stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Explosion

| The Explosion |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1998–2007
Tyylilaji:  Post-punk, Alternative rock
Kotipaikka:  Boston, Massachusetts, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Matt Hock,  laulu   David Walsh,  kitara   Damian Genuardi,  basso   Andrew Black,  rummut (2000−)  Chris Gonzalez,  kitara (2005−) 
Entiset jäsenet:  Sam Cave,  kitara (1999−2004)  Dan Colby,  rummut (1998−2000) 
Levy-yhtiö:  Jade Tree   Revelation Records   Tarantulas Records   Virgin Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Explosion oli yhdysvaltalainen rock-yhtye Bostonista, Massachusettsista.
13. helmikuuta 2007 yhtye kertoi jättäneensä levy-yhtiönsä Virgin Recordsin. 30. huhtikuuta 2007 yhtye ilmoitti hajoamisestaan MySpace-sivustolla.
Jäsenet

Matt Hock − laulu
David Walsh − kitara
Damian Genuardi − basso
Andrew Black − rummut (vuodesta 2000)
Chris Gonzalez − kitara (vuodesta 2005)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Sam Cave − kitara (1999−2004)
Dan Colby − rummut (1998−2000)
Tuotanto > Studioalbumit

Flash Flash Flash (18. heinäkuuta, 2000 Jade Tree)
Black Tape (4. lokakuuta, 2004 Virgin Records)
Tuotanto > Livealbumit

Live in Boston - (2005 Virgin Records)
Live from the Troubadour - (2005 Tarantulas Records)
Tuotanto > EP:t

The Explosion (EP) (Huhtikuu 2000 Jade Tree)
Steal This (31. lokakuuta, 2000 Revelation)
Sick of Modern Art (22. huhtikuuta, 2003 Tarantulas)
Red Tape (1. tammikuuta, 2005 Tarantulas)
Here I Am (2004 Virgin Records)
No Revolution (5. heinäkuuta, 2005 Tarantulas)
Tuotanto > Singlet

"Here I Am" (2004)
"No Revolution" (2005)
Aiheesta muualla

The Explosion Myspacessa (englanniksi)
Lazy-i haastattelu marraskuussa 2002 (englanniksi)
Alter ego

Alter ego (lat. toinen minä) on teoksen henkilönä esiintyvän kirjailijan oma hahmo, kirjoittajan salanimi, sijainen tai kaksoisolento, toinen minä. Käsite pohjautuu kreikan kielen ilmaisuun allon heauton, jota kuuluisa filosofi ja matemaatikko Pythagoras käytti läheisestä ystävästä.
Kirjailija voi luoda jostain kirjansa hahmosta alter egonsa, ja tällöin termillä tarkoitetaan sitä, että kirjailija samaistaa itsensä tuohon hahmoon. Termiä käytetään usein viihteessäkin, kuten sarjakuvissa (esimerkiksi Karvinen/Liehuviittainen kostaja) sankarin tai vihollisen salaiselle identiteetille (esimerkiksi Clark Kent/Teräsmies). Myös roolipeleissä saatetaan käyttää alter ego -hahmoa. Samantyylisiä käsitteitä ovat muun muassa avatar, kaksoisolento tai jakautunut persoonallisuus.
Kuuluisia alter egoja ovat muun muassa Borat Sagdiyev (Sacha Baron Cohen), Dame Edna Everage (Barry Humphries), Slim Shady (Eminem), Pee-wee Herman (Paul Reubens) ja Nicki Minaj sekä kirjallisuudessa Henry Chinaski (Charles Bukowski). Myös pianisti-laulaja-säveltäjä Tori Amos on käyttänyt alter egoja. Hänen 2007 ilmestyneellä American Doll Posse -albumilla ja ADP-kiertueella esiintyvät hänen alter egonsa Pip, Isabel, Santa ja Clyde.
John L. Sullivan

| John L>  Sullivan |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  John Lawrence Sullivan
Syntynyt: 15. lokakuuta 1858 Roxbury, Massachusetts
Kuollut: 2. helmikuuta 1918
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Nyrkkeilijä
Lempinimi:  The Boston Strong Boy
Pituus:  179  cm
Painoluokka:  raskassarja
Kätisyys:  oikeakätinen
Ammattilaistilastot
Ottelut:  *
Voitot:  *
– tyrmäysvoitot:  *
Tappiot:  *
Ratkaisemattomat:  *
John Lawrence Sullivan (15. lokakuuta 1858–2. helmikuuta 1918) oli yhdysvaltalainen nyrkkeilijä. Hän oli ensimmäinen kintaat kädessä käydyn nyrkkeilyn raskaan sarjan maailmanmestari. Hän hallitsi kehiä lajin murrosvaiheessa, jolloin siirryttiin paljaiden nyrkkien sijaan käyttämään otteluissa kintaita.
Uran alkuvaiheet

Sullivan syntyi irlantilaiseen perheeseen Roxburyn kaupungissa lähellä Bostonia. Hän kasvoi isokokoiseksi mieheksi. Äiti halusti pojasta pappia ja niinpä Sullivan lähti Bostoniin opiskelemaan, mutta suunnitelma ei kantanut loppuun saakka. Sullivan työskenteli erilaisissa ammateissa, kuten muurarin ja putkimiehen apulaisena sekä peltisepän oppipoikana. Putkimiehen ura loppui Sullivanin murrettua työntantajansa leuan kiistan päätteeksi. Sullivan pelasi myös baseballia puoliammattimaisesti. Ammattilaisseura Cincinnati Red Stockings tarjosi hänelle sopimusta, mistä hän kuitenkin kieltäytyi.
Sullivan osoitti tappelijanlahjojaan jo nuorella iällä ja käytti ahkerasti nyrkkejään Bostonin kujilla. Hän otti osaa myös monenlaisiin voimamieskilpailuihin. Varsinaisen nyrkkeilyn pariin hän ajautui 18-vuotiaana, jolloin hän kävi kolmi- ja nelieräisiä amatöörikamppailuja. Sullivanin suuri hetki koitui vuonna 1877, kun raskassarjalainen Tom Scannel esitteli näytösluonteisesti yleisölle voimiaan ja oli valmis sparraamaan yleisön joukossa olleiden kanssa. Sullivan kiipesi lavalle ja tyrmäsi tämän. Tästä lähti käyntiin Sullivanin ammattilaisura.
Ammattilaisura

Ammattilaisuransa alkuvaiheissa vuonna 1878 Sullivan tyrmäsi Cockey Woodsin. Seuraavan vuonna hän otteli näytösotteluita aikansa suuria nimiä kuten Professor Mika Donovania ja entistä mestaria Joe Gossia vastaan, joista kummastakaan ei ollut hänelle vastusta. Seuraavana vuonna hän tyrmäsi John Floodin piilossa proomulla Hudsonjoella käydyssä kohtaamisessa, jossa käytettiin hyvin pieniä kintaita ilman pehmusteita. 1882 Sullivan kohtasi raskaan sarjan mestarina pidetyn Paddy Ryanin Mississippi Cityssä, Yhdysvalloissa. Ottelu käytiin paljain nyrkein ja Sullivan hallitsi sitä mielin määrin. Lopulta hän tyrmäsi Ryanin yhdeksännessä erässä lyötyään tätä leukaan. Ottelun myötä Sullivan julistettiin raskaan sarjan mestariksi, vaikkakin asiasta oli erimielisyyttä brittiläisen ja australialaisen nyrkkeilyväen välillä.
Tavallisten nyrkkeilyotteluiden ohella Sullivan kierteli ympäri Yhdysvaltoja ja oli valmis ottelemaan kaikkia halukkaita vastaan tuhannesta dollarista. Ainoastaan yksi vastustaja, englantilainen Tug Wilson, kesti hänen käsittelyssään täyden ajan. Vuonna 1883 Sullivan kohtasi Brittiläisen imperiumin mestarin Charlie Mitchellin. Ottelu käytiin hanskat käsissä. Sullivan johti ottelua ja oli viimeistelemässä Mitchelliä, kun poliisi tuli väliin. Sullivan ja Mitchell kohtasivat uudelleen viisi vuotta myöhemmin Ranskassa paroni Rothschildin luona. Ottelu kesti 39 erää ja päättyi loputa ratkaisemattomaan.
Vuonna 1889 Sullivan otteli erään tunnetuimmista koitoksistaan kun hän kohtasi Jake Kilrainin viimeisimmässä suurta huomiota saaneessa paljain nyrkein käydyssä ottelussa. Silloinen nyrkkeilyraamattu Police Gazette -lehti hehkutti Kilrainia uutena mestarina. Lehden päätöimittaja Richard Fox inhosi Sullivania ja oli etsinyt kissojen ja koirien kanssa nyrkkeilijää, josta olisi pysäyttämään hänet. Ottelu oli tasainen ja loputa 76. erässä Sullivan julistettiin voittajaksi. Tämän jälkeen Sullivan piti kolme vuotta taukoa kierrellen teatteriryhmän mukana ja otellen vain näytöskohtaamisia. Näytösottelu Jim Corbettia vastaan veti paikalle täyden yleisömeren.
Vuonna 1892 Sullivan kohtasi Corbettin tosiottelussa New Orleansissa. Ottelu  käytiin uusilla, sittemmin käyttöön vakiintuneilla Queensberry-säännöillä. Nyrkkeilijöillä oli käsissään viiden unssin painoiset kintaat. Sullivanilla ja Corbettilla oli hyvin erilaiset tyylit otella. Sullivan luotti voimaansa ja peräänantamattomuuteensa, kun taas Corbett oli varsin taitava. Ottelun edetessä Sullivanilla alkoi olla koko ajan vaikeampaa, ja lopulta 21. erässä Corbett tyrmäsi hänet. Tappio oli suuri järkytys lukuisile Sullivanin ihailijoille.
Sittemmin Sullivan alkoholisoitui ja tuhlasi lähes kaikki nyrkkeilyllä ansaitsemansa rahat. Hän otteli urallaan vielä lukuisia näytösotteluita muun muassa Corbettia ja muita kovia nimiä kuten Paddy Ryania, Tom Sharkeyta, Bob Fitzsimmonsia ja Jack Kilrainia vastaan.
Sullivanin ottelutilastot

Ammattilaisurallaan Sullivan kävi lukuisia kamppailuita, joista monet luettiin lakiteknisistä syistä näytösotteluiksi, vaikka molemmat ottelijat kamppailivat tosissaan ja pyrkivät tyrmäämään vastustajansa. Hänen todellisesta ottelumäärästään ei ole varmaa, yksiselitteistä tietoa. Eri tietolähteiden mukaan hän voitti urallaan yli 450 erilaista kohtaamista.
John L. Sullivan vuonna 1898
Stereokuvapari vuoden 1889 ottelusta Kilrainia vastaan
Artur Alliksaar

| Artur Alliksaar> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. huhtikuuta 1923  Tartto 
Kansalaisuus:  virolainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: viro
Tuotannon kieli: viro
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Artur Alliksaar (1923 Tartto, Viro – 1966 Tartto, Viro) oli virolainen runoilija ja kääntäjä. Hän tuli laajemmin tunnetuksi vasta kuolemansa jälkeen, kun hänen esikoiskokoelman Tuul käib tantsimas sarapuu­saludes ilmestyi 1976 teoksessa Luule.
Alliksaarin tuotantoa julkaistiin hänen eläessään ainoastaan näytelmä Nimetu saar. Hän asui vankeus- ja karkotusvuosia 1949–1958 lukuun ottamatta koko ikänsä Tartossa. Syynä vankeuteen oli taistelu saksalaisten joukossa vuosina 1941–1944. Hän palasi karkotuksesta Tarttoon salaa ja hankki elantonsa sekalaisilla töillä.
Vaikka Alliksaarin runoja ei hänen elinaikanaan julkaistu, hänet kuitenkin tunnettiin kirjallisuuspiireissä. Runoja levitettiin kopioina, ja hänen kotonaan kokoontui runouden harrastajia, vielä hänen kuolemansa jälkeenkin hänen leskensä Linda Alliksaarin järjestämiin runoiltoihin.
Alliksaari on virolaisen lyriikan keskeisimpiä nimiä mutta Suomessa huonosti tunnettu. Hänen tuotantonsa on merkittävä saavutus modernissa virolaisessa kirjallisuudessa. Suomennoksia on julkaistu antologiassa Uusien sulkien kasvaminen: kymmenen nykyvirolaista runoilijaa (Tammi 1984).
Teokset

Nimetu saar, näytelmä, 1966
Olematus võiks ju ka olemata olla, koonnut ja valikoinut Paul-Eerik Rummo, 1968
Luule, koonnut Paul-Eerik Rummo, 1976
Väike luuleraamat, koonnut Paul-Eerik Rummo, 1984
Päikesepillaja, kootut runot, koonnut Urmas Tõnisson, jälkisanat: Arne Merilai, 1997, useita painoksia
Alliksaar armastusest, koonnut Paul-Eerik Rummo, 2002
Suomennettu tuotanto

Alliksaarin runoja on julkaistu antologiassa: Uusien sulkien kasvaminen, toim. Pirkko Huurto, Paul-Eerik Rummo, Helsinki: Tammi 1984 ISBN 951-30-5991-X
Aika, myös antologiassa: Tämän runon haluaisin kuulla osa 3, Helsinki: Tammi 2000 ISBN 951-31-1781-2
Ei häviä ajatus, elämän siemenet kätkevä: katkelma
Ilta-asujen konsertti: 1–5
Neljä etydiä: Etydi: I
Realistinen syysmysteerio
Totuusko olisi yksinkertainen!
Vaihtoehtoja
Voisihan olemattomuus olemattakin olla: 1–2
Aluemaantiede

Aluemaantiede tutkii maapallon pinnan alueellista erilaistumista ja ottaa maantieteellisiä alueita selvitellessään huomioon sekä luonnonolot että ihmisen toiminnan. Vastakkainen tarkastelutapa on yleismaantieteellinen. Maantiedettä kuvataan usein alueiden ja paikkojen tutkimuksena. Se tutkii maapallon pintaa, sen ominaisuuksia ja ilmiöitä.
Aluemaantiede on maantieteen ala, joka poikkeaa luonnonmaantieteestä ja kulttuurimaantieteestä. Aluemaantieteessä tutkitaan jotakin aluetta ja otetaan huomioon kaikki tärkeimmät luontoon ja ihmisen toimintaan liittyvät piirteet, jotka vaikuttavat alueen luonteeseen. Aluemaantiede pyrkii kokonaisesitykseen tietystä alueesta. Aluemaantiede pyrkii selittämään muun muassa seuraavat peruskäsitteet alueesta: sijainti, kallio- ja maaperä (maankamara), meren syvyys tai maankorkeus, ilma- tai merivirtaukset, ilmasto, kasvillisuus, väestö, maatalous ja kalastus, liikenneolot ja muu infrastruktuuri, asuminen, matkailu ja niin edelleen.
Alueella tarkoitetaan maantieteessä maanpinnan osaa, joka luontonsa tai ihmisen toiminnan perusteella on jokseenkin yhtenäinen ja eroaa ympäröivistä alueista.
Alfons Almi

Alfons Almi
Alfons Aleksander Almi (vuoteen 1934 Alm; 20. elokuuta 1904 Helsinki – 22. helmikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen tenori ja oopperanjohtaja.
Elämä

Työskenneltyään aluksi meijerialalla Almi opiskeli vuodesta 1933 lähtien laulua muun muassa Hanna Granfeltin johdolla. Hän lauloi Suomalaisessa oopperassa 1930- ja 1940-luvulla useita merkittäviä tenorirooleja. Vuonna 1952 hänestä tuli oopperan talouspäällikkö ja muiden johtotehtävien kautta pääjohtaja vuosiksi 1956–1971. Vuonna 1971 hän jäi eläkkeelle johtajanvirasta ja ryhtyi lähes päätoimisesti hankkimaan Suomeen uutta ajanmukaista oopperataloa. Almi oli mukana oopperatalon peruskiven muurauksessa 1988 sekä vielä harjannostajaisissa 1990, muttei enää ehtinyt nähdä talon vihkiäisnäytäntöä 30. marraskuuta 1993.
Alfons Almille myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1967 ja säveltaiteilijain valtionpalkinto vuonna 1987. Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -palkinnon hän sai 1983.
Almi kunnostautui jatkosodassa useissa eri tehtävissä, muun muassa II/KTR 7:n suorasuuntaustykkijaoksen johtajana. Almi tuhosi runsaasti yli 100 vihollisen erilaista pesäkettä. Kannaksen Ryhmän komentaja kenraaliluutnantti Harald Öhquist esitti Almin palkitsemista Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristillä 18. kesäkuuta 1942. Ylipäällikkö Mannerheim ei kuitenkaan hyväksynyt esitystä. Myöhemmin kaksinkertainen Mannerheim-ristin ritari, kenraalimajuri Aaro Pajari yritti vaikuttaa Mannerheimiin Almin asiassa vielä 12. joulukuuta 1944 ja kirjoitti ylipäällikölle kirjeen. Mannerheim ei jostain syystä edes vastannut Pajarin lähettämään kirjeeseen. Ritariesitystä ei myöskään otettu uudelleen käsittelyyn.
Almin puoliso oli balettitanssija ja baletinjohtaja Doris Laine.
Aiheesta muualla

Hirvensalo, Eeva: / Almi, Alfons (1904–1991). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 14.3.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Alfons Almin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
YLE. (Arkistoitu – Internet Archive) Sininen laulu -sarja.
Itse asiassa kuultuna, tv-haastattelu vuodelta 1981, 59 min, Yle Areena.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Antero Alpola
Aiheesta muualla

Antero Alpola Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Yle Elävä arkisto: Haudanvakava Antero Alpola oli vuosikymmeniä Ylen huumoripomo.
Yle Elävä arkisto: Antero Alpolan radiohuumoria.
Yle Elävä arkisto: Kankkulan kaivolla parodioi radioreportaaseja.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Aleksandra Pavlovna Romanova

Suuriruhtinatar Aleksandra Pavlovna Romanova, Vladimir Borivikovski 1799-1800. Puvun miehustassa on isoäiti Katariina II:n miniatyyrimuotokuva.
Aleksandra Pavlovna Romanova, (ven. Александра Павловна); (9. elokuuta 1783 [J: 29. heinäkuuta] Tsarskoje Selo, Venäjän keisarikunta – 16. maaliskuuta 1801, Budan linna, Itävallan arkkiherttuakunta)  oli venäläinen suuriruhtinatar ja Itävallan arkkiherttuatar sekä Unkarin paladiinikreivitär. Hän oli ainoa Habsburg-sukuun naitu Romanov.
Suku, lapsuus ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat Paavali I ja Maria Fjodorovna. Aleksandralla oli yhdeksän sisarusta, hän oli sisarusparven vanhin tytär. Hänen veljiään olivat tulevat keisarit Aleksanteri I ja Nikolai I sekä suuriruhtinas Mihail Pavlovitš Romanov. Hänet nimettiin vanhimman veljensä mukaan. Paavali I:n kaikki aikuisikään eläneet tyttäret, Aleksandra, Jelena, Maria, Jekaterina ja Anna, avioituivat kukin eurooppalaisen prinssin tai aatelisen kanssa. Monet heidän jälkeläisistään avioituivat kuitenkin uudelleen Romanov-suvun jäsenen kanssa.
Vaikka hänen sukupuolensa oli isoäiti Katariina II:lle pettymys, tämä lahjoitti Aleksandran syntymän kunniaksi Hatsinan palatsin pojalleen Paavalille. Hän oli erityisen läheinen nuoremman sisarensa Jelenan kanssa.
Hänen opintojaan ohjasi Katariina II:n määräyksellä kreivitär Charlotte von Lieven ja hän sai opetusta venäjässä, saksassa, ranskassa, piirtämisessä, musiikissa, laulamisessa ja tanssissa. Jo nelivuotiaana pieni Aleksandra oli tunnollinen oppilas ja edistyi hyvin saksan kielessä, harpunsoitossa sekä piirtämisessä, johon hänellä oli erityisiä lahjoja.
Hän oli kielopinnoissaan niin etevä, että hän julkaisi 13-vuotiaana kaksi käännöstä ranskankielestä pienessä Muse-lehdessä: ”Yhden talonpojan elinvoima ja hyvät teot” (heinäkuu 1796, s. 24-25) ja ”Ihmiskunnan velka” (syyskuu 1796, s. 187-188), ensimmäinen oli ilman allekirjoitusta ja toinen allekirjoituksella A.
Avioliitto

Kihlaus julkaistiin helmikussa 1799. Aleksandra Pavlovna Romanova avioitui 16-vuotiaana 23-vuotiaan Itävallan arkkiherttua Josef Antonin (1776–1847) kanssa Hatsinan palatsissa lokakuussa 1799, viikko sisarensa Jelenan häiden jälkeen. Vihkiminen suoritettiin ensin ortodoksisin menoin ja sen jälkeen katolisen kaavan mukaan. Morsiamen hääpuku oli unkarilaistyylinen. Nuoripari matkusti Itävaltaan marraskuussa ja asettui aluksi Wieniin. Keisari Frans I hämmästyi kälynsä samannäköisyyttä edesmenneen vaimonsa Württembergin prinsessa Elisabetin, Aleksandran tädin kanssa, eikä kyennyt piilottamaan kiinnostustaan ​​keisarinna Maria Teresan mustasukkaiselta katseelta, joka alkoi tämän vuoksi vihata nuorta suuriruhtinatarta.
Hovissa Aleksandran kauneus ja upeat jalokivet aiheuttivat keisarinna Maria Teresassa sellaista kateutta, että hän määräsi ne poistettaviksi tanssiaisissa. Aleksandra korvasi korut laittamalla kukkia hiuksiinsa, mikä korosti hänen kauneuttaan entisestään, aiheutti suuret suosionosoitukset ja keisarinna oli raivoissaan. Kardinaali Batiani ja jesuiitat painostivat Aleksandraa kääntymään katoliseen uskontoon. Heikkoluonteinen aviomies Josef ei mitenkään asettunut nuoren vaimonsa tueksi. Lisäksi Aleksandra sai kärsiä sukulaisiinsa kohdistuvasta pilkasta, koska keisarinna tunsi kaunaa omia vanhempiaan Sisilian kuningas Ferdinand I:ä ja Maria Karoliinaa kohdanneesta nöyryytyksestä. Nämä olivat tarjonneet tyttäriään (heillä oli 18 lasta) suuriruhtinas Konstantinin vaimoksi ja Katariina II oli torjunut nämä suunnitelmat.
Koska pariskunta oli Unkarin paladiinikreivi ja kreivitär, he matkustivat ensin Budapestiin ja muuttivat asumaan Alcsútin linnaan Alcsútdoboziin Fejérin maakuntaan. Aleksandrasta tuli unkarilaisten parissa suosittu ja häntä alettiin kutsua Unkarin kuningattareksi, vaikka titteli kuuluikin keisarinna Maria Teresalle. Hän esiintyi usein unkarilaisessa asussa, joissa oli käytetty kansanomaista koristelua. Aleksandra tuli pian raskaaksi ja kärsi jatkuvista pahoinvointikohtauksista, joita keisarinnan määräämä epäpätevä lääkäri ei pystynyt helpottamaan. Lisäksi kokit valmistivat ruokaa, jota Aleksandra ei voinut syödä. Hän oli laihtunut ja heikkovoimainen eikä jaksanut synnytyksessä ponnistaa lasta ulos vaan lääkärit joutuivat käyttämään synnytyspihtejä.
Lapsi syntyi 8. maaliskuuta 180, eli vain muutamia tunteja ja kastettiin Alexandrineksi. Lapsi todettiin ruumiinavauksessa täysin terveeksi, joten todennäköinen kuolinsyy lienee ollut hapenpuute pitkittyneen synnytyksen vuoksi. Aleksandra sanoi itse: ”Kiitän jumalaa siitä, että tyttäreni on enkeleiden luona, eikä hän koe sitä kurjuutta minkä me tunnemme.” Aleksandra itse kuoli 17-vuotiaana lapsivuodekuumeeseen eli synnytyksen jälkeiseen infektioon noustuaan jalkeille, kahdeksan päivää synnytyksen jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksandra Pavlovna Romanova Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Suuriruhtinatar Aleksandra Pavlovna lapsena venäläisessä kokošnik-päähineessä ja sarafaanissa, tuntematon taiteilija 1790-luku.
Suuriruhtinatar Aleksandra Pavlovna nuorena tyttönä, Johann Baptist von Lampi vanhempi, 1790-luvun puoliväli
Suuriruhtinattaret Aleksandra ja Jelena Pavlovna, noin 14- ja 11-vuotiaina. Jelenan (oik. keltainen asu) kädessä on isoäiti Katariina II:n miniatyyrimuotokuva. Élisabeth Vigée Le Brun 1796
Suuriruhtinatar Aleksandra Pavlovna. Vladimir Borovikovski 1798
Suuriruhtinatar, Itävallan arkkiherttuatar, Unkarin paladiinikreivitär Aleksandra Pavlovna unkarilaisessa asussa, n. 1800
Aleksandra Pavlovnan hautakappeli Ürömissä, Pestin läänissä.
Albanian protektoraatti

Albanian protektoraatti, virallisesti Albanian kuningaskunta (ital. Regno d’Albania, alb. Mbretënia e Shqipërisë; tunnettiin myös nimellä Suur-Albania) oli Italian kuningaskunnalle vuosina 1939–1943 kuulunut protektoraatti. Muodollisesti kyseessä oli Italian ja Albanian personaaliunioni, jonka nimellinen hallitsija oli Italian kuningas Viktor Emanuel III. Käytännössä valtaa piti Italian fasistipuolue.
Historia > Taustaa

Albania oli kuulunut lähes viisi vuosisataa Osmanien valtakuntaan. Se itsenäistyi vuonna 1913. Uusi valtio oli köyhä ja kehittymätön. Itsenäisyyden alkutaival oli vaikea; naapurit yrittivät kiistää sen oikeuden olemassaoloon, eivät tunnustaneet sen rajoja ja maan sisäpolitiikka oli sekavaa. Uskonto- ja heimorajat jakoivat maan. Tilanne oli epästabiili aina vuoteen 1924, jolloin Ahmed Zogu kaappasi vallan.
Uutta valtiota lähdettiin kehittämään kun tilanne oli saatu vakaaksi. Rakennettiin tieverkko, uudistettiin pääkaupunki Tirana ja perustettiin kouluja. Yritettiin maareformia, joka epäonnistui. Ongelmana oli se, että Albaniasta puuttui pääomia ja mikään valtio ei uskaltanut investoida sinne. Edes Kansainliitto ei antanut lainaa. Italian valtio ja italialaiset yritykset investoivat maahan runsaasti ja tästä tuli uhka maan itsenäisyydelle. Kehitys jatkui kuningas Zogu I hallituskaudella.
Kun Euroopan tilanne kiristyi vuoden 1939 alussa ryhdyttiin Italiassa suunnittelemaan Albanian valtausta. Maan pelättiin joutuvan Saksan vaikutuspiiriin. Lisäksi sitä katsottiin tarvittavan myöhemmässä Kreikan valtauksessa tukikohtana. Italia antoi Albanialle uhkavaatimuksen 25. maaliskuuta vuonna 1939 ja koska Albanian kuningas ei myöntynyt siihen aloitti Italia sotatoimet 7. huhtikuuta vuonna 1939.
Albania ei kyennyt tehokkaaseen vastarintaan ja kun kuningas oli paennut maasta, vastarinta lakkasi. Italialaiset valtasivat Tiranan 8. huhtikuuta ja heti julistettiin, että vuoden 1928 perustuslaki oli kumottu. Albanian itsenäisyydestä jäivät jäljelle lippu, kieli, raha ja omat postimerkit.