stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fayu

Fayut ovat etninen heimo, jotka elävät Länsi-Papuassa, Indonesiassa. Fayujen heimo koostuu seuraavista neljästä klaanista: tigret, tearut, sefoidit ja iyariket. Heidän tapansa ovat lähellä kivikautista tasoa. Metsästysvälineinä käytetään itse tehtyjä aseita, kuten jousipyssyä ja nuolia.
Ensimmäinen heistä kertova kirja on saksalaisen Sabine Kueglerin kirjoittama Viidakkolapsi vuodelta 2006, jossa hän kertoo elämästään fayuheimon parissa lapsena. Kirjaa seurasi Paluu viidakkoon teos vuonna 2007.
Nykyäänmilloin? fayuja on noin 1470.
Anders Henrik Falck

Anders Henrik Falck (25. marraskuuta 1772 Kerimäki – 30. marraskuuta 1851 Eura) oli suomalainen tuomari ja senaattori, joka toimi senaatin talousosaston varapuheenjohtajana eli Suomen suuriruhtinaskunnan ”pääministerinä” vuosina 1828–1833 sekä samalla senaatin finanssitoimituskunnan päällikkönä vuosina 1820–1833. Hän oli Suomen kenraalikuvernöörinä toimineen Arseni Zakrevskin luottomies js suosikki ja siten merkittävä vallankäyttäjä. Falck omisti Kauttuan ja Leineperin ruukit.
Perhe ja omistukset

Falckin ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1802 Agata Eleonora Timm, joka kuoli vuonna 1837. Falck nai seuraavana vuonna tämän siskon Johanna Karolina Timmin. Molempien isä oli vuonna 1801 kuollut ruukinpatruuna Johan Parmen Timm, jonka Euralla omistama Kauttuan ruukki siirtyi perintönä Falckin haltuun. Timmin kuolinpesä luovutti ruukin hoidon Falckille tämän solmiessa ensimmäisen avioliittonsa. Falckilla oli ensimmäisestä avioliitostaan kolme poikaa ja kaksi tytärtä.
Falck rakennutti Kauttuan ruukinkartanon nykyisen rakennuksen vuonna 1802, ja sitä laajennettiin kahdella siivellä vuonna 1824. Hän rakennutti Kauttuaan myös uuden sahan. Falck eli viimeiset vuotensa kartanossa ja kuoli siellä vuonna 1851.
Falck omisti myös Kullaalla sijainneen Leineperin (Fredriksforsin) ruukin, jonka hän osti valtiolta vuonna 1830. Samana vuonna hän osti lisäksi Sillbölen kaivoksen Helsingin pitäjässä yhdessä John Jacob Julinin ja Gustaf Idestamin kanssa.
Euralaisen kummitustarinan mukaan Kauttuan kartanossa kummitteleva ”Valkea neito” olisi Falckin ahdistelema ja itsemurhan tehnyt kotiopettaja, jonka Falck olisi haudannut talon kivijalkaan.
Falckin rakennuttama Kauttuan ruukin ruukinkartano.
Bertalan Farkas

Bertalan Farkas (2009)
Bertalan Farkas (s. 2. elokuuta 1949 Gyulaháza, Unkari) on lentäjä ja kosmonautti. Hän oli ensimmäinen unkarilainen ja esperantisti avaruudessa.
Bertalan Farkas valmistui sotilaslentäjäksi Szolnokin koulusta vuonna 1969 ja sai jatkokoulutusta Neuvostoliitossa 1972. Hän toimi myös tutkijana Budapestin teknillisessä korkeakoulussa. Hän yleni prikaatikenraaliksi.
Sojuz 36 lennon tunnus.
1. maaliskuuta 1978 Farkas valittiin kosmonautiksi Interkosmos-ohjelmaan. Vuonna 1980 hän lensi Saljut 6 -avaruusasemalla. Hän lensi Sojuz 36 -aluksella asemalle ja alas Sojuz 35 -aluksella.
Farkas toimi maansa sotilasasiamiehenä Washingtonissa. Nykyisin hän on budapestiläisen 
Airlines Service and Trade Ltd. -yhtiön toimitusjohtaja.  Hän on naimisissa Anikó Farkasin kanssa. Perheessä on kolme lasta.
Aiheesta muualla

Bertalan Farkasin elämäkerta Spacefacts.de-sivulla
Peter Stache: Raumfahrer von A bis Z. Berlin [Ost]: Militärverlag der Deutschen Demokratischen Republik 1988, ISBN 3-327-00527-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki
Fantastinen realismi

Arik Brauer esittelee työtään vuonna 2009.
Realismit
Jacob Riis, , 1890.
Realismi taiteessa | Realismi kirjallisuudessa
Fantastinen realismi 
 Fotorealismi 
 Inhorealismi 
 Kapitalistinen realismi 
 Maaginen realismi 
 Naturalismi (taide) 
 Neorealismi 
 Sosialistinen realismi 
 Surrealismi 
 Uusi realismi 
 Yhteiskunnallinen realismi
Realismia
Akka ja kissa 
 Démasquée 
 Femme nue couchée 
 Kivenhakkaajat 
 Le Sommeil 
 Maailman alkuperä 
 Poika ja varis 
 Pyykkiranta 
 Raatajat rahanalaiset 
 Tanssiaiskengät 
 Toipilas 
 Wolgastin satamassa 15. kesäkuuta 1633 
 Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille
Taiteen reunoilla
Suuntaukset
Art brut | Fantastinen realismi | Graffiti | ITE-taide | Kansantaide | Naivismi | Outsider-taide | Primitivismi | Visionaarinen taide
Tekijöitä Suomesta
Aleksanteri Ahola-Valo | Andreas Alariesto | Annukka Grönlund | Martti Innanen | Einari Junttila | Arto Ali-Eskola | Edvin Hevonkoski | Enni Id | Aleksandra Ionowa | Alice Kaira | Matias Keskinen | Nikolai Lehto | Jussi Löf | Kalervo Palsa | Matti Rutanen | Veijo Rönkkönen | Ilmari Salminen | Olli Seppänen | Kaarina Staudinger-Loppukaarre | Vihtori Storck | Ilkka Juhani Takalo-Eskola | Heikki Tuomela | Ensio Tuppurainen | Sigurd Wettenhovi-Aspa
Tekijöitä ulkomailta
William Blake | Aleksanteri Ahola-Valo | Banksy | Jean-Michel Basquiat | Hieronymus Bosch | Salvador Dalí | Jean Dubuffet  | Max Ernst | H. R. Giger | Alex Grey | Keith Haring | Edward Hicks | Frida Kahlo | Theodor Kittelsen | Mati Klarwein | Paul Kondas | Séraphine Louis | Gustave Moreau | Grandma Moses | Niko Pirosmani | Maria Primatšenko | Henri Rousseau
Fantastinen realismi on kuvataiteen ja kirjallisuuden taidesuuntaus. Fantastisessa realismissa on mukana surrealismia, esoteerisuutta ja symbolismia.
Fantastinen realismi on vuonna 1946 perustetun Wienin fantastisen realismin koulukunnan tyylisuunta kuvataiteessa. Koulukunnan uskonnollinen ja esoteerinen symbolismi pyrki kunnioittamaan vanhojen mestareiden tekniikkaa ja heidän taiteessaan näytteli keskeistä osaa pyrkimys selkeyteen ja yksityiskohtien tarkkaan kuvaamiseen. Fantastisen realismin koulukuntaan kuuluivat muun muassa Wienin kuvataideakatemiassa professori Albert Paris Güterslohin johdolla opiskelleet Ernst Fuchs, Arik Brauer, Rudolf Hausner ja Wolfgang Hutter, joiden edustamassa taiteessa on nähty yhteyksiä varhaiseen flaamilaiseen maalaustaiteeseen.
Suuntaus nimeltä fantastinen realismi vaikutti hetken aikaa myös kirjallisuudessa 1960-luvulla. Aluksi kirjallisesti suuntautunut, mutta myöhemmin kuvataiteilijana tunnettu kittiläläinen Kalervo Palsa nimitti tyyliään fantastiseksi realismiksi.
Visionary Art Hall of Fame -verkkogalleria mainitsee H.R. Gigerin yhdeksi suuntauksen kärkinimistä.
Kirjallisuutta

Die Wiener Schule des Phantastischen Realisumus (C. Bertelsmann) (Johann Muschik) 1974 ISBN 3-570-06123-X (saksaksi)
Fantastic Art Taschen 2005 (Schurian, Prof. Dr. Walter) ISBN 978-3-8228-2954-7 (English edition)
Phantastischer Realismus Belvedere, Wien 2008 ISBN 978-3-901508-44-8 (German Language)
J. Chr. Fabritius

| Sergei (Johan Christian) Fabritius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. toukokuuta 1890 Moskova
Kuollut: 2. lokakuuta 1946 (56 vuotta) Helsinki
Ammatti:  insinööri
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Venäjä Suomi Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1902–1912 ja 1914–1946
Komentajuudet:  Uudenkaupungin retkikunta
Taistelut ja sodat:  Itärintama (ensimmäinen maailmansota), Suomen sisällissota, Talvisota, Jatkosota, Lapinsota
Sotilasarvo:  everstiluutnantti
Joukko-osasto:  20. sapööripataljoona,
Sergei (Johan Christian) Fabritius (29. toukokuuta 1890 Moskova – 2. lokakuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja everstiluutnantti. Fabritius sai Venäjän vallan aikana koulutuksen linnoitusupseeriksi. Hän johti Suomen sisällissodassa Uudenkaupungin retkikuntaa ja oli Lapin sodan aikana mukana saksalaisten Sonderkommando Nord -tiedusteluyksikön Suomeen masinoimassa vastarintaliikkeessä.
Insinööri ja keisarillisen Venäjän upseeri

Moskovassa syntyneen Fabritiuksen vanhemmat olivat Venäjän armeijan pioneerijoukoissa palvellut kenraaliluutnantti Johannes Kristian Fabritius ja venäläiseen aatelissukuun kuulunut Alexandra Svetsin. Yläluokkaisessa kodissa puhuttiin ruotsia ja venäjää mutta kannatettiin silti suomalaista nationalismia. Myöhemmin Fabritius muisteli, miten Venäjän keisarikunnalle uskollisten äidin sukulaisten ja ikätovereiden ajattelu tuntui vieraalta.
Fabriutuksen isä valitsi myös nuorelle Johanille pioneeriupseerin uran. Fabritius kävi Haminan kadettikoulua sen lakkauttamiseen eli vuoteen 1903 saakka ja sitten Aleksanteri II:n kadettikoulua, josta valmistui 1907. Fabritius valmistui Pietarin sotilasinsinöörikoulusta 1910 ja palveli vuosina 1910–1912 Venäjän armeijassa 20. sapööripataljoonassa Väinänlinnassa aliluutnanttina ja pioneeriupseerina. Hän erosi kuitenkin armeijan palveluksesta jo 1912, sillä hän ei  kertomuksensa mukaan voinut hyväksyä Venäjän Suomea kohtaan harjoittamaa politiikkaa. Fabritius asettui asumaan Viipuriin ja pestautui töihin venäläiseen Rossija-osakeyhtiöön. Hän valmistui insinööriksi Berliinin Deutsches Technikum -oppilaitoksesta 1913.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Fabritius palveli Venäjän armeijassa Galitsian ja Romanian rintamilla ja yleni kapteeniksi ja pataljoonankomentajaksi. Venäjän armeijan rintaman romahdettua Galitsiassa heinä-elokuussa 1917 Fabritius päätti palata Suomeen. Hän matkusti syyskuussa 1917 sekasorron vallassa olleesta Kiovasta Suomeen junalla. Tätä matkaa Fabritius kuvasi myöhemmin romaanissaan Miehiä jotka eivät unohda.
Ura Suomen itsenäistymisen jälkeen

Suomen itsenäistyttyä Fabritius oli Rauman poliisimestari vuosina 1917–1918. Suomen sisällissotaan 1918 Fabritius osallistui Uudenkaupungin suojeluskunnan päällikkönä. Kun punakaarti oli karkottanut suojeluskuntajoukot Uudestakaupungista, Fabritius johti kapteenina 460 valkoisen joukon Ahvenanmaalle, jossa käytiin Godbyn taistelut osana Ahvenanmaan miehityksiä.
Sisällissodan jälkeen 1918 majuriksi ylennetty Fabritius oli puolustusministeriön tie- ja linnoitustoimiston päällikkö ja vuoteen 1926 saakka Oy Granitin linnoitusrakennusten osastonjohtaja. Vuosina 1927–1929 Fabritius oli Lohjan Kalkkitehdas Oy:n rakennuskonstruktööri ja vuosina 1929–1946 neuvotteleva rakennusinsinööri suunnittelemassa ja johtamassa linnoitusrakennustöitä. Fabritius oli alusta saakka mukana Mannerheim-linjan rakentamisessa, ja lopullinen asema rakennettiin Fabritiuksen esittämälle puolustuslinjalle. Vuodesta 1932 hän johti majuriksi ylennettynä linjan betonirakennustöitä. Fabritius oli lisäksi vuosina 1932–1938 yleisesikunnan teknillinen tarkastaja. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi vuonna 1936.lähde?
Toiminta maanalaisessa vastarintaliikkeessä 1944–1946

Jatkosodan jälkeen syksyllä 1944 Fabritius oli mukana saksalaisten masinoimassa aseellisessa vastarintaliikkeessä, jonka tarkoituksena oli vakoilu sekä aseellisen vastarinnan järjestäminen Saksan tuella, jos Neuvostoliitto miehittäisi Suomen. Fabritius toimi lopulta hankkeen johdossa yleisorganisaattorina. Saksan puolelta organisaation johto siirtyi syyskuussa 1944 perustetun RSHA:n Sonderkommando Nord -erikoisyksikön vastuulle.  Osasto oli suoraan Ernst Kaltenbrunnerin alainen.lähde?
Fabritius lähti 23. tammikuuta 1945 salaa Kaskisista saksalaisella sukellusveneellä yhdessä SS-joukoissa palvelleiden Lauri Törnin ja Jalo Solmu Korpelan kanssa. Hän oli saapunut alukselle jo 17. tammikuuta neuvottelemaan mukana olleen Sonderkommando Nordin johdon kanssa. Saksalaisten suunnitelmissa oli varjohallituksen kokoaminen Tukholmaan entisen pääministerin ja Saksan suurlähettilään T. M. Kivimäen johdolla ja sabotaasi-iskujen aloittaminen sotakorvaustuotannon tehtaisiin Suomessa. Fabritius ilmoitti vastustavan kantansa, ja neuvotteluissa molemmat esitykset hylättiin. Sukellusveneen lähdettyä kohti Saksaa matka jatkui Schwinemündeen, josta jatkettiin Pommerinlahden rannalla Üsedomin saarella sijaitsevaan Heringsdorfin kylpyläkaupunkiin Sonderkommando Nordin tukikohtaan. Fabritius toi mukanaan saksalaisille tiedot Suomen armeijan uudesta organisaatiosta ja neuvostojoukkojen määrästä maassa. Fabritius tapasi kenraalieversti Ernst Kaltenbrunnerin Berliinissä 10.–11. helmikuuta 1945. Saksassa Fabritiukselle annettiin pikakurssina tiedusteluun liittyvää erikoiskoulutusta, ja hän palasi saksalaisella lentokoneella Suomeen 21. helmikuuta hyppäämällä laskuvarjolla yhdessä saksalaisen yhdysmiehen kanssa Porin lähelle Pomarkun Valkjärven jäälle. Helsinkiin päästyään Fabritius kehotti vastarintaryhmää lopettamaan kaikki valmistelut, sillä Saksa ei hänen mukaansa pystyisi tukemaan ryhmän sissitoimintaa.
Valpo pidätti kevättalvella 1946 Fabritiuksen, Suomeen erikoiskoulutuksen jälkeen palanneen Törnin ja muita salaliittoon osallistuneita henkilöitä. Heitä vastaan käynnistettiin maanpetosoikeudenkäynti, mutta Fabritius kuoli vankilassa syksyllä 1946 hoitamattomaan munuaissairauteen oikeudenkäynnin ollessa vielä kesken. Kuolemaa aikaisti se, että häntä oli pidetty kolmisen viikkoa vakavasti sairaana ilman lääkärinhoitoa.  Kaikkiaan jutun yhteydessä pidätettiin 50 henkilöä, joista oikeuteen joutui 23. Kuritushuone- ja vankeustuomioita langetettiin lopulta 11 henkilölle.
Teokset

Nimellä J. Chr. Fabritius:
Fortifikation. Schildt, Helsingfors 1921, suomeksi nimellä Linnoitustaito (fortifikatio). Otava 1921.
Ställningars befästande och fältbefästningsarbeten : handledning för armén och skyddskåren. Officerens handbibliotek 12. Schildt, Helsingfors 1922, suomeksi nimellä Asemien linnoittaminen ja kenttälinnoitustyöt : ohjeita armeijalle ja suojeluskunnille. Otava 1922.
Pioniärteknikens användning i krig. Helsingfors 1924, suomeksi nimellä Pionieeritekniikan käyttö sodassa. Otava 1924.
Mitt vittnesmål : minnen från ostfronten 1914–1917. Söderström, Helsingfors 1932.
Män som inte glömma. Söderström, Helsingfors 1936, suomeksi nimellä Miehiä, jotka eivät unohda : romaani. Otava 1938.
Barndom kring sekelskiftet. Söderström, Helsingfors 1945.
Kirjallisuutta

Arimo Reino, Suomen linnoittamisen historia 1918–1944, ISBN 9511062638
Ericsson, Henry: Johan Christian Fabritius – mannen som befäste Finland. I Finlandssvenska Tekniker, band IV, av Tekniska Föreningen i Finland, 2003. ISBN 952-91-6459-9.
Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Evijärven kirkko

| Evijärven kirkko |
| --- | --- |
 Evijärven kirkko ja kellotapuli
Sijainti:  Kirkkotie 77 62500 Evijärvi
Koordinaatit:  63°22′33″N, 023°28′25″E
Seurakunta:  Kauhavan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1759
Suunnittelija:  Antti Hakola
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  450
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Evijärven kirkko on puurakenteinen ristikirkko, joka valmistui yhdessä kellotapulin kanssa vuonna 1759 Antti Hakolan rakentamana. Kirkko on jyrkkäkattoinen, ja sen keskellä on korkea, hoikka torni.
Kirkon historia

Vuonna 1754 evijärveläiset päättivät kirkonkokouksessaan rakentaa oman kirkon. Silloinen kuningas ei kuitenkaan useista evijärveläisten hakemuksista huolimatta antanut lupaa kirkon rakentamiselle.
Myös paikasta, mille kirkko tultaisiin rakentamaan käytiin kiistaa. Toiset halusivat kirkon rakennettavan Haapajärven kylälle Lassilanmäelle, sillä silloin nykyisin Kortesjärveen kuuluva Purmojärven kylä kuului vielä Evijärveen, ja näin myös sieltä olisi ollut siedettävä matka kirkkoon. Myös Kniivilänmäellä, Puntosniemellä ja Antinniemellä oli kannatusta kirkonrakennuspaikkoina.
Kirkon historia > Rakennustyöt

Kirkon rakentaminen nykyiselle paikalleen aloitettiin vuonna 1758 ilman kuninkaan lupaa, jota ei vielä ollut saatu. Rakennustyöt tehtiin talkoovoimin  härmäläisen Antti Hakolan suunnitelmien pohjalta hänen johdollaan, ja rakennustarpeet saatiin noin 60 talon lahjoituksena. Syksyllä 1758 kirkko saatiin sellaiseen kuntoon, että siellä voitiin jo pitää jumalanpalveluksia. Myös kellotapulin kivijalka tehtiin vielä samana syksynä. Kirkko ja tapuli saatiin lopullisesti valmiiksi vuonna 1759, ja siitä tuli jyrkkäkattoinen ristikirkko, jossa oli korkea hoikka torni.
Neljäs päivä joulukuuta vuonna 1760 saatiin lopulta kuningas Adolf Fredrikiltä lupa Evijärven kappeliseurakunnan perustamiselle, sillä kirkkokin oli jo valmiiksi rakennettu. Tämän vuoksi Evijärven kirkko vihittiin käyttöönsä vasta heinäkuun 26. päivä vuonna 1761, ja vihkimisen suoritti emäseurakunnan kirkkoherra Gabriel Aspegren Pietarsaaresta. Nimeksi tuli Elisabethin kirkko, ensimmäisen kirkkomaahan haudatun vainajan mukaan.
Kirkon historia > Myöhemmät uudistukset

Nykyisen muotonsa kirkko sai runsas sata vuotta myöhemmin, kun Lauri Heikki Kuorikoski Kaustiselta sai tehtäväkseen ensin tapulin uusimisen vuonna 1872, ja sitten kirkon korjaamisen ja laajentamisen vuonna 1887. Tapuli laudoitettiin uudelleen, ja entinen tapuli jäi kokonaan uuden tapulin sisään. Kirkon remontin yhteydessä uusittiin kivijalka, lattiat, penkit, ovet, ikkunat ja alttari. Lisäksi länsilehteri muutettiin pyörökaariseksi ja rakennettiin uusi tilava sakaristo. Kirkosta tuli keskisesti korostettu ristikirkko, jonka matalien satulakattojen yläpuolella kohoaa neliskulmaisen jalustan varassa lyhyttorni. Kirkko edustaa tyyliltään lähinnä jälkiklassismia.
Kirkon 200-vuotisjuhlia varten sitä kunnostettiin vuosina 1959–1960. Uudistus- ja entisöintitöitä valvoi ja suunnitteli konservaattori Thorvald Lindgvist. Kirkkoon rakennettiin myös uudet penkit sotakorvauslaivoihin varatusta ylijäämähongasta taivassalolaisen puuseppä Unto Vestisen johdolla.
Kirkkoon asennettiin sähkölämmitys vuonna 1983, ja lisää kirkkoa saneerattiin vuonna 1992. Silloin katot, seinät ja lattiat maalattiin, ja urkuparven alle rakennettiin inva-WC, morsiushuone sekä lastenhoitohuone. Lisäksi sakastia muutettiin lisäämällä kaappitilaa, sekä hankittiin uudet 18-äänikertaiset urut Tanskasta Bruno Christensen & Sønner -urkurakentamolta. Myös alttari irrotettiin nykytyylin mukaan seinästä. Näiden uudistusten jälkeen kirkossa on 450 istumapaikkaa.
Viimeisimmät kunnostukset on tehty vuonna 2006–2007, jolloin kirkko ja tapuli maalattiin ulkoa uudelleen. Lisäksi kirkkotarhaa ja sankarihautausmaata kunnostettiin.
Kirkon historia > Kirkon sisustus

Sisustuksensa Evijärven kirkko on saanut vähitellen, pääasiassa lahjoituksina. Ensimmäinen alttaritaulu saatiin lahjoituksena Pietarsaaren kappalaiselta J. Ekmanilta vuonna 1760. Taulu esitti ehtoollisen asettamista, ja evijärveläiset lahjoittivat sen myöhemmin Pohjanmaan museolle Vaasaan. Saarnastuoli on veistetty vuonna 1789, ja vääpeli Johan Alm maalasi sen vuonna 1791. Saarnastuolin entisöi vuonna 1959 F. Hermansson.
Kirkkoon tehdyistä veistoksista merkittävin on evijärveläisen, Pitti-Pojan nimelläkin tunnetun, Erkki Lahden 1800-luvun alkupuolella veistämä alttarikrusifiksi, ”Jeesus ristillä”. Tämä veistos on Evijärven kirkon alttarikrusifiksina edelleenkin.
Ensimmäiset urut kirkkoon saatiin vuonna 1949.
Evijärven kirkkotarha

Evijärven kirkon läheisyyteen on haudattu 116 sankarivainajaa, ja heille on rajattu oma sankarihautausmaansa kirkon pihasta. Muistomerkkinä heillä on iso luonnonkivi, joka on nostettu pystyasentoon. Sankarihautausmaan muistomerkkeineen on suunnitellut Tapani Lemminkäinen. Lisäksi kirkon ja kellotapulin välissä on vapaussoturien muistomerkki, jonka läheisyyteen on haudattu 5 kaatunutta vapaussoturia.
Kirkkotarhan oikeassa takakulmassa sijaitsee 1800-luvulla nälkään kuolleiden muistomerkki, joka on Aleksanteri Kultalahden suunnittelema. Muistomerkkinä toimii vanha myllynkivi.
Vuosina 2005–2006 kirkkotarhaa kunnostettiin kaatamalla osa puista pois ja kylvämällä uusi nurmikko. Nyt kirkkotarhassa onkin tasainen nurmikko koko alueella.
Kirkkolaiva Andreas

Evijärven kirkon kirkkolaivan, Andreaksen, on lahjoittanut merimies Antti Ågren. Laivan iästä ei ole tarkkaa tietoa, mutta sen runko on 1600-luvun lopun tai 1700-luvun mallinen. Laivan mastot ovat peräisin 1800-luvun lopulta. Andreas on kiinnitetty kirkon kattoon punaiseen Andreaan ristiin, ja sen perässä on punavalkoinen vinoristilippu.
Evijärven kirkonkellot

Evijärven ensimmäinen kirkonkello saatiin 2. lokakuuta 1759. Se oli pieni kello, joka painoi noin 240 kiloa. Pian tämän jälkeen ryhdyttiin hankkimaan toista isompaa kelloa, ja se saatiin vuonna 1763. Kello painoi 485 kiloa. Myöhemmin isoa kelloa on jouduttu kunnostamaan useampaan kertaan, ja se on kerran jouduttu jopa valamaan uudelleen halkeamisen seurauksena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Evijärven kirkko Wikimedia Commonsissa
Evijärven kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
| n k Hakolan suvun rakentamat kirkot |
| --- | --- |
Tekijät:  Antti Hakola  Kaapo Hakola 
Kirkot:  Alajärven kirkko (1749–1836)  Alahärmän vanha kirkko (1752–1898)  Kauhavan vanha kirkko (1756–1921)  Keuruun vanha kirkko (1758)  Evijärven kirkko (1758)  Purmon kirkko* (1772)  Virtain kirkko (1772)  Kuortaneen kirkko (1777)  Nurmon kirkko (1778)  Ylihärmän kirkko (1787)  Jurvan kirkko (1802) 
 ei täyttä varmuutta tekijästä 
Kirkon vaivaisukko kuvattuna Kerimäen kirkon näyttelyssä 2013
Howard Fast

| Howard Fast> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Howard Melvin Fast
Syntynyt: 11. marraskuuta 1914 (ikä 110) New York
Kuollut: 12. maaliskuuta 2003 (88 vuotta) Connecticut
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi:  E. V. Cunningham  Walter Erickson 
Palkinnot
 Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto (1953) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Howard Melvin Fast (11. marraskuuta 1914 New York – 12. maaliskuuta 2003 Greenwich, Connecticut) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnettiin myös kirjailijanimillä E. V. Cunningham ja Walter Erickson.
Fast tunnettiin radikaalina kirjailijana, jonka aiheita olivat muun muassa Yhdysvaltojen varhaisvaiheet, intiaanien asema sekä ammattiyhdistysliike. Hän kirjoitti myös salapoliisiromaaneja ja trillereitä. Fast sai Stalinin rauhanpalkinnon vuonna 1953.
Suomennetut teokset

Saccon ja Vanzettin kärsimyshistoria (The passion of Sacco and Vanzetti: A New England legend), suom. Elvi Sinervo, Helsinki: Kansankulttuuri 1954
Uusi sukupolvi (Second generation), suom. Irmeli Sallamo, Jyväskylä: Gummerus 1980. ISBN 951-20-2001-7
Lupausten maa (The immigrants), suom. Irmeli Sallamo, Jyväskylä: Gummerus 1979. ISBN 951-20-1754-7
Fat Pat

Fat Pat, oikealta nimeltään Patrick Lamark Hawkins, (4. joulukuuta 1970 Houston, Texas – 3. helmikuuta 1998) oli yhdysvaltalainen hip hop -artisti. Hän oli yksi Screwed Up Click -kokoonpanon alkuperäisistä jäsenistä.
Fat Pat ammuttiin Houstonissa 3. helmikuuta 1998, kun hän oli hakemassa esiintymispalkkiota. Ampujaa ei saatu kiinni.
Albumit

1998: Ghetto Dreams
1998: Throwed in da Game
2001: Fat Pat’s Greatest Hits
2004: Since The Gray Tapes
2005: Since The Gray Tapes Vol. 2
2008: I Had A Ghetto Dream
Evankeliumi Luukkaan mukaan, 5. luku

James Tissot, Ihmeellinen kalansaalis, Brooklyn Museum
Luukkaan evankeliumin 5. luku löytyy kristillisen Raamatun Uudesta testamentista. Luku koskee Jeesuksen ensimmäisten opetuslasten kutsumista ja jatkaa Jeesuksen opetus- ja parannus-toiminnan kuvaamista. Varhaista kritiikkiä juutalaisten uskonnollisilta johtajilta esiintyy.
Teksti

Alkuperäinen teksti on kirjoitettu Koineen kreikaksi.
Joitakin kaikkein vanhimpia käsikirjoituksia, jotka sisältävät tämän luvun ovat:
Papyrus 4 (n. 150-175 jaa.; säilynyt: säkeet 3-8, 30-39)
Papyrus 75 (n. 175-225 jaa.)
Codex Vaticanus (325-350 jaa.)
Codex Sinaiticus (330-360 jaa.)
Codex Bezae (n. 400 jaa.)
Codex Washingtonianus (n. 400 jaa.)
Codex Alexandrinus (n. 400-440 jaa.)
Codex Ephraemi Rescriptus (n. 450 jaa.)
Codex Guelferbytanus B (400-luvulla jaa.: säilynyt jakeet 1-4)
Tämä luku on jaettu 39 jakeeseen.