stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marilyn Monroe

| Marilyn Monroe |
| --- | --- |
 Monroe vuonna 1953
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. kesäkuuta 1926 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 4. elokuuta 1962 (36 vuotta) Los Angeles
Ammatti:   elo­kuva­näyttelijä  laulaja  valo­kuva­malli 
Puoliso:  James Dougherty  (vih. 1942; ero 1946) Joe DiMaggio  (vih. 1954; ero 1954) Arthur Miller  (vih. 1956; ero 1961)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1945–1962
Merkittävät roolit:   ”Lorelei Lee”  Herrat pitävät vaaleaveriköistä  ”tyttö”  Kesäleski  ”Chérie”  Bussipysäkki  ”Roslyn Taber”  Sopeutumattomat 
Palkinnot
 Parhaan nais­pää­osan Golden Globe  1959 Piukat paikat 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Marilyn Monroe ([ˈmæɹɪlɪn mənˈɹoʊ], alk. Norma Jeane Mortenson; 1. kesäkuuta 1926 Los Angeles, Kalifornia – 4. elokuuta 1962 Los Angeles) oli yhdys­valtalainen elo­kuva­näyttelijä, laulaja ja malli. Monroe on kaikkien aikojen tunnetuimpia filmi­tähtiä ja seksi­symboleita.
Monroen syntymä­nimi oli Norma Jeane Mortenson, mutta pian syntymän jälkeen suku­nimi vaihdettiin Bakeriksi. Hän otti vuonna 1946 taiteilija­nimekseen Marilyn Monroe ja virallisti sen vuonna 1956. Monroella oli rikkinäinen lapsuus, ja hän asui usein orpo­kodissa tai sijais­vanhempien luona. Hän solmi ensimmäisen avio­liittonsa 16-vuotiaana ja aloitti pian uransa mallina, mikä johti ensimmäiseen elo­kuva­sopimukseen vuonna 1946. Monroen varhaiset roolit olivat pieniä, mutta hänen suorituksensa elo­kuvissa Asfaltti­viidakko ja Kaikki Eevasta (1950) saivat hyvän vastaanoton. Hänen komediennen kykynsä tulivat esille menestyselo­kuvissa Herrat pitävät vaaleaveriköistä (1953), Kuinka miljonääri naidaan (1953) ja Kesäleski (1955), ja hänestä tuli yksi Holly­woodin ja samalla koko maailman palvotuimmista tähdistä.
Monroen luokittelu ”tyhmäksi blondiksi” rajoitti hänen ura­mahdollisuuksiaan, joita hän yritti aktiivisesti laajentaa. Hän opiskeli Actors Studiossa ja perusti oman tuotanto­yhtiön Marilyn Monroe Productions. Kriitikot kehuivat hänen rooli­suoritustaan elo­kuvassa Bussipysäkki (1956), ja hän sai parhaan nais­pää­osan Golden Globe -palkinnon musikaali- tai komedia­elo­kuvan kategoriassa rooli­suorituksestaan elo­kuvassa Piukat paikat (1959).
Monroe oli naimisissa kolme kertaa: meri­sotilas James Doughertyn (1942–1946), baseball-tähti Joe DiMaggion (1954) ja näytelmä­kirjailija Arthur Millerin (1956–1961) kanssa. Hänen elämänsä viimeisiä vuosia leimasivat terveys­ongelmat, riippuvuudet sekä hankalan työ­toverin maine. Monroe kuoli 36-vuotiaana barbituraattien yli­annostukseen. Viralliseksi kuolin­syyksi annettiin ”todennäköinen itse­murha”, mutta onnettomuutta tai henki­rikosta ei myöskään ole suljettu pois.
American Film Institute nimesi vuonna 1999 Monroen vuosisadan kuudenneksi merkittävimmäksi naiselokuvatähdeksi. Monroe sai vuonna 1960 elo­kuva­urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6774 Hollywood Boulevard.
Lapsuus ja nuoruus > Syntymä

Norma Jeane Mortenson syntyi Los Angelesin yleissairaalassa 1. kesä­kuuta 1926. Hän oli Gladys Pearl Bakerin, o.s. Monroen kolmas lapsi. Hänen sisarus­puoliaan olivat nuorena kuollut Robert (lempinimeltään Jack, 1918–1933) ja Berniece (1919–2014) Gladysin edellisestä avio­liitosta John Newton Bakerin kanssa. Gladys oli avioitumisen aikaan vasta 15-vuotias, Baker yhdeksän vuotta vanhempi.
Avioliitto päättyi eroon sen jälkeen, kun Gladys oli syyttänyt miestään väkivaltaisuudesta; Baker puolestaan syytti vaimoaan säädyttömästä käytöksestä. Ero tuli voimaan toukokuussa 1923, jonka jälkeen Baker palasi lastensa kanssa kotiseudulleen Kentuckyyn. Gladys, joka oli itse kasvanut epävakaassa kodissa ja haluton toimimaan kotiäitinä, antoi lastensa jäädä Bakerin huostaan. Sisarestaan Monroe sai tietää 12-vuotiaana ja tapasi tämän ensimmäisen kerran vasta lähes aikuisena. Eron jälkeen Gladys työskenteli filmin­leikkaajana Consolidated Film Industries -yhtiössä.
Norma Jeanen syntymä­todistukseen kirjattiin suku­nimeksi Mortenson, joka oli Gladysin uuden avio­miehen Martin Edward Mortensenin suku­nimi, tosin väärin kirjoitettuna. Hänen toinen etu­nimensä kirjoitettiin usein ja kirjoitetaan joskus edelleen lyhyemmin ’Jean’ – jopa Monroen ystävät ja avio­miehet luulivat aikoinaan sen olleen oikea kirjoitus­muoto.
Lapsuus ja nuoruus > Isän henkilöllisyys

Monroen isän henkilöllisyydestä ei kymmeniin vuosiin ollut varmuutta. Hänen syntymä­todistuksessaan isäksi on nimetty ”Edward Mortenson” ja tämän asuin­paikaksi ”tuntematon”. Gladys Baker oli avioitunut Mortensenin kanssa vuonna 1924, mutta he olivat eronneet ennen Gladysin raskautta. Tytön kaste­todistuksessa suku­nimeksi on merkitty Baker, ensimmäisessä avio­liitto­luvassa taas Mortensen. Useat Monroen elämä­kerran kirjoittajat ovat esittäneet, että Gladys Baker käytti entisen miehensä nimeä välttääkseen aviottoman lapsen leimaa. Mortensenin kuoltua 85-vuotiaana papereista selvisi, että hän oli hakenut avio­eroa Gladysista jo vuonna 1925, mutta kun sovintoa ei saatu syntymään, lopullinen päätös annettiin vasta 1928.
Koko elämänsä aikana Marilyn Monroe ei ollut varma, että Mortensen olisi ollut hänen isänsä. Hän kertoi, että hänelle oli lapsena näytetty valo­kuva miehestä, jonka Gladys oli kertonut olevan hänen isänsä. Charles Stanley Gifford -niminen mies oli Gladysin esimies, jota hän oli tiettävästi tapaillut vuonna 1925. Monroe muisti, että miehellä oli ollut ohuet viikset ja että tämä oli muistuttanut jonkin verran Clark Gablea. Myös useimpien elämä­kerturien mukaan Gifford oli mitä todennäköisimmin Monroen biologinen isä. Vuonna 2022 julkaistun dokumentin mukaan asia oli vahvistettu dna-testillä.
Ura > Mallinuran alku

Avioiduttuaan Doughertyn kanssa Norma Jeane eleli jonkin aikaa koti­rouvana, kunnes sai työpaikan lento­kone­tehtaalta. Eräänä päivänä Yank-lehden valo­kuvaaja David Conover tuli tehtaalle kuvaamaan sota­ponnisteluja tukevia naisia. Norma Jeanen kuvia ei julkaistu lehdessä, mutta niiden ansiosta hän sai 19-vuotiaana sopimuksen Blue Book Modelling -malli­toimistolta. Hän kävi kolmen kuukauden malli­kurssin, jolla hän oppi meikkaamaan ja muut mallin elkeet, vaikka hänen luontaisesti hytkyvä kävely­tyylinsä olikin mallille epä­tavallinen. Hänen ruskeat hiuksensa vaalennettiin ja suoristettiin, ja hän opetteli tunnus­omaisen värisevän hymynsä. Hän teki töitä tapahtuma­emäntänä sekä pin-up-tyttönä, ja hän poseerasi useille miestenlehdille, kuten Peep, Laff ja See.
Mallinuransa alussa Norma Jeane oli usein myös André de Dienesin kuvattavana, ja hän otti monet Monroen tunnetuimmista varhaisista valokuvista, joissa hänet tunnetaan ”Norma Jeanena”. Ne olivat myös aktiivisempia ja leikkisämpiä kuin tavalliset staattiset pin-up-kuvat. Norma Jeanen suosio mallina ja onnistunut koe­kuvaus studio­johtajan ja kykyjenetsijän Ben Lyonin edessä johtivat puolen vuoden elo­kuva­sopimukseen 20th Century Foxin kanssa. Norma Jeane alle­kirjoitti sopimuksen elo­kuun 1946 lopulla kaksi viikkoa ennen kuin avio­ero Jim Doughertysta tuli voimaan. Hänen palkkansa oli 75 tai 125 dollaria viikossa, minkä lisäksi hänellä oli yhä epä­säännöllisiä tuloja mallin­töistä.
Ura > Elokuvauran alku

Nimi Norma Jeane oli studion mielestä filmi­näyttelijälle liian tavallinen, joten Lyon valitsi aluksi tähtösen taiteilija­nimeksi Carole Lind. Se ei kuitenkaan kuulostanut oikealta, joten Norma Jeane itse valitsi suku­nimekseen äitinsä tyttö­nimen Monroe. Lyon vaimoineen sekä Norma Jeane sovittelivat yhdessä eri­laisia nimiä, kuten Norma Jeane Monroe, Norma Monroe tai Jeane Monroe. Lopulta Lyon ehdotti Marilyniä, koska hänen mielestään Norma Jeane muistutti Marilyn Milleriä, 1920- ja 1930-lukujen kuuluisaa Broadway-tähteä. Norma Jeane Baker ryhtyi 20-vuotiaana näin käyttämään taiteilija­nimeä Marilyn Monroe. Hän otti sen myös viralliseksi nimekseen kymmenisen vuotta myöhemmin maalis­kuussa 1956.
Monroe teki ensimmäisen roolinsa elo­kuvassa Ihannesihteeri (1947). Hänen osansa puhelin­keskuksen hoitajana oli pieni, eikä häntä mainittu näyttelijä­luettelossa. Monroen ensimmäisenä julkaistu puhe­rooli oli elo­kuvassa Dangerous Years (1947). Hän tosin saattoi kuvata seuraavana ilmestyneen elo­kuvansa Scudda Hoo! Scudda Hay! (1948) puhe­kohtauksen sitä ennen. Dangerous Years -elo­kuvassa Monroe esitti tarjoilijaa nimeltä Evie. Hänen osuutensa kesti 22 sekuntia, ja hänen ensimmäinen repliikkinsä oli ”Vielä kuusi jäätelöannosta”. Foxin alaisuudessa Monroe sai säännöllistä palkkaa sekä opastusta Allan Snyderilta, josta myöhemmin tuli hänen henkilökohtainen maskeeraajansa. Monroen ei kuitenkaan katsottu tuottavan studiolle tarpeeksi, joten hänen sopimuksensa jätettiin uusimatta.
Kun ura Foxilla ei ottanut tuulta alleen, Monroe aloitti opiskelun Actors’ Lab -teatteri­koulussa. Ystävänsä, studio­vastaava Joseph M. Schenckin kautta Monroe sai puolen vuoden sopimuksen Columbia Picturesilta. Hänellä oli vuonna 1948 iso rooli B-elokuvassa Ladies of the Chorus, mutta se sai huonoja arvosteluja, eikä Monroen sopimusta enää uusittu. Vuonna 1949 Monroe oli palannut jälleen mallin­töihin. Hän teki mainoksen muun muassa Pabst-oluelle ja Tar-Tan-aurinkovoiteelle. Raha­pulassa hän suostui alaston­kuviin, jotka valo­kuvaaja Tom Kelley otti touko­kuussa 1949 punaista sametti­peitettä vasten. Kuvat ilmestyivät kalenterissa, josta tuli hyvin suosittu kolme vuotta myöhemmin, kun Monroe oli jo kuuluisa elo­kuva­näyttelijä. Studio pelkäsi kuvien tuhoavan Monroen uran, mutta ne vain lisäsivät hänen suosiotaan.
Ura > Supertähteyden aika

Monroe näytteli vuonna 1953 pääosan film noir -draamassa Niagara. Tuottaja Zanuck halusi testata Monroen potentiaalia ja kiinnitti hänet femme fatalen osaan, joka oli hänen ensimmäinen avoimesti eroottinen osansa ja ainoa vamppiroolinsa. Kesän 1952 kuvausten aikana Monroen hytkyvän kävelyn tilalle tuli kuuluisa keinahteleva kävely­tyyli, joka syntyi hänen korkokenkiensä lipsumisesta liukkailla kivillä. Hänen suorituksensa huikentelevana ja itsekkäänä viettelijättärenä ei saanut yhtä paljon huomiota kuin kävely ja alastomuus lakanoiden alla. Yleisön vastaanotto Niagaralle oli hyvä, tosin eräs vanhoillinen nais­yhdistys piti sitä moraalittomana. Ohjaaja Henry Hathaway piti Monroen ohjaamista helppona ja hänen työskentelyään kuvauksissa ”älykkäänä”, huolimatta hänen yhä puuttuvasta itseluottamuksestaan. Elo­kuva teki Monroesta maailman­laajuisesti tunnetun ja antoi hänelle pysyvän seksi­symbolin leiman. Myös hänen vuonna 1949 otettu alaston­kuvansa nousi uudestaan pinnalle Playboy-lehden ensi­numerossa joulu­kuussa 1953. Kuvaa ympäröinyt skandaali varjosti Monroen julkista persoonaa koko hänen elämänsä ajan.
Samana vuonna valmistuneet musiikki­komediat, Howard Hawksin Herrat pitävät vaaleaveriköistä ja Jean Negulescon Kuinka miljonääri naidaan, sinetöivät Monroen aseman yhtenä ajan valo­voimaisimmista filmi­tähdistä. Hän näytteli molemmissa elo­kuvissa onnen­onkijaa, ja nämä roolit loivat hänestä julkisuuteen kuvaa ”tyhmänä blondina”. Herrat pitävät vaalea­veriköistä -elo­kuvan ensi-illan yhteydessä kesä­kuussa 1953 Marilyn Monroe ja Jane Russell pääsivät painamaan käden- ja jalan­jälkensä sementtiin Grauman’s Chinese Theatren edessä. Elo­kuvan musiikki­esityksistä eniten huomiota sai Monroen tulkitsema jazz-kappale ”Diamonds Are a Girl’s Best Friend”. Herrat pitävät vaalea­veriköistä oli vuoden suurimpia yleisö­menestyksiä. Monroen komiikan ajoitus sai kehuja kollegoilta, mutta kritiikeissä tavalliseen tapaan painotettiin hänen ulkomuotoaan. Hänen hahmoaan Lorelei Leetä on sittemmin pidetty rikasta miestä metsästävän tytön arkkityyppinä, yhtenä hänen ikonisimmista rooleistaan.
Marras­kuussa 1953 sai ensi-iltansa Kuinka miljonääri naidaan, jossa Monroe näytteli Betty Grablen ja Lauren Bacallin kanssa. Se koostui pitkälti samoista aineksista kuin Herrat pitävät vaalea­veriköistä: kolme tanssityttöä yhdistää voimansa löytääkseen itselleen rikkaat avio­miehet. Kuinka miljonääri naidaan oli myös historian ensimmäinen CinemaScope-laajakuvajärjestelmällä kuvattu elo­kuva. Menetelmällä yritettiin houkutella katsojia takaisin elo­kuva­teattereihin, sillä televisio oli alkanut syrjäyttää studio­kauden elo­kuvaa Yhdys­valloissa. Kuinka miljonääri naidaan -elokuvan jälkeen Monroen ura kääntyi jyrkkään laskusuuntaan, kun hän kamppaili saadakseen mahdollisuuden esittää muutakin roolia kuin hyötyä tavoittelevaa seksikästä tanssityttöä.
Ura > Terveydelliset ongelmat ja uran lasku

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Minusta tuntui aina etten ollut mitään, ja ainoa keinoni olla joku oli olla – joku muu. Varmaankin tästä syystä halusin näytellä. | ” |
– Marilyn Monroe
Monroe kirjautui helmikuussa 1961 Payne-Whitneyn psykiatriselle klinikalle, kun hänen lääke- ja alkoholiriippuvuutensa oli pahentunut. Hän kutsui klinikkaa myöhemmin painajaiseksi ja soitti sieltä kolmen päivän jälkeen Joe DiMaggiolle, joka riensi heti Floridasta avustamaan Monroen siirtymisessä hoitoon Columbia-Presbyterian Medical Centeriin. Monroe viipyi new­yorkilaisessa sairaalassa kolme viikkoa. Hän kävi kahdessa leikkauksessa eikä kyennyt sairastelujensa vuoksi enää loppu­vuodesta työskentelemään. Monroe lähti sairaalasta ensin DiMaggion kanssa Floridaan ja palasi sieltä Kaliforniaan toipumaan.
Monroe palasi julkisuuteen keväällä 1962, jolloin hänet palkittiin Golden Globe -palkinnolla ”maailman suosituimpana naistähtenä”. Samaan aikaan aloitettiin Something’s Got to Give -elo­kuvan kuvaukset. Monroe sairastui kuitenkin sinuiittiin, ja kärsi jälleen pahasta esiintymis­kammosta. Fox painosti Monroeta jatkamaan kuvauksia väittämällä lehdistölle, että hän vain teeskenteli sairasta. Touko­kuussa 1962 Monroe teki viimeisen merkittävän julkisen esiintymisensä presidentti John F. Kennedyn varhaisissa syntymä­päivä­juhlissa New Yorkin Madison Square Gardenissa. Hän esitti juhlissa Kennedylle onnittelu­laulun ”Happy Birthday, Mr. President”. Monroella oli useiden lähteiden mukaan epä­säännöllinen seksi­suhde presidentti Kennedyn ja luultavasti myös tämän veljen Robert Kennedyn kanssa. Monroen kiusallisen syntymäpäivä­esityksen jälkeen presidentti alkoi kuitenkin pitää häneen etäisyyttä.
Monroe erotettiin Something’s Got to Give -elo­kuvasta jatkuvien poissaolojen takia. 20th Century Fox haastoi myös hänet oikeuteen, haki puolen miljoonan dollarin vahingonkorvauksia ja levitti hänestä valheellisia tietoja medialle. Korjatakseen imagoaan Monroe aloitti julkisuus­kampanjan ja antoi kuvia ja haastatteluja muun muassa Cosmopolitanille ja Voguelle. Riita studion kanssa sovittiin ja Monroen sopimus uusittiin miljoonan dollarin arvoiseksi kahden elo­kuvan sopimukseksi. Toinen projekteista olisi ollut hänen nuoruuden idolistaan Jean Harlow’sta kertova elo­kuva. Myös kesken jääneen elo­kuvan kuvausten oli määrä jatkua syksyllä 1962.
Ura > Laulajana

Monroe teki uraa myös laulajana. Hän esiintyi viidessä elo­kuva­musikaalissa ja lauloi joissain muissakin elo­kuvissaan sekä levytti vähän myös levytys­studiossa. Häneltä taltioitiin elo­kuvissa ja studiossa kaikkiaan kolmisen­kymmentä kappaletta. Monroe tulkitsi esimerkiksi Harold Adamsonin ja Hoagy Carmichaelin, Harold Arlenin ja Johnny Mercerin, Irving Berlinin, Sammy Cahnin ja James Van Heusenin, Cole Porterin sekä Leo Robinin ja Jule Stynen kappaleita.
Monroen kuuluisimpia esityksiä ovat esimerkiksi ”Diamonds Are a Girl’s Best Friend” elo­kuvasta Herrat pitävät vaalea­veriköistä, ”That Old Black Magic” elokuvasta Bussi­pysäkki sekä ”I Wanna Be Loved by You” ja ”I’m Through with Love” elo­kuvasta Piukat paikat; näistä kaksi viimeistä esitystä United Artists Records julkaisi singlenä. 20th Fox Records julkaisi syksyllä 1962 albumin Marilyn, jolla on Monroen elo­kuvissaan laulamaa musiikkia. Hänen lauluäänensä oli utuinen vibrato, ja sitä verrattiin muun muassa Ella Fitzgeraldiin, Jo Staffordiin ja Doris Dayhin.
Tähtikuva > Persoona

Vaikka Marilyn Monroe on yleisesti kiistanalainen henkilö, hänen perusluonteensa oli ujo, pidättyväinen ja herttainen. Huolimatta suosion kasvusta ja siitä, että oli tietoinen viehätysvoimastaan, hänessä vallitsi perusepävarmuus, jota hän ei koskaan voittanut. Monroelta myös puuttui kurinalainen luonteenlaatu, jota vakava näyttelijäntyö olisi vaatinut. Monroen vaikeat lähtökohdat olivat tiettävästi syy siihen, että hän kaipasi kipeästi arvostusta, hyväksyntää ja syytä uskoa itseensä. Monroen herkkä ja epävarma luonne oli kuitenkin ristiriidassa hänen poikkeuksellisen sitkeytensä ja kunnianhimonsa kanssa.
»Sitä aina törmää ihmisten piilotajuntaan. On mukavaa olla mukana ihmisten fantasioissa, mutta sitä toivoo hyväksyntää myös omana itsenään. En pidä itseäni hyödykkeenä, mutta olen varma että moni muu pitää, ja etenkin eräs yhtiö joka jääköön nimeämättä. Jos kuulostan kiusatulta, se kai johtuu siitä että minua on kiusattu.»
Yksityiselämä > Avioliitot

Norma Jeane Baker avioitui ensimmäisen kerran naapurinsa James ”Jim” Doughertyn kanssa kesä­kuussa 1942. Norma Jeane oli tuolloin 16-vuotias ja Dougherty 20-vuotias. Pari eli aluksi onnellista joskin Norma Jeanen mukaan tylsää elämää Catalina Islandilla. Lento­kone­teknikkona työskennellyt Dougherty hakeutui meri­voimiin ja sai komennuksen Tyynelle­merelle vuonna 1944, jolloin Norma Jeane muutti takaisin Los Angelesiin appi­vanhempiensa luo. Hänet löydettiin lento­kone­tehtaalta valo­kuva­malliksi, mikä ei avio­miestä miellyttänyt. Norma Jeane piti heitä liian eri­laisina toisilleen, haki avio­eroa Doughertysta ja sai eron vuoden 1946 lopulla.
Monroe ja baseball-tähti Joe DiMaggio alkoivat tapailla vuonna 1952; seurustelu­huhujen seurauksena Monroen tähti oli yhä suuremmassa nousussa. He avioituivat San Franciscossa tammi­kuussa 1954. Kesälesken metro­asema­kohtauksesta tehty spektaakkeli teki Monroesta kansain­välisen etu­sivun uutisen, mikä raivostutti DiMaggiota. Suhdetta varjostivat alusta lähtien DiMaggion musta­sukkaisuus ja kontrolloiva asenne. Liitossa oli tiettävästi myös väkivaltaa. Monroe haki eroa liiton kestettyä vain yhdeksän kuukautta. Pari pysyi eron jälkeen ystävinä, ja DiMaggio auttoi Monroeta pääsemään psykiatriselta klinikalta toiseen sairaalaan hoitamaan terveys­ongelmiaan.
Monroen kolmas aviomies oli näytelmä­kirjailija Arthur Miller. He olivat tavanneet ensimmäisen kerran 1950-luvun alussa Elia Kazanin esitellessä heidät toisilleen. Suhde syveni loka­kuussa 1955 Monroen avio­eron astuttua voimaan ja Millerin erottua omasta puolisostaan. Miller oli tuolloin FBI:n kiinnostuksen kohteena kommunismiepäilyjen vuoksi. Pari vihittiin 29. kesä­kuuta 1956 New Yorkin White Plainsissa. Avio­liiton myötä kristinuskoon kasvatettu Monroe kääntyi juutalaisuuteen. Hän koki liiton aikana kaksi keskenmenoa ja yhden kohdunulkoisen raskauden ja käytti yhä runsaammin päihteitä. Monroen ja Millerin suhde oli Sopeutumattomien kuvausten aikana jo käytännössä ohi, ja Monroe haki tammi­kuussa 1961 Meksikosta nopeaa avio­eroa.
Yksityiselämä > Romanssit

Monroella on huhuttu olleen romanssit ainakin Elia Kazanin, Milton Berlen ja Marlon Brandon kanssa. Lemmen­loukun kuvauksissa hänen ja vasta­näyttelijä Yves Montandin välille syttyi romanssi. Suhde päättyi, kun Montand ei suostunut jättämään vaimoaan Monroen vuoksi. Monroe tapaili tiettävästi laulaja Frank Sinatraa lyhyesti erottuaan Milleristä.
Monroella on myös väitetty olleen useita suhteita naisten kanssa.
Yksityiselämä > Henkilökohtaiset ongelmat

Marilyn Monroen yksityis­elämään kuuluivat kaatuneiden mies­suhteiden lisäksi mielen­terveys­ongelmat sekä päihde­riippuvuus. Ongelmien taustalla on sanottu olleen Monroen voimakas itse­kriittisyys, heikko itse­tunto sekä esiintymis­kammo. Monroe oli rooli­suoritustensa suhteen perfektionisti ja raivostutti ohjaajat vaatimalla valmentajiensa, ensin Natasha Lytessin ja myöhemmin Paula Strasbergin, läsnäoloa kuvauksissa. Hän alkoi lievittää ahdistustaan ja kroonista unettomuuttaan muun muassa barbituraateilla, amfetamiinilla ja alkoholilla. Vuonna 1956 hän oli jo pahasti riippuvainen unilääkkeistä.
Monroe kasvoi ilman isää, mikä joidenkin asian­tuntijoiden mielestä vaikutti hänen myrskyisään rakkaus­elämäänsä. Olematon isä­suhde sai hänet etsimään epä­toivoisesti pysyvää rakkautta. Hän oli myös hyvin vahvasti psykoterapeuttinsa Ralph Greensonin vaikutuspiirissä. Tämä otti Monroen potilaakseen vuonna 1961 ja siitä lähtien yritti esimerkiksi tehdä Monroen täysin riippuvaiseksi itsestään ja pitää häntä erossa läheisistä ystävistään. Samalla hän ruokki Monroen lääkeriippuvuutta. Elämänsä lopulla Monroe tajusi terapiasuhteen haitallisuuden ja oli tiettävästi aikonut päättää sen.
Jotkut ovat kertoneet Monroen vihjanneen yksityisesti olevansa epävarma kyvystään tuntea seksuaalista vetovoimaa miehiä kohtaan. Julkisesti hän ei kuitenkaan tällaista paljastanut.
Monroe kärsi viimeisinä vuosinaan eri­laisista pelko­tiloista, masennuksesta ja voimakkaista mieli­alan­vaihteluista.
Monroe sairasti endometrioosia, minkä takia hänen kaikki kolme raskauttaan päättyivät kesken­menoon. Hänen uskotaan yleisesti halunneen äidiksi ainakin ollessaan naimisissa Millerin kanssa, mutta hänen on väitetty myös tehneen useita abortteja uraansa varjellakseen.
Kuolema

Marilyn Monroe kuoli 36-vuotiaana 4. elo­kuuta 1962 kotonaan Fifth Helena Drivella Brentwoodissa, Los Angelesissa barbituraattien yli­annostukseen.
Monroen psykiatri Ralph Greenson oli tavannut Monroen kyseisenä päivänä, ja tämä vaikutti olevan kunnossa. Tosin aamupäivästä hän oli tiedottajansa Patricia Newcombin mukaan ollut hieman ärtyisä edellisyön vähäisen unen vuoksi. Iltaseitsemän jälkeen Monroe oli puhunut puhelimessa Joe DiMaggio nuoremman kanssa ja kuulostanut virkeältä ja iloiselta. Noin 20 minuuttia myöhemmin Peter Lawford soitti ja kutsui Monroen illalliselle, mutta Monroe kieltäytyi; Lawfordin mukaan Monroe kuulosti lääkehorteiselta ja sammalsi puhuessaan.
Monroe puhui illan aikana puhelimessa muidenkin kanssa, ja kymmeneltä illalla hän kutsui erään nais­puolisen ystävänsä käymään, mutta tämän mukaan oli jo liian myöhä. Aamuyöllä Monroen sisäkkö Eunice Murray soitti hänen lääkärilleen, koska Monroen lukitussa huoneessa oli keski­yön jälkeen vielä valot, mutta tämä ei vastannut koputuksiin. Paikalle saapunut Greenson meni huoneeseen ikkunan kautta ja löysi Monroen makaamasta vuoteellaan alastomana puhelimen kuuloke kädessään. Yö­pöydällä oli tyhjiä lääke­purkkeja. Monroe todettiin kuolleeksi paikan päällä ja kuolin­ajaksi arvioitiin 4. elo­kuuta klo 20.30 ja 22.30 välillä.
Ruumiin­avauksessa Monroen elimistössä todettiin kloraali­hydraattia kahdeksan milli­grammaa milli­litrassa ja pento­barbitaalia 4,5 mg/ml. Los Angelesin kuolemansyyntutkijanviraston lääkäri Thomas Noguchi merkitsi Monroen kuolinsyyksi ”akuutti barbituraattimyrkytys”, jonka syynä oli ”mahdollisesti itsemurha”. Tahaton yli­annostus suljettiin pois laskuista Monroen elimistöstä löydettyjen lääke­määrien perusteella. Monroe oli tiettävästi ottanut yli­annostuksen barbituraatteja aiemminkin ja joutunut ainakin kerran sen takia sairaalaan.
Monroen äkillinen kuolema tavoitti poliisiradion kautta nopeasti myös tiedotusvälineet, ja se nousi etu­sivun uutiseksi Yhdys­valloissa ja Euroopassa. Lehdistö kirjoitti filmi­tähden kuoleman hämäristä olo­suhteista laajasti. Marilyn Monroe haudattiin Westwood Village Memorial Parkin hautaus­maalle Los Angelesissa 8. elo­kuuta läheisten ystävien läsnä ollessa. Joe DiMaggio järjesti hautajaiset eikä päästänyt paikalle Holly­woodin väkeä.