stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karijärvi (Kouvola)
Luontoarvoja

Karijärven valuma-alueella on metsämaata 73 prosenttia. Järven ekologinen tila on erinomainen ja sen kemiallinen tila on hyvää huonompi, vaikka kalojen elohopeapitoisuudet ovat toisinaan keskimääräistä korkeampia. Järvi on ravinnetasoltaan karu ja sen vesi on kirkasta, mutta se on humuksen värjäämää. Veden forforipitoisuus vaihtelee mittauspisteen syvänteessä 3–9 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja typpipitoisuus 300–400 μg/l. Järvessä ei näy merkkejä rehevöitymisestä. Humuspitoisuuksia ja rautapitoisuuksia voi tarkastella yhdessä käyttämällä vedenväriä. Päällysvedessä ja alusvedessä on väriluku vaihdellut 10–30 milligrammaa litrassa vettä (Pt mg/l). Vähähumuksellisten järvien väriluku on yleensä alle 30 Pt mg/l. Veteen liuennut orgaaninen aines kuluttaa vedessä olevaa happea, jota eliöt tarvitsevat hengittämiseen. Orgaanisen aineksen määrää vedessä voi arvioida sen hapenkulutuksella (COD Mn). Se on Karijärven päällysvedessä 2,5–7,0 milligrammaa litrassa vettä ja alusvedessä 2,5–8,0 mg/l. Nämä arvot ovat Karijärvessä kohoamassa. Veneilijän yleisvaikutelmaan vaikuttaa veden kirkkaus ja veden näkösyvyys. Veden näkösyvyys on viime vuosina heikentynyt vaihdellen 3,0–8,5 metriin, mutta tavallisesti se on neljä metriä.
Historiaa > Luonnonhistoriaa

Viime jääkauden loppuvaiheessa Fennoskandian mannerjäätikkö ohentui sulaessaan ja myös sen koko pieneni tuhansien vuosien aikana merkittävästi. Jäätikön sulava reuna saavutti Karijärven seudut, mutta jäätikön alta paljastuneet maa-alueet peittyivät aluksi Itämeren vedenpinnan alle. Vedenpinta oli alussa yli 30 metriä järven nykypintaa korkeammalla. Jäätikön painon keventyessä alkoi Fennoskandiassa maankohoaminen ja myös Karijärven ympäristö alkoi kohota Itämerestä. Korkeimmat kohdat muodostivat aluksi saaria, jotka laajenivat kohoamisen edistyessä. Lopulta muodostui Karijärven ympäristöön laaja järvi, joka kuroutui erilleen Itämeren Ancylusvaiheesta noin 10 300 vuotta sitten. Karijärven pohjan sedimenttejä tutkittiin 2000-luvun alussa ja huomattiin, että järven sedimenttien kerrostumisnopeudessa tapahtui noin 7 000 vuotta sitten hidastumista. Syyksi arveltiin läpivirtauksen vähenemistä, mutta sen aiheuttajaa ei tunneta.
Historiaa > Esihistoriaa ja historiaa

Järven koillisosan rantakalliosta on löydetty Uutelanvuoren kalliomaalaukset ja järven toisesta päästä Patakallion kalliomaalaus.
Vuosina 1855–1856 julkaistuissa Kalmbergin kartastossa kartastossa kirjoittaan järven nimi ”Kaarjärvi”. Kyseisessä kartassa on muitakin nimityseroja. Siinä on Silosaaren nimenä Rautasillansaari ja Kuusinensaaren nimenä Kasisaari. Järven vedenpinta on tuolloin ollut hieman nykyistä korkeammalla, sillä esimerkiksi Kaajärvi on yhteydessä nykyistä leveämmällä salmella Karijärveen. Myös Herransaaren länsipuolella on ollut saari, joka on nykyään maatunut mantereeseen Pajarinniemeksi. Ansalahdella on Peltosaari, joka on nykyään maatunut rantaan kiinni. Mikään vahva todiste järvenlaskun puolesta ei kartta ole, vaan sille tarvitaan täällä muitakin todisteita. Kartassa on merkitty silloiset maakuntarajat, jotka jakavat järven eri maakuntiin.
Vuonna 1920 julkaistussa Heinolan seudun taloudellisessa kartassa on kartan nimistö lähes nykyisellään. Poikkeuksen tekee Kuusinensaari, joka on kartassa Kuusisaari . Vuoden 1940 ja 1942 taloudellisissa kartoissa on peltoalat suurimmillaan. Uimilassa, Rihussa, Ansalahdella, Maajärvellä, Kaajärvellä, Hartolassa, kaakkoisrannassa, Aurantolassa ja Rautkoskella on näissä kartoissa runsaasti maatiloja ja peltomaita.
Jo vuoden 1965 peruskartassa on Rihun pelloista suurin osa metsitetty. Sittemmin on sinne perustettu veneveistämö. Uimilan peltoala on silmämääräisesti puolittunut niin, että keskustan ympärillä on edelleen yhtenäinen peltoala eikä niitä näe enää järveltä. Silonsaaren pellot ovat nykyisin pääosin metsää. Pellot vähenivät sieltä nopeasti vuosien 1985 ja 1994 jälkeen. Uimilan tavoin on Ansalahden peltoalasta yli puolet jäljellä. Karijärven itäosien ja kaakkoisosien rannoilla on suuri osa peltomaasta edelleen viljelyssä.
Aiheesta muualla

Pajunen, Hannu: Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona.  (Tutkimusraportti 160)  Espoo:  Geologinen tutkimuskeskus, 2004.  ISBN 951-690-894-2  ISSN 0781-4240  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 29.10.2022).
(14.9)
Fort William Henryn piiritys

Fort William Henryn piiritys tapahtui seitsenvuotisen sodan aikana 3.–9. elokuuta 1757. Piirityksessä ranskalainen kenraali Louis-Joseph de Montcalm valtasi englantilaisten tukikohdan New Yorkin provinssin ja Kanadan välisellä rajaseudulla. Useita päiviä kestäneen piirityksen jälkeen Fort William Henryn komentaja everstiluutnantti George Monro antautui Montcalmin joukoille, jotka käsittivät ranskalaisen sotaväen lisäksi 1 800 intiaaniliittolaista.
Antautumisen jälkeen intiaanit rikkoivat ennalta sovitut antautumisen ehdot ja hyökkäsivät englantilaisten kimppuun. Syntyneessä verilöylyssä intiaanit surmasivat lukuisia brittejä sukupuoleen katsomatta. Joidenkin lähteiden mukaan ranskalaiset eivät halunneet puuttua intiaanien järjestämään verilöylyyn, vaan sallivat tämän. Tapahtumaa pidetään yhtenä julmimmista Englannin ja Ranskan välisen sodan taisteluista.
Taustat > Siirtomaakiistat Englannin ja Ranskan välillä

Ranskan ja Britannian siirtomaavaltojen keskinäiset kiistat Ohiolaakson turkismaista johtivat 1750-luvun alussa maiden välien kiristymiseen. Kesällä 1754 brittien ja irokeesien liittokunnan välinen Albanyn konferenssi etsi turhaan keinoja brittien siirtokuntien puolustuksen parantamiseksi Ranskaa ja sen intiaaniliittolaisia vastaan. Britit halusivat irokeesien tuen, mutta nämä kieltäytyivät yhteistyöstä brittien kanssa viitaten englantilaisten kyvyttömyyteen auttaa intiaaniliittolaisiaan tiukassa paikassa. Suurimmaksi ongelmaksi muodostui brittisiirtokuntien epäyhtenäisyys, joka teki ne entistä haavoittuvammiksi vihollisen hyökkäyksille.
Diplomaatti Benjamin Franklinin ehdottama ”unioni” siirtokuntien ja irokeesiliiton välillä ei saanut kuningas Yrjö II:n hyväksyntää, ja neuvottelut raukesivat hyödyttöminä. Samanaikaisesti Uusi Ranska lisäsi joukkojaan New Yorkin provinssin pohjoisosassa ja Pennsylvanian läntisillä alueilla. Yhteenotot lisääntyivät, ja uhrien määrät kasvoivat. Kesällä 1755 brittiläisen kenraalimajuri Edward Braddockin johtamat joukot menettivät satoja miehiä yritettyään vallata ranskalaisten Fort Duquesnen linnakkeen. Hieman myöhemmin Englanti ja Ranska julistivat virallisesti sodan toisiaan vastaan. Euroopassa seitsenvuotisena sotana tunnettu sota levisi aina Intiaan asti.
Piirityksen osapuolet > Hyökkääjät

Sodan alkuvuosina Uusi Ranska hyödynsi tehokkaasti intiaaniliittolaisiaan ja onnistui saavuttamaan merkittäviä voittoja. Ranskan kaikkien joukkojen ylipäälliköksi ylennyt Kanadan kuvernööri Pierre de Rigaud de Vaudreuil päätti vallata brittien linnakkeet Kanadan rajalla vuoden 1757 aikana. Linnakkeet olivat Fort William Henry ja sen eteläisen naapuri Fort Edward. Suunnitelma ei ollut mikään salaisuus, sillä Montrealissa vierailleet irokeesit ja sieltä paenneet sotavangit kertoivat briteille de Vaudreuilin hyökkäysaikeesta.
De Vaudreuil valitsi sotajoukkojen johtoon kenraali Louis-Joseph de Montcalmin, jonka alaisuudessa palveli 2 570 vakinaisen jalkaväen sotilasta ja yli 2 900 kanadalaista vapaaehtoista. Tykistöön kuului yhteensä 188 miestä.. Lisäksi Montcalm värväsi 1 800 intiaaniliittolaista, joista yli puolet oli ”sivistettyjä” katolisia mohawkeja ja abenakeja eri lähetysasemilta. Toinen pääjoukko muodostui Yläjärven ojibwoista, Michiganin ottawista ja potawatomeista sekä muiden ranskalaismielisten heimojen sotureista, joista jotkut eivät olleet koskaan käyneet Kanadassa. Montcalm ei voinut itse komentaa intiaaniliittolaisiaan, vaan joutui turvautumaan pappeihin, turkiskauppiaisiin ja upseereihin, joita hän sijoitti värvättyihin ryhmiin valvomaan näiden yhteistyöhalukkuutta. Intiaanit eivät saaneet maksua rahana, vaan vanhan käytännön mukaisesti heille luvattiin mahdollisuus ottaa päänahkoja, vankeja ja ryöstösaalista.
Ranskalaisilla oli käytössään 245 bateau-tyyppistä venettä ja 21 kahdesta veneestä tehtyä ponttoonia, joilla he kuljettivat eri kaliiberisia kanuunoita, haupitseja ja mörssäreitä. Intiaaneilla oli 150 tuohikanoottia. Armeija eteni kahdessa eri ryhmässä, joista toinen liikkui maitse, toinen vesitse. Joukot lähtivät Georgejärven pohjoispäässä olevasta Fort Carillonista heinäkuun lopulla 1757. Matkaa hyökkäyskohteeseen Fort William Henryyn oli noin 50 kilometriä.
Piirityksen osapuolet > Puolustajat

Fort William Henryn komentajana toimi everstiluutnantti George Monro. Kolme päivää ennen piiritystä varuskunnassa oli 1 100 taistelukelpoista sotilasta, 60 kirvesmiestä ja merimiestä, 80 naista ja lasta sekä joitakin kanttiininpitäjiä.. Linnake oli suunniteltu ja rakennettu hyvin, eikä sitä ollut helppo vallata. Sen etuina olivat myös 18 tykkiä, riittävä määrä ammuksia ja ruokatarvikkeita ja hyvä huoltoyhteys 18 kilometrin päässä sijaitsevaan Fort Edwardiin. Linnakkeeseen kuului myös sen kaakkoispuoleiselle kalliolle rakennettu tukeista ja kivistä tehty rintavarustus, jossa oli useita kenttä- ja kiertohakatykkejä.
Huhut tulevasta ranskalaisten hyökkäyksestä olivat lähteneet liikkeelle jo kesäkuun lopulla ja heinäkuun aikana Monro lähetti yli 300 erikoistiedustelijaa Georgejärvelle havainnoimaan mahdollisesti lähestyvää vihollisesta. Sotilaiden käyttämistä 20 valaanpyyntialuksesta vain neljä palasi takaisin William Henryn varuskuntaan heinäkuun viimeisinä päivinä. Henkiinjääneet kertoivat suuresta intiaanien sotajoukosta, joka oli houkutellut heidät ansaan ja surmannut tai ottanut vangiksi yli 200 sotilasta. Samaan aikaan Fort William Henryssä vierailut prikaatinkenraali Daniel Webb lupasi lähettää linnakkeeseen vahvistusjoukkoja ja palasi nopeasti Fort Edwardiin kokoamaan sotilaita. Webbin täydennykset saapuivat 2. elokuuta ja linnakkeen miesvahvuudeksi tuli kaikkiaan 2 351 sotilasta ja vapaaehtoista.
Taistelu > Piiritys

Iltapäivällä 3. elokuuta sadat Montcalmin intiaaniliittolaiset saapuivat näköetäisyydelle linnakkeesta. Tykistö oli vielä kolmen päivämatkan päässä taistelupaikasta, mutta Montcalm lähetti kuriirin viemään linnakkeeseen sinetöidyn viestin, jossa varuskuntaa vaadittiin antautumaan ennen kuin intiaanit ryhtyisivät julmuuksiin. Eversti Monro ei suostunut Montcalmin vaatimukseen, sillä hän uskoi kenraali Webbin lähettävän lisää vahvistusjoukkoja Fort Edwardista. Intiaanit ivasivat kovaäänisesti brittejä ja odottivat vain ranskalaisten ryhmänjohtajiensa kehotusta avata tuli. Linnakkeen raskas tykistö aloitti pommitukset piirittäjiä kohti tavoitteenaan hajottaa näiden rivit. Pitkäkestoinen pommitus ei aiheuttanut suurta vahinkoa ranskalaisten eikä intiaanien riveissä. Sen sijaan eräs englantilaisten mörssäreistä räjähti ylikuumenemisen seurauksena.
Toisena piirityspäivänä britit jatkoivat pommituksiaan ja pitivät piirittäjät loitolla. Intiaanit yrittivät katkaista varuskunnan yhteyden heidän vesivarastoonsa, mutta eivät onnistuneet. Ranskalaiset kaivoivat juoksuhautoja lähemmäksi linnaketta ja kuljettivat tykkien ensimmäiset osat paikalle. Samana iltana linnakkeen kaksi suurinta tykkiä räjähti brittien käsiin ennen kuin ranskalaiset olivat ehtineet ampua ensimmäistäkään tykinlaukausta. Intiaanit lisäsivät tulitusta, sillä he olivat kuulleet perättömän huhun, jonka mukaan brittien täydennysjoukot lähestyivät.
Kolmantena piirityspäivänä ranskalaisten vasen ja oikea tykkipatteri avasivat tulen ja valitsivat kohteikseen luoteisen bastionin ja linnakkeen pohjoisen seinän. Tykistötuli osoitti nopeasti tehokkuutensa. Seuraavan kahden päivän aikana ranskalainen tykistö lähestyi ja Fort William Henryn uhrien määrät lisääntyivät. Intiaanit ottivat kiinni brittilinnakkeiden välillä liikkuneet kuriirit. Samalla ranskalaiset saivat käsiinsä kenraali Webbin lähettämän viestin, jossa kerrottiin, että lisää täydennysjoukkoja ei ollut tulossa. Elokuun 7. päivänä Montcalm määräsi adjutanttinsa viemään siepatun kirjeen varuskuntaan valkoisen lipun kanssa. Seuraavana aamuna ranskalaisten juoksuhaudat ulottuivat vain 200 metrin päähän linnakkeesta. Varuskunnan ammukset olivat vähissä ja antautumismieliala levisi linnakkeen sisällä. Varhain aamulla 9. elokuuta 1757 William Henryn varuskunta antautui.
Taistelu > Verilöyly

Ranskalaiset antoivat brittisotilaille ja siviileille mahdollisuuden poistua jalkaisin Fort William Henrystä sillä ehdolla, etteivät nämä sotisi Ranskaa vastaan 16 seuraavan kuukauden aikana. Lisäksi brittien oli kolmessa kuukaudessa vapautettava kaikki ranskalaiset sota- ja siviilivankinsa. Ehdot tyydyttivät englantilaisia, sillä he saivat pitää omaisuutensa ja aseensa ilman ammuksia. Antautuneet britit marssitettiin ulos varuskunnasta, ja he viettivät yönsä ranskalaisten vartioimissa leireissä. Intiaanit eivät olleet tyytyväisiä piirityksen loppumiseen, sillä ranskalaiset eivät olleet neuvotelleet heidän kanssaan. Intiaanien johtajat eivät kyenneet hillitsemään nuoria sotureita, jotka kokivat tulleensa petetyiksi jäädessään ilman heille luvattua sotasaalista. He olivat matkustaneet kaukaa ja päättivät ottaa sen mitä olivat tulleet hakemaan.
Etsiessään sotasaalista osa intiaaneista löysi varuskunnan rommivaraston. Ranskalaiset yrittivät saada humaltuneet intiaanit kuriin, mutta nämä käyttäytyivät röyhkeästi ja vaativat monia antautuneita luovuttamaan omaisuutensa. Britit eivät halunneet suututtaa intiaaneja, vaan luopuivat suosiolla tavaroistaan.
Seuraavana aamuna britit valmistautuivat marssimaan kohti Fort Edwardia. Intiaanit käyttäytyivät edelleen uhkaavasti, ja joukko sotureita tunkeutui kenttäsairaalaan, jonne huonokuntoisemmat britit oli jätetty lääkärin valvonnan alle. Silminnäkijöiden mukaan intiaanit raahasivat sairaat ulos, surmasivat heidät ja ottivat heidän päänahkansa voitonmerkiksi. Paikalla olleet ranskalaiset eivät puuttuneet asiaan. Saman päivän aikana monet intiaanien eri ryhmät hyökkäsivät niiden brittien kimppuun, jotka kulkivat suojattomina Fort Edwardiin matkaavan kulkueen loppupäässä. Monet heistä menettivät omaisuutensa lisäksi päänahkansa.
Intiaanit olivat keräämässä vankejaan kokoon, kun Montcalm ja joukko ranskalaisia upseereja ryntäsivät paikalle keskeyttämään tilanteen. Aluksi Montcalm yritti käyttää vaikutusvaltaansa saadakseen intiaanit luovuttamaan vankinsa. Nähtyään tilanteen toivottomuuden hän turvautui voimakeinoihin. Lyhyen yhteenoton jälkeen tilanne rauhoittui ja intiaanit suostuivat vastahakoisesti luovuttamaan yli 400 vankia ranskalaisille. Luovutettujen joukossa oli everstiluutnantti Monro. Siviilileireihin tunkeutuneet intiaaniryhmät olivat häipyneet jo aiemmin ja vieneet ryöstösaaliin lisäksi kymmeniä naisia, lapsia ja mulattipalvelijoita, joiden kohtalosta ei ole tietoa.
Seuraukset

Neljä päivää myöhemmin 600 hengissä selvinnyttä brittiä kerääntyi Fort Edwardiin ja levitti huhua, että 1 700 William Henryn varuskuntalaista oli tapettu tai otettu vangiksi. Pakolaisia ilmestyi seuraavien päivien aikana lisää, ja monet heistä olivat pahasti nälkiintyneinä ja täysin alastomina. Everstiluutnantti Monroa ja 500 upseeria, sotilasta ja siviiliä pidettiin kenraali Montcalmin vankina, kunnes tämä oli saanut päätökseen Fort William Henryn purkutyöt.
Prikaatinkenraali Webb sai ankaraa kritiikkiä verilöylyn jälkeen päätöksestään olla lähettämättä lisää vahvistusjoukkoja Fort William Henryyn. Sir William Johnson luonnehti Webbiä ”ainoaksi tuntemakseen englantilaiseksi, joka oli pelkuri”. Webb ei lähettänyt apujoukkoja, koska hän halusi pitää huolta Fort Edwardin puolustuskyvystä. Hän oli hyvin tietoinen, että Fort Edwardin menettämisen jälkeen ranskalaiset olisivat voineet edetä Albanyyn ja koko New Yorkin siirtokuntaan. Lisäksi Webbin kokoon keräämät tuhannet vapaaehtoiset olivat lähinnä maanviljelijöitä ja työläisiä, joilta puuttui kokemus ja taidot rajaseudun sodankäyntiin.
Piirityksessä ja verilöylyssä surmattujen lukumäärä vaihtelee eri lähteissä, mutta heitä uskotaan olleen useita satoja. Kiista valtaoikeuksista kenraali Montcalmin ja kuvernööri de Vaudreuilin välillä himmensi kuitenkin Uuden Ranskan menestystä ja Montcalm kieltäytyi johtamasta joukkojaan Fort Edwardia vastaan. Myös Ranskan intiaaniliittolaiset kieltäytyivät jatkamasta sotaa. Tietämättään he kantoivat kyliinsä isorokkoviruksen, joka tuli kenttäsairaalasta tai linnakkeen hautausmaalta kaivettujen vainajien päänahkojen ja vaatteiden mukana. Virus aiheutti epidemian, joka levisi kylästä toiseen ja aiheutti suuret menetykset.
Ranskan menestys päättyi vuonna 1758, ja sota kääntyi brittien eduksi. Montcalmin ja de Vaudreuilin jatkuvat kiistat estivät ranskalaisia löytämästä yhteistä strategiaa. Lisäksi englantilaisia oli Atlantin rannikon siirtokunnissa yli 2 miljoonaa, kun ranskalaisten määrä oli noin 60 000. Kesäkuussa 1759 Montcalm kokosi lähes 15 000 miestä Quebecin lähiympäristöön, mutta hän sai vastaansa neljä kertaa suuremman armeijan, joka valtasi Quebecin.
Perintö

Britit (ja myöhemmin amerikkalaiset) eivät rakentaneet uusia rakennuksia William Henryn varuskunnan paikalla, vaan alue säilytettiin raunioina lähes 200 vuoden ajan. Vasta 1950-luvulla linnakkeen kaivaukset johtivat Fort William Henryn jälleenrakentamiseen turistikohteeksi Lake Georgen kaupunkia varten. Vuonna 1826 ensijulkaisunsa saanut James Fenimore Cooperin kirjoittama kirja Viimeinen mohikaani ja siitä tehty samanniminen elokuva keskittävät osan tapahtumistaan Fort William Henryn piiritykseen ja verilöylyyn. Vaikka monet 1800-luvun historioitsijat, kuten Mark Twain, ovat kiinnittäneet huomionsa Cooperin kirjan historiallisiin epätarkkuuksiin, niin hänen versionsa verilöylystä on jäänyt parhaiten ihmisten mieliin.
Kenraali Louis-Joseph de Montcalm
Fort William Henryn pohjapiirustus
Montcalm yrittää lopettaa verilöylyn
Uudelleen rakennettu Fort William Henry
Karjalan Sanomat (1934–1936)

Karjalan Sanomat oli Viipurissa vuosina 1934–1936 ilmestynyt sanomalehti.
Suomen pienviljelijäin puolueen äänenkannattajaksi perustettu Karjalan Sanomat oli pikemminkin poliittinen sanansaattaja kuin varsinainen uutislehti. Se lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana. Vuonna 1935 kahdesti ja vuonna 1936 kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajana työskenteli Paavo Karhu.
Karjalan Aamulehti

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Karjalan Aamulehti oli Viipurissa vuosina 1915–1924 ilmestynyt sanomalehti.
Nuorsuomalaisten ja vanhasuomalaisten vasemmisto perusti Karjalan Aamulehden vuonna 1914 lakkautetun Karjalan Lehden kuusipäiväisen painoksen korvaajaksi. Vuonna 1917 se tuki kansanpuoluetta ja Suomen itsenäistyttyä lehti edusti edistyspuolueen vasemmistoa. Karjalan Aamulehti kärsi tappion kilpailussa kokoomuksen Karjala-lehden kanssa ja se lopetettiin kannattamattomana. Loppuvaiheessa sen julkaisemista yritettiin jatkaa houkuttelemalla mukaan kokoomuksen oppositiota.
Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 7 000–9 000 kappaletta. Sen maaseutupainoksena ilmestyi aluksi kolmipäiväinen Karjalan Lehti. Vuosina 1921–1923 Karjalan Aamulehden rinnalla julkaistiin kaksipäiväistä ja vuonna 1924 kolmipäiväistä painosta sekä vuosina 1916–1919 sunnuntaipainosta. Lehden päätoimittajana työskenteli Arvo Inkilä.
Aiheesta muualla

Karjalan Aamulehti digitoituna kansalliskirjastossa
Karjalohjan vaakuna

Karjalohjan vaakuna (1965-2012)
Karjalohjan kunnanvaakuna on saanut aiheensa Sakari Topeliuksesta. Topelius kirjoitti yhden tunnetuimmista saduistaan, Koivu ja tähti, Karjalohjalla, jonka nimestä on saatu aihe vaakunan koivunoksaan ja tähtiin.
Vaakunan on suunnitellut Toivo Vuorela, ja se vahvistettiin käyttöön 4. helmikuuta 1965. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kolmilehtinen, haaruristin muotoinen koivunoksa, jonka yläpuolella kuusisakarainen tähti, kaikki kultaa”. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2013, kun Karjalohja liittyi Nummi-Pusulan kanssa Lohjan kaupunkiin.
USS Freedom (LCS-1)

| USS Freedom |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Lockheed Martin Corporation
Kölinlasku:  2. kesäkuuta 2005
Laskettu vesille:  23. syyskuuta 2006
Palveluskäyttöön:  8. marraskuuta 2008
Poistui palveluskäytöstä:  30. syyskuuta 2021
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 089 t
Pituus:  115,3 m
Leveys:  17,4 m
Syväys:  4,1 m
Koneteho:  72 MW
Nopeus:  40+ solmua
Miehistöä:  75 (majoitustilat)
Aseistus
Aseistus:  1 × 57 mm Mk 110 Mod 0 -tykki 1 × Mk31 Mod 0 RAM -järjestelmä  Mk 49 21-siilon laukaisualusta RIM-116 ohjuksille 2 × MH-60R Seahawk -helikopteria
USS Freedom (runkonumero LCS-1) oli Yhdysvaltain  laivaston Freedom-luokan rannikkotaistelualus.
Valmistus

Alus tilattiin Lockheed Martinilta, missä työt aloitettiin 1. helmikuuta 2005 ja köli laskettiin 2. kesäkuuta. Alus kastettiin 23. syyskuuta 2006 kumminaan sotilasmestari Paul Ray Smithin leski Birgit Smith ja luovutettiin laivastolle 18. syyskuuta 2008. Alus otettiin palvelukseen 8. marraskuuta.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 30. syyskuuta 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta USS Freedom (LCS-1) Wikimedia Commonsissa
Karjulanjoen valuma-alue

Karjulanjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.36) on Näsijärven–Ruoveden alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 137,98 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 6,19 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Näsijärven Vankavesi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Näsijärven alueelle (35.31).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Mäkelänjärven–Alainenjärven alue (35.361)
Kuusijärven–Haukkajoen alue (35.362)
Haukkajärven alue (35.363)
Jänisojan valuma-alue (35.364)
Mustajoen valuma-alue (35.365)
Niemijärven valuma-alue (35.366)
Myllyojan valuma-alue (35.367)
Rontanojan valuma-alue (35.368)
Kalliojärvien valuma-alue (35.369)
Karjalan Lehti

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Karjalan Lehti oli Viipurissa vuosina 1912–1919 ilmestynyt sanomalehti.
Lehden julkaisijat olivat nuorsuomalaisten vasemmistoa, joka löysi yhteistyökumppanin vanhasuomalaisten vasemmistosta. Kenraalikuvernööri lakkautti Karjalan Lehden kuusipäiväisen painoksen sotatilavaltuuksien nojalla marraskuussa 1914, mutta sen kolmipäiväinen painos sai jatkaa ilmestymistä. Kuusipäiväisen painoksen tilalle perustettiin vuoden 1915 lopulla Karjalan Aamulehti, ja kolmipäiväinen Karjalan Lehti jäi sen maaseutupainokseksi. Karjalan kanssa kilpailussa tappiolle jäänyt Karjalan Lehti lopetettiin vuonna 1919, mutta Karjalan Aamulehti jatkoi ilmestymistään vielä muutaman vuoden ajan. Lehden päätoimittajana työskenteli Arvo Inkilä.
Aiheesta muualla

Karjalan Lehti digitoituna kansalliskirjastossa
FS Friant (1893)

| Friant |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest
Kölinlasku:  1891
Laskettu vesille:  17. huhtikuuta 1893
Palveluskäyttöön:  huhtikuu 1895
Poistui palveluskäytöstä:  1920
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 982 t
Pituus:  94,00 m
Leveys:  12,98 m
Syväys:  6,30 m
Koneteho:  9 500 ihp
Nopeus:  18,7 solmua
Miehistöä:  339
Aseistus
Aseistus:  6 × 164 mm/45 Mle 1891 tai Mle 1893 -tykkiä 4 × 100 mm/50 tykkiä 4 × 47 mm tykkiä 11 × 37 mm tykkiä 2 × 355 mm torpedoputkea
Friant oli Ranskan laivaston vuonna 1893 vesillelaskettu Friant-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin vuonna 1891. Alus laskettiin vesille 17. huhtikuuta 1893 ja se otettiin palvelukseen huhtikuussa 1895.
Palvelus

Alus saapui vuonna 1914 Newfoundlandista Marokkoon. Alus palveli asemalla, kunnes se siirrettiin vuonna 1918 Mudrosiin 3. sukellusvenelaivueen emälaivaksi. Alus poistettiin alusluettelosta vuonna 1920, jonka jälkeen se romutettiin.