stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Victory
Palvelus 1778–1783 > Lippu-upseerit

Alus oli palvelusjakson aikana seuraavien lippu-upseerien lippulaivana:
amiraali Augustus Keppel 16. toukokuuta – 28. lokakuuta 1778
amiraali Sir Charles Hardy 19. maaliskuuta – 14. toukokuuta 1779
amiraali Sir Francis Geary 24. toukokuuta – 28. elokuuta 1780
amiraali Sir Francis W. Drake 26. syyskuuta – 29. joulukuuta 1780
vara-amiraali Hyde Parker 20. maaliskuuta – 31. toukokuuta 1781
kommodori John Elliot kesäkuu – elokuu 1781
kontra-amiraali Richard Kempenfelt 10. syyskuuta 1781 – 11. maaliskuuta 1782
amiraali lordi Richard Howe 20. huhtikuuta – 14. marraskuuta 1782
Palvelus 1787

Victory palautettiin palvelukseen lauantaina 6. lokakuuta 1787 päällikkönään luutnantti John Doling. Aluksen varsinainen päällikkö Charles Hope saapui hieman myöhemmin alukselle. Alus siirrettiin 27. lokakuuta telakalle miehistön poistettua painolastin. Alus poistui telakalta 10. marraskuuta. Kontra-amiraali Sir Francis Samuel Drake nosti 27. marraskuuta aluksella lippunsa. Alus poistettiin palveluksesta 5. joulukuuta, jolloin aluksen päällikkönä ollut Hope poistui alukselta.
Palvelus 1790–1797 > Päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat palvelusjakson aikana seuraavat upseerit:
John Knight 13. toukokuuta 1790 – 2. syyskuuta 1791
John Knight 29. joulukuuta 1792 – 3. joulukuuta 1795
George Grey 4. joulukuuta 1795 – 30. maaliskuuta 1797
Thomas Sotheby 1. huhtikuuta – 20. kesäkuuta 1797
William Cumming 21. kesäkuuta – 26. marraskuuta 1797
Palvelus 1790–1797 > Lippu-upseerit

Alus oli palvelusjakson aikana seuraavien lippu-upseerien lippulaivana:
amiraali lordi Richard Howe heinäkuu – elokuuta 1790
amiraali lordi Alexander Hood elokuu 1790 – elokuu 1791
kontra-amiraali Sir Hyde Parker 6. helmikuuta – toukokuu 1793
amiraali lordi Alexander Hood 6. toukokuuta 1793 – 15. joulukuuta 1794
kontra-amiraali John Mann 8. heinäkuuta – 27. syyskuuta 1795
vara-amiraali Robert Linzee lokakuu – marraskuu 1795
amiraali Sir John Jervis 3. joulukuuta 1795 – 30. maaliskuuta 1797
Palvelus 1803–1806 > Päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat palvelusjakson aikana seuraavat upseerit:
Samuel Sutton 9. huhtikuuta – 30. heinäkuuta 1803
Thomas M. Hardy 31. heinäkuuta – 15. tammikuuta 1806
Palvelus 1803–1806 > Lippu-upseerit

Alus oli palvelusjakson aikana seuraavien lippu-upseerien lippulaivana:
vara-amiraali lordi Horatio Nelson 18. – 20. toukokuuta 1803
vara-amiraali lordi Horatio Nelson heinäkuu 1803 – 21. lokakuuta 1805
Palvelus 1808–1812 > Päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat palvelusjakson aikana seuraavat upseerit:
John Searle (Serrell) 27. tammikuuta – 22. maaliskuuta 1808
Philip Dumaresq 23. maaliskuuta 1808 – 18. joulukuuta 1812
Palvelus 1808–1812 > Lippu-upseerit

Alus oli palvelusjakson aikana seuraavien lippu-upseerien lippulaivana:
amiraali Sir James Saumarez 18. maaliskuuta – 9. joulukuuta 1808
amiraali Sir James Saumarez 8. huhtikuuta – joulukuu 1809
amiraali Sir James Saumarez 11. maaliskuuta – 3. joulukuuta 1810
kontra-amiraali Sir Joseph Yorke joulukuu 1810 – maaliskuu 1811
amiraali Sir James Saumarez 2. huhtikuuta – joulukuu 1811
amiraali Sir James Saumarez 14. huhtikuuta – 13. lokakuuta 1812
Museolaivaksi

Victory oli reservissä, kunnes se modernisoitiin 26. maaliskuuta 1814 – 15. tammikuuta 1816 Portsmouthissa. Alus sijoitettiin katokseen, joka suojasi sen runkoa säältä. Kesäkuussa 1820 alus siirrettiin jälleen telakalle, ja kahden seuraavan kuukauden aikana aluksen pohjan kuparointi uusittiin.
Joulukuussa 1823 alus otettiin käsiteltäväksi ja varustettavaksi vartiolaivaksi. Vaikka työ valmistuikin vasta elokuussa, alus otettiin palvelukseen jo 31. tammikuuta 1824 päällikkönään Charles Inglis, joka oli tehtävässä aina 30. huhtikuuta 1827 saakka. Alus oli koko tuon ajan satama-amiraalin lippulaivana ja se poistettiin palveluksesta 24. huhtikuuta 1830. Seuranneen vuoden alus reservistä vastanneen kapteenin toimistona aina lokakuuhun 1831, jolloin alus sijoitettiin poistolistalle.
Aiemmin Victoryllä ollut päällikkö Hardy oli nyt ensimmäinen merilordi, ja vaimonsa pyynnöstä hän jätti vahvistamatta poistolistalle sijoittamisen. Alus palautettiin palvelukseen lokakuussa 1831 satama amiraalin lippulaivana, missä tehtävässä se oli elokuuhun 1836. Alus palautettiin palvelukseen 1837 Portsmouthin huollosta vastaavan amiraalin lippulaivana.
Alus siirrettiin 18. syyskuuta 1857 telakalle, jolloin aluksen pohja uudelleen kuparoitiin. Alus poistui telakalta 13. huhtikuuta 1858. Seuraavana vuonna se määrättiin Portsmouthin komentajan lippulaivaksi ja vuonna 1869 aluksesta tehtiin HMS Duke  of Wellingtonin varasto. Tuona aikana alukselle ruvettiin järjestämään epävirallisia vierailuja ja aluksen yhteyteen perustettiin pieni museo. Alus kunnostettiin 1888, ja sen pohja kuparoitiin viidennentoista ja samalla viimeisen kerran. Aluksesta tehtiin 1889 Kotilaivaston komentajan lippulaiva.
Romutettavaksi hinattu HMS Neptune törmäsi Victoryyn ja se piti siirtää 1903 telakalle korjattavaksi. Tapaus ja lähestyvä Trafalgarin taistelun satavuotisjuhla nostivat aluksen kohtalon keskusteluun, mutta ensimmäinen maailmansota oli jo ovella. Society for Nautical Research herättämän keskustelun seurauksena alus siirrettiin lopulta 12. tammikuuta 1922 telakalle, missä se kunnostettiin Victory Technical Committeen valvonnassa vuoden 1805 ulkoasuun. Alus avattiin yleisölle vuonna 1928.
Vuonna 1955 aluksen puuosista löytyi lahoa ja uudelleen muodostetun Victory Advisor Technical Committeen valvonnassa suuria osia aluksen rungosta rakennettiin uudelleen. Työ saatiin päätökseen 1996. Syyskuussa 1991 alukselle nimettiin ensimmäinen valvoja ja kuraattori, joka työskentelee samalla aluksen päällikön teknisenä ja historiallisena neuvonantajana.
Museolaivaksi > Päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat palvelusjakson aikana seuraavat upseerit:
Lewis Shepheard 6. tammikuuta – 8. maaliskuuta 1813
Charles Inglis 31. tammikuuta 1824 – 30. huhtikuuta 1827
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Laivan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
HMS Victoryn kuvagalleria (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Historic Naval Ships Association - HMS Victory (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
How an 18th Century Sailing Battleship Works Animaatio, joka havainnollistaa HMS Victoryn rakennetta kolmiulotteisen mallin avulla. Video, 25 min. YouTube.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: 1745 Establishment | Royal Navyn ensimmäisen luokan linjalaivat | Seuraaja: Barfleur-luokka |
HMS Victoryn mastot
Hedelmätarha

Hedelmätarha voi tarkoittaa seuraavia:
hedelmätarha, hedelmänviljelyyn tarkoitettu puutarhan osa
Hedelmätarha, asuinalue Salpakankaalla Hollolassa
Hedelmätarha, lautapeli
Hedelmätarha, Valion mehubrändi
Kadotettujen hedelmätarha, Nadifa Mohamedin romaani
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Hedelmätarha”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Hard Enough

| Hard Enough Francine |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1990
 Tyylilaji: Rock and roll
 Kesto: 47.54
Francinen muut julkaisut
| Fire 1990 | Hard Enough 1990 | A Piece of Noise 1992 |
Hard Enough on suomalaisen Francine-yhtyeen toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1990.
Kappaleet

Rumble on the Bayou – 2.43
Three Cool Cats – 3.00
Before I Say Hello – 3.06
Second-Hand Store – 2.58
Good Love – 3.13
Cure Me – 4.33
Walking on Thin Ice – 3.24
Red Hot Love – 2.45
I Had Enough – 2.59
Losin' It All – 3.53
I Got You – 2.28
I'll Be There – 3.25
I Can't Help Myself – 2.22
Three Cool Cats (Polarcat Mix) – 3.25
Easy Come, Easy Go – 3.37
Haifan yliopisto

| Haifan yliopisto> אוניברסיטת חיפה University of Haifa |
| --- | --- |
  
 Haifan yliopistokampusta etelästä nähtynä.
Perustettu:  1972 (1963)
Tyyppi:  julkinen
Opiskelijoita:  14 776 (17 917)
Sijainti:  Haifa (199 Aba Khoushy Avenue, Mount Carmel, Haifa 3498838),  Israel
Sivusto:  www.haifa.ac.il
Haifan yliopisto (hepreaksi: אוניברסיטת חיפה) on vuonna 1972 (1963) perustettu, Israelin Haifassa toimiva yliopisto.
Yliopistossa opiskelee noin 15 000 (18 000) opiskelijaa. Yliopistossa voi opiskella muun muassa yhteiskuntatieteitä, humanistisia tieteitä, oikeustiedettä ja kasvatustiedettä. Yliopisto jakautuu kuuteen tiedekuntaan: humanistinen, yhteiskuntatieteellinen, oikeustieteellinen, luonnontieteellinen ja luonnontieteiden opetus, sosiaalipolitiikka ja terveystieteet sekä kasvatustieteellinen.
Haifan yliopistossa toimii arkeologinen ja taidemuseo Hechtin museo, useita tutkimuskeskuksia ja laitoksia, kuten Evoluution tutkimuslaitos, Informaatioyhteiskunnan tutkimuslaitos, Kansallisen turvallisuuden tutkimuskeskus, Matkailun tutkimuskeskus ja  IBM:n tutkimuskeskus.
Historia

Haifan yliopiston on perustanut 1963 Haifan kaupungin pormestari Abba Hushi Jerusalemin heprealaisen yliopiston akateemisella tuella.
Ensimmäisenä vuonna yliopistossa opiskeli 472 opiskelijaa. Humanistisia ja yhteiskuntatieteellisiä aineita saattoi opiskella seuraavilla osastoilla: raamatuntutkimus, heprealainen kirjallisuus ja kielitiede, juutalaisten historia, yleinen historia, ranskan kieli ja kirjallisuus, englannin kieli ja kirjallisuus, arabian kieli ja kirjallisuus, maantiede, sosiologia ja yhteiskuntatiede. Opetushenkilökuntaa oli 180, joista 50 oli Haifassa vakituisesti.
Yliopisto antoi todistukset ensimmäisille sieltä valmistuneille vuonna 1967. Heitä oli 75, ja kolme neljästä aikoi alkaa opettajaksi.
Oppilaitos sijaitsi alkuun Erdstein Housessa Haifan Hadar Hacarmel -alueella, mutta se kävi pian ahtaaksi. Yliopisto siirtyi Merkaz Hakarmeliin ja sijoittui rakennukseen, jossa on nyt Viides kunnallinen lukio. Vuonna 1966 Yliopisto muutti Carmelvuorelle, jossa sen pääkampus sijaitsee nykyisin.
Laitoksen ensimmäinen rakennus "Monitoimirakennus", pystytettiin 1966. Siinä oli luokkahuoneita, laboratorioita, 110 000 teoksen kirjasto ja kahvio. Brasilialainen arkkitehti Oscar Niemeyer suunnitteli kampuksen, jolla sijaitsisivat kaikki yliopiston toiminnot yhdessä kokonaisuudessa.
Sijoitus yliopistorankingeissa

Vuonna 2017 kansainvälinen Shanghain Jiao Tong -yliopiston ARWU-yliopistoranking luokitteli Haifan yliopisto sijalle 601.–700. maailmassa.  THE-yliopistoranking arvioi yliopiston vuoden 2018 listallaan 100. sijalle Aasiassa ja sijaluokkaan 601–800 maailmassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haifan yliopisto Wikimedia Commonsissa
The Eshkol Tower
Happomarjakasvit

| Happomarjakasvit |
| --- | --- |
 Japaninhappomarjan (Berberis thunbergii) oksa ja marjoja
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Happomarjakasvit Berberidaceae  Juss.
Alaheimot
 Berberidoideae  Nandinoideae  Podophylloideae  
Katso myös
   Happomarjakasvit Wikispeciesissä   Happomarjakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Happomarjakasvit (Berberidaceae) on putkilokasviheimo, johon kuuluu noin 570 lajia. Ne jaetaan neljääntoista sukuun, joista eniten lajeja kuuluu happomarjoihin (Berberis). Happomarjakasveihin kuuluu sekä pensaita, pieniä puita että ruohovartisia kasveja.
Esimerkkejä heimon koristekasvilajeista ovat lännenmahonia eli mahonia (Mahonia aquifolium), japaninhappomarja (Berberis thunbergii) ja alppivarjohiippa (Epimedium alpinum).
Happomarjakasvien sukuja

Achlys
Berberis – happomarjat
Bongardia – mesikultiot
Caulophyllum – sinisiemenet
Diphylleia – sontikat
Epimedium – varjohiipat
Gymnospermium – keltasormiot
Jeffersonia – näkit
Leontice – leijonanlyhdyt
Mahonia – mahoniat
Nandina – nandinat
Podophyllum – jalkalehdet
Ranzania – sinikatveet
Sinopodophyllum – himalajanjalkalehdet
Vancouveria
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Happomarjakasvit (Berberidaceae)
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Happomarjakasvit (Berberidaceae)
Den virtuella floran: Berberisväxter (Berberidaceae) (ruotsiksi)
Flora of China: Berberidaceae (englanniksi)
Haus Steiner

| Haus Steiner |
| --- | --- |

Osoite:  St. Veit-Gasse 10
Sijainti:  Wien, Itävalta
Koordinaatit:  48°11′1.6″N, 16°16′59.32″E
Rakennustyyppi:  asuinrakennus
Valmistumisvuosi:  1910
Suunnittelija:  Adolf Loos
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haus Steiner on Adolf Loosin suunnittelema asuinrakennus Wienissä. Se valmistui 1910 ja on merkittävä varhaisen modernin arkkitehtuurin rakennus.
Loos suunnitteli Haus Steinerin taidemaalari Lilly Steinerille ja tämän aviomiehelle Hugolle. Rakennus sijaitsee Wienin esikaupunkialueella, jossa rakennusmääräykset olivat tarkkoja. Tien suuntaan oleva julkisivu sai olla vain yksikerroksinen, mutta vinokattoon hyväksyttiin myös yksi pystyikkuna. Haus Steinerin julkisivu onkin vain yksikerroksinen, ja puoliympyrän muotoisessa metallipäällyistessä katossa on korkea ikkuna, joka antaa valoa ensimmäisessä kerroksessa olevaan ateljeeseen. Puutarhan puolelle rakennus näyttäytyy kolmikerroksisena.
Haus Steinerin ansiosta Loosin maine modernina arkkitehtina levisi Wienin ulkopuolelle. Rakennuksen puutarhan puoleista julkisivua esitellään usein alan kirjallisuudessa esimerkkinä radikaalin rationalistisesta modernista arkkitehtuurista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haus Steiner Wikimedia Commonsissa
Haus Steiner Great Buildings -sivustolla (englanniksi)
Harjunlammi (Janakkala)

| Harjunlammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Janakkala
Koordinaatit:  60°54′19″N, 24°51′24″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Puujoen alue (35.82)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  35.824.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  127,2  m 
Rantaviiva:  0,7 km  
Pinta-ala:  3,472  ha 
 fiHarjunlammi 
Harjunlammi  on Kanta-Hämeessä Janakkalassa Mallinkaisten kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,5 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä ja lammen ranta on itäistä rantaa lukuun ottamatta soistunutta metsämaata tai suota. Itäranta viettää jyrkemmin veteen eikä siellä ei ole suota. Siellä sijaitsee kolme vapaa-ajan asuntoa kuten myös lounaassa suosaarekkeessa ja länsirannassa yhteensä kolme. Niille kulkee tie Turengilta.
Vesistösuhteet

Lampi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Puujoen alueeseen. Se jaetaan vielä Heinäjoen valuma-alueeseen, johon lampi kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 127,2 metriä mpy. Lampeen ei johda ojia eikä sillä ole laskuojaa. veden ilmeisesti suotuvat maan ja suon pintavetenä alempana sijaitsevaa Haukilammiin.
Gustav Larsson

| Gustav Larsson |
| --- | --- |
 Gustav Larsson Tour de Romandien prologissa 2007
Henkilötiedot
Koko nimi:  Gustav Erik Larsson
Syntynyt: 20. syyskuuta 1980 (ikä 44)
Kansalaisuus:   Ruotsi
Pyöräilijä
Pituus:  194 cm
Paino:  77 kg
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  aika-ajon erikoismies
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
2001–2002 2003–2005 2006 2007 2008–2011 2012 2013–2014 2015 2016:  Crescent Fassa Bortolo Française des Jeux Unibet.com Team CSC / Team Saxo Bank Vacansoleil Pro Cycling Team IAM Cyclnig Cult Energy Pro Cycling Team Coloquick
Suurimmat voitot
  Ruotsin aika-ajomestari 2006, 2007, 2010–2013, 2015 Italian ympäriajo, etappi 
 Tiedot päivitetty: 10. tammikuuta 2024 
Aiheesta muualla
www.gustavlarsson.com
| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten pyöräily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten pyöräily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten pyöräily. Olympialaiset  | Maa:   Ruotsi> Miesten pyöräily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Peking 2008 | aika-ajo |  |
| Maantiepyöräilyn MM-kilpailut  | Maantiepyöräilyn MM-kilpailut  | Maantiepyöräilyn MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa |  Mendrisio 2009 | aika-ajo |  |
Gustav Erik Larsson (s. 20. syyskuuta 1980 Gemla) on ruotsalainen maantiepyöräilijä, joka kilpsili ammattilaisena vuosina 2001–2016. Hän oli parhaimmillaan aika-ajossa, jossa saavutti Pekingin olympialaisissa 2008 hopeaa runsaat puoli minuuttia Fabian Cancellaralle hävinneenä. Seuraavan vuoden MM-kilpailuissa Mendrisiossa hän sai niin ikään hopeaa hävittyään Cancellaralle lähes puolitoista minuuttia.
Haurut

Haurut eli rakkolevät (Fucaceae) on ruskolevien luokkaan kuuluva heimo. Siihen kuuluvia sukuja ovat samanniminen suku haurut (Fucus), solmulevät (Ascophyllum) ja ruskokuurniot (Pelvetia). Hauruja on havaittu koko Suomenlahden alueella ja eteläisellä Pohjanlahdella Selkämerelle saakka.
Haurut antavat suojapaikkoja kalanpoikasille ja monenlaisille selkärangattomille eläimille. Haurut ovat useiden kalalajien ravintoa. Haurut elävät samoilla kasvupaikoilla kuin haurunturkki (Elachista fucicola), litupilvilevä (Ectocarpus siliculosus) ja lettiruskohahtu (Pylaiella littoralis).
Aiheesta muualla

iNaturalist: Haurut (Fucaceae)
ITIS: Fucaceae (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Fucaceae (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Fucaceae (englanniksi)
Haurut (suku)

| Haurut |
| --- | --- |
 Sahahauru (Fucus serratus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Chromalveolata
Kaari::  Ruskeat levät Heterokontophyta
Luokka::  Ruskolevät Phaeophyceae
Lahko::  Fucales
Heimo::  Haurut Fucaceae
Suku::  Haurut Fucus  Linnaeus
Katso myös
   Haurut (suku) Wikispeciesissä   Haurut (suku) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haurut (Fucus) on samannimiseen haurujen heimoon kuuluva leväsuku. Siihen kuuluvia lajeja ovat:
Rakkohauru eli rakkolevä (Fucus vesiculosus)
Itämerenhauru eli pikkuhauru (Fucus radicans)
Häilyhauru (Fucus evanescens)
Sahahauru (Fucus serratus)
Kierrehauru (Fucus spiralis).
Hauruja tavataan Suomessa Suomenlahdella, Saaristomerellä ja Pohjanlahdella. Rakkohauru ja itämerenhauru kasvavat kovapohjaisilla kasvupaikoilla muodostaen tiheitä, puskamaisia kasvustoja. Jotkut pienempikokoiset haurut elävät avoimilla kasvupaikoilla.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Haurut (Fucus)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Fucus (englanniksi)
iNaturalist: Suku Fucus
ITIS: Fucus (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Fucus (englanniksi)
PheroBase: Genus Compounds: Fucus (englanniksi)
Grenadan maantiede

| Grenadan maantiede |
| --- | --- |
 kartta
Maanosa:  Pohjois-Amerikka
Tilastot
Pinta-ala:  344 km²
 – Maa:  344 km²
 – Sisävesi:  0 km² (0 %)
Rantaviiva:  121 km
Rajan pituus:  0 km
Ennätykset
Korkein kohta:  Mount Saint Catherine, 840 m
Matalin kohta:  Atlantti, 0 m
Ilmasto
Ilmasto:  trooppinen
Luonnonvarat
Luonnonvarat:  puutavara, hedelmät
Grenada on maantieteellisesti monimuotoinen, vaikka sen kokonaispinta-ala on vain 344 neliökilometriä. Grenadaan kuuluu useita saaria, joista suurin on samanniminen pääsaari, pinta-alaltaan 310 neliökilometriä. Seuraavaksi suurimmat saaret ovat Carriacou ja Petite Martinique, jotka kuuluvat Grenadiinien saariryhmään. Grenada on vuoristoinen ja Carriacou kukkulainen. Petite Martinique on muodostunut yhdestä tulivuoresta. Saaret ovat vulkaanisia, mutta niiden tulivuoret ovat jo sammuneet. Grenadan pääsaaren vuoristoja halkovat monet pienet joet, jotka ovat uurtaneet vuoristoon jyrkkäreunaisia ja syviä laaksoja.
Grenadan ilmasto on trooppinen, ja päivän keskilämpötila on noin 25–31 astetta vuoden ympäri. Vuosi jakaantuu sadekauteen ja kuivaankauteen. Vuotuinen sadanta vaihtelee vuoristojen 3 500 millimetristä alankojen 1 500 millimetriin. Vaikka Grenada sijaitsee pyörremyrskyjen pääreitin eteläpuolelle, sinne on iskenyt useita tuhoisia hurrikaaneja.
Kasvillisuus vaihtelee Grenadan pääsaarella korkeuden mukaan, korkeimpien huippujen pilvimetsistä sademetsiin ja rannikoiden kuiviin metsiin. Carriacoulla ja Petite Martiniquelle kasvaa pääasiassa rannikkometsiä ja kuivia pensaikkoja. Grenadalla ja Carriacoulla on myös mangrovemetsiä ja soita. Saarten eläimistöön kuuluvat muun muassa orjien Länsi-Afrikasta tuoma monamarakatti. Riistaeläimiä ovat yhdeksänvyövyötiäinen ja kaksi opossumilajia. Maan kansallislintu on grenadanjuoksukyyhky, jonka uskotaan olevan saaren kotoperäinen laji.
Fyysinen maantiede

Grenadan saaret ovat Pieniin Antilleihin kuuluvien Windwardsaarten eteläisimpiä saaria. Grenadan pinta-ala on 344 neliökilometriä. Valtion pääsaari on Grenada, jonka koko on noin 310 neliökilometriä. Sen lisäksi valtioon kuuluu Grenadiinien saarijonon saaret Martiniquen kanaalin eteläpuolelta. Kanaalin pohjoispuolen saaret kuuluvat Saint Vincentiin. Grenadan länsipuolella on Karibianmeri ja itäpuolella Atlantti.
Grenadan pääsaari on muodoltaan soikea, noin 34 kilometriä pitkä ja 18 kilometriä leveä. Saaren sisämaa on vuoristoista vulkaanisen historiansa takia. Vuoristojen selänteet kulkevat etelä-pohjoissuuntaisesti, ja niitä halkovat melko syvät ja jyrkkäreunaiset laaksot. Saaren korkein kohta on pohjoisosassa oleva 840-metrinen Mount Saint Catherine. Grenadan pääsaaren muodot ovat voimakaspiirteisemmät kuin muiden maahan kuuluvien saarien, mutta muuten kaikkien saarien maantieteelliset olot ovat samankaltaiset.
Grenadan pääsaaren pohjoispuolen saaria ovat Ronde Island, Carriacou ja Petite Martinique. Carriacou on toiseksi suurin saari, ja se sijaitsee Grenadasta 37 kilometriä pohjoiseen. Sen kukkulaisen sisämaan korkeimmat kohdat ovat 291-metrinen High North ja 290-metrinen Morne Jaloux. Saaren Atlantin puoleinen rannikko on kivikkoinen, kun taas Karibianmeren-rannikolla on useita suojaisia lahtia. Viisi kilometriä Carriacousta pohjoiseen on noin kahden neliökilometrin laajuinen Petite Martinique, joka on käytännössä muodostunut 225 metrin korkeuteen kohoavasta tulivuoresta.
Grenadan saaret ovat osa Pienien Antillien vulkaanista kaarta, ja saaren monet kivi- ja maalajit ovat vulkaanisia. Vaikka saarten tulivuoritoiminta on sammunut, viisi kilometriä Ronde Islandista länteen sijaitsee Kick ’em Jenny, jonka uskotaan olevan Pienten Antillien ainoa toimiva merenalainen tulivuori.
Saarilla on muutamia kraatterijärviä, joista suurin on Grand Etang. Se on noin 530 metrin korkeudessa, ja sen pinta-ala on noin 15 hehtaaria. Grenadan saarella on useita lyhyitä jokia, joiden virtaama on melko suuri niiden yläjuoksulla mutta jotka ovat alajuoksullaan verkkaisia ja meanderoivia.
Ilmasto

Grenadan ilmasto on trooppinen, ja päivän keskilämpötila on tammi-helmikuussa noin 25 astetta ja heinä-elokuussa 31 astetta. Sadekausi on heinäkuulta joulukuulle, jolloin pasaatituulet tuovat epävakaata ilmaa, ja kuivakausi tammikuulta kesäkuulle. Vuoden sadanta vaihtelee tuulenpuoleisten rinteiden 3 500 millimetristä alankoiden 1 500 millimetriin. Ilman suhteellinen kosteus on sadekaudella melkein 80 prosenttia ja kuivallakaudella 68–78 prosenttia.
Grenada sijaitsee yleisimmän pyörremyrskyreitin eteläpuolella, mutta pyörremyrskyt ovat tehneet maassa tuhoa muun muassa vuosina 1955, 1979 ja 1980. Vuonna 2004 Grenadalle iskenyttä hurrikaani Ivania pidetään maan lähihistorian tuhoisimpana.