stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marshall-apu
Suomen kieltäytyminen Marshall-avusta

Suomi osallistui Pariisissa järjestettyihin neuvotteluihin Marshall-apua koskien vuonna 1947. Presidentti Juho Paasikiven lähestyi asiaa puhtaasti taloudellisesta näkökulmasta.
Suomen hallitus päätyi kieltäytymään Marshall-avusta, koska pelkäsi sen vahingoittavan Suomen suhteita Neuvostoliittoon. Neuvostoliitto oli julkisesti tuominnut Marshall-avun ja lisäksi diplomaattiteitse kieltänyt Suomea ottamasta apua vastaan. Suomihan oli tehnyt presidentti Mannerheimin johdolla Neuvostoliiton kanssa erillisrauhan omine sitovine sopimuksineen jo 1944.
Suomi olisi tarvinnut kipeästi taloudellista tukea, sillä Suomen piti maksaa sotakorvauksia Neuvostoliitolle. Sodasta kärsinyt Suomi joutui jäämään ulkopoliittisista syistä ilman apua, vaikka muun muassa vauras Ruotsi saattoi sitä nostaa. Asiasta toi presidentti Paasikivelle viestin pääministeri Mauno Pekkala. Pekkala oli tavannut sitä ennen valvontakomission kakkosmiehen kenraali Savonenkovin, joka oli todennut ”rauhansopimuksen olevan vielä ratifioimatta, sotakorvausten olevan käynnissä ja asekätkentäjutun olevan kesken”. Presidentti Paasikivi kirjoitti asiasta päiväkirjaansa 8. heinäkuuta 1947:
»Tämä on hirmuista! Mitä tästä meidän elämästämme tulee? Mitä aikomuksia venäläisillä on? Arvatenkin saada täällä aikaan samanlainen komento kuin Unkarissa.»
Eduskunnan ulkoasiainvaliokunta käsitteli asiaa 10. heinäkuuta. Kansandemokraatteja lukuun ottamatta kaikki muut puolueet äänestivät Marshall-avun hyväksymisen puolesta.  Ulkopoliittista valtaansa käyttäen Presidentti Paasikivi kuitenkin saneli itse kielteisen päätöksen. Vastauksena Pariisissa pidettävään Marshall-avun järjestäytymiskokoukseen Suomen hallitus käytti kieltäytymisperusteenaan puolueettomuusmääritelmää, joka kirjattiin seuraavana keväänä YYA-sopimuksen johdantoon:
»Suomi, haluten pysytellä maailmanpolitiikan ristiriitojen ulkopuolella, ei valitettavasti ole katsonut mahdolliseksi osallistua puheena olevaan konferenssiin.»
Suomi ilmoitti kuitenkin halukkuutensa osallistua ERP:n tarjoamaan puhtaasti taloudelliseen yhteistoimintaan ja ilmoitti olevansa valmis antamaan tätä varten talouttaan koskevaa informaatiota.
Suomen kieltäytyminen Marshall-avusta kirkasti osaltaan Suomi-kuvaa Yhdysvalloissa: maa, joka ainoana oli 1930-luvulla maksanut velkansa, oli myös lähes ainoa maa, joka ei pyytänyt tukipalkkioita. Kun presidentti Urho Kekkonen vuonna 1961 teki virallisen vierailun Yhdysvaltoihin, eräs yhdysvaltalainen sanomalehti kirjoitti Kekkosen olevan ensimmäinen ulkomainen valtiomies, joka Yhdysvaltoihin saapuessaan ei ojentanut kättään kämmenpuoli ylöspäin. Myös Yhdysvaltain entinen presidentti Herbert Hoover tunnusti Suomen olevan rahallisen avun tarpeessa vierailtuaan Suomessa vuonna 1946.
Avustusohjelman toteutuminen

Marshall-avun mainosjulisteita.
Yhdysvaltojen presidentti Truman kutsui kongressin marraskuussa 1947 käsittelemään avustusohjelmaa. Kongressi hyväksyi ohjelman jo seuraavassa kuussa. Presidentti Truman vahvisti lain 3. huhtikuuta 1948. Ohjelman käytännön toteuttajaksi nimitettiin Studebaker-yhtymän pääjohtaja Paul G. Hoffman. Kukin apua saaneista Euroopan valtioista sitoutui mm. myötävaikuttamaan Euroopan yhdistymiseen taloudellisesti, edistämään erityisesti Yhdysvaltain kaupan vapautumista ja vähentää valtion kontrollia mm. luopumalla säännöstelystä. Marshall-avun saajat muodostivat keväällä 1948 oman järjestönsä avustuksien jaosta huolehtimaan. Tällöin muodostettiin Euroopan taloudellinen yhteistyöjärjestö eli OEEC. Aluksi apua oli tarkoitus lähettää myös Neuvostoliiton miehittämille maille, mutta kun Neuvostoliitto vetäytyi avustusohjelmasta, sen alaisuudessa olevat sateliittivaltiot vetäytyivät tämän jälkeen.
Vuosien 1948 ja 1951 aikana Yhdysvallat lahjoitti yli 13 miljardia dollaria (noin 150 miljardia dollaria vuonna 2017) teknistä ja taloudellista apua 16 Euroopan maan uudelleenrakentamiseen, jotka olivat liittyneet OEEC:een vastauksena Marshallin kehotukseen yhteisen suunnitelman muodostamiseksi. Suurin Marshall-avun saaja oli Yhdistynyt kuningaskunta (vastaanottava noin 26 prosenttia kokonaismäärästä), jonka jälkeen Ranska (18 prosenttia) ja Saksan liittotasavalta (11 prosenttia). Marshall-apua sai kaikkiaan 18 Euroopan maata.
Marshallin suunnitelma nopeutti sodasta kärsineitä maita pääsemään taloudellisesti jaloilleen. Apu suuntautui ennen kaikkea infrastruktuurin kehittämiseen ja asuntojen rakentamiseen. Marshall-avun jakaminen lopetettiin vuoden 1951 lopulla. Yhdysvallat katsoi Euroopan tällöin jo toipuneen pahimmista sodan menetyksistä.
Marshall-apuun liittyvä OEEC oli pohjana Euroopan taloudellisen yhteistyön kehittymiseen ensiksi EEC:ksi, sitten EC:ksi ja lopulta EU:ksi sekä Euroopan unionin sisämarkkinoiden muodostumiselle.
Kulut

Tarkkoja lukuja siitä, paljonko Marshall-apua loppujen lopuksi jaettiin, ei ole. Tämä johtuu siitä, että jotkin apua saaneet maat saivat myös muuta tukea Yhdysvalloilta, mikä vesittää linjaa Marshall-avun ja muun avun välillä. Myös se, millä perusteella mikäkin maa sai osuutensa, vaihteli maakohtaisesti.
| Valtio | 1948/49 (miljoonia dollareita) | 1949/50 (miljoonia dollareita) | 1950/51 (miljoonia dollareita) | Kumulatiivinen (miljoonia dollareita) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Alankomaat | 471 | 302 | 355 | 1 128 |
|  Belgia ja  Luxemburg | 195 | 222 | 360 | 777 |
|  Irlanti | 88 | 45 | 0 | 133 |
|  Islanti | 6 | 22 | 15 | 43 |
|  Italia ja  Triesten vapaa-alue | 594 | 405 | 205 | 1 204 |
|  Itävalta | 232 | 166 | 70 | 468 |
|  Kreikan kuningaskunta | 175 | 156 | 45 | 376 |
|  Länsi-Saksa | 510 | 438 | 500 | 1 448 |
|  Norja | 82 | 90 | 200 | 372 |
|  Portugali | 0 | 0 | 70 | 70 |
|  Ranska | 1 085 | 691 | 520 | 2 296 |
|  Ruotsi | 39 | 48 | 260 | 347 |
|  Sveitsi | 0 | 0 | 250 | 250 |
|  Tanska | 103 | 87 | 195 | 385 |
|  Turkki | 28 | 59 | 50 | 137 |
|  Yhdistynyt kuningaskunta | 1 316 | 921 | 1 060 | 3 297 |
| Yhteensä | 4 924 | 3 652 | 4 155 | 12 731 |
Merkitys ja reaktioita

Marshall-avun katsotaan olleen menestys: sitä saaneiden maiden talous kasvoi 15–25 % hieman maasta riippuen. Teollisuudenaloja, jotka erityisesti hyötyivät avusta, olivat mm. teräs- ja kemianteollisuus. Euroopalle apu oli tärkeä pääoman lähde sodassa tuhoutuneen infrastruktuurin rakentamisessa, kun taas Yhdysvallat sai avun kautta luotua kauppasuhteita Eurooppaan ja pystyivät tuomaan amerikkalaisia tuotteita Euroopan markkinoille. George Marshall sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1953 työstään avustusohjelman edistämisessä. Marshall-apu loi myös pohjan Naton perustamiselle.
Yhdysvalloissa alettiin jo ennen avustusohjelman hyväksymistä kampanjoida sen puolesta, että amerikkalaiset tukisivat Marshall-apua. 1930-luvun laman jäljiltä amerikkalaiset olivat tietoisia köyhyyden psykologisista ja poliittisista haitoista. Huolimatta siitä, että Marshall-apu on nähty hyväntekeväisyytenä, auttamishaluun on myös vaikuttanut amerikkalaisten pelko siitä, että taloudellinen ahdinko ja lama leviäisivät lopulta myös Yhdysvaltoihin. Vuonna 1952 sai ensi-iltansa lyhytelokuva nimeltä Your Eighty Dollars, jossa amerikkalaisille kerrotaan, mitä kaikkea Marshall-avulla oltiin saatu aikaan. Lisäksi elokuvassa pelotellaan amerikkalaisia sillä, että taloudelliseen ahdinkoon ajautuneet perinteiset eurooppalaiset demokratiat kaatuvat ja niiden tilalle nousee kommunismi. Elokuvan nimellä viitataan avustusohjelman 80 dollarin hintaan jokaista amerikkalaista kohden.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan vuonna 2022, länsimaissa on alettu puhua uudesta Marshall-avun kaltaisesta avustusohjelmasta Ukrainan jälleenrakentamiseksi sodan päätyttyä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marshall-apu Wikimedia Commonsissa
Kenraali George C. Marshallista tuli presidentti Harry S. Trumanin hallinnon ulkoministeri tammikuussa 1945. Euroopan jälleenrakentamiseksi käynnistetty apu nimettiin hänen nimensä mukaan.
Sumuvirnayökkönen

| Sumuvirnayökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Ritariyökköset Catocalinae
Suku::  Virnayökköset Lygephila
Laji::  viciae
Kaksiosainen nimi
 Lygephila viciae  (Hübner, 1822) 
Katso myös
   Sumuvirnayökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sumuvirnayökkönen (Lygephila viciae) on keskikokoinen keskikesän yöperhoslaji. Se on luokiteltu Suomen lajien uhanalaisarvioinnissa 2010 vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö

Keskikokoinen yökkönen, jonka siipien pohjaväri on ruskeanharmaa. Siipisuonet erottuvat selvästi vaaleina pitkittäisviiruina ja siiven kärkiosa on muuta siipeä tummempi, ruskeansävyinen. Siipisuonet jakavat munuaistäplän 5–7 erilliseksi täpläksi. Näiden täplien väri on yleensä mustanruskea, mutta joskus musta väri puuttuu ja täplät ovat lähes yhtä vaaleita kuin muukin siipi. Rengastäplä puuttuu kokonaan. Siiven etureunassa, lähellä tyveä on yksi selkeä mustanruskea täplä ja aaltoviiru erottuu lähellä siiven kärkeä vaaleana poikkiviiruna. Takasiivet ovat vaalean rusehtavanharmaat, sekä ylä- että alapinnaltaan ulospäin hieman tummuvat. Keskiruumiin etuosa on silmiinpistävän tumma. Siipien kärkiväli on 35–40 mm.
Hyvin samannäköinen on sinivirnayökkönen (Lygephila craccae). Sumuvirnayökkösen voi myös sekoittaa yleisempään hakasvirnayökköseen (Lygephila pastinum), jonka siipisuonet eivät kuitenkaan erotu samaan tapaan.
Levinneisyys ja lentoaika

Sumuvirnayökköstä tavataan Etelä-Ranskasta ja Alpeilta aina Kiinaan, Japaniin ja Kuriileille saakka. Lajin esiintyminen Suomessa on selvästi keskittynyt Etelä-Hämeeseen. Muutoin sitä on tavattu vain hajanaisesti etelärannikolla, lounaissaaristossa ja Etelä-Savossa. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun alkupuolelta heinäkuun puoleenväliin lennon huipun ollessa kesä-heinäkuun vaihteessa.
Elinympäristö ja elintavat

Hyvin paikoittainen ja melko harvinainen laji. Hyvällä paikalla se saattaa olla runsaslukuinen, mutta muuten perhosia tavataan yksitellen. Virnayökkösen elinympäristöjä ovat lämpimät niityt, joilla kasvaa pensaikkoa, erilaiset rinnepaikat, tienpientareet sekä valoisat lehtimetsät. Perhoset lentävät hämärän tulosta alkaen koko yön ja käyvät ahkerasti kukilla. Ne myös tulevat valolle ja jossain määrin makealla nesteellä kostutetulle syötille.
Toukkia voi tavata heinäkuusta syyskuuhun. Kotelo talvehtii.
Ruotsissa laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, Suomessa se on vaarantunut.
Ravintokasvi

Toukka elää hiirenvirnalla (Vicia cracca), mutta ainakin Keski-Euroopassa myös muilla hernekasveilla.
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura[vanhentunut linkki]
Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
lepidoptera.pl[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Lygephila viciae:  Wikidata: Q1799065  Wikispecies: Lygephila viciae  BioLib: 53260  BOLD: 205566  EoL: 3904298  EUNIS: 311109  Fauna Europaea: 446566  Fauna Europaea (new): 73899bf7-d1e3-4212-b954-5c5050b564f2  GBIF: 4532408  iNaturalist: 551384  LoB: 5183  MaBENA: LygepVicia  NCBI: 987976  Observation.org: 151844  Open Tree of Life: 683543  Laji.fi: MX.62288 
Noctua viciae:  Wikidata: Q21305766  Wikispecies: Noctua viciae  GBIF: 8845170
Suomalais-saamelainen sanasto

Suomen kielen sanastossa on osa, jonka levikki rajoittuu suomeen (myös laajemmin itämerensuomeen) ja saameen.  Tällaiset sanat kuuluvat suomalais-saamelaiseen sanakerrostumaan, ja uralilaisten kielten perinteisen sukupuumallin mukaan ne palautuvat varhaiskantasuomeksi kutsuttavaan yhteiseen kantakieleen.
Erään teorian mukaan tällaiset sanat olisivat jääneet joltakin tuntemattomalta kansalta, joka on asunut nykyisen Suomen alueella. Samanlaisia mutta vieläkin suppeamman alueen sanoja on itämerensuomalaisissa kielissä ja pelkästään suomen kielessä.
Suomen sanoja, joilla on vastine pohjoissaamessa

Alla olevan luettelo perustuu etenkin Terho Itkosen (1997) ja Pekka Sammallahden (1999) esityksiin. Sanoille ei ole osoitettu laina-alkuperää. Mukaan on otettu pohjoissaamessa esiintyviä sanoja. Myös muissa saamen kielissä olisi sanamateriaalia.
ahmia, ahma — vuosmmis 'persoileva (raskaana olevasta)'
ahven — vuoskku
appaa 'ahmia' — vuopput 'ahmia'
ehtoo — ikte 'eilen'
jalo (alk. ’suuri’) – juolled ’laaja’
jatkaa – joatkit
jyhkeä — jaskat 'hiljainen'
kannus ’noitarumpu’ – govdes
kyllä(inen) – gallis
liki – lahka ’lähellä’
luja – loddji
luta ’puikko’ – lohti ’kiila’
mäkärä – muogir
nenä — njunni
pensas — beassi 'tuohi'
potea – buohcat ’sairastaa’
pälvi – bievla
repiä — rahpat 'avata'
rikeä 'tiheä' — rahkat
rykiä — rahkat 'astua (poro)'
sakea – suohkat
salmi – čoalbmi
sammakko – cuobbu
sauna – suovdnje ’lumeen kaivettu (lämmittely)kuoppa’
selkeä – čielggas
siihirsi 'tasakertahirsi' — cakŋa 'poikkipuu'
siivota — divvut 'korjata'
sileä - čallat 'silottaa (sarvia)' (→ suomen keloa)
sitkeä — dađgat 'kiinteä, luja'
suku – sohka
suvanto – savu
tahtoa – duostut ’mennä vastaan’
tanner – duoddar ’tunturi’ (→ suomen tunturi)
tauko — duovgut 'vieroittua, vieroksua'
tähde — dákti 'luu'
täplä — dávli
törmä – dearbmi
udella (kanta ute-) — ohcat 'etsiä'
virkeä – fargad ’nopea’
vaka – vuohki ’tapa’ (→ suomen vuoka)
vannoa – vuordnut
veli – viellja
viiltää (kanta vii- < *vije-) — vaddjat 'leikata'
vähä — vassit 'mennä ohi'
väsyä – viessat
yskä (alk. ’syli, rinta’) – aski ’syli’
Etymologian tutkimuksen edetessä suomalais-saamelaisille sanueille on toisinaan osoitettu vastineita myös kaukaisemmista sukukielistä. Itkosen aineistossa tavattava esimerkki on sm.  matka – psaam. muotki ’taival’: Aikio (2015) yhdistää tämän vastineisiin pohjoishantissa (mŏχət 'sivu-uoma') ja selkupissa (mi̮ti̮ 'tie, reitti'), jotka osoittavat sanan olevan peräisin jo uralilaisesta kantakielestä. Useimmat muutkin suomalais-saamelaiset sanat voivat teoriassa selittyä myös näin: vanhoiksi perintösanoiksi, joiden vastineet ovat muista sukukielistä sittemmin kadonneet.
Saamelaisia lainasanoja

Jo varhain on osoitettu saamelaiskielissä olevan runsaasti itämerensuomalaisista kielistä peräisin olevia lainasanoja. Näiden laskeminen varhaiskantasuomen sanastoon ei yleensä tule kyseeseen, vaan korkeintaan myöhäiskantasuomeen.
Myös päinvastainen suunta tulee kyseeseen. Nykytutkimuksen mukaan tällaisia sanoja on aikaisemmin tunnettua enemmän. Ante Aikion (2009) mukaan esimerkiksi seuraavat, vielä Itkosen esittämät sanarinnastukset ovat todennäköisesti tai luultavasti vanhoja lainasanoja saamelaiskielistä suomeen:
juntu 'rivi, polku' — joddu 'verkko'
kuusanka, kuukkeli — guovssat
sättä ’täky’ – seakti ’myrkkysyötti’
Suomen Heimosoturien Liitto

| Suomen Heimosoturien Liitto |
| --- | --- |
Perustettu:  4. marraskuuta 1933
Toimiala:  Veteraanityö, heimoaate
Kotipaikka:  Helsinki
Puheenjohtaja:  Eero Kuussaari
Jäsenlehti:  Heimosoturi
 Lakkautus oikeuden päätös 19. lokakuuta 1944, poistettu yhdistysrekisteristä 31. joulukuuta 1949 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Heimosoturien Liitto oli Suomen heimosotiin vuosina 1918–1921 osaa ottaneiden vapaaehtoisten heimosoturien veteraanijärjestö, joka perustettiin Helsingissä 4. marraskuuta 1933. Liittoon kuului noin 4 000 jäsentä, ja sen puheenjohtajana oli everstiluutnantti Eero Kuussaari. Liiton tavoitteina olivat "heimokansojen vapausaatteiden ylläpitäminen, suomalaisen kansallistunnon kehittäminen ja syventäminen, Suomen suvun historian ja kansamme kehitysvaiheiden selostaminen, puolustustahdon kasvattaminen".
Liitto julkaisi vuosina 1935–1939 Heimosoturi-kuukausijulkaisua. Vuonna 1939 Suomen Heimosoturien Liitto perusti Heimosotaristi-kunniamerkin, jota myönnettiin heimosotiin osallistuneille syntyperäisille suomalaisille ja Suomessa tai Virossa asuneille inkeriläisille ja itäkarjalaisille emigranteille.
Liiton kunniamarssi oli Reino Hirvisepän sanoittama ja Heikki Klemetin säveltämä Heimosoturien marssi, joka julkaistiin vuonna 1936.
Suomen Heimosoturien Liitto lakkautettiin lokakuussa 1944 Moskovan välirauhansopimuksen 21. artiklan tulkinnan nojalla Neuvostoliitolle vihamielisenä järjestönä.
Liiton julkaisuja

Eero Kuussaari: Suomen suvun tiet – kuvaus Suomen sukukansojen kehityksestä sekä tuhatvuotisista vaelluksista ja valtataisteluista. Suomen heimosoturien liitto, Helsinki 1935
Eero Kuussaari: Heimosodat 1918–1922. 1, Taistelu Petsamosta. Puolustusministeriön sotahistoriallisen toimiston julkaisuja 5. Suomen heimosoturien liitto, Helsinki 1939
Otto Martti

Otto Alfred Martti (23. joulukuuta 1892 Kemin maalaiskunta – 30. heinäkuuta 1967) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan Helsingin vakokaartin komppanianpäällikkönä.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat palstatilallinen Matti Martti ja Saara Kristiina Koivuniemi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Laina Maria Valtamon kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kemin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1914–1918. Filosofian kandidaatin tutkinnon hän suoritti vuonna 1924 ja maisterin tutkinnon vuonna 1927 sekä Geodeettistopografisen tutkinnon Teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1927 ja diplomi-insinööritutkinnon sen maanmittausosastolla vuonna 1937. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1920 sekä Yleisesikunnan topografikurssin vuonna 1921. Taistelukoulun kapteenikurssin hän suoritti vuosina 1931–1932 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1932–1934.
Jääkäriaika

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 27. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan, josta hän erosi jo 10. toukokuuta 1915 ja palasi suomeen jatkamaan opintojaan. Syksyllä vuonna 1917 hän liittyi Helsingin suojeluskuntaa.
Suomen sisällissota

Hän toimi sisällissodan aikana valkokaartin 2. komppanian päällikkönä ja otti osaa Helsingin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Martti toimi sisällissodan jälkeen Helsingin jääkäriprikaatin 1. rykmentin I pataljoonan 2:sen ja 6. heinäkuuta 1918 alkaen Helsingin vartiopataljoonan 6. komppanian päällikkönä. Hänet siirrettiin 23. lokakuuta 1918 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Porin jalkaväkirykmentti 2:een, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti. Hänet siirrettiin 5. elokuuta 1919 patterinpäälliköksi Hyökkäysvaunurykmenttiin, josta hänet siirrettiin edelleen 24. toukokuuta 1922 Viipurin rykmenttiin, missä hän toimi aluksi nuorempana upseerina ja 22. toukokuuta 1923 alkaen rykmentin rahastonhoitajana ja 4. helmikuuta 1924 lähtien 1. komppanian päällikkönä. Myöhemmin hänet komennettiin 18. toukokuuta – 5. marraskuuta 1922 väliseksi ajaksi Yleisesikunnan topografiosastolle. Hän toimi 15. joulukuuta 1922 – 14. kesäkuuta 1923 välisen ajan Yleisesikunnan komendanttina ja 17. kesäkuuta – 21. lokakuuta 1923 välisen ajan topografisissa tarkistustöissä Karjalankannaksella. Hänet siirrettiin 12. maaliskuuta 1924 Yleisesikuntaan topografiupseeriksi ja 11. tammikuuta 1937 alkaen Pohjan rykmentin II pataljoonaan komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Martti osallistui talvisotaan Täydennys Jalkaväkirykmentti 4:n komentajana ja myöhemmin Jalkaväkirykmentti 39:n II pataljoonan komentajana, sekä edelleen Jalkaväkirykmentti 36:n komentajana, josta tehtävästä hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 37:n II pataljoonan komentajaksi. Martti osallistui näissä joukoissa taisteluihin Uomaan-Syskyjärven akselilla. Myöhemmin hän toimi tilapäisesti muodostettujen taisteluryhmien komentajana ja osallistui niiden komentajana taisteluihin Ruhtinaanmäellä, Ruokojärvellä (Jalkaväkirykmentti 37:n I ja II pataljoonassa sekä Jalkaväkirykmentti 38:n I pataljoonassa), Nietjärvi-Pitkäranta-Maksimansaari akselilla. Välirauhan aikana hän toimi Jalkaväkirykmentti 64:n komentajana ja niin ikään komentajana Jalkaväkirykmentti 69:ssä. Myöhemmin hän toimi 21. Prikaatin I pataljoonan komentajana ja Erillis pataljoona 21:n, komentajana sekä 8. Prikaatin I pataljoonan ja II pataljoonan komentajana.
Jatkosodan puhjettua Martti komennettiin Jalkaväen koulutuskeskus 14:n päälliköksi ja toimi tehtävässä vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet siirrettiin Savo-Karjalan sotilasläänin komentajan apulaiseksi ja samalla Kuopion varuskunnan päälliköksi. Vuonna 1942 hänet siirrettiin edelleen päälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 19:ään. Vuonna 1943 hänet siirrettiin Henkilötäydennyskeskuksen päälliköksi, josta hänet komennettiin toimistoupseeriksi Päämajan Linnoitusosastolle. Viimeisenä sotavuonna hänet siirrettiin esiupseeriksi Päämajan Topografiaosastolla, missä hän palvelikin sodan loppuun saakka. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sotien jälkeen ja työskenteli sen jälkeen Kauppa- ja teollisuusministeriön Helsingin pikakoulutuspiirin päällikkönä vuoteen 1945 saakka. Myöhemmin hän työskenteli opettajana matemaattisissa aineissa Helsingin Teknillisessä oppilaitoksessa vuoteen 1948 saakka ja Helsingin viidennessä yhteiskoulussa vuoteen 1951 saakka. Hänet haudattiin Honkanummen hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Reservin vänrikki 25. kesäkuuta 1918  Vänrikki 1. heinäkuuta 1920  luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1923  Majuri 16. toukokuuta 1927  Everstiluutnantti 1939  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 19. kesäkuuta 1936 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki |
Alexander the Mason

Alexander the Mason tai Alexander the Mason III (aktiivisena noin 1235–1257) oli Lincolnin tuomiokirkon rakennustöistä vastannut muurarimestari. Hän oli luultavasti syntyperältään englantilainen. Alexander the Mason oli merkittävä ja innovatiivinen suunnittelija, jolla oli huomattava vaikutus Englannin goottilaiseen arkkitehtuuriin.
Alexander the Mason vastasi mahdollisesti Lincolnin tuomiokirkon päälaivan, kapitulisalin ja eteishuoneen suunnittelusta ja toteutuksesta sekä länsijulkisivun yläosien ja keskitornin alemman vaiheen uudelleenrakentamisesta. Hän on myös saattanut suunnitella St Wulframin, Granthamin, Lincsin, St Mary Magdalenen, Newarkin ja Nottsin kirkkojen tornien alaosat. Hän oli kenties sama Alexander, joka työskenteli Worcesterin tuomiokirkon työmaalla muurarimestarina. Worcesterin katedraalissa on myös pohjakaavaltaan monikulmainen kapitulisali.
Karl Sundberg

Jan Karl Johan (John) Sundberg (13. toukokuuta 1894 Finström – 18. kesäkuuta 1976 Maarianhamina) oli suomalainen pankinjohtaja ja jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan vapaajoukoissa saaristomerellä sekä Varsinais-Suomessa. Talvi- ja jatkosotiin hän osallistui pataljoona ja rykmenttitason huollossa.
Perhe ja opinnot

Sundbergin vanhemmat olivat maanviljelijä Erik Daniel Sundberg ja Ida Kristina Sjöblom. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Lovisa af Björkstenin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Maarianhaminan keskikoulun jatkoluokilta vuonna 1914 ja liittyi Turkulaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1914–1915 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla.