stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jesse Fuller
Varhaiset vaiheet

Fuller syntyi Jonesborossa lähellä Atlantaa. Fuller annettiin kasvatiksi hyvin pienenä maalle, jossa häntä kohdeltiin huonosti. Vartuttuaan hän teki monenlaisia töitä, Fuller oli muun muassa paimenena, työskenteli harja- ja tynnyritehtaalla, kengänkiillottajana ja teki veistotöitä.
Fuller muutti länsirannikolle 1920-luvulla ja oli extrana mukana elokuvissa The Thief of Bagdad, East of Suez, Hearts in Dixie ja End of the World. Hän asettui asumaan Oaklandiin ja työskenteli Southern Pacific Railroad -yhtiössä. Toisen maailmansodan aikaan hän työskenteli laivatelakalla hitsaajana, mutta sodan jälkeen työnsaanti oli mustalle vaikeaa. Suunnilleen 1950-luvun alussa Fuller alkoi ammattilaismuusikon uransa.
Musiikkiura

Fuller ei ollut koskaan elättänyt itseään aiemmin musiikilla, mutta hän oli kyllä opetellut soittamaan kitaraa ja opetellut erilaisia kappaleita: country bluesia, työlauluja, balladeita, hengellisiä lauluja ja instrumentaaleja. Aloittaessaan ammattilaisena, hän totesi soittokumppanien löytämisen vaikeaksi ja niinpä Fuller aloitti yhden miehen yhtyeenä.
Fuller alkoi soittaa baareissa ja klubeissa San Franciscossa, Oaklandissa ja Berkeleyssä ja saavutti tunnettuutta esiinnyttyään televisiossa sekä San Franciscon Bay Arealla että Los Angelesissa. Uran lähti todella liikkeelle vuonna 1954, jolloin hän kirjoitti kappaleen "San Francisco Bay Blues". Se auttoi häntä saamaan levytyssopimuksen ja seuraavana vuonna ilmestyi Cavalier-merkillä albumi Folk Blues: Working on the Railroad with Jesse Fuller. Albumin menestyi ja myöhemmin Fuller levytti myös muun muassa Good Time Jazz ja Prestige -merkeille.
1950-lopulla ja 1960-luvun alussa Jesse Fullerista tuli yksi bluesbuumin avainhahmoja ja hän kiersi keikkailemassa ympäri Yhdysvaltoja ja Eurooppaa aina kuolemaansa asti. Bob Dylanin ensimmäisen levyn ensimmäinen kappale on Jesse Fullerin "You're No Good".
Fotdella

Yhden miehen yhtyeenä esiintynyt Fuller tunnetaan musiikkinsa ohella kehittämästään laitteesta, fotdellasta. Fotdella oli bassoinstrumentti, jota soittaja soitti jalallaan. Instrumentti muodostui isosta kontrabasson näköisestä laatikosta, johon oli kiinnitetty kuusi bassokieltä. Näitä soitettiin pedaaleilla, joista jokaisessa oli pehmustettu vasara, joka painettaessa löi kieltä pianon tapaan.
Aiheesta muualla

Jesse Fuller  AllMusicissa (englanniksi)
Kuvitettu diskografia
Kuva Jesse Fullerista fotdellan kanssa
João Pessoa

| João Pessoa |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna

 Koordinaatit: 07°05′S, 34°50′W 
Valtio:  Brasilia
Osavaltio:  Paraíba
Perustettu:  5. elokuuta 1585
Hallinto:  
 – Pormestari:  Ricardo Coutinho (PSB)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  210.45 km²
Korkeus:  45 m
Väkiluku (2010):  720 785
 – Väestötiheys:  3146.6 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-3
Lempinimi::  Vihreä kaupunki, Nousevan auringon kaupunki
 
 http://www.joaopessoa.pb.gov.br/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
João Pessoa on Amerikan mantereen itäisin kaupunki, ja Brasilian Paraíban osavaltion pääkaupunki. Pinta-alaltaan vuonna 1585 perustettu kaupunki on noin 210 neliökilometriä, ja vuonna 2010 kaupungissa oli yli 720 000 asukasta.
Kaupungin rajojen sisäpuolella on seitsemän neliökilometriä metsää, minkä vuoksi se on luokiteltu maailman toiseksi vihreimmäksi kaupungiksi, jääden toiseksi ainoastaan Pariisille.[lähde? ]
Maantiede

João Pessoa sijaitsee Paraíba do Norte -joen oikealla rannalla noin 18 kilometriä joen suulta, 120 km Recifestä pohjoiseen. Brasilian itäisimmässä pisteessä, Point Seixasin niemellä on Cape Brancon majakka.
Historia

Kaupunki on perustettu vuonna 1585. Sen nimi on ollut Filipea de Nossa Senhora das Neves, Frederikstad ja Paraíba. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1930 osavaltion presidentin kunniaksi.
John Grönvall

John Grönvall Rönnskärin lintuasemalla 1960-luvulla
John Grönvall (20. elokuuta 1895 – 1979) oli suomalainen entisöijä, koristemaalari, Helsingin yliopiston luonnontieteellisen museon preparaattori ja lintujen- ja luonnonsuojelija. Hän nousi kansainväliseen maineeseen erinomaisena linnunmunien entisöijänä aikana, jolloin linnunmunien keruu kuului ornitologian peruskäytäntöihin.
Tausta

John Grönvall oli kotoisin Loviisasta. Hänen isänsä Johan Fredrik Grönvall oli merimies ja äitinsä Emilia os. Blomqvist työskenteli Loviisan kylpylässä. John Grönvall kuului seitsenpäiseen neljän veljeksen ja kolmen sisaren sisarussarjaan. Kaikki veljekset olivat taitavia käsistään ja taiteellisesti lahjakkaita Ruotsalainen keraamikko ja kuvataiteilija Kerstin Grönvall on hänen veljensä taiteilija Gio Grönvallin (1903-1984) tytär.  John Grönvall aloitti ruotsinkielisen kansakoulun v. 1903. Parin Loviisan kartonkitehtaalla vietetyn työvuoden jälkeen hän suuntasi saamaan taideopetusta Taideteollisuuskeskuskoulussa Ateneumissa mm. muovailussa, piirtämisessä, koriste- sekä ammatti- ja ornamenttimaalauksessa. Hänen maalauksiaan ja veistoksiaan oli esillä näyttelyissä Loviisassa.  Opiskeluvuosinaan 1914–1918 hän sai opetusta myös koristemaalari Carl Slottelta. Myöhemmin hän kävi professori Kaarlo Eemeli Kivirikon eläintenkonservointikurssin vuonna 1932.
Avioiduttuaan helsinkiläisen Martha Rinteen kanssa vuonna 1926 hän myi seuraavana vuonna omistamansa kettufarmin ja muutti pääkaupunkiseudulle asettuen asumaan Käpylään.
Työura

1920- ja 1930-luvuilla John Grönvall teki koriste- ja maalaustyötä kirkkojen ja julkisten rakennusten entisöinnissä kahden taiteilijan, Bruno Tuukkasen ja Antti Salmenlinnan, johdolla ja entisöi mm. alttaritauluja.
Helsingin yliopiston eläinmuseon palvelukseen hän tuli vuonna 1935, ja toimi vuodesta 1943 eläkkeelle jäämiseensä saakka preparaattorina. Eläinmuseossa hänen päätehtäväkseen muodostui linnunmunien entisöinti. Linnunmunilla oli tuolloin huomattava osa ornitologiassa, ja siihen lukeutuvassa oologiassa. Eläinmuseon linnunmunakokoelma ehti kasvaa erääksi maailman suurimmista kunnes linnunmunien keräily vuoden 1996 luonnonsuojelulaissa kiellettiin.  Se kattaa mm. Ragnar Kreugerin lahjoittaman mittavan kokoelman, jonka hoidon Grönvall sai vastuulleen jo varhain. Grönvallia työllistivät paitsi Eläinmuseon kokoelmat myös ulkomailta tulevat toimeksiannot. Hänen maineensa taiturillisena linnunmunien korjaajana levisi laajalle, ja hänen palveluksiaan käyttivät mm. British Museum ja Naturhistoriska Riksmuseum.  Grönvallin maalaustaidot ja eri tekniikkojen tuntemus olivat tarpeen myös dioraamojen taustakuvissa, joiden pienoismalleja Eläinmuseo esitteli näyttelyssään vuonna 1990. Grönvall jatkoi linnunmunien entisöintiä vielä eläkepäivinäänkin. Luonteeltaan hän oli valoisa, ystävällinen ja poikamainen. Eläinmuseossa häntä arvostettiin taitavana, uutterana ammattimiehenä ja avuliaana, rehtinä työtoverina.
Luonnon- ja linnustonsuojelu

Grönvall aloitti elämäntyönsä luonnon ja linnuston suojelijana jo Loviisassa asuessaan. Oologiaharrastuksensa hän oli aloittanut jo 5. luokalla kansakoulussa. Hän ryhtyi yhdessä veljiensä kanssa  v. 1922 suunnittelemaan ja organisoimaan lintujensuojelualuetta Aspskärin ulkosaarille 30 km Loviisasta. Hän vuokrasi alueen kahdelta kalastajaveljekseltä, Viktor ja Verner Anderssonilta ja rakensi sinne Loviisan Suolatorilta kuljetetuista vanhan pumppuhuoneen hirsistä Loviisan kaupungin ja loviisalaisten luonnonystävien tuella vartiotuvan vuonna 1923.Grönvall toimi suojelualueen vapaaehtoisena vartijana ensimmäiset neljä vuotta kunnes hänen muutettuaan pois Loviisasta sinne ruvettiin palkkaamaan vartijoita.  Aspskärin linnustonsuojelualue kuuluu nykyään Pernajanlahtien ja Pernajan saariston merensuojelualueeseen ja on Natura 2000 -kohde  Aspskänillä on mm. Suomen suurin ruokkiyhdyskunta.
Grönvall osallistui 1930-luvulla ornitologiaan ja linnustonsuojeluun toimimalla professori Ilmari Välikankaan maastoavustajana Suursaaressa ja Tytärsaaressa ja professori Pontus Palmgrenin rekisteröintilaitteiden laitemekaanikkona tämän tutkiessa lintujen muuttolevottomuutta. Samoihin aikoihin hän aloitti pitkäaikaisen yhteistyön lintujen rengastajan Johannes Snellmanin kanssa Signilskärin lintuasemalla Ahvenanmaalla. Grönvall oleskeli pitkiä aikoja Signilskärillä 1936, 1937, 1939 sekä 1950- ja 1960-luvuilla. Grönvall paitsi rengasti myös opetti lintujen rengastamista.Hän tarkkaili lintujen painoja ja  julkaisi havainnoistaan tiedonannon.
Grönvall tarkkaili myös hyonteisiä ja osallistui perhoskartoituksiin. Hän kirjoitti tiedonannon haavantuhoojan esiintymisestä Liljendalissa.
Grönvall teki vuosina 1924–1926 uraauurtavaa työtä luonnonmuistomerkkien suojelemiseksi Loviisan ja Porvoon seuduilla. Hän etsi, laati anomukset ja haki omistajien allekirjoitukset yhteensä 18 luonnonmuistomerkin rauhoittamiseen. Näiden erikoisten kivien, kivimuodostelmien, siirtolohkareiden, jättiläishiidenkirnujen, luolien ja vanhojen puiden joukossa on muun muassa suurten kivenlohkareiden muodostama Korsvikin kivikirkko Pernajassa.
Grönvall osallistui Loviisan luonnonsuojelijoiden yhdistyksen toimintaan elämänsä loppuun saakka ja hänet kutsuttiin kunniajäseneksi. Hänelle myönnettiin Suomen luonnonsuojeluliiton hopeinen ansiomerkki v. 1972.
Iida Turpeisen historiallisessa romaanissa Elolliset John Grönvallista ja hänen työstään kerrotaan 1950-luvulle sijoittuvassa  jaksossa, jossa hän mm. entisöi stellerinmerilehmän luurankoa.
Marianne Falk

Marianne ”Tintti” Falk (11. elokuuta 1946 Helsinki – 10. maaliskuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija, taidemaalari ja ympäristötaiteilija.
Vuosina 1963–1964 Falk opiskeli Helsingin Vapaassa taidekoulussa ja vuosina 1965–1969 Taideteollisessa korkeakoulussa, jossa hän suoritti graafisen taiteen osaston loppututkinnon. Ensimmäisen näyttelynsä Taidetta stadissa Falk piti Helsingissä Galleria Katariinassa vuonna 1971.
Falk työskenteli lavastajana ja graafikkona MTV Oy:ssä vuosina 1969–1973. Muutettuaan Mäntsälään Falk kiinnostui ympäristönsuojelusta, ja teema näkyi myös hänen taiteessaan. 1990-luvulla Falk asui New Yorkissa Yhdysvalloissa.
Kuvia teoksista

Vaakalintu, 1997, Mäntsälä Kirkonmäki, kansalaisopiston seinä. Teos on valmistettu Mäntsälän omasta kivestä.
Kvartti. Mäntsälä – valon ja kiven kunta, 2000, Mäntsälä. Mäntsälän kivestä valmistettu ympäristöteos. Kivipaadet on suunnitellut arkkitehti Mikko Aho ja valot Henri Juslén. Falk suunnitteli teoksen kvartin.
Kvartti, toisesta suunnasta.
Aiheesta muualla

Marianne Falk taiteilijamatrikkelissa
Marianne Curley

| Marianne Curley> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. toukokuuta 1959 (ikä 65) Windsor, Uusi Etelä-Wales
Kansalaisuus:  Australia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tyylilajit:  nuoret, fantasia
Esikoisteos:  Muinainen taika (2000)
Pääteokset:  Aikavartio -sarja (2002–2018)
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marianne Curley (s. 20. toukokuuta 1959 Windsor, Uusi Etelä-Wales, Australia) on australialainen kirjailija. Hänen esikoisteoksensa oli vuonna 2000 ilmestynyt Muinainen taika, ja hänen tuotoksiinsa kuuluu myös neliosainen fantasiakirjasarja Aikavartio. Curleyn kirjoja on julkaistu Australian lisäksi Yhdysvalloissa, Britanniassa, Espanjassa, Saksassa, Tanskassa ja Suomessa.
Curley on naimisissa John Curleyn kanssa ja hänellä on kolme lasta.
Teoksia > Aikavartio

Nimetyt.  (The Named, 2002)  Suomentanut Kaisa Kattelus. Tammi, 2004.
Pimeä.  (The Dark, 2003)  Suomentanut Kaisa Kattelus. Tammi, 2005.
Avain.  (The Key, 2005)  Suomentanut Kaisa Kattelus. Tammi, 2006.
The Shadow.  MTC Services Pty Limited, 2018.
Teoksia > Muut suomennetut teokset

Muinainen taika.  (Old Magic, 2000)  Suomentanut Kaisa Kattelus. Tammi, 2002.
Kaihtu

| Kaihtu |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Karjala
Kunnat:  Savitaipale
Koordinaatit:  61°10′10″N, 27°41′09″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kivijärven reitin valuma-alue (14.19)
Laskuoja:  oja Savetanjokeen 
Järvinumero:  14.196.1.007
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  81,2 m  
Pituus:  520 m  
Leveys:  470 m  
Rantaviiva:  2,078 km  
Pinta-ala:  11,398 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKaihtu 
Kaihtu  on Etelä-Karjalassa Savitaipaleella Mustapään kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 11,4 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Taudinjoen valuma-alueeseen (14.196) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 81,2 metriä mpy.
Kaihtalampi

| Kaihtalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Hartola
Koordinaatit:  61°28′25″N, 26°17′25″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Rievelin valuma-alue (14.17)
Laskuoja:  Kolunoja Kelkytteeseen 
Järvinumero:  14.175.1.016
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  108 m  
Pituus:  170 m  
Leveys:  90 m  
Rantaviiva:  0,421 km  
Pinta-ala:  1,058 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKaihtalampi 
Kaihtalampi  on Päijät-Hämeessä Hartolassa Kuivajärven kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Seppälänjoen valuma-alueeseen (14.175) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 108 metriä mpy.
Jokijärvi (Keuruu, Yltiä)

| Jokijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Keuruu
Koordinaatit:  62°17′09″N, 24°30′36″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Keurusselän alue (35.62)
Laskujoki:  Perijoki 
Järvinumero:  35.625.1.017
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  158,7 m  
Rantaviiva:  1,872 km  
Pinta-ala:  5,881 ha  
Saaria:  1 
 fiJokijärvi 
Jokijärvi  on Keski-Suomessa Keuruulla Yltiän kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 5,9 hehtaaria ja se on 800 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 1,9 kilometriä..
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Hepolammen valuma-alueeseen (35.625) se kuuluu.
Kansallinen liike vakauden ja vaurauden puolesta

Kansallinen liike vakauden ja vaurauden puolesta (bulg. Национално движение за стабилност и възход (НДСВ), Natsionalno dviženie za stabilnost i văzhod (NDSV); aikaisemmin Kansallinen liike Simeon Toisen puolesta (sama lyhenne)) on Bulgarian viimeisen tsaarin Simeon Sakskoburggotskin vuonna 2001 perustama vasemmistoliberaalinen puolue.
Sakskoburggotski perusti puolueen juuri ennen parlamenttivaaleja, ja se pystyi osallistumaan vaaleihin vain koalition avulla. Se sai 120 parlamentin 240 paikasta, ja Sakskoburggotskista tuli pääministeri.
Vuonna 2014 joukko puolueen nimekkäitä poliitikkoja erosi puolueesta ja ehdotti sen hajottamista. Puolue päätti olla asettamatta ehdokkaita vuoden 2017 vaaleihin.
Kansallinen kokoomuspuolue Isänmaa

| Kansallinen kokoomuspuolue Isänmaa Eesti Konservatiivne Rahvaerakond |
| --- | --- |
Perustettu:  21. marraskuuta 1992
Lopetti:  2. joulukuuta 1995
Johto:   Mart Laar 
Ideologia:  kansalliskonservatismi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kansallinen kokoomuspuolue Isänmaa (vir. Rahvuslik Koonderakond Isamaa, lyhenne I) oli virolainen poliittinen puolue 21.11.1992 - 2.12.1995.
Syksyllä 1991 Viron kristillisdemokraattinen puolue, Viron konservatiivinen kansanpuolue, Viron kristillisdemokraattinen liitto, Tasavaltalaispuolue ja Viron Liberaalidemokraattinen puolue muodostivat vaaliliiton Isamaa. Vaaliliitto osallistui itsenäisyyden palautuksen jälkeisiin ensimmäisiin Riigikogu-vaaleihin syyskuussa 1992. Vaaliliitto saavutti 101-jäseniseen Riigikoguun 29 paikkaa 22 % kannatuksellla.
Vähän myöhemmin 21. marraskuuta 1992 Isamaa-vaaliliiton puolueet pl. liberaalidemokraatit muodostivat uuden poliittisen puolueen Kansallinen kokoomuspuolue Isänmaa vir. Rahvuslik Koonderakond Isamaa, joka oli johtava puolue Laarin I hallituksessa. Viron silloisesta pääministeristä Mart Laarista tuli uuden poliittisen puolueen puheenjohtaja, joka toimi puheenjohtajana puolueen olemassaolon loppuun asti. Isamaa-vaaliliiton kuusi liberaalidemokraattijäsentä perusti lokakuussa 1993 oman parlamenttiryhmänsä.
Puolueessa käytiin kevään 1994 aikana valtataistelua, jossa pääministeri-puheenjohtaja Laar säilytti asemansa, mutta opposition muodostaneet Konservatiivinen kansanpuolue- ja tasvaltalaispuoluetaustaiset edustajat Ülo Nugisin johdolla erosivat kesällä 1994 ja muodostivat uuden puolueen Tasavaltalaisten ja konservatiivien kansanpuolue, johon siirtyi yhdeksän Riigikogun entistä Kokoomuspuolue Isänmaan edustajaa. Näin Kokoomuspuolue Isänmaa oli supistunut alle puoleen eli 14 Riigikogu-edustajaan alkuperäisestä 29:stä edustajasta. Käytännössä Laarin hallitus oli tässä vaiheessa vähemmistöhallitus.
Riigikogu antoi 26. syyskuuta 1994 epäluottamuksensa Mart Laarin hallitukselle, mikä johtui rahauudistuksen aikana kerättyjen ruplien myymisestä Tšetšenialle. Kokoomuspuolue Isänmaa ei kuitenkaan hajonnut, vaan Maltilliset, Kansallinen riippumattomuuden puolue, Kokoomuspuolue Isänmaa ja Isänmaasta irronneet puolueet pysyivät muodostetussa uudessa Andres Tarandin hallituksessa, joka astui virkaan 8. marraskuuta 1994. Hallituksessa vaihtui vain viisi ministeriä, yhtenä Mart Laar. Uutta Tarandin hallitusta sanottiinkin "Laar-kakkoseksi ilman Laaria".
Kansallinen koalitiopuolue Isamaa sulautui Viron itsenäisyyspuolueeseen 2.12.1995 . Yhdistymisen seurauksena syntyi Isänmaaliitto.
Jussarön kaivos

Jussarön kaivos oli Jussaaressa vuosina 1834–1861 ja uudelleen 1961–1967 toiminut rautakaivos. Viimeksi kaivoksen omisti Vuoksenniska Oy.
Jussaaren rautamalmiesiintymää alettiin tutkia 1830-luvulla ja kaivostoiminta jatkui aina vuoteen 1861 saakka, jolloin se oli lopetettava kannattamattomana siitä huolimatta, että kaivoksen työvoimana oli käytetty irtolaisuudesta tuomittuja vankeja.
Jussarön kaivos avattiin uudelleen vuonna 1961 ja sen tuottamaa rikastetta jalostettiin 1960-luvun alussa perustetulla Koverharin terässulatolla. Osittain meren alla ollut kaivos lopetettiin vuonna 1967 kannattamattomana. Tämän jälkeen saari siirtyi puolustusvoimien käyttöön.
1800-luvun kaivostoiminnasta on säilynyt jäänteinä noin kymmenen avolouhosta saaren pohjoisosassa. 1960-luvulla saaren eteläosassa toimineesta uudesta kaivoksesta on säilynyt 250 metriä syvä kaivoskuilu sekä noin kymmenkunta erilaista rakennusta kuten murskaamo, rikastamo, konepaja, konttori ja  varastorakennuksia.
Kalle Haula

Kalle Haula, vuoteen 1934 Vieno Kaarlo Hanelius (26. huhtikuuta 1909 Luvia – 7. maaliskuuta 1988 Luvia) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Haulan vanhemmat olivat merikapteeni Aksel Ferdinand Haula, aiemmin Hanelius, ja Aina Josefina Holmberg ja puoliso Annikki Tommila. Haula valmistui Liikemiesten Kauppaopistosta 1931 ja toimi sitten Luvialla konttoristina ja sahanhoitajan apulaisena Holmberg & Co -yhtiössä, mutta myös maanviljelijänä. Hän oli lisäksi yksi turkistarhauksen edistäjistä Suomessa, joka omisti 1936–1954 turkistarhan ja vaikutti alan kehittämiseen muun muassa Suomen Turkiseläinten Kasvattajain Liiton sekä Turkistuottajat-yhtiön ja Satakunnan Turkiseläinten Kasvattajat -yhdistyksen johtokunnissa.
Muovin valmistusalalle Haula ryhtyi jo vuonna 1948, oltuaan perustamassa Satamuovi-yhtiötä ja hankittuaan sen koko osakekannan perheelleen vuonna 1955. Yhtiön toimitusjohtaja hänestä tuli 1960-luvun alussa, mitä työtä jatkoi sitten hänen poikansa. Perheyhtiönsä Haulat myivät vuonna 1984. Haula osallistui aktiivisesti Luvian kunnalliselämään, toimien muun muassa aikanaan Luvian kansanhuollon johtajana. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1966.
Maija Isola

| Maija Isola |
| --- | --- |
 Maija Isola vuonna 1966.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Maija Sofia Isola
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1927 Riihimäki
Kuollut: 3. maaliskuuta 2001 (73 vuotta) Riihimäki
Maija Isolan unikkokuosia King Streetillä Marimekon Sydneyn liikkeen avajaistapahtumassa vuonna 2012.
Maija Sofia Isola (15. maaliskuuta 1927 Riihimäki − 3. maaliskuuta 2001 Riihimäki) oli suomalainen tekstiilisuunnittelija ja taiteilija. Maija Isolan tunnetuin kuosi on Unikko.
Isolaa on sanottu Suomen tärkeimmäksi tekstiilisuunnittelijaksi.
Hän toimi Marimekon tekstiilien pääsuunnittelijana 38 vuotta. Isolan suunnittelemissa painokuoseissa on yli 500 aiheiltaan ja tyyliltään erilaista kuviota. Isolan kankaat vaikuttivat 1950- ja 1960-luvuilla merkittävästi suomalaisten kotien sisustukseen.
Kuosisuunnittelu

Isola piirsi ensimmäiset kuvionsa Printex Oy:lle, Marimekon edeltäjälle, vuonna 1949. Hän toimi Marimekon sisustuskankaiden pääsuunnittelijana vuoteen 1987 asti.
Virikkeitä malleihinsa Isola sai kansantaiteesta, modernista kuvataiteesta, luonnosta ja matkoiltaan eri puolille maailmaa.
Isola tulkitsi omaperäisesti ja rohkeasti kullekin ajalle ominaisia teemoja ja tyylejä.
Unikko-kuosi lanseerattiin 1964, vaikka Marimekon perustaja Armi Ratia ei halunnut yrityksensä tuottavan kukkakuoseja. 1990–2000-luvulla Kirsti Paakkasen johtama Marimekko valmisti monenlaisia tuotteita, jotka perustuivat Unikko-kuosin erilaisiin väri- ja kokovaihtoehtoihin. Kuviota myös lisensioitiin muiden yritysten valmistamiin tuotteisiin, kuten kävelysauvoihin ja televisioihin.
Ensimmäisiä Isolan suunnittelemia malleja oli omana aikanaan suosittu Amfora (1949), yksi oslolaisen museon kokoelmien innoittamista malleista.
Jatkossa suosittuja malleja olivat Appelsiini vuodelta 1950 ja Kivet, jonka Isola suunnitteli väripaperista saksilla leikatuista ympyröistä vuonna 1956.
Eniten tunnettuja kankaita on 1960-luvulta. Isolan kuosi Satula vuodelta 1960 toi kansantaidevaikutteet, perinteiset kirjontamallit ja pitsimäiset kuviot kankaisiin. Se oli osa Ornamentti-sarjaa.
Vuonna 1961 Isola suunnitteli kolme suosittua kuosia. Lokki sovelsi suuria aaltomaisia poimuihin viittaavia kuvioita. Silkkikuikka ja Joonas taas leikittelivät rennoilla viivoilla.
Suurikuvioinen Melooni vuodelta 1963 kuvasti 1960-luvun henkeä pelkistetyssä kontrastisuudessaan.
Yhä Marimekon ehkä tunnetuimpiin kuvioihin kuuluva Unikko vuodelta 1964 päätyi vaatteisiin vasta 2000-luvulla. Saman vuoden mallit Kaivo ja Seireeni olivat Meloonin tapaan pelkistettyjä suuria kuvioita. Molempien lähtökohtana oli veden pinnan liikkeet ja kuviot. Isolan 1970-luvun kankaat olivat vähemmän pelkistettyjä. Rakastaa, ei rakasta vuodelta 1972 kuvaa päivänkakkaroita.
Kuosisuunnittelu > Maija Isolan kuoseja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Amfora 1949  Appelsiini 1950  Pariisin portit 1952  Kivet 1956  Auringonkukka 1959  Sarafan 1960  Satula 1960  Tantsu 1960  Tulipunainen 1960  |  Joonas 1961  Lokki 1961  Silkkikuikka 1961  Ananas 1962  Praliini 1962  Melooni 1963  Kaivo 1964  Seireeni 1964  Unikko 1964  |  Husaari 1967  Härkä 1967  Taifuuni 1968  Hevosvaras 1968  Pepe 1970  Tuuli 1971  Primavera 1972  Rakastaa, ei rakasta 1972  Puuska 1984  |
Taidemaalarina

Isola teki taidemaalarina lähes 50-vuotisen uran, mutta hänen maalauksensa ovat paljon tuntemattomampia kuin tekstiilit. Itse Isola oli sitä mieltä, että hän on ennen kaikkea taidemaalari. Hänen maalauksensa olivat 1950-luvulla abstrakteja sommitelmia, joiden värit olivat murrettuja. Kuvissa havaitsee myös ulkomailta vähän aiemmin Suomeen saapuneiden vaikutteiden, kuten konkretismin ja informalismin jäljen. Kirkkaat värit ja paljaat väripinnat tulevat Isolan maalauksiin 1960-luvulta alkaen ja kuva-aiheet ovat usein pelkistettyjä yksityiskohtia ympäristöstä. Isola matkusteli paljon asuen muun muassa Yhdysvalloissa ja 1970-luvun alussa Algeriassa, jossa tehdyt maalaukset uhkuvat elinvoimaa, mikä näkyy esimerkiksi kukka-asetelmissa.