stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pieter de Hooch

| Pieter de Hooch |
| --- | --- |
 ”19-vuotiaan miehen muotokuva”, 1648–1649, 32,5 × 34 cm, Rijksmuseum, Amsterdam. Mahdollisesti Pieter de Hoochin omakuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. joulukuuta 1629 Rotterdam, Alankomaat
Kuollut: 1679/1699 Amsterdam, Alankomaat
Kansalaisuus:  Alankomaat
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  barokki ja Alankomaiden kulta-ajan maalaus
Pieter de Hooch (20. joulukuuta 1629 Rotterdam – n. 1679–1699 Amsterdam) oli Alankomaiden kultakauden aikana vaikuttanut perhe-elämää ja kotiympäristöä esittäviin laatukuviin erikoistunut taidemaalari. De Hoochin töitä on usein verrattu samaan aikaan Delftissä työskennelleeseen Johannes Vermeeriin.
De Hooch maalasi 1650-luvulla Delftissä intiimiä perhe-elämää ja sisätiloja kuvaavia laatukuvamaalauksia, jotka esittivät usein äitejä, lapsia ja palvelijoita arkisissa askareissa. De Hooch oli useita vuosia esimerkiksi Vermeeriä vanhempi ja tärkeä inspiraatio ja jäsen laatukuvamaalareiden ryhmässä, joka nimettiin myöhemmin Delftin koulukunnaksi. De Hooch tunnetaan erityisesti yksityisiä sisäpihoja kuvaavista maalauksista, jotka toivat hollantilaisen maisemamaalaukseen perinteeseen uudenlaiset kaupunkikuvat.
De Hooch muutti 1660-luvulla Amsterdamiin ja ryhtyi kuvaamaan vaurastuneen kaupungin koteja ja asukkaita. Hän jatkoi kuitenkin edelleen myös intiimin kotielämän kuvaamista. Amsterdamissa Hoochin maalaukset muuttuivat tummasävyisemmiksi ja viimeistellymmiksi.
Elämä ja ura > Varhaiset vuodet ja opinnot

Pieter de Hoochin vanhemmat olivat muurari Hendrick Hendricksz ja kätilö Annetje Pieters. De Hoochin työväenluokkainen tausta erottaa hänet useimmista saman aikakauden hollantilaisista maalareista. Maalarien tausta oli usein keskiluokkainen, sillä mestarin oppilaaksi päästiin maksamalla. Pitkään pidettiin varmana, että De Hooch opiskeli maalausta  Haarlemissa italialaistyyppiseen maisemamaalaukseen erikoistuneen Nicolaes Berchemin (1620–1683) ohjauksessa. On kuitenkin mahdollista, että de Hoochin opettaja oli laatukuvamaalari Ludolf de Jongh (1616–1679).
Elämä ja ura > Delftin kausi

Vuonna 1652 de Hooch oli muuttanut Delftin kaupunkiin. Hän tarvitsi kuitenkin maalaamisen ohella myös muita tulonlähteitä. Hän maalasi, mutta oli samalla kangaskauppias Justus de la Grangen palveluksessa. Ajalta säilyneessä oikeudenkäyntipöytäkirjassa de Hooch mainitaan de la Grangen palvelijana, mutta työn tarkasta luonteesta ei ole varmuutta. Kyseessä saattoi olla myös sopimus, jonka mukaan de Hooch maalasi tauluja de la Grangelle.
De Hooch meni naimisiin ja perusti perheen vuonna 1654. Hänet tunnustettiin mestariksi, kun hän liittyi Delftin Pyhän Luukkaan taidemaalarien kiltaan vuonna 1655. 1650-luvulla Delftissä tapahtui odottamaton kehityskulku. Taloudellisesti taantuvassa, 25 000 asukkaan entisessä Alankomaiden tasavallan pääkaupungissa syntyi yksi kultakauden maalaustaiteen merkittävimmistä ilmiöistä, joka myöhemmin nimettiin Delftin koulukunnaksi. De Hooch erikoistui 1650-luvun lopussa sisätiloja ja arkista työväen elämää kuvaaviin laatukuviin. Samanaikaisesti Delftin kaupungissa työskentelivät myös Nicolaes Maes (1634–93), Carel Fabritius (1622–54) ja Johannes Vermeer (1632–75). De Hooch oli useita vuosia Delftin koulukunnan nykyisin tunnetuinta maalaria Vermeeriä vanhempi. On mahdollista, että Vermeeristä tuli laatukuvamaalari nimenomaan de Hoochin esimerkin vuoksi. Vermeerin varhaisissa laatukuvissa näkyvätkin vaikutteet de Hoochin töistä. 1660-luvulle tultaessa maalarit seurasivat kumpikin toistensa tyyliä ja teoksia, ja myös Vermeerin töiden vaikutteet näkyivät de Hoochin maalauksissa.
Elämä ja ura > Amsterdamin kausi

De Hooch jätti Delftin ja muutti Amsterdamiin vuosien 1660–1661 välisenä aikana. Uudessa kotikaupungissaan hän keskittyi työväenluokan sijasta yläluokan elämän kuvaamiseen. De Hoochilla oli Amsterdamissa asiakkaita ja hän maalasi kaupungissa noin 100 kaikkiaan 150 maalauksesta, jotka häneltä tunnetaan. De Hoochin taloudellinen tilanne oli kuitenkin todennäköisesti heikko. Hän asui 1660-luvulla kaupungin muurien ulkopuolella asuinalueilla, joilla asui Amsterdamin vähävaraisimpia asukkaita.
Ranskan–Hollannin sota vuosina 1672–79 romahdutti Alankomaiden tasavallan talouden ja maalaustaiteen kysynnän. Maalaukset olivat luksusta, joka karsittiin ensimmäisenä vaikeina aikoina. Monet maalarit ajautuivat taloudellisiin vaikeuksiin. 1670-luvun lopulla de Hoochin töiden laatu muuttui epätasaisemmaksi. Pitkään oletettiin, että hän kuoli Amsterdamin mielisairaalassa vuonna 1684. Viimeinen hänen nimellään signeerattu tunnettu työnsä on päivätty samalle vuodelle. Tieto löytyy edelleen useista lähteistä. Dokumentit kuitenkin osoitettavat, että kuollut oli de Hoochin poika ja oppilas Pieter. De Hoochin tarkkaa kuolinpaikkaa tai kuoleman ajankohtaa ei tiedetä. Hänen oletetaan kuolleen vuosien 1679–99 välisenä aikana.
Tyyli ja teokset

De Hoochin varhaisten töiden aihe oli hämyisten tavernoiden ja tallien elämä. Maalausten taustalla oli kortegaardiksi kutsuttu perinne, jossa kuvattiin sotilaita juopottelemassa ja viettämässä iltaa. Maalaukset olivat tummasävyisiä, usein lähes monokromaattisia. De Hoochin töiden aihe, kuvakulma ja maalaustekniikka on niin lähellä esimerkiksi hieman de Hoochia vanhemman Ludolf de Jonghin (1616-1679) töitä, että useita de Jonghin maalauksia on virheellisesti pidetty de Hoochin maalaamina.
”Iloinen juomari”, 1650, 50,6 × 43 cm, Gemäldegalerie, Berliini.
”Tyhjä lasi”, 1652, 46 × 37 cm, Museum Boijmans Van Beuningen, Rotterdam.
Tyyli ja teokset > Perhe-elämän ja kodin ympäristön laatukuvat

De Hooch perusti perheen Delftissä vuonna 1654. Hänen aiheensa muuttuivat. Hän keskittyi nyt perhe-elämää, kotia ja kodin lähiympäristöä käsitteleviin laatukuviin. Uusissa maalauksissa kuvattiin äitejä, lapsia ja perheen palvelusväkeä. Samalla maalausten värisävyt kirkastuivat. Muiden Delftin koulukunnan laatukuvamaalareiden tavoin de Hoochin maalausten väripaletti on vaalea. Hänen maalaustensa perspektiivi on hallittu. De Hooch on taitava valon kuvaaja. Hänen tyypillisessä maalauksessaan on yksi tai kaksi hahmoa arkisen puuhan parissa. De Hooch tunnetaan erityisesti sisäpihanäkymistään, jotka lavensivat maisemamaalauksen perinnettä. De Hooch oli ensimmäisiä hollantilaisia maalareita, jotka kuvasivat arkisia kaupunkimaisemia. Hän maalasi Delftissä ainakin 12 maalausta, joissa kuvataan elämää sisäpihoilla. De Hooch osoittautui erittäin taitavaksi tilan kuvaajaksi. Hänen töihinsä vaikuttivat todennäköisesti samaan aikaan Delftissä asuneen, erityisesti kirkkojen sisätiloja kuvanneen Emanuel de Witten (1617–1692) maalaukset.
”Sisäpiha Delftissä”, 1658, 73 × 60 cm, National Gallery, Lontoo.
”Kortinpelaajat auringon valaisemassa huoneessa”, 1658, 77,2 × 67,4 cm, kuninkaallinen kokoelma Windsorin linnassa, Berkshire.
De Hoochin perhe-elämää kuvaavat maalaukset eivät ole tarkkoja ja realistisia tilannekuvia arkipäiväisestä elämästä. Laatukuvamaalarit valikoivat ja suunnittelivat tarkasti maalaustensa aiheet, henkilöt ja komposition. Teosten onkin esitetty kuvaavan idealisoitua näkemystä perhe-elämästä. Maalausten taustalla on usein nähty Jakob Catsin (1577−1660) teoksen Houwelick (’Avioliitto’) käsitykset naisen ja miehen tehtävistä ja kodin tarkoin määrätystä arvojärjestyksestä. Alankomaiden kultakauden taide toimi markkinoiden ehdoilla. Laatukuvia maalattiin, sillä ne menivät kaupaksi. Taiteilijat vastasivat ostajien muuttuvaan makuun ja uudenlaiseen syntymässä olleeseen kulttuuriin, jota määrittelivät yksityisyyden, ulkopuolisilta suljetun perhe-elämän ja hillityn käytöksen kaltaiset käsitteet ja arvot.
”Nainen ja lapsi ruokakaapilla”, n. 1658, 65 × 60.5 cm, Rijksmuseum, Amsterdam.
”Nainen etsii täitä lapsensa hiuksista”, n. 1658–1660, 52,5 × 61 cm, Rijksmuseum, Amsterdam. Tunnetaan myös nimellä ”Äidin velvollisuudet”.
Tyyli ja teokset > Amsterdamin kauden maalaukset

De Hooch muutti Amsterdamiin vuosien 1660–1661 välisenä aikana ja hänen maalaustensa aiheet muuttuivat. Aiempien hiljaisten ja vaatimattomien kotinäkymien ja sisäpihojen sijasta niissä näkyy Amsterdamin taloudellisen kasvun synnyttämä vauraus. Siirtymä tapahtui kuitenkin vähitellen ja de Hoochin Amsterdamin töiden joukossa on useita, jotka muistuttavat Delftin kauden töitä. Hän kuvaa töissään edelleen esimerkiksi perhe-elämää ja palvelusväkeä.
”Nainen valmistaa pojalle voileipää”, n. 1660–1663, 68 × 53 cm, J. Paul Getty Museum, Los Angeles.
”Naiset liinavaatekaapilla”, 1663, 70 × 75,5 cm, Rijksmuseum, Amsterdam.
De Hoochin maalaustekniikka muuttui Amsterdamissa. Hän kilpaili kaupungin markkinoilla huomiosta uusien mestareiden kanssa. Esimerkiksi Gabriël Metsun (1629–1667) ja Gerard ter Borchin (1617–81) laatukuvien tyyli vaikutti de Hoochin töihin. Maalausjäljestä tuli viimeistellympää ja väripaletti viileni. Delftin kauden luonnollisen valon sijasta valoefekteistä tuli entistä korostetumpia. Maalaukset olivat suurempia ja yleisilmeeltään selvästi aiempaa tummempia. Useat Amsterdamin kauden töistä kuvaavat palatseja, rikkaita kaupunkiasuntoja tai ajanviettoa puutarhoissa. De Hooch maalasi 1660-luvulla Amsterdamissa useita parhaista töistään. 1670-luvulla hänen käyttämänsä väriskaala tummentui edelleen. Suurikokoisten maalausten esittämät sisätilat ovat usein laajoja. De Hoochin uran viimeisissä, 1670-luvun lopun ja 1680-luvun maalauksissa työn laatu ei ole enää aiemman uran tasolla. Syy saattaa olla, että taloudellisten vaikeuksien pakottama De Hooch joutui maalaamaan halvemmalla, enemmän ja nopeammin kuin aiemmin.
”Vapaa-ajan viettoa tyylikkäässä ympäristössä”, n. 1665, 58 × 69 cm, Metropolitan Museum of Art, New York.
”Mies ojentaa naiselle kirjeen eteishallissa”, 1670, 68 × 59 cm, Rijksmuseum, Amsterdam.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pieter de Hooch Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
”Ilta pihalla Delftissä: nainen kehrää”, 1656, 69 × 54 cm, Kuninkaallinen kokoelma, Buckinghamin palatsi, Lontoo. Esimerkki de Hoochin vaaleasta paletista ja taitavasta tilojen kuvauksesta.
Ahjon rautatieasema

Ahjon rautatieasema (alun perin Jukola) on entinen seisake Porvoon radalla Keravalla, kahden kilometrin päässä Keravan rautatieasemalta itään. Seisake sijaitsi Keravan ja Talman asemien välissä. Lähellä nykyistä Ahjonsiltaa sijaitsi myös tavaraliikenteen käytössä ollut sivuraide ja teollisuusrakennus.
Asema jäi pois käytöstä, kun henkilöliikenne Porvoon radalla vuonna 1981 lakkautettiin. Rataa pitkin kulkevat enää vain Sköldvikin radan tavarajunat ja kesäisin Porvoon museorautatien junat, mutta nekään eivät pysähdy Ahjossa. Suunnitelmissa kuitenkin on, että tulevaisuudessa osa Helsingistä Keravalle kulkevista lähijunista jatkaisi Nikkilän asemalle asti, jolloin myös radan varrella sijaitsevat Ahjon ja Talman rautatieasemat otettaisiin uudestaan käyttöön.
Heikki Sariola

| Heikki Sariola |
| --- | --- |
 Heikki Sariola vuonna 2013.
Kirkolliskokousedustaja (Ev. Lut.)
 2010–2012, 2016–2020, 2022– 
Kurikan kirkkoherra
 2002– 
Edeltäjä:  Matti Poutiainen
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. syyskuuta 1958 (ikä 66) Kuusankoski
Kansalaisuus:  Heikki Osvald Sariola
Ammatti:  kirkkoherra
Vanhemmat:  Yrjö Sariola Anna-Maija Sariola
Muut tiedot
Koulutus:  teologian tohtori
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Heikki Osvald Sariola (s. 14. syyskuuta 1958 Kuusankoski) on suomalainen pappi ja teologian tohtori. Sariola on toiminut vuodesta 2002 lähtien Kurikan seurakunnan kirkkoherrana. Aikaisemin Sariola on työskennellyt Lapuan hiippakunnan pappisasessorina (1995–2001) sekä Suomen Akatemian tutkijana  (1994–1995).
Sariola on toiminut kolumnististina Crux-lehdessä 1991–1993 ja Sanansaattaja-lehdessä 2004–2006. Hän esittää isäänsä Yrjö Sariolaa katastrofielokuvassa Lapua 1976.
Koulutus

Sariola kirjoitti ylioppilaaksi Lapuan lukiosta vuonna 1977, jonka jälkeen hän aloitti opinnot  Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Hän suoritti teologian kandidaatin tutkinnon vuonna 1983 ja tohtorin tutkinnon vuonna 1990. Väitöskirja on nimeltään Markus und das Gesetz: eine redaktionskritische Untersuchung.
Ura pappina

Sariola vihittiin papiksi vuonna 1983 Lapualla. Vihkijänä oli hänen isänsä, piispa Yrjö Sariola. Koko pappisuran ajan Heikki Sariola on työskennellyt Kurikan seurakunnassa, vuodesta 2002 lähtien kirkkoherrana.
Sariola valittiin Etelä-Pohjanmaan rovastikunnan lääninrovastiksi, kun Seinäjoen seurakunnan kirkkoherra Tapio Luoma oli valittu Espoon hiippakunnan piispaksi.
Luottamustoimet

Sariola on ollut kahdella kaudella Lapuan hiippakunnan pappisedustaja kirkolliskokouksessa. Kun Jukka Keskitalo valittiin kirkkohallituksen kansliapäälliköksi vuonna 2010, nousi Sariola hänen paikalleen kirkolliskokoukseen loppukaudeksi. Lisäksi hän oli kirkolliskokouksen jäsen kauden 2016–2020. Kun Matti Salomäki valittiin Lapuan piispaksi, nousi Sariola vuoden 2022 alusta hänen paikalleen kirkolliskokoukseen loppukaudeksi.
Sariola on ollut kirkon lähetystoimikunnan jäsen vuodesta 2017.
Julkaisut

Markus und das Gesetz : eine redaktionskritische Untersuchung, väitöskirja, 1990
Yksityiselämä

Heikki Sariola on naimisissa Pirjo Sariolan kanssa. Heillä on kolme lasta. Hän harrastaa huilunsoittoa, matkailua ja verkkokalastusta.
Calculus Fennicus

| Calculus Fennicus |
| --- | --- |

Kirjailija:  Juhani Pitkäranta
Kansitaiteilija:  Essi Ruuskanen, Lilja Tamminen
Kieli:  suomi
Genre:  matematiikka
Kustantaja:  Avoimet oppimateriaalit ry
Julkaistu:  2015
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  1020
ISBN:  978-952-7010-12-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Calculus Fennicus on vuonna 2015 ilmestynyt Juhani Pitkärannan kirjoittama suomenkielinen matematiikan Calculus.  Se on ensimmäinen suomenkielinen kokonaisvaltainen insinöörimatematiikan Calculus, joka kattaa yhtenä teoksena laajan alueen.
Calculukseksi teosta kutsutaan, kun se pyrkii kattamaan tietyn matematiikan osa-alueen kokonaisvaltaisesti. Calculus on matematiikan peruskursseille tarkoitettu oppikirja. Syventävien kurssien teoksia ei yleensä kutsuta Calculuksiksi.lähde?
Paperiversiona Calculus Fennicus on fyysiseltä kooltaan A4-kokoinen teos ja painaa useita kiloja. Se on saatavana myös pdf-versiona.
Pitkäranta on kirjoittanut Calculus Fennicuksen ollessaan professori emeritus.
1968 Pitkäranta aloitti Otaniemessä opiskelijana matematiikkaan tutustumisen Harri Rikkosen matematiikan pitkällä peruskurssilla. Vaikutteita matemaattiseen kirjoittamiseen hän on myöhemmin saanut Simo K. Kivelältä.
Rottis

| Rottis> Råttis |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  Lennart Gustafsson
Käsikirjoittaja:  Lennart Gustafsson
Tuottaja:  Lisbet Gabrielsson
Säveltäjä:  Bie Carlsson Markus Wikstroem
Kuvaaja:  Mikael Gerdin Anders Holt
Pääosat:  Tiina Harpf Monna Kamu Pertti Koivula Misa Palander Anna-Maija Valonen Paavo Westerberg
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Ruotsi
Tuotantoyhtiö:  Kanalfilm SFI Svenska Filminstitutet
Levittäjä:  Ruotsin elokuvainstituutti
Ensi-ilta:   19. joulukuuta 1986  9. syyskuuta 1987
Kesto:  84 min
Alkuperäiskieli:  ruotsi, suomi
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rottis (ruots. Råttis) on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut ruotsalainen animaatioelokuva, joka on tarkoitettu lähinnä varhaisnuorille opetusohjelmaksi. Se on saanut Mannerheimin lastensuojeluliiton suosituksen. Henkilöhahmoina ovat rotat ja siinä kerrotaan kahden nuoren rotan välinen rakkaustarina. Elokuvan piirrostyyli on todella yksityiskohtainen ja siinä on paljon lauluja.
Henkilöt

Rottis – tarinan päähenkilö, teini-ikäinen poika, joka rakastuu Rosetta-nimiseen tyttöön.
Rosetta – kaunis tyttö, jonka kanssa Rottis alkaa seurustella.
Isä – Rottiksen isä, joka rakentaa kellarissa jotakin salaperäistä.
Äiti – Rottiksen äiti. Hän viettää suurimman osan ajastaan imuroiden.
Vaari – Rottiksen vaari. Hän käyskentelee talossa hokien "niin, niin" ja "voi niitä nuoria".
Pikkurotat – Rottiksella on useita sisaruksia, jotka kiusoittelevat ja mesoavat alvariinsa.
Neiti Plin – Rottiksen tiukka pianonsoitonopettaja, josta kukaan ei pidä.
Prätkäjengi – Rosetan ihannoimia rottia, jotka houkuttelevat hänet mukaan yökerhoon.
Edustaja Velmu – pölynimurikauppias, joka kaupittelee turboimuria.
Suomenkieliset ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pertti Koivula  | … |  Rottis, Rottiksen isä, Rottiksen vaari  |
|  Misa Palander  | … |  Rosetta   |
|  Anna-Maija Valonen  | … |  Rottiksen Äiti   |
|  Monna Kamu  | … |  Sivuroolit   |
Aiheesta muualla

Rottis Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Rottis Elonet.
Rottis AllMoviessa. (englanniksi)
Rottis Swedish Film Databasessa (ruotsiksi)
Suomen lankarullateollisuus

Koivu oli paras materiaali lankarulliin kovuutensa ja lohkeamattomuutensa ansiosta.
Suomen lankarullateollisuuden aikakausi kesti sata vuotta vuodesta 1873 vuoteen 1972. Noina vuosina Suomi oli suurin puisten lankarullien valmistajamaa maailmassa ja suurin lankarullien viejä. Rullateollisuuden kukoistuskausi oli vuosina 1886–1916, jolloin lankarullien valmistus oli erittäin kannattavaa liiketoimintaa. Vuonna 1913 Suomessa valmistettiin 1,3 miljardia lankarullaa. Vuodesta 1873 vuoteen 1972, jolloin viimeinen lankarullatehdas lopetti toimintansa, puisia lankarullia valmistettiin 22 tehtaassa eri puolilla Suomea.
Pääosa lankarullista meni vientiin. Viennin arvolla mitattuna lankarullat eivät kuitenkaan koskaan olleet merkittävä vientiartikkeli, kuten sahatavara ja paperiteollisuuden tuotteet. Vuosina 1903–1913 puisten lankarullien vienti oli arvoltaan 1,1-1,8 prosenttia Suomen koko viennistä. Lankarullateollisuudella oli kuitenkin merkitystä metsäteollisuuden synnylle Suomessa. Monen suomalaisen metsäteollisuusyrityksen toiminta on saanut alkunsa lankarullien valmistuksesta.
Lankarullateollisuuden synty Suomessa

Lankarullien tarve syntyi 1760–1770-luvuilla, kun keksintöjen ansiosta kehruuvälineet kehittyivät ja langanvalmistuksessa siirryttiin käsityöstä teolliseen toimintaan. Yksi keksinnöistä oli englantilaisen James Hargreavesin vuonna 1770 patentoima kehruu-Jenny (spinning jenny). Edellytykset lankarullateollisuudelle Suomessa syntyivät kuitenkin vasta noin sata vuotta myöhemmin, kun kodin ompelukoneen keksiminen loi lankarullille maailmanlaajuisen suuren kysynnän. Isaac Singer kehitti 1850-luvulla ensimmäisen kaupallisesti menestyneen, massatuotantona valmistetun ompelukoneen. Ompelukoneiden ansiosta ihmiset pystyivät valmistamaan ja korjaamaan vaatteita helposti kotona. Niinpä kotiompelu, lankojen kysyntä ja siten ompelukoneiden rullapidikkeisiin sopivien lankarullien kysyntä lisääntyivät voimkkaasti.
Suomessa oli hyvät edellytykset lankarullien valmistukselle. Koivu oli paras mahdollinen materiaali lankarullien raaka-aineeksi kovuutensa ja lohkeamattomuutensa ansiosta. Suomessa oli lisäksi runsaat koivuvarat kaskenpolton jäljiltä ja raaka-aine oli halpaa, koska koivulle ei metsäteollisuudessa tuolloin ollut juurikaan muuta käyttöä. Myös työvoima oli Suomessa tuohon aikaan halpaa. Lankarullateollisuuden syntyä Suomeen edisti myös Euroopan ja erityisesti Britannian vientimarkkinoiden läheisyys. Maailman suurimmat lankatehtaat sijaitsivat Britanniassa.
Suomen ensimmäiset lankarullatehtaat – Kaukaan Mäntsälän tehdas, Käyhkään rullatehdas Ruokolahdella ja Sysmän rullatehdas Sysmän Otamossa – perustettiin vuonna 1873 ja ne aloittivat toimintansa vuonna 1874 (taulukko 1). Lankarullatehtaiden tuotantoteknologia oli kehitetty Britanniassa, mistä se tuli Suomeen osaksi ruotsalaisten asiantuntijoiden välittämänä.
Suomen lankarullateollisuuden kehitys vuosina 1873–1972

Suomen kolme ensimmäistä rullatehdasta perustettiin kaikki vuonna 1873. Tehtaat olivat pieniä, ja lamavuosien seurauksena Suomen rullateollisuuden alkutaival oli vaikea 1880-luvun puoliväliin saakka. Kysynnän kasvaessa ja hyvän kilpailukyvyn ansiosta Suomen rullateollisuus kehittyi suurteollisuudeksi 1890-luvulla. Suomen suurimmat rullatehtaat: Kaukaan Lappeenrannan ja Iitin tehtaat, Ab Tornatorin Lahden ja Imatran tehtaat sekä Saastamoisen Karttulan ja Kuopion tehtaat perustettiin vuosina 1887–1901.
Vuosina 1886–1916 Suomen lankarullateollisuus kykeni tuottamaan lankarullia kilpailijamaitaan selvästi edullisemmin. Kilpailukyky oli parempi myös pahimpaan kilpailijaan Ruotsiin verrattuna. Suomalaisten puurullien kysyntä Britanniassa ja Manner-Euroopassa kasvoi merkittävästi. Rullateollisuuden tuotanto ja rullavienti 30-kertaistuivat vuosina 1886–1916.
Suomen lankarullien viennistä Britannian osuus oli yli 40 prosenttia ja Saksan osuus lähes 20 prosenttia. Lisäksi rullia vietiin merkittävästi Venäjälle ja Belgiaan, molempiin yli 10 prosentin osuudella.
Lankarullien vienti väheni ensimmäisen maailmansodan aikana erityisesti vuosina 1917–1918. Vienti väheni edelleen myös maailmansotien välillä. Syynä oli valmisvaatteiden markkinoille tulo ja käytön lisääntyminen, mikä johti kotiompelun vähenemiseen. Toisen maailmansodan aikana lankarullien vienti väheni edelleen. Rullien vienti ei sodan jälkeen enää saavuttanut sotaa edeltänyttä tasoa. 1950- ja 1960-luvulla muovirullien käyttö vähensi puisten lankarullien kysyntää ja lopulta korvasi puurullat kokonaan. Viimeinen lankarullatehdas lopetti Suomessa toimintansa vuonna 1972.
Suomen lankarullateollisuuden kehitys vuosina 1873–1972 > Lankarullateollisuuden kannattavuus

Suomen rullateollisuuden kannattavuus oli erinomainen vuodesta 1886 ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Esimerkiksi Saastamoisen Karttulan rullatehtaan bruttovoitto myynnin arvosta vuosina 1898–1910 oli keskimäärin 27 prosenttia (voitto ennen korkoja, veroja ja poistoja). 1920–1930-luvulla rullateollisuuden kannattavuus heikkeni ja oli enää niukasti tyydyttävä. Toisen maailmansodan jälkeen kannattavuus oli jo heikko.
Suomen lankarullateollisuuden kehitys vuosina 1873–1972 > Lankarullatehtaat Suomessa

Kaukaan Lappeenrannan ja Iitin tehtaat, Ab Tornatorin tehtaat Lahdessa ja Imatralla sekä Saastamoisen tehtaat Karttulassa ja Kuopiossa olivat paitsi Suomen suurimmat myös pitkäikäisimmät Oy Pallas Ab:n Hollolan tehtaan ohella. Tornatorin Lahden tehdas jatkoi toimintaansa vuoteen 1960 saakka, Saastamoisen Kuopion tehdas vuoteen 1969 ja Kaukaan Lappeenrannan tehdas vuoteen 1972 saakka, jonka jälkeen lankarullien tuotanto loppui Suomessa.
Suomessa toimi vuosina 1873–1972 yhteensä 22 eri lankarullatehdasta. Useat näistä olivat kuitenkin pieniä. Tehtaita oli vuosina 1911–1916 enimmillään toiminnassa kaksitoista ja vuosina 1917–1940 vielä 10-11 tehdasta, jonka jälkeen tehtaiden määrä alkoi vähetä. Suomessa toimineet lankarullatehtaat on esitetty taulukossa 1.