stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjä
Kulttuuri > Musiikki ja baletti

Taidemusiikki alkoi toden teolla nostaa päätään Venäjällä 1800-luvulla, jolloin musiikkielämää määritteli kiista kahden ryhmittymän välillä. Mihail Glinka ja hänen seuraajiensa muodostama viiden ryhmä korostivat venäläistä kansallistunnetta ja lisäsivät tyyliinsä kansanmusiikin ja uskonnollisen musiikin piirteitä. Toista suuntausta edustivat kansainvälisemmin, mutta silti konservatiivisemmin suuntautunut Anton Rubinstein ja hänen veljensä Nikolai. Myöhempää romantiikkaa Venäjällä edustivat esimerkiksi Modest Musorgski, Nikolai Rimski-Korsakov ja tunnetuimpana Pjotr Tšaikovski, josta tuli musiikkinsa selkeän venäläisistä piirteistä huolimatta yksi kaikkien aikojen suosituimmista säveltäjistä myös ulkomailla. Romantiikan lippua piti yllä 1900-luvun alussa vielä etenkin pianokonsertoistaan tunnettu Sergei Rahmaninov. Muita 1900-luvun maailmankuuluja ja yhä suosittuja venäläissäveltäjiä ovat Aleksandr Skrjabin, Igor Stravinsky, Sergei Prokofjev, Dmitri Šostakovitš ja Irving Berlin, joskin viimeksi mainittu vaikutti Yhdysvalloissa. Näistä etenkin ulkomaille muuttanut Stravinsky oli uudistuksellinen hahmo, joka vei taidemusiikin kehitystä eteenpäin. Neuvostoaikana säveltäjiä valvottiin tarkkaan ja musiikin tuli olla optimistista, isänmaallista ja helposti ymmärrettävää.
Venäjän musiikkikonservatoriot ovat tuottaneet suuret määrät maailmankuuluja solisteja. Näistä tunnetuimpiin kuuluvat viulistit David Oistrah ja Gidon Kremer, sellisti Mstislav Rostropovitš, pianistit Vladimir Horowitz, Svjatoslav Richter ja Emil Gilels sekä laulaja Galina Višnevskaja.
Tšaikovski on muiden töidensä ohella suosituin balettisäveltäjä, jonka tunnetuimpiin töihin kuuluvat Joutsenlampi, Pähkinänsärkijä sekä Prinsessa Ruusunen. 1900-luvun alkupuolella venäläiset tanssijat Anna Pavlova ja Vatslav Nižinski kohosivat maailmanmaineeseen, kun impressaario Sergei Djagilev ja hänen Ballets russes -ryhmänsä kiersivät ulkomailla. Neuvostoajan baletti täydensi 1800-luvun traditiota, ja Neuvostoliiton balettikoulut tuottivat lukuisia kansainvälisen tason tähtiä, joihin kuuluvat esimerkiksi Maija Plisetskaja, Rudolf Nurejev, ja Mihail Baryšnikov. Balettiesityksiä järjestävät Moskovan Bolšoi-teatteri ja Pietarin Mariinski-teatteri ovat säilyttäneet maineensa tähän päivään asti.
Rock and roll saapui Venäjälle 1960-luvulla, ja venäläisen rockin kultakausi ajoitetaan yleensä 1980-luvulle. Tunnettuja maan rajojen ulkopuolellakin suosiota saaneita artisteja ovat esimerkiksi laulaja Alla Pugatšova sekä tyttöduo t.A.T.u. Taide- ja populaarimusiikin lisäksi Venäjän lukuisilla etnisillä ryhmillä on omat kansanmusiikin perinteensä.
Kulttuuri > Kirjallisuus

Venäjän kirjallisuutta on pidetty hyvin vaikutusvaltaisena ja monet sen teoksista kuuluvat maailmankirjallisuuden parhaiten tunnettuihin töihin. Venäjän kirjallisuuden historian on ajoitettu alkavan jo 900-luvun tienoilla. Varsinainen kansallinen kirjallisuuden traditio syntyi 1800-luvun alussa. Tämän aikakauden aloitti Aleksandr Puškin, jota pidetään modernin venäläisen kirjallisuuden perustajana. Häntä on usein sanottu ”Venäjän Shakespeareksi”. Venäjän tunnetuimpiin kirjailijoihin ja runoilijoihin 1800-luvulla kuuluivat Anton Tšehov, Mihail Lermontov, Leo Tolstoi, Nikolai Gogol, Ivan Turgenev ja Fjodor Dostojevski. Samoin Ivan Gontšarov, Mihail Saltykov-Štšedrin, Aleksei Pisemski ja Nikolai Leskov jättivät kestävän jälkensä venäläiseen proosaan ja Puškinin ohella Pjotr Jeršov runouteen. Erityisesti Tolstoi ja Dostojevski ovat olleet vaikutukseltaan mammuttimaisia hahmoja, joita monet kriitikot ovat pitäneet kaikkien aikojen suurimpina romaanikirjailijoina.
1880-luvun tienoilla Venäjän kirjallisuus alkoi muuttua. Suurien romaanikirjailijoiden aika oli ohi ja lyhyempi proosa (novellit) sekä runous tulivat hallitseviksi tyylilajeiksi seuraavien vuosikymmenien ajaksi. Tätä aikaa kutsutaan usein kirjallisuuden hopeakaudeksi. Vuosiksi 1893–1914 symbolismi syrjäytti aiemmin hallinneen realismin. Aikakauden johtavia kirjoittajia olivat Valeri Brjusov, Andrei Belyi, Vjatšeslav Ivanov, Aleksandr Blok, Dmitri Merežkovski, Fjodor Sologub, Anna Ahmatova, Osip Mandelstam, Leonid Andrejev, Ivan Bunin ja Maksim Gorki.
Vuoden 1917 vallankumouksen ja sitä seuranneen sisällissodan jäljiltä Venäjän kulttuurielämä oli kaaoksessa. Jotkut vanhemmat kirjailijat jättivät maan samalla, kun kirjailijoiden nuori sukupolvi, joka yleensä ainakin hieman tuki vallankumouksen ideaaleja, alkoi ilmaantua. Jotkut näistä perustivat kirjailijoiden järjestöjä tarkoituksenaan luoda uutta työväenluokan kulttuuria, joka sopisi vallankumouksen myötä syntyneen uuden valtion aikakaudelle. 1920-luvulla kirjailijat saivat tehdä työtään rauhassa, mutta 1930-luvulla Stalinin aikana kirjallisuuden viralliseksi ohjenuoraksi tuli sosialistinen realismi. Stalinin kuoleman jälkeen rajoituksia vähennettiin.
1970- ja 1980-luvuille tultaessa kirjailijat yhä enemmän jättivät huomiotta sosialistisen realismin ohjenuorat. Neuvostoajan johtaviin kirjailijoihin kuuluivat Jevgeni Zamjatin, Isaak Babel, Ilf ja Petrov, Juri Oleša, Vladimir Nabokov, Mihail Bulgakov, Boris Pasternak, Aleksandr Solženitsyn, Vladimir Majakovski, Mihail Šolohov, Jevgeni Jevtušenko ja Andrei Voznesenski.
Viisi venäjänkielistä kirjailijaa on saanut kirjallisuuden Nobel-palkinnon: Ivan Bunin 1933, Boris Pasternak (kieltäytyi palkinnosta 1958), Mihail Šolohov 1965, Aleksandr Solženitsyn 1970 ja Joseph Brodsky 1987. Heistä Bunin asui Ranskassa ja Brodsky Yhdysvalloissa.
Kulttuuri > Elokuvat

Siinä missä lännen teollisuusmaissa elokuvat nähtiin vuoden 1917 vallankumouksen aikoihin vielä halpana viihteenä työväenluokalle, Venäjällä alettiin tutkia filmien editoinnin mahdollisuuksia elokuvailmaisun kehittämiseksi. Venäjän ja myöhemmin Neuvostoliiton elokuvateollisuudesta tuli kasvualusta innovatiivisille elokuville välittömästi vallankumousta seuranneina vuosina. Tämän seurauksena syntyi maailmankuuluja elokuvia, kuten Sergei Eisensteinin Panssarilaiva Potemkin.
Eisenstein oli saanut oppinsa ohjaaja Lev Kulešovilta, joka oli uraauurtavien editointioppien kehittäjä ja opetti maailman ensimmäisessä elokuva-alan oppilaitoksessa, Moskovassa sijaitsevassa Valtion elokuvainstituutissa. Dziga Vertov taas kehitti kameran ja todellisen elämän suhdetta käsittelevän kino-glaz-teorian, jolla oli valtava vaikutus dokumenttielokuvien kehittymiselle. Sosialistisen realismin politiikka tukahdutti filmintekijöiden luovuutta, mutta myös rajoitusten alla tehtiin onnistuneina pidettyjä neuvostofilmejä, Kurjet lentävät ja Vain neljä päivää. Leonid Gaidain 1960- ja 1970-luvuilla tekemät komediat ovat edelleen hyvin suosittuja. Vuonna 1970 valmistui Vladimir Motylin elokuva Aavikon laki, joka aloitti ”osternina” tunnetun elokuvan lajin. Kosmonauteilla on tapana katsoa kyseinen elokuva ennen avaruuslentoja.
1980- ja 1990-luvuilla venäläinen elokuva oli kriisissä. Vaikka ilmaisunvapaus saavutettiin, valtiontuki elokuville romahti, minkä seurauksena elokuvia tehtiin selvästi vähemmän. 2000-luvun alkuvuodet ovat tuoneet talouskehityksen myötä taas lisää katsojia ja menestystä elokuvateollisuudelle, ja elokuvia tehdään Venäjällä jo enemmän kuin esimerkiksi Britanniassa ja Saksassa. Lipputulot Venäjän elokuvista olivat 1996 yhteensä vain 6 miljoonaa dollaria, mutta vuonna 2006 tulot olivat jo 412 miljoonaa dollaria, mikä oli 18 prosenttia kasvua edellisvuoteen verrattuna.
Kulttuuri > Media

Venäjän media on hallinnon valvonnassa. Muutamien vielä riippumattomien viestimien toimintaa ryhdyttiin hankaloittamaan Venäjän Ukrainaan 2022 tekemän hyökkäyksen aikana. Valtakunnansyyttäjä vaati Roskomnadzoria rajoittamaan pääsyä Eho Moskvyyn ja riippumattomaan Doždiin niiden uutisoinnin vuoksi. Kiristyneessä tilanteessa Eho Moskvy ja Dožd ilmoittivat lopettavansa tai keskeyttävänsä toimintansa . Novaja gazeta oli Venäjän viimeinen valtiosta riippumaton tiedotusväline, mutta sekin joutui keskeyttämään toimintansa.
Riippumaton Meduza toimii Latviasta käsin ja on Venäjällä määritelty ulkomaiseksi agentiksi. Pohjoismaissa julkaistavat lehdet Ilta-Sanomat, Helsingin Sanomat, Dagens Nyheter ja Politiken ovat ryhtyneet tuottamaan uutisia venäjän kielellä.
Kulttuuri > Media > Televisio

Televisio on useimpien venäläisten tärkein uutislähde. Venäjänkielisiä kanavia on yli 250. Venäjän pääkanavat ovat Pervyi kanal, Rossija-1 ja NTV. Venäjän televisiota dominoivat kanavat, jotka ovat joko suoraan valtionomistuksessa tai joilla ainakin on läheiset suhteet Kremliin.
Televisio on Venäjän valtiolle keskeinen informaatiovaikuttamisen kanava. Valtio rahoittaa omistamiaan tiedotusvälineitä 1,3 miljardilla eurolla vuosittain. Yleisvenäläinen valtion televisio- ja radioyhtiö VGTRK, jonka kanavaperheeseen kuuluu muun muassa Venäjän katsotuin kanava Rossija-1, saa vuosittain 339 miljoonaa euroa valtiontukea. Uutiskanava RT:tä, joka tunnetaan ulkomaille suunnattuna monikielisenä propagandakanavana, rahoitetaan valtion budjetista 325 miljoonalla eurolla vuosittain. Valtion panostus kanaviinsa on kasvussa.
Venäjä levittää kanaviensa kautta esimerkiksi EU-vastaista ja nationalistista viestiä. EU:n ulkosuhdeyksikön raportin mukaan parhaillaan Venäjällä on käynnissä koronaviruspandemiaan liittyvä disinformaatiokampanja, jossa virheellistä ja väärää koronavirukseen liittyvää aineistoa levittää esimerkiksi espanjankielinen RT.
Itä-Suomen yliopiston tutkijaryhmässä olevan tutkijan Teemu Oivon mukaan Venäjän valtion kanavat pyrkivät välittämään kyynistä maailmankuvaa ja aikaansaamaan katsojissaan poliittista passiivisuutta.
Rossija 1 – kansallinen verkko, jota ylläpitää valtion televisio- ja radiolähetysyhtiö VGTRK
Pervyi kanal – valtakunnallinen verkko, 51 % valtion omistuksessa, 49 % yksityisten osakkeenomistajien omistuksessa
NTV – kansallinen verkko, jonka omistaa valtion Gazprom
Center TV – Moskovan kaupunginhallituksen omistama
Ren TV – Moskovassa sijaitseva kaupallinen asema vahvalla alueellisella verkostolla, omistaa NMG
RT – valtion rahoittama kansainvälinen englanninkielinen uutiskanava
Dožd – riippumaton, liberaali kanava, toiminta keskeytetty
Kulttuuri > Media > Radio

Venäjällä toimii yli 3 000 radiokanavaa. Valtion radiokanavien rinnalla on musiikkipainotteisia yksityiskanavia. Pääkanavat ovat Radio Rossii, Mayak ja Vesti FM.
Radio Rossii – kansallinen verkko, jota hallinnoi valtion VGTRK
Vesti FM – valtion omistama, uutisia ja puheohjelmia
Eho Moskvy – toimituksellisesti riippumaton, enemmistön omistaa valtion Gazprom – lakkautettu.
Mayak – valtion hallinnoima kansallinen verkko
Russkoye Radio – suuri yksityisomisteinen verkko, musiikkiohjelmia
Kulttuuri > Media > Lehdistö

Venäjänkielisiä sanomalehtiä on 16 000. Niistä 22 on koko maan laajuisia.
Komsomolskaja Pravda – laajalevikkinen, Kreml-myönteinen tabloid
Kommersant – päivittäinen, liike-elämään suuntautunut lehti, Ališer Usmanovin hallussa
Moskovsky Komsomolets – suosittu yksityisomisteinen moskovalainen päivälehti
Izvestija – suosittu Kreml-myönteinen päivälehti, omistaja NMG
Rossijskaja gazeta – valtion omistama päivälehti
Nezavisimaja gazeta – vaikutusvaltainen yksityisomisteinen päivälehti
Argumenty i fakty – suosittu viikkolehti, omistaa Promsvjazbank
Novaja Gazeta – tutkivasta journalismista tunnettu riippumaton lehti, julkaiseminen keskeytetty Venäjän Ukrainaan kohdistaman hyökkäyksen ajaksi.
RBC – päivittäinen talouslehti
Vedomosti – päivittäinen talouslehti
Fontanka – riippumaton, pietarilainen paikallismedia
Kulttuuri > Media > Internet

Pääsy Facebookiin, Twitteriin ja Instagramiin on estetty. Pääsy 504:lle uutissivustolle on estetty. Estettyjä uutissivustoja ovat mm. BBC, Bild, NPR, Deutsche Welle, Euronews, Meduza, Voice of America, Bellingcat, Postimees, Politiken, Helsingin Sanomat, Ilta-Sanomat ja Yle.
Tuntemattomasta syystä Wikipedia on edelleen kansalaisten saatavilla. Venäjä on kuitenkin julkistanut oman sähköisen tietosanakirjansa vastaiskuksi Wikipedialle. Tämä Ruwiki on venäjänkielisen Wikipedian sensuroitu kopio. Ruwikin artikkelit esittävät esimerkiksi presidentti Putinin, Venäjän sisäisen tilanteen ja Venäjän hyökkäyksen Ukrainaan suotuisammassa valossa kuin Wikipedia. Viranomaisten kommenttien perusteella Ruwikin julkistus saattaa olla alkusoittoa Wikipedian kieltämiselle.
Myöskään Youtubea ei ole vielä blokattu, ja moni katsoo sieltä poliittisia lähetyksiä. Kansalaisille tärkeä tietokanava ovat pikaviestipalvelujen kuten Telegramin vaihtelevan tasoiset uutisryhmät.
Pääsy Telegramin oli virallisesti kielletty vuodesta 2018, mutta käytännössä valtio ei onnistunut rajoittamaan sovelluksen käyttöä merkittävästi ja vuonna 2020 valtio luopui estoyrityksistään. Toimittaja Alexey Kovalev huomauttaa, että nykyään valtiokin käyttää Telegramia propagandan levittämiseen.
Valtion asettamia nettirajoituksia on mahdollista kiertää VPN-yhteyden avulla. Erityisesti Facebookin ja Instagramin kieltämisen jälkeen VPN-yhteyksistä on tullut suosittuja. Monien VPN-palveluiden käyttö on kuitenkin kielletty. F-Securen edustajan mukaan sallittujen VPN-palveluiden käyttö ei ehkä ole turvallista, vaan Venäjän valtio saattaa salakuunnella yhteyttä. Suosituimpien VPN-palveluiden tarjoajat toimivatkin nykyään Venäjän ulkopuolelta väistellen valtion estoyrityksiä. Vuoden 2022 huhtikuussa 70:stä testatusta VPN-palvelusta Venäjällä toimi vielä 5 kpl. Joitakin palveluita, kuten Twitteriä ja Facebookia, on mahdollista käyttää estoista huolimatta myös Tor-verkon kautta.
Maan suosituin hakukone on Yandex. Mail.ru -yhtiö omistaa suosituimmat somepalvelut VKontakten ja Odnoklassnikin.
Venäjä on suunnitellut ottavansa käyttöön maan sisäisen tietoverkon, joka ei olisi lainkaan yhteydessä Venäjän ulkopuolelle. Asiantuntijoiden mukaan järjestelmä on teknisesti valmis, mutta sitä ei ole otettu käyttöön, koska kansainvälisten yhteyksien katkeamista on pidetty vahingollisena Venäjän liike-elämälle. Suunnitellun sisäisen verkon nimi on Runet, tai virallisesti Venäjän kansallinen internetsegmentti.
Kulttuuri > Urheilu

Venäjä on ollut menestyksekäs lukuisissa urheilulajeissa sijoittuen niissä jatkuvasti olympialaisten mitalisijoille. Neuvostoaikana maajoukkue osallistui 18 olympialaisiin ja sai 14 kerralla eniten mitaleja; Neuvostoliitto olikin vuosikymmenestä toiseen dominoiva mahti olympialaisissa. Vuoden 1952 olympialaisista lähtien Neuvostoliiton ja myöhemmin Venäjän yleisurheilijat ovat aina olleet kolmen eniten kultamitaleita saaneen maan joukossa. Vuoden 1980 kesäkisat pidettiin Moskovassa ja vuonna 2014 talviolympialaiset pidettiin Sotšissa.
Neuvostoliiton voimistelijat, yleisurheilijat, painonnostajat, painijat, murtomaahiihtäjät ja nyrkkeilijät olivat jatkuvasti maailman huipputasoa, ja näissä lajeissa Venäjä on ollut huippumaa myös Neuvostoliiton jälkeisenä aikana. Jalkapallo on useimpien maailman maiden tapaan hyvin suosittua Venäjällä. Venäjä järjesti jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 2018 (Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2018). Jääkiekko on niin ikään suosittua ja Neuvostoliitto oli lajissa kansainvälisellä huipulla, sillä se voitti kultaa useimmissa maailmanmestaruus- ja olympiakisoissa. Jääpallo on paikoin suosittua. Neuvostoliitto ja sittemmin Venäjä ovat alusta asti hallinneet lajin kansainvälisiä kilpailuja. Koripallossa Venäjän maajoukkue on voittanut Euroopan-mestaruuden ja lentopallossa maajoukkue on saavuttanut parhaimmillaan olympiakultaa.
Taitoluistelu on myös ollut Venäjän vahva laji; Neuvostoliitto hallitsi etenkin pariluistelua ja jäätanssia. Neuvostoliittolainen tai venäläinen pari on voittanut kultaa jokaisissa talviolympialaisissa vuodesta 1964 nykypäivään asti, mikä on yksi koko urheilumaailman pisimpiä voittoputkia. Neuvostoliiton jälkeisenä aikana tennis on kasvattanut suosiotaan ja Venäjältä onkin jo tullut joukko kuuluisia tennistähtiä. Judo on suosittua Venäjällä, ja sitä on tuonut esille presidentti Vladimir Putin, joka on judoka. Shakkiin venäläisillä on myös ollut pitkään erityissuhde ja peli on maassa suosittua ajanvietettä; monet kansainväliset mestarit ovat olleet venäläisiä.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Venäläinen keittiö tunnetaan etenkin keitoista, kalaruoista ja suolaisista leivonnaisista. Sieniä ja kasviksia käytetään paljon. Liharuoista suosituimpia ovat paistit, mutta ortodoksisen kirkon paaston aikana punaista lihaa ei saa syödä. Tunnetuimpia venäläisiä ruokia ovat muun muassa kaalikeitto, borssikeitto, blinit ja stroganov.
Kulttuuri > Juhlapäivät

Venäjällä on 8 yleistä virallista juhlaa, yhteensä 12 yleistä vapaapäivää. Lisäksi vietetään erinäisiä kirkollisia juhlia, virallisia muistopäiviä sekä eri ammattialojen juhlapäivä. Kirkollisia juhlapäiviä vietetään sekä gregoriaanisen että juliaanisen kalenterin mukaan. Kirkolliset pyhät eivät ole vapaapäiviä, joulua lukuun ottamatta, koska kirkko on erotettu valtiosta. Joulu on 7. tammikuuta, koska kirkon kalenteri on 13 päivää jäljessä gregoriaanista ajanlaskua. Lisäksi monet viettävät vanhaa uuttavuotta (Старый Новый год). 14. tammikuuta, joka ei ole virallinen juhlapäivä.
| Pvm | Suomalainen nimi | Paikallinen nimi | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- |
| 1.–5. tammikuuta | uusivuosi | Новый год | valtiollinen juhlapäivä |
| 7. tammikuuta | juliaanisen kalenterin mukainen joulu | Рождество | valtiollinen juhlapäivä |
| 23. helmikuuta | isänmaan puolustajan päivä | День защитника отечества | valtiollinen juhlapäivä |
| 8. maaliskuuta | kansainvälinen naistenpäivä | Международный женский день | valtiollinen juhlapäivä |
| 1. ja 2. toukokuuta | kevään ja työn juhla (vappu) | Праздник весны и труда | valtiollinen juhlapäivä |
| 9. toukokuuta | voitonpäivä | День Победы | valtiollinen juhlapäivä |
| 12. kesäkuuta | Venäjän päivä | День России | valtiollinen juhlapäivä |
| 29. marraskuuta | äitienpäivä | День матери | valtiollinen juhlapäivä |
| 4. marraskuuta | kansallisen yhtenäisyyden päivä | День народного единства | valtiollinen juhlapäivä |
| 12. joulukuuta | perustuslain päivä | День конституции | valtiollinen juhlapäivä |
Kirjallisuutta

Aromäki, Juhani (vastaava toim.): Venäjäkirja.  Helsinki:  Ajatus, 1998.  ISBN 951-9440-62-3
Harding, Luke: Mafiavaltio: Miten tavallisesta toimittajasta tuli uusbrutaalin Venäjän vihollinen.  (Mafia State: How One Reporter Became an Enemy of the Brutal New Russia, 2011.)  Suomentanut Jarkko S. Tuusvuori. Helsinki:  Into, 2012.  ISBN 978-952-264-161-8
Helanterä, Antti & Tynkkynen, Veli-Pekka: Maantieteelle Venäjä ei voi mitään.  Helsinki:  Ajatus, 2002.  ISBN 951-20-6228-3
Juntunen, Alpo: Itään vai länteen? Venäjän vaihtoehdot.  Helsinki:  Ajatus, 2003.  ISBN 951-20-6447-2
Karppinen, Antti: Venäjän aatetta jäljittämässä.  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23328-5
Karppinen, Antti: Minne troikka rientää?  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28328-2
Karppinen, Antti: Sirppi, vasara ja tähti: Kansallisesta aatteesta uuden Venäjän ideologia.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32354-3
Kivinen, Markku & Vähäkylä, Leena (toim.): Venäjän palatseissa ja kaduilla.  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-351-1
Kuorsalo, Anne & Susiluoto, Ilmari & Valkonen, Martti: Venäjä ja rosvokapitalismin haaksirikko.  Helsinki:  Edita, 1999.  ISBN 951-37-2868-4
Laurén, Anna-Lena: ”Hulluja nuo venäläiset”: Tuokiokuvia Venäjältä.  (”De är inte kloka, de där ryssarna”: Ögonblicksbilder från Ryssland.)  Suomentanut Laura Beck. Helsinki:  Teos: Söderström, 2009.  ISBN 978-951-851-200-7
Liukkonen, Leena: Venäläiset tulevat.  Helsinki:  Siltala, 2013.  ISBN 978-952-234-159-4
Luukkanen, Arto: Projekti Putin: Uuden Venäjän historiaa 1996–2008.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33079-1
Nemtsov, Boris & Milov, Vladimir: Putinismi ja Venäjän rappio.  (Päivitetty ja toimitettu laitos teoksesta Nezavisimyj èkspertnyj doklad ”Putin. Itogi”. Suomentanut Anu Lönnqvist)  Helsinki:  Like: Into, 2009.  ISBN 978-952-01-0367-5
Parikka, Outi: Äiti-Venäjän aapinen.  (5. tarkistettu painos)  Jyväskylä:  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-610-8
Pesonen, Pekka: Venäjän kulttuurihistoria.  (3. painos (1. painos 1998))  Helsinki:  Palmenia, 2007.  ISBN 978-951-570-732-1
Pyykkö, Riitta: Maa jossa kaikki on mahdollista: Kirjoituksia Venäjästä.  Turku:  Kirja-Aurora, 2002.  ISBN 951-29-2294-0
Sailas, Anne & Susiluoto, Ilmari & Valkonen, Martti: Venäjä – jättiläinen tuuliajolla.  (Kleio ja nykypäivä)  Helsinki:  Edita, 1996.  ISBN 951-37-1863-8
Seppänen, Esa: Avaran sielun anarkia: Voiko venäläisyyttä ymmärtää?  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2355-3
Seppänen, Esa: Venäjä: Vanha tuttu, vaan niin vieras: Suomen naapurikuvan todet, luulot ja harhat.  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5736-4
Vihavainen, Timo (toim.): Opas venäläisyyteen.  Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-20924-8
Signal

| Signal |
| --- | --- |

 Kuvakaappaus Signalin Android-sovelluksesta
Kehittäjä:  Signal Technology Foundation ja Signal Messenger LLC
Kehityshistoria
Ensijulkaisu:  heinäkuu 2014
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  salattu pikaviestintä, ääni- ja videopuhelusovellus
Käyttökielet:  suomen, ruotsin ja englannin lisäksi 29 kieltä
Alusta:  Android, iOS, Linux, macOS, Windows
Lisenssi:  GPLv3 (sovellukset), AGPLv3 (palvelin)
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
Signal on Signal Technology Foundation -säätiön ja Signal Messenger LLC:n kehittämä monialustainen salattu viestintäpalvelu ja viestintäsovellus. Signal tukee pikaviestintää, videopuheluita ja äänipuheluita. Palvelu ei tallenna viestejä vaan ne tallennetaan vain lähettäjän ja vastaanottajan laitteilla.
Signal käyttää Internetiä lähettämään henkilökohtaisia ​​ja ryhmäviestejä, jotka voivat sisältää tiedostoja, äänimuistiinpanoja, kuvia ja videoita. Sen mobiilisovellukset voivat myös soittaa henkilökohtaisia ​​ääni- ja videopuheluita, ja Android-versio voi vaihtoehtoisesti toimia tekstiviestisovelluksena. Signal käyttää tunnisteina tavanomaisia ​​matkapuhelinnumeroita ja käyttää päästä päähän -salausta sen käyttäjien välisen tietoliikenteen suojaamiseksi. Sovellukset sisältävät mekanismeja, joiden avulla käyttäjät voivat itsenäisesti tarkistaa yhteyshenkilöidensä identiteetin ja datakanavan eheyden.
Kaikki Signal-ohjelmistot ovat ilmaisia ​​ja avoimen lähdekoodin ohjelmistoja. Asiakasohjelmat julkaistaan GPLv3-lisenssillä, kun taas palvelinkoodi julkaistaan AGPLv3-lisenssillä. Voittoa tavoittelematon Signal Technology Foundation -säätiö perustettiin helmikuussa 2018, ja sen alkuperäinen rahoitus oli 50 miljoonaa dollaria.
Historia > Tausta, 2010–2013

Signal on salattuja puheluita tarjonneen RedPhone-nimisen sovelluksen ja salattuja tekstiviestejä tarjonneen TextSecure-nimisen sovelluksen seuraaja. Näiden beetaversiot julkaisi ensimmäisen kerran toukokuussa 2010 Whisper Systems -niminen startup-yritys, jonka perustivat tietoturva-asiantuntija Moxie Marlinspike ja robotiikan asiantuntija Stuart Anderson. Whisper Systems tuotti myös palomuurin ja muita salaamiseen tarkoitettuja työkaluja. Nämä olivat yrityksille suunnattuja omisteisia ohjelmia ja olivat tarjolla vain Android-käyttöjärjestelmälle. Vuonna 2011 Twitter osti Whisper Systemsin, pääasiassa jotta Moxie Marlinspike voisi kehittää kasvavan yrityksen tietoturvallisuutta. TextSecure- ja RedPhone-sovellusten lähdekoodit julkaistiin myöhemmin avoimen lähdekoodin lisenssillä, ja Moxie Marlinspike lähti Twitteristä perustaakseen uuden Open Whisper Systems -nimisen ryhmän sovellusten kehityksen jatkamiseksi.
Historia > Open Whisper Systems, 2013–2018

Marraskuussa 2015 TextSecure- ja RedPhone-sovellukset yhdistettiin ja lopputulos nimettiin Signaliksi. Kuukautta myöhemmin Open Whisper Systems julkaisi Chrome-sovelluksen, jonka oli mahdollista linkittää Signalin mobiilisovelluksiin. Vuonna 2017 Signal siirtyi Chrome-sovelluksesta erilliseen Electron-pohjaiseen työpöytäsovellukseen sekä RedPhone-puheluista WebRTC-pohjaisiin puheluihin.