stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Utajärvi
Kirjallisuutta

Kylli, R. 2015. Vapaasta virrasta valjastettuihin vuosiin. Utajärven historia 1865-2015. 431 s. ISBN 978-952-99942-6-7.
Korhonen, A. (toim.), 1962. Utajärven vaiheita. Muistojulkaisu kirkon 200-vuotisjuhlaan. Utajärven seurakunta. Kauppakirjapaino Oy.
Oilinki, P., 1998. Oilingin varrelta. Kustantaja: Utajärven kotiseutuyhdistys, Utajärvi. 179 s. ISBN 9519795006
Oilinki, P. 2008. Tuliseppele. Kotiseutukertomuksia Utajärveltä. Kustantaja: Pirilän sukuseura, Utajärvi. 182 s. ISBN 978-952-92-3263-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Utajärvi Wikimedia Commonsissa
Utajärven kunnan kotisivut
Tilastokeskus – Utajärven avainluvut
| n k Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Hailuoto  Ii  Kalajoki  Kempele  Kuusamo  Kärsämäki  Liminka  Lumijoki  Merijärvi  Muhos  Nivala  Oulainen  Oulu  Pudasjärvi  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Pyhäntä  Raahe  Reisjärvi  Sievi  Siikajoki  Siikalatva  Taivalkoski  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  Ylivieska 
Entiset kunnat:  Haukipudas  Himanka  Kestilä  Kiiminki  Kuivaniemi  Oulujoki  Oulunsalo  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pulkkila  Rantsila  Rautio  Revonlahti  Ruukki  Saloinen  Temmes  Vihanti  Yli-Ii  Ylikiiminki 
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas  Alakylä  Ala-Naama  Ala-Niska  Autio  Juorkuna  Järvikylä  Kangaskylä  Kernilä  Kivijärvi  Kormunkylä  Marttisjärvi  Murronkylä  Naamankylä  Niska  Ojakylä  Potku  Sanginkylä  Sipolankylä  Sapilasmaa  Sotka  Särkijärvi  Tervolankylä  Utanen  Ylisuvanto  Yli-Utos 
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi  Ahvenlampi (Sanginkylä)  Ahvenlampi (Juorkuna)  Hakojärvi  Iso Karvasjärvi  Iso Kivijärvi  Iso Olvasjärvi  Iso-Timonen  Juorkuna  Kaihlanen  Kirkaslampi  Kivi-Sorsua  Kivijärvi  Korpinen  Kärkkäänjärvi  Lauttalampi  Marttisjärvi  Matkalampi  Mustalampi  Nuanjärvi  Palonen  Penikkajärvi  Pieni Torvenjärvi  Pikku Karvasjärvi  Pikku Olvasjärvi  Pikku-Säynäjä  Pikku-Timonen  Pontema  Puutturinjärvi  Saari-Sorsua  Sanginjärvi  Siiralampi  Sotkajärvi  Särkijärvi  Säynäjä  Torvenjärvi  Vaaranlampi  Valkiaisjärvi  Vähä-Ruohonen 
Joet ja purot:  Kiiminkijoki  Kivijoki  Koivujoki  Korpisenoja  Naamanjoki  Nuanjoki  Oilinginoja  Oulujoki  Piltuanjoki  Piltunginjoki  Poikajoki  Potkunjoki  Sanginjoki  Särkijoki  Säynäjäjoki  Tilanjoki  Timo-oja  Utosjoki 
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto  Rokuan kansallispuisto 
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä  Ahmaskosken silta  Ala-Utoksen voimalaitos  Maijan kivi  Utajärven kirkko  Utajärven kivipuisto  Utasen voimalaitos 
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950)  Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958)  Roomari-patsas (1985)  Veteraanikivi (1991)  Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000)  Runonlaulajien muistomerkki (2003) 
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo  Ylisipolan kotiseutumuseo 
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema  Niskan seisake  Oulu–Kontiomäki-rata  Rokuan rautatie  Seututie 836  Seututie 837  Sotkan seisake  Utajärven rautatieasema  Valtatie 22  Yhdystie 8300 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Utajärven kunnan rajat vuoden 1960 tilastokartassa.
Kiiminkijoen Kurimonkoskea, entisen rautaruukin kohdalta alavirran suuntaan katsottuna.
Utajärven keskustaa länteen päin nähtynä.
Paska (artisti)

Paska on suomalainen vuonna 1985 aloittanut a cappella -musiikkia esittävä hanke, jonka muodostaa radiotoimittajana ja kirjailijana tunnettu Ari Peltonen. Peltonen kutsuu Paskaa yhtyeeksi, vaikka hän on sen ainoa jäsen. Peltonen tunnetaan muun muassa Radiomafian ohjelmasta ANSSI!. Paskan musiikissa ei ole mukana soittimia vaan kappaleet koostuvat englanninkielisestä huutamisesta tai muusta samantyyppisestä materiaalista. Toisinaan Paskan käytössä on ollut kaksi mikrofonia, joista toiseen on esitetty kitarasooloja jäljitteleviä osuuksia. Peltosen sanojen mukaan Paskan yhtenä tarkoituksena on osoittaa, että kuka tahansa voi tehdä musiikkia, ”riippumatta siitä, kuinka paska hän on”.
Historia

Paska teki ensimmäisen esiintymisensä keväällä 1985 kilpailijana Rockin SM-kisojen alkukarsinnassa Riihimäellä. Paskan seuraava esiintyminen oli vuonna 1987, jolloin Paska myös esiintyi itsenäisyyspäivänä televisioidussa Härmärock-konsertissa. Yleisradion ohjelmapäivystykseen tuli runsaasti palautetta esimerkiksi siitä, että artisti oli kehottanut ihmisiä hankkimaan ”punaiset paperit” varusmiespalveluksen välttämiseksi.
1990-luvulla Paska esiintyi myös ulkomailla, muun muassa Yhdysvalloissa, Saksassa, Puolassa ja Kanadassa. Lopulta yhtyeen ilmoitettiin hajonneen sisäisiin erimielisyyksiin.
Paskan paluulevyn, joka on samalla yhtyeen ensimmäinen varsinainen albumi, ilmoitettiin ilmestyvän huhtikuussa 2005. Levyn julkaisua ilmoitettiin sen jälkeen lykättävän nettipiratismin takia. Artistin mukaan kyse oli sen varmistamisesta, että levy on varmasti levinnyt kunnolla internetiin ennen sen virallista julkaisemista. Ari Peltonen sanoi, ettei levyä välttämättä kukaan jaksa kuunnella, mutta sen voi kumminkin omistaa. Levyllä on muun muassa versiot kappaleista ”Bohemian Rhapsody”, ”Anarchy in the U.K.”, ”Tubular Bells”, ”Love me tender”, ”My Way” ja ”Mä vain pogoon”.
Kesällä 2005 yhtye teki ”Paska elämä aikuiselle” -nimeä kantaneen kiertueen. Myöhemmin syyskuussa 2006 järjestettiin myös samanniminen konsertti. Konsertin tuoton ilmoitettiin menevän kokonaan Peltoselle, joka kertoi lähtevänsä lomalle niin kauas kuin mitä saaduilla rahoilla pääsee. Tilaisuudessa myös myytiin oheistuotteina Paska-kalsareita ja kerättiin kolehtia, sekä Puhdas elämä lapsille -hyväntekeväisyyskonsertin tavoin ilmoitettiin aina, kuinka paljon rahaa on jo koottu.
Diskografia

Superdoublemegamaxihits! (7", Bad Vugum, 1989), levy sisältää 6 lyhyttä kappaletta pituuksiltaan.
Buy Play Throw Away (7", Gaga Goodies, 1989), levy sisältää 8 lyhyttä kappaletta pituuksiltaan.
Ra(u)hatonta Joulua (7". Tavastia Records, 1992), esittäjät: Jorma, Johnny Blue, Jeesus (Paskan sivuprojekteja)
Heterosapiens (7". Human Wreckords, Saksa, 1997)
Christmas Album (7", Meeuw Muzak, Hollanti, 2002)
Women Are From Venus, Men From Anus (Riemu-levyt, 2005)
Aiheesta muualla

A Bald Finnish Maniac Named Paska artikkeli New York Pressissä. (englanniksi)
Women Are from Venus, Men from Anus -levynkansi
Simon Parmet

| Simon Parmet |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. lokakuuta 1897 Helsinki
Kuollut: 20. heinäkuuta 1969 (71 vuotta) Helsinki
Muusikko
Soittimet:  piano 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Simon Parmet  (ent. Pergament; 26. lokakuuta 1897 Helsinki – 20. heinäkuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen kapellimestari, säveltäjä, pianotaiteilija ja musiikkikirjailija.
Ura

Parmet opiskeli Pietarin konservatoriossa, Helsingin musiikkiopistossa sekä Berliinin konservatoriossa. Helsingissä hänen opettajinaan toimivat Erik Furuhjelm ja Erkki Melartin. Hän toimi oopperakapellimestarina Saksassa ja Suomalaisessa Oopperassa sekä Radio-orkesterin kapellimestarina (1948–1953). Parmet oli perustamassa Akateemista Laulua, jonka ensimmäinen johtaja hän oli (1953–1954).
Parmet teki ensimmäiset levytyksensä Berliinissä 1929. Hänen johdollaan tehtyjä nauhoituksia on Yleisradion nauhoitearkistossa, muun muassa Einar Englundin sinfonia nro 2 (1951), Bengt Johanssonin Ekspressioita orkesterille (1953) ja Toivo Kuulan Stabat mater (1953). Vuonna 1962 hän sävelsi elokuvamusiikkia Pikku Pietarin pihaan; orkesterina on Radion viihdeorkesteri. Hän sävelsi elokuvamusiikin myös Jack Witikan ohjaamaan elokuvaan Nukkekauppias ja kaunis Lilith (1955).
Parmet julkaisi ruotsiksi kirjoja, joihin kuuluvat muun muassa Sibelius symfonier: en studie i musikförståelse (suom. Sibeliuksen sinfoniat: Ajatuksia musiikin tulkinnasta), Con amore: Essäer om musik och mästare (suom. Sävelestä sanaan: Esseitä) ja Genom fönsterrutan: Essäer om konst och musik och andra uppsatser.
Hänen veljensä Moses Pergament oli säveltäjä ja musiikkikriitikko ja asui Tukholmassa.
Palkinnot ja tunnustukset

Helsinki-palkinto 1969
Kirjallisuutta

Dahlström, Fabian: ”Parmet, Simon (1897–1969)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 546–547.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Radion sinfoniaorkesterin kapellimestarit
Simon Parmet Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Parmet, Simon hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Simon Pergament-Parmet : Göteborgin musiikkielämästä matkavaikutelmia, Helsingin Sanomat, 01.01.1938, nro 1, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Simon Pergament : Konserttimatkalta Pyhään maahan. Europan ympäri rauhan viime hetkinä - sen poikitse sodan liekeissä, Helsingin Sanomat, 15.10.1939, nro 278, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  NARA
Oscar Paul

Oscar Paul
Oscar Paul (8. huhtikuuta 1836, Freiwaldau [nykyisin Jesenik], Sleesia – 18. huhtikuuta 1898, Leipzig, Saksa) oli saksalainen pianisti, musiikkitieteilijä ja musiikkikirjailija. Hän opiskeli Leipzigin yliopistossa aluksi teologiaa, mutta vaihtoi sen pian klassisen filologian opintoihin. Samanaikaisesti hän opiskeli Leipzigin konservatoriossa Plaidyn johdolla pianonsoittoa, Ernst Friedrich Richterin johdolla musiikinhistoriaa ja Moritz Hauptmannin opastuksella musiikinteoriaa. Filosofian tohtoriksi Paul väitteli 1860. Hän yritti luoda pianistin uraa Saksassa ja ulkomailla, mutta palasi Leipzigiin 1866 opettamaan yliopistossa muinaiskreikan musiikinteoriaa. Vuodesta 1869 hän opetti myös konservatoriossa musiikinhistoriaa, pianonsoittoa ja sävellystä. Yliopiston professuurin hän sai 1872.
Kirjallista tuotantoa

Paul toimitti jonkin aikaa kahta aikakausjulkaisua, Tonhallea ja sen seuraajaa Musikalisches Wochenblattia. Hän oli myös pitkään musiikkikriitikkona Leipziger Tagblatt -lehdessä.
toimitti painokuntoon Moritz Hauptmannin kirjoittaman teoksen Denkschrift zu Freier seines siebezigjährigen Geburtstages (1862)
Die absolute Harmonik der Griechen (1866)
toimitti Hauptmannin teoksen Die Lehre von der Harmonik (1868–1873)
Geschichte des Klaviers vom Ursprünge bis zu den modernsten Formen dieses Instrumentes (1868)
toimitti teoksen Handlexikon der Tonkunst (1870–1873)
Boetius und die griechische Harmonik (1872)
Musikalische Instrumente (1874)
Lehrbuch der Harmonik (1880), englanninnos A Manual of harmony (1885)
Paulin teoksia ei ole suomennettu.
Oppilaita

Rudolf Breithaupt
Pāvilosta

| Pāvilosta |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Pāvilosta
 Koordinaatit: 56°53′21″N, 21°10′37″E 
Valtio:  Latvia
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.pavilosta.lv 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pāvilosta on pieni ja nuori rannikkokaupunki läntisessä Latviassa, Itämeren rannalla. Kaupungin väkiluvuksi arvioitiin vuonna 2016 yhteensä 1 035.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pāvilosta Wikimedia Commonsissa
| n k Latvian kaupungit |
| --- | --- |
Tasavallan kaupungit: Daugavpils ·  Jēkabpils ·  Jelgava ·  Jūrmala ·  Liepāja ·  Ogre ·  Rēzekne ·  Riika (latv. Riga) ·  Valmiera ·  Ventspils
Kunnalliset kaupungit: Ādaži ·  Ainaži ·  Aizkraukle ·  Aizpute ·  Aknīste ·  Aloja ·  Alūksne ·  Ape ·  Auce ·  Baldone ·  Baloži ·  Balvi ·  Bauska ·  Brocēni ·  Cēsis ·  Cesvaine ·  Dagda ·  Dobele ·  Durbe ·  Grobiņa ·  Gulbene ·  Iecava ·  Ikšķile ·  Ilūkste ·  Jaunjelgava ·  Kandava ·  Kārsava ·  Ķegums ·  Ķekava ·  Koknese ·  Krāslava ·  Kuldīga ·  Lielvārde ·  Līgatne ·  Limbaži ·  Līvāni ·  Lubāna ·  Ludza ·  Madona ·  Mārupe ·  Mazsalaca ·  Olaine ·  Pāvilosta ·  Piltene ·  Pļaviņas ·  Preiļi ·  Priekule ·  Rūjiena ·  Sabile ·  Salacgrīva ·  Salaspils ·  Saldus ·  Saulkrasti ·  Seda ·  Sigulda ·  Skrunda ·  Smiltene ·  Staicele ·  Stende ·  Strenči ·  Subate ·  Talsi ·  Tukums ·  Valdemārpils ·  Valka ·  Vangaži ·  Varakļāni ·  Viesīte ·  Viļaka ·  Viļāni ·  Zilupe
Parkanon varikko

Puolustusvoimien logistiikkalaitoksen 2. Logistiikkarykmentin Länsi-Suomen varasto-osaston Parkanon varasto toimii Parkanossa Pirkanmaan maakunnassa. Varaston tehtävänä on varastoida ja jakaa sotamateriaalia puolustusvoimille.
Laitoksen aikaisemmat nimet olivat Parkanon varikko, Parkanon Pioneerivarikko (ParkPionV) ja Virtain varastoalue, vaikka toimintoja oli sekä Parkanossa että Virroilla. Se oli aikaisemmin Keuruun Pioneerivarikon varikko-osasto ParVko-os/KeuPionV, jonka hyvin pitkäaikainen johtaja oli vuodesta 1975 insinöörimajuri Ismo Paananen.
Puolustusvoimat tiedottivat vuonna 2021, että se modernisoi Parkanon varastoaluetta 18 miljoonalla eurolla rakentamalla maapeitteisiä varastosuojia sekä parantamalla turvallisuusjärjestelyjä.
Yhdyvaltojen kanssa solmitun DCA-sopimuksen perusteella Parkanon varastoalue annetaan tarvittaessa Yhdysvaltojen käyttöön.
Historia

Aiemmin alueela toiminut Parkanon Varikko oli perustettu vuonna 1940 osana silloista Pioneerivarikko 2:ta (PionV 2).
Varikon nimi muuttui Pioneerivarikoksi jo vuonna 1944. Vuonna 1962 sen alaisuuteen perustettiin Virtain Varikko-osasto ja myöhemmin Kintauden varasto-osasto.
Varikko siirrettiin Puolustusvoimien Materiaalilaitoksen alaisuuteen vuoden 1993 alussa laitosta perustettaessa.
Parkanon Varikko (lyhenne PARV), aikaisemmin Parkanon Pioneerivarikko (lyh. ParkPionV tai ParPionV) oli Puolustusvoimien erikoisvarikko. Varikon päätehtävä oli pioneerialan materiaalin kuten miinojen valmistus, varastointi ja joukoille jakaminen. Lisäksi sulutusmateriaali ja logistiikkatoimintoja kuului varikon vastuulle.
Parkanon varikolla loppui vuonna 2012 räjähdetuotanto säästösyistä johtuen.
Ennen lakkautusta vuonna 2013 varikko kuului Ähtärin Varikon hallintoon.
Varikon sivuraide

Asevarikko sijaitsi Parkanon koillispuolella Haapamäki–Pori-radalla Niinisalo–Kihniö-osuudella Isokankaan linjavaihteen päässä.
Päälliköitä

Varikon päällikkönä ovat toimineet mm. seuraavat upseerit:
insinöörimajuri Harri Yli-Hietanen 2008–
majuri Matti Östring 2001–2007
majuri Ari Suominen 1993–2000
majuri Simo Pajulahti –1993
insinöörimajuri Ismo Hietanen 1980–1989
Perinteet ja heraldiikka

Varikko vaalii Parkanon Pioneerivarikon ja Pioneerivarikko 2:n perinteitä.
Sen joukko-osastotunnuksessa on hakku, kirves, miekka ja lapio aseteltuina lapionterän päälle sekä varikoille yhteinen V-kirjain.
Varikon vuosipäivä on 25. heinäkuuta. Kunniamarssina on Koljonvirran marssi.
Kirjallisuutta

Elja Puranen, Mikko Elo. Keuruun pioneerivarikko 1940-2000 Keuruu: Keuruun pioneerivarikko, 2000 ISBN 952-91-2828-2
Vaino Vahing

| Vaino Vahing |
| --- | --- |
 Vaino Vahing 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. helmikuuta 1940 Meeksi, Viro
Kuollut: 23. maaliskuuta 2008 (68 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: viro
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vaino Vahing (15. helmikuuta 1940 Meeksi, Viro – 23. maaliskuuta 2008) oli virolainen kirjailija, koulutukseltaan psykiatri. Hän käsitteli tuotannossaan psyyken ja alitajunnan ilmiöitä, joita neuvostoaikaan ei muuten käsitelty virolaisessa kirjallisuudessa.
Vahing oli 1969–1979 naimisissa kirjailija Maimu Bergin kanssa.
Suomennetut novellit

Machiavellin kirjeet tyttärelleen I–II, suom. Henri Kapulainen, antologiassa Merentakaisia: uusinta virolaista proosaa, toim. Eva Lille. Weilin + Göös 1984 Sarja: Weilin + Göösin kirjasto ISBN 951-35-2818-9
Väinö Vainio (urheilija)

Väinö Niklas Vainio (14. toukokuuta 1912 Tampere – 2. huhtikuuta 1942 Tytärsaari) oli suomalainen yleisurheilija ja pesäpalloilija. Hän edusti urallaan molemmissa lajeissa Tampereen Pyrintöä ja saavutti SM-kymmenottelumitaleita sekä viestijuoksun Suomen-mestaruuden.
Väinö Vainio kilpaili 1930-luvun alussa yleisurheilun 10-ottelussa ja sijoittui vuosien 1932 ja 1933 SM-kisoissa kolmanneksi. Myöhemmin hän oli mukana vuonna 1940 Suomen mestaruuden voittaneessa Tampereen Pyrinnön pikaviestijoukkueessa, jossa hän juoksi toisen osuuden.
Suomela oli ennen sotavuosia kauppaedustaja. Hän kaatui Jatkosodassa Suomenlahden Tytärsaarella käydyissä taisteluissa. Hän oli kaatuessaan korpraali Jalkaväkirykmentti 27:ssa.
Giovanni Pascoli

| Giovanni Pascoli |
| --- | --- |
 Giovanni Pascoli
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. joulukuuta 1855 San Mauro di Romagna, Forlì-Cesena, Emilia-Romagna
Kuollut: 6. huhtikuuta 1912 (56 vuotta) Bologna, Italia
Ammatti:  runoilija, kirjallisuustieteilijä
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Tuotannon kieli: italia
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Giovanni Pascoli (31. joulukuuta 1855 San Mauro di Romagna, Forlì-Cesena, Emilia-Romagna – 6. huhtikuuta 1912 Bologna, Italia) oli italialainen runoilija. Hänen runonsa olivat melankolisia ja idealistisia, tavoittelivat yksinkertaisuutta sekä kiinnittivät erityistä huomiota yksityiskohtiin. Pascolin varhaistuotannossa kuvataan maaseudun elämää ja luontoa. Myöhäistuotantoon kuuluvissa teoksissa Poemi conviviali ja Odi e inni korostuvat puolestaan moraaliset ja yhteiskunnalliset aiheet.  Pascoli käsitteli runoissaan myös historiallisia ja mytologisia teemoja.
Pascoli oli opettajansa Giosuè Carduccin jälkeen Bolognan yliopistossa ensin latinan ja kreikan kielen ja vuodesta 1907 italialaisen kirjallisuuden professori.
Pascoli oli 1900-luvun vaihteen Italian hienoimpia ja hienostuneimpia runoilijoita. Antiikki on vaikuttanut häneen muodon suhteen, ja hän on lainannut yksityiskohtia ja kohtauksia etenkin kreikkalaisilta runoilijoilta, esimerkiksi Homerokselta ja Hesiodokselta. Vaikka hänen runoutensa on pikemmin hienostunutta kuin syvällistä, hän käsittelee arkielämän tunnelmia, äidinrakkautta, armollisuutta ja kuolemantuntoa.
Jo Pascolin ensimmäinen runokokoelma Myricae (1892) herätti huomiota. Juuri siinä tapaa spontaania sisäistä inspiraatiota, kun taas kokoelman Canti di Castelvecchio (1903) runot ovat teennäisempiä, eikä hän saa niissä esiin haluamiaan kuvia. 1897 ilmestyi Poemetti, ja sitä seuraavina vuosina useita merkittäviä teoksia (Odi e inni (1906), Poemi conviviali (1904), Canzoni di Re Enzio), jotka syvällisellä tunteellaan, jalolla aatesisällyksellään ja muodoltaan täydellisinä saivat suosiota ja nostivat hänet Italian silloisten merkittävimpien runoilijoiden joukkoon. Kirjallisuushistorian alan teoksista ovat merkittäviä Dante-tutkielmat Minerva oscura (1898), Sotto il velame (1900) ja Pensieri e discorsi (1907). Kootut teokset Poesie ilmestyivät 1903–1909.
Alkuvaiheen tuotannossa  Pascolin runojen aiheet liikkuivat luonnossa, perheen parissa ja arkisessa elämässä, mutta myöhemmin kokemiensa menetysten jälkeen hän käsitteli niihin liittyviä tunteita. Kokoelmassa Carmina hän käytti latinaa ja oli viimeisiä italialaisia runoilijoita, joka onnistui siinä.
Teokset (valikoima)

Myricae, 1891
Canti di Castelvecchio, 1903
Primi poemetti, 1904
Poemi conviviali, 1904
Odi e inni, 1906
Teokset (valikoima) > Suomennettuja runoja antologioissa

Lähde
Italian kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Tyyni Tuulio, Helsinki: WSOY 1945
Kaarlo Sarkia, Runot: Kahlittu, Velka elämälle, Unen kaivo, Kohtalon vaaka, runoja kokoelmien ulkopuolelta, suomennoksia, toim. Kaarlo Marjanen, WSOY 1944
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Tämän runon haluaisin kuulla 2, Helsinki: Tammi 1987 ISBN 951-30-6580-4
Aurinko ja lamppu: I–II (Il sole e la lucerna: I–II), suom. Yrjö Kaijärvi, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Fides (Fides), suom. Tyyni Tuulio, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Iltani, suom. Elina Vaara, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Kymmenes elokuuta (X Agusto), suom. Helka Hiisku, teoksessa: Helka Hiisku: Iltalaulu, WSOY 1971 – julkaisussa: Parnasso 1953; nro 4. Runo kokoelmasta Myricae, 1894 (Elegie: III)
Leija (L'aquilone), suom. Elina Vaara, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Näkemiin! (Addio!), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta (1957, 1974, 2004) ja Tämän runon haluaisin kuulla 2
Orpo (Orfano), suom. Kaarlo Sarkia, teoksissa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja ja Kaarlo Sarkia, Runot
Poikaset: 1–3, suom. Elina Vaara, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Pyhäaamu, suom. Elina Vaara, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Sapfon laulu kuolemasta (Poemi conviviali: Togli il pianto), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta (1957, 1974, 2004)
Vainaja (Morto), suom. Kaarlo Sarkia, teoksissa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja – Kaarlo Sarkia: Runot – Tuhat laulujen vuotta 1957 (Runo kokoelmasta Myricae, 1894 (Creature: III) )
Öinen jasmiini (Il gelsomino notturno), suom. Elina Vaara, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giovanni Pascoli Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Kalle Vainionpää

Kalle Eemili Eliaanpoika Vainionpää
Kalle Eemili Eliaanpoika Vainionpää (6. tammikuuta 1891 Kortesjärvi – 4. huhtikuuta 1918 Rautu) oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Eljas Vainionpää ja Josefina Jaakontytär. Tämä kortesjärveläinen maanviljelijä liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 19. lokakuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 8. Jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, missä joukko-osastossa otti osaa taisteluihin Raudussa, missä hän kaatui 4. huhtikuuta 1918 ja haudattiin Kortesjärven sankarihautaan. Hän oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Kortesjärvellä.
Mika Vaihekoski

Mika Vaihekoski on suomalainen taloustieteilijä, joka on vuodesta 2013 toiminut Turun yliopiston kauppakorkeakoulun rahoituksen professorina. Sitä ennen hän toimi 2004–2013 vastaavassa tehtävässä  Lappeenrannan teknillisessä yliopistossa.
Vaihekoski valmistui kauppatieteiden maisteriksi Turun kauppakorkeakoulusta 1993 ja aloitti vuonna 1995 jatko-opinnot rahoituksen valtakunnallisessa tutkijakoulussa (Graduate School of Finance and Financial Accounting). Hän vieraili yhdysvaltalaisen Northwestern-yliopiston Kellogg Graduate School of Managementin professorina ASLA-Fulbright-stipendillä 1997-1998. Vaihekoski suoritti lisensiaatin tutkinnon 1996 ja tohtorin tutkinnon 1999 Svenska handelshögskolanissa Helsingissä. Sen jälkeen hän toimi yliassistenttina Helsingin kauppakorkeakoulussa sekä rahoitusinstituutin johtajana LTT-Tutkimus Oy:ssä, kunnes hänet nimitettiin rahoituksen professoriksi ensin Lappeenrantaan 2004 ja vuonna Turkuun.