Helle Kannila
Kirjastojen ohjaaja ja kirjastonhoitajien kouluttaja

Suomen itsenäistyttyä julkista sivistystointa ryhdyttiin järjestämään ajanmukaiselle tolalle. Vuonna 1921 perustettiin kouluhallituksen yhteyteen Valtion kirjastotoimisto, jonka tehtäviin kuului valtionavun myöntäminen kunnallisille kirjastoille, avustusta nauttivien kirjastojen toiminnan valvonta, sekä kirjastojen yleinen tukeminen ja neuvonta. Toimiston johtajaksi valittiin Kannila, vain 25-vuotias Ylioppilaskunnan kirjaston amanuenssi. Hän organisoi kirjastotoimiston ja johti sitä yli neljännesvuosisadan.
Kirjastotoimiston johtajana Kannila oli eri puolille maata sijoitettujen kirjastoneuvojien ja kirjastotarkastajien esimies. Lisäksi hänen velvollisuuksiinsa kuului valtion järjestämien, noin neljän vuoden välein pidettyjen kirjastonhoitajien valmistuskurssien johtaminen, ja hän jatkoi myös sivutoimisten kirjastovirkailijoiden kouluttamista Kansanvalistusseuran kirjeopistossa. Hän vaikutti voimakkaalla henkilökohtaisella panoksellaan kirjastoalan kehittymiseen, ja muun muassa ajoi Deweyn kymmenluokitusjärjestelmän suomalaisten kirjastojen yleiseksi standardiksi. Kirjastotoimiston johtajan tehtävien ohessa Kannila oli mukana valmistelemassa kirjastolainsäädäntöä. Vuoden 1928 kansankirjastolaissa, joka vakiinnutti julkisen kirjastotoiminnan, oli hänen kädenjälkensä. Hän ehti olla mukana myös komiteassa, joka julkaisi 1949 ehdotuksen uudeksi kirjastolaiksi. Voimaan uusi kirjastolaki kuitenkin astui vasta 1962.
1940-luvulla alkoi käydä selväksi, ettei neljän vuoden välein pidettävä valmistuskurssi enää riittänyt pätevien kirjastonhoitajien kouluttamiseen. Opetus siirrettiin Yhteiskunnalliseen korkeakouluun, jonne perustettiin kirjasto-opin lehtorin virka. Kannila hoiti lehtoraattia aluksi sivutoimena, kunnes erosi 1949 kirjastotoimiston johtajan virasta ja keskittyi kokonaan kirjastonhoitajien kouluttamiseen. 50-vuotiaan Kannilan lähtemistä korkeasta valtiollisesta virastaan ja ryhtymistä opettajaksi pidettiin yllättävänä ratkaisuna. Kannila veti yksin kaikki kirjastonhoitajakurssit vuoteen 1960, jolloin Yhteiskunnalliseen korkeakouluun perustettiin toinen kirjasto-opin lehtoraatti. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1963, 67-vuotiaana.
Kannila kirjoitti paljon kirjastoalasta ja siihen liittyvistä kysymyksistä. Hänen Kirjastonhoidon oppaansa (1922) oli uudistetuin painoksin käytössä kirjastonhoitajien koulutuksessa 1960-luvulle asti, ja hän kirjoitti myös muita kirjastoteknisiä oppaita. Myöhemmin Kannila pohdiskeli kirjavalinnan periaatteita ja julkaisi aiheesta teoksen Kirjanvalinnan ongelmia (1967). Kannilan erikoisalaa oli viihdekirjallisuus, ja hän suuntasi kirjoituksissaan purevia hyökkäyksiä vahingollisina pitämiään kirjailijoita vastaan. Kartanoromantiikan äidistä Hedwig Courts-Mahlerista hän kirjoitti voltairemaisella otsikolla ”Musertakaa tuo inhottava”, ja myöhemmin hän liiskasi yhtä tarmokkaasti jännityskirjailija Mickey Spillanen ”sadistiset ja raaistavat roskaromaanit”. Kannila ei kuitenkaan tuominnut viihdekirjallisuutta sinänsä, ja hän oli itse Agatha Christien salapoliisikirjojen suuri ystävä. 1950-luvulla hän asettui puolustamaan Agnar Myklen romaania Laulu punaisesta rubiinista, jonka viranomaiset sittemmin kielsivät.
Kannilan 70-vuotisjuhlakirja Kirjastoista kirjoitettua (1966) sisältää laajan valikoiman hänen kirjoituksiaan viidenkymmenen vuoden ajalta.
Virkatöidensä lisäksi Kannila teki pitkän päivätyön Suomen Kirjastoseurassa. Hän työskenteli seuran päätoimisena sihteerinä 1919–1921 ja oli seuran puheenjohtaja 1942–1944 sekä 1949–1961. Seuran johtokuntaan hän kuului vuodesta 1917 vuoteen 1968. Kannila myös päätoimitti seuran äänenkannattajaa Kirjastolehteä vuosina 1948–1967.
Kannila sai kirjastoneuvoksen arvonimen vuonna 1949.