stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pöytyän kirkko

| Pöytyän kirkko Pöytis kyrka |
| --- | --- |
 Kirkko kesällä 2011.
Sijainti:  Turuntie 1163, Pöytyä
Koordinaatit:  60°45′39.5″N, 022°38′40.2″E
Seurakunta:  Pöytyän seurakunta
Rakentamisvuosi:  1793
Suunnittelija:  Carl Christoffer Gjörwell nuorempi
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  750
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pöytyän kirkko (ruots. Pöytis kyrka) on Pöytyän seurakunnan kirkko Pöytyällä Varsinais-Suomessa. Kirkon rakentaja oli Mikael Piimänen ja suunnittelija Carl Christoffer Gjörwell. Rakennus valmistui 1793.
Kirkko

Pöytyän puukirkko on tyypiltään länsitornillinen pitkäkirkko. Sen täyskorkeat kylkiäiset avautuvat kirkkosaliin. Tornin yläosan Piimänen rakensi oman mallinsa mukaisena Gjörwellin suunnitelmista poiketen. Itäpäädyssä oleva sakaristo on muuta kirkkoa hieman leveämpi ja korkeampi, kuten myös tornin alla oleva osa.
Kirkon valmistumisen aikaan pyhätöt oli tapana nimetä hallitsijan mukaan, Pöytyän kirkko omistettiin silloin vasta 14-vuotiaalle Kustaa IV Aadolfille. Tästä on muistotaulu kirkon ulkoseinässä pääoven yläpuolella.
Kirkko > Sisätilat

Kirkon sisätilojen tyyli on muuttunut huomattavasti. Vuonna 1825 kirkon ikkunoita suurennettiin. Sisätilat muuttuivat uusgoottilaisen tyylin mukaisiksi korjauksissa vuosina 1886–1888. Näitä niin sanotun nikkarityylin koristeita karsittiin raskaalla kädellä arkkitehti Toivo Paatelan suunnittelemassa korjauksessa, joka toteutettiin vuosina 1937–1938. Korjauksen yhteydessä kirkkoon saatiin sähkövalo ja keskuslämmitys. Viimeisin iso korjaus oli vuonna 1980, suunnittelijana oli arkkitehti Eero Raatikainen. Korjauksen myötä kirkko palautui sisäpuoleltaan takaisin uusgoottilaiseen tyyliin. Kirkossa on tilaa noin 750 henkilölle.
Kaksiosainen Johan Zacharias Blackstadiuksen maalaama alttaritaulu on vuodelta 1849. Yläosa esittää Kristusta ristillä ja alaosa Pyhän ehtoollisen asettamista. Kirkon edellinen alttaritaulu kuvasi samoja aiheita, taulu myytiin Oripään seurakunnalle 1849.
Kaikki kirkossa olleet urut ovat olleet Kangasalan urkutehtaan rakentamia. Ensimmäiset olivat vuodelta 1883 ja rakennettu Bror Axel Thulén kaudella. Toiset urut rakennettiin Martti Tulenheimon ollessa urkutehtaan johtajana. Nykyiset urut ovat viimeiset Kangasalan urkutehtaan rakentamat urut (valmistusnumero 1039), ne ovat vuodelta 1983 ja 21-äänikertaiset.
Muistomerkit

Hautausmaa ympäröi kirkkoa joka puolelta. Sankarimuistomerkki on pöytyäläissyntyisen kuvanveistäjä Aarre Aaltosen työ, kuten myös kirkon edessä Vanhan Tampereentien puolella oleva Raivaaja-patsas, joka on pystytetty 1966. Pöytyälläkin pappina olleen Fredrik Gabriel Hedbergn muistokivi on kirkon seinustalla, toinen pöytyäläispappi Antti Lizelius sai muistokiven Kyröntien toiselle puolelle vanhan kirkkomaan aitauksen viereen.
Kirkkoympäristö

Kirkkoympäristöön liittyy vanha kirkkotarha nykyisen kirkon pohjoispuolella, Pöytyän keskiaikaisella kirkonpaikalla, missä aiemmin sijaitsi vuonna 1805 purettu keskiaikainen Pöytyän sakaristo. Vanhaa kirkkotarhaa ympäröi harvinainen katettu hirsiaita, jossa on kaksi pyramidikattoista porttirakennusta 1700-luvulta. Kirkon pohjoispuolella on entisen kirkkoherranpappilan kaksikerroksinen, uusklassistinen rakennus vuodelta 1802. Kirkonmäen kohteisiin kuuluu myös lainamakasiini 1700-luvulta sekä Aino Aallon Alvar Aallon toimistossa 1930-luvulla suunnittelema seurakuntatalo. Kokonaisuutena kirkosta ja sen ympäristöstä muodostuva Pöytyän kirkkoympäristö on yksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kirkkoympäristö > Kuvia kirkkoympäristöstä

Sankarihaudat.
Vanha kirkkotarha.
Lainamakasiini ja Lizeliuksen muistokivi.
Museopappila vuodelta 1802.
Vanha seurakuntatalo. Nykyinen srk-talo pilkottaa takaa.
Kirkkoherranvirasto, aiemmin myös pappila.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pöytyän kirkko Wikimedia Commonsissa
Sisätiloiltaan kirkko on uusgoottilaista eli nikkarityyliä.
Alttaritaulu on Johan Zacharias Blackstadiuksen työ vuodelta 1849.
Mikko Pöllä

Ylikersantti Mikko Pöllä
Mikko Pöllä (16. syyskuuta 1916 Valkeasaari – 28. huhtikuuta 1994 Mäntyharju) oli suomalainen sotilas, kaukopartiomies ja Mannerheim-ristin ritari.
Elämä

Mikko Pöllä syntyi 16. syyskuuta 1916 Valkeasaaressa, Inkerissä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Pöllä ja Maria o.s. Reponen. Hän kävi nelivuotisen kansakoulun Valkeasaaressa ja jatkoi opintoja kolmivuotisessa Haapakankaan kirkonkylän kolhoosinuorisokoulussa.
Hänen isänsä karkotettiin monien muiden Inkerin suomalaisten tavoin vuonna 1932 kulakkina Siperiaan, ja perhe häädettiin kotitilaltaan. Mikko Pöllä pakeni Josif Stalinin hirmuhallintoa vuoden 1933 heinäkuussa uimalla yli Rajajoen. Hän työskenteli eri puolilla Suomea rakennusmiehenä, tukkijätkänä ja muurarina. Suomen päämaja värväsi kielitaitoisen Pöllän tiedustelijaksi vuoden 1939 syksyllä.
Elämä > Talvisota ja välirauha

Talvisodan alussa Pöllä sai parin viikon alokaskoulutuksen, jonka pääpaino oli partiotoiminnassa. Tulikasteensa hän sai eräänä tammikuisena pakkasyönä Uomaalla. Tämän jälkeen hänet komennettiin Kollaan taisteluihin. Hän teki 13 partiomatkaa linjojen taakse ja avoimille sivustoille luutnantti Into Kuismasen joukkueessa.
Välirauhan alussa Pöllä määrättiin radistikurssille Järvenpäähän. Hänelle opetettiin Kyynel-partioradion käyttö. Hän suoritti varusmiespalvelunsa rajavartiolaitoksessa Kuhmossa sekä sai laskuvarjokoulutuksen Luonetjärvellä. Hän teki myös muutaman tiedustelumatkan rajan taakse.
Elämä > Jatkosota

Pöllä palveli jatkosodassa kaukopartiomiehenä ja kaukopartion johtajana Erillinen Pataljoona 4:n Osasto Kuismasessa. Hän teki jatkosodassa yli 30 partiomatkaa. Hän oli mukana tuhoamassa vihollisen tukikohtia, muun muassa Petrovski Jamin suuren huoltotukikohdan tuhoamisretkellä, ja räjäyttämässä sotatarvikejunia syvällä vihollisen selustassa, jopa Arkangelin radalla asti.
Ylikersantti Pöllä nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 1. elokuuta 1943 numerolla 120. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa suoritukset ja saavutukset, jotka on luettava suomalaisen sotilaan uljaimpien ja kunniakkaimpien tekojen joukkoon.
”Ylikersantti Pöllä on partiomiehenä ja partion johtajana osoittanut esimerkillistä mieskohtaista rohkeutta ja aloitekykyä”, päämajan tiedusteluosaston päällikkö, eversti Kaarlo Somerto kirjoitti. ”Annetut tehtävät ovat aina tulleet täytetyiksi. Usein hurjissakin kahakoissa Pöllä on esimerkillään vaikuttanut koko partion tuloksen onnistumiseen.”
”Mainittakoon, että viime kevättalvella ylikersantti Pöllä viiden toverinsa avustamana vihollisen huoltokeskuksen hävityksen yhteydessä pysäytti viisikymmentä autoa käsittävän kolonnan ja siten esti vihollisen apuvoiman tulon hävityskohteeseen. Suurin osa kolonnasta tehtiin liikuntakyvyttömäksi.”
Nimityshetkellä Pöllä oli Neuvostoliiton kansalainen. Toinen Mannerheim-ristin saanut Neuvostoliiton kansalainen oli Antti Vorho.
Pöllä komennettiin vuoden 1944 tammikuussa Upseerikoulun kurssille numero 58 Niinisaloon. Kurssin jälkeen hänet ylennettiin vänrikiksi. Kesällä hän ehti vielä toimia kolmen partiomatkan johtajana hyökkäävän vihollisen selustassa.
Elämä > Pakomatka Venezuelaan

Sotien jälkeen Mikko Pöllä hankki Suomen kansalaisuuden, mutta Neuvostoliiton kansalaisuus säilyi, koska siitä luopumista oli erikseen anottava Neuvostoliiton viranomaisilta. Vuonna 1945 hän meni naimisiin Leena o.s. Kotilaisen kanssa.
Pöllä joutui vuoden 1946 tammikuussa punaisen Valpon kuulusteluihin. Luovutuksen pelossa hän päätti paeta ulkomaille. Hän työskenteli Ruotsissa metsätyömiehenä, kunnes Ruotsin hallitus vuoden 1946 syyskuussa päätti karkottaa suomalaiset sotilaspakolaiset maasta.
Pöllä siirtyi vaimonsa kanssa Venezuelaan, jossa hän työskenteli tarjoilijana Ruotsin suurlähetystössä, pyhimysten kuvien myyjänä, maanviljelijänä sekä itsenäisenä rakennusurakoitsijana. Leena ja Mikko Pöllän tiet erkanivat vuonna 1947, jonka jälkeen vaimo muutti Suomeen. Pariskunnalle myönnettiin ero vuonna 1951.
Vuoden 1954 ammunnan MM-kisoissa Caracasissa vuonna 1954 Pöllä toimi Suomen joukkueen tulkkina ja oppaana. Vuonna 1956 hänet ylennettiin reservin luutnantiksi.
Elämä > Paluu Suomeen

Pöllä palasi Suomeen vuoden 1964 syksyllä. Hänet palkattiin työnjohtajaksi Geologiseen tutkimuslaitokseen toisen entisen kaukopartiomiehen, laitoksen ylijohtajan, professori Vladimir Marmon aloitteesta. Hän solmi toisen avioliittonsa Ritva Annikki o.s. Auvisen kanssa. Pariskunta asui Munkkivuoressa. Mikko Pöllä jäi eläkkeelle vuonna 1977.
Mikko Pöllä kuoli vuonna 1994. Hänet on haudattu Mäntyharjun uudelle hautausmaalle. Vuonna 2005 kaukopartio-osasto Kuismasen perinnetapahtuman yhteydessä paljastettiin Mikko Pöllän reliefi Joensuun pursiseuran huvilalla.
Teriakki

Kuvassa italialainen apteekkari myymässä teriakkia 1300-luvulla
Teriakki oli entisaikoina suosittu yleislääke, jonka uskottiin tehoavan lähes kaikkiin vaivoihin.
Teriakin juuret juontavat antiikin Kreikkaan toiselle vuosisadalle eaa. Teriakkia saatettiin valmistaa kymmenistä ainesosista, kuten erilaisista yrteistä ja oopiumista sekä joskus käärmeen lihasta tai majavan hausteesta. Kreikkalaisten jälkeen teriakin reseptiä parantelivat Rooman keisari Neron henkilääkärinä tunnettu Andromakhos sekä Galenos.
Keskiajalla teriakkia sekoitettiin hunajaan tai viiniin ja käytettiin vastamyrkkynä käärmeenpuremiin ja muihin myrkytyksiin sekä kaikenlaisten muidenkin vaivojen ennaltaehkäisyyn ja hoitoon. Erityisen maineikasta oli renessanssin Venetsiassa valmistettu teriakki. Mustan surman aikana teriakin uskottiin tepsivän ruttoon, sillä sairauden uskottiin johtuvan ruttokäärmeiden myrkyttämistä joista.
Teriakin valmistus oli vaativaa ja ainesosat kalliita. Ainesosat piti kerätä talteen juuri oikeaan aikaan, sillä planeettojen ja tähtikuvioiden aseman uskottiin vaikuttavan kasvien tehoon. Kun lääke oli sekoitettu, sen piti antaa käydä ja kypsyä muutaman vuoden ajan.
Teriakki oli uskomuslääke, jonka parantavat vaikutukset olivat vähäisiä. Se sisälsi kuitenkin vanhaa lääkekasvia merisipulia, joka sisältää sydämen toimintaan vaikuttavaa skillaridiiniglykosidia. Teriakin sisältämä oopiumi toimi särkylääkkeenä, joka helpotti tuskaisen käyttäjän oloa. Se lievensi myös yskää, ripulia ja oksentamista.
Terbium(III)

| Terbium(III)oksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
Muut nimet:  terbium seskvioksidi, terbia, diterbiumtrioksidi
CAS-numero:  12036-41-8
PubChem CID:  159410
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Tb2O3
Moolimassa:  365,849 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoinen, kiteinen aine
Sulamispiste:  2 410 °C
Tiheys:  7,91 g/cm3
Terbium(III)oksidi eli diterbiumtrioksidi (Tb2O3) on terbiumin ja hapen muodostama epäorgaaninen yhdiste, joka on eräs terbiumin oksideista. Se on p-tyypin puolijohde, varsinkin jos siihen on saostettu kalsiumia. Sitä voidaan valmistaa pelkistämällä metallisesta terbiumista hapettumalla saatavaa ruskeaa oksidia Tb4O7, tai jotain muuta korkeampaa terbiumin oksidia, vedyllä 550–1 000 °C lämpötilassa:
Terbium(III)oksidi liukenee useimpiin mietoihin happoihin, jolloin havaitaan lähes värittömät Tb3+ ionit.
Aiheesta muualla

PubChem: Terbium oxide (englanniksi)
Sigma Aldrich: Terbium(III) oxide, 99.99% trace metals basis (englanniksi)

| Terbium(III)bromidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  14456-47-4
PubChem CID:  84452 ja 4384953
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  TbBr3
Moolimassa:  398,64 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoinen, hieman hopeinen, kiteinen aine
Sulamispiste:  827–828 °C
Kiehumispiste:  1 490 °C
Tiheys:  4,67 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Terbium(III)bromidi (TbBr3) on terbiumin ja bromidi-ionien muodostama epäorgaaninen yhdiste. Tällä ja muilla terbiumin yhdisteillä on poikkeavia magneettisia ominaisuuksia, joita mahdollisesti voidaan käyttää eksoottisissa materiaaleissa, kuten magnetostriktiivisissä seoksissa. Terbium-bromi-deuteridi on mahdollisesti spin-lasimateriaali.
Aiheesta muualla

PubChem: Terbium(III) bromide (englanniksi)
Sigma Aldrich: Terbium(III) bromide anhydrous, powder, 99.99% trace metals basis (englanniksi)
Vladimir Terjoškin

Vladimir Petrovitš Terjoškin (ven. Владимир Петрович Терёшкин; 22. heinäkuuta 1903 Suoju – 8. huhtikuuta 1967 Moskova) oli neuvostoliittolainen puoluevirkailija ja Suomen asioiden asiantuntija.
Vladimir Terjoškin syntyi venäläiseen talonpoikaisperheeseen. Hän kävi kaksi luokkaa koulua ja työskenteli Muurmannin radan rakennustöissä. Terjoškin liittyi kommunistipuolueeseen vuonna 1918 ja työskenteli sen jälkeen Neuvosto-Karjalassa erilaisissa hallinto- ja puoluetehtävissä. 1920-luvun loppupuolella hän hakeutui sotilasuralle ja valmistui myöhemmin Leninille nimetystä sotilas-poliittisesta akatemiasta.
Terjoškin oli talvisodan aikana politrukkina Kuusisen hallituksen armeijassa käyttäen suomalaista sukunimeä Tervonen ja hän kuulusteli suomalaisia sotavankeja Sorokassa. Jatkosodan jälkeen everstin arvoinen Terjoškin oli Suomessa vuosina 1944–1947 liittoutuneiden valvontakomissiota johtaneen Andrei Ždanovin avustajana, tulkkina ja sihteerinä. Hän oli myös sihteerinä Kominformin kokouksissa vuosina 1947 ja 1948. Sittemmin Terjoškin oli Moskovassa Ždanovin sihteeristön päällikkönä ja hän toimi vuodesta 1948 alkaen NKP:n kansainvälisen osaston apulaispäällikkönä, vastuualueenaan Pohjoismaat.
Ždanovin vuonna 1948 tapahtuneen kuoleman jälkeen Terjoškin sai NKP:ssä vastuulleen Suomen asiat. Terjoškin oli koko 1950-luvun ajan Suomen Kommunistisen puolueen johdossa olleen Ville Pessin lähimpänä ohjaajana. Terjoškin oli vieraana Suomen Kommunistisen puolueen XI edustajakokouksessa Helsingissä touko-kesäkuun vaihteessa 1957 ja hän osallistui NKP:n ja SKP:n johdon tapaamiseen elokuussa 1961. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1963, jolloin hänen seuraajakseen tuli Aleksei Beljakov.
Raahen seurakunta

| Raahen seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Raahen kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Limingan rovastikunta
Pääkirkko:  Raahen kirkko
Perustettu:  1649
Jäsenmäärä:  21 053 (elokuu 2024)
– Osuus asukkaista:  74,2 %
Kirkollisvero:  1,90 %
Kirkkoherra:  Harri Joensuu
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Raahen seurakunta on Raahen kaupungissa ja Siikajoen kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Oulun hiippakuntaan ja Limingan rovastikuntaan.
Raahen seurakunta perustettiin alun perin vuonna 1649 samalla kuin Raahen kaupunkikin. Vuonna 1690 se yhdistettiin Saloisten  kanssa Raahen–Saloisten seurakunnaksi, johon Saloinen kuulu Salo-nimisenä kappeliseurakuntana. Vuonna 1901 Saloisten seurakunta itsenäistyi, ja vuonna 1973 se muodosti Raahen seurakunnan kanssa seurakuntayhtymän. Vuonna 1909 tehdyllä päätöksellä, joka toteutettiin vasta vuonna 1922, Raahen seurakunnasta erotettiin myös Pattijoki omaksi seurakunnakseen. Myös Vihannin seurakunta erosi Raahen seurakunnasta vuonna 1896 oltuaan sitä ennen vuodesta 1751 lähtien kappeliseurakunta.
Herätysliikkeet

Raahen seurakunta kuuluu muun Pohjois-Pohjanmaan tavoin vanhoillislestadiolaisuuden keskeiseen kannatusalueeseen. Vanhoillislestadiolaisuus on erityisen voimakasta Ruukin alueella. Liikkeellä on selvää kannatusta myös Raahessa ja jossain määrin myös Vihannissa, Pattijoella ja Siikajoella. Raahessa vaikuttaa jossain määrin myös herännäisyys.
Papisto

Muun muassa seuraavat henkilöt ovat toimineet Raahen seurakunnan kirkkoherroina:
Papisto > Kirkkoherrat

1652–1661: Claudius Henrici Alholm
1662–1664: Caspar Caspari Forbus
1670: Johan Caspari Forbus
1674–1691: Magnus Gabrielis Westzynthias
1922–1934: Olavi Heliövaara
1935–1953: Antti Orkamaa
1954–1977: Eero Permi
1977–1999: Kalevi Silvola
1999–2007: Veikko Määttä
2007–2018: Tuomo Matala
2018– Harri Joensuu
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
| n k Limingan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Hailuoto  Kempele  Liminka  Lumijoki  Muhos  Raahe  Siikalatva  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  |  |
| Entiset seurakunnat |  Kestilä  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pulkkila  Pyhäntä  Raahe ja Saloinen  Rantsila  Revonlahti  Ruukki  Saloinen  Siikajoki  Temmes  Vihanti  |  |
Oulun hiippakunta
Raakkuäyriäiset

| Raakkuäyriäiset |
| --- | --- |
 Raakkuäyriäisiä
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Raakkuäyriäiset Ostracoda  Latreille, 1802
Alaluokat
 Podocopa (alaluokka)  Myodocopa (alaluokka)  Metacopina (lahko) 
Katso myös
   Raakkuäyriäiset Wikispeciesissä   Raakkuäyriäiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Raakkuäyriäiset (Ostracoda) ovat äyriäisiä, joilla on simpukan kuorta muistuttava kaksiosainen suojakuori, jonka mukaan ne ovat saaneet nimensä – ”raakku” on jokihelmisimpukan kansankielinen nimitys. Raakkuäyriäisiä tunnetaan pari tuhatta elävää lajia, fossiiliaineistossa kymmeniä tuhansia.
Ulkonäkö ja koko

Raakkuäyriäiset ovat pieniä, tyypillisesti noin millimetrin kokoisia, mutta eri lajien välillä koko vaihtelee 0,2–30 mm. Kaksiosainen kuori on yläreunasta saranoitu ja koostuu kitiinistä. Jotkut lajit muodostavat kitiinikuoren päälle vielä kalkkikerroksen. Raakkuäyriäisillä on vähemmän raajoja kuin millään muulla äyriäisryhmällä; ruumiissa on vain kolme paria raajoja. Ne liikkuvat uimalla tuntosarviensa avulla.
Levinneisyys

Raakkuäyriäisiä tavataan lähes kaikissa maailman vesistöissä, tropiikista napa-alueille, merten syvänteistä rannikolle ja jokiin, järviin ja osavuotisiin lammikoihin asti.
Ravinto ja elintavat

Raakkuäyriäiset elävät pääasiassa pohjamutaan kaivautuneina. Useimpien lajien ravintoa ovat bakteerit, levät ja jätteet. Järvien rantavesissä raakkuäyriäisiä voi elää jopa 160 000 yksilöä neliömetrillä, yleensä joitakin tuhansia.
Lisääntyminen

Monet raakkuäyriäiset lisääntyvät partenogeneettisesti, joissakin lajeissa esiintyy myös koiraita. Joillakin lajeilla naaraat pitävät munat kuoren välissä, jolloin poikaset syntyvät elävinä.
Tereftalonitriili

| Tereftalonitriili |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Bentseeni-1,4-dikarbonitriili
CAS-numero:  623-26-7
PubChem CID:  12172
SMILES:  C1=CC(=CC=C1C#N)C#N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H4N2
Moolimassa:  128,132 g/mol
Sulamispiste:  222 °C
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Tereftalonitriili eli 1,4-disyanobentseeni tai p-disyanobentseeni (C8H4N2) on aromaattisiin nitriileihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa esimerkiksi polymeerien monomeereja. Tereftalonitriili on ftalonitriilin ja isoftalonitriilin isomeeri.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa tereftalonitriili on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta mutta liukenee hieman etanoliin ja dietyylieetteriin ja hyvin bentseeniin.
Tereftalonitriiliä valmistetaan p-ksyleenistä ammoksidaatioreaktiolla eli reaktiolla ammoniakin ja hapen kanssa. Reaktiossa käytetään katalyytteinä vanadiinin ja alumiinin oksidien seosta. Sitä muodostuu myös eräissä polyetyleenitereftalaatin kierrätysprosesseissa. Tereftalonitriili voidaan pelkistää vedyttämällä 1,4-bis(aminometyyli)bentseeniksi tai 1,4-aminometyylisykloheksaaniksi, joita käytetään polyuretaanien valmistamiseen. Se voidaan myös hydrolysoida tereftaalihapoksi.
Teollisuusneuvos

Teollisuusneuvos on Suomessa sekä valtionhallinnossa esiintyvä virkanimike että henkilölle myönnettävä arvonimi.
Teollisuusneuvoksen arvonimi

Teollisuusneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 2. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 6 200 euroa tai 1 550 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1930 ylitarkastaja Lauri Kuoppamäelle. Vuosien 1918–2013 aikana teollisuusneuvoksen arvonimi on myönnetty 446 henkilölle.
Teollisuusneuvoksen virkanimike

Teollisuusneuvos on myös virkanimike kauppa- ja teollisuusministeriössä sekä työ- ja elinkeinoministeriössä.
Termi (filosofia)

Termi (< lat. terminus) on filosofinen logiikan alan termi, jolla tarkoitetaan usein käsitettä. Sitä voidaan käyttää esimerkiksi silloin, kun halutaan välttyä sanaan ”käsite” liittyviltä kognitiivisilta tai kielifilosofilta vivahteilta.
Aristoteelisessa logiikassa termejä ovat arvostelman subjekti (se josta väitetään) ja predikaatti (se mitä väitetään). Arvostelma on kahden termin eli subjektin ja predikaatin yhdistelmä, joka kuvaa, että jokin on tai ei ole ominaista jollekin. Syllogismissa on sen kahdessa premississä yhteensä kolme termiä: yksi kummassakin premississä esiintyvä välitermi, sekä kaksi ääritermiä.
Termi voi tarkoittaa myös yleisemmin jotain ilmausta. Teoreettinen termi tarkoittaa sellaista ilmausta, jolle jossakin teoriassa määritellään täsmällinen merkitys.
Päättely

Auguste Rodin: Ajattelija (1880-82), Ny Carlsberg Glyptotek, Kööpenhamina.
Päättely on ajattelua, joka tavallisesti etenee oletuksista johtopäätökseen. Usein päättelylle annetaan perusteluja. Päättelyn perusteiden ja todistusketjujen esittämistä kutsutaan argumentaatioksi. Argumentaatio rakentaa yhteyden päättelyn perusteiden ja päättelyn johtopäätöksen välille. Johtopäätös on väite, jonka puolesta päättelyssä argumentoidaan.
Filosofian osa-aluetta, joka tutkii muodollisesti pätevää päättelyä, kutsutaan logiikaksi. Logiikan alueella perusteita, joista päättelyn johtopäätös johdetaan, kutsutaan premisseiksi.
Logiikka ei tutki, kuinka ihmiset päättelevät, vaan sitä, kuinka ihmisten tulisi päätellä, jos halutaan että päättely on pätevää. Pätevässä päättelyssä oletusten totuus antaa halutun varmuuden johtopäätöksen totuudesta. Jos perusteet tai päättelyn lähtökohdat ovat epätosia, ei johtopäätöksen totuudesta voi olla varmuutta, vaikka päättely olisi muodollisesti moitteetonta.
Perinteisesti päättely jaotellaan tekemällä ero dialektisen päättelyn, deduktiivisen päättelyn, induktiivisen päättelyn, hypoteettis-deduktiivisen päättelyn, analogiapäättelyn ja abduktiivisen päättelyn välille. Arkipäivässä ihmiset käyttävät erilaisia päättelytapoja usein tiedostamattaan.
Dialektinen päättely

Päättely tapahtuu tavallisesti ihmisten välisessä keskustelussa. Keskustelevaa perustelemista kutsutaan dialektiikaksi. Aristoteleen mukaan dialektiikka lähtee liikkeelle ihmisten yleisesti hyväksymistä näkemyksistä. Tämänkaltaisessa keskustelussa keskustelun lähtökohtien ei tarvitse olla varmoja. Keskustelun lähtökohdat voivat olla toistensa kanssa ristiriidassa. Keskustelussa punnitaan erilaisia näkökohtia ja mietitään erilaisten näkemysten perusteluja, johtopäätösten puolesta ja niitä vastaan.
Dialektista päättelyä käytetään hyväksi silloin, kun mikään valmis päättelymalli ei sovellu keskusteltavan aiheen tarkastelemiseen, tai erilaisista menetelmistä on vaikea valita sopivaa. Kun tieteilijä joutuu tarkastelemaan kriittisesti erilaisten tieteellisten teorioiden pätevyyttä, hän käyttää hyväkseen dialektiikkaa. Tämänkaltaisessa tilanteessa tieteilijä pyrkii punnitsemaan erilaisten teorioiden hyviä ja huonoja puolia.
Dialektinen päättely toteutuu kahden tai useamman ihmisen välisessä keskustelussa. Keskustelun tarkoituksena on kumota epätodet uskomukset. Jäljelle jäävät ainoastaan ne uskomukset, joihin keskustelussa pystytään löytämään vahvoja perusteita. Ne näkemykset, joihin keskustelijat eivät löydä perusteita, kumotaan. Kumoaminen tapahtuu epäsuorasti johtamalla epätodet uskomukset niistä seuraaviin ristiriitaisiin johtopäätöksiin.
Koska dialektinen päättely ei lähde liikkeelle varmoista lähtökohdista, keskustelussa korostuu myös retoriikan osuus. Keskustelijoiden vakuuttavuuteen vaikuttaa, argumenttien lisäksi, heidän kykynsä esittää näkemyksensä ihmiset vakuuttavalla tavalla. Dialektisen menetelmän isänä pidetään tavallisesti Sokratesta, joka kehitti ns. sokraattisen menetelmän.