stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Batman
Videopelejä

| Julkaisu | Nimi | Kehittäjä/Julkaisija |
| --- | --- | --- |
| 1986 | Batman | Ocean |
| 1988 | Batman: The Caped Crusader | Ocean |
| 1989 | Batman | Sunsoft |
| 1989 | Batman – The Movie | Ocean |
| 1991 | Batman | Atari |
| 1991 | Batman – Return of the Joker | Sunsoft |
| 1993 | Batman Returns | Konami |
| 1995 | Batman Forever, SNES ja Sega Mega Drive | Acclaim |
| 1998 | Batman & Robin | Acclaim |
| 2000 | Batman Beyond: Return of the Joker | Acclaim |
| 2001 | Batman Vengeance | Ubisoft |
| 2002 | Batman: Rise of Sin Tzu | Ubisoft |
| 2005 | Batman Begins | Electronic Arts |
| 2008 | Lego Batman: The Video Game | Traveller’s Tales |
| 2009 | Batman: Arkham Asylum | Rocksteady Studios |
| 2011 | Batman: Arkham City | Rocksteady Studios |
| 2012 | Lego Batman 2: DC Super Heroes | Traveller’s Tales |
| 2013 | Batman: Arkham Origins | Warner Bros. Games Montréal |
| 2014 | Lego Batman 3: Beyond Gotham | Traveller's Tales |
| 2015 | Batman: Arkham Knight | Rocksteady Studios |
| 2016 | Batman: Arkham VR | Rocksteady Studios |
Suomennettuja albumeja

Adams, Neal: Batman. Tekijänä Neal Adams 1.  Tampere:  Egmont, 2005.  ISBN 952-469-358-5
Adams, Neal: Batman. Tekijänä Neal Adams 2.  Tampere:  Egmont, 2006.  ISBN 952-469-512-X
Azzarello, Brian & Bermejo, Lee: Jokeri.  ((Joker, 2008.) Suomentanut Jouko Ruokosenmäki)  Helsinki:  Egmont, 2011.  ISBN 978-952-233-470-1
Loeb, Jeph & Sale, Tim: Riivattu ritari. Kolme Gotham Cityn Halloween-tarinaa.  ((Tarinat vuosilta 1993–95.) Suomentanut Petri Silas)  Helsinki:  Egmont, 2012.  ISBN 978-952-233-578-4
Loeb, Jeph & Sale, Tim: Batman: Pitkä pyhäinpäivä.  ((Long Halloween, 1996–97.) Suomentanut Petri Silas)  Helsinki:  Egmont, 2013.  ISBN 978-952-233-705-4
Loeb, Jeph & Sale, Tim: Batman: Synkkä voitto.  ((Batman: Dark Victory, 1999–2000.) Suomentanut Petri Silas)  Helsinki:  Egmont, 2014.
Miller, Frank & Janson, Klaus & Varley, Lynn: Yön ritari.  ((The Dark Knight Returns, 1986.) Suomentanut Riku Perälä)  Tampere:  Egmont, 2008.  ISBN 978-952-469-927-3
Miller, Frank & Mazzucchelli, David: Batman: Ensimmäinen vuosi.  ((Batman: Year One, 1987.) Suomentanut Riku Perälä)  Tampere:  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-624-1
Moore, Alan & Bolland, Brian: Batman: Tappava pila.  ((Batman: The Killing Joke, 1988.) Suomentanut Riku Perälä)  Semic, 1989.  Myös kokoelmassa DC-sankarit: Tekijänä Alan Moore.  Tampere:  Egmont, 2007.  ISBN 978-952-469-671-5  Uusi suomennos: Tappava vitsi.  ((Batman: The Killing Joke, 1988.) Suomentanut Petri Silas. Esipuhe: Tim Sale. Jälkisanat: Brian Polland)  Novara, Italia:  RW Kustannus, 2015.  ISBN 978-88-68737-95-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Perunamaan Batman-sivut. Batman Suomessa, historiikki ja sarjakuvalehdet
DC Comics. (englanniksi)
Batman DC Comicsin sivustolla (englanniksi)
Batman Collective. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Minkel, J. R.: Dark Knight Shift: Why Batman Could Exist – But Not for Long. Scientific American 14.7.2008. (englanniksi)
* Kun Batman tuli Helsinkiin – katsaus poikkeukselliseen ilmiöön Suomen populaarikulttuurissa (kaupunkitieto.hel.fi)
| n k Vihreä Nuoli |
| --- | --- |
George Papp ja Mort Weisinger (Oliver Queen) ● Kelley Puckett ja Jim Aparo (Connor Hawke)  
Vihreät Nuolet: Oliver Queen • Connor Hawke 
Apurit: Speedy (Roy Harper • Mia Dearden) • Arsenal
Liittolaiset: Arrowette • Batman • Musta Kanarialintu • Eddie Fyers • Emiko Queen • Felicity Smoak • Hal Jordan • Kyle Rayner • Katana • Onyx • The Question • Richard Dragon • Shado • Sin • Stanley Dover Jr.
Viholliset: Amon Sur • Brick • China White • Constantine Drakon • Kellokuningas • Cubid • Dark Archer • Deadshot • Deathstroke • Doctor Light • Everyman • Gargoyle • Hellgrammite • Killer Moth • Kreivi Vertigo • Merlyn • Natas • Neron • Onomatopoeia • Professori Ojo • Prometheus • Rainbow Archer • Ra’s al Ghul • Red Dart • Richard Dragon • Shrapnel • Spider • Star City Slayer • Wizard
Sarjakuvat: More Fun Comics • Green Lantern/Green Arrow • Green Arrow: The Longbow Hunters • Green Arrow: Year One • Green Arrow and Black Canary
Sijainnit: Queen Industries (Q-Core) • Star City • Starfish Island • Vlatava • Nanda Parbat
Televisiossa: DC Showcase: Green Arrow (2010) • Arrow (2012–2020)
Videopelit: Injustice: Gods Among Us (2013) • Injustice 2 (2017)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 2 
Kansalliset:  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Taiwan  Tšekki 
Tieteilijät:  ORCID 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Mainos Batmanin ensiesiintymisestä.
Batman ensiesiintymisessään.
Adam West esitti Batmania 1960-luvun Batman -televisiosarjassa.
Bane murtaa Batmanin selän yhdessä 1990-luvun tunnetuimmassa Batman -sarjakuvassa (Batman #497, heinäkuu 1993).
Batman Superystävissä.
Batman 1990-luvun nimikkosarjassaan.
Rino Romanon esittämä Batman vuoden 2004 animaatiosarjassa.
Batman 1960-luvun henkisessä Batman – pelottomat -sarjassa.
Ritva Koskensuu

| Ritva Koskensuu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. syyskuuta 1954 (ikä 70) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Äppä
Merkittävät roolit:  eri rooleja (Kantolan perhe) Pirjo Lehto (Kotikatu) monologi (Terveisiä Tivolitieltä) Tiina Kalliovuori (Yhtä köyttä -yhdistys)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Ritva Helena Koskensuu (s. 22. syyskuuta 1954 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Koskensuu näytteli eri lastenteattereissa 1981–2001. Lisäksi hänellä on ollut roolitehtäviä useissa radiokuunnelmissa sekä televisiosarjoissa ja -elokuvissa.
Ura

Ritva Koskensuu opiskeli Teatterikorkeakoulussa vuosina 1977–1981. Hän näytteli lasten- ja nuortenteatteri Penniteatterissa 1981–1986 ja lastenteatteri Pienessä Suomessa 1987–2001. Vuosina 1983–1984 hän näytteli myös Nukketeatteri Hevosenkengässä. Vuosina 2001–2003 Koskensuu työskenteli Helsingin Kaupunginteatterissa. Vapaaksi näyttelijäksi hän ryhtyi niin ikään 2003.
Koskensuu tunnetaan myös pitkästä radiourastaan. Hän näytteli punkkaria Yhtäköyttä -yhdistyksessä 1981–1991 ja teki eri rooleja Kantolan perhe -kuunnelmasarjassa 1981–2005. Koskensuu on näytellyt myös lukuisissa televisiotuotannoissa, muun muassa sarjoissa Kotikatu ja Salatut elämät. Vuonna 1983 hän näytteli pienen sivuosan elokuvassa Iso vaalee.
Koskensuu on antanut useita monologi- ja lauluesityksiä. Hän esiintyy solistina kahdella CD-julkaisulla: Vilusta vironnut varpunen (2013) ja Tivolitien lauluja (2014).
Filmografia > Elokuvat

Iso vaalee (1983)
Filmografia > Televisio

Kauhea murhamies Lalli (1981)
Yhtäköyttä -yhdistys kokoontuu (1984)
Naimakauppoja (1985)
Mimmiliiga (1987)
Kovaa maata (1996)
Kotikatu (2003–2004)
Varpuset (2005)
Ullakkokomppania (2005)
Punahilkka (2006)
Kaikki jumalan oikut (2006)
Kansakunnan käännekohta (2007)
Salatut elämät (2007, 2009)
Aiheesta muualla

Deezer.com: Ritva Koskensuu
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Jukka Koskelainen

Jukka Koskelainen (s. 1961) on suomalainen kirjailija ja suomentaja. Hän on julkaissut romaanin, viisi runokokoelmaa ja viisi esseeteosta.
Koskelaisen viimeisimmät teokset ovat runokokoelma Talvimatka Jenaan (2021) ja esseeteos Viisi matkaa Saksan sieluun (2023). Rakas rappio käsittelee rappion ideaa kulttuurihistorian ja nykyajan kannalta. Koskelaisen mukaan rappion idea saa moninaisia esiintymismuotoja, ja sitä on vaikea välttää. Kautta historian on ollut tyypillistä ajatella, että elämme juuri nyt kulttuurisen rappeutumisen vaihetta. Tätä ajatusta ovat käyttäneet hyväkseen myös populistiset liikkeet ja fasistit, jotka väittivät edustavansa samaan aikaan suurta uudistusta ja paluuta kadonneisiin arvoihin. Vaikka kirja käsitteleekin rappion ideaa melko kriittisesti, Koskelaisen mukaan sillä on myös hyviä vaikutuksia, koska se saa vaatimaan yhteiskunnallisia parannuksia.
Koskelainen on suomentanut Paul Celanin, Octavio Pazin (yhdessä Jyrki Kiiskisen kanssa), Durs Grünbeinin ja Georg Traklin runoja. Yhdessä Tarja Roinilan kanssa hän on julkaissut Latinalaisen Amerikan runouden antologian Aavistuksia rituaalipuvussa (2000) ja Espanjan nykyrunouden antologian Katu kadulta taivaaseen (2008).
Koskelainen toimi Nuoren Voiman Liiton toiminnanjohtajana ja Nuori Voima -lehden toisena päätoimittajana vuosina 1991–1994. Hän kirjoittaa myös kritiikkiä Helsingin Sanomiin.
Koskelainen valittiin yhdeksi vuoden ajattelijaksi marraskuussa 2012 järjestetyllä Ajattelun viikko -teemaviikolla.
Teokset

Kierros. Runoja, Tammi 1995. ISBN 951-31-0544-X.
Erään taistelun kuvaus. Runoja, Tammi 1997. ISBN 951-31-1038-9.
Atlantiksen perintö. Esseitä, Tammi 2000. ISBN 951-31-1419-8.
Niin lavastetaan lännen taivas. Runoja, Tammi 2001. ISBN 951-31-2239-5.
Anteeksi häiriö, mutta tämä on vallankumous: Suuren harhan jatkot Latinalaisessa Amerikassa.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-2998-5
Mitä et sano. Runoja, Tammi 2005. ISBN 951-31-3406-7.
Rakas rappio: Pelastus ja perikato länsimaisessa ajattelussa.  Jyväskylä:  Atena, 2012.  ISBN 978-951-796-823-2
Omegan jälkeen. Runoja, Tammi 2013. ISBN 978-951-31-7137-7.
Maailmalle: kirjaviennin uusi aika. Avain 2014 (Markku Kaskelan kanssa). ISBN 978-952-304-042-7.
Idän ympäriajo. Runoja, Aviador 2016. ISBN 978-952-7063-08-8.
Mahtava minä. Itsekkyyden voima ja vastavoimat. Atena 2017. ISBN 978-952-300-341-5.
Sanoja mustan tähden alla : matkoja muusikoiden haudoille.  Helsinki:  Aviador, 2018.  ISBN 978-952-7063-40-8
Café Cosmos, eli Jäähyväiset runoudelle.  Rajamäki:  Aviador, 2020.  ISBN 978-952-7347-38-6
Talvimatka Jenaan.  Rajamäki:  Aviador, 2021.  ISBN 978-952-7347-88-1
Viisi matkaa Saksan sieluun. Esseitä, Aviador 2023. ISBN 978-952-381-141-6.
Suomennoksia

Rafael Cadenas: Ilman aikomusta osua. ntamo 2016.
Andres Caicedo: Eläköön rumba! Aviador 2016.
Katie Scott ja Jenny Broom: Eläinten sukupuu. Nemo 2015.
Gretchen Rubin: Tee siitä tapa. Nemo 2015.
Eduardo Galeano: Jalkapallo valossa ja varjossa. Täydennetty laitos. Nemo 2014.
Alicia Giménez Bartlett: Merkityt tytöt. Tammi 2012.
Katu kadulta taivaaseen. 50 vuotta Espanjan runoutta. Toim. ja suom. Tarja Roinila ja Jukka Koskelainen. WSOY 2008
Georg Trakl: Sielun öinen siiveniksu. WSOY 2004.
Aavistuksia rituaalipuvussa. Latinalaisen Amerikan runoutta. Toim. ja suom. Tarja Roinila ja Jukka Koskelainen. WSOY 2000.
Durs Grünbein: Kallonpohjaoppitunti. WSOY 1998.
Octavio Paz: Kotka vai aurinko? Yhdessä Jyrki Kiiskisen kanssa. Tammi 1996.
Paul Celan: Niin kuin kivelle puhutaan. Tammi/NVL 1993.
Palkinnot

Eino Leinon palkinto yhdessä Jyrki Kiiskisen kanssa 1992.
Kalevi Jäntin palkinto 1995.
Vaaskivi-plaketti 1998.
Einari Vuorela -palkinto 2000.
Sivistysrahaston kääntäjäpalkinto Tarja Roinilan kanssa 2008.
Lauri Jäntin säätiön kunniamaininta teoksesta Rakas rappio 2013.
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Jukka Koskelainen Wikisitaateissa
Kotisivu: jukkakoskelainen.fi
Jukka Koskelaisen runoja Electric Verses -verkkoantologiassa
Artikkeli Koskelaisesta, 2005, Runolauteet, Pispala.fi (Archive.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Kalevi Koskinen

Tauno Kalevi Koskinen (16. helmikuuta 1932 Kalvola – 12. heinäkuuta 2019 Hollola) oli suomalainen oopperalaulaja ja laulupedagogi. Koskinen oli äänialaltaan tenori. Hän opiskeli Lahdessa Tauno Kaivolan johdolla 1959–1969. Oopperauransa Koskinen aloitti Lahden oopperassa vuonna 1959. Vuonna 1972 hänet kiinnitettiin Kansallisoopperaan. Koskinen esiintyi myös Savonlinnan oopperajuhlilla ja teki Suomessa ja ulkomailla yhteensä yli sata oopperaroolia.
Oopperatyönsä ohella Koskinen työskenteli kanttoriurkurina Hämeenkosken seurakunnassa. Hän oli Hämeen läänin Koskella (Hämeenkoski) kansakoulunopettajana monet vuodet.
Oopperalaulajana Koskinen tuli tunnetuksi varsinkin koomisista rooleista. Levylle hän on tehnyt muun muassa Saltun roolin Leevi Madetojan oopperassa Pohjalaisia. Levytys on vuodelta 1975, ja oopperan johtaa Jorma Panula. Oopperauransa jälkeen Koskinen toimi Päijät-Hämeen konservatorion laulun lehtorina. Koskisen oppilaina ovat olleet monet Suomen eturivin oopperalaulajat, kuten Mika Pohjonen ja Jyrki Anttila.
Aiheesta muualla

Kalevi Koskisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Ksenofobia

Ksenofobia (kreikan sanoista ksenos ξένος, ’vieras, outo’ ja fobos φόβος, ’pelko’; myös muukalais-, ulkomaalais- tai vieraspelko tai -viha) tarkoittaa nykymerkityksessään etniseen vähemmistöön tai vierasperäisiin ihmisiin kohdistuvaa kielteistä tunnetta, johon sekoittuu vastenmielisyyttä, pelkoa ja vihaa.
Ksenofobia ei liity ihmisten fenotyyppisiin eroihin tai rotueroihin kuten rasismi, vaan toisten ulkomaalaisuuteen, vieraisiin tapoihin, uskontoon tai puhetapaan. Se voi ilmetä yksilötasolla esimerkiksi asenteina, tylyinä kommentteina ja nimittelynä, suvaitsemattomuutena, väkivaltana tai syrjintänä. Ksenofobiaa on selitetty muun muassa muukalaispelon synnynnäisyydellä tai kantaväestön tarpeiden, oikeuksien, työpaikkojen ja turvallisuuden puolustamisella.
Termin historia

Eurooppalaiset lääkärit alkoivat käyttää kreikankielistä päätettä -fobia ‘pelko’ vuodesta 1871 alkaen erilaisten diagnosoimiensa ahdistusten nimityksissä. Ensimmäinen näistä oli agorafobia, julkisten paikkojen pelko, ja nopeasti kasvavaan luetteloon liitettiin pian myös ksenofobia, vieraiden ihmisten kohtaamisen pelko. Kuten useimmat muutkin tuon ajan “fobioista”, ksenofobiakaan ei vakiintunut lääketieteellisenä terminä, vaan sen sijaan alettiin puhua sosiaalisten tilanteiden pelosta.
Vuonna 1880 fobia-nimitystä alettiin käyttää Britanniassa ja Ranskassa myös valtioiden välisistä suhteista. Esimerkiksi “anglofobialla” viitattiin irrationaaliseen vihaan Englantia kohtaan, “frankofobialla” Ranskan vihaan ja “russofobialla” Venäjän vihaan. “Ksenofobialla” vastaavasti viitattiin vihaan kaikkia vieraita maita kohtaan, mikä katsottiin nationalismin äärimmäiseksi muodoksi. Myös termin käyttö tässä merkityksessä jäi pois muodista 1900-luvun alkuun mennessä.
Ksenofobia tarkoittaa nykymerkityksessään ihmisten kokemaa vihaa vierasmaalaisia kohtaan. Termiä alettiin tässä merkityksessä käyttää ensimmäisen kerran 1900-luvun taitteessa Kiinassa nousseista boksarikapinallisista. Boksarit olivat länsimaita ja näiden imperialismia vastustaneita kiinalaisia, jotka hyökkäilivät kaikkia Kiinassa oleskelleita ulkomaalaisia vastaan. Termin ensiesiintyminen tapahtui ranskalaisessa Le Constitutionnel -lehdessä heinäkuussa 1900, ja jo vuoden sisällä sanasta xénophobie (suom. ksenofobia) oli tullut Ranskan mediassa yleinen.
Psykologiassa

Vaikka termin pääteosa -fobia viittaakin psykologian oireluokitukseen ja kuvaa suhteetonta pelkoa tai kauhua jotakin kohtaan, ksenofobia ei ole kliininen psykologinen termi, eikä sitä enää juuri koskaan käytetä kuvaamaan todellista fobiaa tai kauhua. Jotkut psykologit ja psykiatrit ovat toisinaan ehdottaneet, että äärimmäinen ksenofobia (ennakkoluuloisuus ja rasistisuus) luokiteltaisiin harhaluuloisuushäiriöksi silloin, kun se haittaa vakavasti henkilön omaa elämää. Ksenofobiaa ei kuitenkaan ole luokiteltu mielenterveyden häiriöksi esimerkiksi DSM-5-järjestelmässä. Jotkut vastustavatkin sellaista luokittelua yhteiskunnallisen ongelman medikalisointina.
Esiintyminen

Ksenofobiaa esiintyy yleisimmin yksilötasolla. Se voi ilmetä eriasteisesti esimerkiksi asenteina, tylyinä kommentteina ja nimittelynä, suvaitsemattomuutena, väkivaltana tai syrjintänä.
Ksenofobia kohdistuu usein maahanmuuttajiin. Maan oman väestön sisällä ksenofobia voi kohdistua esimerkiksi kulttuurivähemmistöihin tai joihinkin alueellisiin väestöihin.
Ksenofobiasta puhutaan usein rasismin yhteydessä ja joskus jopa samassa merkityksessä. Rasismissa on kuitenkin kyse ennakkoluuloista, jotka liittyvät fenotyyppisiin rotueroihin, kuten ihonväriin. Ksenofobiassa ennakkoluulot sen sijaan liittyvät tulijan ulkomaalaisuuteen tai hänen vieraisiin kulttuurisiin tapohinsa, uskontoonsa tai puhetapaansa. Ksenofobia voikin kohdistua myös kantaväestön kanssa samannäköisiin ihmisiin. Ulkonäöltään poikkeavat maahanmuuttajat puolestaan voivat joutua kokemaan samanaikaisesti sekä rasismia että ksenofobiaa.
Joskus ksenofobia on ollut valtiollisena politiikkana. Tästä esimerkki on Japani 1600-luvulta 1800-luvulle, jolloin saarivaltio torjui kaikki vierasmaalaiset henkilöt ja vaikutteet. Sparta on klassinen esimerkki ksenofobian äärimuodosta, jossa koko kansa eristäytyi ulkoisia vaikutteita vastaan. Tällainen eristäytyminen tapahtuu usein hierarkkisen ja sotilaallisen yhteiskuntajärjestelmän kautta.
Ksenofobian esiintymistä voidaan yrittää mitata esimerkiksi kyselytutkimuksilla syrjinnän kokemuksista tai viharikosten tilastoinnilla.
Syyt

Ksenofobiaa on pyritty oikeuttamaan evoluutiopsykologisilla teorioilla, joiden mukaan muukalaispelko on synnynnäistä ja perustuu ihmisen biologiaan. Esimerkiksi J. Philippe Rushtonin geneettisen samankaltaisuuden teorian mukaan ihmiset suosivat geneettisesti itsensä kaltaisia ihmisiä ja ryhmiä ja vierastavat geneettisesti erilaisia ihmisiä. Toisen evoluutiopsykologisen teorian mukaan vieraiden torjunta perustuu näiden mukanaan tuomien tautien pelkoon. Kolmannen teorian mukaan kantaväestön miehet näkevät maahanmuuttajamiehet uhaksi omille lisääntymismahdollisuuksilleen.
Eräs evoluutiobiologian ulkopuolinen selitys ksenofobialle on kantaväestön halu asettaa oman maan asukkaiden tarpeet ja oikeudet maahanmuuttajien tarpeiden ja oikeuksien edelle. Maahanmuuttajien saatetaan myös pelätä vievän työpaikkoja ja yhteiskunnallisia resursseja, vahingoittavan ympäristöä sekä lisäävän väkivaltaa ja rikollisuutta. Niin kutsutun realistisen ryhmäkonfliktiteorian mukaan kilpailu rajallisista resursseista johtaa ennakkoluuloihin oman ryhmän ulkopuolisia kohtaan.
Historioitsija Jouko Jokisalon mukaan ksenofobian väittämisellä yleisinhimilliseksi ja luonnolliseksi käyttäytymismuodoksi on nykyaikana pyritty äärioikeistolaisissa piireissä oikeuttamaan turvapaikanhakijoiden ja siirtolaisten rasistinen ja väkivaltainen syrjintä. Eri kulttuuripiirien pitämistä erillään toisistaan on väitetty ihmiskunnan säilymisen edellytykseksi, ja tämän jaloksi väitetyn tavoitteen saavuttamisessa keskeistä roolia näyttelisi ksenofobia.
Vastakohdat

Ksenofobian vastakohta on ksenofilia tai ksenomania, joilla tarkoitetaan muukalaisuuteen, vieraaseen, tuntemattomaan tai toisenlaiseen kohdistuvaa suopeutta, ihailua tai rakkautta. Ksenofobia ja ksenofilia voivat olla samanlaisia käyttäytymisen malleja siinä, että molemmissa korostetaan erilaisuutta havainnoijaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ksenofobia Wikimedia Commonsissa
Inkeri Koskinen

Inkeri Koskinen on suomalainen tieteenfilosofi, joka toimii akatemiatutkijana Helsingin yliopistossa käytännöllisessä filosofiassa.
Koskinen valmistui maisteriksi teoreettisesta filosofiasta Helsingin yliopistosta 2005 ja väitteli tohtoriksi 2015 väitöskirjalla Changing Research Communities: Essays on Objectivity and Relativism in Contemporary Cultural Research. Hän on keskittynyt tutkimuksessaan tieteen objektiivisuuteen, tieteellisen tiedon sosiaaliseen tietoteoriaan ja demokratisoitumiseen, tieteen sosiaaliseen ja kognitiiviseen monimuotoisuuteen, humanististen tieteiden tieteenfilosofiaan sekä demarkaatioon.
Koskisen kirja Villi Suomen historia: Välimeren Väinämöisestä Äijäkupittaan pyramideihin sai Vuoden tiedekirja -palkinnon vuonna 2015.
Teokset

Villi Suomen historia: Välimeren Väinämöisestä Äijäkupittaan pyramideihin. Tammi. 2015. ISBN 9789513185886.
Changing Research Communities: Essays on Objectivity and Relativism in Contemporary Cultural Research.  (Väitöskirja)  Helsingin yliopisto, 2015.  ISBN 978-951-51-1416-7  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Koskinen Helsingin yliopiston tutkimusportaalissa
Tauno Koskela

Tauno Juhani Koskela (11. lokakuuta 1916 Rauma – 28. marraskuuta 2002 Rauma) oli raumalainen opettaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria

Koskelan vanhemmat olivat tehtailija Iisak Viktor Koskela (ent. Grönfors) ja Elli Aliina Tamminen. Hänen vanhempi veljensä oli kirjailija Unto Koskela. Koskelalla oli myös veli Otto ja sisar Hilppa. Koskela oli naimisissa vuodesta 1945 Armas Kristian Seppisen tyttären Anna-Liisan kanssa. Heile syntyi kaksi poikaa, Tapani ja Hannu. Koskela tuli ylioppilaaksi Rauman yhteislyseosta 1936 ja lähti aluksi opiskelemaan teologiaa Helsingin yliopistoon pariksi vuodeksi. Hän valmistui kuitenkin kansakoulunopettajaksi Jyväskylän Kasvatusopillisesta Korkeakoulusta 1943 ja filosofian kandidaatiksi Turun yliopistosta 1956.  Koskela toimi äidinkielen lehtorina Rauman seminaarissa 1964–1972 ja didaktiikan lehtorina Rauman opettajankoulutuslaitoksessa 1972–1979.lähde?
Kirjallinen tuotanto

Koskela kirjoitti runoja ja murrenovelleja, mutta toimitti myös Rauman murteen sanakirjan. Hänen kirjallinen tuotantonsa oli voimakkaasti sidoksissa paitsi Raumaan ja sen lähiympäristöön, myös hänen traumaattisiin sotakokemuksiinsa. Koskela oli raumalaisia perinteitä vaalivan Nortamo-seuran puheenjohtaja 1963–1987. Rauman murteen sanakirjan Sillail oikke. Rauman kielen sanoja ja sanomisia (1992) aineisto kerättiin Rauman kansalaisopiston Rauman murteen oppitunneilla.lähde?
Kirjallinen tuotanto > Teokset

Luutnantt saa suuvooro.  WSOY 1943
Ankkuroitu, runoja.  WSOY 1945
Näättäk ny herr pormestar...., kokoelma klummeja ja inhimillisiä erehdyksiä. WSOY 1949
Mutt kapteeni varppas syhysivä vaa ynnä muita vaivoja ja vastoinkäymisiä maalla ja merellä. WSOY 1958
Pruustinnald jäi voisorm suuhu ja muuta merkillistä Kanalin kahden puolen. WSOY 1972
Lapskoussi. Valikoima suunavauksia. WSOY 1960
Lapskoussi ja efterräätei (2. täyd.painos).  WSOY 1986
Vanha Rauma (murreosuus ja kuvatekstit). Länsi-Suomi 1980
Rauma ja meri (osa runoista). Länsi-Suomi 1991
Sillail oikke. Rauman kielen sanoja ja sanomisia. Länsi-Suomi 1992
Monterilai, runokokoelma. Länsi-Suomi 1996
Pisi ja poiki niingom Birksteti Jankke Unaja suntis. Länsi-Suomi 1998
Muist raumlaine. Nortamo-seoran historiikki 1930–2000. 2001
Meren ja taivaan runoilija: Risto Kuusava (osa tekstistä). Koala-kustannus 2001
Kirjallinen tuotanto > Palkinnot

WSOY:n kirjallisen säätiön palkinto 1949
Nortamo-mitali 1957
Nortamon 100-vuotispalkinto 1960
Satakunnan kulttuurirahaston tunnustuspalkinto 1980
Kirjallisuutta

Tapio Niemi: Tauno Koskela – äidin pojasta kunniaporvariksi. Pilot-kustannus 2006. ISBN 952-464-544-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)