stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sr2
Historia

Vuonna 1992 silloinen Valtionrautatiet tilasi tarjouskilpailun jälkeen 20 uutta Lok 2000 -tyyppistä sähköveturia SLM:lta ja ABB:ltä. Myöhemmin tehtiin 20 veturin lisätilaus, johon sisältyi 12 veturin optio. Kuusi optioista muutettiin sittemmin tilauksiksi, jolloin toimitettujen vetureiden kokonaismääräksi tuli 46. Lok 2000 -veturit olivat valmistuessaan maailman moderneimpia sähkövetureita. Vetureiden alkuperäinen valmistaja ja suunnittelija oli SLM (telit ja muu mekaniikka) yhdessä ABB:n kanssa (sähkötekniikka), mutta omistussuhteiden muutosten takia rakentajan nimeksi vaihtui kesken toimitusten Adtranz ja viimeksi Bombardier Transportation. Veturien korit valmisti alihankintana Transtech Suomessa. Veturit saivat tyyppimerkinnän Sr2 ja numerot 3201–3246.
Sr2-sarja oli ensimmäinen 1970-luvulla tilatun Sr1-sarjan jälkeen tilattu sähköveturisarja. Ensimmäiset kaksi veturia, numerot 3201 ja 3202, valmistuivat vuonna 1995. Niillä ajettiin Suomessa koeajoja pääasiassa nopeissa junissa Helsingin ja Oulun välillä. Virallisesti ne otettiin käyttöön keväällä 1996. Sr2-veturin sarjatoimitukset alkoivat pian tämän jälkeen ja kestivät vuoteen 2003 saakka. Kaikki Sr2-sarjan veturit olivat aktiivisessa käytössä käyttöönotostaan vuoteen 2021. Veturi 3201 otettiin varaosalähteeksi syksyllä 2021. Vuonna 2023 veturit 3202, 3204 ja 3205 otettiin varaosalähteiksi ja veturit 3203 ja 3206 jätettiin seisontaan. Vuonna 2024 veturit 3203, 3206 ja 3208 otettiin varaosapurkuun.
Sarjan vetureiden lempinimiksi ovat vakiintuneet Alppiruusu, Käkikello, Marsu ja Möhkö. Näistä kaksi ensimmäistä viittaa vetureiden alkuperämaahan Sveitsiin, joskin Käkikello virheellisesti.
Ominaisuudet

Sr2 vastaa teknisesti sveitsiläistä Lok 2000 -veturia, jota käytetään muun muassa Sveitsissä, Norjassa ja Kiinassa (Hongkongissa). Sr2 on niin sanottu yleislinjaveturi, eli se on suunniteltu sekä tavara- että matkustajajunien vetoon. Veturin suurin sallittu nopeus on 210 kilometriä tunnissa. Koeajoissa sillä on ajettu suurimmillaan 232 km/h. Maksiminopeus 230 km/h oli merkittynä ensimmäisissä vetureissa, mutta sittemmin sitä on alennettu voimassa olevien säännösten mukaiseksi. Vetureita voidaan kytkeä yhteiskäyttöön enintään kolme kappaletta. Tämä tarkoittaa, että kolmea veturia voidaan ajaa yhden kuljettajan voimin yhdestä ajopöydästä. Kun Sr2-veturit kytketään yhteiskäyttöön, ensimmäisen veturin etummainen virroitin on ylhäällä ja takimmaisen veturin takimmainen virroitin on ylhäällä. Jos vetureita on yhteiskäytössä kolme, on keskimmäisen veturin virroitin vapaasti valittavissa eli mitään ”väärää” asentoa sillä ei ole.
Ominaisuudet > Muotoilu

Kori on muotoiltu aerodynaamisesti edullisesti sekä nokaksi että junaa vasten olevaksi peräksi. Ulkomuodon on suunnitellut lähinnä urheiluautoissa mainetta niittänyt italialainen Pininfarina. Rakenteessa on käytetty rungon teräksen lisäksi synteettisiä muoveja nokkaosissa ja ohjaamoissa sekä alumiinia kattokoteloissa. Muuntaja on sijoitettu telien väliin korin alle, jolloin painopiste saadaan mahdollisimman alas. Veturin sisällä sähkölaitteet on sijoitettu veturin molemmille reunoille, ja veturin keskellä kulkee ohjaamot yhdistävä huoltokäytävä. Ohjaamot on suunniteltu uusimman ergonomisen tiedon mukaisiksi. Tuulilasin eri kerrosten väliin on höyrystetty ohut sähköä johtava hopeakerros, joka virrallisena pitää lasin kirkkaana huurteesta.
Ominaisuudet > Tekniikka

Ajomoottorit ovat kolmivaiheoikosulkumoottoreita ja niitä syötetään tehoelektroniikalla toteutetuilla taajuusmuuttajilla, joissa on öljyjäähdytteiset GTO-tyristorit. Pyörän pidon pettäessä kolmivaihemoottori ei lyö hallitsemattomasti ympäri, koska moottorin pyörintänopeus ei voi ylittää syöttövirran taajuutta. Tämä yhdessä akselikohtaisen nopean tehonsäädön kanssa mahdollistaa korkeiden vetovoimien käyttämisen myös huonoissa kitkaolosuhteissa. Jarrutettaessa ajomoottorit toimivat generaattoreina, jolloin junan liike-energia muutetaan takaisin sähköenergiaksi, joka syötetään takaisin ajojohtimeen.
Veturin ohjausjärjestelmä on tietokonepohjainen, ja siinä on useita tietokoneita, muun muassa jarruille, ajopöydille ja tehonsäädölle kullekin omansa sekä kaksi päätietokonetta. Kaikki tietokoneet on verkotettu keskenään. Tiedonvälitys tapahtuu pääasiassa valokaapeleilla. Veturin teleissä on radiaalisesti ohjautuvat pyöräkerrat, ts. erityinen vivusto kääntää kunkin pyöräkerran akselin aina tarkalleen kaarteen säteen suuntaiseksi. Kaarteessa ajettaessa yhden telin akselit eivät siis ole yhdensuuntaiset, vaan sisäkaarteen puolella lähempänä toisiaan. Tämä vähentää pyörien laippojen ja kiskojen kulumista jyrkissä kaarteissa.
Tekniset tiedot

Valmistusvuodet: 1995–2003
Valmistettu: 46 kpl
Valmistaja:
Schweizerische Lokomotiv- und Maschinenfabrik
Adtranz
Bombardier
ABB (ratamoottorit)
Transtech (kokoonpano)
Numerointi: 3201–3246
Pituus puskimineen: 19,02 m
Akselijärjestys: Bo′Bo′
Pyörän halkaisija: 1 100 mm
Paino työkunnossa: 83 t
Suurin akselipaino: 21 t
Ajomoottorit:
Valmistaja: ABB
Lukumäärä: 4
Tuntiteho: 6 000 kW
Jatkuva teho: 5 000 kW
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sr2 Wikimedia Commonsissa
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Sr2 3204 alkuperäisissä väreissään Turun rautatieasemalla.
Personal Software Process

Personal Software Process (PSP, suom. henkilökohtainen ohjelmistoprosessi) on keskeisessä osassa Watts Humphreyn kehittämässä koulutusohjelmassa, joka tähtää ohjelmistokehittäjien ammattitaidon parantamiseen. PSP voi viitata yleisterminä työtapoihin, joita kukin ohjelmistokehittäjä käyttää omassa työssään, vaikka ne eivät olisikaan millään lailla suunniteltuja tai dokumentoituja. Usein PSP kuitenkin viittaa tiettyyn Humphreyn kehittämään työtapojen kokonaisuuteen, jonka opettelun ja harjoituksiin soveltamisen on tarkoitus auttaa ohjelmistokehittäjää ymmärtämään, miksi hänen tulisi järjestelmällisesti seurata ja kehittää omia työtapojaan.
Tausta

PSP syntyi Humphreyn ideasta soveltaa ohjelmistotalojen käyttöön suunnitellun CMM-kypsyysmallin periaatteita myös yksilötasolla. Hän lähtee oletuksesta, jonka mukaan ohjelmistojen laadun parantaminen edellyttää yrityksen tasolla toimivien prosessien kehittämisen lisäksi, että ohjelmistokehittäjät päämäärätietoisesti kehittävät kukin omaa ammattitaitoaan myös heidän itsekseen tekemiensä työtehtävien tasolla. CMM-mallia mukaillen hän myös olettaa, että tämä ei onnistu, elleivät ohjelmistokehittäjät jotenkin pysty seuraamaan omaa kehittymistään.
PSP-koulutusohjelmassa ohjelmistokehittäjät aluksi mittaavat suoriutumisensa suunnittelu- ja ohjelmointitehtävässä nykyisillä työtavoillaan. Tämän jälkeen he ottavat asteittain käyttöönsä Humphreyn kehittämät järjestelmälliset työtavat ja mittarit ja harjoittelevat niitä pienimuotoisissa ohjelmistokehitysharjoituksissa. Lopuksi he vertaavat suoriutumistaan alkuperäisillä työtavoillaan ja uusilla järjestelmällisillä työtavoilla. Opetellut järjestelmälliset työtavat toimivat pohjana, kun ohjelmistokehittäjät tämän jälkeen lähtevät kehittämään heille itselleen parhaiten sopivia työtapoja. Koulutusohjelma on mahdollista suorittaa itseopiskeluna, yliopistokurssina  tai, mikäli henkilö haluaa sertifikaatin, kaupallisella kurssilla.
Hyödyt

Humphreyn mukaan järjestelmällisiä työtapoja käyttävä ohjelmistokehittäjä tai ohjelmistokehitystiimi:
Pystyy laatimaan tarkempia suunnitelmia ja sitoutumaan niihin
Tuottaa virheettömämpiä ohjelmistoja
Suoriutuu tehtävistään nopeammin
Microsoft on soveltanut PSP:tä ja sen päälle rakentuvaa Team Software Processia (TSP) Intian ohjelmistokehitysyksikössään. Kuuden kuukauden kuluessa PSP:n ja TSP:n käyttöönotosta yli kaksi kolmasosaa projekteista toimitettiin virheettöminä ja 94 % projekteista valmistui ajallaan.
Malliprosessi

PSP-koulutusohjelma etenee tasoittain, siten että jokainen taso lisää järjestelmällisyyttä ja mittareita:
Aiheesta muualla

Team Software Process
Spring Break

| Spring Break |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Sean S. Cunningham
Käsikirjoittaja:  David Smilow
Tuottaja:  Sean S. Cunningham
Säveltäjä:  Harry Manfredini
Kuvaaja:  Steven Poster
Pääosat:   David Knell  Perry Lang 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Sean S. Cunningham Films  Fogbound Inc. 
Levittäjä:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:  1983
Kesto:  102 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Spring Break on Sean S. Cunninghamin tuottama ja ohjaama yhdysvaltalainen teinikomedia vuodelta 1983. David Smilowin käsikirjoittamassa elokuvassa kaksi ujoa college-opiskelijapoikaa lähtevät viettämään kevätlomaa Floridan rantalomakohteeseen Fort Lauderdaleen. Toisen pojan senaattoriksi pyrkivä isä pyrkii kuitenkin estämään hauskanpitoa kaikin tavoin.
Vastaanotto

Neljä ja puoli miljoonaa Yhdysvaltain dollaria maksanut elokuva tuotti lipputuloina noin 24 miljoonaa dollaria.
Rotten Tomatoes -koontisivuston mukaan 22 prosenttia arvioijista ja 41 prosenttia yleisöstä on antanut Spring Breakille myönteisen arvion.
Kriitikko Roger Ebert näki elokuvan uuden ”seksinnälkäiset teinipojat” -komediagenren edustajana, joita ovat myös Kylvetäänkö yhdessä, neiti Mallow? (Private Lessons, 1980), Amerikan viimeinen neitsyt (The Last American Virgin, 1982) ja Maisteri ensilempi (My Tutor, 1983). Genre on hänestä 1980-luvun roisi muunnelma 1960-luvun vaihteen melko viattomista ”beach party” -elokuvista.
Helsingin Sanomien lyhyessä ensi-ilta-arvostelussa Helena Ylänen sanoo Spring Breakin olevan ”vähämielinen” ja ”ikävää rappiokulttuuria”.
Vuoden 1994 Video-oppaassa Roope Lehtinen antoi elokuvalle tähtien sijasta pommin, joka vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”. Hänen mukaansa elokuva tarjoaa ”aivotonta, olematonta, sataan kertaan nähtyä holtitonta komediaräpellystä, jonka ideat eivät kanna kahta minuuttia”.
Käännös suomeksi
Jarkko Petosalmi

| Jarkko Petosalmi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. kesäkuuta 1976 (ikä 48) Kuusamo
Muusikko
Tyylilajit:  heavy metal hard rock death metal thrash metal
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus Paraxism Sacred Crucifix Where Victims Lie Dark Days Ahead Timo Rautiainen Timo Rautiainen & Neljäs Sektori
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jarkko Petosalmi (s. Jarkko Tomi Samuel Patosalmi 17. kesäkuuta 1976 Kuusamo) on suomalainen kitaristi, joka tunnetaan parhaiten jyväskyläläisen heavy metal -yhtye Timo Rautiainen & Trio Niskalaukauksen rytmikitaristina.
Petosalmi on soittanut 1990-luvulla kitaraa death metal -yhtyeissä nimeltä Paraxism ja Sacred Crucifix, sekä toiminut 2000-luvun alkupuolella satunnaisesti Kotiteollisuuden keikkakitaristina. Trio Niskalaukauksen jäätyä tauolle Petosalmi on toiminut jyväskyläläisen thrash metal-yhtye Where Victims Lien kitaristina. Yhtye on valmistellut ensimmäistä pitkäsoittoaan, mutta sen teko on jäänyt kesken.
Petosalmen toinen projekti on nimeltään Dark Days Ahead, jonka riveissä soittaa toinen ex-Niskalaukaus-kitaristi, Jari Huttunen.
Petosalmi soitti kitaraa Timo Rautiaisen soolokokoonpanossa vuosina 2007–2010. Vuodesta 2012 alkaen hän on ollut mukana Timo Rautiainen & Neljäs Sektori -yhtyeessä.
Soittiminaan Jarkko Petosalmi käyttää muun muassa ESP:n Custom Shop- sekä Jacksonin Kelly Pro -malleja. Petosalmen vahvistin on Peaveyn Triple X ja kaappi Peaveyn 5150-sarjaa. ESP on tehnyt Suomen markkinoille erikoiserän Petosalmen nimikkokitaroita, jotka ovat mallia ESP JP-KHV Jarkko Petosalmi.
Leo Petrell

Leo Juhani Petrell (9. syyskuuta 1939 Ypäjä – 25. toukokuuta 2022 Vantaa) oli suomalainen painija ja ammattilaisnyrkkeilijä.
"Leksa" Petrell edusti Ypäjän Yllätystä ja vuodesta 1957 Helsingin Paini-Miehiä. Hän saavutti vapaapainissa SM-pronssia alle 78 kilon sarjassa vuonna 1968 ja kreikkalais-roomalaisessa painissa SM-hopeaa alle 82 kilon sarjassa vuonna 1970.
Petrell otteli vuonna 1964 kesken painiuransa ammattilaisnyrkkeilijänä kaksi ottelua ja voitti molemmat.
Peruutuksia

| Peruutuksia> Retractationes.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Augustinus
Kieli:  latina
Genre:  omaelämäkerta
Julkaistu:  427–429
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Peruutuksia (lat. Retractationes) on kirkkoisä Augustinuksen kirjoittama omaelämäkerrallinen teos, jossa hän käy läpi elämänsä aikana kirjoittamiaan kirjoja ja esittää niihin itsekriittisiä korjauksia. Teosta on kutsuttu Augustinuksen myöhemmän iän ”tunnustuksiksi” viitaten hänen aiemmin kirjoittamaansa teokseen Tunnustukset.
Sisältö

Augustinus kirjoitti teoksen noin vuosien 427–429 välisenä aikana. Ajatuksen teoksen kirjoittamisesta hän oli saanut jo vuonna 412. Hänen tavoitteenaan oli käydä läpi kaikki kirjoittamansa kirjat, saarnat ja kirjeet. Ajanpuutteen vuoksi hän päätyi kuitenkin käsittelemään vain 93 laajempaa tutkielmaansa, kun taas kirjeet ja saarnat jäivät teoksen ulkopuolelle. Augustinus pyrki teoksessaan korjaamaan teoksissaan olevat vakavammat virheet.
Teos koostuu esipuheesta ja kaksiosaisesta teosten läpikäynnistä. Ensimmäinen osa käsittelee 26 teosta, jotka hän kirjoitti ennen vihkimistään piispaksi. Toinen osa käsittelee 67 teosta, jotka hän kirjoitti vihkimyksen jälkeen. Korjausten lisäksi Augustinus antaa tietoja muun muassa teosten nimien valitsemisesta sekä kirjojen vastaanottajista tai niistä henkilöistä joille kirjat oli omistettu. Hän vaikuttaa käsittelevän teoksiaan aikajärjestyksessä, mikä on auttanut hänen teostensa ajoittamisessa.
Osa Augustinuksen tekemistä korjauksista on hyvin pieniä, kuten yhden sanan lisäämisiä lauseeseen. Tunnetuimpia teoksiaan Jumalan valtio ja Tunnustukset Augustinus käsittelee vain lyhyesti. Korjaamisen lisäksi Augustinuksen tavoitteena vaikuttaa olleen myös teostensa puolustaminen. Puolustamista kaipasivat erityisesti hänen varhaisemmat teoksensa, koska pelagiolaiset olivat pyrkineet väittämään Augustinuksen olleen näissä teoksissa samaa mieltä heidän kanssaan muun muassa vapaata tahtoa koskien.
Kirjallisuutta

Saint Augustine: The Retractions.  (Käännös Mary Inez Bogan. The Fathers of the Church, Volume 60)  Catholic University of America Press, 1999.  ISBN 0813209706  (englanniksi)
Augustinus: Retractationes. Teoksessa Migne, J.-P. (toim.): Patrologia Latina.  (Osa 32, 581-656)  Paris:  Migne, 1878-1890.  Teos Google Booksissa. (latinaksi)
Aiheesta muualla

Augustinus: Retractionum libri duo. S. Aurelii Augustini Opera Omnia. (latinaksi)
Vladimir Petljakov

Vladimir Mihailovitš Petljakov (ven. Влади́мир Миха́йлович Петляко́в; 1891–1942) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija.
Petljakov syntyi Sambelkin kylässä Donin kasakoiden alueella Venäjällä vuonna 1891. Hän opiskeli teknikoksi Taganrogin opistossa. Vuosina 1917–1918 hän toimi teknikkona Moskovan yliopiston aerodynamiikan laboratoriossa, jota johti Nikolai Žukovski, ja samalla opiskeli siellä valmistuen vuonna 1922. 1921–1936 Petljakov työskenteli TsAGI-instituutissa, jota johti Andrei Tupolev.
Vuonna 1936 Petljakovista tuli oman suunnittelutoimistonsa johtaja. Tähän aikaan oli uusille johtajille kysyntää, koska vanhemmat lentokoneinsinöörit oli vangittu 1930-luvun puhdistuksissa. Hän alkoi suunnitella kokometallisia lentokoneita ja kehitti monia alan tekniikoita. Petljakov johti ensimmäisten raskaiden pommikoneiden, kuten TB-1:n ja TB-3:n suunnittelua vuosina 1930–1935 ja nelimoottorisen Petljakov Pe-8 -pommikoneen ja Petljakov Pe-2 -syöksypommikoneen suunnittelua 1939–1940.
Hän kuoli lento-onnettomuudessa Arzamasissa tammikuussa 1942.
Vladimir Petljakov sai Stalin-palkinnon vuonna 1941 ja Leninin kunniamerkin.
Aiheesta muualla

Air Pages: Vladimir Petlyakov (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Antti Pesonen

| Antti Pesonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. lokakuuta 1963 Alajärvi
Kuollut: 5. huhtikuuta 2017 (53 vuotta) Vaasa
Ammatti:  yrittäjä
Poliitikko
Puolue:  Itsenäisyyspuolue
Asema:  puolueen puheenjohtaja (2004–2015, 2016–2017)
Vaalipiiri:  Vaasan vaalipiiri
Kotipaikka:  Alajärvi
Puoliso:  Kirsi Pesonen
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Antti Jaakko Jalmari Pesonen (19. lokakuuta 1963 Alajärvi – 5. huhtikuuta 2017 Vaasa)  oli suomalainen poliitikko. Pesonen oli itsenäisyyspuolueen puheenjohtaja vuosina 2004–2015 ja 2016–2017. Hän oli Alajärven kaupunginvaltuutettu vuosina 2009–2012.
Pesonen kannatti kansanäänestyksen järjestämistä Euroopan unionin perustuslakisopimusehdotuksesta sekä Suomen eroamista Euroopan unionista. Pesosen poliittisiin tavoitteisiin kuului myös mm. työajan lyhentäminen – esimerkiksi siirtymällä neljäpäiväiseen työviikkoon.
Pesonen pyrki Euroopan parlamentin jäseneksi vuoden 2009 vaaleissa ja sai 962 ääntä. Vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa Pesonen sai 1 574 ääntä.
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Pesonen keräsi 740 ääntä, 2011 hän sai 278 ääntä ja 2007 hän sai 866 ääntä Vaasan vaalipiirissä.
Pesonen jätti puolueen puheenjohtajan tehtävät sairautensa takia elokuussa 2015. Hän jätti puheenjohtajan tehtävät toistamiseen maaliskuun lopulla 2017 sairauden uusiuduttua. Pesonen kuoli 53-vuotiaana 5. huhtikuuta 2017.
Teokset

Hakalehto, Ilkka & Pesonen, Antti (toim.): Itsenäisyydestä on kysymys. Vaiettu totuus EU:n perustuslaista.  Helsinki:  Itsenäisyyspuolue Vapaan Suomen liitto, 2005.  ISBN 952-91-8256-2
Korhonen, Keijo; Nygård, Mauri; Pesonen, Antti & Söyring, Riikka: Näin Suomea viedään.  VS-Kustannus, 2015.  ISBN 978-952-67391-3-7
Pesonen, Antti: Kohti tasapainoa – Kirjoituksia kestävän talouden ja yhteiskunnan rakentamisesta.  Nikinsaari Kustannus, 2017.  ISBN 9789526880808
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Antti Pesosen verkkosivusto (Internet Archive)
Sunnuntaidebatti: EU:n perustuslaista järjestettävä kansanäänestys. Helsingin Sanomat, 19.3.2006
Antti Pesosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ilkka Hakalehto | Itsenäisyyspuolueen puheenjohtaja 2004–2015, 2016–2017 | Seuraaja: Henri Aitakari |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Petšoralaiset

Petšoralaiset, yläpetšoralaiset eli Petšoran komit (komiksi печораса, petšorasa, ven. печорцы, petšortsy; верхнепечорцы, verhnepetšortsy; печорские коми, petšorskije komi) ovat komisyrjäänien alueellinen kansatieteellinen ryhmä. He asuvat Komin tasavallassa Petšora-joen yläjuoksulla. Pohjoisessa petšoralaiset rajoittuvat Petšoran kaupungin alapuolella ižmalaisiin, lounaassa ylävytšegdalaisiin ja etelässä Mamylin kylän yläpuolella Petšoran yläjuoksun venäläisväestöön.
Vytšegdan yläjuoksulta muuttaneet uudisasukkaat perustivat Petšoran yläjuoksun ensimmäisen komikylän nykyisen Troitsko-Petšorskin tienoille vuonna 1674. Muuttovirta Sysolan varrelta voimistui 1700-luvulla. Seudulle siirtyi komeja myös Vytšegdan keski- ja alajuoksulta, Udorasta ja Luzan varrelta. Tšerdynin seudulta muutti komipermjakkeja ja venäläisiä. Asukkaiden joukossa oli myös hanteja ja manseja.
Eri komiryhmien ja muiden kansojen edustajien myöhäisessä vaiheessa muodostaman petšoralaisryhmän kulttuuri on luonteeltaan sekoittunutta. Paikallisessa murteessa on muun muassa ylävytšegdalaisia ja keskisysolalaisia piirteitä. Perinteisistä elinkeinoista tärkeimpiä olivat metsästys ja kalastus. Maanviljelyn merkitys oli vähäinen. Petšoralaisten henkiseen kulttuuriin vaikutti voimakkaasti vanhauskoisuus.
Ingvar Pettersson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Paul Nihill, Abdon Pamich ja Ingvar Pettersson Tokion olympialaisten palkintojenjaossa 1964. |  Paul Nihill, Abdon Pamich ja Ingvar Pettersson Tokion olympialaisten palkintojenjaossa 1964. |  Paul Nihill, Abdon Pamich ja Ingvar Pettersson Tokion olympialaisten palkintojenjaossa 1964. |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | 50 km kävely |  |
Ingvar Albin Pettersson (19. tammikuuta 1926 – 2. heinäkuuta 1996) oli ruotsalainen yleisurheilija, joka kilpaili lähinnä 50 kilometrin kävelyssä.
Hän voitti olympiapronssia 50 kilometrin kävelyssä vuoden 1964 kesäolympialaisissa Tokiossa.
Sotamateriaalitilanteen kehitys Suomessa välirauhan aikana

Saksasta saatiin välirauhan aikana ostaa mm. 48 kpl moderneja 150 mm:n haupitseja.
Sotamateriaalitilanne Suomessa oli parantunut jo talvisodan aikana, mutta Moskovan välirauhan ajan viitenätoista kuukautena materiaalinen puolustusvalmius kohentui entisestään mm. kunnostetun sotasaalismateriaalin, kotimaassa tuotettujen ja ulkomailta ostettujen sotatarvikkeiden myötä. Välirauhan aikaisten sotamateriaalin lisähankintojen ansiosta jatkosotaan lähdettäessä oli Suomen puolustusvoimien kokonaisvahvuus nostettavissa noin 500 000 mieheen. Materiaalitilanteen suotuisasta kehittymisestä huolimatta Suomen puolustusvoimat olivat edelleen sangen pienen ja taloudellisilta resursseiltaan vähäisen maan armeija.
Kesään 1940 mennessä kenttäarmeijan kotiuttamisen päätyttyä puolustusvoimien varastoissa oli laadultaan kirjavaa materiaalia, joka oli pääosin kuitenkin osoittautunut käyttökelpoiseksi sotatilanteessa. Sotamateriaalia ei kuitenkaan ollut riittävästi uusissa suunnitelmissa olleen, noin puolen miljoonan miehen, kenttäarmeijan tarpeisiin. Asehankintoja jatkettiin niin kotimaasta kuin ulkomailta.
Vuoden 1941 perushankintaohjelma

Talvisodan jälkeen puolustusvoimien perushankintoja jatkettiin ja hallitus myönsi puolustusministeriölle luvan ylittää sille valtion tulo- ja menoarviossa varatut määrärahat käytännössä kaikissa menoluokissa. Vuodelle 1941 myönnetyn 350 miljoonan markan määrärahan perushankintoja varten puolustusministeriö sai ylittää peräti 3,376 miljardilla markalla. Ohjelmasta ehdittiin kuitenkin ennen jatkosotaa kuitenkin toteuttaa vain vajaa neljännes. Perushankintoihin varatuista menoista suunnattiin:
70 % maavoimille (2 366,8 miljoonaa markkaa), joista
taisteluvälineisiin 459,5 miljoonaa markkaa
ampumatarvikkeisiin 514,3 milj. mk
raaka-aineisiin 300 milj. mk
16 % ilmapuolustukseen (537 milj. mk), joista
lento- ja ilmavalvontakalustoon 311,1 milj. mk
ilmatorjuntakalustoon 225,8 milj. mk
14 % meripuolustukseen (472,4 milj. mk), joista
laivastolle 303,2 milj. mk
rannikkotykistölle 169,3 milj. mk