stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gudrun

| Gudrun |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  7. maaliskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Guðrún
Nimen alkuperä:  muinaisskandinaavinen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gudrun on pääasiassa Saksassa ja pohjoismaissa esiintyvä naisen etunimi. Nimi on germaanista alkuperää.
Nimen muinaisskandinaavisen muodon Guðrún tulkitaan merkitsevän Jumalan salaista viisautta. Skandinaavisessa mytologiassa Gudrun oli Sigurdin puoliso.
Saksan kielessä alkumuodoiksi katsotaan muinaisyläsaksan gunt (taistelu) ja rúna(salaisuus). Gudrun (Kudrun) on keskiyläsaksalaisen eepoksen sankaritar. Tarina kirjoitettiin muistiin noin vuonna 1230 Itävallassa. Siinä Gudrun ei suostu ryöstäjänsä puolisoksi vaan joutuu vuosiksi vankeuteen. Vihdoin sulhanen vapauttaa hänet.
Suomessa nimi Gudrun on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 506 henkilölle. Gudrunin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 7. maaliskuuta.
Tunnettuja Gudruneja ja Guðrúneja

Guðrún Arnardóttir (s. 1995), islantilainen jalkapalloilija
Gudrun Burwitz (1929–2018), saksalainen Stille Hilfe -järjestön aktiivi, Heinrich Himmlerin tytär
Gudrun Ensslin (1940–1977), saksalainen terroristi, Punaisen armeijakunnan jäsen
Guðrún Hafsteinsdóttir (s. 1979), islantilainen Itsenäisyyspuolueen kansanedustaja
Guðrún Helgadóttir (1935–2022), islantilainen kirjailija ja poliitikko
Gudrun Annette Høie (s. 1970), norjalainen painija
Gudrun Houlberg (1889–1940), tanskalainen näyttelijä
Gudrun Mörne (1905–1981), suomenruotsalainen toimittaja ja lastenkirjailija
Gudrun Pausewang (1928–2020), saksalainen kirjailija
Gudrun Schyman (s. 1948), ruotsalainen poliitikko
Gudrun Wagner (1944–2007), saksalainen musiikkifestivaalien järjestäjä,
Gudrun Zapf-von Hesse (1918–2019), saksalainen typografi, kalligrafi ja kirjansitoja
Kirjallisuuden laji

Kirjallisuuden laji on ryhmä kirjallisia teoksia, joita yhdistävät kirjallisuushistorialliset, tyylilliset tai rakenteelliset piirteet. Kirjallisuus jaetaan pohjimmiltaan kaunokirjallisuuteen ja tietokirjallisuuteen. Kaunokirjallisuus jaetaan edelleen proosaan, runouteen ja draamaan. Jaottelu periytyy Aristoteleen Runousoppi-teoksesta, jossa hän tosin jakaa kirjallisuuden lyriikkaan, epiikkaan ja draamaan, sillä proosan lajityyppi ei ollut vielä kehittynyt.
Määritelmä

Yksinkertaisimillaan kirjallisuuden laji voidaan määritellä ryhmäksi, johon kuuluvia teoksia yhdistää jokin yhteinen piirre. Useimmiten lajia ei kuitenkaan voi määritellä vain yhden piirteen perusteella, vaan lajeilla on yleensä useita välttämättömiä ja toissijaisia piirteitä. Tätäkään määritelmää ei kuitenkaan pidetä aina tarpeeksi selkeänä, sillä esimerkiksi skotlantilainen kirjallisuudentutkija Alastair Fowler on todennut lajin olevan kiinteän luokan sijaan eräänlaisena tyyppinä, toisiaan muistuttavian teosten perheenä.
Alastair Fowler esittelee teoksessaan Kinds of Literature (1982) lajirepertoaarin käsitteen. Sillä hän tarkoittaa sellaisia joukkoja, joiden perusteella teokset voidaan liittää kuuluvaksi tiettyyn lajiin. Fowlerin erottelee lajin lisäksi historiallisen lajin, alalajin, tyylilajin eli moodin sekä rakennetyypin toisistaan.  Tässä teoriassa historiallisia lajeja ovat esimerkiksi salapoliisikertomus, tieteiskertomus, romanssi ynnä muut. Alalaji puolestaan on tietyn lajin piiriin kuuluva laji, joka lisää vähintään yhden sisällöllisen piirteen lajin valikoimaan: esimerkiksi kovaksikeitetty dekkari on salapoliisikertomuksen alalaji. Tyylilaji eli moodi taas voi vaihdella teoksen sisällä, niin että teos voi olla lajiltaan vaikkapa tragikomedia, mutta sen tiettyjen jakson moodina voi olla pastoraali.
Lajiteoria

Länsimaisen lajiteorian alkuvaiheessa keskityttiin pohtimaan yleisesti lajien rakenteeseen ja vaikutukseen liittyviä kysymyksiä. Antiikin runousopit antoivat ideaalisia malleja yksittäisille taideteoksille. Platon ja Aristoteles jakoivat teokset luokkiin niiden jäljittelyn tavan perusteella, minkä takia sitä kutsutaan imitaatioteoriaksi.
Imitaatioteoria vaikutti noin kaksituhatta vuotta, ja vasta 1700-luvun lopulla lajiteoria sai uusia aatteita. Romantiikan kaudella siirryttiin essentialismiin, ja lajityyppejä pyrittiin kuvaamaan niiden olennaisempien luonteenpiirteiden kautta.
Vaikka lajit nähtiinkin vielä pääsääntöisesti muuttumattomina, niin 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa lajiteoriaan alkoi syntyä myös historiallista tietoisuutta. Saksalainen kirjallisuudentutkija ja filologi Friedrich Schlegel käytti biologisia syntymän, kasvun ja kuoleman termejä kreikkalaisen taiteen kehityskaaren kuvaamisessa. Orgaanisuuden idea sai jatkoa 1800-luvulla positivistisissä lajiteoriaissa. Erityisesti ranskalaisen Ferdinand Brunetièren mielestä kirjallisuushistorian kirjoittamisessa pitäisi ottaa lähtökohdaksi lajien kehityksen ja biologisen evoluution välinen analogia.
Vaikka Brunetièren käsitykset on pääosin hylätty, hänen käsityksensä siitä, että kirjallisuuden muutoksia tulisi selittää sen omista ehdoistsa käsin ja jättää pois sosiologiset, aatehistorialliset, elämäkerralliset ja taloudelliset lähtökohdat. Tämä painottui erityisesti venäläisillä formalisteilla, kuten Viktor Šklovskilla ja Juri Tynjanovilla. Formalistien mukaan kirjalliset muodot kehittyivät pääosin sisäisen dynamiikkansa avulla.
Formalisteja kritisoivat jo Mihail Bahtinin piirin jäsenet. He pitivät kieltä ja kirjallisuutta osiana sosiaalisia käytäntöjä, ja heidän mukaansa lajien kehityksen tutkimisessa pitäisi ottaa huomioon sekä ulkoiset että sisäiset tekijät. Bahtinin lisäksi Michael Foucalt’n diskurssianalyysi on antanut kulttuurihistoriallista näkökulmaa lajien ja niiden historioiden tutkimiseen.
Kirjallisuuden lajeja > Kaunokirjallisuuden lajityyppejä

Fantasiakirjallisuus
Humoristinen kirjallisuus
Veijariromaani
Jännityskirjallisuus
Rikoskirjallisuus
Vakoilukirjallisuus
Kauhukirjallisuus
Lastenkirjallisuus
Nuortenkirjallisuus
Tieteiskirjallisuus
Sotakirjallisuus
Invaasiokirjallisuus
Kirjallisuuden lajeja > Kaunokirjallisuuden aiheita

Eroottinen kirjallisuus
Historiallinen kirjallisuus
Romanttinen kirjallisuus
Kirjallisuutta

Vartiainen, Pekka: Länsimaisen kirjallisuuden historia.  Helsinki:  BTJ, 2009.  ISBN 978-951-692-721-6
Guarana

| Guarana |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset, Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Sapindales
Heimo::  Saippuamarjakasvit Sapindaceae
Suku::  Guaranat Paullinia
Laji::  cupana
Kaksiosainen nimi
 Paullinia cupana  Kunth 
Katso myös
   Guarana Wikispeciesissä   Guarana Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Guarana eli amazoninguarana (Paullinia cupana) on saippuamarjakasvien heimoon kuuluva pieni puu tai pensas, joka on kotoisin Etelä-Amerikasta. Sen kasvualue on pääosin Orinoco-joen varrella Venezuelassa ja Amazon-virran alueella Brasiliassa.
Kasvin nimi tulee guaraní-heimosta, joka on käyttänyt sitä poistamaan nälän tunnetta. Kasvia viljellään koska sitä käytetään virvoitusjuomien valmistuksessa. Kasvissa syötäviä ovat lehdet, mehu ja siemenet. Guaranamassan valmistamiseksi kasvin siemenet korjataan talteen, jauhetaan sekä sekoitetaan veteen ja tärkkelykseen. Näin saadaan massa, joka sitten kuivataan auringossa tai savustetaan kuivaksi.
Guarana sisältää kofeiinia, teobromiinia, teofylliinia ja muita aineosia, joilla on samanlainen piristävä vaikutus kuin kahvilla. Runsas käyttö voi aiheuttaa ylimääräisiä sydämenlyöntejä eli ekstrasystoliaa.
Brasiliassa guaranaan pohjautuvat virvoitusjuomat ovat erittäin suosittuja. 90-luvulta lähtien niitä on myyty myös Portugalissa. Pepsi pyrki, tosin huonolla menestyksellä, Josta-merkkisellä juomalla USAn guaranamarkkinoille. Coca Colalla on Brasiliassa oma merkkinsä, Kuat, mutta paikallisia myyntitilastoja johtavat brasilialaiset merkit kuten AmBev-yhtiön Guaraná Antarctica ja Guaraná Brahma sekä Guaraná Jesus.lähde?
Kirjallisuutta

Piippo, Sinikka & Salo, Ulla: ”Guarana”, Mielen ja rakkauden kasvit, s. 22–23.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-28943-4
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Guarana (amazoninguarana) – Paullinia cupana
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Paullinia cupana (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Paullinia cupana (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Guarana, Paullinia cupana (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q209089  Wikispecies: Paullinia cupana  CoL: 765GZ  Ecocrop: 8386  EoL: 483644  EPPO: PAXCU  GBIF: 3189949  GRIN: 27031  iNaturalist: 431412  IPNI: 784110-1  IRMNG: 10941229  ITIS: 506078  NCBI: 392747  Observation.org: 369623  Open Tree of Life: 648094  Plant List: kew-2543056  PLANTS: PACU7  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:784110-1  Tropicos: 28600664  WFO: wfo-0000471124
Kirjosarvilatikka

| Kirjosarvilatikka> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 
 
Suomessa:
 Hävinnyt 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Siipikantaiset Pterygota
Lahko::  Nivelkärsäiset Hemiptera
Alalahko::  Luteet Heteroptera
Osalahko::  Pentatomomorpha
Yläheimo::  Aradoidea
Heimo::  Latikat Aradidae
Suku::  Aradus
Laji::  annulicornis
Kaksiosainen nimi
 Aradus annulicornis  Fabricius, 1803 
Synonyymit
 Aradus anisotomus 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kirjosarvilatikka eli nokilatikka (Aradus annulicornis) on harvinainen, latikoihin kuuluva ludelaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi (RE).
Koko ja ulkonäkö

Kirjosarvilatikan ruumiin pituus on 8,5–9,9 mm. Se on sukulaistensa tapaan hyvin litteä, tummanruskea, lähes karvaton ja pinnaltaan epätasainen lude. Peitinsiipien kärkikalvossa erottuu siipisuonia ja keskiselän kilpi on muodoltaan kolmiomainen. Olennaiset lajituntomerkit liittyvät tuntosarviin, jotka ovat veraten pitkät ja hoikat. Niiden tyvestä lukien toinen jaoke levenee selvästi kärkeä kohti ja on pitempi kuin kaksi seuraavaa jaoketta yhteensä. Lisäksi tuntosarvien kolmas jaoke on kokonaan selvästi muuta tuntosarvea vaaleampi.
Myös kulolatikalla (Aradus signaticornis) ja ruskolatikalla (Aradus obtectus) on tuntosarvissaan ainakin osittain muuta sarvea vaaleampi jaoke.
Levinneisyys

Lajin levinneisyys ulottuu Itä- ja Pohjois-Euroopasta Venäjän itäosiin. Euroopassa se on ilmoitettu ainoastaan Suomesta, Ukrainasta ja Venäjältä. Suomessa kirjosarvilatikka on tavattu vain kaksi kertaa Yläneeltä. Löydöistä uudempi on vuodelta 1863.
Elinympäristö ja elintavat

Kirjosarvilatikan elintavoista tiedetään hyvin vähän. Laji elää metsäpalojen polttamilla havupuilla.
Suomen lajistosta kirjosarvilatikka on luokiteltu hävinneeksi vuosien 1985, 1992, 2000 ja 2010 uhanalaisarvioinneissa.
Aiheesta muualla

Suomen ludeatlas: levinneisyyskartta[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Luomus: Aradus annulicornis[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q20918618  EUNIS: 246410  Fauna Europaea (new): da4fdcb0-84be-4068-9d73-306c31f116fd  GBIF: 4485574  iNaturalist: 1051183  Open Tree of Life: 3473155  Laji.fi: MX.230238
Kirkonkylä

Nurmijärven kirkonkylän keskusta
Kirkonkylä on Suomessa maaseutumaisen kunnan kylä, jossa kunnan kirkko sijaitsee tai tästä kylästä muodostunut taajama. Tavallisesti kirkonkylä on myös kunnan hallinnollinen keskus ja usein myös kunnan suurin taajama tai asutuskeskittymä, mutta on myös paikkakuntia, joissa keskustaajama ja kirkonkylä ovat erilliset, koska kunnan suurin taajama tai hallinnollinen keskus on muodostunut muualle kuin kirkonkylään, esimerkiksi päätien varrelle tai asemanseudulle. Tällaisia paikkakuntia ovat muun muassa Askola (hallinnollinen keskus on Askolan kirkonkylässä, mutta suurin taajama on Monninkylä), Hausjärvi, Hollola, Iitti, Inari, Janakkala, Kauhava, Nousiainen, Pudasjärvi, Suomussalmi ja Liperi. Kuntaliitosten vaikutuksesta samassa kunnassa voi olla nykyään myös useampi kirkonkylä, esim. Siikalatvalla on sekä Kestilän, Piippolan, Pulkkilan että Rantsilan (niiden neljän kunnan, jotka yhdistyivät Siikalatvaksi vuoden 2009 alussa) kirkonkylät ja näistä Pulkkilan kirkonkylä on hallinnollinen keskus.
Nimet ja nimitykset

Paikannimissä kirkonkylä on useissa tapauksissa ymmärretty yleisnimeksi. Tällöin kirkonkylänä olevan taajaman nimi voi kartoilla olla sama kuin kunnan. Näin on esimerkiksi Kiikalassa. Toisinaan taas kirkonkylällä ja kunnalla voi olla kokonaan eri nimi. Esimerkkejä tästä ovat muun muassa Enontekiö (Hetta), Lappajärvi (Nissi), Pornainen (Kirveskoski) ja Pyhäselkä (Hammaslahti). Vain osassa kuntia, kuten esimerkiksi Eurajoella ja Hailuodossa, esiintyy myös virallisena kylännimenä ”Kirkonkylä”.
On myös kuntia, joissa nimitys kirkonkylä ei ole käytössä, vaan asutusnimenä on esimerkiksi Kirkonkulma (Aura, Jokioinen, Somerniemi, Vanaja) tai Kirkonmäki (Kokkola, Siilinjärvi, Somero, Tornio). Joissakin kunnissa, kuten Kempeleessä ja Oulussa, on myös käytössä nimitys Kirkonseutu. Luovutetulla alueella sijainneen Muolaan kirkonkylä oli Kirkkoranta.
Tilastokeskuksen määrittelemissä Suomen tilastollisten taajamien nimissä on käytetty nimen jälkiosaa ”kirkonkylä” kaikkien niiden kuntien keskustaajamista, jotka eivät ole kaupunkeja, ja nimen jälkiosaa ”keskustaajama” kaupunkien keskustaajamista. Ainakaan vuonna 2019 tämä ei enää pidä paikkaansa, vaan on tunnustettu, etteivät kaikki keskuskylät ole kirkonkyliä, jos kunnan kirkko on sijainnut ja yhä sijaitsee keskuskylän ulkopuolella.
Kirkonkylät eri maissa

Paitsi Suomessa, käsite kirkonkylä on käytössä ainakin Virossa (vir. kirikuküla), Ruotsissa (ruots. kyrkby) ja Saksassa (saks. Kirchdorf). Ruotsin kielessä sanan kirkonkylä vastineena voi entisen kappeliseurakunnan tapauksessa olla myös kapellby (näin on Suomessa esimerkiksi Lapinjärvellä).
Kirkkokylät

Nimityksenä samankaltainen mutta kokonaan eri asiaa tarkoittava on osissa Ruotsia ja joissain muodossa paikoin myös Suomessa aiemmin esiintynyt kirkkokylä (ruots. kyrkstad), jolla on tarkoitettu pitkämatkaisten kirkossakävijöiden tilapäiseen yöpymiseen käyttämistä kirkkotuvista muodostuneita rakennusryhmiä kirkon ympärillä. Kirkkotupien ohella näihin on voinut kuulua myös kirkkotalleja. Suomessa kirkkotupia on ainakin Utsjoella ja kirkkotalleja ainakin Närpiössä. Ruotsissa Gammelstadin kirkkokylä Luulajassa on Unescon maailmanperintökohde.
Kirkonrakentaja

Erik Cainbergin tekemä kirkonrakentaja Jacob Rijfin muotokuva.
Kirkonrakentajilla tarkoitetaan sanan yleisen merkityksen lisäksi 1600–1800-lukujen Suomen hirsirakenteisten puukirkkojen rakennusmestareita. Suomalainen kirkonrakentaja saattoi myös suunnitella kirkkorakennuksia, mutta vähitellen suunnitteleminen siirtyi arkkitehdeille.
Keitä kirkonrakentajat olivat?

Kirkonrakentajat pätevöityivät alalle työkokemuksen kautta. He liikkuivat laajalla alueella maassa, sen mukaan missä työtä oli tarjolla. Heillä ei ollut asiaa kaupunkien rakennustöihin, koska he eivät kuuluneet porvarien ammattikuntiin. He olivat yleensä lähtöisin talonpoikaisluokasta, mutta toimivat yrittäjien ja urakoitsijoiden tapaan. Rakennuksen rahoitti ja tilasi paikallinen seurakunta. Kun se oli päättänyt rakentaa kirkon, se teetti kustannusarvion ja piirustukset paikallisella rakennusmestarilla. Itse rakentaminen tehtiin kuitenkin kirkonrakentajan johtamana.
Kirkonrakentajien tekemät rakennustekniset ja taiteelliset ratkaisut antavat nykytutkijalle mahdollisuuden seurata, miten uudet opit ovat levinneet rakentajien keskuuteen. Esimerkiksi ristikirkko nousi 1600-luvulla suosituimmaksi pohjaratkaisuksi pitkäkirkon tilalle. Monien taiteellisten ratkaisujen esikuva on suomalaisille rakentajille ollut Ruotsissa.
Puukirkkojen rakentaminen oli vilkkaimmillaan 1700-luvun jälkipuolella, samaan aikaan kuin Suomen väkiluku kasvoi ja talonpojat vaurastuivat. Vuosina 1760–1809 rakennettiin Suomeen 120 kirkkoa. Kirkonrakentajilla teetettiin lisäksi kirkkojen korjauksia ja uudistuksia.
Arkkitehtien osuus lisääntyy

1700-luvun jälkipuolelta alkaen piti kaikkien julkisten rakennusten piirustukset hyväksyttää Tukholmassa Kuninkaallisessa intendentinkonttorissa. Asia oli säädetty vuoden 1776 rakennusasetuksessa, jossa edellytettiin myös, että julkisten rakennusten piti olla kivitaloja. Puurakennuksen sai tehdä poikkeusluvalla, mutta Suomen puolella puukirkko oli ylivoimaisesti yleisempi kuin kivinen. Intendentinkonttori ohjasi rakennusten tyyliä uusklassistiseksi.
Seurakunta aloitti rakennustyön valmistelun jo ennen luvan saamista. Työmaalle tuotiin rakennustarpeita, joita pitäjän asukkaiden oli työvelvollisuutensa mukaan tuotava paikalle. Rahaakin kerättiin joihinkin rakennustarpeisiin sekä kirkonrakentajan ja hänen apumiestensä palkkoihin. Kun piirustusten hyväksyminen usein viipyi useita vuosia, saatettiin rakentaminenkin aloittaa, joten lopputulos ei aina ollut arkkitehdin tarkoittama. Kirkonrakentaja saattoi myös tulkita piirustuksia varsin suurpiirteisesti.
Tunnettuja kirkonrakentajia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Hans Biskop  Eskil Collenius  Antti Hakola  Kaapo Hakola  Matti Honka  Matti Härmä  Job Höckert  Mikko Karjalahti  |  Heikki Kuorikoski  Jaakko Kuorikoski  Juho Jaakko Kuorikoski  Lauri Heikki Kuorikoski  Matti Kuorikoski  Jaakko Klemetinpoika Leppänen  Pernajan mestari  |  Antti Piimänen  Mikael Piimänen  Jacob Rijf  Matti Åkerblom  Mats Åkergren  |
Guinea-Bissaun vaakuna

Guinea-Bissaun vaakuna
Guinea-Bissaun vaakuna on Guinea-Bissaun tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella. Se otettiin käyttöön pian itsenäistymisestä Portugalista vuonna 1973.
Vaakunassa esiintyvät Guinea-Bissaun lipun värit. Musta tähti kuvaa Guinean ja Kap Verden afrikkalaista itsenäisyyspuoluetta (PAIGC) ja sen tehtävää. Keltainen simpukankuori symboloi maan sijaintia Afrikan-länsirannikolla  Vaakunaa ympäröi kaksi oliivipuun oksaa.
Vaakunassa on motto Unidade, Luta, Progresso, suomeksi Yhtenäisyys, taistelu, edistys.
Guggenheimin varjossa

| Guggenheimin varjossa |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kaarin Taipale
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Into
Julkaistu:  2012
Sivumäärä:  161
ISBN:  9789522641342
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Guggenheimin varjossa on Into-pamflettisarjassa vuonna 2012 ilmestynyt teos, joka arvostelee Guggenheim Helsinki -suunnitelmaa. Pamfletin kirjoittajien mukaan hanketta on yritetty ajaa läpi ennennäkemättömällä kiireellä, pätemättömillä perusteilla ja ilman kansanvaltaista keskustelua.
Kirjan toimittanut arkkitehti, kaupunkitutkimuksen tohtori Kaarin Taipale sanoi olevan uskomatonta, että hankkeesta julkaistu selvitys on vain englanniksi, ei suomeksi. Hankkeessa Guggenheim-säätiöllä olisi päätösvalta eikä mitään taloudellisia riskejä. Sen sijaan New Yorkissa, Venetsiassa ja Berliinissä Guggenheimin museo on toiminut yksityisellä rahoituksella.
Pamflettiin kirjoittaneen tilastotieteilijän Aku Alasen mukaan hanke ei ole kannattava sijoitus matkailuun. Hanketta on perusteltu Bilbaon matkailun elpymisellä, mutta siellä oli kyse laajemmasta sijoitusohjelmasta paikkakunnalle. Alasen mukaan perusteluiksi tarjottiin vain tarjoajien omia laskelmia, ei kaupungin omia tutkimuksia.
Aiheesta muualla

Pauli Jokinen: Tutkija: Guggenheim painaa ohituskaistalla – käsittämätöntä (Arkistoitu – Internet Archive). Cult24 25.1.2012.
STT – Sanna Nikula: ”Guggenheim sotii taideammattilaisten arvomaailmaa vastaan”. Verkkouutiset 25.1.2012.
Anna Paju: Demokratiavaje on Guggenheimin pahin ongelma. Kansan uutiset 30.1.2012.
Anna Paju: Guggenheim herättää kysymyksiä ja pelkoa. Kansan uutiset 6.2.2012.
Erkki Tuomioja: Pamfletti riisuu keisarin vaatteet. Helmikuu 2012.
Henri Guissou

Henri Guissou (17. marraskuuta 1910 Koudougou – 22. toukokuuta 1979 Koudougou) oli burkinalainen poliitikko ja diplomaatti.
Guissou syntyi aluepäällikön perheeseen. Hän valmistui William Ponty -koulusta ja työskenteli kirjanpitäjänä.
Guissou valittiin Ylä-Voltan edustajaksi Ranskan tasavallan neuvostoon vuonna 1947 ja kansalliskokoukseen vuosina 1948, 1951, 1956 ja 1958.  Hän puolueensa oli siirtomaavallan tukema Union voltaïque, kunnes vuonna 1955 Guissou ja Joseph Conombo perustivat uuden puolueen Parti social pour l’émancipation des masses africaines.
Guissou kuului Ranskan yhteisön senaattiin vuosina 1959–1961. Hän toimi Ylä-Voltan suurlähettiläänä Ranskassa vuosina 1961–1963 ja 1966–1972 ja Länsi-Saksassa vuosina 1963–1966.
Guinean vaakuna

Guinean vaakuna
Guinean vaakuna on Guinean tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella.
Vaakunassa on oliivipuun oksaa nokassaan pitävä kyyhkynen, joka on rauhan vertauskuva. Kilven alaosassa on Guinean lipun värit.
Nauhassa on motto Travail, Justice, Solidarité, suomeksi Työ, oikeudenmukaisuus, solidaarisuus.
Martin Guerre

Jean de Corasin tapauksen pohjalta kirjoittaman Arrest memorablen nimiösivu vuodelta 1565.
Martin Guerre oli 1500-luvulla elänyt ranskalainen talonpoika, joka on jäänyt historiaan häneen liittyneen kuuluisan huijauksen vuoksi. Vuonna 1548 Martin Guerre jätti selittämättä perheensäselvennä ja katosi, kunnes lähes vuosikymmen myöhemmin hänen kotikyläänsä saapui mies, joka väitti olevansa takaisin palaava Martin Guerre. Hän eli kylässä Guerren vaimon ja pojan kanssa kolme vuotta, kunnes joutui oikeuteen huijariksi syytettynä. Monivaiheisessa oikeudenkäynnissä paljastuikin, että hän oli tosiasiassa Martin Guerren henkilöllisyyden varastanut mies nimeltä Arnaud du Tilh. Kesken oikeudenkäynnin myös oikea Martin Guerre palasi viimein, varmistaen näin du Tilhin syyllisyyden.
Martin Guerren tapauksesta kirjoitettiin välittömästi peräti kaksi kertomusta. Toisen, Admiranda historia eli Histoire admirable, kirjoitti Guillaume Le Sueur ja toisen Arrest memorable (”Merkittävä tuomio”), Jean de Coras, joista jälkimmäisen kirjoittaja oli yksi tapausta käsitelleistä tuomareista ja maineikas oikeustieteen tuntija. Aiheesta on tehty muun muassa ranskalainen elokuva Martin Guerren paluu (Le retour de Martin Guerre, 1982), jonka pääosia näyttelevät Gérard Depardieu ja Nathalie Baye. Elokuvanteossa neuvonantajana toiminut historioitsija Natalie Zemon Davis kirjoitti aiheesta samana vuonna ilmestyneen historiateoksen Martin Guerren paluu, joka ilmestyi suomeksi Gaudeamuksen kustantamana vuonna 2001.