stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuvostoliiton 44. divisioona
Toinen maailmansota > Siirtyminen Suomen rintamalle ja Raatteentielle

Neuvostoliiton 9. armeijan käskyn mukaan Vienan Kemiin rautateitse kuljetetun prikaatinkomentaja Aleksei Vinogradovin komentaman 44. divisioonan oli hyökättävä Raatteentietä pitkin Suomussalmelle ja saatava yhteys siellä oleviin 163. divisioonan joukkoihin. Divisioonan etujoukkona eteni jalkaväkirykmentti 305:n III pataljoona (III/305.JR), joka sai 9. armeijan esikunnalta 14. joulukuuta aamulla käskyn hyökätä Suomussalmelle kuuden 76 mm tykin tukemana. Suomen puolustusvoimat torjuivat kaikki pataljoonan hyökkäysyritykset Kuomasjärven ja Kuivasjärven välisellä kannaksella 16. joulukuuta kuluessa. Alueelle saapui tämän jälkeen 312. erillinen panssaripataljoona ja 19. joulukuuta kuluessa jalkaväkirykmentti 25:n I pataljoona (I/25.JR) sekä 56. panssaritorjuntapatteristo. Nämä joukot saivat 9. armeijan esikunnalta käskyn 19. joulukuuta kello 24 Suomen aikaa tuhota vastassa olleet suomalaisjoukot ja avata tie Suomussalmelle. Suomalaisjoukot torjuivat tämänkin hyökkäyksen, samoin kävi kaikille 44. divisioonan joukkojen myöhemmillekin hyökkäyksille. Alueelle saapui 24. joulukuuta mennessä myös loput jalkaväkirykmentti 25:n joukoista ja jalkaväkirykmentti 146 (146.JR). Suomussalmen taisteluista  Raatteentielle oli saapunut eversti Hjalmar Siilasvuon komentama 9. divisioona, jonka tehtävänä oli lyödä 44. divisioona. Siilasvuo sai 27. joulukuuta esikunnalta tiedon siitä, että vihollisdivisioona oli matkalla kohti Suomussalmea. Siilasvuo vahvensi joukkojaan heti seuraavana päivänä 28. joulukuuta. Vain muutama päivä aikaisemmin oli Siilasvuon divisioona ajanut 163. divisioonan pois Suomussalmelta. 163. divisioona oli vetäytynyt Kiantajärveä pitkin onnistuneesti kohti Juntusrantaa ja siitä edelleen itään.
Toinen maailmansota > Raatteentien taistelu

44. divisioona oli tulossa joulukuun lopulla kohti Suomussalmea. Joukkojen liikkuminen oli tosin hidasta suuren lumimäärän ja kovan pakkasen takia. Divisioonalla oli käytössään myös suksia, mutta niiden käytöstä ei ollut joukoilla juurikaan kokemusta. Pyöräajoneuvot olivat suurissa vaikeuksissa sankan lumimäärän keskellä. Divisioona pääsi etenemään vain noin 10 km päivässä. Puolasta siirretyllä divisioonalla ei myöskään ollut talvivarusteita. Vielä joulukuussa 1939 pakkanen oli siedettävissä lukemissa noin −15 asteessa, mutta tammikuun puolella pakkanen oli jopa −40 asteessa. 1. tammikuuta 1940 divisioonan kokonaisvahvuus oli esikunnan tilastojen mukaan 13 962 miestä. Yhtenäisenä toimineen 25.JR:n vahvuus oli tuolloin 3 296 sotilasta. Varsinaiset taistelut 44. divisioonalla alkoivat juuri 1. tammikuuta 1940 Siilasvuon 9. divisioonaa vastaan, tosin divisioonan komentaja Vinogradov ja poliittisen osaston päällikkö Pahomov lähtivät joukkojensa luo vasta 31. joulukuuta 1939 illalla. Siihen asti divisioonasta oli vastuussa eversti Volkov. Suomalaiset onnistuivat katkaisemaan Haukilan alueella toimineen pienemmän pataljoonan (II/146.JR) huoltotien 2. tammikuuta. Haukilan taisteluiden aikana komentaja Vinogradov saapui alueella olleeseen 146.JR:n esikuntaan ja käski joukkojen komentajat kokoon. Puhuttelussa komentajat saivat tiedon 163. divisioonan vetäytymisestä Suomussalmelta ja oman divisioonan saamasta käskystä ryhmittyä siilipuolustukseen. Vastuun divisioonan eteläisestä sivustasta sai 146.JR.
Toinen maailmansota > Ongelmat Raatteentiellä tammikuussa

Lopullisesti divisioonan puolustus alkoi murtua 4. tammikuuta 1940. Sotilaiden muonat ja hevosten rehut olivat loppuneet sekä ampumatarvikkeista oli suuri pula. Edeltävänä iltana oli Vinogradov pyytänyt radiolla apua ja 4. päivän iltana lentokone pudottikin Haukilan alueen joukoille kolme säkillistä korppuja. Sama määrä pudotettiin vielä 6. tammikuuta, jonka jälkeen muonitusapu loppui kokonaan. Pataljoonan komentaja kapteeni Pastuhov kertoi Vinogradoville, ettei hänen nälkäinen joukkonsa ollut enää taistelukuntoinen. Vinogradov käski ruokkia pataljoonan niillä ruoantähteillä mitä oli jäljellä ja palauttaa pataljoona asemiinsa. Käskyä ei noudatettu ja osa Haukilan alueen joukoista jäi lopullisesti saarroksiin. 9. armeijan komentaja Vasili Tsuikov ilmoitti 4. tammikuuta illalla ylipäällikkö Kliment Vorošiloville pitävänsä divisioonan tilannetta varsin vaikeana. Tsuikov pyysi lupaa vetää divisioona Kokkojärven itäpuolelle. Eversti Siilasvuo antoi 4. tammikuuta divisioonalleen käskyn lyödä Kokkojärven–Haukilan seudulla ollut vihollinen lopullisesti. 44. divisioona, jossa oli yli 13 000 miestä tuli pilkkoa pieniin ryhmiin ja tarvittaessa motittaa (saartaa). Suomalaiset iskivät Raatteentiellä olleeseen viholliseen kiinni useiden pataljoonien voimalla.
Vetäytyminen ja lopullinen tuho

Divisioona aloitti 6. tammikuuta vetäytymisen Raatteentieltä. Vielä samana aamuna Haukilan alueen joukot yrittivät tehdä tuloksettomaksi jääneen hyökkäyksen, jonka tavoitteena oli saada yhteys Kokkojärven tienhaaran alueen joukkoihin. Lopullisesti radioyhteys katkesi motitettuihin joukkoihin 6. tammikuuta iltapäivällä. Esikunta antoi joukoille käskyn pitää asemansa viimeiseen mieheen, tosin Vinogradon sai luvan toimia oma-aloitteisesti sillä ehdolla, ettei jättäisi kalustoaan suomalaisille. Vinogradov käski joukkueenjohtajat koolle 6. tammikuuta alkuiltapäivästä. Vinogradov päätti, että lopullinen vetäytyminen kohti itää alkaisi samana iltana. Ylimääräinen materiaali ja tielle jäävät ajoneuvot, joita ei voitu ottaa mukaan oli hävitettävä polttamalla. Divisioonan aloitettua vetäytyminen illalla avasivat suomalaisjoukot ”myrskytulen” konepistooleilla ja kranaatinheittimillä. Divisioonan liike pysähtyi alkuunsa ja jakautui kolmeen osaan. Hajonneen divisioonan oli pakko yrittää siirtyä pohjoispuolelta kohti itää. Suomalaisjoukot olivat kuitenkin sielläkin vastassa ja tässä vaiheessa divisioonassa syntyi kaaos ja upseerit eivät saaneet enää rivejään järjestykseen. Suomalaiset ottivat Raatteentien lopullisesti haltuunsa 7. tammikuuta 1940. Varsinaiset taistelut olivat laantuneet saman päivän aamuna.
Tappion jälkiselvittely

Stavkan päätöstä pitää 44. divisioona Raatteentiellä sen jälkeen, kun 163. divisioona oli saanut luvan vetäytyä Suomussalmelta voidaan pitää virheenä. Suomalaiset saivat nopealla, vain viikon kestäneellä operaatiolla selkeän voiton 44. divisioonasta, joka menetti 7. tammikuuta mennessä taistelukykynsä muun muassa raskaiden kalustotappioiden takia. Divisioonan tappiot eivät olleet niin suuret kuin suomalaisessa sotahistoriankirjoituksessa usein esitetäänkenen mukaan?, mutta ne olivat silti hyvin raskaat. Raatteessa taistelleen divisioonan taistelukyvyn palauttaminen kesti maaliskuun alkupuolelle saakka. 2. maaliskuuta saapui 44. divisioonalle täydennysrykmentti, jossa oli 1 198 miestä. Divisioonalle annettiin uusi käsky valmistautua seuraavaan yritykseen hyökätä Suomussalmelle 21.–23. maaliskuuta 1940, mutta talvisota päättyi kuitenkin jo 13. maaliskuuta. Tammikuun 11. päivänä 1940 9. armeijan sotaneuvosto päätti rangaista 44. divisioonan johtajia ja upseereita, jotka olivat pääsyyllisiä epäonnistuneeseen operaatioon. Prikaatinkomentaja Vinogradov, poliittisen osaston päällikkö Pahomov sekä esikuntapäällikkö eversti Volkov teloitettiin ampumalla oman divisioonansa edessä tammikuussa.
44. divisioonan tappiot Raatteentiellä

Tutkimuskomission raportin mukaan 44. jalkaväkidivisioonan kokonaistappiot olivat 4 674 sotilasta, joista 1 001 kaatuneina, 1 430 haavoittuneina ja 2 243 kadonneina. Raportin valmistumisen jälkeen osa sotilaista palasi takaisin omalle puolelle, mikä pienensi kadonneiden määrää. 13 962 sotilaan divisioona oli siis supistunut 9 288 sotilaaseen. Raskaimmat tappiot kärsi Haukilan alueella taistellut 25. jalkaväkirykmentti (25.JR). Tästä 3 296 sotilaan vahvuisesta rykmentistä palasi omalle puolelle 1 265 miestä, jolloin kokonaistappioiksi tuli 2 031 sotilasta. Heistä 1 551 ilmoitettiin kadonneiksi. Haukilan–Kokkojärven–Sanginlammen alueella toimineen 146. jalkaväkirykmentin (146.JR) kokonaistappiot olivat 1 393 sotilasta, joista 271 kaatuneina, 699 haavoittuneina ja 453 kadonneina. Lähinnä Haukilan alueella toimineen, vain yhden pataljoonan käsittäneen 305. jalkaväkirykmentin (305.JR) kokonaistappiot olivat 280 sotilasta, joista 25 kaatuneina, 15 haavoittuneina ja 240 kadonneina. Kokkojärven–Haukilan alueella toimineen 122. tykistörykmentin tappiot olivat 698 sotilasta, joista 145 kaatuneina, 117 haavoittuneina, 408 kadonneina ja 28 paleltuneina. Samalla alueella toimineen 4. erillisen tiedustelupataljoonan tappiot olivat 177 sotilasta, joista 34 kaatuneina, 38 haavoittuneina 69 kadonneina ja 36 paleltuneina. Raatteentien taisteluiden loppuvaiheisiin osallistuneen 61. erillisen pioneeripataljoonan tappiot olivat 110 sotilasta, joista kuusi kaatuneina, 35 haavoittuneina, 49 kadonneina ja 20 paleltuneina. Lisäksi suomalaiset ottivat Raatteentieltä ja sen lähiympäristöstä puna-armeijan sotilaita vangiksi noin 1 100.
Organisaatio

Heinäkuusta 1939
25. jalkaväkirykmentti
146. jalkaväkirykmentti
305. jalkaväkirykmentti
122. tykistörykmentti
179. haupitsirykmentti
312. erillinen panssaripataljoona
66. ilmatorjuntakonekiväärikomppania
56. panssaritorjuntapatteristo
61. erillinen pioneeripataljoona
12. erillinen viestipataljoona
4. erillinen tiedustelupataljoona
Komentajat

heinä–elokuu 1919: Ivan Dubovoi
elokuu 1919: Nikolai Štšors
elo–syyskuu 1919: Ivan Dubovoi
syys–lokakuu 1919: Mironov
lokakuu 1919: Pjotr Volkov
lokakuu 1919 – tammikuu 1922: Ivan Dubovoi
1930-luvulla: Dmitri T. Kozlov
1930-luvulla: Jaroslav Štrombah
tammikuu 1939 – tammikuu 1940: Aleksei Vinogradov
tammikuu 1940: P. Furt
tammikuu 1940 – syyskuu 1941: Semjon Tkatšenko
Neuvostodivisioonan suomalaisille menettämä sotakalusto

44. divisioona menetti valtavan määrän sotakalustoa suomalaisjoukoille.
4 822 kivääriä
190 pikakivääriä
106 konekivääriä
29 panssarintorjuntatykkiä
71 kenttä- ja ilmatorjuntatykkiä
43 hyökkäysvaunua (panssarivaunu)
10 panssariautoa
16 ilmatorjuntakonekivääriä
1 170 hevosta
260 kuorma-autoa
20 traktoria
15 moottoripyörää
47 kenttäkeittiötä
2 henkilöautoa
yhden lentokoneen
Nikolai Aleksandrovitš Štšors 25.5.(6.6.).1895 Snovsk – 30.8.1919
Nietjärven taistelu

| Jatkosodan taistelut |
| --- | --- |
Jatkosodan hyökkäysvaihe (1941) Operaatio Hopeakettu • Pohjois-Suomi • Itä-Karjala • Karjalankannas • Laatokka • merisotatoimet • ilmasotatoimet: 
Asemasotavaihe (1941–1944) Itä-Karjalan partisaanitaistelut 1942: 
Sodan loppuvaihe (1944) Kannaksen suurhyökkäys • Tali-Ihantala • Suurhyökkäys Syväriltä • Suurhyökkäys Maaselästä • Ilomantsin taistelu : 
Nietjärven taistelu oli jatkosodassa heinäkuussa 1944 Aunuksen ryhmän ja erityisesti vahvennetun 5. divisioonan alueella Laatokan Karjalassa käyty suomalaisten torjuntavoittoon päättynyt taistelu, joka esti neuvostojoukkojen tunkeutumisen syvälle Suomeen. Torjuntavoiton saavuttanutta yhtymää komensi 5. divisioonan komentaja kenraalimajuri Kustaa Tapola, joka palkittiin tästä saavutuksestaan Mannerheim-ristillä.
Tausta

PSS-aseman murruttua alkoi suomalaisten pitkä ja raskas perääntyminen kohti U-asemaa. Suomalaiset viivyttivät neuvostojoukkoja kaksi päivää Tulemanjoen viivytysasemassa, josta he perääntyivät U-asemaan.
U-asema ja sen miehitys

U-asema oli keskeneräinen kenttälinnoitettu puolustusasema, jossa oli muutama vahva tuliasema, noin 25 katettua korsua, 12 betonirakenteista bunkkeria, juoksuhautoja ja koko aseman pituinen ja yhtenäinen piikkilankaeste. Kaikkiin panssariuriin oli tehty vahvahkot panssariesteet ja miinoitukset. Nietjärven kohdalla puolustusasema koostui kolmesta erillisestä linjasta, joista viimeinen, kapealla hiekkaharjulla sijaitseva oli selvästi vahvin.
Aseman miehittivät 8., 5. ja 7. divisioonan joukot ja reservinä oli 15. prikaati. U-aseman  saatiin pääosin miehitettyä 10. heinäkuuta mennessä. Vetäytyvien joukkojen mukana saapui 120 tykkiä ja 40 kranaatinheitintä 6.-9. heinäkuuta. Nietjärven alueen miehitti 5. divisioonan jalkaväkirykmentti 44 komentajanaan everstiluutnantti Ilmari Rytkönen sekä Jalkaväkirykmentti 2 komentajanaan eversti Heikki Saure.
Taistelut alkavat

Neuvostojoukot saapuivat Nietjärven asemien eteen varhain aamulla 10. heinäkuuta ja yrittivät murtaa sen suoraan liikkeestä. Hyökkäys torjuttiin kenttätykistön tulella, jolloin viisi tankkia tuhoutui. Ensimmäinen hyökkäys Nietjärvellä oli torjuttu, mikä nostatti puolustajien taistelutahtoa.
Seuraavana päivänä neuvostojoukot aloittivat hyökkäyksen tykistön ja lentokoneiden tukemana Nietjärven molemmin puolin. Hyökkääjän onnistui tunkeutua ensimmäiseen asemaan, josta se lyötiin vastahyökkäyksellä osittain takaisin. Kolmen tunnin ajan neuvostoliittolaisten hyökkäykset ja suomalaisten vastahyökkäykset seurasivat toisiaan, kunnes suomalaisten oli peräännyttävä keskimmäiselle niin kutsutulle Maksimoff-linjalle. Suomalaiset yrittivät kahden tunnin kuluttua tuloksetonta tykistön tukemaa laajaa vastaiskua.
Ratkaisutaistelut 15.–17. heinäkuuta

Neuvostojoukot täydensivät joukkojaan ja kalustoaan kahden päivän ajan Nietjärvellä valmistautuen ratkaisevaan läpimurtoon. Samanaikaisesti suomalaiset evakuoivat haavoittuneet ja siirsivät täydennysjoukkoja ja -materiaalia etulinjaan.
Puna-armeija aloitti 15. heinäkuuta klo 08.03 tykistökeskityksen, johon osallistui lähes 200 tykkiä ja useita Katjuša-raketinheittimiä. Kello 09.00 alkoi 30 panssarivaunun ja tuhannen sotilaan eteneminen Nietjärven alueella. Suomalaisen tykistön keskitetty tuli sekä lentolaivue 44 Bristol Blenheim -pommikoneetselvennä kuitenkin pysäyttivät hyökkäyksen muualla paitsi Maksimoff-linjalla, jonka murruttua suomalaiset perääntyivät viimeiselle puolustuslinjalle. Vihollinen jatkoi hyökkäystään tunnin kuluttua linjan murtumisesta ja sai suomalaisten asemiin vaarallisen, noin 300 metrin levyisen murron. Etenemisen päätyttyä venäläiset pitivät murtoa hallussaan vastahyökkäyksistä huolimatta.
Koska suomalaisten suora rintamahyökkäys ei onnistuisi ilman suuria tappioita, päätti kenraalimajuri Kustaa Tapola vyöryttää vihollisen hallussa olevan 300 metrin pituisen juoksuhaudan osuuden sen molemmista päistä, koillisesta ja lounaasta. Tykistön tehtävänä oli estää vihollisen lisäjoukkojen pääsy alueelle. Reservissä olleen 15. prikaatin I ja IV pataljoonista muodostettiin iskuosastot, jotka varustettiin konepistoolein, kasapanoksin ja liekinheittimin.
Kello 09.30 ampuivat suomalaisten 120 tykkiä ja 40 kranaatinheitintä tuhannen kranaatin tulivalmistelun. Tämän jälkeen hyvin varustetut osastot etenivät juoksuhaudan molemmista päistä vyöryttäen juoksuhautaa. Neuvostojoukkojen tappiot olivat suuret ja suomalaisjoukot etenivät korvaten aina tarpeen mukaan kaatuneen joukkueen uudella. Aamulla 17. heinäkuuta vyörytyskiilojen päät kohtasivat ja pian koko murtuma-alue oli puhdistettu vihollisista.
Nietjärvellä painopisteessä olevia joukkoja tuki tykistö niin voimallisesti että pataljoonaa kohti oli 1,4 patteristoa. Painopistealueen taisteluja 5.Divisioonan alueella Nietjärvellä tuki parhaimmillaan 10 patteristoa. U-linjalla käytti VI AK:n tykistö 11–15.7.44 eli 5 vrk:n aikana 54 300 kenttätykistön ammusta ja 24 400 krh-ammusta.Se oli Suomen kenttätykistön kranaatinkäytön 5 vuorokauden ennätys kesällä 1944.
Tappiot

Neuvostoliiton 114. divisioona kärsi pahan tappion Nietjärvellä, jossa se menetti 2 200 kaatunutta ja kadonnutta, sekä 4 000 haavoittunutta. Lisäksi divisioonalle alistetuista 80:stä panssarivaunusta ja rynnäkkötykistä 37 tuhottiin. Tappioiden seurauksena neuvostojoukkojen hyökkäysinto hiipui ja joukot ryhmitettiin puolustukseen. Suomalaisten tappiot olivat pienemmät: 500 kaatunutta ja kadonnutta sekä 700 haavoittunutta.
Aiheesta muualla

dokumentti Taistelu Laatokan karjalassa Syväriltä Nietjärvelle 1944 Tekijät: Erik Berner, Kari Niemistö
Heikki Niska

Heikki Niska eli salanimi Petri Karhusalo (s. 7. marraskuuta 1961 Kalajoki) on suomalainen prosaisti ja runoilija. Niska on julkaissut myös lastenkirjoja. Hän on toiminut myös kokkina, asunut Tampereella ja kesästä 2017 Helsingissä.
Teokset

Sataa lapsuuteen, runoja, Espoo: Weilin + Göös, 1987. ISBN 951-35-4246-7.
Nukunausta Nekkulaan, runoja, (ilosofiaa lapsille ja aikuisille), kuvitus: Risto Moberg. Helsinki: Elävien runoilijoiden seura, 1994 ISBN 951-97149-0-1
Sinioranssi (haikuja Suomesta) Helsinki: Elävien runoilijoiden seura, 1996 ISBN 951-97149-1-X
Pitäkää kiinni hatustanne!,runoja, kuvitus: Risto Moberg. Helsinki: Ihme, 1998 ISBN 952-9712-11-1.
Ulijasta väkiä, runoja Keski-Pohjanmaan murteella,  Turku: Sammakko, 2003 ISBN 952-5194-65-5.
Mehtätähtejä ja uuen kylän outoja, runoja Keski-Pohjanmaan murteella, Turku: Sammakko, 2005 ISBN 952-483-002-7.
Näläkä ja jano, lyhytproosaa Keski-Pohjanmaan murteella, Helsinki: Edico, 2006 ISBN 952-99760-3-8., ISBN 978-952-99760-3-4.
Mitä ihimisekki sannoo!: (rakikometia hilijasilta mailta), lyhytproosaa Keski-Pohjanmaan murteella, Helsinki: Edico, 2007 ISBN 978-952-5708-02-8.
Satakieli ja lakaisukone, runoja, kuvittanut Virpi Penna. Helsinki: Tammi, 2008 ISBN 978-951-31-4139-4.
Taikakissan värit, runoja,: graafinen toteutus: Ville Granroth. Helsinki: WSOY, 2010. ISBN 978-951-0-35907-5.
Yrren avaruusmuodot, teksti: graafinen toteutus: Ville Granroth. Helsinki: WSOY, 2010. ISBN 978-951-0-35906-8.
Peikkovaara, runoja, kuvittanut Virpi Penna. Helsinki: Tammi, 2011 ISBN 978-951-31-5850-7.
Balladi kuultavasta pojasta, runoja, Helsinki: ntamo, 2012 ISBN 978-952-215-194-0.
Miesten häät, runoja, valokuvat: Udo Dittrich. Helsinki: ntamo, 2013 ISBN 978-952-215-419-4. (alun perin julkaistu nimellä Petri Karhusalo, kustantaja Meikänainen, 1995)
Keskiyön pysäkki, runoja, Helsinki: ntamo, 2014 ISBN 978-952-215-496-5.
Solisevaiset, haikuja ja tankoja, Sanasato 2017 ISBN 978-952-7176-28-3.
Lystisaaren kesä, runoja, & Hannamari Ruohonen. Kustantamo S&S 2017, ISBN 978-951-52-4288-4.
Frida ja käärmehameinen yö, runoja, Kulttuurivihkot 2020, ISBN 978-952-7274-57-6.
Hössöttävät Hörvelöt, lastenromaani, kuvittanut Ulla Saar  Enostone 2021, ISBN 978-952-7389-15-7
Hornanperän hurjapäät, runoja, kuvittanut Matilda Kilpua, Kulttuurivihkot 2021, ISBN 978-952-7274-99-6
Tosisaan nolua, lyhytproosaa Keski-Pohjanmaan murteella, Kulttuurivihkot 2021, ISBN 978-952-7437-07-0
Hiuku, Miuku ja mummo, runot Heikki Niska, Rauni Anita Martikainen, kuvitus: Mia Nikkilä. Kulttuurivihkot 2024 ISBN 978-952-411-029-7
Päiväkoti Raikuli, kuvittanut Elvi Pekkarinen. Kulttuurivihkot 2024 ISBN 978-952-411-056-3
Aiheesta muualla

Haastattelu Kirjasampo
Heikki Niska kukisti ahdistavan lapsuuden muiston ja uskaltaa nyt kirjoittaa myös miesten välisestä rakkaudesta, kiimastakin Aamulehti. 18.7.2017. Arkistoitu 25.10.2017. Viitattu 25.10.2017.
Noidankehä

Noidankehä (lat. circulus vitiosus) on kielteisenä pidetty vaikutusten ketju, jonka jokin näistä vaikutuksista itse aiheuttaa. Esimerkiksi ujouden noidankehässä punastuminen voi aiheuttaa ujostumista ja ujostuminen punastumista. Köyhyyden noidankehässä voi olla lukemattomia tekijöitä ja pitkiä vaikutusten ketjuja.lähde?
Mytologisessa mielessä ja sanan alkuperäisessä tarkoituksessa noidankehä tarkoittaa noidan, velhon, paholaisen tai muun pahan olennon toimintaan liittyvää yliluonnollista tai fyysistä kehää tai aluetta. Alue saattaa olla rituaalipaikka, jossa noita suorittaa rituaalin, tai se saattaa olla jonkinlainen voiman keskittymä. Noidankehä voi myös vangita tai lumota siihen joutuneen.lähde?
Karikkeenhajottajasienilajit, joita on noin 60, voivat muodostaa metsässä tai ruohikolla kasvaessaan noidankehiä eli suuria itiöemistä koostuvia renkaita. Tällaisia sieniä ovat esimerkiksi herkkusienet, malikat, juurekkaat ja nahikkaat.
Natriumkloridi

| Natriumkloridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
Muut nimet:  Ruokasuola, suola
CAS-numero:  7647-14-5
PubChem CID:  5234
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NaCl
Moolimassa:  58,44 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoinen kristallimainen kiinteä aine
Sulamispiste:  802 °C (1 075 K)
Kiehumispiste:  1 440 °C (1 713 K)
Tiheys:  2,164 g/cm3
Liukoisuus veteen:  35,7 g / 100 ml (kylmä)
Suolarakeita
Suolakide
Suola on esiteollisena aikana muodostanut merkittävän osan Suomen ulkomaankaupasta. 1800-luvulla suomalaiset purjelaivat toivat suolaa Cadizista ja Trapanista. Kuvassa suolavarastoja Trapanissa Sisiliassa.
Natriumkloridi (NaCl) eli keittosuola (lääketietet.), yleiskielessä suola on natriumin ja kloorin muodostama kemiallinen yhdiste.
Natriumkloridi on yleinen luonnossa esiintyvä mineraali, jota esiintyy merivedessä merisuolana, maalla vuorisuolana esimerkiksi suola-aavikoilla ja kallioperässä sekä myös sisämaan suolavesissä.
Suurin osa maailmassa tuotetusta natriumkloridista käytetään kemianteollisuuden raaka-aineeena. Natriumkloridia käytetään pohjoisissa maissa myös teiden sulanapitoon. Natriumpohjainen maantiesuola sisältää 96 prosenttia natriumkloridia.
Ruokasuola sisältää 96-98 prosenttia natriumkloridia sekä pieniä määriä kalsiumia ja kalium- sekä magnesiumsuoloja. Jodioitu ruokasuola sisältää myös jodia.
Ruokasuola valmistettiin ennen merivedestä haihduttamalla. Myöhemmin sitä alettiin louhia kaivoksista. Ruokasuola oli Suomen tärkein tuontituote 1800-luvun puoliväliin saakka.
Ruokasuolaa käytetään ruoan maustamiseen ja  ruokien bakteerikasvua hidastavana säilöntäaineena. Ruokasuola on väestön ylivoimaisesti tärkein lähde välttämättömille hivenaineille natriumille ja kloorille sekä jodille, jota lisätään pieneen osaan elintarvikekäyttöön valmistetusta suolasta.
Ruokasuolan mukaan on saanut nimensä myös laaja ionisidoksisten kemiallisten yhdisteiden ryhmä, suolat.
Fysikaaliset ja kemialliset ominaisuudet

Natriumkloridi on tyypillinen ioniyhdiste, eli kemiallisen määritelmän mukainen suola, joka koostuu positiivisista natriumioneista ja negatiivisista kloridi-ioneista. Kiinteässä tilassa natriumkloridi muodostuu kuutiollisista kiteistä, joissa jokainen natriumioni on kuuden kloridi-ionin symmetrisesti ympäröimä ja vastaavasti jokainen kloridi-ioni kuuden natriumionin ympäröimä. Vastakkaismerkkisten ionien välinen sähköinen vetovoima, ionisidos, pitää kidettä koossa.
Natriumkloridi liukenee hyvin veteen jopa 30-prosenttiseksi liuokseksi. Natriumkloridi ei johda sähköä kiteisessä tilassa, mutta sulana ja vesiliuoksena kylläkin. Tällöin sähkövirta muodostuu ionien liikkeestä. Sähkövirta hajottaa sen kemiallisesti, toisin sanoen tapahtuu elektrolyysi.
Natriumkloridia syntyy esimerkiksi suolahapon ja natriumhydroksidin reagoidessa keskenään: HCl + NaOH → NaCl + H2O. Täten se on suola myös vanhan kemiallisen määritelmän mukaan, jolloin tällä termillä tarkoitetaan hapon ja emäksen välisessä reaktiossa syntyvää ainetta. Tällä tavoin sitä ei kuitenkaan käytännössä valmisteta.
Esiintyminen luonnossa

Natriumkloridia esiintyy luonnossa runsaasti meriveteen liuenneena. Valtamerissä sitä on noin 3–4 %, mutta esimerkiksi Itämeren murtovedessä vain 1–2 %. Joissakin suolajärvissä, kuten Kuolleessameressä ja Amerikan Isossa Suolajärvessä sitä on jopa lähes kylläisenä liuoksena, jolloin sitä on noin 30 %.
Suolaa esiintyy paikoitellen runsaasti myös kallioperässä vuorisuolana sekä suola-aavikoilla. Käytännön tarpeisiin sitä valmistetaan merivettä haihduttamalla tai suolakaivoksia louhimalla.
Vuorisuolan - yleisin ruokasuola - ohella muista lähteistä saadut 'ruokasuolat' sisältävät natriumkloridin lisäksi vähäisissä määrin myös muita suoloja ja alkuaineita. Näitä myydään mm. nimillä merisuola, kristallisuola (tunnetaan myös nimillä intiaanisuola tai ruususuola), ja mineraalisuola. Kaikki edellä mainitut sisältävät jonkin verran kaliumkloridia ja magnesiumsulfaattia. Merisuola sisältää luonnostaan jodia (0,13 mg/100 g), joskin pelkän merisuolan käyttö ei takaa riittävää jodin saantia Suomessa. Suomessa myytävään ruokasuolaan on lisätty jodia 2,5 mg/100 g jodin saannin turvaamiseksi.
Kristallisuolaan ei myöskään ole yleensä lisätty jodia, jolloin sen käyttö jodioidun ruokasuolan sijaan ei ole perusteltua, mikäli jodin saantia ei ole muuten turvattu.