Ronald Dworkin
Oikeus- ja poliittinen teoria > Dworkinin oikeudenmukaisuusteoria

Dworkinin oikeudenmukaisuusteoria sisältyy hänen teokseensa Sovereign Virtue. Hänen teoriansa edustaa sattuma- tai liberaali-egalitarismia, jonka mukaan ainoastaan yksilöiden vapaista valinnoista johtuvat erot hyödykkeiden ja hyvinvoinnin jakamisessa ovat oikeudenmukaisia. Sitä on käsitelty laajasti oikeudenmukaisuutta koskevassa kirjallisuudessa.
Dworkin piti oikeutta tasa-arvoiseen kohteluun perustavana, demokraattisessa yhteiskunnassa itseisarvoisena periaatteena, josta muut vapaudet seuraavat. Hänen mukaansa tulojen ja varallisuuden jakautumisen ei pidä riippua tekijöistä, jotka ovat ihmisten vaikutusvallan ulkopuolella, kuten luontaisista lahjakkuuksista, kyvykkyyksistä ja terveydentiloista, mutta niiden pitää riippua yksilöiden vapaaehtoisista valinnoista, kuten siitä, panostaako työntekoon vai vapaa-aikaan. Hän erottaa toisistaan valinnanvaraisen sattuman (eng. option luck), joka liittyy vapaasti valittuihin toimintavaihtoehtoihin, joiden lopputulos on määräytyy ainakin osittain sattumanvaraisesti, kuten lottoamiseen ja osakkeisiin sijoittamiseen, ja puhtaan sattuman (eng. brute luck), jossa on kyse valintoihin liittymättömästä sattumasta. On oikeudenmukaista, että yksilö vastaa valinnanvaraisen sattuman aiheuttamista seurauksista, kun taas puhtaan sattuman aiheuttamista seurauksista hän ei ole vastuussa. Resurssien tasa-arvoisen, yksilöiden tekemistä valinnoista riippuvan jakauman merkkinä on, ettei yksikään jakoon osallistuneista kadehdi kenenkään toisen osuutta resursseista, mitä Dworkin kutsuu kateustestiksi.
Dworkin kuvaa sitä, mitä tällainen resurssien jako tarkoittaisi ihanteellisessa tilanteessa, John Rawlsin tietämättömyyden verhon kaltaisella kuvitteellisella esimerkillä. Hänen esimerkissään joukko ihmisiä joutuu haaksirikon myötä asumattomalle ja syjäiselle saarelle, jossa on runsaasti resursseja. Saarella järjestetään huutokauppa, jossa osallistujille jaetaan yhtä paljon valuuttana käytettäviä simpukankuoria, myytäväksi asetetut resurssit jaetaan niin pieniin osiin kuin osallistuja haluavat ja huutokaupan pitäjä antaa jokaiselle resurssille hinnan, jota hän voi muuttaa, kunnes kaikki resurssit on myyty siten, että vain yksi ostaja tarjoaa esitetyn hinnan ja saa ostaa resussin kyseiseen hintaan. Tällä tavoin suoritettu jako on Dworkinin mukaan tasa-arvoinen, koska se perustuu yksilöiden vapaisiin valintoihin perustuviin markkinoihin, johon osallistuvien varallisuus on yhtä suuri. Ihmisten fyysisistä ja psyykkisistä vammoista ja synnynnäisistä eroista johtuvan räikeän epätasa-arvon poistamiseksi Dworkin lisäksi olettaa, että huutokauppaan osallistujat eivät tiedä, onko heillä tällaisia vammoja ja muita puutteita, ja että heillä on mahdollisuus käyttää osa simpukankuoristaan vakuutukseen, jonka avulla he voivat ostaa apuvälineitä, lääkkeitä ja muita tarvikkeita niiden varalle. Tällöin Dworkinin mukaan suurin osa ihmisistä ottaisi vakuutuksen, mutta ei käyttäisi siihen koko pääomaansa vaan sietäisi jonkinlaisen riskin ja olisi valmis vastaamaan itse osasta vammautumisesta aiheutuvista kustannuksista. Dworkin käytti tätä kuvitteellista esimerkkiään argumentoinnin välineenä, johon voimassa olevien instituutioiden oikeudenmukaisuutta verrataan, eikä tarkoittanut menettelyään käytettäväksi resurssien jakamiseen todellisuudessa.
Dworkin sovelsi oikeudenmukaisuusteoriaansa esimerkiksi tuolloiseen Yhdysvaltain terveydenhuoltojärjestelmään, jota hän kritisoi voimakkaasti kalliiksi ja epäoikeudenmukaiseksi. Hän kiinnitti huomiota erityisesti siihen, että yksityisiin sairausvakuutuksiin perustuvassa järjestelmässä kulutetaan paljon rahaa sairauksiin, joiden hoitamisen odotettavissa oleva hyöty on hyvin pieni, ja siihen, että järjestelmä kohtelee eriarvoisesti köyhiä ja varakkaita potilaita.