stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nico Collins

Nico Collins Michiganin yliopiston joukkueen ottelussa 23. marraskuuta 2019.
Nico Collins (s. 19. maaliskuuta 1999 Birmingham, Alabama, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä. Collins edustaa NFL-joukkue Houston Texansia. Ennen NFL-uraansa hän pelasi Michiganin yliopiston joukkueessa. Texans varasi hänet kolmannella kierroksella 89. varausvuorolla vuoden 2021 NFL:n varaustilaisuudessa. Toukokuussa 2021 Collins teki tulokassopimuksen Texansin kanssa. Toukokuussa 2024 Collins teki Texansin kanssa kolmivuotisen ja yhteensä 72,5 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen. Kaudella 2024 Collins valittiin Pro Bowl-tähdistöotteluun. Collins on pelannut 51 NFL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 218 kiinniottoa. Näillä kiinniotoilla hän on edennyt 3 230 jaardia ja tehnyt 18 touchdownia. Hän on edennyt juoksemalla seitsemän jaardia. Collins on pelannut neljä NFL:n pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 23 kiinniottoa. Näillä kiinniotoilla hän on edennyt 367 jaardia ja tehnyt kaksi touchdownia. Hän on edennyt juoksemalla neljä jaardia. Tilastot päivitetty kauden 2024 jälkeen.
Intian asevoimat

Intian asevoimat (hindiksi भारतीय सशस्‍त्र सेनाएँ, Bhāratīya saśastra senāeṃ, engl. Indian Armed Forces) on sotilasorganisaatio, joka on vastuussa Intian puolustuksesta ja maan alueellisesta turvallisuudesta. Asevoimien ylipäällikkönä toimii Intian presidentti. Asevoimat ovat käskynalaisia ja vastuussa Intian hallitukselle, jota johtaa pääministeri. Asevoimat koostuvat kolmesta puolustushaarasta: maa-, meri- ja ilmavoimista. Lisäksi asevoimien apuna toimivat rannikkovartiosto ja puolisotilaalliset joukot, sekä ydinaseiden hallinnasta vastaavat strategiset joukot.
Asevoimien henkilöstö koostuu nykyisin kokonaisuudessaan vapaaehtoisista. Tarvittaessa hallituksella on mahdollisuus asettaa voimaan yleinen asevelvollisuus, mikäli maan turvallisuus sitä vaatii. Tätä mahdollisuutta ei ole kuitenkaan vielä käytetty, ei edes Pakistania ja Kiinaa vastaan käytyjen sotien aikana.
Intia on 2000-luvulla hankkinut runsaasti aseita erityisesti Venäjältä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Intian asevoimien viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Laaja tietosivusto Intian asevoimista (englanniksi)
Institut du cerveau et de la moelle épinière

Aivo-ja selkäytimen instituutti (ransk. Institut du cerveau et de la moelle épinière) on voittoa tavoittelematon yksityisen ranskalaisen säätiön omistama instituutti, joka tutkii aivo- ja neurologisia ja psykiatrisia sairauksia (Alzheimerin, Parkinsonin, dystonia, epilepsia, multippeliskleroosi, aivohalvaus, syöpä, dementia, masennus, pakko-oireinen häiriö, autismi jne.) sekä selkäydinsairauksia (halvaantuminen, neliripalgia jne.).
Se perustettiin 24. syyskuuta 2010 Pitié-Salpêtrière -sairaalan oheen. Se kokoaa yhteen 600 tutkijaa, insinööriä ja teknikkoa.
Perustajajäsenet

ICM kokoaa yhteen henkilöitä kaikilta elämänaloilta (lääketiede, urheilu, kauppa, elokuva jne.) Ja jotka ovat antaneet eri osaamisalueensa säätiön palvelukseen: Gérard Saillant (ICM: n presidentti), Yves Agid (tieteellinen johtaja), Olivier Lyon-Caen, Luc Besson, Louis Camilleri, Jean Glavany, Maurice Lévy, Jean-Pierre Martel, Max Mosley, Lindsay Owen-Jones, Michael Schumacher, Jean Todt, David de Rothschild tai Serge Weinberg.
ICM: n sponsorit ovat Jean Reno ja Michelle Yeoh.
iPEPS-inkubaattori

ICM isännöi yrityshautomoa. Joulukuusta 2019 lähtien tähän hautomoon on sijoitettu yli 27 yritystä.
Aiheesta muualla

ICM Institute
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Institut du cerveau et de la moelle épinière
Käännös suomeksi
Inductrack

Inductrack on passiivinen magneettisen levitaation toteutus. Inductrack radassa on kapeita poikittaisia johdinsilmukoita. Levitoivassa vaunussa on kestomagneetteja Halbach-asetelmassa, jossa kestomagneettien magneettivuot pullistuvat rataa päin. Vaunun ollessa paikallaan lepotilassa magneettilevitaatio ei toimi vaan vaunu lepää laakeroitujen pyörien päällä. Kun vaunu kiihdytetään riittävän suureen vauhtiin, levitaatio alkaa toimia, ja vaunu nousee magneettikentän varaan. Magneettisen nosteen tuottamisesta aiheutuva liikettä vastustava voima on pieni. Nosteen ja kulkuvastuksen suhde 500 km/h nopeudessa on noin 200:1 joka on paljon suurempi kuin millään lentokoneella, mutta toisaalta pienempi kuin teräskiskoilla kulkevan teräspyöräisen junan, jonka nosteen ja kulkuvastuksen suhde on noin 1 000:1. Toiminta perustuu kestomagneettien aiheuttamaan itseinduktioon radan johdinsilmukoissa, ja vastakkaiset magneettivuot aiheuttavat hylkivän voiman, joka kannattelee vaunuja.
Inductrackin (tai Inductrakin) keksi Kaliforniassa sijaitsevan Lawrence Livermoren kansallisen laboratorion tutkijaryhmä, jota johti fyysikko Richard F. Post, maglev-junissa käytettäväksi. Se perustuu teknologiaan, jota käytetään vauhtipyörän leijuttamiseen. Vakionopeudella tarvitaan virtaa vain junan työntämiseen eteenpäin ilmanvastuksen ja sähkömagneettisen vastuksen voittamiseksi. Vähimmäisnopeuden yläpuolella junan nopeuden kasvaessa leijuntaväli, nostovoima ja käytetty teho ovat suurelta osin vakioita. Järjestelmä voi nostaa 50 kertaa magneetin painon.
Kuvaus

Nimi induktiorata tulee sanasta induktanssi tai induktori; sähkölaite, joka on valmistettu lankasilmukoista. Kun Halbachin magneettiryhmä kulkee lankasilmukoiden yli, kentän sinimuotoiset vaihtelut indusoivat jännitteen kiskon käämeihin. Pienillä nopeuksilla silmukat ovat suurelta osin resistiivinen impedanssi, joten indusoidut virrat ovat suurimmat siellä, missä kenttä muuttuu nopeimmin, eli kentän vähiten voimakkaiden osien ympärillä, jolloin syntyy vain vähän nostetta.
Nopeuden kasvaessa kelojen impedanssi kuitenkin kasvaa suhteessa nopeuteen ja hallitsee kelakokoonpanojen yhdistettyä impedanssia. Tämä viivästyttää virran huippuvaihetta, jolloin radan indusoima virta pyrkii paremmin osumaan yksiin magneettiryhmän kenttäpiikkien kanssa. Kisko luo näin oman magneettikenttänsä, joka on samassa linjassa kestomagneettien kanssa ja hylkii niitä, jolloin syntyy leijuva vaikutus. Kisko voidaan hyvin mallintaa RL-sarjapiirien sarjana.
Kun käytetään neodyymi-rauta-boori-kestomagneetteja, leijuminen saavutetaan alhaisilla nopeuksilla. Testimalli leijui yli 35 km/h (22 mph) nopeudella, mutta Richard Post uskoo, että todellisilla radoilla leijuminen voitaisiin saavuttaa "jo 1 - 2 mph (1,6 - 3,2 km/h) nopeudella." Siirtymisnopeuden alapuolella magneettinen vastus kasvaa ajoneuvon nopeuden myötä; siirtymisnopeuden yläpuolella magneettinen vastus pienenee nopeuden myötä. Esimerkiksi 500 km/h (310 mph) nopeudella nostovoiman ja vastuksen suhde on 200:1, mikä on paljon korkeampi kuin missään lentokoneessa, mutta paljon alhaisempi kuin klassisessa teräspyörän ja teräskiskon yhdistelmässä, jossa saavutetaan arvo 1000:1 (vierintävastus). Tämä johtuu siitä, että induktiivinen impedanssi kasvaa samassa suhteessa nopeuden kanssa, mikä kompensoi käämien havaitseman kentän nopeamman muutosnopeuden, jolloin virran virtaus ja leijunnan tehonkulutus pysyvät vakiona.
Inductrack II -muunnoksessa käytetään kahta Halbach-joukkoa, toinen radan yläpuolella ja toinen radan alapuolella, jolloin magneettikenttä kaksinkertaistuu ilman, että joukon paino tai pinta-ala kasvaa merkittävästi, ja samalla vähennetään vastusta alhaisilla nopeuksilla.
Useat maglev-rataa koskevat ehdotukset perustuvat Inductrack-tekniikkaan. Yhdysvaltain kansallinen ilmailu- ja avaruushallinto (NASA) harkitsee myös Inductrack-tekniikkaa avaruuslentokoneiden laukaisuun.
General Atomics kehittää Inductrack-teknologiaa yhteistyössä useiden tutkimuskumppaneiden kanssa.
InducTrackin kehitys

Sovelluksesta riippuen nostovoiman ja vastuksen suhdetta suositaan alhaisella tai korkeammalla nopeudella. Inductrackin kolme variaatiota on suunniteltu eri tarkoituksiin. Inductrack I on suunniteltu suurnopeusjunia varten. Nostovastussuhde pienenee nopeuden kasvaessa. Inductrack II -mallissa on paremmat leijuntaominaisuudet suhteellisen alhaisella nopeudella käytettäväksi yksilöliikenteessä (PRT) tai kaupunkiliikenteessä, ja siinä käytetään konsolista kiskoa. InducTrack III on suunniteltu suurille kuormille ja rahdille, ja sen raide on vain osittain konsolista, jotta se kestää suuria kuormia.
Vaimennus

Aktiivista vaimennusta ei ole, ja vaimennus johtuu ainoastaan raiteen geometriasta. Testit ovat osoittaneet, että matalataajuisia värähtelyjä (1 Hz) esiintyy, ja Yhdysvalloissa on myönnetty patentti (7478598), joka koskee itse raiteen mekaanista vaimennusta (Inductrack II:ssa). Kisko leikataan segmentteihin ja jokainen segmentti vaimennetaan mekaanisesti.
Sovellukset

Hyperloop Transportation Technologies ilmoitti maaliskuussa 2016 käyttävänsä passiivisia Inductrack-järjestelmiä Hyperloop-järjestelmässään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inductrack Wikimedia Commonsissa
International Maglev Board (englanniksi)
General Atomics, Urban Maglev(Retrieved 28 May 2013)
Lawrence Livermore National Laboratories: Richard Post contributions
S&TR article on Inductrack
Media articles and technical reports on Inductrack, 1998 to 2005 (Arkistoitu – Internet Archive)
Electric Cargo Conveyor System with Inductrack, General Atomics, Final Report, October 2006
The Inductrack Maglev system, Presentation on 10 Oct 2005 (Arkistoitu – Internet Archive)
Vilho Suonmaa

Suonmaan suunnittelema Lintulan luostarin kirkko Heinävedellä.
Ravintola Kägöne Parikkalassa.
Vilho Suonmaa (24. huhtikuuta 1935 Suojärvi – 23. kesäkuuta 2004 Joensuu) oli joensuulainen rakennusarkkitehti. Hän on suunnitellut ortodoksisia kirkkorakennuksia, näistä tunnetuimpana Lintulan luostarin kirkko. Sen lisäksi hän on suunnitellut muutamia tsasounia.
Töitä

Bomban talo, Nurmes, 1978
Lintulan luostarin kirkko lohkotiilestä 1973
Kiteen Särkijärven tsasouna harkkotiilestä 1973
Tohmajärven Petravaaran tsasouna puusta 1964
Liperin tsasouna puusta ja laattakivestä 1973
Pyhäselän Sinisen tien tsasouna siperianmäntyhirrestä 2001
Parikkalan hotelli-ravintola Kägöne hirrestä 1986
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Ménièren tauti

| Ménièren tauti |
| --- | --- |
 Sisäkorva. Simpukan (engl. cochlea) häiriöt aiheuttavat Ménièren taudin kuulo-oireet ja kaarikäytävien (engl. semicircular ducts) häiriöt huimausoireet.
Luokitus
ICD-10:  H81.0
ICD-9:  386.0
OMIM:  156000
MedlinePlus:  000702
MeSH:  D008575
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Ménièren tauti on sisäkorvan sairaus, jonka keskeisimmät piirteet ovat korvan soiminen ja paineentunne, toistuvat kiertohuimauskohtaukset ja kuulon heikkeneminen toispuolisesti ja matalista taajuuksista (alle 2000 Hz) alkaen. Tautia on kutsuttu kolmen H:n sairaudeksi (humina, huonokuuloisuus ja huimaus), ja sen kuvasi ranskalainen Prosper Ménière vuonna 1861.
Ominaisuudet > Ajallinen kulku

Ménièren taudin kulku tunnetaan lähinnä oireiden näkökulmasta. Ensimmäisten oireiden ilmaannuttua Ménièren tauti on krooninen ja osalla hitaasti etenevä tauti, mutta siinä esiintyy ennen kaikkea kohtauksia, epäaktiivisia vaiheita ja vaihtelua – erityisesti taudin alkuvaiheessa. Kohtaukset kestävät tyypillisesti noin 20 minuutista 12 tuntiin kerrallaan ja toistuvat vaihtelevin väliajoin. Erityisesti taudin alkuvaiheessa tila voi olla täysin normaali kohtausten välillä. Taudin edetessä oireet muuttuvat pysyvämmiksi.
Ominaisuudet > Sijainti

Ménièren tauti on tyypillisesti aluksi toispuolinen ja muuttuu noin 15–50 %:lla myöhemmin molemminpuoliseksi. Tauti kohdistuu tyypillisesti aluksi sisäkorvan simpukan kierteen loppuosan rakenteisiin, jotka vastaavat matalista äänistä (noin alle 2000 Hz), ja se voi edetä täältä koko simpukan alueelle eli koko taajuusalueelle.
Syyt

Ménièren tauti on sisäkorvan sairaus, jossa sisäkorvassa olevan nesteen eli endolymfan määrä on joistain syistä lisääntynyt. Noin 5–23 prosentilla Ménièren tauti on selvästi perinnöllistä (ns. familiaalinen Ménièren tauti). Tauti ilmaantuu pääosin 20–60 vuoden iässä eli harvoin jo nuorena tai vasta iäkkäillä; perinnöllinen tauti ilmenee jonkin verran nuoremmilla kuin ei-perinnöllinen tauti.
Vaikutukset > Oireet

Ménièren tautiin liittyy huimaus- ja kuulo-oireita. Huimausoireiseen kuuluvat toistuvat noin 20 min – 12 t ajan kestävät kohtaukset, joihin liittyy kiertävää huimausta, pahoinvointia ja oksentelua sekä asennosta riippumatonta, terveen korvan suuntaan lyövää silmävärvettä (nystagmus). Kuulo-oireisiin taas kuuluvat vaihteleva kuulonalenema, korvan soiminen (tinnitus) ja paineentunne sekä kuuluvuuden tasoittumisilmiöt ja epämiellyttävät kuulotuntemukset, kuten äänen vääristyminen ja ääniherkkyyden kasvu. Kuulonalenema voi edetä matalilta taajuusalueilta kaikille taajuuksille, toispuolisesta molempiin korviin (noin 15–50 %:lla) ja vaihtelevasta pysyväksi ja palautumattommaksi. Tauti kuitenkaan ei kokonaan kuurouta korvaa.
Ehkäisy

Tehokkaita menetelmiä Ménièren taudin ilmaantumisen ehkäisemiseksi ei vielä tiedetä.
Diagnostiikka

Ménièren taudin diagnostiikka perustuu kliiniseen haastatteluun ja tutkimukseen sekä audiogrammitutkimukseen. Korva-, nenä- ja kurkkutautien erikoislääkärin konsultaatio on usein aiheellista. Diagnoosin varmistaminen vaatii tavallisesti kuukausien seurantaa.
Kliinisessä haastattelussa tyypillisesti havaitaan Ménièren tautiin sopivat huimaus- ja kuulo-oireet (ks. Oireet). Potilaalla ei ole migreeniä ja ennen kaikkea tajunta, motoriikka ja sensoriikka ovat kohtauksen aikana normaalit, eli tajunnan tason laskua ja halvausoireita ei ole esiintynyt. Kliinisessä tutkimuksessa voidaan havaita, että sairaan korvan kalorinen ärtyvyys on heikentynyt, Unterbergerin marssikokeessa voidaan nähdä yli 45 asteen kääntymä sairaan korvan puolelle ja tärykalvolöydös on normaali.
Audiogrammitutkimuksessa nähdään kuulokynnysten alenemaa sekä ilma- että luujohteisesti (eli sisäkorvatyyppisesti) mataliin taajuuksiin painottuen; toispuolisissa tapauksissa vähintään 20 dB:n alenema 500, 1000, 2000 ja 3000 Hz:n keskiarvossa toiseen korvaan verrattuna.
Diagnostiikassa poissuljetaan ainakin seuraavat Ménièren tautia mahdollisesti muistuttavat tilat:
Vestibulaarinen migreeni: Erottavia piirteitä muun muassa päänsärky, kohtauksen kesto (5 min – 72 t) ja kuulonaleneman alkaminen molemminpuolisena.
Äkillinen kuulonmenetys: Erottavia piirteitä muun muassa kuulon romahtaminen, voimakas tinnitus, kohtauksen kertaluonteisuus ja kuulonaleneman pysyvä palautuminen.
Vestibulaarineuroniitti: Erottavia piirteitä muun muassa kuulonaleneman puute, vaikeat kohtausoireet ja oireettomuus noin 4–8 viikon kuluessa.
Vestibulaarischwannooma (akustikusneurinooma): Erottavia piirteitä muun muassa parantumaton toispuolinen kuulonalenema ja huomattavan heikko sanojen erotuskyky sairaassa korvassa.
Aivoinfarkti (pikkuaivot tai aivorunko): Erottavia piirteitä muun muassa lievempi pahoinvointi, vertikaalinen tai muuten poikkeava silmävärve (nystagmus) ja muut neurologiset oireet sekä TT-kuvauksen löydökset (ei välttämättä alkuvaiheessa).
Hoito

Ménièren taudin hoitoon voivat kuulua ensinnäkin erilaiset sopeutumista edistävät ja stressiä vähentävät keinot, kuten informointi taudin luonteesta, elämäntapojen säännöllistäminen, oma lääkäri ja vertaistuki sekä kuntoutus- ja sopeutumisvalmennuskurssit. Suomessa vertaistukea, tietoa ja kursseja tarjoavat ainakin Suomen Meniere-liitto ja Kuuloliitto. Työnkuvan muokkaaminen oirekuvaan sopivammaksi voi olla aiheellista, mutta suurin osa potilaista tarvitsee korkeintaan tilapäistä sairauslomaa taudin aktiivisissa vaiheissa. Ménièren tauti ei estä autolla ajoa. Vaikeimmissa tapauksissa pysyvä työkyvyttömyysratkaisu voi kuitenkin olla aiheellinen. Suomessa käytettyä kynnystä työkyvyttömyyseläkkeelle on kuitenkin kuvattu hyvin korkeaksi.
Ménièren taudin lääkehoidossa voidaan käyttää betahistiiniä esimerkiksi 24–12 mg × 2 asteittain vähentäen tai hydroklooritiatsidi-amiloridia pienellä annoksella kaliumtasoja ja verenpainetta seuraten. Myös näiden kahden hoidon yhdistelmää on käytetty. On kuitenkin huomattavaa, että betahistiini ei näytä ehkäisevän huimauskohtauksia. Kohtauksellista pahoinvointia voidaan hoitaa myös pahoinvointilääkkeillä eli antiemeeteillä peräpuikkoina annosteltuna. Myös pahoinvointia ehkäisevä lääkehoito on mahdollinen; tämän mahdollinen vaikutus ajokykyyn on syytä huomioida.
Ménièren tautia on hoidettu vaikeammissa tapauksissa myös korvakäytävän painepulssihoidolla, välikorvan gentamysiini-injektioilla, tasapainohermon katkaisulla ja sisänesterakkulan dekompressioleikkauksella. Näistä näyttö ainakin dekompressioleikkauksen ja gentamysiini-injektioiden hyödystä on vähäinen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Meniere-liitto
Keski-Suomen Meniereyhdistys
Ménièren-tauti, Terveyskirjasto.fi
Lyhyt historia lähes kaikesta

| Lyhyt historia lähes kaikesta> A Short History of Nearly Everything |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Bill Bryson
Genre:  tietokirjallisuus
Julkaistu:  2003
Suomennos
Suomentaja:  Markku Päkkilä
Kansitaiteilija:  Martti Ruokonen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2005
Ulkoasu:  kovakantinen, sidottu
Sivumäärä:  577
ISBN:  951-0-30972-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Lyhyt historia lähes kaikesta (engl. A Short History of Nearly Everything) on Bill Brysonin yleistajuinen tiedekirja vuodelta 2003.
Kirjan sisältö

Kirja käsittelee monia luonnontieteitä, muiden muassa astronomiaa, kemiaa ja biologiaa. Bill Bryson aloittaa kirjassaan uuden asian käsittelyn tyypillisesti kertomalla jonkin tarinan tieteen historiasta; kirja kertoo esimerkiksi Isaac Newtonin ja Charles Darwinin elämästä. Kirja syventyy kuitenkin pääasianaan tieteen uusimpiin löytöihin.
Bryson keräsi aineksia kirjaansa haastattelemalla kolmen vuoden aikana monia asiantuntijoita.
Kirjan sisältö > Osat

Kirjan osiot ja niiden käsittelemät aiheet pääpiirteittäin ovat:
Palkinnot

Vuonna 2004 Bill Bryson sai kirjastaan Aventis-säätiön palkinnon, 10 000 puntaa. Vuonna 2005 kirja voitti EU:n 50 000 euron Descartes-tiedeviestintäpalkinnon. Kiitospuheessaan Bryson totesi, ettei ketään ole koskaan palkittu yhtä ruhtinaallisesti tietämättömyydestään. Kirja oli Yhdistyneessä kuningaskunnassa myydyin tiedekirja vuonna 2005, ja se on ollut bestseller-listoilla Yhdysvalloissakin.
Kirjan suomeksi kääntänyt Markku Päkkilä sai korkeatasoisesta tietokirjasuomennoksesta J. A. Hollon palkinnon Suomen kääntäjien ja tulkkien liitolta.
Vastaanotto

Dosentti Hannu Karttunen toteaa kirjasta, että kyseessä on hauska kirja, joka toivottavasti herättää kiinnostusta tieteeseen ja tieteen historiaan ja parhaimmillaan innostaa ottamaan asioista selvää luotettavampien lähteiden avulla. Lähdeteoksena kirjaa ei hänen mukaansa uskalla käyttää, sillä sen sisältö on jonkinlaista kolmannen tai neljännen käden tietoa; Bryson on käyttänyt lähteenä yleistajuisia teoksia, ja ”tuloksena on edelleen muunnettu versio, joka voi joskus harhautua omille teilleen”, Karttunen kirjoittaa. ”Kirja vilisee pieniä virheitä ja epätarkkuuksia.”
The Guardianin arvostelun mukaan teoksen vahvuus piilee siinä, että kirjailija tietää, millaista on pitää tiedettä tylsänä. Tutkija John Waller kehuu sävyä, joka kirjaan on tullut sen ansiosta, että Bryson kirjoitti asiantuntijoiden haastattelemisen pohjalta.
Kuten Karttunen, myös tutkija C.P. Rajendran toivoo, että Lyhyt historia lähes kaikesta herättää suuressa yleisössä mielenkiintoa tieteeseen. Hän kirjoittaa kirjan epätarkkuuksista: ”saatat havaita joitain anteeksi annettavia epätarkkuuksia ja toisinaan taipumusta vaelteluun”. Rajendran kehuu Lyhyttä historiaa ”suunnattoman viehättäväksi” ja helppolukuiseksi. Hän on myös tyytyväinen, että teoksen kirjoittaja oli tiedekirjamaailman ulkopuolinen.
Sojuz T-7

Sojuz T-7 oli Neuvostoliiton miehitetty avaruuslento Saljut 7 -avaruusasemalle. Laukaisu tapahtui Baikonurista 19. elokuuta 1982 ja paluu maahan 10. joulukuuta 1982.
Miehistö > Avaruuteen kuljetettiin

Leonid Popov, päällikkö
Aleksandr Serebrov
Svetlana Savitskaja
Miehistö > Varamiehistö

Vladimir Vasjutin, päällikkö
Viktor Savinyh
Irina Pronina - tätä naiskosmonauttia ei löydy esim.  (Arkistoitu – Internet Archive) kosmonauttilistalta.
Miehistö > Aluksella palasivat maahan

Anatoli Berezovoi
Valentin Lebedev
Aiheesta muualla

space.kursknet.ru (englisch) (Arkistoitu – Internet Archive)
spacefacts.de
Pirkkalan Jalkapalloklubi

Pirkkalan Jalkapalloklubi (PJK) on vuonna 1993 perustettu pirkkalalainen jalkapallo- ja futsalseura. Miesten edustusjoukkue pelasi kaudella 2018 Nelosta ja naisten edustus naisten Kolmosessa. Futsalissa miesten edustusjoukkue pelasi Futsal-liigassa mutta tippui putoamiskarsinnan kautta Futsal Ykköseen kaudeksi 2019-2020. Seuralla on yhteensä yli 300 lisenssipelaajaa.PJK järjestää vuosittain Pirkkalan alakoulujen välisen jalkapalloturnauksen ja harrastajien puulaakiturnauksen.
Miesten kakkosjoukkue (PJK/2) pelaa Vitosessa. Lisäksi PJK:lla on 7–15-vuotiaiden juniorijoukkueet, tyttöjen ja poikien B-joukkueet ja KKI-35-ikämiesten joukkue. Futsalissa  PJK/2 pelaa Futsal-Kakkosessa ja B-poikien joukkue piirinsarjassa. Naisten joukkue pelaa Ykköstä.
PJK:n naisten joukkue nousi kaudella 2007 Kakkoseen häviämättä kertaakaan 24 ottelussa Kolmosessa, Nelosessa ja Errea Cupissa. Miesten futsaljoukkue pääsi kaudella 2007–08 Suomen cupin välieriin, joissa hävisi hallinneelle mestarille Golden Futsal Teamille. Kaudella 2007–2008 edustusjoukkue pelasi Kakkosessa Tampereen piirissä, mutta nousi Ykköseen FC Lynxin luovuttua sarjapaikasta.
PJK:n nimekkäin entinen pelaaja lienee Miki Sipiläinen, joka pelasi seurassa kaudella 2008.
Futsal

PJK:n miesten edustusjoukkue pelaa Futsal-liigassa kaudella 2018-2019.  PJK nousi ensimmäistä kertaa historiassa pääsarjatasolle kaudeksi 2016-2017. PJK on sijoittunut molempina liiga-kausinaan sijalle 10., jääden täten ulos pudotuspeleistä mutta välttäen liiga-karsinnat.
Futsal > Pelaajat kaudella 2018-2019

Kasper Kangas (MV) #1
Erik Ojala (MV) #66
Nico Suomalainen (MV) #12
Toni Järvinen #6
AP Mäkinen #7
Tomi Tiira #9
Ville Halme #14
Lauri Lätti #15
Timi Litmanen #16
Matti Lindroos #20
Miikka Mörö 22 (C)
Kalle Strömberg #24
Mikke Litmanen #42
Harri Joki #55
Valtteri Jaatinen #74
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
| n k Futsal-Liiga |
| --- | --- |
 Hallitseva mestari: Akaa Futsal
Joukkueet (2024–25):  Akaa Futsal  FC Kemi  Golden Futsal Team  Kampuksen Dynamo  Mad Max  Liikunnan Riemu  Pirkkalan Jalkapalloklubi  Someron Voima  Tornion Palloveikot  Turun Pallokerho  Vehmaisten Urheilijat  Vieska Futsal