stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Madame du Barry
Elämäkerta > Elämä hovin jälkeen

Kuninkaan kuoltua 10. toukokuuta 1774 Madame du Barrya koskeva määräys pantiin täytäntöön ja hänet lähetettiin maanpakoon Abbaye du Pont-aux-Dames'iin. Nunnat tiesivät kuka hän oli ja ylenkatsoivat aluksi entisen kuninkaan huonomaineista rakastajatarta. Jeannella oli kuitenkin kyky lumota ihmiset olemuksellaan ja nopeasti luostarin naiset muuttivat käsityksensä hänestä. Kun du Barry sai vapautensa vuonna 1775, nunnat ja abbedissa jäivät suremaan hänen poistumistaan Abbaye du Pont-aux-Dames'ta.
Luostarielämän jälkeen du Barry ei voinut palata Louveciennesin linnaan Île-de-Francessa, koska hänet oli määrätty pysymään riittävän kaukana Versailles'ta. Ylellisyyttä arvostavana hän osti 200 000 livrellä vanhan St. Vrain'in linnan Corbeil'sta 50 kilometriä Pariisista etelään ja palkkasi osan entisistä palvelijoistaan takaisin talouteensa. Kreivitär oli suurissa veloissa ja joutui turvautumaan tuttaviensa apuun. Samalla hän auttoi nuoria pareja näiden avioliittovalmisteluissa ja järjesti juhlatilaisuuksia linnansa puistossa. Talvella 1775–1776 hän majoitti köyhiä kyläläisiä keittiöönsä ja sai siitä paljon kiitosta. Suurimmat ongelmat du Barrylle aiheutti hänen musta palvelijansa Zamor. Muistelmissaan du Barry kertoo että Zamor käyttäytyi häiritsevästi kaikkia kohtaan, joita hän piti tasavertaisina itsensä kanssa, jopa kuningasta. Kreivitärtä pyydettiin hankkiutumaan Zamorista eroon, mutta hänellä ei ollut sydäntä tehdä niin.
Lokakuussa 1776 du Barry sai luvan muuttaa takaisin Louveciennesiin. Samalla hän myi ison huvilansa avénue de Paris'n varrelta Versailles'sa ja maksoi velkansa. Asuttuaan vuoden Louveciennessa du Barry sai naapurikseen englantilaissyntyisen poliitikko Henry Seymourin (1729–1807), jonka kanssa hän vietti onnellisen ajanjakson. Suhde naimisissa olevaan Seymouriin muodostui kuitenkin lyhytaikaiseksi, sillä tämä kyllästyi olemaan kolmiodraaman osana Brissacin herttuan kanssa, käski du Barryn jättää hänet rauhaan ja muutti pois Pariisista vuonna 1780. Niin ikään naimisissa oleva Brissacin herttua Louis Hercule Timoléon de Cossé (1734–1792) jäi kreivittären rinnalle, ja suhde kesti koko 1780-luvun ajan.
Elämäkerta > Vallankumouksen aikakausi

Kun Ranskan suuri vallankumous alkoi kesällä 1789, du Barry jäi Louveciennesiin. Vallankumouksellisten ratsumiehet levittäytyivät maaseuduille ja kaupunkeihin ja yllyttivät asukkaita nousemaan kuningasvaltaa vastaan. Kreivitär hoiti linnassaan haavoittuneita kuninkaan vartiomiehiä ja joutui kapinallisten epäsuosioon muiden kuningasmielisten tavoin. Hänestä levitettiin ilkeämielisiä pamfletteja ja hänestä tuli eräs vallankumouksen ajan vihatuista aristokraateista.
Kreivittären tukena toiminut Brissacin herttua sai surmansa 9. syyskuuta muiden kuningasmielisten vankien joukossa Syyskuun murhien aikaan vuonna 1792. Kolme nuorta kapinallista leikkasi tämän pään irti ja kantoi sitä seipäässä Versailles'n kaduilla. Samaan aikaan kun kreivitär odotti uutisia Brissacin herttualta, humaltunut väkijoukko kuljetti voitonmerkkinsä kahdeksan kilometrin päähän Louveciennesin linnaan. Kun du Barry avasi ikkunansa melun vuoksi, veriseen kankaaseen kääritty pää heitettiin hänen ikkunastaan sisään. Legendan mukaan kreivitär hautasi rakastajansa pään puutarhaansa, josta se löydettiin vuosia myöhemmin.
Vuonna 1792 madame du Barry teki useita matkoja Lontooseen, sillä häneltä vuonna 1791 varastetut jalokivet olivat ilmestyneet sikäläisille markkinoille. 1,5 miljoonan livren arvoisista jalokivistä (140 suurta timanttia, 300 suurta helmeä, 3 isoa safiiria, 7 isoa smaragdia, 700 briljanttia - ja lukemattomia onykseja, rubiineja jne.) oli edellisellä vuosikymmenellä tehty yksityiskohtainen luettelo, jonka avulla ne jäljitettiin nopeasti. Hän omisti suuren määrän jalokiviä. Luetteloitujen lisäksi hänellä oli niitä puutarhaansa kätkettyinä. Hänen jalokivikokoelmansa jäännökset myytiin vuonna 1795 Sotheby'n huutokaupassa ja kokonaissumma oli nykyrahassa 1,28 miljoona euroa.
Vallankumouksen johtajat kiinnittivät huomionsa du Barryn toistuviin matkoihin ja epäilivät tämän pitävän yhteyttä Ranskasta paenneisiin emigrantteihin. Lisäksi hänen epäiltiin kuuluvan rojalistien muodostamaan salaliittoon. Epäilyjä vahvistivat du Barryn paviljongissa pidetyt rojalistien kokoukset, joista kreivittären palvelija Zamor välitti tietoja Jakobiiniklubille, jonka jäseneksi hän oli liittynyt.
Palatessaan Louveciennesiin heinäkuussa 1793 du Barry pidätettiin ja asetettiin syytteeseen emigranttien tukemisesta raha-avustuksilla. Marraskuussa hän joutui vallankumoustuomioistuimen eteen ja yleinen syyttäjä Antoine Quentin Fouquier-Tinville tuomitsi hänet kuolemaan valtion omaisuuden hävittämisestä, vehkeilystä tasavaltaa vastaan ja Ludvig XVI:n surunauhan kantamisesta. Kreivitär yritti lykätä tuomiotaan viimeiseen asti ja ennen giljotiinin terän putoamista hänen kerrotaan pyytäneen lisää armonaikaa sanoillaan: "Armoa herra pyöveli, vielä hetkinen!" («De grâce, monsieur le bourreau, encore un petit moment!»). Hän kuoli Place de la Révolutionilla Pariisissa 50-vuotiaana 8. joulukuuta 1793.
Kulttuurissa

Monet ruoat on nimetty hänen mukaansa. Potage Dubarry, Velouté Dubarry tai Crème Dubarry on ranskalainen keitto, joka valmistetaan kukkakaalista, perunoista ja liemestä, perinteisesti vasikanlihaliemestä. Lihaliemen käyttö tekee siitä velouté'ta, kerman ja munankeltuaisen lisääminen tekee siitä crème'n. Keiton historia liittyy kukkakaaliin, joka oli Madame du Barryn mielivihannes. Hänen kokkinsa Louis Signot on reseptin luoja.
Kaikissa "du Barry" -ruoissa on kermainen valkoinen kastike. Monissa on kukkakaalia, ehkä viittauksena hänen puuteroituihin hiuksiinsa, joiden kiharat on kasattu kukkakaalimaisiksi tertuiksi.
Madame du Barryn innoittama mahdollisesti maailman vanhin vahanukke Sleeping Beauty on edelleen näytteillä madame Tussauds -vahakabinetissa Lontoossa.
Itävaltalainen säveltäjä Karl Millöcker on tehnyt du Barrysta oopperan.
Du Barry (engl. Du Barry, Woman of Passion; myös Dubarry) vuonna 1930 ensi-iltansa saanut Sam Taylorin ohjaama elokuva, nimiroolia näyttelee Norma Talmadge.
Du Barrysta tehty Broadway-musikaali (1938) DuBarry Was a Lady on vuonna 1943 valmistuneen komediaelokuvan Minun majesteettini pohjana. Elokuvan käsikirjoituksesta ja sävellyksistä vastasivat Cole Porter ja Buddy DeSylva.
Vuosina 1917–1954 näyttelijät Pola Negri, Gladys George ja Lucille Ball näyttelivät du Barrya eri elokuvissa.
Vuonna 2006 valmistuneessa Sofia Coppolan elokuvassa Marie Antoinette du Barrya näyttelee Asia Argento.
Vuonna 2023 valmistuneessa Jeanne du Barry -elokuvassa Madame du Barrya näyttelee Maïwenn. Kuningas Ludvig XV:tä näyttelee Johnny Depp.
Huomautuksia

↑  1 livre vastasi 350 Ranskan frangia vuonna 1990
Aiheesta muualla

Lamothe-Langon, Étienne-Léon: Memoirs of the Comtesse Du Barry. With Minute Details of Her Entire Career as Favorite of Louis XV.
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Madame du Barry Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
Madame du Barry Florana, François-Hubert Drouais 1770-1774
Madame du Barry, François-Hubert Drouais 1770.
Madame du Barry ja tarjotinta kantava paasipoika Zamor (vas.), Jean-Baptiste André Gautier-Dagotyn mukaan.
Kuningas Ludvig XV:n vuonna 1772 Madame du Barrylle kultasepänliike Boehmer & Bassenge'lta tilaaman yli 600 timantin kaulakorun piirros. Pääartikkeli: Kaulakoruskandaali.
Zamorin mahdollinen muotokuva, Jacques-Antoine-Marie Lemoine 1785.
Madame du Barryn marmorinen rintakuva, kuvanveistäjä Augustin Pajou 1773.
Louveciennesin linnanpuiston musiikkipaviljonki, Pavillon de Musique de la Comtesse du Barry, Claude-Nicolas Ledoux 1770-1771.
Madame du Barry. Élisabeth Vigée Le Brun 1782. Madame du Barry ei koskaan käyttänyt poskipunaa, väri on lisätty maalaukseen jälkeenpäin.
Élisabeth Vigée Le Brun: Postuumi öljymaalaus madame du Barrystä 1789-1805
Kolva (Usan sivujoki)

Kolva (komiksi ja venäjäksi Ко́лва) on Petšoran vesistöön kuuluvan Usan sivujoki Nenetsian autonomisessa piirikunnassa ja Komin tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 546 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 18 100 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Janeismusjur-harjanteelta ja virtaa Bolšaja Zemljan tundra-alueen läpi kiemurrellen kohti etelää. Sen varrella asuu kolvalaisiksi kutsuttu komilaistunut nenetsiryhmä.
Joen varrella sijaitsee muun muassa Nenetsian Horei-Verin taajama, Harjaginskin (Harjaga) öljyntuotantotaajama, sekä useita muita petrokemian tuotantotaajamia. Joki liittyy Usajokeen Komin tasavallan Usinskin länsipuolella.
Aiheesta muualla

Kolvajoen virtaamatietoja Horei-Veristä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (russia-arcticnet.sr.unh.edu)
Eija-Elina Bergholm

| Eija-Elina Bergholm> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Eija-Elina Anneli Bergholm
Syntynyt: 27. huhtikuuta 1943 (ikä 81) Lahti, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja
Puoliso:  Timo Bergholm (1964–1968) Reima Kekäläinen (1968–)
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Jäähyväiset (1982)  Huojuva talo (1990)  Tumma ja hehkuva veri (1997)
Palkinnot
 Pro Finlandia -mitali (1994) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Eija-Elina Anneli Bergholm (o.s. Neuvonen; s. 27. huhtikuuta 1943 Lahti) on suomalainen teatteri- ja elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän on tehnyt elokuvia sekä televisioon että elokuvateattereihin.
TV-työt

Bergholmin ehkä tunnetuin työ on Maria Jotunin romaaniin perustuva TV-sarja Huojuva talo (1990). Se on traagisen avioliiton kuvaus, tarina ihmisistä, jotka ovat oman biologiansa ja oman yhteisönsä vankeja. Pääosaa näyttelivät silloin vielä naimisissa olleet Kari Heiskanen ja Sara Paavolainen. Avioliittokuvaus on myös Bergholmin käsikirjoittama ja Tuija-Maija Niskasen ohjaama TV-elokuva Enkeli tulessa (2004). Elokuvan pohjana on Panu Rajalan samanniminen romaani, jossa hän proosan keinoja hyväksikäyttäen kertoo itsensä ja ensimmäisen vaimonsa välisestä avioliitosta. Tumma ja hehkuva veri (1997) on tiivistä romaniyhteisöä kriittisesti käsittelevä TV-sarja, jonka alkuperäiskäsikirjoituksen on tehnyt Kiba Lumberg, itsensä 13-vuotiaana romaniyhteisöstä "irtisanonut" nainen.
Elokuvat

Bergholmin elokuvaura alkoi käsikirjoittajana. Yhdessä silloisen aviomiehensä Timo Bergholmin kanssa hän käsikirjoitti elokuvan Punahilkka (1968). Se on tarina nuortenkodista karkaavasta teini-ikäisestä Anjasta, jota näyttelee Kristiina Halkola. Timo Bergholm ohjasi elokuvan. Tämän jälkeen Eija-Elina Bergholm käsikirjoitti yhdessä Jörn Donnerin kanssa Donnerin ohjaaman elokuvan Anna (1970).
Seuraavan käsikirjoituksensa Bergholm saikin sitten ohjata itse. Marja pieni! (1972) on elokuva itseään ja elämäänsä etsivästä pankin konttoristista. Yhteistyö Donnerin kanssa jatkui 1980-luvulla. Bergholm sovitti ja ohjasi Donnerin romaaniin pohjautuvan elokuvan Angelan sota (1984). Elokuva sijoittuu toisen maailmansodan aikaiseen Suomeen ja kertoo Angela-nimisen nuoren naisen suhteesta saksalaiseen sotilaaseen. Angelan sota oli ensimmäinen suomalainen elokuva, joka käsitteli myönteisesti suomalaisnaisen ja saksalaisen sotilaan rakkaussuhdetta. Donner toimi elokuvassa tuottajana ja näytteli yhtä sivuosaa.
1980-luvulla valmistui myös Tuija-Maija Niskasen Vivica Bandlerin romaaniin pohjautuva elokuva Jäähyväiset (1982). Elokuvaa pidetään ensimmäisenä naisten homoseksuaalisuutta viitteellisesti käsittelevänä suomalaisena elokuvana.
Bergholmille on myönnetty elokuvataiteen valtionpalkinto vuosina 1973, 1988 ja 1991.
Aiheesta muualla

Mäkinen, Eija: Kaikki rakkaudet ovat hyvästijättöjä Viva Vivica!, Vivica Bandler 100. 22.2.2018. Viitattu 20.4.2019.
Bergholm, Eija-Elina Kirjasampo – Kirjastot.fi. Viitattu 20.4.2019.
Eija-Elina Bergholm Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Ritva  Elonet
Koneenelin

Koneenelin tarkoittaa koneen osaa, joka vastaa jostakin koneen rakenteen toiminnosta. Näitä osia on kolmea perustyyppiä:
rakenneosat, joilla tarkoitetaan koneen runko-osia, laakereita, akseleita, kiiloja, tiivisteitä ja voiteluaineita,
Mekanismit, jotka ohjaavat koneen toimintaa jollakin tavalla kuten vaihteisto, hihna- tai ketjukäytöt, vipumekanismit, kampilaitteet, jarrut ja säpit, ja
ohjausjärjestelmän komponentit kuten painikkeet, kytkimet, osoittimet, tunnistimet, toimilaitteet ja tietokonepohjaiset ohjausjärjestelmät.
Koneen ulkoasulle tärkeiden suoja- ja kotelointirakenteiden muotoa, kuviointia tai väriä ei pidetä yleisesti koneeneliminä, vaikka ne ovat koneen muotoilun kannalta tärkeitä ominaisuuksia koneen osien ja käyttäjän välillä
Erityisesti koneenelimellä tarkoitetaan sellaisia koneen osia, joita käytetään monissa eri koneissa samantyyppisinä, kuten ruuveja, kiiloja, laakereita, paineilmasylintereitä, venttiilejä ja muita vastaavia. Valmistajat tarjoavat näitä osia tyypillisesti eri rakennemitoilla ja jonkun standardin mukaisina. Koneenelimet voivat olla koneen piirteitä, kuten kierteytettyjä reikiä ja liukupintoina toimivia tasoja tai ne voivat olla erillisiä osia, kuten pyöriä, akseleita, taljoja, rullalaakereita tai vaihteita. Kaikki yksinkertaiset koneet ovat kuvattavissa koneeneliminä ja monet koneenelimet sisältävät yksinkertaisia koneita. Esimerkiksi johderuuvi on kuvattavissa kaltevana tasona joka kiertyy akselin ympäri. Moni konesuunnitelma, keksintö tai suunnittelutyö vaatii eri koneenelimien tuntemusta sekä näiden osaavaa ja luovaa yhdistämiskykyä koneenosaksi tai kokoonpanoksi, joka täyttää kunkin toiminnon vaatimukset. Useita koneenelimiä, kuten paineastoita koskevat erilaiset viranomaismääräykset ja hyväksyntäkäytännöt, joita on annettu tarvallisuussyistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koneenelin Wikimedia Commonsissa
Bassokitara

| Bassokitara |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  kielisoittimet
Alkuperämaa / ‑alue:  Yhdysvallat 1930-luvulla
Soittimen ääniala:   (standardiviritys)
Liittyvä musiikin tyylilaji:  rock, metalli, jazz, blues, pop, country
Samankaltaisia soittimia:  kitara, sähkökitara, kontrabasso
Bassokitara tai pelkkä basso on kielisoitin, jossa on yleensä neljä kieltä. Viisi- tai kuusikieliset instrumentit ovat myös varsin tavallisia. Harvinaisempia ovat esimerkiksi 8-, 12- ja 15-kieliset bassot. On olemassa myös 24-kielisiä bassokitaroita. Sähköbasso on sähkökitaran esimerkin mukaan tehty sähköinen versio akustisesta bassokitarasta. Mikrofonit ovat kuten yksikelainen mikrofoni tai humbucker, mutta luonnollisesti suunniteltu instrumenttiin.
Sähköbasso korvasi suureksi osaksi kontrabasson ja nousi populaarimusiikin keskeisimpien soitinten joukkoon 1950-luvun lopussa. Alkuvaiheessa sähköbasson käsite oli sähkökitaran kaltainen, ja sitä soittivat sekä kontrabasistit että kitaristit tarpeen mukaan.
Basson kieliä näppäillään yleensä sormilla, mutta plektran käyttö on myös yleistä. Plektra tuottaa hieman "terävämmän" ja selvemmän äänen, sormilla saa aikaan pehmeän äänen. Kieliä isketään myös peukalolla.
Rockyhtyeissä bassokitara on mukana lähes aina. Tunnetuin esimerkki suuresta ja tunnetusta rockyhtyeestä ilman basistia lienee The Doors. Studiossa yhtye kuitenkin käytti useita eri bassokitaristeja sessiomuusikoina, mutta live-esiintymisissä Ray Manzarek soitti kappaleiden basso-osuudet kosketinsoittimilla (Fender Rhodes Piano Bass).
Basisti soittaa useimmissa musiikin tyyleissä säestäviä bassokuvioita pitäytyen taka-alalla. Basso tukee ja seuraa joko rumpujen, kitaran tai molempien komppikuviota. Basisteilla on erityisen merkittävä rooli intensiivistä rytmiä korostavassa funkmusiikissa ja usein myös jazzissa, jossa pitkät ja teknisesti vaativat improvisoidut bassosoolot ovat tavanomaisia. Eri musiikkityylien historiasta löytyy useita tunnustettuja virtuoosibasisteja.
Historia

Ensimmäiset sähköbassot olivat malliltaan ja periaatteeltaan tavallisia akustisia kontrabassoja, joiden soittajat asettivat sähkökitaran mikrofonin kontrabassonsa kielten alle ja yhdistivät tämän muunneltuun, bassotaajuuksia paremmin toistavaan kitaravahvistimeen. Vaihtoehtoisesti kitaristit soittivat kappaleiden basso-osuudet käyttäen kitaroidensa paksuimpia ja matalimmilla sävelillä soivimpia kieliä äänensävyn ollessa säädettynä mahdollisimman bassovoittoiseksi.
Paul Tutmarc kehitti 1930-luvulla kitaran tyylisen 4-kielisen basson, jota pidettiin sylissä kitaran tavoin, mikä poikkesi kontrabasson soittotavasta. Audiovox-merkin myyntikatalogissa (1935–36) oli ensimmäinen nauhallinen, 4-kielinen sähköbasso (Audiovox 736). Soitinta kuvailtiin: "Kitaran muotoisena tätä uutta soitinta on helpompi soittaa ja kuljettaa." Myös nauhat helpottivat äänten löytämistä ja tekivät uudesta soittimesta helpomman oppia.
Ensimmäisen kaupallisesti menestyneen sähköisen bassokitaran kehitti Leo Fender 1950-luvulla ja se sain nimen Fender Precision Bass. Precision, jonka merkitys englanniksi on tarkkuus tai täsmällisyys, viittaa nauhoilla merkittyyn sävelaskelten paikkaan otelaudalla.
Rakenne

Yleisimmissä bassokitaratyypeissä on neljä kieltä, jotka on viritetty kontrabasson tapaan säveliin E, A, D ja G, mutta muitakin yleisiä virityksiä (esimerkiksi A, D, G, C) alettiin käyttää. Raskaammassa musiikissa usein viritys voi olla sävelaskeleen matalampi ja käytetyt kielet paksumpia.
Aktiivinen elektroniikka taajuusalueiden säätöineen on yleinen bassoissa. Instrumentin voi näin mukauttaa eri musiikkityylien vaatimuksiin, ja se on häiriötön sekä erotteleva, mikä helpottaa bassotaajuuksien hallintaa.
Akustisia bassokitaroita on myös olemassa, mutta niitä käytetään harvemmin, pääasiassa kevyessä akustisessa musiikissa.
Monikieliset bassot

Myös viisi- ja kuusikieliset bassokitarat ovat suhteellisen yleisiä. Viisikielinen on muuten kuin tavallinen nelikielinen, mutta siinä on tyypillisten E, A, D ja G kielten lisäksi matala H ennen E-kieltä. Kuusikielisissä on vastaavassa paikassa matala H, ja E, A, D ja G kielten jälkeen korkeampi C.
Viisikielisissä bassoissa matalin kieli voi myös olla F#, 6-kielisissä myös C:n paikalla voi olla F.
Monikieliset bassot > Parikieliset bassot

Joiltakin valmistajilta löytyy myös parikielisiä bassoja. Yleisin on 8-kielinen, ja sitä soitetaan kuten tavallista nelikielistä bassoa, niissä kielet ovat kuitenkin pareittain kuten esimerkiksi 12-kielisessä kitarassa, ja jokainen kielipari vastaa yhtä kieltä. Kunkin kieliparin ensimmäinen kieli on normaali bassokieli, ja toinen kieli ohuempi, viritettynä bassokieltä oktaavia korkeammalle, luoden näin ainutlaatuisen soundin.
Parikielisiä bassoja käytetään harvoin, tunnetuin parikielistä bassoa käyttävä muusikko lienee Led Zeppelinin basisti John Paul Jones, joka on soolouransa aikana käyttänyt paljon kahdeksankielistä bassoa.
Edelleen, on bassosta 12-kielisiä versioita. Näissä kuhunkin kielipariin on lisätty vielä kolmas, myös bassokieltä yhtä oktaavia korkeammalle viritetty kieli. Koska kahta oktaavikieltä ei käytännössä koskaan saa aivan täydellisesti vireeseen toistensa kanssa, on syntyvä hieman disonoiva, kuoro-efektimäinen ääni vielä 8-kielistäkin bassoa suurempi ja täyteläisempi.
Monikieliset bassot > Kitarabassot

Nykyisin on alettu valmistaa myös erityisiä kitaran ja basson yhdistelmiä, joissa samalla kaulalla saattaa olla jopa kahdeksasta kahteentoista kieltä. Tällaisissa bassoissa skaalan paksuimmat kielet ovat bassokieliä, ja ohuimmat tavallisia sähkökitaran kieliä. Kahdeksankielisen kitara-bassoyhdistelmän teki tunnetuksi Charlie Hunter, jonka soittimessa on kolme basson ja viisi kitaran kieltä. Charlie Hunterin nimikkomallia valmistaa Novax Guitars. Samanlaisia soittimia valmistaa myös yhdysvaltalainen Conklin Guitars, ja molemmat valmistajat ovat erikoistuneet monikielisiin yhdistelmäsoittimiin, joiden nauhat ovat kaulalla toisiinsa nähden viuhkan muodossa, ja näin mahdollistaa paksujen ja ohuiden kielten vaatimien eripituisten mensuurien käytön samalla kaulalla.
Monikieliset bassot > Nauhattomat bassot

Useimmissa bassoissa on muiden kitaroiden tapaan nauhat otelaudalla erottamassa sävelet toisistaan. Jotkut bassokitaristit suosivat kuitenkin nauhattomia bassoja, joilla voi soittaa lukemattoman määrän mikrotonisia säveliä. Nauhattoman basson teki tunnetuksi kuuluisa yhdysvaltalainen jazzbasisti Jaco Pastorius. On malleja, joissa nauhat on maalattu. Näin saadaan merkityllä otelaudalla nauhattoman basson sointi, ja tämän basson soitolle ominaiset liu´utukset on helpompi tehdä. Mick Karn, Pino Palladino ja Ian Maidman ovat sekä pop- että kokeellisemman musiikin basisteja, joiden tyyli perustuu nauhattomaan bassoon.
Monikieliset bassot > Piccolobassot

Piccolobassoksi kutsutaan yhden oktaavin ylemmäs viritettävää bassokitaraa. Tällöin kaula voi olla normaalia soitinta lyhyempi ja kielet ohuempia. Halvin ja yksinkertaisin tapa on vaihtaa tavalliseen bassoon tätä tarkoitusta varten valmistetut kielet, jotka muuttavat sen piccolobassoksi. Soinnin ero sähkökitaraan verrattuna perustuu soittotapaan ja basson kitaraa pidempään mensuuriin.
Jotkut muusikot käyttävät piccolobassossa omia virityksiään. Piccolobassosta on olemassa erikseen kahdeksankielinen versio. Piccolobasson teki tunnetuksi 1970-luvulla Stanley Clarke. Tenoribasso on muunnos, joka on viritetty A-D-G-C, vrt. tavanomainen E-A-D-G.
Mensuurit

Bassokitarat jaetaan yleensä lyhytskaalaisiin, normaaliskaalaisiin ja pitkäskaalaisiin soittimiin sen mukaan, miten pitkä kielen soiva osa eli mensuuri on. Lyhytskaalaisen bassokitaran (esimerkiksi Fender Mustang Bass, Gibson EB-3 ja Höfner 500/1) kaula on tavallisia bassokitaroita lyhyempi ja nauhojen väli kapeampi. Pitkäskaalaisen bassokitaran kaula on usein tavallista pitempi. Pitkäskaalainen bassokitara voidaan helpommin virittää alavireiseksi, jolloin matalamman rekisterin nuotit soivat tarkemmin kieleen kohdistuvan kovemman jännityksen ansiosta. Lyhytskaalaisten bassojen mensuuri on yleensä 30–33 tuumaa, normaaliskaalaisten 34 tuumaa ja pitkäskaalaisten 35 tuumaa tai enemmän.