stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Konneveden alue
Vesistöalueen rakenne > Muita virtavesiä

Edellisessä luettelossa esiintyy sellaiset joet, jotka laskevat vesistöalueen pääreitille. Pääreitille jäävät Hankavedestä Konneveteen virtaava Hankakoski, Hankaveden sisäinen Tallinvirta, Lonkarista alkava Kattilavirta ja Koskelovedestä alkava Tyyrinvirta. Nämä pysyvät yleensä talvikauden avovetenä suuren virtaamansa vuoksi. Näiden jokien yläjuoksulla voi esiintyä muitakin tunnettuja tai merkittäviä jokihaaroja. Lummukan valuma-alueen (14.719) Lummukasta laskee Konninveteen lyhyt nimetön joki. Lummukkaan tulee yläjuoksulta kaksi jokea: lyhyt Roninjoki ja tätä pitempi Nuottasenjoki, jonka yläjuoksulla Nuottasesta alkava Pieni-Nuottanen ja järveen laskeva Isojoki. Pohjois-Konneveteen laskee Ahvenisojan valuma-alueen (14.716) lasku-uoma Heinjoki, jonka yläpuoliskoa kutsutaan Ahvenisojaksi. Tämä oja alkaa Iso-Ahvenisesta. Pohjois-Konneveteen laskee etelämpänä toinenkin Heinjoki, joka alkaa Koipilammen kosteikosta.
Myhinjärven valuma-alue (14.718) on pinta-alaltaan vesistöalueen toiseksi suurin valuma-alue. Sen lasku-uomana on Myhinjärvestä alkava lyhyt Myhinkoski. Vesistöalue muodostuu ala- ja keskijuoksulla sokkeloisista järvistä, niiden välisistä kapeikoista tai koskijaksoista. Varsinaisia jokiuomia esiintyy vähän. Keskijuoksulla sijaitsee Mehtiö, joka laskee Pieni-Myhiin Kuorekosken ja Mehtiökosken kautta. Mehtiön ja suurehkon Ahvenisen välissä on lyhyt Ahvenkoski. Ahveniseen laskee useat virtavedet. Niistä pienin nimetty puro on Särkilahteen laskeva Pajulamminpuro. Järven eteläosaan laskee pohjoisesta tuleva Rytäsenjoki, jonka pääuoma tulee Pieni-Tervasen ja Iso-Tervasen kautta. Samaan järvenosaan laskee etelästä päin Mäkilammesta alkava Sahijoki, joka on ylempänä Mataroisesta laskevana nimeltään Mataroisenpuro. Tämän vesireitin yläjuoksulta löytyy vielä Suoveronpuro. Ahvenisen eteläosan kaakkoisrantaan laskee Pien-Ahvenisesta Ahvenisensalmi, joka on nimestään huolimatta jokimainen virtavesi. Järveen laskee ylempänä Leikonlammesta alkava Leikonjoki ja Leikonlampeen laskee kuuden kilometrin päässä alkava Uprinpuro.
Korpipuron valuma-alueen (14.717) pääuoma muodostuu alajuoksulla Korpinpurosta ja siihen yhtyvästä kymmenkilometrisestä Kaipiaispurosta. Lonkariin laskeva Lonkarinjoen yläjuoksua kutsutaan nimellä Rastunjoki. Koskeloveteen laskee kaakosta Sikosalmi, joka on Pieksäjärven valuma-alueen (14.79) laskujoki. Sen virtavedet esitellään sen omassa artikkelissa. Koskeloveteen laskee enää Niinivedestä alkava Nokisenkoski, joka on yläpuolisen Virmasveden alueen (14.72) rajakoski.
Vesistöalueen rakenne > Järviä

Vesistöalueen suuret järvet ovat Rautalammin pääreitillä sijaitsevat Konnevesi (189 km²), Hankavesi (18 km²) ja ylimpänä Koskelovesi–Miekkavesi (25 km²). Näillä kullakin on oma vesistöalueensa, johon luetaan niihin lyhyiden laskuojiensa kautta laskevia lähiseudun järviä tai lampia. Lähialueiden lisäksi on nimetty kuusi laajempaa valuma-aluetta, joilla järvet voivat sijaita kauempanakin. Konneveden alueella sijaitsee noin 280 vähintään hehtaarin kokoista järveä tai lampea, joista Konneveden lähellä 75 järveä.
Konneveden lähialue (14.711) sijaitsee Etelä- ja Pohjois-Konneveden ympäristössä. Etelä-Konneveden etelärantojen läheisyydessä on seuraavia järvi, jotka on lueteltu lännestä itään: Ruunalampi (6 ha), Salmentauslampi (4 ha), Kolu (23 ha), Lummukan valuma-alueen (14.719) alajuoksulla sijaitseva Lummukka (142 ha), Iso-Säyneinen (29 ha), Vahvanen (544 ha) ja Pitkä-Kaupparinen (5 ha). Etelä-Konneveden itärantaan laskevat esimerkiksi Kalajanjärvi (101 ha), Kaipiolampi (5 ha) ja Syväjärvi (65 ha). Pohjoisrannikon lähijärviä ovat lännestä lukien Kopru (6 ha) ja Väärä (7 ha) Konneveden kirkonkylässä sekä Leskelänjärvi (63 ha).
Pohjois-Konneveden länsirannikolla ovat etelästä lukien Rysäppä (36 ha), Kuhjonlampi (9 ha), Valvatinlampi (28 ha), Toivionlampi (13 ha) ja Purontauslampi (9 ha). Länsirantaan laskee Lääminginjoen valuma-alue (14.715) laskujoki Lääminginjoki, jonka valuma-alueen suuret järvet ovat Lääminki (41 ha) ja Horonjärvi (369 ha). Järven lahdenpohjukkaan laskee Heinijoki, joka on Ahvenisojan valuma-alueen (14.716) laskujoki ja jonka lähdejärvi on Iso-Ahveninen (200 ha). Sen itärannikolla on vain muutama lampi, mutta viereiseen valuma-alueeseen kuuluva Kiesimä sijaitsee kapean kannaksen takana.
Hankaveden lähiympäristössä on yli 40 järveä tai lampea. Saaristoisen Hankaveden rannikolle laskevat esimerkiksi Korolampi (4 ha) ja Kilpilampi (8 ha). Haapaveden itäosissa on pitkiä lahtia, joiden alueella ovat esimerkiksi Olkilampi (5 ha), Kolmisoppi (11 ha), Hoikanlampi (14 ha) ja Huuhtlampi (11 ha). Lahtien eteläpäähän laskee niin sanottu Myhin reitti, jonka Myhinjärven valuma-alueella (14.718) on yli 100 järveä tai lampea. Niitä kaikkia ei luetella tässä, mutta tärkeimmät järvet ovat alajuoksun suuret järvet Myhinjärvi (428 ha), Pieni-Myhi (234 ha), Korppinen (133 ha) ja Vihtanen (434 ha). Näiden lisäksi voidaan vielä mainita Mehtiö (249 ha) ja Ahveninen (633 ha).
Hankaveden ja Koskeloveden väissä on virtaava vesistöalue, jonka yhtenä osana on Lonkari (122 ha). Konkarin alapuolelle yhtyy luoteesta tuleva Liimattalansalmi, jonka yläosassa on vielä Hankaveteen kuuluva Rautalampi. Siihen laskevat esimerkiksi Syväjärvi (58 ha), Savijärvi (15 ha) ja Mustikainen (14 ha) sekä Korpipuron valuma-alueen (14.717) Korpijärvi (62 ha) ja Sääksjärvi (156 ha).
Koskeloveden alueella (14.713) on vain 16 järveä, jotka ovat varsin pieniä. Järven kaakkoispäähän laskee Sikosalmi, joka on järvirikkaan Pieksäjärven valuma-alueen laskujoki.
Kopais

| Kopais Κωπαΐς |
| --- | --- |
Valtiot:   Kreikka
Paikkakunta:  Boiotia, Keski-Kreikka
Koordinaatit:  38°27′N, 23°03′E
Laskujoki:  Kifisós 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  95  m 
Pinta-ala:  ennen noin 200 km²
 fiKopais 
Kopais (m.kreik. Κωπαΐς, lat. Copais) oli järvi Boiotiassa Kreikassa. Sen koko oli noin 200 neliökilometriä. Järvi kuivattiin 1800-luvulla ja sen alue on nykyisin tasankoa, joka tunnetaan nykykreikkalaisessa nimimuodossa Kopaḯda (kreik. Κωπαΐδα, kath.kreik. Κωπαΐς, Kopaḯs).
Antiikin aikaisen Boiotian kartta, Kopaisjärvi keskellä.
Nykyistä Boiotian tasankoa ilmasta, Kopaisjärven alue kuvan oikeassa yläkulmassa.
Orkhomenoksen minyalaiset kuivattivat Kopaisjärven osittain jo mykeneläisenä aikana 1300-luvulla eaa. Tuolloin järven koillislaidalla sijaitsi Glan linnoitus. Kuivatushanke oli Euroopan varhaisin. Se toteutettiin suurilla vallituksilla, kanavilla sekä maanalaisella putkituksella, joka johti veden itään Pohjoiselle Euboianlahdelle. Työ oli ennätysmäisen suuri jopa nykyajan mittapuulla, ja sen aikana arvioidaan siirretyn noin 2 miljoonaa kuutiometriä maata ja 250 000 kuutiometriä kiveä. Muinaisia kuivatusputkia on löydetty noin 25 kappaletta.
Myöhemmin järvi kehittyi uudelleen. Se sai nimensä sen rannalla sijainneesta Kopain kaupungista. Homeros tunsi seudun nimellä Arne, ja viittasi siihen vielä ”rypäleilt' ani-runsaana” eli hedelmällisenä viljelymaana. Muinainen Orkhomenos (samoin kuin nykyinen Orchomenóksen kaupunki) sijaitsi järven pohjoispuolella ja Theba (samoin kuin nykyinen Thívan kaupunki) järven kaakkoispuolella. Antiikin aikana järven länsipäässä sijaitsi Khaironeian kaupunki ja etelälaidalla Haliartos.
Boiotian Kifisós- eli Kefissosjoki laski alun perin Kopaisjärveen. Nykyisin se laskee idempänä sijaitsevaan Ylíki- eli Hylikejärveen. Antiikin aikana Kopaisjärvi tunnettiin muun muassa kaloistaan ja erityisesti sen ankeriaat olivat arvostettua herkkua antiikin kreikkalaisessa keittiössä.
Järven ympäristö oli soista. Sitä voitiin käyttää jonkin verran maanviljelykseen, mutta alue tulvi usein. Kokonaisuudessaan järvi kuivattiin vuosina 1886–1887. Tuolloin järven syvyys oli muinaisen Glan ympärillä noin kolme metriä, ja linnoituksen paikka muodosti saaren. Nykyisin tasanko on maanviljelyskäytössä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kopais Wikimedia Commonsissa
Hattulan vaakuna

Hattulan vaakuna
Hattulan kunnanvaakunan aiheina ovat keskiajalla rakennettu Hattulan Pyhän Ristin kirkko sekä runsaan puolentoista kilometrin päässä kirkosta sijaitseva 1919 rakennettu Mierolan silta. Vaakunan on suunnitellut Erkki Karttunen, ja se vahvistettiin käyttöön 12. maaliskuuta 1957.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä reunoihin ulottuva yksikaarinen silta, jonka yläpuolella kreikkalainen risti; molemmat kultaa”.
Hattulan vaakuna
Observatorio

Kanadalais-ranskalainen observatorio Havaijilla.
Tyko Brahen Stjerneborg.
Observatorio (lat. observatorium, havainnointipaikka) on luonnon ja tähtitaivaan ilmiöiden havaitsemiseen tarkoitettu paikka tai rakennus.
Tähtitieteellinen observatorio

Yleisimmin observatoriolla tarkoitetaan pelkistetysti tähtitornia, jossa maapallon ulkopuolisia kohteita tutkitaan tähtikaukoputken avulla. Observatoriot ja niissä käytetyt teleskoopit ovat kalleutensa vuoksi yliopistojen, valtioiden, järjestöjen ja avaruustutkimuslaitosten (NOT, ESO, ESA) yhteisiä tutkimuskeskuksia, joissa tähtitieteilijät tutkivat hyvinkin kaukaista ulkoavaruutta käyttäen myös silmälle näkymättömiä valon aallonpituuksia (infrapuna) ja muuta sähkömagneettista säteilyä.
Tähtitornit sijoitetaan yleensä kauaksi taajamista sellaiseen paikkaan, jossa valosaaste on mahdollisimman vähäistä. Parhaat tähtitornit ja teleskoopit sijaitsevat korkeilla vuorilla pilvien yläpuolella tai jopa avaruudessa maapallon kiertoradalla (Hubble), jolloin ilmakehä ja sääilmiöt eivät häiritse avaruuden tutkimista. Suomessa ei ole mahdollista sijoittaa tähtitornia niin korkealle, koska Suomen tunturit ovat suhteellisen matalia.
Moni yleisötähtitorni on rakennettu korkeaan rakennukseen, kuten vesitorniin. Näin hyödynnetään rakennus kahteen tarkoitukseen. Korkeudesta on myös hyötyä horisontin madaltumisen ja valosaasteen vähenemisen ansiosta. Usein kuitenkin rakennetaan oma rakennus, jonne kaukoputki sijoitetaan.
Suurin osa Suomen tähtitorneista on lähinnä harrastekäytössä, ja ne omistaa usein paikallinen tähtiharrastusyhdistys. Moni tähtitorni on myös yleisölle avoin. Ammattitutkijoiden käytössä Suomessa on Turun lähellä Tuorlan observatorio ja Kirkkonummella Metsähovin havaintokeskus, jossa on Helsingin yliopiston kolme tähtitornia, Aalto-yliopiston radioteleskooppi ja aiemman Geodeettisen laitoksen havaintoasema. Helsingin yliopiston vanha observatorio Tähtitorninmäellä on ollut opetus- ja tutkimuskäytössä.
Vulkanologinen observatorio

Vulkanologisessa observatoriossa tutkitaan tulivuoria. Tutkimustyön tarkoituksena on saada selville syitä ja tapahtumaketjuja, jotka aiheuttavat tulivuorenpurkauksia. Maailman vanhin vulkanologinen observatorio on Italiassa sijaitseva vuonna 1841 perustettu Vesuviuksen observatorio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Observatorio Wikimedia Commonsissa
Konvehti

Suklaakonvehteja
Konvehti on täytetty suklaamakeinen. Konvehteja voidaan koristella erilaisilla kastikkeilla tai rouheilla. Konvehdit pakataan usein rasiaan, jossa ne ovat niille upotetuissa koloissa.
Valmistus

Suklaakonvehteja valmistetaan usein niin, että kiinteät täytteet viedään kuljetinhihnalla rivissä kuorrutuskoneeseen ja niiden päälle valutetaan suklaakerros. Liköörikonvehdin teossa kuuma sokeriliuos valutetaan maissitärkkelyspuuterissa oleviin syvennyksiin. Liuokseen muodostuu jäähtyessään kuori, jonka päälle suklaa valutetaan.
Historia

Sveitsiläisen apteekkarin poika Jean Neuhaus keksi suklaakonvehdin (ransk. praline) Brysselissä vuonna 1912. Suklaata myytiin tuolloin apteekeissa, koska sillä katsottiin olevan terveydellisiä vaikutuksia. Neuhaus halusi tehdä suklaasta houkuttelevamman, ja konvehdin keksimisen jälkeen hänen yrityksestään tuli kuuluisa ja menestyvä. Neuhaus on edelleen menestyvä konvehtien valmistaja Brysselissä.
Suomalaisista konvehtivalmistajista tunnetuimpia ovat Fazer ja Panda. Tunnettu valmistaja on myös belgialainen Leonidas. Suomessa konvehteja ostetaan erityisesti jouluksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konvehti Wikimedia Commonsissa
Konvektiivinen järjestelmä

Konvektiivinen järjestelmä eli ukkospilvijärjestelmä (engl. Mesoscale Convective System, MCS) koostuu monesta ukkospilvestä, jotka ovat järjestyneet systeemiä ylläpitäväksi kokonaisuudeksi. Se on luonteeltaan monisolukuuro, joka elää useita tunteja ja on halkaisijaltaan yli sata kilometriä. Konvektiivisia järjestelmiä on luokiteltu alaluokkiin lähinnä niiden muodon mukaan.
Kuurojono

Kuuropilvijono on   kuuro- tai ukkospilvien muodostama nauhamainen jono, joka  eroaa muista konvektiivisistä järjestelmistä pitkän ja kapean muotonsa takia.
Jono muodostuu useista erillisisitä kuuropilvistä, joten pienellä alueella on monia nousu- ja laskuvirtausalueita. Se on siis monisolu-ukkonen, mutta rakenne poikkeaa muista monisolu-ukkosista. Kuuropilvet  ovat asettuneet jonoksi, ja niiden laskuvirtaukset kehittävät yhtenäisen puuskarintaman jonon etupuolelle.
Mesomittakaavan konvektiivinen kompleksi

Toinen konvektiivisten järjestelmien erikoistapaus on MCC:ksi ("Mesomittakaavan konvektiivinen kompleksi") kutsuttu pyöreä ja kylmä järjestelmä. Se määriteltiin jo 1980, kun monet muihin konvektiivisiin järjestelmiin liittyvät määritelmät ovat peräisin vasta 1990-luvun ja 2000-luvun kenttä- ja mallikokeista.
Mesomittakaavan konvektiivinen kompleksi (MCC) on sellainen konvektiivinen järjestelmä, joka täyttää tietyt kokoon ja pyöreyteen liittyvät ehdot. Ne on määritelty infrapunakanavan satelliittikuvista havaittavien ominaisuuksien perusteella. Niiden täytyy säilyä ainakin kuuden tunnin ajan. Liian pitkulaiset, pienet tai lyhytikäiset järjestelmät luokitellaan muihin konvektiivisiin järjestelmiin.
Konvektiivisen kompleksin pinta-ala, joka määritellään osana jossa pilven huipun lämpötila on –32 °C tai alle, pitää olla vähintään 100 000 km². Lisäksi alueen, jossa pilven huipun lämpötila on kylmempi kuin –52 °C, pitää olla yli 50 000 km². Pilvirykelmän soikeuden eli eksentrisyyden on oltava 0,7 tai yli, eli lyhyimmän halkaisijan on oltava ainakin 70 % pisimmästä halkaisijasta.
MCC:n keskiosa havaitaan maanpinnalla heikkona korkeapaineena, koska siinä on niin kylmää ilmaa. MCC:iä havaitaan usein öiseen aikaan. Ne syntyvät usein konvektiivisen kehityksen kuten monisolu.ukkosen loppuvaiheessa. Niiden pitkä elinikä liittyy järjestelmän omaan virtauksenttään, jossa on ylätroposväärissä divergenssiä ja antisyklonaalista pyörteisyyttä, keskitroposfäärissä syklonaalista pyörteisyyttä ja maanpinnan lähellä konvergenssia, jonka saa aikaan pilven etureunasta ulos virtaava ilma.
Mesomittakaavan konvektiivinen pyörre

Pitkäikäiset MCC:t luovat oman virtausjärjestelmän ja duynaamisen kentän, johon syntyy torposfäärin yläosaan korkeapaine ja alaosaan matalapaine.
Mesomittakaavan konvektiivinen pyörre (engl. Mesoscale Convective Vortex, MCV) on esimerkiksi ukkosta aiheuttavan mesomittakaavan konvektiivisen järjestelmän keskuksessa voimakkaimman konvektiivisen lämmityksen alapuolella oleva matalapainepyörre, joka on noin 50–100 km leveä ja 1,5–5 km korkea.  Yleensä MCV:tä ei mainita sääanalyyseissä, mutta se on pitkäikäinen ja elää jopa 12 tuntia mesomittakaavan konvektiivisen järjestelmän kuoltua. Tämä jäljelle jäänyt MCV voi käynnistää uuden ukkosen. Trooppisilla merillä, esimerkiksi Meksikonlahdella MCV voi käynnistää trooppisen matalapaineen tai hurrikaanin.lähde?
Kuuropilvihauhan kehitys yhdestä ukkospilvestä harvinaisella tavalla jota ei ole lainkaan kuvattu tässä artikkelissa.
Teuvo Hatunen

Teuvo Juhani Hatunen (20. elokuuta 1944 Haapavesi – 15. joulukuuta 2010 Ylitornio) oli suomalainen hiihtäjä.
Hatunen sijoittui Sapporon 1972 talviolympialaisissa 30 kilometrillä 22:nneksi ja 50 kilometrillä 32:nneksi. Ylä-Tatran MM-kilpailuissa 1970 hän sijoittui viestissä seitsemänneksi ja 50 kilometrillä 12:nneksi.
"Teukka" Hatunen edusti seuratasolla Haapaveden Urheilijoita ja Ounasvaaran Hiihtoseuraa. Hän voitti Suomen-mestaruuden 50 kilometrillä vuonna 1969. Hän saavutti SM-hopeaa 30 ja 50 kilometrillä vuonna 1970 sekä SM-pronssia 50 kilometrillä vuonna 1971 ja 30 kilometrillä vuonna 1972. Hän voitti Salpausselän kisojen 50 kilometrin kilpailun vuonna 1970. Puijon hiihdoissa hän sijoittui toiseksi 15 ja 30 kilometrillä vuonna 1971, ja Ounasvaaran kisoissa hän oli 15 kilometrillä kolmas vuonna 1967. Hän voitti sotilaiden maailmanmestaruuden partiohiihdossa vuosina 1968 ja 1971, 4 × 10 kilometrin viestihiihdossa vuonna 1968 sekä ampumahiihtoviestissä vuonna 1971.
Hatin kieli

| Hatti> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:  Anatolia
Ajoitus:  – 1300–1000 -luvuilla eaa.
Puhujia:  kuollut
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  isolaattikieli
ISO 639-3:  xht
 Ohje 
Hatin kieli eli hatti on Vähän-Aasian koillisosassa puhuttu, muinaista heettiä edeltänyt isolaattikieli, jota puhuivat hattilaiset. Sitä kutsutaan myös protoheetiksi. Kieli tunnetaan heettiläisiin savitauluihin sisältyvistä, usein käännöksellä varustetuista rituaaliteksteistä. Hatin on arveltu olevan sukua luoteiskaukasialaisille kielille.
Kielen uskotaan sammuneen heettien uuden valtakunnan uudella kaudella 1300–1000 -luvuilla eaa.
Sanastoa

Hattin kielestä on säilynyt sanastoa:
alef = "kieli"
ashaf = "jumala"
fa-zari = "ihmiset"
fel = "talo"
*findu = "viini" (sanasta findu-qqaram "viini-kauha")
fur = "maa"
Furun-Katte = "Maan kuningas", hattilainen sodan jumala
Furu-Semu = hattilainen aurinkojumalatar
Hanfasuit = hattilainen valtaistuimen jumalatar
hilamar = "temppeli"
Kasku = hattilainen kuun jumala
katte = "kuningas"
-nifas = "istua"
pinu = "lapsi"
zari = "kuolevainen"
-zi = "laittaa, asettaa"
Kookossaarensirkku

| Kookossaarensirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Pinaroloxias  Sharpe, 1885
Laji::  inornata
Kaksiosainen nimi
 Pinaroloxias inornata  (Gould, 1843) 
Katso myös
   Kookossaarensirkku Wikispeciesissä   Kookossaarensirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kookossaarensirkku (Pinaroloxias inornata) on darwininsirkkuihin kuuluva varpuslintu, jota tavataan vain Costa Ricalle kuuluvalla Kookossaarella. Se on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Kookossaarensirkku on tanakkaruumiinen lintu, jonka pituus on 12 senttiä, ja paino noin 16 grammaa. Lajin Koiraiden ja naaraiden väritys on samanlainen kuin Galápagossaarilla elävillä maasirkuilla. Naaraiden höyhenpeite on selkäpuolelta mustanruskea ja siinä on epäselviä oliivinruskeita juovia. Vatsapuoli on sitä vastoin ruskeankeltainen ja sitä kirjovat mustat juovat. Ruskeankeltaista on myös selkäpuolella, esimerkiksi otsassa, siivissä ja silmien yläpuolella. Koiraat ovat täysin mustia. Nokka on ohut ja suippo. Nuoret linnut ovat naaraiden näköisiä, keltaista nokkaa lukuun ottamatta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kookossaarensirkku on Kookossaaren endeeminen laji. Se on ainoa darwininsirkku, joka ei elä Galápagossaarilla. Kookossaarelta on matkaa emämaahan Costa Ricaan noin 500 kilometriä. Lajin esi-isät tulivat saarelle Galápagossaarilta ehkä epätoivoisen muuttomatkan tai myrskyn kuljettamina. Saarella elää vain yksi sirkkulaji, sillä Kookossaari on yksittäinen valtamerisaari, eikä kuulu mihinkään saaristoon, joten se ei ole suotuisa paikka eri populaatioiden eristämiseksi toisistaan. Lajin levinneisyys kattaa vain 25 neliökilometriä. Se on saaren yleisin maalintu ja esiintyy runsaimpana alankoalueilla, ylängöillä harvemmassa.
Pääosa Kookossaaresta on rehevien trooppisten metsien peitossa, mutta laji elää saaren kaikissa ympäristötyypeissä. Sitä tavataan niin rannikoiden hibiskus-tiheiköissä, metsämailla, avoimilla alueilla kuin metsän latvustossakin.
Kookossaarensirkku luokitellaan elinvoimaiseksi. Saarelle tuodut vuohet, siat ja peurat vahingoittavat saaren elinympäristöjä. Lisäksi kissat ja rotat saattavat saalistaa kookossaarensirkkuja. Laji näyttää kuitenkin olevan melko vastustuskykyinen tulokaslajien aiheuttamalle häiriölle. Lajin kannan uskotaankin olevan olevan vakaa. Kookossaari on suojeltu kansallispuistona ja kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Elintavat

Kookossaarensirkun laulu koostuu pitkästä sirinästä, jonka taajuus nousee lopussa. laulua edeltää usein läpitunkeva, metallinen nuotti. Huutoihin kuuluvat epätasainen "djrr"-huuto ja "tyew"-vihellys. Kookossaarensirkku on kaikkiruokainen laji. Jokainen Galapagossaarilla elävä darwininsirkkulaji on erikoistunut lajitasolla tiettyyn ravintokohteeseen, mutta kookossaarensirkut ovat erikoistuneet tiettyyn ravintoon yksilötasolla. Jotkin yksilöt saattavat erikoistua lehvästössä lepääviin hyönteisiin, toiset pehmeisiin hedelmiin, meteen tai siemeniin. Näin monen eri ravinnonhankintatavan taustalla on ilmeisesti kilpailun puute.
Kookossaarensirkun lisääntymisestä tiedetään vain vähän. Pesintä ajoittuu pääosin tammi-toukokuulle, mutta laji voi pesiä mihin aikaan vuodesta tahansa. Naaras munii kerralla 2 munaa.
Naaras
Erkin Koray

Mustafa Erkin Koray (24. kesäkuuta 1941 Istanbul – 7. elokuuta 2023 Toronto) oli turkkilainen laulaja ja kitaristi. Hänet tunnetaan turkkilaisen rockin edelläkävijänä.
Erkin Korayn äiti oli Istanbulin konservatorion pianonsoiton opettaja. Poika alkoi soittaa pianoa viisivuotiaana ja sähkökitaraa teini-ikäisenä. Opiskellessaan Istanbulin saksalaisessa lyseossa hän perusti vuonna 1957 Turkin ensimmäisen rock and roll -yhtyeen, joka innoitti muun muassa nuorempaa Barış Mançoa. Vuonna 1962 Koray julkaisi Turkin ensimmäisen rocksinglen. Vuosina 1962–1964 hän suoritti asevelvollisuuttaan ilmavoimien tanssi- ja jazzorkesterin kitaristina.
Vuosina 1965–1966 Koray työskenteli Länsi-Saksassa, jossa hän tutustui uuteen länsimaiseen rockmusiikkiin. Palattuaan kotimaahansa hän perusti yhtyeen, joka alkoi ensimmäisenä esittää psykedeelissävyistä arabeskimusiikkia. Koray omaksui hippi-imagon, jonka takia hän joutui esityskieltoon Turkin yleisradioyhtiössä. Samaan aikaan hänestä tuli turkkilaisen vastakulttuuriliikeen keulahahmo.
Korayn ensimmäinen LP-levy vuonna 1973 oli levy-yhtiön tekemä singlekokoelma. Vuonna 1974 ilmestyi hänen ensimmäinen varsinainen albuminsa Elektronik Türküler (”Sähköisiä kansanlauluja”), joka on yksi varhaisen Turkki-rockin merkkiteoksista. Länsimaisia vaikutteita ja turkkilaista kansanmusiikkia yhdistänyt levy oli myös kaupallinen menestys. Arabeskisävyinen toinen albumi ilmestyi vuonna 1976 ja psykedeelisempi Erkin Koray Tutkusu (”Erkin Korayn intohimo”) vuonna 1977.
Vuodesta 1977 lähtien Koray asui Länsi-Euroopassa ja Kanadassa, mutta teki vähän uutta musiikkia. Vuonna 1982 ilmestynyt Hampurissa ja Istanbulissa äänitetty albumi Benden Sana (”Minulta sinulle”) sisältää intialaisvaikutteisia kokeiluja. Koray muutti takaisin Istanbuliin vuonna 1984, mutta ei pystynyt saavuttamaan entistä tasoaan ja suosiotaan. Hän teki comebackin 1990-luvulla ja julkaisi viimeisen albuminsa vuonna 1999.
Hasan Abdal

| Hasan Abdal |
| --- | --- |
 Panja Sahib.
 Hasan Abdal
 Koordinaatit: 33°49′10″N, 72°41′21″E 
Valtio:  Pakistan
Provinssi:  Punjab
Piirikunta:  Attockin piirikunta
Väkiluku (2017):  63 218
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hasan Abdal (urduksi ‏حسَن ابدال‎, Hasan Abdāl) on pikkukaupunki Pakistanin Punjabin provinssissa. Paikka tunnetaan etenkin paikallisesta lähteestään, jolla on uskonnollista merkitystä sikheilleja muslimeille. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan 63 218.
Maantiede

Hasan Abdal sijaitsee Pakistanin Punjabin provinssissa Attockin piirikunnassa. Attockin kaupunki sijaitsee Hasan Abdalista noin 40 kilometriä länteen.