stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iivo Nei
Peliura

Nei aloitti šakinpelaamisen 1940-luvulla. Hänen pelivahvuutensa kohosi nopeasti. Hän jakoi Viktor Kortšnoin kanssa voittoa Neuvostoliiton nuortenmestaruusturnauksessa 1948. Nei voitti Viron mestaruuden kahdeksan kertaa (1951, 1952, 1956, 1960–1962, 1971 ja 1974). Vuosina 1959 ja 1963 hän sijoittui toiseksi, kun Gunnar Uusi voitti mestaruuden ja 1969 hän oli 2. Rein Etrukin takana. Nei voitti Viron mestaruuskisoissa hopeaa 1953 ja 1955. Nei osallistui Neuvostoliiton mestaruuskilpailuihin kolmesti (1960, 1963 ja 1964), mutta saavutti vain keskinkertaisia tuloksia.
Nei voitti Tartossa pelatun turnauksen 1962. Kansainvälisissä kisoissa hän saavutti parhaat tuloksensa 1960-luvulla. Hän jakoi Paul Keresin kanssa voittoa Beverwijkissa 1964. Nein taakse kisassa jäivät muun muassa vahvat suurmestarit Boris Ivkov, Bent Larsen ja Lajos Portisch. Kisan tuloksen perusteella hänelle myönnettiin kansainvälisen mestarin arvonimi. Jerevanissa pelatussa kisassa 1965 Nei oli 5. sijalla. Hän saavutti vielä hyvän tuloksen Beverwijkissa 1966 (5. sija) ja Zinnowitzissa 1966 (jaettu 4.–6. sija).
Tallinnan vuoden 1969 turnauksessa, jonka voitti Leonid Stein, Nei jakoi toista sijaa Keresin kanssa. Nei osallistui Tallinnan kansainväliseen turnaukseen vielä useita kertoja, mutta ei enää saavuttanut huipputuloksia. Vuonna 1971 hän oli 9. ja 1973 jakoi 7.–8. sijaa. Keres voitti kisan 1975, jolloin Nei oli jaetulla 7.–9. sijalla. Keresin kuoltua seuraavana vuonna 1976 turnauksen nimeksi vaihdettiin Paul Keresin muistoturnaus.
1970-luvun lopulla Nein menestys alkoi hiipua. Hän oli Tallinnan turnauksessa 1977 11., 1979 jaetulla 11. sijalla ja 1981 jakoi 7.–9. sijaa. Hän oli mukana vielä vuonna 1983 Tallinnassa pelatussa 16 pelaajan turnauksessa, mutta jäi tuolloin viimeiseksi. Hänen uransa jälkipuoliskon merkittävin saavutus oli jaettu 3.–4. sija 1994 Jyväskylän kansainvälisessä Heart of Finland -turnauksessa. Nei lopetti aktiiviuransa 2001, jolloin hän osallistui viimeistä kertaa Viron shakkikerhojen cupmestaruuskisaan. Hän pelaa kuitenkin edelleen ajoittain. Tammikuussa 2012 hän osallistui Suomi–Viro-maaotteluun tuloksena tasapeli John Fieandtia vastaan.
Peliuran ohella Nei on toiminut valmentajana. Hän on avustanut maailmanmestari Boris Spasskia sekä naisten maailmanmestaruuden aikanaan voittaneita Nona Gaprindašvilia ja Maia Tšiburdanidzea. Hänen oppilaisiinsa kuuluivat jo edesmennyt suurmestari Lembit Oll sekä naisten kansainvälinen mestari Monika Tsõganova. Nei valmensi suomalaisia šakinpelaajia vuosina 1989–1996. Hän on myös kirjoittanut šakkikirjoja.
Peliura > Teoksia

Iivo Nei, Heino Hindre, Raul Renter & Isai Rosenfeld: Maleõpik (1955). Eesti Riiklik Kirjastus.
Iivo Nei & Isai Rosenfeld: Avangute teooria (1962) Eesti Riiklik Kirjastus.
Paul Keres & Iivo Nei: Maleaabits (1969). Eesti Raamat, Tallinna.
Aiheesta muualla

FIDE-kortti: Iivo Nei (englanniksi)
Iivo Nei pelaajaprofiili ja pelejä Chessgames.comissa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  Europeana
Marie-Françoise Dubois

Marie-Françoise Dubois (o.s. Fourcroy, s. 25. maaliskuuta 1948 Lille, Nord, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, joka menestyi parhaiten 800 metrin juoksussa.
Dubois sijoittui Rooman EM-kilpailuissa 1974 neljänneksi 800 metrin juoksussa Ranskan ennätyksellä 1.59,9. Jo alkuerissä hän oli juossut Ranskan ennätyksen 2.01,2 ja samoin välierissä, joissa loppuaika oli 2.00,3. Hän osallistui myös kahdesti sisäratojen EM-kilpailuihin mutta karsiutui molemmilla kerroilla alkuerissä.
Dubois voitti Ranskan mestaruuden 400 metrillä vuonna 1975, 800 metrillä vuonna 1977 sekä 1 500 metrillä vuonna 1974. Sisäradoilla hän voitti Ranskan mestaruuden 1 500 metrillä vuosina 1974, 1975 ja 1978. Hän paransi Ranskan ennätystä 800 metrin lisäksi 1 500 metrillä neljästi (paras aika 4.08,6 vuonna 1975), 1 000 metrillä kerran (2.37,0 vuonna 1977) sekä 4 × 800 metrin viestijuoksussa kerran (8.22,0 vuonna 1975). Lisäksi hän juoksi 800 metrillä vuonna 1978 Ranskan halliennätyksen 2.02,1.
Jacqueline Curtet

Jacqueline Fréchet (o.s. Curtet, s. 9. toukokuuta 1955 Toulouse, Haute-Garonne, Ranska) on ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pituushyppy.
Jacqueline Curtet sijoittui Prahan EM-kilpailuissa 1978 pituushypyssä yhdeksänneksi tuloksella 624 cm. Karsinnassa hän hyppäsi tuloksen 654 cm. Sisäratojen EM-kilpailuissa hän sijoittui kuudenneksi Münchenissä 1976 tuloksella 625 cm, kahdeksanneksi San Sebastiánissa 1977 tuloksella 619 cm sekä neljänneksi Milanossa 1978 tuloksella 644 cm.
Curtet voitti pituushypyssä Ranskan mestaruuden ulkoradoilla vuosina 1974, 1976 ja 1978 sekä sisäradoilla vuosina 1973, 1976–1979 ja 1981. Hän paransi pituushypyssä kolmasti Ranskan ennätystä: tulokseen 657 cm syyskuussa 1977, 658 cm kesäkuussa 1978 sekä 662 cm heinäkuussa 1978. Hän menetti ennätyksen toukokuussa 1985 Nadine Fourcadelle.
Curtet kuului kahdesti 4 × 100 metrin viestijuoksun Ranskan ennätystä parantaneeseen joukkueeseen. Sisäratojen EM-kilpailuissa hän osallistui 60 metrin juoksuun Sindelfingenissä 1980 mutta karsiutui alkuerissä.
Hänen äitinsä on Yvonne Curtet.
Henkilökohtaiset ennätykset

Pituushyppy: 662 cm (1978)
60 metrin juoksu (hallissa): 7,52 s (1980)
100 metrin juoksu: 11,80 s (1979), käsiajanotolla 11,6 s (1978)
200 metrin juoksu: 24,44 s (1979)
Jocelyn Delecour

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jocelyn Delecour keskellä |  Jocelyn Delecour keskellä |  Jocelyn Delecour keskellä |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | 4×100 metriä |  |
|  Pronssia | México 1968 | 4×100 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Budapest 1966 | 4×100 metriä |  |
|  Hopeaa | Belgrad 1962 | 100 metriä |  |
|  Pronssia | Tukholma 1958 | 200 metriä |  |
Jocelyn Delecour (s. 2. tammikuuta 1935 Tourcoing, Nord, Ranska) on entinen ranskalainen pikajuoksija ja moninkertainen arvokisamitalisti.
Delecour saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa Tukholman EM-kilpailuissa 1958 ollessaan 200 metrin juoksussa pronssilla ajalla 21,3 s. Lisäksi hän sijoittui 100 metrin juoksussa neljänneksi (10,5 s) ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa viidenneksi. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän saavutti hopeaa tasaisessa 100 metrin juoksussa, jossa viisi ensimmäistä saivat saman ajan 10,4 s. Neljänneksi hän sijoittui 200 metrillä (21,0 s) ja viestijuoksussa. Tokion olympialaisissa 1964 hän juoksi viimeisen osuuden viestijoukkueessa, joka sijoittui pronssille maailmanennätyksen juosseen Yhdysvaltain ja Puolan takana ajalla 39,3 s.
Budapestin EM-kilpailuissa 1966 Delecour voitti Ranskan pikaviestijoukkueen toisen osuuden juoksijana kultaa ajalla 39,4 s. Méxicon olympialaisissa 1968 Ranskan pikaviestijoukkue oli jälleen pronssilla. Yhdysvallat juoksi maailmanennätyksen ja Ranskakin alitti entisen ennätyksen ajallaan 38,4 s. Olympialaisten henkilökohtaisilla matkoilla Delecour ei menestynyt; hän karsiutui Rooman olympialaisissa 1960 sekä 100:n että 200 metrin puolivälierissä, Tokiossa 200 metrin välierissä sekä Méxicossa 100 metrin puolivälierissä.
Delecour voitti Ranskan mestaruuden 100 metrin juoksussa vuosina 1958, 1961 ja 1962 sekä 200 metrin juoksussa vuosina 1958 ja 1961–1964. Vuonna 1958 hän sivusi toukokuussa Sofiassa 100 metrin juoksun Ranskan ennätystä 10,5 s, paransi ennätyksen kesäkuussa Varsovassa aikaan 10,3 s ja sivusi ennätystään syyskuussa Pariisissa. Sofiassa hän sivusi myös 200 metrin juoksun Ranskan ennätystä 21,3 s ja paransi sen Varsovassa aikaan 21,0 s. Heinäkuussa 1958 hän juoksi Pariisissa uuden ennätysajan 20,9 s ja vielä heinäkuussa 1963 Zürichissä hän sivusi Ranskan ennätystä 20,7 s. Hän juoksi myös 4 × 100 metrin viestijuoksussa useita Ranskan ennätyksiä, joista kuusi oli myös Euroopan ennätyksiä.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metriä: 10,3 s (1958), sähköajanotolla 10,31 s (1959)
200 metriä: 20,7 s (1963), sähköajanotolla 21,01 s (1963)
400 metriä: 48,4 s (1966)
Pituushyppy: 739 cm (1962)
Jacques Degats

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Bern 1954 | 4×400 metriä |  |
Jacques Degats (20. helmikuuta 1930 Vendrest, Seine-et-Marne, Ranska – 20. maaliskuuta 2015) oli ranskalainen pikajuoksija.
Degats voitti Bernin EM-kilpailuissa 1954 kultaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa Ranskan ennätyksellä 3.08,7. Hän pääsi 400 metrin juoksun loppukilpailuun, jossa hän kuitenkin keskeytti. Välierissä hän juoksi ajan 47,8 sekuntia. Helsingin 1952 olympialaisissa hän sijoittui viestissä kuudenneksi ajalla 3.10,1, joka oli silloin Ranskan ennätys. Helsingissä hän karsiutui 400 metrin juoksun toisissa alkuerissä ajalla 48,8 s.
Degats voitti Ranskan mestaruuden 400 metrillä vuosina 1951, 1954 ja 1957. Hän juoksi 400 metrillä Ranskan ennätyksen 47,5 s kesäkuussa 1952. Heinäkuussa 1955 hän paransi ennätyksen aikaan 47,3 s ja sivusi sitä kuukautta myöhemmin. Ennätys säilyi hänen nimissään heinäkuuhun 1959 saakka. Seuratasolla Degats edusti Racing CF:ää. Hän on pituudeltaan 180-senttinen ja painoi kilpavuosinaan 76 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metriä: 10,9 (1959)
200 metriä: 21,8 (1955)
400 metriä: 47,3 (1955)
Hakkeri

1960- ja 1970-luvun hakkereiden suosimia PDP-minitietokoneita
Hakkeri (engl. hacker) tarkoittaa innokasta tietokonealan harrastajaa sekä tietojärjestelmiin murtautujaa. Jälkimmäiselle merkitykselle on myös oma terminsä, krakkeri tai kräkkeri. Alan harrastajien keskuudessa hakkeri-sanan merkitys on edelleen selvästi positiivinen tai jopa kunnioittava nimitys taitavasta tietokoneharrastajasta, mutta tiedotusvälineissä se usein viittaa tietomurtojen tekijöihin.
Hakkerien aktiviteetteihin kuuluu ohjelmien ja käyttöjärjestelmien ohjelmointi – usein pyrkien mahdollisimman laadukkaaseen koodiin –, erilaiset hardware-projektit eli koodin sijaan enemmän laitteistolähtöinen rakentelu (jota saatetaan tehdä niin sanotuissa hacklabeissa) ja yhtenä osa-alueena myös tietoverkkojen ja niiden turvallisuuden tutkiminen.
Hakkeri-sana

Alkujaan ”hack” tarkoitti MIT:ssä (Massachusettsin teknillinen korkeakoulu) opiskelijoiden tekemää kepposta, mutta The Tech Model Railroad Club (TMRC) -pienoisrautatiekerhon, jonka pohjalta hakkerikulttuuri alkoi kehittyä 1950-luvun lopussa, jäsenten puheissa se tarkoitti kekseliästä tai tyylikästä projektia, joka osoitti tekijänsä osaamista teknologian alalla. TMRC:n teknisen jaoston (Signals and Power Subcommittee) jäsenet alkoivat kutsua itseään ylpeinä hakkereiksi.
TMRC-kerhon päästyä käsiksi vuodesta 1959 alkaen tietokoneohjelmoinnin pariin, he sovelsivat terminologiaansa tietokoneiden kontekstissa. "Hakkeri" alkoi tarkoittaa sellaista henkilöä, joka kykeni saavuttamaan tavoitteensa olemassa olevien tietokonejärjestelmien rajoituksista huolimatta. Ratkaisut olivat toisinaan nopeasti tehtyjä ja hieman arveluttavia, mutta joskus myös nerokkaita.
Yhden määritelmän mukaan hakkerilla tarkoitetaan taitavaa tietokoneenkäyttäjää, joka tuntee tietokonejärjestelmien toiminnan syvällisesti ja hallitsee käyttämänsä työkalut ja laitteet hyvin. Käsitteellä on kuitenkin nykyään myös useita kielteisiä merkityksiä, jotka johtuvat termin sekoittumisesta krakkeriin. Esimerkiksi mediassa tietoturvarikollisia kutsutaan hakkereiksi.
Hakkerismin historiaa > Digitalin PDP-tietokoneet, LISP-kieli

Hakkerikulttuurin on katsottu syntyneen 1961 alkaen MIT:n AI Lab -tekoälylaboratoriossa, jolloin sinne hankittiin Digitalin PDP-1-minitietokone. Stanfordin yliopiston ja Carnegie Mellon -yliopiston tekoälyn tutkimuskeskukset muodostivat kaksi muuta tärkeää paikkaa varhaiselle hakkerikulttuurille. Näiden porukoiden piirissä alkoi muodostua omanlaistaan jargonia ja muuta traditiota tietokoneiden käytön ympärille. MIT:ssä tehtiin PDP-koneille oma ITS-käyttöjärjestelmä. Hakkerikulttuurin teknologisena edellytyksenä näyttivät olevan osituskäytössä (engl. time sharing) olevat, nykymittakaavassa varsin suurikokoiset minitietokoneet, jotka jakoivat prosessoriaikaansa useamman samanaikaisen käyttäjän tarpeisiin. Samoin tärkeää siinä oli tekoälysovelluksissa tuolloin käytetty LISP-ohjelmointikieli, joka oli ajan mittapuulla joustava ja ruokki oleellisesti hakkerien mielikuvitusta. Vuonna 1967 julkaistu PDP-10-tietokone muodostui tärkeimmäksi laitteeksi. PDP-hakkerit kehittivät 1970-luvulla Emacs-tekstieditorin, joka on edelleen laajassa käytössä.
Hakkerismin historiaa > Siirtymä C-kieleen ja UNIX-käyttöjärjestelmään

Internetiä edeltäneen ARPAnetin synty 1969 levitti hakkerikulttuuria laajemmalle alueelle ja mahdollisti yhteydenpitoa hakkerien kesken. 1970-luvun aikana UNIX-käyttöjärjestelmästä (1969) ja siihen liittyneestä Usenet-verkostosta tuli toinen hakkerikulttuurin haara. Unix-käyttöjärjestelmä ja siihen läheisesti liittynyt C-ohjelmointikieli oli tehty oman aikansa mittapuulla käteväksi käyttää ja ne herättivät aluksi nuivan reaktion PDP-leirin hakkereissa, jotka pitivät monimutkaisesta ITS:stä ja LISP-kielestään. Unix oli tehty käytettäväksi yhden tietokonemallin sijaan erilaisilla tietokoneilla, mikä edesauttoi sen leviämistä. Kolmas tietokonekäyttäjien ryhmä olivat kotitietokoneiden ("mikrotietokoneet") käyttäjät, jotka käyttivät usein yksinkertaista BASIC-kieltä, josta hakkerikulttuurin edustajat eivät innostuneet. PDP-hakkerit eivät kuitenkaan voineet sille mitään, että PDP-koneet jäivät 1980-luvun alkupuolelta lähtien historiaan. Viimeinen ITS:ää käyttävä kone sammutettiin tiettävästi 1990 ja oleellisin isku oli MITin päätös luopua PDP-koneista jo seitsemän vuotta aiemmin. Stallman perusti vuonna 1983 GNU-projektin vapaan Unix-tyyppisen käyttöjärjestelmän luomiseksi. Hänen siirtymänsä kuvasi laajemmin PDP-leirin hakkereiden suuntautumista muihin laitteisiin.
1980-luvun alussa tietomurrot alkoivat saada ensimmäistä kertaa laajempaa huomiota mediassa, mistä juontaa suuren yleisön tapa samaistaa hakkerit ja tietomurtojen tekijät. Vuonna 1983 ilmestyi tähän teemaan liittyvä elokuva Sotaleikit.
Hakkerismin historiaa > Työasema-koneet saapuvat 1980-luvulla

Unix-hakkerit olivat aiemmin käyttäneet esimerkiksi VAX-minitietokoneita, mutta vuodesta 1983 alkaen tulivat hakkereiden perustaman Sun Microsystemsin johdolla Unix-käyttöiset työasema-koneet, jotka olivat usein fyysiseltä kooltaan mikrotietokoneiden luokassa, mutta hintansa ja suorituskykynsä puolesta yliopistojen ja muiden tutkimusinstituutioiden laitteistoa. Niissä oli aiempaa paremmat graafiset ominaisuudet ja sisäänrakennettu valmius tietoverkoille. 1980-luvulla syntyi vastakkainasettelua AT&T-tyyppisten ja Berkeley-tyyppisten Unixien välillä. Tämä vastakkainasettelu lientyi 1990-luvulle tultaessa, kun molemmat järjestelmät olivat sulauttaneet toistensa innovaatioita, eivätkä enää eronneet niin suuresti keskenään.
Hakkerismin historiaa > Vapaan ohjelmiston UNIXit

1990-luvun alussa halventuneiden 386-tietokoneiden myötä jokainen pystyi saamaan kotiinsa aiempien minitietokoneiden tehoilla varustetun laitteen, joka antoi hyvän pohjan Unix-harrastukselle. Kuitenkin hakkerien keskuudessa vallitsi hämmentynyt tilanne, kun kaupalliset Unix-järjestelmien tuottajat eivät saaneet luotua yhtenäistä standardia, eikä mikään yksittäinen Unixin versio tuntunut lyövän läpi markkinoilla. Samalla Windows-käyttöjärjestelmällä menestyneen Microsoftin ja muiden jättiyritysten pelättiin saavan Internetin haltuunsa. Vapaat Unix-tyyppiset käyttöjärjestelmät ilmaantuivat kuitenkin pelastamaan tilanteen. Näistä ylivoimaisesti menestyneimpiä olivat Linus Torvaldsin alun perin kehittämään Linux-ytimeen perustuneet järjestelmät. Toinen tärkeä haara olivat BSD-Unixiin perustuneet käyttöjärjestelmät, kuten FreeBSD, NetBSD ja OpenBSD, mutta ne juuttuivat aluksi lakikiistoihin osittain vanhan koodinsa takia.
Eric S. Raymond on katsonut Torvaldsin kehittäneen kehitysmallin, johon kuului intensiivinen projektin päivitysten jakaminen ja laajemman yleisön hyödyntäminen bugien etsinnässä ja niiden korjaamisessa (Linux-ydintä tehdessään Torvalds saattoi julkaista useamman version projektistaan jopa saman päivän aikana). Linuxin onnistumisen myötä kehittyi laajempi vapaiden ohjelmistojen ja avoimen lähdekoodin suuntaus, jonka tiimoilta myös yritysmaailma kiinnostui vapaan/avoimen koodin projekteista, etunenässä Firefox -selainta (tuolloin Netscape) kehittänyt Mozilla.
Jotkut hakkerit seurasivat Stallmanin GNU-projektin tiukkaa eettistä käsitystä, jonka mukaan suljetun koodin ohjelmista pitäisi päästä kokonaan eroon. Torvalds ja monet muut taas suhtautuivat asiaan hieman joustavammin, eivätkä alkaneet saarnata suljettua koodia vastaan. Termi "avoin lähdekoodi" kehitettiin 1990-luvun puolivälissä yritysystävällisemmäksi termiksi "vapaalle ohjelmistolle". Sen määritelmä oli alun perin sama (eli viittasi käyttäjälle annettavaan vapauteen koodin käytön, kopioinnin ja muokkauksen suhteen), mutta kriitikoiden mielestä termi menettää liian helposti merkityksensä ja molemmat termit ovat jääneet käyttöön.
Hakkeriasenne

Hakkerikulttuurin edustajien (esimerkiksi Richard Stallman) ja tutkijoiden (esimerkiksi Eric S. Raymond, Pekka Himanen) mukaan hakkeri-nimityksen ansaitsemiseen ei riitä pelkkä tekninen osaaminen, vaan hakkerilta vaaditaan myös oikeanlaista asennetta. Tämän kannan mukaan kukaan todellinen hakkeri ei murtaudu tietojärjestelmiin tai muutenkaan sorru rikollisiin puuhiin, ellei kyseessä ole hyvä tarkoitus. Esimerkiksi tietojärjestelmään voidaan murtautua, jos tarkoituksena on osoittaa haavoittuvuuden olemassaolo. Näin vikaantunut järjestelmä tulee yleiseen tietoon ja se voidaan korjata.
Hakkeriasenne > Tunnettuja hakkereita

Bill Joy, BSD-UNIXin perustaja, vi -editorin luoja, Sun Microsystemsin perustajajäsen
Marshall Kirk McKusick, tunnetuimpia BSD-kehittäjiä
Ian Murdock, Debian-käyttöjärjestelmän perustaja
Eric S. Raymond, avoimen lähdekoodin yhteisön keulahahmo
Dennis Ritchie ja Ken Thompson, C-kielen ja Unixin kehittäjät
Oona Räisänen, suomalainen signaalihakkeri
Richard Stallman, GNU-liikkeen perustaja
Andrew Tanenbaum, Minixin kehittäjä
Linus Torvalds, Linux-ytimen pääkehittäjä
Patrick Volkerding, Slackware-käyttöjärjestelmän perustaja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
A HACKER MANIFESTO by McKenzie Wark
Hakkerin kuolema Yle Uutiset, 17.1.2013.
Hakkerit ovat lentokapteeneja, pappeja ja maanviljelijöitä YLEn Elävä arkisto 18.06.2013.
UNIX-työasema, SPARCstation 1
Heikomman suoja

Heikomman suoja on Suomen sopimusoikeuden periaate.
Heikomman suojan periaatetta kehitettiin alkujaan 1970- ja 1980-luvuilla liittyen tuolloin käytyyn yhteiskunnalliseen keskusteluun hyvinvointivaltiosta ja sen periaatteiden huomioon ottamiseen sopimusoikeudessa.
1990-luvulta alkaen on kehitys kuitenkin ollut sen suuntainen, että heikomman suojaan viittaaminen pitäisi pääsääntöisesti kiinnittää johonkin konkreettiseen lain säännökseen. Tällaista lainsäädäntöä on Suomessa erityisesti kuluttajansuojalaissa, työsopimusoikeudessa, vahingonkorvausoikeudessa, vakuutusoikeudessa, yms. Heikomman suojan kannalta on erittäin tärkeä oikeustoimilain 36 §, jonka nojalla kohtuuttomia sopimuksia ja sopimusehtoja on soviteltava.
Sopimusoikeuteen kuuluu yleisiä periaatteita, joista eräät ilmenevät lainsäädännöstä, mutta toiset eivät. Eräistä sopimustyypeistä, kuten kiinteistön kaupasta, on erikoislainsäädäntöä. Eräitä sopimuksia koskevat riidat ratkaistaan yleisten periaatteiden ja toiset taas periaatteiden lisäksi erikoislainsäädännön, kuten kauppalain tai kuluttajansuojalain, perusteella. Erikoislainsäädännöllä on monesti tarkoitus suojata heikompaa osapuolta; kuluttajansuojalla kuluttajaa elinkeinonharjoittajaa kohtaan ja työlainsäädännöllä työntekijää työnantajaa kohtaan.
Tällä oikeudenalalla oikeuskäytännön merkitys on hyvin suuri.
Kirjallisuutta

Pöyhönen, Juha (nyk. Karhu): Sopimusten sovittelu ja sopimusoikeuden järjestelmä. Suomalainen lakimiesyhdistys A-sarja N:o 179. 1988. (näköispainos vuonna 2013) ISBN 9789518553277
Saarnilehto, Ari; Hemmo, Mika; Kartio, Leena: Varallisuusoikeus. Oikeuden perusteokset. Wsoy pro 2012. ISBN 978-952-63-0122-8
Saarnilehto, Ari (toim.): Varallisuusoikeuden kantavat periaatteet. Wsoy 2001. ISBN 9789516700307
Saarnilehto, Ari (toim.): Heikomman suojasta. Turun yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan julkaisuja B-sarja 1995. ISBN 9789512904112
Wilhelmsson, Thomas: Social civilrätt: om behovsorienterade element i kontraktsrättens allmänna läror. Lakimiesliiton kustannus 1987. ISBN 9516403239
Frenkel-virhe

Frenkel-virhe on atomitason hilassa oleva hilavirhe. Frenkel-virhe sijoittuu joko kationi- tai anionihilaan, jolloin vakanssien määrä on yhtäsuuri kuin saman aineen välisija-atomien määrä, eli virhe muodostuu kun atomi tai ioni siirtyy pois hilasta ja sijoittuu välisijaan. Virhe on nimetty venäläisen fyysikon, Yakov Frenkel:n mukaan.
Virheetön NaCl hila
NaCl hila jossa on kaksi Frenkel-virhettä
Hervé d’Encausse

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hervé d’Encausse |  Hervé d’Encausse |  Hervé d’Encausse |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Budapest 1966 | seiväshyppy |  |
Hervé d'Encausse (s. 27. syyskuuta 1943 Hanoi, Vietnam) on entinen ranskalainen seiväshyppääjä.
Hervé d'Encausse saavutti seiväshypyssä pronssia Budapestin EM-kilpailuissa 1966 tuloksella 500 cm. Tokion 1964 olympialaisissa hän sijoittui 15:nneksi tuloksella 440 cm. Méxicon 1968 olympialaisissa hän oli seitsemäs tuloksella 525 cm. Münchenin 1972 olympialaisten loppukilpailussa hän jäi ilman tulosta.
180-senttinen d'Encausse voitti seiväshypyssä Ranskan mestaruuden vuosina 1965, 1966 ja 1968. Ranskan ennätystä hän paransi seitsemän kertaa. Kesäkuussa 1965 hän ylitti 490 cm ja vei maansa ennätyksen Maurice Houvionilta. Hänestä tuli ensimmäinen ranskalainen viiden metrin ylittäjä 8. kesäkuuta 1966 Pariisissa. Hän ylitti 528 cm syyskuussa 1967 ja 537 cm kesäkuussa 1968, ja nämä olivat myös Euroopan ennätyksiä. Ranskan ennätys pysyi hänen hallussaan heinäkuuhun 1970, jolloin François Tracanelli ylitti 540 cm.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metrin juoksu: 10,5 s (1968)
110 metrin aitajuoksu: 14,6 s (1967)
Seiväshyppy: 537 cm (1968)
Pituushyppy: 733 cm (1968)
Kymmenottelu: 6449 p (1963)
Tico-Tico

Tico-Tico (oik. Manuel José Luís Bucuane, s. 16. elokuuta 1973 Lourenço Marques) on mosambikilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pituudeltaan 173-senttimetrinen. Hän on pelannut seuraurallaan kotimaansa lisäksi Portugalissa, Yhdysvalloissa ja Etelä-Afrikassa. Hän on toiseksi eniten A-maaotteluita pelannut ja eniten A-maaottelumaaleja tehnyt mosambikilainen. Hän on pelannut 94 A-maaottelua vuosina 1992–2010 ja tehnyt niissä 30 maalia.