Paul Iribe
Suunnittelu-ura

Paul Iribe teki jo 17-vuotiaana kuvituksia suosittuun L'Assiette au Beurreen sekä piirroksia ja karikatyyrejä satiirisiin lehtiin Le Rire, Le Sourire ja La Baïonnette.
Hän oli yksi ranskalaisten kuvittajien joukosta, johon kuuluivat myös George Barbier (1882–1932), Georges Lepape, Charles Martin ja Pierre Brissaud (1885–1964). Heidän modernistinen tyylinsä, johon vaikuttivat sekä aikakauden uudet taidesuuntaukset että japanilaisesta taiteesta innoituksensa saava yksiulotteisuus ja minimalismi.
Vuonna 1906 Iribe teki yhteistyötä useiden avantgarde-taiteilijoiden kanssa luomalla poliittisen oikeisto-anarkistisen ja patrioottisen satiirilehden Le Témoin (Todistaja), hänen kuvituksensa lehdessä herättivät muotisuunnittelija Paul Poiret'n huomion. Rajoitettu painos (250 kpl) oli innovatiivinen, koska se käytti eloisia fauvistisia värejä ja japanilaisten painokuvien yksinkertaistettua viivaa ja litistettyä perspektiiviä. Kuvien luomisessa Iribe käytti käsinvärjäysprosessia nimeltä kaaviomaalaus (ransk. pochoir), jossa pronssi- tai sinkkilevyille tehtyihin kaiverruksiin voidaan lisätä värikerroksia vaiheittain. Lehteä rahoitti Coco Chanel.
Vuonna 1911 couturière Jeanne Paquin palkkasi Iriben sekä kuvittajat Georges Lepapen ja Georges Barbierin tekemään portfolion vaatemalleistaan nimeltä L’Eventail et la fourrure chez Paquin. Koko 1910-luvun ajan Iribe oli mukana muotimaailmassa ja teki myös teatteri-, sisustus- ja korusuunnittelua. Hän jatkoi muotikuvittamista, avasi koristetaideliikkeen rue du Faubourg St. Honoré'lla, suunnitteli parfyymipulloja, tekstiilejä Bianchini Ferier -yritykselle ja suunnittelija André Groultille. Hän teki useita julkaisuja tanssija Vatslav Nižinskin kanssa, esimerkiksi albumi nimeltä Prélude à l'aprés-midi d'un faune (Faunin iltapäivä), joka vangitsi Nižinskin tekemän koreografian Claude Debussyn samannimiseen sävellykseen Adolph de Meyerin valokuvaamana.
Iriben työ erottuu muista taiteilijoista ensisijaisesti niissä kuvituksissa, joita hän toteutti muotilehdille, kuten ekslusiiviselle La Gazette du Bon Ton'ille, jossa hänen vinjettinsä uusimmista muotivaatteista edistivät muotisuunnittelijoiden, kuten Paul Poiret'n mainetta. Couturièr Paul Poiret tunnisti Iriben lahjakkuuden ja pyysi häntä luomaan piirroksia kokoelmansa uusista vaatemalleista. Kuvitukset koottiin myöhemmin albumiksi nimeltä "Les Robes de Paul Poiret racontée par Paul Iribe", joka julkaistiin vuonna 1908. Julkaisu aiheutti kohua, sillä Poiret'n suunnitteluestetiikka edisti uutta vapaampaa vaatetusta, jossa jätettiin vuosisatoja ihanteena ollut, rajoittavan korsetin muokkaama naisvartalo vapaaksi. Vuonna 1925 La Gazette du Bon Ton -lehti sulautettiin Vogue-lehteen.
Vuonna 1919 Iribe muutti New Yorkiin, ja hänen art deco -tyylinsä levisi edelleen amerikkalaiselle muotia ostavalle yleisölle hänen jatkuvan muotikuvituksen ja sisustuksen parissa. Hänen töitään julkaistiin amerikkalaisen Voguen seitsemässä numerossa, ja hän avasi myös Fifth Avenuelle myymälän nimellä Paul Iribe Designs New York–Paris. Iribe oli yksi ensimmäisistä ranskalaisista muotisuunnittelijoista Hollywoodissa. Cecil B. DeMille tilasi hänet luomaan puvustuksen Gloria Swansonille elokuvaan Male and Female vuonna 1919. Elokuva oli alku kuuden vuoden yhteistyölle Paramount-studioilla, jonka aikana Iribe toimi kahdeksan DeMille-elokuvan visuaalisena suunnittelijana eli art directorina. Hän oli visuaalinen suunnittelija eli art director Kymmenen käskyä elokuvan ensimmäiseen, vuoden 1923 mykkään versioon nimeltä Kymmenet käskyt, jonka valtavat lavasteet ja 2 500 ihmistä käsittänyt tekijäkaarti ovat Hollywood legenda.
Iribe muutti takaisin Ranskaan vuonna 1930 ja osallistui lukuisiin suunnitteluprojekteihin, kuten Choix (Valinta) nimisen kirjan julkaisemiseen, joka esitteli hänen suunnittelemiaan huonekaluja, sisustustaidetta ja koruja.
Iriben suunnittelijaura oli tuottelias, hän kirjoitti tekstejä ja teki visuaalista suunnittelua Vogue-lehteen, suunnitteli kankaita, huonekaluja, mattoja ja teki sisustussuunnittelua varakkaille asiakkaille. Iribe suosi sulavien linjojen runsasta käyttämistä, joka oli jugendille ominaista: puffi-verhot, kiiltävät lamee-tekstiilit, kuvakudoksilla peitetyt seinät ja matoilla peitetyt lattiat. Hän suhtautui vihamielisesti moderniin teolliseen muotoiluun ja esitti ytimekkään kritiikkinsä vuoden 1925 Arts décoratifs -näyttelyyn: "Taiteen ja kuution välinen liitto."lähde?
Vuonna 1932–1933 Iribe teki yhteistyötä Coco Chanelin kanssa International Guild of Diamond Merchants tilaamien luksuskorujen suunnittelussa. joissa käytettiin materiaaleina pelkästään platinaa ja timantteja. Hän teki yhteistyötä korusuunnittelussa Chanelin kanssa aina kuolemaansa vuoteen 1935 asti.