Kurskin taistelu
Tappiot

Saksalaiset menettivät operaatio Zitadellen aikana 5.–12. heinäkuuta 56 000 miestä, joista 9 400 kaatui taistelussa ja 1 000–1 500 sai kuolettavia vammoja. Monet hyökkäykseen osallistuneet divisioonat kuluivat murto-osaan määrävahvuudestaan. Panssarivaunuja menetettiin noin 280 vihollisen tuhoamina tai valtaamina. Vaurioituneita vaunuja oli huomattavasti enemmän, mutta ne voitiin korjata. Saksalaisten kokonaistappiot heinä–lokakuussa 1943 olivat itärintamalla 365 000 miestä kuolleina, haavoittuneina ja kadonneina, mikä merkitsi vielä Stalingradin taisteluakin suurempaa tappiota. Suurin osa tappioista kärsittiin juuri Kurskin taistelussa ja sitä seuranneissa Neuvostoliiton vastahyökkäyksissä. Saksalaiset upseerit arvostelivat sodanjohtoa siitä, ettei vanhojen divisioonien tappioita korvattu vaan täydennysmiehistä muodostettiin yhä uusia divisioonia.
Neuvostoliiton tappiot 5.–23. heinäkuuta olivat noin 177 000 sotilasta, joista arviolta 40 000 kuoli. Belgorodin–Harkovan hyökkäyksessä puna-armeija menetti noin 250 000 sotilasta ja Orjolin hyökkäyksessä 430 000. Venäläisistä arkistoista ilmenee puna-armeijan menettäneen pelkästään Kurskin rintamanpullistuman taisteluissa 1 600–1 900 vaunua. Lisäksi oli suuri määrä vaurioituneita vaunuja, jotka saatiin korjattua.
Sotavankien kohtelu oli julmaa molemmin puolin. SS-miehet yleensä surmasivat antautuneet neuvostosotilaat, ja vastaavasti neuvostoliittolaiset tappoivat SS-vangit heti. Guy Sajer kertoo kirjassaan Unohdettu sotilas (1965, suom. 1977), kuinka ruumiiden ryöstelystä kiinni jääneet venäläiset sotavangit sidottiin käsistään sillankaiteeseen. Saksalainen sotilas pani sotavangin taskuun käsikranaatin ja veti sokan irti. ”Räjähdys repi mahan auki loppuun saakka armoa kirkuneilta venäläisiltä.” Saksalaiset antautuivat vangiksi erittäin harvoin. Neuvostosotilaille antautuminen oli paljon yleisempää, ja monille se näyttäytyi mahdollisuutena paeta stalinistista hirmuvaltaa. Jopa Kurskin taistelua seuranneissa menestyksekkäissä vastahyökkäyksissä sotavangit edustivat noin kymmenesosaa puna-armeijan kokonaistappioista, kun muilla sotaa käyvillä valtioilla luku oli hyökkäysoperaatioissa yleensä noin 1 %. Kaikkiaan antautuminen oli kuitenkin harvinaista, sillä sotavankien huono kohtelu oli yleisessä tiedossa. Propaganda järjestelmällisesti lietsoi pelkoa ja vihaa vihollista kohtaan, mutta todennäköisesti tärkein motiivi taistelun jatkamiselle oli haluttomuus hylätä omia tovereita. Vangiksi antautuminen muuttui houkuttelevaksi, jos sotilaat kokivat esimiestensä hylänneen heidät tai kohdelleen heitä kaltoin. Useimmiten sotavangiksi antauduttiin toivottomaksi koetussa tilanteessa, jossa menestyksekkäälle vastarinnalle ei enää ollut edellytyksiä. Vähemmistökansallisuuksien edustajat antautuivat vangiksi suhteessa useammin kuin etniset saksalaiset ja slaavit.
Punatauti ja muut kulkutaudit olivat sotilaiden keskuudessa yleisiä. Yleensä punatauti aiheutti vain ripulia mutta pahimmillaan jopa kuoleman. Ripuli johti vaaratilanteisiin myös itse taistelussa, sillä etulinjan sotilailla ei useinkaan ollut mahdollisuutta ulostaa turvallisessa paikassa. Saksalaisten parissa tartunnat eivät vuosina 1941–1943 oleellisesti yleistyneet, mutta tautikuolleisuus kasvoi moninkertaiseksi. Syynä oli huonoja muona-annoksia syöneiden sotilaiden vähittäinen nälkiintyminen. Puutteellinen ravinto vaivasi myös puna-armeijaa, ja sotilailla ilmeni jopa keripukkia. Kollektiivisella maataloudella oli kroonisia tuotantovaikeuksia, ja sota oli entisestään pahentanut Neuvostoliiton vallinnutta elintarvikepulaa. Huollolla oli lisäksi pulaa kuljetuskalustosta. Kesällä 1943 puna-armeijan ravitsemustilanne oli kuitenkin paranemaan päin. Kenttäkokkeja koulutettiin ja sotilaille jaettiin keittokirjoja, joissa neuvottiin muun muassa keräämään ja syömään luonnonkasveja vitamiinien saamiseksi. Yhdysvalloilta ja Yhdistyneeltä kuningaskunnalta saatiin aseveliapuna sekä ruokaa että ajoneuvoja.
Itärintaman valtavan suuret tappioluvut eivät suoraan kerro taistelujen poikkeuksellisesta verisyydestä vaan siitä, että kymmenet divisioonat osallistuivat hyökkäys- ja puolustusoperaatioihin useiden kuukausien ajan. Suhteelliset tappiot eivät edes kiivaimmissa taisteluissa nousseet erityisen korkeiksi. Esimerkiksi amerikkalaisten ja brittiläisten joukkojen tappiot Normandian taistelussa kesällä 1944 olivat suhteessa suuremmat kuin Neuvostoliiton menetykset Kurskissa. Saksalaiset esittivät yleensä melko todenmukaisia lukuja viholliselle aiheutetuista tappioista, mutta Neuvostoliiton asevoimille vihollistappioiden arvioiminen tuotti suuria vaikeuksia ja luvut olivat aivan liian korkeita. Kyse ei ollut pelkästään propagandistisesta liioittelusta, vaan vihollistappioiden todentamisen menetelmät olivat puutteelliset.