stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karvianjoki
Yläjuoksu

Karvianjoen latvahaarat saavat alkunsa Kauhajoen pikkujärvistä (muun muassa Nummijärvestä ja Säkkijärvestä) ja virtaavat näistä edelleen Karvianjärveen tai suoraan Karvianjokeen. Karvianjoki virtaa Karvianjärvestä Karvian  Kirkkojärveen ja  siitä Honkajoen kirkonkylän sekä Kankaanpään kaupungin läpi Kynäsjärveen Pomarkussa.
Karvianjoen vesistön joet ovat runsaskoskisia, mutta koskien putouskorkeus on pienehkö. Vesistön laatu on luokiteltu tyydyttäväksi. Väriltään vesi on tummaa johtuen lähinnä laajoista suoalueista. Myös maa- ja metsätalouden sekä teollisuuden hajakuormitus sekä järvien laskut vaikuttavat veden laatuun.
Joen kalakanta on runsas, mutta lajistoltaan vähäinen. Karvianjoesta tavataan luontaisesti lisääntyvä purotaimenkanta, joka nostaa joen kalastuksellista arvoa. Yleisimpiä kalalajeja ovat ahven ja hauki, joita kalastetaan kotitarve- ja virkistystarkoituksessa.
Karvianjoen vesistöalueen järvet ovat erittäin matalia; niiden keskisyvyys on yleensä alle kaksi metriä. Pisimmät Karvianjoen sivujoet sen yläjuoksulla ovat Nummijoki ja Suomijoki.
Alajuoksu

Karvianjoen alajuoksu muodostuu lukuisista bifurkaatioista eli vesistöjen kahtaallevirtauksista, joita vesistöjärjestelyt ovat osittain muuttaneet. Ensimmäinen näistä on ollut ennen Kynäsjärveä, missä Karvianjoki ennen Kynäsjärven 1880-luvulla tapahtunutta laskua laski sekä Leväsjoen kautta Isojärveen Siikaisissa että Kynäsjärven ja Kynäsjoen kautta Inhottujärveen Noormarkussa nykyisessä Porissa. Kynäsjärven laskun jälkeen Leväsjoki ei enää muodosta bifurkaatiota.
Karvianjoen vesistön keskusjärvi on Inhottujärvi, johon Kynäsjoen ohella laskee vesistöalueen toiseksi suurimmasta järvestä Karhijärvestä Laviasta alkunsa saava Lassilanjoki eli Myöntäjänjoki. Inhottu on bifurkaatiojärvi eli laskee kahtaalle: Pomarkunjoen kautta Isojärveen ja Oravajoen-Noormarkunjoen-Eteläjoen kautta Selkämereen. Inhottu on 1900-luvulla tapahtuneiden vesistöjärjestelyjen seurauksena matala ja keskiosaansa lukuun ottamatta lähes umpeenkasvanut rehevä lintujärvi. Sitä säännöstellään kahdella padolla.
Isojärvi Pomarkun ja Siikaisten rajalla on Karvianjoen vesistöalueen ja Pohjois-Satakunnan suurin järvi. Myös se on bifurkaatiojärvi: enin osa vesistä virtaa Merikarvianjokea pitkin Selkämereen ja pienempi osa Salmusojan kautta Poosjärveen, joka edelleen laskee Pohjajokea pitkin selkämereen. Isojärven pohjoisosaan laskevat pienemmät Otamonjoki ja Leväsjoki. Merikarvianjokeen laskee pohjoisesta Tuorijoki.
Näin Karvianjoki laskee mereen lopulta kolmena haarana: Merikarvianjokena Merikarvialla sekä Etelä- ja Pohjajokena Ahlaisissa Porissa.
Karvianjoen vesistön kokonaan hävinneistä järvin suurin on ollut Torajärvi Noormarkunjoen keskijuoksulla Noormarkussa, joka nykyään on osa Poria. Myös se oli bifurkaatiojärvi, joka laski kahtaalle: Noormarkunjokea ja Eteläjokea Selkämereen ja Keskisjoen kautta Poosjärveen. Poosjärvi, johon laskee myös osa Isojärven vesistä, laskee Poosjoen-Lampinjärven-Lampinjoen ja Pohjanjoen kautta Selkämereen. Järvenlaskujen myötä Keskisjoen uoma kuitenkin kuivui eikä se enää muodosta bifurkaatiota.
Merikarvianjoessa on koski nimeltä Lankoski, jonka ympärillä on Lankosken kylä ja virkistys- ja palvelualue. Pohjajoessa on valtatien 8 varressa Ahlaisissa Lampinkoski.
Aiheesta muualla

Ojala, Pentti (kuvat), Lampolahti, Janne (teksti), Pearson, Sue & Jones, Mike (käännökset): Veden kuvajaiset. Elämää Karvianjoen vesistössä (Reflections on the water. Life in the Karvianjoki watershed).  Pori:  Kehitys, 2010.  ISBN 978-952-99254-6-9
Karvianjoen valuma-alue (pdf) Lounais-Suomen ympäristökeskus.
Karvianjoen karttapalvelu Lounaispaikka. Arkistoitu 24.3.2009. Viitattu 15.1.2009.
Isojärvi Pomarkussa laskee mereen Merikarvianjokea ja Pohjajokea pitkin.
Noormarkunjoki on Karvianjoen vesistön kolmesta suuhaarasta eteläisin.
Kastanjat

| Kastanjat |
| --- | --- |
 Jalokastanjoita Italiassa.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Fagales
Heimo::  Pyökkikasvit Fagaceae
Suku::  Kastanjat Castanea  Mill.
Katso myös
   Kastanjat Wikispeciesissä   Kastanjat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kastanjat (Castanea) ovat puita, jotka kuuluvat pyökkikasveihin kuten metsätammi ja lehtopyökki. Kastanjalla voidaan tarkoittaa myös näiden puiden pähkinämäistä hedelmää. Kastanjoiden neljä tunnetuinta lajia ovat: Eurooppalainen jalokastanja, kiinankastanja (Castanea mollissima), japaninkastanja (Castanea crenata) ja amerikankastanja.
Kastanjoita ei pidä sekoittaa hevoskastanjoihin (Aesculus), jotka on nimetty kastanjoita muistuttavien, mutta vähemmän syömäkelpoisten hedelmiensä perusteella. Kastanjat ja hevoskastanjat kuuluvat rosideihin, mutta eivät ole välitöntä sukua toisilleen. Myöskään niitä ei pidä sekoittaa vesikastanjoihin, eikä ulkonäöltään samantapaiseen amerikanpyökkiin.
Kastanjat ovat saaneet nimensä Kreikan Thessaliassa sijaitsevasta Kastanian kaupungista.
Lajeja

Castanea crenata – japaninkastanja
Castanea dentata – amerikankastanja
Castanea henryi
Castanea mollissima – kiinankastanja
Castanea neglecta
Castanea ozarkensis
Castanea pumila
Castanea sativa – jalokastanja
Castanea seguinii
Aiheesta muualla

ITIS: Castanea (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Castanea (englanniksi)
Flora of China: Castanea (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q129324  Wikispecies: Castanea  APDB: 189168  BioLib: 3453  CoL: 8VVZQ  EoL: 107742  EPPO: 1CSNG  FNA: 105816  FoC: 105816  GBIF: 2882140  GRIN: 2153  iNaturalist: 49187  IPNI: 16065-1  IRMNG: 1323855  ITIS: 19451  NBN: NHMSYS0000456968  NCBI: 21019  NZOR: 5360977f-7467-4f94-9ba3-00338516ac25  Open Tree of Life: 452591  Paleobiology Database: 55972  PLANTS: CASTA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30004045-2  Tropicos: 40002423  VASCAN: 958  WFO: wfo-4000006925 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Chestnut
Käännös suomeksi
Satelliittiradio

Yhdysvaltalaisen Sirius-satelliittiradiojärjestelmän autoradiovastaanotin (2005).
Satelliittiradio tarkoittaa digitaalista radiolähetystä, jossa radiosignaali lähetetään ensin tietoliikennesatelliittiin, joka jatkolähettää lähetyksen.  Signaali vastaanotetaan Maan pinnalla tai ilma-aluksessa sijaitsevalla radiovastaanottimella. Satelliittiradiotekniikkaa hyödyntävää vastaanotinlaitteistoa kutsutaan satelliittiradiovastaanottimeksi tai satelliittiradioksi. Radiosignaaleja välitävät satelliitit ovat paljolti yksityisessä omistuksessa, ja palvelujen käytöstä voidaan periä maksua. On kuitenkin myös tietoliikennesatelliitteja (kuten egyptiläinen Nilesat), joiden radiolähetysten joukossa on myös maksuttomia satelliittikanavia. Lisäksi avointen julkisen palvelun tai FTA (Free-to-Air) satelliittilähetysten kautta voi löytää radiokanavia.
Satelliittiradio toimii kaikkialla, mistä vain on suora näkyvyys taivaalle. Paikallisilla signaalinvahvistimilla lähetykset saadaan kuulumaan myös tunneleissa ja korkeiden talojen katveessa. Satelliittiradion etuina ovat laaja kuuluvuusalue ja verrattain nopea tiedonsiirto. Satelliittiradio on havaittu hyväksi vaihtoehdoiksi maissa, joiden pinta-ala on suuri ja asukastiheys pieni. Tiheään asutuissa maissa on kannattavampaa käyttää paikallisia radiolähetyksiä.
Satelliittiradio käyttää 1,4 GHz:n taajuutta ja Eureka 147 DAB -teknologiaa lähetyksiinsä muualla paitsi Pohjois-Amerikassa, jossa on käytössä 2,3 GHz:n taajuus SDARS-teknologialla.
Yhdysvalloissa kaksi satelliittiradion johtavaa palveluntarjoajaa (XM Satellite Radio ja Sirius Satellite Radio) fuusioituivat vuonna 2008 . Yhdysvalloissa on tarjolla monenlaisia radiovastaanottimia ja saatavilla on lukuisia radiokanavia. Vastaanottimia on pienistä mobiilimalleista kotistereolaitteisiin. Autoalalla on myös kiinnostuttu satelliittiradiovastaanottimista. Useat suurimmista autonvalmistajista ovat sopineet autoihin asennettavista järjestelmistä. Jokaisella radiovastaanottimella on oma yksilöivä tunnistetieto, jolla se tunnistetaan ja kytketään järjestelmään.
Vilho Karvala

Vilho Karvala (3. syyskuuta 1897 Lappajärvi – 8. toukokuuta 1970) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja toimitusjohtaja. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Aukusti Karvala ja Vilhelmiina Höri. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elly Signe Saveniuksen kanssa.
Opinnot

Karvala kävi kansakoulun ja Haminan taistelukoulun vuonna 1918 sekä sotilasohjaajien täydennyskurssin Turengissa vuonna 1921 ja Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1924 sekä taktiikan soveltamiskurssin edellä mainitussa koulussa vuonna 1925.
Jääkärikausi

Karvala työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 19. huhtikuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan 3. komppaniaan 30. heinäkuuta 1916 ja edelleen 2. konekiväärikomppaniaan 22. marraskuuta 1917. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Karvala saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 5. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin niin ikään joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Karvala toimi sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta myöhemmin muodostettiin Jääkärirykmentti n:o 3, Savon jääkärirykmentti n:o 3 ja Uudenmaan rykmentti. Rykmentissä hän toimi nuorempana upseerina ja 1. tammikuuta 1919 alkaen 3. konekiväärikomppanian päällikkönä. Armeijasta hän erosi 9. maaliskuuta 1921 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin sotilasohjaajaksi Mikkelin suojeluskuntapiiriin. Tehtävässä hän palveli 10. maaliskuuta 1921 – 30. toukokuuta 1922 välisen ajan, jonka jälkeen hänet siirrettiin paikallispäälliköksi Raahen suojeluskuntaan. Raahen suojeluskunnassa hän palveli 1. kesäkuuta – 30. syyskuuta 1922 välisen ajan, jonka jälkeen hänet siirrettiin sotilasohjaajaksi Raahen suojeluskuntapiiriin. Raahesta hän sai siirron kouluttajaksi Haminan suojeluskuntaan ja toimi tehtävässä 1. lokakuuta 1922 – 30. tammikuuta 1923 välisen ajan, jonka jälkeen hänet siirrettiin  Myllykosken-Anjalan suojeluskunnan paikallispäälliköksi ollen tehtävässä 1. helmikuuta – 31. elokuuta 1923 välisen ajan. Takaisin Raaheen Karvala komennettiin 1. sotilasohjaajaksi Raahen suojeluskuntapiiriin 1. syyskuuta 1923 ja hän oli tehtävässä 30. huhtikuuta 1924 saakka, jolloin hänet siirrettiin Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin 1. alueen päälliköksi. Alueen päällikön tehtävästä hänet siirrettiin 2. sotilasohjaajaksi 1. tammikuuta 1925 ja 1. sotilasohjaajaksi 16. toukokuuta 1925 sekä Raahen suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi 1. elokuuta 1925, missä tehtävässä hän palveli 30. kesäkuuta 1926 saakka, jolloin erosi suojeluskuntajärjestöstä ja siirtyi liikealalle.
Talvi- ja Jatkosota

Karvala osallistui talvisotaan huoltopäällikkönä Kevyt Osasto l:ssä, missä joukossa hän osallistui taisteluihin Munasuolla, Muolaassa, Leppäsuolla, Kämärällä, Pienperossa, Näätälässä ja Talissa.
Jatkosodan puhjettua Karvala komennettiin talousupseeriksi Linnoituspataljoona 4:ään, josta hänet kumminkin siirrettiin kohta Jalkaväenkoulutuskeskus 17:ään, missä hän palvelikin vuoteen 1942 saakka. Sotilaspalveluksesta Karvala vapautettiin palveluksesta vielä vuoden 1942 aikana hänen sairautensa johdosta ja hän siirtyi siviiliin A. F. Salovaaran toimitusjohtajaksi. Karvala haudattiin Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 7. huhtikuuta 1918  Vänrikki 28. toukokuuta 1918  Luutnantti 6. joulukuuta 1928 |     |  Vapaudenristi tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Kasvien talvehtiminen

Rauduskoivu pudottaa lehtensä talveksi.
Kasvin talvehtiminen on kasvien normaaleille elintoiminnoille epäsuotuisa kausi, jolloin kasvi joutuu olemaan lepotilassa.
Vuodenajat ja talvehtiminen

Lepo voi olla vain hetkellistä pakkolepoa, jolloin kasvi hidastaa elintoimintojaan olosuhteiden muututtua epäsuotuisiksi ja vilkastuttaa niitä jälleen olojen palattua suotuisammiksi, mutta tavallisesti talvilepo kuuluu vuotuisena osana kasvin elämänrytmiin. Sademetsässä, missä ei ole varsinaista vuodenaikojen vaihtelua, kasvit lepäävät eri aikoina, myös saman lajin eri yksilöt. Alueilla, joilla on selkeä vuodenaikojen vaihtelu, kasvit ovat sopeutuneet rytmiin ja niiden lepo osuu elintoimintojen kannalta epäsuotuisaan ajankohtaan. Viileämmillä alueilla, kuten Suomessa, tuo epäsuotuisa kausi on tavallisesti talvi, jolloin on kasvien kannalta yleensä liian kylmää, mutta lämpimämmillä alueilla epäsuotuisa kausi voi olla kuiva kausi, jolloin on kasveille liian kuivaa.
Talvehtimistavat

Puiden ja pensaiden maanpäälliset versot silmuineen talvehtivat lumipeitteen yläpuolella. Pohjoisilla seuduilla suurin osa niistä pudottaa lehtensä syksyllä, mutta sielläkin on myös kasveja, jotka talvehtivat lehtien kanssa, kuten mahonia ja useimmat havupuut.
Matalakasvuiset lajit ovat yleensä lumen suojassa ja lumi onkin hyvä lämmön eriste. Lumen suojassa talvehtivia kasveja eli kamefyyttejä  ovat esimerkiksi erilaiset varvut, jotka yleensä ovat ainavihreitä. Maan rajassa talvehtivat yleensä ruohomaiset kasvit, joiden maanpäälliset osat kuolevat talveksi, mutta silmut talvehtivat lähellä maan pintaa. Tällaisia kasveja ovat monet monivuotiset luonnonkasvit sekä perennat. Osalla näistä lajeista varsi kuivuu talventörröttäjäksi, josta linnut ja tuuli levittävät siemeniä lumentulon jälkeen.
Monien monivuotisten ruohovartisten kasvien kaikki maanpäälliset osat kuihtuvat talveksi, ja niistä talvehtivat vain tietyt maanalaiset osat kuten sipulit, varsi- tai juurimukulat tai juurakot silmuineen. Näitä sanotaan piilotalvehtijoiksi eli geofyyteiksi.
On myös yksivuotisia ruohokasveja, jotka talvehtivat vain siemeninä ja joiden kaikki muut osat kuolevat talven ajaksi. Niitä sanotaan terofyyteiksi.
Seittitakiainen on talventörröttäjä, eli se levittää siemenensä talvella, kun kasvin maanpäälliset osat ovat jo kuolleet.
Akanthos-pylväs

| Akanthos-pylväs |
| --- | --- |
 Akanthos-pylväs.
Nimi:  Akanthos-pylväs
Valmistumisvuosi:  300-luku eaa.
Taiteenlaji:  veistos
Teostyyppi:  pylväs
Materiaali:  marmori
Korkeus:  12,2 m
Sijainti:  Delfoin arkeologinen museo, Delfoí, Kreikka
Akanthos-pylväs eli Delfoin tanssijat on Delfoista Apollonin temppelin läheltä löydetty antiikin kreikkalainen marmoripylväs, jonka ympärillä on kolme tanssivaa naishahmoa. Pylväs on usein ajoitettu pystetyksi vuoden 400 eaa. jälkeen ja sen on ajateltu kaatuneen maanjäristyksessä vuonna 373 eaa. Toisen teorian mukaan pylväs olisi kuitenkin ateenalaisten vuoden 375 eaa. jälkeen pystyttämä, eikä siinä ole merkkejä maanjäristysvaurioista.
Akanthos-pylväs.
Pylvään kokonaiskorkeus on ollut noin 12,2 metriä. Varsinainen pylväs, jonka korkeus on ollut noin 8,8 metriä, on koristeltu akantinlehtiä esittävällä koristekuviolla, mistä pylväs on myös saanut nimensä. Sen päällä on ollut veistetty tripodi eli kolmijalka, jonka ympärillä on kolme tanssivaa karyatidia muistuttavaa mahdollisesti Artemiille omistettua neitoa. Erään teorian mukaan Delfoin Omfalos-kivi eli ”maailmannapa” olisi ollut sijoitettuna kokonaisuuden huipulle.
Pylvään yläosa, mukaan lukien akantinlehtikapiteeli sekä tanssivat neidot, on esillä Delfoin arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akanthos-pylväs Wikimedia Commonsissa
Karjalan väliaikainen hallitus

Karjalan väliaikainen hallitus perustettiin 21. maaliskuuta 1920 Uhtuan kirkonkylässä järjestetyillä maapäivillä, ja se oli kesällä 1919 Uhtualla perustetun Vienan Karjalan väliaikaisen toimikunnan jatkaja.
Vienan Karjalan väliaikainen toimikunta

Arkangelin kuvernementtiin kuulunut Karjala eli Vienan Karjala oli tullut Yhdistyneen kuningaskunnan tukeman Karjalan rykmentin haltuun syksyllä 1918, jolloin karjalaisjoukot ajoivat pois maaliskuussa Suomen puolelta tulleet eversti Carl Wilhelm Malmin heimosotajoukot. Suhtautuminen Malmin joukkoihin oli sotaan pitkästyneiden paikallisten keskuudessa ollut alusta alkaen varsin kielteinen, muun muassa heimosotureiden huonosta käytöksestä johtuen. Toisaalta Malm määräsi miehiensä kunnioittamaan karjalaisia tapoja ja noudattamaan hyvää käytöstä, ja esimerkiksi Vuokkiniemellä heidät otettiin suopeasti vastaan.
Vuoden 1919 lopulla Britannia alkoi vetämään joukkojaan pois pohjois-Venäjän alueelta, jolloin karjalaisjoukkojen tuki loppui ja alueelle syntyi valtatyhjiö. Tätä täyttääkseen karjalaiset perustivat Vienan Karjalan väliaikaisen toimikunnan, joka järjesti vuoden 1920 maalis–huhtikuussa maakuntapäivät. Toimikunta kutsui koolle 117 maapäiväedustajaa Kiestingin, Vuokkiniemen, Uhtuan, Kontokin, Pistojärven, Jyskyjärven, Kiimasjärven, Vitsakylän ja Oulangan volosteista, minkä lisäksi maapäivien alettua niille liittyi vielä Rukajärven ja Tunkuan volostien edustajat. Kaikkiaan maapäivillä oli edustettuina kolmasosa Venäjän silloisen Karjalan volosteista ja neljäsosa väestöstä. Maakuntapäivien aikana väliaikainen toimikunta muutti nimekseen Karjalan väliaikainen hallitus, sillä Rukajärven volostin katsottiin kuuluvan Aunuksen, ei Vienan Karjalaan.
Karjalan väliaikainen hallitus

Maapäiväkokous julisti Karjalan Venäjästä itsenäiseksi ja valitsi uudet Karjalan väliaikaisen hallituksen jäsenet, jotka muodostivat Karjalan väliaikaisen hallituksen. Hallitus perusti oikeus-, varainhoito-, sosiaalihuolto-, metsätalous- ja koulutusosaston.
Suomen hallitus lähetti Vienaan edustajakseen entisen kansanedustajan Santeri Haapasen. Suomi tarjosi väliaikaiselle hallitukselle myös taloudellista tukea.
Karjalan väliaikainen hallitus > Tunnukset

Karjalan valtion tunnusten, valtion vaakunan ja lippujen suunnittelu tilattiin Akseli Gallen-Kallelalta, joka ilmoitti 25. toukokuuta 1920 Karjalan väliaikaisen hallituksen Helsingin edustajalle Iivo Ranteelle, että ne olivat valmiit. Gallen-Kallela teetti väliaikaiselle hallitukselle kansallislipuksi suunnitellun viher-puna-mustan pohjoismaisen ristilipun lisäksi viisi kansallislipun muunnelmaa eri hallintotahojen tarpeita varten. Muunnelmista ainoastaan valtio- ja sotalipuista ehdittiin tehdä oikeat mallit.
Karjalan väliaikainen hallitus > Hallinnollinen jako

Volostien muodostama alue jaettiin hallinnollisesti Uhtuan, Vuokkiniemen, Kiestingin ja Rukajärven ujesteihin.
Karjalan väliaikainen hallitus > Uskonnonvapaus

Karjalan väliaikainen hallitus julisti uskonnonvapauden ja päätti erottaa Karjalan ortodoksiset seurakunnat Venäjän ortodoksisesta kirkosta sekä myöhemmin liittää ne mahdollisesti Suomen tai Viron ortodoksiseen kirkkoon.
Karjalan väliaikainen hallitus > Maareformi

Karjalan väliaikainen hallitus luovutti puolet pelloista ja neljänneksen metsistä maanviljelijöille, neljänneksen pelloista ja metsistä volostien käyttöön jättäen neljänneksen viljelyalasta ja puolet metsistä Karjalan valtion hallintaan.
Sotilaallinen kehitys

Karjalan väliaikaisen hallituksen tilanne kiristyi toukokuuhun 1920 mennessä, kun Neuvosto-Venäjän talonpoikien ja työläisten puna-armeija oli voittanut maaliskuun 1920 alussa Pohjois-Venäjän valkoiset joukot Vienanmerellä onnistuen ottamaan haltuunsa myös osan Muurmannin rataa.
25. huhtikuuta 1920 Venäjän talonpoikien ja työläisten puna-armeijan 6. suomalaisrykmentin eteneminen Vienan Kemistä kohti Uhtuaa alkoi.  Rykmentti onnistui valtaamaan Uhtuan taisteluitta 18. toukokuuta 1920 mennessä. Uhtualta paennut Karjalan väliaikainen hallitus oli siirtynyt Vuokkiniemelle yrittäen siellä perustaa vapaaehtoisen vapautusarmeijan sekä aikaansaada yleisen liikekannallepanon, mikä ei onnistunut. Kesäkuun loppuun mennessä Karjalan väliaikainen hallitus siirtyi Suomen puolelle ja lakkasi 10. joulukuuta 1920, jolloin sen jäsenet perustivat yhdessä Aunuksen Karjalan väliaikaisen toimikunnan jäsenten sekä Repolan ja Porajärven volostien edustajian kanssa Karjalan keskushallituksen.
Puna-armeijan 6. suomalaisrykmentti oli alun perin 164. jalkaväkirykmentin 2. pataljoona, jolle annettiin elokuussa 1919 6. suomalaisrykmentin nimi ja jota komensi kesäkuusta 1919 alkaen Eyolf Mattsson. Joukko taisteli kesäkuussa 1919 puolustaen Suolusmäen kukkuloita ja osallistui valkoisten hyökkäyksen torjumiseen.
Aiheesta muualla

Vienan retket
Karjalan väliaikaisen hallituksen valtiolippu.
Kasautumisteoria

Kasautumisteoria on johtava aurinkokunnan syntyä selittävä teoria. Sen mukaan alkuauringon ympärille muodostui kaasusta ja pölystä kiekko, jossa pöly vajosi painovoiman ja kaasun viskositeetin vaikutuksesta päiväntasaajan tasoon. Pölystä syntyi planetesimaaleja, komeetan tai pienen asteroidin kokoisia kappaleita, jotka törmätessään pienempiin kappaleisiin, pölyyn ja toisiinsa kasautuivat edelleen Kuun ja Marsin kokoisiksi kappaleiksi, tuottaen lopulta protoplaneettoja, joista aurinkokuntamme on muodostunut.
Törmäykset aurinkokunnassa. Lukuisat törmäyskraatterit aurinkokunnassa kertovat väkivaltaisesta synnystä, joka on selitettävissä kasautumisteorian avulla. Kuvassa Asteroidi Gaspra.
Kasautumisteorian ongelma on ollut kehityksen aikaskaala, aurinkosumun, tiedetään olleen lyhytikäinen ja kaasun poistuneen nopeasti alkuauringon ympäriltä ydinreaktioiden alettua ja aurinkotuulen voimistuttua. Tällöin jättiläisplaneettojen, kuten Jupiterin ja Saturnuksen syntyyn tarvittava kaasu on poistunut aurinkokunnasta.
Näin on vaikea selittää, miten Jupiter ja Saturnus ehtivät kerätä kaasuvaippansa ennen kuin aurinkotuuli puhalsi kaasun pois. Tämä on aikaskaalaongelma, jonka ratkaisu ei ole täysin selvinnyt. On kuitenkin todennäköistä, että jättiläisplaneettojen synty on ollut saanut nopean kasautumisvaiheen jälkeen vauhtia gravitaatioinstabiilisuudeksi kutsutusta prosessista, jossa massiiviset planeetat keräävät itseensä kaasua painovoiman avulla sitä nopeammin mitä massiivisempia ne ovat. Tällöin riittää, että jättiläisplaneetat olisivat saavuttaneet kaasun keräämiseen tarvittavan massan (noin 10 Maan massaa), minkä jälkeen ne olisivat kasvaneet hyvin nopeasti nykyiseen kokoonsa eikä kaasun poistuminen olisi enää vaikuttanut. Muilta osin teoria selittää Aurinkokunnan piirteet hyvin ja on yleisesti hyväksytty planeettojen syntyä kuvaava teoria. Uusien laskujen mukaan joillakin parametreilla Jupiter olisi syntynyt jopa alle miljoonassa vuodessa.lähde? Kasautumisteorian avulla on mahdollista selittää myös muiden planeettakuntien synty ilman suurempia ongelmia.