stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Irakin historia
Irakin kuningaskunta > Sodan jälkeinen aika

Sodan aikana poliittisten puolueiden järjestäytyminen oli ollut kiellettyä, mitä nationalistit protestoivat. Sodan jälkeen poliittisten puolueiden järjestäytyminen sallittiin taas. Lyhyessä ajassa syntyi kuusi puoluetta. Tammikuussa 1946 Nuri as-Said valittiin jälleen pääministeriksi, mutta hän ei saanut järjestettyä puolueita toimimaan yhteistyössä, ja hän erosi virastaan. Hänen tilalleen tuli Salih Jabr, joka muodosti uuden hallituksen.
Jabrin tähtäimessä oli solmia brittien kanssa uusi, vuoden 1930 sopimuksen korvaava sopimus. Uusi sopimus solmittiin vuonna 1948 Portsmouthissa. Se määräsi uuden liiton Irakin ja Ison-Britannian välille tasa-arvon ja täydellisen itsenäisyyden pohjalta. Kaksi brittien käyttämää lentotukikohtaa palautettiin Irakille ja brittijoukot oli määrä kotiuttaa. Irakilaisille annettaisiin sotilaallista koulutusta ja sodan sattuessa brittiläisten tukikohtien käyttö voisi tapahtua vain Irakin kutsusta. Edistysaskeleista huolimatta sopimus kumottiin varsin pian sen solmimisen jälkeen. Syinä oli protestointi Jabrin omapäiseen toimintaan sopimusta neuvoteltaessa, sillä hän ei ollut ottanut päätöksentekoon mukaan nuorempia ja liberaalia linjaa edustavia poliitikkoja. Lisäksi Irakissa hiersi sopimusneuvottelujen aikana brittien rooli Palestiinassa. Jabr joutui protestien takia eroamaan pääministerin virastaan.
Irak ei hyväksynyt Yhdistyneiden kansakuntien Palestiinan jakosuunnitelmaa. Irakista lähetettiin tuhansia sotilaita Palestiinan jakoa seuranneeseen sotaan. Irakilaisjoukot olivat tehtäväänsä huonosti koulutettuja ja heidän taistelumenestyksensä oli kehnoa. Irakilaisjoukot vedettiin pois Palestiinasta vuonna 1949. Rintamalta palanneet sotilaat olivat entistäkin vieraantuneempia maan hallituksen linjasta. Sotatoimilla oli myös negatiivinen vaikutus maan talouteen. Hallitus oli myöntänyt 40 prosenttia käytettävissä olevista varoista armeijalle ja palestiinalaisille pakolaisille. Tämän lisäksi Irakille maksetut öljytulot puolittuivat, kuin Haifaan johtava putki katkaistiin vuonna 1948. Sodan takia suurin osa Irakin vauraasta juutalaisyhteisöstä jätti maan. Noin 120 000 Irakin juutalaista muutti Israeliin vuosina 1948–1952.
Irakin kuningaskunta > Kuningasvallan loppu

Nuoremman polven poliitikkoja ei otettu päätöksenteossa huomioon, mikä herätti huolta myös armeijan nuorissa upseereissa. Heidät oli määrätty sotilaallisen kurinalaisuuden vaatimana olemaan osallistumatta politiikkaan. He kutsuivat itseään vapaiksi upseereiksi. He alkoivat organisoitua pieniin maanalaisiin ryhmiin, ja laativat vallankumouksellisia suunnitelmia. Kaikkien henkilöllisyys pidettiin salassa. Kaikki vapaaupseerit tunsivat vain keskusjärjestön, joka toimi liikkeen johdossa. Keskusjärjestön johtajana toimi Abdulkarim Qasim. Hänen läheisimpänä liittolaisenaan oli eversti Abdulsalam Arif.
Vallankumous käynnistyi, kun Jordanian kuningas Hussein pelkäsi, että Libanonissa syttyneet levottomuudet leviäisivät Jordaniaan. Hussein pyysi maansa suojelemiseen Irakin apua. Vallankumouksellisten suunnitelmaan kuului, että kun Jordaniaan matkalla oleva prikaati marssi Bagdadin läpi, se valloittaisi kaupungin. Heinäkuun 14. päivänä 1958 vallankumoukselliset joukot valloittivat Bagdadin ja julistivat monarkian ajan päättyneeksi ja Irakin tasavallan perustetuksi. Vallankumous ei kokenut käytännössä minkäänlaista vastarintaa. Kuningasperheen johtavat jäsenet, mukaan lukien kuningas Faisal II ja kruununprinssi Abdulilah, sekä pääministeri Nuri as-Said teloitettiin.
Baathistinen Irak > Baathin valtaannousu

Vuonna 1968 toteutettiin vallankaappaus Baath-puolueen kanssa yhteistyötä tehneiden tyytymättömien armeijan upseerien toimesta. Vallankumous syrjäytti Abdulrahman Arifin presidentin ja Tahir Yahyan pääministerin virasta. Arif ajettiin maanpakoon Lontooseen. Syiksi ilmoitettiin Arifin hallinnon korruptio, kurdilevottomuudet pohjoisessa ja hallinnon kyvyttömyys tukea arabimaita Israelia vastaan käydyssä sodassa ja alistuminen Nasserin johtamalle Egyptille. Upseerit toimivat vallankaappauksen toteuttamisessa itsenäisesti ja erillään vallasta syrjäytetyistä baathisteista. Heiltä puuttui kuitenkin organisatorinen ja ruohonjuuritason tuki, jota tarvitaan vallassa pysymiseen. Vain muutamassa viikossa Baath nousi Irakissa valtaan. Baathin ennenaikainen yritys kaapata valta vuonna 1964 johti vain tärkeimpien baath-johtajien Ahmad Hasan al-Bakrin ja Saddam Husseinin vangitsemiseen.
Vuonna 1968 Baath oli paremmin organisoitunut ja sillä oli laajempi tukiverkosto. Nasserismin ideologia oli taantunut kesäkuun 1967 sodan jälkeen, eikä Irakin sisäpolitiikkaa enää ohjailtu Egyptistä käsin. Uudeksi presidentiksi nostettiin baath-johtaja Ahmad Hasan al-Bakr ja pääministeriksi vallankumouksen operatiivisesta johdosta vastannut armeijan upseeri Abd ar-Razzaq an-Naif. Välittömästi vallankaappauksen jälkeen armeijan upseerien ja baathin välillä syntyi taistelu vallasta. Saddam Husseinin johtama joukko aseistautuneita puolueaktiiveja pidätti an-Naifin ja tämän henki luvattiin säästää, mikäli hän poistuisi maasta.
Baathin valtaan noustanut vallankumous tapahtui verettömästi, mutta pian al-Bakrin hallinnon muodostamisen jälkeen nasseristit, Arifin kannattajat ja armeijan konservatiivinen koalitio yritti uutta vallankaappausta. Tämä antoi syyn al-Bakrin ja Saddamin ohjaamille puhdistuksille. Vuosina 1968-1973 puolue eliminoi armottomasti kaikki Baathin hallinnon haastamisesta epäillyt ryhmät tai henkilöt. Toimien johdosta valta keskittyi puolueen sisällä yhä enemmän al-Bakrin ja Saddamin käsiin. Baath tukeutui arabinationalistiseen ideologiaan, mikä toi sille kansan legitimiteetin, mutta merkittävämpää oli että al-Bakr sai taakseen armeijan tuen. al-Bakr oli baath-johtajista vanhempi ja arvostetumpi, mutta vuoteen 1969 mennessä Saddamista oli selvästi tullut puolueen liikkeellepaneva voima. Hän oli taitava eliminoimaan poliittiset vastustajansa, toisinaan häikäilemättömin keinoin. Hän johti myös henkilökohtaisesti Baath-puolueen tavoitetta ratkaista kurdialueiden ongelmat.
Baathistinen Irak > Baathin talouspolitiikka

Kun kurdikapinat saatiin tukahdutettua, Saddam Hussein ryhtyi lujittamaan asemaansa vahvistamalla maan taloutta. Baath-hallinnon teollisuuden modernisointiohjelma sitoi useimmat irakilaiset maan hallintoon ja talouspolitiikka oli suurelta osin onnistunutta. Kehittynyt talous johti vaurauden laajempaan jakautumiseen, ja koulutuksen ja terveydenhuollon saatavuuden lisääntymiseen. Tasaisempi tulonjako nosti hallituksen suosiota myös niiden keskuudessa, jotka olivat aiemmin vastustaneet Baath-hallintoa.
Taloudellinen kehitys sai Saddamin tavoittelemaan myös johtavaa asemaa Arabimaiden keskuudessa. Tätä edesauttoi se että Egyptin presidentti Anwar Sadat solmi Israelin kanssa Camp Davidin rauhan, mitä muissa arabimaissa ei hyväksytty. Tämä lähensi Irakia muihin Arabimaihin, kun taas Egypti eristäytyi Lähi-idän arabimaista.
Baathistinen Irak > Saddamin valtaannousu

1970-luvun puolivälistä lähtien Ahmad Hasan al-Bakr alkoi kärsiä terveydellisistä ongelmista, ja valta alkoi siirtyä tiukemmin Saddam Husseinin käsiin. Baath-hallinnossa oli yritetty laajentaa hallintorakennetta, mutta todellinen valta pysyi kapeapohjaisen eliitin käsissä, joita yhdistivät läheiset perhe- ja heimositeet. Myös merkittävimmät baath-johtajat al-Bakr ja Saddam Hussein olivat sukulaisia keskenään. Al-Bakr erosi terveydellisistä syistä presidentin virasta vuonna 1979, vaikkakin on ilmeistä että Saddam pakotti hänet eroamaan. Saddam Hussein nousi maan presidentiksi ja asevoimien ylipäälliköksi. Saddam oli edeltäjäänsä verrattuna vähemmän taipuvainen jakamaan valtaansa kenenkään kanssa.
Heti Saddamin noustua presidentiksi ilmoitettiin, että maassa oli paljastettu juoni hallituksen kaatamiseksi, yhdessä Syyrian kanssa. Tämän salaliiton olemassaolo on kyseenalaista, mutta sen verukkeella Saddam eliminoi puolueen sisältä henkilöt, jotka eivät mahdollisesti olleet hänelle uskollisia. Perustettiin erityistuomioistuin, joka tuomitsi 22 virkamiestä kuolemaan, monet muut tuomittiin vankeuteen. Puhdistusten kohteeksi joutuneet henkilöt olivat aiemmin olleet Saddamin liittolaisia, mutta he olivat vastustaneet Al-Bakrin eroa ja Saddamin nimittämistä presidentiksi. Puhdistuksilla Saddam lähetti viestin, että hän ei suvaitse pienintäkään erimielisyyttä. Syyrian hallitus kielsi olleensa osallisena salaliitossa ja maiden väliset suhteet viilenivät.
Baathistinen Irak > Persianlahden sota > Tie sotaan

Irakin näkemys oli se, että Iranin kanssa käyty sota oli puolustautumista islamilaista vallankumousta vastaan, ei vain Irakiin vaan myös muihin Persianlahden maihin ja laajemmin Arabimaailmaan. Persianlahden monarkiat tukivat Irakia taloudellisesti sotatoimissa ja sodan päätyttyä Saddam vaati että velat annettaisiin anteeksi, hän esitti myös vaatimuksen, että Persianlahden maat rahoittavat Irakin jälleenrakennusohjelmaa. Muiden maiden tuki Irakille kuitenkin heikkeni sodan päätyttyä, mikä hermostutti Irakin hallinnon. Irakin taloudellista tilannetta heikensi se, että useat Persianlahden öljyntuottajamaat olivat ylittäneet OPEC:in heille määrittämän tuotantokiintiön, mikä johti öljyn hinnan laskuun. Tämä heikensi Irakin saamia tuloja. Saddam syytti Kuwaitia ja Yhdistyneitä arabiemiirikuntia maansa tulojen vähenemisestä, ja epäili että tuotannon kasvu johtui länsimaiden painostuksesta. OPEC nosti öljyn hintaa, mutta epäluulo säilyi.
Suhteiden viilenemiseen oli muitakin syitä. Useimmat Persianlahden maat epäilivät Irakin kohdistavan aggressioita niiden suuntaan ja mahdollisesti pyrkivän alueelliseen laajentumiseen. Irak katsoi, että sillä oli historiallinen vaatimus Kuwaitin alueeseen vuodesta 1871, jolloin Kuwaitin hallitsija nimettiin alueensa kuvernööriksi Midhat Paššan alaisuudessa. Tämä väite oli nostettu esille vuonna 1961 Abdulkarim Qasimin hallinnon aikana, mutta se kohtasi voimakasta vastustusta muiden arabimaiden ja kansainvälisen yhteisön taholta. Erityisesti Irak piti tärkeänä Bubiyanin ja Warbahin saarten hallintaa, sillä näillä oli suuri merkitys Umm Qasrin sataman puolustamisen kannalta.
Irakin historialliset väitteet Kuwaitin asemasta ja Irakin ja Iranin sodan aiheuttamat säröt väleissä arabimaihin, ja Saddamin halu valloittaa strategisesti merkittävät alueet, loivat pohjan konfliktille. Nämä jännitteet laukesivat, kun Irak kehitti tekosyyn konfliktille syyttämällä Kuwaitia siitä, että Kuwait porasi öljyä vaakasuoraan Irakin Al-Rumailahin öljykenttään, varastaen näin irakilaista öljyä. Tämän johdosta Irak vaati Kuwaitilta pitkäaikaista sitoumusta olla ylittämättä OPEC:n asettamaa tuotantokiintiötä, ja vaati Kuwaitilta ja tätä tukeneelta Saudi-Arabialta huomattavaa taloudellista apua.
Baathistinen Irak > Persianlahden sota > Hyökkäys Kuwaitiin

Neuvostoliiton hajoamisen vuoksi Irakin hallinto oletti, että Yhdysvallat ei näkisi Kuwaitin miehitystä Neuvostoliiton pyrkimyksenä hallita Persianlahtea. Irak oli myös taannut Yhdysvalloille öljyn saannin Persianlahdelta ja näin ollen Yhdysvaltojen väliintuloon ei uskottu. Saddam uskoi, että hyökkäys Kuwaitiin ratkaisisi Irakin kaksi pääongelmaa, akuutin taloudellisen kriisin ja tarpeen hallita strategisesti tärkeitä Bubiyanin ja Warbahin saaria. Tämä toisi Irakille myös sen tavoitteleman ylivallan Persianlahdella.
Irakin joukot hyökkäsivat Kuwaitiin 2. elokuuta 1990, mikä aloitti Persianlahden sodan. YK:n turvallisuusneuvosto tuomitsi Irakin hyökkäyksen ja vaati välitöntä vetäytymistä. Irakia vastaan suunnattiin hyökkäyksen johdosta laajat pakotteet ja se asetettiin kauppasaartoon. Saddam ei kuitenkaan osoittanut merkkejä siitä, että Irakin joukot olisivat vetäytyneet Kuwaitista, ja julisti Kuwaitin Irakin maakunnaksi.
Yhdysvaltain presidentti George Bush ja useat Yhdysvaltojen liittolaiset päättivät, että Irakin joukot oli ajettava Kuwaitista, ja Yhdysvaltojen joukot alkoivat saapua Saudi-Arabiaan. Yhdysvallat ja useat Lähi-idän maat mobilisoivat sotilaallisen ja poliittisen tuen YK:n turvallisuusneuvoston päätöksen täytäntöönpanon. Koalitio vaati Irakia vetäytymään Kuwaitista viimeistään 15. tammikuuta 1991, mutta irakilaiset eivät uskoneet että liittouman joukot todella hyökkäisivät, ja jos hyökkäys tapahtuisikin Irakin armeija kykenisi torjumaan hyökkäyksen.
Liittouma aloitti ilmaoperaation tammikuussa 1991 ja helmikuussa alkoi täysimittainen maahyökkäys kaikilla rintamilla. Irakin armeija kukistui nopeasti ja antautui alle viikon taistelujen jälkeen. Tappio pakotti Irakin vetäytymään Kuwaitista ja hyväksymään YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselmat. Sotilasoperaatio ei ainoastaan tuhonnut suurta osaa Irakin asevoimista, vaan se vahingoitti vakavasti Irakin suurten kaupunkien infrastruktuuria.
Baathistinen Irak > Kurdien ja šiiojen vainot

Tappio rohkaisi Irakin šiia- ja kurdiväestöä kapinoimaan hallintoa vastaan, mihin Irakin hallinto vastasi voimakeinoin. Yli miljoona kurdia joutui pakenemaan Turkkiin ja Iraniin. Monet menehtyivät nälkään ja sairauksiin. Lännen väliintulon myötä kurdipakolaiset pääsivät palaamaan koteihinsa Pohjois-Irakissa. Huhtikuussa 1991 Yhdysvallat, Iso-Britannia ja Ranska perustivat turva-alueen Irakin Kurdistaniin, jossa Irakin joukkoja kiellettiin toimimasta. Baath-hallinto kuitenkin sekaantui kurdien sisäpoliittisiin asioihin ajaakseen omaa etuaan kurdien autonomisella alueella. Kurdistanin demokraattisen puolueen (KDP) ja Kurdistanin isänmaallisen liiton (PUK) väliset taistelut antoivat baath-hallinnolle tekosyyn käyttää alueella sotilaallista voimaa. Irakin armeija hyökkäsi Erbiliin vuonna 1996 ja harjoitti etnistä puhdistuspolitiikkaa miehittämillään alueilla, erityisesti öljyrikkaassa Kirkukin kaupungissa ja sen ympäristössä, jotka olivat pääasiassa kurdienemmistöisiä alueita.
Irakin šiiaväestöön kohdistettiin vielä suurempaa vainoa kuin kurdeihin. Šiiajohtajia oli painostettu tukemaan baath-hallintoa jo ennen Irakin ja Iranin välistä sotaa. Heidän kieltäydyttyään Saddamin hallinto kohdisti toistuvia hyökkäyksiä šiialaisia ja heidän instituutioitaan kohtaan. Šiiajohtajia tapettiin ja vangittiin ja uskonnolliset seremoniat kiellettiin, näin siitä huolimatta, että šiialaiset palvelivat uskollisesti Irakin asevoimissa Irania vastaan. Šiiat nousivat baath-hallintoa vastaan vasta Persianlahden sodan jälkeen, ja heidän kapinansa kukistettiin raa’asti. Yhdysvaltojen johtama liittouma ei perustanut šiioille samanlaista turva-aluetta Etelä-Irakiin kuin kurdeille pohjoisessa.
Vaikka šiiat ja kurdit kärsivät Saddamin hallinnon suurimmasta vihasta, eivät julmuuksilta säästyneet myöskään sunnalaisen eliitin jäsenet, jotka katsottiin uhaksi maan hallinnolle. Saddam selviytyi 1990-luvulla useista vallankaappausyrityksistä, josta osan käynnistivät tyytymättömät sunnalaisen yhteisön jäsenet. Irakin turvallisuuspalvelu oli tarpeeksi tehokas pitääkseen Saddamin vallassa ja ehkäistääkseen hyökkäykset ennenkuin ne tapahtuivat.
Baathistinen Irak > YK:n kauppasaarto

Persianlahden sodan aikana Irakille asetettu kauppasaarto säilytettiin voimassa sodan jälkeen. Sen poistamisen ehdoksi asetettiin, että Irak hyväksyy vuonna 1963 määritetyn Irakin ja Kuwaitin välisen rajan ja luopuu kaikista joukkotuhoaseistaan ja ohjuksista, joiden kantomatka on yli 150 km, ja luopuu aikeistaan valmistaa tämänkaltaisia aseita. YK:n turvallisuusneuvosto perusti UNSCOM-erityistoimikunnan, jonka tehtävä oli valvoa että Irak täyttää sille asetetut vaatimukset. Jo vuonna 1991 tuli kuitenkin selväksi, että kauppasaarto tulee kestämään paljon odotettua kauemmin, ja tänä aikana Irakin väestö tulee tarvitsemaan humanitaarista apua. Tämän johdosta YK:n turvallisuusneuvosto hyväksyi päätöslauselman, jolla perustettiin niin kutsuttu öljyä ruokaa vastaan -ohjelma. Sen mukaan Irak voisi YK:n valvonnassa myydä tietyn määrän öljyä ostaakseen ruokaa, lääkkeitä ja muita välttämättömiä tarvikkeita. Irakin hallitus kuitenkin hylkäsi tämän tarjouksen sillä perusteella, että se loukkasi maan itsemääräämisoikeutta. Lisäksi Irak vaikeutti toistuvasti vuosina 1991-1993 UNSCOM:n joukkotuhoaseiden etsintöjä, ja vähitellen maan hallinnon onnistui tehdä UNSCOM:n työstä lähes tehotonta. Irakin hallitus väitti lopulta, että kaikki joukkotuhoaseet on tuhottu, vaikka UNSCOM väitti, että hallinnolla on varastoissa kätkössä kiellettyä teknologiaa. Taloudellisen romahduksen uhatessa Irak hyväksyi YK:n ehdottamia toimenpiteitä, ja joulukuussa 1996 Irak aloitti uudelleen öljyn viennin, vastineeksi ensimmäiset elintarvike ja lääkelähetykset saapuivat Irakiin alkuvuodesta 1997.
Alkuvuodesta 1998 YK:n turvallisuusneuvosto nosti Irakin öljyn sallitun myynnin ylärajaa, mutta Irak jatkoi UNSCOM:n työn estämistä. YK:n turvallisuusneuvosto pelkäsi, että Irak jatkoi joukkotuhoaseiden kehittämistä UNSCOM:n toiminnasta huolimatta. Joulukuussa 1998 Yhdysvallat ja Iso-Britannia hyökkäsivät Irakin sotilas- ja hallintokohteita vastaan. Pommitukset olivat voimakkaimmat sitten vuoden 1991 sodan. Ensisijaisesti kohteena oli kohteet, joiden epäiltiin liittyvän joukkotuhoaseiden kehitykseen.
Hyökkäyksen jälkeen Irak kieltäytyi enää päästämästä UNSCOM:n henkilöstöä maahan, eikä maan johto suostunut myöskään YK:n ehdottamaan, Irakille suosiollisempaan päätöslauselmaan, vaan vaati pakotteiden poistamista kokonaan. Kauppasaarto oli kuitenkin alkanut jo menettää tehoaan, sillä pelkästään pakotteiden lieventäminen mahdollisti suuremman vaurauden. Tämän lisäksi Irakista salakuljetettiin yhä enemmän materiaalia, etenkin öljyä. Toimintaa helpotti se, että useat maat, etenkin Irakin naapurivaltiot, saivat suurta taloudellista hyötyä Irakin kanssa käytävän kaupan ansiosta. Kauppasaarron poistamista alkoivat vaatia myös monet YK-maat, sillä se aiheutti humanitaarista kärsimystä.
Baathistinen Irak > Irakin sota ja Saddamin kukistuminen

Syyskuun 11. päivän terrori-iskut Yhdysvalloissa keskeyttivät keskustelut Irakin kauppasaarron lieventämisestä. Vaikka Irakilla ei ollut yhteyttä tapaukseen, katsoi Yhdysvaltain presidentti George W. Bush, että Irakin halu hankkia tai valmistaa joukkotuhoaseita ja tuki terroristiryhmille olivat uhka. Yhdysvallat teki Irakin aseistariisumisesta uuden prioriteetin ja painosti YK:n turvallisuusneuvostoa vaatimaan, että Irak ottaa UNSCOM:n henkilöstön takaisin ja noudattaa aiempia päätöslauselmia. Alun venkuloinnin jälkeen Irak joutui taipumaan vaatimuksiin. Kansainvälinen yhteisö ei ollut yksimielinen Irakiin kohdistettavista toimenpiteistä Yhdysvallat ja Iso-Britannia liittolaisineen katsoivat, että Irak hankaloittaa edelleen UNSCOM:n toimintaa ja piilottelee kiellettyjä aseita, ja tämän johdosta aloittivat sotilaallisen iskun valmistelun, keräämällä joukkoja ja sotatarvikkeita Irakin lähialueille. Toiset maat, merkittävimpinä Ranska, Saksa ja Venäjä, katsoivat että sotatoimista tulisi pidättäytyä ja ennemmin laajentaa tarkastuksia ja antaa Irakille aikaa toteuttaa velvoitteensa.
Maaliskuussa 2003 Yhdysvallat liittolaisineen julisti neuvottelut päättyneeksi ja aloittivat ilmahyökkäyksen Irakiin. Tätä seurasi yhdysvaltalaisten ja brittiläisten maajoukkojen hyökkäys Kuwaitista. Yhdysvaltojen kohtaama vastarinta oli kovaa, mutta huonosti organisoitua. Huhtikuussa Bagdadin puolustus romahti ja Yhdysvaltojen joukot ottivat kaupungin hallintaansa. Samaan aikaan brittijoukot valtasivat Basran, ja myös muiden Irakin suurten kaupunkien vastarinta kukistettiin. Suuret taistelut olivat ohi huhtikuun loppuun mennessä, mutta sota alkoi saada sissisodan piirteitä. Joulukuussa 2003 Yhdysvaltojen joukot löysivät Bagdadista paenneen Saddam Husseinin piilopaikan Tikritin läheltä. Myös muita Irakin hallinnon merkkihenkilöitä jäljitettiin ja pidätettiin. Irakin tuomioistuin teloitti Saddam Husseinin joulukuussa 2006.
Tasavallan aika > Siirtyminen siviilihallintoon

Baath puolueen kaatumisen jälkeen Baathistisen Irakin aikakausi päättyi ja maahan perustettiin Koalition väliaikainen hallinto (CPA). Hallinto oli yhdysvaltalaisten johtama. Sen ensisijaisena tavoitteena oli ylläpitää turvallisuutta ja rakentaa uudelleen Irakin vaurioitunut ja rappeutunut infrastruktuuri. Sen toimintaa haittasi kapinointi, johon osallistui sekä irakilaisia että ei-irakilaisia taistelijoita muista arabi- ja islamilaisista maista. Näkyvimpiä heistä olivat entisen baath-hallinnon jäänteet ja al-Qaida-verkoston taistelijat. Heidän muodostamansa liittouma oli vastuussa useista murhista ja sabotaasista, jotka kohdistettiin Irakin turvallisuusjoukkoja ja infrastruktuuria kohtaan. Vastarinta kohdistui pääasiassa Bagdadin pohjois- ja länsipuolella oleville sunnalaisille alueille, etenkin Fallujan alueelle. Suuria yhteenottoja tapahtui myös Bagdadin eteläpuolella, missä šiialaiselle uskonnolliselle johtajalle Muqtada al-Sadrille uskolliset joukot nousivat vastarintaan Najafissa ja Karbalassa.
Levottomuuksien yhä jatkuessa, koalition hallinto hajotettiin ja poliittinen valta siirrettiin Ghazi al-Yawarin johtamalle väliaikaishallinnolle. Pääministeriksi valittiin Ayad Allawi. Yhdysvaltojen johtaman liittouman joukot jäivät edelleen maahan takaamaan hallinnon työrauhan. Joukkotuhoaseita Irakista ei löydetty, mutta baathistisen tiedustelupalvelun toimistoista löydetyt asiakirjat todistivat useista Saddamin hallinnon julmuuksista. Jatkuvasta väkivallasta huolimatta tammikuussa 2005 järjestettiin onnistuneesti Irakin uuden 275-jäsenisen siirtymäkauden kansalliskokouksen yleisvaalit. Presidentiksi valittiin kurdijohtaja Jalal Talabani. Tämä nimitti uuden hallituksen johtoon Nuri al-Malikin.
Poliittinen väkivalta maassa kasvoi, ja myös Yhdysvaltojen johtaman liittouman joukkoihin kohdistuneet hyökkäykset muuttuivat väkivaltaisemmiksi ja kehittyneemmiksi. Suuremman huomion saivat kuitenkin irakilaisia siviilejä kohtaan tehdyt hyökkäykset, kun sunnalaiset ja šiialaiset terroristiryhmät hyökkäsivät vastakkaisen osapuolen jäseniä vastaan. Monet hyökkäyksistä kohdistuivat poliisivoimiin. Vaikka Irakin hallituksella oli Yhdysvaltojen tuki, maalla oli vaikeuksia värvätä poliiseja ja sotilaita maan sisäisiin turvatehtäviin. Irakin al-Qaida-johtaja Abu Mus’ab al-Zarqawi surmattiin vuonna 2006.
Väkivaltaisuudet maassa vähenivät vudesta 2007 alkaen, jolloin Yhdysvallat alkoi vetää joukkojaan pois Irakista. Seuraavana vuonna 2008 Irak hyväksyi sopimuksen, joka määritti aikataulun Yhdysvaltojen lopulliselle vetäytymiselle. Sopimuksen mukaan Yhdysvaltojen joukkojen oli määrä vetäytyä Irakista lopullisesti vuonna 2012. Yhdysvaltojen presidentti Barack Obama kuitenkin nopeutti tätä aikataulua ja viimeiset yhdysvaltalaissotilaat poistuivat Irakista vuonna 2011. Yhdysvaltojen armeija järjesti Bagdadissa 15. joulukuuta,selvennä juhlistaakseen operaationsa ja Irakin sodan loppua.