stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uncle Meat
Levyn sisältö > Vinyylipainos > 4. puoli

King Kong Itself (as played by Mothers in a studio) - 0.49
King Kong (it's magnificence as interpretated by Dom DeWild) - 1.21
King Kong (as Motorhead explains it) - 1.44
King Kong (the Gardner Varieties) - 6.17
King Kong (as played by 3 deranged Good Humor Trucks) - 0.34
King Kong (live on a flat bed diesel in the middle of a race track at a Miami Pop Festival... the Underwood ramifications) - 7.24
Levyn sisältö > CD painos > 1. CD

"Uncle Meat: Main Title Theme" – 1:56
"The Voice of Cheese" – 0:26
"Nine Types of Industrial Pollution" – 6:00
"Zolar Czakl" – 0:54
"Dog Breath, in the Year of the Plague" – 3:59
"The Legend of the Golden Arches" – 3:28
"Louie Louie (At the Royal Albert Hall in London)" (Richard Berry) – 2:19
"The Dog Breath Variations" – 1:48
"Sleeping in a Jar" – 0:50
"Our Bizarre Relationship" – 1:05
"The Uncle Meat Variations" – 4:46
"Electric Aunt Jemima" – 1:46
"Prelude to King Kong" – 3:38
"God Bless America" (Irving Berlin) – 1:10
"A Pound for a Brown on the Bus" – 1:29
"Ian Underwood Whips It Out" – 5:05
"Mr. Green Genes" – 3:14
"We Can Shoot You" – 2:03
"If We'd All Been Living in California..." – 1:14
"The Air" – 2:57
"Project X" – 4:48
"Cruisin' for Burgers" – 2:18
Levyn sisältö > CD painos > 2. CD

"Uncle Meat Film Excerpt, Pt. 1" – 37:34
"Tengo Na Minchia Tanta" – 3:46
"Uncle Meat Film Excerpt, Pt. 2" – 3:50
"King Kong Itself (as played by the Mothers in a studio)" – 0:49
"King Kong II (its magnificence as interpreted by Dom DeWild)" – 1:21
"King Kong III (as Motorhead explains it)" – 1:44
"King Kong IV (the Gardner Varieties)" – 6:17
"King Kong V (as played by 3 deranged Good Humor Trucks)" – 0:34
"King Kong VI (live on a flat bed diesel in the middle of a race track at a Miami Pop Festival . . . the Underwood ramifications)" – 7:24
Helsingin keskuspuisto

Keskuspuistoa Laaksossa syyskuussa 2022.
Maunulan ulkoilumaja Keskuspuistossa joulukuussa 2016.
Helsingin keskuspuisto (ruots. Helsingfors centralpark) on Helsingin kaupungin suurin puisto ja kävijämääriltään Helsingin suosituin ulkoilualue. Se alkaa etelässä Töölönlahdelta keskeltä kantakaupunkia ja ulottuu pohjoiseen Haltialaan ja Vantaanjoelle, Helsingin pohjoisrajalle. Puisto on laajuudeltaan noin 700 hehtaaria (1 000, mikäli Haltialan pellot lasketaan mukaan) ja etelä-pohjoissuunnassa noin kymmenen kilometriä pitkä. Se edustaa hyvin etelärannikon rikasta ja vaihtelevaa luontoa.
Keskuspuisto perustettiin vuonna 1914 osana arkkitehti Bertel Jungin puistosuunnitelmaa. 1930-luvulla tehdyn maakaupan myötä puisto laajeni vuonna 1934 Vantaanjokeen saakka.
Vakiintunut, arkikielinen käsitys ja hallinnollinen rajaus Keskuspuiston alueesta eroavat jossakin määrin toisistaan: esimerkiksi Haltialan/Vantaanjoen aluetta kutsutaan hallinnollisesti Helsinkipuistoksi. Olympiastadionin ympärillä sijaitseva Eläintarhan puistoalue lasketaan toisinaan Keskuspuiston osaksi, mutta suppeammassa merkityksessä Keskuspuiston katsotaan usein alkavan vasta Norden­skiöldin­kadun pohjoispuolelta. Toisaalta Lääkärinkadun pohjoispuolinen alue mielletään yleisesti ja esitetään kartoissa Keskuspuistona, vaikka se ei kuulu Keskuspuiston osayleiskaavaan ja alueelle on laadittu kiistoja herättäneitä rakennussuunnitelmia. Kaupunkisuunnittelulautakunta päätti 24. elokuuta 2006, että Keskuspuistolle ei laadita uutta omaa osayleiskaavaa eikä aluetta pienennetä siitä rajauksesta, joka tehtiin vanhan Keskuspuiston osayleiskaavan korvanneessa Yleiskaavassa 2002. lähde?
Luonnonsuojelualueet ja eläimistö

Puiston pohjoisosassa on viisi luonnonsuojelualuetta: Pitkäkosken rinnelehto, Haltialan aarnialue, Niskalan puulajipuisto, Ruutinkosken rantalehto ja Vantaanjoentörmä. Muita arvokkaita luontokohteita ovat muun muassa Maunulan pähkinäpensaslehdot (luonnonsuojelulain mukainen suojeltu luontotyyppi) sekä kaksi rauhoitettua luonnonmuistomerkkiä puiston pohjoisosassa: kynäjalavaryhmä ja Kuninkaantammi. Lisäksi Keskuspuiston eteläreunassa, Lääkärinkadun pohjoispuolisella alueella on arvokas lehtometsä, jossa kasvaa erityisesti suojeltu lehtonata (Festuca gigantea).
Puiston alueella elää runsaasti nisäkkäitä; näitä ovat esimerkiksi mäyrä, kettu, metsäjänis, rusakko, lumikko ja piisami. 2010-luvusta lähtien on havaittu myös metsäkauriita. Linnuista vakioasukkaita ovat muun muassa palokärki, hippiäinen, närhi, tiaiset, rautiainen, lehtokerttu, satakieli, sirittäjä ja pikkusieppo.
Liikunta ja ulkoilu

Keskuspuistoon tehdään vuosittain yli kaksi miljoonaa ulkoilukäyntiä. Puistossa on ulkoilureittejä noin sata kilometriä, joista osa on talvisin hiihtäjien käytössä latuina. Reitteihin kuuluu myös 16 kilometriä pitkä maastopyöräreitti, jota voivat käyttää myös muut ulkoilijat.
Varsinaisen Keskuspuiston poikki kulkee Nordenskiöldinkadun pohjoispuolella neljä liikenneväylää (Hakamäentie, Metsäläntie, Pirkkolantie ja Kehä I) sekä rantarata, mutta ulkoilureitit ylittävät tai alittavat ne kaikki eri tasossa. Vuonna 2013 avattiin Eläintarhan ja varsinaisen Keskuspuiston yhdistävä Auroran jalankulkusilta Nordenskiöldinkadun yli. Lisäksi runkolinja 560 alittaa Keskuspuiston Paloheinäntunnelissa Kuninkaantammen ja Paloheinän välillä.
Keskuspuiston eteläpäässä on Laakson ratsastusstadion. Vanhalla Ruskeasuolla Keskuspuiston laidassa sijaitsee Ruskeasuon ratsastushalli. Pirkkolan liikuntapuisto on myös osa Keskuspuistoa, ja siellä on suuri urheilukenttä, uimahalli ja palloiluhalleja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helsingin keskuspuisto Wikimedia Commonsissa
Helsingin kaupungin Keskuspuisto-sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Keskuspuistosta kiinnostuneen kansalaisliikkeen blogi
Keskuspuiston kulkureittejä.
Inchon!

| Inchon |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Terence Young
Käsikirjoittaja:   Robin Moore  Laird Koenig 
Tuottaja:  Mitsuharu Ishii
Säveltäjä:  Jerry Goldsmith
Kuvaaja:  Bruce Surtees
Pääosat:   Laurence Olivier  Jacqueline Bisset  Ben Gazzara  Toshirō Mifune  Richard Roundtree 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer - Netflix
Kesto:  140 min
Alkuperäiskieli:  englanti korea
Budjetti:  46 milj. dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Inchon! on vuonna 1981 ensi-iltansa saanut sotaelokuva, joka kertoo vuonna 1950 tapahtuneesta Inchonin maihinnoususta Korean sodassa. Elokuvan pääosia esittävät Laurence Olivier, Jacqueline Bisset, Ben Gazzara, Toshirō Mifune ja Richard Roundtree. Elokuvan on ohjannut Terence Young.
Elokuvan teon rahoitti Sun Myung Moonin johtama ”moonilainen” yhdistymiskirkko. Inchon oli U.S. News & World Report -lehden arvion mukaan koko 1980-luvun suurimmat tappiot tuottanut Hollywood-elokuva. Se sai neljä Razzie-palkintoa: huonoimmasta elokuvasta, huonoimmasta ohjauksesta, huonoimmasta miespääosasta ja huonoimmasta käsikirjoituksesta. Sitä on pidetty yhtenä maailman huonoimmista elokuvista.
Aiheesta muualla

Inchon! Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Inchon! AllMoviessa. (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Äiti kulta | Huonoimman elokuvan Golden Raspberry -palkinto 1983 | Seuraaja: Kultanainen |
Maarianvaaran kesäteatteri

Maarianvaaran teatteri on Kaavin Maarianvaarassa toimiva ammattilaisteatteri, jonka taustayhteisö on Maarianvaaran nuorisoseura ry.
Maarianvaaran teatteri esiintyy pääasiassa Itä-Suomessa, mutta tekee kiertueteatteria ympäri Suomea. Teatterin tuottaja ja Maarianvaaran nuorisoseuran puheenjohtaja on Henry Räsänen. Hänen omaan ohjelmistoonsa kuuluu muun muassa monologeja. Muita keskeisiä hahmoja ovat pieksämäkeläinen ohjaaja-dramaturgi Juhani Joensuu sekä taiteilija Erkki Räsänen.
Historiaa

Maarianvaaran kylällä on ollut teatteritoimintaa 1900-luvun alusta lähtien. Aluksi teatteritoiminnan ytimenä olivat pienoisnäytelmät sekä iltamat. Uutta intoa toimintaan toi 1930 valmistunut nuorisoseuran talo. Talolla on koko sen historiansa ajan ollut vilkasta toimintaa. Omien teatterintekijöiden ohella talolla ovat esiintyneet lukuisat vierailevat esiintyjät ja ryhmät.
Kesäteatteritoiminta Maarianvaarassa aloitettiin 1980-luvulla. Erityisesti tuolta ajalta on jäänyt mieliin koko kylän voiman ponnistuksena syntynyt vuonna 1985 ja 1986 esitetty Aleksis Kiven Nummisuutarit. Ohjaajana toimi 1980-luvulla Väinö Parviainen.
Kesäteatteritoiminta hiipui 1980-luvun lopussa, mutta 1990-luvun alussa se virisi uudestaan. Ohjaajaksi Maarianvaaraan saapui tuolloin Juhani Joensuu. Vähitellen Maarianvaaran teatterin tavaramerkiksi muotoutui vanhojen suomalaisten näytelmien pukeminen uuteen, hieman kokeilevaan kuosiin.
Vuodesta 2022 lähtien teatteri on toiminut nimellä Maarianvaaran teatteri.
Ohjelmistoa

| --- | --- |
* Kesäyön unelma, 2025 Liikkuva kylä, 2023, 2024  Meidän herramme muurahaisia, 2022  Hei, me tulemme taas!, 2021  Ei esitystä, 2020  Rakas Lurjus, 2019  Kätkäläinen, 2018  Siunattu hulluus, 2017  Aatamin puvussa ja vähän Eevankin, 2016  Rakkaat Hölmöläiset, 2015  Kilpakosijat, 2014  Kun lesket lempivät, 2013  Putkinotko, 2012  Rautatie, 2011  Tulitikkuja lainaamassa, 2010  Nummisuutarit, 2009  Tukkijoella, 2008  Seitsemän veljestä, 2006–2007  Vanhan ajan iltamat, 2002–2005  Iloiset kesäiltamat, 2003  Kylä lähtee, 2004 :  Metsäiltamat, 2005  Näyttämönä koko kylä -kiertoajeluesitys Maarianvaarassa, 2005  Kylä lähtee, Koillis-Savon Osuuspankin 100-vuotisjuhlanäytelmä, 2004  Iloiset kesäiltamat, 2003  Vanhan ajan iltamat, 2002  Jeppe Niilonpoika, 2001  Ulvova Mylläri, 2000  Elmo, 1999  Kihlaus, 1998–2005  Aatamin puvussa ja vähän Eevankin, 1997  Ruma Elsa, 1996  Tohvelisankarin rouva, 1995  37 kysymystä, 1994  Kas niin, Mauno, 1993  Olenko minä tullut haaremiin, 1992  Kaikenlaisia vieraita, 1991  Nummisuutarit, 1985 ja 1986
Aiheesta muualla

Maarianvaaran teatteri
| n k Perustiedot Wikidatassa: Maarianvaaran kesäteatteri (Q11880411)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: teatterirakennus
valtio: Suomi
Gilda

| Gilda |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Charles Vidor
Käsikirjoittaja:  Marion Parsonnet
Tuottaja:  Virginia Van Upp
Säveltäjä:  Hugo Friedhofer
Kuvaaja:  Rudolph Maté
Leikkaaja:  Charles Nelson
Tuotantosuunnittelija:  Stephen Goosson
Pukusuunnittelija:  Jean Louis
Lavastaja:   Stephen Goosson  Van Nest Polglase 
Pääosat:   Rita Hayworth  Glenn Ford  George Macready 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures Corporation
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix iTunes Xfinity Streampix
Ensi-ilta:  1946
Kesto:  110 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rita Hayworth Gildassa.
Gilda on yhdysvaltalainen film noir -elokuva vuodelta 1946. Se sijoittuu argentiinalaiseen kasinoon. Elokuvassa esitetään kappaleet ”Put the Blame on Mame” ja ”Amado Mio”.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rita Hayworth  | … |  Gilda, ihana laulajatar   |
|  Glenn Ford  | … |  Johnny Farrell Gildan ex   |
|  George Macready  | … |  Ballin Mundson, Gildan mies, kasinon omistaja   |
|  Joseph Calleia  | … |  Obergon   |
|  Steven Geray  | … |  Pio, nenäkäs käymälänhoitaja   |
Aiheesta muualla

Gilda Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gilda Wikimedia Commonsissa
Gilda (1946) Leffatykki.com.
Paroni von Münchhausenin seikkailut (vuoden 1988 elokuva)

| Paroni von Münchhausenin seikkailut> The Adventures of Baron Munchausen |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Terry Gilliam
Käsikirjoittaja:  Terry Gilliam Charles McKeown
Tuottaja:  Ray Cooper Jake Eberts David Tomblin Stratton Leopold Thomas Schühly
Säveltäjä:  Michael Kamen
Kuvaaja:  Giuseppe Rotunno
Tuotantosuunnittelija:  Dante Ferretti
Pukusuunnittelija:  Gabriella Pescucci
Pääosat:  John Neville, Sarah Polley, Eric Idle
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Italia Saksa
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures Allied Filmmakers
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:  8. joulukuuta 1988
Kesto:  126 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paroni von Münchhausenin seikkailut on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut Terry Gilliamin ohjaama seikkailuelokuva.
Se oli U.S. News & World Report -lehden arvion mukaan koko 1980-luvun toiseksi suurimmat tappiot tuottanut Hollywood-elokuva sotadraama Inchonin jälkeen. Kriitikot suhtautuivat siihen melko suopeasti, ja elokuva sai neljä Oscar-ehdokkuutta: lavastuksesta, puvustuksesta, maskeerauksesta ja erikoistehosteista.
Juoni

Perustuu Paroni von Münchhausenin henkilöön.
Näyttelijät

John Neville, Paroni von Münchhausen
Sarah Polley, Sally Salt
Eric Idle, Berthold / Desmond
Jonathan Pryce, Horatio Jackson
Oliver Reed, Vulcan
Uma Thurman, Venus / Rose
Bill Paterson, Henry Salt
Charles McKeown, Rupert / Adolphus
Winston Dennis, Bill / Albrecht
Jack Purvis, Jeremy / Gustavus
Ray D. Tutto (Robin Williams), Kuun kuningas
Sting (cameorooli)
Koponen
Kuvitteellisia hahmoja

Kasper Koponen, hahmo päivittäisarjassa Salatut elämät
Koponen, Pulkkinen-hahmon kaveri sketsisarjassa Pulkkinen
Rotta Koponen (engl. Rat Capone), hahmo animaatiosarjassa Tikun ja Takun pelastuspartio
Äänekosken–Suolahden rautatie

Äänekosken Porter-veturi Minkiön ratapihalla
Äänekosken–Suolahden Rautatie oli raideleveydeltään 750 mm:n kapearaiteinen rautatie, joka  perustettiin hoitamaan Äänekosken tehtaiden liikennettä.
Historia > Perustaminen

Rautatie perustettiin hoitamaan pahaan liikenteelliseen mottiin jääneiden Äänekosken tehtaiden ja lopulta koko taajaman liikennettä vuonna 1898.
Erittäin tärkeä osa sen toimintaa oli vuonna 1937 rakennetun sulfiittiselluloosatehtaan tarvitsemien rikkikiisun ja kalkkikiven sekä niistä valmistetun tehtaalla prosessiaineena tarvittavan rikkihapon valmistuksessa syntyvän pasutusjätteen kuljetukset.
Historia > Liikennöinti

Yhtiö liikennöi Suolahteen vuosina 1900–1943, jolloin valtion leveäraiteinen rata saatiin paikkakunnalle puolen vuosisadan viivytyksen jälkeen. Kalusto tarkastettiin vuonna 1944 sotakorvauksia varten, mutta viitosveturista syntynyttä hetkellistä kiistaa lukuun ottamatta se ei kelvannut venäläisille.
Historia > Leveäraide syrjäyttää kapean

Kasvavien kuljetustarpeiden täyttämistä varten – ja tarpeen ennakoitiin vieläkin kasvavan – leveäraiteinen rautatie oli täysin välttämätön. Toimitusjohtaja totesikin yhdessä vaiheessa:
»Kapearaiteisen kanssa ollaan päivä päivältä yhä pahemmin pulassa!»
Lopulta, keskellä jatkosodan melskettä vuonna 1942 yhtiön toive toteutui ja leveäraiteinen VR:n rautatie vedettiin Suolahdesta Äänekosken kautta edelleen Kivijärvelle ja Karstulaan. Yhtiölle asia oli niin tärkeä, että se maksoi omasta aloitteestaan pakkolunastusmaksut aina Karstulaan asti. Uskottuina miehinä pakkolunastuksessa toimivat asianomaisten kuntien kunnallisvaltuustojen keskuudestaan valitsemat miehet
Muun muassa Parantalankosken ylittävän ison betonisillan rakentaminen kuitenkin venähti eri syistä – kuten ulkopuolisten vastustuksesta johtuen – aina vuoteen 1955 asti. Moni vaikutusvaltainen oli sitä mieltä, että silta pilasi maiseman ja käräjöi pakkolunastusta vastaan.
Kapearaideliikennettä jatkui VR:n kalustopulan johdosta täydentävänä matkustajaliikenteenä vielä vuoteen 1945 yhden veturin ja kahden vaunun voimin, kunnes sekin loppui. Kiskotus Suolahteen purettiin noin vuonna 1947.
Historia > Sisäistä liikennettä

Tämän jälkeen radan kalustoa käytettiin tehtaiden sisäisessä liikenteessä ja höyrynannossa vuoteen 1966 asti, jolloin viimeisenkin höyryveturin katsastusaika umpeutui ja viimeisetkin tehtaiden omat kuljettajat olivat niin lähellä eläkeikää, ettei kunnostus enää kannattanut, koska uusia höyryveturipäteviä kuljettajia ei ollut enää saatavilla.
Historia > Viimeiset mohikaanit

Kaikki kapearaiteinen liikenne ei täysin loppunut; koska rikkihapon valmistus jatkui edelleen, siinä tarvittiin kalkkikiveä runsaasti: happotornin kalkkikivilohkareet liukenivat  prosessissa vähin erin, joten kalkkikiveä jouduttiin lisäämään torniin jokaista happoerää varten, mikä lisäsi kuljetustarvetta. Kalkkikivi tuotiin avovaunuissa Suolahdesta ja lastattiin tehdasalueella kapearaiteisiin kuuppavaunuihin. Vaunut vinssattiin tornissa olleeseen, kaksi vaunua kerrallaan kantaneeseen kivihissiin, joka vei vaunut ylös lastausluukulle, josta lasti kipattiin torniin sisälle. Sitten vaunut työnnettiin toiseen hissiin, joka vei ne alas lastauspaikalle.
Kapearaiteisten kuuppavaunujen käyttö säilyi loppuun asti: vaikka tornille vedettiinkin varsin varhain oma leveäraiteinen sivuraide, kivihissin uusiminen tai hihnakuljettimen rakentaminen katsottiin liian kalliiksi, joten vanhaa käytäntöä jatkettiin tornin loppuikä eli 1980-luvulle.
Koska keittohapon valmistustarvikkeiden kuljetus oli niin olennaisessa osassa kapearaiteen syrjäytymisessä, niin voinee kertoa, että vanhoissa kuvissa hyvin erottuva, kauan tehdasaluetta hallinnut, jopa yhtenä Äänekosken maamerkeistä pidetty mustan ja likaisenvalkean kirjava Äänekosken tehtaiden korkea ja kapea vanha happotorni räjäytettiin maan tasalle vuonna 1985 jäätyään tarpeettomaksi nykyaikaistettua prosessia käyttävän uuden tehtaan valmistuttua, koska torni oli uudisrakennuksen tiellä. Vaikka ei olisi ollutkaan, se oli puoli vuosisataa kestäneen käyttönsä johdosta niin rikkihapon kauttaaltaan myrkyttämä, että se saastutti pelkällä olemassaolollaan, joten purku olisi yhtä kaikki ollut edessä.
Kuuppavaunut pysyivät käytössä haponvalmistuksen loppuun eli 1980-luvulle asti, sitten niistäkin viimeiset romutettiin tarpeettomina ja täysin loppuun kulutettuina.
Historia > Viimeisetkin osat puretaan

Happotornin jäänteiden pois raivauksen yhteydessä romutettiin vihoviimeinenkin jäljellä ollut kapea kiskotus eli happotornin kivihissille mennyt kaksiraiteinen lastauspätkä. Veturitalli säilyi miltei yhtä pitkään: se muutettiin aluksi autotalliksi, mutta lopulta sekin revittiin samaan aikaan kuin happotorni eli vuonna 1985. Sen paikalla on uusi tehdas. Kuten yleensäkin, jonkin verran raskaampia kiskoja uudiskäytettiin aitatolppina mutta valtaosa meni romuksi. Ratapölkyt myytiin polttopuuksi.
Historia > Uudet rautatiejärjestelyt

Kun rautatiekuljetus siirtyi kokonaan leveäraiteille, suunniteltiin tehdasalueen raiteisto täysin uudelleen.
Tehtaille ei missään vaiheessa hankittu omaa leveäraiteista veturia, vaan vaihtotöistä huolehti VR Äänekosken aseman ratakuorma-auto. Kun sekin vietiin pois aseman sulkemisen yhteydessä, vaihtotyöt hoidettiin kokonaan muulla tavoin.
Historia > Rautatien rakennusten kohtalo

Asemarakennukset on purettu, viimeisenä pysäkinhoitajan perheelle myyty Paatelan pysäkkitalo, joka paloi vuonna 1985. Suolahden lastausrakennukset ja makasiinit purettiin jo 1960-luvulla viimeisenkin käyttötarpeen loputtua.
Ratalinja on osin tiestön alla, osin hävinnyt. Paatelan mäessä vanhan linjauksen erottaa yhä.
Kalusto

Yhtiöllä oli kaiken kaikkiaan kolme höyryveturia, yksi höyrysäiliöveturi sekä yksi moottoriveturi. Kaikki höyryveturit olivat märkähöyrytyyppisiä.
Vaunuja oli yhteensä noin sata; suurin osa oli avoimia tavaravaunuja, lisäksi oli soravaunuja, yksi umpinainen tavaravaunu ja kaksi matkustajavaunua, joista toinen muutettiin alun perin umpinaisena tavaravaununa radalle tulleesta; toinen matkustajavaunu tuli Saksasta valmiina. Lisäksi kalustoon kuului omalla verstaalla saksalaisten akselien päälle rakennettu laatikkolumiaura sekä useita resiinoita.
Äänekosken–Suolahden rautatien vaunut olivat huomattavasti kapeampia kuin useimpien muiden. Samoin ne olivat paljon keskivertoa kevytrakenteisempia.
Kalusto > Kaluston myöhemmät vaiheet

Vanhin viidestä veturista eli ÄSR2 (H. K. Porter 1930/1898, 0-6-0T, ”Pikku-Pässi”, romutettiin vuonna 1960, uudempi Porter–veturi ÄSR1 ”Iso-Pässi” (2313/1901, 0-6-0T), höyrysäiliöveturi ÄSR3 ”Termospullo” (Orenstein & Koppel 1990/1929, 0-6-0F), moottoriveturi ÄSR 4 ”Mummo” (Schwarzkopf 10573/1938, 0-4-0dm) ja viimeinen matkustajavaunu ”Wille” lahjoitettiin Museorautatie Forssa–Humppila ry:lle vuonna 1971.
Nykyisin Porter-veturi on ajokunnossa Jokioisten Museorautatiellä, höyrysäiliöveturi lähes ajokunnossa ja pitkään ajossa ollut moottoriveturi odottaamilloin? koneen kunnostusta.lähde?
Itse asiassa: vasta Jokioisten radalla moottoriveturi ehti tehdä varsinaisen työnsä, koska Äänekoskella se oli jatkuvasti rikki. Koneenvaihtokaan ei auttanut, koska alkuperäisen hitaan dieselin tilalle asennettiin alamittainen petrolikone. Tämäkin reistasi koko ajan, ja lopulta veturi pantiin seisomaan jo vuonna 1951.
Museorautatiellä veturi muun muassa hinasi lakkautetulta yhtiöltä ostetut vaunut Jokioisten vanhalta asemalta Minkiölle, joskin petrolikone hajosi lopullisesti korjauskelvottomaksi syksyllä 1974. Tilalle asennettiin seuraavana talvena pienen Bedford-kuorma-auton eli ns. 'Pulla-Petterin' 70 hv dieselmoottori.
Uusitulla koneellaan ÄSR 4 toimi ratatyökuntien veturina aina vuoteen 1986 asti, jolloin sen vaihteiston öljynpoistotulppa irtosi kesken ajon ja vaihteisto jumittui. Korjausta on harkittu pitkään.
Wille-vaunua käytetään museoliikenteessä Jokioisten Museorautatiellä lisävaununa tai työjunien miehistövaununa: sen käyttöä normaalissa matkustajaliikenteessä rajoittaa läpikulkumahdollisuuden, yhdyssillan ja jarrujen puuttuminen. Yhdyssillan rakentamista on tosin suunniteltu, koska nykyinen umpinainen päätykaide on Minkiöllä asennettu. Vaunun tullessa siinä oli vielä yhdyssillan jäännökset, mutta niiden huonon kunnon vuoksi ne poistettiin korjauksen yhteydessä. Samoin läpimätien kaiteiden tilalle rakennettiin uusi; se on niin vankkaa tekoa, että kestäisi hyvin yhdyssillan vaatiman portin laatimisen; asia on toistaiseksi odottamassa aikaa parempaa.