stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Leikola
Julkaisut

Matti Leikola, Minna Kallio. Hyytiälä : Helsingin yliopiston metsäasema v. 1910–1990, Helsingin yliopisto, 1990 ISBN 951-45-5272-5
Matti Leikola, The influence of environmental factors on the diameter growth of forest trees : Auxanometric study, Suomen metsätieteellinen seura, 1969. - (Acta forestalia Fennica; 92). - Väitöskirja. Helsingin yliopisto.
Päivi Loimaala, Matti Leikola ym. Katso metsää : kuvia ja kokemuksia, Sara Hildénin taidemuseo, 1994 - (Sara Hildénin taidemuseon julkaisuja, ISSN 0357-3001; 60). ISBN 952-9652-15-1
Jaakko Lehto, Matti Leikola, Käytännön metsätyypit, Kirjayhtymä, 1987 ISBN 951-26-3101-6
Matti Leikola, Maanmuokkaus ja pintakasvillisuuden torjunta peltojen metsittämisessä = Soil tilling and weed control in afforestation of abandoned fields, [Metsäntutkimuslaitos], 1976 - (Metsäntutkimuslaitoksen julkaisuja, ISSN 0026-1610; 88, 3). ISBN 951-40-0209-1
Matti Leikola, Metsien luontainen uudistaminen Suomessa. 1, Harsintahakkuiden ajasta harsintajulkilausumaan (1830-1948), Helsingin yliopisto, 1986. - (Helsingin yliopiston metsänhoitotieteen laitoksen tiedonantoja, ISSN 0780-6728; 57). ISBN 951-45-3938-9. 2. p. 1987
Matti Leikola, Metsien luontainen uudistaminen Suomessa. 2, Harsintajulkilausumasta nykyhetkeen (1948-1986), Helsingin yliopisto, 1986 - (Helsingin yliopiston metsänhoitotieteen laitoksen tiedonantoja, ISSN 0780-6728; n:o 60). ISBN 951-45-4174-X
Simo Hannelius, Matti Leikola, Aili Tuimala, Metsäkirja : metsänomistajan käsikirja, WSOY, 1989 ISBN 951-0-14677-3
Pentti Hakkila, Matti Leikola, Martti Salakari. Pienpuuston kasvatus, talteenotto ja käyttö : lyhytkiertopuun kasvatus- ja käyttöprojektin loppuraportti. Suomen itsenäisyyden juhlavuoden 1967 rahasto : 1978 - (Suomen itsenäisyyden juhlavuoden 1967 rahasto. ISSN 0355-1989; n:o 46). ISBN 951-9251-68-5
Matti Leikola, Savotoilta ja uittopuroilta, Metsäkustannus, 2013 ISBN 978-952-6612-14-0
Esko Pakkanen, Matti Leikola, Suomen metsien käytön historiaa. Puukauppaa, puunkorjuuta sekä metsässä toimijoita, 1. nide, Metsää, puuta ja kovaa työt. Metsäkustannus, 2010 ISBN 978-952-5694-55-0
Esko Pakkanen, Matti Leikola, Suomen metsien käytön historiaa. Puun kuljetusta ja puun käyttöä, 2. nide, Puut perille ja käyttöön. Metsäkustannus, 2011 ISBN 978-952-5694-56-7
Esko Pakkanen, Matti Leikola, Suomen metsien käytön historiaa. Puun teollista käyttöä, 3. nide, Tervaa, lautaa ja paperia. Metsäkustannus, 2011 ISBN 978-952-5694-85-7
Matti Leikola, Vaella metsissä elääksesi, Metsäkustannus, 2005 ISBN 952-5118-80-0
Irja Leimu

Irja Leimu (s. 1939 Helsinki) on suomalainen muotitaiteilija. Hänen suunnittelemansa vaatteet tunnetaan pelkistetyistä, tarkoituksenmukaisista ja arkkitehtonisista linjoistaan ja luonnonmateriaalien käytöstä. Hän sai valtion taideteollisuuspalkinnon 1989.
Leimu valmistui Taideteollisen oppilaitoksen muotipiirustusosastolta 1960 ja sai ensimmäisen työpaikkansa Silolta Turusta. Neljän vuoden jälkeen hän siirtyi Kestilälle, sitten helsinkiläiseen Vaaksaan ja oululaiseen Ruskatexiin.
Vuosina 1973–1976 hän toimi Blueman Oy:ssä Lee Cooper -vapaa-ajanmallistojenselvennä suunnittelijana. Merkin maihinnousutakista tuli hyvin suosittu, ja Leimun Suomen markkinoita varten suunnittelema takataskutikkaus päätyi myös Lee Cooperin kansainväliseen mallistoon. 1970-luvulla hän suunnitteli vaatteita myös SOK:lle, Biancalle ja Tyyleksille. Oman vuonna 1980 perustamansa suunnittelutoimiston kautta Leimu työskenteli muun muassa Suomen Trikoolle, Karhu-Titanille, Sastalle ja Skilalle. Nahkatuotteita hän suunnitteli Pentikille ja työvaatteita muun muassa Siipipyörälle, Puolustusvoimille, Kansallisoopperalle sekä Ateneumin ja Kiasman taidemuseoille. Vuonna 1988 Irja Leimu toi markkinoille omaa nimeään kantavan vaatemalliston.
Suunnittelutyönsä ohella Leimu on toiminut opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa.
Irja Leimun töitä oli esillä Designmuseossa syksyllä 2006. Näyttelyn yhteydessä koostettiin kirja Irja Leimu Design.
Kirjallisuutta

Tuula Poutanen ja Pirkko Vekkeli: Irja Leimu Design. Maahenki Oy 2006. ISBN 952-5328-94-5.
Saitanpuut

| Saitanpuut |
| --- | --- |
 Aasiansaitanpuu (Alstonia scholaris).
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Gentianales
Heimo::  Oleanterikasvit Apocynaceae
Suku::  Saitanpuut Alstonia  R.Br.
Synonyymit
 Pala Juss., Ann. Mus. Hist. Nat. 15: 346 (1810).  Blaberopus A.DC. in A.P.de Candolle, Prodr. 8: 410 (1844).  Winchia A.DC. in A.P.de Candolle, Prodr. 8: 326 (1844).  Amblyocalyx Benth. in G.Bentham & J.D.Hooker, Gen. Pl. 2: 698 (1876).  Tonduzia Pittier, Contr. U. S. Natl. Herb. 12: 103 (1908).  Paladelpha Pichon, Bull. Mus. Natl. Hist. Nat., sér. 2, 19: 299 (1947). 
Katso myös
   Saitanpuut Wikispeciesissä   Saitanpuut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saitanpuut (Alstonia) on laajalle levinnyt ainavihantien puiden ja pensaiden suku oleanterikasvien heimossa (Apocynaceae). Sen nimesi Robert Brown vuonna 1811 Charles Alstonin (1685–1760) mukaan, joka oli kasvitieteen professori Edinburghissa vuosina 1716-1760. Suvun tyyppilajin Alstonia scholaris (L.) R.Br. oli Linné kuvannut jo vuonna 1767 nimellä Echites scholaris.
Levinneisyys

Saitanpuiden suku koostuu eri lähteiden mukaan noin 40–60 lajista, jotka ovat kotoisin trooppisesta ja subtrooppisesta Afrikasta, Keski-Amerikasta, Kaakkois-Aasiasta, Polynesiasta ja Australiasta suurimman osan lajeista kasvaessa Malaijien saaristossa.
Saitanpuulajit ovat laajalle levinneitä ja enimmäkseen yleisiä eivätkä vaarantuneita. On kuitenkin muutamia hyvin harvinaisia lajeja, kuten A. annamensis, A. beatricis, A. breviloba, A. stenophylla ja A. guangxiensis.
Tuntomerkit

Puut voivat kasvaa hyvin kookkaiksi; esimerkiksi malesiansaitanpuun (A. pneumatophora) on raportoitu tulleen 60 metrin korkeaksi ja rungon halkaisijaltaan yli kaksimetriseksi. Alstonia longifolia, joka on Keski-Amerikan ainoa saitanpuulaji, on pääasiassa pensas, mutta voi kasvaa 20 m korkeaksi puuksi.
Saitanpuiden mehevät, ruodittomat ja yksinkertaiset lehdet ovat soikeita, tasasoukkia tai keihäsmäisiä ja tyvestään kiilamaisia. Lehtilapa on litteä, keskikokoinen tai suuri, ehytlaitainen. Lehtiasento on vastakkainen tai kiehkurainen. Lehdet ovat sulkasuonisia, ja sivusuonet yhtyvät reunasuoneksi. Kukinto sijaitsee oksan päätteenä tai lehtihangassa ja koostuu röyhymäisistä viuhkoista tai kertosarjoista. Pienet, enemmän tai vähemmän tuoksuvat kukat ovat valkoisia, keltaisia, vaaleanpunaisia tai vihreitä ja suppilomaisia ja sijaitsevat kukkaperän päässä kukinnon ylälehtien tukemina. Kukissa on viisi verho- ja viisi terälehteä. Fertiilit kukat ovat kaksineuvoisia. Yhdislehtisessä vihreässä verhiössä on soikeat liuskat ja verhiö on yksikiehkurainen. Rengasmainen pohjuskehrä on sikiäimen tyvellä. Yhdislehtisen teriön liuskat ovat pitkänomaisia tai soikeita ja sijaitsevat yhtenä kiehkurana. Nuppuasennossa teriöliuskat ovat limittäin vasemmalle (esim. A. rostrata) tai oikealle ( esim. A. macrophylla). Emiöstä kehittyy kaksi erillistä tuppiloa, joissa on karvattomia tai karvaisia pitkänomaisia siemeniä. Tuppilot kasvavat sinisiksi ja palkomaisiksi ja muodostavat lohkohedelmämäisen hedelmistön, jolla voi olla pituutta 7–40 cm. Kasveissa on maitomaista maitiaisnestettä, jossa on runsaasti myrkyllisiä alkaloideja. Laji A. macrophylla tunnetaan Sri Lankassa yleisesti nimellä Havari Nuga, 'peruukkibanianviikuna', koska sen erikoinen kukka näyttää pitkähiuksiselta peruukilta.
Käyttö

Saitanpuita käytetään perinteisessä lääkinnässä. Aasiansaitanpuun ja lajin A. constricta kaarnasta saadaan lääkettä malariaan, hammassärkyyn, reumaan ja käärmeenpuremiin. Maitiaisnesteellä hoidetaan yskää, kurkkukipua ja kuumetta.
Monet saitanpuut ovat kaupallisesti merkittävää puutavaraa, jota kutsutaan nimillä pule tai pulai Indonesiassa ja Malesiassa. Sektion Alstonia puuaines on kevyttä, kun taas sektioiden Monuraspermum ja Dissuraspermum puuaines on painavaa.
Luokittelu

Saitanpuiden suvussa on viisi sektiota, joista kukin muodostaa monofyleettisen ryhmän: Alstonia, Blaberopus, Tonduzia, Monuraspermum, Dissuraspermum.
Luokittelu > Lajeja

Lajeja:
Alstonia actinophylla (A.Cunn.) K.Schum. – Uusi-Guinea, Pohjois-Australia
Alstonia angustifolia A.DC. – Borneo, Länsi-Malesia, Sumatra
Alstonia angustiloba Miq. – Borneo, Länsi-Malesia, Sumatra, Thaimaa, Jaava
Alstonia annamensis (Monach.) K.Sidiyasa – Kamputsea, Vietnam
Alstonia balansae Guillaumin – Uusi-Kaledonia
Alstonia beatricis K.Sidiyasa – Waigeo-saari Itä-Indonesiassa
Alstonia boonei De Wild. – Länsi-, Keski- ja Itä-Afrikka
Alstonia boulindaensis Boiteau – Uusi-Kaledonia
Alstonia breviloba K.Sidiyasa – Papua-Uusi-Guinea
Alstonia congensis Engl. – Länsi- ja Keski-Afrikka
Alstonia constricta F.Muell. – Itä-Australia
Alstonia coriacea Pancher & S.Moore – Uusi-Kaledonia
Alstonia costata R.Br. – Tyynenmeren eteläosa
Alstonia curtisii King & Gamble – Thaimaa
Alstonia deplanchei Van Heurck & Müll.Arg. – Uusi-Kaledonia
Alstonia guangxiensis D.Fang & X.X.Chen – Guangxi Kiinassa
Alstonia iwahigensis Elmer – Borneo, Palawan
Alstonia lanceolata Van Heurck & Müll.Arg. – Uusi-Kaledonia
Alstonia lanceolifera S.Moore – Uusi-Kaledonia
Alstonia legouixiae Van Heurck & Müll.Arg. – Uusi-Kaledonia
Alstonia lenormandii Van Heurck & Müll.Arg. – Uusi-Kaledonia
Alstonia longifolia (A.DC.) Pichon – Meksiko, Keski-Amerikka
Alstonia macrophylla Wall. ex G.Don – Etelä-Kiina, Sri Lanka, Kaakkois-Aasia, Uusi-Guinea
Alstonia mairei H.Lév. – Etelä-Kiina, Pohjois-Vietnam
Alstonia muelleriana Domin – Uusi-Guinea, Queensland
Alstonia neriifolia D.Don – Nepal, Sikkim, Bhutan
Alstonia odontophora Boiteau – Uusi-Kaledonia
Alstonia parkinsonii (M.Gangop. & Chakrab.) Lakra & Chakrab. – Andamaanit
Alstonia parvifolia Merr. – Filippiinit
Alstonia penangiana K.Sidiyasa – Penang Malesiassa
malesiansaitanpuu (Alstonia pneumatophora Backer ex Den Berger) – Länsi-Malesia, Borneo, Sulawesi, Sumatra
Alstonia quaternata Van Heurck & Müll.Arg. – Uusi-Kaledonia
Alstonia rostrata C.E.C.Fischer – Yunnan, Indokiina, Länsi-Malesia, Sumatra
Alstonia rubiginosa K.Sidiyasa – Papua-Uusi-Guinea
aasiansaitanpuu (Alstonia scholaris (L.) R.Br.) – Itä-, Etelä- ja Kaakkois-Aasia, Papuasia, Pohjois-Australia
Alstonia sebusi (Van Heurck & Müll.Arg.) Monach. – Yunnan, Bhutan, Assam, Pohjois-Myanmar
Alstonia spatulata Blume – Kaakkois-Aasia, Uusi-Guinea
Alstonia spectabilis R.Br. – Kaakkois-Aasia, Papuasia, Pohjois-Australia
Alstonia sphaerocapitata Boiteau – Uusi-Kaledonia
Alstonia venenata R.Br. – Etelä-Intia
Alstonia vieillardii Van Heurck & Müll.Arg. – Uusi-Kaledonia
Alstonia vietnamensis D.J.Middleton – Vietnam
Alstonia yunnanensis Diels – Yunnan, Guizhou, Guangxi Kiinassa.
Alstonia spectabilis -saitanpuun kukinto ja hedelmiä (vas.)
Sais

| Sais> Σάϊς𓊃𓅭𓊖 |
| --- | --- |
 Maalaus Saiksen paikasta noin vuodelta 1842–1845.
Sijainti
 Sais
Koordinaatit:  30°57′53″N, 30°46′06″E
Valtio:  Egypti
Paikkakunta:  Sa el-Hagar (San al-Hajar), Al-Gharbiyya
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  saisilainen kausi 672–525 eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  muinaisen Egyptin dynastiat Ptolemaiosten valtakunta Rooman valtakunta Bysantin valtakunta
Alue:  Saites, Delta, Egypti
Aiheesta muualla
  Sais Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sais (m.kreik. Σάϊς, kopt. Ⲥⲁⲓ) eli Zau (egypt. 𓊃𓅭𓊖, Zꜣw) oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ala-Egyptissä eli Niilin suistossa ja kuului Saiteen nomokseen, jonka pääkaupunki se oli. Nykyisin kaupungin paikka tunnetaan nimellä Sa el-Hagar (arab. صا الحجر‎‎).
Maantiede

Sais sijaitsi Niilin suiston länsiosassa Niilin läntisimmän eli Kanobikos-suuhaaran (Kanopoksen suuhaaran) varrella sen itäpuolella. Nykyisin sen paikka on Rosettan haaran itäpuolella. Kaupunki oli nostettu ylemmäksi keinotekoisilla pengerryksillä, jotka suojelivat sitä tulvilta. Tämän seurauksena se muodosti huomattavan kukkulan muutoin tasaisemmalla alueella. Kaupungin lähellä sijaitsi järvi, josta on edelleen jäljellä vähäinen osa nykyisen kylän pohjoislaidalla.
Rakennukset ja löydökset

Saista ympäröi yli 20 metriä paksu tiilimuuri, joka sulki sisäänsä noin 710 × 600 metrin kokoisen alueen. Kaupungissa oli suuri Neithille omistettu temppeli, jonka seinät ja pilarit olivat Platonin Kritiaassa ja Timaioksessa antamien kuvausten mukaan Solonin päivinä täynnä kuvakirjoitusta eli hieroglyfejä. Plutarkhos mainitsee temppelin seinissä lukeneen muun muassa ”Minä olen kaikki, joka on ollut ja on, ja tulee olemaan, ja minun verhoani ei kuolema ole tähän mennessä raottanut”. Piirtokirjoitus julisti myös Neithin olevan auringon äiti. Nykyään temppelistä on jäljellä enää vain sen kivijalka.
Kaupungista on muutenkin jäljellä suhteellisen vähän, sillä sen rakennukset purettiin myöhempinä aikoina lähes täysin, jotta niiden tiiliä voitiin käyttää lannoitteena (sebakh). Kaivauksissa on kuitenkin löydetty rakennusten jäänteitä faaraodynastioiden ajalta sekä hellenistiseltä ja roomalaiselta kaudelta, mukaan lukien hellenistis-roomalainen kylpylä. Saiksen löytöihin lukeutuu myös sen kuningashautoja, jotka sijaitsivat poikkeuksellisesti temppelin yhteydessä, sekä kaupunkilaisten nekropolis, joka sijaitsi muurin ulkopuolella.
Joitakin kaupungista löytyneitä veistoksia on museoissa. Lisäksi on esitetty, että nykyisin Roomassa oleva Minervan obeliski sekä Urbinon obeliski olisivat peräisin Saiksesta.
Kirjallisuutta

Wilson, P.: The Survey of Sais (Sa el-Hagar) 1997-2002.  London:  EES, 2006.
Wilson, P.: Sais I. The Ramesside -Third Intermediate Period at Kom Rebwa.  London.
Wilson, P.: Sais II. The Prehistoric Period at Sa el-Hagar.  London, 2014.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sais Wikimedia Commonsissa
Neith-jumalattaren patsas. Louvre.
Pappi Udjahorresnen patsas Saiksesta, n. 525–404 eaa.
Jean-François Champollionin piirros Saiksen raunioista vuodelta 1828.
Päivi Leino-Sandberg

| Päivi Leino-Sandberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. syyskuuta 1976 (ikä 48) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kansainvälisen oikeuden ja eurooppaoikeuden professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Åbo Akademi (pol.mag. 2000), London School of Economics and Political Science (LL.M. 2001), Helsingin yliopisto (OTT 2005)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  Kansainvälinen oikeus, EU-oikeus ja julkisoikeus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Päivi Leino-Sandberg (12. syyskuuta 1976 Helsinki) on suomalainen valtiotieteilijä ja oikeustieteen tohtori, joka työskentelee Helsingin yliopistossa transnationaalisen eurooppaoikeuden professorina ja Itä-Suomen yliopiston kansainvälisen oikeuden ja eurooppaoikeuden professorina. Hän on ollut tiedotusvälineissä haastateltavana muun muassa vuonna 2020 koronapandemian eurooppalaisen elvytyspaketin Suomea koskevien taloudellisten vastuiden vuoksi.
Leino-Sandberg tuli ylioppilaaksi helsinkiläisestä Ressun lukiosta (1995). Hän opiskeli Åbo Akademissa, ja valmistui valtiotieteen maisteriksi (pol.mag.) vuonna 2000. Hän valmistui myös oikeustieteen maisteriksi Lontoossa sijaitsevasta London School of Economics and Political Sciencesta (LL.M., 2001). Oikeustieteen tohtoriksi hän valmistui Helsingin yliopistosta (OTT, 2005). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (2005) oli otsikoitu Particularity as universality : the politics of human rights in the European Union. Hän on Helsingin yliopiston eurooppaoikeuden dosentti.
Työurallaan hän on toiminut Helsingin yliopiston kansainvälisen ja eurooppaoikeuden assistenttina (2001–2003), Erik Castrén -instituutin tutkijana (2004–2005), valtionhallinnon asiantuntijatehtävissä (Oikeusministeriön lainsäädäntöneuvoksena 2006– ja Valtiovarainministeriön erityisasiantuntijana 2014–2015), Eurooppalaisen yliopistoinstituutin (EUI) vierailevana tutkijana Firenzessä Italiassa (2015–2017) ja Suomen Akatemian akatemiatutkijana (2015–2020). Hän on työskennellyt myös Helsingin yliopiston julkisoikeuden ruotsinkielisenä yliopistonlehtorina. Itä-Suomen yliopiston kansainvälisen oikeuden ja eurooppaoikeuden professori yliopiston Joensuun kampuksella hän on toiminut elokuusta 2016 (nimitys 7/2021 saakka).
Aiheesta muualla

Maija Elonheimo (toim., 11.3.2020) Brysselin kone: Onko komission valta lisääntymässä, Päivi Leino-Sandberg? (radiohaastattelu) (yle.fi)
Maija Elonheimo (toim., 6.2.2019) Brysselin kone: Onko avoimuus EU:ssa riittävää, Päivi Leino-Sandberg (radiohaastattelu) (yle.fi)
Maija Elonheimo (toim., 14.6.2017) Brysselin kone: Miten avoin EU on? Haastateltavana professori Päivi Leino-Sandberg (radiohaastattelu) (yle.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Tieteilijät:  ORCID 
Muut:  IdRef
Asko Sahlberg

| Asko Sahlberg |
| --- | --- |
 Asko Sahlberg Turun kirjamessuilla 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. syyskuuta 1964 (ikä 60) Heinola
Kirjailija
Aikakausi:  2000–
Esikoisteos:  Pimeän ääni (2000)
Palkinnot
 Kalevi Jäntin palkinto (2000), Savonia (2003, 2018) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Asko Tapio Sahlberg (s. 30. syyskuuta 1964 Heinola) on suomalainen kirjailija. Hänen teoksensa Eksyneet (2001), Tammilehto (2004) ja Herodes (2013) olivat Finlandia-palkintoehdokkaina.
Sahlberg on asunut Göteborgissa vuodesta 1996.
Elämäkerta

Sahlberg suunnitteli kirjailijan uraa jo lapsena. Hänet huomattiin 15-vuotiaana runoilijana vuoden 1980 Nuorison taidetapahtumassa. Sahlberg asui Vesannolla 1975–1982 ja valmistui ylioppilaaksi Vesannon lukiosta vuonna 1982. 1980-luvulla hän asui myös Uudessakaupungissa.
Sahlberg työskenteli Suomessa aiemmin toimittajana, mainostoimittajana ja pienten lehtien päätoimittaja-lehdenkustantajana. Juurettomaksi itsensä kokeva Sahlberg ehti viettää ennen Ruotsiin muuttoa kiertolaiselämää Suomessa, missä hänellä oli lukuisia asuinpaikkakuntia. Sahlberg on kertonut löytäneensä kutsumuksensa esikoisteoksensa Pimeän ääni (2000) myötä. Kirjailijana hän on sanonut haluavansa olla ”omalta vähäiseltä osaltaan lenkki ketjussa, osa kirjallisuuden pitkää traditiota”.
Sahlberg on kirjoittanut kirjallisuuskritiikkejä muun muassa Parnassoon, pakinoinut Ruotsin Sanomissa ja tehnyt kuunnelmia Ruotsin radion suomenkieliselle Sisuradio-kanavalle. Kesäisin hän on vetänyt suomenkielistä luovan kirjoittamisen kurssia Pohjoismaisessa kansanopistossa Kungälvissä. Sahlberg on toiminut myös ruotsinsuomalaisen kulttuurijulkaisu Sheriffin kirjallisuudesta vastaavana toimittajana.
Vuonna 2006 Sahlberg oli ehdolla Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi teoksellaan Tammilehto. Finlandia-palkintoehdokkaana hänen teoksensa ovat olleet vuosina 2001, 2004 ja 2013. Vuosina 2005 ja 2009 Sahlberg sai ruotsinsuomalaisen Kaisa Vilhuinen -palkinnon. Vuonna 2014 Sahlberg valittiin vuoden ruotsinsuomalaiseksi. Hänen teoksensa Irinan kuolemat (2015) oli vuoden 2016 Runeberg-palkintoehdokkaana.
Göteborgissa perustettiin 2018 Asko Sahlberg -palkinto ja sitä jakava yhdistys. Palkinto on suunnattu ruotsinsuomalaisille, ja tarkoitus on kannustaa suomenkielistä kulttuuria Ruotsissa.
Tuotannosta

Romaanien lisäksi Sahlberg on kirjoittanut kuunnelmia Ruotsin radion suomenkieliselle toimitukselle ja suomentanut muutamia teoksia. Sahlbergin teoksista Eksyneet (De vilsegångna) ja Tammilehto (Eklunden) on käännetty ruotsiksi. Sahlbergin kirjoja on käännetty myös saksaksi ja tšekiksi.
Siirtolaissarjan aloittavassa esikoisteoksessaan Pimeän ääni (2000) Sahlberg kuvaa itsensä kaltaista oman tiensä etsijää. Hänen mukaansa tarina ei ole hänen tarinansa, mutta voisi olla: ”Ehkä se on tarina, joka minulta on jäänyt sattuman oikusta kokematta, mutta jota yhtä kaikki laahailen kuin todellista muistoa mukanani.” Kirjan päähenkilö on suomalainen mies, joka haluaa eroon menneisyydestään ja irti pikkuporvarillisen elämän kahleista. Päähenkilöä on verrattu Albert Camus'n sivullisiin. Hämärän jäljet on jatkoa esikoisteokselle. Viisi vuotta myöhemmin sama henkilö samassa miljöössä on herännyt ja palannut ihmisten pariin. Esikoisteoksen vihan tilalle on tullut myötätunto. Samaan teemaan Sahlberg palaa Göteborg-sarjan kolmannessa osassa Paluu pimeään, jossa viiden vuoden jaksoissa elävän miehen kertomus saa päätöksensä.
Esikoisteoksen jälkeen ilmestynyt Eksyneet (2001) kertoo yhteiskunnan laitamilla liikuskelevista ihmisistä. Rankan aiheen vastapainona kieli on lyyrisen kaunista. Rujon ja kauniin sovittaminen yhteen on Sahlbergin käyttämä tehokeino. Höyhen (2002) kertoo poikkeuksellisesta aiheesta, kehitysvammaisesta pojasta, joka on suljettu oman ruumiinsa lisäksi myös hoitolaitokseen. Sahlberg on työskennellyt Göteborgissa kehitysvammaisten hoitolaitoksissa, joissa aihe kehittyi.
Teoksen Tammilehto (2004) taustalla on vuoden 1918 tapahtumia. Teoksen eräs teema on Sahlbergille tyypillisesti sivullisuus, mikä sai kriitikot luonnehtimaan Sahlbergia uuseksistentialismin ääneksi. Teoksessa tapahtuu kerronnan siirtymä kohti eeppistä romaania. Teos ilmestyi ruotsiksi vuonna 2006, ja käännös sai runsaasti kiitosta. Teos palkittiin Ruotsissa ensimmäistä kertaa jaetulla ruotsinsuomalaisella Kaisa Vilhuinen -palkinnolla. Yhdyntä. Reunahuomautus sotahistoriaan (2005) kertoo vuodesta 1944, jolloin nainen ja mies kohtaavat sodan keskellä. Helsingin Sanomien kriitikon mukaan kirja on pieni taideteos, jonka lauseita voisi kehystää seinälle.
Ruotsissa palkittu Siunaus (2007) alkaa päähenkilö Gustafin osoittautessa pedofiiliksi, mutta kirjailija ei ota kantaa vaikeaan aiheeseen vaan vie tämän kokemaan rangaistuksen toista kautta. Aihetta käsitellään jälleen palaten vuoteen 1918, tällä kertaa ajallisesti takaperoisen kerronnan kautta. Vuonna 2010 ilmestynyt He on teos kaunasta, kiusaamisesta ja petoksesta. Teoksen keskushenkilöinä ovat veljekset Erik ja Henrik, jotka alkuun näyttäytyvät toistensa vastakohtina, mutta saavat kertomuksen mittaan syvempiä ulottuvuuksia. Teos on muodoltaan historiallinen romaani, mutta sisällöltään yleisinhimillinen.
Herodes ilmestyi vuonna 2013 ja oli Finlandia-palkintoehdokkaana. Yö nielee päivät (2014) on Sahlbergin Göteborg-sarjan neljäs teos, jota hän sanoo henkiseksi pääteoksekseen.
Sahlbergin kieltä on kuvattu runolliseksi ja tiiviiksi. Teoksia on toisaalta kuvattu myös pateettisiksi ja liioitteleviksi.
Teokset

Göteborg-sarja
Pimeän ääni.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25011-2
Hämärän jäljet.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27261-2
Paluu pimeään.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-30788-2
Yö nielee päivät.  Helsinki:  LIKE, 2014.  ISBN 978-952-01-0929-5
Eksyneet.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-25898-9
Höyhen.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26903-4
Tammilehto.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29641-4
Yhdyntä. Reunahuomautus sotahistoriaan.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30350-X
Siunaus.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33308-2
He.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36170-2
Häväistyt.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38275-2
Herodes.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39546-2
Pimeys.  Helsinki:  Like, 2014.  ISBN 978-952-01-1207-3
Irinan kuolemat.  Helsinki:  Like, 2015.  ISBN 978-952-01-1292-9
Pilatus.  Helsinki:  Like, 2016.  ISBN 978-952-01-1441-1
Amandan maailmat. Helsinki: Like, 2017. ISBN 978-952-01-1069-7.
Haudallasi Adriana. Helsinki: Like, 2019. ISBN 978-952-01-1808-2.
Marraskuun mies. Helsinki: Like, 2022. ISBN 978-951-1-35555-7.
Pompeius. Helsinki: Like, 2024. ISBN 978-951-1-37051-2.
Teokset > Kuunnelmat

Naisen varjo
1809
Palkinnot ja ehdokkuudet

F. E. Sillanpää -palkinto 1988
Kalevi Jäntin palkinto 2000 teoksesta
Finlandia-palkintoehdokkuus 2001, 2004 ja 2013
Savonia-palkintoehdokkuus 2001, 2002, 2005, 2014, 2015 ja 2016
Pekkas-palkinto 2002
Savonia-palkinto 2003 ja 2018
Olvi-palkintoehdokkuus 2004
Kaisa Vilhuinen -palkinto 2005, 2009
Suomalais-ruotsalaisen Kulttuurirahaston palkinto 2005
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkintoehdokkuus 2006
Dublin Literature Award -ehdokkuus 2014
Jarkko Laine -kirjallisuuspalkintoehdokkuus 2015
Runeberg-palkintoehdokkuus 2016 ja 2017
Veijo Meri -palkinto 2017