stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vatjalaiset
Tutkimus

Ensimmäisenä vatjalaiset kuvaili tieteelle narvalainen pappi Fr. L. Treffurt vuonna 1783. Vuonna 1856 August Ahlqvist julkaisi vatjan kieliopista 90-sivuisen kirjan Wotisk grammatik. Paul Ariste julkaisi oman vatjankielen kielioppinsa vuonna 1948. Ariste kokosi tämän teoksen ohella 5 639 sivua ja 23 nidettä käsittävän teoksen Vatjan etnologia, joka sisältää päiväkirjoja, kansatieteellisiä esineitä ja 44 100 sanalippua. Lauri Posti julkaisi vuonna 1980 Kukkosin vatjan sanakirjan, joka käsittää yhdeltä kukkosilaiselta vatjalaisperheeltä vuosina 1931–1932 kerättyjä sanoja. Lauri Kettunen julkaisi 181-sivuisen Mahun murteen sanakirjan vuonna 1986. Johanna Laakso teki vuonna 1989 vatjan käänteissanaston, johon oli sisällytetty kaksi edellä mainittua sanakirjaa ja muita sanaluetteloita.
1830–1850-luvuilla merkittävänä vatjalaisen kansanrunouden ja itkuvirsien lähde oli Anna Ivanovna. Hän oli syntynyt 1790-luvulla Kattilassa Rudjan kylässä. Ensimmäisenä tutkijana Ivanovnan tapasi Venäjän tiedeakatemian akateemikko, fennougristiikan tieteenhaaran perustaja Anders Johan Sjögren vuonna 1831. Myöhemmin 1830–1850-luvuilla vatjan kieltä ja kansanrunoutta tallensivat Inkerissä Kattilan kirkonkylän seuduilla Gabriel Rein, Antal Reguly, Elias Lönnrot, August Ahlqvist ja D. E. D. Europaeus. He haastattelivat Anna Ivanovnaa ja kirjoittivat muistiin runsaasti kansanlauluja, Elias Lönnrot eniten: 2 500 säettä lauluja ja itkuvirsiä. Ivanovnalla saattoi olla samasta laulusta jopa kolmesta neljään eri versiota. Hänen laulamiensa laulujen runomitta oli hyvä ja hän eläytyi runoihinsa. Ivanovnan laulamia runoja on julkaistu Suomen kansan vanhoissa runoissa ja itkuvirsiä teoksessa Inkerin itkuvirret. 1930-luvulta alkaen vatjalaisilta kansanlauluja kerännyt Paul Ariste on todennut, että merkittävimpiä vatjalaisia kansantarinoiden taitajia olivat Solo (Solomonida) Kuzmina Raanalasta, Daaŕa Lehti Joenperästä sekä Ot'ju (Avdotja) Onufrijeva.
Tähän saakka laajin vatjan sanakirja on Virossa 2013 julkaistu Vadja keele sõnaraamat - Vaďďaa tšeele sõna-tširja  (Eesti Keele Sihtasutus: 2013). Kirja on vatjan-, viron- ja venäjänkielinen. Teoksen käsikirjoittaminen alkoi jo 1959, ja sen ensimmäinen versio ilmestyi seitsemänä niteenä.
Tarton kirjallisuusmuseossa on 13,5 tuntia vatjalaisia nauhoituksia. Viron kansallismuseon kokoelmissa on 206 vatjalaista esinettä. Esineitä on myös kansatieteellisissä museoissa muun muassa Pietarissa, Kuressaaressa, Helsingissä ja Riiassa.
Historia > Alkuperä

Vatjalaisia nimitetään monesti Inkerin alkuperäisasukkaiksi, mikä pitääkin paikkansa siinä määrin, että heitä ennen alueella asuttaneita kansoja ei tunneta. A. M. Tallgrenin teorian mukaan vatjalaiset polveutuvat Inkeriin Virosta tulleista asukkaista, jotka levittäytyivät Inkeriin 200–500-luvuilla. Inkeristä onkin löydetty virolaistyyppisiä hautauksia. Kuitenkin jo melko varhain hautaustavat alkoivat tyyliltään muistuttaa enemmän slaavilaisia tapoja, mikä viittaa siihen, että vatjalaiset joutuivat jo varhain sloveenien vaikutuksen alaisiksi. Vatjan lähimpänä sukukielenä pidetään varsin yleisesti viron kieltä. Aluksi sitä pidettiin lähempänä sukulaisena võrolle, mutta myöhemmin yleistyi käsitys sen läheisemmästä sukulaisuudesta virolle. Esimerkiksi Paul Ariste katsoo Narvajoen seudulla puhutun aikoinaan yhtenäistä viron murretta, josta vatja on sitten eristyksen kautta erkaantunut omaksi kielekseen. Vatjalaiset kutsuvatkin joskus kieltään nimityksen vad'd'aa tšeeli ohella nimellä maatšeeli, kun virolaiset taas kutsuvat omaa kieltään nimellä maakeel ja itseään nimellä maarahvas.
Historia > Keskiaika > Kreevinit

1200-luvun alussa katolisen kirkon lähetystyö alkoi saada jalansijaa Baltian maissa, ja huomio kohdistui myös Inkeriin. Paavi Aleksanteri nimittikin vuonna 1255 piispan Vatjan ja Karjalan alueita varten, joskaan ei ole tiedossa millä menestyksellä. Kalparitaristo teki sotaretken Inkeriin vuonna 1240 ja perusti sinne Kaprion linnan. Saksalaisen ritarikunnan Vinke von Overberg teki sotaretken Inkeriin vuosina 1444–1447 ja otti vatjalaisia sotavankeja, jotka kuljetettiin latvialaisen Bauskan kaupungin alueelle rakentamaan linnaa. Tästä ryhmästä muodostuivat kreevinit, jotka säilyttivät monia vatjalaisia tapoja aina 1800-luvun alkuun saakka.
Historia > Uusi aika

1600-luvulla Ruotsin vallan aikaan vatjalaisia ja muita Inkerin ortodoksisia asukkaita yritettiin käännyttää luterilaisuuteen. Tässä ei mittavissa määrin onnistuttu, mutta se johti merkittävään ortodoksisen väestön muuttoon muualle Venäjälle. 1600-luvulla Inkeriin alkoi muuttaa Itä-Suomesta luterilaista väestöä. Uskonto erotti suomalaiset tulokkaat ja vatjalaiset toisistaan, eikä heidän välistään sekoittumista juurikaan tapahtunut. Vatjalaiset sekoittuivat lähinnä inkeroisiin ja venäläisiin. Vatjalaisten alamäki alkoi maaorjuudesta, joka esti tehokkaasti heidän kehittymisensä kansana. Vielä vuonna 1848 vatjalaisia oli 32 kylässä 5 148, mutta vuoden 1926 väestölaskennassa enää 705.
Venäjällä passeihin merkitty kansallisuus ei usein tiennyt hyvää. Sen takia monet ilmoittivat kansallisuudekseen venäläisen.
1900-luvun alussa vatjan kielelle kehitettiin kielioppia ja sanakirjoja, mutta kieli ei enää siirtynyt uusille sukupolville 1930-luvun jälkeen. Vatjalainen Tarton yliopistossa opiskellut Dmitri Tsvetkov kehitti vatjalle kirjakieltä 1920-luvulla, mutta hän kuoli ennen kuin sai sen kokonaan valmiiksi. Stalinin aika oli Inkerin asukkaille tuhoisaa. Pahimmat vainovuodet olivat 1937 ja 1938, jolloin väestöä tapettiin, vangittiin, karkotettiin ja vietiin työleireille.
Toisen maailmansodan aikana suurin osa vatjalaisista evakuoitiin yhdessä Inkerin muun suomensukuisen väestön kanssa Suomeen. Vatjalaisten ei onnistunut integroitua Suomeen yhtä hyvin kuin inkeriläisten, ja he kohtasivat uskontonsa vuoksi ryssävihaa. Osa evakuoiduista jäi asumaan Viroon. Sodan jälkeen Suomeen evakuoidut palautettiin Neuvostoliittoon, jossa heidät siirrettiin pois kotiseuduiltaan. Vatjalaiset saivat luvan palata kotiseuduilleen vuonna 1956, mutta monet heidän asunnoistaan olivat jo paikalle muuttaneiden venäläisten käytössä.
Asuinalue

Vatjalaisten historiallinen asuinalue oli paljon laajempi kuin nykyisin. Asuinalue ei kuitenkaan ollut yhtenäinen, vaan vatjalaisten asuttamat kylät olivat hajallaan ja niissä asui usein muitakin kansallisuuksia. Asutus voitiin jakaa kolmeen ryhmään. Keski-Inkerin ylängön ryhmän keskuksen muodosti Kattilan kylä, jonka eteläpuolella muut tämän ryhmän kylät sijaitsivat. Toinen ryhmä sijaitsi Syväjärven, Jarvikoisjärven, Haapalanjärven ja Babinajärven muodostaman järvialueen itäpuolella. Kolmannen ryhmän muodostivat Laukaanjoen suun itäpuolella sijainneet kolme kylää. Kukkosin ja Ikäpäivösin kylät jäivät näiden alueiden ulkopuolelle. Vatjalaiset käyttivät ylängön alueesta nimeä Ylägö, järvialueesta Orko ja Laukaanjoen suuseudusta Vaipooli. Lisäksi Ikäpäivösiä ympäröineestä historiallisesta itävatjalaisesta alueesta käytettiin nimitystä Kabrio- eli Kabŕo-pooli.
Kulttuuri > Kieli ja identiteetti

Perinteisesti useimmat vatjalaiset osasivat puhua sujuvaa venäjää sekä inkeroista. Joissakin kylissä inkeroinen oli vatjalaisten keskuudessa jopa useammin käytössä kuin vatja. Vatjaa käytettiin niin sanottuna kyökkikielenä eli kotioloissa, kun taas venäjää ja inkeroista käytettiin kylällä. Kaikki kirkolliset toimitukset suoritettiin venäjäksi. Vatjalaiset kutsuivat itseään joskus izooreiksi, koska inkerikot olivat kansallisuutena tunnetumpia. Tätä termiä käytettiin etenkin silloin kun haluttiin erottaa Inkerin ortodoksiset suomalaiset kansat luterilaisista inkeriläisistä. 1900-luvun alussa vatjalaiset koululaiset osallistuivat inkerikkojen kanssa inkeroisenkieliseen perusopetukseen. Vuonna 2000 kielentutkija Mehmet Muslimov kehitti vatjalle sen länsimurteeseen perustuvat kirjakielen. Viime aikoina etenkin vatjalaisten nuorten kiinnostus kieleen on kasvanut. Vatjalaisten kansalliseepos on yhteinen inkerikkojen kanssa, ja sen nimi on Pääskölintu – päivälintu. Teoksen on laatinut Arvo Survo.
Kulttuuri > Vaatetus

1200–1700-luvuilta peräisin olevista hautalöydöksistä on löydetty lähinnä samanlaisia vaatteita kuin käytettiin samaan aikaan Virossa, mutta omaleimaisiakin piirteitä oli. Vatjalaisten perinteisistä miestenasuista ei ole paljon tietoa, koska he vaihtoivat puvustuksensa venäläistyyliseen jo melko varhain. Vanhoissa vatjalaisissa miestenpuvuissa suosittiin valkoista kangasta. Miehet käyttivät vuoden ympäri valkoisia pellavasta tehtyjä housuja (kaatsõt), joita pidettiin talvisin yllä kaksi paria. Miehet käyttivät myös Pohjois-Virossa tavattua pitkää vaaleaa villakankaista takkia (kauhtana). Talvivaatteisiin kuului lampaannahkaturkki. Hatut olivat yleensä venäläistyyppisiä lippalakkeja, mutta käytössä oli myös huopa- ja olkihattuja. Naisten asusteissa oli eroja sen mukaan, oliko nainen naimaton vai naitu. Vatjalaistytöt pitivät hiuksiaan hajallaan, jolloin pään ympärillä oli kaksi tai kolme verkkonauhaa. Tämä tapa on ollut yleinen itämerensuomalaisilla kansoilla. Käytössä oli myös patalakkia muistuttanut päähine (pääsie(t) tai pääs's'e), joka oli koristeltu kauttaaltaan lasihelmillä. Samanlaista päähinettä on tavattu muualtakin Itä-Euroopasta. Toisin kuin tytöt, vaimot ovat pitäneet lyhyitä hiuksia tai jopa ajeltua päätä. ja toisten lähteiden mukaan vihkimisen jälkeen vatjalaisnaiset käyttivät vaaleaa pyyheliinan tapaista huivia, jonka toinen pää sidottiin pään ympärille ja toisen annettiin roikkua vapaana. Tämän päälle saatettiin laittaa silkkiliina, joka oli pieni neliskulmainen silkillä kirjailtu liina. Paitana käytettiin pellavapaitaa, ja etenkin kesäisin mekko oli käytössä vain harvoin. Käytössä oli myös päällyspaita (ummikko) jollaista käyttivät myös inkerikot. Ummikon lisäksi naiset käyttivät vielä liinakankaasta tehtyä puseroa (ihat). Käytössä oli myös hurtstuthame, joka on myös inkerikkojen käytössä. Tämän hameen kanssa käytettiin usein monenlaisia vyössä riippuvia kangaskaistaleita, joista koristeellisempia olivat kaatõri ja koittana.
Kulttuuri > Asuminen

Vatjalaiset asuivat kummuille tai joenvarsille ryhmittyneissä ryhmä- tai rivikylissä. Venäläinen raittikylämalli ei koskaan yleistynyt heidän keskuudessaan. Mäillä asuvilla oli tapana nimittää itseään nimellä mätšiläiset eli mäkeläiset, kun taas laaksoissa asuvia kutsuttiin nimityksellä orgulaiset eli laaksolaiset. Paikkaa, jonne rakennukset oli sijoitettu, kutsuttiin nimityksellä kuja, mikä tarkoitti myös kyläkatua yleensä. Vatjalaisten asuinrakennus oli koto ja sen asuintupa riihi. Vatjalaisten on arveltu asuneen joskus virolaistyylisissä riihituvissa, mutta tapa on myöhemmin kadonnut. Tätä teoriaa tukee kreevinien tapa kutsua asuintaloaan riiheksi. Koto muodostuu kahdesta eri puolesta, asuinhuoneesta ja katoksesta eläinsuojineen. Yksi vanhimmista säilyneistä piirteistä talossa oli erillinen makuuteltta sängyn kohdalla. Tätä sääski- ja kärpäsverhoa nimitettiin uutimeksi (uutimő, uutõmõ). Vatjalaisilla oli käytössä myös saunat, joita ei tosin ollut joka perheellä. Saunattomat perheet kävivät peseytymässä naapureilla. Saunaa on käytetty peseytymisen ohella synnytyshuoneena.
Kulttuuri > Uskonto

Vatjalaisten varhaisesta uskonnosta ei tiedetä paljoa, mutta se lienee muistuttanut muiden itämerensuomalaisten kansojen uskomuksia. Vatjalaiset käännytettiin kristinuskoon 1100-luvun alkupuolella, ja siitä lähtien he ovat olleet ortodokseja, mikä on osaltaan nopeuttanut heidän sulautumistaan venäläisiin ja toisaalta ehkäissyt sulautumista alueen suomalaisiin inkeriläisiin. Vatjalaisilla oli erilaisia pyhiä paikkoja, jotka liittyivät yleensä eri pyhimysten palvontaan. Tällaisia paikkoja olivat etenkin kaivot ja entisaikaiset ristit, mutta myös puut ja kappelien rauniot. Vielä 1900-luvun alussa Jarvikoisten kylässä tiedetään harjoitetun pyhän puun palvomista. Puun ympärille oli tehty hirsiaitaus, jossa pidettiin juhlia. Joillakin pyhillä paikoilla uskottiin olevan parannusvoimaa. Korvettulassa oli kiviraunion päällä kasvanut pähkinäpuu, jonka edessä käytiin kumartamassa sairauksien sattuessa.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Tyypillinen vatjalainen ruokatarvike oli hapantaikinasta tehty ruisleipä. Hapantaikinasta tehtiin myös piirakoita, jotka täytettiin tyypillisesti perunamuusilla tai kaalilla. Siitä tehtiin myös eräänlaisia kakkuja, jotka päällystettiin rahkapiimällä ja joita syötiin lähinnä merkkipäivinä. Häitä varten leivottiin ruistaikinasta litteitä ja pyöreitä kursi nimisiä kakkuja. Kursikakut ovat yleisiä myös muualla ortodoksisessa maailmassa. Puuroa (rooppa) keitettiin joko joka päivä tai runsaasti kerrallaan. Puuro toimi ikään kuin leivän lisänä ja sitä valmistettiin tyypillisesti ohrasuurimoista. Toinen ruokalaji oli velli. Keitoksista yleisimpiä oli perunamuhennos (omennois). Tähän ja muihin ruokalajeihin käytettiin aikoinaan hamppuöljyä, joka korvasi etenkin paastoaikana ruokarasvoja. Lihaa ja kalaa ei yleensä valmistettu kovin pitkälle. Kala kuivatettiin, ja syötäessä se piti ensin keittää sen pehmentämiseksi. Liha suolattiin syksyllä ja ripustettiin kuivumaan seuraavana keväänä. Kalan tai lihan savustaminen ei tiettävästi ole ollut yleisessä käytössä. Tuoretta maitoa saivat vain pikkulapset, aikuiset joivat hapatettua maitoa. Voita valmistettiin venäläisestä kerman kuumentamistavasta poiketen aina kirnuissa. Tee yleistyi ruokajuomana venäläisvaikutuksen myötä. Olut (őlut) oli pitojuoma ja arkipäivien juomana oli oluen valmistuksen sivutuotteena syntyvä taari (kvassi). Olutta tehtiin ohrasta, rukiista sekä kaurasta.
Kulttuuri > Musiikki

Perinteisiä soittimia olivat paimentorvi (truba, razok), säkkipilli (rakkotötö) sekä kantele (gusli, guusla). Kitara (gitari) ja mandoliini (mandalina) olivat uusia tulokkaita 1900-luvun alussa. Eniten käytetty soitin oli haitari (garmoni), joka tuli käyttöön 1800-luvun lopulla. Haitaria soitettiin erityisesti juhlissa. Ne olivat suosittuja, sillä tsaarinaikana ne olivat hyvin halpoja. Paimentorvi tehtiin katajasta tai paatsamasta. Torveksi sopiva puu halkaistiin kahtia ja koverrettiin. Sitten osat sidottiin yhteen tuohella. Säkkipilli tehtiin lehmän virtsarakosta. Se puhdistettiin ja käsiteltiin hiekalla ja tuhkalla, minkä jälkeen se kuivatettiin. Kantele tehtiin koivusta tai lepästä. Kieliä siinä oli joko 12, seitsemän tai viisi. Kannel ei ollut vatjalaisten keskuudessa yhtä suosittu kuin esimerkiksi virolaisilla, ja sen käyttö väheni 1900-luvulla.
Genetiikka

Vuoden 2024 tutkimuksen mukaan selkeä valtaosa vatjalaisista kuuluu isälinjan haploryhmään R1a. Heidän toiseksi yleisin haploryhmänsä on N1c, joka on tyypillinen muille suomalais-ugrilaisille kansoille. Pienellä osalla vatjalaisista esiintyy haploryhmää I2a1. Vatjalaisten isälinjoja verratessa toisiin Venäjällä asuviin itämerensuomalaisiin ja slaavilaisiin keskivenäläisiin he sijoittuvat lähemmäs jälkimmäisiä. Sen sijaan autosomaalisen DNA:n suhteen he muistuttavat eniten toisia itämerensuomalaisia, erityisesti inkerikkoja ja inkerinsuomalaisia, ja erottuvat keskivenäläisistä.
Kirjallisuutta

Gustav Ränk: Vatjalaiset.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1960.
Ilmar Talve: Vatjalaista kansankulttuuria.  Vammala:  Suomalais-Ugrilainen Seura, 1981.  ISBN 951-9019-46-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viron- ja vatjankielinen dokumenttielokuva vatjalaisista sekä virolaisesta kielitieteilijästä Paul Aristesta
Video vatjalaisista (Arkistoitu – Internet Archive)
VAĐĐA TODAY – vatjalaisia käsittelevä sivusto
Jos on jotakin oikein sydämellä. Kirjoittanut professori Lauri Kettunen, Kansan kuvalehti, 15.05.1931, nro 20, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lauri Posti : Hukkuvatko he kansojen mereen?, Suomen Kuvalehti, 16.10.1937, nro 42, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Dmitri Tsvetkov
Vatjalainen 54-vuotias itkijänainen Harkina Martintytär Länsi-Inkerissä, Kattilassa vuonna 1914. Kuvan on ottanut A. O. Väisänen.
Vatjalaisten lippuun perustuva vaakuna.
Jazz-muusikko Lembit Saarsalu
Venäjänkielinen kartta Länsi-Inkerin itämerensuomalaisten kansojen asutuksesta. Vatjalaiset kartalla punaisella.
Kreevineitä Latviasta kansallispuvuissaan
Vatjalainen nukke vuodelta 1935 Kansallismuseon näyttelyssä.
Frånö

| Frånö |
| --- | --- |
 Frånön työväentalo
 Frånö
 Koordinaatit: 62°54′00″N, 17°50′00″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Ångermanland
Kunta:  Kramfors
Frånö on asuinalue Kramforsin kunnassa Västernorrlandin läänissä Ångermanlandin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Se muodosti oman taajamansa vuoteen 2015, jolloin se kasvoi yhteen Kramforsin kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frånö Wikimedia Commonsissa
Klockestrand

| Klockestrand |
| --- | --- |

 Klockestrand
 Koordinaatit: 62°52′45″N, 17°54′20″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Ångermanland
Kunta:  Kramfors
Väkiluku (31.12.2023):  277
Klockestrand on taajama Kramforsin kunnassa Västernorrlandin läänissä Ångermanlandin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 277 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Klockestrand Wikimedia Commonsissa
Haukilampi (Pertunmaa, Joutsjärvi)

| Haukilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju (Pertunmaa)
Koordinaatit:  61°34′08″N, 26°23′21″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Vuohijärven alue (14.91)
Laskuoja:  oja Vähäjärveen 
Järvinumero:  14.917.1.017
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  122,2 m  
Pituus:  480 m  
Leveys:  210 m  
Rantaviiva:  1,267 km  
Pinta-ala:  5,859 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiHaukilampi 
Haukilampi  on Etelä-Savossa Pertunmaalla  Joutsjärven lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 480 metriä pitkä, 210 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 5,9 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Vuohijärven alueella (14.91), jonka Pieniveden valuma-alueeseen (14.917) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 122,2 metriä mpy.
Luettelo Riihimäen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Riihimäen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Riihimäen kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Julkisilta paikoilta poistetut ja tuhoutuneet teokset

| Teos | Aiempi sijainti | Nykyinen sijainti | Tekijä | Paljastettu | Poistettu/ Tuhoutunut | Syy | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Aurinkokello, | Karan kouluKalevankatu 13-17 | ei tiedossa | Walve, UskoUsko Walve | 1960-luku |  |  |  |  |
| Aurinkokello, Kauppaoppilaitos | Kauppaoppilaitos, Kalevankatu 5 | ei tiedossa | Walve, UskoUsko Walve | 1960-luku |  |  |  |  |
| Aurinkokello, Pohjolanrinteen koulu | Pohjolanrinteen koulu, Pohjolankatu 8 | ei tiedossa | Walve, UskoUsko Walve | 1960-luku |  |  |  |  |
| Höyryveturi Hv1 nro 554 | Saranpään liikennejakaja | varastoitu |  | 1970 |  |  |  |  |
| Königstedtin lasitehtaan muistolaatta | Lasimuseon piha, Tehtaankatu 23 | ei tiedossa |  |  |  |  |  |  |
| Sanan säilät | Kirjapainotalo, Konepajankatu 2 | ei tiedossa, ollut paikoillaan 2009 | Räsänen, PerttiPertti Räsänen | 1994 |  |  |  |  |
| Tilateos | Riihikoti, Kontiontie 73 | varastoitu | Aiha, MarttiMartti Aiha | 1984 |  |  |  |  |
Mjällom

| Mjällom |
| --- | --- |

 Mjällom
 Koordinaatit: 62°59′04″N, 18°25′48″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Ångermanland
Kunta:  Kramfors
Väkiluku (2021):  202
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mjällom on taajama Kramforsin kunnassa Västernorrlandin läänissä Ångermanlandin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 202 asukasta vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mjällom Wikimedia Commonsissa
Gellért (hotelli)

Hotelli Gellért Tonavan yli kuvattuna.
Gellért on hotelli ja terveyskylpylä Budapestissa, Unkarissa. Se sijaitsee Tonavan oikeanpuoleisella rannalla, Gellértinvuoren juurella ja Szabadság-sillan vieressä XI osa-alueella.
Hotellin päärakennus on jugendia, ja se valmistui vuonna 1918, jolloin Budapestille luotiin mainetta kylpyläkaupunkina. Sen ovat suunnitelleet arkkitehdit Ármin Hegedűs, Artúr Sebestyén ja Izidor Stark. Hotellin takana on kylpylän ulkoilmaosa, jota on laajennettu myöhemmin.
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1936

Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut käytiin vuonna 1936 ilman Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisiin osallistuneita hiihtäjiä. Kisapaikka oli Hyvinkään Sveitsin ulkoiulalue. Kisapäiviä olivat 14.-16.2.1936. Kisojen aikaan oli kovat pakkaset; aamuisin yli 20 pakkasastetta.
Tulokset > Miehet 17 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Jussi Kurikkala | Kalajoen Junkkarit | 1.11.05 |
| 2 | Tauno Toivonen | Lahden Hiihtoseura | 1.11.58 |
| 3 | Mikko Husu | Miehikkälän Vilkas | 1.12.25 |
| 4 | Vilho Koskelainen | Karjalan Urheilijat | 1.13.04 |
| 5 | Erkki Kinnunen | Pohjois-Karjalan Hiihtoseura | 1.13.40 |
| 6 | Erkki Hiltunen | Puijon Hiihtäjät | 1.13.51 |
Miesten 17 km hiihdettiin Hyvinkäällä 14. helmikuuta 1936. Osanottajia oli yli 400. Aamun pakkanen oli kisapaikalla -21 astetta, mutta lauhtui päivän kestäessä muutaman asteen. Väliaika-asema oli 12 km:n kohdalla. Siellä kisaa johti lopullinen voittaja Kalajoen Jussi Kurikkala lähes minuutilla ennen Lahden Toivosta, josta kolme sekuntia Miehikkälän Vilkkaan Arvo Myllynen. Seuravaat kolme olivat toinen miehikkäläläinen Husu, Viipurin Koskelainen ja Joensuun Kinnunen. Maaliin tultaessa Kurikkala piti lähes minuutin johtonsa ennen Toivosta ja Husua.
Tulokset > Miehet 50 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Valmari Toikka | Kotkan Into | 3.59.49 |
| 2 | Vilho Porvari | Kotkan Into | 4.04.49 |
| 3 | Arvi Riivari | Metsäkylän Kurssi | 4.05.12 |
| 4 | Eero Markkanen | Warkauden Urheilijat | 4.11.54 |
| 5 | Toivo Lahti | Kälviän Voimankoitto | 4.12.37 |
| 6 | Emil Törönen | Kotkan Into | 4.15.45 |
Miesten 50 km hiihdettiin Hyvinkäällä 16. helmikuuta 1936. Aamun pakkanen oli kisapaikalla -26 astetta, mutta lauhtui päivän kestäessä 10 astetta. Ilmoittautuneita oli 76 miestä, mutta lähtijöitä oli vain 40 pakkasesta johtuen. Maalin tuli puolet eli 20 miestä. Ensimmäiset väliajat tuli 22 km:n kohdalla, ja siellä johdossa oli Arvi Riivari ennen viisi sekuntia jäljessä hiihtäneitä kemiläisen Karihaaran Karun Pekka Vannista ja Volmari Toikkaa. 33 km:n kohdalla lopullinen mestari Toikka oli ottanut johtopaikan 1,5 minuuttia ennen Riivaria, josta kolme minuuttia Vehkalahden Veikkojen Martti Sipilä. Viimeiset väliajat 45 km:n kohdalla, jossa kärki oli Toikka, Riivari, kaksi minuuttia jäljessä Varkauden Eero Markkanen. Vehkalahden Sipilä oli tässä vaiheessa keskeyttänyt, ja Toikan seurakaveri Kotkasta Vilho Porvari teki nousua ollen tässä vaiheessa neljäs. Viimeisellä viidellä kilometrillä Toikka tuli selvään voittoon, mutta Porvari ohitti niin Riivarin kuin Markkasen tullen toiseksi.
Tulokset > Miehet, joukkue

| Sija | Joukkue | Kilpailijat | Aika |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Miehikkälän Vilkas | M.Husu   A. Myllynen   E.Tur | 3.31,40 |  |  |
| 2 | Kotkan Into | A.Rantalahti   V.Toikka   V.Porvari | 3.44,30 |  |  |
| 3 | Pohjois-Karjalan Hiihtoseura | Erkki Kinnunen   M.Lappalainen   M.Partanen | 3.46,23 |  |  |
Kilpailu perustui Hyvinkäällä 14.2. hiihdetyn 17 kilometrin kisan yhteistuloksiin - kolmen hiihtäjän yhteisaika.