stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles Lyell
Elämäkerta

Lyell syntyi Skotlannin Kinnordyssä, noin yhdeksän kilometriä pohjoiseen Dundeesta. Hän oli kymmenlapsisen perheen esikoinen. Suurimman osan lapsuudestaan hän kuitenkin asui Bartley Lodgessa, Englannissa.
Lyellin isä, jonka etunimi myös oli Charles, oli lakimies ja kasvitieteilijä, mutta ei kovin kuuluisa; hän kuitenkin ensimmäisenä perehdytti poikansa luonnontieteisiin.
Lyell aloitti opintonsa Oxfordin yliopiston Exeter Collegessa vuonna 1816, ja hän kuunteli William Bucklandin luentoja. Hän suoritti Bachelor of Arts-tutkinnon klassisissa aineissa joulu­kuussa 1819 ja Master of Arts -tutkinnon vuonna 1821. Tutkintonsa suori­tet­tuaan hän toimi laki­miehen ammatissa ja liittyi Lincoln's Inniin vuonna 1820. Hän teki laajan kierto­matkan Englannin maa­seudulla ja saattoi tällöin havaita geologisia ilmiöitä. Vuonna 1821 hän alkoi seurata Robert Jamesonin luentoja Edinburghissa ja tapasi Gideon Mantellin Lewesissä, Sussexissa. Vuonna 1823 Geological Society valitsi hänet apulais­sihteerikseen. Kun hänen näkönsä alkoi heikentyä, hän ryhtyi täysi­päiväisenä ammattinaan tutkimaan geologiaa. Hänen ensimmäinen tutkimuksensa oli On a recent formation of freshwater limestone in Forfarshire ("Kalkkikiven äskeisestä muodostumisesta makeassa vedessä Fortsfarshiressä"), joka julkaistiin vuonna 1822. Vuonna 1827 hän lopetti työnsä laki­miehenä ja aloitti uransa geologina, mikä johti hänet kuuluisuuteen ja teki James Huttonin muutamaa vuosi­kymmentä aikaisemmin esittämän uniformi­taria­nismin yleisesti hyväksytyksi.
Vuonna 1832 Lyell meni naimisiin Mary Hornerin kanssa, joka oli Leonard Hornerin (1785–1864) tytär. Myös Horner oli Geological Society of Londonin jäsen. Pari vietti kuherrus­kuu­kautensa Sveitsissä ja Italiassa, ja myös silloin Lyell perehtyi näiden seutujen geo­logisiin muodostumiin.
Lyell matkusti 1840-luvulla Yhdysvaltoihin ja Kanadaan ja kirjoitti kaksi suosituksi tullutta matka­kirjaa, jotka käsittelivät myös geologiaa: Travels in North America (1845) ja A Second Visit to the United States (1849). Chicagon suuren palon jälkeen Lyell oli yksi ensimmäisistä, joka lahjoitti kirjoja avustaakseen Chicagon yleistä kirjastoa. Vuonna 1866 hänet valittiin ulkomaalaisena jäsenenä Ruotsin kuninkaalliseen tiedeakatemiaan. Hän sai Royal Societyn Copley-mitalin vuonna 1858 ja Geological Societyn Wollaston-mitalin vuonna 1866.
Lyell lyötiin ritariksi arvonimellä Knigth Bachelor, ja myöhemmin hän sai perinnöllisen baronetin arvon.
Lyellin vaimo kuoli vuonna 1873, ja kaksi vuotta myöhemmin Lyell itse kuoli saamatta valmiiksi kahdetta­toista, tarkistettua painosta teoksestaan Principles. Hänet haudattiin Westminster Abbeyyn.
Tieteelliset saavutukset

Lyellin saavutukset geologian alalla ulottuivat tulivuorista ja geologisesta dynamiikasta stratigrafiaan, paleontologiaan ja glasiologian sekä edelleen aiheisiin, jotka nykyisin katsottaisiin esi­historialli­sen arkeologiaan ja paleoantropologiaan kuuluviksi. Parhaiten hänen kuitenkin muistetaan siitä, että hän teki uniformi­taria­nismin yleisesti tunnetuksi.
Tieteelliset saavutukset > Uniformitarianismi

Lyellin moniosainen teos Principles of Geology julkaistiin vuosina 1830–1833. Teoksen alaotsikkona oli An attempt to explain the former changes of the Earth's surface by references to causes now in operation ("Yritys selittää Maan pinnan aikaisemmat muutokset syiden avulla, jotka nyt vaikuttavat"), ja se selittää Lyellin vaikutuksen tieteeseen. Hän johti selityksensä kenttätutkimuksista, jotka hän oli tehnyt juuri ennen kuin ryhtyi kirjoittamaan perustavaa tekstiä geologiasta. Yhdessä edeltäjänsä John Plyfairin kanssa hän oli James Huttonin uniformi­taria­nismin tärkein puolesta­puhuhja. Sen mukaan Maan pinnan­muodot olivat kokonaan syntyneet sellaisten hitaiden voimien vaikutuksesta, jotka nykyäänkin vaikuttavat, mutta hyvin pitkien aikojen kuluessa. Tämä oli vastoin katastrofismia, äkillisiin muutoksiin perustuvaa geologista teoriaa, joka oli Englannissa omaksuttu ja jolla voitiin tukea uskoa Nooan veden­paisumuk­seen. Kuvatakseen uniformi­taria­nismin merkitystä aikansa geologiassa Lyuell kirjoitti:
»Koskaan ei ole ollut oppia, jolla olisi laskel­moidummin ylläpidetty saamattomuutta ja tylsytetty uteliai­suuden purevaa terää kuin tämä ajatus, että muutosten entiset ja nykyiset syyt täysin poikkeai­sivat toisistaan.. Opiskelija opetettiin menettämään rohkeutensa ensin­mainittujen suhteen. Myönnettiin, ettei geologia voisi koskaan nousta eksaktin tieteen asemaan.  [Katastrofismissa] me näemme aikaisemman spekula­tiivisen hengen henkiin herätettynä, ja toiveen päättä­väisesti leikata Gordionin solmun poikki sen sijaan, että se avattaisiin kärsivällisesti.» 
(Sir Charles Lyell, Principles of Geology, painos 1854, s. 196, Stephen Jay Gouldin lainaus)
Lyell piti itseään "geologian hengellisenä vapahtajana, joka vapautti tieteen Mooseksen vanhoista säädöksistä".
 Termit uniformi­taria­nismi ja katastro­fismi olivat molemmat peräisin William Whewelliltä. Vuonna 1866 R. Grove esitti Lyellin käsitykselle yksin­kertaisempaa termiä jatkuvuus (engl. continiuty), mutta vanhat termit jäivät käyttöön.
Monine uusinta­painoksineen (vuoteen 1872 mennessä kaikkiaan 12) Principles of Geology oli 1800-luvun puolivälissä vaikutus­valtaisin geologiaa käsittelevä teos, joka suuressa määrin asetti geologian nykyisille perustuksilleen. Tästä saavutuksestaan Lyell lyötiin ritariksi vuonna 1848, ja vuonna 1864 hän sai baronetin arvon.
Tieteelliset saavutukset > Geologiset kartoitukset

Lyell kiinnitti huomiota geologisilla kartoituksilla mahdollisesti saataviin "taloudellisiin etuihin" ja selitti niiden koituvan hyödyksi maissa ja maakunnissa, joissa oli runsaasti mineraaleja. Nykyiset kartoitukset kuten U.S. Geological Survey tutkivat luonnon­varoja ja löytävät niitä tutkimiltaan alueilta. Niinpä kun Lyell ei ainoastaan kehittänyt geologiaa tieteenä vaan myös tuki kartoituksia, hän vaikutti myös nykyisen kaivannais­teollisuuden sekä kivi­hiili- ja öljy­teollisuuden kehittymiseen.
Tieteelliset saavutukset > Tulivuoret ja geologinen dynamiikka

Ennen Lyellin tutkimuksia maanjäristykset ja niitä muistuttavat ilmiöt ymmärrettiin sen tuhon perusteella, mitä ne saivat aikaan. Yksi Lyellin saavutuksista teoksessa Principles oli maanjäristysten syiden selittäminen. Lyell keskittyi tutkimaan aikaansa edeltäneiden 150 vuoden kuluessa tapahtuneita maan­järistyksiä, joiden jäjiltä maan pinnassa esiintyi epä­säännöllisyyksiä kuten halkeamia, strati­grafisia poikkeamia ja vajoamia.
Tulivuorista Lyell keskittyi pääasiassa Vesuviusta ja Etnaa, joita molempia hän oli itse aikaisemmin tutkinut. Hänen tutkimuksensa viittasivat siihen, että tuli­vuoret muodostuivat asteittain, sen sijaan että muut geologit väittivät niiden syntyneen äkilli­sissä mullis­tuksissa.
Tieteelliset saavutukset > Stratigrafia

Tärkeimmät tieteelliset työnsä Lyell teki stratigrafian alalla. Toukokuussa saakka hän matkusti Roderick Impey Murchisonin kanssa Etelä-Ranskaan, Auvergnen tuli­vuori­alueelle ja Italiaan, josta hän palasi koti­maahansa helmi­kuussa 1829.
Lyell tutki erityisesti Välimeren fossiloituneita kotiloja. Hän havaitsi, että mitä vanhempia kerrostumat olivat, sitä suurempi osa niissä olevista fossiileista edusti nykyisin sukupuuttoon kuolleita lajeja. Tämän perusteella hän jakoi kerrostumat eri-ikäisiin ryhmiin ja antoi niille sekä samalla niille geologisille aikakausille, jolloin ne ovat muodostuneet, vielä nykyisinkin käytetyt nimet: eoseeni, oligoseeni, mioseeni, plioseeni, pleistoseeni ja holoseeni. Eoseeni oli varhaisin kausi, jonka kerrostumista ylipäänsä löytyi nykyisen kaltaisia kotiloita, kun taas holoseenikauden kaikki kotelot olivat jo nykyisen kaltaisia.
Tieteelliset saavutukset > Jäätiköt

Teoksensa Principles of Geology ensimmäisen painoksen kolmannessa osassa (1833) Lyell esitti, että siirtolohkareet olisivat voineet kuljeutua nykyisille paikoilleen jäävuorten mukana. Aikoina, jolloin koko maapallo on lämmennyt, jää olisi hänen mukaansa irronnut napa­jäätiköistä ja ajautunut veden alle jääneiden mantereiden ylle kuljettaen mukanaan maa-aineksia. Jäävuoren sulaessa siitä olisi vajonnut kerrostumia maan pinnalla. 

Lisäksi Lyell uskoi, että laajoja osia maan pinnasta peittävät hienot kulmikkaat hiukkaset, joita nykyään sanotaan lössiksi, olivat kulkeutuneet vuorilta tulleen tulva­veden mukana. Nykyisin osa Lyellin esittämistä geologisten prosessien mekanismeista on osoitettu vääriksi, mutta toisia pidetään edelleen pätevinä. Hänen havaintoihinsa perustuva menetelmänsä on edelleen käytössä geoogian yhtenä perus­peri­aatteena.
Teosluettelo > Principles of Geology > Ensimmäisen painoksen osat verkossa

Charles Lyell: Principles of geology, being an attempt to explain the former changes of the Earth's surface, by reference to causes now in operation, osa 1.  London. Määritä julkaisija! Teoksen verkkoversio.
Charles Lyell: Principles of geology, being an attempt to explain the former changes of the Earth's surface, by reference to causes now in operation, osa 2.  London. Määritä julkaisija! Teoksen verkkoversio.
Charles Lyell: Principles of geology, being an attempt to explain the former changes of the Earth's surface, by reference to causes now in operation, osa 3.  London. Määritä julkaisija! Teoksen verkkoversio.
Teosluettelo > Principles of Geology > Julkaisuhistoria

Principles of Geology 1. painos, 1. osa, tammikuussa 1830 (julkaisija John Murray, Lontoo).
Principles of Geology 1. painos, 2. osa, tammikuussa 1832
Principles of Geology 1. painos, 3. osa, toukokuussa 1833
Principles of Geology 2. painos, 1. osa, 1832
Principles of Geology 2. painos, 2. osa, tammikuussa 1833
Principles of Geology 3. painos, 4 osaa, toukokuussa 1834
Principles of Geology 4. painos, 4 osaa, kesäkuussa 1835
Principles of Geology 5. painos, 4 osaa, maaliskuussa 1837
Principles of Geology 6. painos, 3 osaa, kesäkuussa 1840
Principles of Geology 7. painos, 1 osa, helmikuussa 1847
Principles of Geology 8. painos, 1 osa, toukokuussa 1850
Principles of Geology 9. painos, 1 osa, kesäkuussa 1853
Principles of Geology 10. painos, 1866–68
Principles of Geology 11. painos, 2 osaa, 1872
Principles of Geology 12. painos, 2 osaa, 1875 (julkaistu postuumisti)
Teosluettelo > Elements of Geology

Elements of Geology 1 osa 1. painos, heinäkuussa 1838 (John Murray, Lontoo)
Elements of Geology 2 osaa. 2. painos, July 1841
Elements of Geology (Manual of Elementary Geology) 1 osa 3. painos, Jan. 1851
Elements of Geology (Manual of Elementary Geology) 1 osa 4. painos, Jan. 1852
Elements of Geology (Manual of Elementary Geology) 1 osa 5. painos, 1855
Elements of Geology 6th painos, 1865
Elements of Geology, The Student's Series, 1871 (Arkistoitu – Internet Archive)
Teosluettelo > Travels in North America

C. Lyell: Travels in North America, 1. osa.  London:  John Murray, 1845.  Teoksen verkkoversio.
C. Lyell: Travels in North America, 2. osa.  London:  John Murray, 1845.  Teoksen verkkoversio.
C. Lyell: A Second Visit to the United States of North America, 1. osa.  London:  John Murray, 1849.  Teoksen verkkoversio.
C. Lyell: A Second Visit to the United States of North America, 1. osa.  London:  John Murray, 1849.  Teoksen verkkoversio.
Teosluettelo > Antiquity of Man

The Geological Evidences of the Antiquity of Man 1 osa, 1. painos, helmikuussa 1863 (John Murray, Lontoo)
Geological Evidences of the Antiquity of Man 1 osa, 2. painos, huhtikuussa 1863
Geological Evidences of the Antiquity of Man 1 osa, 3. painos, marraskuussa 1863
Geological Evidences of the Antiquity of Man 1 osa, 4. painos, toukokuussa 1873
Teosluettelo > Life, Letters, and Journals

K. M. Lyell (toim.): Life, Letters, and Journals of Sir Charles Lyell, 1. osa.  London:  John Murray, 1881.  Teoksen verkkoversio.
K. M. Lyell (toim.): Life, Letters, and Journals of Sir Charles Lyell, 2. osa.  London:  John Murray, 1881.  Teoksen verkkoversio.
Nimikkokohteita

Lyellin mukaan on nimetty:
Mount Lyell, vuori Kaliforniassa
Mount Lyell, vuori Kanadassa
Mount Lyell, vuori Tasmaniassa
Lyellinmaa Grönlannissa
Lyellin jäätikkö Sierra Nevadassa
Lyellin jäätikkö Etelä-Georgiassa
Lyell, Kuun kraatteri
Lyell, Marsin kraatteri
Cephalaspis lyelli leuaton kalalaji
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles Lyell Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Charles Lyell
Teoksen Elements of Geology otsikkokuva
Ilmakuva Vesuviuksesta
Lateraalista moreenia Gornergletscher-jäätikköön yhdistyvällä jäätiköllä Zermattissa, Sveitsissä.
Kalifornian Mount Lyell -ryhmä
Käännös suomeksi
Kultaseppä

Kultaseppä. Saksalainen kaiverrus vuodelta 1568.
Kultaseppä käsittelee jalometalleja, joista tehdään koruja, koriste-esineitä, astioita, uskonnollisia esineitä ja mahdollisesti muita käyttöesineitä. Kultaseppä osaa monipuolisesti seuraavia metallien muokkaustekniikoita: metallien sekoittaminen, juottaminen, valaminen, pakottaminen, siselöinti, prässäys, kaivertaminen, filigraanityö, granulointi ja upotukset. Suomalaiset kultasepät osaavat yleensä myös emaloinnin ja kivien istuttamisen. Perinteisesti kultasepän taidot opittiin oppipoika-aikana mestarien opissa ja oppia lisättiin kisälliaikana. Nykyisin kultasepän (ja hopeasepän) ammattiin voi kouluttautua useissa suomalaisissa oppilaitoksissa.
Historia

Kultaseppä on ihmiskunnan vanhin metallimies. Muinaisten jokien uomista löydetyt, sorasta selvästi poikkeavat kultahiput herättivät kiinnostusta, eikä kestänyt kauan ennen kuin kiiltävän metallin sitkeys ja muokattavuus oli löytäjän tiedossa. Vähitellen selvisi myös kullan muuttumattomuus ja syöpymättömyys. Pehmeytensä vuoksi kulta ei soveltunut aseiden valmistukseen, mutta koriste-esineiden osana sen parhaat ominaisuudet tulivat esille.
Historia > Maailmalla

Ehkä maailman vanhimmat kultaesineet löytyvät faaraoiden haudoista, jotka valmistettiin n. 4 000 eaa. Erittäin vanhoja kultaesineitä on löydetty Varnan kaupungin lähistöltä Bulgariasta. Haudoista on kaivettu esille noin 2 000 kultaesinettä, jotka saatujen tietojen mukaan eivät edusta korkeatasoista kultasepäntaidetta, mutta ne on valmistettu jo n. 3 500 vuotta eaa.
Sumerilaisilla kultasepillä (noin 3 000–1 950 eaa.) olisi ollut teknisesti varsin vähän opittavaa tämän päivän kultasepiltä. Ur-nimisen kaupungin kaivauksissa on tavattu hämmästyttävän taitavasti pakotettu, paperinohuesta kultalevystä tehty kuninkaan päänsuojus. Samalle henkilölle on kuulunut kultainen tikari, jonka kädensija on veistetty sinisestä lapis lazuli -kivestä kultakoristein. Tikarin tuppi on filigraani- ja granulointityön mestarinäyte. Kuningattaren tukkakoristeessa on kullasta pakotettuja lehti- ja kukka-aiheita, ja jalokivinä esiintyvät karneoli ja lapsis lazuli. Isohkot korvakorut ja moninkertaiset kaulaketjut sekä sormukset täydentävät Irakin kansallismuseossa näytteillä olevaa korukokoelmaa.
1600-luvulla kasvoi jalokivien hiontataito, ja kultasepän alalla ammattikunnat erosivat. Aikaisemmin kultaseppä, kuten Benvenuto Cellini oli monitaituri. Hän pakotti hopeaa, valmisti kultaisen kaulaketjun riipuksineen ja teki jalokivikoristeisen hattukorun alusta loppuun. 1600-luvun loppupuolella jalokivisepät erottuivat selvästi omaksi ammattikunnaksi samoin kuin hopeasepät ja tavalliset kultasepät.
Historia > Suomessa

Ensimmäiset kultasepät saapuivat Suomeen hansakaupan myötä 1300-luvulla. Vanhin maininta löytyy Turusta vuonna 1371. Kaupungissa toimi 1300-luvulla kolme kulta- ja hopeaseppää. Yksi heistä oli Petrus Aurifaber.
1600-luvulla ammattikuntalaitos saapui Suomeen. Se valvoi ammatin harjoittamista siten, että ammattia saivat harjoittaa vain ammattikunnan jäsenet ja porvarioikeudet hankkineet mestarit. Muut ammattilaiset saivat toimia vain mestarin luona ja hänen laskuunsa. Käytännössä kultasepän ammatin sai vain perimällä, naimalla mestarin lesken tai tyttären. Elinkeinovapaus toteutui Suomessa 1879, jolloin toimintaan ei enää tarvinnut lupaa.
Suomen kultaseppien liitto perustettiin 1905. Kokoukseen osallistui 30 kulta- ja hopeaseppää. Liiton ensimmäisinä toimintavuosina keskityttiin jäsenmäärän kasvattamiseen ja toiminta painottui liiton tunnetuksi tekemiseen. Myöhemmin keskityttiin alan keskeisiin ongelmakysymyksiin. Huomattava saavutus oli Kultaseppien käsikirja -teoksen julkaiseminen 1909. Kirja toimi lähes neljäkymmentä vuotta suomalaisten kultaseppien tärkeimpänä tietolähteenä.
Vuonna 1938 aloitti kultasepänalalle kouluttava oppilaitos toimintansa. Lahden kaupunki osti sen Helsingiltä 1971 ja myöhemmin oppilaitos yhdistettiin Lahden muotoiluinstituuttiin.
Maineikkaita kultaseppiä

Peter Carl Fabergé lienee maineikkain kultaseppä. Hän eli 1800-luvulla ja perusti kultasepänverstaan, johon parhaimmillaan kuului yli 700 työntekijää. Suomen kultaseppien liitto on vuodesta 1987 alkaen nimennyt vuosittain vuoden kultasepän. Vuoden 2011 kultasepäksi nimettiin Pekka Kulmala.
Leimaaminen

Lain mukaan kullasta, hopeasta tai platinasta tehty tuote pitää leimata. Tuotteen voi leimata ennen viimeistelyä, jolloin pitoisuuksien tarkistaminen on helpompaa tai viimeisteltyyn tuotteeseen. Pakollisia leimoja ovat pitoisuusleima sekä vaihtoehtoisesti joko nimi- tai tarkastusleima. Lisäksi tuotteeseen saa lyödä vuosileiman ja paikkakuntaleiman. Vanhemmissa tai ulkomailta ostetuissa tuotteissa voi olla muitakin leimoja.
Kirjallisuutta

Heikki Seppä: Hopeasepän pajasta: Hopeasepän ammattitekniikka.  Opetushallitus, 1998.  ISBN 978-952-13-0221-3  Kirja esittelee hopeasepän käyttämiä työvälineitä, esittelee työtapoja ja tekniikoita isohkojen hopeaesineiden tekemiseen.
Immo Lahtela: Kivenistutus: Jalokivien istutus kultasepän työssä.  Opetushallitus, 2001.  ISBN 978-952-13-1026-3  Oppikirjassa käsitellään kivenistutuksen perustekniikat, materiaalit ja työkalut. Se on tarkoitettu oppikirjaksi kultasepän ammatilliseen peruskoulutukseen. Kirja soveltuu hyvin myös alan harrastajille sekä jo ammatissa toimiville kultasepille.
Matti Hyvärinen ja Tomi Hyvärinen: Korujen valaminen vahamalleista.  Opetushallitus, 2001.  ISBN 952-13-1193-2  Kirja käsittelee korujen ja muiden pienesineiden valamista vahamalleista. Siinä esitellään käytännön työtapoja, vahavalussa käytettäviä aineita ja laitteita. Kirjassa on myös aineiden fysikaalisia ilmiöitä käsittelevä teoriaosa. Se soveltuu perusoppikirjaksi käsi- ja taidealan ammatilliseen koulutukseen sekä jo ammatissa toimivien käyttöön.
Pekka Vaissi ja Hannu Huovinen: Kultasepän aineoppi ja ammattikemia.  Opetushallitus, 2001.  ISBN 952-13-2257-8  Teos on ensimmäinen kultaseppäalan ammatilliseen peruskoulutukseen tehty suomenkielinen, erityisesti kultasepän metallurgiaan keskittyvä perusteos.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen kultaseppien liitto (Arkistoitu – Internet Archive).
Ganoksin sisältää useita englanninkielisiä artikkeleita kultasepän työn tekniikoista, työkaluista ja materiaaleista.
Kultasepän ammatinkuvaus. Ammattinetti.
Sormuksen parissa työskentelevä kultaseppä.
Kultaharkkoina olevaa kultaa.
M-Anisiinihappo

| m-Anisiinihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-metoksibentsoehappo
CAS-numero:  586-38-9
PubChem CID:  11461
SMILES:  COC1=CC=CC(=C1)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H8O3
Moolimassa:  152,144 g/mol
Sulamispiste:  110 °C
Kiehumispiste:  170–172 °C (20 mmHg)
Liukoisuus veteen:  1,95 g/l (37 °C)
m-Anisiinihappo eli 3-metoksibentsoehappo (C8H8O3) on aromaattisiin karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää aromiaineena ja muiden kemikaalien valmistukseen. m-Anisiinihappo on o-anisiini- ja anishapon isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa m-anisiinihappo on valkoista kiteistä ainetta. Se liukenee hieman veteen ja paremmin useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, kloroformiin ja bentseeniin. m-Anisiinihappo on heikko happo, mutta hieman bentsoehappoa vahvempi. Sen pKa-arvo on 4,09.
Valmistus ja käyttö

m-Anisiinihappoa voidaan valmistaa m-klooribentsoehapon ja metanolin välisellä reaktiolla. Yhdistettä voidaan käyttää ruuissa aromiaineena sekä eräiden muiden yhdisteiden kuten lääkkeenä käytettävän glikvidonin valmistamiseen.
M-Klooribentsoehappo

| m-Klooribentsoehappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-klooribentsoehappo
CAS-numero:  535-80-8
PubChem CID:  447
SMILES:  C1=CC(=CC(=C1)Cl)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H5ClO2
Moolimassa:  156,56 g/mol
Sulamispiste:  158 °C
Kiehumispiste:  275 °C
Tiheys:  1,496 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,45 g/l (25 °C)
m-Klooribentsoehappo eli 3-klooribentsoehappo (C7H5ClO2) on orgaaninen yhdiste ja bentsoehapon kloorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään pääasiassa orgaanisessa synteesissä valmistettaessa muita yhdisteitä. Aine on o- ja p-klooribentsoehappojen isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa m-klooribentsoehappo on väritöntä tai valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee pieniä määriä veteen ja paremmin kuumaan kuin kylmään veteen. Yhdisteen klooriatomi ei korvaudu yhtä helposti muilla ryhmillä kuin m-klooribentsoehapon muissa isomeereissä. Aine ei myöskään hapetu helposti ja dekarboksylaatioreaktiot ovat harvinaisia. m-Klooribentsoehappo on heikko happo ja sen happovakion arvo on 1,5·10-4 mol/dm3.
Valmistus ja käyttö

m-Klooribentsoehappoa voidaan valmistaa klooraamalla bentsoehappoa, mutta tällöin muodostuu myös muita isomeerejä. Yhdistettä voidaan valmistaa myös m-klooritolueenista joko hapettamalla tai klooraamalla yhdisteen metyyliryhmä ja hydrolysoimalla muodostuva tuote. Neljäs tapa syntetisoida m-klooribentsoehappoa on m-klooribentsyylikloridin hydrolyysi.
m-Klooribentsoehappoa käytetään valmistettaessa muita kemikaaleja esimerkiksi difenyylieettereihin kuuluvia rikkaruohomyrkkyjä, m-anisiinihappoa ja lääkeaineita.
M-Kloorifenoli

| m-Kloorifenoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-kloorifenoli
CAS-numero:  108-43-0
PubChem CID:  7933
SMILES:  C1=CC(=CC(=C1)Cl)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H5ClO
Moolimassa:  128,55 g/mol
Sulamispiste:  32,5 °C
Kiehumispiste:  214 °C
Tiheys:  1,268 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 26 g/l (20 °C)
m-Kloorifenoli eli 3-kloorifenoli (C6H5ClO) on kloorifenoleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään pääasiassa orgaanisen kemian synteeseissä. m-Kloorifenoli on o- ja p-kloorifenolien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa m-kloorifenoli on värittömiä neulasmaisia kiteitä. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen, erityisesti emäksisiin liuoksiin, ja lisäksi moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Aine on heikko happo ja sen pKa-arvo on 8,8. m-Kloorifenoli on fenolia vahvempi happo johtuen elektronegatiivisen klooriatomin aiheuttamasta induktiivisesta efektistä ja resonanssista.
Valmistus ja käyttö

m-Kloorifenolia voidaan valmistaa hydrodeklooraamalla polykloorifenoleja. Käytettyjä tapoja ovat reaktio joko kaasu- tai nestefaasissa. Katalyytteinä voidaan käyttää alumiinioksidia, rikkiä tai palladiumia. Toinen tapa tuottaa yhdistettä on m-kloorianiliinin diatsoniumsuolan hydrolyysi tai diatsoniumsuolan Sandmeyer-reaktio kupari(I)kloridin läsnä ollessa.
m-Kloorifenolia käytetään maatalouskemikaalien kuten herbisidinä käytettävän sulkotrionin ja lääkeaineiden kuten kloprostenolin ja tramadolin valmistukseen.