Necronomicon
Tausta > Kielletyt kirjat

Necronomicon on kauhukirjailija H. P. Lovecraftin (1890–1937) luomus. Nimi ilmestyi hänen mieleensä unessa. Vuonna 1921 kirjoitetussa ja julkaistussa novellissa ”Nimetön kaupunki” Lovecraft viittasi kuvitteelliseen arabimystikko Abdul Alhazrediin, joka oli kirjoittanut ”selittämättömän säeparin”. Vuonna 1922 kirjoittamassaan novellissa ”Ajokoira” (julkaistu 1924) Lovecraft mainitsi ensimmäistä kertaa Necronomiconin nimeltä ja nimesi kirjoittajaksi Abdul Alhazredin. Tämän jälkeen hän mainitsi novelleissaan Necronomiconin toistuvasti. Pitääkseen kuvaukset johdonmukaisina Lovecraft laati vuonna 1927 lyhyen tekstin Necronomiconin historia.
Necronomiconilla ei todennäköisesti ollut yksittäistä esikuvaa, vaan sen taustalla oli goottilaisen romaanin perinne, jossa usein esiintyi ”homeisia kätkettyjä käsikirjoituksia”. Jo ennen Necronomiconia Lovecraftin tarinoissa oli esiintynyt samankaltainen teksti nimeltä Pnakoottiset käsikirjoitukset (Pnakotic Manuscripts); se mainittiin ensi kertaa vuoden 1918 novellissa ”Polaris”. Abdul Alhazredin hahmo oli Tuhannen ja yhden yön innoittama. Necronomiconin arabiankielisen nimen Al Azif Lovecraft löysi William Beckfordin Hirmuvaltiaan selityksistä, jotka oli laatinut Samuel Henley. Lovecraft yritti kehitellä Necronomiconille myös kreikankielisen etymologian: nekros (’ruumis’), nomos (’laki’), eikon (’kuva’) eli ”Kuolleiden lain kuva”. Lovecraft-tutkijat S. T. Joshi ja David E. Schultz (2001) pitävät tätä kuitenkin kieliopillisesti epätyydyttävänä ja ehdottavat etymologiaksi nekros (’ruumis’), nemo (’jakaa’, ’pilkkoa’, idiomaattisesti ’tutkia’ tai ’luokitella’) ja -ikon (adjektiivisuffiksi), jolloin nimen voisi tulkita tarkoittavan ”Tutkielmaa kuolleista”.
Myöhemmin myös muut Weird Tales -kirjailijat alkoivat teksteissään viitata Necronomiconiin ja kehittelivät omia kiellettyjä kirjojaan, joihin Lovecraft puolestaan viittasi omissa tarinoissaan. Tämä hämmensi lukijoita, jotka usein tiedustelivat Lovecraftilta kiellettyjen kirjojen aitoudesta. Lovecraftin mukaan ristikkäisten viittausten verkko toi kauhutarinoihin toden ja syvyyden tuntua. Hän kuitenkin kiisti halunneensa tietoisesti huijata ihmisiä, ja uteliaille hän kertoi aina suoraan, että kyse oli sepitteestä:
»Sitten sananen ”kauheista ja kiellettyistä kirjoista” – myöntää täytyy, että useimmat niistä ovat pelkkää mielikuvituksen tuotetta. Abdul Alhazredia tai Necronomiconia ei ole, vaan olen keksinyt nämä nimet itse. Robert Bloch kehitteli ajatuksen Ludvig Prinnistä ja hänen De Vermiis Mysteriis -kirjastaan, kun taas Eibonin kirja on Clark Ashton Smithin keksintöä. Robert E. Howard on vastuussa Friedrich von Junztista ja hänen Unaussprechlichen Kultenistaan... Mitä tulee vakavissaan kirjoitettuihin teoksiin synkistä, okkulttisista ja yliluonnollisista aiheista – toden sanoakseni niillä ei ole paljonkaan arvoa. Siksi on paljon hauskempaa keksiä myyttisiä kirjoja itse.» 
(H. P. Lovecraft (29.7.1936))
Lovecraftilta kysyttiin toisinaan, miksei hän kirjoittanut Necronomiconia itse. Tähän Lovecraft huomautti, että kirjassa oli hänen novelliensa mukaan lähes tuhat sivua. Vuonna 1932 hän kertoi Robert E. Howardille leikitelleensä ajatuksella Necronomiconin kirjoittamisesta, mutta luopuneensa ajatuksesta urakan laajuuden vuoksi. Lisäksi Lovecraft totesi, että olisi lähes mahdotonta tehdä kirja, joka olisi yhtä pelottava ja vaikuttava, kuin mitä Necronomiconin väitettiin olevan.