Énosis
Brittiläinen Kypros

Venäjän-Turkin sodan jälkeen pidetyssä Berliinin kongressissa Turkki pakotettiin luovuttamaan Kyproksen saaren hallinta Britannialle. Kun Kyproksen käskynhaltijaksi nimitetty kenraaliluutnantti Garnet Wolseley saapui saarelle 12. heinäkuuta 1878 perustamaan brittihallintoa, Kitionin arkkipiispa otti hänet vastaan ilmoittamalla, että Britannian tulisi luovuttaa saari Kreikalle. Wolseley ehdotti pian saapumisensa jälkeen, että Maltalta siirrettäisiin väestöä Kyprokselle, jotta saaren kreikkalainen luonne vähenisi.
Kyproksen korkeakulttuuri ja sivistys oli keskittynyt suuresti voimakkaan ja kunnioitetun Kyproksen ortodoksisen kirkon piiriin. Samoin énosis-aatteen jatkumo säilyi kirkon ja sen papiston piirissä. Énosis-tavoitteet nousivat esiin yleensä aina ajoittain johonkin akuuttiin geopoliittiseen tilanteeseen liittyen, kuten vuonna 1878 Kreikan ja Turkin välillä käydyn kolmenkymmenen päivän sodan yhteydessä. Tuo sota johti Kreetan autonomiaan ja lopulta Kreikkaan liittämiseen vuonna 1912, jolloin énosis nousi jälleen puheenaiheeksi Kyproksella.
Osa johtavista brittipoliitikoista kannatti énosista. Nelinkertainen pääministeri William E. Gladstone oli jo maaliskuussa 1880 sitä mieltä, että Kyproksen saari tulisi ennemmin tai myöhemmin luovuttaa Kreikalle. Samaa mieltä hän oli Kreetan suhteenkin.
Vuonna 1907 Kyproksella vieraillut siirtomaista vastannut apulaisulkoministeri Winston Churchill sanoi Kyproksen lakiasäätävän elimen kreikkalaisedustajille, että "mielestäni on vain luonnollista, että Kyproksen kansa, joka on kreikkalaista alkuperää, pitää ajatusta yhdistymisestä heidän isänmaansa kanssa hartaasti, omistautuvasti ja intohimoisesti vaalittuna ihanteena. Tällainen tunne on esimerkki isänmaallisesta omistautuneisuudesta, joka niin jalosti on ominaista kreikkalaisella kansakunnalle; ja samalla luotan, että ne, jotka tuntevat itsensä eivät unohda, että heidän tulee myös kunnioittaa muiden ihmisten vastaavanlaisia tunteita. Sanon, että näkemykset, joita on ajettu eteenpäin ovat mielipiteitä, joihin Hänen Majesteettinsa hallitus ei tule suhtautumaan ilman kunnioitusta. Britannian linja kuitenkin oli se, että se tunnusti énosis-haaveet, mutta katsoi, etteivät ne vaaranna uskollisuutta brittivaltaa kohtaan ja sen hallinnon laillisuutta.
Joulukuussa 1912 Kreikan pääministeri Elefthérios Venizéloksen johtama Balkanin sodan kreikkalainen rauhanneuvotteludelegaatio saapui Lontooseen. Venizélos kävi Kreikan Lontoon-konsulin John Stavridisin kautta keskusteluita Britannian valtiovarainministeri Lloyd Georgen ja laivastoministeri Winston Churchillin kanssa. Britit halusivat varmistaa laivastotukikohtansa Argostolin satamassa Jooniansaariin kuuluvassa Kefaloniassa ja muuttaa Kreikan laivastopolitiikkaa tarjoamalla vastineeksi Kyprosta. Neuvottelut kuitenkin kariutuivat, kun britit eivät suostuneet solmimaan entente-sopimusta Kreikan kanssa niin kauan kuin tämä oli sodassa. Pääministeri Herbert Henry Asquith ja ulkoministeri Edward Grey olivat antaneet hyväksyntänsä näille epävirallisille keskusteluille.
Lopulta Turkin liityttyä ensimmäiseen maailmansotaan Saksan puolelle 5. marraskuuta 1914 Britannia liitti Kyproksen elimelliseksi osaksi imperiumiaan. Samoihin aikoihin David Lloyd George, Winston Churchill ja Edvard Grey päättivät tarjota Kyprosta Kreikalle vastineeksi ympärysvaltoihin liittymisestä, koska amiraliteetti ei ollut keksinyt Kyproksen saarelle kunnollista käyttöä. Kuitenkin hallituksen esittelyssä 20. tammikuuta 1915 Greyn ehdotus kaatui, kun sotaministeri H.H. Kitchener asettui sitä vastustamaan pitäen saarta tärkeänä huollon välietappina. Lokakuun 16. päivänä 1915 Britannian hallitus esitti Greyn kautta virallisen tarjouksensa Ateenan hallitukselle. Se tarjosi Kyprosta vastineeksi liittymisestä ympärysvaltoihin ja välittömästä sotilaallisesta avusta Bulgarian hyökkäyksen kohteeksi joutuneelle Serbialle. Tarjous peruttiin 22. lokakuuta Greyn kohdattua sisäpoliittista vastustusta hankkeelle. Samana päivänä tuli virallisesti julki myös Kreikan hallituksen kielteinen vastausta. Kreikka liittyi sotaan ympärysvaltojen puolella vasta vuonna 1917.
Seuraavan kerran Kyprosta luvattiin Kreikalle 19. toukokuuta 1919 Clemenceau, Wilsonin, Lloyd Georgen ja Orlandon muodostamassa neljän neuvostossa, kun Lloyd George ilmoitti kannattavansa Kyproksen luovuttamista Kreikalle. Venizélos vetosi rauhankongressin yleisneuvostoon Kyproksen liittämiseksi Kreikan sotasaataviin. Myös Kyproksen Pariisin-delegaation muistiossa kannatettiin Kyproksen liittämistä Kreikkaan. Moni kyproksenkreikkalainen oli liittynyt sodan aikana brittiarmeijaan toivoen näin edesauttavansa Kyproksen liittämistä Kreikkaan. Helmikuussa 1919 Sosialistisen internationaalin konferenssissa Britannian työväenpuolueen johtaja Ramsay MacDonald ilmoitti hänen puolueensa kannattavan Kyproksen omavaltaisuutta ja ilmoitti pääministeriksi päästyään toteuttavansa tämän. MacDonald toimi pääministerinä vuonna 1924 ja vuosina 1929–1931, mutta hanke ei edennyt.
Pariisin rauhanneuvotteluissa énosis ei edennyt ilmeisesti siksi, että Britannia katsoi tarvitsevansa vastapainoa Ranskan haltuunottamalle Levantin alueelle. Kyproksen strateginen sijainti Suezin kanavan edustalla sai Britannian hallituksen amiraliteetin kannalle. Kyproksen pelättiin luisuvan Ranskan käsiin, jos se luovutettaisiin Kreikalle. Lausannen sopimus vuonna 1923 vei kaikki Turkin vaateet Kyprokseen ja vuonna 1925 saari julistettiin kruununsiirtomaaksi.