stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edvard II
Perhe

Vaikka Edvard II oli fyysisesti yhtä vaikuttava kuin isänsä, nuoremmalta Edvardilta puuttui vallan- ja kunnianhimo. Hän oli kiinnostuneempi viihteestä, urheilusta ja käsityötaitojen harjoittamisesta. Edvard II:n lapsuutta ja nuoruutta hallitsi dominoiva isä, joka jätti nuorelle Edvardille hyvin vähän itseluottamusta.
Valtakauden alussa Gaveston toimi Englannin sijaishallitsijana, kun Edvard matkusti Ranskaan, jossa hän nai 25. tammikuuta 1308 kuningas Filip IV:n tyttären Isabellan. Isabella oli kolmen Ranskan kuninkaan sisko. Avioliitto oli tuomittu epäonnistumaan alusta alkaen. Edvard laiminlöi vaimoaan viettämällä suuren osan ajastaan hyvien ystäviensä kanssa yrittäen vahvistaa valtaansa. Avioliitosta syntyi kaikesta huolimatta kaksi poikaa: Edvard (1312–1377), josta oli tuleva seuraava kuningas Edvard III, ja Juhana Elthamilainen (1316–1336), Cornwallin jaarli. Heille syntyi myös kaksi tytärtä, Eleanoora Woodstockilainen (1318–1355) ja Johanna Towerilainen (tunnettu nimellä Johanna Englantilainen, 1321–1362). Edvardilla oli myös ainakin yksi avioton poika, Adam FitzRoy, joka oli isänsä mukana Skotlannin sotaretkillä vuonna 1312.
Taistelu Skotlannista

Skotlannin Robert Bruce valloitti vääjäämättä Edvardilta takaisin Edvard I:n valtaamia alueita. Kesäkuussa 1314 Edvard johti suuren armeijan Skotlantiin pelastamaan Stirlingin linnaa, jota Robert Bruce miehineen piiritti. Bruce kuitenkin löi Edvardin kurittomat ja huonosti johdetut joukot täysin Bannockburnin taistelussa 24. kesäkuuta. Tästä eteenpäin Bruce oli varma asemastaan skottien kuninkaana ja kosti Edvard I:n teot tuhoamalla Englannin pohjoiset kreivikunnat. Tämä varmisti, että Englannin ja Skotlannin välinen sota jatkui vielä seuraavat 300 vuotta.
Valtataistelu

Edvard II:n häpeällinen tappio teki hänet aiempaa riippuvaisemmaksi paroneistaan. Lancasterin jaarlilla Thomasilla oli nyt mahdollisuus pelastaa Englanti kuninkaan kyvyttömyyden seurauksilta. Hän oli osoittanut tiettyä taitoa oppositiojohtajana, mutta häneltä puuttui edellisten paronijohtajien, kuten Simon de Montfortin, luovuus ja johtajan ominaisuudet. Thomas oli de facto johtaja, koska hän oli vaurain paroneista, ei kyvykkyytensä vuoksi. Hän halusi pitää Edvardin heikkona ja epäiltiin jopa Thomaksen tehneen salaisen liiton Brucen kanssa.
Kuten keskiajan paronien kapinoissa usein tapahtui, oppositio jakautui keskenään kilpaileviin ryhmiin. Pembroken jaarlin Aymer de Valencen johtama ryhmä vihasi Lancasterin jaarlia niin paljon, että kannatti kuningasta. He eivät halunneet paluuta hallintojärjestelmään, joka vallitsi Montfortin kaapattua Henrik III:n. Nämä ongelmat yhdessä johtivat siihen, että vuonna 1318 Edvardille palautettiin osa hänen käskyvallastaan. Kaikesta huolimatta kuningas kuitenkin vihasi Aymeria lähes yhtä paljon kuin Thomasia ja löysi tilalle nyt kelvollisen neuvonantajan Winchesterin jaarlista Hugh le Despenserista, paronista, jolla oli paljon kokemusta.
Hugh le Despenserin pojasta Hugh le Despenser nuoremmasta tuli kuninkaan henkilökohtainen ystävä ja suojatti, murhatun Gavestonin tilalle. Paronien raivo Despenseriä kohtaan oli yhtä kiivasta kuin aiempaa suosikkiakin vastaan. Paronit olivat närkästyneitä isän ja pojan saamista etuuksista, erityisesti kun nuorempi Despenser sai vaimonsa Eleanor de Claren mukana Gloucesterin kreivikunnan, Glamorganin ja muita alueita.
Vuonna 1321 paronien tapaamisessa päätettiin Lancasterin jaarlin johdolla karkottaa Hugh le Despenser poikineen. Tämä sai Edvardin toimimaan. Vuonna 1322 hän kutsui Despenserit maanpaosta ja käynnisti heidän puolestaan sodan paroneja vastaan. Thomas, Lancasterin jaarli, lyötiin Boroughbridgen taistelussa ja teloitettiin sen jälkeen Pontefractissa hyvin samaan tapaan kuin Gaveston aiemmin. Despenserit hallitsivat Englantia seuraavat viisi vuotta. Despensereiden johdolla hallintoa kehitettiin, mutta samalla perheestä tuli hyvin korruptoitunut. Se alkoi aiheuttaa laajaa ärtymystä, ja erityisesti heihin oli närkästynyt kateellinen kuningatar Isabella.
Kuninkaan viraltapano

Englannin ja Ranskan välille syntyi kiista, kun kuningatar Isabellan veli Kaarle IV alkoi rakentaa linnoitusta englantilaisten alueelle Akvitaniaan. Silloin Despenserit takavarikoivat kuningattaren laajat tilukset, karkottivat hänen uskolliset ranskalaiset palvelijansa ja ottivat hänen kolme lastaan huostaansa. Eleanor de Clare määrättiin Isabellan "taloudenhoitajaksi" valvomaan tämän toimia. Kuningatar pysytteli aloillaan aina vuoteen 1325 asti, jolloin hän matkusti Ranskaan neuvottelemaan ratkaisua kiistaan. Hänen vanhin poikansa Edvard Windsorilainen (myöhempi Edvard III) seurasi myöhemmin vannomaan uskollisuutta Kaarlelle, kun sovinto oli saavutettu. Isabellan kohtelias käytös lievitti Despensereiden ja hänen aviomiehensä kaunaisuutta, ja Isabellaa pidettiin lojaalina.
Isabella päätti olla palaamatta aviomiehensä luo ennen niin kauan kuin Despenserit pysyivät hänen suosikkeinaan. Pariisissa hän liittoutui Marchin jaarlin Roger Mortimerin kanssa. Mortimer oli ollut maanpaossa vuodesta 1323, jolloin hän oli noussut kapinaan Despensereiden vallattua hänen maansa. 24. syyskuuta 1326 Isabella nousi maihin Essexissä Mortimerin, tämän pojan ja suuren sotajoukon kanssa. Isabella ilmoitti tulleensa kostamaan Lancasterin jaarlin murhan ja karkottamaan Despenserit. Edvardin kannattajat hylkäsivät kuninkaan ja tämä lähti pakoon nuoremman Despenserin tilalle Glamorganiin. Isabellan saapuessa Lontooseen hänen kannattajansa aloittivat väkivaltaisen kansannousun. Seurasi viikkoja kestänyt anarkia. Tämän jälkeen käynnistyi ajojahti Edvardin kiinniottamiseksi. Edvard ja kourallinen kannattajia vangittiin 16. marraskuuta ja vietiin Monmouthin linnaan, josta hänet myöhemmin siirrettiin Kenilworthin linnaan. Kuningas taivuteltiin luopumaan virastaan; tämä tapahtui 20. tammikuuta. On kiistelty, miten erottaminen tarkalleen ottaen tapahtui. Tiedetään ainoastaan, että valtiopäivät kokoontui tammikuussa 1327 Westminsterissä ja valitsi Edvardin pojan Edvard III:n uudeksi kuninkaaksi. Molemmat Despenserit tuotiin oikeuden eteen ja teloitettiin.
Elämä vankeudessa ja kuolema

Isabellan ja Mortimerin asema oli siinä määrin epävarma, etteivät he uskaltaneet jättää syrjäytettyä kuningasta poliittisten vihollistensa käsiin. 3. huhtikuuta Edvard siirrettiin Kenilworthista Berkeleyn linnaan Gloucestershireen kahden Mortimerin alaisen huostaan. Geoffrey le Bakerin poleemisesta kronikasta poiketen todistusaineisto osoittaa, että Edvardia kohdeltiin vankeudessa hyvin.
Myöhemmin huhuttiin, että Edvard oli murhattu työntämällä kuparisauva hänen peräaukkoonsa (myöhemmin mainittiin tulikuuma rautatanko, niin kuin legendan mukaan Edmund Rautakylki murhattiin) – tätä pidettiin homoseksuaalille sopivana kuolemana. Tarinoiden mukaan murha tehtiin näin, jotta kuolema olisi näyttänyt luonnolliselta: työntämällä peräsuoleen ensin metalliputki voitiin tulikuumalla rautatangolla kärventää sisälmykset jättämättä palojälkiä peräaukkoon. Tästä huhusta kertoi yksityiskohtaisesti paljon myöhemmin historioitsija Thomas More.
Kuninkaan kuoleman jälkeen Isabellan ja Mortimerin valtakausi ei kestänyt kauan. He tekivät rauhan skottien kanssa Northamptonin rauhassa keväällä 1328. Sopimus oli epäsuosittu. Edvardin veli Edmund Woodstockilainen teloitettiin 19. maaliskuuta 1330 hänen juoniteltuaan Edvardin palauttamiseksi valtaan. Joidenkin mukaan Mortimer oli syöttänyt Edmundille väärää tietoa Edvardin elossaolosta saadakseen hänet ansaan. Heti tultuaan täysi-ikäiseksi vuonna 1330 Edvard III teloitutti Roger Mortimerin syytettynä valtiopetoksesta ja Edvard II:n murhasta. Edvard III säästi Isabellan ja myönsi tälle runsaskätisen määrärahan määräten kuitenkin, että Isabellan on vetäydyttävä julkisuudesta. Isabella kuoli Hertfordissa 23. elokuuta 1358.
Fieschi-kirje

Genovalainen pappi Manuele de Fieschi kirjoitti kirjeen Edvard III:lle noin vuonna 1337; kirjeen kopio löydettiin Montpellier’sta vuonna 1878. Sen mukaan Edvard ei kuollut vaan hän pakeni. Kirjeessä kerrotaan kuinka kuningas vaihtoi vaatteita palvelijan kanssa ja tappoi portinvartijan. Sen jälkeen Edvard meni Corfen linnaan, jossa hän asui 18 kuukautta. Sen jälkeen hänen sanotaan olleen Irlannissa yhdeksän kuukautta, kulkeneen läpi Alankomaiden ja matkustaneen Italiaan sekä tavanneen matkalla paavin Avignonissa.
Kirjeen kertomuksen todenmukaisuus on ollut kiistelyiden kohteena. Kannattajien mukaan kuningas tiesi, että hänellä ei ole kannatusta kotona ja eikä koskaan yrittänyt paluuta valtaan erityisesti sen jälkeen kun hänen poikansa Edvard III oli kukistanut Mortimerin. Italialaisessa Ceciman kaupungissa (75 kilometriä Milanosta) elää perimätieto, jonka mukaan Englannin kuningas on haudattuna sinne. Kaupungissa on tyhjä keskiaikainen hautaholvi, jossa kuninkaan ruumiin sanotaan olleen ennen kuin kuninkaan poika kotiutti sen Englantiin.
Kirjeen vastustajien mukaan takana oli Maguelonen piispa, joka oli lähetetty Saksaan häiritsemään anglo-saksalaista liittoumaa. Kirje voisi näin ollen olla kiristysyritys, jolla yritettiin heikentää Edvard III:n asemaa Saksan hovissa. Fieschi oli eri kirkonviroissa Englannissa vuodesta 1319 lähtien ja on myös yrittänyt parantaa asemaansa kuninkaallisessa suojeluksessa.
Edvard II fiktiossa

Tunnetuin fiktiivinen kertomus Edvard II:n valtakaudesta on Christopher Marlowen näytelmä Edvard II noin vuodelta 1592 (suomennettu 2003). Derek Jarman ohjasi näytelmästä elokuvan vuonna 1991 (levitettiin Suomessa nimellä Edward II).
Kuningatar Isabellasta on kirjoitettu useita kirjoja.
Mel Gibsonin elokuva Braveheart – taipumaton kuvaa Edvard II:n erittäin naismaiseksi. Kuvaus on virheellinen, sillä Edvard II:n ulkomuoto oli samankaltainen kuin hänen isänsä, aina roikkuvaa oikeaa silmäluonta myöten. Dramaattinen kohtaus, jossa Edvard I paiskaa poikansa oletetun rakastajan Phillipin ulos ikkunasta, on silkkaa sepitettä. Elokuvan mukaan William Wallacella on suhde Edvardin yksinäisen vaimon Isabellan kanssa ja hän oli Edvard III:n oikea isä. Todellisuudessa Wallace teloitettiin vuonna 1305 ja Edvard III syntyi 1312.
Edward II, kuningatar Isabella ja Edward III esiintyvät myös Ken Follettin romaanissa Maailma vailla loppua ja sen pohjalta tehdyssä tv-sarjassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Edvard II brittimonarkian virallisilla sivuilla
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Edvard I | Englannin kuningas 1307–1327 | Seuraaja: Edvard III |
| n k Englannin hallitsijat ja valtionpäämiehet (927–1707) |
| --- | --- |
 Alfred Suuri  Edvard Vanhempi  Ethelweard  Athelstan  Edmund I  Edred  Edwy  Edgar Rauhaisa  Edvard Marttyyri  Ethelred Neuvoton  Sven Haaraparta  Ethelred Neuvoton  Edmund Rautakylki  Knuut Suuri  Harald Jäniksenkäpälä  Knuut III Hardeknut  Edvard Tunnustaja  Edgar Atheling  Harald Godwininpoika  Vilhelm Valloittaja  Vilhelm Punainen  Henrik I  Tapani  Matilde  Eustace IV  Henrik II  Rikhard Leijonamieli  Juhana Maaton  Ludvig VIII  Henrik III  Edvard I  Edvard II  Edvard III  Rikhard II  Henrik IV  Henrik V  Henrik VI  Edvard IV  Henrik VI  Edvard IV  Edvard V  Rikhard III  Henrik VII  Henrik VIII  Edvard VI  Lady Jane Grey  Maria I  Filip II  Elisabet I  Jaakko I  Kaarle I  Oliver Cromwell  Richard Cromwell  Kaarle II  Jaakko II  Maria II  Vilhelm III Oranialainen  Anna 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Edvard II:n hauta Gloucesterin tuomiokirkossa.
Ali Sabieh

| Ali Sabieh |
| --- | --- |
 Näkymä kaupunkiin.
 Ali Sabieh
 Koordinaatit: 11°9′16″N, 42°42′22″E 
Valtio:  Djibouti
Alue:  Ali Sabiehin alue
Väkiluku (2009):  37 900
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ali Sabieh on kaupunki ja Ali Sabiehin alueen hallinnollinen keskus Djiboutissa. Se sijaitsee lähellä Etiopian rajaa 90 kilometriä Djiboutin kaupungista lounaaseen. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Ali Sabiehissa oli 37 900 asukasta.
Kaupunki on syntynyt 1900-luvun alussa Djiboutin ja Addis Abeban välisen rautatien aseman ympärille. Sen kehitystä ovat edistäneet vuonna 1982 rakennettu maantie ja aluekeskuksen status. Asukkaat ovat etupäässä issoja.
Ali Sabiehin kautta kulkee maantie RN5, josta haarautuu Etiopian rajalle johtava RN19. Rautatie kulkee nykyään kaupungin eteläpuolitse.
Paikallisia elinkeinoja ovat transhumanssiin perustuva karjanhoito, maanviljely ja kaupankäynti. Teollisuutta edustavat vesipullottamo sekä keramiikka- ja sementtitehtaat. Palveluihin kuuluvat koulut, lyseo ja sairaala. Kaupungissa on sähkö- ja vesijohtoverkot.
Seudun nähtävyyksiä ovat Grand Baran autiomaatasanko, 1286 metriä korkea Arreyvuori, Assamon luonnonsuojelualue antilooppeineen sekä siirtomaa-ajan rakennukset.
Alibori (joki)

| Alibori |
| --- | --- |
Laskupaikka:  Nigerjoki  11°55′52″N, 3°16′39″E
Maat:  Benin
Pituus:  408 km
Virtaama:  32,8 m³/s
Valuma-alue:  13 650 km²

Alibori on Nigerin sivujoki Beninissä. Sen pituus on 408 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 13 650 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Sinendén eteläpuolelta ja laskee Nigeriin Karimaman ja Malanvillen välillä. Sen keskijuoksulla on paljon koskia. Aliborin sivujokia ovat Souedarou, Darouwoka, Konekoga ja Pako. Alueen kasvillisuus on pensas- ja metsäsavannia. Yläjuoksulla on paikoin sademetsän jäänteitä ja alajuoksulla galleriametsää. Pakon valuma-alue kuuluu W-kansallispuistoon.
Aliborin keskimääräinen virtaus Kandin–Banikoaran maantien mittauspaikalla oli 32,8 kuutiometriä sekunnissa vuosina 1952–1979. Joki kuivuu yleensä kokonaan tammi-huhtikuussa.
Alif

Alif ilman tarkemerkkiä.
Alif (arab. ألف‎, ’alif, pers. ‏الف‎, alef) on arabialaisen kirjaimiston ensimmäinen kirjain. Se vastaa heprealaisen kirjaimiston kirjainta alef (א). Yksinään esiintyvä alif kirjoitetaan erillisenä pystyviivana (ا), ja toisen kirjaimen jälkeen se liitetään edeltävään kirjaimeen (esim. سا sā). Lām-kirjaimen ja alifin yhdistelmällä on poikkeuksellinen ligatuurimuoto, joka yksinään esiintyvänä kirjoitetaan لا lā ja toisen kirjaimen jälkeen ‍لا (esim. سلا slā). Alifia tai lā-ligatuuria ei koskaan liitetä seuraavaan kirjaimeen.
Historiallisesti alifilla on merkitty konsonanttiäännettä [ʔ]. Nykyarabiassa alifia käytetään ennen kaikkea pitkän vokaalin ā [aː] ilmaisemiseen. Sillä voidaan merkitä myös glottaaliklusiilin jälkeistä lyhyttä vokaalia sanan alussa, jolloin konsonantti ilmaistaan alifin ylä- tai alapuolelle kirjoitettuna hamza-tarkkeena (أ tai إ). Tarkkeellista muotoa آ (’alif madda) käytetään ilmaisemaan yhdistelmää ’ā [ʔaː], esimerkiksi sanassa ”Koraani” (arab. القرآن‎, al-Qur’ān).
Persiassa alif äännetään sanan keskellä vokaalina â [ɒː] ja sanan alussa joko vokaalina a [æ], e [e] tai o [o] sanasta riippuen. Sanan alussa â kirjoitetaan madda-tarkkeellisella alifilla (آ).
Jouko Alila

Jouko Antero Alila (s. 18. marraskuuta 1950 Muhos) on suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Alila edusti Suomea neljässä A-maaottelussa. Hän pelasi Suomen toistaiseksi viimeisessä olympialaisiin osallistuneessa jalkapallojoukkueessa Moskovassa 1980.
Alila pelasi Mikkelin Pallo-Kissojen ja Kotkan Työväen Palloilijoiden joukkueissa yli sata SM-sarjaottelua vuosina 1975–1982. Myös hänen serkkunsa Ari Alila pelasi jalkapalloa SM-sarjassa 1980-luvun alussa.
Pelaajauransa jälkeen hän on valmentanut muun muassa Kotkan Työväen Palloilijoita, Peli-Karhuja ja Inkeroisten Purhaa.
FS Alger (1889)

| Alger |
| --- | --- |
 Alger

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Cherbourg
Kölinlasku:  marraskuu 1887
Laskettu vesille:  23. marraskuuta 1889
Palveluskäyttöön:  1891
Poistui palveluskäytöstä:  1911
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 100 t
Pituus:  105,00 m
Leveys:  12,98 m
Syväys:  6,10-6,45 m
Koneteho:  8 000 hv
Nopeus:  19-19,5 solmua
Miehistöä:  387-405
Aseistus
Aseistus:  4 × 164 mm/28 tykkiä 6 × 140 mm/30 tykkiä 5 × torpedoputkea
Alger oli Ranskan laivaston vuonna 1889 vesillelaskettu Alger-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 23. marraskuuta 1887. Alus laskettiin vesille marraskuussa 1889 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1891.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1911.
Algot

| Algot |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  13. helmikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Algoth
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  germaaninen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Algot tai Algoth on pääasiassa pohjoismaissa esiintyvä miehen etunimi.
Monien muiden germaanisten nimien tavoin myös Algot on vanha yhdyssana.
Nimen alkuosa Al viittaa mahdollisesti aatelia tarkoittavaan sanaan, tai se saattaa olla lyhentymä
taruolentoa, keijukaista tarkoittavasta sanasta alf'.
Nimen loppuosa Got taas viittaa gootteihin.
Suomessa nimi Algot on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 775 ja Algoth alle 50 henkilölle. Nimeä ei ole suomenkielisessä kalenterissa, mutta suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Algotin nimipäivä on 13. helmikuuta.
Tunnettuja Algoteja ja Algotheja

Algot Bagge (1875–1971), ruotsalainen juristi ja hovioikeudenneuvos
Algot Böstman (1935–2020), suomalainen näyttelijä
Algot Haquinius (1886–1966), ruotsalainen säveltäjä, pianisti ja pianopedagogi
Algot Jansson (1876–1936), suomenruotsalainen kirjailija
Algot Johansson (1898–1986), ahvenanmaalainen laivanvarustaja
Algot Kariniva (1884–1936), suomalainen juristi ja Raahen pormestari
Algot Lange (1850–1904), ruotsalainen oopperalaulaja ja laulupedagogi
Algoth Niska (1888–1954), suomalainen jalkapalloilija ja pirtun salakuljettaja
Algoth Scarin (1684–1771), ruotsalainen historioitsija ja professori
Algot Strömsholm (1905–1988), suomalainen sosiaalityöntekijä ja kirjailija
Algot Untola, Maiju Lassila (1868–1918), suomalainen kirjailija
Aldolaasi

Malli aldolaasin rakenteesta
Aldolaasi eli fruktoosi-1,6-bisfosfaattialdolaasi on entsyymi, joka osallistuu glykolyysiin ja glukoneogeneesiin. Aldolaasi katalysoi fruktoosi-1,6-bisfosfaatin ja muiden vastaavankaltaisten sokerifosfaattien reversiibeliä hajoamista glyseraldehydi-3-fosfaatiksi tai glyseraldehydiksi ja dihydroksiasetonifosfaatiksi. Reaktioista hajoaminen tapahtuu glykolyysin yhteydessä ja kondensoituminen fruktoosi-1,6-bisfosfaatiksi glukoneogeneesissä. Nimensä entsyymi on saanut katalysoimansa reaktion aldolikondensaation ja sen käänteisreaktion mukaan.
Isoentsyymit

Aldolaasilla on kolme eri isoentsyymiä: aldolaasi A, aldolaasi B ja aldolaasi C, jotka ovat kaikki rakenteeltaan tetrameereja. Ne esiintyvät eri kudoksissa, ja niihin sitoutuu eri substraatti. Aldolaasi A on aktiivinen erityisesti lihaksistossa ja veressä, aldolaasi B:tä esiintyy maksassa, munuaisissa ja ohutsuolessa ja aldolaasi C vaikuttaa aivoissa. Aldolaasi A ja C sitoutuvat voimakkaimmin fruktoosi-1,6-bisfosfaattiin, ja esimerkiksi fruktoosi-1-fosfaatin sitoutuminen entsyymiin on 50 kertaa heikompaa aldolaasi A:han ja 10 kertaa heikompaa Aldolaasi C:hen. Aldolaasi B sitoutuu yhtä voimakkaasti fruktoosi-1-fosfaattiin kuin fruktoosi-1,6-bisfosfaattiin. Tämä näkyy aldolaasi B:n suurempana KM-arvona fruktoosi-1-fosfaatille verrattuna muihin aldolaasin isoentsyymeihin.
Aldolaasit voidaan jakaa myös kahteen luokkaan eliöiden mukaan. Aldolaasi I -luokan entsyymejä esiintyy eläimissä ja kasveissa ja aldolaasi II -luokan entsyymejä eräissä bakteereissa, sienissä ja levissä.
Mekanismi

Tärkeitä aminohappoja entsyymin aktiivisessa kohdassa ovat muun muassa lysiini, asparagiinihappo ja glutamiinihappo. Glykolyysissä entsyymin substraatti muodostaa karbinolamiinin lysiinin kanssa ja siitä lohkeaa vettä, jolloin muodostuu iminiumioni. Ioni hajoaa retroaldolikondensaatiolla, jolloin vapautuu glyseraldehydi-3-fosfaatti ja muodostuu uusi iminiumioni. Tämä ioni hajoaa hydrolyysissä, jossa vapautuu dihydroksiasetonifosfaatti.
Glukoneogeneesissä dihydroksiasetonifosfaatti sitoutuu lysiiniin, jolloin muodostuu iminiumioni. Iminiumioni reagoi glyseraldehydi-3-fosfaatin kanssa aldolikondensaatiolla, jota seuraa protonin luovutus. Entsyymin ja tuotteen välinen kovalenttinen sidos hydrolysoituu ja fruktoosi-1,6-bisfosfaatti vapautuu.
Koentsyymit, inhibiittorit ja olosuhteet

Koentsyymien tarve on erilainen aldolaasi I -luokan entsyymeillä ja aldolaasi II -luokan entsyymeillä. Ensimmäiseen ryhmään kuuluvat entsyymit eivät tarvitse kofaktoreita, kun toisen luokan entsyymien toiminnalle ovat välttämättömiä kelatoituvat ionit, kuten sinkki, mangaani tai magnesium, jotka toimivat Lewis-happoina. Aldolaasien toimintaa estävät muun muassa ADP- ja ATP-molekyylit, fruktoosi-6-fosfaatti ja glyoksyylihappo.
Aldolaasin toiminnalle suotuisimmat olosuhteet vaihtelevat eliöittäin. Se toimii tehokkaimmin lämpötilan ollessa välillä 28–80 °C ja pH:n ollessa 5–12. Ihmisellä entsyymi on stabiili aina 40 °C:n lämpötilaan asti, minkä jälkeen aktiivisuus laskee huomattavasti. Ihmisellä sopiva pH-alue on 4–12.
Aldolaasi ja sairaudet

Kohonnut aldolaasiaktiivisuus voi olla merkki lihasdystrofiasta tai myosiitista, ja arvot voivat olla koholla myös infarktin tai hepatiitin takia.
Aldolaasi A:n puute on harvinainen resessiivisesti autosomien kautta periytyvä sairaus. Sen oireina ovat heikkous ja lihasten huono rasituksenkesto.
Aldolaasi B:n puute johtaa perinnölliseen fruktoosi-intoleranssiin. Sairaus ilmenee noin joka kahdenellakymmenellätuhannella lapsella. Tauti ilmenee, kun lapsi siirtyy äidinmaidosta syömään glukoosi- ja fruktoosipitoista ravintoa. Vähäisen aldolaasi B:n määrän vuoksi fruktoosi-1-fosfaatti kertyy elimistöön, mikä aiheuttaa epäorgaanisen fosfaatin konsentraation laskua ja sitä kautta myös ATP-määrän laskua. Tämä vaikuttaa muun muassa glukoneogeneesin ja proteiinisynteesin toimintaan. Tauti johtuu geenimutaatiosta, jonka seurauksena aminohappo alaniini, korvautuu iminohappo proliinilla
Aldolaasin käyttö orgaanisessa synteesissä

Aldolaasia voidaan käyttää orgaanisessa synteesissä stereospesifisissä aldolireaktiossa. Näin voidaan valmistaa hyvin stereospesifisesti halutun avaruusrakenteen omaavia yhdisteitä. Tähän tarkoitukseen käytetään tyypillisesti kanin lihaksistosta peräisin olevaa aldolaasia. Entsyymi tarvitsee glyseraldehydi-3-fosfaattia, mutta hyväksyy elektrofiileiksi suuren määrän eri aldehydejä. On tutkittu myös entsyymejä, jotka vaativat glyseraldehydi-3-fosfaatin sijasta dihydroksiasetonifosfaattia.
Aldolaasin katalysoiman reaktion mekanismi. Entsyymin aktiivisen kohdan aminohappojen sivuketjut on kuvassa esitetty sinisellä
Eight Miles High

| ”Eight Miles High” The Byrds |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Fifth Dimension
 B-puoli: ”Why”
 Äänitetty : 25. tammikuuta 1966
 Julkaistu: 14. maaliskuuta 1966
 Formaatti: 7"-single
 Tekijä(t): Gene Clark, Roger McGuinn, David Crosby
 Tuottaja(t): Terry Melcher, Allen Stanton
 Tyylilaji: psykedeelinen rock, raga rock
 Kesto: 03.35
 Levy-yhtiö: Columbia, CBS
Listasijoitukset
  14. (1966)    24. (7. toukokuuta 1966)
The Byrdsin muut singlet
| ”Set You Free This Time” 1966 | ”Eight Miles High” 1966 | ”5D (Fifth Dimension)” 1966 |
Eight Miles High on yhdysvaltalaisen The Byrds -yhtyeen kappale ja single vuodelta 1966. Se sisältyi myös samana vuonna julkaistulle albumille Fifth Dimension.
Kappale ylsi toukokuussa 1966 Billboard Hot 100 -listalla sijalle 14, kunnes kappaleen epäiltiin sisältävän viittauksia huumausaineisiin. Tämä aiheutti singlen asettamisen soittokieltoon eri puolilla Yhdysvaltoja, eikä kappale enää noussut listalla korkeammalle. Se jäi samalla yhtyeen viimeiseksi top 20 -sijoitukseksi Yhdysvalloissa.
”Eight Miles High” oli ensimmäisiä psykedeelisiä rock-kappaleita. Single merkitsi samalla yhtyeen siirtymistä pois folkrock-genrestä.