Mielenfilosofia
Mielenfilosofian ongelmia > Mieli–ruumis-ongelma

Mieli–ruumis-ongelma eli psykofyysinen ongelma on mielenfilosofian keskeisimpiä kysymyksiä. Siinä on kyse siitä, mikä mieli on ja mikä on sen suhde ruumiiseen. Ongelman perusta on siinä, että arkipsykologiassa eli mielen toimintaa koskevassa arkiajattelussa mieli on usein käsitetty joksikin aineettomaksi ja ruumiista erilliseksi. Tällöin seuraa kysymys, kuinka jokin aineeton voisi vaikuttaa aineelliseen?
Ongelma voidaan kuvata lyhyesti seuraavasti: Aistikokemuksemme riippuvat ärsykkeistä, jotka tulevat aistielimiimme ulkoisesta todellisuudesta. Nämä aistikokemukset saavat aikaan muutoksia henkisissä tiloissamme, minkä seurauksena koemme lopulta tuntevamme aistimuksia. Henkiset tilat, kuten halut, puolestaan voivat saada ruumiissa aikaan toimintaa halujen täyttämiseksi. Kysymys on tällöin, kuinka tietoiset kokemukset voivat syntyä aivoista, eli möykystä harmaata ainetta, jolla on vain sähkökemiallisia ominaisuuksia,.
Dualismi ja monismi ovat kaksi päälinjaa, joiden puitteissa mielen ja ruumiin ongelmaa on pyritty ratkaisemaan. Dualismin mukaan mieli ja ruumis ovat erillisiä toisistaan. Ajatus voidaan löytää viimeistään Platonilta, Aristoteleelta ja hindulaisen filosofian samkhya- ja jooga-koulukunnilta, mutta nykyaikaisen filosofian tuntemassa muodossa sen muotoili Descartes 1600-luvulla. Descartesin kannattaman substanssidualismin mukaan mieli on itsenäisesti olemassa oleva substanssi. Ominaisuusdualismin mukaan mieli on joukko itsenäisiä ominaisuuksia, jotka ”nousevat” aivoista (emergenssi) ja joita ei voida palauttaa pelkästään aineeseen. Sitä ei kuitenkaan katsota erilliseksi substanssiksi.
Monismin mukaan mieli ja ruumis eivät ole ontologisesti eri lajia olevia entiteettejä. Tämä ajatus voidaan löytää jo Parmenideelta ja mielenfilosofisessa muodossa viimeistään Baruch Spinozalta. Yleisimmät monismin muodot nykyisessä mielenfilosofiassa ovat kaikki olleet fysikalismin muotoja. Näihin lukeutuvat behaviorismi, tyyppi-identiteettiteoria, funktionalismi ja anomaalinen monismi. Fysikalismin mukaan on olemassa ainoastaan fysikaalisten teorioiden olettamia olioita, ja näin myös mieli voidaan fysikaalisten teorioiden kehittyessä lopulta selittää näitä entiteettejä käyttämällä.
Monet nykyajan mielenfilosofit ovat omaksuneet joko reduktiivisen tai ei-reduktiivisen fysikalismin ja pyrkineet osoittamaan, ettei mieli ole erillinen ruumiista. Nämä lähestymistavat ovat vaikuttaneet erityisesti mielenfilosofiaa lähellä olevissa luonnontieteissä, kuten biologisessa psykologiassa, tietojenkäsittelytieteessä ja neurotieteissä. Reduktiivisen fysikalismin mukaan kaikki henkiset tilat ja ominaisuudet voidaan lopulta selittää fysiologisten prosessien ja tilojen avulla. Ei-reduktiivinen fysikalismi katsoo, että vaikka aivot ovat kaikki mitä mielen suhteen on olemassa, henkisiä ilmiöitä kuvaava sanasto ja selitykset ovat välttämättömiä, eikä niitä voi palauttaa fysikaalisten tieteiden kielelle ja alemman tason selityksille. Eliminatiivinen materialismi puolestaan karttaa arkipsykologian käyttöä tieteellisen tarkastelun lähtökohtana, koska sen mukaan mielen tiloja kuvaavilla käsitteillä ei ole neuraalisia vastineita. Samalla se hylkää sellaiset aiemmin annettuina otetut käsitteet kuin tietoisuus, uskomus ja tunne.
Neurotieteiden kehitys on auttanut joidenkin mielen ja ruumiin ongelmaan liittyvien kysymysten selventämisessä. Ongelmaa itsessään ei kuitenkaan ole ratkaistu. Fysikalismi kohtaa sen ongelman, että mielellä on kuitenkin tiettyjä ominaisuuksia, joita millään muulla aineellisella oliolla ei näytä olevan. Fysikalismin tulee selittää, miten nämä ominaisuudet voivat kaikesta huolimatta emergoitua aineellisesta oliosta. Projektia tällaisen selityksen tarjoamiseksi kutsutaan usein ”mentaalisen naturalisoimiseksi”. Nykyistä mielenfilosofiaa askarruttavat erityisesti, kuinka subjektiiviset kvaliteetit (kvalia) sekä henkisten tilojen ja ominaisuuksien intentionaalisuus voitaisiin selittää naturalistisesti.