Callinicumin taistelu
Taustaa

Itä-Rooma ja sassanidien Persia olivat olleet sodassa vuodesta 527. Sodan syitä olivat muun muassa Persian kuninkaan Kavadhin yritys käännyttää väkisin Iberian kuningaskunnan kristittyjä zarathustralaisuuteen. Iberialaiset kapinoivat persialaisia vastaan ja pyysivät apua Itä-Rooman keisarilta Justinukselta, joka lupasi auttaa heitä. Samaan aikaan Itä-Rooman ja Persian välejä hiersi kiista kuningas Kavadhin pojan Khosraun adoptiosta. Kavadh oli pyytänyt Justinusta adoptoimaan Khosraun ja varmistamaan tämän pääsyn Persian valtaistuimelle isänsä kuoleman jälkeen. Suunnitelma kuitenkin kaatui Justinuksen neuvonantajien vastustukseen, koska roomalaiset pelkäsivät, että Khosrau olisi voinut vaatia Itä-Rooman valtaistuinta itselleen. Sen sijaan roomalaiset ehdottivat, että Khosrau adoptoitaisiin rajoitettuun germaaniseen tapaan, mistä persialaiset loukkaantuivat.
Persialaiset menestyivät sodassa aluksi hyvin: he valtasivat Iberian ja torjuivat roomalaisten sotapäälliköiden Sittaan ja Belisariuksen hyökkäyksen Persarmeniaan. Keisari Justinuksen kuoltua elokuussa 527 keisariksi nousi Justinianus I. Roomalaiset yrittivät rakentaa linnoituksen Thannurikseen Nisibiksen eteläpuolelle, mutta persialaiset toivat armeijansa paikalle ja kukistivat roomalaiset. Tämän jälkeen roomalaiset yrittivät rakentaa uuden linnoituksen Minduokseen Nisibiksen pohjoispuolelle, mutta kärsivät jälleen tappion. Vuosi 529 kului rauhanneuvotteluiden merkeissä, ja samana vuonna Justinianus nimitti sotapäällikkö Belisariuksen valtakunnan itäisten joukkojen ylipäällikköksi, magister militum per Orientemiksi. Belisarius sai tehtäväkseen valmistella hyökkäystä Persiaa vastaan ja eteni armeijansa kanssa Daraan. Hän sai seurakseen magister officiorum Hermogeneen, jonka oli määrä auttaa joukkojen organisoinnissa. Persialaiset lähettivät kuitenkin armeijansa paikalle kesällä 530. Seuranneessa taistelussa Belisarius ja Hermogenes saivat merkittävän voiton Persian armeijasta. Taistelun jälkeen persialaiset hyökkäsivät roomalaisten hallitsemaan Armeniaan mutta kärsivät tappion Satalan taistelussa Sittasta ja Dorotheosta vastaan.
Vuoden 531 alussa persialaisten komentaja Azarethes noudatti arabiliittolaistensa lakhmidien neuvoa ja teki yllätyshyökkäyksen Eufratin eteläpuolella, kauaksi niiltä alueilta, joihin taistelut olivat keskittyneet. Aikalaishistorioitsija Prokopioksen mukaan tämä oli ensimmäinen kerta, kun persialaiset olivat hyökänneet tältä suunnalta. Azarethesin armeijaan kuului 15 000 ratsumiestä, mukana lakhmidien kuningas al-Mundhirin johtamat 5 000 miestä. Hyökkäys yllätti Belisariuksen, eikä hän aluksi ollut varma, oliko kyseessä vain harhautus vai täysimittainen invaasio. Emmittyään hetken Belisarius jätti varuskuntia Mesopotamian kaupunkeihin ja lähti marssimaan Eufratin yli persialaisia vastaan. Persialaiset ryöstelivät roomalaisten Eufratensiksen ja Syrian provinsseja, mutta heidän etenemisensä pysähtyi Belisariuksen joukkojen saavuttua Khalkikseen. Daran taistelun jälkeen Konstantinopoliin palannut Hermogenes lähetettiin vahvistusten kanssa takaisin itään, ja hänen joukkonsa liittyivät Belisariuksen armeijaan Barbalissoksessa. Vaikka Belisarius oli käskenyt joukkojaan välttämään taistelua vihollisen kanssa, oli hunnikomentaja Sunicas hyökännyt oma-aloitteisesti ruoankeruussa olleen persialaisjoukon kimppuun. Belisarius oli suuttunut tästä, mutta Hermogenes sai miehet sopimaan riitansa. Belisariuksella oli komennossaan jalka- ja ratsuväestä koostuva 25 000 miehen armeija, johon kuului kuninkaansa al-Harithin (tai Arethas kreikkalaisittain) johtamat 5 000 ghassanidia.
Nähdessään roomalaisten suuremman armeijan lähestyvän Azarethes päätti perääntyä kohti Persian rajaa. Belisariuksen joukot seurasivat päivämarssin verran perässä ja käyttivät hyväkseen persialaisten hylkäämiä leirejä. Vaikka persialaisilla oli vain ratsuväkeä, ryöstösaaliit ja vangit hidastivat heidän matkantekoaan. Lopulta roomalaiset tavoittivat Persian armeijan pääsiäistä edeltävänä päivänä 18. huhtikuuta 531 lähellä Callinicumin kaupunkia (nykyinen Rakka Syyriassa) Eufratjoen varrella. Prokopioksen mukaan Belisarius ei olisi halunnut taistella, koska persialaiset olivat jo perääntymässä omalle puolelleen ja koska taistelu pääsiäisenä olisi ollut epäkunnioittavaa Jumalaa kohtaan. Lisäksi sotilaiden olisi pitänyt paastota pääsiäisenä, ja he olisivat siten olleet liian voimattomamia taistelemaan. Hermogenes oli samaa mieltä, mutta sotilaat eivät kuitenkaan halunneet päästää persialaisia pakenemaan tai vaihtoehtoisesti jatkamaan takaa-ajoa autiolle erämaalle, missä joukkojen olisi ollut vaikea löytää itselleen ruokaa. Sotilaiden painostuksesta Belisariuksen oli lopulta myönnyttävä, ja roomalaiset valmistautuivat taisteluun.