stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomi–Ruotsi-jalkapallomaaottelu 1911
Ottelu > Ottelun kulku

Ottelu alkoi Eläintarhan urheilukentällä kello 13.30. Sen tuomarina oli Palloliiton hallituksen entinen jäsen Arvo Eerikäinen, joka myöhemmin samana syksynä voitti Suomen mestaruuden HJK:n riveissä. Urheilulehden raportoinnin mukaan hän oli tasapuolinen. Ruotsi pelasi ottelun perinteisessä sinikeltaisessa asussaa, kun taas Suomi esiintyi tuohon aikaan urheilukilpailuissa käyttämässään punaisessa paidassa ja mustissa housuissa. Suomen paidassa oli leijonavaakuna. Kotijoukkue aloitti ottelun hyvin ja Suomi siirtyikin viidessä minuutissa jo 2–0-johtoon ainoan maaottelunsa pelanneiden Uno Lindbäckin ja Paul Jeriman maaleilla. Heistä Jerima, joka tunnettiin myös sukunimellä Jefimoff, oli aikanaan Suomen mestaruuksia voittanut pikajuoksija. Suomen maalien jälkeen ote siirtyi odotetusti ruotsalaisille ja he onnistuivatkin kaventamaan ottelun vielä ensimmäisen jakson aikana. Toisella puoliajalla Ruotsi ratkaisi ottelun neljällä maalillaan, joista kaksi syntyi viimeisen neljän minuutin aikana suomalaisten väsyessä.
Ottelu > Jälkipuinti

Suomen Urheilulehti kehui kotijoukkueen pelaajista lähinnä maalivahti Gustaf Holmströmiä, mutta myös Suomen puolustusta ja hyökkäyksen laitapelaajia luonnehdittiin "kelvolliseksi". Muita hyökkääjiä sen sijaan moitittiin yksipuolisuudesta ja huonosta taktisesta osaamisesta. Urheilulehden mukaan ruotsalaiset olivat muutoinkin taidoissaan ja taktiikassaan selvästi Suomen joukkuetta edellä. Huonon esityksen syyksi todettiin myös viikkoa aikaisemmin pelatut SM-ottelut, joiden johdosta Suomen pelaajat olivat väsyneitä ja kärsivät jopa loukkaantumisista. Tuohon aikaan jalkapallossa ei tunnettu vaihtopelaajia. Ruotsin joukkueesta lehti nosti erityisesti esille laitapelaajat Gunnar Pleijelin ja Karl Perssonin. Ottelua moitittiin yleisesti hidastempoiseksi, jota Urheilulehden mukaan myös ruotsalaiset olivat ihmetelleet. Suomen Palloliitto järjesti ottelun jälkeen juhlatilaisuuden Operakällaren-ravintolassa, joka sijaitsi Helsingin Ruotsalaisen teatterin tiloissa. Illallisen aikana ruotsalaisille luovutettiin muistoksi Palloliiton kunniamerkit.
Ruotsin joukkue ottelun jälkeen.
Teppo J. Suonperä

Teppo J. Suonperä istumassa Viisasten kerhon vakiojäsenten keskellä.
Teppo Juuso Suonperä (26. syyskuuta 1929 Helsinki – 6. kesäkuuta 1973 Tikkakoski, Jyväskylän maalaiskunta) oli eversti ja Hämeen lennoston komentaja. Hän toimi Yleisradion Viisasten kerhon puheenjohtajana vuosina 1964–1973. Teppo J. Suonperä tunnettiin myös radion ja television visailu- ja keskusteluohjelmien vakio-osallistujana.
Suonperä valmistui ylioppilaaksi 1948 Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta. Ennen sotilasuraa hän opiskeli kemiaa Teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1948–1950.
Hän kävi varusmiespalveluksen Lentosotakoulussa vuosina 1950–1951, jonka jälkeen hänet ylennettiin vänrikiksi. Sieltä hän jatkoi Maasotakoulun 37. kadettikurssille (6. kesäkuuta 1951 – 4. kesäkuuta 1953), josta valmistui kadettina nro. 3325 ja ylennettiin luutnantiksi vuonna 1954. Muut ylennykset olivat: yliluutnantti 1957, kapteeni 1960, majuri 1963, everstiluutnantti 1966 ja eversti 1969, jolloin hänet nimitettiin Hämeen lennoston komentajaksi. Hän oli rauhanajan nuorin eversti ja hänestä veikkailtiin seuraavaa ilmavoimien komentajaa ja spekuloitiin jopa puolustusvoimain komentajaa. Urakehityksen nopeutta on selitetty sillä, että Suonperä oli uransa loppuun asti aktiivinen ja taitava sotilaslentäjä.
Ura katkesi kuitenkin arvaamatta: Suonperä kuoli väkivaltaisesti Luonetjärven varuskunnassa Tikkakoskella, kun alkoholin väärinkäytön vuoksi virkaeron uhkaama luutnantti Jouko Myssylä ampui hänet virkahuoneessa sotilaspistoolilla. Myssylä tuomittiin elinkautiseen vankeuteen.
Suonperä oli vuosina 1953–1970 naimisissa Aili Orvokki Mäkipään kanssa. Avioliitosta syntyivät lapset Teppo Tapio ja Tiina Orvokki. Suonperän toinen vaimo vuodesta 1970 oli toimittaja ja tapakouluttaja (Hilkka) Kaarina Suonperä (o.s. Maaranen), joka toimi usein miehensä juontamien visailuohjelmien, mm. Nokkeluusneliön ja Kuutosen sihteerinä. Heille syntyi yhteinen lapsi Tiiu. Suonperä on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Johdinauto

Electromote Berliinissä, 1882.
Solaris Trollino 12 -johdinauto Landskronassa, Ruotsissa.
Škoda 14Tr -johdinauto Tbilisissä, Georgiassa.
Rocar Autodromo johdinauto Bukarestissa, Romaniassa.
Johdinauto eli trolleybussi (trollibussi) on sähkökäyttöinen linja-auto, joka ottaa käyttövoimansa tien yläpuolella kulkevista sähköjohdoista, ajojohtimista raitiovaunun tapaan. Raitioliikenteestä poiketen johdinauto kulkee kiskojen sijaan kumisilla renkailla. Koska kiskoja ei ole käytettävissä, ajojohtimia on kaksi, joista toinen toimii paluujohtimena.
Johdinautojen yleisyys

Johdinauto on yleinen Keski- ja Itä-Euroopassa, mutta Länsi-Euroopassa ne ovat selvästi harvalukuisempia. Johdinautoja käytetään muun muassa Tallinnassa, San Franciscossa, Moskovassa, Riiassa, Budapestissä, Pietarissa, Vilnassa, Salzburgissa, Brnossa, Ostravassa, Bratislavassa, Minskissä, Genevessä ja Petroskoissa. Maailman pisin johdinautolinja on yli 80 kilometrin pituinen Simferopolin ja Jaltan välinen linja Krimin niemimaalla. Sveitsissä johdinautoja on vuonna 2010 kaikkiaan 13 paikkakunnalla, joista merkittävin linjojen lukumäärän puolesta on Lausanne. Muita merkittäviä sveitsiläisiä kaupunkeja, joissa johdinautoja käytetään, ovat Zürich, Genève, Luzern, St. Gallen ja Neuchâtel. Suomea lähimmät johdinautokaupungit ovat Viron Tallinna, Latvian Riika, Ruotsin Landskrona, Norjan Bergen sekä Venäjän Pietari, Petroskoi ja Murmansk.
Pohjoismaissa johdinautoja on ollut Tanskan Odensessa ja Kööpenhaminassa, Norjan Bergenissä, Drammenissa, Oslossa ja Stavangerissa sekä Ruotsin Göteborgissa ja Tukholmassa. Linjat lakkautettiin Bergeniä lukuun ottamatta 1960- ja 70-luvuilla. Bergenissä ajetaan johdinautoilla linjaa numero 2 Engenistä Birkelundstoppeniin (7,5 km). Vuonna 2003 Ruotsin Landskronassa avattiin 3 kilometrin pituinen johdinautolinja yhdistämään ydinkeskusta ja uusi, keskustan liepeillä sijaitseva, rautatieasema.
Johdinauto Suomessa

Valmetin lentokonetehtaalla Tampereen Härmälässä tehtiin vuosina 1948–1959 kaikkiaan 51 johdinautoa. Näistä 29 meni Tampereen ja 22 Helsingin kaupungin liikennelaitokselle. Muille liikenteenharjoittajille tai vientiin ei tehty yhtäkään autoa. Autojen sähkölaitteet, rungot ja akselistot olivat tuontitavaraa, mutta korit varusteineen olivat kotimaista työtä. Helsingissä oli Valmet-johdinautojen lisäksi käytössä kolme Ruotsista käytettyinä ostettua autoa. Sekä Helsingissä että Tampereella innostus johdinautoliikenteen kehittämiseen hiipui 1950-luvun aikana eikä uusia autoja tilattu enää vuoden 1959 jälkeen. Eräissä muissakin kaupungeissa, muun muassa Lahdessa, kaavailtiin sotien jälkeisinä vuosina johdinautoliikenteen aloittamista, mutta hankkeet jäivät toteutumatta.
Johdinauto Suomessa > Tampereen johdinautoliikenne

Tampereella liikennöitiin johdinautoilla 8. joulukuuta 1948 – 15. toukokuuta 1976. Tampereella johdinautot palvelivat useiden linjojen muodostamaa verkostoa.
Tampereella oli enimmillään käytössä 29 johdinautoa, joista viimeiset oli hankittu vuonna 1959. Suurin osa autoista oli vuosimalleja 1949 ja 1950, ja pitkäikäisimmille yksilöille kertyi jopa 27 vuotta liikenteessä. Ensimmäinen johdinautolinja kulki keskustasta Härmälään, sittemmin linjat ulottuivat myös mm. Kalevaan ja Epilään. Johdinautoja säilytettiin ja huollettiin Pyynikinharjun rinteeseen vuonna 1950 valmistuneessa Rollikkahallissa. Liikenteen lopettamisen jälkeen pääosa autoista myytiin huutokaupalla eri ostajille vuoden 1976 aikana. Autoista vanhin ja pari uudempaa on sittemmin kunnostettu täysin ajokuntoisiksi museoautoiksi. Jarmo Peltolan 1998 kirjoittamassa Onnikoita ja rollikoita kirjassa kuvataan tarkemmin johdinautojen hankintaprosessi, kaupunkisuunnittelun ja johdinautoliikenteen yhteys, ja johdinautoliikenteestä luopuminen.
Johdinauto Suomessa > Helsingin johdinautoliikenne

Helsingissä liikennöitiin johdinautoilla 5. helmikuuta 1949 – 14. helmikuuta 1974 ja uudestaan 26. kesäkuuta 1979 – 22. helmikuuta 1985. Johdinautoilla liikennöitiin vain yhtä linjaa, numeroa 14 Eirasta Meilahteen.
Helsingissä päätös johdinautoliikenteen lakkauttamisesta tehtiin 31. lokakuuta 1985. Dieselbusseja pidettiin taloudellisesti kannattavampana hankintana kuin uusia johdinautoja, vaikka nämä olisivatkin olleet äänettömiä ja lähipäästöttömiä. Viimeinen Helsingin johdinautoista oli otettu käyttöön vuonna 1979. Auto oli rakennettu Sisun, Strömbergin ja Wiiman yhteistyönä ja siinä oli myös pieni dieselmoottori.
Huhtikuun 2009 loppupuolella keskusteltiin johdinautokaluston uudelleenhankinnasta, jolloin johdinautolinjoja suunniteltiin kantakaupungin alueelle, mutta myös mahdollisesti korvaamaan suunniteltuja uusia raitiolinjoja Jätkäsaareen, Sompasaareen ja Kruunuvuorenrantaan. Laskelmien mukaan johdinautovaihtoehdossa säästettäisiin noin 25 miljoonan euron investoinnit verrattuna uusiin raitiotielinjoihin
Huhtikuussa 2011 pääkaupunkiseudun joukkoliikenteestä nykyään vastaava HSL käsitteli suunnitelmaa noin 60 kilometrin johdinautoverkon rakentamisesta. Suunnitelmien mukaan 75 niveljohdinbussia olisi liikennöinyt yhdeksällä nykyisin diesel- ja maakaasubusseilla liikennöitävällä linjalla Helsingin kantakaupungissa sekä keskustasta Pihlajamäen, Viikin, Oulunkylän, Pohjois-Haagan, Malminkartanon sekä Pajamäen suuntiin. Suunnitelman toteuttamisen kokonaishinta olisi ollut noin 30 miljoonaa euroa eli noin kymmenesosa raitiovaunuverkon laajentamisen kustannuksista kyseisille alueille. Johdinautoliikenne olisi voinut alkaa vuonna 2016. Elokuussa 2011 Helsingin liikennelaitoksen lautakunta päätti johdinautoliikenteen valmistelun lopettamisesta.
Nimityksiä johdinautolle

lankavaunu
trollikka, rollikka
sarvijaakko (Tampere; muistona kaupungin johdinautoliikenteen historiasta on katu nimeltä Sarvijaakonkatu Kalevanrinteen kaupunginosassa)
narutaksi (helsinkiläisten kuljettajien antama lempinimi)
trollibussi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tietoa ja kuvia Suomen johdinautoliikenteestä Suomen Raitiotieseuran sivustolla
Kadonnut Tampere -ohjelmasarjan rollikoita käsittelevä jakso.
Lehtonen, Timo   Pyrhönen, Kimmo: Tampereen siniset bussit. Tampereen kaupungin liikennelaitos 1998, Tampere. ISBN 951-609-079-6
Peltola, Jarmo, Onnikoita ja Rollikoita, Viisi vuosikymmentä (1948-1998) kunnallista joukkoliikennettä Tampereella, 1998, Tampere.
Peltola, Jarmo, Miten Tampere sai trolleybussit, Tekniikan Waiheita, 2/1999.
Paavo V. Suominen

Paavo V. Suominen vuonna 1981.
Paavo Viljo Mikael Suominen (12. helmikuuta 1920 Hanko – 9. huhtikuuta 2022 Tampere) oli suomalainen vuorineuvos ja kylmälaitteita valmistaneen Huurre Oy:n perustaja ja toimitusjohtaja.
Lapsuus

Suomisen vanhemmat olivat talonomistaja Mikko Suominen ja Maria Suomies. Suomisen isä teki itsemurhan jouduttuaan petetyksi talokaupoissa ja äiti elätti sitten perheen torikaupalla ja talosta saaduilla vuokratuloilla. Paavo Suominen sairasti lapsena selkärankatuberkuloosia ja hän joutui olemaan vuoteeseen sidottuna neljän vuoden ajan. Suomisen koulunkäynti jäi kansakouluun mutta Hangossa asuneena hän oppi myös ruotsin kielen.
Työura

Suominen aloitti työuransa kaideviilarina ja sen jälkeen hän toimi kylmälaiteasentajana sekä jatkosodan vuosina ammustarkastajana ja työnjohtajana. Sodan jälkeen Suominen oli työkalupiirtäjänä Suomen Ase ja Työkalu Oy:ssä vuosina 1944–1945 ja Valmet Oy:n lentokonetehtaalla vuosina 1945–1948. Suominen suoritti keskikoulun itseopiskeluna työn ohella 1941 ja hän valmistui koneteknikoksi Tampereen teknillisestä koulusta 1944 sekä jäähdytyskoneteknikoksi 1948 ja jäähdytyskoneinsinööriksi 1953. Vuonna 1961 Suominen opiskeli jäähdytystekniikkaa ASLA-stipendiaattina Yhdysvalloissa.
Suominen perusti oman jäähdytyskoneiden huoltoliikkeensä vuonna 1946 Tampereelle ja hän hoiti sitä aluksi sivutoimisesti. Vuonna 1948 Huurre Oy:n nimellä toiminut yritys alkoi valmistaa myös jäähdytyskalusteita myymälöitä varten. Yritys siirtyi toiminnan laajentuessa 1960-luvun alussa Ylöjärvelle. Huurre kasvoi nopeasti kun kylmälaitteiden kysyntä lisääntyi nopeasti kotimaassa ja lisäksi se sai myös tilauksia Neuvostoliitosta. 1980-luvulla Huurre Oy oli jo maailman suurin teollisuuden ja kaupan kylmävarastojen valmistaja jolla oli tytäryhtiöitä kuudessa eri maassa. Paavo V. Suominen luopui 1986 toimitusjohtajan tehtävistä ja seuraajaksi tuli hänen vävynsä Ari Tolppanen. Suominen jäi kuitenkin yhtiön johtokunnan puheenjohtajaksi.
1990-luvun alussa Huurre Oy joutui kiristyneen kilpailun, nopean laajentumisen ja vuosikymmenen alussa iskeneen laman vuoksi vaikeuksiin. Yhtiötä rahoittanut Kansallis-Osake-Pankki otti sen 1992 hallintaansa ja vuonna 1994 pankki liitti yhtiön osaksi uutta Suomen Kylmäteollisuus Oy -nimistä yritystä. Uudessa yhtiössä Suomisen perheellä oli vain vähemmistöosakkuus ja todellinen määräysvalta oli Kansallis-Osake-Pankilla. Vuonna 1998 Huurre Oy myytiin englantilaisille sijoittajille. Paavo V. Suominen ei hyväksynyt pankin toimintaa ja hän julkaisi vuonna 2000 asiasta omakustanteena pamfletin nimeltä Huurteen ryöstö: Karu kertomus siitä, kuinka pankki kaappasi haltuunsa menestyneen yrittäjän elämäntyön, maailman toiseksi suurimman kylmäalan high-tech-yrityksen, Huurre Oy:n.
Muita vaiheita

Paavo V. Suominen perusti 1986 Suomen jäähdytystekniikan museon Ylöjärvelle ja vuonna 2006 hän rakennutti Ylöjärvelle Pyhän Mikaelin Kappelin. Hän vaikutti myös siihen että Tampereen teknilliseen korkeakouluun perustettiin jäähdytystekniikan professuuri. Suominen sai teollisuusneuvoksen arvon 1973 ja vuorineuvoksen arvon 1984.
Paavo V. Suominen oli Perussuomalaisten ehdokkaana Tampereella vuoden 2012 kunnallisvaaleissa, joissa hän nousi puolueen ensimmäiseksi varavaltuutetuksi saatuaan 179 ääntä. Helsingin Sanomien artikkelin mukaan hän oli myös vapaamuurari.
Suominen pyrki eduskuntaan vuoden 2015 vaaleissa Pirkanmaan sitoutumattomien listalta. 95-vuotiaana ehdokkaana Suomisen on arveltu olevan historian vanhin eduskuntaan pyrkinyt henkilö. Hän sai 92 ääntä eikä tullut valituksi.
Kirjallisuutta

Helenius, Kyllikki: Suomalaisen kylmäteollisuuden uranuurtaja: Vuorineuvos Paavo V. Suominen. Kirjapaino Hermes Oy, Tampere 1986. ISBN 951-99778-3-X
Suominen, Paavo V.: Huurteen ryöstö: Karu kertomus siitä, kuinka pankki kaappasi haltuunsa menestyneen yrittäjän elämäntyön, maailman toiseksi suurimman kylmäalan high-tech-yrityksen, Huurre Oy:n.  Tampere:  Huurre Engineering, 2000.  ISBN 952-91-1754-X
Aiheesta muualla

Suomen Jäähdytystekniikan museon sivut.
Pyhän Mikaelin kappeli. (Arkistoitu – Internet Archive)
Youtube-video Paavo V. Suomisesta ja Suomen Jäähdytystekniikan Museosta.
Paavo V. Suomisen haastattelu 1.5.2010. Youtube.
Vuorineuvoksen mielipide nälkälakoista – haastattelu 1.5.2010. Youtube.
Paavo V. Suomisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Talousvaikuttajat  Biografiasampo
Suomen maakunnat

Suomen maakunnat ja maakuntakeskukset vuodesta 2021 alkaen
Maakunta voi tarkoittaa Suomessa 1900-luvulla muodostuneita nykymaakuntia tai historiallisia maakuntia. Nykymaakuntien rajat olivat epävirallisia ja osin rajoiltaan epäselviä, kunnes vuoden 1994 aluehallintouudistuksen yhteydessä yhdistettiin aiemmat maakuntaliitot ja seutukaavaliitot. Lisäksi on olemassa maisema-alueita koskeva jako Suomen maisemamaakuntiin ja luonnontieteissä käytettävät Suomen luonnontieteelliset maakunnat.
Historialliset maakunnat

Suomen yhdeksän historiallista maakuntaa olivat Ahvenanmaa, Häme, Karjala, Lappi, Pohjanmaa, Satakunta, Savo, Uusimaa ja Varsinais-Suomi. Keskiajalla syntynyt hallinnollinen jako linnalääneihin vastasi melko pitkälle maakuntien rajoja. Linnaläänit korvattiin vuonna 1634 maaherrajohtoisilla siviililääneillä, jotka eivät enää täysin noudatelleet vanhaa maakuntajakoa. Sen jälkeen historiallisilla maakunnilla ei enää ole ollut hallinnollista merkitystä, mutta niiden perinteet ovat säilyneet monin tavoin.lähde?
Nykymaakuntien muodostuminen

Etenkin taloudellisilla ja liikenteellisillä perusteilla muotoutui Suomeen 1900-luvulla uusi maakuntajako, niin sanotut uudet maakunnat tai nykymaakunnat. Maakuntien syntyyn vaikuttivat myös kotiseutuhengen herääminen, yhdistystoiminnan järjestäytyminen sekä alueellisen lehdistön synty. Nykymaakunnat ovat yleensä historiallisten maakuntien pienempiä osia kuten Etelä-Savo ja Pohjois-Savo, tai ne ovat syntyneet kahden tai useamman historiallisen maakunnan raja-alueista kuten Kymenlaakso ja Pirkanmaa tai yhdistämällä, kuten Lappi (Lappi ja Peräpohjola, osa Pohjanmaata). Ennen vuotta 1994 niillä ei ollut selvää hallinnollista merkitystä eivätkä niiden rajat olleet kaikilta osin täsmällisiä. Maakuntahengen kasvaessa alettiin 1920-luvulta lähtien perustaa maakuntaliittoja, ensin Varsinais-Suomessa vuonna 1927 ja viimeisimpänä Päijät-Hämeessä vuonna 1967. 1960-luvulta alkaen maakuntiin muodostettiin alueellista suunnittelua varten erikseen myös seutukaavaliittoja.lähde?
Ennen vuotta 1994 nykymaakunnat Suomessa olivat epävirallisia ja niiden rajat poikkesivat vuonna 1994 virallistetusta maakuntajaosta. Muun muassa Etelä-Pohjanmaan maakunnasta erosi tuolloin Pohjanmaan maakunta, suuri osa sitä ennen Keski-Pohjanmaan maakunnaksi mielletystä alueesta liittyi Pohjois-Pohjanmaan maakuntaan ja Uudenmaan maakunnasta jäi omaksi maakunnakseen Itä-Uudenmaan maakunta, joka sittemmin vuoden 2011 alusta liittyi jälleen Uuteenmaahan. Samoin maakuntaliittojen toimialueet ennen vuotta 1994 limittyivät myös päällekkäin ja niiden alueet saattoivat poiketa myös seutukaavaliittojen aluejaoista.lähde?
Toiminnallis-taloudelliset maakunnat vuodesta 1994

Vuoden 1994 alusta voimaan astuneen aluekehityslainsäädännön uudistuksen yhteydessä Suomi jaettiin 20:een niin sanottuun toiminnallis-taloudelliseen maakuntaan. Samalla aiemmat seutukaavaliitot ja maakuntaliitot yhdistettiin maakuntien liitoiksi. Kuntayhtymiä kutsutaan maakuntien liitoiksi, koska kaikkia yhdistysmuotoisia maakuntaliittoja ei lakkautettu. Tästä huolimatta Etelä-Savo ja Pohjois-Karjala ovat ottaneet käyttöön maakuntaliitto-termin. Vuoden 1997 lääniuudistuksen ansiosta näiden uusien maakuntien rooli vahvistui entisestään. Esimerkiksi syksyllä 1997 lääniuudistuksen yhteydessä maanteiden rajakylteissä läänitunnukset vaihdettiin maakuntatunnuksiin. Lopullisesti nykyään voimassa oleva maakuntajako ja maakuntien nimet määriteltiin vuonna 1998 Valtioneuvoston päätöksessä maakunnista. Vuonna 2011 maakuntajakoa muutettiin yhdistämällä alun perin seutukaavaliittojen aluejakojen perusteella muodostunut Itä-Uudenmaan maakunta Uudenmaan maakuntaan. Tämän jälkeen maakuntia on Suomessa 19.lähde?
Maakunnan alueella sijaitsevat kunnat muodostavat yhdessä maakunnan liiton, joka on luonteeltaan kuntien autonomiseen päätöksentekovaltaan perustuva yhteishallinnollinen yksikkö, joka ilmentää paikallista demokratiaa aluetasolla valtion suuntaan. Lain mukaan maakuntajohtajan johtama Maakunnan liitto vastaa maakunnan yleisestä kehittämisestä ja suunnittelusta. Valtionhallinnon alueellinen toimeenpanovalta ja kunnallishallinnon alueellinen päätösvalta kohtaavat Suomessa elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskusten (ely-keskus) ja maakuntien liittojen tasolla. Näiden aluejaot ovat yhtenevät siten, että jokainen nykymaakunta kuuluu yhden aluehallintoviraston toimialueeseen joko yksin tai yhdessä toisten maakuntien kanssa.lähde?
Suomen 19 maakunnasta vain Ahvenanmaan autonomisella maakunnalla on vaaleilla valittu maakuntaneuvosto (Kainuussa kokeiltiin mallia 2004–2012). Muissa maakunnissa maakunnan liiton ylin päättävä elin maakuntavaltuusto on kunnanvaltuustojen nimittämä.lähde?
Maakuntien tunnukset

Suomen maakunnilla on joukko enemmän tai vähemmän virallisia ja vakiintuneita maakuntatunnuksia. Näistä vanhimpia ja ehkä tärkeimpiä ovat maakuntavaakunat (joillain maakunnilla on myös maakuntalippuja) ja maakuntalaulut. Näiden ohella maakunnille on valittu muun muassa nimikkolajeja kuten maakuntakukkia, -eläimiä ja -kaloja sekä lisäksi muun muassa maakuntakivet, maakuntajärvet ja maakuntaruokia. Jokaisella maakunnalla on myös oma isännänviiri.lähde?
Taulukko nykymaakunnista

Lappi
Pohjois-Pohjanmaa
Kainuu
Pohjois-Karjala
Pohjois-Savo
Etelä-Savo
Etelä-Pohjanmaa
Pohjanmaa
Keski-Pohjanmaa
Keski-Suomi
Pirkanmaa
Satakunta
Varsinais-Suomi
Kanta-Häme
Päijät-Häme
Etelä-Karjala
Kymenlaakso
Uusimaa
Ahvenanmaa
| Vaakuna | Maakunta | Perustettu | Maakuntakeskus | Väkiluku   (31> 12.2024) | Maapinta-ala   (km²) | Väestö­tiheys (as> /km²) (2024) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Ahvenanmaa | 1922 | Maarianhamina | &&&&&&&&&&030710.&&&&0030 710 | &&&&&&&&&&&01553.09000001 553,90 | &&&&&&&&&&&&&019.080000019,8 |
|  | Etelä-Karjala | 1991 | Lappeenranta | &&&&&&&&&0125129.&&&&00125 129 | &&&&&&&&&&&05326.03700005 326,37 | &&&&&&&&&&&&&023.050000023,5 |
|  | Etelä-Pohjanmaa | 1994 | Seinäjoki | &&&&&&&&&0189937.&&&&00189 937 | &&&&&&&&&&013798.019000013 798,19 | &&&&&&&&&&&&&013.080000013,8 |
|  | Etelä-Savo | 1991 | Mikkeli | &&&&&&&&&0129391.&&&&00129 391 | &&&&&&&&&&012651.054000012 651,54 | &&&&&&&&&&&&&010.020000010,2 |
|  | Kainuu | 1991 | Kajaani | &&&&&&&&&&069637.&&&&0069 637 | &&&&&&&&&&020197.026000020 197,26 | &&&&&&&&&&&&&&03.04000003,4 |
|  | Kanta-Häme | 1991 (28.2.1998 asti Hämeen maakunta) | Hämeenlinna | &&&&&&&&&0169429.&&&&00169 429 | &&&&&&&&&&&05199.01500005 199,15 | &&&&&&&&&&&&&032.060000032,6 |
|  | Keski-Pohjanmaa | 1994 | Kokkola | &&&&&&&&&&067717.&&&&0067 717 | &&&&&&&&&&&05019.09800005 019,98 | &&&&&&&&&&&&&013.050000013,5 |
|  | Keski-Suomi | 1991 | Jyväskylä | &&&&&&&&&0274155.&&&&00274 155 | &&&&&&&&&&016042.038000016 042,38 | &&&&&&&&&&&&&017.010000017,1 |
|  | Kymenlaakso | 1994lähde? | Kouvola (hallinnollinen) Kotka (virallinen) | &&&&&&&&&0157467.&&&&00157 467 | &&&&&&&&&&&04558.05400004 558,54 | &&&&&&&&&&&&&034.050000034,5 |
|  | Lappi | 1995 | Rovaniemi | &&&&&&&&&0176184.&&&&00176 184 | &&&&&&&&&&092673.082000092 673,82 | &&&&&&&&&&&&&&01.09000001,9 |
|  | Pirkanmaa | 1991 | Tampere | &&&&&&&&&0545503.&&&&00545 503 | &&&&&&&&&&013248.071000013 248,71 | &&&&&&&&&&&&&041.020000041,2 |
|  | Pohjanmaa | 1994 (28.2.1998 asti Vaasan rannikkoseutu) | Vaasa | &&&&&&&&&0178758.&&&&00178 758 | &&&&&&&&&&&07401.03400007 401,34 | &&&&&&&&&&&&&024.020000024,2 |
|  | Pohjois-Karjala | 1993 | Joensuu | &&&&&&&&&0162102.&&&&00162 102 | &&&&&&&&&&018791.07000018 791,07 | &&&&&&&&&&&&&&08.06000008,6 |
|  | Pohjois-Pohjanmaa | 1993 | Oulu | &&&&&&&&&0418354.&&&&00418 354 | &&&&&&&&&&036828.032000036 828,32 | &&&&&&&&&&&&&011.040000011,4 |
|  | Pohjois-Savo | 1991 | Kuopio | &&&&&&&&&0248823.&&&&00248 823 | &&&&&&&&&&017344.041000017 344,41 | &&&&&&&&&&&&&014.030000014,3 |
|  | Päijät-Häme | 1992 | Lahti | &&&&&&&&&0204676.&&&&00204 676 | &&&&&&&&&&&05713.07200005 713,72 | &&&&&&&&&&&&&035.080000035,8 |
|  | Satakunta | 1991 | Pori | &&&&&&&&&0211296.&&&&00211 296 | &&&&&&&&&&&07821.01400007 821,14 | &&&&&&&&&&&&&027.&&&&0027 |
|  | Uusimaa | 1993 | Helsinki | &&&&&&&&01783165.&&&&001 783 165 | &&&&&&&&&&&09099.02700009 099,27 | &&&&&&&&&&&&0196.&&&&00196 |
|  | Varsinais-Suomi | 1993 | Turku | &&&&&&&&&0494781.&&&&00494 781 | &&&&&&&&&&010666.06000010 666,06 | &&&&&&&&&&&&&046.040000046,4 |
Taulukko nykymaakunnista > Maakuntarajojen muutokset

Yksi kokonainen maakunta on vuoden 1994 jälkeen hävinnyt, kun Itä-Uudenmaan maakunta vuoden 2011 alusta liitettiin Uudenmaan maakuntaan.
| Vaakuna | Maakunta | Olemassa | Maakuntakeskus | Keskiväkiluku 2010 | Maapinta-ala   (km², 2010) | Väestö­tiheys   (as> /km²) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Itä-Uusimaa | 1.9.1997–31.12.2010 | Porvoo | &&&&&&&&&&094174.&&&&0094 174 | &&&&&&&&&&&02701.08400002 701,84 | &&&&&&&&&&&&&034.090000034,9 |
Maakuntien rajoissa on vuoden 1994 jälkeen tapahtunut myös muita vähäisiä muutoksia lähinnä yksittäisten kuntien kohdalla, jos esimerkiksi kuntaliitos on tapahtunut toisessa maakunnassa olevaan kuntaan: