stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anne-Louis Girodet de Roussy-Trioson
Galleria

Oresteen ja Hermionen kohtaaminen,
ca. 1800
Ossian kohtaa ranskalaisten sankarivainajien haamut
Endymionin uni, 1791
Jean-Baptiste Belley,
1798
François-René de Chateaubriand,
1808
Hortense de Beauharnais,
1808
Charles-Marie Bonaparte
 Napoléon Bonaparten isä, 1806
Pygmalion,
1819
Kairon kapina
 21. lokakuuta 1798,
1810
Mademoiselle Lange Danaëna, 1799
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Miscellaneous works (Art Renewal Center)
Three portaits by Girodet (Arkistoitu – Internet Archive) (Insecula])
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Scientific illustrators  FID  KulturNav  MusicBrainz  National Gallery of Canada  Prado  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Anne-Louis Girodet de Roussy-Trioson
Käännös suomeksi
Hyazinth Strachwitz von Groß-Zauche und Camminetz

Hyacinth von Strachwitz Saksan itärintamalla toukokuussa vuonna 1943.
Hyazinth Graf Strachwitz von Groß-Zauche und Camminetz (30. heinäkuuta 1893 – 25. huhtikuuta 1968) oli sekä ensimmäisessä että toisessa maailmansodassa taistellut saksalaiseen aristokraattiseen sukuun kuulunut upseeri. Hän yleni kenraaliluutnantiksi ennen kuin toinen maailmansota loppui. Kreivinä tunnettu panssarirakuuna taisteli toisessa maailmansodassa pääasiassa Saksan itärintamalla ja oli tunnettu alivoimalla tekemistään häikäilemättömistä ja tehokkaista mutta myös taktisesti edistyneistä iskuistaan.  Elokuussa 1944 von Strachwitz hyökkäsi alivoimaisena neuvostoliittolaisten valtaamaan Riikaan, jossa hän sai 18 000 vankia ja sotasaaliiksi yli sata tykkiä. Näistä ansioista von Strachwitzille myönnettiin timantit rautaristin ritariristiinsä.
Sodan jälkeen vapauduttuaan vankileiriltä panssarikreivi von Strachwitz sai kutsun Syyriaan auttamaan maan armeijan ja maanviljelyn uudelleenjärjestelyissä. Syyriassa tapahtui kuitenkin vallankaappaus vuonna 1951. Tämän vuoksi von Strachwitz joutui pakenemaan maasta ja palaamaan Saksaan.
Luis de Góngora

| Luis de Góngora |
| --- | --- |
 Diego Velázquez, Luis de Góngoran muotokuva, 1632.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1561 Córdoba, Espanja
Kuollut: 23. toukokuuta 1627 (65 vuotta) Córdoba, Espanja
Kansalaisuus:  espanjalainen
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Luis de Góngora y Argote (11. heinäkuuta 1561 Córdoba – 23. toukokuuta 1627 Córdoba) oli espanjalainen barokkiajan runoilija. Hän oli ylhäisaatelia ja opiskeli teologiaa, mutta uhkapelurina hän menetti kaikki rahansalähde?. Hänen tunnetuimpia runojaan ovat Soledades I–II sekä Fabula de Polifemo y Galatea.
Gongora tutki ensin lakitiedettä ja kirjallisuutta, mutta rahahuolet pakottivat hänet rupeamaan papiksi. Myöhemmin Filip III nimitti hänet kunniakappalaisekseen. Gongoran nuoruudenrunot, jotka on kirjoitettu kansalliseen henkeen, ovat omaperäisiä ja pirteitä.
Tyytymättä saavuttamaansa menestykseen Gongora kehitti uuden tyylin estilo culto. Tyyli on hyvin keinotekoinen, kuvat haettuja ja kieli oppineiden ja varsinkin mytologisten viittausten ja latinanvoittoisten käänteiden kangistamaa. Tähän tyyliin hän kirjoitti runoteoksensa, kuten Soledades, Fabula de Polifemo y Galatea ja Fabula de Piramo y Tisbe sekä monet sonetit. Gongora sai joukon jäljittelijöitä, gongoristit eli kulteranistit, ja itse tyyliä sanottiin gongorismiksi. Tämä nurinkurinen makusuunta vaikutti epäedullisesti koko 1600-luvun espanjalaiseen ja portugalilaiseen runouteen.
Suomennettua tuotantoa

Maailman runosydän, Hannu Tarmio, Janne Tarmio, Helsinki: WSOY 1998 ISBN 951-0-22134-1
Runon jäljillä, toim. Hannu-Pekka Lappalainen, Helsinki: Kirjayhtymä 1987 ISBN 951-26-3047-8
Tuhat laulujen vuotta : valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974, 2004
Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Tyyni Tuulio, WSOY 1954
Kaikkein kaunein tyttö, suom. Aale Tynni, teoksissa: Maailman runosydän, Runon jäljillä ja Tuhat laulujen vuotta
Laulu, suom. Otto Manninen, teoksessa: Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja
Lillille, suom. Otto Manninen, teoksessa: Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luis de Góngora Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Richard Gordon

| Richard Gordon> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Gordon Stanley Ostlere
Syntynyt: 1921 Lontoo, Britannia
Kuollut: 2017 (95–96 vuotta)
Kansalaisuus:  Britannia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Richard Gordon, oik. Gordon Stanley Ostlere (1921 Lontoo, Britannia – 2017) oli brittiläinen kirjailija ja lääkäri.
Gordonin kirjojen pohjalta on tehty seitsemän elokuvaa sekä televisio- ja radiosarja Doctor in the House (Leivottiin lääkäri) ja sille jatkosarjoja.
Suomennetut teokset

Hassu kuin kissantassu (Nuts in May), suom. Kaija Kauppi, WSOY 1954
Kapteenin pöytä (The captain's table), suom. Kaija Kauppi, WSOY 1955
Lääkärin vihreä oksa (Doctor at large), suom. Kaija Kauppi, WSOY 1956
Lääkäri lemmen pauloissa (Doctor in love), suom. Annikki Palmén, WSOY 1958
Lääkäristä tulee isä (Doctor and son), suom. Kaija Kauppi, WSOY 1960
Lääkäri onnen ohjissa (Doctor in clover), suom. Kaija Kauppi, WSOY 1961
Lääkäri liemessä (Doctor on toast), suom. Kaija Kauppi, WSOY 1962
Lääkäri ajan tasalla (Doctor in the swim), suom. Kaija Kauppi, WSOY 1963
Leivottiin lääkäri (Doctor in the house), suom. Kaija Kauppi, WSOY 1965
Sir Lancelotin kesä (The summer of Sir Lancelot), suom. Marja-Kaarina Renkonen, WSOY 1966
Sir Lancelot ja nuori lempi (Love and Sir Lancelot), suom. Kaija Kauppi, WSOY 1967
Lääkärin vastuu (The facts of life), suom. Raija Mattila, WSOY 1973 ISBN 951-0-05767-3
Lääkäri kelteisillään (Doctor in the nude), suom. Hilkka Pekkanen, WSOY 1974 ISBN 951-0-06264-2
Louise Glück

| Louise Glück |
| --- | --- |
 Louise Glück vuonna 1977.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Louise Elisabeth Glück
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1943 New York, Yhdysvallat
Kuollut: 13. lokakuuta 2023 (80 vuotta) Cambridge, Massachusetts
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  esseisti ja runoilija
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Firstborn (1968)
Palkinnot
 Pulitzerin kirjallisuuspalkinto (runous) (1993)   National Book Award (2014)    Nobelin kirjallisuuspalkinto (2020) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Louise Elisabeth Glück [ɡlɪk] (22. huhtikuuta 1943 New York, Yhdysvallat – 13. lokakuuta 2023 Cambridge, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen esseisti ja runoilija.
Glück on palkittu uransa aikana lukuisilla palkinnoilla, kuten vuonna 1993 runouden Pulitzerilla ja vuonna 2014 National Book Awardilla. Vuonna 2020 hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto.
Glück kuoli syöpään kotonaan 13. lokakuuta 2023.
Suomennetusta tuotannosta

Sumarin suomentama runokokoelma Faithful and Virtuous Night on ilmestynyt suomeksi nimellä Uskollinen ja hyveellinen yö (2020). Tomi Sirviö kirjoittaa kokoelmasta laajassa artikkelissaan, että siinä on arjen kuvauksia liitettynä elämäkerrallsiin aineksiin, ritaritaruihin ja helvetin näkyihin, osin yliluonnollisiin kokemuksiin, joita lukija voi tulkita myös uniksi tai harhoiksi. Elämäkerrallista on hänen vanhempiensa ja sisaruksensa kuolema auto-onnettomuudessa, minkä jälkeen Glück jäi veljensä kanssa nuoren tätinsä hoiviin. Sirviö huomauttaa, että runojen aivan tavalliset kielen rakenteet sisältävät monimerkityksisyyttä.
Suomennettuja teoksia

Uskollinen ja hyveellinen yö.  ((Faithful and Virtuous Night.) Suomentanut Anni Sumari)  Vantaa:  Enostone, 2020.  ISBN 978-952-7389-33-1
Esseitä amerikkalaisuuden ytimestä.  ((American Originality.) Suomentanut Jussi Niemi)  Rajamäki:  Aviador, 2021.  ISBN 978-952-381-010-5
Talvisia reseptejä kollektiivista.  ((Winter Recipes from the Collective.) Suomentanut Anni Sumari)  Vantaa:  Enostone, 2021.  ISBN 978-952-7389-57-7
Villi iiris.  ((The Wild Iris.) Suomentanut Anni Sumari)  Vantaa:  Enostone, 2022.  ISBN 978-952-399-017-3
Antologiassa Merenvaahdon palatsi. Suomentanut Anni Sumari. Aviador 2019. ISBN 978-952-7063-84-2
Huhtikuu
Iltarukouksia
Kertomus
Maisema
Kirjallisuutta

Feit Diehl, Joanne (toim.): On Louise Glück: Change What You See.  Ann Arbor:  University of Michigan Press, 2005.  ISBN 0-472-03062-0
Morris, Daniel: The Poetry of Louise Glück: A Thematic Introduction.  Columbia:  University of Missouri Press, 2006.  ISBN 978-0-8262-6556-2
Sumari, Anni (suom.): Merenvaahdon palatsi: Yhdysvaltalaista nykyrunoutta.  Rajamäki:  Aviador, 2019.  ISBN 978-952-7063-84-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louise Glück Wikimedia Commonsissa
Louise Glück. American Academy of Achievement.
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Lukkarinmäki

Lukkarinmäen idylliä 1930-luvulla. Näkymä Uskelankirkkotieltä (Kuninkaantie). Kuva: Museovirasto.
Lukkarinmäen kaupunginosa on yksi Salon kaupunginosista. Se rajoittuu lännessä Salo–Helsinki-rautatiehen eli Rantarataan, pohjoisessa Salmeen eli Vähäjokeen ja idässä Perniöntiehen. Etelässä kaupunginosan raja kulkee reittiä Sairaalantie - Uskelankirkkotie - Raivonkatu - Tehdasaukio.  Läntinen osa Lukkarinmäen kaupunginosasta on kuulunut Salon kylään ja itäinen osa Karjaskylän, Mököisten ja Pahkavuoren kyliin. Lukkarinmäki liitettiin Salon kauppalaan vuonna 1932 Uskelan kunnasta. Kun Salosta 1960 tuli kaupunki, Lukkarinmäestä tuli 12. kaupunginosa. Sen pinta-ala on noin 30 hehtaaria.
Lukkarinmäen kaupunginosan korkein kohta on Röykkälänkadun ja Uskelankirkkotien välissä oleva Kupparinkallio (32 m). Muita mainittavia mäkiä ovat Lukkarinmäki (28 m) ja Ilomäki (30 m). Alueen vanhimmat asuinrakennukset ovat todennäköisesti 1850-luvulta.  Alueella on lukuisia 1900-luvun alkuvuosikymmeninä rakennettuja asuintaloja. Vähäjoen rannassa on Salon pappilana käytetty rakennus 1910-luvun puolivälistä. Reeninkadun varrella on kolme suurehkoa asuintaloa, jotka on rakennettu 1920-luvulla Leinon tehtaan työntekijöiden asuintaloiksi. Vähäjoen rannassa on sijainnut oluttehdas, josta on jäljellä enää olutkellari. Salmenrannan, Raivaajankadun ja Hanhenkujan kortteleissa on asuintaloja 1910-, 1930- ja 1940-luvuilta.
Lukkarinmäen joulukalenterin luukku 6 vuonna 2024
Historiaa

Lukkarinmäki oli osa todennäköisesti jo ajanlaskumme alussa asuttua metsäistä saarta, johon kuuluivat myös nykyiset Mököistenmäki, Anistenmäki ja Kirkonmäki. Tästä saaresta on mahdollisesti koko kaupunki saanut nimensä (Salo = metsäinen saari). Lukkarinmäki (ruotsiksi Klockarbacken) on saanut nimensä siitä, että alueella on asunut Salon kappelikirkon lukkareita. Alueen varhaisempi nimitys Klämtnäs viittaa lukkarin vanhimpaan työhön, kirkonkellojen soittoon. Pyhän Annan kappelikirkko sijaitsi viereisellä Kirkonmäellä ennen Uskelan kirkkoa.
Nykyisten Raivaajankadun ja Kulkurinkujan risteyksen kohdalla on sijainnut 800-luvulle j.a.a. ajoitettu rautakautinen kalmisto. Tie Salon sillalta Lukkarinmäkeen ja edelleen Perniöön on osa Turku–Viipuri-maantietä eli Suurta Rantatietä (Kuninkaantie) ja ollut käytössä mahdollisesti jo 1100-luvulta lähtien, mutta viimeistään vuonna 1293, kun Viipurin linna rakennettiin. 
Museoviraston rakennetusta kulttuuriympäristöstä laatima inventointi RKY nimeää valtakunnallisesti merkittävinä rakennettuina kulttuuriympäristöinä Lukkarinmäen kaupunginosasta Suuren Rantatien osuuden ja Vähäsillan, joka on vanhimpia Salmen eli Vähäjoen ylityspaikkoja.
Vuonna 1856 alettiin rakentaa Salon Oluttehdasta Vähäjoen rantaan. Sen toiminta alkoi 1858 ja jatkui vuoteen 1954.
Talvisodan aikana Lukkarinmäellä sijaitsi Salon ainoa ilmatorjuntapaikka. Lukkarinmäkeen kohdistui talvisodan ja jatkosodan aikana ankaria pommituksia, joista muutoin selvittiin melko vähin vaurioin, mutta jatkosodan pommituksissa kuoli yksi ihminen.
Salon Lukkarinmäki-seura

Salon Lukkarinmäki-seura on 2004 perustettu asuinalueyhdistys, joka toimii Lukkarinmäen alueen puolestapuhujana. Lukkarinmäki-seura on järjestänyt vuodesta 2012 perhetapahtuman Kivimiehenpuistossa. Prykin kerhohuoneessa seura on järjestänyt 2013 Lukkarinmäen alueella asuneiden taiteilijoiden Lukkarinmäkeä esittävien teosten näyttelyn.
Vuonna 2018 Lukkarinmäki-seura sai hallintaoikeuden Raivaajankadun luolaan, joka on toiminut pommisuojana. Seura on järjestänyt luolassa mm. Sampsa Sarparannan Lukkarinmäen puolesta -adressin tukikonsertin, glögitilaisuuden ja Väärillä raiteilla -lyhytelokuvan näytöksen. Salon Lukkarinmäki-seura on toiminut Lauri Hollménin, Esa Jyrkkiön ja Reijo Nordellin kirjoittaman Salon Lukkarinmäki -kirjan virallisena taustayhteisönä.
Toukokuun 22. ja 23. päivänä 2022 järjestettiin ensimmäisen kerran runsaasti osallistujia kerännyt Lukkarinmäen pihakirppis-tapahtuma.lähde?
Lukkarinmäki oli 2021 ehdokkaana Kotiseutuliiton järjestämässä Vuoden kaupunginosa -kilpailussa.
–Lukkarinmäellä yhdistyvät kaupunkiasumisen edut ja kulttuurihistoriallisesti merkittävän asuinalueen elävä miljöö, yksi ehdottajista perusteli.
Lukkarinmäki-opastaulu

Lukkarinmäki-opastaulu paljastettiin 1.12.2023 Lukkarinmäki-joulukalenterin luukkuna numero 1. Opastaulun tekstin on laatinut historianopettaja, FM Timo Lähteenmäki. Taulu esittelee 18 historiallista paikkaa Lukkarinmäeltä. Opastaulu sijaitsee Paikkarinpuistossa Uskelankirkkotien ja Salmenrannan risteyksessä. Mukana opastaulussa on qr-koodi, jota apuna käyttäen voi tehdä kävelyretken taulussa merkityille paikoille.
Lukkarinmäki-joulukalenteri

Lukkarinmäki-seura on ideoinut ja toteuttanut Lukkarinmäki-joulukalenterin vuodesta 2020. Joulukuussa joka päivä (1. - 24.12.) avautuu yksi joulukalenterin luukku Lukkarinmäessä eri osoitteissa, ja luukut ovat auki aina 30.12. asti. Luukku saattaa sijaita esimerkiksi pihalla, ikkunalla, parvekkeella tai talon edustalla. Luukkujen toteutukset ovat persoonallisia ja asukkaiden omaehtoisesti toteuttamia. Joulukalenteri on ollut todella suosittu kävelyretkien kohde. Se on kerännyt tuhansia katselijoita. Kalenteriluukkuja ovat käyneet katsomassa päiväkotiryhmät, koululaisryhmät, salolaiset ja  lukuisat ulkopaikkakuntalaiset. Salolainen suunnistusseura on hyödyntänyt Joulukalenteria suunnistustapahtumassaan.
Lukkarinmäen kevät -tapahtuma

Lukkarinmäki-seura järjesti Lukkarinmäen kevät -tapahtuman ensimmäisen kerran 2022, jolloin Lukkarinmäellä pidettiin pihakirppiksiä omilla pihoillaan. Vuonna 2023 järjestetyssä tapahtumassa oli monenlaista nähtävää ja koettavaa. Päivän aikana saattoi kierrellä Lukkarinmäen pihakirppiksiä, nauttia Salon kansalaisopiston teatteritaiteen opiskelijoiden Lukkarinmäki-aiheisesta näytelmästä, tutustua kuvataiteilija Ilona Niemen työskentelyyn, piipahtaa Salon Pyhän Ristin Tšasounassa, vaihtaa kasveja, mekkoja sekä laukkuja tai osallistua pajunpunonnan kurssille. Lisäksi Salon taitokeskuksessa oli mahdollista nauttia Seitsemän sortin kahvilan tuotteista. Myös Lukkarinmäki-mekkoja oli nähtävillä muutamien lukkarinmäkeläisten yllä.
Vuonna 2024 Lukkarinmäen kevät -tapahtumaa vietettiin 18.5. Tässä matalan kynnyksen minikaupunkifestivaalissa saattoi kierrellä kirppiksellä, tutustua tsasounaan ja osallistua Salon taitokeskuksen järjestämiin erilaisiin kursseihin sekä mekko- ja taimivaihtoon Sinisen talon pihapiirissä.lähde?
Lukkarinmäki eMuseossa

Lukkarinmäkeen voit tutustua myös virtuaalisesti vierailemalla eMuseossa ja etsimällä hakusanalla "Lukkarinmäki".
Lukkarinmäki taiteessa

Lukkarinmäkeä on taiteessaan kuvannut mm. salolainen taidemaalari Lyyli Säilä.
Aiheesta muualla

Lukkarinmäki on aiheena seuraavissa elokuvissa:
Timo Lähteenmäki: Lukkarinmäki vaarassa https://www.youtube.com/watch?v=v1RfHZearZ8
Timo Lähteenmäki: Väärillä raiteilla https://www.youtube.com/watch?v=GqSCuFJjadI
Timo Lähteenmäki: Tunneli https://www.youtube.com/watch?v=D-R6t24Sv1A
Bill Goldberg

| Bill Goldberg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. joulukuuta 1966 (ikä 58) Tulsa, Oklahoma
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Showpainija
Kehänimet:  Goldberg Bill Goldberg Bill Gold
Aktiivisena:  1997–2004 2015–
Pituus:  193 cm
Paino:  122–129 kg
Kouluttajat:  WCW Power Plant
William Scott "Bill" Goldberg (s. 27. joulukuuta 1966 Tulsa, Oklahoma) on yhdysvaltalainen showpainija, näyttelijä ja entinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän työskenteli World Championship Wrestlingille (WCW) vuosina 1997-2001 ja World Wrestling Entertainmentille vuosina 2003-2004. Hänet tunnetaan 173-0-voittoputkesta, jonka hän saavutti WCW-urallaan. Goldberg teki paluunsa WWE:hen vuonna 2020.
Goldberg on kaksinkertainen maailmanmestari, ja oli yksi päätähdistä WCW:ssä ja WWE:ssä. Ennen showpainia hän oli amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän on myös näytellyt useissa elokuvissa kuten The Longest Yard, Santa's Slay ja Half Past Dead 2, ja juontanut muun muassa Bullrunia ja Garage Mahalia. Hänen tavaramerkkihuudahduksensa hänen painiaikoinaan oli "Who's next?".
Goldberg on etniseltä taustaltaan juutalainen ja on tuonut tätä usein esille osana painijaidentiteettiään. Hän myös harjoittaa juutalaista uskontoa, ja on kiitollinen siitä, että on saanut varttua lapsena juutalaisyhteisön osana.
Paini

Lopetusliikkeet: The Jackhammer (Suplex powerslam), Spear (Running shoulder tackle), Military Press Slam
Lempinimet: Da Man
Tavaramerkkihuudahdus: "Who's next?"
Sisääntulomusiikit

Twisted (1997)
Christian Poulet ja Jean-Yves Rigo - Invasion (1997-1999, 1999-2001, 2003)
Megadeth - Crush' Em (1999)
Jim Johnston - Who's Next? (2003-2004)
Kirjallisuutta

Goldberg, Bill ja Goldberg, Steve (2000) I'm Next: The Strange Journey of America's Most Unlikely Superhero, ISBN 0-609-60780-4
Aiheesta muualla

Bill Goldbergin viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Bill Goldberg Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
WWE Universal mestarit
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Elonet
Goodbye (Creamin albumi)

| Goodbye Cream Cream |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : lokakuu 1968
 Julkaistu: maaliskuu 1969
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Felix Pappalardi
 Tyylilaji: blues rock rock
 Kesto: 30.22
 Levy-yhtiö: Polydor Records  Atco Records
Listasijoitukset
  1. (maaliskuu 1969)   2. (1969)   3. (22. maaliskuuta 1969)   3. (1969)   7. (viikko 17/1969)   9. (1969)
Creamin muut julkaisut
| Wheels of Fire 1968 | Goodbye Cream 1969 | Best of Cream 1969 |
Goodbye Cream on rock-yhtye Creamin neljäs ja viimeinen albumi. 
Levyn nimi on kuvaava, sillä se julkaistiin postuumisti maaliskuussa 1969, jolloin yhtye ei ollut enää toiminnassa.
Yhtyeen jäsenet olivat sopineet, että kukin säveltäisi jäähyväislevylle kolme kappaletta. Ilmeisesti intoa säveltämiseen ei riittänyt, ja lopulta kukin teki vain yhden uuden kappaleen. Uutta studiomateriaalia on vain kymmenisen minuuttia. Levyn alkuun laitettiin pitkät live-versiot yhtyeen kolmesta aiemmin levyttämästä kappaleesta. Kolmesta uudesta kappaleesta tunnetuin on "Badge", jossa The Beatlesin jäsen George Harrison soittaa rytmikitaraa. Yhtyeen tuottaja Felix Pappalardi soittaa studiokappaleilla muun muassa pianoa ja mellotronia.
Albumi nousi Isossa-Britanniassa ainoana Cream-albumina listan kärkeen. Yhdysvalloissa sijoitus oli 2.
Kappaleet

Livekappaleet nauhoitettu The Forumissa, Los Angelesissa, Kaliforniassa, 19. lokakuuta 1968.
A-puoli
I'm So Glad – 9.13 (Live, säv. Skip James)
Politician – 6.20 (Live, säv. Jack Bruce/Pete Brown)
B-puoli
Sitting on Top of the World – 5.04 (Live, säv. Chester Burnett)
Badge – 2.47 (säv. Eric Clapton/George Harrison)
Doing That Scrapyard Thing – 3.18 (säv. Bruce/Brown)
What a Bringdown – 3.57 (säv. Ginger Baker)
Jotkut CD-versiot sisältävät myös Eric Claptonin säveltämän ja Martin Sharpin sanoittaman "Anyone for Tennis?" -kappaleen, joka ilmestyi vain singlenä. Kappale on sävelletty The Savage Seven -nimiseen elokuvaan vuodelta 1968. Se tunnetaan siten myös "The Savage Seven Theme" -nimellä. Singlen B-puolena oli "Pressed Rat and Warthog" Wheels of Fire -albumilta.
Suomalainen Royals-yhtye teki "Badge"-kappaleesta cover-version albumilleen Spring '76.
Kokoonpano > Cream

Eric Clapton – kitara, laulu
Jack Bruce – basso, laulu, piano kappaleissa "Doing That Scrapyard Thing" ja "What a Bringdown"
Ginger Baker – rummut, lyömäsoittimet
Kokoonpano > Vierailijat

Felix Pappalardi – piano ja mellotron kappaleessa "Badge", mellotron kappaleessa "Doing That Scrapyard Thing", basso kappaleessa "What a Bringdown"
George Harrison – rytmikitara kappaleessa "Badge" salanimellä L'Angelo Misterioso
Venu Gopala Das

Venu Gopala Das (s. 1963) on järvenpääläinen muusikko, kirjailija sekä Bhakti-joogan harjoittaja. Venu tunnetaan erityisesti Veda-tietoa ja kristinuskoa vertailevista teoksista.