stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Malmedyn verilöyly
Dachaun oikeudenkäynti > Kyseenalaista oikeutta

Oikeudenkäynnin asetelmat ovat herättäneet arvostelua varsinkin jälkeenpäin. Suuri osa kuulustelijoista ja syyttäjistä oli juutalaisia, jotka ymmärrettävistä syistä tunsivat vihaa natseja kohtaan. Pääkuulustelijana toimi luutnantti William R. Perl, joka oli Yhdysvaltoihin paennut Itävallan juutalainen. Ennen pakoaan hän oli ollut sionistiaktiivi, joka oli toimittanut Euroopan juutalaisia Palestiinaan. Hänen vaimonsa oli selviytynyt hengissä naisille tarkoitetusta Ravensbrückin keskitysleiriltä. Pääsyyttäjänä toimi Burton F. Ellis, entinen öljy-yhtiön veroasianajaja, joka oli toiminut sotilaslakimiehenä vuodesta 1942.
Puolustuksen pääasianajajana toimi everstiluutnantti Willis M. Everett, joka ei ollut osallistunut urallaan yhteenkään oikeudenkäyntiin eikä osannut saksaa vaan joutui turvautumaan tulkkiin. Hän oli myös saapunut maahan vasta muutamaa viikkoa aiemmin, eikä hänellä ollut myöskään minkäänlaista taistelukokemusta. Everett ei ollut ehtinyt haastatella jokaista asiakastaan ennen istuntojen alkamista.
Oli muitakin epäkohtia. Ryhmä amerikkalaisia upseereja toimi sekä tuomareina että lautamiehinä. Kuulopuheet otettiin huomioon todistajanlausunnoissa kuten myös oikeuden ulkopuolella annetut lausunnot, joiden antajia ei voinut ristikuulustella. Joillekin todistajille myönnettiin rahapalkkio ja osalle syytetyistä ei myönnetty lupaa todistaa omasta puolestaan. Silminnäkijöitä, kuten paikallista maanviljelijää Henri LeJolya sekä 15-vuotiasta poikaa, ei kutsuttu todistajiksi.
Kaksi kuukautta kestäneiden istuntojen loppuvaiheessa Peiper tarjoutui ottamaan syyn ja vastuun niskoilleen, mikäli hänen alaisensa vapautettaisiin syytteestä, mutta ehdotus hylättiin. Todistusten ajoittaisesta ristiriitaisuudesta huolimatta oikeus totesi sotarikoksen tapahtuneen. 16. heinäkuuta 1946 luettujen tuomioiden mukaan kaikki syytetyt olivat syyllisiä.
43 tuomittiin kuolemaan hirttämällä.
22 tuomittiin elinkautiseen vankeuteen.
2 tuomittiin 20 vuoden vankeuteen.
1 tuomittiin 15 vuoden vankeuteen.
5 tuomittiin 10 vuoden vankeuteen.
Yksikön johtaja eversti Joachim Peiper tuomittiin kuolemaan.
Amerikkalaiset vanginnut SS-luutnantti Sternebeck tuomittiin kuolemaan.
Oikeudenkäynnin jälkeen

Uudelleenkäsittelylautakunta oli amerikkalaisen miehitysarmeijan sisäinen elin, joka seurasi automaattisesti oikeudenkäyntiä. Tuomioihin tyytymätön Willis Everett lähetti lautakunnan jäsenille 228-sivuisen analyysinsa oikeudenkäynnistä. Käyttäen lähteinään tuomittujen kirjoittamia valituksia Everett esitti useita syytöksiä kuulustelijoiden toimia ja sotatuomioistuimen menettelyä vastaan. Uudelleenkäsittelylautakunta suositteli 31 kuolemantuomion muuttamista vankeusrangaistuksiksi sekä joidenkin tuomittujen vapauttamista. Yhdysvaltojen miehitysalueen komentaja Lucius D. Clay hyväksyi lautakunnan muutosehdotukset.
Oikeudenkäynnin jälkeen > Valitukset

Kylmän sodan käynnistämän poliittisen muutoksen vuoksi entiset natsit pääsivät uudelleen merkittäviin asemiin antikommunistisessa Saksan liittotasavallassa. Stille Hilfe oli apujärjestö, joka työskenteli vangittujen ja tuomittujen sekä paossa olevien natsien ja saksalaisten sotavankien auttamiseksi. Stille Hilfen perustajajäseniin kuului entisiä natseja ja korkea-arvoisia SS-miehiä kuten Wilhelm Spengler ja Heinrich Malz. Stille Hilfen jäsenet olivat seuranneet oikeudenkäyntiä ja puhuivat nyt tuomittujen puolesta.
SS-miehet esittivät valaehtoiset todistuksensa vuoden 1948 alussa, joissa he väittivät tulleensa kohdelluksi väkivaltaisesti ja epäoikeudenmukaisesti oikeudenkäynnin tutkimusvaiheen aikana. Syytekohdissa puhuttiin muun muassa valeoikeudenkäynneistä, uhkailuista ja kiduttamisista. Everett vei asian edelleen Yhdysvaltojen armeijalle.
Oikeudenkäynnin jälkeen > Simpsonin komissio ja tuomari Van Roden

Epäily siitä, että yhdysvaltalainen oikeusistuin olisi toiminut epäeettisesti herätti myös yhdysvaltalaiset. Armeijan ministeri Kenneth Royall lykkäsi kuolemantuomioita ja perusti tuomari Gordon A. Simpsonin johtaman komission tutkimaan oikeudenkäyntiä. Kuusi viikkoa kestäneen tutkintansa jälkeen komissio julkaisi raporttinsa 14. syyskuuta 1948. Komission mukaan vankeja ei ollut kidutettu, mutta tutkinnan aikana oli tehty muita virheitä, kuten valeoikeudenkäyntien käyttö. Se suositteli viimeisten 14 kuolemantuomion muuttamista vankeusrangaistuksiksi.
Yksi komission tuomareista ei hyväksynyt sen ratkaisua sellaisenaan. Edward L. Van Roden uskoi tuomittuja ja toi syytöksensä ilmi useissa julkisissa tilaisuuksissa. Yhdysvaltalainen rauhanliikkeen aktivisti James Finucane kirjoitti artikkelin Van Rodenin nimissä rauhanasiaa ajavaan ja ihmisoikeuksia puolustavaan lehteen The Progressive. Artikkeli sai aikaan suurta kohua, ja kenraali Lucius D. Clay muutti välittömästi kuusi kuolemantuomiota vankeusrangaistuksiksi, kieltäytyen kuitenkin vaikuttamasta loppujen tuomioihin muuten kuin lykkäämällä niitä. Muun muassa Joachim Peiper pysyi yhä kuolemaantuomittuna. Tiedot artikkeliinsa Finucane oli saanut Rudolf Aschenauerilta ja hän välitti ne edelleen senaattori Joseph McCarthylle.
Oikeudenkäynnin jälkeen > Senaatin alakomitea

Myös Yhdysvaltain senaatti huolestui aiheen saamasta julkisuudesta. Sen asevoimien komitea nimitti kolmimiehisen alakomitean johtajanaan Connecticutin senaattori Raymond E. Baldwin. Se perustettiin 29. maaliskuuta 1949, jolloin kylmä sota ja Berliinin saarto olivat jo käynnissä. Alakomitea tutki oikeudenkäyntiä useiden kuukausien ajan ja haastatteli yhteensä 108 todistajaa, mukaan lukien syytettyjä, muita vangittuina olleita saksalaisia, heidän asianajajiaan, kuulusteluryhmän jäseniä, sotaoikeuden jäseniä, sotaoikeutta valvoneita henkilöitä, dokumentteja tutkineen valvontaryhmän jäseniä, vankilan pappeja ja muita mukana olleita tahoja. Alakomitea kävi läpi sotaoikeuden ja uudelleenkäsittelylautakunnan asiakirjat, tuomittujen lähettämät todistuskirjeet sekä tutustui tapahtumapaikkoihin.
Oikeudenkäynnin jälkeen > ”Tailgunner Joe”

Joseph McCarthyn kolme ensimmäistä vuotta senaatissa olivat kuluneet ilman merkittäviä aikaansaannoksia. Aavistaessaan poliittisen uransa hiipuvan hän hankki Baldwinilta oikeuden osallistua alakomitean kuulusteluihin, joissa esiintyi tavalla, joka opittiin tuntemaan myöhemmin ”mccarthyismina”. Malmedyn verilöyly sopi hänen poliittisiin tavoitteisiinsa, sillä hän haki julkisuutta ja McCarthyn osavaltiossa Wisconsinissa asui paljon saksalaissukuisia äänestäjiä.
McCarthy otti kuulusteluissa aggressiivisen roolin ja yritti hallita niitä. Hän käytti sopimatonta kieltä, esitti haastateltaville vääristelemiään väitteitä, kuten ”SS-miehet olivat pääosin 15–16-vuotiaita” ja ”kaikki tutkinnassa mukana olleet olivat juutalaisia” sekä haukkui haastateltavia valehtelijoiksi. Kun Baldwin ei suostunut McCarthyn ehdotukseen William Perlin asettamisesta valheenpaljastuskokeeseen, McCarthy lähti komiteasta väittäen Baldwinin yrittävän valkopestä Yhdysvaltojen armeijaa. Tämän jälkeen McCarthy yritti murentaa Baldwinin arvovaltaa senaatissa, mutta jäi toiseksi asevoimien komitean osoitettua tukeaan alakomitealle. McCarthy epäonnistui yrityksessään näyttää hyvältä osavaltionsa saksalaistaustaisten äänestäjien silmissä ja kärsi poliittisen arvovaltatappion senaatissa, mutta toisaalta hän onnistui hankkimaan hieman julkisuutta itselleen.
Oikeudenkäynnin jälkeen > Lopputulos

Senaatin alakomitean raportti totesi oikeudenkäynneissä menetellyn ajoittain kyseenalaisesti. Menetelmät, kuten valeoikeudenkäyntien järjestäminen ja lupaukset vapauttamisesta todistusta vastaan olivat sen mielestä tuomittavia. McCarthyn aktiivisuudesta huolimatta alakomitea ei löytänyt tukea väitteille, joiden mukaan vankeja olisi järjestelmällisesti pahoinpidelty, kidutettu tai pidetty nälässä tutkinnan aikana. Osan vankien esittämistä syytekohdista alakomitea totesi normaaliksi menettelyksi myös Yhdysvaltojen oikeuslaitoksessa. Näitä olivat muiden muassa ilmiantajien käyttö ja eristyksessä pitäminen tutkinnan aikana. Alakomitean raportti teki kuitenkin tyhjäksi äänekkäimpien arvostelijoiden, kuten Van Rodenin syytökset.
Alakomitean raportin myöntämien virheiden ja kylmän sodan kiihtymisen vuoksi kuolemantuomioita ei toteutettu vaan ne muunnettiin vankeusrangaistuksiksi, joita myöhemmin lyhennettiin. Viimeinen vangeista, Peiper, vapautui vuoden 1956 jouluksi. Myöhemmin 1964 häntä epäiltiin myös osallisuudesta italialaisen Bovesin kaupungin tuhoamiseen ja sen asukkaiden joukkomurhaan 1943. 6. SS-panssariarmeijan johtaja SS-kenraali Josef ”Sepp” Dietrich vapautettiin salaa lokakuussa 1955, mutta kaksi vuotta myöhemmin hänet tuomittiin saksalaisessa oikeudenkäynnissä 19 kuukaudeksi vankeuteen osuudestaan pitkien puukkojen yönä 1934 suoritettuihin murhiin.
Malmedyn verilöylyn oikeudenkäynnin puolueellisuuden sekä poliittisista seikoista kumottujen tuomioiden vuoksi ne syytetyistä, jotka olivat todella syyllistyneet julmuuksiin, saivat paeta ansaitsemaansa tuomiota. Vastaavasti ne, jotka saattoivat olla syyttömiä, kärsivät tuomionsa tarpeettomasti. Dachaun oikeudenkäyntien tarkoituksena oli näyttää amerikkalaisille ja maailmalle natsi-Saksan tarkoituksellinen julmuus. Jalon päämäärän toteuttamisen sijasta ne onnistuivat herättämään arvosteluja ja epäilyksiä, jotka ovat kestäneet tähän päivään saakka.
”Myönnän, että Normandian taistelun jälkeen yksikköni oli koottu lähinnä nuorista ja fanaattisista sotilaista. Suuri osa heistä oli menettänyt vanhempansa, siskonsa ja veljensä pommitusten aikana. He olivat itse nähneet Kölnissä tuhannet silpoutuneet ruumiit terroripommituksen jäljiltä. Heidän vihansa vihollista kohtaan oli niin suuri, että vannon, etten kyennyt pitämään heitä koko aikaa aisoissa.” Joachim ”Jochen” Peiper yksiköstään sodan jälkeen.
Vapauduttuaan Peiper muutti Ranskaan, jossa hänet surmattiin vähän aikaa sen jälkeen, kun hänen menneisyytensä oli tullut julkisuuteen. Peiperin talo sytytettiin palamaan palopommilla, ja hänen ruumiinsa löydettiin sen raunioista 14. heinäkuuta 1976. Peiperin surmaajista ei ole tietoa, mutta ”Kostajiksi” itsensä nimennyt ryhmä otti vastuun teosta jälkeenpäin.
Nykyaika

Kyseenalaistettu historioitsija, apologisti ja salaliittoteoreetikko David Irving väittää ettei paikalla tapahtunut minkäänlaista joukkomurhaa vaan lyhyt tulitaistelu, jonka amerikkalaiset hävisivät. Irving tukee väittämiä, joiden mukaan yhdysvaltalaiset kiduttivat Dachaussa vankeina pitämiään saksalaisia tunnustusten saamiseksi.
Malmedyn sotavankien ruumiit haudattiin väliaikaisiin hautoihin Henri-Chapellessa, 35 kilometriä Malmedysta pohjoiseen. Väliaikainen hautausmaa muutettiin sodan jälkeen pysyvästi sotilashautausmaaksi. Vaikka suuri osa Euroopassa kuolleista yhdysvaltalaisista kuljetettiin takaisin Yhdysvaltoihin sodan lopulla ja sen jälkeen, hautausmaalla on yhä 21 Malmedyssa murhatun ruumista.
Baugnez’n risteykseen on rakennettu muistomerkki. Muistomerkki on luonnonkivistä rakennettu muuri, johon lisätyt mustat kivet kaiverrettuine nimineen symboloivat teloituksessa kuolleita. Nimiä on yhteensä 84 kappaletta. Muistolaattaan on kaiverrettu omistustekstin lisäksi sitaatti Abraham Lincolnin Gettysburgin taistelun jälkeen pitämästä puheesta:
Niiden Yhdysvaltojen armeijan sotilaiden muistolle, jotka natsijoukot teurastivat sotavankeina tällä paikalla 17. joulukuuta 1944 * ”Me jatkamme päättäväisinä, jotta nämä miehet eivät olisi menettäneet henkeään turhaan” (A. Lincoln)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Elokuvia

Malmedyn verilöylyä on kuvattu kahdessa amerikkalaisessa elokuvassa:
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

John M. Bauserman: The Malmedy Massacre.  White Mane Pub, 2002.  ISBN 1-57249-288-0
Michael Reynolds: Devil's Adjutant: Jochen Peiper, Panzer Leader.  Spellmount Publishers, 2004.  ISBN 1-86227-156-9
David Cooke: Kampfgruppe Peiper: The Race for the Meuse.  Pen and Sword, 2006.  ISBN 1-84415-287-1
James J. Weingartner: A peculiar crusade: Willis M. Everett and the Malmedy massacre.  New York University Press, 2000.  ISBN 0-8147-9366-5
The Ardennes: Battle of the Bulge - Hugh M. Colen kirja Ardennien taistelusta sähköisessä muodossa (kannessa maalaus Baugnez’n risteyksestä vuonna 1945).
Aiheesta muualla > Internet

(Kaikki linkit englanninkielisiä)
Majuri Scott T. Glassin artikkeli Malmedysta rikospaikkatutkinnan ja ruumiiden käsittelyn näkökulmasta
Artikkeli Dachaun oikeudenkäynnistä (Arkistoitu – Internet Archive)
World War II Magazine: Massacre At Malmédy During the Battle of the Bulge - Verilöylystä kirjan kirjoittaneen Michael Reynoldsin artikkeli.
Sworn Statement of T/5 Theodore J. Paluch[vanhentunut linkki] - Henkiinjääneen Ted Paluchin todistus verilöylystä.
MSNBC haukkuu lähetyksessään CBS Newsin ankkurin Bill O'Reillyn (Arkistoitu – Internet Archive) - Irakin sotaa koskevan keskustelun aikana Bill O'Reilly sanoi amerikkalaisten teloittaneen antautuneita SS-miehiä Malmedyssa.
Malmedy Massacre Investigation - Sivulla myös senaatin alakomitean Dachaun oikeudenkäyntiä koskevia kuulusteluja ja raportteja PDF-tiedostoina.
Mukana olleiden haastatteluja
Luettelo Baugnez’n risteyksessä teloitetuista amerikkalaisista (Arkistoitu – Internet Archive)
Kartta, johon on merkitty Peiperin taisteluosaston reitti. Baugnez’n risteyksen alue, jossa suuri osa Malmedyn uhreista teloitettiin, on ympyröity.
Joachim Peiper
Kampfgruppe Peiperin SS-miehiä etenemässä Malmedyyn.
Kartta Baugnez’n risteyksestä.
Nämä SS-miesten teloittamien vankien lumen peittämät ruumiit löydettiin 14. tammikuuta 1945.
Sotakirjeenvaihtaja Jean Marin katsoo Kampfgruppe Peiperin murhaamia siviiliuhreja Stavelotissa.
Baugnez’n risteyksestä löytyneitä ruumiita kuljetetaan tutkittavaksi.
Tutkintaa varten otettiin useita kuvia teloituspaikasta. Rikospaikkatutkinnan mukaisesti ruumiit numeroitiin valokuvaa varten.
McCarthy kampanjoi nimellä ”Tailgunner Joe” ja keksityillä sota-ansioilla Wisconsinin senaattorinvaaleissa.
Malmedyn verilöylyn muistomerkki.
Baugnez’n risteys vuonna 2007.
Moshoeshoe II

| Moshoeshoe II |
| --- | --- |
 
Lesothon kuningas
Valtakausi:  4. lokakuuta 1966 – 15. tammikuuta 1996
Seuraaja:  Letsie III

Syntynyt:  2. toukokuuta 1938 Morija, Basutomaa
Kuollut:  15. tammikuuta 1996 (57 vuotta) Maloti -vuoristo, Lesotho
Puoliso:  'Mamohato
Lapset:   Letsie III  Seeiso  Constance Christina  'Maseeiso 
Koko nimi:  Constantine Bereng Seeiso
Suku:  Moshesh
Isä:  Simon Seeiso Griffith
Äiti:  'Mabereng
Uskonto:  katolisuus
Moshoeshoe II (2. toukokuuta 1938 – 15. tammikuuta 1996) oli itsenäisen Lesothon ensimmäinen kuningas.
Moshoeshoe II syntyi Basutomaassa vuonna 1938 ja opiskeli Oxfordin yliopistossa politiikkaa, filosofiaa ja taloustieteitä. Hän toimi Basutomaan johtajana vuodesta 1960 lähtien. Kun Basutomaa vuonna 1966 itsenäistyi Lesothona, Moshoeshoe nousi sen ensimmäiseksi kuninkaaksi. Vuonna 1970 kuningas joutui väliaikaisesi maanpakoon Alankomaihin. Hän kuitenkin palasi ja nousi valtaan vielä samana vuonna. Moshoeshoe II joutui toistamiseen maanpakoon vuonna 1990, jolloin valtaan nousi hänen poikansa Letsie III. Moshoeshoe nousi valtaan vielä kerran vuonna 1995. Hän kuitenkin kuoli auto-onnettomuudessa seuraavan vuoden tammikuussa. Hänen kuolemansa jälkeen vallassa on ollut yhtämittaisesti Letsie III.
Greg Louganis
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Louganis olympic.org:ssa
Romanian lippu

Romanian lippu
Romanian lippu on Romanian kansallistunnus yhdessä vaakunan ja kansallislaulun kanssa. Lipun on Ranskan lipun mukainen trikolori, jossa on vierekkäin sininen, keltainen ja punainen pystypalkki. Palkkien sanotaan kuvastavan kolmea Romanian aluetta; Valakiaa, Transilvaniaa ja Moldaviaa. Maramureș ei ole raitana edustettuna, sillä sen katsotaan usein kuuluvan itäiseen Transilvaniaan. Yleensä Romanian lipussa on ollut keskellä maan kulloinenkin vaakuna, mutta vuonna 1989 kommunistivallan kaatuessa vallankumouksellisilla ei ollutkaan vaakunaa, joten heidän tunnuksenaan olikin reikä lipun keskellä, minkä vaikutuksesta Romanian lipusta tuli vaakunaton. Virallisesti nykyinen vaakunaton lippu otettiin 27. joulukuuta 1989 kommunistivallan kaaduttua. Käyttöönotossa lipusta poistettiin Romanian kansantasavallan vaakuna.
Romanian lippu muistuttaa suuresti Tšadin lippua, mutta sininen raita on Romanian lipussa hiukan vaaleampi.
Aikaisemmat liput

Lippu vuosina 1862–1866
Romanian kuningaskunnan lippu
Kommunistisen Romanian lippu
Romanian vallankumouksen aikana käytetty lippu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Romanian lippu Wikimedia Commonsissa
Euroopan liput
| --- | --- |
Valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Azerbaidžan  Armenia  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Islanti  Irlanti  Italia  Itävalta  Kroatia  Kreikka  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Yhdistynyt kuningaskunta Englanti  Skotlanti  Wales  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro 
Itsehallintoalueet:  Ahvenanmaa  Färsaaret  Gibraltar  Guernsey  Jersey  Mansaari 
Tunnustamattomat valtiot:  Abhasia  Artsakh  Kosovo  Transnistria  Pohjois-Kypros
Iitin kirkko
Lasimaalaukset

Kirkossa on 19 ikkunaa ja niissä 63 lasimaalausta yhteispinta-alaltaan 36 neliötä. Huonokuntoiset satavuotiaat italialaiset lasimaalaukset vaativat korjausta, ja seurakunta teki vuonna 2013 päätöksen, että muita korjaustöitä lykätään, jotta maalausten korjaus voidaan rahoittaa. Korjaustöiden kustannusarvio oli 150 000 euroa, ja Ely-keskus lupasi rahoitusta 4 500 euroa. Kirkkohallitus ei myöntänyt rahaa korjaustöihin. Korjaustyö alkoi elokuussa 2013. Lasimaalausten kunnostuksen teki Marjut Kalin-Eloaho vuosina 2013–2015.
Vanha alttaritaulu

Iitin kirkossa oli ennen nykyistä alttaritaulua itseoppineen taidemaalari Carl Peter Elfströmin maalaus vuodelta 1830. Se poistettiin, kun kirkkoa korjattiin vuonna 1917 ja haluttiin uusi alttaritaulu. Uuden on maalannut Felix Frang. Vanha maalaus oli pitkään kirkossa sivuseinällä, mutta 1930-luvun lopulla se siirrettiin kellotapuliin ja sieltä 1950-luvun lopulla Iitin kotiseutumuseoon.
Vanha maalaus kunnostettiin Valamossa, ja se tuotiin takaisin kirkkoon sivuseinälle maaliskuussa 2018.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iitin kirkko Wikimedia Commonsissa
Iitin kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Iitin kirkko sisältä.
Muhammad ibn Majah

Iranin Qazvinin maakunta, mistä ibn Majah oli kotoisin.
Muhammad ibn Majah (824–887) oli imaami ja hafiz, joka oli kotoisin Persian Qazvinista. Hänet tunnetaan  hadith -kokoelmasta Sunan ibn Majah, joka sisältyy islamin kanoniseen kokoelmaan "kuusi kirjaa" (Kutub al-sittah) ja siten islamin pyhiin kirjoituksiin.
Tuotanto

Muhammad ibn Majah kokosi hadith -kokoelman Sunan ibn Majah, joka kuuluu islamin  kanoniseen kokoelmaan "kuusi kirjaa". Hänen keruukohteikseen mainitaan muun muassa  Khorasan, Irak, Hijaz, Egypti, Syyria (Sham), Ishafan ja Nishapur.  Sunan Ibn Mājah sisältää 37 kirjaa, 1560 lukua  ja 4341 hadithia. Niistä 1339 ("Zawā’id of Sunan Ibn Mājah") on sellaisia, joita ei ole muissa kokoelmissa. Sunan Ibn Mājah sisältää kaikista kokoelmista eniten haditheja, kun kaksoiskappaleet jätetään huomiotta. Se sisältää myös eniten heikoiksi arvioituja haditheja.
Ibn Majahin selkeä tyyli ja eräät muut seikat tekivät hänet niin suosituksi, että kokoelma hyväksyttiin kuudenneksi hadith-kokoelmaksi muiden joukkoon, vaikka tämä tapahtuikin vasta viimeisenä 1100-luvulla. Jonathan Brown toteaa, että Ibn Majahin kokoelmaa on sunni-islamissa jatkuvasti arvosteltu heikkojen hadithien  takia. Hän katsoo, että kokoelman säilyminen kanonisessa kuusikossa johtuu sen käytännön arvosta. Kuusi kirjaa rajoittivat valtavan hadithien määrän hallittavissa olevaan joukkoon, mihin Ibn Majahin hadithit toivat tervetulleen lisän kertomuksista, joita ei ollut missään muussa kokoelmassa. Myös sunnioppineet myöntävät, että Ibn Majahin tapauksessa hyötynäkökohdat menivät autenttisuuden edelle.
Esimerkki tunnustetusta väärennyksestä (maudu') on Ibn Majahin hadith, joka ylistää Ibn Majahin synnyinkaupungin Qazvinin erinomaisuutta:
Anas ibn Malik kertoi, että Jumalan profeetta sanoi: "Taivaanrannat avautuvat sinulle, ja valloitat kaupungin nimeltä Qazvin. Kuka tahansa, joka asuu siellä neljäkymmentä päivää tai neljäkymmentä yötä, saa Paratiisissa asumuksen, joka on varustettu vihreällä krysoliitilla päällystetyillä kultaisilla pylväillä. Niiden ylle kaartuu rubiinikupoli. Asumuksessa on seitsemänkymmentätuhatta ovea, ja jokaisella ovella seisoo suurisilmäisten huurien joukosta valittu puoliso".
Aiheesta muualla

Sunan ibn Majah
Vagit Alekperov

| Vagit Alekperov> Vahid Yusuf oğlu Ələkbərov |
| --- | --- |
 Alekperov vuonna 2013.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Vagit Jusufovitš Alekperov
Syntynyt: 1. syyskuuta 1950 (ikä 74) Baku, Azerbaidžanin SNT
Kansalaisuus:  Azerbaidžan
Ammatti:  pääjohtaja, insinööri
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Vagit Jusufovitš Alekperov, azer. Vahid Yusif oğlu Ələkbərov (s. 1. syyskuuta 1950 Baku, Azerbaidžanin SNT) on Venäjän azerbaidžanilainen oligarkki. Alekperov oli Venäjän suurimpiin kuuluvan öljy-yhtiö Lukoilin pääjohtaja. Kansallisuudeltaan hän on azeri.
Alekperov oli Lukoilin pääjohtaja huhtikuuhun 2022 asti, jolloin ilmoitettiin hänen erostaan, mutta eron syytä ei kerrottu. Lukoil oli jo maaliskuussa vaatinut Venäjän sotatoimien lopettamista Ukrainassa.
Forbesin vuoden 2018 listauksessa Alekperov oli noin 16,4 miljardin dollarin netto-omaisuudella mitattuna Venäjän kuudenneksi ja maailman 78. rikkain henkilö. Alekperov on naimisissa ja hänellä yksi lapsi. Hänellä on hyvät suhteet Venäjän presidenttiin Vladimir Putiniin.
Henkilöhistoria

Alekperov syntyi Bakussa Azerbaidžanin neuvostotasavallassa vuonna 1950. Hänen isänsä Jusuf työskenteli öljykentillä koko ikänsä, ja Vagit seurasi isänsä jalanjälkiä saaden 18-vuotiaana ensimmäisen työpaikkansa alalta. Isä Jusuf oli azeri-muslimi, joka kuoli poikansa ollessa nuori. Äiti Tatjana oli puolestaan venäläinen ortodoksi. Valmistuttuaan Azerbaidžanin öljy- ja petrokemian-instituutista hän kouluttautui insinööriksi ja työskenteli Kaspianmeren öljykentillä. Alekperov lähetettiin vuonna 1979 Länsi-Siperiaan, missä hänestä tuli myöhemmin paikallisen öljy- ja kaasutuottajan Kogalymneftgazin johtaja. Vuonna 1990 hänet nimitettiin Neuvostoliiton öljyn- ja kaasuntuotannosta vastaavaksi apulaisministeriksi.
Ministerinä Alekperov käytti valtaansa ajamalla Venäjän kolmen suurimman öljykentän yhdistämistä yhdeksi yhtiöksi. Vuonna 1991 nämä kolme öljykenttää, Langepas, Urai ja Kogalymneft, yhdistettiin yhdeksi valtionyhtiöksi, joka sai nimen LUKoil. Alekperov luopui ministerintehtävistään ja aloitti yhtiön pääjohtajana. Vuoden 1993 yksityistämisen myötä LUKoilin hallinta siirtyi Alekperovin käsiin.
Nykyään Lukoil kuuluu maailman suurimpien öljy-yhtiöiden joukkoon. Monien muiden oligarkkien tapaan myös Alekperov on toiminut myös media- ja pankkimaailmassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vagit Alekperov Wikimedia Commonsissa
Alekperovin profiili Forbes-lehden sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Puola