stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mielenterveyskuntoutus Suomessa
Historia > Kehittämishankkeita > MASTO 2007−2011

Sosiaali- ja terveysministeriön lokakuussa 2007 asettaman Masennuksen ehkäisyyn ja masennuksesta aiheutuvan työkyvyttömyyden vähentämiseen tähtäävän (MASTO) hankkeen tavoitteena on edistää ja tukea:
työhyvinvointia lisääviä käytäntöjä työelämässä
varhaista puuttumista työssäselviytymisongelmien ilmaantuessa
masennuksen hyvää hoitoa ja kuntoutusta, jotka tukevat työssä jatkamista ja työhön paluuta
Ajalle 1.11.2007–31.5.2011 asetetulle hankkeelle valittiin kansliapäällikkö Kari Välimäen johtama ohjausryhmä ja sosiaali- ja terveysministeri Liisa Hyssälän johtama koordinaatioryhmä. Hankkeen päätoiminen pääsihteeri on lääketieteen tohtori Teija Honkonen.
Kuntoutuksen kehittämisen osalta tavoitteeksi asetettiin seuraavat asiakohdat:
Tuetaan työhön paluuta osana työhyvinvointijohtamista
Tiivistetään työpaikan, työterveyshuollon ja muun perusterveydenhuollon, erikoissairaanhoidon sekä eläkejärjestelmän yhteistyötä ammatillisten kuntoutusedellytysten selvittämisessä ja työhön paluun tukemisessa
Huomioidaan toipilasaika työnkuvassa ja kehitetään masennuksesta toipuville soveltuvia työjärjestelyitä ja osa-aikatyömuotoja
Edistetään osatyökyvyttömyyseläkkeiden käyttöä työssä jatkamisen tukemiseksi
Kehitetään masennuksesta toipuvien ammatillista ja lääkinnällistä kuntoutus
Historia > Mieli-suunnitelma 2009-2015

Kansallinen mielenterveys- ja päihdesuunnitelma esittää sosiaali- ja terveysministeriön asettaman työryhmän ehdotukset mielenterveys- ja päihdetyön kehittämiseksi vuoteen 2015. Suunnitelmassa linjataan mielenterveys- ja päihdetyön kehittämistä ensimmäisen kerran yhtenä kokonaisuutena valtakunnallisella tasolla.
Kuntoutuksen toimivuus

Vuoden 2002 kuntoutusselontekoon liittyvässä julkaisussa ”Kannattaako kuntoutus?” Jouko K. Salminen tiivisti eritasoisten mielenterveyden häiriöiden kuntoutuksesta saadut vaikuttavuustutkimuksen tulokset seuraavalla tavalla:
Vaikeasti psyykkisesti häiriintyneiden psykososiaalisessa kuntoutuksessa on osoitettu olevan hyötyä moniammatillisena tiimityönä tapahtuvasta, monipuolisesta ja jatkuvasta avohoidosta, psykoedukaatiosta, perheterapiasta ja jossain määrin myös sosiaalisten taitojen harjoittelusta
Rajatilapotilaita koskevan hoitosuosituksen perusteella on huomattava näyttö siitä, että näiden potilaiden paras hoito on suhteellisen pitkäkestoinen dynaamisesti suuntautunut yksilöpsykoterapia, jota voi täydentää oireenmukaisella lääkehoidolla
Masennuspotilaiden hoidossa ja kuntouttamisessa näyttää erilaisista sekä lyhyt- että pitempikestoisista psykoterapioista olevan apua.
MERTTU-hanke on Stakesin mielenterveysryhmän, Suomen Kuntaliiton ja Suomen Akatemian vuosina 2004–2006 toteuttama mielenterveyspalveluiden vaikuttavuutta selvittävä tutkimusprojekti. Hankkeen tavoitteena oli:
Kartoittaa kaikki Suomessa mielenterveyspalveluita tarjoavat yksiköt
Muodostaa kokonaiskuva alueellisista palvelujärjestelmistä
Arvioida erilaisten palvelurakenteiden vaikuttavuutta väestön hyvinvointiin
MERTTU-hankkeen taustalla oli kasvanut epäily siitä, että 1990-luvun alkuvuosina tapahtunut palvelurakenteen ja ohjausvastuun kehitys (erikoissairaanhoitolaki 1991 ja sosiaali- ja terveydenhuollon valtionosuuslaki 1993) on pahimmillaan tuottanut syrjäytymistä ja väliinputoamista erityisesti mielenterveyden häiriöistä kärsivillä ihmisillä.
Käypä hoito -ohjeet > Masennus

Suomalaisen Lääkäriseura Duodecimin laatima ”Depression Käypä hoito” -ohje julkaistiin maaliskuussa 2004. Ohjeen alakohdassa Depressiopotilaan työkyvyn arviointi todetaan kuntoutuksesta muun muassa seuraavaa:
Masennuspotilaan sairausloman pitkittyessä olisi aina selvitettävä kuntoutuksen tarpeellisuutta ja mahdollisuutta
Lääkinnällinen kuntoutus sisältää useimmiten yksilöpsykoterapiaa
Kuntoutus voi sisältää myös työpaikalla tehtäviä järjestelyjä, työhallinnon toimenpiteitä tai masennuksen parannuttua joissakin tapauksissa jopa ammatillista koulutusta
Lausunnon kuntoutusta varten laatii lääkäri yhdessä potilaan ja muiden hoitavien tahojen kanssa
Kuntoutus toteutetaan yleensä yhteistyössä työterveyshuollon sekä työeläkelaitosten tai Kansaneläkelaitoksen kanssa
Potilas voidaan tarvittaessa ohjata myös kuntoutustarpeen selvitykseen tai tutkimukseen, joita tekevät useateri kuntoutuslaitokset
Aloitteen voi tehdä lääkäri B-lausunnossaan, kun sairausloma uhkaa pitkittyä, tai jopa silloin, kun havaitaan työkyvyn heikkenemiseen viittaavia merkkejä, kuten uupumista, toistuvia lyhyitä sairauslomia ym.
Ellei masennustila kuntoutustuenkaan aikana korjaannu eikä kuntoutusmahdollisuuksia enää todeta olevan, depressiopotilaalle voidaan myöntää työkyvyttömyyseläke
Käypä hoito -ohjeet > Skitsofrenia

Skitsofrenian Käypä hoito -ohje valmistui vuoden 2001 loppupuolella. Kuntoutusta käsitellään ohjeen laajassa ja yksityiskohtaisessa alakohdassa ”Hoito ja kuntoutus”. Psykososiaalisina hoitomuotoina luetellaan seuraavat menetelmät:
Yksilöterapiat
Tukea antava psykoterapia
Kognitiivis-behavioraalinen terapia
Oivallukseen ja psykodynaamisiin tulkintoihin perustuva psykoanalyyttinen psykoterapia
Psykoedukaatio
Perheinterventiot
Ryhmäpsykoterapia
Luovat terapiat
Arkielämän taitojen harjoittelu
Sosiaalisten taitojen harjoittelu
Kognitiiviset kuntoutusohjelmat
Ammatillinen kuntoutus
Mielenterveyskuntoutuksen väliinputoajat

Alan tutkijat ovat yksimielisiä siitä, että mielenterveydenhäiriöt eivät ole lisääntyneet väestötasoisena terveysongelmana. Kuitenkin masennus työkyvyttömyyseläkkeen perusteena kasvoi 1990-luvun alkuvuosista vuoteen 2005 noin kaksinkertaiseksi; myös kolminkertaisesta kehityksestä on näyttöä. Mikä selittää sen, että masennus terveysongelmana ei ole lisääntynyt, kun se työongelmana on kasvanut enemmän kuin mikään muu terveydellinen haittatekijä. Tavanomainen selitys on, että työelämä ei siedä masentuneita eikä muitakaan mielenterveyskuntoutujia, tai työ on muuttunut niin voimia kuluttavaksi, että vähäinenkin mielialan häiriö johtaa pahaan kielteiseen kierteeseen.lähde?
Työelämässä olevat masennuspotilaat ovat jossain määrin kuntoutuksen väliinputoajia, sillä esimerkiksi työeläkekuntoutuksessa heitä on paljon vähemmän kuin tuki- ja liikuntaelinsairauksien takia kuntoutettavia, vaikka vuosittain noin 4 000 henkilöä siirtyy masennusdiagnoosilla työkyvyttömyyseläkkeelle. Heistä monet ovat vielä suhteellisen nuoria ja hyvän koulutuksen saaneita, joiden kohdalla kuntoutuksen pitäisi tulla kysymykseen ja olla tehokastakin. Erityisesti yksityisellä puolella mielenterveyskuntoutujia on vain murto-osa (kuudes- tai viidesosa) tules-kuntoutujiin verrattuna. Valtiolla määrät ovat suunnilleen tasoissa.
Mielenterveyskuntoutus on eri muodoissaan lisääntynyt 2000-luvun alussa sekä erilaisten määräaikaisten hankkeiden että normaalikäytännöissä tapahtuneiden muutosten ansiosta, mutta tästä huolimatta mielenterveyskuntoutujien, etenkin vaikeista mielenterveyden häiriöistä kärsivien henkilöiden, työllistyminen avoimille työmarkkinoille on edelleen vaikeaa. Asenteet ovat kysyttäessä, myönteisiä, mutta tosipaikan tullen työhönottaja katsoo, että heidän työnsä ja asiakassuhteensa ovat sellaisia, että vammainen henkilö tai mielenterveyskuntoutuja ei siihen sovellu.
Tulevaisuus

Tulevasta kehityksestä voi muodostaa mielikuvan katsomalla, miten vuosikymmenten mittaan arviot mielenterveyskuntoutuksesta ovat muuttuneet. Vuonna 1967 julkaistussa kirjassa ajankohtaansa nähden erittäin moderni kirja Psykiatrinen kuntoutuspohdiskeltiin mielenterveystyön ja kuntoutuksen välistä eroa tähän tapaan:
»Mielenterveystyössä pyritään edistämään ihmisen mahdollisuuksia tasapainoiseen, onnelliseen, aitoon ja ilmaisukykyisyyttä vapauttavaan sekä toiminnallisesti rikkaaseen elämään. Tavoitteeseen kuuluu mm. kestokyvyn kehittäminen sietämään elämän vastoinkäymisiä ja pettymyksiä vieläpä kärsimyksiäkin niin, ettei psyykkinen tasapaino kieltäymysten, ponnistusten eikä vaikeidenkaan koettelemusten vuoksi järkkyisi. Kuntoutuksen perusajatuksena on pyrkiä saattamaan kuntoutettavat parhaalla mahdollisella tavalla, yksilöllisistä edellytyksistä riippuen, kykeneviksi itsenäiseen ja omatoimiseen, sekä kuntoutettavan itsensä kannalta että yhteiskunnan kannalta ihmisarvoa vastaavaan, hyödylliseen elämänasemaan.»
Jouko K. Salminen pohdiskeli lähes 40 vuotta myöhemmin hoidon (jota nykyisin sanotaan mielenterveystyöksi) ja kuntoutuksen suhdetta näin: Kuntoutuksen ja hoidon välinen raja on etenkin psykiatriassa epäselvä. Kuntoutukseen kuuluvat selkeästi esimerkiksi sosiaalisten vuorovaikutustaitojen ja elämäntaitojen parantaminen sekä ammatillinen kuntoutus kuten työharjoittelu, tuettu työllistäminen ja koulutus. Siihen kuuluvat myös yhteisön sosiaaliset tukijärjestelyt kuten asuntolat, hoitokodit ja mielenterveysklubitalojen toiminta. Myös potilaalle ja hänen perheelleen kohdistettu niin sanottu psykoedukaatio eli tiedon antaminen sairaudesta on kuntoutuksen toimenpiteitä. Kuntoutuksen piiriin luetaan myös vaikeasti psyykkisille sairaille annettu kognitiivisten taitojen opettaminen. Lääketieteellinen hoito, joka on ensisijaisesti lääkehoitoa ja voi olla joko avohoitoa tai sairaalahoitoa, kuuluu selkeästi hoidon piiriin. Psykoterapiasta on ristiriitaisia näkemyksiä. Useimmiten se luetaan selvästi hoitotoimenpiteeksi, mutta Suomessa psykoterapiaa kustannetaan myös kuntoutuksena.
Sosiaali- ja terveysministeriön asettama Mielenterveyskuntoutuksen asiantuntijatyöryhmä laati vuonna 2002 Kuntoutusasiain neuvottelukunnan toimeksiannosta selvityksen ”Näkökulmia mielenterveyskuntoutukseen”. Siinä lueteltiin kymmenkunta keinoa kuntoutujalähtöisyyden lisäämiseksi mielenterveyskuntoutuksessa:
Yhdessä kuntoutujan kanssa tehtävät kuntoutussuunnitelmat
Kuntoutusneuvonta
Vertaistuki
Kuntoutumisen prosessi malli ja prosessimalliin perustuvat kuntoutuskurssit
Muu ryhmäkuntoutus
Kuntoutujan perheen ja lähiverkoston huomiointi ja mukaan ottaminen
Asumis- ja kotikuntoutus
Klubi- ja jäsentalot
Aiheesta muualla

Kuntoutusportti: Mielenterveyskuntoutus (Arkistoitu – Internet Archive)
Mielenterveyden keskusliiton sivusto
MIELI Suomen Mielenterveys ry
KoKoA – Koulutetut Kokemusasiantuntijat
Pohjanmaa-hanke[vanhentunut linkki]
Psykiatrinen avohoito keksittiin potilaan parhaaksi – sitten siitä tuli keino säästää Yle, 2017
Niemikotisäätiön Haagan toimintatalo Helsingissä.
Ruusun nimi

| Ruusun nimi> Il nome della rosa |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Umberto Eco
Kieli:  italia
Genre:  rikosromaani, historiallinen romaani
Julkaistu:  1980
Suomennos
Suomentaja:  Aira Buffa
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1983
ISBN:  951-0-12082-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Postmodernismi
Robert Venturi: , 1959–1964. Chestnut Hill, Pennsylvania.
Pääartikkelit
Postmoderni filosofia | Postmoderni taide | Postmodernismi (arkkitehtuuri) | Postmoderni kirjallisuus
Aiheet
Dekonstruktio | Kriittinen teoria | Memphis-ryhmä | Oulun  koulu
Tekijät
Jean Baudrillard | Pierre Bourdieu | Rosi Braidotti | | Gilles Deleuze | Jacques Derrida | Paul Feyerabend | Michael Graves | Hans Hollein | Philip Johnson | Emmanuel Lévinas | Jean-François Lyotard | Jarmo Mäkilä | Reima Pietilä | Kimmo Sarje | Ettore Sottsass | James Stirling
Ruusun nimi (ital. Il nome della rosa) on vuonna 1980 ilmestynyt Umberto Econ kirjoittama dekkarimuotoinen romaani. Kirjan tapahtumat sijoittuvat keskiajalle vuoteen 1327, kuvitteelliseen italialaiseen luostariin. Teoksen on suomentanut Aira Buffa, ja suomennoksen on julkaissut WSOY vuonna 1983.
Romaani sai osakseen maailmanlaajuisen suosion, ja se käännettiin kymmenille kielille. Murhamysteerin suosiota ei haitannut teoksen vaikea ja tiivis sisältö. Eco tuo kansanomaistettuna esiin semiologiset näkemyksensä ja teoriansa kielestä, samat joita hän oli opettanut Torinon yliopistossa.
Kirja kuvaa 1300-luvun luostarielämää hyvin pikkutarkasti. Tapahtumat sijoittuvat benediktiiniläisluostariin aikana, jolloin benediktiinien ja fransiskaanien välillä oli suuria ristiriitoja. Kirja valaisee keskiajan kristinuskossa vallinneita jännitteitä: uskonnollista köyhyyttä korostaneet fransiskaanit olivat katolisen kirkon vallalle suurempi uhka kuin monet harhaoppiset lahkot, kuten apostolici ja dolcinolaiset, joita tuona aikana myös oli paljon. Jos kirkko olisi seurannut fransiskaaneja, sen olisi tullut luopua rikkauksistaan ja maaomaisuuksistaan, jolloin se olisi menettänyt valtansa. Osa kirjassa esiintyvistä henkilöistä, kuten inkvisiittori Bernardo Gui ja minoriitti Michele da Cesena, ovat todellisia historiallisia henkilöitä.
Juoni

Fransiskaanimunkki William Baskerville matkustaa yhdessä oppipoikansa Adso Melkin (nimetty benediktiiniluostari Stift Melkin mukaan) kanssa luostariin, jossa on tapahtunut murha. William, jolla on hyvä päättelykyky, alkaa Adson kanssa tutkia murhaa ja pian uhreja alkaa tulla lisää. He tajuavat, että tapahtumaketjuun liittyy myös luostarin sokkelomainen kirjasto, johon vain harvalla munkilla on pääsy. Tutkimustensa kuluessa he kohtaavat inkvisition ja karmivan naurun, joka kantautuu kirjastosta. William ja Adso tajuavat, että luostari kätkee sisäänsä salaisuuksia, joita he eivät olisi odottaneet kohtaavansa.
Vaikutukset

Myöhemmin Ruusun nimen kaltaisia kirjoja, jotka yhdistävät eurooppalaista kulttuurihistoriaa jännityskertomukseen, ovat kirjoittaneet muun muassa Arturo Pérez-Reverte ja populaarikirjallisuudessa Dan Brown. He eivät kuitenkaan ole oppineita, joten heillä ei ole Econ vahvaa kompetenssia kirjojensa teemoitteluun.
Elokuva

Ruusun nimestä tehtiin elokuva vuonna 1986. Sen ohjasi Jean-Jacques Annaud. Päärooleissa William Baskervillea näytteli Sean Connery ja Adsoa Christian Slater.
Näyttämösovitus

Ruusun nimen ensimmäinen suomenkielinen näyttämösovitus kantaesitettiin vuonna 2008 Rovaniemellä. Dramatisoinnin teki Lauri Sipari, ja näytelmän ohjasi Tytti Oittinen.
Kuunnelma

Yleisradion Radioteatteri teki Ruusun nimestä keväällä 2011 kolmiosaisen kuunnelman. Siinä kertojaa, vanhaa Adsoa esittää Esko Salminen, William Baskervillea Kari Heiskanen ja nuorta Adsoa Aaro Wichmann. Kuunnelman on sovittanut Lauri Sipari (2010), ohjannut Vilppu Kiljunen ja äänisuunnittelun tehnyt Ari Mursula.
Televisiosarja

Vuonna 2019 sai ensi-iltansa italialais-saksalainen romaanin pohjalta tehty televisiosarja. Ohjaajana oli Giacomo Battiato ja pääosaa näytteli John Turturro.
Aiheesta muualla

Stift Melk -luostari (Arkistoitu – Internet Archive).
Analyysi kirjasta (Internet Archive) (englanniksi)
Suomalaisen taskukirjapainoksen kansikuva.
Pertti Ala-Outinen

| Pertti Ala-Outinen |
| --- | --- |
 Pertti Ala-Outinen ja hänen julkaisunsa Kuvataiteen modernismi Satakunnassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1932 Säkkijärvi
Kuollut: 21. syyskuuta 2024 (92 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  Porin Piirustuskoulun rehtori, kuvataidekriitikko
Muut tiedot
Järjestö:  Porin Taiteilijaseuran puheenjohtaja 1970–1974 ja 1981–1988
Pertti Ala-Outisen kollaasi Emil Cedercreutzin museoon lahjoitetusta kokoelmasta.
Pertti Ala-Outinen (1932 – 21. syyskuuta 2024) oli taiteen alalla työnsä tehnyt henkilö, joka oli mukana satakuntalaisessa kuvataide-elämässä 1960-luvulta lähtien. Vuosina 1972–1989 hän työskenteli Porin Piirustuskoulun rehtorina ja opettajana. Järjestötoiminnan lisäksi hän toimi eri lehtien kuvataidekriitikkona Tampereella ja Porissa 1961–1988. Näiden tehtävien ohella Ala-Outinen keräsi elämänsä aikana kansainvälisen ja suomalaisen taiteen kokoelman. Hänen omassa taiteellisessa ilmaisussaan kulkivat rinnakkain tarve tunneperäisempään fantastis-surrealistiseen ilmaisuun ja toisaalta rationaalisempaan abstraktiin rakenteeseen.
Nuoruusvuodet

Pertti Ala-Outinen syntyi Säkkijärvellä vuonna 1932. Hän muutti länsirannikolle Poriin teini-ikäisenä vuonna 1947 yhdessä perheensä kanssa. Uudessa kotikaupungissaan hän pian hakeutui kuvataiteesta, kirjallisuudesta ja filosofiasta kiinnostuneiden henkilöiden vaikutuspiiriin. Kirjailija Kauko Heikkilän luona kokoontuneeseen keskustelupiiriin kuului mm. Ensio Lambergin sisar Eila Kivikk’aho. Ala-Outinen osallistui myös Porin Taiteilijaseuran järjestämään toimintaan, kuten piirustus- ja maalauskursseille, vaikka ei aluksi ollut seuran jäsen.
Vuonna 1959 Ala-Outinen lähti opiskelemaan Yhteiskunnalliseen korkeakouluun. Ensimmäisen lukuvuotensa hän vietti Helsingissä. Sen jälkeen YKK siirtyi Tampereelle, jossa se myöhemmin vaihtoi nimekseen Tampereen yliopisto. Vuodesta 1960 lähtien Ala-Outinen asui Tampereella opiskellen mm. sanomalehtitutkintoa, sosionomin tutkintoa ja taidepsykologiaa. Suhde Porin taidepiireihin säilyi kuitenkin tiiviinä, ja 1960-luvun loppuvuosina Ala-Outinen muutti takaisin Poriin.
Taiteellinen työskentely

Nuoruuden töissään Ala-Outinen kokeili surrealismia vuodesta 1949 lähtien ja abstraktia sommittelua vuodesta 1950 lähtien piirtäen ja maalaten. Nämä suuntaukset olivat keskeisiä hänen myöhemmissäkin töissään. Geometrisen abstraktion on katsottu edustavan Ala-Outisen ominta taidesuuntausta, mutta hän itse koki taiteensa pohjavireen olevan vapaampi, surrealismin suuntaan painottunut. Kiinnostus abstraktiin ilmaisuun syttyi ensimmäisen kerran hänen nähtyään Aarne Elomaan maalauksen Sirkus (1952).
Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja kahdessa pariisilaisessa Académiessa oppinsa saanut Unto Pusa oli keskeinen hahmo Ala-Outisen kehitykselle taiteilijana. Pusa kävi Porissa luennoimassa Porin Taiteilijaseuran järjestämissä tilaisuuksissa. Ala-Outinen osallistui Unto Pusan vetämälle kuvataidekurssille vuonna 1958. Kurssilla opitut teoriat plastillisesta sommittelusta loivat pohjan Ala-Outisen tulevien teosten rakenteelle.
Ensimmäiseen taidenäyttelyynsä Ala-Outinen osallistui Turun taidemuseossa vuonna 1967. Ala-Outisen teoksia ovat muun muassa Enteitä päivästä iltaan. Kollaasi 1973. Emil Cedercreutzin museo, Pertti Ala-Outisen kokoelma; ja Monumentti II, kollaasi ja sekatekniikka 1972. Emil Cedercreutzin museo, Pertti Ala-Outisen kokoelma. Teoksia on myös muun muassa Porin kaupungin taidekokoelmassa Porin taidemuseossa.
Ala-Outiselle hänen aktiivivuosinaan myönnettyjä apurahoja: Turun ja Porin läänin taidetoimikunta 1978, Porin kaupunki 1978, 1980, 1983, Suomen arvostelijain liitto 1982, Taiteen keskustoimikunta 1984 ja SKR:n Satakunnan rahasto 1985.
Aika Porin Piirustuskoulun rehtorina

Pertti Ala-Outinen toimi Porin Piirustuskoulun johtajana vuosina 1972–1980 ja Porin taidekoulun rehtorina vuodesta 1980 vuonna 1989 tapahtuneeseen eläköitymiseensä asti.
Vuonna 1974 kolmivuotiseksi muuttuneen piirustuskoulun opetusohjelmaan kuuluivat maalaus, piirustus, grafiikka, sommittelu ja taidehistoria. Opetus räätälöitiin opiskelijan oman taiteilijaluonteen perustalle, mutta opetuksen päälinja suuntautui abstraktiin ilmaisuun. Sommittelun opetus Porin taidekoulussa perustui Ala-Outisen Unto Pusalta omaksumalle teoreettiselle pohjalle. Tehtäviin kuului abstrakti sommittelu, joka laajentui seuraavina vuosina myös kineettisiin tehtäviin. Opettajina toimi satakuntalaisia kärkitaiteilijoita. Abstrakti taide tuli voimakkaimmin esille Pekka Solinin toimiessa maalauksen opettajana 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa.
Järjestötoiminta

Paikallisen järjestötoiminnan lisäksi Ala-Outinen toimi 1970-luvulla muun muassa Suomen kuvataidejärjestöjen liiton hallituksessa sekä Turun ja Porin läänin taidetoimikunnassa. Suomen arvostelijain liittoon hän kuului 1970-luvulta eläköitymiseensä eli vuoteen 1989 saakka.
Ala-Outinen oli Satakunnan Kuvataiteilijat ry:n perustajajäsen. Yhdistys pyrki Ryhmä 100 -nimellä harjoitetussa näyttelytoiminnassaan nostamaan esiin satakuntalaisia taiteilijoita vastapainona 1960-luvulla vallinneelle pääkaupunkikeskeisyydelle. 1970-luvun alussa Ala-Outinen oli mukana läänin taiteilijaseurojen neuvottelukunnassa Porin edustajana ja onnistui muun muassa saamaan Taiteilijaseuran ison taidenäyttelyn Poriin (Turun ja Porin läänin taidenäyttely 1970).
Porin Taiteilijaseuran puheenjohtaja 1970–1974 ja 1981–1988. Suomen Kuvataidejärjestöjen Liiton hallituksen jäsen 1974–1976, Suomen Taiteilijaseuran edustajiston varajäsen 1975, Turun ja Porin läänin taidetoimikunnan jäsen 1974–1976, Satakunnan kuvataiteilijain hallituksen jäsen.
Porin kaupungin kulttuurilautakunnan kuvataidejaoston jäsen 1979 ja 1980.
Ura kuvataidekriitikkona

Kaikki uusia teitä etsivä oli aina lähellä Ala-Outisen sydäntä. Myös kriitikkona hän halusi nostaa esiin taiteen uusia virtauksia. Ura kuvataidekriitikkona käynnistyi Yhteiskunnallisen korkeakoulun vuosina, kun Ala-Outinen kirjoitti opinahjonsa YK-lehteen Porin taide-elämää käsitteleviä kirjoituksia. Ne herättivät kiinnostusta linjaltaan sosiaalidemokraattisen Kansa-lehden päätoimittaja Vilho Halmeessa, joka otti yhteyttä ja pyysi Ala-Outista lehden kuvataidekriitikoksi. Sittemmin skaala laajeni käsittämään maalaisliittolaisen Keskisuomalainen-lehden taidearvostelut. Myöhempinä vuosina Ala-Outinen kirjoitti taiteesta ja taidenäyttelyistä myös muun muassa Satakunnan Kansaan.
Taidekokoelmat

Ala-Outisen taidekokoelma käsittää yli 400 teosta. Kokoelmansa Ala-Outinen on lahjoittanut puoliksi Emil Cedercreutzin museoon Harjavaltaan ja Etelä-Karjalan taidemuseoon Lappeenrantaan. Kokoelmassa on suomalaisen taiteen lisäksi teoksia muista Euroopan maista sekä Aasiasta, Afrikasta ja Amerikasta. Keskeinen osa kokoelmassa on modernistisilla teoksilla.
Ala-Outisen suvun synnyinseudulla sijaitsevaan Lappeenrannan taidemuseoon hän lahjoitti vuonna 1994 kokoelman, joka sisälsi pääsääntöisesti 1960–1970-lukujen grafiikkaa (193 lehteä). Myöhemmin hän täydensi lahjoituskokoelmaa muun muassa mitaleilla, muutamilla maalauksilla sekä taidekirjoilla. Lappeenrantaan saadussa kokoelmassa on useita kansainvälisesti kuuluisia taiteilijanimiä ja Suomen taidegrafiikan nimekkäitä edustajia. Kokoelmassa on muun muassa 1800-luvun japanilaisia ja tiibetiläisiä puupiirroksia, Pablo Picasson grafiikanvedoksia ja keramiikkalautanen sekä virolaista grafiikkaa. Suomalaisia nimiä edustavat muun muassa Vilho Askola, Simo Hannula, Raimo Kanerva, Pentti Lumikangas, Pentti Kaskipuro, Erkki Tanttu ja Tuulikki Pietilä.
Emil Cedercreutzin museossa säilytetään Ala-Outisen kokoelman satakuntalaista näkökulmaa. Mukana on sekä Ala-Outisen omia, että useita Porin taidekoulussa opiskelleiden taiteilijoiden töitä. Joukossa on muun muassa Aarne Elomaan, Pekka Solinin, Arja Korjan, Erik Sermalan, Immo Tuomisen, Pekka Mattilan, Eija Hannuksen, Raimo Huittisen ja Sirpa Koskisen teoksia. Lisäksi kokoelmaan kuuluu virolaistaiteilijoiden teoksia.
Näyttelyt

Aktiivivuosinaan 1960–1980-luvuilla Ala-Outinen osallistui muun muassa Porin Taiteilijaseuran, Suomen Kulttuurirahaston Satakunnan rahaston ja Suomen kuvataidejärjestöjen liiton näyttelyihin. Hän oli mukana myös Porin Taiteilijaseuran näyttelyissä Bremenissä, Bremerhavenissa 1971 sekä Riiassa vuonna 1972.
Ala-Outisen 2000-luvun näyttelyt ovat keskittyneet hänen lahjoituskokoelmiensa ympärille, kuten Picassosta Vanniin – Pertti Ala-Outisen taidekokoelma -näyttely vuonna 2012 Emil Cedercreutzin museossa ja vuonna 2013 Etelä-Karjalan taidemuseossa sekä Muoto ja kuva – Tulkintoja Satakunnasta -näyttely vuonna 2019 Emil Cedercreutzin museossa.
Ruokahävikki

Ruokaa roskiksessa
Ruokahävikki tarkoittaa ruokaa, joka on alun perin ollut syömäkelpoista, mutta joka päätyy jätteeksi. Ruokahävikki aiheuttaa turhaa ympäristökuormitusta, koska ruoantuotannon panokset on käytetty ja niihin liittyvät päästöt ovat syntyneet perusteettomasti. Euroopan unionin jäsenvaltiot sitoutuivat joulukuussa 2019 vähentämään tuottamansa ruokahävikin määrää vuoteen 2030 mennessä.