stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sananlaskujen kirja
Aiheesta muualla > Muuta

Gigot, Francis: Book of Proverbs Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Toy, Crawford Howell: Book of Proverbs. Jewish Encyclopedia. 1906. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Book of Proverbs
Ketuvim
Psalmien kirja · Sananlaskujen kirja · Jobin kirja · Laulujen laulu · Ruutin kirja · Valitusvirret · Saarnaajan kirja · Esterin kirja · Danielin kirja · Esran kirja/Nehemian kirja · Aikakirjat (Ensimmäinen aikakirja · Toinen aikakirja)
| n k Vanha testamentti |
| --- | --- |
Pentateukki:  Ensimmäinen Mooseksen kirja  Toinen Mooseksen kirja  Kolmas Mooseksen kirja  Neljäs Mooseksen kirja  Viides Mooseksen kirja 
Historialliset kirjat:  Joosuan kirja  Tuomarien kirja  Ruutin kirja  Ensimmäinen Samuelin kirja  Toinen Samuelin kirja  Ensimmäinen kuninkaiden kirja  Toinen kuninkaiden kirja  Ensimmäinen aikakirja  Toinen aikakirja  Esran kirja  Nehemian kirja  Esterin kirja 
Viisauskirjat:  Jobin kirja  Psalmien kirja  Sananlaskujen kirja  Saarnaajan kirja  Laulujen laulu 
Suuret profeetat:  Jesajan kirja  Jeremian kirja  Valitusvirret  Hesekielin kirja  Danielin kirja 
Pienet profeetat:  Hoosean kirja  Joelin kirja  Aamoksen kirja  Obadjan kirja  Joonan kirja  Miikan kirja  Nahumin kirja  Habakukin kirja  Sefanjan kirja  Haggain kirja  Sakarjan kirja  Malakian kirja 
Sananlaskujen kirja kirjakäärönä.
Käännös suomeksi
Obadjan kirja

| Obadjan kirja> עובדיה.Tanak Nevi'im.Raamattu Vanha testamentti |
| --- | --- |
 Obadja Bergenin Pyhän Marian kirkon freskoissa, 1100-luku.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Obadja
Kirjoituspaikka:  Juuda
Ajoitus:  n. 850–586 eaa.
Teksti
Genre:  profeetallinen kirja
Alkukieli:  heprea
Lyhenne:  Ob.
Lukuja:  1
Jakeita:  21
Edeltävä: < Aam.Seuraava: Joona >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Obadjan kirja (hepr. ‏ספר עובדיה‎, Sefer Ovadja) on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 31. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kolmastoista kirja. Obadjan kirja on Tanakin ja Raamatun lyhin kirja.
Historia

Kirjan kirjoittajana pidetään yleisesti profeettaa nimeltä Obadja, joka tarkoittaa "Herran palvelija (tai palvoja)". Kirjan kirjoitusajankohdasta ei ole tutkijoiden keskuudessa yksimielisyyttä. Se on vaikea päätellä, koska Obadjan henkilöllisyydestä, perheestä tai kirjan ulkopuolisesta historiallisesta kontekstista ei ole tietoja. Ajoitus täytyy siksi päätellä profetiasta itsestään.
Kirjan sisältö käsittelee Edomin valtakunnan tuhoa, koska se ei avustanut Israelia sodassa. Tämä voi sijoittua kahteen historialliseen tilanteeseen. Ensimmäinen ajoittuu vuosiin 853–841 eaa., jolloin filistealaiset ja arabit valtasivat Jerusalemin kuningas Joramin aikana. Tästä tapahtumasta kertovat 2 Kun. 8:20–22 ja 2 Aikak. 21:8–20. Toinen ajoittuu vuosiin 605–586 eaa., jolloin Babylonin kuningas Nebukadressar II hyökkäsi Jerusalemiin. Tämä johti israelilaisten pakkosiirtolaisuuteen eli Babylonin vankeuteen.
Ensin mainitussa tapauksessa Obadja olisi profeetta Elisan aikalainen, toisessa tapauksessa puolestaan profeetta Jeremian aikalainen. Suurin osa tutkijoista kannattaa jälkimmäistä ajoitusta, koska Obadjan kirjan jakeet 1–9 vastaavat Jeremian kirjan jakeita 49:7–22. Jeremian kirjan kohtaus sijoittuu kuningas 
Jojakimin neljännelle hallitusvuodelle (604 eaa.), ja näin Obadja näyttää viittaavan Nebukadressar II:n toimeenpanemaan Jerusalemin tuhoon vuonna 586 eaa. Kuitenkin myös toisella vaihtoehdolla on kannattajansa. Osa tutkijoista kannattaa jopa kokonaan muita ajoituksia.
On todennäköisempää, että sekä Jeremia että Obadja hyödynsivät yhteistä, tuntematonta lähdettä, kuin että Jeremia olisi hyödyntänyt aikaisempaa Obadjan kirjaa lähteenään. Obadjan kirjan jakeissa 10–21 on myös paljon materiaalia, joita Jeremia ei käytä, mutta jotka olisivat sopineet hänen tarkoitusperiinsä hyvin, jos ne vain olisivat olleet hänen saatavillaan.
Sisältö

Obadjan kirja luetaan pieniin profeetoihin lyhyytensä vuoksi. Kirja käsittä ainoastaan yhden luvun, jota ei ole numeroitu, ja jossa on vain 21 jaetta.
Kirjan yhdeksän ensimmäistä jaetta kertovat ennustuksen Herran Edomin maassa toimeenpanemasta täydellisestä tuhosta. Obadja kirjoittaa, että tuho tulee olemaan niin täydellinen, että se on jopa pahempi kuin yöllä tuleva varas, sillä varaskaan ei tuhoa kaikkea. Herra tulee sallimaan kaikkien Edomin liittolaisten kääntyä tätä vastaan ja ajaa Edom pois omasta maastaan.
Jakeet kymmenestä neljääntoista kertovat syyn näin ankaraan rangaistukseen. Kun Israelin, Jumalan valitun kansan, kimppuun hyökättiin, Edom kieltäytyi auttamasta ja käyttäytyi täten kuin vihollinen. Vielä pahempaa oli se, että Israel ja Edom jakoivat yhteisen verilinjan, koska niiden perustajat Jaakob ja Eesau olivat veljeksiä. Sukulaisen hylkäämisen vuoksi Edom peitettäsiin häpeään ja tuhottaisiin ikuisiksi ajoiksi. Viimeiset jakeet, jakeet 15–21, kuvaavat Israelin paluuta ja Edomilaisten poispyyhkimistä. Jae 18 sanoo, ettei Eesaun heimosta ole yhtään selvinnyttä, kun tuho on lopussa. Israelista tulee pyhä paikka, ja sen kansa palaa maanpakolaisuudesta ja asuttaa edomilaisten kerran asuttaman maan. Viimeinen jae, jae 21, sijoittaa Herran kuninkaaksi, joka hallitsee yli kaikkien Edomin vuorten.
Kirjallisuutta

Allen, Leslie C.: The Books of Joel, Obadiah, Jonah, and Micah.  (The New International Commentary on the Old Testament)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 1976.  ISBN 0802825311
Peltola, Olavi: ”Obadjan kirja”, Löytöretki Vanhaan testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-174-X  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Obadjan kirja Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Obadjan kirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Obadjan kirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1933)
Obadjan kirja. Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.
Aiheesta muualla > Muuta

Gigot, Francis: Abdias Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Hirsch, Emil G. & Barton, George A.: Book of Obadiah. Jewish Encyclopedia. 1906. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Book of Obadiah
Nevi'im
Joosuan kirja · Tuomarien kirja · Samuelin kirjat · Kuninkaiden kirjat · Jesajan kirja · Jeremian kirja · Hesekielin kirja · Kaksitoista profeettaa (Hoosean kirja · Joelin kirja · Aamoksen kirja · Obadjan kirja · Joonan kirja · Miikan kirja · Nahumin kirja · Habakukin kirja · Sefanjan kirja · Haggain kirja · Sakarjan kirja · Malakian kirja)
| n k Vanha testamentti |
| --- | --- |
Pentateukki:  Ensimmäinen Mooseksen kirja  Toinen Mooseksen kirja  Kolmas Mooseksen kirja  Neljäs Mooseksen kirja  Viides Mooseksen kirja 
Historialliset kirjat:  Joosuan kirja  Tuomarien kirja  Ruutin kirja  Ensimmäinen Samuelin kirja  Toinen Samuelin kirja  Ensimmäinen kuninkaiden kirja  Toinen kuninkaiden kirja  Ensimmäinen aikakirja  Toinen aikakirja  Esran kirja  Nehemian kirja  Esterin kirja 
Viisauskirjat:  Jobin kirja  Psalmien kirja  Sananlaskujen kirja  Saarnaajan kirja  Laulujen laulu 
Suuret profeetat:  Jesajan kirja  Jeremian kirja  Valitusvirret  Hesekielin kirja  Danielin kirja 
Pienet profeetat:  Hoosean kirja  Joelin kirja  Aamoksen kirja  Obadjan kirja  Joonan kirja  Miikan kirja  Nahumin kirja  Habakukin kirja  Sefanjan kirja  Haggain kirja  Sakarjan kirja  Malakian kirja 
Obadja.
Käännös suomeksi
Hanna-Mari Sarlin

Hanna-Mari Sarlin (s. 1964) on suomalainen aktiiviuransa päättänyt jalkapalloilija ja salibandynpelaaja.
Koulutukseltaan Sarlin on kasvatustieteiden maisteri ja on työurallaan toiminut muun muassa Pohjois-Suomen aluehallintoviraston opetustoimen ylitarkastajana ja koulunjohtajana Espoossa.
Sarlin pelasi Helsingin Jalkapalloklubissa ja Puotinkylän Valtissa vuosina 1979–1996 voittaen peräti 11 Suomen mestaruutta. Näistä kymmenen tuli HJK:n riveissä ja yksi Valtissa. Sarlin pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 236 ottelua ja teki niissä 107 maalia. Hän voitti maalikuningattaruuden kahdesti vuosina 1986 ja 1987 sekä vuoden parhaan naispelaajan tittelin 1983 ja 1986. Suomen Cupin Sarlin voitti HJK:ssa viidesti. Ruotsin Damallsvenskanissa Sarlin pelasi vuosina 1989–1990 edustaen Hammarby IF:a.lähde?
Maajoukkueessa Sarlin pelasi 47 A-maaottelua ja teki 5 maalia.
Hanna-Mari Sarlin on ensimmäinen nainen, joka on valittu Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen. Hänet valittiin sinne vuonna 2007. Sarlin oli ainoa HJK:n Hall of Fameen valittu naispelaaja, kun se perustettiin 1997.
Sarlin oli myös liigatason pelaaja salibandyssä. Hän pelasi m/s ICS:ssä ja Espoon Oilersissa, jossa hän voitti mestaruuden kaudella 1993–1994. Sarlin pelasi salibandyssa myös 5 maaottelualähde?.
Roman Šaronov

Roman Šaronov
Roman Šaronov (s. 8. syyskuuta 1976 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitapuolustaja. Hän edusti suurimman osan aikaa urastaan Venäjän jalkapalloliigan Rubin Kazania.
EM-kilpailuissa 2004 Šaronov pelasi kaksi ottelua. Venäjän toiseen alkulohko-otteluun hän ei päässyt, koska sai ensimmäisessä ottelussa kahden varoituksen seurauksena ulosajon ja siten yhden ottelun pelikiellon.
Šarja

| Šarja Шарья |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Kostroman alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Šarja
 Koordinaatit: 58.3697°N, 45.5174°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Kostroman alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  25,3 km²
Korkeus:  110 m
Väkiluku (2010):  23 681
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 adm-sharya.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šarja (ven. Шарья́) on kaupunki Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vetlugajoen rannalla 328 kilometriä Kostromasta koilliseen. Kaupunki on Šarjan kaupunkipiirikunnan keskus, mutta myös laajemman maaseutuasukkaista muodostuvan Šarjan piirin (10 390 as.) keskus. Sen kautta kulkee Galitšin ja Kotelnitšin välinen rautatie.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 23 681 henkeä. Koko kaupunkipiirissä asukkaita oli 36 659, mihin sisältyi Šarjan kaupungin ohella Vetlužskin kaupunkityyppinen taajama (ven. Ветлужский, 12 224 as.) ja 754 maaseutukylien asukasta.
Šarja on saanut alkunsa vuonna 1906 valmistuneen rautatien asemataajamasta. Vuonna 1938 siitä tuli kaupunki. Nykyään siellä toimii lähinnä puunjalostusteollisuutta ja rautatieliikennettä palvelevia yrityksiä. Kaupungissa on kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Šarjan kaupungin sivusto (venäjäksi)
Kostroman alueen kaupungit
Hallinnollinen keskus: Kostroma

Bui | Galitš | Kologriv | Makarjev | Manturovo | Neja | Nerehta |  Šarja | Soligalitš | Tšuhloma | Volgoretšensk
Kalevalatalo

Havainnepiirustus Kalevalatalosta luoteesta päin katsottuna
Kalevalatalo oli Eliel Saarisen Kalevalaseuralle vuonna 1921 Helsinkiin suunnittelema valtava rakennus, jota ei koskaan rakennettu. Se oli tarkoitus rakentaa Munkkiniemen kärkeen, lähelle nykyistä hotelli Kalastajatorppaa. Kalevalatalosta oli tarkoitus tulla paitsi Kalevalaseuran toimitila, myös suomalaisen kulttuurin keskus: sinne olisi tullut suomalaisen kulttuurin tutkimuslaitos, näyttelytiloja, taiteilijoiden työtiloja ja ”tutkijankammioita”. Lisäksi 80 metriä korkean päätornin juurella olevaan kryptaan olisi haudattu suomalaiset suurmiehet.
Oman talon rakentaminen oli kuulunut Kalevalaseuran suunnitelmiin sen perustamisesta eli vuodesta 1911 lähtien. Hanketta ajoi varsinkin perustajajäseniin kuulunut kuvanveistäjä Alpo Sailo. Seuran vaikuttajiin kuulunut taidemaalari Akseli Gallen-Kallela sen sijaan kääntyi talohankkeen vastustajaksi pian Saarisen piirustusten valmistuttua, mahdollisesti koska pelkäsi sen kilpailevan rahoituksesta oman suurhankkeensa eli Suur-Kalevalan kanssa. Pian myös seuran johtokunnan enemmistö kääntyi kallista hanketta vastaan. Vaatimus oman talon rakentamisesta poistettiin Kalevalaseuran säännöistä vasta 2000-luvun alussa.
Kansallinen ”Kalevala-uskonto” 1900-luvulla

Kalevalan ja kalevalaisen kulttuurin ihailu johti 1900-luvun alkupuolella suoranaiseen Kalevalan palvontaan. Aivan sanan varsinaisessa merkityksessä oltiin luomassa kansallista Kalevala-uskontoa. Se huipentui valtaisan Kalevala-talon, ”suomalaisen Pantheonin”, rakennushankkeeseen sotienvälisenä aikana. Aloitteen teki jo vuonna 1911 kuvanveistäjä Alpo Sailo (1877–1955). Sen alttarina olisi ollut Akseli Gallen-Kallelalta tilattava Suur-Kalevala, monumentaalinen jättiläiskirja, jonka jokainen sivu olisi ollut suurenmoinen maalaus. Sailo kuvaili:
»Ennen kaikkea talon tulee henkiä pyhyyden tuntua. Se nouskoon keskellä pyhää puistoa, aidattuna muulta maailmalta. Se kaunistettakoon muinaisia jumaliamme ja sankareitamme esittävillä patsailla. (...) Jo kun vierailija saapuu eteiseen, pyhyyden tunteen on kosketettava häntä. Se kertokoon hänelle, että täällä säilytetään sitä mikä kansalle on kaikkein kallisarvoisinta ja että kansamme henki vallitsee täällä kaikessa suurenmoisuudessaan.»
Talon alla olisi ollut krypta, ”tuonela”, johon kansakunnan suurmiehet olisi haudattu. Kansallisromantiikan ajan merkittävä arkkitehti Eliel Saarinen laati Kalevala-talon mahtavat suunnitelmat vuonna 1921.
Tässä vaiheessa hanke kuitenkin kariutui siihen, että Gallen-Kallela piti Saarisen piirustuksia liian epäkansallisina. Ajatusta lämmitettiin uudelleen Kalevalan riemuvuonna 1935. Tuolloin Sailo kommentoi taloa kuvaavasti: ”Ehdottomasti ei mitään funktionalismia [– –], sen on kaikissa suhteissa oltava suomalainen rakennus.” Tämä kansalaisuskonto piti sisällään siis hyvin vahvan konservatiivisen latauksen. Taloudellisten resurssien puutteessa Kalevala-talo ei kuitenkaan missään vaiheessa edennyt piirustuksia pidemmälle. 1900-luvulla oli hyvin tyypillistä hakea kansanrunoudesta tukea poliittisille intohimoille.
Yli 80 metrin korkeuteen kohoava Kalevala-talo piti sijoittaa Munkkiniemeen, josta alueen omistaja Sigurd Stenius oli jo luvannut sille tontin.
Kirjallisuutta

Uuno Taavi Sirelius: Kalevalatalo: Suomalaisen kulttuuritutkimuksen ahjo ja ohjelma.  Helsinki:  Otava, 1921.  OCLC:838442011  Teoksen verkkoversio (PDF).
Risto Pulkkinen: Suomalainen kansanusko 2014
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kalevalaseura: Kiehtova Kalevalatalo (Arkistoitu – Internet Archive)
Kalevalatalo - tulevaisuuden suuri unelma - saa osakseen lämmintä vastakaikua kansalaisten mielissä, Ilta-Sanomat, 05.03.1937, nro 53, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Santtu Virtanen: Kalevalatalo, taikka kansallisromanttisen suurhankkeen kohtalo. Kandidaatintyö, Aalto-yliopisto 2019.
Eliel Saarisen laatima asemapiirros Munkkiniemessä
Pekka Sartjärvi

Pekka Sartjärvi (s. 11. elokuuta 1953 Heinola) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigassa vuosina 1972–1977.
Sartjärvi edusti pääsarjaurallaan Saimaan Palloa, Tampereen Tapparaa ja Tampereen Ilvestä. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigan runkosarjassa yhteensä 123 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 26 + 14 = 40 ja jäähymääränsä 18 minuuttia. Sartjärvi saavutti urallaan yhden SM-hopean.
Sankt Mikael

| Sankt Mikael |
| --- | --- |
 Sankt Mikaelin pienoismalli Suomen Merimuseossa
Tyyppi:  Kolmimastokaljuutti
Lippuvaltio:  Venäjä
Status:  saapui perille Pietariin 1747
Tekniset tiedot
Pituus:  n. 25 m
Leveys:  n. 6 m
Lähteet:  
Sankt Mikael eli Borstön hylky oli Venäjän kauppalaivastoon kuulunut hollantilaistyyppinen kolmimastokaljuutti, joka vuonna 1747 matkasi Amsterdamista Pietariin. Alus upposi Borstön saaren edustalla Saaristomerellä.
Sankt Mikael kuljetti kauppatavaran ja tavanomaisen lastin lisäksi arvotavaraa Pietarin hoviin kapteeninaan laivuri Carl Paulsen Amiel. Borstön hylky löydettiin sattumalta 1950-luvulla kalastajien verkkojen tartuttua sen mastoihin. Alus oli noin 25 metriä pitkä ja 7 metriä leveä. Tohtori Christian Ahlström tunnisti Borstön hylyksi kutsutun aluksen Sankt Mikaeliksi 1970-luvulla. 1980-luvulla suunniteltiin hylyn nostamista. Suunnitelmasta jouduttiin kuitenkin luopumaan rahoitusvaikeuksien vuoksi.
Borstön hylyn arvokkaat posliinilöydöt sekä muut hylystä löydetyt arvoesineet tekevät siitä yhden Suomen arvokkaimmista hylkylöydöistä. Lounais-Suomen ympäristökeskus vahvisti Museoviraston ehdotuksesta Sankt Mikaelin hylylle suoja-alueen vuonna 1999.
Uudessa tutkimuksessa on esitetty, että Borstö I -nimellä kutsuttu hylky ei olisikaan Sankt Mikael.
Sankt Mikael

Sankt Mikael oli tammesta valmistettu noin 25 metriä pitkä ja noin kuusi metriä leveä kolmimastokaljuutti. Se oli yksi kolmesta Venäjän kauppalaivastoon kuuluneesta arkkienkeleiden mukaan nimetystä aluksesta. Sankt Mikael sai nimensä arkkienkeli Mikaelin mukaan.
Sankt Mikael lähti Amsterdamista syksyllä 1747. Se oli saapunut 19. kesäkuuta Pietarista. Aluksen määräsatamana oli jälleen Pietari, ja sen kapteenina toimi laivuri Carl Paulsen Amiel. Kauppatavaran ja tavallisen lastin kuten tupakan, tammilankkujen ja sokerin lisäksi alus kuljetti arvotavaraa Pietarin hoviin. Sankt Mikaelin tiedetään arkistotietojen perusteella olleen Juutinraumassa lokakuun puolivälissä. Alus jatkoi tämän jälkeen matkaansa kohti Suomen rannikkoa, mutta se ei uusimman tutkimuksen mukaan haaksirikkoutunut Borstön saaren edustalle Turun saaristossa.
Hylyn löytyminen

Borstön hylyn sijainti Saaristomerellä.
Aluksen hylky löydettiin sattumalta kesällä 1953, kun kalastajien verkot tarttuivat Borstön saaren eteläosassa kohtaan, jossa piti merikortin mukaan olla noin 40 metriä syvää ja tasainen pohja. Paikalle saapui myöhemmin laivaston sukeltaja, joka löysi noin 36–38 metrin syvyydessä makaavan hylyn. Laivan hylky oli edelleen hyvässä kunnossa, ja mastojen alaosat olivat pystyssä ulottuen noin 20 metrin syvyyteen. Asiasta tiedotettiin Museoviraston edeltäjälle Muinaistieteelliselle toimikunnalle, ja hylkyä alettiin kutsua Borstön hylyksi.
Ensimmäiset tutkimukset hylyllä tehtiin 1950-luvun lopulla Muinaistieteellisen toimikunnan johdolla. Ruotsalaiset sukeltajat aloittivat tutkimukset Borstön hylyllä vuonna 1960 urheilusukeltaja Gösta Bojnerin johdolla ja Muinaistieteellisen toimikunnan valvonnassa. Tutkimusryhmä onnistui tunkeutumaan hylyn sisäosiin, mikä tosin edellytti peräkannen aukimurtamista. Hylystä nostettiin pintaan suuri määrä arvotavaraa ja erilaisia esineitä, kuten kulta- ja hopeakuorisia taskukelloja, nuuskarasioita ja jalokivin koristeltuja viuhkoja. Laivan kannelta löytyi lähes kokonaan syöpyneet luistimet sekä kaksipyöräisten Cabriolet-mallisten hevosvaunujen osia, joilla oli myöhemmin suuri merkitys hylyn tunnistamisessa. Hylystä löydettiin myös miehen ja naisen jäänteitä.
Tunnistaminen

Hylyn pääteltiin olleen matkalla Venäjälle, sillä esimerkiksi erääseen laatikkoon oli merkitty määräsatamaksi Pietari. Alustyypin sekä sieltä löytyneen esineistön perusteella laivaa alettiin pitää hollantilaisena. Laivanhylyn identiteetti selvisi lopulta 1970-luvun alussa tohtori Christian Ahlströmin eri maissa suorittamien arkistotutkimusten tuloksena. Hylyn tunnistamisen ratkaisivat lopulta sukeltajien havaitsemat hevosvaunut, joiden tullivapautta koskevan kirjelmän Ahlström löysi Tanskasta. Hevosvaunut olivat matkalla Pietariin keisarinna Elisabet Petrovnan hoviin, joten niistä ei tarvinnut ajan tavan mukaan maksaa tullia. Kirjeestä saatiin myös selville aluksen kapteenin Carl Paulsen Amielin nimi. Myös itse laivan nimi saatiin selville, kun kävi ilmi, että Amiel oli ennen haaksirikkomatkaansa ohittanut Helsingørin kesäkuussa 1747 ollessaan matkalla Pietarista Hollantiin. Alus oli saapunut Amsterdamiin 19. kesäkuuta, jonne oli jäänyt aluksesta merkintä nimellä Sankt Mikael. Syksyllä alus lähti uudestaan kohti Pietaria, jonne se ei kuitenkaan lopulta päässyt perille, vaan se haaksirikkoutui Borstön saaren edustalle.
Sukellukset hylylle ja sen nostoaikeet

Borstön hylyn uppoamispaikka sijaitsee Borstön saaresta kaakkoon, Tvokåbbarnan pohjoispuolella. Lounais-Suomen ympäristökeskus vahvisti Museoviraston ehdotuksesta Sankt Mikaelin hylylle suoja-alueen vuonna 1999. Suoja-alueella on kielletty kaikki sukellustoiminta ja ankkurointi, jolla ei ole tekemistä meripelastustoiminnan, viranomaisten suorittamien väylä- ja tutkimustöiden tai Museoviraston ohjaamaan sukellustoiminnan kanssa. Veneellä kulkeminen suoja-alueen läpi on kuitenkin sallittua.
Borstön hylkyyn on 1960-luvun alusta lähtien sukellettu ahkerasti useissa jaksoissa. Vuonna 1986 aluksen kannelta nostettiin isokokoinen kapteenin henkilökohtaista omaisuutta sisältänyt arkku, josta löydettiin muun muassa kapteenin käyttämä niin sanottu jaakobinsauva, joka oli sekstanttia edeltänyt merenkulkuväline.
Suurin osa Sankt Mikaelin lastista koostui tavanomaisista tarvikkeista, kuten tammilankuista, turkinlannasta,selvennä kristallisokerista, tupakasta ja kapakalatynnyreistä. Näiden ohella alus kuljetti myös erikseen määrittelemätöntä kauppatavaraa, joka oli tullausarvoltaan yli 60 % lastin arvosta.
Borstön hylystä on nostettu arvokasta Meissenin tehtaan posliiniastiastoa, josta osa on valkeaa Böttger-posliinia.
Alusta alettiin 1980-luvulla tutkia hylyn mahdollista nostoa ja museoimista varten Vasa-laivan tapaan. Tarvittavat sukellustutkimukset suoritettiin heinä- ja elokuussa 1987, jolloin selvitettiin muun muassa aluksen rungon rakennetta, geometrisiä mittoja, vaurioita sekä sijaintipaikan pohjaolosuhteita. Noston suunniteltiin tapahtuvan vuosina 1989–1990 ponttonista ripustetun nostokehikon avulla, minkä jälkeen alus olisi uitettu Helsingin telakka-altaaseen. Hankkeesta jouduttiin kuitenkin luopumaan 1990-luvun laman vuoksi, joka teki rahoituskumppanien löytämisen mahdottomaksi.
Kirjallisuus

Nurmio-Lahdenmäki, Anna; Ahlström, Christian; Anttila, Elina; Fagerström, Raimo; Ojala, Jari: S:t Mikael 1747.  Jyväskylä:  Fingrid Oy, 2005.  ISBN 952-91-7933-2
Koivusaari, Rauno & Heikkilä, Mikko: Suomen rannikon aarrelaivat.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Otava, 2000.  ISBN 951-1-16734-0

Borstön hylystä nostettua posliinia
Sartit

Sartteja. Sergei Prokudin-Gorskin värivalokuva 1900-luvun alusta
Sartit on Turkestanin turkkilais-iranilaisesta kaupunkilais- ja maanviljelijäväestöstä käytetty nimitys.
Toisen vuosituhannen vaihteessa tai puolivälissä syntynyt nimitys lienee tarkoittanut aluksi tadžikinkielisiä kauppiaita ja kaupunkilaisia. Myöhemmin sitä ryhdyttiin käyttämään kiinteästi asuneesta uzbekinkielisestä väestöstä erotuksena suku- ja heimoidentiteetin säilyttäneistä ryhmistä. Sarteilla oli yhteisiä taloudellisia ja sosiokulttuurisia piirteitä, mutta he eivät muodostaneet etnistä kokonaisuutta.
Venäjän keisarikunnassa nimitystä alettiin käyttää myös kansallisuuden nimenä. Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan Turkestanin kenraalikuvernementissä asui 967 000 sarttia etupäässä Ferganan ja Syrdarjan alueilla sekä 726 000 uzbekkia etupäässä Samarkandin alueella. Yhdessä he muodostivat 64,4 prosenttia alueen väestöstä.
1920-luvulla otettiin käyttöön yhteinen kansan nimi uzbekit. Nimitys sartit oli jo tuolloin vanhentunut, ja muut heimorajat hävisivät 1950-luvulle mennessä.
Sansone contro il Corsaro Nero

| Sansone contro il Corsaro Nero |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Luigi Capuano
Käsikirjoittaja:  Arpad De Riso, Piero Pierotti
Tuottaja:  Fortunato Misiano
Säveltäjä:  Angelo Francesco Lavagnino
Kuvaaja:  Augusto Tiezzi
Leikkaaja:  Jolanda Benvenuti
Lavastaja:  Pier Vittorio Marchi
Pääosat:  Sergio Ciani, Rosalba Neri
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Romana Film
Ensi-ilta:  25. tammikuuta 1964 (Italia)
Kesto:  93 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  160 065 890 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
DBCult
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sansone contro il Corsaro Nero (”Simson vastaan Musta Kaappari”) on vuonna 1964 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Peplum-, miekkamies- ja merirosvogenrejä yhdistävän elokuvan on ohjannut Luigi Capuano. Sen pääosaa esittää Sergio Ciani alias Alan Steel.