stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sikhiläisyys
Levinneisyys

Sikhejä on maailmassa noin 24 miljoonaa, näistä 19 miljoonaa Intiassa. Intiassa suurin osa sikheistä elää Punjabin osavaltiossa. Suuria määriä sikhejä on myös Isossa-Britanniassa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa sekä Malesiassa ja Singaporessa. Valtaosa sikheistä on intialaistaustaisia, mutta länsimaisten käännynnäisten määrä on ollut kasvussa. Eniten käännynnäisiä on Yhdysvalloissa.
Vuonna 2004 Manmohan Singhistä tuli Intian ensimmäinen sikhipääministeri. Kanadan Uuden Demokraattisen puolueen johtaja Jagmeet Singh on uskonnoltaan sikhi.
Suomessa on kaksi gurdwaraa. Toinen sijaitsee Helsingin Sörnäisissä ja toinen Vantaalla.
Levinneisyys > Sikhiläisten lukumäärä > Eniten sikhiläisiä suhteessa maan koko väestöön

Intia 1,9 %
Kanada 1,4 %
Englanti ja  Wales 0,8 %
Malesia 0,5 %
Fidži 0,3 %
Singapore 0,3 %
Yhdysvallat 0,2 %
Uusi-Seelanti 0,2 %
Australia 0,1 %
Italia 0,1 %
Aiheesta muualla

Uskontojen teemasivu
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sikhs.org. Yleistietoa sikhiläisyydestä. (englanniksi)
Srigranth.org. Sri Guru Granth Sahib. (englanniksi)
Sikhnet.com. (englanniksi)
Gurugranthsahib.com. (englanniksi)
Sikhiwiki.org. (englanniksi)
Sikh-history.com (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Suomen sikhit (Arkistoitu – Internet Archive).
Sikhiläisyys (Arkistoitu – Internet Archive). Monexi.
Nieminen, Tommi & Laitinen, Vesa: Pieni sikhiyhteisö tekee kovasti töitä Suomessa. (tilaajille) (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin Sanomat 27.1.2013.
Guru Nānak ja hindujen pyhiä miehiä.
Sikhiläisyyden kymmenen gurua 1800-luvun lopulta peräisin olevassa maalauksessa. Joukossa ovat myös Guru Nanakin muusikkotoverit Bhai Mardana ja Bhai Bala.
Sikhien hengellinen ja kulttuurinen keskus Kultainen temppeli sijaitsee sikhien pyhässä kaupungissa Amritsarissa Intiassa.
Sikhien häät meneillään.
Martta Helminen

Martta Helena Helminen (26. heinäkuuta 1890 Tampere – 6. toukokuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen taiteilija, joka tunnetaan erityisesti kirkkojen alttaritauluista.
Tausta ja koulutus

Martta Helmisen vanhemmat olivat kauppias Gustaf Helminen ja Hilda Helenius. Hän valmistui Tampereen tyttökoulusta vuonna 1906, jonka jälkeen hän kävi taideyhdistyksen piirustuskoulua, josta valmistui vuonna 1909. Taideopintojaan hän täydensi ulkomailla Münchenissä 1910, Pariisissa taidemaalari Charles-François-Prosper Guérinin opissa vuosina 1914 ja 1921 sekä Italiassa 1928. Ennen varsinaista taiteilijan uraansa Helminen toimi Tampereen tyttölyseon piirustuksenopettajana vuosina 1910–1921. Vuosina 1912–1961 Tampereen Aaltosen Kenkätehtaan teknillisen johtajana toimiva diplomi-insinööri Otto Ferdinand Helminen (1886–1970) oli hänen veljensä.
Ura taiteilijana

Helminen erikoistui urallaan kirkkotaiteeseen. Hän maalasi uudet alttaritaulut Pihtiputaan, Punkaharjun, Luumäen ja Kangaslammin kirkkoihin. Kirkollisten kuvien lisäksi hän maalasi muotokuvia. Myös Tampereen Tammelan koulun dekoratiiviset seinäkoristelut ovat hänen tekemiään. Helminen osallistui myös perheaikakausikirja Aamun taiteelliseen toimittamiseen.
Helminen osallistui muun muassa Suomen Taiteilijaseuran taidenäyttelyihin ja piti yksityisnäyttelyitä Tampereella ja Helsingissä.
Tampereen taideyhdistyksen johtokunnan jäsenenä Martta Helminen toimi vuosina 1919–1932 ja oli 1920 mukana perustamassa Tampereen Taiteilijaseuraa.
Helmisen töitä kuuluu muun muassa Tampereen taidemuseon, sekä Tampereella sijaitsevissa Hiekan taidemuseon sekä Emil Aaltosen museon kokoelmiin.
Hejira

| Hejira Joni Mitchell |
| --- | --- | --- |

Mitchellin itse suunnittelema kansi
Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1976
 Formaatti: LP-levy
 Tuottaja(t): Joni Mitchell
 Kesto: 52.18
 Levy-yhtiö: Asylum Records
Joni Mitchellin muut julkaisut
| The Hissing of Summer Lawns 1975 | Hejira 1976 | Don Juan’s Reckless Daughter 1977 |
Hejira on kanadalaisen laulaja-lauluntekijä Joni Mitchellin vuonna 1976 julkaistu jazzvaikutteinen studioalbumi, jota monet pitävät hänen parhaanaan albumien Blue ja Court and Spark ohella. Se syntyi, kun Joni Mitchell halusi kehittää 1970-luvun puolivälissä omaa tyyliään folkrockista jazzin suuntaan. Levyllä soittavat Mitchellin lisäksi muun muassa bassokitaristi Jaco Pastorius, kitaristi Larry Carlton ja rumpali John Guerin. Raidalla ”Furry Sings the Blues” vierailee huuliharppuineen Neil Young.
Albumin laulut ovat Mitchellille tyypilliseen tapaan hyvin henkilökohtaisia ja perustuvat hänen mukaansa kolmeen vuosina 1975 ja 1976 tehtyyn matkaan: vierailu Bob Dylanin Rolling Thunder Review -kiertueella, jolloin Mitchellistä tuli kokaiinin käyttäjä; kesken jäänyt kiertue jonka aikana Mitchell lopetti suhteensa rumpali John Gueriniin; sekä automatkaan Los Angelesista mantereen läpi itärannikolle ja takaisin, menomatkalla seuranaan kaksi miespuolista ystävää ja paluumatkalla yksin. Albumin nimi Hejira tarkoittaa hidžraa, profeetta Muhammedin myyttistä pakoa Mekasta Medinaan vuonna 622. Kappaleessa ”Amelia” viitataan matkalentäjä Amelia Earhartiin.
Mitchell piti myöhemmin Hejiraa uransa kannalta hyvin merkityksellisenä. Kahtakymmentä vuotta myöhemmin 1990-luvun puolivälissä hän sanoi, että kuka tahansa olisi voinut kirjoittaa folk-henkisen ”Chelsea Morning” -laulun, mutta Hejiran lauluja ei kukaan muu olisi voinut tehdä.
Vastaanotto

Hejira ei saavuttanut aivan Joni Mitchellin edellisten albumien myyntilukuja, mutta kriitikoiden arviot olivat alusta asti hyviä. Myöhemmin levy on arvioitu yhdeksi Mitchellin uran parhaista.
Hejira otettiin mukaan Robert Dimeryn vuonna 2006 julkaistuun kirjaan 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään. Mitchellin albumeista kirjaan pääsivät myös Blue (1971), Court and Spark (1974) ja The Hissing of Summer Lawns (1975).
Kappaleet

Kaikki sävellykset ja sanoitukset ovat Joni Mitchellin omia.
Kappaleet > A-puoli

Coyote – 5:01
Amelia – 6:01
Furry Sings the Blues – 5:07
A Strange Boy – 4:15
Hejira – 6:42
Kappaleet > B-puoli

Song for Sharon – 8:40
Black Crow – 4:22
Blue Motel Room – 5:04
Refuge of the Roads – 6:42
Muusikot

Joni Mitchell – laulu, taustalaulu, kitarat, sähkökitarat
Larry Carlton – sähkökitara ”Amelia”, ”A Strange Boy” ja ”Black Crow”; akustinen kitara ”Blue Motel Room”
John Guerin – rummut ”Furry Sings the Blues”, ”Song for Sharon”, ”Blue Motel Room” ja ”Refuge of the Roads”
Jaco Pastorius – nauhaton bassokitara ”Coyote”, ”Hejira”, ”Black Crow” ja ”Refuge of the Roads”
Bobbye Hall – lyömäsoittimet ”Coyote”, ”A Strange Boy” ja ”Hejira”
Max Bennett – bassokitara ”Furry Sings the Blues” and ”Song for Sharon”
Chuck Findley, Tom Scott – käyrätorvi ”Refuge of the Roads”
Chuck Domanico – bassokitara ”Blue Motel Room”
Victor Feldman – vibrafoni ”Amelia”
Abe Most – klarinetti ”Hejira”
Neil Young – huuliharppu ”Furry Sings the Blues”
Kansi

Kuten muillakin Mitchellin levyillä, myös Hejiran mustavalkoinen kansi on hänen itsensä suunnittelema. Idea lähti Joel Bernsteinin Wisconsinissa ottamista luistelukuvista, joissa Mitchellin musta viitta leviää kuin variksensiivet. Norman Seeff otti lisäkuvia Mitchellistä samoissa vaatteissa,  Mitchell etsi tie- ja automatka-aiheisia arkistokuvia ja teki kaikista näistä kuvista kollaasin, joka viimeisteltiin retussiruiskulla saumattomaksi.
Käännös suomeksi
Matti Helminen (biologi)

Matti Helminen Luontoillassa vuonna 2005
Matti Olavi Helminen (14. lokakuuta 1931 Helsinki – 9. lokakuuta 2015 Hyvinkää) oli suomalainen eläintieteilijä. Hän loi Metsähallituksen luontopalvelut, joka vastaa koko maan suojelualueiden hoidosta. Kansallispuistojen määrä lisääntyi hänen uransa aikana yhdeksästä 28:aan. Hän oli 1967–1996 Helsingin yliopiston riistabiologian dosentti.
Helminen oli yksi radion ja television Luontoilta-ohjelman asiantuntijoista. Hän oli Maailman luonnonsäätiön hallituksen jäsen, varapuheenjohtaja ja suojelutoimikunnan puheenjohtaja ja toimi myös monissa muissa luottamustehtävissä.
Helminen havaitsi ensimmäisenä, että merikotkien määrä Suomessa väheni ympäristömyrkkyjen vaikutuksesta. Hän oli hiipumassa olleen metsäpeuran siirtoistutusten keskeisiä vaikuttajia.
Tunnustukset

Alfred Toepfer -mitali
Marianmaan ristin ritarikunta, Viron arvokkain ansiomerkki ulkomaalaisille, 2006
Julkaisut

Composition of the Finnish populations of capercaillie, Tetrao urogallus, and Black grouse, Lyrurus tetrix, in the autumns of 1952-1961, as revealed by a study of wings, Matti Helminen. Tekijä, 1963. - (Riistatieteellisiä julkaisuja, ISSN 0015-2447; 23). (Diss. Helsingin yliopisto.) - Suomen riistanhoitosäätiö, 1963. - (Riistatieteellisiä julkaisuja; 23).
Suomen riistanhoito-säätiön julkaisut vuosina 1946-1964. Suomen riistanhoito-säätiö, 1966.
Eläinten ihmeellinen maailma: lisänä eläinsanakirja sekä eläinkunnan järjestelmätaulukko, toimituksen eläintieteen asiantuntijana Matti Helminen. Valitut Palat, 1969
Viramo, Juha, Helminen, Matti: Lampi, Mirja. Oulangan kansallispuisto. Metsähallitus: 1980. ISBN 951-46-4404-2.
Helminen, Matti: Aalto, Marjatta, Suomalainen luonto: kotimaan maisema lähikuvassa, Valitut Palat, 1981 ISBN 951-9078-83-5
Helminen, Matti: Veijonen, Ritva. Metsäpeuran paluu Kuhmosta Suomenselälle, Maailman luonnon säätiö. Suomen rahasto: 1982 ISBN 951-99406-9-3.
Helminen, Matti: Stén, Ilkka, Stenman, Olavi, Lokki, Juhani (toim.). Lintukirja. Valitut Palat, 1971 - uusin painos: Valitut Palat, 1995 ISBN 951-584-116-X.
Kaja Peterson, Teet Koitjärv, Üllas Ehrlich, Antti Haapanen, Matti Helminen. Eesti kaitsealad ja nende juhtimine. Säästva Eesti Instituut, 2001 ISBN 9985-9282-7-X
Brett Helquist

Brett L. Helquist (s. 1966) on yhdysvaltalainen kuvittaja, joka tunnetaan parhaiten työstään Surkeiden sattumusten sarja -lastenkirjojen kuvittajana.
Helquist asui lapsuudessaan Arizonassa, Utahissa ja New Mexicossa. Hän opiskeli Brigham Youngin yliopistossa kuvittamista ja valmistui BFA-tutkinnon kera. Valmistumisensa jälkeen Helquist pääsi kuvittaja Robert Neubeckerin harjoittelijaksi ja muutti vuonna 1993 New Yorkiin, missä hän asuu edelleen. Vuosien ajan hän teki kuvituksia sanoma- ja aikakauslehtiin ja työskenteli graafisena suunnittelijana kirjanpitoyrityksessä. Todettuaan ettei pitänyt silloisesta työstään Helquist päätti yrittää lastenkirjakuvittajaksi ottaen kuukauden vapaata työstääkseen portfoliotaan. Sen jälkeen hän sai lähes välittömästi pestin ensimmäisen Surkeiden sattumusten sarja -kirjan kuvittajana. Helquistin töitä on julkaistu muun muassa New York Timesissa ja lastenlehti Cricketissä.
Kolmentoista Surkeiden sattumusten sarja -kirjan lisäksi Helquist on kuvittanut myös monia muita lastenkirjoja, kuten:
Listening for Lions, ISBN 0-06-058176-X
The Calder Game, ISBN 0-439-85207-2
The Wright 3, ISBN 0-439-69367-5
Fly By Night, ISBN 1-405-02078-4
Chasing Vermeer, ISBN 0-439-37294-1
Milly and the Macy's Parade, ISBN 0-439-29754-0
Captain Hook: Adventures of a Notorious Youth
The Revenge of Randal Reese-Rat, ISBN 0-06-050867-1
Tales from the House of Bunnicula -sarja:
It Came from Beneath the Bed!, ISBN 0-689-83948-0
Howie Monroe and the Doghouse of Doom, ISBN 0-689-83952-9
Screaming Mummies of the Pharaoh's Tomb II, ISBN 0-689-83953-7
Bud Barkin, Private Eye, ISBN 0-689-86989-4
The Odorous Adventures of Stinky Dog, ISBN 0-689-87412-X
Capt. Hook
Brett kirjoitti ja kuvitti myös kirjan Roger, the Jolly Pirate, ISBN 0-06-623805-6, joka julkaistiin vuonna 2004.
Helquist on myös tehnyt uudet kannet uusille painoksille Green Knowe -sarjan kirjoista.
The Children of Green Knowe, ISBN 0-15-202468-9
The Treasure of Green Knowe, ISBN 0-15-202601-0 (tunnetaan myös nimellä The Chimneys of Green Knowe)
The River at Green Knowe, ISBN 0-15-202607-X
A Stranger at Green Knowe, ISBN 0-15-202589-8
An Enemy at Green Knowe, ISBN 0-15-202481-6
The Stones of Green Knowe, ISBN 0-15-205566-5
Aiheesta muualla

Brett Helquistin kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Muut:  Europeana  IdRef
Helsinkiitti

| Helsinkiitti |
| --- | --- |
 Helsinkiitti Viikinmäeltä
Päämineraalit::  albiitti, epidootti, kvartsi
Joskus myös::  hematiitti
Rakenne::  rakeinen
Väri(t)::  punainen, valkoinen, ruskea
Helsinkiitti on harvinainen graniittinen unakiittimuunnos, jota esiintyy muun muassa Helsingin kallioperässä. Sen päämineraalit ovat valkoinen albiitti, hematiitin punaruskeaksi värjäämä epidootti ja kvartsi. Helsinkiitti-nimeä ei ole virallisesti hyväksytty kansainväliseen kivilajiluokitteluun, vaan se on paikallinen termi. Kiiltonsa ansiosta helsiinkiitti soveltuu hyvin muun muassa koruihin. Helsinkiitti on Helsingin nimikkokivi, ensimmäisen kerran sitä löydettiin 1900-luvun alussa sikäläisestä Kallion kaupunginosasta Alppikadun ja Ensi linjan risteyksestä.
Helsinkiitin kovuus Mohsin asteikolla on 6–7.
Marja Heltelä

| Marja Heltelä> Kirkolliskokousedustaja (Ev. Lut.) |
| --- | --- |
 2016– 
Helsingin tuomiorovasti
 2018– 
Edeltäjä:  Matti Poutiainen
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. kesäkuuta 1961 (ikä 63) Halikko, Suomi
Ammatti:  pappi
Muut tiedot
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Marja Riitta Heltelä (aik. Heinonen, Heltelä-Heinonen, s. 29. kesäkuuta 1961 Halikko) on Helsingin Tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherra ja tuomiorovasti.
Heltelä valmistui teologian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1991 ja vihittiin papiksi vuonna 1995. Hän on toiminut Tuusulan seurakunnan seurakuntapastorina 1995–1996, Helsingin Tuomiokirkkoseurakunnan seurakuntapastorina 1996–2005, kappalaisena 2005 ja johtavana kappalaisena 2006–2014. Lisäksi hän on toiminut vt. kirkkoherrana Lohjan seurakunnassa 2011 ja vs. kirkkoherrana Helsingin Tuomiokirkkoseurakunnassa 2013–2014. Helsingin Haagan kirkkoherrana hän toimi 2014–2018. Nykyisessä virassaan hän aloitti 1.9.2018.
Marja Heltelä on kuulunut sitoutumattomana edustajana Järvenpään kaupunginvaltuustoon 1993–2000 ja kaupunginhallitukseen 1995–1996. Vuosina 2013–2015 hän oli Helsingin hiippakunnan tuomiokapitulin pappisasessori ja piispainkokouksen jäsen. Vuosina 2017-2018 hän toimi Helsingin seurakuntayhtymän yhteisen kirkkoneuvoston puheenjohtajana.
Heltelä on vuonna 2017 julkaissut surukodin kirjan Vaikka minä vaeltaisin pimeässä laaksossa (Minerva Kustannus, 2017; ISBN 9789523125841).
Max von Hellens

| Maximilian von Hellens> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. joulukuuta 1898 Pietari
Kuollut: 28. kesäkuuta 1967 (68 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  Venäjä–1917  Ukrainan valtakunta 1917–1918 Suomi –1942
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota, lokakuun vallankumous, Venäjän sisällissota, Ukrainan itsenäisyyssota, talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  majuri
Maximilian von Hellens (13. joulukuuta 1898 Pietari – 28. kesäkuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra, majuri ja merkittävin Suomessa sotavuosina 1939–1945 paljastunut vakoilija.
Nuoruus

Max von Hellens syntyi vuonna 1898 Pietarissa von Hellens -aatelissukuun kuuluneen kenraali Lars Hjalmar von Hellensin perheeseen. Hänen äitinsä Maria Viktorovna Gubin(a) oli venäläistä sukua, jossa oli useita kenraaleja. Hänen isoisänsä vapaaherra Lars Teodor von Hellens toimi säätyvaltiopäivien maamarsalkkanna, setä vapaaherra Albert von Hellens toimi oikeuskanslerina ja ministerinä.
Hellens vietti nuorena huoletonta yläluokkaista elämää, ja hänestä tuli monikasvoinen, mutta heikkoluonteinen mies, josta ei oikeastaan tiedetä kenen hyväksi hän lopulta vakoili.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa vuonna 1917 hän oli isänsä adjutanttina tämän toimiessa kenraalimajurina Ukrainassa armeijakunnan komentajana. Kyseinen yksikkö siirtyi vuoden 1917 lopulla itsenäistyneen Ukrainan kansantasavallan armeijan yksiköksi.
Hänen isänsä toimi vuoden 1918 Kiovassa saksalaisten miehityshallinnossa, joka käytännössä piti valtaa saksalaisten nukkevaltio Ukrainan hetmanaatissa. Kun keisarillinen Saksa antautui ympärysvalloille marraskuussa 1918, von Hellens palasi Suomeen.
Jatkosota

Jatkosodan alussa 11. divisioonan tiedustelu-upseerina toiminut von Hellens välitti lomalla ollessaan huhtikuussa 1942 Saksan koko itärintaman ryhmitystiedot Yhdysvaltain Suomen-suurlähetystön sotilasasiamiehelle eversti George Edward Huthsteinerille. Tiedot von Hellens oli saanut tiedustelutyössään Syvärin rintamalla taistelleen saksalaisen 163. divisioonan tilannekatsauksista. Palkkioksi tiedoista hän sai viinaa, tupakkaa ja säilykkeitä. Yhdysvalloista tiedot välitettiin edelleen Neuvostoliittoon.
Von Hellens pidätettiin 26. syyskuuta 1942. Oikeudenkäynnissä syyttäjän todistelua vaikeutti se, ettei yhdysvaltalaisille voitu paljastaa, että Suomen tiedustelu pystyi avaamaan heidän salakielisiä raporttejaan. Von Hellens ja hänen vaimonsa tuomittiin sotaylioikeudessa 16. joulukuuta 1942 sotapetoksesta kuolemaan. Yhdysvaltain painostuksen takia tuomiota ei kuitenkaan pantu täytäntöön. Presidentti Risto Ryti hylkäsi von Hellensin oman armonanomuksen, mutta jätti koko sodan loppuajaksi von Hellensin vaimon tekemän armonanomuksen ratkaisematta. Syyskuussa 1944 voimaan astuneen Moskovan välirauhansopimuksen 20. artikla määräsi Suomen välittömästi vapauttamaan vankilasta ne henkilöt, jotka olivat sodan aikana toimineet liittoutuneiden hyväksi. Tämän nojalla myös von Hellens vapautettiin.
Von Hellens on Suomen armeijassa ainoa upseeri, joka on tuomittu sotaväen rikoslain perusteella sotapetoksesta kuolemaan.
Yksityiselämä

Von Hellens toimi sodan jälkeen Suomen Matkatoimistossa, sisäministeriön tarkastajana, tulkkina ja myös henkilöstöpäällikkönä.
Kirjallisuutta

Seppo Konttinen ja Kari Vitie: Kuolemaantuomittu: Vakoilija von Hellensin kohtalo, Otava 2018 ISBN 978-951-1-31520-9
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Helsingin naisorkesteri

Helsingin naisorkesteri, kapellimestarina orkesterin perustaja Heidi Sundblad-Halme.
Helsingin naisorkesteri (ruots. Helsingfors damorkester) oli Heidi Sundblad-Halmeen vuonna 1938 perustama orkesteri.
Kapellimestari Georg Schnéevoigt oli tiettävästi ehdottanut Sundblad-Halmeelle, että tämän pitäisi perustaa oma, pelkästään naisista koostuva orkesteri. 1920–30-luvun sukupuolittuneessa ilmapiirissä naisilla ei ollut pääsyä sinfoniaorkestereihin, tai heidän läsnäolonsa katsottiin häiritseväksi. Sundblad-Halme, jolle naisasialiike oli tärkeä, perusti Helsingin naisorkesterin alkuvuodesta 1938, ja hän johti sitä lähes kuolemaansa saakka. Häntä seurasivat Vuokko Vuolanne, Irma Nissinen, Marjatta Meritähti ja Hannele Piippo-Feir.
Helsingin naisorkesteri debytoi Suomalaisen Naisliiton järjestämässä tilaisuudessa. Sota-aikana orkesterilla oli oma kummilapsi, jolle konserteilla kerättiin varoja. 1940–50-luvulla Helsingin naisorkesteri teki kiertueita Suomessa ja Pohjoismaissa.
Orkesteri oli merkittävä kulttuurinen instituutio ja sen kannatusjäsenistöön kuului poliitikkoja ja kulttuurivaikuttajia. Orkesteriin kuului nelisenkymmentä musiikkia opiskellutta naista. Solisteina esiintyivät muiden muassa viulisti Irma Nissinen, harpisti Lilly Kajanus-Blenner ja sellisti Kirsti Gallen-Kallela. Orkesteri oli jousipainotteinen, koska vaskipuhallinten soittajia oli vähemmän. Senaikaisten ihanteiden mukaisesti niiden ei katsottu soveltuvan naisille.
Orkesterin ohjelmisto oli monipuolista barokkimusiikista wienervalsseihin ja Sundblad-Halmeen omiin teoksiin. Orkesterin 10-vuotisjuhlakonsertissa kuultiin naissäveltäjien Svea Welanderin, Agathe Backer Grøndahlin, Benna Moen, Helvi Leiviskän ja Ida Mobergin musiikkia.
Helsingin naisorkesteri piti jäähyväiskonserttinsa vuonna 1988.
Kirjallisuutta

Määttänen Boynton, Eliisa: Helsingin naisorkesterin viisi vuosikymmentä 1938–1988. Helsinki 1990.
Heinäkuun vallankumous

Eugène Delacroix'n Vapaus johtaa kansaa.
Heinäkuun vallankumous eli Ranskan vuoden 1830 vallankumous oli heinäkuun 27. ja 29. päivän välillä vuonna 1830 Pariisissa tapahtunut kansannousu, joka johti kuningas Kaarle X:n vallastaluopumiseen ja Ludvig Filipin valtaannousuun. Kansannousu oli viime kädessä reaktio konservatiivisen Kaarle X:n julkaisemiin taantumuksellisiin heinäkuun ordonansseihin, joiden katsottiin kumoavan vuoden 1814 perustuslain periaatteet. Väkijoukko valloitti Tuileries’n, Louvren, arkkipiispan palatsin ja muita tärkeitä rakennuksia. Kaarle X luopui vallasta 2. elokuuta ja hänen tilalleen uudeksi kuninkaaksi nimettiin 9. elokuuta Ludvig Filip, jonka hallituskautta 1830–1848 kutsuttiin heinäkuun monarkiaksi.
Vallankumouksen tausta

Ranskassa oli alkanut teollistuminen 1800-luvun alussa. Tehtaita rakennettiin ja suurliikemiehet tekivät suuria voittoja ja rikkauksia. Kaupungeissa eli työväenluokka, joka kamppaili vaikeissa olosuhteissa jokapäiväisestä toimeentulostaan. Heidän keskuudessaan eli muisto vuoden 1789 vallankumouksesta ja jakobiineista, jotka tasasivat rikkaiden ja köyhien eroa.
Lisää jännitettä yhteiskuntaan toi aateliston ja hengellisen säädyn vaalima ajatus siitä, että yhteiskunta tuli palauttaa sellaiseksi kuin se oli ollut ennen vuotta 1789. Heidän mielestään Ranska oli hunningolla, ja he kohdistivat inhonsa vapaamielistä porvaristoa ja sanomalehdistöä kohtaan. Porvaristo taas inhosi niin aatelistoa kuin työläisiäkin.
Napoleonin sotien jälkeen hallitsijaksi oli noussut kuningas Ludvig XVIII, joka oli antanut Ranskalle perustuslain. Aateli ja hengellinen sääty ei voinut tätä hyväksyä, mutta porvaristo kannatti sitä ja toivoi hallituksen myös noudattavan sitä. Taitava pääministeri, Joseph de Villèle, sai tasapainopolitiikallaan yhteiskuntarauhan säilymään. Asiat muuttuivat, kun kuninkaaksi tuli vuonna 1824 Kaarle X.
Uuden kuninkaan aikana konservatiivien vaikutusvalta kasvoi ja he saivat vuonna 1829 pääministeriksi oman miehensä, ruhtinas Jules de Polignacin. Hän oli aikoinaan vastustanut vallankumousta ja Napoleonia ja ollut vakaumuksensa takia kymmenen vuotta vankilassa. Hän uskoi, että kuninkaat saavat valtansa suoraan Jumalaita. Häntä ei oltu yhdistetty mihinkään skandaaliin ja häntä pidettiin siveellisesti esikuvallisena ja moitteettomana. Arvostelijat moittivat häntä itsepäisyydestä, arvostelukyvyn puutteesta ja heikosta älystä. Ruhtinas Charles Maurice de Talleyrand sanoi hänen vievän Ranskan kuilun partaalle. Opposition äänenä esiintyi Talleyrandin tukema  Adolphe Thiers, jonka julkaisema uusi sanomalehti, Le National ruoski armottomasti pääministeriä ja kuningasta. Mukana hallituksen vastaisissa juonitteluissa oli myös tuleva kuningas, Orleansin herttua, Ludvig Filip, jonka kotipalatsin salonkeihin oppositiomiehet kokoontuivat.
Tapahtumien kulku > Lähtölaukaus

Pääministeri de Polignac riitautui nopeasti edustajakamarin kanssa. Pääministeriään tukeakseen kuningas Kaarle X hajotti edustajakamarin ja määräsi uudet vaalit. Vaalituloksena oli opposition vahvistuminen edustajakamarissa. Nyt kuningas antoi julistuksen joka lakkautti painovapauden, vaalilakia muutettiin niin, että äänioikeutettujen määrä pieneni ja uusi edustajakamari hajotettiin. Kuningas kaappasi julistuksella itselleen laittomasti lisää valtaa. Tämä tapahtui 26. heinäkuuta 1830.