stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Strukturaalista semantiikkaa

| Strukturaalista semantiikkaa> Sémantique structurale: Recherche et méthode |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  A. J. Greimas
Kieli:  ranska
Genre:  filosofia
Kustantaja:  Larousse
Julkaistu:  1966
Sivumäärä:  263
Suomennos
Suomentaja:  Eero Tarasti
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  1980
Sivumäärä:  296
ISBN:  951-662-259-3
Sarja: Kielitieteen peruskirjallisuutta
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Strukturaalista semantiikkaa (ransk. Sémantique structurale: Recherche et méthode) on A. J. Greimasin vuonna 1966 julkaisema, sittemmin strukturalismin ja semiotiikan klassikoksi ja koulukunnan lähtökohdaksikin katsottu strukturalismin esitys.
Monia tutkimusryhmiä ja seminaareja on muodostunut teoksen teemojen ympärille, ensin Pariisissa toimivassa École des hautes études en sciences sociales -laitoksessa ja myöhemmin eri puolilla maailmaa. Strukturaalista semantiikkaa on keskeinen avainteksti myös Greimasin oman myöhemmän tuotannon ymmärtämisessä. Esseekokoelma Du Sens,  novellianalyysi Maupassant: La Sémiotique du texte – Exercises pratiques ja Sémiotique et sciences sociales sekä Greimasin yhdessä J. Courtésin kanssa laatima Sémiotique: Dictionnaire raisonné de la théorie du langage saavat perustansa Strukturaalista semantiikkaa -teoksen jäsennyksistä.
Teoksen rakenne

Strukturaalista semantiikkaa koostuu kahdestatoista pääluvusta, jotka jakautuvat edelleen 3–14 numeroituun lukuun ja nämä tarvittaessa kirjaimin merkittyihin alalukuihin. Näiden lisäksi suomenkieliseen laitokseen kuuluu kääntäjä Eero Tarastin kirjoittama esipuhe sekä viitteet ja henkilöhakemisto. Pääluvut ovat:
Tieteellisen semantiikan edellytykset
Merkityksen perusrakenne
Kieli ja diskurssi
Manifesti merkitys
Semiologian taso
Diskurssin isotopia
Semanttisen universumin rakenne
Merkityksen kuvaaminen
Kuvausmenetelmät
Aktanttimalleja koskevaa tarkastelua
Transformaatiomalleja etsimässä
Esimerkki kuvauksesta
Kirjallisuutta

Salosaari, Kari: Yhden miehen aivoriihi. (Kirja-arvio: Greimas, A. J., Strukturaalista semantiikkaa.) Virittäjä, 1982, 86. vsk, nro 1, s. 94-97.
Vuoksi

| Vuoksi |
| --- | --- |
 Imatrankoski kuohuu
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä, Suomi
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Viipuri, Käkisalmi
Maakunnat:  Etelä-Karjala
Kunnat:  Imatra
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö (04)
Valuma-alue:  Vuoksen alue (04.19)
Pinta-ala:  68 501 km²  
Pääuoman osuudet:  Taipaleenjoki ←Vuoksa ←Vuoksi
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Saimaa, Imatra 
 :  61.2245°N, 28.7935°E
Laskupaikka:  Laatokka, Käkisalmi
 :  60.6241°N, 30.5088°E
Läpivirtausjärvet:  Suvanto
Esteet:  Tainionkoski, Imatrankoski, Svetogorski, Lesogorski
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  75,7 m  mpy.
Laskukorkeus:  4,8 m  mpy. 
Korkeusero:  70,9 m
Pituus:  153 km  
Kaltevuus:  0,5 m/km
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Vuoksen Imatrankoski syyskuussa 2012
Vuoksi Karjalankannaksella, Antreassa.
Svetogorskin voimalaitos
Kiviniemen koski
Näkymä pääuomalle Jääskessä
Taipaleenjoen suu
Koskikirnuja Imatran Kruununpuistossa.
Vuoksi (ven. Вуо́кса, Vuoksa, karjalaksi Vuokša, ruots. Vuoksen) on Saimaasta Laatokkaan virtaava Vuoksen vesistön laskujoki. Se alkaa Suomen puolella Etelä-Karjalassa Imatran kaupungista ja se siirtyy jo 13 kilometrin jälkeen Venäjän puolelle Leningradin alueelle. Aluksi se virtaa Viipurin piirissä ja alajuoksulla Käkisalmen piirissä. Joki on bifurkaatiojoki, eli se laskee Laatokkaan kahta vesireittiä myöten. Joen pääuoman pituus on kartasta mitattuna 153 kilometriä .
Joen kulku

Vuoksi on kaksihaarainen laskujoki, jonka pääuoma alkaa Imatralta ja jatkuu Venäjällä lähes Kiviniemeen asti. Tästä jatkaa päähaara kohti kaakkoa ja laskee Laatokkaan Metsäpirtissä. Sivuhaara poikkeaa kohti pohjoista ja laskee Laatokkaan kahta suuhaaraa pitkin Käkisalmessa. Sivuhaaran veden virtaamat ovat murto-osa päähaaran virtaamista.
Joen kulku > Pääuoman alajuoksu eli ”Uusi Vuoksi”

| Pääuoman alajuoksu> nimi | Pääuoman alajuoksu> nimi (ru) | Pääuoman alajuoksu> pituus (km) |
| --- | --- | --- |
(haarautumiskohta )
| järvimäinen suvanto | Вуокса | 5 |
| Suvanto | Суходольское озеро | 32 |
| Taipaleenjoki | Бу́рная | 10 |
(Laatokka, Metsäpirtti)

Tätä Vuoksen osaa kutsutaan joskus ”Uudeksi Vuokseksi”, koska se syntyi vuonna 1856 totetetussa Vuoksen oikasussa. Losevossa (ven. Лосево) eli entisessä Kiviniemessä on kapea ja nopeasti putoava koskiosuus seuraavaan suvantoon, jonka nimi on Suvanto. Koskessa on 2,5 metrin pudotus. Suvanto on 31 kilometriä pitkä järvi, jonka leveys vaihtelee 0,7–2,2 kilometriä. Järven kaakkoispäästä alkaa kymmenenkilometrinen Taipaleenjoki, joka laskee Laatokan länsirantaan Metsäpirtissä. Taipaleenjoessa on pudotusta 5,2 metriä.
Joen kulku > ”Vanha Vuoksi”

| Vanhan Vuoksen osuudet> nimi | Vanhan Vuoksen osuudet> nimi (ru) | Vanhan Vuoksen osuudet> pituus (km) |
| --- | --- | --- |
(haarautumiskohta )
| Vuoksi | Вуокса | 14 |
| Torhonjärvi | Балахановское | 6 |
| Vuoksi | Вуокса | 29 |
| Käkisalmenselkä | Вуокса | 18 |
| Vuoksi | Вуокса | 5 |
(Laatokka, Käkisalmi)

”Vanha Vuoksi” lähes kuivui, kun ”Uusi Vuoksi” muodostui. Se haarautuu ennen Kiviniemeä pohjoiseen virtaavaksi joenhaaraksi. Tämä vesireitti on vähävetinen verrattuna Suvannon kautta virtaavaan pääuomaan, mutta siihen yhtyvien sivujokien tuoma lisävesi saa sen virtaaman kasvamaan alajuoksulle tultaessa. Se alkaa 14 kilometriä pitkällä jokimaisella osuudella, joka laajenee seuraavaksi Torhonjärveksi. Vesireitti etenee järvessä kuusi kilometriä ja jatkaa sitten järven itärannassa olevasta kapeasta salmesta eteenpäin. Joki jatkaa lasku-uomassaan sijaitsevaa Nasarlahtea ja Mömmönsalmea lukuun ottamatta hyvin kapeana jokena eteenpäin. Kapeaa uomaa riittää 13 kilometriä, jonka matkalla joki haarautuu muutamaksi rinnakkaiseksi uomaksi joiden sisälle jää jokisaaria. Sitten Vuoksi haarautuu Räisälään menevään pohjoishaaraan ja suoraan Käkisalmenselkään menevään koillishaaraan.
Koillishaara on 10 kilometriä pitkä ja se laskee Käkisalmenselän Lopastnoin lahteen (ven. Лопастной). Pohjoisen haaran alkuosuudella sijaitsee Melnikovo (ven. Мельниково) eli Räisälän entinen kirkonkylä, joka on pieni kaupunkityyppinen taajama. Joella on kapea uoma, mutta siinä on välillä leveämpiä suvantoja, jotka lisäksi välillä haarautuvat. Melnikovon kohdalla ja sen jälkeen on joessa joitakin jokisaaria. Melnikovon jälkeen joki kääntyy kohti koillista, jossa sillä on Goryssä (ven. Горы) eli Unnonkoskella leveä suvanto ennen laskemistaan Käkisalmenselän luoteispäähän. Pohjoinen haara on 17 kilometriä pitkä.
Käkisalmenselkä on lounas-koillis-suunnassa 16 kilometriä pitkä ja siinä on järvenselkien lisäksi runsaasti saaria. Järvi kapenee lähestyttäessä Käkisalmen kaupunkia ja lopulta se ahtautuu saarien välistä kaupungin edustalla Isolleselälle. Isoselän kaakkoispäässä alkaa 5,5 kilometriä pitkä Vuoksen loppuosuus, joka virtaa kaupungin etelälaidalla. Vuoksen suistossa on hiekkarantoja ja joensuun leveässä uomassa on laivalaituri ja pienvenesatama. Vuoksen toinen suuhaara alkaa Isoselän pohjoisrannasta. Sen mutkittelevaa ja sokkeloista uomaa kutsutaan Pärnänjoeksi eli Tihajaksi (ven. Тихая). Se alkaa Vasikkasaaren takaa, mutta levenee alussa saaristoiseksi suvannoksi. Suvannon pohjoispäässä siihen yhtyy kapealla salmella Takavesi, joka on viisikilometrinen lahtimainen järvi. Tihaja jatkaa Takaveden itäpuolelta kaksi kilometriä itään päin, jonka jälkeen joki haarautuu parikilometrisen jokisaaren ympäri. Tihajan alajuoksu on vielä kaksi kilometriä pitkä.
Veneranta
Veneilijät Käkisalmenselällä
Matala joki
Kaislikkoista rantaa
Virtaamia

Vuoksen virtaamia on mitattu perinteisesti Saimaan luusuassa Tainionkosken voimalalla. Tässä on käytetty mittaussarjaa vuodesta 1847 (tammikuu) vuoteen 1992 (joulukuu). Tilaston mukaan joen keskivirtaama on ollut 592 kuutiometriä sekunnissa (MQ, m³/s). Pienin mitattu virtaama on ollut 215 m³/s (NQ) ja suurin 1 151 m³/s (HQ).
Vesivoimalaitokset

Vuoksen yläjuoksu on sen jyrkin osuus ja siihen on rakennettu neljä vesivoimalaitosta. Vain 1,7 kilometriä Vuoksenniskasta sijaitsee Tainionkosken vesivoimalaitos, joka tuottaa sähköä 79 megawatin (MW) teholla. Seuraava on Imatran vesivoimalaitos (192 MW), joka sijaitsee 7 kilometriä Vuoksen niskalta. Kolmantena tulee Svetogorskin vesivoimalaitos (122 MW), joka sijaitsee entisen Enson ja nykyisen Svetogorskin kohdalla. Voimalasta on matkaa niskalle 15 kilometriä. Viimeinen Lesogorskin vesivoimalaitos sijaitsee 26 kilometriä niskalta entisen Jääsken kylän ja nykyisen Lesogorskin taajaman yläpuolella. Se tuottaa sähköä 109 MW teholla.
Vuoksen neljä vesivoimalaitosta muodostavat jokivoimalaitoksille tyypillisen energiantuotantoketjun, jossa ylin voimalaitos säätelee kaikkien muiden voimaloiden läpi virtaavaa vettä. Vesi on peräisin Saimaasta, jota ei varsinaisesti säännöstellä. Saimaan vedenkorkeutta seurataan päivittäin ja sen vuodenaikojen luonnollisia vaihteluita pyritään seuraamaan säätelemällä Tainionkosken voimalan vesimääriä. Yhteisessä valtioiden välisessä Saimaan juoksutussäännössä on sovittu käytettävästä juoksutuskäytännöstä. Vuoksen virtaamia voi muuttaa  poikkeuksellisten säiden aiheuttamien runsasvetisten tai vähäveteisten tilanteiden välttämiseksi. Juoksutusta tulee mahdollisuuksien mukaan muuttaa ennakoivasti niin, että voimaloiden sähköntuotanto säilyy optimaalisena samalla kun Saimaan ja Vuoksen ympäristön vahinkoja pyritään hillitsemään.
Virkistysarvoja

Vuoksi on virrannut vapaana 1900-luvun alkuun asti, jolloin vaelluskaloilla ei ollut vaellusesteitä joessa. Vaikka joen yläjuoksun ensimmäiset 30 kilometriä putosikin 64 metriä, ovat lohikalat ja pienet määrät muikkua löytäneet reitin ylös Saimaalle asti. Myös Saimaalta on kulkeutunut kalaa alavirtaan Laatokkaan asti. Teollistumisen alkuaikoina eteläistä Saimaata ja Vuoksea käytettiin likavesien viemärinä, jolloin Vuoksen vesi likaantui pahastikin. Sellaiset kirkasta vettä edellyttävät lajit kuin siika, harjus ja lohi hävisivät Vuoksen vesistöstä lähes sukupuuttoon. Lopulta, vuosikymmenien likaantumisen jälkeen, vedenpuhdistuksen ja muiden suojelutoimien vaikutus tuotti tuloksen. Nykyään nämäkin lajit nousevat Vuoksen niihin osiin, joita vesivoimalaitokset eivät katkaise. Voimaloiden yläpuolella kalakantaa täydennetään kalaistutuksin.
Vuoksi on aikojen alusta tuonut sen varrella eläville merkittävän lisän ruokapöytään. Nykyään ei ammattikalastusta esiinny joella. Taipaleenjoella sijaitseva kalastussatama liittyy Laatokan hyödyntämiseen. Vuoksi on edelleen suosittu virkistyskalastuskohde ja Suomen puolella on järjestetty vapaa-ajan kalastajille kalastuspaikkoja, jossa on helppo toimia. Venäjän puolella kalastusmatkailu on vielä pienimuotoista, mutta siellä voi vuokrata veneitä Vuoksessa kalastamiseen. Vuoksen eri osissa kalaston lajikirjo vaihtelee.
Historiaa > Valtioiden rajat

Vuoksi kuului aluksi karjalaisille, jotka joutuivat keskiajalla noin 1260 jälkeen Novgorodin tasavallan vaikutuspiiriin. Ruotsalaisten vaikutus alueella kuitenkin kasvoi ja Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 Karjala jaettiin ruotsalaisten ja novgorodilaisten etupiireihin. Rajalinja ylitti Vuoksen Äyräpään kohdalta niin, että yläjuoksu jäi Ruotsille ja alajuoksu Novgorodille. Novgorod vaihtui kannaksella Moskovan ruhtinaskunnaksi vuonna 1478, mutta rajat säilyivät täällä ennallaan. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 suoritettiin uusi aluejako, jossa Vuoksi siirtyi kokonaan Ruotsille. Uudenkaupungin rauhassa vuonna 1721 Ruotsi luovutti Karjalankannaksen Venäjälle ja Vuoksesta jäi vain lyhyt yläjuoksun osuus Ruotsille, joka sekin menetettiin Venäjälle Turun rauhassa vuonna 1743. Vuoksi säilyikin Venäjällä vuoteen 1812 saakka, jolloin niin sanottu Vanha Suomi, joka sisälsi Vuoksen alaosan, yhdistettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan. Suuruhtinaskunta oli suoraan tsaarin alainen itsehallintoalue, joka itsenäistyi sellaisenaan Suomen tasavallaksi vuonna 1917. Toiseen maailmansotaan liittyvä talvisota päättyi kuitenkin vuonna 1940 Moskovan rauhaan, jossa Vuoksi jäi suureksi osaksi Neuvostoliittoon. Alue valloitettiin vielä jatkosodassa takaisin, mutta sen menetettiin uudestaan Neuvostoliiton suurhyökkäyksessä. Alueluovutus saneltiin Moskovan rauhassa vuonna 1944 ja vahvistettiin Pariisin rauhansopimuksessa vuonna 1947.
Luonnonhistoriaa > Laatokan vaiheiden vaikutus Vuokseen

Myös Laatokka on kokenut samantapaisia maankohoamisesta ja kallioperän kallistumisesta johtuvia muutoksia. Ne eivät kuitenkaan ole olleet yhtä vaikuttavia kuin Saimaalla Vuoksen syntyhetkellä, vaan kallistumisen avaama uusi laskureitti odotti vielä syntymistään. Karjalankannas oli Laatokan ympäristön matalinta seutua ja Laatokka laski Itämereen nykyisen Viipurin kohdalla Viipurinlahden Suomenvedenpohjaan. Kannaksen keskivaiheilla sijaitseva matala ylänkö pakotti Laatokan lasku-uoman mutkittelemaan Jääsken kohdalla leveänä, mutta matalana uomana, kohti länttä. Se virtasi muun muassa Kaltoveden, Noskuanselän, Ventelänselän ja Juustilanselän muodostamaa järvireittiä pitkin. Lasku-uomaan yhtyvästä Vuoksen lasku-uomasta purkautui siihen runsaasti vettä. Laatokan vedenpinta nousi tämän vuoksi useita metrejä, sillä Laatokan lasku-uoma ei kyennyt samanaikaisesti vetämään niin suurta vesimäärää. Jatkossakin Vuoksi vastasi yhdestä neljäsosasta Laatokkaan tulevasta virtaamasta.
Laatokan ympäristön vuosisatojen ajan kestänyt epätasainen maankohoaminen aiheutti hitaan kallistumisen kaakkoon päin. Kallistuminen nosti Laatokan vedenpintaa sen kaakkoisrannoilla ja noin 3 350 vuotta sitten sen vedenpinta ylitti siellä vedenjakajan. Vedenjakajan ylittänyt vesi syövytti pehmeää maakerrosta niin paljon, että lopulta Laatokan vedenpinta aleni noin kymmenen metriä. Myös Laatokan vanhan lasku-uoman vedenpinta aleni, mutta se ei kuivunut kokonaan. Uudesta lasku-uomasta eli Nevasta tuli kuitenkin Laatokan päälasku-uoma. Vuoksen vedet virtasivat samanaikaisesti sekä suoraan Viipurinlahdelle että Käkisalmen kautta Laatokkaan eli siitä oli siis tullut bifurkaatiojoki. Vuoksen pääuoma oli Käkisalmen haara, joten Vuoksi piteni yli sata kilometriä. Muodostuiko Laatokasta silloin samalla bifurkaatiojärvi, on määrittely ja tarkemman tarkastelun arvoinen asia. Aluksi Viipurinlahden suunnassa oli virtaus kohtalainen, koska Tiurinkoskessa oli korkealla sijaitseva kynnys. Vuosisatojen aikana Tiurinkosken kynnys kuitenkin kului, jolloin Käkisalmen reitin virtaama voimistui Viipurin vesistöreitin kustannuksella. Historialliselle ajalle tultaessa Viipurinlahden vesireitti ei ollut enää merkittävä.
Kirjallisuus

Korjonen-Kuusipuro, Kristiina & Niinisalo, Suvi (toim.): Vuoksi.  Lappeenranta:  Etelä-Karjala-instituutti, Lappeenrannan teknillinen yliopisto, 2007.  ISBN 978-952-214-421-8
Saarnisto, Matti: Karjalan geologia – Karjalan luonnonmaiseman synty.  (Teoksessa: Viipurin läänin historia I, Karjalan synty)  Lappeenranta:  Karjalan kirjapaino, 2003.  ISBN 952-5200-37-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vuoksi Wikimedia Commonsissa
Virtuaali Vuoksi. Virtuaalimatka Saimaalta Laatokalle Etelä-Karjala-instituutti. Viitattu 13.3.2009.
Yhteinen Vuoksi: Ihmisen ja ympäristön kulttuurinen vuorovaikutus Vuoksen jokilaaksossa 1800-luvulta nykypäiviin
Korjonen-Kuusipuro, Kristiina: Yhteinen Vuoksi : ihmisen ja ympäristön kulttuurinen vuorovaikutus Vuoksen jokilaaksossa 1800-luvulta nykypäiviin.  (väitöskirja)  Oulu:  Oulun yliopisto, 2013.  ISBN 978-952-62-0048-4  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 21.2.2020).
Korjonen-Kuusipuro, Kristiina: Voimaa vuoksesta. Tekniikan Waiheita, Määritä ajankohta! Helsinki:  Tekniikan Historian Seura ry.. ISSN 0780-5772  Artikkelin verkkoversio. (PDF) Viitattu 16.3.2020.
Laatokka ennen Nevan puhkeamista.
Strowgerin kytkin

Strowgerin kytkin on sähkömekaaninen laite.
Numeron valitsimien rivistö.
Strowgerin kytkin oli Almon Brown Strowgerin vuonna 1891 patentoima ensimmäinen puhelinkytkin, joka mahdollisti puhelimen numeronvalitsimen käytön ja aloitti puhelinvaihteen automatisoinnin.
Historia

Kytkimen keksimisen taustasta kerrotaan tarinaa, että Kansas Cityssä asuva hautausurakoitsija Almon Strowger (1839–1902) oli sitä mieltä, että hän menetti asiakkaita, koska paikallisessa käsivälitteisessä puhelinvaihteessa oli töissä hänen kilpailijansa vaimo, joka ohjasi hautausurakoitsijalle pyydetyt puhelut aviomiehelleen. Tämä epäily motivoi Strowgerin kehittämään numerovalintajärjestelmää, jolla pääsisi eroon puhelinvälittäjistä. Strowger kehitti tämän vuoksi laitteen, jota myöhemmin kutsuttiin "Strowgerin kytkimeksi". Se mahdollisti puhelun välityksen numerovalitsimella valitulle kohteelle ohitse käsivälitteisen vaihteen.
Keksintönsä kaupallistamiseksi Strowger perusti Strowger Automatic Telephone Exchange Companyn vuonna 1891. Vuonna 1892 yritys asensi ja avasi ensimmäisen puhelinvaihteen 75 asiakkaalle LaPorten kaupungissa, Indianassa. Ensimmäisissä automaattipuhelimissa valintakiekon sijaan oli kaksi näppäintä, joita soittajan piti painaa niin monta kertaa, että vaihteen kytkimet askelsivat oikealle linjalle ja avasivat sen. Ensimmäiset puhelinnumerot olivat siis kaksinumeroisia ja vaihteen kapasiteetti oli 99 puhelinta. Vuonna 1896 yritys toi markkinoille ensimmäisen valintakiekkopuhelimen, mitä ratkaisua sitten puhelimet hyödynsivät 1900-luvun lopulle saakka.
1896 Strowger myi patenttinsa työtovereilleen ja vuonna 1898 hän myi myös osakkeensa yrityksestä, joka silloin toimi nimellä Automatic Electric Company.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Strowgerin kytkin Wikimedia Commonsissa
Englantilainen Strowgerin kytkin, malli BPO 2000
HMS Sturkö (M14)

| HMS Sturkö |
| --- | --- |
 HMS Sturkö

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  27. kesäkuuta 1997
Palveluskäyttöön:  19. joulukuuta 1997
Tekniset tiedot
Uppouma:  250 t
Pituus:  36,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,0 m
Syväys:  2,2 m
Koneteho:  2 x dieselmoottoria, 660 kW
Nopeus:  14 solmua
Miehistöä:  16
Aseistus
Aseistus:  2 x 12,7 mm ksp M/58 1 x miinantorjuntarobotti miinoja
HMS Sturkö (runkonumero M14) oli Ruotsin laivaston Styrsö-luokan miinantorjunta-alus, joka modernisoitiin Spårö-luokan alukseksi.
Valmistus

Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 27. kesäkuuta 1997 ja alus valmistui 19. joulukuuta.
Stryi

| Stryi (Стрий) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Stryi
 Koordinaatit: 49.2578°N, 23.8495°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  17,0 km²
Väkiluku (2013)  ():  60 126
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Stryi (ukr. Стрий) on kaupunki Länsi-Ukrainan Lvivin alueella. Ukrainan tilastokeskuksen arvio kaupungin väkiluvuksi on 60 126 (2013).
Kuvia

Rautatieasema (kunnostustöiden aikaan 2005).
Kulttuuritaloa.
Neitsyt Marian syntymälle omistettu kirkko.
Kirkko (1836).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stryi Wikimedia Commonsissa
Stryin kaupunkiin keskittynyt sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) (stryi.com.ua)
Stryin piirin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) (stryirairada.gov.ua)
Stryj// Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. — Warszawa : Filip Sulimierski i Władysław Walewski, 1890. — T. XI : Sochaczew — Szlubowska Wola.— S. 429—438
Strontiumnitraatti

| Strontiumnitraatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10042-76-9
PubChem CID:  24848 ja 11805992
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Sr(NO3)2
Moolimassa:  211,64
Ulkomuoto:  Väritön tai valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  570 °C 
Tiheys:  2,98 g/cm3
Liukoisuus veteen:  709 g/l (18 °C)
Strontiumnitraatti (Sr(NO3)2) on strontium- ja nitraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään pyrotekniikassa antamaan liekille punainen väri, strontiumyhdisteiden valmistamiseen ja kosmetiikassa.
Ominaisuudet

Strontiumnitraatti on huoneenlämpötilassa väritöntä tai valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on pintakeskeinen kuutiollinen alkeiskoppi. Strontiumnitraatti liukenee hyvin veteen ja hieman etanoliin. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen tetrahydraatti (Sr(NO3)2·4H2O). Kidevesi poistuu rakenteesta kuumennettaessa tetrahydraatti 100 °C:n lämpötilaan. Muiden nitraattien tavoin strontiumnitraatti on voimakas hapetin.
Valmistus ja käyttö

Strontiumnitraattia valmistetaan strontiumkarbonaatin tai strontiumoksidin ja typpihapon välisellä reaktiolla. Muodostuvasta liuoksesta haihdutetaan vesi pois ja tuote jauhetaan. Mikäli haihdutus suoritetaan alle 30 °C:n lämpötilassa muodostuu strontiumnitraattitetrahydraattia ja korkeammissa lämpötiloissa kidevedetöntä yhdistettä.
Strontiumnitraattia käytetään pyrotekniikassa kirkkaanpunaisen valon tuottamiseen. Yhdistettä käytetään esimerkiksi ilotulitteissa, hätäraketeissa ja merkkipanoksissa. Aine toimii lähtöaineena useiden muiden strontiumyhdisteiden synteesissä. Kosmetiikassa strontiumnitraattia käytetään maitohappoon tai glykolihappoon perustuvissa kuorintavoiteissa ihoärsytystä vähentävänä apuaineena.
Aiheesta muualla

PubChem: Strontium nitrate (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Strontium nitrate (englanniksi)
ChemBlink: Strontium nitrate (englanniksi)
Subliminaalinen viesti

Subliminaalinen viesti on nähty tai kuultu viesti, joka esitetään niin heikkona, että sitä ei havaita tietoisesti, mutta sen väitetään kuitenkin vaikuttavan ihmisen käyttäytymiseen.
Käsitys subliminaalisen viestin tehosta sai alkunsa New Jerseyssä Yhdysvalloissa vuonna 1957, kun eräs elokuvateatteri väläytti esittämänsä elokuvan aikana katsojien tietämättä yhden ruudun eli 1/24-osasekunnin ajan viestit ”juo Coca Colaa” ja ”syö popcornia”. Popcornin myynnin väitettiin kasvaneen sen jälkeen 58 prosentilla ja Coca-Colan myynti 15 prosentilla. Nämä mainostajan keksimät väitteet osoittautuivat myöhemmin huijaukseksi, mutta käsitys piiloviestien vaikutuksesta ihmisen käyttäytymiseen jäi elämään.
Subliminaalisia viestejä sisältäviä ääninauhoja on markkinoitu moneen tarkoitukseen, kuten laihduttamiseen, tupakoinnin lopettamiseen, itseluottamuksen kasvattamiseen, rakastajan kykyjen kehittämiseen, kumppanin löytämiseen, esiintymispelon karkottamiseen ja sijoittamistaidon parantamiseen. Menetelmää on käytetty myös kuluttajien ostohalujen lisäämistarkoituksessa.
1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa jotkut väittivät rock- ja heavymusiikkialbumeilla olevan seksiä, huumeita ja Saatanaa ylistäviä subliminaalisia viestejä, jotka oli piilotettu musiikkiin usein takaperoisina. Syytösten kohteeksi joutuivat muun muassa Led Zeppelin, Queen, Ozzy Osbourne ja Judas Priest.
Tutkimuksissa on havaittu, että kun koehenkilöille väläytetään tietokoneen näytöllä kuvia, kirjaimia ja sanoja, he reagoivat aiemmin näkemiinsä hahmoihin nopeammin ja tarkemmin kuin muihin, vaikka he eivät tiedostaisikaan nähneensä niitä. Myös muissa tutkimuksissa on lyhyillä visuaalisilla subliminaalisilla viesteillä havaittu pientä ja ohimenevää vaikutusta siihen, miten koehenkilö kokee näkemänsä videon. Subliminaalisilla ääniviesteillä vaikutuksia ei kuitenkaan ole havaittu. Jos ääniviestistä halutaan subliminaalinen, siitä pitää tehdä niin hiljainen, että koehenkilö ei edes kuule sitä, jolloin sillä ei voi olla mitään vaikutusta. Myöskään takaperoisten ääniviestien toimivuudesta ei ole näyttöä.
Vaikka subliminaalisilla viesteillä ei ole todettu mitään vaikutuksia ihmisen käyttäytymiseen, Yhdysvaltain telehallintovirasto kielsi ne vuonna 1974. Euroopan unioni kielsi subliminaalisen mainonnan vuonna 1989.