Ura

1949–1949 – América-AL
1950–1953 – CSA-AL
1954–1964 – Flamengo
1964–1965 – Portuguesa-SP
1966–1968 – Atlético Junior Barranquilla
Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1958
1 Castilho |
2 Bellini |
3 Gilmar |
4 Djalma Santos |
5 Dino Sani |
6 Didi |
7 Zagallo |
8 Oreco |
9 Zózimo |
10 Pelé |
11 Garrincha |
12 Nílton Santos |
13 Moacir |
14 de Sordi |
15 Orlando |
16 Mauro Ramos |
17 Joel |
18 Mazzola |
19 Zito |
20 Vavá |
21 Dida |
22 Pepe
Valmentaja: Feola
Henrik Leijona

Henrik Leijona, Rufilluksen kuvitusta noin vuodelta 1200 olevaan käsikirjoitukseen.
Henrik Leijona (saks. Heinrich der Löwe; 1129 tai 1130 – 6. elokuuta 1195 Braunschweig) oli Saksin herttua (nimellä Henrik III) vuosina 1142–1180 ja Baijerin herttua (nimellä Henrik XII) vuosina 1156–1180. Hän oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Fredrik I Barbarossan tärkeimpiä sotapäälliköitä, mutta ajautui lopulta tämän kanssa riitoihin, joten keisari riisti vuonna 1180 häneltä hänen molemmat herttuakuntansa. Henrik Leijonaa pidetään myös Münchenin kaupungin perustajana.
Elämä > Saksin ja Baijerin herttuaksi

Henrik Leijona oli Welf-sukuun kuuluneen Baijerin ja Saksin herttuan Henrik X Ylpeän ainoa poika. Hänen äitinsä Gertrud Saksilainen oli keisari Lothar III:n tytär. Welfien ja Hohenstaufenin suvun kilpailun vuoksi Hohenstaufen-sukuinen keisari Konrad III riisti vuonna 1138 Henrik Ylpeältä tämän molemmat herttuakunnat ja julisti hänet valtakunnankiroukseen. Henrik Ylpeä kuoli seuraavana vuonna. Toukokuussa 1142 Frankfurtissa pidetyillä valtiopäivillä Henrik Leijonalle palautettiin toinen hänen isänsä läänityksistä eli Saksin herttuakunta sillä ehdolla, että hän tunnusti Baijerin herttuakunnan kuulumisen isäpuolelleen, Itävallan rajakreivi Henrik II Jasomirgottille, jolle keisari Konrad oli jo ehtinyt luovuttaa sen. Tultuaan vuonna 1147 täysi-ikäiseksi Henrik Leijona vaati itselleen myös Baijeria ja yritti vuonna 1151 huonolla menestyksellä vallata sen.
Vuonna 1152 keisarikunnan johtoon tuli Henrik Leijonan Hohenstaufen-sukuinen serkku Fredrik Barbarossa, joka päätti solmia rauhan Welfien kanssa. Henrik Leijona osallistui armeijansa kanssa Fredrik Barbarossan ensimmäiseen Italian-sotaretkeen vuosina 1154–1155 ja tukahdutti kansannousun Roomassa Fredrikin keisariksi kruunaamisen yhteydessä. Keisari tunnusti Henrik Leijonan oikeuden Baijeriin, jonka tämä pääsi viimein ottamaan haltuunsa syyskuussa 1156. Henrik Jasomirgottia kompensoitiin korottamalla samalla Itävalta herttuakunnaksi. Seuraavana vuonna Henrik Leijona perusti uuden kauppapaikan Isarjoen varrelle. Vuonna 1158 keisari Fredrik lopetti Henrikin ja Freisingin piispan välisen riidan vahvistamalla kauppa-alueen nimeltä Munichen (sittemmin München).
Henrik nai vuonna 1148 Zähringenin herttua Konrad I:n tyttären Clementian, mutta avioliitto purettiin vuonna 1162. Vuonna 1168 Henrik solmi toisen avioliiton Englannin kuningas Henrik II:n tyttären Matilda Plantagenetin kanssa.