stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harald Hjalmarson
Suomen sisällissodassa

Helmikuussa 1918 Hjalmarson erosi eräiden muiden ruotsalaisten upseerien kanssa Ruotsin armeijasta liittyääkseen vapaaehtoisena Suomen valkoisiin joukkoihin, sillä Ruotsin hallitus ei hallitus ei halunnut lähettää virallisia ruotsalaisia joukkoja osallistumaan Suomen sisällissotaan. Suomeen meni noin kolmekymmentä ruotsalaista aktiiviupseeria ja viitisenkymmentä reservinupseeria. Saavuttuaan Vaasaan Hjalmarson otettiin saman tien everstinä Suomen valkoiseen armeijaan ja hän sai tehtäväkseen johtaa 650 miehen erikoisosastoa, jonka oli tarkoitus edetä punaisten linjojen läpi ja mennä auttamaan saarroksiin joutuneita Itä-Uudenmaan suojeluskuntia. Yritys kuitenkin epäonnistui, sillä Uudenmaan valkoiset olivat jo hajaantuneet ja Hjalmarsonin miehet lyötiin takaisin Heinolan taistelussa helmikuun lopussa.
Hjalmarsonin alaisuuteen muodostettiin 6. maaliskuuta Hjalmarsonin ryhmänä tunnettu armeijaryhmä, jonka yhtenä neljästä valkoisten ryhmästä oli tarkoitus osallistua Tampereen kaupungin saartamiseen ja valtaukseen. Ryhmän oli tarkoitus edetä Virroilta Kurun kautta Orivedelle ja saartaa siten Vilppulan rintaman punaiset. Joukkojensa kokemattomuuden ja punaisten vastahyökkäyksen vuoksi Hjalmarson pääsi liikkeelle myöhässä aikataulusta. Hän saavutti voiton Kurun taistelussa 15.–17. maaliskuuta, mutta punaisten saartaminen epäonnistui, sillä nämä vetäytyivät rintamalta yön aikana eikä Hjalmarson muiden armeijaryhmien menestyksestä tietämättömänä ryhtynyt tehokkaaseen takaa-ajoon. Tämän seurauksena valkoisten päämaja ja ylipäällikkönä toiminut kenraali Gustaf Mannerheim menettivät kokonaan luottamuksensa häneen. Hjalmarson ampui Kurun taistelun jälkeen itse useita vangiksi antautuneita punakaartilaisia, kuten tamperelaisen komppanianpäällikön Matti Kuljun.
Kurun jälkeen Hjalmarsonin joukot etenivät Teiskosta Näsijärven jään ylitse länteen ja menivät auttamaan Ernst Linderin komentamaa Satakunnan ryhmää. Ne osallistuivat lopulta Tampereen piiritykseen valtaamalla 23. maaliskuuta Viljakkalan ja pureutumalla 26. maaliskuuta Tampereen länsilaidalla sijaitsevaan Epilään, jossa ne pysyivät kaupungin antautumiseen saakka. Tampereen taistelun jälkeen Hjalmarson sai komentoonsa Lempäälän rintaman ja ruotsalaisen prikaatin, mutta sodan painopiste oli jo siirtynyt muualle. Kun punaiset irtautuivat Lempäälän rintamalta 25. huhtikuuta, Hjalmarson lähti jälleen takaa-ajoon myöhässä. Hän johti vielä ruotsalaista vapaaehtoisprikaatia valkoisten voitonparaatissa Helsingissä 16. toukokuuta. Hjalmarson ei toiveistaan huolimatta saanut vakinaista virkaa Suomen armeijassa, sillä ruotsalaiset syrjäytettiin saksalaisten tieltä jo kesäkuussa 1918. Hän sai kuitenkin eron yhteydessä kenraalimajurin arvon Suomen asevoimissa.
Myöhemmät vaiheet

Hjalmarson palasi tammikuussa 1919 Ruotsin armeijaan, jossa hän joutui tyytymään vanhaan everstiluutnantin arvoonsa. Hjalmarsonia syytettiin Suomen sisällissodan jäljiltä sekä kyvyttömyydestä komentajana että sotavankien murhaamisesta Kurussa, joten maineensa puhdistamiseksi hän kirjoitti muistelmakirjan Mina krigsminnen från Finland: ur en svensk-frivilligs dagboksanteckningar från fälttaget 1918, joka julkaistiin Tukholmassa vuonna 1919 ja Suomessa seuraavana vuonna nimellä Sotamuistoni Suomesta. Hjalmarson oli Persian-vuosistaan alkaen kärsinyt kroonisesta sairaudesta ja joutui käyttämään voimakasta lääkitystä. Hän teki lopulta itsemurhan Uppsalassa joulukuussa 1919.
Ruotsin oikeistopuolueen puheenjohtajana toiminut poliitikko Jarl Hjalmarson oli Harald Hjalmarsonin poika.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harald Hjalmarson Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Seppo Hentilä

Seppo Juhani Hentilä (s. 10. huhtikuuta 1948 Oulu) on valtiotieteen tohtori ja Helsingin yliopiston poliittisen historian emeritusprofessori sekä tunnettu entisen Itä-Saksan tuntija.
Hentilä oli vuosina 2007 ja 2008 virkavapaalla poliittisen historian professorin virastaan työskennellessään vierailevana professorina Berliinin Humboldt-yliopiston laitoksessa Kolleg für Vergleichende Geschichte Europas. Hentilän puoliso, Marjaliisa Hentilä, on niin ikään työskennellyt vuodesta 2005 alkaen Berliinissä Finnland-Institut in Deutschland für Kultur, Wissenschaft und Wirtschaftin johtajana.
Hentilä toimi vuosina 2002–2007 Helsingin yliopiston Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan inspehtorina.
Hentilä valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2005. Lokakuussa 2018 Hentilä sai Tietokirjailijapalkinnon Helsingin kirjamessuilla. Sittemmin hänen kirjoittamansa, Suomen sisällissodan kokemuksia ja niiden jälkiä käsittelevä Pitkät varjot. Muistamisen historia ja politiikka (2018) nimettiin vuoden tiedekirjaksi 2018, ja hän sai siitä tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon.
Opiskellessaan Hentilä toimi Akateemisen Sosialistiseuran johtokunnassa ja vuodesta 1973 oli SDP:n jäsen. Hän jatko-opiskeli DDR:ssä.
Teokset

Valikoima:
Hentilä, Marjaliisa & Hentilä, Seppo: Tasavallan ensimmäiset : presidenttipari Ester ja Kaarlo Juho Ståhlberg 1919–1925.  Helsinki:  Siltala, 2022.  ISBN 978-952-234-980-4
Hentilä, Seppo: Pitkät varjot. Muistamisen historia ja politiikka.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Siltala, 2018.  ISBN 978-952-234-514-1  Vuoden tiedekirja 2018
Hentilä Marjaliisa & Hentilä Seppo: Saksalainen Suomi 1918.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Siltala, 2016.  ISBN 978-952-234-384-0
Berliiniin – Retkiä lähihistoriaan, 2008 (Marjaliisa Hentilän kanssa)
Neutral zwischen den beiden deutschen Staaten. Finnland und Deutschland im Kalten Krieg.  Berlin:  Berliner Wissenschafts-Verlag, 2006.  (saksaksi)
Harppi-Saksan haarukassa: DDR:n poliittinen vaikutus Suomessa.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1004)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-650-1
Kaksi Saksaa ja Suomi – Saksan-kysymys Suomen puolueettomuuspolitiikan haasteena.  Helsinki:  SKS, 2003.
Hentilä, Seppo & Krötzl, Christian & Pulma, Panu: Pohjoismaiden historia.  Helsinki:  Edita, 2002.  ISBN 951-37-3614-8
Suomen poliittinen historia 1809–1995 (–2009).  Helsinki:  WSOY, 1995 (6. uudistettu painos 2009).  (Osmo Jussilan ja Jukka Nevakiven kanssa)
Jaettu Saksa, jaettu historia. Kylmä historiasota 1945–1990.  Tampere:  Suomen historiallinen seura, 1994.
Nevakivi, Jukka & Hentilä, Seppo & Haataja, Lauri: Poliittinen historia: Johdatus tutkimukseen.  Helsinki:  Finn Lectura, 1993.  ISBN 951-8905-69-X
Saksa – voima Euroopan keskellä.  Helsinki:  Painatuskeskus Oy, 1993.  (Erkki Karjalaisen ja Raija Vallan kanssa)
DDR – valtio ilman kansaa.  Helsinki:  VAPK-kustannus, 1992.
Suomen työläisurheilun historia I–III.  Hämeenlinna:  Karisto, 1982–1987.
Veljeyttä yli Pohjanlahden. Suomen ja Ruotsin työväenliikkeen kosketuskohtia suuresta Sundsvallin lakosta Suomen kansalaissotaan.  Helsinki:  Gaudeamus, 1980.
Den svenska arbetarklassen och reformismens genombrott inom SAP före 1914. Arbetarklassens ställning, strategi och ideologi.  (väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Suomen historiallinen seura.  ISBN 951-9254-23-4  (ruotsiksi)
Aiheesta muualla

Seppo Hentilä: Suomi ja jaettu Saksa 1960- ja 1970-luvulla (Arkistoitu – Internet Archive) (45 min äänitallenne, 2005)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Noto-fontit

Esimerkkejä Noto-fonteista eri merkistöillä.
Esimerkkejä Source Han Sans -fonteista.
Noto on kirjaintyyppiperhe, jonka fontit tukevat useita leveyksiä ja painoja eri tyyleillä yli tuhannella kielellä ja yli 150 kirjoitusjärjestelmällä. Fontit on julkaistu SIL Open Font License -lisenssillä. Syyskuuhun 2015 saakka ne oli julkaistu Apache-lisenssillä.
Perheen nimi tulee ilmaisusta "no more tofu". Tofu tarkoittaa verkkosivulle tulostuvia tyhjiä suorakulmioita, kun selaimessa ei ole fonttia, jolla teksti voidaan tulostaa. Vaikuttimena kehitykseen oli käyttö Googlen laitteissa. Fontit on kehittänyt Google ja ne on suunnitellut Monotype.
Monotypen Kamal Mansour on sanonut, että joillekin kieliyhteisöille on luotu ensimmäinen fontti koskaan, koska fontit tukevat kaikkia Unicode-standardin merkistöjä.
Noto-fonteissa on yli 77 000 merkkiä, joka kattaa lähes kaikki ei-CJK-merkit (kiina, japani, korea) ja eniten käytetyt CJK-merkit. Noto-fontteja voidaan käyttää eri kirjoitustapojen kanssa: vasemmalta oikealle, oikealta vasemmalle ja ylhäältä alas. Noto-fonteissa on kirjasimia muun muassa latinalaisilla, kyrillisillä ja kreikkalaisilla merkistöillä ja niitä voidaan käyttää arabialaisten, intialaisten ja Kaakkois-Aasian kirjoitusjärjestelmien kanssa. Noto-fontit ovat järjestetty modulaarisesti, jolloin Euroopassa käytetyt merkit ovat yhdessä fontissa ja arabian, kiinan, devanagarin, heprean, ogamin ja emojit ovat omissa tarkoitusta varten tehdyissä fonteissa. Noto-fontit on julkaistu OpenType-formaatissa.
Vuonna 2014 Google ja Adobe ilmoittivat yhteishankkeesta avoimen lähdekoodin fonttien kehittämisestä CJK-merkistöille (kiina, japani, korea). Googlen puolella projektista käytettiin nimeä Noto Sans CJK ja Adoben puolella nimeä Source Han Sans. Projekti kehitti yli 500 000 fonttia.
Noto-fontit ovat saatavilla muun muassa Debianissa ja Ubuntussa. Fedora Linux siirtyi käyttämään Noto-fontteja oletuksena julkaisuversiossa 36. Ubuntu aikoo siirtyä DejaVu-fonteista Noto-fontteihin julkaisuversiossa 23.10, mutta työpöydällä oletuksena on edelleen Ubuntu-fontti.
Muun muassa Slack on siirtynyt käyttämään Noto-fonttien emoji-pakettia koska se on saatavilla avoimen lähdekoodin lisenssillä.
Merkkien määrä

Yksi merkki Unicodessa tarvitsee usein useamman kuin yhden glyyfin. Yksi fontti OpenTypessä voi sisältää enintään 65 535 glyyfiä. Teknisten rajoitusten vuoksi yksi kaiken kattava fontti ei ole mahdollinen ja Noto-fontit ovat kokoelma fontteja.
|  | Noto | Unicode |  % |
| --- | --- | --- | --- |
| ei-CJK | &&&&&&&&&&046794.&&&&0046 794 | &&&&&&&&&&049256.&&&&0049 256 | 95,0 % |
| BMP CJK | &&&&&&&&&&026712.&&&&0026 712 | &&&&&&&&&&026782.&&&&0026 782 | 99,7 % |
| CJK | &&&&&&&&&&030867.&&&&0030 867 | &&&&&&&&&&094442.&&&&0094 442 | 32,7 % |
| Unicode | &&&&&&&&&&077661.&&&&0077 661 | &&&&&&&&&0143698.&&&&00143 698 | 54,0 % |

Noto-fonteissa on myös "UI"-paketti, joka sisältää versioita käyttöliittymissä käyttöä varten. Käyttöliittymät usein suunnitellaan tietyllä merkistöllä ja eräät merkit ovat suunniteltu liittymään toisiin pysty- ja vaakasuunnissa. UI-versiot ovat pystysuuntaan kompaktimpia ja rivin korkeus on sama. Fonteista on erikseen muun muassa sans- ja serif-versioita sekä monospace-versioita.
Aiheesta muualla

Noto-fonttien verkkosivut (englanniksi)
Noto Adlam Githubissa (englanniksi)
Juha Puhtimäki

| Juha Puhtimäki |
| --- | --- |
 Puhtimäki 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1985 (ikä 39) Ilmajoki
Kansalaisuus:   Suomi
Pesäpalloilija
Ulkopelipaikka:  Lukkari
Seura:  Puna-Mustat
Sarja:  Miesten Ykköspesis
Pelaajaura
Junioriseurat
2002–2005:  Kylävuoren Kaiku  Kauhajoen Karhu  Seinäjoen Maila-Jussit
Ammattilaisjoukkueet
2005–:  Manse PP  Koskenkorvan Urheilijat  Seinäjoen Maila-Jussit  Nurmon Jymy  Hyvinkään Tahko  Joensuun Maila  Puna-Mustat
Juha Puhtimäki (s. 20. kesäkuuta 1985 Ilmajoki) on suomalainen pesäpalloilija. Hän on pelipaikaltaan lukkari. Kaudella 2025 hän pelaa Helsingin Puna-Mustissa.
Ura

Puhtimäki siirtyi kaudeksi 2025 Helsingin Puna-Mustiin 2+1 vuotisella sopimuksella. Edellisiä Superpesisseuroja ovat olleet Manse PP, Koskenkorvan Urheilijat, Seinäjoen Maila-Jussit, Nurmon Jymy, Hyvinkään Tahko sekä Joensuun Maila. Juha ”Putte” Puhtimäki pelasi kausilla 2020-2024 Manse PP:ssä, jossa voitti 1 SM kultaa ja 2 SM hopeaa.Kaudella 2018 hän pelasi Joensuun Mailassa, jossa hän voitti uransa ensimmäisen Suomen-mestaruuden. Samana vuonna hänet valittiin pudotuspelien parhaaksi pelaajaksi. Kaudella 2019 Puhtimäki voitti Joensuussa toisen perättäisen Suomen-mestaruuden sekä valittiin vuoden miespesäpalloilijaksi sekä vuoden lukkariksi.
Puhtimäen Superpesisura alkoi Koskenkorvan Urheilijoissa kaudella 2005. Kausille 2006-2007 Puhtimäki siirtyi Seinäjoen Maila-Jusseihin, missä oli mukana nostamassa seuraa Superpesikseen kauden 2006 päätteeksi. Kaudet 2008-2009 Puhtimäki edusti Nurmon Jymyä, missä voitti 2008 SM-pronssia. Kausilla 2010-2013 Puhtimäki edusti Koskenkorvan Urheilijoita. Puhtimäki pelasi Hyvinkään Tahkossa kaudet 2014-2017. Kaudella 2016 Puhtimäki taisteli pitkään kärkilyöntitilaston voitosta, mutta jäi lopulta toiseksi. Kaudella 2017 Puhtimäki voitti kärkilyöntitilaston sekä valittiin pelaajien äänestyksessä parhaaksi sisäpelaajaksi, joka palkitaan Kultaisella mailalla. Kausina 2018–2019 Puhtimäki pelasi Joensuun Mailassa, joka voitti molempina vuosina Suomen-mestaruuden. Vuonna 2019 Puhtimäki valittiin vuoden lukkariksi sekä vuoden pesäpalloilijaksi. Puhtimäki on valittu Itä–Länsi-otteluun seitsämän kertaa. Vuoden 2021 Itä-Länsi-ottelussa Puhtimäki valittiin ottelun parhaaksi pelaajaksi.
Ykköspesiksessä Puhtimäki on pelannut vuosina 2002–2006. Seurat näinä vuosina olivat Kylävuoren Kaiku, Kauhajoen Karhu sekä Seinäjoen Maila-Jussit. Vuonna 2006 Puhtimäki oli nostamassa Seinäjokea Superpesikseen. Vuodeksi 2025 hän siirtyy Puna-Mustiin ykköspesikseen, vaikka kertoo että Superpesissopimuksia oli vielä tullut. PuMun tavoitteena on nousta miesten pääsarjatasolle vuodeksi 2027. Mikäli nousu tapahtuu jo vuotta aijemmin, jatkuu Puhtimäen sopimus nykyisestä 2+1 vuotisesta eteenpäin.
Saavutukset > Pelaajana

3 SM-kultaa: 2018, 2019, 2021
2 SM-hopea: 2022, 2024
1 SM-pronssi: 2008
8 Itä-Länsi-ottelua: 2014, 2015, 2016, 2017, 2019, 2021, 2022, 2023
Kentän paras: 2021
Superpesiksen kärkilyöntikuningas (1): 2017
Vuoden pesäpalloilija: 2019
Kultainen maila: 2017
Vuoden lukkari (2): 2019
Pudotuspelien arvokkain pelaaja: 2018
Superpesiksen kuukauden pelaaja (3): elokuu 2014, kesäkuu 2016, elokuu 2018
Juha Puhtimäki ykköspesällä.
Hetulavalaat

| Hetulavalaat |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Valaat Cetacea
Alalahko::  Hetulavalaat Mysticeti  Flower, 1864
Heimot
 Silovalaat Balaenidae  Uurteisvalaat Balaenopteridae  Harmaavalaat Eschrichtiidae  Kääpiövalaat Neobalaenidae 
Katso myös
   Hetulavalaat Wikispeciesissä   Hetulavalaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hetulavalaat (Mysticeti) ovat toinen valaiden alalahkoista. Hetulavalaisiin kuuluu nykyään 15 lajia neljässä heimossa. Alalahkon tieteellinen nimi tulee kreikan sanoista cetus, joka merkitsee valasta ja sanasta mystax, joka tarkoittaa viiksiä.
Hetulavalaiden tunnusomaisin piirre on niiden sarveisaineesta rakentuneet levyt eli hetulat, joiden avulla valaat siivilöivät ravinnokseen pikkukaloja ja planktonia.
Koko ja ulkonäkö

Hetulavalaisiin kuuluvat kaikkein suurimmat valaslajit ja samalla suurimmat koskaan eläneet eläimet. Pohjoisen pallonpuoliskon hetulavalaiden on huomattu olevan hieman pienempiä kuin niiden eteläiset lajitoverit tai vastinlajit. Ne ovat pituudeltaan 6–30 metriä, suurin lajeista on 30-metriseksi kasvava sinivalas, kun taas pienin on kuusimetrinen kääpiövalas. Naaraat ovat yleensä noin viisi prosenttia koiraita kookkaampia.
Hetulat ovat kehittyneet suulaen ihosta erilaistuneina sarveislevyinä korvaamaan hampaat. Hetulat koostuvat sarveislevyistä, joissa on harjasmaiset ripset. Ne ovat kiinnittyneet kitalakeen ja riippuvat alas alaleukaan, joka on hyvin tilava ja ulottuu yläleuan reunojen yli. Hampaita on vain sikiöasteella, jolloin nekin ovat heikosti kehittyneet eivätkä puhkea ikenen läpi. Hampaanalut katoavat ennen valaan syntymää.
Sierainaukko sijaitsee päälaella kuten hammasvalailla, mutta siinä on säilynyt kaksi sierainta, minkä vuoksi niiden henkäisemä höyrysuihku on kaksinkertainen. Aivoissa on yhä jäänteitä hajukeskuksesta.
Pää on symmetrinen, ja se on noin neljäs- tai kolmasosan ruumiinpituudesta. Väritys on yleensä harmaan ja mustan välillä. Selkäpuoli on useimmilla lajeilla tummempi kuin vatsapuoli. Etuevässä on 4–5 sormea, eikä peukaloa ole kehittynyt. Luita suojaa rustopehmuste. Selkäevä puuttuu harmaavalaalta ja silovalailta. Niiden kapeat yläleuan ja alaleuan luut kaartuvat monilla lajeilla hyvin paljon. Iho on sileä ja siitä puuttuvat hiki- ja öljyrauhaset. Monilla lajeilla on ihossaan muistona niiden maalla eläneiltä kantamuodoilta joitain karvoja kuonossa ja leuoissa. Kaikilla paitsi silovalailla on kurkussa uurteita, jotka voivat jatkua eturaajoihin asti tai pidemmälle. Ne laajentavat kurkun tilavuutta ruokailun aikana. Uurteiden määrä vaihtelee lajin mukaan kahdesta noin sataan.
Levinneisyys ja elinympäristö

Hetulavalaita tavataan kaikkialla maailman valtamerissä napa-alueilta tropiikin vesille. Osa lajeista elää lähes kaikilla merialueilla, mutta joitain tavataan vain tietyillä alueilla. Ne saattavat elää vain tietyn tyyppisissä vesissä. Hetulavalaita elää sekä rannikolla, että avomerellä. 
Hetulavalaat ovat harvinaistuneet monin paikoin rajusti valaan pyynnin takia, ja ne ovat olleet pyytäjien yleisin saalistuskohde. Niitä pyydettiin ennen kaupallisen valaanpyynnin kieltoa valaiden traanin, lihan ja hetuloiden vuoksi. Hetuloita on aiemmin käytetty muun muassa korseteissa, sateenvarjoissa ja vaunujen jousina. Kannat ovat alkaneet elpyä pyyntikiellon ansiosta. Uudeksi uhaksi on tullut liiallinen kalastus ja merten saastuminen.
Elintavat

Hetulavalaiden seurallisuus vaihtelee, ja jotkut elävät yksin, jotkin ryhminä. Hetulavalaista useimmat tekevät vaelluksia vuodenaikojen mukaan, jotkin lajit erittäin pitkiäkin, mutta on myös paikallaan pysyviä valaskantoja. Pisimmät vaellukset tekevät harmaavalaat, jotka vaeltavat vuodessa 20 000 kilometriä. Se on pidempi kuin millään muulla nisäkkäällä. Osa lajeista vaeltaa talveksi lämpimille vesille, missä on hyvä synnyttää poikaset. Kesäksi ne palaavat lähemmäksi napoja, missä on paremmat ruokailualueet. Muutamat lajit, kuten grönlanninvalas, pysyvät pohjoisessa, kun taas brydenvalas pysyy aina lämpimissä vesissä eikä tee pitkiä vaelluksia. Ääntely on voimakasta, ja erityisesti ryhävalas tunnetaan laulustaan. Laulu on erittäin monipuolista. Hetulavalaat päästävät muun muassa valittavia, matalia törähdyksiä, visertäviä, kuorsaavia ja naksuttavia ääniä. Ääntely liittyy erityisesti lisääntymiseen, mutta sitä käytetään myös varoitukseksi lajitovereille ja lauman keskinäiseen viestintään.
Elintavat > Ravinto

Hetulavalaat syövät pienikokoista eläinravintoa. Ravinto koostuu pienistä planktoneläimistä kuten hankajalkaisista ja krilleistä, ja parvikaloista kuten silleistä ja sardiineista. Eteläisellä jäämerellä kaikkien hetulavalaiden pääravintoa on krilli. Hetuloiden pituus, leveys ja sukasmäärä vaihtelevat ravinnon mukaan. Harmaavalaan lyhyet ja paksut hetulat sopivat ravinnon hankkimiseen pohjasta. Silovalaiden suuret hetulat sopivat planktonin syöntiin ja uurteisvalaiden lyhyemmät ja paksummat hetulat sopivat parvikalojen syöntiin. Niiden ruokailutavat eroavat jyrkästi hammasvalaista. Hetulavalas ahmaisee suuren määrän vettä, joka sisältää paljon ravintoeläimiä. Vesi puristetaan pois ja ravinto jää hetuloiden sukasiin, mistä ravinto siirretään kielen avulla vatsaan. Suuren kokonsa takia hetulavalaat tarvitsevat paljon ravintoa. Ne syövät ruokailualueillaan päivittäin 2–3 prosenttia ruumiinpainostaan. Hetulavalaat syövät tällöin enemmän kuin kuluttavat ja keräävät siten suuria rasvavarastoja ihonsa alle. Rasvan eli traanin määrä voi olla jopa yli puolet ruumiinpainosta, ja rasvakerros voi olla puoli metriä paksu. Rasvakerros toimii sekä rasvavarastona niukempia aikoja varten että eristeenä.
Elintavat > Lisääntyminen

Hetulavalaat lisääntyvät varsin hitaasti ja tulevat sukukypsiksi lajista riippuen 4–11-vuotiaina, mutta kaikista lajeista ei ole vielä tietoa. Sukukypsyys on päätelty usein vain pituudesta. Lisääntymiskausi on sidoksissa paljolti valaiden vaelluksiin. Monet lajit tulevat synnyttämään ja parittelemaan lämpimiin vesiin, jonne koiraat tulevat naaraiden perässä. Naarailla saattaa olla vain yksi kiimakausi vuodessa, mahdollisesti kaksi. 
Silo- ja harmaavalasnaaraat saattavat paritella usean koiran kanssa parittelukauden aikana, eivätkä koiraat taistele naaraista vaan parittelevat vuorollaan. Monien lajien keskuudessa koiraiden täytyy kuitenkin taistella naaraista muiden koiraiden kanssa. Vaikka hetulavalailla ei ole hampaita, ne voivat silti joskus vahingoittaa toisiaan, kun ne pakkaantuvat yhteen nahistellessaan naaraasta. Naaras voi paritella vahvimman koiraan kanssa, mutta myös ajaa epämieluisan koiraan tiehensä suuremman kokonsa turvin. Koiraiden laululla on myös merkitystä lisääntymiskaudella, mutta sitä ei vielä tunneta kunnolla.
Hetulavalasnaaraat synnyttävät tavallisesti 2–4 vuoden välein. Naaraiden kanto-aika on noin 10–14 kuukautta riippuen lajista. Naaraat tarvitsevat hyvin paljon ruokaa kehittyvälle sikiölleen. Naaraiden energiankulutus voi lisääntyä jopa yli puolella ensimmäisen puolen vuoden aikana. Tarvitsemansa ravinnon ne saavat palatessaan kesän ruokailualueille. Poikaset syntyvät yleensä talvella ja keväällä, kun valaat ovat siirtyneet pois ruokailualueiltaan lämpimämpiin vesiin. Lämpimissä vesissä energian tarve on pienempi ja poikasella on aikaa kerätä suojaava rasvakerros ennen paluuta lähemmäs napa-alueita. Synnytys tapahtuu usein suojaisilla rannikkoalueilla. Poikasia syntyy lähes aina yksi, ja kaksoset ovat erittäin harvinaisia. Poikasen pituus noin neljännes emon pituudesta, mutta vain noin 3–4 prosenttia sen painosta. Niillä on jo syntyessään pienet hetulat. Poikasen paino kasvaa nopeasti 4–11 kuukautta kestävän imetyksen aikana. Maidon rasvapitoisuus on 40–50 prosenttia. Imetysajan aikana poikanen ja emo pysyvät tiiviisti yhdessä. Poikanen myös ui aluksi emon vanavedessä. Petojen, kuten miekkavalaiden uhatessa emo puolustaa poikastaan aggressiivisesti. Naaras todennäköisesti opettaa poikaselleen monimutkaisia lajille ominaisia tapoja naaraan ja poikasen yhdessäolon aikana.
Luokittelu

Uurteisvalaat (Balaenopteridae)
Varsinaiset uurteisvalaat (Balaenoptera )
Sinivalas (Balaenoptera musculus)
Sillivalas (Balaenoptera physalus)
Seitivalas (Balaenoptera borealis)
Brydenvalas (Balaenoptera brydei)
Tropiikinvalas (Balaenoptera edeni)
Lahtivalas (Balaenoptera acutorostrata ja B. bonaerensis)
Balaenoptera omurai Löydetty vuonna 2003.
Ryhävalas (Megaptera novaeangliae)
Silovalaat (Balaenidae)
Grönlanninvalas (Balaena mysticetus)
Mustavalaat (Eubaleana )
Mustavalas (Eubalaena glacialis), entinen nimi nordkapinvalas
Tyynenmeren alueen mustavalas Eubalaena japonica
Etelänmustavalas (Eubalaena australis)
Kääpiövalaat (Neobalaenidae)
Kääpiövalaat (Caperea )
Kääpiövalas (Caperea marginata)
Harmaavalaat (Eschrichtiidae)
Harmaavalaat (Eschrichtius )
Harmaavalas (Eschrichtius robustus)
Aiheesta muualla

Särkänniemi.fi: Hetulavalaat
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q168366  Wikispecies: Mysticeti  ADW: Mysticeti  AFD: Mysticeti  BioLib: 20742  CoL: 62396  EoL: 46559416  GBIF: 4352130  iNaturalist: 424321  ITIS: 552298  MSW: 14300002  NBN: NHMSYS0000376992  NCBI: 9761  NZOR: f8f8734d-6b17-4ffb-a5f5-edce9d0eeffb  Open Tree of Life: 800314  Paleobiology Database: 42971  WoRMS: 148724 
Hetula
Differenssikone

Babbagen pojan isänsä differenssikoneen osista vuonna 1879 rakentama differenssikoneen toimiva yhteenlaskuosa.
Lontoon tiedemuseon rakentama Babbagen differenssikone nro 2.
Differenssikone (engl. Difference Engine), joka tunnetaan myös nimellä differentiaalikone, on mekaaninen laskukone, joka on tarkoitettu polynomifunktiotaulukoiden automaattiseen tuottamiseen. Koska myös muunlaisia funktioita voi approksimoida polynomifunktioilla, voi differenssikoneella tuottaa myös esimerkiksi logaritmi- ja sinitaulukoita. Tarve taulukoiden koneelliseen laskemiseen oli ennen varsinaisten tietokoneiden aikaa ilmeinen, sillä käsin laskeminen vaati paljon työvoimaa ja taulukoihin saattoi siitä huolimatta tulla kohtalokkaita virheitä.