Karjalan rintama (Suomen sisällissota)
Sotatoimet > Viipurin valtaus

Pari päivää ennen Helsingin valtausta punaisten sodanjohto ja siviilihallinto pakenivat Viipuriin, jonne perustettiin uusi päämaja 9. huhtikuuta. Valkoisten tarkoituksena oli lopettaa sota valtaamalla kaupunki ja sieltä Pietariin kulkenut junarata, jonka vuoksi huhtikuun puolivälissä alettiin osa Savon ja Hämeen rintamalla taistelleista joukkoja keskittämään Karjalaan. Siirtoja johti ratsumestari Torsten Aminoff. Karjalaan siirrettiin suurin osa everstiluutnatti Oskar Wilkmanin johtamasta Pohjois-Hämeen rykmentistä sekä aiemmin Mäntyharjulla toiminut Pohjois-Savon rykmentti, jonka päällikkö oli jääkärimajuri Juho Heiskanen.
Päävastuun Viipurin valtauksesta kantoivat kuitenkin eri puolilta valkoisten hallitsemaa Suomea tuodut jääkärien johtamat asevelvollisuusjoukot. Niitä siirrettiin Karjalaan kuuden jalkaväkirykmentin, yhden ratsuväkirykmentin sekä kolmen tykistöpatteriston verran. Lisäksi näiden kokemattomien joukkojen tukena oli kolme Karjalan rintaman ja kolme muualta tuotua suojeluskuntarykmenttiä. Operaation komentajaksi nimitettiin Savon ryhmän päällikkö Ernst Löfström, jonka esikuntapäälliköksi tuli ruotsalainen vapaaherra ja everstiluutnantti Axel Rappe. Jääkärit protestoivat voimakkaasti joutumistaan ”ryssänupseerina” pidetyn Löfströmin alaisuuteen, minkä vuoksi Mannerheim ilmoitti heille johtavansa operaatiota Löfströmin takaa. Tämä puolestaan johti Mannerheimin ja Löfströmin väliseen arvovaltakiistaan. Viipurin valtaussuunnitelman laati eversti Alexander Tunzelman von Adlerflug, joka ennen hyökkäystä nimitettiin vielä Savon joukkojen päälliköksi.
Viipuriin hyökänneet joukot jaettiin kolmeen osaan, joista Lappeenrannan suunnasta hyökännyttä ryhmää johti Aarne Sihvo, Heinjoelta edennyttä ratsujääkärirykmentin ja neljän jääkärirykmentin osastoa Karl Wilkman sekä Raudusta liikkeelle lähtenyttä asevelvollisjoukkoa saksalainen eversti Eduard Ausfeld. Ausfeldin ryhmän tehtävänä oli aluksi edetä rajaa pitkin Suomenlahdelle ja samalla katkaista Pietarin rata. Yhteensä Viipuria vallanneissa valkoisten joukoissa oli noin 25 000 miestä. Varsinaisen pääiskun suorittivat Wilkmanin joukot.
Hyökkäys Viipuriin alkoi 19. huhtikuuta, jolloin eversti Ausfeldin joukot lähtivät liikkeelle ja saapuivat kaksi päivää myöhemmin Kivennavalle. Heidän tarkoituksenaan oli varmistaa itäinen sivusta ennen päähyökkäyksen alkamista.  Pietarin rata katkaistiin 23. huhtikuuta Raivolassa ja seuraavaan aamuun mennessä myös Terijoki ja Kuokkala olivat vallatut. Terijoen valtauksen suoritti Georg Elfvengrenin johtama ratsuväkiosasto ja vielä samana päivänä inkeriläisen luutnantti Emil Pekkasen johtama Karjalan 1. rykmentin 2. pataljoona valtasi Uudenkirkon. Tuolloin Terijoen punakaartin komentajana toiminut Heikki Kaljunen onnistui kuitenkin pakenemaan joukkojensa kanssa Venäjän puolelle, murtautumalla valkoisten linjojen läpi panssarijunalla.
Wilkmanin johtama ryhmä suuntasi kohti Viipuria Heinjoelta illalla 23. huhtikuuta. Saksalaisen eversti Ulrich von Colerin johtamat etujoukot etenivät seuraavana päivänä Talin asemalle. Jääkärimajuri Erik Jernströmin johtama ryhmä puolestaan valtasi samalla Säiniön ja Kämärän rautatieasemat. Aiempaa taistelukokemusta vailla olleet joukot kärsivät suuria tappioita, eivätkä myöskään pystyneet alkuperäisen suunnitelman mukaisesti valtaamaan Viipuria etenemällä suoraan kaupunkiin. Viipurissa maanalaisena toiminut suojeluskunta yritti 23.–24. päivän välisenä yönä ottaa kaupunkia haltuunsa, mutta sai vallattua ainoastaan Patterinmäellä sijainneen tykistölinnoituksen. Lääninvankilan sekä kaupungin hallintorakennusten valtaaminen sen sijaan epäonnistui ja ruotsalaisen kapteeni Axel Malmin johtama suojeuskunta joutui lopulta antautumaan punaisille seuraavana aamuna.
Seuraavien parin päivän aikana valkoiset saartoivat Viipurin, mutta jääkärien johtama valtausyritys kuitenkin epäonnistui 25.–26. huhtikuuta, aiheuttaen hyökkääjille jälleen kerran suuria tappioita. 27. huhtikuuta kaupungin puolustus alkoi vihdoin murtumaan. Osa punakaartilaista onnistui pakenemaan Viipurista laivoilla, mukanaan myös kansanvaltuuskunnan jäseniä sekä muuta punaisten hallinnon edustajia. Myös kaupunkiin edelleen jääneet punakaartilaiset yrittivät murtautua ulos saartorenkaasta. Valkoiset puolestaan alkoivat asevelvollisuusjoukkojen suurten tappioiden vuoksi kokoamaan kaupunkiin etenemistä varten rintamakokemusta omaavia suojeluskuntalaisia, jotka vihodin valtasivat Viipurin 28.–29. huhtikuuta. Kaupunkia puolustaneet punaiset puolestaan yrittivät paeta länteen kohti Haminaa, mutta lopulta noin 5 000–6 000 punaista antautui Naulasaaren ja Tienhaaran välillä.