stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Warma (parkki)
Kirjallisuutta

Matti Jussila : Parkkilaiva Warma : lajinsa viimeinen. Uudenkaupungin merihistoriallinen yhdistys, Uusikaupunki 2003 ISBN 9519774521
Aiheesta muualla

Parkkilaiva Warmasta ilmestyi kirja, Vakkamedia uutisia
Sahra Wagenknecht

| Sahra Wagenknecht |
| --- | --- |
 Sahra Wagenknecht vuonna 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1969 (ikä 55) Jena, Saksan demokraattinen tasavalta
Kansalaisuus:  Saksa
Poliitikko
Puolue:  Bündnis Sahra Wagenknecht
Entiset puolueet:  Vasemmisto (saks. Die Linke)
Asema:  puheenjohtaja
Puoliso:  Oskar Lafontaine (vih. 2014)
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Sahra Wagenknecht (s. 16. heinäkuuta 1969 Jena, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen vasemmistopoliitikko ja liittovaltiopäiväedustaja. Hän toimii tammikuussa 2024 perustamansa Bündnis Sahra Wagenknecht -puolueen puheenjohtajana.
Ennen nykyistä puoluettaan Wagenknecht kuului Die Linke -puolueeseen. Sitä ennen hän toimi Die Linken edeltäjän Demokraattisen sosialismin puolueen (PDS) sisällä kommunistijaoston (Kommunistische Plattform) jäsenenä 1990- ja 2000-luvuilla. Vuosina 2018–2019 hän johti valtakunnallista Aufstehen-vasemmistoliikettä. Wagenknecht ilmoitti vuonna 2023 eroavansa Die Linkestä ja perustavansa oman puolueensa, Bündnis Sahra Wagenknechtin.
Wagenknechtiä on pidetty yhtenä Saksan suosituimmista ja kiistanalaisimmista politiikoista.
Tausta

Wagenknecht syntyi Itä-Saksassa iranilaiselle isälle ja saksalaiselle äidille. Hän on koulutukseltaan filosofian tohtori. Nuoruudessaan Wagenknecht kuului Saksan vapaaseen nuorisoon. Wagenknecht liittyi itäsaksalaisen kommunistipuolueen jäseneksi vuonna 1989.
Poliittinen ura

Wagenknecht oli Euroopan parlamentin jäsen GUE-NGL-ryhmä vaalikaudella 2004–2009. Hänet valittiin Saksan liittopäivien jäseneksi ensimmäistä kertaa vuonna 2009 Nordrhein-Westfalenista. Hän toimi vuodesta 2010 alkaen Dietmar Bartschin kanssa Vasemmisto-puolueen parlamenttiryhmän johdossa.
Wagenknecht perusti Aufstehen-nimisen vasemmistoliikkeen vuonna 2018. Se keskittyi äänestäjiä askarruttaviin ongelmiin ja siihen miksi oikeistopopulistinen AfD kasvaa. Wagenknecht seurasi Aufstehen-liikkeen johdossa ranskalaisen vasemmistopoliitikon Jean-Luc Mélenchonin antamaa esimerkkiä suhteessa ranskalaiseen oikeistopopulistiseen Kansalliseen rintamaan. Aufstehen-liike ilmaisi perustamisen yhteydessä että heitä kiinnostavat protestiäänestäjät.
Linke-puolue ajautui kriisiin kesäkuussa 2023 ja julisti Wagenknechtin persona non grataksi. Lokakuussa 2023 Wagenknecht ilmoitti aikovansa luoda uuden puolueen yhdessä useiden muiden Vasemmisto-puolueesta loikanneiden kanssa. Hänen mukaansa puolueen tarkoitus on muuttaa Saksan poliittista kenttää tarjoamalla sekä vasemmistoon että oikeistoon turhautuneille äänestäjille uusi vaikuttamiskanava ja haastaa Olaf Scholzin hallituksen politiikkaa. Puolueen on arvoitu vetoavan etenkin äärioikeistolaisen Vaihtoehto Saksalle -puolueen kannattajiin. Wagenknecht on irtisanoutunut yhteistyön mahdollisuudesta sen kanssa.
Poliittisia näkemyksiä

Wagenknecht on syyttänyt vasemmistoa, ja etenkin vihreitä, elitismistä ja tavallisen kansan hylkäämisestä. Hänen mukaansa vasemmisto keskittyy liiaksi identiteettipoliittisiin ”woke-kysymyksiin”, kuten sukupuolineutraalin kielen edistämiseen. Hän on vaatinut maahanmuuttopolitiikan tiukentamista ja arvostellut vihreää siirtymää. Hän on myös haastanut vasemmistopuolueet taloudellisissa kysymyksissä, väittäen etteivät ne huomioi riittävästi saksalaisten yritysten asioita.
Wagenknecht kritisoi pakotteiden asettamista Venäjälle ja aseavun antamista Ukrainalle Venäjän vuonna 2022 aloittamaan hyökkäykseen liittyen. Hänen mukaansa Saksan tulisi pysyä konfliktien ulkopuolella ja toimia niissä välittäjänä. Hän on myös kannattanut Venäjän ottamista osaksi Euroopan turvallisuusyhteistyötä ja kaasutoimitusten jatkamista Venäjän ja Saksan välillä.
Yksityiselämä

Wagenknecht oli aiemmin naimisissa Ralph-Thomas Niemeyerin kanssa, mutta solmi vuonna 2014 uuden avioliiton Oskar Lafontainen kanssa.
Teokset

Suomeksi
Raha ilman ahneutta: Kuinka pelastautua kapitalismilta. (Alkuteos: Reichtum ohne Gier. Wie wir uns vor dem Kapitalismus retten, suom. Kirsimarja Tielinen. Campus, Frankfurt am Main 2016, ISBN 978-3-593-50516-9) Helsinki: Into, 2018. ISBN 978-952-264-906-5
Saksaksi
Zu jung, um wahr zu sein? Gespräche mit Sahra Wagenknecht. Interview-Band von Hans-Dieter Schütt. Dietz, Berlin 1995, ISBN 3-320-01874-4.
Die PDS zwischen Antikapitalismus und Sozialdemokratie. Diskussionsbeitrag auf der Bundeskonferenz der Kommunistischen Plattform der PDS am 25./26. Februar 1995 (= Rote Hefte. H. 2). JUKO, Hamburg 1995.
mit André Brie, Reiner Oschmann: „Wie macht sich die PDS nicht überflüssig?“ ND im Club – Streitgespräch – Ein Tonbandprotokoll. Neues Deutschland, Berlin 1996.
mit Jürgen Elsässer: Vorwärts und vergessen? Ein Streit um Marx, Lenin, Ulbricht und die verzweifelte Aktualität des Kommunismus. KVV Konkret, Hamburg 1996, ISBN 3-930786-06-0.
Antisozialistische Strategien im Zeitalter der Systemauseinandersetzung. Zwei Taktiken im Kampf gegen die sozialistische Welt. Pahl-Rugenstein, Bonn 1995, ISBN 978-3-89144-205-0.
Vom Kopf auf die Füße? Zur Hegelkritik des jungen Marx, oder: Das Problem einer dialektisch-materialistischen Wissenschaftsmethode. Pahl-Rugenstein, Bonn 1997, ISBN 3-89144-231-9.
mit Gerhard Zwerenz: Die grundsätzliche Differenz. Ein Streitgespräch in Wort und Schrift. Dingsda, Querfurt 1999, ISBN 3-928498-72-X.
Kapital, Crash, Krise … Kein Ausweg in Sicht? Fragen an Sahra Wagenknecht. Pahl-Rugenstein, Bonn 1998, ISBN 3-89144-250-5.
Die Mythen der Modernisierer. Dingsda, Querfurt 2001, ISBN 3-928498-84-3.
Kapitalismus im Koma. Eine sozialistische Diagnose. Edition Ost, Berlin 2003, ISBN 3-360-01050-7.
(Hrsg.) Aló Presidente. Hugo Chavez und Venezuelas Zukunft. Edition Ost, Berlin 2004, ISBN 3-360-01055-8.
Was ist und was mißt Wert? Die Marxsche Arbeitswerttheorie (PDF; 206 kB). sahra-wagenknecht.de, 2005.
(Hrsg.) Armut und Reichtum heute. Eine Gegenwartsanalyse. Edition Ost, Berlin 2007, ISBN 978-3-360-01084-1.
Wahnsinn mit Methode. Finanzkrise und Weltwirtschaft. Das Neue Berlin, Berlin 2008, ISBN 978-3-360-01956-1.
Freiheit statt Kapitalismus. Wie wir zu mehr Arbeit, Innovation und Gerechtigkeit kommen. Eichborn, Berlin 2011, ISBN 978-3-8218-6546-1.
Freiheit statt Kapitalismus. Über vergessene Ideale, die Eurokrise und unsere Zukunft. 2., erweiterte Auflage. Campus, Frankfurt am Main 2012, ISBN 978-3-593-39731-3 (ungekürzte Taschenbuchausgabe: dtv, München 2013, ISBN 978-3-423-34783-9).
Kapitalismus, was tun? Schriften zur Krise. Das Neue Berlin, Berlin 2013, ISBN 978-3-360-02159-5.
The Limits of Choice. Saving Decisions and Basic Needs in Developed Countries. Campus, Frankfurt am Main 2013, ISBN 978-3-593-39916-4 (Dissertation, Technische Universität Chemnitz, 2012).
Couragiert gegen den Strom. Über Goethe, die Macht und die Zukunft. Nachgefragt und aufgezeichnet von Florian Rötzer. Westend Verlag, Frankfurt am Main 2017, ISBN 978-3-86489-187-8. (PDF; 792 kB).
Die Selbstgerechten. Mein Gegenprogramm – für Gemeinsinn und Zusammenhalt. Campus, Frankfurt am Main 2021, ISBN 978-3-593-51390-4.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sahra Wagenknecht Wikimedia Commonsissa
Sahra Wagenknecht Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sahra Wagenknecht
| n k   Saksan Euroopan parlamentin jäsenet (2004–2009) |
| --- | --- |
EPP-ED:  Berend  Brok  Böge  Caspary  Dess  Ehler  Ferber  Florenz  Friedrich  Gahler  Gewalt (2005–2009)  Goepel  Gomolka  Gräßle  Hieronymi  Hoppenstedt  Jarzembowski  Jeggle  Kastler (2008–2009)  Klamt  Klaß  Koch  Konrad  Langen  Laschet (2004–2005)  Lauk  Lechner  Lehne  Liese  Mann  Mayer  Nassauer  Niebler  Pack  Posdorf (2005–2009)  Posselt  Pöttering  Quisthoudt-Rowohl  Radwan (2004–2008)  Reul  Schmitt (2004–2005)  Schnellhardt  Schörder  Schwab  Sommer  Stauner (2006–2009)  Ulmer  von Wogau  Weber  Weisgerber  Wieland  Wuermeling (2004–2005) 
ALDE:  Alvaro  Chatzimarkakis  Graf Lambsdorff  Klinz  Koch-Mehrin  Krahmer  Schuth 
G-EFA:  Beer  Breyer  Cohn-Bendit  Cramer  Graefe zu Baringdorf  Harms  Horáček  Kallenbach  Rühle  Schmidt  Schroedter  Trüpel  Özdemir 
S&D:  Bullmann  Duin (2004–2005)  Gebhardt  Glante  Groote (2005–2009)  Gröner  Haug  Hänsch  Jöns  Kaufmann  Kindermann  Krehl  Kreissl-Dörfler  Kuhne  Leinen  Mann  Öger  Piecyk (2004–2008)  Rapkay  Rodust (2008–2009)  Roth-Behrendt  Rothe  Schulz  Stockmann  Walter  Weiler 
GUE/NGL:  Brie  Markov  Pflüger  Uca  Wagenknecht  Zimmer 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat  Korea  Puola 
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  MEP-hakemisto 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Booker T. Washington

Booker T. Washington
Booker Taliaferro Washington (5. huhtikuuta 1856 Franklinin piirikunta, Virginia, Yhdysvallat – 4. marraskuuta 1915 Tuskegee Alabama, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen pedagogi, puhuja ja kirjailija. Hän toimi Tuskegee-instituutin ensimmäisenä opettajana ja rehtorina ja Theodore Rooseveltin ja William Taftin neuvonantajana rotukysymyksissä. Vuonna 1940 Booker T. Washington sai ensimmäisenä mustana yhdysvaltalaisena kuvansa postimerkkiin. Hänen mukaansa nimettiin SS Booker T. Washington, joka oli ensimmäinen mustan amerikkalaisen mukaan nimetty Liberty-alus.
Booker T. Washington syntyi orjaksi puuvillaplantaasilla Virginiassa eikä saanut lapsena muodollista koulutusta. Hänen äitinsä oli plantaasin keittäjä, ja isä oli paikallinen valkoinen, joka ei osallistunut lapsen kasvatukseen. Washingtonin äiti meni naimisiin toisen orjan kanssa, joka pakeni Länsi-Virginiaan sisällissodan aikana. Unionin joukot vapauttivat Washingtonin perheen vuonna 1865.
Sodan jälkeen Washington työskenteli muun muassa hiilikaivoksessa ja samalla kävi koulua, kunnes pääsi opiskelemaan Hampton-instituuttiin. Hän opiskeli myöhemmin Wayland-seminaarissa Washingtonissa ja työskenteli opettajana Hampton-instituutissa. Washington johti Tuskegee-instituuttia vuodesta 1881 kuolemaansa asti. Instituutti keskittyi afroamerikkalaisten ammattikoulutukseen, ja sen tavoitteena oli edistää mustien itsenäisyyttä.
Washington luennoi laajasti Yhdysvalloissa ja Euroopassa, ja häntä pidetään yhtenä aikansa parhaista puhujista. Vuonna 1895 hän piti hyvin kiistanalaisen puheen, jossa hän katsoi, ettei mustien tulisi tavoitella yhteiskunnallista tasa-arvoa ennen kuin he ovat saavuttaneet taloudellisen tasa-arvon. Monet valkoiset pitivät ajatuksesta, ja se takasi rahallisen tuen hänen johtamalleen koululle, mutta monet afroamerikkalaiset johtajat, muun muassa W. E. B. Du Bois, tuomitsivat ajatuksen.
Washington kirjoitti lukuisia kirjoja, joista tunnetuimpia ovat hänen omaelämäkertansa Up From Slavery (1901) sekä teokset The Future of the American Negro (1899), Tuskegee and Its People (1905), Life of Frederick Douglass (1907), The Story of the Negro (1909) ja My Larger Education (1911).
Suomennettu teos

Ylös orjuudesta (Up From Slavery), suom. Hjalmar Johan Mikander. WSOY 1904 – E-kirja. Saga Egmont 2022 ISBN 978-87-28-48408-1
Katharina Wagner

Katharina Wagner ja Eva Wagner-Pasquier.
Katharina Friederike Wagner (s. 21. toukokuuta 1978 Bayreuth, Länsi-Saksa) on saksalainen oopperaohjaaja. Hänen isänsä Wolfgang Wagner oli oopperaohjaaja, Bayreuthin musiikkijuhlien johtaja. Katharinan isoisä oli musiikkijuhlien johtaja ja säveltäjä Siegfried Wagner ja isoisoisä oli säveltäjä Richard Wagner ja isoisänäidinisä on säveltäjä ja pianovirtuoosi Franz Liszt.
Taustaa

Katharina Wagner on opiskellut Berliinin Freie Univertsitätissä teatteritiedettä ja valmistunut sieltä vuonna 2005. Avustajana ja ohjaajan assistenttina hän on toiminut Tokion Uudessa kansallisteatterissa, Berliinin valtionoopperassa Unter den Lindenillä Harry Kupferin kanssa sekä muutamissa Bayreuthin produktioissa (mm. Tannhäuser ja Nürnbergin mestarilaulajat).  Hänen ensimmäinen ohjauksensa oli Lentävä hollantilainen Würzburgissa 2002. Vuonna 2007 ohjasi Nürnbergin mestarilaulajat esimmäisenä ohjauksenaan Bayreuthin musiikkijuhlille. Katharina Wagner on vuonna 1876 alkaneiden Bayreuthin musiikkijuhlien toinen naisohjaaja – ensimmäinen oli hänen isoisänsä äiti Cosima Wagner.
Richard Wagnerin säätiö valitsi äänin 22–0 kokouksessaan 1. syyskuuta 2008 Katharina Wagnerin ja hänen sisarpuolensa Eva Wagner-Pasquier'n johtamaan Bayreuthin musiikkijuhlia.
Suoria yleisölähetyksiä

Wagner on ideoinut ja toteuttanut oopperaesitysten suoria lähetyksiä suurelle yleisölle.
Kesällä 2008 esitettiin Nürnbergin mestarilaulajat Bayreuthissa. Maksutonta esitystä seurasi yhteensä kaikkiaan noin 38 000 katselijaa Bayreuthin Volksfestplatzilla.
Bremenin Goetheplatzilla esitettiin 11. lokakuuta 2008 Katharina Wagnerin ohjaaman Rienzin ensi-ilta suorana lähetyksenä suurelta videotaululta ilmaiseksi yleisölle.
Tunnustukset

2007 Goldener Prometheus (journalistipalkinto)
2010 Der Berliner Bär kulttuuripalkinto (Bulevardilehti B.Z:n vuosittainen kulttuuripalkinto)
2010 Kunniaprofessori Hanns Eisler -musiikkikorkeakoulusta Berliinistä (Berliner Musikhochschule Hanns Eisler)
Jäsenyydet

2007 Bayreuthin Osterfestivalin johtokunnan jäsen
Ohjaukset

22. syyskuuta 2003 Würzburg, Mainfranken Theather, Richard Wagner: Lentävä hollantilainen
2. toukokuuta 2004 Budapest, Erkel Színház, Richard Wagner: Lohengrin
20. helmikuuta 2005 München, Staatstheater am Gärtnerplatz, Albert von Lortzing: Aseseppä
8. tammikuuta 2006 Berliini, Deutsche Oper Berlin, Giacomo Puccini: Triptyykki (Sisar Angelica, Gianni Schicchi, Viitta).
25. heinäkuuta 2007 Bayreuthin musiikkijuhlat, Richard Wagner: Nürnbergin mestarilaulajat.
11. lokakuuta 2008 Bremen, Theater Bremen, Richard Wagner: Rienzi, viimeinen tribuuni
9. huhtikuuta 2009 Berliini, Deutsche Oper Berlin, Ottorino Respighi: Marie Victoire
11. heinäkuuta 2009 Las Palmas de Gran Canaria, Teatro Pérez Galdós, Richard Wagner: Tannhäuser
15. tammikuuta 2010 Mainz,  Staatstheater Mainz, Giacomo Puccini: Madama Butterfly
26. maaliskuuta 2011 Mainz, Staatstheater Mainz, Eugen d'Albert: Alamaa (Tiefland)
27. marraskuuta 2012 Buenos Aires (Teatro Colon),  Richard Wagner: Nibelungin sormus -tetralogian lyhennetty versio
2015 Bayreuthin musiikkijuhlat, Richard Wagner: Tristan ja Isolde
Kirjallisuutta

Katharina Wagner, Enrico Nawrath: Bayreuth backstage. Innenansichten vom Grünen Hügel. Schott Music, Mainz 2009. ISBN 978-3795701963
Aiheesta muualla

Richard Wagner Festivaali (Arkistoitu – Internet Archive)
Wagnerien sukupuu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Qing-dynastia

|  Kiinan historia |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
MUINAINEN
Kolme hallitsijaa ja viisi keisaria
Xia-dynastia 2070–1600 eaa.
Shang-dynastia 1600–1046 eaa.
Zhou-dynastia  1122–256 eaa.
  Läntinen Zhou-dynastia
  Itäinen Zhou-dynastia
    Kevättä ja syksyä
    Taistelevat läänitysvaltiot
SUURVALTA
Qin-dynastia  221 eaa.–206 eaa.
Han-dynastia  206 eaa.–220 jaa.
  Läntinen Han-dynastia
  Xin-dynastia
  Itäinen Han-dynastia
Kolme kuningaskuntaa  220–280 jaa.
  Wei, Shu Han & Wu
Jin-dynastia  265–420 jaa.
  Läntinen Jin
|   Itäinen Jin | 16 kuningaskuntaa 304–439 jaa. | 16 kuningaskuntaa 304–439 jaa. | 16 kuningaskuntaa 304–439 jaa. |  |  |  |  |
Eteläinen ja pohjoinen dynastia   420–589 jaa.

Sui-dynastia 581–619 jaa.
Tang-dynastia  618–907 jaa.
| 5 dynastiaa & 10 kuningaskuntaa 907–960 jaa. | Liao-dynastia 907–1125 jaa. | Liao-dynastia 907–1125 jaa. | Liao-dynastia 907–1125 jaa. |  |  |  |  |

Song-dynastia 960–1279 jaa.: 
|   Pohjoinen Song |  | L. Xia-dyn. |  |  |  |  |  |
|   Eteläinen Song | Jin-dynastia |  |  |  |  |  |  |
Yuan-dynastia 1271–1368 jaa.
Ming-dynastia  1368–1644 jaa.
Qing-dynastia  1644–1911 jaa.
NYKYAIKA
Kiinan tasavalta 1911–1949
| Kiinan kansantasavalta 1949–nyt |  Kiinan tasavalta  (Taiwanissa) |  Kiinan tasavalta  (Taiwanissa) |  Kiinan tasavalta  (Taiwanissa) |  |  |  |  |
 Kiina historian aikajana Kiinan dynastiat Kiinan sotilashistoria Kiinan taidehistoria Kiinan tekniikan ja tieteen historia Kiinan koulutuksen historia 
malline: näytä keskustele 
Qing-dynastia (kiin.: 清朝; pinyin: Qīng cháo; mantšuksi ᡩᠠᡳᠴᡳᠩ ᡤᡠᡵᡠᠨ, Daicing gurun; vanhemmissa suomalaisissa teksteissä usein Tshing-dynastia), joka tunnetaan myös mantšudynastiana, hallitsi Kiinaa 1644–1911 ja jäi Kiinan viimeiseksi keisaridynastiaksi. Sen virallinen nimi oli Suuren Qingin keisarikunta (kiin.: 大淸帝國). Dynastian perusti mantšuperhe Aisin-Gioro (kiin.: 愛新覺羅; pinyin: Àixīnjuéluó).
Qing-armeijan upseeri 1700-luvulta.
Historia > Mantšujen alkuperä

Mantšut polveutuvat džurtšen-heimosta, joiden Jin-dynastia hallitsi Koillis-Kiinaa 1100-luvulla. Mongolit valloittivat Jin-dynastian vuonna 1234. Mongolien Yuan-dynastian kukistumisen jälkeen jürchenit jäivät 1400-luvulla Ming-dynastian alaisuuteen. Ming-vallan alla jürchenit järjestettiin sotilasosastoiksi kotiseuduillaan Mantšuriassa. Jürchenit eivät olleet yhtenäinen kansa, vaan he koostuivat monista heimoista. Hajanaiset ja keskenään kilpailevat heimot yhdistyivät 1520-luvulla Nurhaci-nimisen päällikön alaisena, ja he alkoivat kutsua itseään mantšuiksi.
1600-luvun alussa mantšut hallitsivat laajoja alueita Kiinan pohjoispuolella ja myös monet mongoliheimot olivat joutuneet tunnustamaan mantšujen ylivallan. Nurhaci järjesti hallitsemiensa alueiden asukkaat siviili-sotilaallisiin lippueisiin. Uusia lippueita muodostui sitä mukaa kun mantšuvalta levisi uusille alueille. Lippueet olivat käytännössä joukko-osastoja, mutta ne olivat myös hallinnollisia yksiköitä, jotka keräsivät veroja. Lippueet muodostivat näin mantšujen hallintorakenteen perustan. Mantšut vahvistuivat myös taloudellisesti tuottoisan ginsengjuuren viljelyn ja kaivostoiminnan ansiosta. Vuonna 1616 Nurhaci herätti henkiin vanhan dynastianimen Jin, ja ryhtyi valtakunnan keisariksi.
Historia > Kapinoiden ja levottomuuksien 1800-luku > Oopiumisota

Englannin Itä-Intian kauppakomppanian tuloksettomat kauppasuhteiden solmimiseen tähdänneet yritykset saivat aikaan jännittyneen tilanteen, joka johti lopulta oopiumikaupan kärjistyneeseen konfliktiin. Oopiumi oli ollut Kiinassa tunnettu huume jo pitkään, mutta 1600-luvulla sen käyttö yleistyi.
Portugalilaiset olivat ensimmäisiä, jotka huomasivat että oopiumin myynti kiinalaisille oli taloudellisesti tuottavaa. Pian oopiumikaupan valta-asema siirtyi kuitenkin englantilaisille. Englannin Itä-Intian kauppakomppania ei virallisesti hoitanut oopiumikauppaa vaan antoi sen hoidon yksityisille kauppiaille. Oopiumiunikko, josta oopiumia saadaan, oli ollut Kiinassa jo pitkään tunnettu huumausaine. Eurooppalaisilla tuotantomenetelmillä oopiumin tuotanto oli niin runsasta, että hinta saatiin hyvin alas, jolloin ongelma räjähti käsiin. Qianlong saattoi vuonna 1729 voimaan keisarillisen lain, jolla oopiumin myynti ja polttaminen kiellettiin. Kiellolla oli vain vähän vaikutusta, sillä kiinalaiset virkamiehet olivat yleensä laittomien kauppiaitten lahjottavissa. Oopiumikauppa kasvoi niin rajusti, että 1820-luvulle tultaessa kokonaiskauppatase oli Kiinalle alijäämäistä ja hopeaa virtasi nyt maasta pois enemmän ja valtakunta alkoi kärsiä taloudellisista vaikeuksista.
Qing-dynastia ei kyennyt lopettamaan oopiumikauppaa kielloin eikä tukahduttamaan oopiumin salakuljetusta. Dynastian hallinnossa oli myös erimielisyyttä, sillä toiset halusivat laillistaa oopiumikaupan ja verottaa sitä. Keisari omaksui kuitenkin päinvastaisen kannan. Vuonna 1838 keisari Daoguang otti käyttöön kovemmat keinot ja lähetti komissaari Lin Zexun Kantoniin valvomaan oopiumikaupan täyskiellon toimeenpanoa. Tämä takavarikoi ja hävitytti kaikki Kantonin oopiumivarastot. Kantonissa ollut brittihallituksen edustaja oli takavarikointia ennen ottanut kaiken brittikauppiaille kuuluneen oopiumin omalle vastuulleen, jolloin asia ei enää ollut yksityisten kauppiaiden ja kiinalaisten viranomaisten välinen. Englanti katsoi, että sen tuli saada korvaus tuhotusta oopiumista, ja tilanne johti ensimmäiseen oopiumisotaan. Brittien laivasto miehitti kaikki Kiinan tärkeimmät satamat ja nousi Jangtsejokea ylös Nanjingiin miehittäen kaupungin. Qing-dynastian oli pakko suostua rauhanneuvotteluihin ja solmia Nanjingin sopimus, jonka mukaan Hongkong luovutettiin briteille ja Kiina joutui maksamaan suuret sotakorvaukset. Oopiumista ei rauhansopimuksessa mainittu sanallakaan, mutta Qing-dynastia ei enää yrittänyt estää oopiumikauppaa.
Historia > Kapinoiden ja levottomuuksien 1800-luku > Taiping-kapina

Nanjingin rauhansopimus oli mantšuvallalle nöyryyttävä ja se synnytti kiinalaisten keskuudessa kasvavaa mantšuvastaisuutta. Qing-dynastia pelkäsi kiinalaisten liittoutumista länsimaiden kanssa ja koetti näin rajoittaa ulkomaalaisten pääsyä maahan. Pelko ei ollut aiheeton, sillä vuonna 1850 Keski-Kiinasta sai alkunsa Taiping-kapina, joka yltyi 20–30 miljoonan ihmisen hengen vaatineeksi sisällissodaksi. Taiping-kapinaa johti kristinuskoon kääntynyt Hong Xiuquan, joka väitti olevansa Jeesuksen nuorempi veli. Hän yllytti kiinalaisia kapinaan maan vapauttamiseksi mantšuvallasta ja hänellä oli kapinan alkaessa jo yli kymmenentuhatta tukijaa. Vuonna 1851 Taiping-liike ryhtyi avoimeen kapinaan Qing-dynastiaa vastaan ja eteni maan pohjoisosiin ryöstellen maata. Vuonna 1853 kapinalliset saivat Nanjingin haltuunsa ja tekivät siitä teokraattisen hallintonsa keskuksen.
Taiping-kapinalliset eivät saaneet länsimailta tukea, sillä nämä eivät hyväksyneet kapinallisten harjoittamaa kristinuskon muotoa ja kapina katkaisi myös kaupan Jangtsejoella. Virallisesti länsimaat pysyivät puolueettomina, mutta Qing-dynastian tueksi värväytyi ulkomaisia palkkasotureita. Qing-dynastian käytettävissä olevat sotajoukot eivät pystyneet vastustamaan kapinallisten etenemistä, joten mantšuhallinto kääntyi han-kiinalaisten sotapäälliköiden johtamien paikallisjoukkojen puoleen kapinallisten kukistamiseksi. Taiping-kapinaa heikensi merkittävästi kapinallisten sisäinen hajaannus, joka lopulta johti kapinan kukistumiseen. Lopullisesti kapinan kukistivat kiinalaisten paikallisarmeijat, jotka olivat muuttuneet kenraalien yksityisarmeijoiksi. Ne rahoittivat toimintansa keräämällä verot hallinnoimiltaan maakunnilta. Yksityisarmeijoiden tuella Nanjing vallattiin takaisin vuonna 1864. Tärkein syy Taiping-kapinan kukistumiseen oli se, että kapina oli huonosti johdettu. Mikäli kapinaliikkeellä ei olisi ollut johdossaan uskonnollista fanaatikkoa, se olisi saattanut saada tarvitsemansa tuen länsimailta ja kungfutselaisilta han-kiinalaisilta.