stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Jerusalem Post
Aiheesta muualla

The Jerusalem Postin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Jerusalem |
| --- | --- | --- |
 Jerusalemin hallintoalue 
| Alueet |  Vanhakaupunki Armenialaiskortteli  Kristitty kortteli  Muslimikortteli  Juutalaiskortteli  Ein Kerem  Har Nof  Mea Shearim  Migrash Harusim  Mishkenot Sha'ananim  Nahlaot  Rehavia  Sheikh Jarrah  Shaarei Hesed  Silwan  |  |
| Liikenne |  Jerusalemin pikaraitiotie  |  |
| Pyhät paikat |  Betesda  Daavidin kaupunki  Daavidin torni  Gehenna  Getsemane  Giihonin lähde  Golgata  Kidron  Länsimuuri  Temppelivuori  Pyhän haudan kirkko  Siionin portti  Siioninvuori Kuningas Daavidin hauta  Siloan allas  Via Dolorosa  Viimeisen ehtoollisen huone  Öljymäki Profeettojen Haggai, Sakarja ja Malakia hauta  |  |
| Nähtävyydet |  Al-Aqsa  Antonian linnoitus  Damaskoksen portti  Dominus Flevit  Herzl  Hurvan synagoga  Jaffan portti  Jerusalemin raamatullinen eläintarha  Jerusalemin toinen temppeli  Kaikkien kansojen kirkko  Kalliomoskeija  King David Hotel  Knesset  Marian kuolonuneen nukkumisen kirkko  Rambanin synagoga  Scopusvuori  |  |
| Koulutus |  Al-Qudsin yliopisto  Jerusalemin heprealainen yliopisto  |  |
| Kulttuuri |  Israelin kansalliskirjasto  Israelin kansallismuseo  Jom Jerušalajim  Rockefeller-museo  Temppeli-instituutti  Yad Vashem  |  |
| Urheilu |  Beitar Jerusalem FC  Hapoel Jerusalem BC  |  |
| Muuta |  Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö  The Jerusalem Post  |  |
Dario Campeotto

Dario Campeotto (1. helmikuuta 1939 – 1. huhtikuuta 2023) oli tanskanitalialainen laulaja ja näyttelijä. Hän edusti Tanskaa vuoden 1961 euroviisuissa kappaleella "Angelique", joka ylsi viidennelle sijalle. Suomessa kappale nousi Sauvo Puhtilan suomentamana (nimimerkillä Veikko Vallas) ja urallaan uuteen nousuun päässeen Olavi Virran tulkitsemana levymyyntitilaston toiselle sijalle samana vuonna.
Campeotto oli aiemmin naimisissa näyttelijä Ghita Nørbyn kanssa.
Aiheesta muualla

Dario Campeotto Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  Europeana
Avro Manchester

| Avro Manchester |
| --- | --- |
 Avro Manchester Mk I A
Tyyppi:  pommikone
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Avro
Muunnelmat:  Avro Lancaster
Avro Manchester l, Avro (A.V. Roe) 679 Manchester oli Ison-Britannian käyttämä toisen maailmansodan aikainen pommikone. Konetyyppi tuli palvelukseen 1940, mutta sen palvelusaika jäi lyhytaikaiseksi ja Manchesterin korvasivat paremmat tyypit vuoden 1942 aikana. Konetyypin pohjalta kehitettiin sen seuraaja, Avro Lancaster.
Taustaa

Avro suunnitteli koneen täyttämään ilmailuministeriön spesifikaation P.13/36 kaksimoottorisesta raskaasta tai keskiraskaasta pommittajasta, jossa käytettäisiin Rolls-Roycen uutta 24 -sylinteristä, 2000:n hevosvoiman luokkaan suunniteltua Vulture -moottoria. Spesifikaatioon vastasi myös Handley Page  H.P 56 -suunnitelmallaan.  Handley Page yhtiössä epäiltiin jo varhain Vulture -moottorin onnistumista, ja suunnitelma muutettiin tulevan 4 - moottorisen Halifax -pommittajan perustaksi.  Avron ohella Vulture -pohjainen suunnitelma oli v. 1935 spesifikaatioon kehitetty Vickers Warwick.
Manchesterin ensimmäinen prototyyppi lensi 25. heinäkuuta 1939 ja toinen toukokuussa 1940.  Kokemusten perusteella siipien kärkiväliä kasvatettiin 3,05 metriä ja rungon yläosaan kaksoispyrstön väliin lisättiin kolmas kiinteä evä.  Konetta tilattiin aluksi 200 kappaletta, mitä lisättiin 400:aan kappaleeseen.
Tuotantoversion nimeksi tuli Mk I.  Myöhemmin sivuvakainten pinta-alaa kasvatettiin ja runkolinjan evä poistettiin keskeltä. Malli nimettiin Mk I A:ksi.
Palveluksessa

Palvelukseen Manchester Mk I tuli ensimmäisenä 207. laivueeseen marraskuussa 1940.  Kuusi laivueen konetta tekivät tyypin ensimmäisen pommituslennon Brestiin tammikuun 24:ttä päivää seuraavana yönä 1941.  Koneita toimitettiin 9. laivueeseen minkä lisäksi yksi rannikkolennoston laivue sai niitä lentueen verran.
Manchester osoittautui epäonnistuneeksi, suurimpana syynä Vulture moottorit, jotka eivät alun alkaenkaan tuottaneet luvattua tehoa.  Lisäksi ne olivat epäluotettavat, mitä osaksi yritettiin korjata tehoa rajaamalla, kunnes luotettavuus olisi varmistettu.  Koneella ei käytännössä voinut lentää yhdellä moottorilla, mikä luonnollisesti heikensi taistelukestoa ja paluumahdollisuuksia vaurioituneella koneella.
Kone poistui taistelukäytöstä vuoden 1942 puolivälistä alkaen, ja viimeinen pommituslento tehtiin heinäkuun 25:ttä päivää seuraavana yönä Bremeniin.
Vulture-moottorin kehittämisestä luovuttiin hieman aiemmin loppuvuodesta 1941.
Tunnetuin hyökkäys, johon Manchester koneita osallistui, oli ns. 1000:n koneen hyökkäys Kölniin toukokuun 30. ja 31. välisenä yönä 1942.  Tässä tehtävässä vänrikki (flying officer) Leslie Thomas Manser sai surmansa jäädessään ohjaimiin mahdollistaakseen muun miehistön pelastumisen laskuvarjoilla.  Hänelle myönnettiin miehistön todistuksien perusteella postuumisti Viktorian risti.
Koneita valmistettiin 202 kappaletta. 40 prosenttia niistä menetettiin tappioina ja 25 prosenttia onnettomuuksissa.
Avro Manchester Mk I:stä muokatun neljällä Rolls-Royce Merlin moottorilla varustetun Lancaster-pommikoneen prototyyppi lensi tammikuussa 1941. lähde?
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 7
Pituus: &&&&&&&&&&&&&021.013000021,13 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&027.046000027,46 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&0105.0630000105,63 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&013350.&&&&0013 350 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&025401.&&&&0025 401 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Rolls Royce Vulture -X-24-moottori; &&&&&&&&&&&01312.&&&&001 312 kW (&&&&&&&&&&&01760.&&&&001 760 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0426.&&&&00426 km/h 5180 metrissä
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0298.&&&&00298 km/h 4570 metrissä
Lentomatka: &&&&&&&&&&&02623.&&&&002 623 km 3 677 kg:n pommikuormalla
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&05850.&&&&005 850 m
Aseistus
8 × 7,7 mm:n konekivääriä
4 695 kg pommeja
Kirjallisuutta

Chant, Chris: II Maailmansodan lentokoneet - 300 konetyyppiä kaikkialta maailmasta, Karisto, 2008, Hämeenlinna (suom. Petri Kortesuo) Alkuteos Aircraft of World War II, Amber Books, 1999, Thaimaa ISBN 978-951-23-5025-4 (s. 31)
Antonio Caldara

Antonio Caldara
Antonio Caldara (1670 – 28. joulukuuta 1736) oli italialainen säveltäjä. Hän syntyi Venetsiassa. Hänen isänsä oli viulisti. Caldara tuli aluksi tunnetuksi sellistinä ja jousimusiikin säveltäjänä mutta erikoistui sitten vokaalimusiikkiin. Caldaran tunnetuimpiin teoksiin kuuluvat hänen oopperansa ja oratorionsa.
Caldara aloitti musiikkiuransa laulajana kuorossa. Hän myös opetteli soittamaan useita soittimia. Ensimmäisen oopperansa L’Argene Caldara sävelsi Venetsiaan 1689. 1690-luvulla hän teki oopperoita yhteistyössä muun muassa Antonio Lottin kanssa. Vuonna 1699 Caldara siirtyi Mantovaan ja 1708 Roomaan, jossa hän nousi yhdeksi musiikkielämän kärkinimeksi Alessandro Scarlattin, Arcangelo Corellin ja kaupungissa pari vuotta asuneen Georg Friedrich Händelin ohella. Caldara teki töitä myös Barcelonassa ja Milanossa, kunnes vuonna 1716 sai  varakapellimestarin paikan Wienistä.
Antonio Caldara sävelsi yli sata oopperaa, joista kuutisenkymmentä Wienin-vuosinaan. Caldara sai jatkuvasti säveltää uutta musiikkia juhlatilanteisiin. Hän teki ooppera- ja oratoriosävellyksiä kymmeniin Pietro Metastasion ja Apostolo Zenon librettoihin.
Caldara oli aikansa johtavia oopperasäveltäjiä, mutta on sittemmin paljolti unohdettu. Hänen tuotantoaan on elvytetty lähinnä kirkkomusiikin osalta.
Caldaran tuotannosta on levytetty hovin juhlaooppera Il più bel nome (”Kaunein nimi”, 1708). Se tapahtuu Elysionissa henkilöhahmoinaan Venus (sopraano), Juno ja Herkules (matalia miessopraanoita), Paris (altto) ja Kohtalo (korkea tenori).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antonio Caldara Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Kirkendale, Ursula: Antonio Caldara: Life and Venetian-Roman Oratorios. Revised and translated by Warren Kirkendale. Firenze: Leo S. Olschki Editore, 2007. ISBN 978-88-222-5714-7.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Taavetti Laatikainen

| Taavetti Laatikainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  lisänimi Pappa
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1886 Haukivuori
Kuollut: 15. huhtikuuta 1954 (67 vuotta) Mikkeli
Jääkäri
Liittymispäivämäärä:  7. tammikuuta 1916
Komppania:  3. komppania
Taistelut jääkäriaikana:  asemasota Misse-joella, asemasota Riianlahden rannikkoasemissa, Aa-joen talvitaistelut
Korkein arvo jääkäriaikana:  gruppenführer
Palasi Suomeen:  25. helmikuuta 1918
Arvo Suomeen tultaessa:  luutnantti
Korkein sotilasarvo:  jalkaväenkenraali
Taavetti ”Pappa” Laatikainen (27. heinäkuuta 1886 Haukivuori – 15. huhtikuuta 1954 Mikkeli) oli suomalainen jääkäriupseeri, jalkaväenkenraali ja Mannerheim-ristin ritari numero 17.
Perhetausta

Taavetti Laatikaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Taneli Laatikainen ja Ulla Tarkiainen. Taavetti vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Julia Grönroosin kanssa.
Opinnot

Laatikainen kirjoitti ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta vuonna 1906 ja liittyi Hämäläis-Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1906–1911 ja suoritti filosofian kandidaatti-tutkinnon vuonna 1911. Laatikainen auskultoi syyslukukauden vuonna 1911 ja 1913 Helsingin Suomalaisessa Normaalilyseossa ja toimi nuorempana lehtorina Porin klassillisessa lyseossa 1. tammikuuta 1912 – 31. toukokuuta 1913 välisen ajan. Laatikainen kävi Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuonna 1927 ja teki opintomatkan Ruotsin sotakouluihin vuonna 1928 sekä suoritti Taistelukoulun orientoivan kurssin vuonna 1928. Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän suoritti vuosina 1931–1932.
Jääkärikausi

Laatikainen joutui Porissa suomen kielen lehtorina ollessaan tappeluun santarmien kanssa puolustaessaan oppilaitaan, jonka jälkeen hän lähti Saksaan ja liittyi vapaaehtoisena siellä sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 7. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Laatikainen osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). Laatikainen oli siis useimpia muita jääkäreitä vanhempi, mistä hän sai lisänimen ”Pappa”.
Suomen sisällissota

Laatikainen astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 ensin vannottuaan lippuvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen. Samassa tilaisuudessa hänet ylennettiin Suomen armeijan luutnantiksi. Laatikainen palasi takaisin Suomeen (Vaasa) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Vaasasta hänet komennettiin adjutantiksi 1. jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonaan adjutanttina. Hän otti adjutanttina osaa sisällissodassa Kelhon ja Sotavallan taisteluissa Lempäälässä ja Kämärän asemalla käytyihin taisteluihin sekä itse Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Laatikainen palveli sisällissodan jälkeen Kaartin jääkäripataljoonan adjutanttina, mutta oli komennettuna 22. kesäkuuta – 28. heinäkuuta 1918 väliseksi ajaksi adjutantiksi Vuoristoprikaatiin. Komppanianpäälliköksi hän sai nimityksen 23. lokakuuta 1918 Kaartinjääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Komppanianpäällikön tehtävistä hän oli komennettuna Jääkäriprikaatin aliupseerikoulun johtajaksi 1. kesäkuuta – 10. lokakuuta 1919 väliseksi ajaksi. Seuraavaksi hänet komennettiin Jääkäriprikaatin esikuntaan sotatoimien upseeriksi 10. toukokuuta – 14. heinäkuuta 1920 väliseksi ajaksi. Omien töidensä ohella hän hoiti vuosina 1919–1920 Kaartin Jääkäripataljoonan komentajan viransijaisuuksia.
Laatikainen siirrettiin 16. helmikuuta 1921 Viipurin rykmenttiin, missä hänet sijoitettiin aluksi ase- ja konekivääriupseeriksi ja 14. kesäkuuta 1921 alkaen II pataljoonan komentajaksi. Pataljoonan komentajan tehtävistä hän oli useasti vuosina 1921–1923 komennettuna Reserviupseerikoulun johtajaksi, kunnes 7. maaliskuuta 1923 hänet nimitettiin kyseiseen virkaan. Laatikainen toimi sotilaspedagogisten kurssien johtajana 10. marraskuuta 1924 – 16. toukokuuta 1925 välisenä aikana. Hän toimi myös kesällä vuonna 1925 sisällissodan aikaisten reserviupseerien reserviharjoitusten johtajana ja kesällä 1926 aliupseerien reserviharjoitusten järjestäjänä ja tarkastajana.
Laatikainen siirrettiin 28. huhtikuuta 1927 Kadettikoulun johtajaksi, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 Karjalan kaartin rykmentin komentajaksi. Laatikainen toimi Hyökkäysvaunukokeiluosaston johtajana vuonna 1934. Hänet siirrettiin 26. helmikuuta 1937 Turunmaan sotilasläänin komentajaksi. Laatikainen nimitettiin 11. helmikuuta 1938 alkaen 1. divisioonan komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodan syttyessä Laatikainen sai komentoonsa Kannaksen suojajoukoista perustetun vahvennetun 1. divisioonan. Myöhemmin hän sai johdettavakseen 19. helmikuuta 1940 perustetun I armeijakunnan. Talvisodassa Laatikainen otti osaa joukkoineen taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän jatkoi edelleen samassa tehtävässä, mutta joutui kesällä 1941 ennen jatkosodan syttymistä perustamaan sodan aikaisen V armeijakunnan toimien samalla armeijakunnan komentajana 29. kesäkuuta 1941 saakka.
Jatkosodan puhjettua Laatikainen komennettiin 29. kesäkuuta 1941 kenraalimajuri Paavo Talvelan tilalle II armeijakunnan komentajaksi ja hän otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella. Karjalankannakselta Laatikainen siirtyi 9. lokakuuta 1941 esikuntineen Maaselän suunnalle, missä hän sai komentoonsa sinne muodostetun Karjalan Armeijan alaisen II armeijakunnan. Maaselällä Laatikainen otti osaa taisteluihin muun muassa Karhumäessä, jonka hän valtasi miestensä kera ja tämän johdosta Laatikainen ylennettiin kenraaliluutnantiksi. Asemasotavaiheessa Laatikaisen komentamasta II armeijakunnasta muodostettiin 1. maaliskuuta 1942 Päämajan alainen Maaselän Ryhmä ja samassa yhteydessä lakkautettiin Karjalan Armeija.
Laatikaisen poika vänrikki Esko Armas Laatikainen (s. 1920) kaatui 28. joulukuuta 1942 Lempaalassa.
Laatikainen komensi Maaselän Ryhmää aina 1. maaliskuuta 1944 saakka. Tuolloin hänet siirrettiin Karjalankannakselle, ja hän sai komentoonsa Päämajan alaisen IV armeijakunnan, joka oli muodostettu Kannaksen Ryhmän esikunnasta ja sen alaisuudessa olleista Länsi-Kannaksen joukoista. Armeijakunta joutui peräytymään Leningradin Rintaman joukkojen alettua suurhyökkäyksen kesäkuussa 1944. Laatikaisen alaiset joukot eivät kyenneet pysäyttämään hyökkäävää vihollista vielä VT-asemassa, vaan perääntyivät VKT-asemaan. Uusissa asemissa Laatikainen sai järjestettyä joukkonsa puolustukseen ja kykeni pysäyttämään vihollisen hyökkäyksen.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Laatikainen siirrettiin 3. divisioonan komentajaksi, mistä hänet siirrettiin edelleen vuoden 1944 joulukuussa Puolustusvoimain Pääesikunnan tarkastajaksi. Pääesikunnan tarkastajan toimen ohella hän toimi ainoan rauhanajan Armeijakunnan väliaikaisena komentajana vuoden 1947 maaliskuulle saakka. Samana vuonna Laatikainen nimitettiin jalkaväen tarkastajaksi, mistä virasta hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 27. heinäkuuta 1948 säädetyn eroamisiän perusteella. Laatikainen kuoli 15. huhtikuuta 1954 ja hänet haudattiin Mikkeliin.
Luottamustoimet

Laatikainen toimi ohjesääntökomitean jäsenenä vuosina 1919–1920 ja Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1920 sekä 2. divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuosina 1934–1936. Haminan kaupungin verotuslautakunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1925–1926 ja Huopalahden kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1928–1930 sekä Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1926–1927 ja varapuheenjohtajana vuosina 1928–1930 sekä nimitettiin Helsingin reserviupseerikerhon ensimmäiseksi kunniajäseneksi vuonna 1926.
Laatikainen toimi Suomen Tasavallan täysivaltaisena edustajana rajaneuvotteluissa vuosina 1940–1941 ja oli Puolustuslaitoksen koulutus- ja kasvatusmenetelmiä sodan perusteella käsittelevän komitean puheenjohtajana vuonna 1947 sekä toimi Suur-Savon asevelipiirin piiritoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1940–1945. Hänet nimitettiin kunniapuheenjohtajaksi sodanaikaisen 1. divisioonan ja I armeijakunnan aseveliyhdistyksiin.
Laatikainen everstiluutnanttina
Canard-siipi

Wrightin veljesten lentokone Canard-siivellä.
Canard-siipi on eräs lentokoneen aerodynamiikkaan liittyvä siiven muotoilu. Siinä ohjailutasot eli korkeusvakaimet ovat koneen rungon edessä ja lentotasot eli siivet takana.
Canard-siipiä käyttivät Wrightin veljekset ensimmäisessä onnistuneessa lentokoneessaan.
Siipirakennetta on tutkittu Experimental-lentokoneilla kuten Curtiss-Wright XP-55 Ascender, jonka ensilento koitti vuonna 1941, sekä Kyushu Shinden. Koneen suorituskyky ja käsiteltävyys todettiin liian heikoiksi taistelulentokoneeseen.
Eteen sijoitetun siiven haittana on taipumus nostaa koneen nokkaa entisestään kun kohtauskulma kasvaa. 1970-luvulla siipirakenne oli suosiossa, jonka sanotaan johtuneen Saab 37 Viggenistä. Lentokonesuunnittelija Burt Rutan perusti yrityksen ja rakensi prototyypin VariEze-koneesta, jonka suunnitelmia myytiin tuhansia.
Myöhemmin siipirakennetta on käytetty muun muassa Dassault Rafale, Eurofighter Typhoon ja Saab JAS 39 Gripen suihkuhävittäjissä.
Yhdysvaltalainen North American XB-70 Valkyrie oli 1960-luvulla kehitetty experimental-lentokone.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Canard-siipi Wikimedia Commonsissa
Tuuve Aro

Tuuve Aro signeeraamassa kirjojaan Tampereen kirjamessuilla 2012.
Tuuve Aro (s. 19. toukokuuta 1973 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut yksitoista kaunokirjallista teosta, joista kuusi ovat novellikokoelmia, kolme romaaneja ja kaksi lastenromaaneja. Aron tuotantoa on käännetty mm. saksaksi, englanniksi, ruotsiksi, venäjäksi, unkariksi, puolaksi, serbiaksi, romaniaksi ja bengaliksi.
Aro on koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti Helsingin yliopistosta pääaineenaan kotimainen kirjallisuus. Hän on opiskellut myös estetiikkaa ja elokuva- ja televisiotutkimusta. Kirjoittamista hän on opiskellut Oriveden Opistossa sekä yliopiston kirjoittajaryhmässä Nobelistiklubissa 1993–2006. Kirjailijan uransa ohella Aro on työskennellyt elokuvakriitikkona ja elokuvatoimittajana.
Aron esikoisteos Harmia lämpöpatterista (1999) oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokas. Vuonna 2006 Arolle myönnettiin Kalevi Jäntin palkinto teoksesta Merkki ja muita novelleja. Niminovelliin perustuva Mikko Kuparisen ohjaama 15 minuutin lyhytelokuva Sirocco (2012) palkittiin parhaana fiktioelokuvana Odensen kansainvälisellä elokuvafestivaalilla sekä kotimaisella Artova Film Festivalilla vuonna 2013. Romaanista Kalasatama (2020) tuotettiin teatteriesitys Ryhmäteatterin näyttämölle 2024 (dramaturgi Salla Viikka, ohjaaja Sini Pesonen).
Aro on kirjoittanut Topi & Tallulah -lastenkirjasarjaa, jonka ensimmäinen osa Korson purppuraruusu ilmestyi vuonna 2011. Vuonna 2013 ilmestyi sarjan toinen osa, Karambolan kirous.
Teokset > Novellikokoelmat

Harmia lämpöpatterista.  Helsinki:  Gummerus, 1999.  ISBN 951-20-5606-2
Sinikka Tammisen outo tyhjiö.  Helsinki:  Gummerus, 2001.  ISBN 951-20-5937-1
Merkki ja muita novelleja.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32043-9
Himokone: välähdyksiä pimeässä.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-38833-4
Lihanleikkaaja.  Helsinki:  WSOY, 2017.  ISBN 978-951-0-42197-0
Universumin takahuone.  Helsinki:  Siltala, 2023.  ISBN 978-952-388-121-1
Teokset > Romaanit

Karmiina.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29730-5
Yöstä aamuun.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35596-1
Kalasatama.  Helsinki:  WSOY, 2020.  ISBN 978-951-0-45034-5
Teokset > Topi & Tallulah -sarja

Korson purppuraruusu.  (Kuvitus: Sanna Mander)  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38052-9
Karambolan kirous.  (Kuvitus: Sanna Mander)  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39924-8
Teokset > Muut

Novellikokoelmien saksankielinen yhteispainos Ärger mit der Heizung (Suhrkamp Verlag 2004, kääntäjä Elina Kritzokat).
Karmiina-romaanin saksankielinen painos Karmiina K - Ich bin okay (Kookbooks Verlag 2008, kääntäjä Elina Kritzokat).
Novelliantologia Ihmisiä työssä (Laatusana, 2007).
Antologia 2000-luvun Decamerone.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33276-4
Absurdi antologia Kertomuksia pimeestä (Turbator Kustannus, 2010). ISBN 978-952-5-66652-6
Ääniantologia Nauravia naisia. Helsinki: WSOY, 2011. ISBN 978-951-0-37911-0 (toim. Piritta Maavuori)
Antologia Pimppini on valloillaan: naisiin kohdistuva seksuaalinen vallankäyttö.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-38121-2
Novelliantologia Matkanovelleja.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-40181-1
Kirjallisuusantologia Suurteoksia II.  Helsinki:  Tammi, 2023.  ISBN 978-952-0-44610-9  (toim. Saara Turunen ja Petra Maisonen)
Esseeantologia Yövartiossa - esseitä unettomuudesta.  Helsinki:  WSOY, 2025.  ISBN 978-951-0-50445-1  (toim. Esa Mäkijärvi)
Palkinnot ja ehdokkuudet

Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokkuus 1999, esikoisteoksesta Harmia lämpöpatterista
Kalevi Jäntin palkinto 2006, teoksesta Merkki ja muita novelleja
Aiheesta muualla

Tuuve Aro, Siltala Kustannus
Tuuve Aro, WSOY
Tuuve Aro Books from Finland -sivustolla (englanniksi)
Tuuve Aro Facebookissa
Topi & Tallulah Facebookissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Andrea Camilleri

| Andrea Camilleri |
| --- | --- |
 Andrea Camilleri vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. syyskuuta 1925 Porto Empedocle, Italia
Kuollut: 17. heinäkuuta 2019 (93 vuotta) Rooma, Italia
Kansalaisuus:   Italia
Ammatti:  Kirjailija, Ohjaaja
Kirjailija
Äidinkieli: Italiankieli
Kirjallinen suuntaus: Rikoskirjallisuus
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Nino Martoglion kansainvälinen kirjapalkinto (1998) ------ Pisan yliopiston kunniatohtori (1998) Italian tasavallan Ansioritarikunta (2003)  
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Andrea Calogero Camilleri (6. syyskuuta 1925 Porto Empedocle, Italia – 17. heinäkuuta 2019) oli italialainen rikoskirjailija. Hän nousi kansainväliseen maineeseen Montalbano-sarjallaan, jonka ensimmäinen osa Veden muoto ilmestyi vuonna 1994.
Camilleri oli syntyjään sisilialainen. Hänen ensimmäinen romaaninsa Il corso delle cose on vuodelta 1978, mutta menestykseen hän nousi vasta 1990-luvulla.
Camillerille myönnettiin Nino Martoglion kansainvälinen kirjapalkinto vuonna 1998 sekä Pisan yliopiston kunniatohtorin arvo vuonna 2005.
Suomennoksia

Veden muoto (2003)
Terrakottakoira (2004)
Eväsvoro (2005)
Viulun ääni (2006)
Retki Tindariin (2008)
Yön tuoksu (2010)
Törmäyskurssilla (2011)
Hämähäkin kärsivällisyys (2013)
Paperikuu (2015)
Aiheesta muualla

Mariantonia Cerrato, L'alzata d'ingegno: analisi sociolinguistica dei romanzi di Andrea Camilleri, Franco Cesati Editore, Firenze, 2012 ISBN 9788876674419
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Andrea Camillerilta on suomeksi käännetty yhdeksän Montalbano-dekkaria.