Paul Poiret
Muotitalo

Työskenneltyään ensin suunnittelijana Charles Frederick Worthin muotitalossa Paul Poiret avasi pienen liikkeen Pariisissa vuonna 1903. Vuoteen 1907 mennessä hän elvytti empiretyylin, joka oli ollut Ranskassa suosittua Napoleon I:n valtakaudella.
Paul Poiret perusti oman muotitalon vuonna 1903, jossa hän saavutti mainetta muunnelmilla konservatiivista asiakasta kuohuttaneesta itämaisesta Kongfutse-takista. Hänellä oli alusta alkaen ainutlaatuinen kyky itsensä saattamiseen julkisuuteen, markkinoimiseen ja brändäykseen, jollaista ei ollut kenelläkään muulla suunnittelijalla, ei edes suurella Charles Frederick Worthilla, joka oli hänen entisen työnantajansa Gastonin isä.
Poiret suunnitteli mahtipontisia näyteikkunoita ensimmäiseen myymäläänsä, järjesti legendaarisia juhlia upeissa taloissaan ja yökerhossaan L'Oasisissa, jotka liittyivät aina hänen sen hetkiseen muotikokoelmaansa. Vierailtuaan vuonna 1910 Josef Hoffmannin Wiener Werkstätten suunnittelutyöpajassa Wienissä, Poiret alkoi sen innoittamana luoda konseptia, joka kattaisi muodin lisäksi myös huonekalut, sisustuksen ja tuoksut. Sisustuslinjan nimeksi hän antoi l'Atelier Maison Martine tyttärensä mukaan.
Amerikkalainen Vogue noteerasi hankkeen innovatiivisuuden ja kommentoi, että "muotisuunnittelijat eivät ole koskaan aiemmin vaatineet, että tuolit, verhot, matot ja seinien verhoukset tulisi ottaa huomioon pukua valittaessa." Useat yksityiset ja julkiset tilaukset kokonaisista sisätiloista, kuten näyttelijä Isadora Duncanin koti ja Helena Rubinsteinin pariisilainen kauneussalonki, todistivat uuden yrityksen menestyksestä.
Hän oli ensimmäinen muotisuunnittelija, joka lanseerasi muotitalolleen tuoksun. Tuoksuosasto Parfums de Rosinen ensimmäinen tuoksu oli Nuit Persane vuonna 1911. Muita tuoksuja olivat itämaisen eksoottisesti nimetyt Le Minaret (1912), Aladin, Arlequinade, Borgia, Fruit Défendu ja Nuit de Chine.
Kuten ihailemansa mestarinsa Jacques Doucet hän suosi myös taiteita. Hän lähipiiriinsä kuuluivat Francis Picabia, Maurice de Vlamincki ja André Derain, hän keräsi muun muassa Brâncușin, Matissen, Modiglianin ja Picasson töitä sekä tilasi graafiset taiteilijat Georges Lepapen ja Paul Iriben luomaan upeat käsinväritetyt kuvitukset himoituihin, rajoitetun painosmäärän albumeihin, joita lähetettiin valikoiduille asiakkaille. Vuoteen 1909 mennessä Poiret'n maine oli sitä luokkaa, että Margot Asquith, Ison-Britannian pääministeri Herbert Asquithin siekailematon vaimo, joka osoitti mieltymyksensä suunnittelijan työhön vilauttamalla hänelle violetteja culottejaan eli pitkälahkeisia alushousujaan, jotka Poiret teki suosituiksi, kutsui suunnittelijan esittelemään luomuksiaan osoitteessa 10 Downing Street, mikä kuohutti lehdistöä. He kutsuivat pääministerin asuntoa nimellä Gowning Street ja kertoivat, että halvin vaate oli hinnaltaan 30 guineaa, mikä vastasi kyökkipiian kahden vuoden palkkaa.
Vuonna 1911 Poiret teki neljän viikon kiertueen yhdeksän mannekiininsa kanssa Euroopassa ja Venäjällä. Vuonna 1913 hän oli ensimmäinen ranskalainen muotisuunnittelija, joka teki promootiomatkan Yhdysvaltoihin.
Paul Poiret oli kiinnostunut laajasti itämaisesta taiteesta sekä venäläisestä balettiseurue Ballets russes'sta ja näistä inspiroituneena hän loi prameita ja koristeellisia luomuksia. Hän käytti suunnittelemissaan iltapuvuissa, turbaaneissa ja haaremihousuissa väreinä kirkasta violettia, punaista, oranssia, vihreää ja sinistä. Paul Poiret oli vaikutusvaltainen suunnittelija ennen ensimmäistä maailmansotaa, mutta suosio hiipui 1920-luvulla.
Ensimmäisen maailmansodan aikana sotamies Poiret palveli maataan virtaviivaistamalla univormutuotannon räätälöintiprosessia, samalla kun hänen muotitalonsa oli konkurssin partaalla ja hänen tyttärensä Rosine kuoli espanjantautiin pikkuveljensä Gaspardin kanssa. Poiret vapautettiin armeijan palveluksensa vuonna 1919 ja palasi luomaan muotitalonsa uudelleen. Hänen sotaa edeltänyt ylivertaisuutensa oli kuitenkin vähitellen murentunut lukuisten nuorten eteenpäin pyrkivien suunnittelijoiden luoman kilpailun vuoksi. "Kieltäydyn tekemästä mallia, joka myy paljon", Poiret sanoi brittilehdistölle 1920-luvun alussa. "En halua kaikkien naisten näyttävän ja pukeutuvan täsmälleen samalla tavalla. Haluan heidän olevan yhtä erilaisia ​​pukeutumisessaan kuin persoonallisuudessaan".
Ranskalainen Vogue julisti vuonna 1924: "Poiretin luomus ei ole koskaan banaali", mutta Chanelin ja Patoun kaltaisten suunnittelijoiden tarjoaman tyylikäs yhtenäinen ilme oli päivän uusi sana. "Steriili ja lammasmainen", Poiret arvosteli uutta garçonne- eli poikatyttötyyliä. Coco Chanelin beigejen asujen ja pikkumustien sekä Jean Patoun urheilullisten yhdistelmäasujen rinnalla Poiretin monimutkaiset ja folkloristiset luomukset näyttivät yht'äkkiä nukkavieruilta. Uusi yksinkertaisuus perustui erinomaiseen vaatturin ammattitaitoon. Niin uraauurtavia kuin Poiretin mallit olivatkin, vaatteet valmistettiin usein yllättävän karkealla tavalla. "Muotitalossa oli spontaanisuutta", Metropolitan Museum of Artin tutkija Howard Koda sanoo. "Puvun ideana oli että se näytti kauniilta kaukaa katsottuna."
Ajastaan jäljessä olevana ja epäystävällisten liikekumppaneiden ympäröimänä sekä viimeisen suuren hankkeensa, kolme upeasti varusteltua proomua Seinen rannalla nimeltä Amours, Délices ja Orgues, jotka luotiin Arts Décoratifs -näyttelyä varten vuonna 1925, aiheuttamien valtavien velkojen vuoksi Poiret meni konkurssiin ja jätti nimeään kantaneen muotitalon, joka suljettiin vuonna 1929. Jäljelle jääneet asut myytiin kilohinnalla lumpuksi.