stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sipoon vaakuna

Sipoon vaakuna
Sipoon vaakuna on Sipoon kunnan tunnus, joka on saanut aiheensa seudun asutuksen syntytarinasta – sipoolaisten esi-isien kerrotaan saapuneen seudulle viikinkialuksella, jonka keulaa koristi sudenpää. Tämän mukaisesti paikkakuntalaisia on jopa kutsuttu ”Sipoon susiksi” (ruots. ”Sibbo vargar”). Vaakunan aaltokoroinen hirsi viittaa Sipoonjokeen.
Vaakunan selitys kuuluu ”mustassa kentässä aaltokoroinen, alainen hirsi ja yläpuolella sudenpää; kaikki hopeaa”. Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Sipoon kunnanvaltuusto hyväksyi sen 16. kesäkuuta 1954. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 25. helmikuuta 1955.
Vendémiaire-kansannousu

Napoleon Bonaparten joukot kukistamassa kapinaa rue Saint-Honoré -kadulla.
Vendémiaire-kansannousu oli Ranskan suuren vallankumouksen vastustajien aseellinen kansannousu Pariisissa 5. lokakuuta 1795. Vallankumouskalenterin mukaan päivä oli Vendémiaire-kuukauden 13. päivä vallankumousvuonna IV. Kapinalliset olivat rojalisteja, jotka halusivat palauttaa Ranskaan kuningaskunnan.  Kansannousu ei esiintynyt avoimesti rojalististen tunnusten alla, mutta sen osallistujat olivat pääosin Pariisin luoteisista esikaupungeista, jotka tunnettiin rojalistisen agitaation keskuksena. Kansannousun johtajia olivat aatelismiehet Vincent-Marie Viénot de Vaublanc ja Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy. Sen kukistamisesta vastasivat kenraalit Paul de Barras ja Napoléon Bonaparte.
Kansannousun syyt

Vallankumous vaikutti suuresti ihmisten elämään. Tyytymättömiä olivat esimerkiksi ne aateliset, jotka olivat menettäneet asemiaan. Lisäksi tyytymättömyys johtui uskonnon ja pappien vainoamisesta, inflaatiosta, elintarvikepulasta ja 300 000 miehen kutsumisesta armeijaan. Uuden kalenterin takia työntekijöiden vapaapäivä oli vain joka kymmenes päivä vanhan sunnuntain sijasta. Uskonnollisia ihmisiä järkytti, että kristinusko korvattiin marraskuussa 1793 järjen palvonnalla ja kesäkuussa 1794 korkeimman olennon kultilla. Kaikki kapinalliset eivät siis olleet aatelisia.  Vuodesta 1793 alkaen vastavallankumouksellisia kapinoita oli eri puolilla maata.
Kansalliskonventti päätti vuonna 1795 alistaa laatimansa, aiempaa vanhoillisemman uuden perustuslain kansanäänestykseen, mutta yhdisti samaan äänestykseen niin sanotut fructidorin säädökset, joiden mukaan perustuslain astuessa voimaan vain kolmasosa konventin paikoista täytettäisiin uudella vaalilla. Tämä herätti huolta, että vallassa olevat päättäjät eivät aikoisi luopua asemistaan. Itse perustuslaki hyväksyttiin äänestyspäivänä 9. syyskuuta (23. fructidor-kuuta) Pariisin jokaisella äänestysalueella eli sektiolla, mutta useat sektiot – kärjessä Lepeletier’n alue – hylkäsivät fructidorin säädökset ja julistivat hätätilan konventtia uhmaten. Kun fructidorin säädökset julistettiin valtakunnallisella enemmistöllä hyväksytyiksi, äänestytulosta väitettiin väärennetyksi. Syyskuun lopulla Pariisissa alkoi esiintyä kansalliskonventtia vastaan suunnattuja muskadiinien katulevottomuuksia.
Kapina ja sen kukistaminen

Lepeletier’n ja Théâtre Français’n äänestysalueet kutsuivat 3. lokakuuta 1795 koolle Pariisin sektioiden yhteisen (luvattoman) kokouksen, johon vain osa sektioista lähetti edustajia. Seuraavana päivänä yritettiin järjestää mielenosoitusmarssi kansalliskonventin luo, mutta se estettiin, ja konventti määräsi Lepeletier’n paikalliset johtajat vangittaviksi. Nämä vastasivat kutsumalla pariisilaiset aseisiin konventin suunnittelemaa väitettyä uutta terrorin aaltoa vastaan. Illalla 4. lokakuuta kapinamielisissä kaupunginosissa soitettiin hätäkelloja ja Lepeletier’ssä muodostettiin ”kansannousun toimeenpaneva komitea”. Pariisin varuskunnan kanssa neuvoteltiin yhden päivän tulitauko, ja yön aikana kapinalliset miehittivät rue Saint-Honorén, Place Vendômen ja Palais-Royalin alueet. Noin 30 000 asemiehen johtajana oli Richer de Sévigny.lähde? Pääosa pariisilaisista oli haluttomia tukemaan rojalistiseksi miellettyä kapinaa ja joko jättäytyi syrjään tai liittyi konventtia tukeneisiin vastamielenosoituksiin.
Kapinan kukistaminen kuului alkuaan Pariisia suojelleen kotiarmeijan (Armée de l'Intérieur) komentajalle, kenraali Jacques-François Menoulle, joka yritti neuvotteluilla saada kapinalliset luovuttamaan aseensa. Kun aseita ei luovutettu, kansalliskonventti erotti ja vangitsi Menoun, ja nimitti 4. lokakuuta tämän tilalle oman jäsenensä, kenraali Paul de Barrasin. Barras luovutti komennon kenraali Napoléon Bonapartelle, joka oli kunnostautunut vuoden 1793 Toulonin kapinan kukistamisessa.
Aamupäivällä 5. lokakuuta noin 25 000 kapinallista oli kokoontunut rue Saint-Honorélle, jossa sotilaiden kasaamat barrikadit estivät heiltä pääsyn kansalliskonventin istuntopaikkaan, Tuileries’n palatsiin. Kello neljään saakka iltapäivällä kumpikin osapuoli vältti avaamasta tulta ja joukot vain seisoivat vastakkain kadulla. Lopulta Saint-Rochin kirkon lähelle kokoontuneet kapinalliset alkoivat tulittaa sotilaita väijyksistä asuintalojen ikkunoista, mikä käynnisti taistelun.
Kenraali Bonaparte oli käskenyt asettaa Tuileries’n palatsin tykit asemiinsa ja suunnata ne kohti kapinallisia. Hänen taktiikkanaan oli antaa vastustajan tulla hyvin lähelle ennen tulen avaamista musketeilla. Tämä käsiasein käyty tulitus ei kuitenkaan pysäyttänyt kapinallisia. Silloin Bonaparte siirtyi tykkien käyttöön ja lyijykuulilla ladatut tykit paljastettiin. Tuhoisan tykkitulen ansiosta kapinalliset saatiin hajaantumaan, jolloin Bonaparten joukot ryhtyivät takaa-ajoon. Kapina oli kukistettu jo muutaman tunnin kuluttua. Noin 300 kapinallista kuoli.
Jälkiselvittely

Kapinan johtajaksi tulkitut Vincent-Maria Vaublanc ja Quatremère de Quincy tuomittiin sotilatuomioistuimessa poissaolevina kuolemaan. He kuitenkin pakoilivat tuomiota piiloutumalla tai pakenemalla maasta. Heidät armahdettiin muutamia vuosia myöhemmin. Kaksi muuta kuolemantuomiota kuitenkin toimeenpantiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vendémiaire-kansannousu Wikimedia Commonsissa
Pierre Gabriel Berthaultin etsaus "Hyökkäys kansalliskonventtia vastaan. Muistorikas 13. päivä vendémairea, Ranskan tasavallan vuonna 4.” Työ on tehty Abraham Girardet’n alkuperäistyön mukaan (1795).
Sinos

| Sinos> Σίνος.Sijainti |
| --- | --- |
 Sinos
Koordinaatit:  40°17′28″N, 23°13′26″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Néa Propontída, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Bottike(?), Traakia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinos (m.kreik. Σίνος, lat. Sinus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Néa Propontídan kunnan alueelle.
Maantiede

Sinoksen kaupunki sijaitsi mahdollisesti Bottiken alueella nykyisen Chalkidikín niemimaan länsiosassa. Alue ei antiikin aikana kuulunut Khalkidiken alueeseen, josta koko niemimaa on saanut nykyisen nimensä. Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartastossa kaupunki on sijoitettu Spartoloksen, Aioleionin ja Pleumen lähelle nykyisen Néa Tríglian kaupungin kaakkoispuolelle. Sinoksen kaupunkivaltion hallussa ollut alue tunnettiin nimellä Sinaia (Σιναία, lat. Sinea). Sen kokoa ei tunneta.
Historia

Sinoksen historiasta tiedetään lähinnä se, että kaupunki kuului klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 434/433, 433/432 ja 421/420 eaa. Lisäksi Kassandroksen tiedetään antaneen maata Sinoksen alueelta Perdikkaalle.
Siperian ydinvoimalaitos

Siperian ydinvoimalan sijaitsee Venäjän Tomskin alueen.
Siperian ydinvoimala on Tomskin alueen Severskissä sijaitseva pysyvästi suljettu ydinvoimala.
Siperian ydinvoimalaitos (ven. Сибирская АЭС , Sibirskaja AES), tunnetaan myös nimellä Tomsk-7 tai Siperian kemiallinen kombinaatti (ven. Сибирский химический комбинат, Sibirski himitšeski kombinat) on Venäjän Siperian Tomskin alueella, kolmesta kuuteen kilometriä Severskin kaupungin koillispuolella sijaitseva, nyt jo suljettu ydinvoimalaitos ja jälleenkäsittelylaitos.
Aluekeskus Tomsk sijaitsee noin 15 kilometriä ydinvoimalaitoksen eteläpuolella.
Ydinvoimalaitos on yksi Venäjän vanhimmista. Sen ensimmäisten reaktorien rakenne perustui Obninskin ydinvoimalaitoksessa kokeiltuun  kevytvesijäähdytteiseen ja grafiittihidasteiseen reaktorityyppiin (LWGR, Light Water cooled Graphite moderated Reactor). Voimalassa oli sen historian aikana kaikkiaan viisi eri reaktoria. Voimalan yhteydessä jalostettiin myös ydinaseplutoniumia; asevarustelu oli eräs kemiallisen kombinaatin perustamisen syy.
Voimalassa sattui 6. huhtikuuta 1993 säteilyonnettomuus, jossa puhdistettavana ollut tankki räjähti. Sen seurauksena jälleenkäsittelylaitokselta pääsi radioaktiivisia aineita ilman mukana karkuun. Radioaktiivinen laskeuma levisi ympäristöön niin, että 120 neliökilometrin laajuinen alue luokiteltiin saastuneeksi. Väestöä evakuoitiin ja useita lähikyliä muuttui asumiskelvottomaksi. Tapaus luokiteltiin INES-4 luokan "laitosonnettomuudeksi".
Käytöstä jo poistetun ydinvoimalaitoksen ja jälleenkäsittelylaitoksen omistaa Venäjän valtion Rosatom.
Voimalarakennusta
Jäähdytystorneja
Reaktorihallia
Ohjauspaneeleita
Severskiin on suunniteltu rakennettavan uutta Severskin ydinvoimalaa, johon tulisi kaksi uutta VVER-1200 -tyyppistä ydinreaktoria. Voimalayksiköt on tarkoitus rakentaa vuoteen 2030 mennessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siperian ydinvoimalaitos Wikimedia Commonsissa
The Radiological Accident in the Reprocessing Plant at Tomsk (pdf) (englanniksi) (iaea.org)
Sibirskaja AES (venäjäksi) (nrk-energomash.ru)
Sibirski himitšeski kombinat (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (seversknet.ru)
Sinivuokko

| Sinivuokko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Leinikkikasvit Ranunculaceae
Alaheimo::  Ranunculoideae
Tribus::  Anemoneae
Suku::  Sinivuokot Hepatica
Laji::  nobilis
Kaksiosainen nimi
 Hepatica nobilis  Schreb. 
Synonyymit
 Anemone hepatica L.  Anemone triloba Stokes  Hepatica triloba Chaix 
Katso myös
   Sinivuokko Wikispeciesissä   Sinivuokko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinivuokko eli lehtosinivuokko (Hepatica nobilis, syn. Anemone hepatica; aiemmin myös Hepatica triloba) on sinikukkainen, keväisin kukkiva, melko pienikokoinen leinikkikasvi.
Nimeäminen ja taksonomia

Carl von Linné kuvasi sinivuokon vuokkojen (Anemone) sukuun kuuluvana nimellä Anemone hepatica vuonna 1753 kasvien tieteellisen nimistön pohjana olevassa teoksessaan Species Plantarum. Saksalainen Johann Christian Daniel von Schreber puolestaan kuvasi sinivuokon nimellä Hepatica nobilis vuonna 1771. Lisäksi Dominique Chaix kuvasi sinivuokon nimellä Hepatica triloba vuonna 1785. Tieteellisen nimistön etusijaperiaatteen mukaan Hepatica nobilis on Hepatica-suvussa ainoa kelvollinen tieteellinen nimi sinivuokolle. Hepatica triloba -nimeä on kuitenkin usein käytetty sinivuokon kaksiosaisena nimenä vanhoissa kasvioissa. Suvun tieteellinen nimi Hepatica johtuu kreikan ja latinan kielen maksaa tarkoittavasta sanasta hepar.
Sinivuokon tieteellinen nimi Hepatica nobilis tulee sanoista hepar, ’maksa’ ja nobilis, ’ylhäinen’.
Eri vuokkolajien sukulaissuhteita on tutkittu perusteellisesti sekä kasvien morfologian että DNA:n perusteella. Tästä huolimatta kasvitieteilijät eivät ole päässeet sukujen rajaamisesta yksimielisyyteen. Sinivuokko sijoitetaan nykyäänkin toisinaan laajasti käsitettyyn Anemone-sukuun, samaan sukuun valkovuokon (Anemone nemorosa) kanssa, alkuperäisellä Linnén antamalla lajinimellä. Taksonomian sääntöjen mukaan tällöin pitäisi kaikki lähisukuiset vuokot, mukaan lukien sinivuokot (Hepatica), kylmänkukat (Pulsatilla) ja eräät muut pienemmät suvut yhdistää samaan Anemone-sukuun.
Ulkonäkö ja koko

Sinivuokko on monivuotinen, 10–15 senttimetriä korkeaksi kasvava ruohokasvi. Elomuodoltaan sinivuokko on puolipiilijä eli hemikryptofyytti. Sen juurakko on pystykasvuinen. Varsia on yhdestä seitsemään. Sinivuokon aluslehdet kasvavat ruusukkeena ja ne ovat nahkeat, väriltään tummanvihreät. Vuoden uudet lehdet aloittavat kasvun kukinnan päättyessä, ja kasvavat alkukesän ajan. Ne talvehtivat vihreinä ja lakastuvat vasta seuraavan vuoden kesällä. Lehtien ruodit ovat 8–20 senttimetriä pitkät ja karvaiset. Lehtilavat ovat kooltaan 4–8 × 5–9 cm, herttatyviset ja kolmihalkoiset. Yksittäiset liuskat ovat ehytlaitaiset, alta karvaiset ja usein myös punertavat. Sinivuokon kukat kehittyvät yksittäin lyhyiden vanamaisten varsien latvoihin. Kukan alla on kolme verholehtimäistä ehyttä ylälehteä. Terälehtiä vastaavia kehälehtiä on yleensä kuudesta kahdeksaan kappaletta, joskus jopa 12. Kukat ovat väriltään yleisimmin sinisiä tai sinivioletteja, joskus myös valkoisia, punaisia tai kirjavia. Emilehtiä on 10–30. Sinivuokon hedelmät ovat vuokoille ja muille leinikkikasveille tyypillisesti pähkylöitä, jotka muodostavat pallomaisen hedelmystön. Pähkylät ovat 4–5 millimetriä pitkiä ja niissä on lyhyt, yhden millimetrin ota. Muurahaiset levittävät pähkylöitä, sillä niissä on muurahaisia houkutteleva lisäke eli elaiosomi.
Sinivuokon lehtiä.
Lehden muoto.
Sinivuokon kukka.
Kukka alapuolelta.
Ulkonäkö ja koko > Kukat ja kukinta

Yleisimmin sinivuokon kukat ovat siniset, mutta toisinaan niitä tavataan myös valkoisen sävyissä, ja kalkkipitoisessa emäksisessä maassa kasvaessaan kukat voivat tulla hortensian (Hydrangea) kukkien tavoin vaaleanpunaisiksi. Sinivuokon kukkanuput valmistuvat myöhäissyksyllä ja ne talvehtivat pakkasten yli auetakseen kukkaan heti varhaiskeväällä lumen sulettua. Suomessa sinivuokko aloittaa etelässä kukintansa huhtikuun puolivälissä. Pohjoisemmilla kasvupaikoillaan kukinnan alku venyy monesti vapun tienoille.
Kukat.
Lähikuva kukasta.
Pähkylöitä.
Levinneisyys

Sinivuokon päälevinneisyysalue on Keski- ja Itä-Euroopassa. Sitä tavataan Saksasta, Alppien alueelta ja Italiasta Pohjois-Balkanille, Romaniaan ja Keski-Venäjälle. Lajia tavataan paikoitellen myös Ranskassa ja Pohjois-Espanjassa. Euroopan pohjoisosissa levinneisyysalue ulottuu Etelä-Norjaan, Keski-Ruotsiin ja Etelä-Suomeen. Sinivuokko on lievästi mantereinen laji, joten se puuttuu Euroopan mereisimmiltä alueilta, kuten Isosta-Britanniasta. Myös Norjassa ja Tanskassa se harvinaistuu länsirannikkoa kohti.
Suomessa sinivuokko on yleinen tai hyvin yleinen kasvi maan lounais- ja eteläosissa Ahvenanmaalta linjan Kristiinankaupunki–Jyväskylä–Kotka korkeudelle saakka. Se on myös tavanomainen Etelä-Karjalassa itärajan tuntumassa. Satunnaisemmin sinivuokkoa kasvaa Etelä-Pohjanmaalla, Etelä- ja Pohjois-Savossa ja Pohjois-Karjalassa. Pohjoisimmat havainnot ovat Oulun seudulta ja Etelä-Lapista. Moni sinivuokon esiintymä, varsinkin lajin pääesiintymisalueen ulkopuolella, on seurausta ihmisten tekemistä siirtoistutuksista.
Elinympäristö

Euroopassa sinivuokkoa tapaa yleisimmillään sekametsävyöhykkeellä, havumetsien ja lehtimetsien vaihettumisalueella, jossa sille sopivia kasvuympäristöjä, kuten reheviä kuusimetsiä ja pähkinäpensaita kasvavia sekametsiä on yhtä lailla. Etelä-Euroopassa lajin esiintymisalueet painottuvat vuoristoseuduille.lähde?
Suomessa sinivuokkoa tavataan yleisesti tuoreissa ja kuivissa lehdoissa ja lehtomaisissa metsissä. Se suosii etenkin vettä läpäiseviä moreenimaita, kuten harjuja ja mäkiä. Laji karttaa puhtaita savikoita sekä kuivia kankaita ja pysyvästi kosteita paikkoja. Lounaisimmalla hemiboreaalisella vyöhykkeellä se viihtyy erityisesti yhdessä euroopanpähkinäpensaan (Corylus avellana) kanssa, ja eteläboreaalisella vyöhykkeellä rehevissä lehtomaisissa multavissa kuusikoissa.lähde? Sinivuokon kasvualue rajaa Etelä-Suomessa niin kutsutun vuokkovyöhykkeen, ja se on myös runsasravinteisen sinivuokko-käenkaalityypin (HeOT) lehdon tunnuslaji.lähde?
Käyttö

Keskiajalla kehitetyn signatuuriopin mukaisesti sinivuokon lehtien uskottiin auttavan maksavaivoihin, koska sen lehtien muoto ja alapinnan väri muistuttavat maksaa. Kasvin myrkyllisyydestä huolimatta kevään ensimmäisen sinivuokon kukan syömisen uskottiin myös auttavan torjumaan vilustumista. Kansanlääkinnässä sen lehtiä on käytetty sisäisesti virtsanerityksen lisäämiseen ja munuaiskivien hoitoon sekä ulkoisesti haavojen lääkintään. Näitä tarkoituksia varten sinivuokkoa ei pidä myrkyllisyydestä johtuen enää käyttää, eikä niillä ole tehoakaan.
Sinivuokko on suosittu puutarhakasvi, jota on yleisesti siirretty luonnosta puutarhoihin. Varsinkin kerrottuja kukkia suositaan yhä edelleen puutarhoissa. Ennen lajin osittaista rauhoittamista sinivuokkoja kerättiin keväisin myytäväksi kaupunkien toreille, esimerkiksi Helsingissä.
Muuta sinivuokosta

Sinivuokko on Suomessa leskenlehden ja valkovuokon tavoin kevään ensimmäisiä kukkijoita ja sen kukinnan edistymistä seurataan Suomessa muun muassa Luonto-Liiton vuosittaisessa kevätseurannassa. Sinivuokko on Hämeen alueen maakuntakukka. Sinivuokko poistettiin rauhoitettujen lajien listalta vuonna 2005. Tätä ennen sinivuokon kerääminen kaupan pitämistä varten sekä sen kaupaksi tarjoaminen ja myyminen oli pitkään kielletty Manner-Suomessa. Leinikkikasveille ominaisesti sinivuokon kaikki kasvinosat sisältävät myrkyllisiä aineita.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2021: Sinivuokon eli lehtosinivuokon (Hepatica nobilis) levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Sinivuokko (Hepatica nobilis)
Pohjolan kasvien pauloissa: Hepatica nobilis - sinivuokko, lehtosinivuokko
Valokki - Nettikasvio: Sinivuokko (Hepatica nobilis)
Suomen metsien lehtokasveja (Arkistoitu – Internet Archive) s. 25 (pdf)
ITIS: Hepatica nobilis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Hepatica nobilis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161050  Wikispecies: Hepatica nobilis  BioLib: 38361  BOLD: 436056  CoL: 934V7  EoL: 595117  EPPO: HPTNO  EUNIS: 176984  GBIF: 5371699  GRIN: 402595  iNaturalist: 55771  IPNI: 30369029-2  IRMNG: 10588400  ISC: 114764  ITIS: 18779  NatureServe: 2.147885  NBN: NHMSYS0000459301  NCBI: 168011  Open Tree of Life: 370852  PalDat: Hepatica_nobilis  PFI: 1054  Plant List: tro-27100409  PLANTS: HENO2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:711404-1  RHS: 8645  Tropicos: 27100409  WFO: wfo-0001129286 
Sinivuokko kuvattuna Otto Wilhelm Thomén teoksessa Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz (1885).
Leena Sipilä

Kaija Helena (Leena) Hussa (o.s. Sipilä, s. 18. elokuuta 1931 Pälkäne) on entinen suomalainen pikajuoksija. Hän karsiutui Helsingin 1952 olympialaisissa 100 metrin juoksun alkuerissä ajalla 13,4 ja 4 × 100 metrin viestijuoksun alkuerissä ajalla 50,2. Hän edusti Suomea yhdessä maaottelussa.
Seuratasolla Sipilä edusti Pälkäneen Lukkoa. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1952. Hänen ennätyksensä 100 metrin juoksussa oli 12,9 s ja pituushypyssä 509 cm.
Leena Sipilän isä Väinö Sipilä oli 1920-luvulla kestävyysjuoksun olympiaedustaja ja Suomen mestari.
Aiheesta muualla

Leena Sipilä Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Šintolainen pyhäkkö

Yasukunin honden Tokiossa.
Pyhäkön portti, torii.
Šintolainen pyhäkkö on japanilainen rakennus, jossa palvotaan yhtä tai useampaa šintolaista kamia. Pyhät esineet, jotka kuvastavat kamia, pidetään pyhätön sisimmässä osassa jossa niitä ei näe. Pyhäkössä käydään osoittamassa kamille kunnioitusta tai rukoilemassa hyvää onnea.
Pyhäkön portti torii merkitsee rajaa maallisen ja pyhän alueen välillä. Pyhäkön sisin on maja nimeltä honden tai shinden. Niitä on erityyppisiä Japanin eri alueilla. Pyhäkön alueella on muitakin rakennuksia, mutta niitä ei ole järjestetty minkään yleisen mallin mukaan. Näihin kuuluvat haiden, jossa järjetetään seremonioita ja joissa voi käydä  muutenkin rukoilemassa, ja uhrihalli eli heiden.
Jokaisessa japanilaisessa kylässä on šintopyhäkkö, josta kyläläiset itse huolehtivat. Pyhäköstä ja sen jumalasta huolehtii kyläyhteisö eli seurakunta, ujiko tai miyaza. Tällainen pienen pyhäkön jumala kuuluu vain paikallisyhteisölleen, ja pyhäkön suojelukseen kuuluva alue on tarkasti tiedossa. Jotkin suurten kaupunkien suuret pyhäköt katsotaan kuitenkin kuuluvaksi koko Japanille. Pyhäkköšintolaisuuden organisaatiot ovat vuoden 1945 jälkeen olleet kokonaan kylien valvonnan alaisia: sitä ennen ne olivat vielä valtion laitoksia. Pyhäkköšintolaisuuden keskusjärjestö Jinja Honcho perustettiin 1946, ja siihen kuuluvat useimmat pyhäköt, yhteensä noin 80 000. Myös alueellisia pyhäkköjen yhteenliittymiä on olemassa.
Šintolaispyhäköt on yleensä pystytetty puilla ja pensailla reunustettuihin lehtoihin vuorten tai mäkien rinteille. Niissä on oveton portti torii, joka erottaa kamin asunnon profaanista maailmasta. Toriin muodostavat kaksi pystypaalua ja kaksi poikkipaalua. Vuodesta 1884 toriita ovat käyttäneet vain valtion šintolaispyhäköt sekä kaksi lahkoa. Šintolaispyhäköihin johtavat pitkät ja lyhdyin koristellut kujat. Pyhäkköjä vartioivat riisinolkiköydet (shimenawa), jotka pitävät pahat voimat ja epäpuhtaat asiat loitolla.
Pyhäkkö on puinen ja rakennettu pylväiden varaan. Se on pelkistetty ja muistuttaa asuintaloa. Uudet pyhäköt maalataan nykyisin punaisiksi. Pyhäkössä on kaksi osaa: sisempi, jossa jumalan ajatellaan oleskelevan, sekä rukoushuone, jossa suoritetaan riitit ja uhraamiset. Varhaisimmat pyhäköt rakennettiin luultavasti 500-luvulla. Pyhäköt on tapana koota uudelleen joka kahdeskymmenes vuosi, jotta ne säilyttäisivät puhtautensa ja kulumattoman muotonsa. Nykyisin šintolaispyhäkköjä on Japanissa noin 100 000.
Joitain šintolaisia pyhäkköjä

Ise Daijingū
Dazaifu Tenman-gū
Itsukushima-jinja
Izumo-taisha
Kamigamo-jinja
Ōsaka Tenman-gū
Shimogamo-jinja
Sumiyoshi-taisha
Ujigami-jinja
Yasukuni-jinja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Šintolainen pyhäkkö Wikimedia Commonsissa
McKenzie

McKenzie, MacKenzie tai Mackenzie voi tarkoittaa seuraavia: