stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Omena putoaa
Juoni ja henkilöt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Minun tyttöni, minun pikkutyttöni. Sinähän olet ovelampi minua. Ilona, minä olen ylpeä sinusta. Totta vie, sinä olet isäsi tytär. Omena ei putoa kauas puusta. | ” |
– Perämies-Jaska
Näytelmä kertoo Jonssonin huijariperheestä, johon kuuluu Perämies-Jaskaksi kutsuttu isä ja hänen tyttärensä Ilona. Näytelmän alussa Ilona houkuttelee varakkaan vanhan herran kotiinsa, joka on lavastettu mahdollisimman kurjaksi ja jossa naapurin Anderssonska esittää sairasta äitiä lapsilauman kanssa. Vanha herra järkyttyy näkemästään ja tarjoutuu auttamaan perhettä. Heti kun hän antanut rahat ja poistunut paikalta, Ilona palauttaa asunnon entiseen kuntoonsa ja antaa osan rahoista lapsille elokuviin ja Anderssonskalle hampaiden hoitoa varten. Myöhemmin ilmenee, että antelias vanha herra on rikas teollisuusneuvos Österberg. Hän on ihastunut Ilonaan, koska tämä muistuttaa hänen kuollutta tytärtään.
Seuraavaksi Perämies-Jaska palaa kotiin. Hän on ollut poissa pitkään, ja Ilona luulee hänen olleen merillä, vaikka  todellisuudessa hän on ollut vankilassa. Jaskan mukana taloon muuttavat myös hänen sellikaverinsa Ventti-Ville ja Murto-Kalle. Aluksi sekä tytär että isä yrittävät esittää kunniallisempia kuin ovat, mutta tunnustavat totuuden toisen näytöksen lopussa, mikä on näytelmän käännekohta. Jaska innostuu kuullessaan, että hänen tyttärensä on myös petkuttaja, jopa isäänsä ovelampi.
Ilona, Jaska ja Ventti-Ville yhdistävät voimansa ja huijaavat johtaja Judaksen lainaamaan rahaa, jotta he saisivat rajan taakse jääneen suuren kulta-aarteen noudetuksi Suomeen. Huijaus onnistuukin, mutta seuraavaksi seurue joutuu erään Usko Kunnaksen huijausyrityksen kohteeksi. Usko luopuu kuitenkin yrityksestään, kun hän rakastuu Ilonaan.
Tarinan lopussa Jonssoneita ollaan juuri pidättämässä, kun paikalle saapuu tuomari. Hän ilmoittaa tiedon teollisuusneuvos Österbergin kuolemasta ja jättiläismäisestä perinnöstä, jonka tämä on testamentannut Ilonalle. Samalla Ilona ja Usko päättävät mennä naimisiin ja Ilona lupaa ostaa isälleen oman laivan.
Teemat

Omena putoaa on sikäli poikkeuksellinen Waltarin näytelmä, että se kuvaa perheen yhtenäisenä ja onnellisena. Näytelmän nimi kuvastaa myös yhtä sen teemaa: omena ei putoa kauas puusta, perhe on samaa maata ja ylpeä siitä.
Vaikka Waltari kuvaa näytelmissään yleensä keskiluokkaa, Omena putoaa -näytelmän henkilöt ovat pikkurikollisia. Waltari ei kuitenkaan moralisoi, vaan hänen asenteensa on hilpeän myönteinen. Päähenkilöt ovat tosin huijareita, mutta heidän rikoksistaan kärsivät lähinnä vain koronkiskurit tai toiset huijarit. Waltari itse puolusti näytelmänsä henkilöitä sanomalla, että ”heidän syntinsä ja huijauksensa ovat häviävän pieniä sen rinnalla mitä maailmassa on tapahtunut ja parhaillaan tapahtuu”.
Omena putoaa on veijaritarina, jonka satiirin kohteena ovat yhteiskunnan lainalaisuudet, jotka suosivat oman edun tavoittelua, kuten valtiovalta ja verottaja. Panu Rajalan mukaan Waltari halusi näytelmällään huvittaa ”epävarmuuden masentamia suomalaisia”. Se on eräänlainen aikuisten satu, johon yllättävä lahjoitus tuo onnellisen lopun, mutta siinä on myös alakuloinen sävy. Ihmisten mahdollisuudet onneen ja menestykseen ovat vähäiset.
Maaria Koskiluoma vertaa näytelmän loppua Bertolt Brechtin Kolmen pennin oopperaan ja Perämies-Jaskaa Peppi Pitkätossun isään. Rajala muistuttaa, että myös Sinuhe egyptiläisen Kaptah oli rakastettava huijari.
Rafael Koskimies kertoo Kansallisteatterin historiassa, että siellä esitettiin keväällä 1934 tšekkiläisen František Langerin näytelmää Kameli neulansilmän läpi, josta Waltari sai aiheen omaan näytelmäänsä. Langerin näytelmä kertoo laitakaupungilla asuvasta Pestan perheestä, joka huijaa varakkailta ihmisiltä rahaa tuomalla heitä kurjaksi naamioituun kotiinsa ja vetoamalla heidän sääliinsä. Näytelmissä on kuitenkin se ratkaiseva ero, että Langer ironisoi rikkaita ihmisiä, jotka pettävät itseään esittämällä hyväntekijöitä, kun taas Waltarin kuvaama teollisuusneuvos Österberg haluaa todella auttaa. Langerin näytelmä on vakavampi ja pisteliäämpi kuin Waltarin parodinen näytelmä.
Esitykset

Omena putoaa sai kantaesityksensä 18. huhtikuuta 1947 Suomen Kansallisteatterissa. Ilonaa näytteli Ansa Ikonen ja Perämies-Jaskaa Aku Korhonen. Koskimiehen mukaan varsinkin Ikonen esitti hyvin osansa, mutta suurinta hilpeyttä herätti Tauno Palon Ventti-Ville, josta tuli suorastaan ”koominen myytti pitkiksi ajoiksi”. Muissa rooleissa olivat Oke Tuuri Murto-Kallena  ja Eero Kilpi vanhana herrana. Rajala pitää Ventti-Villen saamaa suosiota esimerkkinä teatterin sattumanvaraisuudesta. Henkilö on kirjoitettuna melko mitäänsanomaton, ja Tauno Palo joutui esittämään sitä lyhyellä valmistumisajalla, kun rooliin jo valittu Joel Rinne katkaisi jalkansa kesken harjoitusten. Palo ei saanut hahmoa elämään, kunnes hän sai roolivarusteet kenraaliharjoituksessa. Hän loi Ventti-Villestä suitun sivukujien herrasmiesvarkaan, joka liikehti liukkaasti ja hermostuneesti. Lopulta Palo onnistui roolissa niin hyvin, että se kasvoi pääroolien ohi.
Näytelmästä tuli suosittu, ja se sai heti Kansallisteatterissa 35 esitystä. Sitä esitettiin vuosina 1947–1949 yhdessätoista ammattiteatterissa ympäri Suomea. Vuonna 1963 Suomen Televisio teki näytelmästä oman versionsa, jonka ohjasi Seppo Wallin. Ilonaa näytteli Maija-Leena Soinne ja Perämies-Jaskaa yllättäen Tauno Palo. Näytelmä esitettiin televisiossa suorana lähetyksenä, eikä siitä ole minkäänlaista tallennetta. Panu Rajala muistelee esitystä ”elämänläheisenä ja lämpimänä”.
Vuonna 1968 näytelmästä tehtiin musikaali Nyt putoaa omena, jonka sävelsi Pentti Lasanen ja sanoitti Sauvo Puhtila.  Kansallisteatteri esitti sitä vuonna 1968 Mika Waltarin 60-vuotispäivän kunniaksi. Näytelmän ohjasi Edvin Laine, ja Ilonaa esitti Tea Ista, hänen isäänsä Risto Mäkelä ja Ventti-Villeä Jussi Jurkka. Sole Uexküllin arvostelun mukaan sovituksessa oli hätäisen tilapäistuotteen leima ja se tuntui tähtäävän vain helppoon pikkujouluhuviin. Seuraavana vuonna musikaalia esitettiin Pyynikin kesäteatterissa nimellä Omena putoaa Pyynikillä. Ohjaajana oli Vili Auvinen, ja Peräsmies-Jaskaa esitti Matti Tapio ja Ventti-Villeä Pertti Palo. Vaikka esitys oli melko suosittu, kriitikot pitivät aihetta jo vanhentuneena ja väkinäisesti uuteen aikaan sovitettuna. Waltari itse suhtautui näytelmänsä muokkaukseen huolettoman myönteisesti.
2000-luvulla Omena putoaa on esitetty Hämeenlinnan kaupunginteatterissa (2003–2004) ja Teatteri Eurooppa Neljässä  2009. Jälkimmäisessä Anderssonskaa näytteli Ritva Oksanen. Panu Rajalan päiväkirjan mukaan tekstiä oli muokattu niin paljon, että hän ei ensin tunnistanut näytelmää. Toisaalta hänen mielestään on hyvä, että Waltarista ”pyyhittiin ronskilla kädellä pölyjä”.
Arvioita

Maaria Koskiluoman mielestä Omena putoaa on sekä rakenteen että juonen puolesta ehkä Waltarin herkullisin komedia, ja Rafael Koskimies nimittää sitä menestyskomediaksi. Panu Rajalan mukaan se on ”esitetyin ja kenties rakastetuin Waltarin komedia”. Näytelmän ensiesityksen aikaan tosin myös paheksuttiin sitä, että rikolliset esitettiin myönteisessä valossa. Rajala arvelee, että näytelmän suosio perustuu yllättävään asetelmaan, taitavaan juoneen, hauskoihin henkilötyyppeihin ja napakoihin repliikkeihin. Komiikka syntyy henkilöiden välisistä hämäyksistä ja petoksista sekä vääristä rooliodotuksista. Näytelmän alkupuoli toimii huomattavasti paremmin kuin loppu, sillä kun Ilona ja isä saavat tietää totuuden toisistaan, näytelmässä ei ole enää vastavoimia eikä kunnon toimintaa synny.
Alkuperäisessä näytelmässä kaikki näytökset tapahtuvat samassa paikassa, Jonssonien kellarimurjussa. Ratkaisu korostaa vaihtuvia tilanteita ja niiden yllätyksellisyyttä. Myöhemmissä sovituksissa tämä rakenne on usein rikottu, mikä haittaa näytelmän sujuvuutta ja vie sen tehoa. Toisaalta näytelmä on jaksanut huvittaa yleisöä yhä uudelleen, ja sitä voi pitää ikivihreänä.
Elokuva

Valentin Vaala ohjasi Waltarin näytelmän pohjalta elokuvan vuonna 1952. Pääosissa olivat Toini Vartiainen (Ilona), Tauno Palo (Ventti-Ville) ja Reino Valkama (Perämies-Jaska). Käsikirjoittajaryhmässä olivat Waltarin lisäksi ohjaaja Vaala ja Usko Kemppi.
Toisin kuin näytelmä, elokuva on hajotettu useille eri tapahtumapaikoille. Alussa on kymmenen minuutin prologi, jossa näkyy teollisuusneuvos Österbergin liikepalatsi ja hänen yksinäisyytensä ja terveyshuolensa. Sitten seuraa Ilonan hukuttautumisnäytös, joka näytelmässä tulee esiin vain kerrottuna. Johtaja Judaksen tilalla elokuvassa on kilpaileva rikollisliiga. Ilonan poikaystävä Usko on poistettu ja Ilona rakastuukin hänen sijastaan Ventti-Villeen. Lopussa on vielä teollisuusneuvoksen kotona kuvattu illalliskohtaus, jota ei ole näytelmässä.
Aikalaisarvioissa käsikirjoitusta pidettiin Waltarin parhaana ja erityisesti dialogia hyvin elokuvaan luontuvana, ja elokuva sai viisi Jussi-palkintoa. Panu Rajalan mukaan Vaalan elokuvaa on pidetty harvinaisen onnistuneena näytelmän elokuvasovituksena, mutta hänen mielestään se on silti ”hyvän komedian vesitys”, sillä se on liian alleviivaava ja osoitteleva. Rajala pitää erityisesti epäonnistuneena ratkaisuna Ilonan ja Ventti-Villen suhdetta, joka tuhoaa jälkimmäisen henkilöhahmon.
Opiskelija

Yhdysvaltalaisia lukiolaisia oppitunnilla.
Opiskelija on varsinkin korkeakoulussa, kansanopistossa tai aikuisopiskelun piirissä opiskeleva henkilö. Aikaisemmin opiskelijoiksi sanottiin lähinnä yliopistoissa opintoja harjoittavia, mutta koulutusjärjestelmän laajeneminen ja yhteiskunnalliset muutokset ovat vaikuttaneet myös opiskelua koskeviin käsityksiin. Nykyään myös toisen asteen oppilaitoksissa olevat katsotaan opiskelijoiksi. Opiskelijoiden yhteenliittymillä, opiskelijajärjestöillä, on ollut keskeinen merkitys yhteiskunnallisessa ja kulttuurielämässä. Nämä järjestöt ovat 1960-luvulta lähtien saaneet yhä enemmän etujärjestöjen piirteitä.
Yleisesti peruskoulussa opiskelevaa henkilöä sanotaan oppilaaksi ja lukiossa tai muussa korkeammassa oppilaitoksessa opiskelevaa sanotaan opiskelijaksi, joskin oppilas-sanaa voidaan pitää yleiskäsitteenä.
Mielenterveys

YTHS:n ylilääkärinä työskennellyt Kristina Kunttu sanoo, että Suomessa opiskelijat tuskin voivat entistä huonommin, nyt vain entistä useampi kehtaa sanoa kärsivänsä stressistä tai ahdistuksesta. Kyselyssä kolmannes korkeakouluopiskelijoista oli kärsinyt jostain sellaisesta, mutta Kuntun mukaan useissa tapauksessa vain lievistä, ja jo 1960-luvulla kolmannes yliopisto-opiskelijoista oli kärsinyt mielenterveyshäiriöistä. Vakavia ongelmat ovat suunnilleen 10-15 prosentilla, kuten muussakin väestössä.
Koulutuksen oikeudenmukaisuuden ja tasa-arvon apulaisprofessori Kristiina Brunila sanoo, että moni nuori reagoi vahvasti kohtaamiinsa vaikeuksiin, mutta nykyisessä "haavoittuvuuden eetoksessa" nämä reaktiot esitetään liiankin usein psykologis-terapeuttisen sanaston termein, vaikkei varsinaisista mielenterveysongelmista olisi kyse. Joskus taas oireiden syy onkin yksinäisyys, talousongelmat tai kiusaaminen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Opiskelija Wikimedia Commonsissa
Oralismi

Oralismi eli puhemenetelmä on kuurojen opetuksen suuntaus, joka painottaa puhumisen ja huuliltalukemisen tärkeyttä. Oralismin kantava ajatus on se, että ajattelu ja henkinen kehitys voi tapahtua pelkästään puhekielen kautta. Oralismi oli Suomen kuurojenkouluissa vallitseva opetuskäytäntö 1800-luvun lopusta noin 1970-luvulle.
Vuonna 1880 pidettyä Milanon kongressia pidetään oralismin vertauskuvallisena alkamispisteenä. Kongressi kannusti vahvasti puhemetodin käyttöä ja tyrmäsi viittomakielen käytön kokonaan. Suomessa periaatepäätös puhemenetelmään siirtymisestä tehtiin jo vuonna 1877, mutta virallisesti se otettiin käyttöön vasta vuonna 1892.
Operaatio Junction City

Operaatio Junction City oli Yhdysvaltojen ja Etelä-Vietnamin asevoimien sotilasoperaatio Vietkongin ja Pohjois-Vietnamin asevoimia vastaan Vietnamin sodan aikana 22. helmikuuta – 4. toukokuuta 1967. Operaatioalue sijaitsi Etelä-Vietnamin pääkaupunki Saigonista luoteeseen lähellä Kambodžan rajaa. Yhdysvallat saattoi pitää operaatiota monien muiden sodan aikaisten operaatioiden tapaan operatiivisena voittona, mutta sen pidempiaikaiset vaikutukset jäivät vähäisiksi. Yhdysvaltain tavoitteena oli vihollisen tuhoaminen, mutta suuri osa vihollisen joukoista oli joko piiloutunut, tai vetäytynyt Kambodžan puolelle.
Operaatio Junction City oli Vietanmin sodan suurin Yhdysvaltojen ja Etelä-Vietnamin joukkojen yhdessä toteuttama operaatio ja siihen sisältyi myös sodan suurin laskuvarjojoukkojen operaatio.
Tausta

Operaatio Junction City seurasi kuukautta aikaisemmin toteutettua saman tapaista operaatio Cedar Fallsia, mutta Junction Cityn suunnittelu oli aloitettu oikeastaan jo ennen Cedar Fallsia vuoden 1966 lopulla. Kenraalimajuri Jonathan O. Seaman oli lykännyt Junction Cityn toteuttamista niin sanotulla Rautakolmion alueella toteutetun operaatio Cedar Fallsin suorittamiseksi ensin. Military Assistance Command, Vietnamin eli MACV:n komentaja kenraali William Westmoreland hyväksyi lykkäyksen ja uuden aikataulun mukaisesti Junction City tuli toteuttaa heti Cedar Fallsin jälkeen. Sen toteutusta lykättiin kuitenkin vielä kuukaudella, jotta Junction Cityn suunnittelijoilla olisi aikaa reagoida Cedar Fallsin aikana ilmenneisiin operatiivisiin ongelmiin.
Operaatio Junction City toteutettiin niin sanotun War Zone C:n alueella Etelä-Vietnamin pääkaupungista luoteeseen lähellä Kambodžan vastaista rajaa Tây Ninhin maakunnassa. Alueelle tyypillistä maastoa olivat avoimet riisipellot ja laikuttaiset tiheät viidakot. Maisemaa hallitsi muuten tasaisessa maastossa Núi Bà Đenin vuori. Vietkongin 9. divisioona oli toiminut alueella pitkään varsin vapaasti ja Núi Bà Đenin uskottiin toimivan Pohjois-Vietnamin ja Vietkongin joukkojen yhteistoimintaa koordinoivan esikunnan keskuksena, jonka tuhoaminen oli yksi operaation tavoitteista. Operaation toteuttamiseksi käytettiin Cedar Fallsin mukaista vasara ja alasin -taktiikkaa. Joukot eristäisivät alueen pohjoisesta ja muodostaisivat hevosenkengän muotoisen renkaan. Tavoitteena oli sitten puhdistaa alue vihollisen joukoista. Kaikkiaan operaatioon osallistui 45 000 Yhdysvaltojen sotilasta.
Operaatio

Operaatio Junction City alkoi 22. helmikuuta Yhdysvaltojen pudottaessa laskuvarjojoukkoja Cà Tumiin lähellä Kambodžan rajaa. Laskuvarjojoukot ottivat alueen haltuunsa ilman vastarintaa. Kyseessä oli sodan ainoa suurempi laskuvarjojoukkojen operaatio Vietnamin sodassa. Samaan aikaan toteutettiin myös suuri joukkojen siirto 249 helikopteria käyttäen. Muut joukot aloittivat etenemisen hevosenkenkään 23. helmikuuta. 28. helmikuuta löydettiin vihollisen esikunnan käyttämiä toimistotiloja ja tunneleita. Vihollisen joukkoja ei kuitenkaan juurikaan kohdattu, vaikkakin erikoisjoukkojen uutta tukikohtaa Prek Klokissa rakentaneet pioneerit joutuivat vietkongin joukkojen hyökkäyksen kohteeksi. Hyökkäys kuitenkin torjuttiin. Suuremmat taistelut alkoivat varsinaisesti vasta maaliskuun puolivälillä, kun operaation toinen vaihe alkoi 18. maaliskuuta. Vihollisen kanssa käytiin nopeasti kolme suurempaa yhteenottoa.
Yöllä 19. maaliskuuta vietkong hyökkäsi yhdysvaltalaisia vastaan Ap Bàu Bàngissa. Vietkongin joukkojen onnistui lähes vyöryttää yhdysvaltalaisten asemat. Yhdysvallat ampui tykistötulta hyvin lähelle omia joukkojaan jalkaväen suojautuessa panssariajoneuvoihin. Ilmavoimat teki 87 iskua vihollista vastaan. Aamulla 21. maaliskuuta seurasi kenraali Hoàng Cầmin komentamien vietkongin ja pohjoisvietnamilaisten hyökkäys lähellä Suối Tretä. Hyökkäys tyrehtyi päivän aikana. Operaation viimeinen suurempi taistelu käytiin Ap Gussa 31. maaliskuuta, mutta tämäkin hyökkäys onnistuttiin torjumaan tyklistön ja helikopterien tulituen avulla 1. huhtikuuta. Operaation oli alun perin ollut tarkoitus koostua vain kahdesta vaiheesta, mutta vielä 15. huhtikuuta aloitettiin kolmas vaihe Yhdysvaltojen ja Etelä-Vietnamin joukkojen etsiessä vihollisen joukkoja alueelta. Niihin ei kuitenkaan enää enimmäkseen törtmätty ja operaatio päättyi 4. toukokuuta.
Seuraukset

Operaatio Junction City oli operatiivinen voitto. Operaatio oli sodan suurin Yhdysvaltojen ja Etelä-Vietnamin joukkojen yhdessä toteuttama operaatio. Kotimaassa lehdistössä etenkin operaation laskuvarjojoukkojen toiminnasta uutisoitiin laajasti. MACV:n arvion mukaan vihollinen oli menettänyt 2 728 miestä kaatuneina ja monia muita haavoittuneina. 5 000 bunkkeria tai muuta rakennelmaa oli tuhottu. Hyökkääjien tappiot olivat 282 kaatunutta ja 1 576 haavoittunutta. Hyökkääjät olivat lisäksi menettäneet neljä helikopteria, viisi tykkiä ja 21 panssariajoneuvoa. Moneille muille Yhdysvaltojen operaatioille tyypillisisesti Junction City jäi kuitenkin pidempiaikaiselta vaikutukseltaan pieneksi. Operaation tavoitteena ollutta vihollisen esikunnan tuhoamista ei oltu saatu aikaiseksi. Suuri osa vihollisen joukoista oli joko piiloutunut, tai vetäytynyt Kambodžan puolelle. Jatkossa kommunistit johtivat toimintaansa Kambodžasta käsin Etelä-Vietnamin Yhdysvaltojen ylivoimaisen tulivoiman uhkaamien tukikohtien sijaan. Vietkongin 9. divisioonan joitakin yksiköitä oli lyöty hajalle, mutta jo seuraavana vuonna divisioona osallistui Tet-hyökkäykseen.
Täydennysten tiputusta lentokoneesta.
M113-panssariajoneuvon konekiväärillä tulittava sotilas.
FS Opiniâtre (1864)

| Opiniâtre |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chantiers Gouin, Nantes
Kölinlasku:  10. kesäkuuta 1862
Laskettu vesille:  23. maaliskuuta 1864
Palveluskäyttöön:  2. kesäkuuta 1865
Poistui palveluskäytöstä:  1885
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 412 t
Pituus:  40,00 m
Leveys:  14,76 m
Syväys:  2,70 m
Koneteho:  470 ihp
Nopeus:  6,7-7 solmua
Miehistöä:  190
Aseistus
Aseistus:  9 × 6,4" Mle 1864 -tykkiä
Opiniâtre oli Ranskan laivaston vuonna 1864 vesillelaskettu Arrogante-luokan uiva patteri.
Valmistus

Alus tilattiin Nantesista Chantiers Gouinilta ja sen köli laskettiin 10. kesäkuuta 1862. Alus laskettiin vesille 23. maaliskuuta 1864 ja se otettiin palvelukseen 2. toukokuuta 1865.
Palvelus

Alus siirrettiin vuonna 1867 Lorientista Brestiin, mistä se palasi vuonna 1868. Alus siirrettiin Cherbourgiin vuonna 1870. Alus päätettiin 25. kesäkuuta 1881 Faonin tilalle liikkuvien puolustusjoukkojen (ransk. Défense mobile) esikunta-alukseksi Cherbourgiin. Alus oli joukkojen majoitusaluksena vuodesta 1883 alkaen. Alus poistettiin alusluettelosta 19. maaliskuuta 1885 jatkaen edelleen majoitusaluksena ja varastona. Alus oli torpedovenelaivueen emälaivana 1906-1911 ja se myytiin romutettavaksi Cherbourgissa vuonna 1912.
Oranienbaumin sillanpääasema

Rintamalinjat Leningradin ympäristössä syyskuussa 1941.
Oranienbaumin sillanpääasema (ven. Ораниенба́умский плацда́рм, Oranienbaumski platsdarm) oli Neuvostoliiton puna-armeijan toisen maailmansodan aikana hallussaan pitämä alue Oranienbaumin ympäristössä Suomenlahden eteläpuolella.
Saksalaisten hyökätessä kohti Leningradia syyskuussa 1941 rintama vakiintui linjalle Kirnu (ven. Kernovo) – Lupanova (Lubanovo) – Terenttilä (Terentjevo) – Joenkylä (Bolšoje Gorlovo) – Porsas (Porzolovo) – Pietarhovi. Neuvostojoukot pitivät sen pohjoispuolisen alueen hallussaan tammikuussa 1944 aloitettuun vastahyökkäykseen saakka. Oranienbaumin sillanpääasemalla oli suuri merkitys piiritetyn Leningradin puolustuksessa. Sen huolto tapahtui meritse ja talvisin Retusaaren kautta kulkenutta jäätietä pitkin. Sillanpääaseman puolustuslinjoilla on paljon sotamuistomerkkejä.
HMS Opossum (1895)

| HMS Opossum |
| --- | --- |
 HMS Opossum

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Hawthorn Leslie and Company, Hebburn
Kölinlasku:  17. syyskuuta 1894
Laskettu vesille:  4. lokakuuta 1895
Palveluskäyttöön:  kesäkuu 1896
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 29. heinäkuuta 1920
Tekniset tiedot
Uppouma:  310 t (kevyt) 340 t (max)
Pituus:  62,18 m (kokonaispituus)
Leveys:  5,79 m
Syväys:  2,62 m
Koneteho:  4 000 ihp
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  53
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 3 x QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 x 18" torpedoputkea
HMS Opossum oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1896 palvelukseenotettu Sunfish-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin 7. helmikuuta 1894 Hawthorn Leslie and Companyltä Hebburnista, jolloin sen valmistumisajankohdaksi määrättiin 31. maaliskuuta 1895. Köli laskettiin 17. syyskuuta 1894 telakkanumerolla 326 ja alus laskettiin vesille 4. lokakuuta 1895. Alus valmistui kesäkuussa 1896. Sen etummainen savuhormi pidennettiin 1917-1918.
Palvelus

Koko uransa alus palveli kotivesillä, kunnes se myytiin 29. heinäkuuta 1920 romutettavaksi Wardille Prestoniin.
Onnellisuudesta

| Onnellisuudesta> Περὶ εὐδαιμονίας.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Dion Khrysostomos
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  puhe
Julkaistu:  1. vuosisata/100-luku
Suomennos
Suomentaja:  Juhana Torkki
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2022
ISBN:  978-951-1-42569-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Onnellisuudesta (m.kreik. Περὶ εὐδαιμονίας, Peri eudaimonias) on Dion Khrysostomoksen eli Dion Prusalaisen kirjoittama puhe, joka käsittelee nimensä mukaisesti onnellisuutta.
Historia

Dion Khrysostomos kirjoitti ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvun alussa. Puheen Onnellisuudesta arvellaan olevan peräisin siltä ajalta, kun Dion oli maanpaossa ja toimi kiertelevänä opettajana. Puhe on Dionin kirjoitusten luettelossa numerolla 24. Dion kirjoitti myös toisen onnellisuutta käsitelleen puheen, Viisaan ihmisen onnellisuudesta (puhe 23).
Tekstin on suomentanut Juhana Torkki osana sen mukaan nimettyä Dionin tekstien kokoelmaa Onnellisuudesta (Otava 2022).
Sisältö

Dion sanoo, että suurin osa ihmisistä valitsee elämänuransa ajattelematta ensin sitä tärkeää kysymystä, millaisia heidän tulisi olla ja millaista ihmisen elämän tulisi olla, ja mikä on suurin hyvä, ideaali jota kohti elämässä tulisi pyrkiä. Useimmat keskittyvät vain omaan erikoisalaansa, kuten puhetaito, sodanjohto, maanviljely tai musiikki. He voivat harjoittautua ammatissaan taitaviksi, mutta eivät silti muutu sillä hyviksi ja viisaiksi eivätkä tiedä, millainen on hyveellinen ja järkevä ihminen. Ainoastaan ihminen, joka tietää, mikä suurin hyvä on ja alistaa kaiken muun sille, voi saavuttaa todellisen menestyksen ja onnellisuuden, riippumatta elämänurasta.
Kirjallisuutta > Suomennos

Dion Prusalainen: Onnellisuudesta. Teoksessa Dion Prusalainen: Onnellisuudesta, s. 31–34.  (Muinaiskreikasta suomentanut ja esipuheen kirjoittanut Juhana Torkki)  Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-42569-4
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Dio Chrysostom: On Happiness. Teoksessa Dio Chrysostom: Discourses 12–30.  (Translated by J. W. Cohoon. Loeb Classical Library 339)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1939.
Aiheesta muualla

Dio Chrysostom: Περὶ εὐδαιμονίας. LacusCurtius. (muinaiskreikaksi)
Dio Chrysostom: On Happiness. LacusCurtius. (englanniksi)
Oppenauer-hapetus

Yleinen esimerkki Oppeanauer-hapetuksesta
Oppenauer-hapetus on kemiallinen reaktio, missä karbonyyliyhdiste, tyypillisimmin ketoni hapettaa alkoholin karbonyyliyhdisteeksi alumiinialkoksidin toimiessa katalyyttinä. Reaktio on nimetty saksalaisen kemistin Rupert Oppenauerin mukaan, joka julkaisi reaktion käytön steroidien synteesissä vuonna 1937. Oppenauer-hapetuksen käänteisreaktio on nimeltään Meerwein–Ponndorf–Verley-pelkistys.