Svenska frivilligbataljonen
Pataljoonan synty

Jatkosodan sytyttyä Suomen ja Neuvostoliiton välillä ruotsalaisia ilmoittautui halukkaina osallistumaan vapaaehtoisina sotaan suomalaisten rinnalla Neuvostoliittoa vastaan. Välittömästi Saksan Barbarossa-hyökkäyksen alettua Suomen Tukholman lähettiläs Jarl Wasastjerna oli Suomen Päämajan toimeksiannosta ilmoittanut Ruotsin ulkoministeri Christian Güntherille suomalaisten halukkuudesta ottaa sodan syttyessä vapaaehtoisia Suomen asevoimiin. Ruotsin armeijan ylipällikkö kenraali Olof Thörnell kannatti ruotsalaisten osallistumista sotaan suomalaisten rinnalla, jotta ruotsalaisille saataisiin kokemusta sen hetken sodankäynnistä. Kenraali Thörnell neuvotteli asiasta  ulkoministeri Güntherin kanssa, jonka esityksestä Ruotsin hallitus antoi 4. heinäkuuta luvan 200 armeijan upseerille ja 5 000 varusmiehelle siirtyä vapaaehtoiseksi Suomeen. Hallituksessa vapaaehtoisten lähettämistä vastustivat sosiaalidemokraattitaustaiset valtiovarainministeri Ernst Wigforss ja sosiaaliministeri Gustav Möller sekä kansanpuolueen liikenneministeri Gustaf Andersson i Rasjön.
Ruotsissa asioiden järjestelyistä vastasi asiaa varten perustettu Suomen vapaaehtoistoimisto (ruots. Frivilligbyrån för Finland). Järjestö ei saanut samanlaista asemaa kuin Talvisodan syttyessä muodostettu vapaaehtoisten ruotsalaissotilaiden siirtämisestä Suomeen vastannut Finlandskommittén. Keskeisiä toimijoita ruotsalaisten puolella olivat puheenjohtajana johtaja Gustaf Söderlund ja keskeisinä toimijoina majuri Nils Palme, pankinjohtaja, vapaaherra Eugene von Stedingk ja eversti C.A. Ehrensvärd. Useimmilla heillä oli kokemusta jo edellisen vuoden Talvisodan Svenska Frivilligkåren-toiminnasta. Suomen puolella vapaaehtoisten asioista vastasivat ensi vaiheessa Suomen Tukholman lähetystön sotilasasiamies eversti Reinhold Stackelberg ja myöhemmin Suomessa Päämajan vapaaehtoistoimisto päällikkönään kenraaliluutnantti Oscar Enckell.
Ilmoittautuneita oli kaikkiaan 2 800, joista yli 1 000 valittiin Suomeen siirtyvään vapaaehtoisjoukkoon. Näiden lisäksi palveli Suomen armeijan ruotsinkielisissä yksiköissä yli 50 ruotsalaista, joista tunnetuimpana Talvisodan Svenska Frilligkårenin komppanianpäällikkö Martin Ekström, joka johti Rannikkopataljoona 55:ta Ruotsalaisjoukko koottiin Turkuun, jossa sille järjestettiin koulutusta ennen siirtymistä rintamalle. Ensimmäiset ruotsalaisten vapaaehtoisryhmät siirtyivät Hangon rintamalle 24. heinäkuuta 1941. Elokuun 10. mennessä Hangon rintamalla oli yli 800 ruotsalaisvapaaehtoista, joista muodostettiin oma sotilasyksikkö, Svenska Frivilligbataljonen (SFB). Pataljoonan komentaja oli everstiluutnantti Hans Berggren ja komppanianpäällikköinä kapteenit Malcolm Murray, Anders Grafström, Jon Liljedahl ja Harald Bråkenhielm. Pataljoona vannoi sotilasvalan Suomen armeijan yksikkönä 17. elokuuta 1941 jalkaväkirykmentti JR 55:n suomalaiskomentajalle, everstiluutnantti Runo Wibergille. Ruotsalaispataljoona oli alistettu suomalaiselle rykmentille. Ruotsalaisten tulon jälkeen 17. divisioona vedettiin pois Hangon rintamalta ja siirrettiin Itä-Karjalaan Syvärille. Samalla Hangon rintaman joukoista tuli hyvin vahvasti ruotsinkielisten joukko-osastojen vastuulle, sillä ruotsalaisvapaaehtoisten lisäksi siellä oli suomenruotsalaisia yksiköitä.