Honoré Gabriel Riqueti de Mirabeau
Elämäkerta > Perustuslakia säätävä kansalliskokous

Mirabeau halusi alkujaan tulla valituksi vuoden 1789 säätyjen yleiskokoukseen aatelissäädyn edustajana ja haki turhaan isänsä tukea. Mirabeau esiintyi tammikuussa 1789 Provencen aateliskokouksessa, mutta hänen kiivas esiintymisensä etuoikeutettuja säätyjä vastaan ei tuonut hänelle suosiota, varsinkin kun hänellä itsellään ei ollut läänitystä. Niinpä hän valitutti itsensä säätykokoukseen kolmannen säädyn edustajana. Hänet valittiin sekä Marseillen että Aix-en-Provencen vaalipiireistä, joista hän valitsi edustavansa jälkimmäistä. Astuessaan politiikan näyttämölle Mirabeau tunnettiin vankkana itsevaltiuden vastustajana ja edustuksellisen monarkian kannattajana. Tärkeimpänä esikuvanaan hänellä oli ihailemansa Englannin poliittinen järjestelmä. Mirabeau julkaisi säätykokouksen alusta alkaen tiedonantolehteä, jonka nimi oli alkuun États généraux, sitten Lettres du comte de Mirabeau ja 24. heinäkuuta alkaen Courrier de Provence.
Säätyjen kokoonnuttua Versailles’hin toukokuussa 1789 Mirabeausta tuli avainhenkilö kolmannen säädyn haastaessa kuningas Ludvig XVI:n ja kaksi ensimmäistä säätyä. Mirabeaun pyrkimyksenä oli käyttää kolmannen säädyn voimaa painostamaan ylemmät säädyt uudistuksiin ja kuningas hyväksymään perustuslaillinen hallinto, joka samalla pelastaisi monarkian. Hän pyrki asemaan, jossa voisi puhua kansakunnan edustajana kuninkaalle ja samalla hillitä kumouksen vyöryä yhteentörmäyksen välttämiseksi. Hän yritti viivytellä kolmannen säädyn julistautumista kansalliskokoukseksi ja pidättäytyi äänestämästä ratkaisevassa istunnossa 17. kesäkuuta, mutta pallohuoneen valan jälkeen hän asettui puolustamaan tehtyä päätöstä. Kun Ludvig XVI:n koollekutsumassa säätyjen yhteisistunnossa 23. kesäkuuta 1789 hovin seremoniamestari Henri Évrard de Dreux-Brézé vaati kuninkaan nimissä säätyjä palaamaan erilliseen työskentelyyn, Mirabeau valoi taisteluhenkeä edustajatovereihinsa vastaamalla uhmakkaasti: ”Kertokaa niille, jotka teidät lähettivät, että me olemme täällä kansan tahdosta ja väistymme vain pistinten edessä”. Nämä sanat tekivät Mirabeausta monien silmissä vallankumouksen sankarin.
Kun kuningas valmisteli kansalliskokouksen hajotusta, Mirabeau rohkaisi heinäkuun alussa kokousta vaatimaan Pariisin ympärille siirrettyjen sotajoukkojen vetämistä pois. Bastiljin valtauksen jälkeen Pariisissa vieraillut Mirabeau sai nauttia suuresta kansansuosiosta. Kansalliskokouksessa hän kuului niin sanottuun perustuslaillisten ryhmään. Hänen veljensä sen sijaan kuului kansalliskokouksen taantumuksellisiin ja lähti pian maanpakoon. Mirabeaun isä kuoli 13. heinäkuuta 1789, jolloin hän peri tämän markiisin arvon.
Mirabeau vastusti kansalliskokouksen 4. elokuuta 1789 tekemää päätöstä feodalismin lakkauttamisesta ja hieman myöhemmin annettua ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistusta, sillä hänen mielestään vanhaa järjestystä ei pitänyt kaataa hätäisillä ja abstrakteilla julistuksilla ennen kuin jotain uutta ja toimivaa oltaisiin luotu tilalle. Ranskan valtiosäännöstä käydyssä kiistassa Mirabeau vastusti ajatusta aateliston muodostamasta ylähuoneesta, mutta kannatti toisaalta kuninkaalle absoluuttista veto-oikeutta lainsäädäntöön, mikä ei toteutunut. Kansanjoukkojen pakotettua kuningasperheen muuttamaan Pariisiin lokakuun alussa Mirabeau lähetti kuninkaalle muistion, jossa ehdotti tälle siirtymistä Roueniin. Ludvig XVI kuitenkin luuli Mirabeaun olleen itse järjestämässä lokakuun kansannousua, eikä luottanut häneen. Mirabeau oli vallankumouksen alkuvaiheessa yhteydessä myös vaihtoehtoisena kuningasehdokkaana pidettyyn Orléansin herttuaan, mutta menetti pian uskonsa tämän kykyihin ja katkaisi yhteyden.
Mirabeau halusi innokkaasti päästä ministeriksi ja suomi kansalliskokouspuheissaan valtiovarainministeri Jacques Neckerin epäonnistumisia, vaikka oli tukenut Neckeriä aiemmin samana vuonna. Mirabeaun harmiksi ja pettymykseksi kansalliskokous päätti 7. marraskuuta 1789, että sen jäsenet eivät voisi toimia ministereinä. Tämä sulki pois mahdollisuuden hänen kaavailemaltaan järjestelmältä, jossa kuningas olisi poiminut ministerit kyvykkäimpien kansanedustajien joukosta.