stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tantaalipentafluoridi
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa tantaalipentafluoridi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen ja muistuttaa niobiumpentafluoridin rakennetta. Aine liukenee veteen ja etanoliin. Tantaalipentafluoridi on Lewis-happo ja reagoi useiden Lewis-emästen kanssa komplekseiksi esimerkiksi fluoridi-ionien kanssa muodostaen heksafluorotantalaatti(V)ionin ([TaF6]-).
Valmistus ja käyttö

Tantaalipentafluoridia voidaan valmistaa usealla tavalla. Käytettyjä  ovat esimerkiksi tantaalin ja fluorin reaktio sekä tantaalipentoksidin tai tantaalipentakloridi ja vetyfluoridin väliset reaktiot.
Tantaalipentafluoridin ja vetyfluoridin seosta käytetään katalyyttinä isomeroitaessa öljynjalostuksen tuotteina muodostuvia hiilivetyjä ja fluorauksissa. Sitä käytetään myös fluoridilasien ja optisten kuitujen valmistukseen.
Tapionpöytä

| Tapionpöytä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Kuuset Picea
Laji::  Metsäkuusi abies
Muoto::  tabulaeformis
Kolmiosainen nimi
 Picea abies f. tabulaeformis.  (Carrière) Rehder 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tapionpöytä (Picea abies f. tabulaeformis, incl. 'Tabulaeformis', 'Tabuliformis') eli pöytäkuusi tarkoittaa latvatonta metsäkuusta, joka kasvaa vaakasuuntaan, mutta ei juuri lainkaan ylöspäin. Näin oksista muodostuu litteähkö, laajeneva levy, jota on nimitetty ehkä muotonsa vuoksi pöydäksi.
Tapionpöytä syntyy mutaation tuloksena tai metsäkuusen menettäessä melko varhaisessa iässä latvansa, eikä mikään oksista jostain syystä voi muodostua uudeksi latvaksi. Kun kuusi omaksuu litteän kasvutavan, se ei enää myöhemminkään voi kasvattaa latvaa eikä kasvaa ylöspäin. Tapionpöydät kantavat vain harvoin käpyjä.
Asema suomalaisessa muinaisuskossa ja kansanperinteessä

Tapionpöytä on ollut joillekin muinaisille suomalaisille uhripaikka, jolla on uhrattu nimensä mukaan metsän kuninkaalle Tapiolle. Tutkija Martti Haavion mukaan tapionpöytä saattoi myös olla hyvin matala ja leveä kataja. Myös Sakari Paulaharjun mukaan tapionpöytää on pidetty perinteisenä metsänhaltijan palvontapaikkana, jolle asetettiin metsälle annettavia lahjoja. Puolestaan Uno Harva on kirjoittanut, että linnustettaessa sille voitiin viedä ensimmäiseksi saatu lintu, joka keitettiin höyhenineen. Haavio on todennut, että puille voitiin viedä myös varsoneen tamman jälkeiset, jotta varsa osaisi aina palata kotiinsa.
Uhripuista on yleisellä tasolla yksittäisiä mainintoja keskiajalta sekä 1600–1700-lukujen oikeuslähteistä. Uhripuut ovat osa myös muiden suomalais-ugrilaisten kansojen perinnettä, joten puilla on voinut olla merkitystä erilaisissa rituaaleissa. On kuitenkin huomattava, että kansanperinteen kuvaukset tapionpöydistä ovat melko tuoreita, ja ne kertovat uskomuksista, joita puihin on liittynyt viimeisimpien vuosisatojen aikana.
Putejets

Putejets (komiksi ja venäjäksi Путе́ец) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Petšoran piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Petšorajoen varrella 12 kilometriä Petšoran kaupungista luoteeseen. Asukkaita on 1 200 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1947 Petšoran jokilaivaston varikon yhteyteen. Putejetsin taajama perustettiin vuonna 1960 ja vuonna 1975 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Taajamassa toimii Petšoran jokihallinto, jokiliikenneyritys sekä Severgazpromin kaasukondensaatin ja metanolin tuotantolaitos. Palveluihin kuuluu lastentarha, koulu, kulttuuritalo ja poliklinikka.
Aiheesta muualla

Putejets Petšoran piirin sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Tarha-akansieni

| Tarha-akansieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Agaricaceae
Suku::  Akansienet Chlorophyllum
Laji::  brunneum
Kaksiosainen nimi
 Chlorophyllum brunneum  (Farl. & Burt) Vellinga 
Synonyymit
 Lepiota brunnea Farl. & Burt  Macrolepiota brunnea (Farl. & Burt) Wasser 
Katso myös
   Tarha-akansieni Wikispeciesissä   Tarha-akansieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tarha-akansieni (Chlorophyllum brunneum) on puolipallomainen suomulakkinen akansienilaji. Jalka on valkoinen ja siinä on rengas. Heltat ovat aluksi valkoiset ja muuttuvat vanhemmilla sienillä ruskeiksi tai keltaisiksi. Malto on valkoista. Sieni maistuu ja tuoksuu hyvältä ja on kelvollinen ruokasieni. Tarha-akansieni kasvaa puutarhoissa ja komposteissa ravinteikkailla paikoilla.
Tarhianjoen alue

Tarhianjoen alue (vesistöaluetunnus 35.63) on Keuruun reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 311,26 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 4,27 %. Vesistön alueen alarajana on Tarhian lahti, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 533,79 neliökilometriä ja sen järvisyys on 5,57 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Keurusselkään, joka kuuluu Keurusselän alueeseen (35.62).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Tarhianjoen alaosan alue (35.631)
Tarhapäänjärven alue (35.632)
Soutujoen alue (35.633)
Kukonjoen alue (35.634)
Uuranjärven valuma-alue (35.635)
Hännättömänjoen valuma-alue (35.636)
Kiminginjoen valuma-alue (35.637)
Suorapuron valuma-alue (35.638)
Saikanjoen valuma-alue (35.639)
Eero Tapio

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Tapio vuoden 1963 SM-kilpailuissa. |  Tapio vuoden 1963 SM-kilpailuissa. |  Tapio vuoden 1963 SM-kilpailuissa. |  |
Maa:   Suomi
Miesten kreikkalais-roomalainen paini
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Bukarest 1967 | 70 kg |  |
|  Hopeaa | Mar del Plata 1969 | 74 kg |  |
|  Pronssia | Tampere 1965 | 70 kg |  |
|  Pronssia | Toledo 1966 | 70 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Modena 1969 | 74 kg |  |
|  Hopeaa | Minsk 1967 | 70 kg |  |
Eero Johannes Tapio (3. maaliskuuta 1941 Muhos – 17. joulukuuta 2022 Oulu) oli suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painin maailman- ja euroopanmestari ja 1960-luvun lopun menestynein suomalaispainija.
Tapion uran kohokohta osui Bukarestin MM-kisoihin 1967, joissa hän voitti maailmanmestaruuden. Kaikkiaan Tapio saavutti vuosina 1965–1969 neljä MM-mitalia. Lisää arvokisamitaleja tuli EM-kisoista, kirkkaimpana kultaa 1969 Modenan kisoista, joita itäblokin maat boikotoivat, kun järjestäjät eivät suostuneet vetämään Itä-Saksan lippua salkoon. Kolmissa olympiakisoissaan Tapio joutui tyytymään parhaimmillaankin pistesijoihin. Hän oli kuitenkin Tokion kisoissa 1964 kuudennella ja Méxicon kisoissa 1968 viidennellä sijallaan parhaiten sijoittunut suomalaispainija. Kotimaassaan hän edusti Haukiputaan Heittoa ja voitti urallaan neljä Suomen mestaruutta. Tapio valittiin Vuoden urheilijaksi vuonna 1967. Lisäksi hänet valittiin neljä kertaa eli vuosina 1965, 1966, 1967 ja 1969 TUL:n parhaaksi urheilijaksi.
Saavutuksia

Olympiakisoissa kuudes 1964, viides 1968 (sarja 70 kg)
Olympiakisoissa yhdeksäs 1972 (sarja 74 kg)
MM-kultaa 1967 (sarja 70 kg)
MM-hopeaa 1969 (sarja 74 kg)
MM-pronssia 1965 ja 1966 (sarja 70 kg)
EM-kultaa 1969 (sarja 74 kg)
EM-hopeaa 1967 (sarja 70 kg)
Suomen mestari 1964, 1968, 1971 ja 1972
TUL:n paras urheilija 1965, 1966, 1967 ja 1969.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maailmanmestari Eero Tapio – Haukiputaan Heitto
Eero Tapion muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| n k Suomen vuoden urheilija |
| --- | --- |
Valitut:  1947: Mikko Hietanen, Lassi Parkkinen  1948: Heikki Hasu  1949: Viljo Heino  1950: Heikki Hasu  1951: Veikko Karvonen  1952: Veikko Hakulinen  1953: Veikko Hakulinen  1954: Veikko Hakulinen  1955: Voitto Hellsten  1956: Antti Hyvärinen  1957: Olavi Vuorisalo  1958: Vilho Ylönen  1959: Juhani Järvinen  1960: Veikko Hakulinen  1961: Kalevi Huuskonen  1962: Pentti Nikula  1963: Pentti Eskola  1964: Eero Mäntyranta  1965: Jouko Launonen  1966: Eero Mäntyranta  1967: Eero Tapio  1968: Kaarlo Kangasniemi  1969: Kaarlo Kangasniemi  1970: Kalevi Oikarainen  1971: Juha Väätäinen  1972: Lasse Virén  1973: Mona-Lisa Pursiainen  1974: Riitta Salin  1975: Heikki Ikola  1976: Lasse Virén  1977: Pertti Ukkola  1978: Helena Takalo  1979: Pertti Karppinen  1980: Pertti Karppinen  1981: Heikki Ikola  1982: Keke Rosberg  1983: Tiina Lillak  1984: Marja-Liisa Kirvesniemi  1985: Matti Nykänen  1986: Marjo Matikainen  1987: Marjo Matikainen  1988: Matti Nykänen  1989: Marjo Matikainen  1990: Päivi Alafrantti  1991: Kimmo Kinnunen  1992: Toni Nieminen  1993: Juha Kankkunen  1994: Jani Sievinen  1995: Jari Litmanen  1996: Heli Rantanen  1997: Mika Myllylä  1998: Mika Häkkinen  1999: Mika Myllylä  2000: Arsi Harju  2001: Sami Hyypiä  2002: Samppa Lajunen  2003: Hanna-Maria Seppälä  2004: Marko Yli-Hannuksela  2005: Janne Ahonen  2006: Jukka Keskisalo  2007: Tero Pitkämäki  2008: Satu Mäkelä-Nummela  2009: Aino-Kaisa Saarinen  2010: Minna Kauppi  2011: Kaisa Mäkäräinen  2012: Tuuli Petäjä-Sirén  2013: Tero Pitkämäki  2014: Iivo Niskanen, Sami Jauhojärvi  2015: Tero Pitkämäki  2016: Leo-Pekka Tähti  2017: Iivo Niskanen  2018: Iivo Niskanen  2019: Teemu Pukki  2020: Lukas Hradecký  2021: Matti Mattsson  2022: Iivo Niskanen  2023: Lauri Markkanen
Purukumi

Purukumeja.
Purukumi on pureskeltavaksi tarkoitettu makeinen. Purukumin pureskeltavan rakenteen muodostaa purukumin perusmassa, joka on elastomeerien ja muiden aineiden seos. Perusmassan lisäksi purukumin valmistamiseen käytetään makeutus- ja aromiaineita. Useimpiin Suomessa myytäviin purukumeihin on lisätty ksylitolia, joka hidastaa hampaiden reikiintymistä.
Koostumus

Nykyisten purukumien perusmassa on seos, josta makeutusaineet ja aromit vapautuvat pureskeltaessa. Perusmassa ei sisällä ravintoaineita, eikä se liukene ruoansulatuksessa. Massan koostumus vaihtelee valmistaja- ja purukumikohtaisesti. Perusmassa voi olla pintakäsitelty.
Purukumin painosta 70–85 % on vesiliukoisia aineksia. Tästä painona yleensä
30–60 % on sokereita. Esimerkkejä: sakkaroosi, glukoosi, maltoosi ja fruktoosi. Vähäkalorisia esimerkkejä: sorbitoli, mannitoli, ksylitoli ja maltitoli.
0,02–8 % on keinotekoisia makeutusaineita. Esimerkkejä: sukraloosi (E955), aspartaami (E951) ja asesulfaami K (E950).
0,01–1 % on aromiaineita kuten piparminttuöljyä.
0,5–15 % on pehmentimiä. Esimerkkejä: glyseroli, tali ja rasvahapot.
15–45 % on emulsioaineita kuten laktylaatteja.
~0,1 % on väriaineita.
Purukumin painosta 15–30 % on purukumin perusmassaa. Tästä painona yleensä
15–45 % on elastomeerejä, jotka antavat massalle sen kumimaisen rakenteen. Usein nämä ovat maaöljypohjaisia aineita, joista yleisimpiä ovat kopolymeerit kuten styreenibutadieenikumi, isobutyleeni-isopreenikumi. Yleisiä ovat myös polyisopreenit, polyeteeni ja polyvinyyliasetaatti. Luonnonkumeja käytetään harvemmin – näistä esimerkkejä ovat mm. chicle-massa ja lateksi. Nykyisistä elastomeereistä monet eivät mätäne tai muuten hajoa luonnossa, mutta on myös biohajovia elastomeerejä.
jopa 50 % voi olla täyteaineita. Esimerkkejä: magnesiumkarbonaatti, kalsiumkarbonaatti, alumina, talkki, titaanidioksidi ja kalsiumfosfaatti.
~15 % on muovinpehmentimiä. Aineet lisäävät elastomeerin juoksevuutta (alentavat viskositeettia). Esimerkkejä: glyserolin esterit ja terpeenit.
0,5–2 % on paakkuuntumisenestoaineita kuten piidioksidia.
0,2–0,6 % tarttumisenestoaineita, jotka suussa jauhamisen aikana vähentävät massan hajoamista osiin ja tarttumista hampaisiin. Esimerkkejä: maltodekstriini, selluloosa ja kasviproteiinit.
~0,02 % voi olla hapettumisenestoaineita, jotka mm. estävät mikrobien kasvua. Esimerkkejä: C-vitamiini, tokoferolit ja butyylihydroksitolueeni.
Historia

Varhaisimpia purukumeja olivat neoliittisen kauden ihmisten koivuntuohitervasta tekemät purukumit. Yli-Iin Kierikistä on löydetty 5000 vuotta vanha purukumi, jossa hampaanjäljet ovat näkyvissä.
Myöhempiä purukumeja oli Keski-Amerikan maya-intiaanien jo ainakin 100-luvulla tuntema chicle, kumimainen aine, jota saatiin sapotillapuun (tieteellinen nimi eri lähteiden mukaan Achras sapota, Sapota achras, Sapota zapotilla tai Manilkara zapota) mahlasta. Puu kasvaa luonnonvaraisena Meksikon, Belizen ja Guatemalan sademetsissä. Chiclen kerääjiä eli chicleroja työskentelee alueella nykyisin noin viisituhatta. Pohjois-Amerikan intiaanit valmistivat samantapaista pureskeltavaa massaa kuusen pihkasta.
Myös antiikin ajan Kreikassa ja Lähi-idässä tunnettiin eräänlainen purukumi. Se tehtiin sekoittamalla eräiden pistaasipensaiden (Pistacia) pihkaa ja mehiläisvahaa. Tunnetuin tähän tarkoitukseen käytetty kasvilaji oli Pistacia lentiscus, jota kreikkalaiset kutsuivat nimellä mastik. Nimi tulee kreikan pureskelemista tarkoittavasta sanasta μαστιχάω (mastikhaoo).lähde?
Ensimmäisen nykyisen purukumin, josta voi puhaltaa palloja, kehitti Frank Fleer vuonna 1906. Se oli nimeltään Blibber-Blubber, mutta sitä ei koskaan kaupallistettu.lähde?
Vuonna 1928 Walter Diemer, Frank H. Fleer Companyn työntekijä, kehitti Blibber-Blubberista ensimmäisen kaupallisen purukumin Dubble Bubblen. Dubble Bubblen vaaleanpunaisesta väristä tuli lähes standardi purukumiteollisuuteen pallopurukumeihin.
Yhdysvalloissa nuoriso alkoi suosia purukumia ensimmäisen maailmansodan jälkeen, Eurooppaan tapa tuli amerikkalaissotilaiden mukana toisen maailmansodan aikana. Sodan jälkeen purukumista tuli "elintason mittari".
Neuvostoliitossa purukumia ei virallisesti pidetty välttämättömyystarvikkeena, vaan jopa länsimaisen ekspansion ilmentymänä. lähde? Niinpä purukumista tuli turisteille niin sanotun mustan pörssin kauppatavara maassa.
Historia > Purukumi Suomessa

Suomessakin on pureskeltu pihkaa jo kivikaudella. Purupihka virkisti ja piti hampaat puhtaana. Vielä 1950-luvulla suomalaiset lapset saattoivat pureskella rakennustyömailta löytämäänsä mustaa pikeä.
Suomen ensimmäisiä purukumeja oli Hellaksen valmistama Jenkki, joka tuotiin markkinoille vuonna 1951. Seuraavana vuonna Suomi vapautui säännöstelystä, eikä purukumikaan ollut enää kortilla.
Valmistus

Purukumin valmistusprosessi vaihtelee jonkin verran muun muassa purukumin käyttötarkoituksen (pelkästään pureskeltavaksi vai palloksi puhallettavaksi), makeutusmenetelmän (sokeri, ksylitoli ym.) ja pinnoituksen mukaan. Perusprosessi on kuitenkin aina samankaltainen. Purukumin valmistuskoneita on myyty 1900-luvun alusta lähtien.lähde?
Valmistusprosessin alussa purukumin perusaine kuumennetaan ja suodatetaan. Sulaan massaan lisätään sokeri, glukoosisiirappi tai muu makeutusaine sekä aromiaineita. Makuaineina käytetään piparminttuöljyä tai hedelmäaromeja. Sekoituksen jälkeen massa jäähdytetään, puristetaan teloilla ohueksi levyksi ja leikataan paloiksi. Pinnoitettu purukumi saa kuivatuksen jälkeen pinnoitteekseen esimerkiksi nestemäisen sokerin, ja pinta kiillotetaan esimerkiksi mehiläisvahalla. Lopuksi valmiit palat pakataan.
Terveyspurukumit

Lääkkeellisinä purukumeina voidaan pitää muun muassa nikotiinipurukumeja, joiden avulla tupakoitsijat voivat yrittää vieroittautua tupakasta.
Ksylitolipurukumia käytetään ensisijaisesti ehkäisemään hampaiden reikiintymistä, myös lasten korvatulehduksien on tutkittu ja väitetty vähentyvän ksylitolipurukumin syönnin ansiosta. Useassa päiväkodissa lapsille annetaan säännöllisesti ksylitolipurukumia. Ksylitolipurukumia tehokkaampia hampaiden reikiintymisen estäjinä ovat fluoritabletit, joita voi myös käyttää aina aterian jälkeen, mutta fluoritablettien käytössä tulee huomioida paikkakuntakohtaiset käyttösuositukset. Yliannostelu aiheuttaa valkealaikkuisuutta kehittyville hampaille ja heikentää hampaita. Ksylitoli ja fluori kuitenkin vaikuttavat hampaistossa eri tavoin, ksylitoli pysäyttää happohyökkäyksen ja fluori korjaa hampaassa jo syntyneitä vaurioita. Tämän vuoksi jokaisen aterian jälkeen suositellaan nautittavaksi ksylitolia.
Purukumin pureskelu kiihdyttää syljentuotantoa sekä puhdistaa hampaiden pintaa. Tämä vaikutus on myös sokeripurukumeilla, mutta sokeripurukumi on kuitenkin haitallista hampaille sokerinsa vuoksi, jolle hampaat joutuvat purukumin käytön luonteesta johtuen altistumaan poikkeuksellisen pitkiä aikoja.
Roskaaminen

Koska maahan syljetty pureskeltu purukumi tarttuu tiukasti katuun, kiellettiin vuonna 1992 Singaporessa purukumin myynti ja käyttö suurten sakkojen ja jopa 2 vuoden vankilatuomion uhalla. Rajoituksia höllättiin vuonna 2004 ja nyt terveydelle hyödyllisiksi katsottuja purukumeja, kuten nikotiinipurukumia, saa ostaa apteekista näyttämällä reseptin ja henkilötodistuksen.
Siisti tapa on kääriä käytetty purukumi paperiin ja heittää se sitten roskiin. Tavallista purukumia ei kannata laittaa kompostiin, sillä se on muovia eikä maadu. Jos purukumia tarttuu vaatteeseen, saa sen pois viemällä vaatteen hetkeksi pakkaseen ja raaputtamalla sitten kovettunut purukumi irti vaatteesta.
Vuonna 2005 brittiläiset tutkijat kehittivät helposti poistettavan, vesiliukoisen ja biohajoavan "rev-7"-kauppamerkkisen purukumin, jota myydään mm. Britanniassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Purukumi Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Vesterinen, Jukka: Purukumikirja.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2005.  ISBN 951-0-30956-7
Pureskeltu purukumi on koostumukseltaan sitkeää ja tahmaavaa. Se tarttuu herkästi kiinni esimerkiksi asfalttiin.
Tantaalikarbidi

| Tantaalikarbidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12070-06-3
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  TaC
Moolimassa:  192,96 g/mol
Ulkomuoto:  Kullanruskeaa kiinteää ainetta
Sulamispiste:  3 950 °C
Kiehumispiste:  5 500 °C
Tiheys:  13,9 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Tantaalikarbidi (TaC) on epäorgaaninen yhdiste ja tantaalin karbidi. Aine on erittäin kovaa ja sitä käytetään työkalujen terissä.
Rakenne ja ominaisuudet

Rakenteeltaan ja ominaisuuksiltaan tantaalikarbidi muistuttaa huomattavasti niobiumkarbidia. Tantaalin ja hiilen yhdisteellä on kaksi faasia: ditantaalikarbidi ja tantaalikarbidi, joiden koostumusta voidaan kuvata kaavoilla Ta2C ja TaC. Näistä ainoastaan tantaalikarbidilla on merkittävää käyttöä. Tantaalikarbidi ei ole täysin stoikiometrinen ja sen koostumus vaihtelee rakenteesta TaC0,73 lähes stoikiometriseen. Tantaalikarbidilla on pintakeskeinen kuutiollinen alkeiskoppi.
Tantaalikarbidi liukenee ainoastaan väkevän typpihapon ja vetyfluoridin seokseen. Hapen läsnä ollessa se hapettuu yli 800 °C lämpötiloissa tantaalipentoksidiksi. Muuten se on kemiallisesti hyvin inertti.
Valmistus

Tantaalikarbidia valmistetaan kuumentamalla tantaalipentoksidin ja hiilen välisellä reaktiolla 1 700 °C lämpötilassa. Tantaalikarbidia voidaan valmistaa kuumentamalla tantaalipentoksidia hiilen kanssa. Hieman epäpuhtaampaa tuotetta saadaan kuumentamalla ferrotantaalia tai tantaalia sisältävää romua hiilen kanssa.
Yhdistettä voidaan valmistaa myös kemiallisella kaasufaasipinnoituksella. Tällöin reaktion lähtöaineina käytetään tantaalimetallia ja metaania tai tantaalitetrakloridia, kloorimetaania ja vetyä. Kloridia käytettäessä tarvitaan alhaisempi lämpötila.
Käyttö

Tantaalikarbidia käytetään muiden karbidien tavoin parantamaan metallien kemiallista ja sään kestävyyttä sekä kovuutta. Tantaalikarbidin lisääminen teräkseen parantaa erityisesti materiaalin kovuutta korkeissa lämpötiloissa. Yleensä yhdistettä käytetään muiden karbidien, kuten niobiumkarbidin, volframikarbidin ja titaanikarbidin kanssa. Tantaalikarbidia käytetään myös valmistettaessa metallista tantaalia.
Tarjanneveden alue

Tarjanneveden alue (vesistöaluetunnus 35.41) on Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 696,14 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 18,65 %. Vesistön alueen alarajana on Syvinkisalmi, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 3193,26 neliökilometriä ja sen järvisyys on 11,4 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Ruoveden alueeseen (35.33).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Tarjanneveden lähialue (35.411)
Vaskiveden lähialue (35.412)
Mutiojan valuma-alue (35.413)
Pirttijärven valuma-alue (35.414)
Keihäsjärven valuma-alue (35.415)
Havanganjärven valuma-alue (35.416)
Siekkisjärven valuma-alue (35.417)
Majajärven valuma-alue (35.418)
Salusjärven valuma-alue (35.419)
Tarhaukonsieni

| Tarhaukonsieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Agaricaceae
Suku::  Ukonsienet Macrolepiota
Laji::  excoriata
Kaksiosainen nimi
 Macrolepiota excoriata  (Schaeff.) M. M. Moser 
Katso myös
   Tarhaukonsieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tarhaukonsieni (Macrolepiota excoriata) on kellomainen, isosuomuinen ja ruskea ukonsienilaji. Sen jalka on valkoinen ja siinä on kaksinkertainen rengas. Heltat ovat valkoiset. Tarhaukonsieni kelpaa ruokasieneksi. Se kasvaa kuivalla maalla, tienvarsilla ja kedoilla harvinaisena koko Suomessa.
Tanskalaisten ristiretki Jerusalemiin

Ristiretket Pyhälle Maalle
Ensimmäinen ristiretki (1095–1099)
Toinen ristiretki (1147–1149)
Kolmas ristiretki (1187–1192)
Neljäs ristiretki (1202–1204)
Viides ristiretki (1217–1221)
Kuudes ristiretki (1228–1229)
Seitsemäs ristiretki (1248–1254)
Kahdeksas ristiretki (1270)
Yhdeksäs ristiretki (1271)
Pohjoiset ristiretket
Ristiretket vendejä vastaan (1100-luku)
Ristiretket Baltiaan (1200-luku)
Ristiretket Suomeen (1100- ja 1200-luku)
Muut ristiretket
Albigenssiristiretki (1209–1229)
Lasten ristiretki (1212)
n
k
Tanskalaisten ristiretki Jerusalemiin on oletettu historiallinen ristiretki, jonka joukko tanskalaisia ylimyksiä teki Palestiinaan 1190-luvun alussa. Tiedot ristiretkestä perustuvat anonyymin henkilön kirjoittamaan keskiaikaiseen tekstiin De Profectione Danorum in Hierosolymam (”tanskalaisten matkasta Jerusalemiin”). Tanskalaiset lähtivät retkelle, kun muslimit olivat vallanneet Jerusalemin vuonna 1187. He pääsivät perille kuitenkin vasta, kun Rikhard I Leijonamieli ja Saladin olivat solmineet aselevon vuonna 1192. Tanskalaiset vierailivat tämän jälkeen pyhillä paikoilla ennen paluutaan kotiin.
Teos

| Tanskalaisten ristiretki Jerusalemiin> De Profectione Danorum in Hierosolymam.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  ”frater X canonicus”
Kieli:  latina
Julkaistu:  editio princeps 1684

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ristiretkestä kertovan tekstin löysi rehtori Johann Kirchmann Lyypekin kaupunginkirjastosta 1620-luvulla. Kirchmann yritti julkaista teoksen, mutta epäonnistui. Hänen pojanpoikansa julkaisi lopulta teoksen vuonna 1684. Alkuperäiset pergamentit ovat tämän jälkeen hävinneet, mutta Kirchmannin käsikirjoitusta säilytetään Kööpenhaminan kuninkaallisessa kirjastossa.
Teoksen kirjoittaja oli ilmeisesti norjalainen, mutta se on kuitenkin suunnattu tanskalaisille lukijoille. Luultavasti se kirjoitettiin Tanskassa 1190-luvulla tai 1200-luvun alussa. Tuolloin monet norjalaiset kirkonmiehet pakenivat Norjasta Tanskaan sisällissodan takia. Teos on omistettu jollekin herra K:lle (domino K). Teoksen alussa kirjoittajaksi mainitaan ”frater X canonicus”. Kirjoittaja mainitsee asuvansa Oslonvuonon länsipuolella sijaitsevassa Tønsbergissä, jossa sijaitsi luostari. Kirjoittaja oli mitä ilmeisimmin norjalainen, mutta hän tunsi hyvin Tanskan asioita. Teoksesta selviää myös, että se on kirjoitettu ”joitakin vuosia” kuvaamiensa tapahtumien jälkeen. Eräät tutkijat ovat ajoittaneet teoksen synnyn kuningas Sverren vuonna 1202 tapahtuneen kuoleman jälkeiseen aikaan. Toiset taas katsovat, että teos syntyi jo Sverren elinaikana.