Black metal
Erityispiirteet > Musiikin teoria

Musiikkinäytteet
Ensimmäisen aallon black metal -yhtyeet tunnettiin heikosta soittotaidosta, huonosta äänenlaadusta ja karjuvasta laulusta. Hellhammerin ”Messiah” on yksinkertainen ja riisuttu sävellys. Riffissä on vain kaksi säveltä, jotka ovat puolisävelaskelen päässä toisistaan, mikä on perinteisten länsimaisten asteikkojen pienin mahdollinen välimatka. Kertosäkeessä on neljä perättäistä säveltä, joista kukin puolisävelaskelen edellistä matalampi. Väliosassa soitetaan säkeistöjen pohjana toimivaa E-nuottia ja septimiä siitä ylöspäin; jos jälkimmäisen soittaisi oktaavia matalammalta, kyse olisi jälleen puolisävelaskelesta.
Norjalainen Darkthrone on toisen aallon yhtyeistä suosituimpia ja arvostetuimpia. ”Transilvanian Hunger” on yhtyeelle tyypillinen hypnoottinen kappale, jonka lo-fi-äänimaailma on kylmä ja riitasointuinen. Nopeatempoinen blast beat -rumpujensoitto säestää säröisiä, itseään toistavia kitaramelodioita, jotka soitetaan tremolona, ja laulu on korkeaa ja karkeaa.
Dimmu Borgirin kaltaiset sinfoniset black metal -yhtyeet nostivat genren valtavirtasuosioon.  yhtyettä säestää Prahan filharmoninen orkesteri. Albumi yhdistää vaikutteita black, death, thrash ja industrial metalista, ja orkesteriosuudet luovat mahtipontista tunnelmaa nopeatempoisen äärimetallin ympärille. -lehden aikalaisarvion mukaan  todistaa, ”miten perinteikkäistä kappaleista voidaan kasvattaa uljaita black metalin merkkipaaluja panostamalla pienten yksityiskohtien ja nyanssien sijoittamiseen oikeille paikoilleen.”
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Black metalin yleisimpiä soittimia ovat sähkökitara, bassokitara ja rumpusetti. Osa yhtyeistä käyttää erilaisia kosketinsoittimia tai jopa orkesterisäestystä. Äänenlaatu on usein tahallisen huono, ja painostavaa tunnelmaa pidetään teknistä taituruutta tärkeämpänä. Varhaiset black metal -yhtyeet äänittivät pienellä budjetilla, mutta myös lajityypin modernit yhtyeet pyrkivät tietoisesti erottautumaan valtavirran populaarimusiikista. Laulu on säröistä ja epämelodista. Siinä missä death metal suosii matalaa murinaa, black metal -laulajat yleensä rääkyvät korkealta.
Kitaraa soitetaan voimakkaan säröefektin läpi. Monista muista metallimusiikin suuntauksista poiketen black metalissa ei yleensä viritetä kitaroita alavireeseen, vaan niitä pikemminkin soitetaan varsin korkealta. Miksauksessa korkeat äänet korostuvat keski- ja alarekisterin kustannuksella. Valtavirran metallista poiketen kitarasooloja on vähän ja ne ovat yleensä lyhyitä. Jotkut yhtyeet eivät soita lainkaan sooloja. Norjalaisessa black metalissa suositaan voimasointujen sijaan kuuden kielen sointuja. Usein kitarasoundi on tahallisen epäselvä, mutta hallitsematonta kiertoääntä enimmäkseen vältetään.
Perinteisestä bluespohjaisesta metallimusiikista poiketen black metalista on riisuttu lähes kaikki vaikutteet afroamerikkalaisesta musiikista. Synkooppeja ja muita tanssimusiikin rytmejä käytetään hyvin vähän. Kappalerakenteet ovat kaoottisia, ja niissä vältetään tietoisesti perinteisen rockmusiikin kaavoja. Kappaleet koostuvat peräkkäisistä riffeistä; harmonian ja melodian merkitys on pieni. Valtavirran popmusiikille tyypillinen, kadensseihin pohjautuva jännitteen rakentuminen ja purkautuminen on äärimetallissa harvinaista, samoin improvisaatio. Yleisimmin käytetyt sävellajit ovat fryyginen ja lokrinen. Eurooppalaisessa musiikkiperinteessä ne yhdistetään synkkään tunnelmaan ja vaaraan, ja ne ovat äärimetallin ulkopuolella melko harvinaisia. Lokrinen asteikko sisältää niin kutsutun tritonuksen eli ”paholaisen intervallin”. Fryyginen asteikko yhdistyy mielikuvissa itämaihin.
Tempo on yleensä hyvin nopea, usein noin 150–250 iskua minuutissa. Rummuissa hyödynnetään tuplabasarikomppeja, blast beateja sekä triolipohjaisia muunnelmia. Nopeutta painottava soittotekniikka vaatii huomattavaa fyysistä voimaa. Blast beat -rumputekniikalla soitetaan 300–400 iskua minuutissa, toisinaan vielä nopeammin. Kitaristi soittaa usein tremoloa, jonka tempo voi olla jopa 500–600 iskua minuutissa rumpalin säestäessä hitaammalla soitolla. Yli 200 BPM:n tempossa vauhdin tuntu katoaa kappaleesta, ja se kuulostaa samaan aikaan sekä nopealta että hitaalta.