stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itävallan perustuslakituomioistuin

Perustuslakituomioistuin kokoontuu Wienissä tässä rakennuksessa.
Perustuslakituomioistuimen jäsenet vuonna 2015.
Itävallan perustuslakituomioistuin (saks. Verfassungsgerichtshof, VfGH) on maailman vanhin perustuslakituomioistuin ja se perustettu vuonna 1920. Se valvoo Itävallan lainsäädännön, asetusten ja muiden määräysten perustuslainmukaisuutta sekä alempien oikeusasteiden päätösten perustuslainmukaisuutta. Perustuslakituomioistuin ratkaisee myös tuomioistuinten väliset kiistat, tuomioistuinten ja hallinnon väliset erimielisyydet sekä liittovaltion ja osavaltion hallitusten erimielisyydet. Se myös kuulee vaalivalitukset, asettaa vastuuseen valitut virkamiehet ja poliittiset nimitetyt henkilöt toimistaan virassa ja ratkaisee Itävaltaa ja sen hallintoa koskevat korvausvaatimukset.
Perustuslakituomioistuimessa on neljätoista jäsentä ja kuusi varajäsentä, jotka presidentti nimittää Itävallan hallituksen, kansallisneuvoston ja liittoneuvoston ehdotuksista. Hallitus asettaa ehdolle puheenjohtajan, varapuheenjohtajan, kuusi lisäjäsentä ja kolme varajäsentä, Kansallisneuvosto asettaa ehdolle kolme jäsentä ja kaksi varajäsentä ja Liittoneuvosto asettaa ehdolle loput kolme jäsentä ja loput yhden varajäsenen.
Ehdokkaalla tulee olla juristin tutkinto ja hänen on työskennellyt vähintään kymmenen vuotta sellaisessa tehtävässä, joka edellyttää oikeustieteen tutkintoa. Heidän ei kuitenkaan tarvitse harjoittaa lakia missään erityisessä asemassa. Hallituksen ehdolle asettamien tuomareiden on kuitenkin oltava oikeuslaitoksen jäseniä (Richterstand) tai virkamiehiä (Verwaltungsbeamte) tai heillä on oltava täysi professuuri (Professur). Richterstandin jäsenet ovat juristeja, jotka ovat suorittaneet tuomarin jatkokoulutuksen ja ovat läpäisseet loppukokeen ja ovat siten oikeutettuja tuomarin nimitykseen. Ehdokkaat eivät saa olla kansallisen tai osavaltion lainsäädäntöelimen jäseniä eivätkä minkään poliittisen puolueen virkamiehiä tai työntekijöitä. Sekä perustuslakituomioistuimen jäsenet että varajäsenet eläköityvät sen vuoden viimeisenä päivänä kun täyttävät seitsemänkymmentä.
Perustuslakituomioistuin kokoontuu harvoin täysistunnossa ja kuulee harvoin suullisia perusteluja. Useimmat tapaukset nykyään ratkaistaan suljettujen ovien takana joko yhdeksän tai viiden jäsenen paneelissa. Mielipiteet ovat yleensä ytimekkäitä ja akateemisia. Perustuslakituomioistuimen asema lainsäädännön korkeimpana tulkitsijana on perustuslaillisesti erittäin voimakas, mutta se on historiallisesti osoittanut huomattavaa oikeudellista pidättyväisyyttä tässä.
Aiheesta muualla

Perustuslakituomioistuimen viralliset sivut (saksaksi ja englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Constitutional Court (Austria)
Käännös suomeksi
Jagdschloss Grunewald

Jadschloss Grunewald Berliinissä
Jagdschloss Grunewald on Berliinin vanhin säilynyt linnarakennus. Linna sijaitsee Grunewaldjärven kaakkoisrannalla, Dahlemin kaupunginosassa Steglitz-Zehlendorfin osa-alueella. Itse järvi sijaitsee Grunewaldin kaupunginosassa Charlottenburg-Wilmersdorfin osa-alueella.
Grunewaldin metsästyslinna on rakennettu varhaisrenessanssi tyyliin vuonna 1542 ja se on luultavasti suunnitellut arkkitehti Caspar Theyss. Linnan rakennutti Brandenburgin vaaliruhtinas Joakim II. Alkujaan linnan kantoi nimeä Zum grünen Walde ja antoi nimen ympäröivälle alueelle. Rakennus oli aluksi kaksikerroksinen, mutta sitä korotettiin 1600-luvulla. Linnan suuri sali on nykyään ainoa Berliinissä säilynyt renessanssityylinen sisätila kirkkoja lukuun ottamatta. Vuosien 1705 ja 1708 välillä Preussin ensimmäisen kuninkaan Fredrik I:n valtakaudella linnaa uudistettiin ja se sai barokkiarkkitehtuurin tyylielementtejä. Vallihauta täytettiin ja päärakennuksen ympärille tehtiin pienemmät piharakennukset. Arkkitehtina toimi tuolloin hoviarkkitehti Martin Grünberg. Vuonna 1800 linnan nimi vaihdettiin lyhennettyyn muotoon Grunewald.
Linna on ollut museokäytössä vuodesta 1932 lähtien. Näyttelyyn kuuluu yli 200 saksalaisten ja hollantilaisten taiteilijoiden maalausta sekä koriste-esineitä ja historiallisia metsästysaseita. Sitä hallinnoi nykyisin Stiftung Preußische Schlösser und Gärten Berlin-Brandenburg -niminen säätiö.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jagdschloss Grunewald Wikimedia Commonsissa
Iso Hirvijärvi (Pälkäne)

| Iso Hirvijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Pälkäne
Koordinaatit:  61°24′22″N, 24°36′02″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Mallasveden ja Pälkäneveden alue (35.71)
Laskujoki:  oja Vähään Hirvijärveen 
Järvinumero:  35.716.1.019
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  118,8 m  
Rantaviiva:  6,138 km  
Pinta-ala:  46,422 ha  
Saaria:  2 
 fiIso Hirvijärvi 
Iso Hirvijärvi  on Pirkanmaalla Pälkäneellä  sijaitseva järvi, joka sijaitsee Laipanmaan metsäalueella.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 46 hehtaaria ja se on 2,2 kilometriä pitkä ja 750 metriä leveä. Pakkalan karttalehden alueella kallioperä on suurimmaksi osaksi liuskeista kiveä. Siihen on syntynyt jääkauden aikana mannerjäätikön kalliomurroksiin kuluttamia pitkiä ja syviäkin laaksoja, joiden suunta on luoteesta kaakkoon. Eräs tällainen näkyy maastossa kaakossa Läyliän järvestä alkavana ja luoteessa Keljonjärveen päättyvänä murroslinjana. Tähän laaksoon on muodostunut Iso Hirvijärvi, Vähä Hirvijärvi, Vasajärvi, Iso Saarijärvi, Iso Kaakkojärvi, Holtanoja ja sedimenttien peittämänä Keljonjärvi. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta. Sen rantaviivan pituus on 6,1 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Mallasveden ja Pälkäneveden alueella (35.71), jonka Sappeenjärvenojan valuma-alueeseen (35.716) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 118,8 metriä mpy. Reitin vedet laskevat lopuksi Sappeenjärven kautta Pälkäneveden Jouttesselän Hiukonlahteen.
Luontoarvoja

Järvi kuuluu Laipanmaan retkeilyreitistöön. Sen itäpään etelärannalla Korpivuoren pohjoisrinteessä sijaitsee hirvenmetsästyksessä käytetty jyrkänne, josta hirvet ajettiin alas järveen. Saman lahden itäpäässä sijaitsee retkireitistön opastaulu. Järven länsipäässä Maijanlahdella sijaitsee entinen Hirvijärven kylä, jonka rakennuskanta on säilytetty hyvässä kunnossa.
Historiaa

Lähialueen pikkujärvien muodostumishistoria alkaa viimeisen jääkauden lopussa noin 10 000 vuotta sitten, kun mannerjäätikkö suli ja paikalle jäi Itämeren Yoldia-vaiheen aikainen saaristo, jonka vedenpinnan korkeus sijaitsi nykyisen 145–150 metrin korkeuskäyrällä. Vapautuneiden alueiden morenimaat huuhtoutuivat rannasta mereen ja aallokko jätti mäkien rinteille rantavoiminen paljastamia kalliopintoja. Järven etelärannat kuuluivat tällaiseen muinaissaareen, jonka ranta alkoi Syväjärveltä ja jatkui Pikku-Kailan ja Kailajärven ohi Isolle Hirvijärvellä. Saari oli kolme kilometriä pitkä ja kaksi leveä, ja siihen kuuluivat Korppivuori, Kylmänkorvenmäki, Vuorenkallio, Haisjärvenmäki, Multivuori ja Toikanvuori. Merenpinta laski nopeasti ja järvet jäivät alueen lähekkäisten kallioisten moreenimäkien välisiin painaumiin, jotka tämän jälkeen alkoivat soistua.
Down To Nothing

Down To Nothing on yhdysvaltalainen straight edge hardcore -yhtye. Se perustettiin vuonna 2000 Richmondissa, Virginiassa. Yhtye on julkaissut viisi albumia, joista ensimmäinen Save It For The Birds julkaistiin vuonna 2003. Thorp Records julkaisi myös toisen Down To Nothing -albumin nimeltä Splitting Headache ennen kuin yhtye vaihtoivat levy-yhtiötä Revelation Recordsille. Vuonna 2008 julkaistiin albumi, joka pitää sisällään Down To Nothingin kaksi ensimmäistä levyä, jotka julkaistiin ennen vuonna 2007 ilmestynyttä The Most -albumia.
Down to Nothingin jäseniä tunnetaan myös yhtyeistä Terror, Trapped Under Ice, Bracewar ja Heathens.
Jäsenet

David Wood – laulu
Daniel Spector – rummut
Jared Carman – basso
Alan Long – kitara
Hunter Jennings – kitara
Entiset jäsenet

Scott Eckert – basso
Adam Barker – basso
Ryan Groat – kitara
Ryan Wall – kitara
Diskografia > Albumit

Save It For The Birds (Thorp Records, 2003)
Splitting Headache (Thorp Records, 2005)
The Most (Revelation Records, 2007)
Unbreakable (Revelation Records, 2008)
All My Sons (Reaper Records, 2010)
Life on the James (Revelation Records, 2013)
Diskografia > Split julkaisut

Split 7"/CD yhtyeen Kids Like Us kanssa (Knife Or Death Records, 2005)
Split 7" yhtyeen On Thin Ice kanssa (2005)
Split yhtyeen 50 Lions kanssa (6131 Records, 2008)
Diskografia > Muita julkaisuja

Demo (2002)
Aiheesta muualla

Down To Nothing Myspacessa (englanniksi)
Itä-Yhdysvaltain Grand Prix 1978

|  Itä-Yhdysvaltain Grand Prix 1978  |
| --- | --- |
 15 osakilpailu 16 osakilpailusta kaudella 1978. 
Päivämäärä:  1. lokakuuta 1978
Sijainti:  Watkins Glen International, Yhdysvallat
Ratatyyppi:  Moottorirata
Radan pituus:  5,435 km
Kilpailun pituus:  59 kierrosta, 320,665 km
Sää:   Pilvinen, kuiva
Paalupaikka
Kuljettaja:   Mario Andretti   (Lotus)
Paaluaika:  1.38,114
Palkintokoroke
Voittaja:   Carlos Reutemann   (Ferrari)
Toinen:   Alan Jones   (Williams)
Kolmas:   Jody Scheckter   (Wolf)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Jean-Pierre Jarier   (Lotus)
Kierrosaika:  1.39,557 (kierroksella 55)
Yhdysvaltain Grand Prix 1978 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 1. lokakuuta 1978 Watkins Glenin radalla. Kilpailun voitti Carlos Reutemann.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 11 |  Carlos Reutemann | Ferrari | 59 | 1.40.48,800 | 2 | 9 |
| 2 | 27 |  Alan Jones | Williams-Ford | 59 | + 19,739 | 3 | 6 |
| 3 | 20 |  Jody Scheckter | Wolf-Ford | 59 | + 45,701 | 11 | 4 |
| 4 | 15 |  Jean-Pierre Jabouille | Renault | 59 | + 1.25,007 | 9 | 3 |
| 5 | 14 |  Emerson Fittipaldi | Fittipaldi-Ford | 59 | + 1.28,089 | 13 | 2 |
| 6 | 8 |  Patrick Tambay | McLaren-Ford | 59 | + 1.50,210 | 18 | 1 |
| 7 | 7 |  James Hunt | McLaren-Ford | 58 | + 1 krs. | 6 |  |
| 8 | 22 |  Derek Daly | Ensign-Ford | 58 | + 1 krs. | 19 |  |
| 9 | 31 |  René Arnoux | Martini-Ford | 58 | + 1 krs. | 21 |  |
| 10 | 3 |  Didier Pironi | Tyrrell-Ford | 58 | + 1 krs. | 16 |  |
| 11 | 26 |  Jacques Laffite | Ligier-Matra | 58 | + 1 krs. | 10 |  |
| 12 | 21 |  Bobby Rahal | Wolf-Ford | 58 | + 1 krs. | 20 |  |
| 13 | 23 |  Brett Lunger | Ensign-Ford | 58 | + 1 krs. | 24 |  |
| 14 | 17 |  Clay Regazzoni | Shadow-Ford | 56 | + 3 krs. | 17 |  |
| 15 | 55 |  Jean-Pierre Jarier | Lotus-Ford | 55 | Polttoaine loppui | 8 |  |
| 16 | 36 |  Rolf Stommelen | Arrows-Ford | 54 | + 5 krs. | 22 |  |
| Kesk. | 37 |  Arturo Merzario | Merzario-Ford | 46 | Vaihteet | 26 |  |
| Kesk. | 9 |  Michael Bleekemolen | ATS-Ford | 43 | Öljyvuoto | 25 |  |
| Kesk. | 1 |  Niki Lauda | Brabham-Alfa Romeo | 28 | Moottori | 5 |  |
| Kesk. | 5 |  Mario Andretti | Lotus-Ford | 27 | Moottori | 1 |  |
| Kesk. | 2 |  John Watson | Brabham-Alfa Romeo | 25 | Moottori | 7 |  |
| Kesk. | 4 |  Patrick Depailler | Tyrrell-Ford | 23 | Vanne | 12 |  |
| Kesk. | 12 |  Gilles Villeneuve | Ferrari | 22 | Moottori | 4 |  |
| Kesk. | 10 |  Keke Rosberg | ATS-Ford | 21 | Vaihteet | 15 |  |
| Kesk. | 16 |  Hans Joachim Stuck | Shadow-Ford | 1 | Polttoaineen syöttö | 14 |  |
| Kesk. | 25 |  Hector Rebaque | Lotus-Ford | 0 | Kytkin | 23 |  |
| DNQ | 19 |  Beppe Gabbiani | Surtees-Ford |  |  |  |  |
Muuta

Williams-tallin ensimmäinen palkintosija
Jack Johnson

Jack Johnson -nimisiä henkilöitä:
Jack Johnson (1878–1946), yhdysvaltalainen nyrkkeilijä
Jack Johnson (s. 1975), yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja surffaaja
Jack Johnson (s. 1987), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jack Johnson”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
J. R. Aspelin

| J>  R. Aspelin |
| --- | --- |
 J. R. Aspelin, Eero Järnefeltin maalaama muotokuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. elokuuta 1842 Messukylä
Kuollut: 29. toukokuuta 1915 (72 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  arkeologia
Tunnetut työt:  Suomalais-ugrilaisen muinaistutkinnon alkeita (1875)
Johannes Reinhold Aspelin (1. elokuuta 1842 Messukylä – 29. toukokuuta 1915 Helsinki) oli suomalainen arkeologi. Hän oli Suomen ensimmäinen valtionarkeologi, Helsingin yliopiston ensimmäinen arkeologian professori ja ylipäätään Suomen ensimmäinen koulutettu arkeologi. Hän perusti Valtion historiallisen museon (Kansallismuseon edeltäjä) ja toimiessaan Helsingin yliopiston muinaistieteen professorina hän loi myös pohjan arkeologian opetukselle ja tutkimukselle Suomessa.
Elämä

Aspelinin vanhemmat olivat kirkkoherra Bror Henrik Reinhold Aspelin ja Gustafva Snellman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1862 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1866, maisteriksi 1869, lisensiaatiksi 1876 ja tohtoriksi 1877. Aspelin opiskeli myös Moskovan yliopistossa ja teki useita tutkimusretkiä Venäjän suomensukuisten kansojen asuinalueille. Hän teki myös opintomatkan pohjoismaihin, Saksaan, Ranskaan, Puolaan ja Baltiaan.
Vuonna 1870 Aspelin oli yhdessä K. A. Castrenin ja Emil Nervanderin kanssa aloitteentekijänä Suomen muinaismuistoyhdistyksen perustamisessa. Yhdistyksen tavoitteeksi määriteltiin luoda edellytykset muinaismuistojen suojelulle ja arkeologisen tutkimuksen aloittamiselle sekä herättää kansalaisten kiinnostus arkeologista perintöä kohtaan.
Väitöskirjassaan Suomalais-ugrilaisen muinaistutkinnon alkeita (1875) Aspelin esitti että suomalais-ugrilaisten kansojen alkujuuret olivat Altain vuoristossa ja Jenisein seudulla, josta he olivat vähitellen pronssikauden aikana vaeltaneet länteen Uralille. Alkuperäisillä asuinpaikoillaan he olivat Aspelinin mukaan käyttäneet pronssia esineiden valmistukseen, mutta siirryttyään uusille asuinsijoille esimerkiksi Karjalaan he joutuivat tekemään esineet kivestä metallin puutteen takia. Tämä teorian osoitti virheelliseksi A. M. Tallgren jo 1900-luvun alussa.
Aspelin toimi Helsingin yliopiston historiallis-kansatieteellisen museon amanuenssina 1875–1878, Ritarihuoneen genealogina 1878–1882, Helsingin yliopiston muinaistieteen ylimääräisenä professorina 1878−1885 sekä Muinaistieteellisen toimikunnan johtajana eli valtionarkeologina 1885–1915. Hän oli Suomen muinaismuistoyhdistyksen sihteerinä 1870–1871 ja 1874–1885 sekä yhdistyksen puheenjohtajana 1885–1915. Aspelin oli myös Suomen Matkailijayhdistyksen puheenjohtajana 1892–1907.
Viron kulttuurihistoriassa Aspelin muistetaan vierailusta ensimmäisillä, vuoden 1869 laulujuhlilla Tartossa.
J. R. Aspelinin veljiä olivat kirjallisuus- ja taidehistorioitsija Eliel Aspelin-Haapkylä sekä opettaja ja päätoimittaja Henrik Emanuel Aspelin.
Teokset

Kertomus Maalahden pitäjästä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1866
Korsholman linna ja lääni keskiajalla. Helsinki 1869
Tavoista ja kielimurteesta Ylivetelin pitäjässä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1870
Kokoilemia muinaistutkinnon alalta. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1871
Savonlinna 1475–1875. G. W. Edlund, Helsinki 1875
Suomalais-ugrilaisen muinaistutkinnon alkeita, väitöskirja. 1875
Luetteloja muinaisjäännöksistä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1877
Muinaisjäännöksiä Suomen suvun asumusaloilta I–V. G. W. Edlund, Helsinki 1877–1884 (uusi näköispainos Art House, Helsinki 1992)
Muistoonpanoja taiteilijoista ennen aikaan. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1881–1884
Kaarina Maununtyttären muisto: Kaukovalta Hannun kertoma. Holm, Helsinki 1885
Suomen asukkaat pakanuuden aikana.  (Koetteeksi kirjoitti J. R. Aspelin)  Helsingissä:  Holm, 1885.
Olavinlinna: kertomus linnan rakennuksista, tehty ennen linnan korjaamista 1872–1877. WSOY 1886
Inscriptions de l'Iénisseï, 1889
Types de peuples de l'ancienne Asie centrale: souvenir de l'lenissei; dédié à la Société imp. d'archéologie de Moscou. Helsinki 1890
Slottsbacken och Herregårdstornet i Ekenäs. Helsingfors 1892
M. A. Castrén'in muinaistieteellinen perintö. Suomalais-ugrilainen seura, Helsinki 1913–1918
Alt-altaische Kunstdenkmäler: Briefe und Bildermaterial von J. R. Aspelins Reisen in Sibirien und der Mongolei 1887–1889. Finnische Altertumsgesellschaft, Helsinki 1931
Opuscula Aspeliniana: kirjoitelmia kulttuurihistoriamme varhaistaipaleelta: J. R. Aspelinin satavuotispäiväksi 1.8.1942, I–II. Suomen muinaismuistoyhdistys, Helsinki 1942
Suomen mustalaiset: kirjoitussarja Uudessa Suomettaressa 1894–95 H. A. Reinholmin aineiston pohjalta. Tuohivirsu, Helsinki 1994
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta J. R. Aspelin on Wikiaineistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta J. R. Aspelin Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia J. R. Aspelinin e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta
Etelä-Pohjanmaan kartta 1550–60 : kokoilemia muinaistutkinnon alalta / J. R. Aspelin. Helsinki 1871. Kansalliskirjaston kappaleen digitaalinen kopio.
Jagellon yliopisto

| Jagellon yliopisto> Uniwersytet Jagielloński |
| --- | --- |

 lat. Universitas Jagellonica Cracoviensis 
Motto:  Plus ratio quam vis
Perustettu:  1364
Rehtori:  Wojciech Nowak
Opiskelijoita:  44 214
Sijainti:  Krakova, Małopolska  Puola
Osoite:  Collegium Novum   ul. Gołębia 24   31-007 Kraków   Poland
Yhteistyö:  Coimbra-ryhmä, Europaeum
Sivusto:  http://www.uj.edu.pl/
Collegium Maiusin sisäpihaa. 1300-luvulla rakennettu Collegium Maius on yliopiston vanhin rakennus.
1800-luvun loppupuolella rakennettu Collegium Novum.
Jagellon yliopisto (puol. Uniwersytet Jagielloński) on Krakovassa, Puolassa toimiva yliopisto. Sen perusti Puolan kuningas Kasimir III Suuri vuonna 1364 Akademia Krakowska -nimisenä, ja se on siten Puolan vanhin ja yksi niin Euroopan kuin koko maailmankin vanhimmista yliopistoista. Vuonna 2006 yliopistossa opiskeli 44 214 opiskelijaa.
Yliopisto tunnettiin pitkään Krakovan akatemiana, mutta vuonna 1881 se nimettiin uudelleen Jagellojen hallitsijasuvun mukaan.
Tunnettuja yliopistossa opiskelleita henkilöitä ovat olleet muiden muassa tähtitieteilijä Nikolaus Kopernikus, paavi Johannes Paavali II ja tieteiskirjailija Stanisław Lem.
Brittiläinen QS-yliopistoranking luokitteli yliopiston maailman yliopistolistallaan sijalle 293. Oppilaitoksen tieteellisiä saavutuksia korostava kiinalainen ARWU-yliopistoranking arvioi yliopiston maailman huippuyliopistojen listallaan 2021 sijaluokkaan 401-500. Myös Varsovan yliopisto sijottui samaan tasoluokkaan; nämä kaksi olivat Puolan korkeatasoisimmat yliopistot ARWU:n kriteerien mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jagellon yliopisto Wikimedia Commonsissa
Yliopiston kotisivu (puolaksi)
¨
Jage

Jage on kristillisiä aiheita käsittelevä rap/gospel-artisti. Jagen levyjä julkaisee Majakka-seurakunnan levymerkki Majakkataajuus.
Jage esiintyy myös Tea Hiillosteen albumilla Tytöt tykkää. Jagen musiikkia löytyy myös Vapaana laulan -lasten ylistyslevyltä (2003, Päivä Osakeyhtiö).
Julkaisut

Mun Silmin -albumi (Julkaistu heinäkuussa 2004)
Täält Puskee -single (Julkaistu huhtikuussa 2005)
Sisältää Mun täytyy -musiikkivideon
Jaakko Sopala

Jaakko Sopala, vuoteen 1930 Schroderus  (3. toukokuuta 1901 Sotkamo – 15. elokuuta 1976 Kajaani) oli suomalainen juristi, joka toimi Kajaanin kaupunginjohtajana kaksikymmentä vuotta.
Sopalan vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Schroderus ja Anna Kaisa Mankinen ja puoliso vuodesta 1930 Helmi Tirkkonen. Sopala tuli ylioppilaaksi 1922 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1928, varatuomarin arvon hän sai 1931. Sopala toimi asianajajana 1928–1929 ja 1939–1940. Hän työskenteli myös Oulun rahakamarin ja kaupunginvaltuuston sihteerinä sekä kaupunginsihteerinä 1930–1939. Kajaanin kaupunginjohtaja hän oli 1940–1960 ja vt. kaupunginviskaali 1941–1944.
Intian parlamenttivaalit 2019

Intian parlamenttivaalit 2019 olivat maailman suurimmat vaalit, joissa oli yli 900 miljoonaa äänioikeutettua. Ne kestivät viisi viikkoa 11. huhtikuuta – 19. toukokuuta 2019. Eri osavaltiot äänestivät eri päivinä. Äänet laskettiin 23. toukokuuta. Vaaleissa valittiin Intian parlamentin alahuoneen eli Lok Sabhan 542 jäsentä. He puolestaan valitsivat pääministeri Narendra Modin toiselle viisivuotiskaudelle.
Kannatusmittaukset

Puolueiden kannatusmittaukset vuoden 2018 tammikuusta asti.
Jagdtiger

| Jagdtiger |
| --- | --- |
 Jagdtiger Bovingtonin panssarimuseossa.
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Saksa
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  10,65 m
Leveys:  3,6 m
Korkeus:  2,8 m
Taistelupaino:  71,7 t
Maksiminopeus:  
– tiellä:  34 km/h
Toimintasäde:  120 km (tiellä)  80 km (maastossa)
Pääase:  12,8 cm PaK 44 L/55
Muu aseistus:  1 × 7,92 mm MG-34-konekivääri
Panssarointi:  80–250 mm
Moottori:  V-12 Maybach HL 230 P30 700 PS
– hevosvoimat:  690 hv
– kilowattia:  515 kW
Miehistö:  6
Jagdtiger (suom. metsästystiikeri) eli Sd.Kfz.186 oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen raskas panssarintorjuntavaunu.
Jagdtiger perustui raskaan Tiger II -panssarivaunun alustaan ja tuli palveluskäyttöön loppuvuodesta 1944. Itävaltalaisen Steyr–Daimler–Puchin tytäryritys, Nibelungenwerke, valmisti yhteensä noin 77–88 kappaletta näitä Henschelin ja Porschen suunnittelemia vaunuja, joten vaunulla ei ollut käytännön merkitystä sodan kulkuun.
Aseistuksena siinä oli tehokas 128-millimetrinen PaK 80 L/55 -tykki, jonka yli 28-kiloinen Panzergranate 43 -panssarikranaatti pystyi läpäisemään kaikki aikansa panssarit, kun taas Jagdtigerin taistelutilan 250 millimetriä paksua etupanssaria ei pystynyt läpäisemään mikään liittoutuneiden panssarintorjunta-ase. Erikoisuutena Jagdtigerissä oli kartussilaukauksesta johtuen kaksi lataajaa. Ensimmäinen lataajista työnsi ammuksen putkeen ja toinen kartussin sen perään. Lähi-ilmatorjuntaan ja jalkaväkeä vastaan siinä oli ensin yksi ja myöhemmissä malleissa kaksi MG-34- tai MG-42-konekivääriä.
Vaikka Jagdtiger oli panssaroinniltaan ja aseistukseltaan ylivertainen liittoutuneiden panssarivaunuihin verrattuna, se oli kuitenkin kaukana voittamattomasta. Sen kenttäkelpoisuuden suurimmat rajoitteet olivat suuri koko ja valtava paino, jotka johtivat muun muassa vaunun painoon nähden liian heikkotehoisen moottorin ja voimansiirtojärjestelmän häiriö- ja rikkoontumisalttiuteen, sekä liialliseen bensiinin kulutukseen, joka polttoainepulan kourissa kamppailleessa Saksassa oli äärimmäisen vakava sotilaallinen ongelma. Näin ollen Jagdtiger oli parhaimmillaan puolustustehtävissä, jotka eivät niinkään vaatineet hyökkäystaistelun tavoin jatkuvaa liikettä. Vihollisen ilmavoimilta säästyneet vaunut kohtasivat loppunsa yleensä oman miehistönsä räjäyttäminä bensiinin loppumisen tai teknisen vian takia.
Vain kaksi raskasta panssarintorjuntapataljoonaa, (schwere Panzerjäger-Abteilung) numerot 512 ja 653, saivat Jagdtiger-vaunuja käyttöönsä. Kuuluisimmat Jagdtiger-kalustolla taistelleet vaununjohtajat lienevät luutnantti Otto Carius ja kapteeni Albert Ernst, jotka toimivat sodan lopussa komppanianpäälliköinä 512. raskaassa panssarintorjuntapataljoonassa.