stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seth E. Meek

Seth E. Meek
Seth Eugene Meek (1. huhtikuuta 1859 Hicksville, Ohio, Yhdysvallat – 6. heinäkuuta 1914 Chicago, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen eläintieteilijä. Hän oli aikansa merkittävimpiä Pohjois-Amerikan kalojen ja matelijoiden asiantuntijoita.
Meekin suku oli lähtöisin Walesista. Hän opiskeli Indianassa, ensin Valparaison yliopistossa, sitten kolme vuotta Bloomingtonissa Indianan valtionyliopistossa, josta hän valmistui 1884. Filosofian tohtoriksi hän väitteli Bloomingtonissa 1891.
Meek toimi opettajana eri paikoissa, kunnes hänet vuonna 1892 kutsuttiin Fayettevilleen Arkansas Industrial Universityn museon biologian ja geologian osastojen professoriksi ja kuraattoriksi. Hän toimi ajoittain Yhdysvaltain kalastuskomission assistenttina ja osallistui kesälomillaan komission tieteellisiin tutkimuretkiin eri puolille Yhdysvaltoja. Vuodesta 1897 alkaen hän työskenteli apulaiskuraatorina Chicagon luonnonhistoriallisessa kenttämuseossa aina kuolemaansa saakka.
Meek avioitui 25. joulukuuta 1886 Ella Tournerin kanssa, joka on kirjoittanut hänestä lyhyen elämäkertakirjan.
Meek kirjoitti lukuisia tieteellisiä artikkeleita matelijoista ja kaloista sekä kuvaili ja nimesi suuren joukon eläimiä.
Orvokki Autio

| Orvokki Autio |
| --- | --- |
 Orvokki Autio vuonna 1980.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1941 (ikä 83) Kurikka
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Kari Jylhä
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Tyylilajit:  proosa, runot
Palkinnot
 Tampereen kaupungin palkinto 1969 ja 1972  Väinö Linnan säätiön palkinto 1970 ja 1977  Kiitos kirjasta -mitali 1981  Valtion kirjallisuuspalkinto 1983  Suomen kulttuurirahaston palkinto 1989  Tampereen teatterikesän Thalia-palkinto 1989  Uudet kirjat -kerhon tunnustuspalkinto 1990  Suuren suomalaisen kirjakerhon tunnustuspalkinto 1992  Ylistaron kulttuurilyhde 1992  Valtion 15-vuotinen taiteilija-apuraha 1992 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Orvokki Lea Mirjam Autio (s. 27. heinäkuuta 1941 Kurikka) on suomalainen kirjailija. Hän on tullut tunnetuksi erityisesti pohjalaista elämänmenoa kuvaavasta Pesärikko-trilogiastaan.
Autio on opiskellut Turun yliopistossa suomen kieltä ja kotimaista kirjallisuutta ja Tampereen yliopiston draamastudiossa. Hän kävi Yleisradion tv-toimittajakurssin 1967–1968. Vuodesta 1969 hän on ollut vapaa kirjailija.
Aution puoliso oli taidemaalari Kari Jylhä.
Palkinnot ja tunnustukset

Tampereen kaupungin palkinto 1969 ja 1972
Väinö Linnan säätiön palkinto 1970 ja 1977
Kiitos kirjasta -mitali 1981
Valtion kirjallisuuspalkinto 1983
Suomen kulttuurirahaston palkinto 1989
Tampereen teatterikesän Thalia-palkinto 1989
Uudet kirjat -kerhon tunnustuspalkinto 1990
Suuren suomalaisen kirjakerhon tunnustuspalkinto 1992
Ylistaron kulttuurilyhde 1992
Valtion 15-vuotinen taiteilija-apuraha 1992
taiteilijaeläke 2007
Teokset > Romaanit

Timanttihäät, Kirjayhtymä, 1970
Puimakone bulevardilla, Kirjayhtymä, 1971
Pesärikko-trilogia (Aution menestynein teos)
Viistotaival, Kirjayhtymä, 1980
Kotipesä, Kirjayhtymä, 1982
Merkki päällä, Kirjayhtymä, 1985 (myöh. trilogian julkaisija WSOY)
Valokuvavarkaat, WSOY 1988
Teokset > Muut teokset

Kaukana soi haitari, runoja, Kirjayhtymä, 1969
Sininen kaappi, novelleja, Kirjayhtymä, 1972
Teokset > Tv-näytelmät

Rippipuvut, 1980
Naisten peli, 1985
Pesärikko, 1989
Teokset > Teosten käännökset

Timanttihäät ilmestyi venäjäksi 1986.
Pesärikko on käännetty espanjaksi, saksaksi, unkariksi, venäjäksi ja viroksi.
Aiheesta muualla

Melkas, Kukku: / Autio, Orvokki (1941–). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  9.10.2015. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kanerva, Erkki: Tarjolla häpeän kammoa Turun Sanomat.  30.3.2004. Viitattu 20.9.2020.
Perälä, Reijo: Orvokki Aution Pesärikko on vankka kuvaus suvun ja yhteisön paineesta Yle Elävä arkisto.  8.5.2008. Viitattu 20.9.2020.
Aho, Arja: Ihmiset 70 vuotta – Orvokki Autio Helsingin Sanomat.  27.7.2011. Viitattu 20.9.2020.
Sallamaari Muhonen

Sallamaari Susanna Muhonen (ent. Repo ja Nieminen, s. 30. lokakuuta 1964 Savonlinna) on toimittaja, poliitikko, viestintäalan asiantuntija ja tietokirjailija. Vuodesta 2021 lähtien hän on toiminut Sähköteknisen Kaupan Liiton toimitusjohtajana.
Ura

Muhonen on työskennellyt muun muassa HYY Yhtymän opiskelijapalveluyhtiö Lyyran toimitusjohtajana, Tullihallituksen viestintäyksikön päällikkönä, mainostoimistossa projektijohtajana, toimittajana, radio- ja televisiotuottajana, viestintäkonsulttina, IT-asiantuntijana ja muusikkona. Hän on myös hoitanut Fazer Musiikin tekijänoikeusasioita Neuvostoliitossa.
Muhonen työskenteli osakkaana markkinointiviestinnän konsulttiyrityksessä Netprofilessa, ennen kuin siirtyi vuoden 2021 alussa hän Sähköteknisen kaupan liiton toimitusjohtajaksi. Vuonna 2020 hän suoritti eMBA-tutkinnon Turun kauppakorkeakoulussa.
Ura > Ura kulttuurin parissa

Muutettuaan toisen lukiovuoden jälkeen yksin Helsinkiin hän löysi sukulaissieluja Lepakosta. Hän vastasi ystäviensä Minna ja Saara Soisalon kanssa lehti-ilmoitukseen, jossa haettiin jäseniä uudelleen kasattavaan Belaboris-yhtyeeseen. Singlejulkaisu ”Rakkauden jälkeen” jäi kokoonpanon ainoaksi, mutta se on saanut hittinä radiosoittoa 2000-luvullakin. Belaboris-lämmittely oli vuoden projektiksi. Muhonen oli mukana myös Apua! Orkesterissa, joka levytti vuonna 1985 singlen Maksamme velkaa. Samana vuonna hän teki myös radio-ohjelmaa helsinkiläisessä paikallisradiossa Radio Ykkösessä.
Muhonen juonsi televisiossa Suomi soikoon -ohjelmaa ja Joka kodin asuntomarkkinoita sekä menestyi Kymppitonni-visailussa. Hän on tehnyt elokuvaroolin Anssi Mänttärin elokuvassa Viimeiset rotannahat (1985) vastanäyttelijänään Aki Kaurismäki.
Ura > Poliittinen ura

Muhonen oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1989–1992 ja uudelleen vuosina 1997–2004. Hän vaikutti ensin kulhialaisten ja sitten vihreiden riveissä. Hän on lisäksi ollut Vihreiden puoluehallituksen jäsen. Keväällä 2013 Muhonen oli Vihreiden naisten, Etelä-Helsingin vihreiden ja Helsingin vihreiden naisten ehdokas vihreiden puoluesihteeriksi. 
Hän toimi Kataisen hallituksen kehitysministerin Heidi Hautalan virkamiessihteerinä vuosina 2011–2013 aina Hautalan eroon saakka.
Muhonen on lobannut naisasiaa European Women's Lobbyn varapuheenjohtajana Brysselissä.
Ura > Luottamustoimet

Muhonen on ollut
Yleisradion hallintoneuvoston jäsen (1990-luvun lopulla)
Kansallisoopperan säätiön hallintoneuvoston jäsen (2000-luvun lopussa)
Uudenmaan liiton maakuntahallituksen jäsen,
Helsingin jäähallia isännöivän Jääkenttäsäätiön hallituksen puheenjohtaja (1997–2009)
Kevan hallituksen jäsen
Naisjärjestöt Yhteistyössä Nytkis ry:n puheenjohtajana 1990-luvulla
HOK-Elannon hallintoneuvoston toinen varapuheenjohtajana vuonna (2013) ja HOK-Elannon hallituksessa (2018–2022)
Stella Kotipalveluiden hallituksessa (2018–2022)
Stadion-Säätiön hallituksessa
Naisasialiitto Unionin hallituksen puheenjohtaja
Euroopan sähkötukkujen eli The European Union of Electrical Wholesalers (EUEW) -järjestön hallituksen jäsen
Julkaisut

Somekohut ja mainekriisit, Mainostajien liitto, (2018) . Kirja oli finalistina Kultasulka 2019 -kilpailussa.
Yksityiselämä

Toimittajaisän lapseksi syntynyt Muhonen asui perheensä kanssa Savonlinnan lisäksi Lahdessa, Riihimäellä, Mikkelissä, Outokummussa, Kerimäellä ja Tuusulassa.
Sallamaari Muhonen avioitui luovan johtajan ja Julkisen sanan neuvoston III varapuheenjohtajan Anssi Järvisen kanssa kesäkuussa 2016. Muhosella on kolme lasta, joista yksi on podcast-juontaja Vivian Nick.
Aiheesta muualla

Sallamaari Muhosen verkkosivut ja blogi
Hyvä, paha digitalisaatio -podcast
Sannakji

Sannakji
Sannakji
Sannakji (koreaksi 산낙지) on perinteinen korealainen ruokalaji. Elävistä nakji-mustekaloista (Octopus minor)[lähde? ] leikataan irti lonkerot, jotka paloitellaan ja tarjoillaan välittömästi. Mustakala liikkuu vielä paloittelun jälkeenkin. Sannakji nautitaan tavallisesti välipalan tapaan seesamiöljyn kera, ja sen nauttimisessa tulee noudattaa varovaisuutta, sillä lonkerot voivat imukupeillaan tarttua kurkkuun tai ruokatorveen ja aiheuttaa tukehtumisen. Ruokalaji jakaa tyypillisesti kokeilijansa kahteen leiriin. Etenkin sen tarjoilutapa ja rakenne voivat jakaa kokeilijoita.
Aiheesta muualla

Rusif Huseynov: My first sannakji experience
Sergei Bulygin

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten ampumahiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Sarajevo 1984 | viesti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Antholz 1983 | viesti |  |
|  Kultaa | Ruhpolding 1985 | viesti |  |
|  Kultaa | Oslo 1986 | viesti |  |
|  Kultaa | Feistritz 1989 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Feistritz 1989 | viesti |  |
Sergei Ivanovitš Bulygin (ven. Сергей Иванович Булыгин, s. 10. heinäkuuta 1963 Solovjovka, Novosibirskin alue) on venäläinen ampumahiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti Neuvostoliittoa.
Bulygin hiihti ankkuriosuuden kultaa voittaneessa Neuvostoliiton 4 × 7,5 kilometrin viestijoukkueessa Sarajevon olympialaisissa 1984. Hän sijoittui Sarajevossa lisäksi 10 kilometrillä 11:nneksi ja 20 kilometrillä 17:nneksi. Hän voitti viestin maailmanmestaruuden Antholzissa 1983, Ruhpoldingissa 1985 ja Oslossa 1986. Feistritzissä 1989 hän voitti joukkuekilpailun maailmanmestaruuden ja sai MM-hopeaa viestissä. Henkilökohtaisella matkalla hän oli parhaimmillaan kuudes 20 kilometrillä Antholzissa 1983. Nuorten MM-kilpailuissa hän saavutti 1982 hopeaa viestissä ja pronssia 15 kilometrillä.
Aktiiviuransa jälkeen Bulygin työskenteli ampumahiihtovalmentajana Valko-Venäjällä ja Sveitsissä sekä myöhemmin neuvonantajana Valko-Venäjän urheiluasioiden hallinnossa.
Sabatonin diskografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Julkaisut
| ↙Studioalbumit | 11 |  |
| ↙Livealbumit | 5 |  |
| ↙Kokoelmat | 2 |  |
| ↙Singlet | 21 |  |
| ↙Videot | 3 |  |
| ↙Musiikkivideot | 27 |  |
Sabaton on ruotsalainen power metal -yhtye, joka perustettiin Falunissa vuonna 1999. Yhtye käsittelee lauluissaan monia eri sotia ja konflikteja, muun muassa ensimmäistä ja toista maailmansotaa. Yhtye on julkaissut yksitoista studioalbumia, joista viimeisin The War To End All Wars julkaistiin 4. maaliskuuta 2022.
Studioalbumit

| Nimi | Julkaisuvuosi | Paras sijoitus suomen listalla |
| --- | --- | --- |
| Fist for Fight | 2000 | - |
| Primo Victoria | 2005 | - |
| Attero Dominatus | 2006 | - |
| Metalizer | 2007 | - |
| The Art of War | 2008 | - |
| Coat of Arms | 2010 | 17 |
| Carolus Rex | 2012 | 9 |
| Heroes | 2014 | 2 |
| The Last Stand | 2016 | 1 |
| The Great War | 2019 | 3 |
| The War to End All Wars | 2022 | 1 |
EP:t

Echoes of the Great War -trilogy
Weapons of the modern age (2022)
Livealbumit

World War Live: Battle of the Baltic Sea (2011)
Swedish Empire Live (2013)
Heroes on Tour (2016)
The Great Show (2021)
The 20th Anniversary Show (2021)
Kokoelma-albumit

Fist for Fight (2001)
Metalus Hammerus Rex (2012)
Singlet

Master of the World (2007)
Cliffs of Gallipoli (2008)
Coat of Arms (2010)
Screaming Eagles (2011)
The Lion From the North (2012)
Carolus Rex (2012)
40:1 (2013)
To Hell and Back (2014)
Resist and Bite (2014)
In the Army Now (2016)
Bismarck (2019)
Fields of Verdun (2019)
The Red Baron (2019)
Great War (2019)
Angels Calling (2020)
The Attack of the Dead Men (Live in Moscow) (2020)
Livgardet (2021)
Steel Commanders (2021)
Christmas Truce (2021)
Soldier Of Heaven (2022)
The Unkillable Soldier (2022)
Musiikkivideot

Attero Dominatus (2006)
Metal Crüe (2006)
Cliffs of Gallipoli (2008)
40:1 (2008)
Uprising (2010)
Screaming Eagles (2010)
Coat of Arms (2010)
To Hell and Back (2014)
Primo Victoria (2017)
Bismarck (2019)
Fields of Verdun (2019)
Great War (2019)
The Red Baron (2019)
Devil Dogs (2020)
The Attack of the Dead Men (2020)
Livgardet (2021)
Steel Commanders (2021)
Christmas Truce (2021)
Soldier Of Heaven (2022)
Night Witches (lyriikkavideo) (2022)
Smoking Snakes (lyriikkavideo) (2022)
Inmate 4859 (lyriikkavideo) (2022)
The Unkillable Soldier (2022)
Resist And Bite (lyriikkavideo) (2022)
Far From The Fame (lyriikkavideo) (2022)
Uprising (lyriikkavideo) (2022)
Father (lyriikkavideo) (2022)
Simone Sannibale

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 10. maaliskuuta 1986 (ikä 38)
Syntymäpaikka: Albano Laziale, Italia
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 186 senttimetriä
Seura
Seura: Lazio
Pelinumero: 86
Junioriseurat
: Lazio
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2004– 2005–2006 2006–2007 2007 | Lazio → Salernitana (laina) → Juve Stabia (laina) → Sassari Torres (laina) | 0 (0) 14 (0) 4 (0) 14 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 10. tammikuuta 2008.
Simone Sannibale (s. 10. maaliskuuta 1986 Albano Laziale, Italia) on italialainen jalkapalloilija, joka edustaa Serie A -seura Laziota. 186 senttimetriä pitkän Sannibalen pelipaikka on puolustaja.
Sannibale on Lazion oma kasvatti, joka nousi edustusjoukkueen rinkiin ensimmäisen kerran vuonna 2004. Hän ei kuitenkaan ole toistaiseksi saanut peliaikaa liigaotteluissa, vaan hankkinut pelikokemusta lainavisiiteillä alasarjaseuroihin.
Santa Marian kaappaus

Santa Marian kaappaus oli Portugalin ja Espanjan diktaattoreita António de Oliveira Salazaria ja Francisco Francoa vastaan suunnattu isku, jonka kohteena oli 20 000 tonnin kantoinen portugalilainen loistoluokan matkustaja-alus M/S Santa Maria. Kaappaus tapahtui Karibianmerellä 22. tammikuuta 1961. Aluksi kaappaajia kerrottiin olleen 70 aseistettua miestä, mutta lopulta ilmeni että heitä oli kapteenin lisäksi 24 nuorukaista, laivalta vapautettujen kertoman mukaan pääosin 17–18-vuotiaita espanjankielisiä nuorukaisia mutta myös portugalilaisia. Laivan havaitsi keskellä Atlanttia matkalla kohti Afrikkaa Yhdysvaltain laivasto, jonka hävittäjäalus USS R. L. Wilson lähti ajamaan sitä takaa.
Aluksella oli uutistietojen mukaan 620 matkustajaa. Matkustajien luovutusehdot lähetti Yhdysvaltain laivastolle sähkeitse kapinallisten kapteeni Henrique Galvao, joka ilmoitti aluksen olevan matkalla Afrikkaan. Myöhemmin kaapparikapteeni Galvao lähetti Portugalin opposition maanpaossa olevalle johtajalle, kenraali Humberto Delgadolle, sähkeen, jossa hän ilmoitti, että alus on matkalla pohjoisbrasilialaiseen satamaan. Syynä kurssin muutokseen olivat laivalla puhjenneet mellakat, joissa muun muassa Galvao sai vammoja.
Kun alus saapui viiden sotalaivan ja yhden amerikkalaisen lentokoneen saattamana Brasiliaan Recifen satamaan, Brasilian presidentti Janio Quadros lupasi kaappareille poliittisen turvapaikan. Galvao ei hyväksynyt tarjousta vaan vaati päästä vapaasti purjehtimaan ja uhkasi räjäyttää aluksen, jollei vaatimukseen suostuta. Laivalla oli tuolloin 51 aseistettua brasilialaista merimiestä Galvaon 31 miestä vastaan. Kaapparit vangittiin, ja 4. helmikuuta alus palautettiin virallisesti Portugalille, jonka edustajana sen otti vastaan sotilasattašea eversti Joaquim da Luz. Alus purjehti vielä vuoteen 1973, minkä jälkeen se purjehti tyhjänä Taiwaniin romutettavaksi.
Vielä tilanteen ollessa kesken saksalainen elokuvayhtiö Franz Seitz ilmoitti aikovansa tehdä seikkailusta elokuvan, jonka nimeksi oli kaavailtu Merirosvot Santa Marialla (Piraten auf der Santa Maria). Pääosiin suunniteltiin näyttelijöitä Mario Adorf, Dawn Addams, Agnes Laurent ja Dany Robin. Ohjaajan nimeksi ilmoitettiin tri Harald Reinl.
Aiheesta muualla

Portugal's Santa Maria (Arkistoitu – Internet Archive)
Proflyersinc.com
Simone Raineri

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Simone Raineri |  Simone Raineri |  Simone Raineri |  |
Miesten soutu
Maa:   Italia
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Sydney 2000 | pariaironelonen |  |
|  Hopeaa | Peking 2008 | pariaironelonen |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Hamilton 2010 | pariaironelonen |  |
|  Pronssia | Luzern 2001 | pariaironelonen |  |
|  Pronssia | Sevilla 2002 | pariaironelonen |  |
Simone Raineri (s. 7. helmikuuta 1977 Bozzolo) on italialainen kilpasoutaja. Hänellä on pariaironelosesta yksi olympiakulta ja yksi olympiahopea sekä kolme MM-mitalia.
Raineri osallistui neljiin olympialaisiin. Sydneyssä 2000 hän voitti pariaironelosessa kultaa Agostino Abbagnalen, Alessio Sartorin ja Rossano Galtarossan kanssa; eroa hopealle sijoittuneeseen Alankomaiden venekuntaan tuli 2,35 sekuntia. Ateenassa 2004 hän sijoittui pariaironelosessa kymmenenneksi. Pekingissä 2008 hän saavutti pariaironelosessa hopeaa 2,24 sekuntia Puolalle hävinneenä. Lontoossa 2012 hän sijoittui pariaironelosessa 11:nneksi.
Raineri saavutti nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa pariaironelosessa hopeaa vuonna 1994 ja voitti samassa luokassa kultaa vuonna 1995. Aikuisten maailmanmestaruuskilpailuissa hän kilpaili 12 kertaa vuosina 1998–2014. Hän saavutti pariaironelosessa pronssia Luzernissa 2001 ja Sevillassa 2002 sekä hopeaa Karapirolla 2010.
Samsung Galaxy S9

| Samsung Galaxy S9 |
| --- | --- |


Valmistaja:  Samsung Electronics
Julkaistu:  16. maaliskuuta 2018
Edeltäjä:  Samsung Galaxy S8
Seuraaja:  Samsung Galaxy S10 Samsung Galaxy S10+ Samsung Galaxy S10e Samsung Galaxy S10 5G
Muut versiot:  Samsung Galaxy S9+
Mitat:  147,7 × 68,7 × 8,5 mm
Paino:  163 g
Näyttö:  5,8"
Näytön kuvatarkkuus:  2 960 × 1 440 1440p
Värien lukumäärä:  Super AMOLED
Suoritin:  Exynos 9810
Grafiikkapiiri:  Mali-G72 MP18
Muisti:  64, 128 tai 256 Gt
Keskusmuisti:  4 Gt
Käyttöjärjestelmä:  Android 8 "Oreo"
Akku:  3 000 mAh
Infobox OKNimi-testi OK: 
Samsung Galaxy S9 on korealaisen Samsung Electronicsin helmikuussa 2018 Barcelonan Mobile World Congressissa esittelemä älypuhelin. Se tuli myyntiin ympäri maailmaa 16. maaliskuuta 2018.
Käyttöjärjestelmä

Puhelin julkaistiin Android 8 "Oreo" -käyttöjärjestelmällä, jonka päällä oli Samsung Experience -käyttöliittymä. Joulukuussa 2018 puhelimelle julkaistiin Android 9 "Pie" -käyttöjärjestelmä, jossa käyttöliittymänä toimii One UI.
Arvostelut

Puhelinvertailu-sivuston testissä S9 sai 4/5 tähteä. Juha Kokkosen arvostelu io-tech.fi-sivustolla otti huomioon muun muassa 4K-videokuvauksen. Muropaketin arvostelussa huomattiin, että Samsung on onnistunut parantamaan edellisen vuoden lippulaivamallia entisestään.
Ominaisuudet

Puhelin painaa 163 grammaa, ja sen mitat ovat 147,7 × 68,7 × 8,5 millimetriä. Siinä on lasinen näyttö ja takaosa, ja reunat ovat tehty alumiinista. Näyttä on 5,8 tuuman Super AMOLED-näyttö, jonka tarkkuus on 2 960 × 1 440 pikseliä. Puhelimessa on versiosta riippuen 64-256 gigatavua flash-muistia ja neljä gigatavua RAM-muistia. Takakamerassa on 12 megapikseliä ja etukamerassa kahdeksan. Sen lisäksi puhelimessa on kahden megapikselin iiriksen skannaukseen tarkoitettu kamera.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Sergei Bykov

| Sergei Bykov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Sergei Vladimirovitš Bykov
Syntynyt: 26. helmikuuta 1983 (ikä 41) Novodvinsk, Venäjän SFNT, N-liitto
Kansalaisuus:   Venäjä
Koripalloilija
Pelipaikka:  Pelintekijä / Heittävä takamies
Pituus:  190 cm
Paino:  95 kg
Pelaajaura
Seurajoukkueet
2000–2001 2001–2004 2004–2005 2005–2010 2010–2011 2011–2014 2014–2015 2015–:   Moskovan Spartak  MBK Dinamo Moskova  Universitet Jugra Surgut  MBK Dinamo Moskova  PBK TsSKA Moskova  BK Lokomotiv Kuban  UNIKS Kazan  BK Lokomotiv Kuban
Maajoukkueet
:   Venäjä
Aiheesta muualla
FIBA
| Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Maa:   Venäjä> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Espanja 2007 |  |  |
|  Pronssia | Liettua 2011 |  |  |
Sergei Vladimirovitš Bykov (ven. Сергей Владимирович Быков, s. 26. helmikuuta 1983 Novodvinsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen koripalloilija.
Bykov on pelannut kotimaansa seurajoukkueissa kuten PBK TsSKA Moskovassa ja BK Lokomotiv Kubanissa. Hän voitti Eurocupin vuonna 2013.
Venäjän maajoukkueessa Bykov pelasi muun muassa Pekingin kesäolympialaisissa 2008, missä Venäjä sijoittui yhdeksänneksi, vuoden 2010 MM-kilpailuissa, joissa se oli seitsemäs, vuoden 2007 EM-kilpailuissa, missä Venäjä voitti Euroopan mestaruuden ja vuoden 2011 EM-kilpailuissa, missä maa voitti pronssia.
Santa Maria di Sala

| Santa Maria di Sala |
| --- | --- |
 Villa Farsetti
 Santa Maria di Sala
 Koordinaatit: 45°30′32″N, 12°2′11″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Veneto
Metropolikaupunki:  Venetsia
Pinta-ala:  
 – Maa:  28,05 km²
Korkeus:  13 (min. 8 - maks. 17)  m
Väkiluku (2015):  17 632 
 – Väestötiheys:  628  as./km²
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Santa Maria di Sala on kunta Pohjois-Italiassa Venetsian metropolikaupungissa Veneton alueella. Kunnan tärkein nähtävyys on rokokootyylinen palatsi Villa Farsetti puutarhoineen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Venetsian metropolikaupunki
Annone Veneto | Campagna Lupia | Campolongo Maggiore | Camponogara | Caorle | Cavallino-Treporti | Cavarzere | Ceggia | Chioggia | Cinto Caomaggiore | Cona | Concordia Sagittaria | Dolo | Eraclea | Fiesso d’Artico | Fossalta di Piave | Fossalta di Portogruaro | Fossò | Gruaro | Jesolo | Marcon | Martellago | Meolo | Mira | Mirano | Musile di Piave | Noale | Noventa di Piave | Pianiga | Portogruaro | Pramaggiore | Quarto d’Altino | Salzano | San Donà di Piave | San Michele al Tagliamento | San Stino di Livenza | Santa Maria di Sala | Scorzè | Spinea | Stra | Teglio Veneto | Torre di Mosto | Venetsia | Vigonovo
Sekunda

Sekunda on suomalainen noise punk -yhtye. Se levytti 1980-luvun alussa muutamille kokoelmalevyille, mutta julkaisi ensimmäisen oman levynsä vasta vuonna 2007. Silloin ilmestyi albumi Piikkilankamalli Bad Vugumin BV² Produktions -merkille. Sekundassa ovat soittaneet muun muassa sarjakuvataiteilija ja muusikko Kivi Larmola ja Kingston Wallin keulahahmo Petri Walli. Alkuperäisen (1981–1982) Sekunda-yhtyeen kokoonpano oli Kivi Larmola (kitara), Janne (basso) ja Haba (rummut).
Diskografia

Piikkilankamalli (2007, BV² Produktions)
Diskografia > Mukana kokoelmilla

Russia Bombs Finland (1982, Propaganda Records)
Hardcore '83 (1983, Propaganda Records)
Lasta-EP (1984, ST-Records)
Siirtoseurakunta

Siirtoseurakunta tarkoitti Moskovan rauhassa 1940 ja aseleposopimuksessa 1944 Neuvostoliitolle luovutetuilla alueilla toimineita seurakuntia. Seurakuntien jäsenet muuttivat siirtoväkenä muualle Suomeen, mutta siirtoseurakunnat toimivat sen jälkeenkin omina hallinnollisina kokonaisuuksina siirtoväen keskuudessa. Siirtoseurakunnat lakkautettiin vuoden 1950 alussa. Evankelis-luterilaisten siirtoseurakuntien jäsenet otettiin uuden asuinpaikkansa seurakuntaan ja viranhaltijat nimitettiin ilman vaalia jonkin seurakunnan virkaan. Siirtoseurakuntien arkistot ovat Mikkelin maakunta-arkistossa. Suomen ortodoksisessa kirkossa suoritettiin kokonaan uusi aluejärjestely 1950, sillä sen siirtoseurakunnat muodostivat seurakuntien enemmistön.