Krooninen väsymysoireyhtymä
Diagnosointi

Kroonisen väsymysoireyhtymän diagnosoinnissa ei käytetä laboratoriokokeita tai aivokuvauksia, koska luotettavia testejä sairauden toteamiseksi ei toistaiseksi ole saatavilla. Yhdysvaltalainen Stanfordin yliopiston tutkijaryhmä kehitti kuitenkin vuonna 2019 helppokäyttöisen menetelmän, jolla ME voitaisiin ehkä tulevaisuudessa diagnosoida suoraan potilaan verinäytteestä. Menetelmä perustuu siihen, että ME-potilaista otettujen, sähköä johtavalla suolaliuoksella kasteltujen valkosolujen sähkönjohtavuuden on havaittu poikkeavan verrokeista sitä enemmän, mitä vaikeammat oireet potilaalla on. ME-potilaiden solujen sähkönjohtavuus lisääntyy jyrkästi ensimmäisen puolen tunnin aikana, minkä jälkeen se vähenee nopeasti seuraavan puolentoista tunnin aikana. Verrokkien solujen sähkönjohtavuus puolestaan kasvaa vain lyhyen aikaa, minkä jälkeen se alkaa palautua normaaliksi. Testin ideana on mallintaa rasituksen jälkeen tapahtuvaa oireiden pahenemista. Rasitus aiheutuu testissä siitä, että solut joutuvat kuluttamaan paljon energiaa yrittäessään säilyttää elektrolyyttitasapainonsa joutuessaan tekemisiin sähköä johtavan suolaliuoksen kanssa.
Sairaus diagnosoidaan nykyisin oirekuvan perusteella, mikäli ei ole osoitettavissa muuta oireet selittävää sairautta. Kaikki lääkärit eivät ole riittävän perehtyneitä ME-tautiin, minkä vuoksi sairaus saatetaan diagnosoida virheellisesti mielenterveyden häiriöksi. Tästä on seurannut ongelmia potilaille muun muassa sen vuoksi, että heitä on kehotettu harrastamaan liikuntaa, mikä on saattanut pahentaa sairautta pysyvästi.
Yhdysvaltain kansanterveyslaitos CDC määritteli kroonisen väsymysoireyhtymän diagnostiset kriteerit vuonna 1988, ja niitä uudistettiin vuonna 1994. Kanadan terveysviraston asettama asiantuntijakomitea julkaisi vuonna 2003 oman diagnoosikriteeristönsä, joka oli yhdysvaltalaista yksityiskohtaisempi. Kanadalaisen kriteeristön mukaan ME/CFS-diagnoosi voidaan asettaa seuraavien ehtojen täyttyessä:
Uupumus: potilas kärsii huomattavasta fyysisestä tai henkisestä uupumuksesta, jolla on alkupiste ja joka on selittämätöntä, itsepintaista tai toistuvaa, fyysistä tai henkistä ja rajoittaa selvästi toimintakykyä.
Rasituksen/liikunnan jälkeinen huonovointisuus ja/tai uupumus: Kohtuuton fyysisten ja henkisten voimavarojen väheneminen, nopea lihasten tai kognitiivisen suorituskyvyn lasku, liikunnan jälkeinen huonovointisuus ja/tai uupumus ja/tai kipu ja potilaan muiden oireiden taipumus pahentua rasituksen/liikunnan seurauksena. Rasituksesta toipuminen on sairaalloisen hidasta ja kestää yleensä 24 tuntia tai kauemmin.
Unihäiriöt: virkistämätön yöuni tai häiriöt unen määrässä tai vääristynyt unirytmi.
Kipu: Merkittävänasteinen myalgia eli kipu. Kipua voi esiintyä lihaksissa ja/tai nivelissä ja on usein laajalle levinnyttä ja vaihtaa paikkaa. Usein esiintyy merkittäviä, aiemmista tyypiltään, vakavuudeltaan tai esiintyvyydeltään eroavia päänsärkyjä.
Neurologiset/kognitiiviset löydökset: Potilaalla tulisi olla vähintään kaksi seuraavista: sekavuus; keskittymiskyvyn ja lyhytmuistin ongelmat; ajan, paikan ja persoonan tajun hämärtyminen; vaikeudet tiedon käsittelyssä, luokittelemisessa ja sanojen hakemisessa; aistihavaintojen käsittelyhäiriöt – esim. avaruudellinen epävakaus ja hämärtyminen sekä vaikeudet näön tarkentamisessa. Ataksia, lihasheikkous ja elohiiret ovat tavallisia. Ylikuormittumisoireita voi esiintyä: kognitiivisia, aisteihin liittyviä, esim. valonarkuus, yliherkkyys äänille ja/tai tunteiden ylikuormittuminen, joka voi johtaa sairaskohtauksiin, hallitsemattomiin tunteenpurkauksiin ja ahdistukseen.
Lisäksi vähintään yksi oire kahdesta seuraavasta kolmesta kategoriasta:
Autonomiset löydökset: ortostaattinen epätasapaino, kuten dysautonominen verenpaineen lasku, posturaalinen ortostaattinen takykardia eli sydämentykytys, viivästynyt posturaalinen verenpaineen lasku; huimaus; ihon voimakas kalpeus; pahoinvointi ja ärtynyt paksusuoli; tihentynyt virtsaamistarve ja virtsarakon toimintahäiriöt; sydämen lisälyöntisyys rytmihäiriöiden kanssa tai ilman; rasitukseen liittyvä hengenahdistus.
Neuroendokriiniset löydökset: lämmönsäätelyn häiriöt, kuten epänormaali ruumiinlämpö ja huomattavat vuorokausittaiset vaihtelut, hikoilukohtaukset, toistuva kuumeisuuden tunne ja kylmät raajat; kylmän ja kuumuuden sietokyvyn heikkeneminen; merkittävät painon vaihtelut – ruokahaluttomuus tai epänormaali ruokahalu; sopeutuvuuden katoaminen ja oireiden paheneminen stressin myötä.
Elimistön puolustusjärjestelmän löydökset: aristavat imusolmukkeet, toistuva kurkkukipu, toistuvat flunssankaltaiset oireet, yleinen huonovointisuus, uudet yliherkkyydet ruoalle, lääkkeille ja/tai kemikaaleille.
Yhdysvaltain kansanterveyslaitos uudisti kriteereitään jälleen vuonna 2011, jolloin se päätyi suosittamaan, että sairaudesta ryhdyttäisiin käyttämään uudestaan sille jo 1950-luvulla annettua nimeä myalginen enkefalomyeliitti (lihaskipuja aiheuttava keskushermostotulehdus). Näiden uudistettujen kriteerien mukaan diagnoosiin vaaditaan voimakkuudeltaan invalidisoiva uupumuksen tunne, jota ei voi selittää muilla tekijöillä, joka kestää vähintään kuuden kuukauden ajan ja joka ei lievity levossa. Lisäksi vaaditaan vähintään neljä seuraavista oireista:
lyhytkestoisen muistin ja keskittymiskyvyn heikentyminen
lihaskivut
nivelkivut
uni ei helpota uupumusta
uudenlaiset tai -tyyppiset päänsäryt
kurkkukipu
imusolmukkeiden arkuus
rasituksen jälkeinen huonovointisuus tai suhteeton uupumus, joka kestää yli vuorokauden.
Rasituksen jälkeinen huonovointisuus tai suhteeton uupumus saattaa alkaa vasta yli vuorokauden kuluttua rasituksesta ja voi kestää päiviä, viikkoja tai jopa kuukausia.
Yhdysvaltain kansanterveyslaitos diagnostisia kriteereitä on arvosteltu monestakin syystä. Osa luetelluista oireista on harvinaisempia kuin monet muut väsymysoireyhtymään olennaisesti liittyvät oireet. Niissä annetaan myös ymmärtää, että sairauteen liittyvä uupumus ei lainkaan lievity lepäämällä, vaikka lepääminen on tärkeä tapa hallita kroonisen väsymysoireyhtymän oireita.
Yhdysvaltain kansallisen akatemian lääketieteellinen instituutti ehdotti vuonna 2015, että sairauden nimi muutettaisiin systeemiseksi rasitusintoleranssisairaudeksi (SEID) ja se saisi ICD-tautiluokitukseen kokonaan uuden koodin uusine diagnoosikriteereineen, koska mikään edellä mainituista ei kuvaa täsmällisesti kyseisen sairauden oireita eikä luokittelua. Uudelleennimeämistä voidaan perustella myös sillä, että rasituksen jälkeinen huonovointisuus on tutkimusten mukaan kroonisen väsymysoireyhtymän ensisijainen oire, jonka perusteella kyetään sulkemaan pois se mahdollisuus, että potilaan oireisto johtuisi jostain muusta sairaudesta.
Potilaalla pitäisi ilmetä uuden ehdotuksen mukaan seuraavat kolme oiretta:
Selittämätön ja yli 6 kuukautta jatkunut uupumus.
Fyysisen rasituksen jälkeinen huonovointisuus tai uupumus.
Virkistämätön uni.
Lisäksi potilaalla pitäisi ilmetä joko a) kognitiivisen suorituskyvyn laskua TAI b) epänormaaliutta verenpaineen suhteen.
Ennen diagnoosia on suljettava pois muut sairaudet, jotka voivat aiheuttaa samankaltaisia oireita, kuten työuupumus, narkolepsia, diabetes, MS-tauti, AIDS, borrelioosi, leukemia, lymfoomat, systeeminen lupus erythematosus, kilpirauhasen vajaatoiminta, uniapnea, masennus ja traumaperäinen stressihäiriö.
Myalginen enkefalomyeliitti (lihaskipuja ja demyelinaatiota aiheuttava aivo-selkäydintulehdus) liitettiin kansainvälisen tautiluokituksen neurologisiin sairauksiin vuonna 1969, ja sairauden nimi muuttui krooniseksi väsymysoireyhtymäksi (chronic fatigue syndrome, CFS) vuonna 1994 voimaan astuneessa luokituksen kymmenennessä versiossa. Sairauden nimi esiintyy tautiluokituksen suomenkielisessä versiossa muodossa virusinfektiota seuraava väsymysoireyhtymä.