Black metal
Aatemaailma > Satanismi ja nihilismi

Keith Kahn-Harrisin (2007) mukaan black metalin aate ei ole johdonmukainen opillinen kokonaisuus vaan kokoelma yhteisiä ”kiintopisteitä”. Näitä ovat esimerkiksi satanismi ja kristinuskon vastaisuus. Ensimmäisen aallon black metal -yhtyeet pitivät etäisyyttä musiikkinsa synkkiin teemoihin. 1990-luvulta lähtien monet black metal -muusikot ovat kuitenkin julistautuneet vakaumuksellisiksi satanisteiksi. Yleensä tällä ei tarkoiteta persoonallisen Saatanan korottamista jumalaksi, vaan hahmo ymmärretään symboliksi. Jo kauan ennen black metalia taide oli käyttänyt Saatanaa alistumisen vastakohtana, kapinana vallitsevaa yhteiskuntaa, normeja ja uskontoa vastaan. Individualismi on hyvin arvostettu piirre.
Osa black metal -muusikoista on osallistunut Anton LaVeyn perustaman Saatanan kirkon toimintaan tai harjoittanut muita ”saatanallisia” rituaaleja. Useimmat suhtautuvat kuitenkin kielteisesti uskontoihin ja uskonnon harjoittamiseen eivätkä halua kehittää satanismista sellaista. Valmiita oppijärjestelmiä vastustetaan, koska ne eivät sovi black metalin elitismiin ja individualismiin. Osa toisen aallon muusikoista sanoutui irti LaVeystä, sillä hänen oppejaan pidettiin liian inhimillisinä. Emperorin kitaristi Vegard ”Ihsahn” Tveitan pohdiskeli asiaa Terrorizer-lehdelle 2008 antamassaan haastattelussa:
»Alun perin black metal perustui satanismin ajatuksiin yksilönvapaudesta, eikä siihen liittynyt mitään yhteisöllisyyttä. Silloin tällainen satanistinen asenne, jossa sääntöjen olemattomuus ja siihen liittyvä imago muodostuvat suoranaiseksi säännöksi itsessään, on hyvin paradoksaalinen. Sillä hetkellä, kun teen itse jotain miellyttääkseni massoja, kaikki aiemmin tekemäni muuttuu valheeksi.» 
(Vegard ”Ihsahn” Tveitan, 2008)
Joskus elitismi ja ihmisviha saavat äärimmäisiä muotoja. Kahn-Harris kertoo black metal -harrastajasta, joka mahdollisuuksien mukaan pyrki välttämään muita ihmisiä. Toisena esimerkkinä hän mainitsee yhdysvaltalaisen Wheremyskin-fanzinen 1990-luvun lopulta: ”Tapa kaikki pyhä, tapa kaikki muu, tapa sitten itsesi”. Cradle of Filthin Dani Filth väitti 1996 antamassaan haastattelussa, että tappaisi puolet ihmisistä katumusta tuntematta, jos saisi siihen mahdollisuuden. Tveitanin mukaan 1990-luvun alun black metal -alakulttuuri ei kehittänyt ”aitoa satanistista filosofiaa” vaan keskittyi itsetarkoitukselliseen pahuuteen. Samaa mieltä oli Varg Vikernes, joka 1990-luvun jälkipuoliskolla otti etäisyyttä lapsellisena pitämäänsä rienausestetiikkaan ja keskittyi uuspakanuuteen ja norjalaiseen nationalismiin:
»[Satanisteilta] puuttuu kunniantunto. Kun he puhuvat ’vahvimman eloonjäämisestä’, he tarkoittavat ’kylmäsydämisimmän eloonjäämistä’. Eloon jää se, joka puukottaa ystäväänsä selkään, – – petkuttaa ja valehtelee. Se on satanismia. – – En kuvailisi [black metal -piirien] satanismia kovinkaan vakavaksi. Se on pelkkä julkisivu. – – Me vain provosoimme.» 
(Varg ”Count Grishnackh” Vikernes, noin 1998)
Dayal Patterson (2013) kuvailee black metalia samanaikaisesti sekä ”raivokkaan konservatiiviseksi” että ”pelottoman kokeelliseksi” suuntaukseksi, yhdistelmäksi ”alkukantaisia, filosofisia, hengellisiä, kulttuurisia ja taiteellisia aineksia”. Siksi black metal kykenee nousemaan herättämänsä pahennuksen yläpuolelle ja sillä on aitoa musiikillista arvoa. Patterson tosin huomauttaa, että black metaliin liittyvät kohut ovat myös itsessään mielenkiintoisia.