Ranskan toinen keisarikunta
Ulkopolitiikka

Napoleon III:n harjoittama ulkopolitiikka ei vakuuttanut ulkomaisia hallituksia. Hän selitti, että keisarikunta merkitsee vakautta ja rauhaa, mutta kumosi puheensa usein uusissa puheissaan, missä puhui Ranskan maineen ja kunnian vaativan uusia toimenpiteitä ulkomailla. Maaliskuussa vuonna 1854 hän solmi liittosopimuksen Ison-Britannian kanssa ja johdatti maansa Krimin sotaan. Sota oli alkanut vuotta aikaisemmin ja sen muodollisena syynä olivat Jerusalemissa puhjenneet uskonnolliset mellakat. Ranskan ja Ison-Britannian piti yhdessä padota Venäjän eteneminen etelään ja auttaa horjuvaa Turkin sulttaanikuntaa.
Sotaa käytiin talvi 1854–1855 hirvittävissä olosuhteissa. Enemmän kuin taisteluissa kuoli sotilaita kylmyyteen ja sairauksiin. Pariisissa aloitettiin rauhankongressi 25. helmikuuta 1856 ja sopimus allekirjoitettiin 30. maaliskuuta. Siinä luvattiin taata Turkin koskemattomuus ja ylivalta Tonavan ruhtinaskunnissa. Muilta osin ei oikein selvinnyt, kuka oikein voitti ja mitä. Napoleon III oli kuitenkin tyytyväinen. Ranska voitti Venäjän ja Pariisi oli kansainvälisen huomion kohteena. Suhteet Isoon-Britanniaan vahvistuivat ja kuningatar Victoria kävi Pariisissa vierailulla.
Toiseen sotaansa keisarikunta kävisi Italian asian puolesta. Keisari itse oli jo nuorena ryhtynyt Italian yhdistymisen kannattajaksi. Vuonna 1857 Ranskassa oli talouskriisi ja keisari ajatteli Italiassa käytävän voitokkaan Itävallan vastaisen sodan kohentavan kansan mielialoja.
Heinäkuussa vuonna 1858 Savoijin pääministeri Camillo Benso di Cavour saapui Ranskaan salaiselle vierailulle. Vierailusta ei pidetty pöytäkirjaa. Itävalta provosoitiin sotaan vuonna 1859 ja Ranska riensi apuun saaden palkkiokseen Savoijin ja Nizzan. Annettiin julistus, jossa luvattiin vapauttaa Italia Alpeilta Adrianmerelle. Keisari näyttäytyi rintamalla ja johti joukkojaan, tosin huonolla menestyksellä. Pelätessään kasvavia ulkopoliittisia vaikeuksia Preussin taholta Ranska teki Solferinon taistelun jälkeen yllättävän rauhan. Italiassa Napoleon III pidettiin nyt petturina: itävaltalaiset hallitsivat yhä Venetsiaa ja Roomaan hän jätti omien kirkollisten piirien suosion tavoittelussa armeijan suojelemaan paavin maallista valtaa. Lopputulos oli ulkopoliittinen sekasotku.
Interventiosta Meksikoon syntyi tappiollinen episodi. Ranska oli antanut paljon luottoja ulkomaille ja yksi lainanottajista oli Meksiko. Vuonna 1861 valtaan tullut Benito Juarez keskeytti edeltäneen konservatiivihallituksen ottamien velkojen maksun. Ranska, yhdessä Espanjan ja Britannian kanssa lähetti laivaston painostamaan uutta hallitusta.
Espanja ja Iso-Britannia vetäytyivät, mutta Ranskan joukot valtasivat maan pääkaupungin Ciudad de Mexicon ja asettivat maahan konservatiivihallituksen, joka kutsui maan keisariksi vuonna 1864 Habsburgin arkkiherttua Maksimilianin. Taustalla oli joukko maanpakoon ajettuja meksikolaisia konservatiiveja, jotka olivat keskustelleet keisarinna Eugénien kanssa, joka vakuutti miehensä siitä, että Meksikosta voitaisiin muodostaa Ranskasta riippuvainen nukkevaltio.
Alkumenestyksen jälkeen osoittautui, että meksikolaiset eivät halunneet itselleen keisaria ja tekivät sinnikästä vastarintaa. Napoleon III epäsi apunsa Maksimilianilta ja muun muassa Yhdysvaltojen painostuksen johdosta veti joukkonsa Meksikosta vuonna 1867. Maksimilian jäi meksikolaisten vangiksi ja teloitettiin. Ranskan välit Itävaltaan kriisiytyivät.