stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ōtake

| Ōtake (大竹市) |
| --- | --- |
 Näkymä Ōtakeen
 lippu:  Symboli
 Ōtaken sijainti Hiroshiman prefektuurissa
 Ōtake
 Koordinaatit: 34°14′16″N, 132°13′20″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Chūgoku
Prefektuuri:  Hiroshiman prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  78,66 km²
Väkiluku (12/2019):  26 812
 – Väestötiheys:  340,9 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Ilex rotunda
 – Kukka:  Intianalppiruusu
 
 http://www.city.otake.hiroshima.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ōtake (jap. 大竹市, Ōtake-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Hiroshiman prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin lounaisosassa Seton sisämeren Hiroshimanlahden rannikolla Hiroshiman lounaispuolella. Kaupungin alue on lähes kokonaan metsäistä Chūgokuvuoristoa, ja sen keskusta on rakentunut Ozejoen suiston pienelle alluviaalitasangolle. Kaupunkiin kuuluu useita eksklaaveja viereisen Hatsukaichin kaupungin puolella ja Atatajiman saari Seton sisämeressä. Ōtakessa on 26 812 asukasta (joulukuussa 2019) ja sen pinta-ala on 78,66 neliökilometriä.
Kaupungin keskustan muodostava Ōtaken alue kehittyi San’yōdō-tien varren joenylityspaikkana ja viimeisenä pysähdyspaikkana Hiroshiman daimiokunnan puolella. Myös Ōtaken pohjoispuolella sijaitseva, nykyiseen kaupunkiin kuuluva Kuba toimi San’yōdōn varren postiasemana (shukuba). Edo-kaudella paikkakunta tunnettiin japaninpaperin valmistuksesta. Myöhemmin sinne sijoittui paperiteollisuutta ja keinokuitujen valmistusta, toisen maailmansodan jälkeen öljynjalostusteollisuuden kombinaatti, joka ulottuu viereisen Iwakunin kaupungin puolelle Yamaguchin prefektuurissa. Teollisuuden laajentumisen on estänyt tilan puute ahtaalla rannikkotasangolla. Ozejokeen valmistui vuonna 1990 koko Chūgokun alueen suurin pato, Yasakan pato, joka kerää käyttövettä teollisuuden ja kotitalouksien tarpeisiin. Tärkeä elinkeino Atatajiman saarella on vuorostaan hamachin (Seriola quinqueradiata) ja muiden kalojen vesiviljely. Kaupunkioikeudet Ōtake sai kuntaliitoksen myötä vuonna 1954.
Ōtaken nähtävyyksiä ovat Ozejoen keskijuoksun rotko erikoisine kivimuodostelmineen ja Mikuravuoren luonnonalueet kaupungin pohjoisosassa. Kamein linnan rauniot tunnetaan kirsikkapuistaan ja hyvästä näköalasta Seton sisämerelle. Kuban kaupunginosassa on säilynyt Edo-kauden arkkitehtuuria, joka on suojeltu. Kaupunkia palvlee JR Nishi-Nihonin San’yō-päälinja.
Kuvia

Shinmachin kaupunginosaa
Mikuravuori
Yasakan pato Yamaguchin prefektuurin rajalla
Dasai-jinja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ōtake Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Štš-110

| Štš-110 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dalzavod, Vladivostok
Kölinlasku:  20. maaliskuuta 1932
Laskettu vesille:  lokakuu 1933
Palveluskäyttöön:  18. toukokuuta 1934
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta 1958
Tekniset tiedot
Uppouma:  589 t (pinnalla) 704 t (sukellus)
Pituus:  57 m
Leveys:  6,20 m
Syväys:  3,78 m
Koneteho:  2 × W8V28/38-dieselmoottoria, 1 000 bhp (pinnalla) 2 × PGV8-sähkömoottoria 800 hv
Nopeus:  12,5 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  3 000 nm@8,5 solmua (pinnalla) 110 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × 533 mm torpedoputkea 1 ×  45 mm tykki 2 × .3" konekivääriä
Štš-110 (ex -No. 20) oli Neuvostoliiton laivaston Štšuka-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Sukellusvene tilattiin ensimmäisessä viisivuotisohjelmassa Vladivostokista Dalzavodilta, missä köli laskettiin 20. maaliskuuta 1932. Vene laskettiin vesille lokakuussa 1933 ja otettiin palvelukseen 18. toukokuuta 1934.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 1958.
Ève Périsset

Ève Périsset EM-kilpailuissa 2017.
Ève Périsset (s. 24. joulukuuta 1994) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Ranskan naisten maajoukkueessa ennen EM-kilpailujen 2022 alkua 36 ottelua ja tehnyt niissä kolme maalia. MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi yhden ottelun avauskokoonpanossa ja pääsi kahdessa ottelussa vaihtopelaajana kentälle.
Périsset edustaa kaudella 2022–2023 englantilaisseura Chelseaa, johon hän siirtyi kesällä 2022 kotimaansa Bordeaux'sta.
Ève Périsset Mestarien liigan ottelussa syyskuussa 2018.
Štš-108

| Štš-108 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dalzavod, Vladivostok
Kölinlasku:  1. huhtikuuta 1932
Laskettu vesille:  heinäkuu 1933
Palveluskäyttöön:  21. joulukuuta 1933
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta 1958
Tekniset tiedot
Uppouma:  589 t (pinnalla) 704 t (sukellus)
Pituus:  57 m
Leveys:  6,20 m
Syväys:  3,78 m
Koneteho:  2 × W8V28/38-dieselmoottoria, 1 000 bhp (pinnalla) 2 × PGV8-sähkömoottoria 800 hv
Nopeus:  12,5 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  3 000 nm@8,5 solmua (pinnalla) 110 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × 533 mm torpedoputkea 1 ×  45 mm tykki 2 × .3" konekivääriä
Štš-108 (ex -No. 18) oli Neuvostoliiton laivaston Štšuka-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Sukellusvene tilattiin ensimmäisessä viisivuotisohjelmassa Vladivostokista Dalzavodilta, missä köli laskettiin 1. huhtikuuta 1932. Vene laskettiin vesille heinäkuussa 1933 ja otettiin palvelukseen 21. joulukuuta.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 1958.
Štš-105

| Štš-105 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dalzavod, Vladivostok
Kölinlasku:  1. huhtikuuta 1932
Laskettu vesille:  elokuu 1933
Palveluskäyttöön:  5. marraskuuta 1933
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta 1954
Tekniset tiedot
Uppouma:  589 t (pinnalla) 704 t (sukellus)
Pituus:  57 m
Leveys:  6,20 m
Syväys:  3,78 m
Koneteho:  2 × W8V28/38-dieselmoottoria, 1 000 bhp (pinnalla) 2 × PGV8-sähkömoottoria 800 hv
Nopeus:  12,5 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  3 000 nm@8,5 solmua (pinnalla) 110 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × 533 mm torpedoputkea 1 ×  45 mm tykki 2 × .3" konekivääriä
Štš-105 (ex -No. 15) oli Neuvostoliiton laivaston Štšuka-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Sukellusvene tilattiin ensimmäisessä viisivuotisohjelmassa Vladivostokista Dalzavodilta, missä köli laskettiin 1. huhtikuuta 1932. Vene laskettiin vesille elokuussa 1933 ja otettiin palvelukseen 5. marraskuuta.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 1954.
Štš-126

| Štš-126 |
| --- | --- |
 Piirros X-sarjan aluksesta

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dalzavod, Vladivostok
Kölinlasku:  13. heinäkuuta 1934
Laskettu vesille:  20. huhtikuuta 1935
Palveluskäyttöön:  17. lokakuuta 1936
Poistui palveluskäytöstä:  1957
Tekniset tiedot
Uppouma:  587 t (pinnalla) 704,8 t (sukellus)
Pituus:  58,75 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,2 m
Syväys:  4,0 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 1 600 bhp 2 × sähkömoottoria 800 shp
Nopeus:  13,6 solmua (pinnalla) 8 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  1 200 nma@13,6 solmua (pinnalla) 3 650 nm@7,3 solmua (pinnalla) 8 nm@2,5 solmua (sukellus)
Miehistöä:  38
Aseistus
Aseistus:  6 × torpedoputkea 2 × 45 mm K-21 -tykkiä
Štš-126 (ven. Щ-126) oli Neuvostoliiton laivaston Štšuka-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Vladivostokista Dalzavodilta, missä köli laskettiin 13. heinäkuuta 1934. Alus laskettiin vesille 20. huhtikuuta 1935 ja otettiin palvelukseen 17. lokakuuta 1936.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta noin vuonna 1957.
William Marshal (Pembroken 1. jaarli)

William Marshalin veistos Lontoon Temple Churchissa.
| --- | --- |
Syntynyt:  1146 tai 1147
Kuollut:  14. toukokuuta 1219 Caversham, Berkshire
Hautapaikka:  Temple Church, Lontoo
Puoliso:  Isabel de Clare (Pembroken 4. kreivitär) (1189 – )  
Lapset:  Isabel Marshal William Marshal (Pembroken 2. jaarli) Maud Marshal Gilbert Marshal Anselm Marshal Joan Marshal Sibyl Marshal  
vaakuna
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
William Marshal, Pembroken esimmäinen jaarli (1146 tai 1147 – 14. toukokuuta 1219 Caversham, Berkshire, Englanti) oli Englannin kuningaskunnan jaarlimarsalkka ja myöhempi sijaishallitsija. Hän oli taitava sotilas ja toimi neuvonantajana ja asiamiehenä viidelle kuninkaalle, joita olivat Henrik II ja hänen poikansa Henrik Nuori, Rikhard I ja Juhana sekä lopulta Juhanan poika Henrik III.
Lapsuus ja nuoruus

William Marshal syntyi vuonna 1146 tai 1147 John Marshal -nimisen alempiarvoisen lordin (k. 1165) toisena poikana. Hänestä kasvoi pitkä, komea ja raamikas mies, joka osoitti jo nuorena urheutensa taistelukentillä ja turnajaisissa. Hänen isänsä taisteli keisarinna Matilden joukoissa tämän yrittäessä tuloksetta syrjäyttää Englannin valtaistuimelta kuningas Tapanin (vallassa 1135–1154).
William aloitti Patrick-setänsä, Salisburyn jaarlin, palveluksessa vuonna 1168. Samana vuonna hän matkusti setänsä mukana Ranskan Akvitaniaan kuningas Henrik II:n ja kuningatar Eleonooran seurueessa. Kuningattaren saattueen kimppuun hyökkäsi paikallisia aatelisia ja Patrick sai nujakassa surmansa. Raivostunut William karkasi hyökkääjien kimppuun mutta haavoittui pahoin ja joutui heidän vangikseen. Hänen rohkeutensa oli kuitenkin tehnyt vaikutuksen kuningattareen, joka maksoi hänen lunnaansa ja palkkasi hänet omaan henkilökuntaansa.
Williamin taidot huomattiin nopeasti myös turnajaiskentillä. Jo ensimmäisissä kisoissaan hän voitti neljä sotahevosta, useita ratsu- ja kuormahevosia sekä arvoesineitä. Hänestä tuli myöhemmin joukkueensa kapteeni ja hän voitti paljon kunniaa ja varallisuutta sekä kotimaisissa että kansainvälisissä turnajaiskisoissa. Flanderin kreivi Filip maksoi hänelle suuren siirtomaksun ja 500 punnan vuosipalkkion, jotta hän siirtyi kreivin joukkueeseen.
Henrik Nuoren ja Henrik II:n palveluksessa

Vuonna 1170 William sai tehtäväkseen suojella kuningas Henrik II:n (1154–1189) vanhinta poikaa prinssi Henrikiä. Prinssi oli vannonut jonain päivänä lähtevänsä ristiretkelle mutta kuoli punatautiin vain 28-vuotiaana kesäkuussa 1183. William halusi kunnioittaa prinssin valaa ja lähti kaksi vuotta kestäneelle matkalle Pyhään maahan. Siellä ollessaan hän pyysi Temppeliherrain ritarikuntaa huolehtimaan hautauksestaan missä hyvänsä hän kohtaisi kuolemansa. Tätä silmällä pitäen hän hankki Pyhästä maasta kaksi silkkikangasta ruumispaariensa peitoksi.
William palasi kuningas Henrik II:n palvelukseen 1187. Vuosina 1188–1189 hän osallistui sotaretkelle, jonka Henrik oli aloittanut Ranskan kuningas Filip II:ta vastaan. Sotaretken aikana William kohtasi taistelussa Henrikin pojan Rikhardin, joka oli liittoutunut Filipin kanssa. Hän pudotti Rikhardin hevosen selästä ja olisi voinut surmata tämän; sen sijaan hän tappoi Rikhardin hevosen.
Rikhard Leijonamielen palveluksessa

Muutaman päivän kuluttua välikohtauksesta Henrik II kuoli ja Rikhardista tuli Englannin seuraava kuningas vuoteen 1199 saakka. William ei suostunut valehtelemaan hovin edessä, että Rikhard oli torjunut hänet taistelussa, vaan totesi, että olisi voinut halutessaan tappaa kuninkaan. Williamin suorapuheisuus teki kuninkaaseen vaikutuksen ja hän salli miehen avioitua aatelisen Isabel de Claren kanssa. Isabel oli Pembroken jaarlin Richard de Claren perillinen, minkä ansiosta William sai avioliiton myötä omistukseensa laajalti maita Englannissa, Normandiassa, Walesissa ja Irlannissa.
Rikhard Leijonamieli lähti ristiretkelle Pyhään maahan vuonna 1190 ja jätti valtakunnan lordikansleri William Longchampin hallintaan. Seuraavana vuonna William Marshal liittyi Rikhardin veljen Juhanan johtamaan kapinaliikkeeseen, joka ajoi Longchampin maanpakoon. Kun Rikhardia pidettiin vankina Saksassa 1192–1194, William esti Filip II:n tukemaa Juhanaa kaappaamasta vallan Englannissa.
Juhana Maattoman palveluksessa

Rikhardin kuoltua huhtikuussa 1199 William auttoi Juhanaa nousemaan kuninkaaksi ja sai virallisesti Pembroken jaarlin arvonimen. Hänestä tuli vuonna 1213 Juhanan läheisin neuvonantaja. Hän oli paikalla todistamassa, kun Juhana myöntyi paavin tahtoon ja salli Stephen Langtonin nimityksen Englannin arkkipiispaksi kesällä 1213.
William avusti Juhanaa myös neuvotteluissa Englannin paronien kanssa, kun nämä valtasivat Lontoon pelätessään kuninkaan heikentävän valtaoikeuksiaan. Juhana joutui myöntymään paronien vaatimuksiin ja vahvistamaan sinetillään Magna Cartan Runnymedessä 15. kesäkuuta 1215. Pian tämän jälkeen hän kuitenkin pyysi paavia mitätöimään antamansa vahvistuksen, minkä seurauksena Englanti ajautui sisällissotaan. Kapinoivat paronit pyysivät avukseen Ranskan prinssi Ludvigin, jonka joukot nousivat maihin 21. toukokuuta 1216 ja miehittivät Lontoon ja lähes koko Itä-Englannin.
Englannin sijaishallitsijana

Juhanan kuoltua 19. lokakuuta 1216 hänen alaikäisestä pojastaan tuli Englannin seuraava kuningas Henrik III. William valittiin toimimaan hänen sijaishallitsijanaan ja neuvonantajanaan. William onnistui saamaan kapinoivat paronit ruotuun neuvottelemalla paavin tuella Magna Cartan uudelleen. Lähes 70 ikävuodestaan huolimatta hän johti englantilaisten sotajoukkoja, kun ne piirittivät kapinallisten ja ranskalaisten miehittämää Lincolnin linnaa ja saivat sen hallintaansa 20. toukokuuta 1217. Loputkin prinssi Ludvigin joukoista poistuivat maasta elokuussa 1217 ja Englantiin laskeutui rauha.
William kuoli Cavershamissa 14. toukokuuta 1219 liityttyään kuolinvuoteellaan Temppeliherrain ritarikuntaan. Canterburyn arkkipiispa hautasi hänet Lontoon Temple Churchiin 20. toukokuuta 1419 ja luonnehti häntä hautajaispuheessa ”suurimmaksi ritariksi maailmassa”. Hänen poikansa, joka oli myös nimeltään William Marshal, haudattiin hänen rinnalleen vuonna 1231.
Aust Agder Blad

| Aust Agder Blad |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  paikallislehti
Kustantaja:  Amedia
Levikki:  3 792 (2020)
Perustettu:  1924
Päätoimittaja:  Torfinn Skåttet
Kotikunta:  Risør
Kotimaa:  Norja
Ilmestymistiheys:  ti, to ja la
Kieli:  norja
Aiheesta muualla
Kotisivu
Aust Agder Blad on vuonna 1924 perustettu norjalainen paikallislehti, jonka kotikunta on Risør. Se ilmestyy kolmesti viikossa ja kuuluu Amedia-konserniin.
Aiheesta muualla

Lehden verkkosivut (norjaksi)
Äänitaide

Panopticon: The Singing Ringing Tree on ääniveistos.
Äänitaide on taidetta äänestä, käyttäen ääntä sekä sen mediumina että aiheena.
Äänitaide sai alkunsa futuristi Luigi Russolon varhaisista keksinnöistä, joissa hän vuosina 1913–1930 rakensi äänikoneita, jotka toistivat teollisen aikakauden kalketta ja sodankäynnin jyrinää. Varhaista äänitaidetta olivat myös samanaikaiset dadan ja surrealistien kokeilut. Äänitaiteen varhaisiksi edelläkävijöiksi luetaan myös futuristi Filippo Tommaso Marinetti sekä Tristan Tzara ja Kurt Schwitters.
Marcel Duchampin sävellys Erratum Musical koostui kolmesta äänestä, jotka laulettiin hatusta vedetyistä nuoteista, mikä oli sattumanvarainen akti. Se vaikutti myöhemmin John Cagen sävellyksiin. Cage sävelsi vuonna 1952 teoksen 4′33″, joka oli neljä minuuttia 33 sekuntia kestävä musiikkiesitys hiljaisuutta (neljä minuuttia 33 sekuntia on 273 sekuntia ja miinus 273 celsiusastetta on absoluuttinen nollapiste).
1950- ja 1960-luvuilla kuvataiteilijat ja säveltäjät, kuten Bill Fontana käyttivät kineettisiä veistoksia ja elektronista mediaa sekä samanaikaisesti live- ja äänitettyä ääntä tutkiakseen ympärillään olevia tiloja.
Digitaalisen teknologian myötä äänitaide on muuttunut paljon. Taiteilijat voivat nyt luoda visuaalisia kuvia äänten vastineina, antaa yleisön kontrolloida taidetta painoantureiden, sensoreiden ja ääniaktivointien avulla. Esimerkiksi Jem Finerin teoksessa Longplayer ääntä voidaan laajentaa niin, että se resonoi tuhat vuotta.
Äänitaide nykytaiteena

Nykytaiteessa äänitaiteen keskeisellä sijalla ovat erilaiset ääneen, kuulemiseen ja kuuntelemiseen liittyvät kysymyksenasettelut. Äänitaide on perusluonteeltaan poikkitaiteellista ja mediataidetta – äänitysteknologian kehityksellä on ollut merkittävä osuus äänitaiteen kehityksessä.
Äänitaide pohtii akustiikkaan, psykoakustiikkaan, ääniympäristöihin ja äänen luokitteluun liittyviä kysymyksiä kuten sitä, minkälaiset äänet ovat meistä miellyttäviä tai mitä melu oikeastaan on. Ääniteokset voivat olla puhtaasti ääniteoksia ilman mitään visuaalista osaa tai ne voivat olla erilaisia installaatioita tai veistoksia. Radiotaide erotetaan nykyään yleensä omaksi erityiseksi äänitaiteen ryhmäkseen. Kokeellinen musiikki tulee usein hyvin lähelle äänitaidetta eikä selvää eroa niiden välille voida aina tehdä. John Cage luetaan säveltäjäksi, mutta monet äänitaiteilijat pitävät häntä tärkeänä esikuvanaan.
Euroopassa erityisesti Berliini tunnetaan äänitaiteen keskuksena ja siellä Singuhr hörgalerie, joka on vuodesta 1996 lähtien esitellyt äänitaidetta ainutlaatuisessa vanhassa kirkontornissa sijaitsevassa galleriatilassa.
Äänitaide nykytaiteena > Suomessa

Merkittävin äänitaiteen esittely Suomessa oli Turussa, Aboa Vetus & Ars Nova -museossa 10.9.–30.10.2010 järjestetty Klangi-näyttely, joka esitteli teoksia seitsemältä ääntä installaatioidensa peruselementtinä käyttävältä taiteilijalta.
Suomessa ääni- ja radiotaiteen edelläkävijänä on ollut Simo Alitalo, joka oli myös yksi Klangi-näyttelyn kuraattoreista ja taiteilijoista.
Alitalon ja äänitaiteilija Nigel Helyerin installaatio ”Transit of Venus” oli esillä Kiasmassa 1999 ja Alitalon installaatio ”Kuulumisia” oli esillä Kluuvin galleriassa 2008.
Ars 06 -näyttelyssä teoksellaan ollut skotlantilainen Susan Philipsz oli myös esillä Helsingin rautatieasemalle asennetussa ääniteoksessa Kun päivä laskee Ihme-produktiossa keväällä 2010. Philipsz on koulutukseltaan kuvanveistäjä, joka sanoo häntä kiinnostavan äänen tilalliset ja veistokselliset ominaisuudet. Philipszin työskentelyn lähtökohtia ovat myös laulun psykologiset vaikutukset, kuten laulun kyky herättää välittömiä tunteita ja muistoja. Hän voitti samana vuonna myös Turner-palkinnon.
Turun kulttuuripääkaupunkivuonna 2011 Suomen Akustisen Ekologian Seura järjesti Turussa kuuntelemiseen ja äänitaiteeseen liittyvien taidetapahtumien kokonaisuuden nimeltä "Turku kuuntelee", jonka taiteellisesta suunnittelusta Simo Alitalo vastasi.
Harry Bertoia, Textured Screen, 1954
The Blackpool High Tide Organ
The Cristal Baschet
Yuri Landman, Moodswinger, 2006
2 electrocardiophones & electroencephalophone
Bašić's sea organ
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aldrich, N. B.: What is Sound Art? The EMF Institute. Arkistoitu 16.7.2011. (englanniksi)
Poole, Steven: Prick up your ears The Guardian.  17.11.2001. (englanniksi)
Aesthetic Issues of sound art: Introduction. Eamusic.dartmouth.edu. Arkistoitu 2.3.2009. (englanniksi)
The Art of Noise by David Toop, Tate Online, Issue 3, Spring 2005 (Arkistoitu – Internet Archive)
Valjakka, Timo: Akustisia muotoja ajassa ja tilassa. Helsingin Sanomat.  20.9.2008. Arkistoitu 29.4.2013. (englanniksi)
Klangi. Aboa Vetus & Ars Nova. Arkistoitu 4.5.2015. (englanniksi)
Nykytaiteen keinot
Installaatio
Käsitetaide
Mediataide
Performanssi
Valokuvataide
Videotaide
Yhteisötaide
Ympäristötaide
Äänitaide
Zoo TV: Live from Sydney

| Zoo TV: Live from Sydney U2 |
| --- | --- | --- |

DVD-julkaisun tiedot
 Äänitetty : 27. marraskuuta 1993 Sydneyn jalkapallostadionilla Sydneyssä Australiassa.
 Julkaistu: 17. huhtikuuta 1994
 Tuottaja(t): Ned O'Hanlon, Rocky Oldham ja Paul McGuinness
 Ohjaaja: David Mallet
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 01.58.00
 Levy-yhtiö: Island Records / PolyGram / Universal Music Group
 Levymerkki: PolyGram Video
U2:n muut julkaisut
| Achtung Baby: The Videos, the Cameos, and a Whole Lot of Interference from Zoo TV 1992 | Zoo TV: Live from Sydney 1994 | PopMart: Live from Mexico City 1998 |
Zoo TV: Live from Sydney on irlantilaisen rockyhtyeen U2:n vuonna 1994 julkaisema konserttielokuva. Elokuvan on ohjannut David Mallet, ja se on taltioitu 27. marraskuuta 1993 Sydneyn jalkapallostadionilla yhtyeen Zoo TV Tour -kiertueen konsertissa. Zoo TV: Live from Sydney julkaistiin alun perin 17. huhtikuuta 1994 VHS- ja Laserdisc-formaateissa, ja se myös esitettiin televisiossa ympäri maailmaa. Vuonna 2006 konsertti julkaistiin DVD-formaatissa digitaalisesti uudelleenmasteroituna.
Vuonna 1995 Zoo TV: Live from Sydney palkittiin parhaan musiikkielokuvan Grammy-palkinnolla.
Suomessa Zoo TV: Live from Sydneyn DVD-julkaisu nousi vuonna 2006 viikolla 39 virallisen musiikki-DVD-listan toiseksi.
Kappaleet

Konsertin aloitus
Zoo Station
The Fly
Even Better Than the Real Thing
Mysterious Ways
One
Unchained Melody
Until the End of the World
New Year’s Day
Numb
Angel of Harlem
Stay (Faraway, So Close!)
Satellite of Love
Dirty Day
Bullet the Blue Sky
Running to Stand Still
Where the Streets Have No Name
Pride (In the Name of Love)
Daddy's Gonna Pay for Your Crashed Car
Lemon
With or Without You
Love Is Blindness
Can’t Help Falling in Love
Štš-109

| Štš-109 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dalzavod, Vladivostok
Kölinlasku:  20. maaliskuuta 1932
Laskettu vesille:  elokuu 1933
Palveluskäyttöön:  18. huhtikuuta 1934
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta 1958
Tekniset tiedot
Uppouma:  589 t (pinnalla) 704 t (sukellus)
Pituus:  57 m
Leveys:  6,20 m
Syväys:  3,78 m
Koneteho:  2 × W8V28/38-dieselmoottoria, 1 000 bhp (pinnalla) 2 × PGV8-sähkömoottoria 800 hv
Nopeus:  12,5 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  3 000 nm@8,5 solmua (pinnalla) 110 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × 533 mm torpedoputkea 1 ×  45 mm tykki 2 × .3" konekivääriä
Štš-109 (ex -No. 19) oli Neuvostoliiton laivaston Štšuka-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Sukellusvene tilattiin ensimmäisessä viisivuotisohjelmassa Vladivostokista Dalzavodilta, missä köli laskettiin 20. maaliskuuta 1932. Vene laskettiin vesille elokuussa 1933 ja otettiin palvelukseen 18. huhtikuuta 1934.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 1958.
Štš-111

| Štš-111 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dalzavod, Vladivostok
Kölinlasku:  20. maaliskuuta 1932
Laskettu vesille:  heinäkuu 1933
Palveluskäyttöön:  11. syyskuuta 1934
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta 1958
Tekniset tiedot
Uppouma:  589 t (pinnalla) 704 t (sukellus)
Pituus:  57 m
Leveys:  6,20 m
Syväys:  3,78 m
Koneteho:  2 × W8V28/38-dieselmoottoria, 1 000 bhp (pinnalla) 2 × PGV8-sähkömoottoria 800 hv
Nopeus:  12,5 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  3 000 nm@8,5 solmua (pinnalla) 110 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × 533 mm torpedoputkea 1 ×  45 mm tykki 2 × .3" konekivääriä
Štš-111 (ex -No. 21) oli Neuvostoliiton laivaston Štšuka-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Sukellusvene tilattiin ensimmäisessä viisivuotisohjelmassa Vladivostokista Dalzavodilta, missä köli laskettiin 20. maaliskuuta 1932. Vene laskettiin vesille heinäkuussa 1933 ja otettiin palvelukseen 11. syyskuuta 1934.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 1958.
Golestanin kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Golestanin provinssi Iran
Pinta-ala:  92 000 ha
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto Iranissa 
Perustettu:  1976
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Golestanin kansallispuisto (pers. ‏پارک ملی گلستان‎, Pārk-e melli-ye Golestān) on luonnonsuojelualue Iranissa, Golestanin maakunnan itäosassa ja Khorāsān-e Shomalin maakunnan länsiosassa. Se on Iranin suurin ja vanhin kansallispuisto. Sen pinta-ala on noin 92 000 hehtaaria. Se on myös Unescon biosfäärialue.
Puisto sijaitsee Elburs-vuorijonon itäosassa ja jatkuu vuorten itäpuolen tasangoille. Läheinen Kaspianmeri nostaa alueen ilmankosteutta. Suojelualueella on monia erilaisia luontotyyppejä, joissa on tavattu yhteensä 150 lintulajia, 54 matelija- ja sammakkoeläinlajia, 8 lajia suuria lihansyöjiä, kuten persianleopardeja ja karhuja, muita harvinaisia nisäkkäitä sekä yli 1 366 kasvilajia, joista 30 on endeemisiä.
Puiston länsiosassa vallitsee kostea subtrooppinen ilmasto, eteläosa on kuiva ja viileä. Puiston alueella on monia jokia ja tunnettuja vesiputouksia.