Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Ulkomaankaupan kehitys välirauhan aikana

Talvisodan jälkeen maaliskuun lopulla Suomessa arvioitiin (mm. maan hallituksen ja talouselämän johdon välisessä neuvottelussa) mahdollisuuksia käydä ulkomaankauppaa ja tehtiin vertailuja eri vaihtoehtojen välillä. Pääasiallisina vaihtoehtoina tarkasteltiin toisaalta Saksaa ja toisaalta länsiliittoutuneita (lähinnä Isoa-Britanniaa). Saksan ei täällä arvioitu voivan käydä kauppaa Suomen kanssa siinä laajuudessa, että valtakunnan väestön huolto tulisi turvatuksi (ensisijaisesti elintarvikkeet). Hieman myöhemmin Saksassa päädyttiin myös arvioon ettei Suomi voisi tarjota sen kaltaista taloudellista yhteistyötä, että sillä olisi kolmannen valtakunnan kannalta oleellista merkitystä.lähde? Saksaa kiinnosti Suomessa lähinnä tietyt metallit, mutta Suomen pääasiallisiin toiveisiin elintarvikkeiden toimittamisesta ei katsottu voivan suostua. Saksan suunnitelmista tietämättä Suomessa päädyttiin (omista lähtökohdista) ratkaisuun kauppasuhteiden kehittämisestä Ison-Britannian kanssa. Ison-Britannian taloudellisen sodankäynnin ministeriön edustaja Charles Hambron saavuttua Suomeen huhtikuun alussa ja hänen kanssaan käymien neuvotteluiden (7. ja 8. huhtikuuta) perusteella Suomen hallitus päätti pyrkiä saattamaan voimaan sotataloussopimuksen Englannin kanssa mahdollisimman nopeasti. Suomen hallituksen päällimmäisenä tavoitteena oli pyrkiä sopimukseen, jolla turvattaisiin väestön huollon turvaaminen nopeasti heikkenevässä elintarviketilanteessa. Tavoitteeseen päästäkseen Suomen johdon oli siis hyväksyttävä Ison-Britannian vaatimukset asettautumisesta länsiliittoutuneiden riveihin Saksaa vastaan käytävässä sodassa.
Saksan aloitettua hyökkäyksensä Tanskaan ja Norjaan 9. huhtikuuta 1940 Suomen asema muuttui hyvin nopeasti heikommaksi ulkomaankaupan mahdollisuuksien suhteen. Saksa pystyi, Tanskan antauduttua noin vuorokaudessa, sulkemaan Tanskan salmet ja estämään näin suomalaisten laivojen pääsyn valtamerille itämereltä käsin. Iso-Britannia ilmoitti jo 18. huhtikuuta sotataloussopimuksen peruuntumisesta ja Suomessa alkoi suuren epätietoisuuden kausi, joka kesti kesäkuun puoleenväliin asti. Elintarviketilanne alkoi vaikuttaa aiempaa huolestuttavammalta, vaikka Suomeen oli saapunut tai saapumassa mm. Argentiinasta lahjana saatu 100 000 tonnin erä vehnää.
Suomen ulkomaankaupan edellytysten merkittävä heikkeneminen Saksan joukkojen edetessä kohti Norjan pohjoisosia oli tosiasia, johon Suomen valtiojohdolla ei ollut juurikaan mahdollisuuksia vaikuttaa. Norjalaisten taholta ehdotettiin jopa sitä, että Suomi miehittäisi Norjan pohjoisimmat osat. Suomen ylin sodanjohto ilmeisesti harkitsi asiaa hetken, mutta luopui ajatuksesta. Saksan joukot etenivät huhti-toukokuun aikana Narvikin asti, mutta joutuivat jopa perääntymään Norjan armeijan ja maihinnousseiden länsiliittoutuneiden joukkojen edessä. Norja näytti siis ”katkeavan” kahteen osaan, jossa eteläosaa hallitsisi Saksa ja pohjoisosaa liittoutuneet. Tämä olisi sangen hyvin sopinut Suomelle, koska huoltoreitit länteen olisi voitu pitää auki Norjan pohjoisten satamien kautta. Suomessa kiihdytettiin tieyhteyden rakentamista Norjan Skibotniin, jossa ympäri vuoden jäättömänä pysyvä satama olisi ollut käytettävissä Suomen huollon turvaamiseksi lännen kanssa käytävällä ulkomaankaupalla.
Saksan hyökättyä länteen 10. toukokuuta 1940 ja Ranskan puolustuksen alkaessa romahtaa nopeasti jouduttiin Suomessa arvioimaan tilannetta aivan uudelta pohjalta. Saksan asevoimien voittokulku vaikutti suorastaan murskaavalta ja Ranska olikin jo kesäkuussa valmis antautumaan Saksalle. Kesäkuun alussa länsiliittoutuneiden joukot vetäytyivät Norjasta ja Saksa miehitti maan kokonaan nopeasti tämän jälkeen. Suomen yhteydet länteen olivat tämän jälkeen enää Petsamon sataman varassa, jota kautta merkittävää ulkomaankauppaa ei ollut mahdollista käydä, vaikka siihen panostettiinkin paljon resursseja ja kuljetuskapasiteettia.
Suomen yhteyksien länsiliittoutuneisiin katkettua kesäkuun alussa 1940 tilanne maassa oli hyvin tukala. Suomessa koettiin yleisesti, että maa oli joutunut itselleen vihamielisten voimien saartamaksi. Neuvostoliitto painosti omalta taholtaan mm. rauhansopimuksen tulkintaerimielisyyksien muodossa ja Saksa koettiin lähinnä kylmäkiskoisen välinpitämättömäksi Suomea kohtaan. Olihan Saksa ”luovuttanut” Suomen Neuvostoliiton etupiiriin edellisenä syksynä ja noudattanut talvisodan aikana äärimmäisen tiukkaa puolueettomuuspolitiikkaa Suomen suhteen estäen mm. sotatarvikekuljetukset alueensa kautta. Kaiken lisäksi Neuvostoliitto toteutti Baltian maiden miehityksen 15. ja 17. kesäkuuta alkaen (ensin mainittuna päivänä alkoi Liettuan ja jälkimmäisenä päivänä sekä Eestin että Latvian miehittäminen). Baltian maat eivät ryhtyneet aseelliseen vastarintaan.
Touko-kesäkuussa 1940 Saksan suhtautuminen Suomeen muuttui nopeasti ja lähes täydellisesti. Saksan saatua yliotteen Ranskasta suuntautui Adolf Hitlerin johtaman Saksan mielenkiinto kohti itää ja Neuvostoliittoa. Ensimmäisiä suunnitelmia itään suuntautuvasta sotaretkestä lienee alettu pohtia jo toukokuun 1940 aikana. Varsinaisten suunnitelmien ja valmisteluiden alku ajoittuu hieman myöhemmäksi, heinäkuun lopulle 1940. Saksan hyökkäyssuunnitelma Neuvostoliittoon tuli sittemmin tunnetuksi Operaatio Barbarossan nimellä. Saksan kasvava kiinnostus itään merkitsi Suomen strategisen aseman muuttumista oleellisesti. Suomelle ryhdyttiin kaavailemaan omaa osaa itään suuntautuvassa hyökkäyksessä. Liittoutuneiden joukkojen vetäydyttyä Norjasta kesäkuun alussa todettiin valitun, liittoutuneisiin suuntautuneen linjan ajaneen karille täydellisesti. Tämän johdosta Suomen johto informoi Saksan Helsingin lähettilästä siitä, että aiempaa mm. Isoon-Britanniaan suuntautunutta linjaa pidettiin virheenä ja että Suomi olisi nyt halukas sitoutumaan poliittisesti ja taloudellisesti Saksaan. Saksan ja Suomen poliittinen lähentyminen sai konkreettisen muodon jo 29. kesäkuuta 1940 solmitun kauppasopimuksen muodossa. Sopimus oli suomalaisten kannalta jopa yllättävän laaja ja edullinen. Sopimus nelinkertaisti Suomen viennin Saksaan ja kaksinkertaisti samalla tuonnin Saksasta ennen talvisotaa vallinneeseen tasoon nähden.
Suomen johto teki siis melko nopean linjamuutoksen, jonka seurauksena Suomi siirtyi Saksan vaikutuspiiriin. Linjamuutokseen vaikutti eniten yhteyksien katkeaminen länsiliittoutuneisiin. Saksa tarjosi vallinneessa tilanteessa lähes ainoan vaihtoehdon Neuvostoliiton tahtoon alistumiselle, johon taas poliittista tahtoa ei löytynyt. Suomalaiset esittivät toiveenaan myös sotatarvikkeiden hankkimisen Saksasta, mihin saksalaiset eivät vielä heinäkuussa 1940 suostuneet. Tilanne tässäkin suhteessa muuttui jo elokuussa, jolloin saksalainen upseeri saapui Suomeen tarjoamaan sopimusta joka sisälsi mahdollisuuden sotatarvikkeiden hankkimiseen Saksasta ja samalla saksalaisten joukkojen läpikulusta Suomen alueen kautta Norjan pohjoisosiin. Suomessa neuvottelutarjous tulkittiin enemmänkin poliittiseksi tueksi ja siihen tartuttiin. 1. lokakuuta 1940 solmitun sopimuksen perusteella Suomi sai ostaa Saksasta sotatarvikkeita. Suomelle myydyt sotatarvikkeet olivat lähinnä Saksan Puolasta ja länsi-Euroopasta saamaa sotasaalista, tosin myös uusia saksalaisvalmisteisia tarvikkeita sisältyi kauppaan. Tämän ns. Veltjens-kaupan Suomelle merkittävimpiä sotatarvikkeita olivat kenttä- ja ilmatorjuntatykistön aseet runsaine ampumatarvikkeineen. Saksalaiset eivät tässä vaiheessa halunneet rasittaa suhteitaan Neuvostoliittoon, joten sotatarvikekaupan hoidettiin ns. bulvaanien välityksellä.
Suomen siirtyminen Saksan etupiiriin tarkoitti suomalaisten kannalta sitä, että mm. Saksasta saadut elintarvike-erät poistivat pahimmat ongelmat kansanhuollon suhteen. Samalla Suomi joutui kuitenkin tilanteeseen, jossa Saksalla oli jatkossa mahdollisuudet painostaa Suomea poliittisesti. Tätä mahdollisuutta Saksa sittemmin käyttikin jatkosodan aikana. Suomen ulkomaankauppa Saksan kanssa jatkui kuitenkin keskeytymättä koko välirauhan ajan. Lähes samanaikaisesti Saksan kanssa tehdyn kauppasopimuksen kanssa Suomi solmi 28. kesäkuuta 1940 vastaavan kauppasopimuksen myös Neuvostoliiton kanssa. Tämän sopimuksen merkitys jäi kuitenkin huomattavasti vähäisemmäksi. Suomi ei pystynyt hankkimaan terästä sopimukseen kuuluvien laivojen toimittamista varten, eikä Neuvostoliitto toimittanut Suomeen sovittuja määriä öljytuotteita tai viljaa.