stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
M163 Vulcan

M163 Vulcan aavikolla.
M163 Vulcan on yhdysvaltalainen ilmatorjuntapanssarivaunu. M163 syntyi Rock Islandin asevarikon tekemänä 60-luvun alkupuolella ja sen kehittelytyön tuloksena. Vaunutuotannon aloitti sittemmin GEC. Vaunun pääase on useissa Yhdysvalloissa valmistetun hävittäjälentokoneen tykkiase: M61 Vulcan. Se on kuusiputkinen Gatling-tyyppinen revolveritykki. Se yltää sarjatulella laukaistuna 1 180 laukaukseen minuutissa. Aseen etuna voidaan nähdä sen tulinopeuden säädettävyys.
Asetyypin vaunualusta pohjautuu M113 -tyyppiin. M163 Vulcanin heikkouksina voitiin nähdä tulen epätarkkuus sekä suhteellisen lyhyt kantomatka. Näitä silmällä pitäen kehiteltiin tähän aselajin haaraan muita korvaavia aseita, jotka olivat usein tutkalla ohjattuja: kuten M247 Sergeant York.
Vaunu on nelimiehistöinen. Moottorina toimii Detroit 6V-53 dieselmoottori, teholtaan 215 hv (160 kW). Suurin maantienopeus on 67 km/t. Panssaroinnin vahvuus on 38 mm. Ajoneuvo on uintikykyinen, eli se on niin sanottu amfibiovaunu.
Usea Yhdysvaltain liittolaismaa on tätä asetyyppiä käyttänyt, mukaan lukien Israel − Etelä-Korean ohella. Yhdysvalloissa M163:n palvelusaika kesti vuodet 1968–1994. M42 Dusterin tavalla, tämä vaunutyyppi otti osaa Vietnamin sotaan. Siinä M163 palveli enimmäkseen jalkaväen tukiaseena.
Lähikuva M163 it-psv:n pääaseesta.
Aiheesta muualla

M163 Vulcan Self-Propelled Anti-Aircraft Gun | Military-Today.com
http://www.military-today.com/artillery/m163_vulcan.htm (Luettu 6.10.2013)
M163 Vulcan Air Defense System
http://www.fas.org/man/dod-101/sys/land/m163.htm (Luettu 6.10.2013)
M163 Vulcan Air Defense System (VADS) - Self-Propelled Anti-Aircraft Gun - - History, Specs and Pictures - Military Tanks, Vehicles and Artillery
http://www.militaryfactory.com/armor/detail.asp?armor_id=141 (Luettu 6.10.2013)
Weaponsystemsin sivusto, sis. mm. asetyypin levinneisyyden kartta
http://weaponsystems.net/weapon.php?weapon=EE03%20-%20M163%20Vulcan (M163, luettu 7.10.2013)
Golden Age Weaponsmiths M163 Vulcan Air Defense System (VADS)
http://www.kitsune.addr.com/Rifts/Rifts-Earth-Vehicles/Golden_Age/GAW_M163_VADS.htm (Luettu 7.10.2013)
M163 Vulcan
http://libellule.heavy.jp/site/vehicules/x-M163Vulcan.html (Arkistoitu – Internet Archive) (Luettu 7.10.2013)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
August Soininen (jääkäri)

August Soininen
August Vilhelm Soininen (1. huhtikuuta 1891 Kuopio – 28. lokakuuta 1952 Ämmänsaari, Suomussalmi) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja opinnot

Soinisen vanhemmat olivat työnjohtaja Tahvo Soininen ja Maria Sofia Venäläinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Kerttu Emilia Pakarisen kanssa ja heille syntyi kolme lasta. Hän kävi viisi luokkaa Kuopion klassillista lyseota ja Nikkarilan metsäkoulun vuosina 1909–1911. Sotilaskoulutusta hän sai Radiokurssilta Helsingistä vuonna 1924 ja taktiikan soveltamiskurssilta Suojeluskuntain päällystökoulusta vuonna 1925 sekä Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssilta vuonna 1929.
Jääkärikausi

Soininen työskenteli vuosina 1912–1915 Ahlström oy:n metsäkasöörinä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 4. helmikuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hän suoritti Polangenissa järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi). Lisäksi hän suoritti erikoiskursseja: Konekivääri- ja iskujoukkokurssit Missellä vuonna 1916, Konekiväärikurssit Tukkumissa vuonna 1917 sekä Pioneerikurssit Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Soininen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa ja sen ympäristössä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Soininen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Jääkärirykmentissä hän toimi aluksi joukkueenjohtajana 9. komppaniassa ja myöhemmin komppanian päällikkönä. Hän erosi armeijasta 21. marraskuuta 1918 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön seuraavan vuoden helmikuussa. Suojeluskunnissa hänet sijoitettiin aluksi paikallispäälliköksi Varkauden suojeluskuntaan, josta hän siirtyi Kuopioon, jossa hän sai päällikön paikan  Kuopion suojeluskuntapiiristä. Kuopiosta hän palasi takaisin Varkauteen 1. lokakuuta 1919 ja toimi paikallispäällikkönä Varkauden suojeluskunnassa. Hän siirtyi 25. huhtikuuta 1920 alkaen Kajaanin suojeluskuntapiiriin sotilasohjaajaksi, mutta erosi Suojeluskuntajärjestöstä 31. joulukuuta 1921 ja astui Ahlström oy:n palvelukseen metsäkasööriksi ja oli tehtävässä 30. kesäkuuta 1924 saakka. Tuona aikana hän toimi myös Kajaanin suojeluskunnan komppanian- ja harjoituspäällikkönä. Kasöörin tehtävänsä hän lopetti ja liittyi takaisin Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. heinäkuuta 1924 alkaen ja sijoitettiin paikallispäälliköksi Sotkamon suojeluskuntaan. Sotkamosta hän siirtyi Kajaaniin, jossa sai päällikön tehtävät Kajaanin suojeluskuntapiirin IV. alueelta. Myöhemmin hän erosi Suojeluskunnista ja siirtyi komppanianpäälliköksi Kainuun rajavartiostoon. Hän toimi Kainuun Rajavartioston päällikkönä Suomussalmella vuosina 1930-1939.
Talvi- ja jatkosota sekä sotien jälkeinen aika

Soininen osallistui talvisotaan toimistopäällikkönä Pohjois-Suomen Ryhmän esikunnassa. Välirauhan aikana hänet siirrettiin niin ikään toimistopäälliköksi V Armeijakunnan esikuntaan, josta hän myöhemmin siirtyi Rajavartiosto 5:n komentajan apulaiseksi ja komppanianpäälliköksi. Rajavartiosto 5:stä hän siirtyi komentajan apulaiseksi Rajavartiosto 3:een vielä ennen jatkosodan syttymistä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin toimistoupseeriksi ja toimistopäälliköksi II Armeijakunnan esikuntaan ja osallistui taistelutoimiin Karjalan- ja Maaselänkannaksella.
Soininen jatkoi sodan jälkeen samassa tehtävässä, kunnes siirrettiin myöhemmin Rajavartiosto 6:n väliaikaiseksi komentajaksi. Vielä vuonna 1944 hän joutui siirtymään Rajajääkärirykmentti 2:n komentajan apulaiseksi ja oli tehtävässä, kunnes erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945. Armeijasta eronsa jälkeen hän työskenteli Suomussalmen metsätyöpäällikkönä vuosina 1945–1947. Hän julkaisi osateoksen, joka käsitteli Maaselän kannaksen asemasotaa kirjasarjassa Suomen Sota 1941–1945. Hänet on haudattu Suomussalmen Ämmänsaareen.
Luottamustoimet

Soininen toimi Kainuun rajavartioston kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1934–1936 ja jäsenenä vuosina 1930 ja 1937 sekä varajäsenenä vuosina 1931–1932. Hän toimi myös III paikallisen rajantarkastuskomission suomalaisen valtuuskunnan jäsenenä vuonna 1937 ja oli Suomussalmen kunnan verotuslautakunnan jäsenenä vuosina 1935–1937. Lisäksi Soininen toimi Ämmänsaaren kansakoulun johtokunnan jäsenenä vuodesta 1946 alkaen ja oli Verotuslautakunnan jäsenenä vuosina 1946–1950 sekä toimi Väestönsuojelulautakunnan jäsenenä vuosina 1951–1953. Hän toimi vuonna 1948 järjestettyjen vaalien Vaalilautakunnan varapuheenjohtajana ja oli samaisessa tehtävässä vuoden 1950 valitsijamiesvaaleissa. Mannerheimliiton Suomussalmen osaston johtokunnan puheenjohtajana hän toimi vuosina 1946–1951 ja oli Suomen Punaisen Ristin Suomussalmen lastensairaalan taloudenhoitaja vuosina 1949–1950 sekä Suomussalmen kunnan väestönlaskentatoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1950–1951.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 24. joulukuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1928  Majuri 5. heinäkuuta 1940  Everstiluutnantti 6. heinäkuuta 1944 |     |  Vapaudenristi 2. lk. 1941  Vapaudenristi 3. lk. 1940  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali 1938 |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Länsilinjat

| Länsilinjat Oy |
| --- | --- |

Perustettu:  1939
Perustaja:  Yrjö Penttila Adrian Moisio A. J. Myllymäki Eino Sarkki Taave Sarkki Antti Antila
Toimitusjohtaja:  Terhi Penttilä
Avainhenkilöt:  Sari Rämö Esko Penttilä Terhi Penttilä
Kotipaikka:  Tampere, Suomi
Toimiala:  Tampereen sisäinen liikenne, seutuliikenne, vakiovuoroliikenne, pikavuoroliikenne, tilausajoliikenne
Tytäryhtiöt:  Veikko Viitanen Oy, Lomalinja Oy, Länsilinjat Huolto Oy, Länsilinjat Kaupunkiliikenne Oy, Länsilinjat Liikenne Oy, Länsilinjat-Konserniyhtiöt Oy
Omistaja:  Terhi Penttilä ja Tiina Vesala
Kotisivu:  www.lansilinjat.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Länsilinjat Oy:n liikennöimä Tampereen seudun joukkoliikenteen bussi. Kuva elokuulta 2013.
Länsilinjat Oy (vuoteen 1980 saakka Länsi-Linjat Oy) on pirkanmaalainen linja-autoyritys.
Länsilinjat on viiden yrityksen konserni, johon kuuluvat emoyhtiö Länsilinjat Oy:n lisäksi Länsilinjat Liikenne Oy, Länsilinjat Kaupunkiliikenne Oy, Länsilinjat Huolto Oy ja matkatoimisto Lomalinja Oy. Vuonna 2018 konsernin liikevaihto oli 29 miljoonaa euroa, josta noin kolmannes muodostui Lomalinja Oy:n valmismatkatuotannosta ja loput pikavuoro-, seutu- ja kaupunkiliikenteestä. Konserni työllistää 290 henkilöä.
Liikenne

Yhtiö ajaa lähiliikennettä Tampereelta Nokialle ja Ylöjärvelle, vakiovuoroja muun muassa Kuruun, Parkanoon ja Kankaanpäähän sekä ExpressBus-pikavuororeittejä Tampereelta muun muassa Helsinkiin, Vaasaan ja Kokkolaan Seinäjoen kautta. 1960-luvun lopulta lähtien Länsilinjat liikennöi parinkymmenen vuoden ajan myös Poriin yhdessä porilaisen V. Keto-Seppälä Oy:n kanssa.
Länsilinjat on menestynyt myös Tampereen joukkoliikenneyksikön kilpailutuksissa Tampereen seudun joukkoliikenteen järjestämään liikenteeseen. Näistä liikennöidään linjoja 11, 15, 16, 29, 30, 31, 71, 72, 77, 78 ja 80. Turun seudulla Länsilinjat liikennöi linjoja 201, 203, 206, N2, N4, N5, R1, R2. Joensuussa Länsilinjat Oy liikennöi Joensuun seudun joukkoliikenteen (Jojo) reittejä 1-13. Jyväskylän Linkki-liikenteestä Länsilinjat Oy ajaa linjat 1, 1M, 2, 2M, 4, 19 ja 42.
Länsilinjat työllistää noin 165 henkilöä ja sillä on 108 linja-autoa. lähde? Nykyään yrityksen toimitusjohtajana toimii Terhi Penttilä, joka on ensimmäisen toimitusjohtajan Yrjö Penttilän pojantytär. Yhtiön omistavat Terhi Penttilä ja hänen sisarensa Tiina Vesala. Yrityksen päätoimipaikka sijaitsee Tampereella Sarankulman kaupunginosassa vuonna 1984 valmistuneessa kiinteistössä. Aikaisemmin yhtiön toimisto oli linja-autoasemalla ja autohalli Koivistonkylän kaupunginosassa.
Joulukuussa 2018 Länsilinjat voitti Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen joukkoliikenteen kilpailutuksessa Satakunnan Liikenteen pikavuoroliikenteen välillä Huittinen-Tampere ja aloitti reitillä tammikuussa 2019. Länsilinjat myös voitti Satakunnan Liikenteen Pori-Kankaanpää-vakiovuorot, Kankaanpään seutuliikenteen ja seutuliikennettä Huittisissa. Liikenne aloitettiin kesäkuussa 2019.
Yritysostot

1954 Laajan Linja Oy, Ikaalinen
1968 Urho Pitkäjärvi, Lavia
1971 Laila Frantsila, Hämeenkyrö
1972 Elli Saarikko, Lavia
1974 Viinikan Auto Oy, Tampere
1979 A Tiura Oy, Kuru
1985 Veikko Viitanen Ky, Tampere
1988 E. Myllymäki Oy, Tampere
1989 Nikkilän Liikenne Oy, Hämeenkyrö
1989 Lauttakylän Auto Oy, Huittinen (myyty 1995 Koiviston Auto -yhtymälle)
Toimitusjohtajat

Yrjö Penttilä 1939–1969
Eino Sarkki 1969–1975
Esko Penttilä 1975–1995
Matti Rantanen 1995–1996
Jorma Penttilä 1996–2008
Terhi Penttilä 2008–2024
Jukka Ylitalo 2024-
Aiheesta muualla

Yrityksen kotisivut
Viitaniemi, Matti: Länsilinjat Oy 1939-1989. Länsilinjat 1989, Tampere. ISBN 952-90-0570-9.
Bussikirjasto – Länsilinjan kalustoluettelo
Soft Machine

| Soft Machine |
| --- | --- |
 Robert Wyatt soitti yhtyeessä sen perustamisesta vuoteen 1971
Tiedot
Toiminnassa:  1966–1968, 1969–1978, 1980–1981, 1984
Tyylilaji:  psykedeelinen rock, fuusiojazz, progressiivinen rock
Kotipaikka:  Iso-Britannia
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Robert Wyatt, rummut, laulu   Kevin Ayers, basso ja laulu   Daevid Allen, kitara   Mike Ratledge, kosketinsoitin  
Levy-yhtiö:  ABC Records   Columbia Records   EMI  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Soft Machine oli englantilainen, alun perin kokeellista psykedeelistä rockia ja sittemmin fuusiojazzia soittanut yhtye, jonka aktiivinen ura ulottui 1960-luvun lopulta 1970-luvulle. Yhtye otti nimensä kirjailija William S. Burroughsin samannimisen kirjan mukaan.
Alkuvuodet

Soft Machinen perustivat vuonna 1966 Robert Wyatt (rummut ja laulu), Kevin Ayers (basso ja laulu), myöhemmin Gong-yhtyeen perustava Daevid Allen (kitara) ja Mike Ratledge (kosketinsoittimet).
Yhtyeen julkaistua ensimmäisen singlensä ja keikkailtua Manner-Euroopassa Allenia, joka oli Australian kansalainen, ei päästetty takaisin Englantiin, ja hän erosi kokoonpanosta, joka jatkoi triona. Tässä suppeassa kokoonpanossa Soft Machine teki vuonna 1968 kiertueen Yhdysvalloissa Andy Summersin toimiessa kitaristina. Hän ei jäänyt yhtyeeseen Kevin Ayersin katsoessa yhtyeen suuntautuvan liiaksi jazz-musiikkiin.
Yhtye levytti New Yorkissa ensimmäisen pitkäsoittolevynsä nimeltään vain The Soft Machine. (Soft Machinen levyillä yleensäkään, myöhäisiä levyjä lukuun ottamatta, ei ole muuta nimeä kuin järjestysnumero.)
Tämän jälkeen Ayers lähti yhtyeestä omalle soolouralleen, ja basistiksi hänen tilalleen tuli aiemmin yhtyeen roudarina toiminut Hugh Hopper. Toinen levy – jonka saksofoniosuudet soittaa Hughin veli Brian Hopper – tehtiin tällä kokoonpanolla, jonka jälkeen Soft Machine muutti tyyliä instrumentaaliseen suuntaan ja alkoi soittaa musiikkia, jota myöhemmin tultiin kutsumaan jazzrockiksi tai rockjazziksi tai varsinaisemmin fuusiojazziksi. Näihin aikoihin Soft Machine oli luovuutensa huipulla moninaisista kokoonpanomuutoksistaan huolimatta.
Kolmannella levyllä, joka alun perin oli tupla, sisältää vain neljä kappaletta ja on Soft Machinen myydyin levy, yhtye on septetti: ydintrion lisäksi mukana on neljä puhaltajaa, joista Elton Dean jäi Soft Machinen vakituiseksi jäseneksi. Yhtyeen 'klassisin' kokoonpano lieneekin juuri Ratledge, Hopper, Wyatt, Dean. Neljännellä levyllä – joka on ensimmäinen puhdas instrumentaalilevy – vierailevia muusikoita on vieläkin enemmän ja sovitukset ovat taidokkaampia kuin millään muulla Soft Machinen levyllä.
Jazzleimastaan huolimatta Soft Machine säilytti pitkään myös psykedeelisen imagonsa: Wyattin ohut, hapuileva laulutapa, Ratledgen minimalistiset kosketinjuoksutukset, rytmiset ja melodiset toistot, Hopperin omaleimaiset riffit ja kaiken kaikkiaan yhtyeen positiivisesti kokeileva ja ennakkoluuloton, musiikillisesti taidokas soitto luovat melko helposti tunnistettavan Soft Machine -tyylin.
Wyattin jälkeen

Robert Wyatt, joka halusi laulaa, jätti instrumentaaliseksi muuttuneen yhtyeen "musiikillisten erimielisyyksien vuoksi" vuonna 1971. Hänen tilalleen rumpuihin tuli pian John Stanley Marshall – tosin Phil Howard ehti välissä studiossa soitella uuden, viidennen, levyn ykköspuolen. Myös Elton Dean jätti tässä välissä yhtyeen.
Kuudennella levyllä, joka on taas tupla ja josta puolet on live- ja puolet studiomateriaalia, kosketinsoittajaksi Ratledgen oheen tuli Karl Jenkins, joka soitti myös puhaltimia.
Seuraavaksi lähti basisti Hugh Hopper; hänet korvasi Roy Babbington, joka tosin oli jo vieraillut aikaisemmilla levyllä. Tämä kokoonpano (Jenkins, Ratledge, Marshall, Babbington) oli viimeinen 'virallinen' kokoonpano ja se julkaisi vielä kolme levyä. Tämän jälkeen, vuonna 1976, alkuperäisestä kokoonpanosta enää ketään ei ollut jäljellä.
Myöhemmillä muutamalla levyllä soittavat mm. Allan Holdsworth, Steve Cook, Alan Wakeman, Ric Sanders ja Jack Bruce. Vielä 1981 yhtye julkaisi omalla nimellään levyn. Tämän jälkeen vanhoja live- ja radionauhoja on masteroitu ja julkaistu tasaiseen tahtiin, uusimmat vuonna 2006.
Soft Machinen albumi Third (1970) valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Diskografia

The Soft Machine (ABC/Probe, 1968)
Volume Two (ABC/Probe, 1969)
Third (Columbia, 1970)
Fourth (Columbia, 1971)
Rock Generation Vol. 7 (osittain, 1967 demoäänityksiä) (BYG, 1972)
Rock Generation Vol. 8 (osittain, 1967 demoäänityksiä) (BYG, 1972)
5 (Columbia, 1972)
Six (Columbia, 1973)
Seven (Columbia, 1973)
Bundles (Harvest, 1975)
Softs (Harvest, 1976)
Rubber Riff (Harvest, 1976)
At the Beginning (vuoden 1967 demonauhoja; julkaistu myös nimellä Jet-Propelled Photographs) (Charly, 1976)
Triple Echo (kolmen levyn kokoelma vuosilta 1967-1976) (Harvest, 1977)
Alive & Well: Recorded in Paris (Harvest, 1978)
Land of Cockayne (EMI, 1981)
Live at the Proms 1970 (Reckless, 1988)
The Peel Sessions (nauhoitettu 1969-1971) (Strange Fruit, 1991)
BBC Radio 1 Live in Concert 1971 (Windsong, 1993)
BBC Radio 1 Live In Concert 1972 (Windsong, 1994)
Live at the Paradiso 1969 (Voiceprint, 1995)
Live In France (nauhoitettu 1972; julkaistu myös nimellä Live in Paris) (One Way, 1995)
Spaced (nauhoitettu 1969) (Cuneiform, 1996)
Virtually (nauhoitettu 1971) (Cuneiform, 1998)
Noisette (nauhoitettu 1970) (Cuneiform, 2000)
Backwards (nauhoitettu 1968-1970) (Cuneiform, 2002)
Facelift (nauhoitettu 1970) (Voiceprint, 2002)
BBC Radio 1967-1971 (Hux, 2003)
BBC Radio 1971-1974 (Hux, 2003)
Somewhere In Soho (nauhoitettu 1970) (Voiceprint, 2004)
Breda Reactor (nauhoitettu 1970) (Voiceprint, 2005)
Out-Bloody-Rageous (kokoelma vuosilta 1967-1973) (Sony, 2005)
Floating World Live (nauhoitettu 1975) (MoonJune Records, 2006)
Grides (CD/DVD nauhoitettu 1970) (Cuneiform Records, 2006)
Diskografia > Singlet

Love Makes Sweet Music/Feelin', Reelin', Squeelin' (Polydor UK, 1968)
Soft Space Parts 1 & 2 (Harvest UK, 1978)
Kirjallisuutta

Bennett, Graham: Soft Machine: Out-Bloody-Rageous. London: SAF Publishing, 2005. ISBN 0-946719-84-5 Biography
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
calyx.club.fr/softmachine/
Soft Machine discography (Arkistoitu – Internet Archive)
Yet another discography (Arkistoitu – Internet Archive)
Ottawa

| Ottawa (City of Ottawa, Ville d’Ottawa) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Ottawa
 Koordinaatit: 45°25′25″N, 75°41′53″W 
Valtio:   Kanada
Provinssi:   Ontario
Perustettu:  1850 (Bytown)
Kaupunkioikeudet:  1855 (Ottawa)
Kaupunkiliitos:  1. tammikuuta 2001
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Ottawan kaupunginvaltuusto
 – Pormestari:  Mark Sutcliffe
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2 790 km²
 – Metropolialue:  5 318 km²
Korkeus:  70 m
Väkiluku (2021):  1 017 449
 – Väestötiheys:  335 as./km²
 – Metropolialue:  1 488 307
Aikavyöhyke:  UTC-5
 – Kesäaika:  UTC-4
Postinumero:  K0A ja K1A–K4C
Suuntanumero(t):  613 ja 343
Motto::  Advance Ottawa
 
 ottawa.ca 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ottawa on Kanadan pääkaupunki ja väkiluvultaan neljänneksi suurin kaupunki. Se sijaitsee Ottawajoen varrella Itä-Ontariossa 350 kilometriä Torontosta koilliseen ja 165 kilometriä Montrealista länteen. Ottawassa asuu yli miljoona ihmistä ja Suur-Ottawassa, johon kuuluu myös Gatineau ja muita lähistön kaupunkeja, asuu yhteensä noin 1,5 miljoonaa ihmistä. Se on osa Québecin–Windsorin käytävää, joka on laaja tiheän asutuksen alue Itä-Kanadassa.
Maantiede ja ilmasto

Ottawa sijaitsee korkealla kalkkikivitörmällä Ottawa- ja Rideaujoen yhtymäkohdassa Ontarion ja Québecin rajalla. Ottawajoella on ollut suuri merkitys kaupungin kehitykselle, sillä se on ollut merkittävä puutavaran uittoväylä ja metsäteollisuuden voimanlähde.
Ottawan ilmasto on mannermaisempi kuin Torontossa ja muissa Ontarion suurkaupungeissa, koska se sijaitsee etäällä Ontariojärvestä. Kesät ovat lämpimät sekä kosteat ja talvet ankarat. Ottawassa on vähintään 1 cm lumipeite noin 120 päivää vuodessa, kun Torontossa on lunta vain 65 päivää vuodessa. Lämpimin kuukausi on heinäkuu, jonka ylin lämpötila on keskimäärin 26 °C, ja kylmin kuukausi on tammikuu, jonka alin lämpötila on keskimäärin −15 °C.
Hallinto ja politiikka

Ottawa on Kanadan pääkaupunki, joten siellä kokoontuu muun muassa Kanadan parlamentti. Ottawan keskustan Parlamentin kukkulalla on monia liittovaltion hallinnollisia rakennuksia, kuten parlamenttitalo. Liittovaltion hallinto on myös Ottawan suurin maanomistaja. Sillä on kuitenkin perustuslain turvin vapautus kaupungin säännöistä ja veroista, mikä on aiheuttanut kitkaa hallinnon ja kaupungin välillä.
Ottawan irlantilaiset ja ranskalaiset katoliset ovat pääsääntöisesti äänestäneet historiallisesti sekä provinssin että liittovaltion vaaleissa Kanadan liberaalipuoluetta. Englantilaiset protestantit ovat puolestaan kannattaneet konservatiiveja.
Ottawan paikallishallinto on yksitasoinen eli kunta ei kuulu mihinkään sitä ylempänä olevaan alueelliseen kuntaan. Ottawan kunnallishallinnolla on siis vastuu kaikista alueensa kunnallisista asioista. Ottawaa johtaa pormestari ja kaupunginvaltuusto. Kunnallisvaaleissa valtuustoon valitaan yksi edustaja vaalipiiriä kohti. Vaalikausi on neljä vuotta. Valtuusto lisäsi vuoden 2022 vaaleja varten uuden vaalipiirin, minkä jälkeen Ottawassa on 24 vaalipiiriä. Kaupungin pormestariksi vuonna 2022 valittiin Mark Sutcliffe.
Talous

Ottawan tärkeimpiä työllistäjiä ovat Kanadan liittovaltion hallinto ja korkean teknologian yritykset. Vuonna 2007 kaupungissa toimi yli 1 800 teknologiateollisuuden yritystä, jotka työllistivät yhteensä yli 80 000 henkeä.
Ottawa on myös tärkeä teollisuus- ja talouskaupunki joskin Ottawajoen rannalla olleet metsäteollisuuden tuotantolaitokset on ajettu alas 2006-2007  .
Palvelut > Liikenne

Ottawa on hyvien liikenneyhteyksien varrella, ja sinne kulkee rautateitä, moottoriteitä ja muita merkittäivä alueellisia teitä. Kaupungin läheisyydessä on myös kansainvälinen lentoasema ja kaksi alueellista lentoasemaa.
Ottawan kansainvälinen lentoasema avattiin 1960, ja se nimettiin 1993 Konfederaation isiin kuuluvien John A. Macdonaldin ja George-Étienne Cartier’n mukaan. Lentoasemalta on suora yhteys eri puolille Kanadaa, Yhdysvaltojen itäosiin, Meksikoon, Kuubaan ja Jamaikalle sekä Euroopassa Pariisiin. Asemaa käytti vuonna 2023 lähes 4,1 miljoonaa matkustajaa.
Ottawan ja muiden kaupunkien välisestä raideliikenteestä vastaa VIA Rail ja linja-autoliikenteestä useita yhtiöitä, kuten Greyhound. Ottawasta on moottoritietasoiset liikenneyhteydet sekä Montrealiin että Torontoon (Johnstownin kautta).
Ottawan julkista liikennettä hallinnoi kaupungin liikennelaitos OC Transpo. Paikallisbussit käyttävät niin sanottua bussimetrojärjestelmää ja kaupungin pikaraitiotie tunnetaan nimellä O-Train. O-Trainilla oli vuonna 2024 kaksi valmista linjaa, mutta uusien asemien ja linjojen on tarkoitus aueta vuoden 2025 aikana.
Ottawassa ja sen lähiympäristössä on noin 220 kilometriä pitkä kevyen liikenteen reitti, Capital Pathway. Se on Pohjois-Amerikan laajimpia verkostoja, ja se yhdistää useilla pyöräily- ja kävelyteillä kaupunkipuistot Gatineaun puiston ja Greenbeltin patikointireitteihin.