stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eljas Erkko
Elämä ja ura > Ulkoministerinä Cajanderin hallituksessa

Ennen talvisotaa 1938–1939 Erkko toimi Cajanderin kolmannessa hallituksessa ulkoministerinä neuvoteltaessa Neuvostoliiton kanssa aluevaihdoista Karjalankannaksella ja Itä-Karjalassa. Erkko suostui ulkoministeriksi sillä ehdolla, että saisi hoitaa ikään kuin urakkana koko ulkopolitiikan. Vaikka valtioneuvostossa oli ulkoasiainvaliokunta, Erkko ei sietänyt muiden ministerien puuttumista ulkopoliittisiin asioihin. Ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkönä toiminut Aaro Pakaslahti luonnehti Erkon poikenneen luonteeltaan jyrkästi aikaisemmasta ulkoministeristä Rudolf Holstista. Siinä missä Holsti oli ollut taipuisa ja pääministerin tahtoon mukautuva, Erkko teki selväksi, että muiden ministerien oli alistuttava hänen tahtoonsa. Keväästä 1938 lähtien Suomen ja Neuvostoliiton välillä käytyihin ns. Jartsev-keskusteluihin Erkko suhtautui ikään kuin niitä ei olisi koskaan ollutkaan. Erkko kielsi tällaisten salaisten keskustelujen jatkamisen ja vaati, että näin perusluonteisista asioista oli neuvoteltava julkisesti ja hallituksen oli ulkopoliittissa menettelytapakysymyksissä toimittava kulloinkin vastuunalaisen ulkoministerin mielipiteen mukaisesti. Pakaslahden saaman vaikutelman mukaan Erkko suhtautui myös presidentti Kyösti Kallioon melko ylimielisesti; tosin Kallion rooli ulkopolitiikan hoidossa oli muutoinkin passiivinen.
Maaliskuussa 1939 Neuvostoliitto lähetti Rooman-suurlähettiläänsä Boris Steinin Helsinkiin jatkamaan Boris Jartsevin aloittamia keskusteluja Erkon kanssa. Stein ehdotti, että Suomi vuokraisi 30 vuodeksi Neuvostoliitolle Suursaaren, Lavansaaren, Tytärsaaren ja Seiskarin, minkä vastineeksi Suomi saisi alueita Neuvosto-Karjalasta Repolasta ja Porajärveltä. Erkon linja säilyi taipumattomana ja hän vetosi Suomen hallitusmuotoon, jonka mukaan Suomen valtakunnan alue oli jakamaton. Erkko ei kuitenkaan saanut läpi toivomaansa välitöntä kielteistä vastausta Steinille, koska monet muut ministerit ja varsinkin puolustusneuvoston puheenjohtaja marsalkka Gustaf Mannerheim katsoivat, ettei Steinia saanut päästää lähtemään Helsingistä kielteisin tuloksin. Mannerheimin mielestä Suomenlahden saaria ei kyetty puolustamaan eikä niillä ollut Suomelle sotilaallista merkitystä. Erkko sai lopulta tahtonsa läpi Suomen hallituksen antaessa johdonmukaisen kielteisen vastauksen Steinin ehdottamaan aluevaihtoon. Steinin ollessa Helsingissä Saksan johtaja Adolf Hitler rikkoi syksyllä 1938 solmitun Münchenin sopimuksen ja teki lopun Tšekkoslovakian itsenäisyydestä, millä oli Neuvostoliittoon voimakas vaikutus. Niinpä Stein saattoi lähtiessään Helsingistä esiintyä itsevarmasti sanoessaan Erkolle, ettei Neuvostoliitto tulisi luopumaan Suomenlahden saaria koskevista vaatimuksistaan.
Elämä ja ura > Sota-aikana

Syksyn 1939 neuvottelujen aikana Erkko katsoi Neuvostoliiton yrittävän hämätä eikä uskaltavan ryhtyä avoimeen sotaan. Valtioneuvos J. K. Paasikiven ollessa lähdössä lokakuussa 1939 neuvotteluihin Moskovaan Erkko evästi häntä: ”Unohda, että Neuvostoliitto on suurvalta!” Paasikivi, joka kannatti myönnytyksiä suhteessa Moskovan vaatimuksiin, kutsui sotaa ”Erkon sodaksi”. Paasikiven ja Erkon välien katkeamista kuvasi, että kun Paasikivi marraskuussa 1940 täytti 70 vuotta, Helsingin Sanomat tyytyi julkaisemaan hänestä muiden syntymäpäivämainintojen joukossa vain yhden palstan kuvan ja muutaman senttimetrin verran tekstiä. Muistelmissaan Paasikivi kirjoitti:
» Erkko oli kasvanut ”passiivisen vastarinnan” ilmapiirissä, jossa muodollisen, laillisen oikeuden merkitys myös kansainvälisissä suhteissa oli arvioitu suuremmaksi kuin se valitettavasti vielä on. Hän luotti meitä tukevaan maailman yleiseen mielipiteeseen. ”Meillä on oikeus puolellamme, ja Venäjää sitovat sen meidän kanssamme tekemät sopimukset koko maailman silmissä”, hän lausui. Hänen oli vaikea sopeutua siihen ajatukseen, että oikeudellisesti samanarvoisella suurvallalla ja pikkuvallalla todellisessa elämässä oli erilainen asema. – – – Erkko ei ollut kannallaan yksin. Samanlaisissa utukuvien pilvilinnoissa ja kuvitelmissa leijaili Suomen kansan suuri enemmistö.»
26. lokakuuta 1939 Erkko kirjasi asiakirjoihinsa näkemyksen, jossa hän katsoi Neuvostoliiton ”diktatuurimaille ominaisella politiikallaan tähtäävän ensin rajoitettuihin päämääriin saadakseen siten asemansa paremmaksi esittää uusia vaatimuksia”. ”Kun meillä on tämä selvänä edessä, ei meillä ole muuta edessä kuin ottaa tarkka tiukka kanta ja määrätä se raja, jonka yli ei mennä”, Erkko kirjoitti luottaen siihen, ettei Neuvostoliitto halua konfliktin muuttuvan sodaksi. Vielä marraskuun lopulla 1939, jolloin Moskovan neuvottelut olivat katkenneet ja Neuvostoliiton lehdet olivat aloittaneet räikeän Suomen-vastaisen propagandansa, Erkko rauhoitteli huolestuneita alaisiaan vakuuttamalla, että ”eivät venäläiset talvea vasten lähde hyökkäämään”.
Erkko ei katunut taipumatonta linjaansa, vaikka sota sitten pian syttyikin. Talvisodan päättymispäivänä hän totesi Väinö Tannerille, että alueiden luovuttaminen taisteluitta ”olisi vienyt meidät perikatoon”.
Vuosina 1939–1940 Erkko toimi Suomen asiainhoitajana Tukholmassa. Jatkosodan alkuvaiheissa Erkko toimi Kotijoukkojen esikunnan sotavankitoimiston päällikkönä kesään 1942 asti. Erkko itse koki tämän komennuksen nöyryytykseksi entiselle ulkoministerille. Hänet ylennettiin kapteeniksi vuonna 1941. Toimistaan tässä tehtävässä Erkko sai syytteen sotaylioikeudessa vuonna 1946, mutta syyte hylättiin.lähde?
Elämä ja ura > Sotien jälkeen

Sotien jälkeen Erkko keskittyi lehtityöhön ja liike-elämään. Hän toimi Sanoma Oy:n toimitusjohtajan ja hallituksen puheenjohtajan tehtävien lisäksi lukuisten muiden yritysten ja järjestöjen, kuten Kansallis-Osake-Pankin, Suomalais-Amerikkalaisen yhdistyksen, Rautatiekirjakaupan, Suomen Tietotoimiston ja Suomen IBM:n, hallituksissa ja hallintoneuvostoissa.
Erkon kaudella vuoden 1951 alussa Helsingin Sanomien pilapiirtäjäksi tuli Kari Suomalainen, jonka tehtävä oli alun perin kuvittaa lehteen kirjoittaneen Arijoutsin pakinat. Arijoutsin yhteistyö hänen siihenastisen kuvittajansa Totti Noisniemen kanssa oli päättynyt erimielisyyksiin hieman aiemmin. Suomalainen ehdotti Erkolle, että lehti alkaisi julkaista pilapiirtäjän itsenäisiä kommentteja ajankohtaisiin asioihin eli niin kutsuttuja päivänpiirroksia, jollaisia Suomalainen oli nähnyt ulkomaisissa lehdissä. Erkko hyväksyi ajatuksen ja antoi Suomalaiselle vapaat kädet ohjeistaen muuta toimituksen väkeä, että ”sen pojan piirroksiin ei sitten kosketa”. HS:n Erkon johdolla noudattama vahvasti isänmaallinen linja sopi hyvin Suomalaisen omaan luonteeseen. Suomalaisen kuvat toivat Helsingin Sanomiin Erkon usein peräänkuuluttamaa keveyttä. Kun sosialidemokraattien johtaja, eduskunnan puhemies K.-A. Fagerholm valitti HS:lle Suomalaisen piirroksista, Erkko ei puuttunut asiaan, vaan päin vastoin yllytti piirtäjää heittämään lisää bensiiniä liekkeihin. Edes ulkopolitiikka ei ollut Suomalaiselle pyhää; hän piirsi kuvia, jollaisia 1940-luvun sensuuri ei olisi sallinut.
Eljas Erkko sai erikoislähettilään ja täysivaltaisen ministerin arvonimen vuonna 1957.
Yksityiselämä

Eljas Erkon puoliso oli brittiläissyntyinen Violet Erkko (o.s. Sutcliffe, 1897–1990). Heidän poikansa oli sanomalehtimies Aatos Erkko. Heidän tyttärensä Patricia avioitui suurlähettiläs Rafael Seppälän kanssa.
Kirjallisuutta

Blåfield, Antti: Loistavat Erkot: Patruunat ja heidän päätoimittajansa.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28256-3
Manninen, Ohto – Salokangas, Raimo: Eljas Erkko – vaikenematon valtiomahti.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-34265-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eljas Erkko Wikimedia Commonsissa
Eljas Erkko Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Erkko, Eljas hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Eero Erkko | Helsingin Sanomien päätoimittaja 1927–1938 | Seuraaja: Yrjö Niiniluoto |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Väinö Voionmaa | Suomen ulkoasiainministeri 1938–1939 | Seuraaja: Väinö Tanner |
| n k Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1933–1936 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (11):  Erkko  Fränti (1933–1936)  Heiniö  Inkilä  Jatkola (1933)  Kivimäki  Mantere  Merivirta (1935–1936)  Rydman  Sarlin  Särkkä  Toivola  Tyrni (1933–1935) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Yhdysvaltain varapresidentti Lyndon B. Johnson vieraili Erkon kotona syyskuussa 1963
Papuanvaris

| Papuanvaris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Varikset Corvus
Laji::  tristis
Kaksiosainen nimi
 Corvus tristis  Lesson & Garnot, 1827 
Katso myös
   Papuanvaris Wikispeciesissä   Papuanvaris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Papuanvaris (Corvus tristis) on varisten heimoon kuuluva varpuslintu. Sen esiintymisalue käsittää Uuden-Guinean, D'Entrecasteaux'nsaaret, Yapenin ja Indonesialle kuuluvat Salawatin ja Batantan. René-Primevère Lesson ja Prosper Garnot kuvailivat lajin holotyypin Uuden-Guinean Dorey Harbourista vuonna 1827.
Tiitus Mäntynen

Tiitus Mäntynen (25. marraskuuta 1894 Lappeenranta – 13. toukokuuta 1960) oli suomalainen kapellimestari, fagottitaiteilija ja director musices.
Tiitus Mäntysen vanhemmat olivat soittoaliupseeri Robert Mäntynen ja Sofia Cecilia Merilä ja puoliso vuodesta 1927 musiikinopettaja Kerttu Ikonen. Mäntynen opiskeli Pietarin konservatoriossa 1916–1917 ja Helsingin konservatorioassa (diplomi) 1924  ja teki opintomatkan Pariisiin 1924–1925. Hän toimi orkesterimuusikkona Venäjällä 1915–1917 ja Helsingissä 1920–1924. Vuonna 1925 hänestä tuli Mikkelin musiikinystäväin orkesterin, myöhemmin Mikkelin kaupunginorkesterin ja sen orkesterikoulun johtaja, hän hoiti tehtävää aina vuoteen 1958. Hänen johdollaan orkesteri osallistui muun muassa vuonna 1931 Helsingin laulujuhliin. Orkesteri voitti ensimmäisen palkinnon Jean Sibeliuksen ”Alla marcian” -esityksestä.Mäntynen johti myös Mikkelin sekakuoroa 1925–1935 ja Mikkelin Karjalakuoroa 1946–1955. Hän toimi 1920-luvulla useaan otteeseen musiikinopettajana. Director mucises -arvonimen Mäntynen sai 1943. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1950.
Aiheesta muualla

Keijo Virtamo. Tiitus Mäntynen, Otavan Iso musiikitietosanakirja 4. osa. Otava Helsinki, 1977.
Esran ilmestys

Esran ilmestys, Neljäs Esran kirja (lat. 4. Esdras, engl. 2. Esdras) tai Latinalainen Esran kirja, on joissakin Raamatun versioissa esiintyvä apokalyptinen kirja, jota useimmat kristilliset kirkkokunnat pitävät apo­kryfisenä. Se sisältyy erillisenä liitteenä muun muassa katolisen kirkon käyttämään latinan­kieliseen Vulgata-käännökseen sekä joihinkin englannin­kielisiin Raamatun versioihin. Suomenkielisessä Raamatussa sitä ei ole, eikä siitä ole olemassa virallisesti hyväksyttyä kirkollista suomennosta.
Kirjasta ei ole säilynyt aramean- tai hepreankielisiä käsikirjoituksia, kreikaksikin vain katkelmia. Sen kaksi ensimmäistä ja kaksi viimeistä lukua tunnetaan vain latinalaisen tekstin perusteella, muu osa kirjasta on jo varhain käännetty monelle muullekin kielelle.
Kirjan nimet

Esran kirjoista on eri kirkkokunnissa ja Raamatun eri käännöksistä käytetty vanhastaan eri nimiä ja järjestys­numeroita, jotka poikkeavat toisistaan siinä määrin, että ne voivat aiheuttaa runsaasti sekaannusta. Esran ilmestys esiintyy muun muassa Vulgatan liitteessä nimellä Neljäs Esran kirja (lat. 4. Esdras).
Kuitenkin englanninkielisissä Raamatuissa Heprealainen Esran kirja on nimeltään Ezra ja Kreikkalainen Esran kirja, sikäli kuin se niissä on mukana, yleensä 1. Esdras, ja Esran ilmestys vastaavasti 2. Esdras.
Koska kirja jakautuu selvästi kolmeen osaan, nimitetään toisinaan vain sen 3–14. lukuja eli varsinaista Esran ilmestystä Neljänneksi Esran kirjaksi. Sen alkuun liitettyä johdanto-osaa eli lukuja 1–2 nimitetään tässä tapauksessa Viidenneksi ja loppulukuja 15–16 Kuudenneksi Esran kirjaksi., Vaihtelevista järjestysnumeroista aiheutuvan sekaannuksen välttämiseksi eräät nykyiset tutkijat ovat ehdottaneet Esran ilmestyksestä käytettäväksi nimeä Latinankielinen Esran kirja.
Tausta ja sisältö

Kirja on luonteeltaan apokalyptinen. Se on kirjoitettu vuonna 70 tapahtuneen Jerusalemin piirityksen ja toisen temppelin tuhon jälkeen. Sen kirjoittaja pohtii, miksi Jumala oli sallinut tämän tapahtua. Kirjoittaja on rinnastanut oman aikansa tapahtumat noin 600 vuotta varhaisempaan, Nebukadressarin aikana tapahtuneeseen Jerusalemin ensimmäisen temppelin tuhoon ja sijoittanut kirjan tapahtumat fiktiivisesti sitä seuranneen Babylonin pakkosiirtolaisuuden aikaan.
Kirjan alkuperäisessä juutalaisessa versiossa on ilmeisesti ollut vain luvut 3–14 eli varsinainen Esran ilmestys. Kristityt kirjoittajat ovat myöhemmin liittäneet siihen johdannon (luvut 1–2 eli ns. 5. Esran kirja) ja loppuosan (luvut 15–16 eli ns. 6. Esran kirja).
Kirjassa kuvataan seitsemän näkyä, jotka Esran kerrotaan saaneen ollessaan vielä Babylonissa. Niistä kolme ensimmäistä on luonteeltaan dialogeja, jotka käsittelevät pahan ongelmaa ja teodikeaa. Ne alkavat kukin Esran rukouksella, johon enkeli vastaa, minkä jälkeen Esra valmistautuu uuteen näkyyn paastoamalla.
Neljäs näky alkaa rukouksella, jossa Esra valittaa kansansa kyvyttömyyttä noudattaa lakia. Hän näkee näyn naisesta, jonka ainoa poika on kuollut omana hääpäivänään. Esra lohduttaa naista muistuttamalla Siionille koituneesta paljon suuremmasta onnettomuudesta. Tällöin Esra lohduttaa häntä ylösnousemuksen toivolla.
Kolme viimeistä näkyä liittyvät lopun aikoihin.
Kirjan alkuun lisätyissä kahdessa ensimmäisessä luvussa kuvataan Esran Jumalalta saamaa tehtävää, kahdessa viimeisessä taas luvataan, että Jerusalemin tuhonnut Rooma ei enää alista Jumalan kansaa vaan tuhoutuu, samoin kuin muun muassa Babylonialle ja Egyptille oli jo käynyt.
Asema eri kirkkokunnissa

Esran ilmestyksen luvut 3–14 on jo varhaiskristillisenä aikana käännetty muun muassa syyriaksi, koptiksi, etiopiaksi, arabiaksi, armeniaksi ja georgiaksi. Sen latinankielistä versiota ovat lainanneet muun muassa kirkkoisät Tertullianus, Cyprianus ja Ambrosius.
Esran ilmestys luetaan Raamatun kaanoniin kuuluvaksi joissakin ortodoksisissa kirkoissa. Se sisältyy muun muassa muinaiskirkkoslaavin kieliseen kirkkoraamatuun ja Venäjän ortodoksisen kirkon Synodaalikäännökseen, mutta ei kreikankielisten kirkkojen Raamattuun. Myös Etiopian kirkko lukee sen Raamattuun kuuluvaksi.
Katolinen kirkko ei pidä Neljättä Esran kirjaa eli Esran ilmestystä Raamatun kaanoniin kuuluvana. Kuitenkin se esiintyi keskiajalla monissa latinankielisissä Raamatun käsikirjoituksissa. Vuonna 1592 laaditusta Vulgatan Clementina-editioista lähtien se on tavallisesti painettu katolisten Raamattujen loppuosaan erityiseen liiteeseen, jossa ovat myös Manassen rukous ja Kolmas Esran kirja.
Martti Luther ei pitänyt Esran ilmestystä minkään arvoisena. Hänen mukaansa siitä ei opi mitään, mitä ei voisi yhtä hyvin oppia Aisopoksen saduista tai vähempiarvoisestakin kirjasta.  Hän ei ottanutkaan sitä mukaansa saksalaiseen raamatun­käännökseensä, ei edes siinä olevaan liite­osaan, johon hän sijoitti useat muut apokryfikirjat. Sen mukaisesti niitä ei ole koskaan ollut myöskään suomen­kielisissä Raamatuissa silloinkaan, kun niissä ovat apokryfi­kirjatkin olleet mukana.
Lutherin Raamatun tavoin myös englantilaisessa King James Biblessä apokryfi­kirjat sijoitettiin omaksi osastokseen, mutta Lutherista poiketen siinä myös Kreikkalainen Esran kirja ja Esran ilmestys ovat mukana, kuitenkin nimillä 1. Esdras ja 2. Esdras.  Anglikaanisen kirkon VI uskon­artiklassa vuodelta 1562 nämä mainitaan sellaisten kirjojen luettelossa, joita "kirkossa luetaan sen vuoksi, että ne sisältävät oikeita elämän­ohjeita", mutta niillä ei perustella oppia. Vuonna 1822 Brittiläinen ja Ulkomainen Raamattuseura kuitenkin päätti jättää ne pois julkaisemistaan Raamatun painoksista ja olla tukematta muissakaan maissa sellaisten Raamattujen julkaisemista, joissa apokryfi­kirjat ovat mukana.
Esran ilmestyksestä ei ole olemassa virallista suomennosta. Vuonna 1999 asetettu apokryfi­kirjojen käännös­komiteakaan ei sitä suomentanut.
Kirjallisuutta

Kahdentoista patriarkan testamentit: I Esran kirja. Esran Ilmestys, s. 5, 93–99.  (Suomentanut Johannes Seppälä. Ortodoksisen teologian laitoksen julkaisuja, 8)  Joensuun yliopisto, 1994.  ISBN 951-708-222-3
Aiheesta muualla

Bible, Revised Standard Version, 2. Esdras (Esran ilmestys englanniksi) quod.lib.umich.edu. Viitattu 31.10.2013.
Liber Ezrae prophetae, filii Sarei, filii Azarei, filii Helchiae, filii Salame, filii Sadoch, filii Acitob (Esran ilmestys latinaksi) perseus.tufts.edu. Viitattu 31.10.2013.
Papuanhaikara

| Papuanhaikara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Haikarat Ardeidae
Suku::  Zonerodius
Laji::  heliosylus
Kaksiosainen nimi
 Zonerodius heliosylus  (Lesson & Garnot, 1828) 
Katso myös
   Papuanhaikara Wikispeciesissä   Papuanhaikara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Papuanhaikara (Zonerodius heliosylus) on haikaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Uudesta-Guineasta.
Koko ja ulkonäkö

Papuanhaikara voi kasvaa 65–71 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on tukevahko. Nokka on pitkä. Nokihaikaran päälaki on musta ja pää, kaula ja rinta tumman ruskeat ja mustaraitaiset. Väri vaalenee vatsaa kohden. Silmienympärys on keltainen tai vihertävä. Papuanhaikaran selkä ja siivet ovat tummanrukean ja mustan raidoittamat.
Levinneisyys ja elintavat

Papuanhaikaraa tavataan Uudesta-Guineasta ja läheisiltä Arun ja Salawatin saarilta. Lajin elinympäristöä ovat soiset ja jokivarsien metsät. Lintu on peto ja syö esimerkiksi kaloja, äyriäisiä ja hyönteisiä. Kannan kooksi arvioidaan alle 10 000 yksilöä ja luokitellaan silmälläpidettäväksi. Kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen hakkuiden vuoksi.
Etelänopuntiat

| Etelänopuntiat |
| --- | --- |
 Pylväsetelänopuntia (Austrocylindropuntia subulata)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Suku::  Etelänopuntiat Austrocylindropuntia  Backeb.
Katso myös
   Etelänopuntiat Wikispeciesissä   Etelänopuntiat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelänopuntiat (Austrocylindropuntia) on opuntioille läheinen kaktuskasvisuku (heimo Cactaceae). Siinä on 11 lajia, joiden avainomainaisuuksia Opuntioideae-alaheimon keskuudessa ovat piikkien tuppien puuttuminen, varren lieriömäiset nivelvälit ja erikoinen siemenen rakenne.
Levinneisyys

Suvun lajit ovat peräisin Argentiinasta, Boliviasta, Ecuadorista ja Perusta.
Tuntomerkit

Kasvit ovat enimmäkseen pensasmaisia, joskus puumaisia, ja muodostavat väljäoksaisia pensaita tai joskus tiheitä mättäitä. Suurimmat lajit voivat kasvaa viiden metrin korkuisiksi, pienimmät vain puolen metrin. Juuret ovat mukulallisia. Varsi on lieriömäinen ja haarajatkoisesti kasvava, toisinaan nivelikäs. Lehdet ovat enemmän tai vähemmän pysyviä, mutta lopulta kuolevat pois. Ne ovat liereitä, jopa puolen sentin mittaisia. Areoleissa on Opuntioideae-alaheimolle tyypillisesti väkäpäisiä karvoja eli glokidioita karvojen ja varsinaisten piikkien lisäksi. Piikit ovat sileitä, eikä niissä ole paperimaisia tuppia.
Etelänopuntioiden kukat ovat keltaisia, vaaleanpunaisia tai punaisia lyhyine terälehtineen. Hedelmä on paksuseinäinen, soikiomainen ja mehevä. Siemenet ovat pieniä tai isoja, jopa 7 mm pitkiä, ja muodoltaan pyöreitä tai päärynämäisiä. Joskus siemenen sivuilla on harjut, pinnalla hieno karvoitus ja vyömäinen siemenaiheen varren (funikuluksen) jäänne.
Lajit

Edward Andersonin mukaan suvun 11 lajia ovat:
Austrocylindropuntia clavarioides – sormietelänopuntia, sormiopuntia
Austrocylindropuntia cylindrica – pilarietelänopuntia, pilariopuntia
Austrocylindropuntia floccosa
Austrocylindropuntia hirschii
Austrocylindropuntia lagopus
Austrocylindropuntia pachypus
Austrocylindropuntia punta-caillan
Austrocylindropuntia salmiana – puikkoetelänopuntia, puikko-opuntia
Austrocylindropuntia shaferi
Austrocylindropuntia subulata – pylväsetelänopuntia
Austrocylindropuntia verschaffeltii
Austrocylindropuntia vestita – kynsietelänopuntia, kynsiopuntia
Austrocylindropuntia yanganucensis
Baekjeongit

Beakjeongia esittävä näyttelijä.
Baekjeongit (kor. 백정, Baekjeong, hanja 白丁, McCune-Reischauer paekchǒng) olivat korealainen kastittomien yhteiskuntaluokka, joka muodostui tiettyjen ammattiryhmien jäsenistä, kuten nahkureista ja lihakauppaista. Virallinen syrjintä lopetettiin 1800-luvun loppupuoliskolla, mutta epäluuloja baekjeongeja kohtaan esiintyy joissain tilanteissa edelleen.
Burakulaiset muodostavat hyvin saman kaltaisen yhteiskuntaluokan Japanissa.
Piirteet

Baekjeongit muodostivat kastittomien luokan korealaisessa yhteiskunnassa. Ryhmänä he eivät ole niinkään oma etninen ryhmänsä, vaan pikemminkin ammattikuntaryhmä. Esimerkiksi fyysisesti he eivät poikkea muusta väestöstä. Heille on tosin historian saatossa muodostunut joitakin etnisille ryhmille tyypillisiä piirteitä. Baekjeongit olivat esimerkiksi nylkyreitä, nahkureita ja lihakauppiaita. Baekjeongien ammatteja pidettiin eri syistä "epäpuhtaina" ja he kohtasivat halveksuntaa muilta yhteiskuntaluokilta. Esimerkiksi avioliitot beakjeongien ja muiden yhteiskuntaluokkien jäsenten välillä olivat harvinaisia. Ammatinharjoittajina he olivat kuitenkin tarpeellisia ja heillä oli omien alojensa monopoli aina 1800-luvun jälkipuoliskolle saakka. He poikkesivat myös orjista, sillä he omistivat oman työnsä, valmistamansa tuotteet ja niistä saamansa tuoton. Nimi baekjeong voidaan kääntää suomeksi sivistymättömiksi tai yksinkertaiseksi väeksi.
Historia

Beakjeongit muistuttavat historialtaan ja monilta piirteiltään Japanin vastaavaa burakulaisten yhteiskuntaluokkaa. Mahdollisesti molemmat ryhmät edustavat samaa hyvin vanhaa nahkurien ja nylkyrien ammattikuntaa. Korean Joseon-dynastian aikana baekjeongit valmistivat esimerkiksi satuloita ja muita nahkatuotteita. Muiden korealaisten kaltaiset ihmisoikeudet beakjeongit saivat vasta 1870-luvulla. Japanin burakulaiset olivat saaneet vastaavat oikeudet Japanissa samoihin aikoihin. Vuonna 1894 poistettiin säädös, jonka mukaan beakjeongien tuli käyttää teurastajan päähinettä. Epäluulo ja syrjintä jatkui kuitenkin pidempään. 1800-luvun loppupuoliskolla monet beakjeongit kääntyivät ulkomaalaisten tekemän lähetystyön tuloksena kristinuskoon, koska kristityt eivät hyväksyneet yhteiskuntaluokkien erottelua.
Nykyisin beakjeongit asuvat sekaisin muun väestön keskuudessa ja korealaisten asenteet ovat muuttuneet jonkin verran. Korealaisten suhtautumista beakjeongeihin voidaan pitää suopeampana, kuin japanilaisten suhtautumista burakulaisiin. Syrjintää esiintyy kuitenkin edelleen tietyissä tilanteissa ja monet baekjeongit ovatkin pyrkineet salaamaan alkuperänsä. Beakjeongien nykyisestä lukumäärästä ei ole virallisia tilastoja. Nykyisin heitä on ehkä noin 80 000. Monet beakjeongit harjoittavat edelleen vanhoja ammattejaan nylkyreinä, nahkureina, teurastajina ja lihakauppiaina. Monet ovat myös jääneet työttömiksi.