stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. Blomin tukku- ja vähittäiskauppahuone
Kauppias John Blom

John Blom (11. huhtikuuta 1868 Uusikaupunki – 27. elokuuta 1930 Tampere), josta käytettiin myös etunimeä Jussi, kuului uusikaupunkilaiseen kauppiassukuun. Hän muutti nuorena Turkuun ja ryhtyi siellä kauppiaaksi. Asetuttuaan Tampereelle keväällä 1888 Blom toimi aluksi kangasosaston johtajana Johan Blomin (1841–1916) omistamassa kaupassa. Yhteisestä Blom-nimestä huolimatta he eivät olleet sukua keskenään.
Vuonna 1893 John Blom perusti oman miehille suunnatun vaateliikkeen. Hän oli Tampereella ensimmäinen kauppias, joka myi merkittävässä määrin miesten valmisvaatteita. Blomin liike toimi alun perin kultaseppä Gustaf Lindellin talossa, osoitteessa Kauppakatu 8. Vähittäismyynnin ohella Blom rupesi harjoittamaan myös tukkukauppaa. Kun Kauppakatu 8:n talo kävi ahtaaksi, arkkitehti August Krook suunnitteli kauppahuoneelle uudet tilat vanhaan kivitaloon, joka oli peräisin kaupungin perustamisen ajoilta. Talo sijaitsi leskirouva Antoinette Hagelbergin (Aina Langin äidin) tontilla Kauppakatu 12:ssa. Rakennuksen muutostyöt alkoivat 1. helmikuuta 1904 ja valmistuivat 11. kesäkuuta.
Myöhemmin John Blom osti Vaasan Osake-Pankilta tontin osoitteesta Kauppakatu 3 – Hämeenkatu 18. Arkkitehti Krook suunnitteli sinne korttelin läpi ulottuvan basaarimaisen rakennuksen, joka valmistui 1908. Hämeenkadun puolelle (nykyisen Tammerontalon alaosaan) tuli Alfred Kordelinin kangaskauppa. Kordelinin myymälä päätti toimintansa keväällä 1912, minkä jälkeen Blom perusti paikalle oman liikkeensä ja konttorinsa. Hän lopetti kangaskauppansa vuonna 1918 ja toimi sittemmin kiinteistöalalla.
Blom oli naimisissa kahdesti, ja hänellä oli neljä lasta.
Nikolai Lehto

Taiteen reunoilla
Suuntaukset
Art brut | Fantastinen realismi | Graffiti | ITE-taide | Kansantaide | Naivismi | Outsider-taide | Primitivismi | Visionaarinen taide
Tekijöitä Suomesta
Aleksanteri Ahola-Valo | Andreas Alariesto | Annukka Grönlund | Martti Innanen | Einari Junttila | Arto Ali-Eskola | Edvin Hevonkoski | Enni Id | Aleksandra Ionowa | Alice Kaira | Matias Keskinen | Nikolai Lehto | Jussi Löf | Kalervo Palsa | Matti Rutanen | Veijo Rönkkönen | Ilmari Salminen | Olli Seppänen | Kaarina Staudinger-Loppukaarre | Vihtori Storck | Ilkka Juhani Takalo-Eskola | Heikki Tuomela | Ensio Tuppurainen | Sigurd Wettenhovi-Aspa
Tekijöitä ulkomailta
William Blake | Aleksanteri Ahola-Valo | Banksy | Jean-Michel Basquiat | Hieronymus Bosch | Salvador Dalí | Jean Dubuffet  | Max Ernst | H. R. Giger | Alex Grey | Keith Haring | Edward Hicks | Frida Kahlo | Theodor Kittelsen | Mati Klarwein | Paul Kondas | Séraphine Louis | Gustave Moreau | Grandma Moses | Niko Pirosmani | Maria Primatšenko | Henri Rousseau
Kaarlo Nikolai Lehto (15. joulukuuta 1905 Halikko – 6. marraskuuta 1994 Turku) oli suomalainen kuvataiteilija.
Lehto aloitti taiteellisen uransa mainospiirtäjänä. Hän kiinnostui taiteesta muutettuaan Turkuun 1920. Aluksi hän maalasi traditionaalisia ja realistisia maisemia ja henkilökuvia. Vähitellen hän alkoi tietoisesti siirtyä naivistisempaan ja surrealistisempaan ilmaisuun. Hän jättäytyi vapaaksi taiteilijaksi vasta yli 50-vuotiaana.
Suurimman suosion Lehto saavutti töillään, joiden pääosassa ovat ihmiset tai eläimet. Henkilöt ovat vahvasti tyypiteltyjä ja poseeravat kuten vanhoissa perhevalokuvissa, katse kohti kameraa. Ihmiset ovat arvokkaan vakavia eikä töissä näy liikettä. Teokset ovat kertovia ja lämpimän humoristisia.
Lehto opiskeli Turun taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1930–1932. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1972 ja hän sai professorin arvon vuonna 1982.
Aiheesta muualla

Nikolai Lehto Taide Salmelan kokoelmissa
Itkonen, Satu: Sydän siveltimellä. Suomalaista naivismia, s. 76–79.  Taidepiste, 1998.  ISBN 951-96451-3-6
Kansallisbiografia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Izumo (1899)

| Izumo / 出雲 |
| --- | --- |
 Izumo

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong Whitworth, Elswick
Kölinlasku:  14. toukokuuta 1898
Laskettu vesille:  19. syyskuuta 1899
Palveluskäyttöön:  25. syyskuuta 1900
Poistui palveluskäytöstä:  20. marraskuuta 1945
Loppuvaihe:  romutettu 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  9 906 t
Pituus:  132,28 m (kokonaispituus)
Leveys:  20,94 m
Syväys:  7,37 m
Koneteho:  14 500 ihp
Nopeus:  21,75 solmua
Miehistöä:  672
Aseistus
Aseistus:  4 × 8″/L45 -tykkiä 14 × QF 6″/L40 -tykkiä 12 × QF 12 naulan 12 cwt -laivatykkiä 8 × QF 2,5 naulan tykkiä 4 × 18″ torpedoputkea
Izumo (jap. 出雲) oli keisarillisen Japanin laivaston syyskuussa 1900 valmistunut Izumo-luokan panssariristeilijä, joka romutettiin vuonna 1947.
Valmistus

Armstrong Whitworthin tarjous aluksesta hyväksyttiin 16. syyskuuta 1897. Philip Wattsin suunnitteleman aluksen köli laskettiin 14. toukokuuta 1898 telakkanumerolla 681. Valmistusta määrättiin 3. joulukuuta valvomaan kapteeni Misu Notaro, joka matkusti sitä varten Britteinsaarille. Alus laskettiin vesille 19. syyskuuta 1899. Valmistusta määrättiin 29. joulukuuta valvomaan kapteeni Inoue Toshio, joka matkasi Britteinsaarille. Inoue vastaanotti 14. maaliskuuta 1900 aluksen päällikkyyden. Viimeiset valmistajan koeajot saatiin päätökseen 6. syyskuuta 1900. Alus valmistui 18. maaliskuuta. Alus liitettiin 25. syyskuuta keisarillisen Japanin laivastoon ensimmäisen luokan risteilijänä kotisatamanaan Sasebo, jonne se saapui 8. joulukuuta.
Palvelus

Izumo kuului Venäjän–Japanin sodassa amiraali Kamimuran 2. viirikköön, jonka mukana se otti osaa Port Arthurin operaatioihin sekä taisteluun Vladivostokin risteilijäosastoa vastaan. Alus oli 14. elokuuta 1904 Kamimuran lippulaivana Ulsanin taistelussa, jossa siihen osui yhdeksän kranaattia surmaten neljä ja haavoittaen 26 miehistönjäsentä.
Kesällä 1914 alus oli Meksikon Tyynenmeren-puoleisella rannikolla suojaamassa Japanin etuja. Ensimmäisen maailmansodan alettua alus liittyi ympärysvaltojen osastoon etsimään Saksan keisarikunnan laivaston risteilijää SMS Leipzig. Myöhemmin alus osallistui Saksan Itä-Aasian laivueen piiritykseen ja takaa-ajoon.
Izumon ensimmäinen seitsemän kuukauden koulutuspurjehdus vuosina 1921–1922 vei aluksen New Yorkiin Washingtonin laivastokokouksen aikana. Alus luokiteltiin 1. syyskuuta 1921 ensimmäisen luokan rannikkopuolustusalukseksi, ja se aloitti koulutuspurjehdukset. Vuosina 1932–1942 alus oli Kiinaan sijoitetun laivaston lippulaivana Shanghaissa. Vuoden 1935 modernisoinnin aikana alukselle asennettiin vanhojen kattiloiden tilalle kuusi Kampon-kattilaa, jolloin sen käytettävissä ollut teho laski 7000 hevosvoimaan ja nopeus 16 solmuun. Apuaseet oli vähennetty kahdeksaan kuusituumaiseen tykkiin. Japanin liityttyä toiseen maailmansotaan alus upotti Britannian kuninkaallisen laivaston jokitykkivene HMS Peterelin tykkitulella. Izumo luokiteltiin 1. heinäkuuta 1942 ensimmäisen luokan risteilijäksi.
Alus luokiteltiin vuonna 1943 koululaivaksi, ja vuotta myöhemmin aluksen kahdeksantuumaiset tykkitornit korvattiin kaksiputkisilla 127 mm/40 type 89 -ilmatorjuntatykeillä ja kuusituumaisten määrä laskettiin neljään. Aluksen kevyttä ilmatorjuntaa vahvennettiin yhdellä kolmituumaisella sekä kahdella kolmiputkisella, kahdella kaksiputkisella ja neljällä yksiputkisella 25 millimetrin ilmatorjuntatykillä. Lisäksi asennettiin kaksi 13 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Ilmahyökkäyksessä 24. heinäkuuta 1945 alus kaatui matalaan veteen lähellä Kurea. Aluksen hylky nostettiin ja se romutettiin vuonna 1947.
Päälliköt

Misu Sotaro 3. joulukuuta 1898 - 29. syyskuuta 1899
Inoue Toshio 29. syyskuuta 1899 - 12. maaliskuuta 1902
Miyaoka Naoki 12. maaliskuuta 1902 - 26. syyskuuta 1903
Ijichi Suetaka 26. syyskuuta 1903 -
Leijonanlyhty

| Leijonanlyhty |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Happomarjakasvit Berberidaceae
Suku::  Leijonanlyhdyt Leontice
Laji::  leontopetalum
Kaksiosainen nimi
 Leontice leontopetalum  L. 
Katso myös
   Leijonanlyhty Wikispeciesissä   Leijonanlyhty Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leijonanlyhty (Leontice leontopetalum) on Välimeren ympäristössä kasvava happomarjakasveihin kuuluva kasvilaji.
Leijonanlyhty on yleisin Välimeren itäosien rannikoilla lössimaa-alueilla. Laji kasvaa noin puoli metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat sahalaitaiset ja esiintyvät vuorottelevina ruusukkeina. Laji kukkii helmi-maaliskuussa ja elokuussa.
Lajia on käytetty epilepsian hoitoon perinteisessä libanonilaisessa lääketieteessä ja muuallakin Välimeren itärannikolla. Lääkevaikutuksen arvellaan johtuvan lajin sisältämästä petaliinista. Laji sisältää myös monia muita alkaloideja, kuten leontiformidiinia, lupaniinia, leontiformiinia ja palmatiinia.
Lajin juurista on tehty myös saippuaa.
Islamin länsimainen apologia

Keskiaikaisessa persialaisessa miniatyyrimaalauksessa Muhammed johtaa rukoushetkeä, johon osallistuvat myös  Abraham, Mooses ja Jeesus.
Islamin länsimainen apologia tarkoittaa islamin puolustamista länsimaissa esitettyä arvostelua vastaan. Apologetiikka tarkoittaa jonkin opin, erityisesti kristinuskon järjestelmällistä ja rationaalista puolustamista. Islamin länsimainen apologia nojautuu länsimaisen sivilisaation arvoihin ja pyrkii osoittamaan, että ne toteutuvat myös islamissa joko täysin tai ainakin luultua enemmän. Länsimaiseen apologiaan eivät kuulu muslimien puheenvuorot islamin puolesta.
Muslimeita pidettiin Euroopassa keskiajan loppuun saakka pakanoina tai kerettiläisinä eikä sanoja islam tai muslimi tunnettu. Islamiin suhtauduttiin yleensä tahallisesti vääristellen sen oppeja. Ensimmäiset merkit myönteisestä asenteesta ilmestyivät kirjallisuuteen 1600-luvulla. Valistusaikana 1700-luvulla positiiviset puheenvuorot lisääntyivät. 1800-luvulla alkoi islamin historiallis-kriittinen akateeminen tutkimus. Sen asenne kohteeseen oli neutraali.
1900-luvulla kolonialismin romahtamisen ja maailmansotien myötä positiiviset näkemykset islamista lisääntyivät edelleen, kun länsimaiden moraalisesta ylemmyydestä ei enää oltu yhtä vakuuttuneita kuin ennen. Muutokset näkyivät poliitikkojen, islamin tutkijoiden, median ja kirkon edustajien puheissa ja kirjoituksissa. Suhdetta islamiin alkoi muokata myös Euroopan muslimiväestön kasvu. Vaikka tieto islamista on lisääntynyt, siinä  on edelleen näkynyt myös puutteita.
Islamin länsimainen apologia on torjunut islamiin kohdistuvaa kielteistä arvostelua. Se on tuonut esiin islamia rauhan ja suvaitsevaisuuden uskontona, jolla on ollut suuri myönteinen vaikutus myös eurooppalaisen sivistyksen nousuun. On korostettu, että eräät islamilaisiin tapoihin kohdistuneet syytökset menevät väärään osoitteeseen, sillä niissä on islamin asemesta kysymys vanhoista kansallisista perinnäistavoista. Islamin puolustaminen on toisaalta aiheuttanut vastareaktioita.
Sivilisaation käsite

Islamilaista maailmaa on pidetty omana sivilisaationaan erotuksena kaikista muista, myös länsimaisesta sivilisaatiosta. Sivilisaatiolla on ymmärretty kulttuurin laajinta yksikköä, jota määrittää etenkin uskonto ja siihen sisältyvät arvot ja myytit. Sivilisaatio on korkein identifioitumisen taso, jonka yksilö kokee omakseen verrattuna ulkopuolisiin  "muihin". Normaalisti jokainen sivilisaatio näkee itsensä maailman keskipisteenä ja kaikille parhaiten sopivana "universaalisena" kulttuurina. Tämän takia sivilisaatiot yleensä suhtautuvat ennakkoluuloisesti toisiinsa. Muiden kulttuurien arvostelun rinnalla esiintyy silti myös toisten suopeaa ymmärtämistä, joka tällöin tapahtuu oman kulttuurin arvoista käsin.
Sivilisaation käsite > Vieraan sivilisaation ymmärtäminen

Ibn Warraqin mukaan sivilisaatioiden välisen ymmärryksen ensimmäinen ilmenemismuoto Euroopassa oli ajatus "jalosta villistä". Jalo villi edusti, puutteistaan huolimatta, ainakin joissakin suhteissa korkeampaa moraalia kuin vertailukohteena oleva oma kulttuuri. Vieraan kulttuurin kehuminen oli siten epäsuoraa kritiikkiä omaa kulttuuria kohtaan. Tällaisen kirjallisuuden varhaisin esimerkki on Tacituksen Germania vuodelta 98. Tacitus kirjoitti germaaneista: "Kukaan ei näet naura siellä paheille... siellä merkitsevät hyvät tavat enemmän kuin muualla hyvät lait." Näillä sanavalinnoilla Tacitus epäsuorasti moitti hyvästä lainsäädännöstään tunnettujen roomalaisten huonoa käytöstä.
Uudella ajalla kehittyi muitakin kulttuurikritiikin muotoja, joissa kulttuurinen toiseus sai myönteisiä arvolatauksia. Islamiin alettiin vedota positiivisena esimerkkinä, kun arvosteltiin vaikkapa Ranskassa tai koko Euroopassa esiintyvää pappisvaltaa, väkivaltaisuutta ja suvaitsemattomuutta. Viime aikoina islam on alkanut saada myönteistä huomiota kirkon piirissä, minkä voi nähdä arvosteluna länsimaisessa yhteiskunnassa leviävää maallistumista vastaan. Uuden näkökulman islamiin suhtautumisessa on tarjonnut ihanne monikulttuurisesta yhteiskunnasta, missä eri kulttuureja edustavat ihmiset elävät sovussa keskenään. Avaimena siinä on keskinäisen luottamuksen rakentaminen.
Islamin tuntemus ja apologia eri aikakausina > Keskiaika

Eurooppalaisten suhtautuminen islamiin oli keskiajalla paitsi vihamielistä myös avoimen pilkallista. Sille oli tyypillistä myös syvä tietämättömyys islamista. Vaikka ristiretkien alkaminen 1000-luvulla saattoi  eurooppalaiset tekemisiin seldzukkimuslimien kanssa, sanoja islam tai muslimi ei vielä käytetty. Vastustajat olivat pakanallisia tai kerettiläisiä saraseeneja, joiden katsottiin palvovan epäjumalia. Näitä olivat Jupiter, Apollo, Mahomet ja eräät muut. Tietämättömyys islamista alkoi vähetä, kun vuonna 1143 saatiin ensimmäinen Robert Kettonilaisen tekemä latinalainen käännös Koraanista Lex Mahumet pseudoprophete ("Valeprofeetta Muhammedin laki"). Pian tämän jälkeen alettiin kääntää islamilaisia tieteellisiä tekstejä latinaksi.
Dante sijoitti  1300-luvulla Jumalaisessa näytelmässä Muhammedin helvetin toiseksi alimpaan piiriin, missä kärsivät ikuista rangaistusta riidankylväjät ja harhaoppiset ("seminator di scandalo e di scisma"). Islam ymmärrettiin skismaattiseksi harhaopiksi, eikä omaksi uskonnokseen omine viesteineen.
Islamin tuntemus ja apologia eri aikakausina > Uusi aika

Jalon villin idea palaa uuden ajan kirjallisuuteen Montaignen (1533–1592) esseessä kannibaaleista (1580), jota voi pitää kulttuurirelativismin varhaisena julistuksena. Ensimmäiset myönteiset kirjoitukset islamista julkaistaan Euroopassa 1600-luvulla. Hugenottipastori Pierre Jurieu kirjoitti 1680-luvulla saraseenien "evankelisesta sävyisyydestä" ja syytti katolista kirkkoa suuremmasta verenvuodatuksesta kuin mihin saraseenit olivat koskaan syyllistyneet kristittyjä vastaan. Pierre Bayle (1647–1706) jatkoi ja kirjoitti, että muslimit olivat aina osoittaneet enemmän humaanisuutta muita uskontoja kohtaan kuin kristityt. Bayle oli itse joutunut pakenemaan uskonnollista suvaitsemattomuutta Hollannista. Jurieun ja Baylen kritiikit osoittavat, miten kiitokset islamille olivat samalla oman kulttuurin ja oman kohtelun arvostelua.
Pian Martti Lutherin kuoleman jälkeen 1546 Koraani painettiin Euroopassa kirjana ja julkaistiin useilla kielillä kuten latinaksi, italiaksi, hollanniksi ja 1616 saksaksi.
Islamin tuntemus ja apologia eri aikakausina > Valistusaika

1700-luvulla katoliseen kirkkoon ja uskontoon yleensä kohdistunut arvostelu alkoi yleistyä. Se haki vauhtia myös vertailusta islamiin, josta löydettiin sellaisia myönteisiä puolia, joita kristinuskosta puuttui. islamin kiittäminen oli siten samalla kristinuskon ja oman yhteiskunnan arvostelua. Islamia koskevan ajattelun muutokseen vaikutti kreivi Henri de Boulainsvilliersin (1658–1722) elämäkerta Muhammedista, joka ilmestyi vuonna 1730. Ensimmäisen kerran Muhammed esitettiin Euroopassa myönteisessä valossa. Teos teki vaikutuksen sekä Voltaireen (1694–1778) että  Edward Gibboniin (1737–1794). Kirjan kärki suuntautui kirkkoa ja papistoa vastaan ja esitteli Muhammedin viisaana ja suvaitsevaisena lainsäätäjänä. Islamissa ei tarvinnut uskoa järjettömyyksiin eikä ihmeisiin, eikä Muhammedkaan  ollut jumalallinen hahmo vaan ihminen. Orientalisti C. S. Hurgronje luonnehti 1800-luvulla kirjaa "antiklerikaaliseksi romanssiksi", joka perustui pinnalliseen tietoon islamista.
Voltaire (1694–1778) kirjoitti Muhammed-kriittisen näytelmän Mahomet vuonna 1742. Voltaire oli deisti ja käytti toisaalta islamia vertailukohtana hyökätessään kristinuskoa vastaan," joka oli uskonnoista naurettavin, absurdein ja verisin". Islamin opeista Voltaire löytää yksinkertaisen uskon, jossa on yksi Jumala ja hänen profeettansa ilman pappeja, ihmeitä tai mysteereitä. Islam oli  myös suvaitsevainen muita uskontoja kohtaan toisin kuin kristinusko. Voltaire piti silti Muhammedia myös petturina, roistona ja huijarina ("traître, scélérat, imposteur").
Edward Gibbon (1737–1794), joka oli 1700-luvun merkittävin historioitsija, jakoi de Boulainsvilliersin esittämän kuvan Muhammedista viisaana ja suvaitsevaisena lainsäätäjänä ja islamista uskontona, joka oli vapautunut pappisvallasta. Gotthold Ephraim Lessing (1729–1781) kirjoitti 1779 näytelmän Nathan Viisas, joka uskonnollisen suvaitsevaisuuden hengessä kannusti kunnioittamaan sekä juutalaisuutta, kristinuskoa että islamia.
Islamin tuntemus ja apologia eri aikakausina > 1800-luku

Johann Wolfgang von Goethe (1749–1832) harrasti arabian kieltä ja kirjoitti teoksen West-Östlicher Divan (1819), jossa islam ja Muhammed esiintyivät runollisen ihannoidussa kuvastossa: Muhammedin jalanjäljissä kukat puhkesivat niityille ja hänen vastustamatonta etenemistään todistivat marmoriset palatsit ja liekinmuotoiset kupolit.
Thomas Carlyle (1795–1881) oli historioitsija ja yhteiskuntakriitikko, joka orientalisti Montgomery Wattin mukaan nauroi sydämensä pohjasta väitteelle, että Muhammed olisi ollut huijari. Islamin aitous näkyi sen menestyksessä. Mahometin usko oli eräänlaista kristillisyyttä, mutta parempaa. Koraanista Carlyle kuitenkin esitti poikkeuksellisen jyrkän arvostelun: kirja oli "puuduttavaa sotkujen, alkeellisuuksien ja raakuuksien sekamelskaa", jota kukaan ei pystynyt lukemaan paitsi velvollisuudesta.
1800-luvulla perustettiin etenkin saksalaisiin yliopistoihin islamin oppituoleja Tällöin alkoi islamin ja Koraanin historialliskriittinen tutkimus esikuvanaan jo aiemmin alkanut Raamatun tutkimus.
Islamin tuntemus ja apologia eri aikakausina > Nykyaika

1900-luvun lopulta alkaen uskonnollinen tietoisuus on globaalisti vahvistunut ja kulttuuriset ristiriidat lisääntyneet. Länsimaisessa kulttuuripiirissä kuitenkin kristinuskon asema on laskenut, ja lisätilaa on saanut monikulttuurisuuden ihanne. Tähän vaikutti sekä kolonialismin murtuminen1900-luvulla että maailmansodat, joiden jälkeen Euroopan moraalinen ylivoimaisuus alkoi näyttää vähemmän ilmeiseltä.  Muutokseen vaikutti myös muslimien määrän kasvu Euroopassa. Islamia puolustavia puheenvuoroja ovat esittäneet monet tahot, kuten kristillinen papisto, poliitikot, toimittajat, tietokirjailijat, akateemiset tutkijat, arabistit, oppikirjojen tekijät sekä erilaiset järjestöt ja poliittiset organisaatiot.
Apologian sisältöjä > Arabivalloitus - Euroopan menetetty mahdollisuus

Jo varhaisella valistusajalla Ranskassa alkoi kehittyä islamia ihannoiva myytti. Kardinaali Jean-François Paul de Gondi (1613–1679) oli ensimmäinen, joka haaveili siitä, että ilman tappiota Poitiersin taistelussa 732 saraseenit olisivat herättäneet Ranskassa henkiin rakkauden tieteisiin ja taiteisiin. Ajatus arabivallan siunauksellisuudesta sai tällöin kannatusta monilta intellektuelleilta Ranskassa. Tämä asenne jatkui 1900-luvulla, jolloin sosiologi Gustave Le Bon  (1841–1931) oli ihastunut al-Andalusin islamilaiseen, rauhaa rakastavaan kulttuuriin. Ilman Poitiersin tappiota myös Eurooppa olisi saanut nauttia arabien tuomasta rauhasta ja suvaitsevaisuudesta. Historioitsija Marc Ferro (s. 1924) toivoi, että läpikotaisin sivilisoituneet arabit olisivat voittaneet Poitiersissa, jolloin he olisivat ottaneet johtoaseman Euroopassa barbaaristen germaanien asemesta.
Amerikkalainen historioitsija David Levering Lewis (s. 1936) pahoitteli muslimien tappiota. Ilman sitä renessanssi olisi Euroopassa alkanut 200 vuotta aikaisemmin ja myöhempiä uskonsotia ei olisi tarvittu. Lewis kirjoitti: "Poitiersin taistelu on käännekohta kehityksessä, jonka seurauksena oli taloudellisesti jälkeenjäänyt, balkanisoitunut, veljesmurhaan taipuvainen Eurooppa, joka määritellessään itsensä islamin vastakohdaksi nosti hyveiksi perinnöllisen aateluuden, vainohullun uskonnollisen suvaitsemattomuuden, kulttuurisen hajanaisuuden ja ikuisen sodankäynnin."
Suomessa arabian kielen professori Jaakko Hämeen-Anttila katsoi, että Espanjan takaisinvalloitus eli reconquista ei ollut asukkaiden vapauttamista; muslimeille ja juutalaisille se merkitsi suvaitsevaisuuden  päättymistä ja uskonnollisen ahdasmielisyyden alkua. Reconquista oli kulttuurisesti kehittymättömien sotaisten ruhtinaskuntien hyökkäys korkeatasoisempaa ja rauhallisempaa kulttuuria vastaan.
Apologian sisältöjä > Suvaitsevaisuus

Toistuvana aiheena islamin puolustamisessa on ollut islamin suurempi suvaitsevaisuus Euroopassa vallitseviin arvoihin verrattuna. Sen esikuvaksi on nostettu erityisesti al-Andalus eli islamilainen valta  keskiajan Espanjassa. Keskiajan Andalusiaa onkin käytetty esimerkkinä onnistuneesta monikulttuurisesta yhteiskunnasta, missä eri uskonnolliset ryhmät ja kansallisuudet elivät rauhallisesti yhdessä. .
Historioitsija Mark R. Cohen katsoo, että  idean nostivat esiin Euroopan juutalaiset reaktiona 1800-luvulla lisääntyneeseen antisemitismiin. Tällöin löydettiin keskiajan kadotettu paratiisi, jossa myös juutalaiset olivat päässeet korkeisiin asemiin hallitsijahovissa. Cohen lainaa johtavan 1800-luvun juutalaisen historioitsijan Heinrich Gaetzin tekstiä, jossa ylistettiin juutalaisten kohtelua Arabian niemimaalla ja al-Andalusissa, missä vallitsi juutalaisten "kukoistavin aikakausi".  Cohen lainaa myös saksalaista tutkijaa Albrecht Nothia, joka totesi, että Umarin sopimukseen sisältyvien dhimmi -määräysten tarkoituksena oli suojella arabivalloittajien haurasta identiteettiä ja tukea heidän epävarmaa asemaansa. Rajoittavien pukeutumisohjeiden tarkoituksena ei ollut syrjiä ketään.
Al-Andalus on toiminut suvaitsevaisuuden esimerkkinä nykyaikaan asti ja entistä korostetummin. Espanjassa suvaitsevaisuusteoriaa on alettu 1980-luvulta alkaen hyödyntää  myös kaupallisesti. Se on näkynyt "Tres culturas" -nimikkeen käytössä esimerkiksi puistoissa, ravintoloissa, festivaaleissa, museoissa ja tavarataloissa. Muutkin kaupungit kuin Toledo houkuttelevat turisteja "kolmen kulttuurin" teemalla.
Varsinkin kielitieteilijät ovat pitäneet esillä islamilaisen al-Andalusin suvaitsevaisuutta tietokirjoissaan. Sellainen on espanjan kielen professori Maria Rosa Menocalin menestyskirja ”Ornament of the World” (2002), josta arvostelut toteavat: ”Menocal näyttää meille harvinaisen hetken historiassa, jolloin muslimit, kristityt ja juutalaiset löysivät tavan elää yhdessä rauhan ja vaurauden ympäröiminä”.  Norjassa kielitieteilijät Knut Aukrust ja Dorte Skulstad todistivat samaa teoksessaan ”Spansk gullalder”.  Kirjoittajien mukaan ”kristityt, juutalaiset ja muslimit asuivat rinnakkain hedelmällisessä rinnakkainelossa”. Suomessa arabian kielen professori Jaakko Hämeen-Anttila toteaa kirjassa "Islamin miekka", että eri uskonnot elivät Espanjassa sovussa keskenään muslimivallan alaisuudessa.
Aihetta ovat pitäneet esillä myös poliitikot ja kansainväliset järjestöt. YK:n alajärjestö UNESCO käyttää Andalusiaa esimerkkinä siitä, miten juutalaisuus ja kristinusko kukoistivat islamin alaisuudessa. Presidentti Barack Obama totesi Kairon puheessaan 2009: "Islamilla on ylpeä suvaitsevaisuuden historia. Näemme sen Andalusian ja Córdoban historiassa inkvisition aikana", "historian kuluessa islam on sanoillaan ja teoillaan osoittanut uskonnollisen suvaitsevaisuuden ja rodullisen tasa-arvon mahdollisuudet". Myös Jutta Urpilainen katsoo, että islamin viestinä on rauha, moninaisuus ja suvaitsevaisuus.