Rafael Lindqvist
Pilalehdet ja poliittiset kirjoitukset

Lindqvist osti vuonna 1904 viisi vuotta aiemmin perustetun pilalehti Fyrenin, jonka toimittamisesta tuli vuosien ajaksi hänen työnsä ja mieluisin harrastuksensa. Hän toimi myös lehtiyhtiön toimitusjohtajana. Oman lehtensä sivuilla kulmikkaana luonteena tunnettu Lindqvist saattoi vapaasti ilmaista itseään ja mielipiteitään sekä suunnata kritiikkinsä kaikkia ja kaikkea kohtaan. Hän oli taitava satiirikko ja hänen erikoisalaansa olivat riimitellyt pilkkarunot. Hänen käyttämästään nimimerkistä Sepia tuli maankuulu. Hän myös julkaisi kolme kokoelmaa tällä nimimerkillä kirjoittamiaan runoja otsikolla Rim och rapp vuosina 1907, 1909 ja 1919 sekä vielä yhden kokoelman vuonna 1941. Lindqvist sai houkuteltua Fyreniin aikansa parhaat suomalaiset kirjoittajat ja piirtäjät, ja lehdestä tuli merkittävä mielipidevaikuttaja. Se pilkkasi muun muassa fennomaniaa, sosialisteja ja raittiusliikettä. Lindqvistin jyrkkä ruotsalaiskansallinen nationalismi, antidemokraattinen oikeistolaisuus ja avoin antisemitismi tosin karkottivat myöhemmin Fyrenistä joukon kirjoittajia, kuten Guss Mattsonin.
Sortokausien aikana Lindqvist esiintyi voimakkaana Venäjän Suomen-politiikan kriitikkona. Hän kirjoitti ja julkaisi vuonna 1902 anonyymisti Svarta boken (”Musta kirja”) -nimisen poliittisen kirjasen, jossa esiteltiin kuvien kera kaksitoista merkittävää suomalaista Venäjän myötäilijää. Teos painettiin Tukholmassa ja painos salakuljetettiin Suomeen Hangon kautta joulukuussa 1902. Pääkallon kuvalla koristetun teoksen mukaan jokaisen isänmaallisen suomalaisen tuli tuntea halveksuttavimmat Venäjän kätyrit ulkonäöltä. Esitellyistä henkilöistä prokuraattori Eliel Soisalon-Soininen joutui kolme vuotta myöhemmin salamurhan uhriksi Lindqvistin kirjan ollessa osa häneen kohdistettua vihanlietsontaa. Fyrenissä vuonna 1913 ilmestynyt Eric Vasströmin pilapiirros ”Venäjän hovi tanssii Paatiolla” johti sekä Vasströmin että Lindqvistin tuomitsemiseen kolmeksi kuukaudeksi vankeuteen majesteettirikoksesta. Heille tarjottiin mahdollisuutta välttää rangaistus pyytämällä julkisesti keisarilta anteeksi, mutta he kieltäytyivät.
Lindqvist matkusti vuoden 1918 alussa Suomen senaatin lähettämänä Pietariin tarkoituksenaan käännyttää Venäjän vasemmistolehdistö Suomelle myönteisemmäksi. Suomeen palattuaan hän osallistui huhtikuussa 1918 Helsingin valtaukseen ja haavoittui Katajanokalla. Sisällissodan jälkeen Lindqvist muutti asumaan Tammisaareen. Fyren oli ajautunut taloudellisiin vaikeuksiin ja Lindqvist oli joutunut harventamaan sen ilmestymistahtia vuodesta 1917 alkaen. Monet kirjoittajista ja piirtäjistä, kuten Vasström, olivat lähteneet lehdestä ajauduttuaan Lindqvistin kanssa poliittisiin erimielisyyksiin. Lisäksi valtalehdistö oli kääntynyt Fyreniä vastaan sen jyrkän poliittisen linjan vuoksi. Kun Lindqvist sisällissodan jälkeisissä armeijaa koskeneissa kiistoissa asettui tukemaan tsaarinupseereita nuorempia jääkäreitä vastaan, hän menetti loputkin nauttimansa sympatiat oikeiston parissa. Fyrenin käytyä kannattamattomaksi Lindqvist lakkautti lopulta lehden vuonna 1922.
Lindqvist perusti kuitenkin Fyrenin seuraajaksi Blinkfyrenin, joka ilmestyi vuosina 1924–1939. Uusi lehti jatkoi edeltäjänsä jalanjäljissä. Poliittisesti Lindqvist ja hänen lehtensä olivat Suomen tasavallassa RKP:n oikeistosiiven linjoilla. Blinkfyren muuttui 1930-luvulla entistä poliittisemmaksi, liputti lapualaisuuden ja natsismin puolesta sekä vastusti aitosuomalaisuutta.
Vanhoilla päivillään Lindqvist julkaisi muistelmateokset Ur en sprakfåles leverne (1942), Sprakfålens vänner och ovänner (1943) ja Mitt förlorade paradis: bilder och minnen från Obbnäs och omnejd (1946).