stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liekokasvit
Evoluutio

Liekokasveilla ei ole läheisiä sukulaisia missään kasviryhmässä, sukulaisuus lahnanruoho- ja mähkäkasveihinkin (heimot Isoëtaceae ja Selaginellaceae) on hyvin etäinen. Fossiiliaineisto on niukka, eikä tunnettuja fossiileja pystytä sijoittamaan mihinkään nykyiseen liekokasvisukuun. Heimo lienee peräisin hiilikaudelta, jolloin niiden puumaiset sukulaiset olivat valtakasvillisuutta. Nykyiset liekokasvit muodostavat kolme (tai jopa viisi) kladia eli kehityslinjaa. Joidenkin tutkijoiden mielestä nämä kladit ovat jaettavissa edelleen, jolloin sukujen määrä nousisi 14:ään, mutta monet niistä jäävät tuntomerkeiltään ja morfologialtaan hämäriksi. Omalaatuisin on eräs ketunliekolaji, Huperzia drummondii (entinen Phylloglossum drummondii) maanalaisine mukuloineen, lehtiruusukkeineen ja lehdettömän pesäkeperän päässä sijaitsevine itiötähkineen. Laji on sopeutuma ajoittain kuivuvaan kasvuympäristöön Australiassa, ja on ulkonäöstään huolimatta selvästi ketunliekojen sukuun kuuluva.
Liekokasvisukuja

Dendrolycopodium A.Haines – hakolieot – luokitellaan myös tähkäliekojen synonyymiksi
Diphasiastrum Holub – suomulieot, aiemmin keltalieot – luokitellaan myös tähkäliekojen synonyymiksi
Huperzia Bernh. – ketunlieot
Lycopodiella Holub – konnanlieot
Lycopodium L. – tähkälieot, aiemmin riidenlieot
Phlegmariurus (Herter) Holub – häntälieot – luokitellaan myös ketunliekojen synonyymiksi
Phylloglossum Kunze – luokitellaan myös ketunliekojen synonyymiksi
Spinulum A.Haines – otalieot – luokitellaan myös tähkäliekojen synonyymiksi
Christenhusz ja muut (2017) jakavat liekokasvit kolmeen sukuun, joissa on yhteensä noin 400 lajia. Runsaimmin lajeja sisältää ketunliekojen suku, jossa on valtaosa lajeista (noin 300 – 347); konnanliekoihin lasketaan kuuluvaksi noin 40 ja tähkäliekoihin niin ikään nelisenkymmentä tai 50 lajia.
Käyttö

Helposti syttyvien öljypitoisten itiöidensä vuoksi katinliekoa (Lycopodium clavatum) ja sen sukulaisia on kerätty ja myyty ns. kärpäsruutina. Ilmaan sekoitettuna siitä syntyy räjähtävä seos, jota käytetään laajalti elokuvateollisuudessa tehosteena. Aiemmin sitä on käytetty muoviesineiden, kuten kondomien ja leikkauskäsineiden, puuteroimiseen, metallimuottien päällystämiseen estämään valettavaa metallia sulautumasta niihin, farmaseutiikassa pillerien pinnalla ja meikkaamisessa puuterina. Altistuminen liekopölylle voi aiheuttaa allergisia reaktioita lievistä ihotulehduksista vakavaan astmaan, niinpä sen käyttö mm. kosmetiikassa on enimmäkseen loppunut. Tunturilieon itiöitä on käytetty Skandinaviassa vaaleankeltaisen väriaineen valmistukseen yhdessä juolukan (Vaccinium uliginosum) oksien kanssa. Useita tähkäliekolajeja on käytetty mattojen, hattujen, laukkujen ja kalanpyydysten kutomiseen.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Lycopodiaceae
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q739565  Wikispecies: Lycopodiaceae  APNI: 54574  EoL: 4170  EPPO: 1LYCF  Euro+Med PlantBase: 274c5d31-8ca1-4cc1-ba9a-5c1781debe30  FloraBase: 22715  FNA: 10527  FoAO2: Lycopodiaceae  FoC: 10527  GBIF: 6725  GRIN: 1216  iNaturalist: 47621  IPNI: 30000139-2  IRMNG: 114852  ITIS: 17012  NBN: NBNSYS0000160352  NCBI: 3250  NZOR: 420858f3-439a-4eae-bd33-939435478cdf  Open Tree of Life: 719013  Paleobiology Database: 54755  Panarctic Flora: 01  Plazi: 7982B433-54EB-63B6-2A36-9F3F4E872B84  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000139-2  Tropicos: 42000401  VASCAN: 160  VicFlora: 52cc0cc3-cb5c-40cd-9223-ab5d992b75d5  WFO: wfo-7000000354
Samaran alue

| Samaran alue Сама́рская о́бласть |
| --- | --- |
 Žigulin vesivoimala
 Lippu:  Vaakuna
 Alueen sijainti Venäjällä
 Koordinaatit: 53°14′N, 50°10′E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiopiiri:  Volga
Piiritasoisia kaupunkeja:  10
Piirejä:  25
Perustettu:  14. maaliskuuta 1928
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Samara
 – kuvernööri:  Nikolai Merkuškin
Pinta-ala:  53 600 km²
Väkiluku (2010):  3 215 532
 – väestötiheys:  60,0 as./km²
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  63, 163
 – ISO 3166:  RU-SAM
 
Samaran alueen internetsivut
 Aikavyöhyke UTC+4 (MSK+1) 
Samaran alue (ven. Сама́рская о́бласть, Samarskaja oblast) on hallinnollinen alue Venäjällä Volgan mutkan eteläpuolella Itä-Euroopassa.
Maantiede

Samaran alue rajoittuu pohjoisessa Tatarstaniin, idässä Orenburgin alueeseen, etelässä Kazakstaniin, lounaassa Saratovin alueeseen ja lännessä Uljanovskin alueeseen. Alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon kaakkoisosassa. Alueen länsiosan kautta virtaa Volga, jonka keskijuoksulle on padottu Euroopan suurin tekojärvi, Kuibyševin tekojärvi (Samaran tekojärvi).
Alueen pinta-ala on 53 600 km². Tämä on 0,31 % koko Venäjän federaation pinta-alasta.
Historia

Alue on vanhaa turkkilais-tataarilaisten kansojen asuinaluetta. Mongolit valloittivat sen 1200-luvulla, jonka jälkeen se kuului Kultaisen Ordan valtakuntaan 1330-luvulle asti, jolloin se hajosi pienemmiksi valtioiksi. Sen jälkeen alue kuului Kazanin kaanikuntaan, jonka Venäjä valloitti 1500-luvun puolivälissä. Samaran linnoituksen Moskovan Venäjä perusti vuonna 1586.
Hallinto

Samaran alue on yksi Venäjän federaation subjekteista ja sen pääkaupunki on Samara, jonka nimenä oli vuosina 1935–91 Kuibyšev. Aluehallinnon johdossa ovat kuvernööri ja alueduuma. Vuonna 2013 kuvernöörinä toimi Nikolai Merkuškin.
Paikallishallintoa varten alue on jaettu 25 kunnallispiiriin ja 10 kaupunkialueeseen.
Talous

Alueen osuus Venäjän bruttokansantuotteesta oli vuonna 2010 yhteensä 692,9 miljardia ruplaa, joka oli 1,85 prosenttia maan kansantuotteesta. Asukasta kohti laskettuna alueella kansantuotetta kerrytettiin 215,5 tuhatta ruplaa (5 279 EUR) vuonna 2010. Tämä on 82 prosenttia Venäjän keskiarvosta.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat olivat kulkuvälineet (28 %), kaivannaiset (16,1 %), kemianteollisuus (11,3 %), sähkön, kaasun ja käyttöveden tuotanto ja jakelu (11 %), koneet ja laitteet (7,6 %) elintarvikeet (7,2 %), metallit (6,4 %), öljynjalostus (5 %), kumi- ja muovi (2,9 %) ja muu teollisuus (4,5 %). Kulkuvälineteollisuus pitää sisällään paitsi ajoneuvojen valmistusta, myös näihin liittyvää osavalmistusta ja ilmailuteollisuutta.
Samaran alueen bruttokansantuotteen kertymisen kannalta merkittävimpiä toimialoja olivat vuonna 2012: valmistava teollisuus (24 %), kaivannaiset (13,3 %), kauppa (11,5 %), liikenne ja tietoliikenne (11,5 %), kiinteistökauppa, -vuokraus ja -palvelut (11,5 %), rakentaminen (7,1 %), sähkön, maakaasun ja käyttöveden jakelu ja tuotanto (4,8 %), maatalous (4 %), julkinen terveydenhuolto (3,2 %), koulutus (2,6 %) ja lisäksi muut toimialat (6,5 %).
Maatalouden päätuotantoaloihin kuuluvat viljanviljely ja karjanhoito. Viljan ohella viljellään auringonkukkaa, sokerijuurta ja hamppua. Eläintaloudessa on keskitytty sekä lihakarjan ja maidon tuotantoon. Näiden lisäksi on lampaidenkasvatusta lihan ja villan tähden sekä merhiläistarhausta.
Väestö

Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Samaran alueen asukasluku oli 3 215 532 ja väestötiheys on 60,0 as./km². Kaupunkilaisten eli kaupungeissa tai kaupunkityyppisissä taajamissa asuvien osuus väestöstä oli 80,2 prosenttia. Suurimmat kaupungit olivat Samara (1 164 685 as.), Toljatti (719 632 as.), Syzran (178 750 as.) ja Novokuibyševsk (108  438 as.). Alueen keskikokoisia, yli 30 000 asukkaan kaupunkeja olivat tuolloin Tšapajevsk (72 692 as.), Žiguljovsk (55 565 as.), Otradnyi (48 356 as.) ja Kinel (34 491 as.).
Alueen väestön enemmistö oli vuonna 2010 venäläisiä, joita on 85,6 % kansallisuutensa laskennassa ilmoittaneesta väestöosuudesta (3 091 841 henkeä). Lisäksi on tataareja 4,1 %, tšuvasseja 2,7 %, mordvalaisia 2,1 %, ukrainalaisia 1,4 %, armenialaisia 0,7 %, kazakkeja 0,5 %, azereita 0,5 %, uzbekkeja 0,4 %, valkovenäläisiä 0,3 %, baškiireja 0,2 %, saksalaisia 0,2 %, ja muita 1,3 %. Mikäli etniset väestöosuudet lasketaan kaikista alueen asukkaista, prosenttisosuudet muuttuvat hieman edellä esitettyjä pienemmiksi.selvennä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Samaran alue Wikimedia Commonsissa
Samara Region in Figures (Arkistoitu – Internet Archive) (samregion.ru) (englanniksi)
Suomi-päivät Samarassa 14.–16.6.2011[vanhentunut linkki] (ely-keskus.fi)
Samara Region hydrocarbon fields (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (blackbourn.co.uk)
| n k Volgan federaatiopiiri |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod
|  Baškortostan  Kirov  Nižni Novgorod  Mari  Mordva  Orenburg  Penza  Perm  Samara  Saratov  Tatarstan  Udmurtia  Uljanovsk  Tšuvassia  |  Baškortostan  Kirov  Nižni Novgorod  Mari  Mordva  Orenburg  Penza  Perm  Samara  Saratov  Tatarstan  Udmurtia  Uljanovsk  Tšuvassia  |  |
| n k Venäjän aluejako |
| --- | --- | --- |
Federaatiosubjektit
| Tasavallat |  Adygeia  Altai  Baškortostan  Burjatia  Dagestan  Hakassia  Ingušia  Kabardi-Balkaria  Kalmukia  Karatšai-Tšerkessia  Karjala  Komi  Krim1  Mari  Mordva  Pohjois-Ossetia-Alania  Saha  Tatarstan  Tšetšenia  Tšuvassia  Tuva  Udmurtia  |  |
| Aluepiirit |  Altai  Habarovsk  Kamtšatka  Krasnodar  Krasnojarsk  Perm  Primorje  Stavropol  Taka-Baikalia  |  |
| Alueet |  Amur  Arkangeli  Astrahan  Belgorod  Brjansk  Irkutsk  Ivanovo  Jaroslavl  Kaliningrad  Kaluga  Kemerovo  Kirov  Kostroma  Kurgan  Kursk  Leningrad  Lipetsk  Magadan  Moskova  Murmansk  Nižni Novgorod  Novgorod  Novosibirsk  Omsk  Orenburg  Orjol  Penza  Pihkova  Rjazan  Rostov  Sahalin  Samara  Saratov  Smolensk  Sverdlovsk  Tambov  Tjumen  Tomsk  Tšeljabinsk  Tula  Tver  Uljanovsk  Vladimir  Volgograd  Vologda  Voronež  |  |
| Liittovaltiokaupungit |  Moskova  Pietari  Sevastopol2  |  |
| Autonominen alue | Juutalainen |  |
| Autonomiset piirikunnat |  Hanti-Mansia  Jamalin Nenetsia  Nenetsia  Tšukotka  |  |
| Lisää aiheesta |  Federaatiopiirit  Talousalueet  |  |
1de jure: Ukrainaan kuuluva autonominen tasavalta 2de jure: Ukrainaan kuuluva tasavallan alainen kaupunkipiiri
AvtoVAZin tehtailla Samaran alueen Toljatissa valmistettu Lada Samara oli suosittu automalli
Näkymä Moskovasta itään Samaran alueen läpi kulkevalta valtatieltä M5
Kevättä Toljatissa vuonna 2005.
Tuukka Sandström

Tuukka Sandström (5. lokakuuta 1980 Jyväskylä) on suomalainen lastenkirjailija, esseisti, suomentaja ja kustantaja. Hän julkaisee kirjoja yrityksensä Idiootin nimissä.
Sandström on opiskellut Tampereen ja Tarton yliopistoissa ja Venäjällä taloustieteiden akatemiassa kirjallisuustieteitä, historiaa, filosofiaa sekä viron ja venäjän kieltä. Kustantamon ensimmäinen julkaisu oli Sandströmin esikoisteos Taksipuhetta (2009). Kirja perustuu Sandströmin kahden vuoden mittaiseen työskentelyyn taksikuskina. Sittemmin kustantamo on julkaissut muidenkin tuotantoa.
Sandström asuu Haminassa vanhassa maalaistalossa puolisonsa kuvittaja Varpu Erosen ja lastensa kanssa.
Teokset

Taksipuhetta, Idiootti 2009 ISBN 978-952-5860-00-9
Tappio tai kuolema : esseitä, Avain 2024 ISBN 978-952-304-517-0
Kuutarhuri, kuvitus Varpu Eronen. Avain 2020 ISBN 978-952-304-243-8
Rontti-kissan kummallinen kesä, kuvitus Varpu Eronen. Avain 2021 ISBN 978-952-304-282-7
Pienen pieni ilves ja iso karhu, kuvitus Varpu Eronen. Avain 2022 ISBN 978-952-304-363-3
Rontti-kissa noitakoulussa,  kuvitus Varpu Eronen. Avain 2022 ISBN 978-952-304-379-4
Melrose

| Melrose |
| --- | --- |
 Melrose Kuopiossa vuonna 2022
Tiedot
Tyylilaji:  rockabilly rock'n'roll
Kotipaikka:  Vantaa, Suomi
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Tokela, kitara, laulu   Roger Nieminen, basso (1991–)  
Entiset jäsenet:  Reijo ”Repa” Nurmi, pystybasso (–1991)   Jami Haapanen, rummut (-2024)  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Melrose on suomalainen Vantaan Länsimäestä lähtöisin oleva, vuonna 1981 perustettu rock’n’roll-yhtye, joka on musiikissaan yhdistänyt perusrockia rockabillyyn ja rock’n’rolliin.
Melrosen johtohahmo on kitaristi-laulaja Tokela (oik. Mika Tuokkola). Yhtyeen kolmella ensimmäisellä levyllä soittivat hänen lisäkseen rumpali Jarmo ”Jami” Haapanen ja pystybassoa soittanut Reijo ”Repa” Nurmi. Vuonna 1991 hänen tilalleen tuli Roger Nieminen, joka soitti sähköbassoa. Haapanen kuoli vuonna 2024.
Yhtyeen suosio oli suurimmillaan 1980-luvun loppupuolella, jolloin se oli Suomen suosituimpia.
Melrose on myös esiintynyt Aki Kaurismäen elokuvissa Hamlet liikemaailmassa (1987) ja Laitakaupungin valot (2006).
Diskografia > Studioalbumit

Melrose (1986)
Another Piece of Cake (1987)
Full Music (1990)
Rock My World (1993)
Trio (1996)
It's in the Bag (2002)
Got It Made (2015)
Diskografia > Kokoelma-albumit

The Best of Melrose (2004,  kokoelma)
Diskografia > Singlet

Coming Out Soon (1986)
DVD

In The Meanwhile (2009)
Aiheesta muualla

http://meteli.net/melrose
Melrose Johannan sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Melrose
Samarialaiset

| Samarialaiset |
| --- | --- |
 Samarialaisia Gasirisminvuorella vuonna 2006.
Väkiluku:  n. 800 
Kielet:  heprea, arabia
Uskonnot:  samarialaisuus
Sukulaiskansat:  juutalaiset
Samarialaiset ovat Etelä-Levantin alueelta kotoisin oleva etnis-uskonnollinen ryhmä. Samarialaisten ryhmä syntyi, kun osa muinaisista israeliiteista irtaantui juutalaisista erilliseksi kansakseen. Heidän harjoittamansa etninen uskonto samarialaisuus perustuu Tooraan ja on hyvin juutalaisuuden kaltainen, mutta samarialaiset eivät itse pidä sitä juutalaisuuden suuntauksena vaan itsenäisenä israelilaisena uskontona.
Historia

Samarialaiset katsovat polveutuvansa pohjoisen Israelin kuningaskunnan heimoista, jotka säästyivät alueen 722–721 eaa. vallanneiden assyrialaisten pakkosiirroilta. Pitkään uskottiin vanhaa juutalaisessa perimätiedossa esiintynyttä näkemystä, jonka mukaan samarialaiset polveutuisivat kokonaan tai osittain Assyrian valtakunnan muista osista siirretystä väestöstä. Tätä on sittemmin kyseenalaistettu, sillä osa israeliittien pohjoisheimojen jäsenistä säilyi pakkosiirroilta, samarialaisten uskonnossa ei ole merkkejä synkretismistä, ja geneettinen tutkimus on tukenut käsitystä siitä, että samarialaiset ovat israeliittien jälkeläisiä.  Samarialaisten asuttama alue Samaria sijaitsi Juudean ja Galilean välissä ja ulottui Välimerestä Jordaniin.
Samarialaisten ja Juudan alueen israeliittien eli juutalaisten välille syntyi konflikti, ja ryhmien välit katkesivat lopullisesti 400–300-luvuilla eaa., kun juutalaiset eivät sallineet samarialaisten osallistua Jerusalemin temppelin uudelleenrakentamiseen. Toisen teorian mukaan ryhmät olisivat eriytyneet lopullisesti vasta hieman myöhemmin, 100-luvulla eaa. makkabealaiskauden aikana. Juutalaiset pitivät samarialaisten alkuperää ja uskontoa pakanallisiin vaikutteisiin sekoittuneena, ja myös samarialaiset syyttivät juutalaisten erkaantuneen alkuperäisistä perinteistään Babylonin vankeudessa. Samarialaiset rakensivat temppelinsä Garisiminvuorelle, joka kuitenkin hävitettiin makkabealaiskaudella. Vastavuoroisesti myös samarialaiset vandalisoivat juutalaisten temppeliä.
300–400 luvuilla jaa. samarialaisten väkimäärä ylitti miljoonan, mutta sen jälkeen heidän asemansa huononi. Samarialaiset kapinoivat sotienkin 88 vuoden ajan (484-572) Bysantin kristikuntaa vastaan, joka myös osin pakkokäännytti samarialaisia kristityiksi ja vuonna 528 keisari Justinianus tuhotutti kaikki samarialaisten synagogat. He joutuivat Palestiinaa hallinneiden ryhmien kuten bysanttilaisten, arabien ja mamelukkien vainoamiksi ja tappamiksi, ja osa samarialaisista pakkokäännytettiin islamiin. Useat samarialaiset muuttivat ajan myötä muihin osiin Lähi-itää huonon taloudellisen tilanteensa vuoksi, ja 1900-lukuun mennessä suurin osa samarialaisten diasporayhteisöistä oli kadonnut samarialaisten sulauduttua muslimiväestöön. 1900-luvun alkuun mennessä samarialaisten väkimäärä oli laskenut alle kahteensataan, josta se vähitellen nousi 2010-lukuun mennessä noin kahdeksaansataan. Samarialaisyhteisössä ei ole perinteisesti sallittu avioliittoja ei-samarialaisten kanssa, mutta vähäisen määränsä vuoksi 2000-luvun alusta lähtien osa samarialaisista on avioitunut ulkomaalaistaustaisten naisten kanssa.
Nykyään samarialaiset asuvat Holonin alueella Israelissa, missä he puhuvat pääosin nykyhepreaa, ja sen miehittämällä Länsirannan alueella Nablusissa, missä he puhuvat pääosin arabiaa. Rukoillessa käytetään myös muinaisen heprean samarialaista murretta. Samarialaiset ovat pysyneet neutraalina osapuolena Israelin-Palestiinan konfliktin aikana, ja he usein pitävät itseään osana Israelin yhteiskuntaa.
Uskonto

Samarialaiset pitävät Tooran kirjoja pyhinä kirjoituksina, ja muista Raamatun kirjoista ainoastaan Joosuan kirjalle annetaan arvoa.  Samarialaisten Toorassa on jonkin verran eroavaisuuksia juutalaisten Tooraan, joista olennaisin koskee Garissiminvuorta ja sille rakennettua temppeliä Jerusalemin sijaan. Samarialaiset uskovat yhteen Jumalaan, katsovat Mooseksen olevan ainoa profeetta, ja he odottavat Messiasta ja viimeistä tuomiota. Kuoleman jälkeen ihmistä uskotaan odottavan palkinto tai rangaistus.
Garissiminvuorta pidetään pyhänä paikkana ja siellä vietetään jumalanpalveluksia sekä juhlia. Samarialaisyhteisöä johtaa kohen-pappissuku.
Tutkijat usein luokittelevat samarialaiset juutalaiseksi lahkoksi, mutta samarialaiset itse eivät pidä uskontoaan juutalaisuuden suuntauksena. Samarialaiset katsovat molempien ryhmien uskontojen juureutuvan israeliittien alkuperäisestä uskonnosta mutta samarialaisuuden pysyneen sen puhtaampana muotona.
Raamatussa

Uuden testamentin kertomuksiin kuuluu laupias samarialainen, joka juutalaisten ylenkatsomana sekakansan edustajana oli ihmisenä parempi auttaja kuin juutalaisen papiston pappi ja leeviläinen.lähde?
Niin ikään Uudessa Testamentissa, Johanneksen evankeliumissa, kerrotaan samarialaisesta kaupungista nimeltään Sykar, jonne Jeesus pysähtyi juomaan matkallaan Juudeasta Galileaan. Kaivolla Jeesus profetoi samarialaiselle naiselle, joka tämän jälkeen arveli Jeesuksen olevan odotettu Messias ja kutsui paikalle muitakin kaupunkilaisia. Jeesus opetti heitä kaksi päivää, minkä seurauksena osa kaupungin asukkaista alkoi pitää Jeesusta maailman pelastajana.
Genetiikka

Kolme neljästä samarialaisten sukukunnasta kantaa Y-kromosomin haploryhmää J, yksi haploryhmää E. Samarialaisten isälinjat osoittavat yhteyttä eri juutalaisryhmiin, esimerkiksi aškenasi- ja marokonjuutalaisiin mutta eivät kuitenkaan etiopianjuutalaisiin. Erityisen läheisiä samarialaiset ovat kohensukuisten juutalaisten kanssa, ja samarialaisten J-linjat ovat hyvin lähellä niin kutsuttua kohengeeniä. Samarialaisten yhteys juutalaisiin on huomattavampi, kuin heitä pitkään lähellä asuneisiin ei-juutalaisiin ryhmiin eli druuseihin tai palestiinalaisiin, mutta läheisyys myös beduiineihin on merkittävä. Sen sijaan äitilinjoiltaan samarialaisten etäisyys palestiinalaisiin ja lähimpiin juutalaisiin on suunnilleen samanlainen. Niiden osalta he ovat lähimpänä irakinjuutalaisia ja palestiinalaisia, ja osa juutalaisryhmistä vetäytyy heistä pois päinselvennä. Joihinkin ryhmiin olevasta suhteellisesta läheisyydestään huolimatta samarialaisten äitilinjan haplotyypit erottuvat muiden väestöjen äitilinjoista. Vuosien 2004 ja 2013 haploryhmiä tarkastelleissa tutkimuksissa on esitetty, että nykyiset samarialaiset polveutuvat todennäköisesti muinaisista israeliiteista ja mahdollisesti koheneista, ja tulokset osoittavat merkkejä endogamiasta.
Autosomaalisen DNA:n tutkimuksessa samarialaiset sijoittuvat muiden Levantin väestöjen joukkoon. Samarialaisilla ei havaita afrikkalaista komponenttia, joka löytyy pienimääräisenä heidän arabinaapureiltaan.
Kirjallisuutta

Fine, Steven: The Samaritans: A Biblical People. Brill, 2022. ISBN 978-90-04-46690-6 (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Samarialaiset Wikimedia Commonsissa
Samarialainen synagoga Holonissa.
Samarialaisia juhlistamassa pesahia.
Gunvor Sandkvist

Gunvor Sandqvist vuonna 1961 Tulipunaisen kyyhkysen roolissa.
Gunvor Snöfrid Sandkvist (oik. Lampenius; 4. marraskuuta 1923 Helsinki – 18. helmikuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi erityisesti Helsingin ruotsinkielisten näyttämöiden tragediennena. Hänen vanhempansa olivat Harald ja Alva Sandqvist. Sandkvist oli aviossa Börje Lampeniuksen kanssa vuodesta 1951 vuoteen 1970, jolloin he erosivat. Sandkvistilla oli kaksi lasta: Lili Charlotte (1955) ja Bo Harald (1962).
Suomenruotsalainen Sandkvist oli kiinnitettynä Ruotsalaiseen teatteriin 1946–1970 ja edelleen vuodesta 1972 lähtien. Lilla teaternissa hän näytteli 1971–1972. Hänen maineikkaisiin töihinsä kuuluvat muun muassa nimiosa näytelmässä Euridike, Ofelia Hamletissa ja Lady Macbeth Macbethissä. Huomattavia taiteellisia saavutuksia ovat niin ikään roolit näytelmissä Fröken Julie, Maria Stuart ja Kameliadamen. Sandkvist näytteli myös Muumi-näytelmissä. Hänen elokuvatöistään merkittävimpiä on eroottisesti latautunut naispääosa Matti Kassilan Sinisessä viikossa.
Sandkvistille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1988. Hän harrasti muun muassa öljymaalausta.
Sandkvist kuoli 90-vuotiaana pitkäaikaiseen sairauteen. Hän sairasti Alzheimerin tautia ja asui viimeiset vuotensa Folkhälsanin vanhainkodissa Helsingissä.
Filmografia

Läpi usvan (1948)
Sininen viikko (1954)
Patarouva (1959)
Kovaa peliä Pohjolassa (1959)
Nina ja Erik (1960)
Tulipunainen kyyhkynen (1961)
Mumintrollet (1969)
Yön sylissä (1977)
Tulipää (1980)
Vihan päivät (1991)
Vuoden viimeinen kesä (1998)
Lapin kullan kimallus (1999)
Aiheesta muualla

Gunvor Sandkvist Elonetissä.
Gunvor Sandkvist Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Sandkvist, Gunvor hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Uppslagsverket Finland
Liktori

| --- | --- |
Rooman valtakunta
  Osa historian artikkelisarjaa  Rooman valtakunnan hallinto
Ajanjaksot
Rooman kuningaskunta 753 eaa. – 510 eaa.  Rooman tasavalta 510 eaa. – 27 eaa.  Rooman keisarikunta 27 eaa. – 476 jaa.
 Länsi-Rooma 330–476:  Itä-Rooma 330–1453  Trebizond 1204–1461  Theodoro 1204–1475
Virkamiehet
Konsuli Preettori Prokonsuli Propreettori: Ediili Kvestori Tribuuni Kensori
Poikkeusvirat
Diktaattori Magister equitum Sotatribuuni-konsuli: Kuningas Triumviraatti Decemviri
Tribunicia potestas: 
Arvonimet
Keisari
Legaatti Dux Officium Prefekti Vicarius Vigintisexviri: Liktori Magister militum Imperaattori Princeps senatus Pontifex maximus Tetrarkki
Instituutiot ja lait
Rooman senaatti Cursus honorum Rooman kansankokoukset: Rooman laki Rooman kansalaisuus Imperium
Liktori (lat. lictor) oli Rooman valtakunnassa korkean virkamiehen palveluksessa oleva henkilö, jonka pääasiallisena tehtävänä oli suojella päämiestään sekä toimeenpanna näiden antamia määräyksiä. Liktorit olivat usein vapautettuja orjia, jotka oli myös vapautettu asepalveluksesta. Roomassa liktorit käyttivät toogaa, kaupungin ulkopuolella punaista viittaa (lat. sagum). Hautajaisissa liktoreilla oli musta asu. Liktorit kantoivat punaisilla nauhoilla kiedottua vitsakimppua (lat. fascis), johon oli Rooman kaupungin ulkopuolella kiinnitetty lisäksi imperiumin eli käskyvallan merkiksi kirves (lat. securis).
Liktoreita oli jo Rooman kuningasvallan aikana, ja virka on mahdollisesti omaksuttu etruskeilta. Keisareilla oli alun perin 12 liktoria, Domitianuksesta lähtien 24. Diktaattoreilla oli myös 24 liktoria, konsuleilla 12, preettoreilla 6, legaateilla 5 ja papeilla yksi.