stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anneli Pouta

| Anneli Pouta> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1961 (ikä 63–64)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  osaston johtaja, tutkija
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oulun yliopisto (LL 1987, erikoislääkäri 1995, LkT 1998)
Instituutti:  Terveyden ja hyvinvoinnin laitos
Palkinnot:  Highly Cited Researcher (Clarivate Analytics, 2018)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Anneli Pouta (s. 1961) on suomalainen ylilääkäri ja tutkija, joka työskentelee osastonjohtajana Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksella.  Pouta on kansainvälisesti viitatuimpia suomalaisia tutkijoita.
Pouta valmistui Oulun yliopistosta lääkäriksi vuonna 1987, ja pätevöityi edelleen naistentautien ja synnytyksen erikoislääkäriksi (1995) sekä lääketieteen tohtoriksi (1998). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1997) käsitteli raskausmyrkytyksen aihepiiriä ja oli otsikoitu Natriuretic and vasoactive peptides in pre-eclampsia. Dosentin pätevyyden hän sai vuonna 2005.
Dosentti Pouta oli loppuvuoteen 2018 mennessä kirjoittanut yhdessä tutkijatovereittensa kanssa noin 210 julkaistua tieteellistä artikkelia tai muuta julkaisua, joista useat oli hyväksytty tiedemaailman huippujulkaisuihin (kuten Nature, Nature Genetics, BMJ, The Lancet, Science, Plos One). Vuonna 2018 Pouta nousi arvostetulle maailman viitatuimpien tutkijoiden 2018 Highly Cited Researchers -listalle tieteenrajat ylittävän tutkimuksen aihepiiristä. Maailmanlaajuisesti tällä alansa viitatuimpien (siteeratuin 1 %) listalla on kaikki aihealueet mukaan luettuna runsas 4 000 tutkijaa 21 tieteenalalta ja noin 2 000 tieteenrajat ylittävää tutkijaa. Tutkijoista noin 40 työskentelee Suomessa tai on ulkomailla tutkimustyötään tekeviä suomalaisia.
Aiheesta muualla

Anneli Pouta (englanniksi) (linkedin.com)
Anneli Pouta (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Martti Pokela

Marjatta ja Martti Pokela.
Martti Eliel Pokela (23. tammikuuta 1924 Haapavesi – 23. elokuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen kanteletaiteilija ja kansanmusiikin esittäjä. Häntä on luonnehdittu Suomen modernin kantelemusiikin isäksi.lähde tarkemmin? Hänen tyttärensä on laulaja ja säveltäjä Eeva-Leena Pokela.
Ura

Pokela suoritti agronomintutkinnon Helsingin yliopistossa 1955 ja toimi agentuuriliikkeen toimitusjohtajana 1959–1970. Opiskeluaikanaan hän soitti Ylioppilaskunnan Soittajissa viulua. Myöhemmin soittimeksi tulivat ensin kitara ja sitten kantele. Hän alkoi esittää kansanmusiikkia yhdessä vaimonsa Marjatta Pokelan kanssa. Avioparin yhteistyö vei huomattavalle uralle kansanmusiikin parissa: pariskunta esiintyi yhdessä 25 vuotta Suomessa ja ulkomailla. Hän sai Prix Bratislava -palkinnon vuosina 1978 ("Onko niin") ja 1979 ("Melkutus") ja hopeamitalin Eeva-Leena Sariolan kanssa vuonna 1988 ("Piru kellotapulissa").
Erikokoiset kanteleet olivat Martti Pokelan instrumentteina hänen loppuelämänsä. Hänestä tuli kansallissoittimen puolestapuhuja. Hän nosti siihen asti museoesineenä pidetyn viisikielisen kanteleen käyttösoittimeksi ja alkoi myös hoitaa kansanmusiikin lehtoraattia Sibelius-Akatemian silloisessa koulumusiikkiosastossa vuonna 1975. Kansanmusiikki sai hänen ansiostaan Sibelius-Akatemiaan oman osastonsa 1983.
Pokela jäi eläkkeelle 1987, mutta hän oli tuttu näky Sibelius-Akatemiassa sen jälkeenkin. Hän nautti siitä, että sai opettaa nuorisoa. Myös kotioloissa riitti musiikkia kolmen lapsen ja 13 lapsenlapsen voimin.
Pokela sai professorin arvonimen 1980, Uudenmaan läänin taidepalkinnon 1988 ja säveltaiteen valtionpalkinnon 2001. Viimeisen levytyksensä Improsette by Martti Pokela (2005) hän julkaisi 81-vuotiaana.
Säveltäjänä

Pokela sovitti kansansävelmiä omaan käyttöönsä 1950-luvulta alkaen sekä alkoi säveltää pienimuotoisia soolokappaleita (mm. "Yrttejä" vuodelta 1959). Varhaiset teokset perustuvat melodiaan ja säestykseen, mutta säestys kuuluu kiinteästi teokseen. Hän sai aiheita sävellyksiinsä mm. luonnon äänistä, joita hän kuuli lapsuudessaan maaseudulla.
Ensimmäiset suurimuotoiset teokset syntyivät yhteistyössä: elektroakustiset baletit Tuulikumpu (1968) Bengt Enrydin kanssa ja Sauna (1968) Reijo Jyrkiäisen kanssa sekä elokuvamusiikki Antti Puuhaara (1977) Kari Rydmanin kanssa.
Varsinainen avantgarde-kausi alkoi 1980-luvun alussa; innoittajina olivat Samuli Paulaharjun Lappi-kirjat. Tällöin Pokela alkoi käyttää epätavallisia sävelasteikkoja ja kokeilla sointivärejä. Teoksia syntyi sekä konserttikanteleelle (mm. "Pour Elam" vuodelta 1992) että soitinyhtyeille, joissa on mukana yksi tai useampia konserttikanteleita (mm. "Velocimente" vuodelta 1992 viululle, hanurille, kontrabassolle ja konserttikanteleelle). Sävellystyyliä on luonnehdittu uusimpressionistikseksi kamarimusiikiksi. Kaikkia teoksia ei ole nuotinnettu, vaan ne ovat syntyneet yhdessä muusikoiden kanssa ja ne opetellaan esitettäväksi hyödyntämällä erilaisia tarinoita. Improvisaatiolla oli tärkeä osa sävellystyössä.
Martti Pokela on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Sävellyksiä > Soolokanteleelle ja kanteleyhtyeille

Yrttejä (1959)
Joutsenen tanssi (n. 1965)
Peijaiset (n. 1969)
Seitakivi (n. 1969)
Vanha pelimanni (n. 1978)
Kakkoskiperä (n. 1978)
Rauta ja rasia (1986)
Quo? (1990)
Sonata nro 1 (1991)
Pour Elam (1992)
Elegia (1992)
Kuutelokiviä (1992)
Mosso tinto (1992–1993)
Sävellyksiä > Muita yhtyesävellyksiä

Piru kellotapulissa (1988)
Aquas (1990)
Velocimente (1992)
Suo (1992–1993)
Sävellyksiä > Orkesteriteoksia

Coos (1989) kanteleelle ja kamariorkesterille Matti Kontion kanssa
Sävellyksiä > Näyttämömusiikkia

baletti Tuulikumpu (1968) Bengt Enrydin kanssa
baletti Sauna (1968) Reijo Jyrkiäisen kanssa
Sävellyksiä > Elokuvamusiikkia

Antti Puuhaara (1977) Kari Rydmanin kanssa
Albumeja

Vanha ja uusi kantele (1978)
Best of Kantele (1995)
Sonata For Kantele (1996)
Snow Kantele (1998)
Historiallisia äänityksiä I: Tuulikumpu (2001).
Improsette by Martti Pokela (2005)
Nuottijulkaisuja

Järvinen, Sinikka (toim.): Viisikielisen kanteleen ohjelmistoa III: Martti Pokelan sävellyksiä. Kaustinen: Kansanmusiikki-instituutti, 1989.
Kontio, Matti: Coos: Koneistokanteleelle ja kamariyhtyeelle. Säveltäneet Matti Kontio ja Martti Pokela. (Käsikirjoitus.)
Pokela, Martti: Hiidenkirnu: Sävellyksiä ja sovituksia koneistokanteleelle. Nuotintanut Hannu Syrjälahti. Helsinki: Fazer, 1986.
Pokela, Martti: Seitakivi: Lapinaiheisia sävellyksiä ja sovituksia koneistokanteleelle. Nuotintanut Hannu Syrjälahti. Helsinki: Fazer, 1986.
Väänänen, Timo (toim.): Yhteiset sävelet: Martti Pokelan sävellyksiä konserttikanteleelle. Sibelius-Akatemian kansanmusiikin osaston oppimateriaalituotantoa, 9. Helsinki: Sibelius-Akatemian kansanmusiikin osasto, 2004. ISSN 1455-2493
Aiheesta muualla

Jalkanen, Pekka: / Pokela, Martti (1924–2007). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 28.7.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 15.6.2014.
Martti Pokelan 80-vuotishaastattelu (Helsingin Sanomat 22.1.2004)
Kotirinta, Pirkko: Martti Pokelan muistokirjoitus (Helsingin Sanomat 23.8.2007)
Setä-Hermannin valssi 25.9.1965 (YLE:n Elävä arkisto)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Pokelan hautakivi Hieta­niemen hautaus­maan Taiteilija­kukkulalla.
Pouttu

| Pouttu Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  1938
Toimitusjohtaja:  Janno Paju
Kotipaikka:   Kannus, Suomi
Toimiala:  Elintarvikeala
Tuotteet:  Valmisruoka, lihavalmisteet, liha, makkarat
Henkilöstö:  Yli 200 henkilöä
Omistaja:  Elintarvikeyritys Maag Grupp 
Kotisivu:  http://www.pouttu.fi/
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pouttu Oy on vuonna 1938 perustettu suomalainen liha-alan yritys, jonka kotipaikka on Kannuksessa. Sen omistaja on virolainen liha- ja meijerituotteiden valmistaja AS Maag Grupp, joka osti Poutun vuonna 2013 pääomasijoittaja Sponsor Capitalilta. Yritys työllistää noin 280 henkilöä, ja liikevaihto oli vuonna 2012 noin 61 miljoonaa euroa. Poutun tunnettuja tuotemerkkejä ovat mm. Kannuswursti ja Kannusleike. Poutun toimitusjohtajana on toiminut syyskuusta 2020 alkaen Janno Paju.
Vuonna 2019 yhtiö lanseerasi vegaaniset lihaa muistuttavat Pouttu Muu-tuotteet, jotka ovat lihansyöjille suunnattuja kasviperäisiä lihanmakuisia ja lihaa muistuttavia valmisteita. Tuotteet on valmistettu muun muassa herneproteiinista. Vuonna 2020 Pouttu eriytti Muu-tuotteet omaan Meeat Food Tech Oy –kasvuyritykseen.
Aiheesta muualla

Pouttu Oy:n kotisivut
Veli Ranta-Ojala: Lahtiliiteristä menestykseen. Pouttu 60 vuotta. Pouttu 1998. ISBN 9789529100774.
Vesivarat

Juomavettä
Vesivarat ovat se osa maapallolla eri olomuodoissa olevasta vedestä, joka on potentiaalisesti ihmisen käytettävissä.
Maailman vedestä valtaosa on merissä (97 %). Lopuista kolmesta prosentista noin kaksi kolmannesta on napajäätiköissä ja loput eli jäljelle jäänyt kolmannes on pintavesissä sekä maaperässä, ilmakehässä, pohjavetenä ja suolajärvissä. Pohjaveden osuus kaikista maailman vesivaroista on noin 0,68 %.
Vesivarat ovat jakautuneet maantieteellisesti katsoen epätasaisesti maailman maiden kesken. Parhaat vesivarat ovat pohjoisella pallonpuoliskolla. Vesivaroja tarvitaan kaikkialla ja kaikkeen, sillä luonto tarvitsee vettä ja niin tarvitsee ihminenkin hankkiakseen itselleen ruokaa tai pitääkseen tehtaat käynnissä. Puhtaan juomaveden puute aiheuttaa monia ongelmia, kuten levittää tauteja. Juomaveden laatuvaatimukset ovat korkeita terveyshaittojen välttämiseksi ja samaa korkealaatuista vettä käyttävät myös teollisuus ja maatalous, vaikkeivät ne tarvitsikaan näin korkealaatuista vettä. Makeaa eli suolatonta vettä maapallolla on riittävästi, mutta jakauma on riittävän vedensaannin kannalta monilla alueilla ongelmallinen. Riittävyys pyritään turvaamaan vettä säästämällä ja sitä suojelemalla sekä erilaisin vesirakennusprojektein, joiden vaikutuksista alueen tilaan ei aina tiedetä. Monet tekijät uhkaavat juomavesivarojen käyttökelpoisuutta, mutta tilanne on paranemaan päin. Vesivarojen tutkimus on laaja-alaista ja pitkälti kansainvälistä. Suomessa vesivarannot ovat saastuneet vain paikoitellen ja muuten ne ovat riittoisat sekä hyvässä kunnossa.
Yleistä > Hydrologinen kierto

Hydrologinen kierto tarkoittaa veden kiertoa eli sitä miten vesi monien eri vaiheiden kautta palaa takaisin mereen. Aluksi vesi haihtuu merestä, sitten se tulee alas sateena tai sumuna joko merellä tai sitten maalla. Maalla vesi voi päätyä jokiin ja järviin ja sitä kautta takaisin mereen, tapahtuipa se sitten haihtumalla tai jokea pitkin. Myös maaperään päätynyt vesi valuu hiljalleen mereen, mutta se voi kestää satoja, jopa tuhansia vuosia, jos vesi päätyy syvälle kallioperään pohjavedeksi. Hydrologisen kierron merkitys kaikkien maaeliöiden elintoiminnoille sekä ihmiselle on suuri, sillä se tuo sateita. Jos hydrologista kiertoa ei olisi, mantereet olisivat hyvin kuivia. Ihminen on nykyisin yhä useammin "sotkemassa" veden kiertoa ottaessaan kierron jostain vaiheesta vettä suuriakin määriä omiin tarpeisiinsa.
Yleistä > Mihin ja missä käytetään?

Ihminen käyttää vesivaroja kahdella eri tavalla, jotka ovat vedenotto ja veden kulutus. Vedenotossa pinta- tai pohjavesilähteestä johdetaan pois vettä, mutta se palautuu sinne nopeasti. Tällaista käyttöä edustaa esimerkiksi lauhdevesi energiantuotannossa. Veden kulutuksessa vesi poistuu ainakin joksikin aikaa käyttökelpoisesta varannosta esimerkiksi laadun heikkenemisen takia, kuten raakaveden päätyminen käytön ja puhdistuksen jälkeen takaisin vesistöön.
Maailmassa suurin vedenkäyttäjä on maatalous, joka tarvitsee veden keinokasteluun. Suurimmat vedenkäyttäjämaat ovat Afrikan ja Aasian sekä Lähi-idän maatalousvaltaisia maita, jotka käyttävät paljon enemmän vettä kuin hydrologinen kierto vuosittain tuottaa. Uusimpien tietojen mukaan kaikesta käytetystä vedestä 69 % menee keinokasteluun.lähde? Ympäristönsuojelun perusteet -kirjanlähde tarkemmin? mukaan kaikesta käytetystä vedestä 65 % menee keinokasteluun, 25 % teollisuuden prosesseihin ja 10 % käytetään kunnissa ja kotitalouksissa. Ainoastaan joissakin läntisissä teollisuusmaissa teollisuus on suurin vedenkäyttäjä, kun taas Afrikassa maatalous vie kaikesta käytetystä vedestä keskimäärin 88 prosenttia.
Yleistä > Vesivarat strategisena hyödykkeenä

Vesi on kaikkein tärkein hyödyke ja sen takia saatetaan vielä lähteä sotaankin. Erityisesti useamman maan läpi virtaavat joet ovat hankalia tapauksia, mutta muitakin tapauksia löytyy. Vesivarantojen arvo nousee sitä mukaa kun veden tarve kasvaa. Kaikki maat yrittävät tietysti varmistaa oman vedensaantinsa, jolloin ei ennen otettu eikä aina nykyäänkään oteta huomioon sitä, että vaikka vesi onkin uusiutuva luonnonvara, niin se on myös samalla rajallinen.
Erityisesti entisten ja nykyisten kommunististen maiden suuret kasteluprojektit ovat ongelmallisia vedenottoalueen alkuperäisväestölle, jolloin ainakin Venäjällä on ilmeisesti ollut paikallisia konflikteja. Vesialueet ovat tärkeitä myös kulkuyhteyksien kannalta. Lähi-idässä on jo muutenkin vähän vettä ja rajallisista vesivaroista on syntynyt jo monia kriisejä. Näistä tuorein toi Israelin ja Libanonin välille sodanuhan, koska Libanon lisäsi vedenottoaan maiden halki virtaavasta Jordan-joesta ottamalla käyttöön uuden pumppaamon Etelä-Libanonissa. Koska Israelkin saa pääosan vedestään Jordan-joesta, sen saama maksimaalinen vesimäärä väheni. Useamman valtion alueen halki virtaavien jokien käytöstä on sovittu vuonna 1965 Helsingin sopimuksessa. YK:n tavoitteena onkin saada näissä tapauksissa kiistan osapuolet kiistelyn ja riitelyn sijasta hoitamaan yhteisiä vesivarantojaan yhteistyöllä.
Yleistä > Vesi ekosysteemissä

Ilman vettä ei ole elämää nykytiedon mukaan, joten ihmisen pitää ottaa vedenkäytössään huomioon myös luonnon tarpeet, jotta vesistöissä olisi vastedeskin elämää. Vesi on kaiken elämän perusta. Monet jokien laskualueet ovat olleet hyvin monimuotoisia, kunnes joen vedet on ohjattu kastelukanaviin tai jokisuu muokattu pelloksi. Liiallisen vedenkäytön lisäksi monet muutkin ihmisestä johtuvat syyt voivat tuhota veden ekosysteemejä, kuten lähinnä saastuminen ja suolaantuminen sekä happamoituminen ja rehevöityminen. Monien soiden ja rämeiden ekosysteemit ovat olleet erittäin monimuotoisia, kunnes alueet on kuivattu viljelymaiksi jolloin ekosysteemit ovat tuhoutuneet lähes täysin. Myös järviä on kuivattu maatalouden tarpeisiin ekosysteemin kannalta huonoin seurauksin.
Yleistä > Vesivarat energiantuotannossa

Vesivaroja tarvitaan myös energiaa tuottamaan. Vesivoiman perusteena on veden virtaama, joten voimalaitoksia varten rakennetaan patoja, jotta sähköä voitaisiin tuottaa tasaisesti vuodenajasta riippumatta. Jokiin voidaan rakentaa pienempiä voimaloita ilman patoamistarvetta, mutta voimaloiden sähkö ei riitä kuin pienelle alueelle. Monet kehitysmaat ovat riippuvaisia vesivoimalla tuotettavasta sähköstä.
Mikäli voimalaa varten tarvitaan pato, rakennetaan alueelle yleensä myös kastelujärjestelmiä. Vesivarojen kannalta vesienergiantuotanto ei ole ainakaan hyväksi vesiongelmia ajatellen. Norjassa ja Ruotsissa vesivoiman tuotantoon käytetään lähinnä vuorilta ja tuntureilta alkunsa saavia jokia, jotka on padottu suuremman energiantuotannon vuoksi. Patoaminen estää veden vapaan virtauksen ja saattaa siten heikentää jokien vettä juomavetenään käyttävien ihmisten talousveden laatua.
Juomavesivarat > Pohjavesi

Pohjavedet ovat napajäätiköiden jälkeen kaikkein suurin makean veden varanto. Yli 90 % maanalaisista vesistä kuitenkin on täysin tai lähes pysyvästi syrjässä veden kiertokulusta, sillä ne ovat syvällä kivikerrostumien ja sedimenttien kätköissä. Pohjaveden määritelmän mukaan pohjavedellä tarkoitetaan sitä maanalaista vesikerrosta, jossa kaikki maa- ja kallioperän huokoset ovat veden kyllästämiä.
Maavedellä tarkoitetaan pohjavesivyöhykkeen yläpuolella olevaa vyöhykettä, jossa huokoset eivät ole jatkuvasti kokonaan veden kyllästämiä. Mikäli maaperässä on läpäisevän kerroksen keskellä tiivis kerrostuma, voi tämän päälle syntyä orsivedeksi kutsuttu irrallinen pohjavesiesiintymä, joka sijaitsee varsinaisen pohjaveden pinnan yläpuolella. Salpavesi puolestaan on tiiviin maakerroksen alle puristuksiin jäänyt pohjavesiesiintymä, siis tavallaan orsiveden vastakohta. Nykyisin pohjaveden uskotaan esiintyvän laattamaisina altaina suonimaisen verkoston sijaan.
Pohjavettä on syntynyt ja syntyy sadeveden suotautuessa maaperän läpi. Vain osa sadevedestä imeytyy maahan muodostaen pohjavettä. Suotautuvan/imeytyvän sadeveden määrä riippuu maaperästä. Karkeat ja huokoiset maa-ainekset kuten sora ja hiekka läpäisevät hyvin (60–75 % sateesta), kun taas hienojakoiset savi- ja hiesumaat läpäisevät vettä huonosti. Moreenimailla suotautuvan veden määrä riippuu maalajin koostumuksesta ja vaihtelu on suurta, yleensä vedestä suotautuu vain 10–20 %, mutta karkeilla mailla vedestä voi suotautua yli 50 %. Muodostumistapansa vuoksi pohjavesi on yleensä pintavesiä laadukkaampaa ja puhtaampaa, joten sitä voidaan käyttää juomavetenä yleensä ilman puhdistamista. Maanpinnan tiivistyminen ja päällystäminen vähentävät pohjaveden muodostumista. Pohjois-Afrikan ja Arabian pohjavedet ovat suurimmaksi osaksi uusiutumattomia.lähde?
Juomavesivarat > Pintavesi

Juotavaksi kelpaavia pintavesiä ovat joet ja järvet. Ne ovat myös pohjavettä herkempiä saastumaan, sillä niillä ei ole minkäänasteista suojaa saasteita vastaan. Monilla alueilla pintavesi on ainoa juomavesilähde ja se on monin paikoin vielä hyvin saastunuttakin. Tämä ei ole ainoastaan kehitysmaiden ongelma, vaan se koskettaa Aasian, Afrikan sekä Etelä-Amerikan ja Latinalaisen Amerikan lisäksi myös entisen itäblokin maita. Tilanne on pääosin kansainvälisten vesihuoltoprojektien ansiosta kuitenkin paranemaan päin. Suurin osa järvistä sisältää makeaa vettä, mutta myös suolajärviä on olemassa, joista tunnetuin on Kuollutmeri Israelin ja Jordanian rajalla. Näiden järvien vesi on suolaisempaa kuin merivesi ja usein vielä huomattavan paljon.
Joki alkaa aina jostain vesilähteestä, joka voi olla vaikkapa järvi tai jäätikkö. Joen kuljettama vesimäärä riippuu joen valuma-alueen eli sen alueen, jolta joen vesi on peräisin koosta sekä jokiuoman koosta. Koska osa joista kuivuu kuivana kautena lähes kokonaan ja monet alueet ovat riippuvaisia niiden vedestä, niin tämä huonontaa vesipulaa ja vielä monien muidenkin alueiden vesitilannetta. Useat joet ovat ainakin osan vuodesta kuivia ennen kuin ne laskevat mereen, koska niiden varsilla harjoitetaan liiallista vedenottoa, suurimmat niistä ovat Keltainen joki Kiinassa ja Colorado Yhdysvalloissa.
Juomavesivarat > Veden laatu

Veden laatu vaihtelee suurestikin eri lähteiden välillä. Pohjaveden laatu on kaikkein paras ja se on myös maukkainta vettä. Pintavesilähteiden vesi ei yllä pohjaveden tasolle, vaan sitä joudutaan käsittelemään ennen kuin sitä voidaan käyttää talousvetenä ja monissa teollisuuden prosesseissa. Melko usein pohjavettäkin pitää hieman käsitellä lähinnä happamuuden säätämiseksi. Veden laatuun vaikuttavat myös käytetyt käsittelymenetelmät ja väärin toteutettu veden käsittely voi heikentää veden laatua entisestään. Eräs käsittelymenetelmä on sadettaa pintavettä soraharjulle jolloin se suotautuu soran läpi ja siitä tulee laadukkaampaa. Täten käsiteltyä vettä kutsutaan tekopohjavedeksi ja tekopohjavesitekniikka on hyvä menetelmä veden laadun parantamiseen.
Laatuongelmat voivat heikentää veden makua tai tehdä siitä käyttökelvotonta nauttimisesta seuraavien terveyshaittojen vuoksi. Porakaivoveden ongelmana ovat korkeat radon-pitoisuudet alueilla, joiden kallioperässä on uraania tavallista runsaammin. Monien kehitysmaiden vesilähteiden vesi ei täytä juuri minkäänlaisia laatuvaatimuksia. Kehitysmaissa kuoli 1980-luvun loppupuolella vuosittain 25 miljoonaa ihmistä saastuneesta vedestä aiheutuviin sairauksiin ja heistä 60 % oli lapsia.lähde? Nykyisin näihin sairauksiin kuolee vuosittain 2,2 miljoonaalähde? ihmistä saastuneen veden ja huonojen käymälöiden sekä alhaisen hygieniatason vuoksi.
Usein veden saastumisen yhteydessä voidaan puhua niin sanotusta hygieenisestä saastumisesta eli siitä, että vedessä on taudinaiheuttajamikrobeja ja alkueliöitä, koska veteen on päätynyt käymäläjätteitä. Kehitysmaissakin vettä käytetään uudelleen, mutta uudelleenkäyttötavat ovat kaikkea muuta kuin turvallisia, sillä usein vesi varastetaan viemäreistä ja käytetään raakoina syötävien vihannesten kasteluun.
Juomavesivarat > Kastelu

Keinokastelu on suurin veden käyttösektori ja siten "syypää" monien vesivarantojen nopeaan hupenemiseen. Vesivarantojen ehtymisen myötä nousseet kasteluveden suolapitoisuudet aiheuttavat sen, että kaksikymmentä prosenttia niistä pelloista, jotka ovat keinokastelun piirissä ovat suolaantuneet ja siten eivät tuota kuin pienen osan siitä mitä kunnossa olevat pellot tuottavat. Köyhien alueiden viljelijöille vedensaanti on elämän ja kuoleman kysymys. Paras mahdollisuus vesivarojen suojeluun on kasteluveden määrän vähentäminen kastelua tehostamalla sekä käyttämällä puhdistettuja jätevesiä kasteluun. Tehostamiseen on paljon erilaisia menetelmiä, joista yksinkertaisin on nykyisten kastelukanavien huoltaminen ja parempi valvonta. Seuraavaksi tulevat uudet kastelutekniikat, jotka tosin ovat ilman rikkaiden maiden tukea liian kalliita kehitysmaiden köyhille viljelijöille.
Rikkaampien maiden viljelijöillä on mahdollisuudet käyttää uusia teknologioita, jotka ovat liian kalliita kehitysmaihin. Vesipiheimmäistä kastelujärjestelmästä eli tiputuskastelusta on jo kehitetty kymmenen kertaa nykyistä halvempi järjestelmä, sen kustannukset ovat 125 dollaria hehtaarilta joten tekniikan käyttömahdollisuudet paranevat huomattavasti avaten samalla tien tuottavuuden nostamiseen. Kehitysmaidenkin vedenkäyttö tehostuu, kun viljelijät sidotaan huolehtimaan kastelujärjestelmien kunnosta käyttämällä kannustimena vesimaksuja, jotka peritään käytön mukaan.
Kasteluun kelpaisi aivan hyvin myös sadevesi. Veden säästämiseksi sitä pitäisikin ottaa talteen kastelukäyttöä ajatellen. Joillakin alueilla voitaisiin luopua kastelusta kokonaan tai ainakin vähentää sitä merkittävästi ilman, että sadot laskisivat merkittävästi. Väestön jatkuvasti lisääntyessä tarvitaan entistä enemmän ruokaa, josta seuraa se, että satotasoa on nostettava ja kehitysmaissa se tarkoittaa kastelun lisäämistä yleensä jo ennestäänkin kestämättömältä tasolta.
Juomavesivarat > Veden säästäminen

Hyvän elämänlaadun ylläpitoon, mikä on kylläkin suhteellinen käsite, tarvitaan YK:n suosituksen mukaan kahdeksankymmentä litraa vettä päivässä. Vettä säästetään monin eri tavoin. Merkittäviä säästöjä saadaan myös aikaan huolehtimalla vedenjakelujärjestelmien ja vedenkäyttäjien vesikalusteiden kunnosta sekä päivittämällä aika ajoin vesihuoltojärjestelmiä. Järeimpiä toimia ovat käyttörajoitukset eli säännöstely, joista mainittakoon uima-altaiden täyttökiellot Kaliforniassa ja nurmikonkastelukielto Etelä-Englannissa. Mutta onneksi vedenkäyttäjät ovat usein itse tajunneet mitä vedenkäytön jatkamisesta entiseen malliin seuraisi ja muuttaneet vedenkäyttötapojaan.
Teollisuus säästää vettä kierrättämällä sitä eli käyttämällä samaa vettä useamman kerran samoihin prosesseihin, sillä useimmiten vesi ei kulu prosessissa, vaan sitä käytetään lähinnä jäähdyttämiseen. Tällä tavoin saadaan nostettua tuottavuutta sisään otettua vesikuutiometriä kohti. Veden säästämiseen innostaa myös veden hinnoittelu sen todellista arvoa vastaavaksi nykyisten "polkuhintojen" sijaan. Säästöjä saadaan aikaan myös valistuksella ja huolehtimalla veden jakelujärjestelmien kunnosta, jolloin vettä ei mene vuotojen mukana hukkaan. Singaporessa, missä vedenkäyttö kasvoi yli kaksi kertaa niin nopeasti kuin väestö 1990-luvun alkupuolella, leikattiin kadonneen veden osuus kymmeneen prosenttiin vuotojen korjaamisen avulla sekä edistettiin vedensäästöä yleisellä valistuksella ja korkeammilla hinnoilla.