stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Markku Annila
Lasinkeräilijä

Annilan keräämä lasikokoelma on mittava ja melko täydellinen katsaus 1700-luvun lopun ja 1800-luvun suomalaisen lasinvalmistuksen tuotteista. Siihen kuuluu yhteensä 938 numeroitua ja noin tuhat numeroimatonta lasiesinettä sekä kymmenosainen lasiluettelo, joissa on yksityiskohtaiset tiedot ja piirrokset jokaisesta esineestä. Vuonna 2007 Annila myi kokoelmansa Riihimäen kaupungille 206 000 euron hinnalla ja se sijoitettiin Suomen lasimuseoon.
Teoksia

Saarikoski, Pentti: Nenän pakinoita.  Otava, 1960.  (marghon kuvitus)
Pekka Haukinen, Erik Wiik: Johnny Walker 92.  Ylioppilaslehti, 1966.  (marghon kuvitus)
Alanen, Erkki: Teekkarihirnu: Sata vuotta teekkarihuumoria.  Otaniemi:  Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta, 1971.  (marghon piirroksia)
Annila, Markku: Lasinkeräilijän muotokuva: vanhaa suomalaista lasia.  Riihimäki:  Suomen lasimuseo, 1995.  ISBN 951-8952-36-1
Annila, Markku: Lasitutkimuksia XI / Glass Research XI: Lisälehtiä Johannislundin lasitehtaan historiaan.  Vammala:  Suomen lasimuseo, 1998.  ISBN 951-8952-51-5
Annila, Markku: Vanhat lasini.  Riihimäki:  Suomen lasimuseo, 2005.  ISBN 952-5571-07-6
Annila, Markku: Mestarillinen lasinpuhaltaja – lasinpuhaltajamestari, artikkeli teoksessa Jaakko Liikanen & Pekka Paunila: Hyttikorttelin lasimestarit.  Vammala:  Suomen lasimuseo, 2009.  ISBN 978-952-5571-27-1
Grigori Simonov

Grigori Simonov vuonna 1937.
Grigori Aleksandrovitš Simonov (ven. Григо́рий Алекса́ндрович Си́монов, 7. helmikuuta 1893 nykyisen Tšeljabinskin alueen Troitsk – 31. tammikuuta 1974 Moskova) oli neuvostoliittolainen arkkitehti, joka tunnetaan lähinnä konstruktivismia edustavista rakennuksistaan.
Grigori Simonov valmistui vuonna 1920 Pietarin siviili-insinööri-instituutista ja opiskeli Pietarin taideakatemiassa Ivan Fominin johdolla. 1920–1930-luvuilla hän osallistui mm. Traktorikadun (yhdessä Aleksandr Gegellon ja Aleksandr Nikolskin kanssa) sekä Leningradin muiden uusien asuinalueiden suunnitteluun. Arkkitehdin parhaita konstruktivistisia töitä ovat Tkatšei-kadun koulu (1927–1929) ja Poliittisten rangaistusvankien talo. 1930-luvun puolivälistä lähtien Simonovin työt edustivat stalinistista klassismia. Vuodesta 1945 hän työskenteli Moskovassa mm. Neuvostoliiton ministerineuvoston arkkitehtuurikomitean puheenjohtajana.
Aiheesta muualla

Sovetskaja arhitektura: Grigori Simonov (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ivan Starov

Stepan Štšukinin maalaama Ivan Starovin muotokuva.
Ivan Jegorovitš Starov (ven. Ива́н Его́рович Старо́в); (23. helmikuuta (J: 12. helmikuuta) 1745 Pietari, Venäjän keisarikunta – 17. huhtikuuta (J: 5. huhtikuuta) 1808 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen klassismin ajan arkkitehti.
Ivan Starov opiskeli Keisarillisessa Pietarin taideakatemiassa vuosina 1758–1762 ja työskenteli vuosina 1762–1768 Pariisissa sekä Roomassa, jossa hän tutki antiikin ajan muistomerkkejä. Vuodesta 1785 lähtien hän toimi Keisarillisen taideakatemian professorina ja vuodesta 1794 sen vararehtorina. Vuonna 1769 Starov sai akateemikon arvonimen.
Vuosina 1772–1774 Starov toimi Pietarin ja Moskovan kivirakennuskomission pääarkkitehtina. Vuodesta 1774 lähtien hän johti Aleksanteri Nevskin luostarin uudistamista ja Pyhän kolminaisuuden katedraalin rakentamista. 1770–1780-luvuilla hän rakensi kartano- ja puistoalueita Pietarin lähelle Taaitsaan, Sivoritsaan ja Pellaan. Starovin huomattavin teos on Taurian palatsi (1783–1789) Pietarissa. 1790-luvulla hän työskenteli Ukrainassa (Grigori Potjomkinin kylä Bogojavlenskissa, katedraali Nikolajevissa, Nikolajevin ja Jekaterinoslavin asemakaavat). Vuodesta 1800 aina kuolemaansa saakka hän valvoi Kazanin katedraalin rakentamista.
Arkkitehti on haudattu Pietariin Aleksanteri Nevskin luostarin 1700-luvun hautausmaalle eli nekropoliin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ivan Starov Krugosvet-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Ivan Starov Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Muut:  IdRef
Ludvig Isak Lindqvist

Oulun lääninhallituksen päärakennus (1887), Lindqvist, Jac. Ahrenberg.
Arkkipiispan virka-asunto (1887), Lindqvist, Sebastian Gripenberg, Jac. Ahrenberg.
Ludvig Isak Lindqvist (3. lokakuuta 1827 Uusikaarlepyy – 2. helmikuuta 1894 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja Yleisten rakennusten ylihallituksen pääjohtaja.
Lindqvist valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1847. Valmistumisensa jälkeen Lindqvist toimi ensin yleisten rakennusten intendentinkonttorin oppilaana ja myöhemmin Turussa lääninarkkitehdin G. T. Chiewitzin apulaisena. Vuonna 1855 Lindqvist nimitettiin Oulun läänin lääninarkkitehdiksi. Tuossa virassa hän oli vuoteen 1868 asti. Yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajaksi hänet nimitettiin 1882. Lindqvist erosi virasta vuonna 1887.
Hänet muistetaan parhaiten lukuisien kirkkorakennuksien ja sairaaloiden suunnittelijana.
Kääntäjä, lehtimies Rafael Lindqvist ja taidemaalari Agda Lindqvist olivat Ludvig Isak Lindqvistin lapsia.
L.I. Lindqvistin suunnittelemia rakennuksia > Kirkot

1855 – Oulunsalon toinen kirkko (tuhoutunut tulipalossa 1882)
1859 – Sodankylän kirkko
1861 – Sievin kirkko
1864 – Tervolan iso kirkko
1871 – Pihlajaveden kirkko, Keuruu (L. I. Lindqvist ja Ernst B. Lohrmann)
Kärkölän kirkko, 18891880 – Jyväskylän Kaupunginkirkko
1881 – Miehikkälän kirkko
1882 – Toivakan kirkko
1885 – Taulumäen vanha kirkko (tuhoutunut tulipalossa 1918)
1889 – Kärkölän kirkko
1890 – Soanlahden kirkko luovutetussa Karjalassa, paloi jatkosodassa 1941
L.I. Lindqvistin suunnittelemia rakennuksia > Muita töitä

1859 – Kemin kaupungin asemakaava (vahvistettiin vuonna 1869)
1859 – Keminmaan vanha pappila
1869 – Nuutajärven kartano
1874 – Meritullinkatu 6, Helsinki
1882 – Laitialan kartano
1882 – Oulun lääninvankila
1884 – Entinen Lääketieteen historian museo (Kasarmikatu 11), Helsinki
1885 – Bulevardi 18–20, Helsinki
1887 – Lääninhallituksen päärakennus, Oulu (L. I. Lindqvist ja Jac. Ahrenberg)
1887 – Arkkipiispantalo, Turku (L. I. Lindqvist, Sebastian Gripenberg ja Jac. Ahrenberg)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ludvig Isak Lindqvist Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Isaac Merritt Singer

Edward. H. Mayn maalaama Singerin muotokuva vuodelta 1869.
Isaac Merritt Singer (27. lokakuuta 1811 Pittstown, New York, Yhdysvallat – 23. heinäkuuta 1875 Torquay, Englanti) oli merkittävä keksijä, teollisuusvaikuttaja ja näyttelijä. Hänet tunnetaan erityisesti maailman menestyneimmän ompelukonemerkin Singerin suunnittelusta ja Singer Sewing Machine Companyn perustamisesta.
Singerin isä oli alkuperäiseltä sukunimeltään Reisinger ja saksilaista syntyperää. Aikalaisekseen varsin kookas, 195 senttiä pitkä Singer oli koneiden kehittäjäksi erikoinen henkilö, jonka intohimona oli teatterinäytteleminen. Hän meni ensin avioliittoon Catharine Maria Haleyn kanssa 1830, toinen vaimo oli Mary Ann Sponsler, kolmas puoliso oli skotlantilainen Mary McDonigal ja toisen virallisen avioliiton hän solmi paljon nuoremman ranskalaisen Isabella Eugenie Boyerin kanssa. Koko ikänsä Singerillä oli lapsia huollettavanaan. Lopulta hän sai lapsia yhteensä 24 neljän naisen kanssa. Yksi hänen tyttäristään  oli tunnettu taidemesenaatti Winnaretta Singer.
Singer oppi konemekaniikkaa isoveljeltään. Hän kierteli aluksi Uuden-Englannin kaupunkeja ja asui jonkin aikaa muun muassa Baltimoressa. Elettyään samanaikaisesti kahdessa avioliitossa hän joutui pakenemaan Yhdysvalloista Englantiin.
Singerin ensimmäinen patentti oli kivipora vuonna 1830, jolla hän vaurastui selvästi. Tämän ansiosta hän saattoi toteuttaa mieltymystään toimia näyttelijäryhmän vetäjänä viitisen vuotta noin vuoteen 1844 asti. Hän työskenteli kirjapainossa Ohion Fredericksburgissa ja sittemmin Pittsburghissa, jossa hän kehitti laitteen puu- ja metallikaiverrukseen, jonka hän patentoi vuonna 1849. Tähän aikaan hän muutti kahden vaimonsaselvennä ja kahdeksan lapsensa kanssa New Yorkiin ja ryhtyi kehittämään ja markkinoimaan keksintöjään siellä. Singerillä oli samaan aikaan kaksi vaimoa. Prototyyppi tuhoutui höyrykoneen räjähdyksessä, ja Singerin tuttava O. C. Phelps kutsui hänet Bostoniin keksintöineen. Siitä ei tahtonut tulla mitäänselvennä, ja Phelps pyysi Singeriä selvittelemään ompelukoneiden ongelmia. Singer oivalsi, että liikeradaltaan suora alasukkula ja suora neula aiheuttavat manufaktuurissa huomattavasti vähemmän huolta. Ompelukoneen keksijäksi Singer ei väittänyt itseään koskaan.
Oma liiketoiminta

I. M. Singer & Co perustettiin Albanyssa vuonna 1856 manufaktuureja varten, ja hänen osin vastahakoisena kumppaninaan toimi teollisuusmagnaatti Elias Howe. Singer halusi nopeasti Euroopan kotimarkkinoille ja perustikin Singerin ompelukonetehtaan Skotlantiin Clydebankin lähistölle. Teollisuutta laajennettiin sittemmin Venäjälle Podolskiin, Saksaan Wittenbergeen ynnä muualle. 1870-luvulla Singer oli luonut Yhdysvaltain ensimmäisen monikansallisen yrityksen, jolla oli tehtaita ympäri maailmaa.
Singerin ompelukone.
Hiisi

Huittisten Hiidenkallion lähde vuonna 2019.
Hiisi on itämerensuomalaisten kansojen alkuperäisuskonnon pyhä paikka. Hiisi on tarkoittanut suomalaisessa kulttuurissa ennen kristinuskon tuloa kalmistoa tai kulttipaikkaa, esimerkiksi pyhää lehtoa.
Levittäessään uskoaan katolisen kirkon strategiana oli antaa vanhoille palvontapaikoille uudet merkitykset. Esimerkiksi Varsinais-Suomessa kirkkoja perustettiin hiisien ja pyhien lehtojen paikoille tai niiden läheisyyteen. Loput vanhat palvontapaikat kiellettiin ja näin demonisoituina niistä muotoutui kansan mielikuvissa pahojen olentojen tyyssijoja ja myös sanan hiisi merkitys muuttui tarkoittamaan persoonallista pahansuopaa henkiolentoa. Hiisistä muodostui ajan saatossa kansantarinoihin pieniä pahoja tai vähintään tuhmia olentoja, joiden kotipaikka oli myös nimeltään Hiisi tai joskus Hiitola. Metsähiisi ja vesihiisi olivat metsässä ja vedessä asuvia hiisiä, mutta myös sairauksien nimiä, kuten Viha. Monelle suomalaiselle tutussa lausahduksessa "painu hiiteen" hiisi-sana esiintyy merkityksessä 'kaukainen paikka' tai 'helvetti'. Toivotus on siis sama kuin "painu helvettiin", mutta merkitykseltään kuitenkin lievempi.
Hiidet muinaisina asuttajina

Hiisi on jättiläisten ja muiden taruolentojen ohella ollut tapa selittää asioita, joille ei näytä olevan luonnollista syytä. Hiidet ovat voineet nostaa ison kiven keskelle metsää (hiidenkivi), porata ison kuopan kallioon (hiidenkirnu) tai koota suuria kivikasoja (hiidenkiuas).lähde?
Hiisien on uskottu asuneen ennen alueilla, joilla ihmiset nykyisin asuvat. Ihmisten levittäytyminen ja häiritsevä käyttäytyminen on kuitenkin saanut hiidet perääntymään yhä syrjäisimmille alueille. Samankaltaista on kerrottu myös jättiläisistä ja jotuneista. Jättiläiset ja hiidet on myös toisinaan rinnastettu, ja esimerkiksi suomalaisten sukulaiskansan virolaisten kielessä hiiglane tarkoittaakin jättiläistä, mutta useammin hiidet on kuitenkin arveltu pienikokoisiksi.lähde?
Peräpohjolassa hiittä on kutsuttu pahaa tarkoittavan paikan merkityksessä sanalla helsinki, joka ilmeisesti on yhteydessä Ruotsin puolella sijaitsevan Hälsinglandin maakunnan nimeen. Jos on haluttu käskeä toinen hiiteen, on voitu sanoa ”painu helsinkiin”.
Aiheesta muualla

www.muinaiskyro.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Hiisi (Arkistoitu – Internet Archive). Metsäpolku.
Kalervo Mettala: Mitä tarkoittaa paikannimi Hiisi? (Arkistoitu – Internet Archive) Perttelin kotiseutuyhdistys.
Hiisi-paikkoja Viipurin ja Käkisalmen lääneissä sekä Savossa. Suomalaiset pakanasivut.
Veikko Anttonen: Mitä tutkimista pyhässä? (Arkistoitu – Internet Archive) Tieteessä tapahtuu 7/1996.
| n k Mikael Agricolan suomalaisten jumalien luettelo |
| --- | --- |
Hämäläisten jumalat:  Ahti  Ilmarinen  Kalevanpojat  Kapeet  Kratti  Liekkiö  Piru  Rahko  Tapio  Tonttu  Turisas  Väinämöinen 
Karjalaisten jumalat:  Hiisi  Hittavainen  Kekri  Köndös  Nyrkes  Pellonpekko  Rauni  Rongoteus  Ukko  Vedenemä  Virankannos  Äkräs
Fasaanit

| Fasaanit |
| --- | --- |
 Fasaani (Phasianus colchicus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Alaheimo::  Phasianinae  Horsfield, 1821
Katso myös
   Fasaanit Wikispeciesissä   Fasaanit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Phasianinae on alaheimo aitokanojen heimossa. Alaheimo käsittää 38 lajia 13 suvussa.
Lajit

Suku Ithaginis
verifasaani (Ithaginis cruentus)
Suku Pucrasia
töyhtöfasaani (Pucrasia macrolopha)
Suku Lophura (hopeafasaanit)
teräsfasaani (Lophura leucomelanos)
hopeafasaani (Lophura nycthemera)
annaminfasaani (Lophura edwardsi)
taiwaninfasaani (Lophura swinhoii)
sumatranfasaani (Lophura inornata)
punaperäfasaani (Lophura erythrophthalma)
kruunufasaani (Lophura ignita)
savufasaani (Lophura diardi)
borneonfasaani (Lophura bulweri)
Suku Crossoptilon (korvafasaanit)
valkokorvafasaani (Crossoptilon crossoptilon)
ruskokorvafasaani (Crossoptilon mantchuricum)
sinikorvafasaani (Crossoptilon auritum)
harmaakorvafasaani (Crossoptilon harmani)
Suku Catreus
harmaafasaani (Catreus wallichii)
Suku Syrmaticus (pitkäpyrstöfasaanit)
peruukkifasaani (Syrmaticus ellioti)
burmanfasaani (Syrmaticus humiae)
mikadofasaani (Syrmaticus mikado)
kuparifasaani (Syrmaticus soemmerringii)
kuningasfasaani (Syrmaticus reevesii)
Suku Phasianus (fasaanit)
fasaani (Phasianus colchicus)
viherfasaani (Phasianus versicolor)
Suku Chrysolophus (kultafasaanit)
kultafasaani (Chrysolophus pictus)
platinafasaani (Chrysolophus amherstiae)
Suku Polyplectron (täpläfasaanit)
sumatrantäpläfasaani (Polyplectron chalcurum)
vuoritäpläfasaani (Polyplectron inopinatum)
vietnamintäpläfasaani (Polyplectron germaini)
harmaatäpläfasaani (Polyplectron bicalcaratum)
malesiatäpläfasaani (Polyplectron malacense)
borneontäpläfasaani (Polyplectron schleiermacheri)
palawanintäpläfasaani (Polyplectron napoleonis)
hainanintäpläfasaani (Polyplectron katsumatae)
Suku Rheinardia
harja-argusfasaani (Rheinardia ocellata)
Suku Argusianus
argusfasaani (Argusianus argus)
Suku Pavo
riikinkukko (Pavo cristatus)
viherriikinkukko (Pavo muticus)
Suku Afropavo
kongonriikinkukko (Afropavo congensis)
Melioidoosi

| Melioidoosi, valeräkätauti> Luokitus |
| --- | --- |
ICD-10:  A24.1
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Melioidoosi eli valeräkätauti, josta toisinaan käytetään myös nimitystä Whitmoren tauti (kapteeni Alfred Whitmoren mukaan, joka ensimmäisenä esitti taudin kuvauksen), on gramnegatiivisen Burkholderia pseudomallei -bakteerin aiheuttama tartuntatauti. Bakteeri viihtyy maaperässä ja vedessä. Taudista on kansanterveydellisesti merkittävää haittaa levinneisyysalueillaan, erityisesti Thaimaassa ja Australian pohjoisosassa. Taudista on olemassa sekä akuutti että krooninen muoto.
Melioidoosin aiheuttavan Burkholderia pseudomallein uskottiin aiemmin kuuluvan Pseudomonas -sukuun, minkä takia siitä aiemmin käytettiinkin nimeä Pseudomonas pseudomallei. Todellisuudessa se on fylogeneettisesti likeistä sukua räkätaudin aiheuttavalle Burkholderia malleille.
Epidemiologia

Valeräkätautia esiintyy endeemisenä Kaakkois-Aasiassa (Thaimaassa, Singaporessa, Malesiassa, Myanmarissa ja Vietnamissa) sekä Pohjois-Australiassa. Useita tapauksia on raportoitu myös Hongkongissa ja muualla Kiinan eteläosissa, Bruneissa, Taiwanissa, Intiassa ja Laosissa sekä satunnaisesti Keski- ja Etelä-Amerikan, Lähi-idän ja Tyynenmeren rannikon lisäksi monissa Afrikan maissa. Vaikka Bangladeshista on historian kuluessa raportoitu vain yksi melioidoositapaus, sieltä tiedetään tulleen Isoon-Britanniaan ainakin viisi tautitapausta, mikä viittaa siihen, että Whitmoren tautia esiintyy maassa endeemisenä ja että maalla on vakavia ongelmia taudin diagnosoinnissa ja/tai raportoinnissa todennäköisesti laboratoriotekniikan puutteellisuuden takia.
Koillis-Thaimaassa 80 prosentilla lapsista esiintyy nelivuotiaina B. pseudomallein vasta-aineita; muualla maailmassa osuus on pienempi.
Melioidoosi tarttuu moniin eläimiin kuten lampaaseen ja hevoseen. Nauta, vesipuhveli ja krokotiili taas ovat sille suhteellisen vastustuskykyisiä, vaikka oleilevatkin paljon liejussa. Pariisin eläintarhassa 1970-luvulla puhjenneen epidemian ("L’affaire du jardin des plantes") uskotaan saaneen alkunsa maahan tuodusta pandasta.
Normaalisti Burkholderia pseudomallei esiintyy maaperässä ja pintavesissä; pitkälti tästä syystä melioidoosiin sairastuneet ovat lähes poikkeuksetta olleet tekemisissä maaperän tai pintaveden kanssa. Kaikki bakteerin saastuttaman maaperän kanssa tekemisiin joutuneet potilaat eivät kuitenkaan saa sairausoireita. Tärkein yksittäinen tekijä melioidoosin kehittymisessä vakavaksi on diabetes. Muita riskitekijöitä ovat talassemia, munuaistauti ja työskentely riisiviljelmällä. Taudin uskotaan voivan tarttua joko rikkoutuneen ihon läpi tai hengittämällä aerosoloitunutta bakteeria.
Taudin esiintymisellä on havaittu selvä yhteys sademäärään: Tapausten lukumäärä (ja vakavuus) kasvavat sateen lisääntymisen myötä.
Kliinisiä piirteitä > Akuutti melioidoosi

Niillä potilailla joiden altistumisaika oli tiedossa, akuutin melioidoosin itämisaika oli keskimäärin yhdeksän vuorokautta (vaihteluväli 1–21 vuorokautta). Latenttia valeräkätautia sairastavat ovat saattaneet pysyä oireettomina jopa vuosikymmeniä; pisin tunnettu aika tartunnan saamisesta taudin kliiniseen puhkeamiseen on ollut 62 vuotta. Pitkän itämisajan mahdollisuus havaittiin Vietnamin sodassa palvelleilla yhdysvaltalaisilla sotilailla. Tästä syystä tautia alettiin kutsua nimellä "vietnamilainen aikapommi". Tapausten vakavuus vaihtelee; kroonisissa tapauksissa oireet voivat kestää kuukausia, mutta äkillisessä tulehduksessa, erityisesti tapauksissa, joissa potilas on ollut lähellä hukkua, oireet voivat kehittyä vakaviksi muutamassa tunnissa.
Aktiivista melioidoosia sairastavalla potilaalla on yleensä kuumetta. Kipua ja muita oireita esiintyy 75 prosentilla potilaista. Tällaisia oireita ovat esimerkiksi yskä ja keuhkokuumeen aiheuttama rintakipu sekä osteomyeliitin tai septisen artriitin aiheuttama kipu luissa tai nivelissä. Sisäelinten tulehdus (aiheuttaa paiseita maksassa, pernassa ja/tai eturauhasessa) ei tavallisesti aiheuta paikallista kipua, minkä takia nämä elimet tulisi melioidoosin yhteydessä rutiininomaisesti kuvata ultraäänellä tai tietokonetomografialla. B. pseudomallein aiheuttamat paiseet on todettu rakenteeltaan tyypillisesti kennomaisiksi.
Taudin ilmenemismuodossa on alueellisia eroja: Thaimaassa lapsipotilailla tyypillisesti esiintyy paiseita korvasylkirauhasessa, kun taas Australiassa tällainen tapaus on todettu vain yhden kerran. Vastaavasti Australiassa eturauhasen paiseita esiintyy 20 prosentilla miespuolisista potilaista, kun ne muualla ovat harvinaisia. Pohjois-Australiassa taas on havaittu enkefalomyeliittioireyhtymää.
Riskitekijöiksi melioidoosiin sairastumiselle on todettu muun muassa diabetes, talassemia, munuaistauti ja alkoholin ongelmakäyttö sekä työn tai harrastuksen puitteissa oleskelu kosketuksissa mudan tai seisovan pintaveden kanssa. Tautiin ovat kuitenkin sairastuneet täysin terveetkin ihmiset, myös lapset.
Jopa 25 prosentilla potilaista ei tartunnasta ole havaittavissa selviä merkkejä. Tällöin diagnoosi tehdään tavallisesti veriviljelmästä tai nielunäytteestä. Melioidoosin sanotaan kykenevän vaikuttamaan kaikkiin elimistön elimiin paitsi sydämen läppiin (endokardiitti). Vaikka taudin aivoihin aiheuttamien paiseiden on todettu puhjetessaan aiheuttavan aivokalvontulehdusta, ei sen suoranaisesti aiheuttamaa aivokalvontulehdusta ole havaittu. Harvinaisia lisätauteja ovat tulehdus verenkierrossa, paiseet imusolmukkeissa (1,2–2,2 prosentilla), sydänpussin märkiminen ja sydänlihastulehdus, keuhkojen välikarsinan tulehdus, paiseet kilpirauhasessa ja kivespussissa sekä silmätulehdus.
Kliinisiä piirteitä > Krooninen melioidoosi

Kroonisessa melioidoosissa oireet tavallisesti kestävät yli kaksi kuukautta. Tauti kroonistuu noin 10 prosentilla potilaista. Kliinisen melioidoosin taudinkuva vaihtelee runsaasti. Oireina esiintyy muun muassa kroonista ihotulehdusta, ihon haavaumia, kyhmyjä keuhkoissa ja kroonista keuhkokuumetta. Sairaustila muistuttaa erehdyttävästi tuberkuloosia, minkä takia sitä onkin joskus kutsuttu "vietnamintubiksi".
Hoito > Nykyaikainen hoito

Melioidoosin hoito jakautuu kahteen vaiheeseen: suonensisäiseen intensiivivaiheeseen ja suun kautta uusiutumisen ehkäisemiseksi tapahtuvaan ylläpitovaiheeseen. Kirurgiseen toimenpiteeseen ryhdytään tavallisesti eturauhaspaiseiden ja septisen artriitin sekä joskus sylkirauhaspaiseiden kohdalla, mutta ei yleensä maksan ja pernan paiseiden kyseessä ollen.
Thaimaassa kokeiltu GCSF-hormonin käyttö tukihoitona tai kotrimoksatsoli ei saanut aikaan kuolleisuuden pienenemistä.
Australiassa kotrimoksatsolia käytetään sellaisenaan häätöhoidossa. Uusiutumistodennäköisyys on siellä ollut pienempi kuin Thaimaassa. On saatu myös in vitro -todisteita siitä, että kotrimoksatsoli ja doksisykliini toimisivat antagonistisesti. Tässä suhteessa on katsottu, että kotrimoksatsoli saattaisi olla näistä ominaisuuksiltaan suositeltavampi. Tutkimukset ovat vahvistaneet riittävän seurannan ja hoitoon sitoutumisen merkityksen häätöprosessissa.
Hoito > Historiallinen hoito

Vuoteen 1989 saakka akuutin melioidoosin vakiohoitona käytettiin kloramfenikolin, kotrimoksatsolin ja doksisykliinin yhdistelmää; tällä hoidolla kuolleisuus oli noin 80 prosenttia. Tämän takia tähän hoitoon tulisi turvautua enää ainoastaan siinä tapauksessa, ettei muita vaihtoehtoja ole saatavilla.  Kaikki neljä lääkettä ovat bakteriostaattisia (ne pysäyttävät bakteerien lisääntymisen, mutta eivät hävitä niitä). Kotrimoksatsoli myös salpaa sekä kloramfenikolia että doksisykliiniä.
Ennuste

Ilman tehokkaita antibiootteja (ensisijaisesti keftatsidiimia tai meropeneemiä) kuolleisuus valeräkätaudin verenmyrkytyksenä ilmenevässä muodossa on yli 90 prosenttia. Tehokkailla antibiooteilla hoidettuna taudin aiheuttama kuolleisuus on yksinkertaisissa tapauksissa noin 10 prosenttia, mutta tapauksissa, joissa bakteereita on päässyt verenkiertoon tai on syntynyt vakava verenmyrkytys, se on kuitenkin edelleen jopa 80 prosenttia. Tehohoidon saatavuus on ennusteen kannalta ilmeisen selvä. Tällä selittynee ainakin osittain ero Pohjois-Australian ja Koillis-Thaimaan välinen ero kuolleisuudessa, joka ensin mainitussa on 20 prosenttia ja jälkimmäisessä 40 prosenttia. Tehokkaillakin antibiooteilla hoitovaste on hidas: Kuume kestää hoidon aloittamisesta keskimäärin 5–9 vuorokautta.
Tauti toistuu noin 10–20 prosentilla potilaista. Tutkimuksissa on todettu suurimman osan toistumisista olevan alkuperäisen bakteerikannan aiheuttamia taudin uusiutumisia. Kuitenkin endeemisillä alueilla huomattava osuus (mahdollisesti jopa neljännes) tapauksista aiheutuu uudesta tartunnasta, erityisesti kahden vuoden kuluttua edellisestä. Toistumisen riskitekijöitä ovat taudin vakavuus (potilaan veriviljely on ollut positiivinen tai tauti on ilmennyt hänellä useassa kohdassa elimistöä), väärän antibiootin valinta häätöhoitoon (doksisykliini sellaisenaan ja fluorokinoloni eivät ole tehokkaita), heikko sitoutuminen häätöhoitoon ja häätöhoidon lopettaminen vähemmän kuin kahdeksan viikon kuluttua.