stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ercole l’invincibile
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Dan Vadis  | … |  Herkules   |
|  Spela Rozin  | … |  Teika   |
|  Carla Calò  | … |  kuningatar   |
|  Maria Fiore  | … |  Melissa   |
|  Ken Clark  | … |  Kabaol   |
|  Jeannette Barton  | … |  Etel   |
|  Ugo Sasso  | … |  kuningas Tideo   |
|  Olga Solbelli  | … |  oraakkeli   |
|  Renato Rossini  | … |  kaartin upseeri   |
|  Mario De Simone  | … |  Panaco   |
Tuotanto

Techniscope-tekniikalla Technicolor-väreissä kuvattu Ercole l’invincibile on tavanomainen peplumseikkailu, joka on täynnä reipasta toimintaa. Elokuvan kliseisiin kuuluvat sankarin kamppailut leijonaa, lohikäärmettä, karhua ja norsuja vastaan, pelastajaansa odottava kahlittu neito, paha kuningatar, orjuutettu kansa ja kaiken tuhoava tulivuorenpurkaus. Dan Vadis on energinen toimintasankari, mutta hänen vaalea partansa on yksi peplumhistorian surkeimmista esityksistä. Alkuteksteissä koko näyttelijäkunnalle on keksitty englanninkieliset taiteilijanimet.
Yhdysvalloissa elokuva muokattiin uudelleen osaksi television Sons of Hercules (”Herkuleen pojat”) -sarjaa nimellä Son of Hercules in the Land of Darkness (”Herkuleen poika pimeyden maassa”). Samalla siihen vaihdettiin toinen lohikäärme Steve Reevesin Voittamattomasta Herkuleesta, josta myös musiikki on lainattu.
Julkaisut

Harvoin nähdystä elokuvasta ei ole laadultaan tyydyttävää DVD-julkaisua. Sen amerikkalainen TV-versio on saatavilla useilta public domain -sivustoilta.
Aiheesta muualla

Ercole l'invincibile Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Erämaa-alue

Näkymä Aviaispäältä kohti horisontissa siintävää Hammastunturia.
Erämaa-alueiksi kutsutaan pohjoisimmassa Suomessa olevia laajoja ja asumattomia alueita. Erämaa-alueet on tarkoitus säilyttää lähes luonnontilaisena virkistykseen ja luontaiselinkeinojen harjoittamiseen soveltuvina alueina. Alueet ovat hyvin tärkeitä saamelaiskulttuurille, luontaiselinkeinoille ja luonnon monipuolisen käytön ja sen edellytysten kehittämiselle. Toisin kuin kansallispuistoissa, erämaa-alueilla on vain harvoja retkeilijöitä varten rakennettuja autiotupia tai merkittyjä reittejä. Tästä syystä alueet ovatkin usein kokeneiden ja erämaan rauhaa hakevien vaeltajien suosiossa.
Suomeen säädettiin vuonna 1991 erämaiden säilyttämiseksi erämaalaki (17.1.1991/62), jolla määriteltiin silloiseen Lapin lääniin 12 erämaa-aluetta.
Erämaa-alueet

| Erämaa-alue | Kunnat | Pinta-ala (km2) | Perustettu | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Hammastunturi | Inari, Sodankylä, Kittilä | 1 825 | 1991 |  |
| Kaldoaivi | Utsjoki, Inari | 2 924 | 1991 |  |
| Kemihaara | Savukoski | 302 | 1997 |  |
| Käsivarsi | Enontekiö | 2 184 | 1991 |  |
| Muotkatunturi | Inari, Utsjoki | 1 570 | 1991 |  |
| Paistunturi | Utsjoki, Inari | 1 570 | 1991 |  |
| Pulju | Kittilä, Enontekiö | 614 | 1991 |  |
| Pöyrisjärvi | Enontekiö | 1 280 | 1991 |  |
| Tarvantovaara | Enontekiö | 670 | 1991 |  |
| Tsarmitunturi | Inari | 150 | 1991 |  |
| Tuntsa | Salla, Savukoski | 212 | 1997 |  |
| Vätsäri | Inari | 1 550 | 1991 |  |

Erämaa-alueita hoitaa ja ylläpitää Metsähallitus.
Leena Eräsaari

Raija Marja-Leena Eräsaari (s. 31. joulukuuta 1948 Helsinki) on yhteiskuntatieteiden tohtori ja Jyväskylän yliopiston sosiaalityön professori. Hän on aiemmin toiminut Vasemmistoliiton Helsingin kaupunginvaltuuston varavaltuutettuna ja vanhusjaoston jäsenenä.
Eräsaari on tutkinut ja opettanut sosiaalityötä, sosiaalipolitiikkaa ja naistutkimusta useissa suomalaisissa yliopistoissa. Hän määrittelee itsensä organisaatioiden tutkijaksi, jota aihetta myös hänen väitöskirjansa Kohtaamisia byrokraattisilla näyttämöillä (1995) käsitteli. Eräsaaren innostus politiikkaan on hänen omien sanojensa mukaan peräisin tutkimustyöstä; hän on tutkimuksissaan huomannut uusliberalistisen käänteen tapahtuneen kansalaisilta kysymättä.
Eräsaari on osallistunut 1970-luvulta lähtien vasemmistolaisiksi luokiteltaviin kansalaisjärjestöihin, muun muassa Akateeminen Sosialistiseuran (ASS), Rauhanpuolustajien, Suomen Naisten Demokraattisen Liiton (SNDL), ATTACin ja FemAttacin toimintaan.
Eräsaaren entinen puoliso on professori Risto Eräsaari.lähde?
Julkaisuja

Nilkin naamio – sosiaaliraportti.  Helsinki: Tutkijaliitto, 1990.
Kohtaamisia byrokraattisilla näyttämöillä.  Helsinki: Gaudeamus, 1995.  ISBN 951-662-616-5
Eräsaari, Leena & Julkunen, Raija & Silius, Harriet (toim.): Naiset yksityisen ja julkisen rajalla.  Tampere:  Vastapaino, 1995.  ISBN 951-9066-94-2
Julkinen tila ja valtion yhtiöittäminen.  Helsinki: Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-830-3
Eräsaari, Leena (toim.) & Niittymäki, Anne & Myllykoski, Piia: Vanhusten arjen tukena.  (Sopiva-projekti)  Tampere:  Nääsville ry: Tampereen yliopisto, sosiaalipolitiikan ja sosiaalityön laitos, 2007.  ISBN 978-952-92-2169-1
Aminaalit

Aminaalien yleinen rakenne
Aminaalit eli aminoasetaalit tai geminaaliset diamiinit ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakenteessa samaan hiiliatomiin on sitoutunut kaksi aminoryhmää eli ne ovat asetaalien typpianalogeja. Aminaalien rakennetta voidaan kuvata yleisellä kaavalla R2C(NR2)2, missä R merkitsee hiilivetyryhmää. Aminaalien rakenne esiintyy useissa alkaloideissa.
Ominaisuudet

Aminaalit ovat suhteellisen pysyviä yhdisteitä. Happamissa vesiliuoksissa ne kuitenkin helposti hydrolysoituvat aldehydieksi tai ketoneiksi ja amiineiksi. Rengasrakenteiset aminaalit ovat avoketjuisia yhdisteitä stabiilimpia. Mikäli aminaaliryhmän viereiseen hiileen on sitoutunut vetyatomi hajoaa aminaali helposti kuumennettaessa muodostaen enamiinin.
Valmistus

Tavanomaisin tapa valmistaa symmetrisiä aminaaleja eli aminaaleja, joissa kumpaankin typpiatomiin sitoutuneet alkyyli- tai aryyliryhmät ovat samanlaisia, on aldehydin tai ketonin reaktio sekundäärisen amiinin kanssa. Mikäli amiinissa on aminoryhmän viereiseen hiileen sitoutuneena vetyatomi, muodostuu reaktiossa helposti enamiineja. Aminaalin muodostuksen ensimmäisessä vaiheessa nukleofiilinen amiini reagoi elektrofiilisen karbonyyliyhdisteen kanssa muodostaen hemiaminaalin. Hemiaminaalista eliminoituu vettä, jolloin muodostuu elektrofiilinen iminiumioni. Toinen amiinimolekyyli reagoi iminiumionin kanssa muodostaen aminaalin.
Muita yleisesti käytettyjä tapoja symmetristen aminaalien valmistukseen ovat aromaattisten aldehydien ja silyloitujen amiinien välinen reaktio sekä geminaalisten dihalogeeniyhdisteiden kuten dikloorimetaanin tai bis(kloorimetyyli)eetterin ja amiinin välinen reaktio. Tyypillisin tapa valmistaa asymmetrisiä aminaaleja, joissa aminoryhmien hiilivetysubstituentit ovat erilaiset, on amiinien reaktio iminiumsuolojen kanssa.
Pêro Escobar

| Pêro Escobar |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Kansalaisuus:  portugalilainen
Ammatti:  merenkulkija, tutkimusmatkailija
Pêro Escobar (tunnetaan myös nimellä Pedro Escobar) oli portugalilainen merenkulkija ja tutkimusmatkailija 1400-luvulla. Hän osallistui esimerkiksi Intiaan ja Brasiliaan suuntautuville tutkimusmatkoille.
Tutkimusmatkat

Escobar löysi 21. joulukuuta 1470 yhdessä João de Santarémin kanssa Guineanlahdella sijaitsevan São Tomén saaren. He nimesivät saaren Pyhän Tuomaan (port. São Tomé) mukaan, koska löytöpäivä oli tuolloin kyseisen pyhimyksen juhlapäivä. Escobarilla ja de Santarémilla on muistopatsaat São Tomén ja Príncipen kansallismuseon edessä. Escobar ja de Santarém löysivät 17. tammikuuta 1471 myös läheisen Príncipen saaren, jota he kutsuivat löytöpäivänä vietettävän pyhimyksen, Antonios Suuren, juhlapäivän kunniaksi nimellä Santo Antão. Escobar ja de Santarém löysivät erään lähteen mukaan myös läheisen Annobónin saaren uudenvuodenpäivänä vuonna 1475, jonka mukaan se sai portugalinkielisen nimensä Ano Bom eli ”hyvä vuosi”. Escobarin ja de Santarémin johtama retkikunta oli tuolloin etsimässä uusia satamapaikkoja orjakauppaa varten. Escobar ja de Santarém kävivät portugalilaisen kauppiaan Fernão Gomesin palkkaamina vuonna 1471 myös Guineanlahden rannalla sijaitsevassa Shama Bayssä, joka sijaitsee Cape Three Pointsin alueella. Shama Baystä he löysivät mahdollisuuden ostaa kultaa. Myöhemmin Shama Bay alettiin tuntea nimellä Kultarannikko.
Escobar oli navigoijana Vasco da Gaman ensimmäisellä tutkimusmatkalla Euroopasta Intiaan vuonna 1497. Lisäksi hän otti osaa Pedro Álvares Cabralin johtamaan Brasiliaan suuntautuneeseen tutkimusmatkaan vuonna 1500.
Amiraliteetin kanava

Amiraliteetin kanava heinäkuussa 2019.
Amiraliteetin kanava (ven. Адмиралте́йский кана́л, Admiralteiski kanal) on Krjukovin kanavan pohjoispään Moikaan yhdistävä kanava Pietarin keskustassa Venäjällä. Se erottaa Uuden Hollannin Amiraliteetin saaresta. Kanavan pituus on 440 metriä, leveys 9–14 metriä ja syvyys 1,5–2,7 metriä.
Vuosina 1717–1720 rakennettu kanava toimi Uuden Hollannin puutavaravaraston ja Amiraliteetin telakan yhdistävänä liikenneväylänä. Vuonna 1842 Amiraliteetin ja Krjukovin kanavan välinen osuus katettiin tiiliholvilla. Sen paikalla on nykyään Konnogvardeiski-bulevardi. Jäljelle jääneen osuuden nimenä oli vuosina 1922–1991 Krusteinin kanava virolaissyntyisen Venäjän kansalaissodan sankarin Karl Krusteinin mukaan. Kanavan varren nähtävyyksiin kuuluu Uuden Hollannin lisäksi Moikan puoleisessa päädyssä sijaitseva klassistinen Bobrinskien palatsi (arkkitehti Luigi Rusca, 1790-luku).
Aiheesta muualla

Amiraliteetin kanava Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Escháti

Eschátin saari.
| --- | --- |
Muut nimet:  Mérmigkas (Μέρμηγκας)
Sijainti:  36°13′16″N, 25°13′43″E, Thíra Thíra, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Santoríni, Kykladit
Pinta-ala:  0,001 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Escháti (kreik. Εσχάτη) eli Mérmigkas (Μέρμηγκας) on pieni Kreikan saaripari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja tarkemmin Santorínin saariin ja sijaitsee lounaaseen Santorínin pääsaarista. Saarten pinta-ala on noin 0,001 neliökilometriä ja ne ovat asumattomia (2021). Hallinnollisesti Eschátin saaret kuuluvat Thíran kuntaan, Thíran alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Ne luetaan osaksi Firán kyläyhdyskuntaa.
Eschátin saaret vuonna 1923.
Eschátin saaret, suomeksi ”Kaukaisin”, ovat nimensä mukaisesti kauimmaisimmat Santorínin saarista. Ne kuuluvat Santorínin pääsaarten lounaispuolella olevaan kolmen saaren ryppääseen ollen niistä pienimmät. Muut saaret ovat Christianí ja Askaniá. Escháti sijaitsee noin 0,9 meripeninkulmaa (1,7 kilometriä) kaakkoon Askaniásta, 1,7 meripeninkulmaa (3,2 kilometriä) kaakkoon Christianísta ja noin 10 meripeninkulmaa (19 kilometriä) lounaaseen Santorínin pääsaaresta Thírasta. Eschátin saaret ovat kokoonsa nähden korkeita ja jyrkkärinteisiä. Niiden välinen etäisyys on vain muutaman metrin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Escháti Wikimedia Commonsissa
Kykladit
| --- | --- |
Pääsaaret:   Amorgós  Anáfi  Ándros  Antíparos  Delos  Folégandros  Íos  Kéa  Kímolos  Kýthnos  Mílos  Mýkonos  Náxos  Páros  Santoríni Thíra  Sérifos  Sífnos  Síkinos  Sýros  Tínos 
Muut suuremmat saaret:   Antímilos  Despotikó  Donoúsa  Gyáros  Irakleiá  Káto Koufonísi  Kéros  Koufonísi  Makrónisos  Nikoúria  Pacheiá  Polýaigos  Ríneia  Schoinoúsa  Thirasía 
Pienet saaret:   Agía Kalí  Agía Paraskeví  Ágios Andréas, Kímolos  Ágios Andréas, Koufonísia  Ágios Artémios  Ágios Efstáthios  Ágios Geórgios  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Makáres  Ágios Nikólaos, Thíra  Ágios Spyrídonas  Akráthi  Almyronísi  Anánes  Áno Antikéri  Ánydros  Árgilos  Askaniá  Áspro  Aspronísi, Santoríni  Aspronísi, Schoinoúsa  Avelonísia Megálos Avelás  Mikrí Akradiá  Avoladonísi  Báos  Christianí  Daskalió  Diakoftó  Didými  Dipló  Drakonísi  Dryonísi  Dýsvato  Escháti  Evriókastro  Filídi  Foínisses  Ftená  Foúis  Gaïdouronísi  Galiátsos  Gavrionísia Akamátis  Alidonísi  Gáidaros  Megálo  Platý  Prásso  Tourlítis  Glarómpouta  Glaronísi, Gyáros  Glaronísi, Koufonísia  Glaronísi, Sérifos  Glaronísia  Gramvoússa  Kalógeroi, Kímolos  Kalógeroi, Tínos  Kalógeros  Kampána  Káravos  Kardiótissa  Kasséles  Káto Antikéri  Kávouras, Antíparos  Kávouras, Mýkonos  Kitrianí  Klidoúra  Klimatónisa  Kounelonísi  Krommýdi  Ktapódia  Lazaronísi  Lázaros  Makáres  Makrá  Makronísi  Manolonísi  Mantó  Marmaronísi  Mavronísi  Megáli Pláka  Megálo Viókastro  Megálos Refmatiáris  Mikrí Pláka  Mikronísi  Mikró Viókastro  Mikrós Avelás  Mikrós Refmatiáris  Moschonás  Náta  Néa Kaméni  Ofeidoússa  Palaiá Kaméni  Panagía  Panteronísi  Paximádi  Petalídi, Íos pohj.  Petalídi, Íos loun.  Pipéri  Pláka  Plakí  Planítis  Porí  Práso  Prasonísi, Íos  Prasonísi, Kímolos  Prasoúra  Psathonísi, Íos  Psathonísi, Sýros  Revmatonísi  Revmatonísia  Sáliagkos  Schinonísi  Serifopoúla  Sfontíli  Skylonísi  Strongylí, Antíparos  Strongylí, Makáres  Strongyló, Sýros Ermoúpoli  Strongyló, Sýros Poseidonía  Tetartonísi  Theotókos  Thermonísia  Tigáni  Toúrlos, Antíparos  Toúrlos, Páros  Tragonísi  Tría Adélfia  Tsimintíri  Tsouloúfi  Varvaronísi  Varvaroúsa  Venétiko  Voúlgari  Vous  Vryokastráki
Ammattietiikka

Ammattietiikka on soveltavan etiikan osa-alue, joka käsittelee ammatillisten tekojen eettisyyttä. Yleinen ammattietiikka on sovelletun etiikan laajin osa. Ammattietiikan tutkituimpia alueita Suomessa ovat lääketieteen etiikka ja bioetiikka, jotka tyypillisesti käsittelevät terveyden eettisiä kysymyksiä. Filosofiselta perustaltaan ammattietiikka liittyy siihen, miten tarkasteltava ammatti pohjautuu tieteeseen, millaisia palvelutehtäviä sille on asetettu ja millaisia valtatavoitteita tällä ammatilla on.
Ammattilainen on toisaalta yksilö ja toisaalta ammatillisen viiteryhmänsä, kuten ammattikunnan, jäsen. Kollegiaalisuus liittyy ammattietiikan käsitteeseen läheisesti. Tämän kaksinaisuuden pohjalta voi syntyä ristiriitoja. Maija-Riitta Ollila on tästä syystä pitänyt ammattietiikkaa ongelmallisena ilmiönä, jos ammattietiikka ohittaa ammatinharjoittajan etiikan ihmisenä.
Ammattietiikka voi nykyään ilmetä ammattieettisten ohjeiden muodossa. Historiallisesti ne ovat kuitenkin uusi ilmiö: ammattieettiset ohjeet on muotoiltu laeiksi tai ne ovat välittyneet alan traditioissa esimerkiksi kunniatauluina. Eettisiä ohjeita on eritasoisia: ylimpänä varsinainen eettinen koodi arvojen ja periaatteiden muodossa, sitten käytännön koodit ja alimpana konkreettiset toimintaohjeet.
Kirjallisuutta

Airaksinen, Timo (toim.): Ammattien ja ansaitsemisen etiikka: näkemyksiä ammattien, johtamisen ja liike-elämän arvoista.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1991.
Heikkonen, Jaakko: Menestyjän etiikka.  Helsinki:  Teollisuuden kustannus, 1993.  ISBN 951-599-092-0
Heikkonen, Jaakko: Moraali ja etiikka käytännössä.  Helsinki:  Tietosanoma, 1995.  ISBN 951-885-117-4
Juujärvi, Soile & Myyry, Liisa & Pesso, Kaija: Eettinen herkkyys ammatillisessa toiminnassa.  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-26-5643-1
Mäntylä, Jorma: Journalistin etiikka.  (2. uudistettu laitos)  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-086-2
Räikkä, Juha & Kotkavirta, Jussi & Sajama, Seppo: Hyvä ammattilainen: Johdatus ammattietiikkaan.  Helsinki:  Painatuskeskus, 1995.  ISBN 951-37-1652-X
Amidiinit

Amidiinien yleinen rakenne
Amidiinit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomaisessa funktionaalisessa ryhmässä samaan hiiliatomiin on sitoutunut sekä amino- että iminoryhmä ja rakenteellisesti niitä voidaan pitää karboksyylihappojen typpianalogeina. Amidiinien rakennetta voidaan kuvata yleisellä kaavalla  RC(=NR)NR2, missä R voi olla vety tai orgaaninen ryhmä.
Ominaisuudet

Amidiinit ovat hyvin voimakkaasti emäksisiä yhdisteitä, koska amidiinin deprotonoituessa muodostuvassa amidiniumionissa konjugoituneet typpiatomit kykenevät stabiloimaan positiivista varausta ja niiden pKa-arvo on luokkaa 13–14.. Erityisesti heterosykliset amidiinit kuten DBU ovat yleisesti käytettyjä emäksiä orgaanisen kemian synteeseissä. Amidiinit hydrolysoituvat veden vaikutuksesta muodostaen amideja ja amiineja tai ammoniakkia.
Amidiinit muodostavat helposti heterosyklisiä yhdisteitä esimerkiksi imidatsoli- ja pyrimidiinijohdannaisia. Pyrimidiinejä muodostuu amidiinien ja 1,3-dikarbonyyliyhdisteiden reagoidessa keskenään.
Valmistus

Amidiinien valmistukseen on useita tapoja. Käytettyjä ovat muun muassa ammoniakin, ammoniumkloridin tai amiinien reaktio iminoeetterien eli imidaattien kanssa, amiinien ja ketenimiinien reaktio ammoniakin kanssa ja ammoniakin tai amiinien reagoidessa nitriilien kanssa. Amiinit reagoivat nitriilien kanssa ainoastaan, jos nitriilissä on myös jokin elektroneja puoleensavetävä ryhmä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amidiinit Wikimedia Commonsissa
Esikoisten seurakunta

Esikoisten seurakunta on teologinen käsite, joka mainitaan kerran Raamatussa, Uuden testamentin Heprealaiskirjeessä:
»Ei, te olette tulleet Siionin vuoren juurelle, elävän Jumalan kaupungin, taivaallisen Jerusalemin luo. Teidän edessänne on tuhansittain enkeleitä ja juhlaa viettävä esikoisten seurakunta, ne, joiden nimet ovat taivaan kirjassa. (Hepr.12:22-23)»
Esikoislestadiolainen herätysliike on saanut nimensä tästä raamatunpaikasta. Juhani Raattamaa puhui kirjeissään usein esikoisten seurakunnasta ja viittasi tässä yhteydessä myös lestadiolaisen alkuherätyksen alueen, Ruotsin Lapin, uskoviin. Koska he ottivat ensimmäisenä vastaan Laestadiuksen julistaman herätyssanoman, he muodostivat liikkeen opetuksen mukaan "tällä aikakaudella" äitiseurakunnan ja "Kristuksen hengellisen hallituksen", jolle muiden kristittyjen tuli osoittaa kuuliaisuutta. Esikoisseurakunnan asema oli tärkeä kiistakysymys lestadiolaisuuden suuressa hajaannuksessa 1900-luvun alussa.
Kirjallisuutta

Seppo Lohi: Lestadiolaisuuden suuri hajaannus ja sen taustat.  SRK (Oulu), 2007.  ISBN 978-951-843-109-4
| n k Esikoislestadiolaisuus |
| --- | --- |
Järjestöt:  Esikoislestadiolaiset  Esikoiset  Old Apostolic Lutheran Church 
Historia:  Esikoisten seurakunta  Lapin vanhimmat 
Rukoushuoneet:  Puistolan rukoushuone  Tampereen Esikoislestadiolaisten rukoushuone 
Henkilöt:  Gunnar Jönsson  Erik Larsson  Joonas Purnu  Johan Tast 
Koulutus ja media:  Rauhan Side  Ruukku 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Virsikirja ja Hengellisiä lauluja  Juhannusseurat
Aminosokerit

Glukosamiini on yksi aminosokereista
Aminosokerit ovat monosakkaridijohdannaisia, joissa yksi monosakkaridin hydroksyyliryhmistä on korvautunut aminoryhmällä. Yleisimmin hydroksyyliryhmä on korvautunut 2-asemasta, mutta myös muista asemista hydroksyyliryhmä voidaan korvata aminoryhmällä joskaan näitä johdannaisia ei esiinny luonnossa.
Nimeäminen ja esiintyminen luonnossa

Systemaattisesti aminosokerit nimetään muodossa x-amino-x-deoksimonosakkaridi, missä x viittaa aminoryhmän paikkaan monosakkaridin rakenteessa. Tyypillisesti niistä käytetään kuitenkin triviaalinimiä, esimerkiksi 2-amino-2-deoksi-d-glukoosi on glukosamiini. Kolme yksinkertaisinta aminosokeria ovat glukosamiini, galaktosamiini ja mannosamiini, jotka ovat glukoosin, galaktoosin ja mannoosin johdannaisia. Näiden lisäksi aminosokereihin luetaan yleisesti kuuluvaksi myös hieman monimutkaisemmat N-asetyyliglukosamiini, N-asetyyligalaktosamiini ja N-asetyylineuramiinihappo eli sialihappo.
Aminosokerit esiintyvät luonnossa tärkeässä osassa glykoproteiinien, glykosaminoglykaanien ja glykolipidien rakenteessa ja toiminnassa. Lisäksi esimerkiksi kitiini koostuu toisiinsa liittyneistä N-asetyyliglukosamiinimolekyyleistä. Aminosokereita esiintyy myös monien antibioottien, kuten erytromysiinin ja karbomysiinin, rakenteessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aminosokerit Wikimedia Commonsissa
Erytroosi-4-fosfaatti

| Erytroosi-4-fosfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  [(2R,3R)-2,3-dihydroksi-4-oksobutyyli]divetyfosfaatti
CAS-numero:  585-18-2
PubChem CID:  122357
SMILES:  C(C(C(C=O)O)O)OP(=O)(O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H9O7P
Moolimassa:  200,082 g/mol
Erytroosi-4-fosfaatti (C4H9O7P ) on erytroosin fosfaattiesteri. Yhdiste esiintyy välituotteena ja lähtöaineena monien biologisesti tärkeiden yhdisteiden biosynteesissä.
Biokemia

Erytroosi-4-fosfaatti on osa pentoosifosfaattireittiä. Yhdistettä muodostuu glyseraldehydi-3-fosfaatin ja sedoheptuloosi-7-fosfaatin välisessä reaktiossa yhdessä fruktoosi-6-fosfaatin kanssa. Tätä reaktiota katalysoi transaldolaasientsyymi. Erytroosi-4-fosfaatti reagoi reitin seuraavassa vaiheessa toisen pentoosifosfaattireitin välituotteen ksyluloosi-5-fosfaatin kanssa transketolaasin katalysoimana, jolloin muodostuu glyseraldehydi-3-fosfaattia ja fruktoosi-6-fosfaattia. Yhteyttämisessä Calvinin kierron eli pimeäreaktioiden osana transketolaasi katalysoi erytroosi-4-fosfaatin muodostusta glyseraldehydi-3-fosfaatista ja fruktoosi-6-fosfaatista. Yhdiste reagoi edelleen aldolaasin katalysoimana dihydroksiasetonifosfaatin kanssa muodostaen sedoheptuloosi-1,7-bisfosfaattia.
Erytroosi-4-fosfaatti esiintyy myös lähtöaineina monien muiden biomolekyylien synteesille. Aminohappoja tryptofaani, fenyylialaniini ja tyrosiini muodostuu niin kutsutun sikimihapporeitin kautta ja tämän reitin ensimmäisessä vaiheessa erytroosi-4-fosfaatti reagoi fosfaoenolipalorypälehapon kanssa. Erytroosi-4-fosfaatista kasvit valmistavat muun muassa myös ligniiniä ja antosyaaniväriaineita.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: D-Erythrose 4-phosphate (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): D-Erythrose 4-phosphate (englanniksi)
Jarmo Eskelinen (nyrkkeilijä)

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tampere 1981 | 51 kg |  |
|  Pronssia | Budapest 1985 | 54 kg |  |
|  Pronssia | Torino 1987 | 57 kg |  |
Jarmo Johannes Eskelinen (s. 17. toukokuuta 1962 Kajaani) on suomalainen nyrkkeilijä. Hänen seuransa on Kajaanin Kuohu.
Eskelinen on edustanut Suomea kaksissa olympialaisissa: vuonna 1984 Los Angelesissa 54 kg:n sarjassa ja vuonna 1988 Soulissa 57 kg:n sarjassa. Euroopan-mestaruuskilpailuissa Eskelinen on saavuttanut kolme pronssimitalia: Tampereella 1981 (sarja 51 kg), Budapestissa 1985 (54 kg) sekä Torinossa 1987 (57 kg). Hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden Bergenissä vuonna 1984 sekä seitsemän Suomen-mestaruutta vuosina 1981 sekä 1983–1988 sarjoissa 51–57 kg.
Jarmo Eskelinen toimii edelleen aktiivisesti nyrkkeilyn parissa valmentajana, muun muassa Suomen Nyrkkeilyliiton pohjoisen alueen valmentajakouluttajana, sekä myös lajin tuomaritehtävissä.
Kirsi Eskelinen

Kirsi Mariina Eskelinen (s. 19. maaliskuuta 1961) on Sinebrychoffin taidemuseon johtaja vuoden 2014 alusta. Hän on sitä ennen toiminut Serlachiuksen taidesäätiön kokoelmapäällikkönä 2009–2014.
Eskelinen valmistui filosofian maisteriksi 1994 ja väitteli filosofian tohtoriksi 2008 Helsingin yliopistossa. Hän on ennen Serlachiusta työskennellyt muun muassa Sinebrychoffin taidemuseossa intendenttinä 2003–2004 ja Helsingin yliopiston taiteiden tutkimuksen laitoksella tutkijakoulutettavana 1999–2002.
Erillinen rajajääkäripataljoona 2

Erillinen rajajääkäripataljoona 2 (Er.RajaJP 2) perustettiin 15.7.–7.9.1941 jatkosodan II armeijakunnan komentajan kenraalimajuri Laatikaisen käskystä ja se koostui entisen Rajavartiosto 3:en rajakomppanioista. Pataljoona osallistui aktiivisesti kärkiyksikkönä sodan alun hyökkäysvaiheeseen loppukesästä 1941 ja päätyi Kurkjoen, Kilpolan, Muolaan ja Valkeasaaren taistelujen kautta Lempaalan pitkään asemasotavaiheeseen. Venäläisten suurhyökkäys alettua kesäkuussa 1944 pataljoona osallistui viivytystaisteluihin Karjalan Kannaksella ja viimein Talin–Ihantalan taisteluun panssaridivisioonan mukana.