stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leena Paasio

| Leena Paasio |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1974 (ikä 50–51) Rauma
Ammatti:  Äidinkielen ja kirjallisuuden opettaja, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tyylilajit:  Nuortenkirjat, kaunokirjallisuus, oppikirjat, tietokirjat
Aiheesta muualla
[linktr.ee/leenapaasio Kotisivut]
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Leena Paasio (s. 1974 Rauma) on suomalainen kirjailija ja äidinkielen ja kirjallisuuden opettaja. Paasio on kotoisin  Raumalta ja valmistunut filosofian maisteriksi Turun yliopistosta pääaineenaan suomen kieli. Paasio on Itämeri-lähettiläs ja harrastaa purjehdusta.
Paasio on työskennellyt äidinkielen ja kirjallisuuden lehtorina Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa vuodesta 2000. Hän on kirjoittanut työryhmässä oppikirjasarjan Loitsu, ja hänet valittiin vuoden 2012 mediakasvattajaksi.
Paasion esikoisteos Melkein äiti (2015) käsittelee äitipuoleutta ja lapsettomuutta ja on Kosmos-kustantamon ensimmäinen julkaisu. Menetetty tyttö (2017) on Paasion toinen aikuisille suunnattu romaani.
Itämeri-duologia Harmaja luode seitsemän (2022) ja Bengtskär itä kahdeksan (2023) kertoo kilpapurjehduksesta ja Itämeren suojelusta. Teosten pohjalta on tehty Ahaa Teatterin esitys Pinnan alla (2024). Harmaja luode seitsemän oli vuonna 2023 Nuori Aleksis -palkintoehdokkaana. Bengtskär itä kahdeksan voitti Blogistanian Kuopus 2023 ja Nuori Aleksis -kirjallisuuspalkinnot.
Syksyllä 2024 ilmestynyt Meren koskettamat kertoo saaristolaistytön omien juurien etsimisestä. Teos oli lasten ja nuorten Filnlandia-palkintoehdokas ja Topelius-palkintoehdokas. Kirja voitti Finlandia-yleisöäänestyksen ja Blogistanian nuortenkirjallisuuden Kuopus 2024 -palkinnon.
Paasion perheeseen kuuluvat aviomies, yksi tytär ja kaksi tytärpuolta.
Teokset

Romaanit
Melkein äiti. Helsinki: Kosmos, 2015, ISBN 978-952-714-448-0.
Menetetty tyttö. Helsinki: Kosmos, 2017. ISBN 978-952-714-451-0.
Itämeri-duologia
Harmaja luode seitsemän. Helsinki: WSOY, 2022. ISBN 978-951-047-890-5.
Bengtskär itä kahdeksan. Helsinki: WSOY, 2023. ISBN 978-951-047-893-6.
Muut nuortenromaanit
Meren koskettamat. Helsinki: WSOY, 2024. ISBN 978-951-050-867-1
Tietokirjat
Loitsu-oppikirjasarja. Helsinki: Otava. 2003–2013.
MUUMI: Venekirja. Helsinki: WSOY, 2024. ISBN 978-951-050-217-4.
Anna Paasikivi

Paasikiven perhe vuonna 1906. Vasemmalta: Anna, Juhani, Annikki, Vellamo, Varma ja Juho.
Anna Matilda Paasikivi (o.s. Forsman, 1869–1931) oli pankinjohtaja ja poliitikko Juho Kusti Paasikiven ensimmäinen vaimo vuosina 1897–1931.
Elämäkerta

Anna Forsmanin isä oli kansakoulunopettaja Israel Forsman ja perhe oli ruotsinkielinen. Luonnontieteitä Keisarillisen Aleksanterin yliopistossa opiskeleva Anna Forsman tapasi Juho Kusti Paasikiven hämäläisten ja savokarjalaisten hiihtoretkellä maaliskuussa 1893. Forsman ei puhunut juurikaan suomen kieltä, joten keskustelut ja kirjeenvaihto käytiin ruotsiksi. Keväällä 1893 hän pyysi Paasikiveä kirjallisesti suomenopettajakseen kesäksi Kangasalle. Pian pari meni salakihloihin.
Syksyllä 1894 Paasikivi järjesti Anna Forsmanin Lahden kansanopiston opettajaksi. Hän ei kuitenkaan viihtynyt työpaikassaan vaan erosi kesällä 1896. Anna ei viihtynyt Lahden pikkukaupungin ilmapiirissä ja haikaili takaisin Helsinkiin. Juho Kusti oli kuitenkin asettunut kaupunkiin ja järjesti seuraavana syksynä Annalle työpaikan Lahden yksityisestä yhteiskoulusta seuraavaksi kahdeksi vuodeksi. Nuori pari vihittiin avioon 1. kesäkuuta 1897 Helsingin maalaiskunnan Tikkurilan Stenkullassa.
Myöhemmin Anna-vaimo seurasi miestään tämän pankinjohtajan ja poliitikon uran mukana Saksaan, Ruotsiin ja Helsinkiin. Hän kärsi ajoittain hermoromahduksista, joita hän hoidatti kylpylöissä. Anna Paasikiveä jo pitkään vaivannut, aluksi vaarattomana katarrina hoidettu sairaus osoittautui vuonna 1926 pitkälle kehittyneeksi tuberkuloosiksi, johon hän kuoli vuonna 1931.
Elämäkerta > Lapset

Anna ja Juho Kusti Paasikiven lapset olivat arkkitehti Annikki Paasikivi (1898–1950), hammaslääkäri Wellamo Paasikivi-Ant-Wuorinen (1900–1966), everstiluutnantti Juhani Paasikivi (1901–1942) ja lääketieteen kandidaatti Varma Paasikivi (1903–1941). Wellamo Paasikiven puoliso vuodesta 1926 oli Patentti- ja rekisterihallituksen pääjohtaja, lakitieteen tohtori Paavo Ant-Wuorinen.
Työmarkkina-asema

Työmarkkina-asema on työmarkkina-, sosiaalipoliittinen ja sosiologinen käsite, joka kuvaa työntekijän haluttavuutta ja vahvuutta työmarkkinoilla suhteessa toisiin työntekijöihin.
Hyvään työmarkkina-asemaan voidaan liittää tunnusmerkkejä:lähde?
vapaita työpaikkoja on enemmän kuin työnhakijoita,
työntekijä uskoo omiin vaikutusmahdollisuuksiinsa työpaikalla ja –markkinoilla,
henkilö omaa muita työnhakijoita paremmat työllistymismahdollisuudet,
työntekijän luottamus työpaikan säilymiseen, saantiin ja vaihtoon on korkea,
henkilön urakehitys on muita työntekijöitä parempi,
työntekijää koulutetaan työnantajan kustannuksella,
henkilö nauttii paitsi yrityksen johdon ja esimiehen luottamusta, on haluttava toisissa yrityksissä, ja henkilöön kohdistetaan rekrytointitarjouksia nk. ”head huntereilta”,
ovat yrityksen ydintyövoimaa, erotuksena massatyövoimasta (McJob) ja
työnantaja käyttää vähemmän työnjohto-oikeuttaan: työntekijä saa valita mitä haluaa tehdä.
Koska hyvän työmarkkina-aseman omaavat ovat haluttuja työmarkkinoilla, työnantaja kohdistaa heihin sitouttamiskeinoja kuten palkitsemista, etuja tai optioita.lähde?
Länsimaisen työmarkkina-aseman tunnuspiirteitä

Työmarkkina-asema on alati muuttuva käsite ja sosiologisen tutkimuksen kohde. Työmarkkina-asemaa tutkitaan erilaisilla muuttujilla kuten iällä, sukupuolella, koulutuksella, perhesuhteilla, yhteiskuntaluokittelulla jne. Länsimaisessa ja suomalaisessa työmarkkinapolitiikassa hyvästä työmarkkina-asemasta on havaittu, että se:
on pääsääntöisesti parempi koulutetuilla kuin vähemmän koulutetuilla,tarvitaan parempi lähde
on palkansaajilla hyvä kun työllisten määrä on korkea ja työttömyys matala,
on huonompi maahanmuuttajilla, päihteiden käyttäjillä, sairailla ja vammaisilla suhteessa valtaväestöön ja terveisiin
on parempi toistaiseksi voimassa olevissa työsuhteissa verrattuna määrä-, osa-aikaisissa ja nk. epätyypillisissä työsuhteissa
on parempi nk. avainaloilla erotuksena matalapalkka-aloista.
Työperäinen sairaus

Työperäiset sairaudet käsittävät sekä ammattitaudit että muut sairaudet, joiden aiheuttaja liittyy työhön. Sairaus on työperäinen silloinkin, kun työhön liittyvä tekijä, myös sosiaalinen, on vain yksi monista sairauden aiheuttajista. Esimerkiksi unen ja mielenterveyden häiriöt voivat olla työperäisiä.
Kirjallisuus

Työperäiset sairaudet [toim. Helena Taskinen] (Työterveyslaitos, 2006) ISBN 951-802-603-3
Carl von Ossietzky

Carl von Ossietzky kuvattuna Esterwegenin keskitysleirillä.
Carl von Ossietzky (3. lokakuuta 1889 Hampuri, Saksa – 4. toukokuuta 1938 Berliini, Saksa) oli saksalainen pasifisti ja journalisti. Hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1935. Hän oli merkittävän saksalaisen kulttuurilehden Die Weltbühnen päätoimittaja vuodesta 1927 sen lakkauttamiseen vuoteen 1933 saakka.
Elämänvaiheet

Huonosta koulumenestyksestä huolimatta Ossietzkystä tuli toimittaja. Hän vastusti armeijaa ja ensimmäistä maailmansotaa, mutta heikosta terveydestään huolimatta hän joutui astumaan palvelukseen. Weimarin tasavallan aikana hänet tunnettiin demokratian ja moniarvoisen yhteiskunnan puolustajana.
Carl avioitui 19.8.1913 englantilaisen Maud Lichfield-Woodsin kanssa. Liitosta syntyi tytär Rosalinde 21.12.1919.
Elämänvaiheet > Sota ja rauha

Vuonna 1914 Ossietzky valittiin Saksan rauhanyhdistyksen johtokuntaan. 1.8.1914 Saksa julisti sodan Venäjälle ja 3.8. Ranskalle. 4.8. hallitus sai kaikilta puolueilta valtuudet sodankäyntiin. Sekä porvarit että SDP äänestivät sodan puolesta. Yhteistyötään he kutsuivat linnarauhaksi (Burgfrieden). Ossietzky totesi: "sota ei ole tulivuori eikä 'sodan puhkeaminen' ole luonnonilmiö, vaan ihmisen työ".
Sodan aikana Ossietzky ei kirjoittanut lehtiin. Niistä oli vaikea löytää rauhaa kannattavia lausuntoja. Maalis-heinäkuussa 1915 hän oli rauhanyhdistyksen puhujana Hampurissa. Yhdistyksen lehti (Völker-Frieden) kirjoitti: "Kerrottuaan joitakin sodan suotuisia seurauksia luennoitsija toi esiin vaaralliset ja tuhoisat vaikutukset, sovinistisen journalismin vaarat, sodan julmuudet, eettisten käsitteiden hämmennyksen, ruoan hinnalla keinottelun, sokean etnisen vihan ja sosiaalidemokratian horjuvuuden." Toisessa luennossa hän sanoi alueliitoksista: "Ne ovat kirous, joka pitää yllä ajatusta kostosta. Saksan hallitus ja yleinen mielipide pitävät valloituksia sodan itsestään selvänä päämääränä, vaikka ne estävät rauhanneuvottelun." Samana vuonna Saksan viranomaiset kielsivät Völker-Frieden -lehden.
Pasifisti ei niellyt protestanttisen kirkonkaan mielipiteitä sodasta. Hän piti papistoa naurettavana "poliisina, jolla on Raamattu ja viitta".
Vuonna 1920 Ossietzky erosi rauhanyhdistyksestä ja liittyi BNV:hen (Bund Neues Vaterland), joka oli perustettu vuonna 1914 vahvistamaan heikkoa sodan vastaista oppositiota. Nykyään järjestön nimi on Internationale Liga für Menschenrechte. Vuosina 1920-24 Ossietzky työskenteli Berliner Volks-Zeitungin toimittajana ja oli ahkerasti mukana Nie wieder Krieg -liikkeessä.
Vuosina 1924-26 Ossiezky oli toimittajana useassa lehdessä. Silloin lehdistössä puhuttiin Itävallan liittämisestä Saksaan. Ossietzky kannatti unionia käsijarru päällä, sillä hän ei halunnut, että armeija sekaantuisi asiaan. Kun hän ei saanut ajatuksilleen vastakaikua, hän siirtyi Weltbühne-lehteen, jossa hän kohosi vuonna 1927 päätoimittajaksi.
Elämänvaiheet > Weltbühne

Ozzietzkystä tuli yksi Weimarin tasavallan tunnetuimmista ja vihatuimmista journalisteista. Hänestä vuonna 2019 kirjan kirjoittanut Werner Boldt tekee selväksi, että "Weltbühnen" johtaja oli demokratian vastaisten suuntausten heltymätön kriitikko, kunnes hänet pakotettiin hiljaiseksi.
Die Weltbühne julkaisi artikkelissa "Windiges aus der deutschen Luftfahrt" 12.3.1929 tietoja Saksan salaisesta ilmavoimien varustelusta, joka kiellettiin Versailles’n rauhansopimuksen ehdoissa. Oli yleisesti tunnettua, että Saksa koulutti salaa lentäjiä, vaikka rauhansopimus kielsi siltä ilmavoimat.  Varotoimena Ossietzky poisti ainoan "kiinnostavan" kohdan, maininnan, että Neuvostoliiton ilmavoimien kanssa tehtiin tiivistä yhteistyötä.
Se ei auttanut: oikeudessa puitiin suljettujen ovien takana 6 kuukautta artikkelin epämääräisiä viittauksia yleisesti tunnettuihin "salaisuuksiin". Ossietzkyä syytettiin Weimarin tasavallan "sotilassalaisuuksien paljastamisesta" – pahimmassa tapauksessa hän olisi saanut useamman vuoden tuomion.  Hänet tuomittiin 1931 valtiopetoksesta vankeuteen puoleksitoista vuodeksi, josta hän kärsi 7 kuukautta. Hän vapautui hieman ennen joulua 1932.
Elämänvaiheet > Nobelin rauhanpalkinto

Ossietzky vastusti Adolf Hitleriä ja varoitti natsien uhasta vuosia ennen kuin  kansallissosialistinen puolue nousi valtaan Saksassa tammikuussa 1933. Valtiopäivätalon palamisen jälkeen natsit tiukensivat otettaan vastustajistaan, ja hänet vangittiin 28. helmikuuta. Ossietzky joutui keskitysleirille lähelle Oldenburgia, jossa hän sairastui tuberkuloosiin, jota ei hoidettu.
Saksan vastustuksesta huolimatta hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto 1935. Hänen olisi pitänyt matkustaa Osloon vastaanottamaan palkinto, mutta Saksa ei suostunut vapauttamaan häntä. Viranomaisten mukaan palkinnon vastaanottaminen tarkoittaisi, että hän joutuisi deutsche Volksgemeinschaftin (saksalaisen kansanyhteisön) ulkopuolelle. Hän osoitti kansalaistottelemattomuutta julkaisemalla viestin:
Pitkän pohdinnan jälkeen olen päättänyt vastaanottaa Nobelin rauhanpalkinnon, joka minulle on myönnetty. En yhdy valtion salaisen poliisin näkemykseen, että eristäisin niin tekemällä itseni saksalaisesta yhteiskunnasta. Nobelin rauhanpalkinto ei ole merkki sisäisestä poliittisesta kamppailusta, vaan ihmisten välisestä yhteisymmärryksestä. Palkinnon saajana tulen tekemään parhaani edistääkseni tätä yhteisymmärrystä ja saksalaisena tulen aina pitämään mielessäni Saksan oikeutetut kiinnostuksen kohteet Euroopassa.
Hitler raivostui Ossietzkyn päätöksestä. Saksan lehdistöä kiellettiin kirjoittamasta Nobel-palkinnosta, kun taas Joseph Goebbelsin johtama propagandaministeriö tiedotti ulkomaille, että Ossietzky on vapaa liikkumaan. Tämä ei ollut totta, sillä mm. Kansainliiton komissaari Danzigissa, sveitsiläinen professori Carl Jakob Burckhardt, yritti parhaansa saadakseen Ossietzkyn vapaaksi, siinä onnistumatta. Jälkeenpäin löytyneiden poliisin dokumenttien mukaan Ossietzkya ei aiottukaan vapauttaa, ja myös hänen passinsa takavarikoitiin. 30. tammikuuta 1937 annetussa asetuksessa Hitler kielsi Nobelin vastaanottamisen kaikilta saksalaisilta. Sen sijaan luotiin uusi Saksan kansallinen tieteiden ja taiteiden palkinto.
Ossietzky vietiin poliisin sairaalaan Berliiniin toukokuussa 1937. Vaikka Ossietzky oli hyvin heikossa kunnossa, häntä pidettiin sairaalassakin jatkuvan vartioinnin alaisena. Hän kuoli Nordendin sairaalassa tuberkuloosin ja keskitysleirissä koettujen kärsimysten heikentämänä.
Jälkimaine

Oldenburgin yliopisto Carl von Ossietzky Universität Oldenburg on nimetty Ossietzkyn mukaan.
Carl von Ossietzky on kiinalaisen Liu Xiaobon ohella ainoa, jonka saamaa Nobelin rauhanpalkintoa ei kukaan ole ottanut vastaan. Liu Xiaobolle myönnettiin rauhanpalkinto vuonna 2010.
Kansainvälinen ihmisoikeusliitto (Internationale Liga für Menchenrechte) on myöntänyt Carl von Ossietzky -mitalin vuodesta 1962. Sen ovat saaneet mm. Mordechai Vanunu, Edward Snowden, SOS Méditerranée ja Leyla Imret.
Kesäkuusta 2016 helmikuuhun 2017 Nobelin rauhanpalkintokeskus -museo (Nobels Fredssenter) Oslossa järjesti näyttelyn Ossietzkyn muistoksi ja julkaisi lyhytvideon hänen elämästään. Ossietzky teki aikoinaan ennätyksen: hän sai 86 nimitystä rauhanpalkinnon saajaksi, suosittelijoina 500 pätevää henkilöä, myös Albert Einstein.  Keskuksen johtaja Liv Tørres sanoi:
"Carl von Ossietzky oli yksi historian tärkeimmistä väärinkäytösten paljastajista. Hän taisteli ja kuoli sananvapauden ja rauhan puolesta. Tämän näyttelyn avulla Nobelin rauhanpalkintokeskus pyrkii antamaan hänelle paikan arvostetuimpien Nobelin rauhanpalkinnon saajien joukossa ja auttaa hänen tarinaansa säilymään."
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Burger, Felix: Carl von Ossietzky (Zürich, 1937)
Singer, Kurt: Carl von Ossietzky: Fredshelten i Koncentrationslejren (1937) (verkkoversio tanskaksi)
Sternburg, Wilhelm von: "Es ist eine unheimliche Stimmung in Deutschland." Carl von Ossietzky und seine Zeit (Berlin: Aufbau Verlag, 1996).
Nobel biography
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
| --- | --- |
1901–1925: 1901: Dunant, Passy 1902: Ducommun, Gobat 1903: Cremer 1904: Kansainvälisen oikeuden instituutti 1905: Suttner 1906: Roosevelt 1907: Moneta, Renault 1908: Arnoldson, Bajer 1909: Beernaert, Paul Balluet d’Estournelles de Constant 1910: Kansainvälinen Rauhantoimisto 1911: Asser, Fried 1912: Root 1913: La Fontaine 1917: Punainen Risti 1919: Wilson 1920: Bourgeois 1921: Branting, Lange 1922: Nansen 1925: Chamberlain, Dawes
1926–1950: 1926: Briand, Stresemann 1927: Buisson, Quidde 1929: Kellogg 1930: Söderblom 1931: Addams, Butler 1933: Angell 1934: Henderson 1935: Ossietzky 1936: Lamas 1937: Cecil 1938: Nansenin kansainvälinen pakolaistoimisto 1944: Punainen Risti 1945: Hull 1946: Balch, Mott 1947: Kveekarit 1949: Boyd Orr
1951–1975: 1950: Bunche 1951: Jouhaux 1952: Schweitzer 1953: Marshall 1954: Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö 1957: Pearson 1958: Pire 1959: Noel‑Baker 1960: Lutuli 1961: Hammarskjöld 1962: Pauling 1963: Punainen Risti 1964: King 1965: Unicef 1968: Cassin 1969: Kansainvälinen työjärjestö 1970: Borlaug 1971: Brandt 1973: Kissinger, Lê 1974: MacBride, Satō 1975: Saharov
1976–2000: 1976: B. Williams, Corrigan 1977: Amnesty International 1978: Sadat, Begin 1979: Äiti Teresa 1980: Esquivel  1981: YK:n pakolaisapujärjestö 1982: Myrdal, García Robles 1983: Wałęsa 1984: Tutu 1985: Lääkärit ydinsotaa vastaan 1986: Wiesel 1987: Arias 1988: YK:n Rauhanturvaajat 1989: Dalai Lama 1990: Gorbatšov 1991: Suu Kyi 1992: Menchú 1993: Mandela, de Klerk 1994: Arafat, Peres, Rabin 1995: Pugwash-liike, Rotblat 1996: Belo, Ramos Horta 1997: Kampanja maamiinojen kieltämiseksi (ICBL), J. Williams 1998: Hume, Trimble 1999: Lääkärit ilman rajoja 2000: Kim
2001–: 2001: YK, Annan 2002: Carter 2003: Ebadi 2004: Maathai 2005: IAEA, ElBaradei 2006: Yunus, Grameen Bank 2007: Gore, IPCC 2008: Ahtisaari 2009: Obama 2010: Liu 2011: Gbowee, Johnson Sirleaf, Karman 2012: EU 2013: Kemiallisten aseiden kieltojärjestö 2014: Satyarthi, Yousafzai 2015: Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti 2016: Juan Manuel Santos 2017: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons 2018: Murad, Mukwege 2019: Abiy 2020: Maailman ruokaohjelma 2021: Ressa, Muratov 2022: Bjaljatski, Memorial, Center for Civil Liberties 2023: Mohammadi 2024: Nihon Hidankyō
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Ossietzkyn patsas Ossietzkystraßella Berliinissä
Paakkilan kaivos

Paakkilan asbestikaivos toimi 1904–1975 Tuusniemen kunnan  Paakkilan kylässä. Se oli aikanaan Euroopan merkittävin asbestikaivos ja sieltä louhittiin yhteensä 586 076 tonnia antofylliittiasbestimalmia. Paakkilassa toimi myös asbestinrikastuslaitos. Kaivoksen omistanut Partek lopetti kaivoksen 1975 kannattamattomana.
Kaivoksen historiaa

Paakkilan asbestiesiintymä on tunnettu jo varhaisina aikoina sillä Juojärven seuduilta on löydetty kivikaudelta peräisin olevia saviastian sirpalaeita joissa on sideaineena asbestia.
Alkuaan Paakkilan alueen hankki omistukseensa vuonna 1900 perustettu Suomen Asbesti Oy. Vuosina 1901–1903 saksalainen Krusenberg louhi alueelta kiveä koemielessä mutta toiminta loppui kannattamattomana. Seuraavaksi asbestia louhi 1907–1910 tanskalainen Smith & Co toiminimi joka koetti myös rikastaa asbestia Tanskanniemeen perustamassaan rikastuslaitoksessa. Asbestikuitu ei kuitenkin ollut sopivaa yhtiön tarpeisiin ja rikastuslaitos purettiin.
Suomen Mineraali Oy osti Paakkilan alueen 1917 ja aloitti uudelleen asbestin louhinnan ja rikastuksen joka jatkui keskeytyksettä vuoteen 1975 saakka. Ensimmäinen rikastuslaitos valmistui 1920 ja se oli käytössä aina 1940-luvun lopulle saakka. Toinen tehdas rakennettiin 1931 ja se oli toiminnassa vuoteen 1950 saakka, jolloin se tuhoutui tulipalossa. Kolmas aputehdas valmistui 1938 ja se toimi päätehtaana vuodesta 1950 alkaen aina uuden rikastamon valmistumiseen saakka. Uusin rikastuslaitos valmistui 1956 ja oli toiminnassa kaivoksen sulkemiseen saakka 1975.
Paakkilasta louhittiin 1950–1970-luvuilla keskimäärin 15–20 000 tonnia asbestia vuodessa. Louhittu kivi pienittiin murskaajassa, kuivattiin ja murskattiin kuulamyllyssä noin 10mm raesuuruuteen. Murske meni seuloihin, joissa kevyt asbestikuitu erotettiin imurien avulla edelleen puhdistettavaksi ja lajiteltavaksi kuitujen pituuden mukaan. Lajitellut kuidut säkitettiin ja lähetettiin eteenpäin muun muassa Suomen Mineraali Oy:n Tapanilan tehtaalle.
Vuonna 1959 kaivoksen omistajaksi tuli Paraisten Kalkkivuori Oy (myöhempi Partek).
Nykytilanne

Kaivoksen kaksi avolouhosta sijaitsevat noin 100 metrin päässä toisistaan ja niitä yhdistää tunneli. Avolouhokset ovat nykyisin täyttyneet vedellä ja paikka on suosittu urheilusukelluskohde muun muassa kirkkaan veden ansiosta. Isommassa avolouhoksessa on kaivostoiminnan jäljiltä vielä pieni rautatievaunu, ajoramppeja ja muita pienempiä rakennelmia. Kaivoksen ympäristössä on edelleen maastossa asbestia joka saattaa pölytä kuivalla säällä. Maastossa oleva asbesti on peräisin kaivostoiminnasta, kuin myös asbestipitoisen maaperän luonnollisen eroosion seurausta. Vedessä ollessaan asbesti ei ole vaarallista. Vaatteiden tahriutuminen asbestia sisältävällä vedellä muodostaa kuivuessaan terveysriskin.
Kaivoksella työskennelleillä henkilöillä on todettu keuhkomuutoksia, asbestoosia ja myöhemmin keuhkosyöpää. Miesten keskimääräinen elinikä Paakkilassa oli 1970-luvulla 57 vuotta, kun koko maassa se oli 67 vuotta.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Paakkilan asbestikylä, ohjelma vuodelta 1977
Ylen Elävä arkisto: Uimakoulua asbestijärvellä, MOT-ohjelma vuodelta 1997
Paakkilan kaivoksen entinen toimistorakennus kesällä 2021.
P'isaq

Písac tai Pisac (hispanisoidut kirjoitusasut) tai P'isaq (ketšua: Nothoprocta, joskus myös P'isaqa) on perulainen kylä inkojen Pyhässä laaksossa. Se sijaitsee Willkanuta-joen varrella. Kylä on tunnettu markkinoistaan, joita järjestetään joka sunnuntai, tiistai ja torstai. Markkinat houkuttelee paikalle runsaasti turisteja myös Cuscosta.
Markkinoitakin merkittävämpi kohde oli suuri korallipuu, joka seisoi vuosisatoja P'isaqin keskusaukiolla, kunnes ukkosmyrsky tuhosi puun vuonna 2013. Myös Wankan (Huanca) pyhäkkö sijaitsee lähellä kylää. Nykyään pyhiinvaeltajilla on tapana matkustaa Wankaan aina syyskuussa.
Parhaiten alue on ehkä tunnettu sen inka-raunioista (Inca Písac), jotka sijaitsevat huipulla, aivan laakson sisäänkäynnin luona. Rauniot on jaettu neljään ryhmään: P'isaqa, Inti Watana, Qalla Q'asa ja Kinchiraqay.  Inti Watana käsittää aurinkotemppelin, kylpytiloja, alttareita, suihkulähteitä, seremoniapaikkoja ja inti watanan, auringolle (Inti) pyhitetyn kiven. Kiven muodosta voi päätellä sen olleen jonkinlainen aurinkokello tai vuodenaikakalenteri. Qalla Q'asasta puolestaan löytyy inkojen vanha sitadelli, joka on rakennettu korkealle vuorenrinteelle ja sieltä on hyvät näkymät laaksoon, mikä teki siitä oivallisen linnoituksen.
Inkat rakensivat maanviljelyyn tarkoitettuja penkereitä jyrkille rinteille, ja osa pengerviljelmistä on edelleen paikallisten asukkaiden käytössä. Pengerrykset on rakennettu kaivamalla käsin alempaa maastosta rikasta maaperää ja tuomalla sitä ylemmäs vuorenrinteille. Seinät on tuettu taidokkaasti kivimuurauksella. Pengerviljelmät mahdollistivat ruuan ylituotannon, mikä ei muuten olisi ollut mahdollista yli kolmen kilometrin korkeudessa.
Sotilaallisten, uskonnollisten ja maatalouden rakenteiden vuoksi oli P'isaqilla ainakin kolme eri käyttötarkoitusta. Tutkijat uskovat, että P'isaqista puolustettiin Pyhän laakson eteläistä sisäänkäyntiä, kun taas Choquequirao valvoi läntistä puolta, ja linnoitus Ollantaytambossa puolusti pohjoista sisäänkäyntiä. Inca Písac myös kontrolloi reittiä, joka yhdisti Inkavaltakunnan sademetsän rajan kanssa.
Historia

On epäselvää, milloin Inca Písac on rakennettu. Koska se ei tiettävästi ole ollut inkoja edeltävien sivilisaatioiden asuttama, on se todennäköisesti rakennettu aikaisintaan vuonna 1440.
Francisco Pizarro ja espanjalaiset valloittajat tuhosivat Inca Písacin 1530-luvun alussa. Moderni Písacin kaupunki on perustettu laaksoon varakuningas Toledon aikana 1570-luvulla.
Kuvat

Patikkapolku Písacissa
Markkinoilla myydään perinteisiä Andien käsitöitä
Inka-rakennuksia Písacin urbaanissa osassa
Keskustori
Qalla Q'asan sitadelli
Näkymä Qalla Q'asasta yli laakson
Näkymä Inti Watanasta Pyhään laaksoon. Paikka suljettiin vierailjoilta sen jälkeen, kun eräs kävijä varasti palan raunioista.
Inca Písacin raunio
Aiheesta muualla

Pisaq Inca Ruins, a Photo Gallery
Overview of Inca Pisac (Arkistoitu – Internet Archive)