Laukunkankaan kaivos
Louhinta

Kaivoksen avaustyöt alkoivat elokuussa 1984, ja kaivos oli tuotantokunnossa helmikuussa 1986. Valmistavat työt tehtiin kaivoksen omana työnä, mutta malminkäsittelylinjan louhintatyöt ulkoistettiin. Noin 2 km pitkä tutkimustunneli nopeutti kaivoksen avaamista, mutta ensimmäisen vuoden aikana tehtiin silti yli 5 km valmistavia töitä ja louhittiin muita tiloja. Nostokuilu louhittiin kahdessa osassa Alimak-menetelmällä, ja nostotorni rakennettiin samanaikaisesti.
Päälouhintamenetelmänä käytettiin välitasolouhintaa. Ensin louhittiin rikas ns. Leonmalmio. Päämalmion louhinta aloitettiin keskeltä poikittaisilla välitasolouhoksilla. Ensimmäiset louhokset ja erillinen avauslouhos täytettiin kovettuvalla täytteellä tukemaan malmia reunustavaa grafiittiruhjetta. Päämalmion louhinnan aloitustaso vaikeutti viimeisten vuosien toimintaa, mutta ei aiheuttanut suuria malmitappioita. Päämalmion lisäksi louhittiin köyhemmät Rinne-, Mäki-, Kieleke- ja Välimalmit sekä K- ja L-pirotemalmit suurina välitasolouhoksina ilman täyttöä. Kaikki louhokset tuettiin vaijeripultein. Malmi lastattiin suoraan louhoksista kaatokuiluihin, jotka toimivat myös välivarastoina viikonlopun tuotantoa varten. Murskain oli hankittu käytettynä Otanmäen kaivokselta ja nostokone Ruotsista Idgebergetin kaivokselta. Vedenpoisto tapahtui yhden automaattisen pumppaamon kautta, johon liittyi myös liejunpoisto. Tuuletusta varten ajettiin kolme täysprofiilinousua.
Tuotantoporaus tehtiin pääasiassa yhdellä Data-porauslaitteella, joka oli ensimmäinen Suomeen toimitettu tietokoneohjattu tuotantoporauslaite. Kaivossuunnittelu mahdollisti joustavan tuotannon noston, ja kaivoksen tuotantovarmuus oli erittäin hyvä. Rikastamo ei pysähtynyt kertaakaan malmipulan takia.
Rikkaamman Päämalmion louhinnan loputtua jäljelle jäi köyhempiä pirotemalmeja. Alhaisen nikkelipitoisuuden (0.4%) ja kovan isäntäkiven vuoksi aiemmin hyvin toiminut AG-jauhatus (automaattinen jauhanta, jossa malmi jauhaa itsensä) ei pystynyt hienontamaan riittävästi malmia kannattavuuden saavuttamiseksi. Koska kaivoksen toiminta-aikaa ei uskottu olevan paljoa jäljellä, lisäinvestoinnit eivät olleet perusteltuja.
Vaihtoehtoina oli kaivoksen sulkeminen tai rikastamon kapasiteetin nostaminen vaihtamalla tehokkaampaan jauhatusprosessiin. Harjavallan nikkelisulaton raaka-ainetarve puolsi toiminnan jatkamista. AG-myllyn kaulan murtuman korjausaikana tuotanto ajettiin kuulamyllyn varassa. Kuulamylly jauhoi parhaimmillaan 75 t/h, kun prosessin kapasiteetti oli ennen vauriota ollut 85-90 t/h. Kahden myllyn erilliset kuulajauhatuspiirit tarjosivat ratkaisun tuotannon nostamiseksi. Tavoiteltu 125 t/h saavutettiin helposti. Kalliimmat jauhatuskustannukset kompensoitiin suuremmalla kaivoksen tuotannolla, ja todelliset käyttökustannukset laskivat noin 25%. Tuotannon nosto tasolta 800 000 t/a tasolle 1 000 000 t/a vaati kaivoksessa uusia louhoksia nopeasti. Valmistavia töitä tehtiin kiireellä, vaikka kaivoksen alasajoa oli jo aloitettu.
Kaivoksen alin louhintataso oli +410 metrissä. Malmia löydettiin vielä +650 metrin tasolta, mutta sen laatu ja koko heikkenivät alaspäin mentäessä. Ainoa kaivostoiminnan aikana löydetty uusi malmio oli Kielekemalmio ja sen osa Riekalemalmio, jotka sijaitsevat Rinnemalmion itä- ja alajatkeella tasovälillä +90 - +285 m. Malmin isäntäkivi oli lujaa ja kesti hyvin louhintaa. Joissakin osissa Päämalmiota ja sen alajatkeita esiintyi kuitenkin kloriitti- ja karbonaattirakoilua, jotka aiheuttivat ongelmia louhosten pysyvyyteen.
Kaivoksen kokonaisvahvuus oli 100 henkilöä, kun miljoonan tonnin vuosituotanto ylittyi, ja laski 80:een viimeisenä vuonna.