Väinatamm
Padon historia > Rakentamisen käynnistäminen

Saarenmaan ja Muhumaan välisen Väike väinsalmen jollakin kulkua varten väylärakennelmalla kahtiajakamisen tarinan arvataan alkaneensa helmikuussa vuonna 1636, kun 9-vuotias kuningatar Kristiina allekirjoitti asetuksen Ruotsin postilaitoksen perustamisesta. Virossa ja Liivinmaalla kuningattaren postiasetus astui voimaan vuonna 1638. Siihen aikaan säännöllisesti toimiva laivayhteys Muhun ja Saarenmaan välille oltiin perustettu jo 1600-luvulla. Noin tuhannen vuoden ajan muhulaiset kehittivät viikinkiaikaisesta sota-aluksestaan leveämmän matalapohjaisen purjelaivan uiskon, jolla he sekä hyökkäsivät Riian arkkihiippakunnan aluevesille ja osallistuivat ryöstöihin Skandinaviassa että kuljettivat postia, ihmisiä ja tavaroita salmen yli 1900-luvun alkuun saakka. Se oli työlästä ja aikaa vievää, koska voimakkaat tuulet ja virtaukset saivat navigoimaan vain purjeiden varassa.
1800-luvun puolivälissä alettiin puhua parempien postipalveluiden takaamisen tarpeesta ja niin Suur- kuin Väike väinsalmien ylittämisestä. Vuonna 1845 asian nosti esille Pietarin postilaitoksen I piirin tarkastajan von Dreilingin selvitys, jossa todettiin muun muassa, että pienempi salmi vaikeutti postipalvelujen sujuvuutta enemmän kuin suuri. Asia oli esillä Saarenmaan maapäivällä v. 1845, mutta jäi sikseen taloudellisista syistä ja tuolloin Muhun Suuremõisan vuokrasopimuksen takia, jonka lainkohdat antoivat vuokralaiselle tiettyjä oikeuksia ja velvollisuuksia molemman salmen ylitysten suhteen. Idea padon rakentamisesta Saarenmaan ja Muhun välille oli esillä myös maapäivillä v. 1849 ja v. 1852, jolloin ”komitea on todennut, että Wirtsun höyrylaiwa ei ole kohtuuhintainen ja Wäikes Wäinan osalta katsottiin kuitenkin, että sen läpi olisi parasta rakentaa kiinteä pato. Kun Kuressaaresta on yhä tulossa kesälomapaikka”. Toteamus ei silti tuonut mukanaan parannusta, koska samaan aikaan Muhu-Suuremõisan järjestämä salmien ylitys vuokrattiin taas kahdeksitoista vuodeksi (1857–1869) ja Riian laivat pysähtyivät jatkossakin Kuressaaressa. Vuosien neuvottelujen jälkeen vuoteen 1865 mennessä vihdoin tehtiin päätös padon rakentamisesta Väike väin-salmeen. Sundin (väinan eli salmen) komissio päätti 19. syyskuuta 1866 kiinteän ylityksen sijainnin ja alkutiedot, joiden mukaan 3,5 kilometriä pitkä pato rakennetaan Väike väinsalmen matalimpaan paikkaan. Jotta suojautua aalloilta pohjoisesta ja etelästä pato tulee rakentaa Saaren nokasta eli "Saare Ninnast" "Tõnno-" tai myös Tõnu-nimellä tunnetun luodon leveydelle, jossa pato voi tehdä käännöksen kohti Orissaarta ja jossa se voi koskettaa myös oheista saarta. Padon pohja tulee tehdä kivistä ja 7 jalkaa korkea 2 jalan kaltevuudella, kiinnitettynä paaluilla ja mahdollisesti 21 tai jopa 27 jalan levyinen. Jokaisen 300 sylen (eli n. 639 metrin) jälkeen tehtäisiin ohikulkuväyliä karjaa ja kärryjä varten, joten 6 syltä (n. 12 metriä) pitkä osuus padosta olisi 9 syltä eli noin 19 metriä leveää. Rinnakkain padon kanssa suunniteltiin Saarenmaan muinaisten vaakapalkkien välisten vaarna-aitojen asentamista ja kivien viereen katajien istuttamista, jotta hiekka pysyisi niiden takana, ja padon molempiin päihin vartijakoppien rakentamista. Työt päätettiin aloittaa Saarenmaan puoliselta rannalta, jota perusteltiin patotäytemateriaalin paremmalla saatavuudella. Padon rakennustöiden arvioitiin kestävän kolme vuotta.