stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johnny Appleseed

Johnny Appleseed kuokkimassa maata
Johnny Appleseed ja omenapuun taimi. A History of the Pioneer and Modern Times of Ashland County, 1862.
Johnny Appleseed (suom. "Omenansiemen-Johnny", oikealta nimeltään John Chapman, 26. syyskuuta 1774 Leominster, Massachusetts – maaliskuussa 1845 Fort Wayne, Indiana) oli yhdysvaltalainen omenatarhuri. Hän viljeli 1800-luvun alkupuolella valtavia määriä omenapuita Pennsylvaniaan, Ohioon ja Indianaan perustamillaan taimitarhoilla uudisraivaajien ostettavaksi. Johnny Appleseedin elämästä on tullut osa Yhdysvaltain kansanperinnettä, ja häntä muistetaan yhä niin tekojensa kuin luonnonläheisen elämäntapansakin vuoksi.
Elämäkerta

John Chapman syntyi Massachusettsissa vuonna 1774. Hänellä oli yksi sisarpuoli. Vuonna 1798 hän istutti ensimmäisen omenataimitarhansa Alleghenyjoelle Pennsylvaniaan ja alkoi kasvattaa siellä omenansiemeniä. Hän ryhtyi perustamaan keväisin taimitarhoja uudisraivaajien reiteille niin että kun he saapuivat, hän saattoi myydä heille 2–3-vuotiaita taimia viidellä tai kuudella centillä kappale. Hän palkkasi avustajia hoitamaan tarhojaan lähdettyään itse etsimään uusia tarhapaikkoja uudisraivaajien edelle. Syksyisin hän palasi Alleghenyjoelle. Omenansiementen lisäksi hän kasvatti myös lääkekasveja.
Vuoteen 1806 mennessä Chapmanista oli tullut alueella kuuluisa ja arvostettu, ja hän sai lempinimekseen Johnny Appleseed. Hänelle tarjottiin usein yösija ja ruokaa omenoita ja omenapuita vastaan. Samalla hänen ympärilleen alkoi syntyä legendoja, joita on edelleen vaikea erottaa tositarinoista.
Chapman herätti paljon huomiota epäsovinnaisella ulkonäöllään ja elämäntavoillaan. Hänellä oli pitkä tumma tukka. Hän pukeutui kahvipapusäkkiin, jossa oli reiät käsille ja jaloille, ja hän kulki yleensä paljain jaloin myös talvella. Hän kantoi mukanaan kivääriä, tomahawkia, veistä ja muita metsässä kulkijan tarvikkeita. Hänen kerrottiin pitäneen kattilaa hattunaan. Hän ei syönyt lihaa eikä mielellään ratsastanut hevosella, kaatanut puuta tai tappanut kalkkarokäärmettä. Hän nukkui usein ulkosalla. Vaikka hän edistikin tavallaan uudisraivaajien etenemistä intiaanien maille, hän oli toisaalta hyvissä väleissä intiaanien kanssa ja vei heille lääkekasveja.
Chapman oli myös saarnamies, ja hän kannatti teologi Emanuel Swedenborgia, joka saarnasi hyvien tekojen ja luonnon rakastamisen puolesta. Chapman ei kuitenkaan karttanut alkoholia, ja tuohon aikaan omenat olivatkin kirpeitä ja Chapmanin kasvattamia omenoita käytettiin etupäässä omenasiiderin tekoon. Chapman ei koskaan mennyt naimisiin, mutta kertoman mukaan hän kosi kerran erästä naista ja yritti kasvattaa suojiinsa ottamasta nuoresta tytöstä itselleen vaimoa siinä onnistumatta.
Chapman kuoli vuoden 1845 maaliskuussa 70-vuotiaana ollessaan ystävänsä luona vierailulla. Häneltä jäi 485 hehtaaria omenatarhoja läntisestä Pennsylvaniasta Ohioon ja Indianaan saakka.
Kunnianosoitukset

Johnny Appleseedia muistetaan yhä Fort Waynessa Indianassa, missä järjestetään vuosittainen Johnny Appleseed -festivaali. Vuonna 1966 Johnny Appleseed sai kuvansa yhdysvaltalaiseen viiden centin postimerkkiin. Vuonna 1948 Walt Disney Productions julkaisi 19-minuuttisen animaatioelokuvan Johnny Appleseedin tarinasta.
Aiheesta muualla

Johnny Appleseed - A Pioneer Hero Haley, W. D., Harper's New Monthly Magazine, 1871
Jere Vilkkinen

Jere Vilkkinen esiintymässä vuonna 2014.
Jere Vilkkinen esiintymässä Munkers-kitaransa kanssa.
Jere Petteri Vilkkinen (s. 1. marraskuuta 1974 Turku) on FBI-beat-yhtyeen jäsen, laulusolisti sekä soittaja instrumentteina kitara ja pasuuna. Hän on myös näytellyt Timo Koivusalon elokuvassa Kulkuri ja joutsen sekä Timo Puustisen elokuvassa Aika tappaa.
Vilkkinen osallistui Seinäjoen Tangomarkkinoiden vuoden 2014 Tangolaulukilpailuun. Hän ylsi kahdeksan parhaan laulajan joukkoon, mutta ei kuitenkaan finaaliin asti, johon tuomaristo valitsee kuusi kilpailijaa. Vilkkinen osallistui myös vuoden 2015 kilpailuun yltäen jälleen kahdeksan parhaan kilpailijan joukkoon, mutta jääden toistamiseen ilman kuuden parhaan finaalipaikkaa. Vuoden 2015 kilpailun jälkimainingeissa perustettiin Lauluyhtye Adio, johon kuuluvat finalistit Kalle Jussila, Markku Ketola, Rami Rafael ja Benjamin Enroth. Vilkkinen kiinnitettiin tähän kokoonpanoon viidenneksi jäseneksi laulamaan bassoa. Vilkkinen liittyi syksyllä 2016 myös The Youngers -rautalankayhtyeeseen, joka on saanut paljon tunnustusta kotimaisen rautalankamusiikin alueella.
Vilkkinen julkaisi esikoissinglensä "Kunpa lauantai jo olla vois" vuonna 2018, kappale edusti Indie-Countrya. Hän on sittemmin toiminut vain orkesterimuusikkona, ja työskennellyt LVI-alan toimihenkilötehtävissä suoritettuaan LVI-tekniikan Insinöörin (AMK) tutkinnon.
Iso-Aveninen (Padasjoki)

| Iso-Aveninen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Padasjoki
Koordinaatit:  61°19′19″N, 24°59′54″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kukkian reitin valuma-alue (35.78)
Laskujoki:  oja Tervajärveen 
Järvinumero:  35.783.1.012
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  125,3 m  
Rantaviiva:  0,621 km  
Pinta-ala:  2,385 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso-Aveninen 
Iso-Aveninen Iso Ahvenisjärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella  sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Nerosjärven alueeseen (35.783) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 125,3 metriä mpy.
Jorrit Bergsma

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jorrit Bergsma |  Jorrit Bergsma |  Jorrit Bergsma |  |
Maa:   Alankomaat
Miesten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Sotši 2014 | 10 000 m |  |
|  Hopeaa | Pyeongchang 2018 | 10 000 m |  |
|  Pronssia | Sotši 2014 | 5 000 m |  |
| Matkakohtaiset MM-kilpailut  | Matkakohtaiset MM-kilpailut  | Matkakohtaiset MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sotši 2013 | 10 000 m |  |
|  Kultaa | Heerenveen 2015 | 10 000 m |  |
|  Kultaa | Gangwon 2017 | joukkuetakaa-ajo |  |
|  Kultaa | Inzell 2019 | 10 000 m |  |
|  Kultaa | Salt Lake City 2020 | yhteislähtö |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 2012 | 10 000 m |  |
|  Hopeaa | Sotši 2013 | 5 000 m |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 2015 | 5 000 m |  |
|  Hopeaa | Kolomna 2016 | 5 000 m |  |
|  Hopeaa | Gangwon 2017 | 5 000 m |  |
|  Hopeaa | Gangwon 2017 | 10 000 m |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 2021 | 10 000 m |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 2023 | 10 000 m |  |
| Matkakohtaiset EM-kilpailut  | Matkakohtaiset EM-kilpailut  | Matkakohtaiset EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 2022 | 5 000 m |  |
Jorrit Bergsma (s. 1. helmikuuta 1986 Oldeboorn) on alankomaalainen pikaluistelun maailmanmestari ja olympiavoittaja.
Bergsma saavutti matkakohtaisissa MM-kilpailuissa Heerenveenissä 2012 hopeaa 10 000 metrillä ajalla 12.57,71. Hän voitti saman matkan maailmanmestaruuden Sotšissa 2013 ajalla 12.57,69 ja sijoittui 5 000 metrillä toiseksi ajalla 6.17,94. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sai 10 000 metrillä kultaa olympiaennätysajalla 12.44,45 ja 5 000 metrillä pronssia ajalla 6.16,66. Hän voitti Heerenveenissä 2015 maailmanmestaruuden 10 000 metrillä ajalla 12.54,82 ja sai hopeaa 5 000 metrillä. Hän saavutti MM-hopeaa 5 000 metrillä myös Kolomnassa 2016. Gangwonissa 2017 hän voitti joukkuetakaa-ajon maailmanmestaruuden sekä sai MM-hopeaa 5 000 ja 10 000 metrillä. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 Bergsma sai 10 000 metrillä hopeaa ennätysajallaan 12.41,98. Hän voitti 10 000 metrin maailmanmestaruuden Inzellissä 2019 ajalla 12.52,92. Hän voitti yhteislähdön MM-kultaa Salt Lake Cityssä 2020 ja sai 10 000 metrillä MM-hopeaa 2021. Hän saavutti 5 000 metrillä EM-hopeaa 2022. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli 10 000 metrillä neljäs, 5 000 metrillä viides ja yhteislähdössä yhdeksäs. Hän saavutti 10 000 metrillä MM-hopeaa 2023.
Bergsma voitti 5 000 ja 10 000 metrin yhteisen maailmancupin kausilla 2012–2013, 2013–2014, 2014–2015 ja 2016–2017. Toiseksi hän sijoittui kaudella 2015–2016 ja kolmanneksi kaudella 2011–2012. Yhteislähdön cupissa hän on ollut toinen kaudella 2011–2012 sekä kolmas kausilla 2016–2017 ja 2020–2021. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli toinen kaudella 2016–2017 ja kolmas kaudella 2013–2014. Hän on voittanut yhdeksän maailmancupin osakilpailua 5 000 metrillä, viisi joukkuekilpailussa, kuusi yhteislähdössä sekä kolme osakilpailua 10 000 metrillä.
Bergama on voittanut Alankomaiden-mestaruuden 5 000 metrillä 2012 ja 2022, 10 000 metrillä 2013, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020 ja 2022 sekä yhteislähdössä 2023.
Henkilökohtaiset ennätykset

| Matka | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 500 m | 38,25 | Heerenveen | 27. joulukuuta 2014 |
| 1 000 m  | 1.14,30 | Heerenveen | 20. joulukuuta 2014 |
| 1 500 m | 1.47,08 | Calgary | 2. marraskuuta 2013 |
| 3 000 m | 3.39,79 | Calgary | 3. marraskuuta 2013 |
| 5 000 m | 6.06,93 | Calgary | 10. marraskuuta 2013 |
| 10 000 m | 12.37,72 | Heerenveen | 28. joulukuuta 2020 |
Joseph Kitagawa

Joseph Kitagawa (8. maaliskuuta 1915 – 7. lokakuuta 1992) oli yhdysvaltalainen uskontotieteilijä, jonka ansioina pidetään uskontotieteen itsenäistymistä omaksi oppiaineekseen Yhdysvalloissa sekä Japanin uskontoperinteiden tutkimuksen tuomista länteen. Ennen tieteellistä uraansa hän toimi episkopaalisen kirkon pappina. Yhdysvaltoihin Kitagawa muutti vuonna 1941 opiskelemaan teologiaa. Sodan sytyttyä hän joutui internointileirille 3,5 vuodeksi.
Leirillä ja sieltä vapauduttuaan hän toimi pappina varsinkin amerikanjapanilaisten keskuudessa. 1940-luvun loppupuolella hän opiskeli Chicagon yliopiston yhteydessä olevassa pappisseminaarissa, josta hän valmistui vuonna 1951. Yhdysvaltain kansalaisuus hänelle myönnettiin neljä vuotta myöhemmin. Vuosina 1970–1980 hän toimi entisen oppilaitoksensa dekaanina.
Kitagawan vaimo Evelyn M. Kitagawa oli tunnettu sosiologi.
Kirjallinen tuotanto

Religion in Japanese history. New York, NY: Columbia University Press. (1966)  ISBN 0231028385
Religions of the East. Philadelphia, PA: Westminster Press. (1968)  ISBN 0664248373
On understanding Japanese religion. Princeton, NJ: Princeton University Press. (1987)  ISBN 0691102295
The history of religions: Understanding human experience. Atlanta, GA: Scholars Press. (1987)  ISBN 1555401287
Spiritual liberation and human freedom in contemporary Asia. New York, NY: Peter Lang. (1990)  ISBN 0820413186
The quest for human unity: A religious history. Minneapolis, MN: Fortress Press.(1990)  ISBN 080062422X
Religious studies, theological studies, and the university-divinity school. Atlanta, GA: Scholars Press. (1992)  ISBN 1555405606
The Christian tradition: Beyond European captivity. Philadelphia, PA: Trinity Press International. (1992)  ISBN 1563380412
Johnson Aguiyi-Ironsi

Kenraalimajuri Johnson Thomas Umunnakwe Aguiyi-Ironsi (3. maaliskuuta 1924 Umuahia – 29. heinäkuuta 1966 Lalupon, Oyo) oli nigerialainen sotilas, joka oli maan valtionpäämies korkeimman sotilasneuvoston johdossa 194 päivää 16. tammikuuta 1966 lähtien aina uuteen kaappaukseen ja kuolemaansa 29. heinäkuuta 1966 asti.
Thomas Umunnakwe Aguiyi-Ironsi syntyi Umuahiassa, nykyisessä Abian osavaltiossa. Kahdeksanvuotiaasta hän oli sisarensa ja tämän diplomaattimiehen Theophilius Johnsonin kasvatettavana ja lisäsi nimen Johnson nimeensä. 22-vuotiaana hän liittyi Nigerian armeijaan.
Hän sai sotilaskoulutusta Eaton Hallissa Englannissa ja nimitettiin upseeriksi kesäkuussa 1949. Hän oli Nigerian kenraalikuvernööri John Macphersonin adjutanttina. Kongon kriisin aikana YK:n pääsihteeri Dag Hammarskjöld pyysi Nigeriaa lähettämään joukkoja Kongoon ja everstiluutnantti Ironsi komensi pataljoonaa Kivussa ja Leopoldvillessä. ”Johnny Ironsides”, kuten häntä kutsuttiin, nimitettiin pian YK:n joukkojen (ONUC) komentajaksi.
Ironsi palasi Nigeriaan vuonna 1964, jolloin itsenäistyneen maan instituutioiden johtoon nimettiin paikallisia, ja hän seurasi armeijan komentajana (General Officer Commanding) kenraalimajuri Welby-Everardia 9. helmikuuta 1965.
Ensimmäisen tasavallan poliittinen kriisi johti lain ja järjestyksen murtumiseen joissakin maakunnissa, eikä pääministeri Tafawa Balewa kyennyt hallitsemaan tilannetta. Sotilaat päättivät päättää siviilivallan verisellä vallankaappauksella 14. tammikuuta 1966. Vallankaappaukseen ryhtyneitä johti itämaakunnasta kotoisin ollut majuri Chukwuma Kaduna Nzeogwu, joka likvidoi yhdessä yössä maan merkittävimmät poliitikot. Ironsi ja muut korkeimmat upseerit saivat kuitenkin joukot puolelleen, Ironsi erotti Nzeogwun ja nimitti maltilliset upseerit neljän autonomisen maakunnan sotilaskuvernööreiksi ja ilmoitti sotilashallituksen luopuvan vallasta kun aika koittaisi. ”Meidän ainoa tehtävämme on pitää yllä lakia ja järjestystä”, hän ilmoitti.
Päätös päättää maakuntien itsehallinto ja se, etteivät kaappauksen näkyvimmät uhrit olleet igboja, sai hausat ja jorubat uskomaan, että kyseessä oli igbojen salaliitto. Ironsi ei myöskään selvittänyt tapausta tai rangaissut kaappaajia.
Heinäkuussa 1966 Ironsi vietti yön Ibadanissa maanlaajuisella matkallaan. Isäntä, Länsi-Nigerian sotilaskuvernööri kenraaliluutnantti Adekunle Fajuyi, varoitti häntä mahdollisesta kapinasta, mutta Ironsi ei saanut yhteyttä pääesikuntaan. Aamuyöllä rakennukset piirittivät sotilaat Theophilus Danjuman johdolla. Ironsin ja Fajuyin luodinreikien täyttämät ruumiit löydettiin myöhemmin läheisestä metsästä.
Joseph Chaim Brenner

| Josef Chaim Brenner |
| --- | --- |
 Josef Chaim Brenner
Henkilötiedot
Syntynyt: 1881 Novy Mlyny, Ukraina
Kuollut: 1921 (39–40 vuotta) Jaffa, Israel
Kansalaisuus:  Israel
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: heprea
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Josef Chaim Brenner (1881 Novy Mlyny, Ukraina – 1921 Jaffa, Israel) oli ukrainalaissyntyinen israelilainen kirjailija.
Brenner palveli Venäjän armeijassa 1901–1904, mutta Japanin sodan puhjettua hän lähti ensin Englantiin. Lontoossa ollessaan Brenner työskenteli kirjapainossa ja perusti hepreankielisen lehden sekä liittyi sosialistiseen sionistiseen liikkeeseen. Ennen Palestiinaan muuttoa hän asui Lembergissä, jossa hän toimi kustantajana. Hän lähti 1909 Palestiinaan ("Eretz Israel"). Hänet surmattiin Jaffan levottomuuksien aikana. Hänestä tuli ensimmäisen maailmansodan jälkeen Ottomaanien valtakunnan kansalainen, jottei häntä voitu karkottaa maasta. Hän toimi kustantajana ja toimittajana.
Brenner pettyi kirjailijana ajan ideologioihin ja kuvasi realistisesti niin henkilöitä kuin ympäristöäkin. Hän kirjoitti hepreaksi, vaikka kieli oli vielä kehittymätön käytännön kielenä. Hänestä tuli merkittävä heprean kielen kehittäjä, ja hän käänsi hepreaksi maailmankirjallisuuden klassikoita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joseph Chaim Brenner Wikimedia Commonsissa
Intiaanisodat

Goyaałé (Geronimo). Monet intiaanisoturit saivat hankituksi länsimaisen tuliaseen. Monesti eurooppalaiset katsoivat edukseen aseistaa intiaaneja esimerkiksi toisia eurooppalaisia ryhmiä vastaan.
Intiaanisodat olivat sarja yhteenottoja eurooppalaisperäisen väestön ja Pohjois-Amerikan intiaanien välillä. Sodat, jotka ulottuivat uudisasukkaiden maahantulosta 1600-luvulla Wounded Kneen joukkomurhaan 1890, johtivat Pohjois-Amerikan alkuperäisten asukkaiden alistamiseen ja pakkomuuttoon.
Intiaanisodat on huono termi, koska se antaa ymmärtää, että intiaanit olisivat taistelleet yhtenä joukkona. Intiaanit ovat kuitenkin iso joukko kansoja, joilla on erilliset historiat. Nämä kansat tai heimot olivat eri lailla organisoituneita ja yleensä tekivät päätökset sodasta tai rauhasta paikallistasolla, vaikka toisinaan perustivat kansainliittoja, kuten Irokeesiliitto.
On myös vaikeaa rajata, mitkä sodat olivat intiaanisotia. Intiaanit osallistuvat aktiivisesti Yhdysvaltain vapaussotaan ja vuoden 1812 sotaan, ja näillä sodilla oli suuri vaikutus intiaanien elämään, mutta niitä ei silti yleensä lasketa intiaanisodiksi. Myös kuvitelma siitä, että ”kalpeanaamat” ja ”punanahat” olivat aina vastakkain, on yksinkertaistus: useat eurooppalaissyntyiset taistelivat intiaanien puolella, ja intiaanit taistelivat toisiaan vastaan.
On arvioitu, että intiaanisodat vaativat vuosien 1775 ja 1890 välillä 45 000 intiaanin ja 19 000 eurooppalaisen hengen. Laskelmissa ovat mukana naiset ja lapset, sillä siviileitä tapettiin usein rintamalla.[lähde? ]
Vielä vuoden 1890 jälkeen sattui useita yksittäisiä konflikteja intiaanien ja valkoihoisten kanssa. Viimeinen intiaanisotiin kuuluvaksi katsottu yhteenotto tapahtui 1924 Arizonassa.
Suuret intiaanisodat

Suurina intiaanisotina pidetään yleensä vuosien 1862–1890 sotia Suurilla tasangoilla, missä intiaanit viettivät liikkuvaa elämää asuen yleensä tiipiissä ja metsästäen biisoneita. Toisen laskutavan mukaan suurten intiaanisotien aika olisi alkanut vuoden 1854 Grattanin verilöylystä. Lopullisen sysäyksen suurille intiaanisodille antoivat Coloradon kultaryntäys ja se, että valkoiset metsästivät tasankojen biisoneita pois. Suurille intiaanisodille oli ominaista intiaanien tahallinen tuhoaminen tappamalla tarkoituksella myös naisia ja lapsia. Kenraali Philip Sheridanin väitetään sanoneen kuuluisan lauseen ”ainoa hyvä intiaani on kuollut intiaani”.
Intiaanisodat

Sodat voidaan jakaa kolmeen osaan:
Sodat uudisasukkaiden ja intiaanien välillä (1637–1775)
Pequot-sota (kansanmurha) (1636–1637)
Ranskalaisten ja irokeesien väliset sodat (1642–1698)
Hollantilaisten ja intiaanien väliset sodat (1643)
Kuningas Filipin sota (1675–1676)
Pueblo-intiaanien kapina (1680)
Ranskalaisten ja intiaanien sodat (intiaanit englantilaisten puolella)
Kuningas Vilhelm III:n sota (1689–1697)
Kuningatar Annan sota (1702–1713)
Yrjö-kuninkaan sota (1748)
Ranskalaisten ja intiaanien sota (Seitsenvuotisen sodan yhteydessä) (1754–1763)
Tuscaroran sota (1711–1715)
Dummerin sota (1724–1725)
Pontiacin kapina (1763–1766)
Lordi Dunmoren sota (1774)
Sodat Mississippin itäpuolella (1776–1843)
Luoteisalueen sota (1785–1795)
Mustan Haukan sota (Black Hawk War) 1832
Creek-intiaanien sota (1813–1814)
Seminolisodat (1818–1858)
Sodat Mississippin länsipuolella (1854–1890)
Siouxien sota 1854 (Black Hillsin taistelu)
Cheyennejen sota 1857
Siouxien sota 1862
Sand Creek 1864
Siouxien (muun muassa Hullu Hevonen) hyökkäys Fort Phil Kearneyn lähellä 1866
Modokien sotaa Kaliforniassa 1860–1870-luvuilla.
Useiden heimojen sotaa Kalliovuorten ja Sierra Nevadan välisellä alueella 1860–1870-luvuilla
Navajojen ja apassien sodat Texasissa, New Mexicossa ja muualla lounaassa 1850–1880-luvuilla
Intiaanien pakkomuuttojen jälkeen Mississippin itäpuolella ei ollut merkittäviä määriä intiaaniasutusta, joten sotiakin käytiin vain lännessä.
Myöhemmät taistelut (1895–1924)
Sugar Pointin taistelu 1898
Four Cornersin yhteenotto 1907
Hullun Käärmeen kapina 1909
Kelley Creekin taistelu 1911
Bluffsota 1914
Bear Valleyn taistelu 1918
Poseyn sota 1923
Viimeinen pitkään hiljaisena olleen apassisodan hyökkäys Arizonassa vuonna 1924
Kirjallisuutta

Brown, Dee: Haudatkaa sydämeni Wounded Kneehen – Lännen valloitus intiaanien näkökulmasta.  (uusittu lainos)  Suomentanut Esko Hamilo. Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-13755-7.
Henriksson, Markku: Alkuperäiset amerikkalaiset – Yhdysvaltain alueen intiaanien, inuitien ja aleutien historia.  Helsinki:  Gaudeamus, 1986.  ISBN 951-662-385-9.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Intiaanisodat Wikimedia Commonsissa
Tunturisusi.com
Jere Ölander

| Jere Ölander> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. lokakuuta 1989 (ikä 35) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  192 cm
Paino:  89 kg
Seura
Seura:  TUTO Hockey
Sarja:  Mestis
Pelinumero:  55
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2009–
Aik. seurat:  Jokerit (SML) Kiekko-Vantaa (Mestis) Kiekko-Laser (Mestis)
Jere Sebastian Ölander (s. 2. lokakuuta 1989 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa Mestiksessä pelaavaa TUTO Hockeytä. Ölander on pelipaikaltaan puolustaja ja hän on Jokereiden kasvatti.
Vuonna 2007 Ölander oli mukana Suomen joukkueessa alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa, jotka järjestettiin Tampereella ja Raumalla. Ensimmäisen kautensa aikuisten sarjoissa hän pelasi kaudella 2007–2008, jolloin hän pelasi alle 20-vuotiaiden maajoukkueen riveissä Mestis-seuroja vastaan neljä ottelua.
Kaudella 2008–2009 hän pelasi ensimmäisen täyden kautensa Jokereiden A-nuorissa ollen joukkueensa kolmanneksi tehokkain pelaaja. Kaudella 2009–2010 Ölander pelasi Jokereiden edustusjoukkueessa kahdeksan ottelua tehoin 0+1=1, mutta suurimman osan kaudesta hän pelasi kuitenkin edelleen A-nuorten riveissä. Lisäksi hän pelasi kaksi ottelua lainalla Kiekko-Vantaassa. Kaudella 2010–2011 Ölander pelasi Jokereissa kuusi ottelua ilman tehopisteitä ja Kiekko-Vantaassa 14 ottelua tehoin 1+5=6.
Kaudeksi 2011–2012 Ölander siirtyi Mestiksessä pelaavaan Kiekko-Laseriin  ja siirtyi ennen joukkueen konkurssiin menemistä TUTO Hockeyhyn.
Juan Carlos Sánchez

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Juan Carlos Sánchez Martínez
Syntymäaika: 27. heinäkuuta 1987 (ikä 37)
Syntymäpaikka: Calvià, Espanja
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 180 senttimetriä
Seura
Seura: Villarreal
Pelinumero: 25
Junioriseurat
: Playas Calvià Villarreal
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2005–2010 2008– 2011–2012 | Villarreal B Villarreal → Elche (laina) | 183 (0) 26 (0) 38 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 4. toukokuuta 2013.
Juan Carlos Sánchez Martínez, yleensä vain Juan Carlos (s. 27. heinäkuuta 1987 Calvià, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Espanjan Segunda Divisiónissa pelaavaa Villarrealia..[lähde? ]
Hän teki ensiesiintymisensä Villarrealin paidassa kaudella 2007–2008 Almeríaa vastaan, tullen vaihdosta kentälle 18 minuutin pelin jälkeen korvaamaan Villarrealin maalivahtia Diego Lópezia, joka oli ajettu ulos hänen otettuaan punaisen kortin. Kaudella 2008–2009 hän on toiminut pääosin kolmosvahdin roolissa.
Aiheesta muualla

Esittely Villarrealin sivustolla (espanjaksi)
Joy Fawcett

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Joy Lynn Fawcett
Syntymäaika: 8. helmikuuta 1968 (ikä 56)
Syntymäpaikka: Inglewood, Kalifornia, Yhdysvallat
Pelipaikka: puolustaja
Maajoukkue
| 1987–2004 |  Yhdysvallat | 239 | (27) |

| Mitalit> Maa:  Yhdysvallat.Naisten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Yhdysvallat.Naisten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Yhdysvallat.Naisten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:  Yhdysvallat> Naisten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Atlanta 1996 |  |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 |  |  |
|  Hopeaa | Sydney 2000 |  |  |
| MM-kisat  | MM-kisat  | MM-kisat  |  |
|  Kultaa | Kiina 1991 |  |  |
|  Kultaa | Yhdysvallat 1999 |  |  |
|  Pronssia | Ruotsi 1995 |  |  |
Joy Lynn Fawcett (o.s. Biefeld, s. 8. helmikuuta 1968 Inglewood, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa päättänyt jalkapalloilija, joka pelasi puolustajana. Fawcett pelasi Yhdysvaltain naisten maajoukkueessa yli 200 maaottelua ja voitti kahdesti maailmanmestaruuden ja olympiakultaa.