stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sarjakuva Suomessa
Sarjakuvan instituutiot

Suomen sarjakuvaseura perustettiin vuonna 1971. Seuran tärkeimmiksi tehtäviksi määriteltiin alan arvostuksen nostaminen, kotimaisten klassikkojen muistaminen ja kotimaisen vaihtoehdon tukeminen. Näihin tavoitteisiin pyrittiin tiedotuksen, koulutuksen ja julkaisutoiminnan kautta. Seura alkoi julkaista Sarjainfo-lehteä vuonna 1972.
1980-luvun alussa useisiin kaupunkeihin perustettiin paikallisia sarjakuvaseuroja. Niiden keskeinen toiminta oli omien sarjakuvalehtien julkaisu. Vuonna 1981 pidettiin ensimmäinen Kemin sarjakuvafestivaali ja 1983 ensimmäinen Helsingin sarjakuvafestivaali. Vuonna 1995 perustettiin etujärjestö Sarjakuvantekijät ry. Vuonna 2008 perustettiin Sarjakuvakeskus, joka tarjoaa muun muassa kurssiluonteista koulutusta ja pitää yllä galleriaa. Vuonna 2009 aloitti toimintansa Sarjakuvan tiedotuskeskus. Tampere Kuplii on jakanut vuodesta 2007 Sarjakuva-Finlandia-palkintoa kotimaiselle albumille.
Sarjakuvan opetusta on eräissä kansanopistoissa ja taideoppilaitoksissa ja korkeakoulutasolla Aalto-yliopiston kursseilla. Taiteen perusopetuksessa sarjakuvalle ei ole omaa opetusohjelma. Sarjakuvaan liittyvä tutkimus on hajanaista ja satunnaista.
Heikki Kaukoranta teki Suomessa ensimmäisen pro gradu -työn sarjakuvasta estetiikan oppiaineessa vuonna 1969. Ensimmäinen sarjakuviin keskittynyt suomalainen tietoteos, Kaukorannan ja Jukka Kemppisen Sarjakuvat (1972) vaikutti suuresti tietämykseen sarjakuvan historiasta. Säännöllinen sarjakuvakritiikki sanomalehtien kulttuurisivuilla alkoi 1980-luvun puolivälissä, ensin Helsingin Sanomissa ja myöhemmin muissa lehdissä. Viimeistään 2000-luvulla sarjakuvakritiikki vakiintui sanomalehtiin.
Sarjakuvantutkimus nousi yliopistoissa esiin 1990-luvulla. Sarjakuvan tutkimus on silti yhä vähäistä. Sarjakuviin liittyviä lopputöitä tehdään vuosittain kymmeniä. Tutkimus on usein kielitieteellistä ja liittyy joko suomen kielen tai sarjakuvakääntämisen alaan. Suomen ensimmäinen sarjakuvista väitellyt oli Pekka A. Manninen vuonna 1995. Kasvatustieteen alan väitöskirja Vastarinnan välineistö: Sarjakuvaharrastuksen merkityksiä käsitteli sarjakuvaa kapinan ja vaihtoehtoisten tulkintojen välineenä. Sarjakuvan estetiikkaa ja kerrontaa on Suomessa tutkittu vain vähän. Juha Herkmanin myöhemmin lisensiaatintyöksi laajentama teos Sarjakuvan kieli ja mieli (1998) tarkasteli tätä aihealuetta. Herkman hyödynsi kirjassaan etenkin kirjallisuudentutkimuksen ja kulttuurintutkimuksen menetelmiä.
Suosituimpien sanomalehtisarjakuvien levittämisestä vastaa Suomessa pääosin kolme sarjakuvasyndikaattia: ruotsalainen Bulls Press, tanskalainen PIB Features ja suomalaisen Oksialan perheen omistama Tekstikuva Oy.
Sarjakuvan instituutiot > Sarjakuva kirjastossa

Suurimmaksi puutteeksi suomalaisen sarjakuvan kentällä on nähty se, että minkään arkiston tai museon tehtävänä ei ole tallentaa järjestelmällisesti sarjakuvaa ja sen kulttuurihistoriaa. Esimerkiksi tekijöiden originaaleja ei voida tallettaa keskitetysti. Suomeen on vaadittu arkistoa tai museota, jonka tehtäviin kuuluu sarjakuvakulttuurin tallentaminen sekä tutkimus- ja näyttelytoiminta.
Suomen sarjakuvaseura on vuodesta 1971 koonnut omaa arkistoa ja kirjastoa. Se on vuodesta 2003 alkaen sijainnut Aralis-kirjastokeskuksessa Helsingin Arabianrannassa. Kokoelmaa täydennetään lahjoituksilla, järjestelmälliseen hankintaan ei ole mahdollisuuksia. Kuitenkin useimmat kustantajat lähettävät kotimaiset uutuusjulkaisunsa kirjastolle, joka on tavallaan sarjakuvan epävirallinen vapaakappalekirjasto. Kokoelmassa oli vuonna 2011 yli 7000 nimikettä sarjakuvia, alan tutkimuksia ja tietokirjoja. Teoksia ei saa kotilainaksi. Sarjakuvaseura tekee yhteistyötä eri maiden erikoiskirjastojen kanssa vuonna 2006 avatun pohjoismaisen Nordicomics-sarjakuvaportaalin avulla. Vuonna 2011 Suomen sarjakuvaseuran kokoelman teosten viitetiedot siirrettiin Nordicomics-tietokannasta Suomen sarjakuvaseuran kokoelman tietokantaan.
Ulkomaisten esimerkkien perusteella erikoistuneen sarjakuvakirjaston etuna olisi ulkomaisen aineistohankinnan tehokkuus, erikoiskirjaston käytössä oleva asiantuntemus sekä omat määrärahat ostoihin. Näin yksikin kirjasto voisi kohtuullisin kustannuksin laajentaa suuresti kirjastotarjonnan määrää ja monipuolisuutta.
Kirjallisuutta

Hänninen, Ville (toim.): Kotimaisia sarjakuvantekijöitä.  Helsinki:  BTJ, 2004.  ISBN 951-692-571-5
Hänninen, Ville & Römpötti, Harri (toim.): Päin näköä! 16 suomalaista sarjakuvataiteilijaa.  Helsinki:  Like, 2011.  ISBN 978-952-01-0654-6
Jokinen, Heikki & Pulkkinen, Kalervo: Suomalaisen sarjakuvan ensyklopedia.  Kemi:  Kemin sarjakuvakeskus, 1996.  ISBN 952-9686-10-2
Vistilä, Miia (toim.): Kotimaista naissarjakuvaa: Marginaalista maailmankartalle.  Helsinki:  BTJ, 2008.  ISBN 978-951-692-708-7
Aiheesta muualla

Sarjakuvantekowiki (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen sarjakuvaseura
Sarjakuvaportaali Kvaak.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Kemin sarjakuvakeskus ja Suomen vanhin sarjakuvatapahtuma Kemin sarjakuvapäivät (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Suomalainen kulttuuri |
| --- | --- |
Yhteiskunta:  Historia  Kielet  Suomalaiset  Uskonto 
Taide ja kirjallisuus:  Arkkitehtuuri  Kirjallisuus Sarjakuva  Runous  Kuvanveisto  Muoti  Musiikki  Taide  Tanssi  Teatteri 
Muut:  Juhlapäivät  Kansanperinne  Keittiö  Media Elokuva  Internet  Radio  Sanomalehdet  Televisio  Mytologia  Urheilu 
Symbolit:  Eepos  Henkilöitymä  Kansallislaulu  Kansallispäivä  Kansallispyhäkkö  Lippu  Soitin  Vaakuna
Sarjakuvan kielioppi

Sarjakuvan kielioppi tarkoittaa sarjakuvan muotoa, tekstiä ja kuvia ja niiden tulkintaa. Sarjakuva on taiteenlajina näköön perustuva. Yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija ja -teoreetikko Scott McCloud määrittelee sarjakuvan ”harkitussa järjestyksessä oleviksi rinnakkaisiksi kuvallisiksi tai muiksi ilmaisuiksi, joiden tarkoituksena on välittää informaatiota tai saada lukijassa aikaan esteettinen vaikutelma. Ilmaisumuotona sarjakuva on monipuolinen. Paitsi että siinä yleensä yhdistyvät kuvallinen ja sanallinen kerronta, sillä on myös erityinen ilmaisukielensä, joka täytyy oppia voidakseen ymmärtää sarjakuvan merkitystä. Tätä ilmaisukieltä nimitetään sarjakuvan kieliopiksi.
Ruudut ja tyhjä tila

Scott McCloud toteaa ruutujen olevan sarjakuvan perusyksikköjä, jotka jakavat sarjakuvan aikaa ja tilaa. Useimmiten ruudut ovat muodoltaan suorakulmaisia, joten eri muotoisilla ruuduilla voidaan korostaa tapahtumia: esimerkiksi pyöreä ruutu sisältää usein ratkaisevan käänteen. Ruutujen koolla ja leveydellä taas on yhteys tapahtumien kestoon: koko sivun levyistä vaakaruutua käytetään sarjakuvan alussa kiireettömän tunnelman luomiseen tai maiseman esittelyyn, nopeat tapahtumasarjat ilmaistaan kapeissa ruuduissa. Ruudut ovat yleensä viivalla kehystettyjä, mutta niiden reunoja rikkomalla voidaan korostaa liikkeen voimaa tai kolmiulotteisuutta.
Ruudun sisällä tärkeitä näkökohtia ovat kuvakulma ja rajaus. Useimmiten kuvakulma eli se taso, josta lukija katsoo kuvan maailmaa on silmäntaso eli etuperspektiivi. Vaihtelua tuovat tyypillisimmin alataso eli sammakkoperspektiivi, joka tuntuu usein uhkaavalta, ylätaso eli lintuperspektiivi, joka tuntuu usein turvalliselta, ja niin sanottu nukkekotiefekti, jossa sarjakuvan hahmot ovat aivan ruudun alarajalla. Sarjakuvissa käytetään myös erilaisia kuvakokoja yleiskuvista erikoislähikuviin. Elokuvan kielen termein voidaan tässä yhteydessä puhua kamerasta ja eri etäisyyksiltä kuvaamisesta.
Sarjakuvaruutua sommitellessa tulee ottaa huomioon kuvasisällön lisäksi myös puhe- ja ajatuskuplat, tekstilaatikot sekä äänitehosteet. Lisäksi täytyy huomioida ympäröivät ruudut, sillä sarjakuvaruutu on vain yksi osa ruuturivin tai kokonaisten sivujen kokonaisuutta.
Ruutujen väliin jäävästä tyhjästä tilasta käytetään nimitystä välipalkki. Tyhjät tilat lukija täydentää mielikuvituksensa avulla, luoden sarjakuvasta johdonmukaisen kokonaisuuden. Siksi McCloudin mukaan sarjakuvasta voidaan puhua täydentämisen taiteena. Kerronta voi siirtyä ruudusta ruutuun kuudella eri tavalla: hetkestä hetkeen, toiminnasta toimintaan (yleisin tapa), kohteesta kohteeseen, kohtauksesta kohtaukseen, näkökulmasta näkökulmaan sekä siirtymä, jossa ruutujen välillä ei tunnu olevan mitään loogista seuraussuhdetta. Usein siirtymä voi edustaa montaa eri tyyppiä yhtä aikaa, joten jaottelu on karkea, mutta selkeydessään hyvin havainnollinen.
Teksti ja puhekuplat

Sarjakuva koostuu kuvien lisäksi yleensä myös kirjoitetusta tekstistä. Tekstiä on otsikossa, hahmojen käymässä keskustelussa ja sisäisissä ajatuksissa sekä tarvittaessa selostavissa väliteksteissä ja ääniä kuvaavissa tehosteteksteissä. Lisäksi löytyy tekijän allekirjoitus.
Sarjakuvahahmojen keskustelu esitetään yleensä puhekuplien sisällä. Puhekuplasta lähtevä väkänen ilmaisee lukijalle, kuka henkilöistä on äänessä. Joskus myös kuplan muoto ja ääriviiva paljastavat puhujan äänensävyn ja tunnetilan. Siinä missä huutavan henkilön painokkaat vuorosanat on kirjoitettu suurella ja paksulla kirjasinlajilla, symboloi katkoviivalla piirretty puhekupla kuiskaamista. Ajatuskupla eroaa puhekuplasta pehmeämpien kaariensa ansiosta. Keskustelun lisäksi sarjakuvissa voi esiintyä myös televisiosta tai muista sähköisistä lähteistä tulevaa puhetta, jota kuvataan esimerkiksi sahalaitaisen kuplan avulla. Kaikki kuplat on yleensä pyritty suunnittelemaan niin, että ne voi vaivatta lukea oikeassa järjestyksessä. Useimmiten länsimaisessa sarjakuvassa edetään aikajärjestyksessä vasemmalta oikealle.
Sarjakuvissa voi olla myös kertovaa tekstiä, joka tavallisimmin sijoitetaan omalle rajatulle alueelleen ruudun alareunaan. Tällainen tekstilaatikko selventää tapahtumia, joita ruuduissa ei esitetä, ja mahdollistaa näin kerronnan tiivistämisen. Yleensä kyse on ajallisista tai paikallisista siirtymistä, joista esimerkkinä voisi mainita tekstilaatikon ”Samaan aikaan toisaalla”.
Monesti sarjakuvissa käytetään myös onomatopoeettisia efektejä eli merkitään erilaisia ääniä (esimerkiksi pam, viuuuh, räts, auoorgh!, tosin joskus myös suomalaisissa sarjakuvissa englannin kielellä: bang, crash, boom jne.). Koska sarjakuvissa äänetkin on välitettävä kuvallisen ilmaisun kautta, myös ilmausten graafinen asu, koko ja muoto ovat tärkeitä. Japanilaisessa sarjakuvassa käytetään suurta määrää onomatopoeettisia sanoja, joista jotkut kuvaavat myös tapahtumia, jotka eivät aiheuta kuultavaa ääntä. Tällaisia sanoja ovat esimerkiksi gaku-gaku, joka viittaa pelosta vapisemiseen, ja tuijottamista tarkoittava jiro-jiro.
Kuvat ja merkkikieli

Sarjakuvassa kuva ja teksti ovat useimmiten toisistaan riippuvaisia. Kuvia voidaan kutsua niin sanotuiksi kuvallisiksi ikoneiksi, jotka muistuttavat henkilöitä, paikkoja, asioita tai ajatuksia. Ikoneita ovat niin realistiseen tyyliin piirrettyjen sarjakuvien henkilöt kuin humorististen sarjakuvien karikatyyrihahmotkin. McCloud muistuttaa sarjakuvahahmoihin sisältyvän kuitenkin aina edes ripaus pilapiirräntää, mitä hän ei suinkaan pidä lukijoiden samastumista ja osallistumista estävänä vaan pikemminkin lisäävänä tekijänä. Taustat sen sijaan kuvataan usein realistisemmin.
Sarjakuvalla on oma merkkikielensä, joka sisältää monenlaisia kuvallisia symboleja: kuvia ja viivoja. Puhekuplien sisään piirretyillä kuvasymboleilla voidaan korvata puheosuuksia, esimerkiksi hehkulampulla uutta ajatusta, Z-kirjaimella kuorsausta ja pääkallolla kiroilua. Tähdet taas symboloivat kipua, poreilevat kuplat humalatilaa. Useimmiten siis ilmaistaan sarjakuvahahmon tunnetilaa tai mielenliikkeitä. Myös kielikuvia ja vertauksia voidaan kuvittaa, esimerkiksi ”tappavan katseen” voi ilmaista sarjakuvahahmon katseen linjalla olevilla veitsillä. Kuvallisia symboleja näyttää olevan eniten huumori- ja seikkailusarjakuvissa, kun taas niin sanotut vakavammat sarjakuvat pyrkivät niiden vähäiseen käyttöön.
Kuvien lisäksi myös erilaisilla viivoilla on sarjakuvissa tärkeä tehtävänsä. Ensinnäkin viivat korostavat henkilöiden tunnetilojen muutosta. Liikettä taas ilmaistaan niin sanotuilla vauhtiviivoilla, joskin myös hahmojen liikesuunnan ja katseen avulla. Liikettä voi ilmaista paitsi ruudun sisällä, myös täydentämällä ruudusta ruutuun. Lisäksi piirtäjän käyttämällä viivan tyylillä on oma sanomansa. Omaa kieltään puhuvat myös sarjakuvissa mahdollisesti käytettävät värit, joissa suositaan selkeitä, kirkkaita perusvärejä.
Kirjallisuutta

Eisner, Will: Comics & Sequential Art.  Tamarac:  Poorhouse Press, 1985.  ISBN 0-9614728-1-2  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kielioppi (Arkistoitu – Internet Archive). Sarjakuvantekowiki.
Ignatz-hiiri heittää Krazy Katia tiilellä. George Herriman, 1937.
HMS Unicorn (I72)

| HMS Unicorn |
| --- | --- |
 HMS Unicorn

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast, Pohjois-Irlanti
Kölinlasku:  26. kesäkuuta 1939
Laskettu vesille:  20. marraskuuta 1941
Palveluskäyttöön:  12. maaliskuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  17. marraskuuta 1953
Tekniset tiedot
Uppouma:  16 794 t (standardi) 20 625 t (kuormattu)
Pituus:  200 m
Leveys:  27,51 m
Syväys:  7,0 m
Koneteho:  40 000 shp
Nopeus:  24 solmua
Miehistöä:  1 094
Aseistus
Aseistus:  8 × QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykkiä 3 × kahdeksanputkista QF 2 naulan -ilmatorjuntatykkiä 8 × 20 mm ilmatorjuntatykkiä 36 lentokonetta
HMS Unicorn (viirinumero I72) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1941 vesillelaskettu huolto- ja korjauslentotukialus, joka palveli toisessa maailmansodassa. Se oli ensimmäinen varta vasten tehtävään valmistettu alus.
Valmistus

Alus tilattiin 14. huhtikuuta 1939 Harland and Wolffin telakalta Belfastista Pohjois-Irlannista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 29. kesäkuuta. Alus laskettiin vesille 20. marraskuuta 1941. Aluksen vesillelaskua oli viivästytetty tärkeämpien hankkeiden toteuttaminen. Alus otettiin palvelukseen 12. maaliskuuta 1943.
Aluksella oli korjauspajat ja varastoja, joiden avulla se kykeni korjaamaan kaikkia laivaston ilmavoimien käytössä olleita lentokoneita mukaan lukien lentoveneet, jotka nostettiin alukseen nosturilla ja laukaistiin ilmaan katapultilla.
Aluksen suunniteltu uppouma täysin kuormattuna oli 16 510 tonnia ja sen kokonaispituus oli 195,07 metriä ja leveys 27,43 metriä. Täysin kuormatun aluksen syväys oli 5,79 metriä. Aluksen kaksi akselinen propulsiojärjestelmä tuotti 40 000 shp:tä, mikä mahdollisti 22 solmun huippunopeuden.
Aluksen omasuojana oli neljä kaksiputkista neljän tuuman ilmatorjuntatykkiä sekä kahden naulan moniputkisia pikatykkejä. Kaikkien ilmatorjuntatykkien maalinosoituksen tukena olivat tutkat. Ilmapuolustusta oli täydennetty Oerlikonin 20 millimetrin tykein. Aluksen tutkavarustukseen sisältyi typpin 281B ilmavalvontatutka.
Aluksen hangaarikansi mahdollisti 35 lentokoneen sijoittamisen operatiivisen käyttöön, korjattaamiseksi tai kuljettamiseksi. Koneiden lukumäärä kuitenkin vaihteli jonkin verran konetyyppien mukaan. Aluksen miehistö lentohenkilöstö mukaan lukien oli yli 1 000 henkeä.
Unweaving the Rainbow

| Unweaving the rainbow: Science, delusion and the appetite for wonder |
| --- | --- |

Kirjailija:  Richard Dawkins
Kustantaja:  Allen Lane
Julkaistu:  1998
ISBN:  0-713-99214-X
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Unweaving the rainbow: Science, delusion and the appetite for wonder on Richard Dawkinsin vuonna 1998 ilmestynyt kirja.
Aiheesta muualla

Osmo Tammisalo: Tieteen runollisuus (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 8/1998.
Jori Mäntysalo: Dawkins paljastaa sateenkaaren. Pakanasanomat 2/2000.
Otto Lappi: Richard Dawkins: Unweaving the Rainbow: Science,Delusion and the Appetite for Wonder (Arkistoitu – Internet Archive). Homonculus 2004.
Unelmien kenttä

| Unelmien kenttä> Field of Dreams |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Phil Alden Robinson
Käsikirjoittaja:  Phil Alden Robinson
Perustuu:  W.P. Kinsellan romaaniin Shoeless Joe
Tuottaja:  Lawrence Gordon Charles Gordon
Säveltäjä:  James Horner
Kuvaaja:  John Lindley
Leikkaaja:  Ian Crafford
Pääosat:  Kevin Costner Amy Madigan James Earl Jones Timothy Busfield Ray Liotta
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Studios
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  21. huhtikuuta 1989 (Yhdysvallat)
Kesto:  107 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  84 431 625 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Unelmien kenttä (Field of Dreams) on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen draama- ja fantasiaelokuva. Elokuvan on ohjannut Phil Alden Robinson ja se pohjautuu W. P. Kinsellan romaaniin Shoeless Joe.
Elokuva oli Oscar-ehdokkaana parhaasta elokuvasta, parhaasta musiikista ja parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta. American Film Institute valitsi sen vuonna 2006 sadan kaikkien aikojen innoittavimman yhdysvaltalaiselokuvan joukkoon.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kevin Costner  | … |  Ray Kinsella   |
|  Amy Madigan  | … |  Annie Kinsella   |
|  Gaby Hoffmann  | … |  Karin Kinsella   |
|  Ray Liotta  | … |  ”Shoeless Joe” Jackson   |
|  James Earl Jones  | … |  Terence ”Terry” Mann   |
|  Burt Lancaster  | … |  Dr. Archibald ”Moonlight” Graham   |
|  Frank Whaley  | … |  Archie Graham   |
|  Timothy Busfield  | … |  Mark   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi sanoo elokuvaa unelmien tärkeyttä ja niiden toteuttamisen mystiikkaa lämpimästi korostavaksi fantasiaksi. Hän antaa Unelmien kentälle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Sirkka Sari

| Sirkka Sari |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Sirkka Linnea Jahnsson
Syntynyt: 1. toukokuuta 1920 Kivennapa
Kuollut: 30. heinäkuuta 1939 (19 vuotta) Hämeenlinna
Ammatti:  elokuvanäyttelijä
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Sirkka Sari
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Sirkka Sari (oik. Sirkka Linnea Jahnsson; 1. toukokuuta 1920 Raivola, Kivennapa – 30. heinäkuuta 1939 Aulanko, Hämeenlinna) oli suomalainen elokuvanäyttelijä. Hän oli yksi ohjaaja Valentin Vaalan valkokangaslöydöistä. Sarin lupaava ura katkesi tapaturmaiseen kuolemaan vain 19-vuotiaana. Hän ehti näytellä kaikkiaan kolmessa elokuvassa, joista kaikissa hänellä oli naispääosa.
Elämä ja ura > Lapsuus ja nuoruus

Sirkka Jahnsson syntyi Kivennavalla Karjalankannaksella. Hänen vanhempansa olivat metsänvartija Ernst Jahnsson ja Anna Jahnsson. Ernst Jahnsson oli kuulu karjalaisten kaskujen kerrontataidostaan, ja lisäksi hän harrasti novellien ja satujen kirjoittamista. Anna Jahnsson harrasti musiikkia. Perheeseen syntyi viisi lasta, joista ensimmäinen kuoli varhain. Sirkan sisarukset olivat Terttu, Anneli ja Erkki. Jahnssonit muuttivat Kivennavalta Perkjärvelle, missä heillä oli työsuhdeasunto. Sirkka oli pienestä pitäen urheilullinen; hän voimisteli, kiipeili ja pelasi pesäpalloa. Luonteeltaan hän oli iloisen reipas ”poikatyttö” ja taipuvainen uhkarohkeuteen. Hänen opinahjonsa oli Terijoen yhteiskoulu ja hän oli luokkansa kauneuskuningatar.
Elämä ja ura > Elokuvaura

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Voi sannoo, että miu nuoruuteni oli hurja, ei muute, mutta mie olin niin kauhiasti villi. Miulle on sattunut kaikki onnettomuudet mitä pikkupojille voi sattua – –. | ” |
– Sirkka Sari kuvailee lapsuusvuosiaan Suomi-Filmin Uutisaitalle 1937
Keskikoulun jälkeen Sirkka oli töissä rohdoskaupassa Viipurin Kaupunginteatterin kupeessa. Teatterin työntekijät olivat kaupan vakioasiakkaita ja ehdottivat Sirkalle tuon tuostakin elokuvanäyttelijäksi pyrkimistä. Karjalaistytöllä ei ollut filmitähtihaaveita ja hän suhtautui teatterilaisten ehdotuksiin huumorilla. Tieto viipurilaisen kemikaliokaupan myyjän kauneudesta kiiri myös elokuvaohjaaja Valentin Vaalan korviin. Vaala oli Viipurissa etsimässä näyttelijöitä suunnitteilla olevaan Niskavuoren naiset -elokuvaansa, mutta kaupunginteatterista ei löytynyt sopivia henkilöitä. Laulaja Thure Bahne kertoi Vaalalle rohdoskaupan kauniista myyjättärestä – Vaala pyysi heti 16-vuotiaan Sirkan koekuvaksiin ja tämä suostui. Taiteilijanimi Sirkka Sari oli niin ikään Vaalan idea. Sari muutti Helsinkiin ja sai kiinnityksen Suomi-Filmin kuukausipalkkaiseksi näyttelijäksi. Hänelle annettiin filmitähdelle sopivat vaatteet, ja hän opetteli puhetekniikkaa ja liikkumista.
Sarin ensimmäinen rooli valkokankaalla oli opettajatar Ilona Ahlgren elokuvassa Niskavuoren naiset. Tauno Palo näytteli naimisissa olevaa Niskavuoren Aarnea, joka rakastuu Ilonaan ja lopulta jättää perheensä nuoren naisen vuoksi. Aikalaiskriitikot arvioivat Sarin suoriutumisen vaativasta roolista kohtalaiseksi; häntä pidettiin ulkoisesti sopivana rooliin, mutta replikoinnissa nähtiin ensikertalaisen epävarmuutta. Sen sijaan hänen liikkumistaan pidettiin luonnollisen vapaana. Ilonan rooli teki Sarista kerralla tunnetun filmitähden, jonka perhosmainen olemus herätti yleisössä ihastusta.
Vuonna 1938 Sirkka Sarilla oli naispääosa epookkielokuvassa Sysmäläinen. Hän esitti aatelisneitoa, joka pojaksi naamioituneena selvittää aviomiehensä todellisen luonteen. Brita Ekestubben osa oli fyysisesti rankka ja rohkeutta vaativa, joten se sopi erinomaisesti Sarille. Roolia varten hänen oli opiskeltava miekkailua ja ratsastusta. Kriitikot moittivat edelleen hänen replikointiaan kömpelöksi, mutta kokonaisuutena roolisuoritus arvioitiin onnistuneeksi.
Alkuvuodesta 1939 Sari matkusti Lappiin, jossa toimi sijaisnäyttelijänä elokuvassa Vihreä kulta. Hän suoritti vaativimmat hiihtokohtaukset elokuvan tähden Hanna Tainin puolesta. Kesällä 1939 Sarilla oli pääosa Vaalan komediassa Rikas tyttö. Hänen Anni-hahmonsa, joka on turhautunut joutilaaseen elämäänsä, jäi melko pintapuoliseksi. Elokuvan ensi-ilta oli Sarin kuoleman jälkeen, eivätkä kriitikot juuri arvioineet hänen suoritustaan taiteelliselta kannalta, vaan keskittyivät surunvalitteluihin.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Sirkka Sari kihlautui toukokuussa 1938 luutnantti Teemu Linnalan kanssa. Sari ja Linnala olivat tutustuneet kolmisen vuotta aiemmin. He tapasivat toisensa viimeisen kerran kesäkuussa 1939; tuolloin he sopivat hääpäiväkseen maanantain 16. lokakuuta 1939. Sirkka Sari kuoli sunnuntaina heinäkuun 30. päivänä.