stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Otto Wellingk

Otto Vellingk
Otto Wellingk (1649 Jaama, Inkeri – 19. toukokuuta 1708 Tukholma) oli ruotsalainen kreivi, ratsuväenkenraali sekä Jewen (nyk. Jõhvi), Kurtinan ja Viurilan vapaaherra.
Wellingkin isä oli Otto Wellingk (n. 1610 – 1656) ja äiti Christina Mannersköld (n. 1628 – 1679). Wellingk valmistui ylioppilaaksi Uppsalassa 23. marraskuuta 1661. Hän oli luutnantti Bremenin ruotsalaisessa rykmentissä vuodesta 1664 sekä ratsumestari Königsmarckin rykmentissä Ranskassa vuodesta 1666 ja majuri vuodesta 1668. Ranskan kuningas Ludvig XIV tarjosi hänelle everstin (komentajan) virkaa ranskalaisessa ratsuväkirykmentissä. Wellingk erosi Ranskan palveluksesta vuonna 1670. Ruotsissa hänestä tuli Itä-Götanmaan värvätyn ratsuväkirykmentin eversti 20. elokuuta 1676. Wellingk haavoittui vaikeasti Lundin taistelussa 4. joulukuuta 1676 ja sai vapaaherran aatelisarvon yhdessä veljensä Mauritz Wellingkin kanssa 23. joulukuuta samana vuonna.
Wellingkistä tuli eversti Uudenmaan ja Hämeen läänin ratsuväki­rykmentissä 1678, kenraalimajuri Ruotsin ratsuväessä 21. helmikuuta 1687, maaherra Ruotsissa 1. heinäkuuta 1687, kenraaliluutnantti ja Skånen kenraalikuvernööri 23. joulukuuta 1693, Inkerinmaan ja Käkisalmen läänin kuvernööri 4. heinäkuuta 1698, ratsuväenkenraali 4. heinäkuuta 1698 sekä Inkerinmaan ja Liivinmaan joukkojen ylipäällikkö suuren Pohjan sodan alussa 12. toukokuuta 1700. Hän komensi ruotsalaisten oikeaa sivustaa Narvan taistelussa marraskuussa 1700. Lisäksi hän osallistui Kliszówin taisteluun (1702), Lembergin piiritykseen (1704) ja Punitzin taisteluun (1704).
Wellingk oli 27. joulukuuta 1705 alkaen kuninkaallinen neuvos ja Turun hovioikeuden presidentti. Hän sai kreivin arvon 20. heinäkuuta 1706.
Bridges (Alikan kappale)

|  Bridges |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Alika
Levy-yhtiö:  Universal Music Group
Kesto:  3:05
Tyylilaji:  pop
Julkaistu:  2. joulukuuta 2022
Sanoittaja(t):  Alika Milova Wouter Hardy Nina Sampermans
Tuottaja(t):  Wouter Hardy
Euroviisutiedot
Vuosi:  2023
Maa:  Viro
Kieli:  englanti
Sijoitus:  8.
Pisteet:  168
Sijoitus semifinaalissa:  10.
Pisteet semifinaalissa:  74
Sanat:  sanoitus
Video:  videolinkki
Aikajärjestys
 ◄ ”Hope” (2022) 
 ”(nendest) narkootikumidest ei tea me (küll) midagi” (2024) ► 
Bridges (suom. Sillat) on virolaisen laulajan Alikan kappale, joka julkaistiin 2. joulukuuta 2022. Hän edusti kappaleella Viroa vuoden 2023 Eurovision laulukilpailussa Liverpoolissa voitettuaan vuoden 2023 Eesti Laul -euroviisukarsinnan. Kappale kilpaili Euroviisujen finaalissa, jossa se sai 168 pistettä ja sijoittui kahdeksanneksi.
Piret Hartman

| Piret Hartman |
| --- | --- |

Viron alue- ja maatalousministeri
 Michalin hallitus 23. heinäkuuta 2024–  
Edeltäjä:  Madis Kallas
Viron kulttuuriministeri
 Kaja Kallaksen II hallitus 18. heinäkuuta 2022 – 17. huhtikuuta 2023  
Edeltäjä:  Liina Kersna
Seuraaja:  Heidy Purga
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. elokuuta 1981 (ikä 43)
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraatit (2012–)
Muut puolueet:  Viron Kansanliitto (2004–2010)
Tutkinnot:  Viron maatalousyliopisto Tallinnan teknillinen yliopisto
Piret Hartman (s. 10. elokuuta 1981) on virolainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja Viron nykyinen alue- ja maatalousministeri. Hän oli Viron kulttuuriministeri 2022–2023. Hartman kuului aiemmin Viron Kansanliittoon vuosina 2004–2010.
Yksityiselämä

Hartman elää avoliitossa ja hänellä on kaksi tytärtä.
Aiheesta muualla

Piret Hartman Viron hallituksen verkkosivuilla (viroksi)
The Pussycat Dolls

| The Pussycat Dolls |
| --- | --- |
 The Pussycat Dolls. Vasemmalta oikealle: Melody Thornton, Kimberly Wyatt, Nicole Scherzinger ja Ashley Roberts.
Tiedot
Toiminnassa:  2003–2010
Tyylilaji:  dancepop, R&B
Kotipaikka:   Los Angeles, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Entiset jäsenet:  Nicole Scherzinger   Carmit Bachar   Jessica Sutta   Ashley Roberts   Melody Thornton   Kimberly Wyatt  
Levy-yhtiö:  A&M Records   Interscope Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Pussycat Dolls (tunnetaan myös nimillä PCD ja The Dolls) on yhdysvaltalainen pop/R&B-yhtye, joka aloitti tanssiryhmänä vuonna 1995 mutta varsinaisen toimintansa yhtyeenä vuonna 2003. Yhtyeessä oli alun perin kuusi laulaja-tanssijaa. Sen keulakuvana toimii laulaja Nicole Scherzinger. Läpimurron aikaan muita jäseniä olivat Carmit Bachar, Jessica Sutta, Ashley Roberts, Kimberly Wyatt ja Melody Thornton. Pussycat Dolls julkaisi kaksi studioalbumia, PCD (2005) ja Doll Domination (2009). Albumeja on myyty maailmanlaajuisesti yli 10 miljoonaa kappaletta.
Pussycat Dolls tuli kansainvälisesti tunnetuksi yhtyeeksi "Don't Cha" (feat. Busta Rhymes) -singlellään. Yhtyeen muita menestyskappaleita ovat muun muassa "Stickwitu", "Beep" (feat. will.i.am), "Buttons" (feat. Snoop Dogg), "I Don't Need a Man", "Wait a Minute" (feat. Timbaland), "When I Grow Up" ja "I Hate This Part".
Pussycat Dolls haki seitsemättä jäsentä tosi-tv-ohjelma The Pussycat Dolls present: The Search for the Next Dollin kautta CW-kanavalla. Voittajaksi valittiin Asia Nitollano, joka ei kuitenkaan pysynyt yhtyeessä. Pussycat Dolls Present: Girlicious oli sarjan toinen tuotantokausi, jossa Pussycat Dollsin luoja ja koreografi Robin Antin kehitti kolmen tytön bändiä. Scherzingerin uskottiin lähtevän yhtyeestä sooloalbuminsa julkaisun myötä, mutta elokuussa 2007 hän ilmoitti ettei näin välttämättä käy.
Pussycat Dolls vieraili Suomessa Helsingin Hartwall Areenalla 8. lokakuuta 2007.
Carmit Bachar erosi yhtyeestä maaliskuussa 2008. Joulukuussa 2009 Robin Antin ilmoitti yhtyeen hajonneen ja kertoi ryhtyvänsä kokoamaan uutta kokoonpanoa Nicole Scherzingerin ympärille. Yhtyeen muut jäsenet olivat julkisuudessa kertoneet, että he eivät ole väleissä Scherzingerin kanssa. Pussycat Dollsin uudessa kokoonpanossa olivat Scherzingerin lisäksi Jenny Robinson, Vanessa Curry, Kherington Payne ja Rino Nakasone-Razalan. Yhtye hajosi lopullisesti vuonna 2010, kun päälaulaja Scherzinger siirtyi kokonaan soolouralle.
Pussycat Dolls ilmoitti marraskuussa 2019 tekevänsä paluun esiintymislavoille tekemällä Ison-Britannian ja Irlannin kiertueen vuoden 2020 huhtikuusta alkaen. Yhtyeen alkuperäisjäsenistä puuttui vain Melody Thornton.
Diskografia > Albumit

PCD (2005)
Doll Domination (2008)
Diskografia > Singlet

| Vuosi | Single | Suomen singlelista |
| --- | --- | --- |
| 2005 | ”Don’t Cha” (feat. Busta Rhymes) | 15 |
| 2005 | ”Stickwitu” | - |
| 2006 | ”Beep” (feat. will.i.am) | 11 |
| 2006 | ”Buttons” (feat. Snoop Dogg) | 11 |
| 2006 | ”I Don’t Need a Man” | 17 |
| 2006 | ”Wait a Minute” (feat. Timbaland) | 3 |
| 2008 | ”When I Grow Up” | 9 |
| 2008 | ”Whatcha Think About That” (feat. Missy Elliott) | - |
| 2008 | ”I Hate This Part” | 19 |
| 2009 | ”Bottle Pop” (feat. Snoop Dogg) | - |
| 2009 | ”Jai Ho! (You Are My Destiny)” (feat. A. R. Rahman) | 1 |
| 2009 | ”Hush Hush; Hush Hush” | 5 |
Diskografia > DVD:t

Live from London (2006)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Pussycat Dollsin virallinen  sivusto
The Pussycat Dolls Myspacessa (englanniksi)
The Pussycat Dolls Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Näin minä vihellän matkallani

| Näin minä vihellän matkallani Scandinavian Music Group |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 2002–2009
 Julkaistu: 7. lokakuuta 2009
 Tyylilaji: pop rock, folk rock
 Kesto: 65.00
 Levy-yhtiö: Sony Music
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 11.
Scandinavian Music Groupin muut julkaisut
| Palatkaa Pariisiin! 2009 | Näin minä vihellän matkallani 2009 | Manner 2011 |
Singlet albumilta Näin minä vihellän matkallani
 ”100 km Ouluun (2009 versio)” Julkaistu: marraskuu 2009
Näin minä vihellän matkallani on 7. lokakuuta 2009 julkaistu Scandinavian Music Groupin ensimmäinen kokoelmalevy.
Kokoelma sisältää yhtyeen kappaleita viideltä studioalbumilta. Lisäksi mukana on kaksi uudelleen äänitettyä kappaletta 100 km Ouluun, sekä Minne katosi päivät.
Rajoitetulla ensipainoksella on mukana 4 kappaleen CD, josta löytyy Letitä tukkani -single, Syvissä vesissä -kokoelmalla julkaistu Tehosekoitin cover Kaikki nuoret tyypit, Dingo-tribuutilla julkaistu Levoton tuhkimo, sekä "Casablanca" -singlen b-puolena julkaistu Ambulanssi tuli ja kaikki itki.  Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 11.
Kappaleet

Näin minä vihellän matkallani – 3.32
Hölmö rakkaus – 3.32
Rakas Maria – 4.54
Lopulta olemme kuitenkin yksin – 3.29
100 km Ouluun (2009 versio) – 3.08
Vieläkö soitan banjoa? – 4.22
Talvipuutarhaan – 3.32
Huutelen pimeään – 4.34
Joisin viskin ja nousisin – 4.22
Minne katosi päivät (2009 versio) – 3.39
Mustana, maidolla, kylmänä, kuumana – 2.41
Tahdon uudet silmät – 3.24
Katu päättyy aurinkoon – 4.27
Casablanca – 3.54
Valmis – 2.54
Onnellinen nainen – 3.44
Ilman sinua olen lyijyä – 4.52
Letitä tukkani – 4.18
Kaikki nuoret tyypit – 4.32
Levoton tuhkimo – 4.11
Ambulanssi tuli ja kaikki itki – 4.47
Arvostelut

Dome.fi:
Myh’ailo Romantšuk
Henkilökohtaiset ennätykset

Lähteet: FINA, Swinrankings
Henkilökohtaiset ennätykset > Pitkä rata

| Laji | Aika | Paikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
| 400 metrin vapaauinti | 3.45,18 | Glasgow | 3.8.2018 |
| 800 metrin vapaauinti | 7.40,05 | Budapest | 21.6.2022 |
| 1500 metrin vapaauinti | 14.36,10 | Rooma | 16.8.2022 |
Henkilökohtaiset ennätykset > Lyhyt rata

| Laji | Aika | Paikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
| 400 metrin vapaauinti | 3.38,93 | Budapest | 9.11.2020 |
| 800 metrin vapaauinti | 7.25,73 |  | 21.11.2020 |
| 1500 metrin vapaauinti | 14.09,14 | Hangzhou | 16.12.2018 |
Cindy Crawford

Cindy Crawford vuonna 2009.
Cynthia Ann ”Cindy” Crawford (s. 20. helmikuuta 1966 DeKalb, Illinois) on yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä.
Ura

Crawfordista tuli malli 15-vuotiaana. Crawford nousi maailmanlaajuisesti tunnetuksi malliksi 1990-luvulla. Hän sai myös rooleja elokuvista ja televisiosarjoista. Hän on  esiintynyt esimerkiksi useissa MTV:n ohjelmissa ja hänen kuvansa on ollut yli 600 lehden kannessa. Vuonna 1995 Forbes listasi Crawfordin maailman parhaiten palkatuksi malliksi. Hänet on vuonna 2004 listattu maailman sadan kautta aikain kauneimman naisen listalle.
Yksityiselämä

Crawford oli avioliitossa Richard Geren kanssa vuosina 1991–1995. Hänellä on nykyisen miehensä Rande Gerberin kanssa kaksi lasta, poika Presley Walker Gerber (s. 1999) ja tytär Kaia Jordan Gerber (s. 2001), joka on toiminut mallina IMG-mallitoimistossa.
Aiheesta muualla

Cindy Crawford Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Nuuk

| Nuuk |
| --- | --- |
 Nuukin keskustaa.
 vaakuna
 Nuuk
 Koordinaatit: 64°10′N, 51°44′W 
Valtio:  Tanska
Itsehallintoalue:  Grönlanti
Kunta:  Sermersooq
Perustettu:  29. elokuuta 1728
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Asii Chemnitz Narup
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  690 km²
Väkiluku (2024):  19 872
 – Väestötiheys:  24 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-3
 
 http://www.nuuk.gl 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nuuk (tansk. Godthåb, Nuukin murretta Nook/Нooк) on Grönlannin pääkaupunki ja sen suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee Grönlannin länsirannikolla Godthåbsfjordenin lahden suulla, noin 240 kilometriä napapiiriltä etelään. Tammikuussa 2024 Nuukin asukasluku oli noin 19 900.
Nuukissa järjestetään vuosittain lumiveistosfestivaali maaliskuussa ja maraton elokuussa. Grönlannin kulttuurikeskus, Katuaq, sijaitsee Nuukissa. Nuuk on Huddingen ystävyyskaupunki.
Historia

Kaupungin perusti vuonna 1728 norjalainen luterilainen lähetyssaarnaaja Hans Egede. Egede oli kuullut paljon tarinoita valtameren takana sijaitsevasta vihreästä maasta, joka olisi skandinaavien asuttama. Hän halusi lähteä etsimään tuota maata ja levittää sinne luterilaista kristinuskoa, joskaan koko skandinaaviasutuksesta ei ollut kuultu mitään yli kolmeen sataan vuoteen. Egede oli kuitenkin vakuuttunut, että maassa asuvat skandinaavit olivat pysyneet katolisina tai jopa menettäneet kristillisen uskonsa ja pyysi Tanskan kuninkaalta Fredrik IV:ltä lupaa lähteä matkaan. Egeden saavuttua Grönlantiin 1721, ei skandinaaviasutuksesta ollut enää mitään jäljellä, mutta sen sijaan hän tapasi inuitteja, perusti luterilaisen lähetysaseman Godthåb-vuonon rannalle ja ryhtyi levittämään kristinuskoa heidän keskuuteensa.
Kulkuyhteydet

Nuukiin matkustaminen on käytännössä mahdollista ainoastaan lentokoneella tai helikopterilla, poikkeustapauksissa laivalla. Suurin osa Grönlantiin lennettävistä kansainvälisistä yhteyksistä lennetään Kangerlussuaqin lentoasemalle, jossa on maan ainoa riittävän suuri kiitotie isoille lentokoneille. Air Greenland lentää päivittäin vuoroja Kangerlussuaqin ja Nuukin lentoaseman välillä. Jatkoyhteyden kesto on noin tunti. Air Greenland lentää Nuukiin myös muualta Grönlannista, joskaan vuoroja maan muilla sisäisillä reiteillä ei välttämättä lennetä päivittäin. Nuukin ja Grönlannin muiden asutuskeskusten välillä ei ole tieyhteyksiä eikä rautateitä. Kaupungin sisällä kulkemiseen voi käyttää busseja tai takseja, vaikka kaupungin suhteellisen pienestä koosta johtuen kulkeminen on helppoa myös kävellen.
Panoraama Nuukista
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nuukin kaupungin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Nuuk Tourism(englanniksi)
Greenland.com: Nuuk (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Grönlannin yliopiston Ilimmarfikin kampus Nuukissa.
Brumby

Brumby-hevosia
Brumby on australialainen villihevosrotu.
Rodun alkuperä

Ensimmäiset hevoset laivattiin Australiaan vuonna 1788. Pian sen jälkeen karkulaiset ja vapaaksi päästetyt yksilöt muodostivat omia laumojaan. Näiden villihevosten kerrotaan saaneen nimensä sotamies James Brumbysta, joka oli myös kengittäjä ja asettui Uuteen Etelä-Walesiin vuonna 1791. Vuonna 1804 hän muutti sieltä tarinoiden mukaan Tasmaniaan, mutta jätti hevosensa oman onnensa nojaan. Kun ihmiset kyselivät vapaina kulkevien hevosten omistajan perään, paikalliset vastasivat: "Ne ovat Brumbyn." Nykyään brumbylla tarkoitetaan mitä tahansa australialaista villihevosta. Joitakin brumbyja risteytettiin englannin- ja arabiantäysiverioriiden kanssa, jotta Australian armeijan kevyesti aseistettu rykmentti sai sotaratsuja ensimmäiseen maailmansotaan.
Nykyään

Nykyisin Australiassa elää enemmän villihevosia kuin missään muualla. Brumbyjä arvioidaan olevan noin 200 000 - 600 000 vuodesta riippuen. Brumbyjä pidetään tuhoeläiminä, koska ne tallovat aluskasvillisuutta ja altistavat maaperää eroosiolle. Toisaalta brumbyt kaivavat maanalaisia lähteitä esille, joten niistä on myös hyötynsä. Brumbykantaa pidetään tasaisena kastroinnin, steriloinnin ja ampumisen avulla. Brumbyja myös pyydystetään ja kasvatetaan ratsuiksi. Kesytetyt brumbyt ovat sitkeitä ja taitavia karja- ja vaellushevosia. Varsinkin vaellushevosina niillä on käyttöä, koska ne sietävät hyvin kuumuutta.
Rakenne

Brumbyjen rakenne ei ole yhtenäinen, koska niiden alkuperä on sekalainen ja eri yksilöissä voi olla yhtä lailla työhevosen, englannintäysiverisen tai muiden kevytrakenteisten hevosten piirteitä. Niillä on poikkeuksellisen kestävät kaviot. Säkäkorkeus on 142-152 cm.
Stefan Airapetjan

| Stefan Airapetjan |
| --- | --- |
 Stefan Airapetjan vuonna 2022.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. joulukuuta 1997 (ikä 26) Viljandi, Viro
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Laulukielet:  englanti, viro
Aktiivisena:  2018–
Tyylilajit:  pop
Soittimet:  laulu
Levy-yhtiöt:  Moonwalk Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Stefan Airapetjan (s. 24. joulukuuta 1997 Viljandi, Viro), tunnettu myös taiteilijanimellään Stefan, on virolainen laulaja. Airapetjan syntyi Viljandissa armenialaisille vanhemmille ja aloitti laulamisen nuoruudesta lähtien. Hän edusti Viroa vuoden 2022 Eurovision laulukilpailussa Torinossa kappaleella ”Hope” voitettuaan Viron euroviisukarsinnan Eesti Laulin. Airapetjan kilpaili Eurovision laulukilpailun toisessa semifinaalissa 12. toukokuuta, sijoittui semifinaalin viidenneksi ja pääsi finaaliin. 14. toukokuuta pidetyssä finaalissa Airapetjan sijoittui 13:nneksi.
Diskografia > Singlet

Without You (2018)
Better Days (2019)
We'll Be Fine (2019)
By My Side (2019)
Oh My God (2020)
Let Me Know (2020)
Doomino (2021) (Liis Lemsalun kanssa)
Headlights (2021) (WATEVA:n kanssa)
Hope (2022)
Sardinianponi

Sardinianponi (myös giaranponi, engl. giara horse, giara pony, sardinian pony) on Italian Sardiniasta lähtöisin oleva hevosrotu.
Ominaisuudet

Vaikka sardinianponia kutsutaan poniksi, se on lajiltaan hevonen. Väriltään sardinianponi on aina joko rautias, musta tai ruunikko, ja aina yksiväinen. Kimo- tai voikkogeeniä rodulla ei esiinny lainkaan. Säkäkorkeus vaihtelee 114–135 senttimetrin välillä. Rakenteeltaan sardinianponi on vahvaluustoinen. Pää on suuri ja neliömäinen, leuka leveä, silmät hieman viistot. Kaula on paksu, muttei kovin pitkä. Harja on runsas, rinta kapea, säkä matala. Sardinianponilla on pitkähkö selkä ja lanne sekä kalteva lantio. Häntä on taipunut ja matala. Eläimellä on suuret nivelet ja pienet, vahvat kaviot.
Rodun alkuperä

Sardinianponin alkuperä on epävarma; foinikialaiset tai kreikkalaiset ovat saattaneet tuoda sen Sardinain saarelle 500–400 eaa. Sillä on joitakin aasialaisten ja itämaisten hevosten ominaispiirteitä. Fossiileista saadut tiedot kuitenkin osoittavat, että saaren ihmiset ovat pitäneet hevosia jo 6000 eaa. Sardinianponit elivät luonnossa kaikkialla Sardiniassa keskiaikaan saakka suurimmaksi osaksi täysin eristyneinä, mikä suojasi niiden verilinjoja.
Määrä ja elinympäristö

Kokonaismäärän arvioidaan olevan noin 700 yksilöä.
Sardinianponejaa esiintyi koko Sardiniassa keskiaikaan asti, mutta nykyään luonnonvarainen populaatio elää vain rajoitetulla alueella Etelä-Sardiniassa, La Giara di Gesturilla, 500–600 metriä merenpinnan yläpuolella. Jyrkkien kallioiden sivut, pääsyvaikeudet ja eristynyt sijainti ovat suojelleet villikantaa viime vuosisatojen aikana. Rotua käytettiin maataloudessa 1950-luvulle saakka, kunnes koneet syrjäyttivät sen seuraavalla vuosikymmenellä.
Vuonna 1971 Sardinian hevoskasvatuslaitos huolestui rodun kuolemisesta sukupuuttoon ja perusti kasvatuskeskuksen Foresta Burgosiin, Pohjois-Sardiniaan.Nykyään joitain yksilöitä käytetään maanviljelyyn ja ratsastukseen. Istituto di Incremento Ippico on risteyttänyt sardinianponit arabialaisten hevosten kanssa luodakseen uuden, hevosurheiluun sopivan Giarab-rodun.
Giara horse - Equinest
Australialainen puoliverinen

Australialainen puoliverinen on hevosrotu.
Rodun alkuperä

1960-luvun lopulta lähtien eurooppalaisia puoliverioreja vietiin Australiaan tarkoituksena astuttaa niillä australialaisia tammoja, jotka olivat tyypillisesti englantilaisia täysiverisiä. Tavoitteena oli luoda australialainen puoliverinen. Tuontioreissa virtasi muun muassa holsteininhevosen ja oldenburginhevosen verta. Australianpuoliverihevosyhdistys perustettiin 1970-luvun alussa. Hevonen rekisteröidään vain, jos se täyttää rakenne- ja suorituskykyvaatimukset. Rotu on jo niittänyt mainetta kotimaassaan menestyksestään olympialaisissa. Alkuperämaa on Australia (Victoria).
Rakenne

Pää viehättävä. Ilmeikkäät suuret silmät ja isot sieraimet. Pitkä, lihaksikas kaula. Selväpiirteinen säkä,joka liittyy sulavasti selkään. Pitkä, viisto lapa. yleisvaikutelmaltaan suorakaiteen muotoinen runko. Syvä runko. Lihaksikas selkä. Voimakas, pyöreä lautanen. Suorat, vahvat jalat, lyhyet  sääriluut. vahvat kaviot. Säkäkorkeus noin 157-170cm.
Tyypillisiä piirteitä

Voimakkaat tahdikkaat askellajit. Erittäin atleettinen, hyvä hyppykyky. Hyvä luonne, vireä, älykäs.
Volgan Bulgaria

| Volgan Bulgaria Itil Bulğar> 900-luku–1236 |
| --- | --- |

Valtiomuoto:  monarkia
Pääkaupunki:  Bulgar
Edeltäjä:  Suur-Bolgaria
Seuraaja:  Kultainen orda
Volgan Bulgaria (tai Bolgaria) oli Volgan keskijuoksulla sijainnut voimakas valtio 900–1200-luvuilla. Sitä hallinneet bolgaarit olivat turkkilaista bolgaarin kieltä puhunutta väestöä. Saman väestön toinen haara siirtyi Kaakkois-Eurooppaan, slaavilaistui, kristillistyi ja antoi nimen Bulgarian valtiolle. Volgan Bulgaria omaksui islamin vuonna 922.
Idän bolgaarit siirtyivät Volgan rannoille 660-luvulla. He maksoivat veroa kasaareille kunnes irtaantuivat heidän vallasta 900-luvun aikana. Volgan Bulgarian mahti oli huipussaan 900–1100-luvulla. Volgan Bulgarian alue (Bulgar) sijaitsi suunnilleen nykyisen Tatarstanin tasavallan kohdalla.
Bulgaria joutui mongolien hyökkäyksen kohteeksi, ja se valloitettiin vuonna 1236, jolloin siitä tuli osa Kultaisen ordan kaanikuntaa. Kun Kultainen orda hajosi, osasta entisestä Bulgariasta muodostettiin Kazanin kaanikunta, joka oli olemassa vuoteen 1552. Tällöin Iivana Julma valloitti Kazanin ja liitti sen osaksi Venäjän valtakuntaa. Alueesta muodostettiin 1700-luvulla Kazanin kuvernementti, ja se jaettiin Tatarstanin ja Baškortostanin tasavalloiksi 1919–1920.
Volgan bulgaarit käyttivät muinaisia turkkilaisia riimuaakkosia ennen islamin omaksumista. Näistä esimerkkejä on säilynyt Tatarstanissa sijaitsevan Bolgarin kaupungin museossa. Islamin vaikutuksesta siirryttiin arabialaiseen kirjaimistoon, joka alueen jälkeläisillä oli käytössä aina neuvostoaikaan saakka.
Bolgaarit ja tataarit

Alueen väestöistä käytetty tataari-nimitys tuli mongolivalloittajien mukana. Kultaisen ordan synnyttyä tätä nimitystä ryhdyttiin käyttämään myös miehitetyn alueen väestöstä. Bolgaarit eivät kuitenkaan itse kutsuneet itseään tataareiksi, vaan nimitystä käyttivät lähinnä venäläiset Kultaisen ordan ei-venäläisistä kansoista.
Historijoitsija Alfred Halikov (1929–1994) kertoo seuraavasti: 1500–1600-luvuilla alkuperäisiltä asuinpaikoiltaan siirretyt kazanilaiset ja mishäärit menettivät entiset alueelliset nimityksensä, jolloin heidän oli pakko aktiivisen keskinäisen sekoittumisen takia ottaa käyttöön yhteinen etnonyymi, tataarit, jota Kultainen orda ja paikalliset feodaalit olivat juurruttaneet kansaan jo Kultaisen ordan ajoista lähtien. Yhdentymisen jälkeen alkoivat venäläiset feodaalit ja tsaarin hallinto kutsua kazanilaisia ja mishääreitä tällä nimellä. Sitkeiden ponnistelujen ansiosta se levisi vähitellen myös kansan keskuuteen. Valtaosa tataariväestöä piti kuitenkin parempana kutsua itseään muslimeiksi, ja jotkut bolgaareiksi.
Suomalainen tutkija Antero Leitzinger on kritisoinut Halikovin neuvostoaikana toteutettua tutkimusta ja etenkin hänen taipumusta yhdistää nykyisten Volgan tataarien etnogeneettinen historia mielummin Volgan Bulgarian, kuin Kultaisen ordan väestöön. Hänen mukaansa se johtuu "venäläisten iskoistamasta alemmuuden tunteesta, joka liitetään ordan väestöön". Monet nykyaikaiset tutkijat kuitenkin uskovat sekä Bulgarian että Ordan molempien olleen merkittävässä roolissa heidän muodostumisessa.
Khan Krumin johdattamia bolgaareita Versinikian taistelun aikaan (813).
Oikeuspositivismi

Oikeuspositivismi on oikeusteorian ja -filosofian suuntaus, jonka mukaan oikeus on oikeudellisesti toimivaltaisten instituutioiden, kuten lainsäätäjän ja tuomioistuinten, tekemin päätöksin tahdonvaltaisesti luotavissa, muutettavissa ja kumottavissa oleva yhteiskunnallinen ilmiö. Oikeuspositivismissa oikeusnormin voimassaolo ei ole riippuvainen sen hyväksyttävyydestä, vaan se on tosiasia, joka voidaan saada selville tarkastelemalla sen alkuperää yhteiskuntatodellisuudessa. Oikeuspositivismia edustavat esimerkiksi John Austin, Hans Kelsen, H. L. A. Hart, Neil MacCormick ja Joseph Raz.
Oikeuspositivismi toimii oikeusajattelun lähtökohtana länsimaisissa moderneissa oikeusjärjestyksissä, ja sen on väitetty myös vastaavan ainakin Manner-Euroopassa tyyppillisen lakimiehen tapaa hahmottaa oikeus (ns. spontaani positivismi). Oikeuspositivismin yhteiskunnallinen merkitys näkyy siinä, kuinka länsimaissa ja paljolti muuallakin maailmassa oikeus toimii lainsäädäntöpolitiikan työvälineenä, joka mielletään toimivaksi ja tehokkaaksi keinoksi erilaisten yhteiskunnallisten tavoitteiden toteuttamiseksi.