stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Barlaam ja Josafat
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Barlaam ja Josafat Wikimedia Commonsissa
Marko Lamberg, ”Barlaamin ja Josafatin legenda”. Teoksessa (toim.) Mikko Kauko ym. Naantalin luostarin kirja. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017. s. 213.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Tšekki 
Henkilöt:  DDB
Blackburn Firebrand

| Blackburn Firebrand |
| --- | --- |
 Blackburn Firebrand TF Mk.IV
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Blackburn Aircraft
Suunnittelija:  G. E. Petty
Ensilento:  27. helmikuu 1942
Blackburn Firebrand oli brittiläinen yksimoottorinen ja yksipaikkainen torpedohävittäjä, jonka suunnitteli G. E. Petty.
Blackburn Firebrand
Britannian laivaston vaatimus kaksipaikkaisuudesta muutettiin myöhemmin, joten tähystäjää ei enää erikseen tarvittu.
Konetyyppi laadittiin korvaamaan joitakin lentonopeudeltaan hitaampia edeltäjiään. Näillä oli lisäksi heikompi puolustusaseistus. Yksi niistä oli legendaarisen maineen saanut Fairey Swordfish, joka oli kolmipaikkainen kaksitaso.
Lentokonetyyppi oli palveluksessa aktiivisti vuosina 1943–1953. Alkujaan sen Napier Sabre H-moottori eli luistiventtiilimoottori oli aiheuttanut ongelmia. Moottori osoittautui myöhemmin melkoisen tehokkaaksi.
Vuoden 1940 vaatimuslistassa oli esitys neljästä 20 millimetrin konetykistä. Vaatimus toteutettiin tässä konetyypissä. Blackburn Firebrand TF.1 (TF=torpedo fighter) oli aseistettu neljällä 20 millimetrin tykeillä siivissä sekä rungon alle ripustetulla 457 millimetrin torpedolla.
Napier Sabre III -tyypin moottori antoi 2 305 hevosvoiman (1 719 kW) tehon. Se antoi lentokoneelle 571 km/h huippunopeuden, joka lienee yksimoottoriselle pommikoneelle sangen hyvä suoritusarvo omana aikakautenaan. Uuden tyypin Sabre-moottoriin liittyi kuitenkin kosolti kehitys- ja luotettavuusongelmia.
Arville Harris

Arville Harris (1904 St. Louis, Missouri – 1954 New York).  oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko. Hän soitti pääasiassa klarinettia ja alttosaksofonia, mutta toisinaan myös tenorisaksofonia. Parhaiten hänet tunnetaan Clarence Williamsin (vuosina 1927–1930) ja Cab Callowayn (1931–1935) yhtyeistä.
Elämä

Arville S. Harris syntyi 1904 St. Louisissa. Hän varttui siellä musikaalisessa perheessä. Hänen sisarensa Marie soitti pianoa ja hänen veljensä Jimmy oli viulisti.  Hänen veljistään tunnetuin oli Leroy Harris sr. (1900–1969), joka oli kitaristina mm. Fletcher ja Horace Hendersonin, Jesse Stonen ja Willie Bryantin sekä Clarence Williamsin orkestereissa.  Tämän poika Leroy Harris jr. soitti 1930-luvulla joitakin vuosia Earl Hinesin orkesterissa ja loi sittemmin pitkän uran muusikkona St. Louisissa.
Aktiivivuosinaan Harris tunnettiin lempinimellä "Bunky". Hän hankki jo nuorena kokemusta soittamalla 1920-luvun ensimmäisen puoliskon eri orkestereissa jokilaivoilla.  Vuonna 1921 hän työskenteli myös Hershal Brassfieldin kanssa.  Vuosina 1925–1928 hän soitti Bill Brown and the Brownies -nimisessä kokoonpanossa.
Clarence Williams auttoi monia nuoria muusikkoja hankkimalla näille työtä organisoimalla esiintymiskeikkoja ja levytystilaisuuksia.   Harris soitti Williamsin johtamissa kokoonpanoissa vuosina 1927-1930.  Hän pääsi tuolloin myös levyttämään useita kertoja.
Kesäkuussa 1928 Arville Harris soitti King Oliverin Dixie Syncopators -orkesterissa, joka teki joitakin levytyksiä.  Orkesteri levytti kappaleet "Tin Roof Blues","West End Blues", "Lazy Mama" ja "Sweet Emmalina". Harrisin veli Leroy Harris sr. soitti näissä levytyksissä banjoa.
Williamsin yhteyksien kautta Arville Harris pääsi levyttämään myös Fats Wallerin yhtyeessä. Maaliskuun alussa 1929 Wallerin yhtye Fats Waller and his Buddies levytti New Yorkissa Victor-levymerkille kappaleet ”Harlem Fuss” ja ”The Minor Drag”. . Harrisin (altto- ja tenorisaksofoni sekä klarinetti) lisäksi yhtyeessä soittivat Fats Waller (piano), Charlie Gaines (trumpetti), Charlie Irvis (pasuuna) ja Eddie Condon (banjo).  Näissä levytyksissä kaikki puhallinsoittajat ja pianisti saivat runsaasti tilaa sooloihin. Esimerkiksi Harris soitti soolon sekä alttosaksofonilla että klarinetilla.
Vuonna 1931 Cab Calloway palkkasi Harrisin yhtyeeseensä alttosaksofonistiksi. Sen ohella hän soitti klarinettia. Harrisin sopimus Callowayn orkesterissa jatkui vuodet 1931–1935.  Orkesteri kiersi tuona aikana mm. Euroopassa. Callowayn orkesteri oli Harrisin viimeinen merkittävä kiinnitys, jonka jälkeen hän alkoi vähitellen kadota jazzpiireistä. Jätettyään Callowayn hän soitti 1935 jonkin aikaa Jack Butlerin kanssa. Vuosina 1937-1939 hän soitti ajoittain pianisti Claude Hopkinsin kokoonpanossa.  Sen jälkeen hän soitti vielä pianisti Maurice Roccon yhtyeessä.
1940-luvulla Harris ei enää levyttänyt. 1940-luvulta kuolemaansa asti hän johti omaa orkesteria Majestic Ballroomissa, New Yorkissa.  Hän kuoli New Yorkissa 1954.
Harris ei koskaan levyttänyt orkesterinjohtajana.
Antero Laakso

| Antero Laakso |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Antero Hemminki Laakso
Syntynyt: 10. toukokuuta 1895 Viipuri
Kuollut: 5. syyskuuta 1941 (46 vuotta)
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärimajuri
Antero Hemminki Laakso (10. toukokuuta 1895 Viipuri – 5. syyskuuta 1941) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat työnjohtaja Antti Kustaa Laakso ja Helena Kristina Aapro. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Katri Aarnion kanssa.
Opinnot

Hän kävi viisi luokkaa Viipurin klassillista lyseota sekä suoritti seitsemännen luokan yksityisesti vuonna 1925 Viipurin suomalaisessa lyseossa. Haminan taistelukoulun hän kävi vuonna 1918 ja hyökkäysvaunukurssin vuonna 1923 sekä sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925. Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän suoritti vuosina 1926 – 1928 ja Taistelukoulun orientoivan kurssin vuonna 1930 sekä viestikurssin vuonna 1938. Väestönsuojelutarkastajien kurssin hän suoritti vuonna 1939.
Jääkäriaika

Tämä Viipurilainen postiharjoittelija liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 19. maaliskuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa pidetyille (pommarikurssi) erikoiskursseille.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 24. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin Suomen sisällissodassa Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli joukkueenjohtajana 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:n 1. komppaniassa, jonka nimi muuttui ensin Jääkäripataljoona n:o 2:ksi ja sitten Pohjolan jääkäripataljoonaksi. Hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1918 komppanian päälliköksi Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:een, jonka nimi myöhemmin muutettiin Viipurin rykmentiksi. Komppanian päällikön tehtävistä hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1921 rykmentin ase- ja konekivääriupseeriksi, kunnes 22. heinäkuuta 1921 hän sai siirron Pioneeripataljoonan 4:ään komppanian päälliköksi ja 29. kesäkuuta 1928 pataljoonankomentajan apulaiseksi sekä edelleen 8. toukokuuta 1929 Pohjois-Savon rykmentin I pataljoonan komentajaksi. Hän erosi armeijan palveluksesta 19. lokakuuta 1931 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen 23. tammikuuta 1933 ja sijoitettiin sotilasohjaajaksi Suojeluskuntain yliesikuntaan ja edelleen 21. helmikuuta 1935 Sortavalan suojeluskuntapiirin 1. alueen päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui Oulun ja Lapin läänien väestönsuojelupäällikkönä ja myöhemmin Polkupyöräpataljoona 7:n komentajana ja samalla osasto Räsäsen esikuntapäällikkönä. Talvisodassa hän osallistui taisteluihin Ristisalmella, Tolvajärvellä ja Vieksingissä. Talvisodan taistelujen laannuttua hän toimi Tolvajärven maaston linnoitustehtävissä ja sotasaaliin ja kaatuneiden kokoamisen ja evakuoinnin suunnittelijana ja valvojana. Välirauhan aikana hän toimi 14. Divisioonan pioneerikomentajana ja myöhemmin Pioneeripataljoona 3:n komentajana ja edelleen Pioneerikomentajana Karjalan sotilasläänin esikunnassa. Jatkosotaan hän osallistui 17. Divisioonan pioneerikomentajana ja osallistui taisteluihin Tuuloksen alueella. Hän kaatui (sydänhalvaus) Aunuksen Vehkuselässä ja on haudattu Tuusulaan.
Luottamustoimet

Hän toimi Teknillisten joukkojen kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1924 - 1926 ja varajäsenenä vuonna 1927, Pioneeripataljoonan kunnianeuvoston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1928 – 1929 sekä  3. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1929 ja varajäsenenä vuonna 1930, Sortavalan suojeluskuntapiirin kunnialautakunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1936 – 1939.
Luottamustoimet > Opetustoimi

Koulutustehtäviä hänellä oli useilla kursseilla pioneeriopissa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 30. toukokuuta 1918  Kapteeni 25. helmikuuta 1920  Majuri 16. toukokuuta 1928 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Richard Aldington

Richard Aldington 1931.
Richard Aldington (s. Edward Godfree Aldington, 8. heinäkuuta 1892 Hampshire, Britannia – 27. heinäkuuta 1962 Sury-en-Vaus, Ranska) oli brittiläinen prosaisti ja runoilija. Aldington oli kirjallisen uransa alussa imagisti kuten hänen puolisonsa Hilda Doolittle. Hänen merkittävimpiä teoksiaan ovat kuitenkin hänen ensimmäiseen maailmansotaan liittyvät romaaninsa, kuten Death of a Hero (1929). Hän kirjoitti muistelmia ja paikoin pahansuopia elämäkertoja, esimerkiksi T. E. Lawrencesta kiistanalaisen elämäkerran Lawrence of Arabia: A Biographical Inquiry (1955).
Aldingtonin Lawrencesta kirjoittamaan elämäkertaan, jossa tämä muun muassa paljasti Lawrencen olleen avioton lapsi, on suhtauduttu kriittisesti, ja se vahingoitti hänen kirjallista uraansa pysyvästi.
Suomennettu tuotanto > Suomennetut teokset

Casanovan suuri rakkaus (The romance of Casanova), suom. Yrjö W. R. Lehmus, Helsinki: Tammi 1948
Erään sankarin kuolema (Death of a hero), suom. Risto Lehmusoksa, Jyväskylä: Gummerus 1966
Suomennettu tuotanto > Suomennettuja runoja

Auringonlaskuja (Sunsets), suom. Pertti Nieminen & Tuulia Toivanen, julkaisussa: Nuori Voima: kirjallisen kulttuurin lehti 2010; nro 6
Runoja teoksessa: Älä puhu nyt enää: imagistien runoutta, suom. Pertti Nieminen & Tuulia Toivanen, Basam 2011 ISBN 978-952-260-013-4
Aamunkoitto
Argyria
Au Vieux Jardin
Epigrammeja (Epigrams): I-II
Fauni näkee ensi kerran lunta
Kreikkalaiselle marmoriveistokselle
Kuvia: I: Niin kuin gondoli täynnä
Kuvia: I: Tummien männynrunkojen lomitse
Kuvia: II: Sininen savu kohoilee
Kuvia: II: Olet kaunis
Kuvia: III: Minulle sinä olet, armaani
Kuvia: III: Olen tänään monta tuntia
Kuvia: IV: Nuori pyökki seisoo metsän reunassa
Kuvia: IV: Sinun suudelmasi polttavat
Kuvia: V: Hirvet ovat ylhäällä
Kuvia: VI: Kukan, jota tuuli ravisteli
Lesbia
Whitechapel
Yöllä
Runoja teoksessa: Pertti Nieminen, Kuu kultainen terälehti, Otava 2008 ISBN 978-951-1-23007-6 Runot on suomentanut Pertti Nieminen
Epigrammeja: Lokakuu (Epigrams: October)
Epigrammeja: Uusi rakkaus (Epigrams: New Love)
Ilta (Evening)
Joki: I–II
Aiheesta muualla

Authors: Richard Aldington 1892–1962 Gutenberg.org (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Laakeripuu

| Laakeripuu |
| --- | --- |
 Kukkiva laakeripuun oksa.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Streptophyta
Luokka::  Embryopsida
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Magnolianae
Lahko::  Laurales
Heimo::  Laakerikasvit Lauraceae
Tribus::  Laureae
Suku::  Laakeripuut Laurus
Laji::  nobilis
Kaksiosainen nimi
 Laurus nobilis  L. 
Katso myös
   Laakeripuu Wikispeciesissä   Laakeripuu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Laakeripuu eli välimerenlaakeri (Laurus nobilis) on laakeripuiden (Laurus) sukuun ja laakerikasvien (Lauraceae) heimoon kuuluva ainavihanta puu. Se on peräisin Välimeren alueelta. Puusta saadaan mausteena käytettävää laakerinlehteä sekä laakerinlehtiöljyä.
Ulkonäkö ja koko

Laakeripuu kasvaa 10–20 metriä korkeaksi. Runko on nuorena purppuranruskea, myöhemmin puutuva ja harmaa. Oksia on runsaasti, sillä puu haaroittuu voimakkaasti. Lehdet ovat kärjelliset, nahkamaiset, aromaattiset ja kitkeränmakuiset. Kooltaan ne ovat 6–12 cm pitkiä ja 2–4 cm leveitä. Sen pienet, halkaisijaltaan senttimetrin mittaiset tuoksuvat kukinnot ovat kellanvihreitä ja sijaitsevat lehtihangoissa sarjoina tai viuhkoina. Laji on kaksikotinen, joten sen hede- ja emikukinnot ovat eri puissa. Heteiden ponnet avautuvat laakerikasvien heimolle tunnusomaiseen tapaan pikku läpillä. Kasvin hedelminä ovat purppuranmustat marjat, joissa jokaisessa on yksi siemen. Marjat ovat 1,2–1,7 cm pitkiä ja 0,7–1,2 cm leveitä, ja muodoltaan luumunmuotoisia tai lähes pyöreitä. Laji leviää tehokkaasti lintujen avulla niiden syödessä marjoja.
Levinneisyys

Laakeripuu on kotoisin Vähästä-Aasiasta Välimeren alueen itäosista, mutta on jo kauan sitten levinnyt ihmisen mukana muualle Välimeren alueelle.
Elinympäristö

Laakeripuu kasvaa metsissä, pensaikoissa, kivisillä mailla ja rotkoissa, sekä myös ihmisen muokkaamissa ympäristöissä kuten puutarhoissa ja pihoissa.
Laakeripuu mytologiassa

Antiikin Kreikan mytologia tuntee kertomuksen laakeripuun synnystä. Kreikkalainen jumala Apollon rakastui jokinymfi Dafneen. Joen jumala Peneios ei katsonut Apollonin lähentelyjä hyvällä ja muutti tämän vuoksi tyttärensä Dafnen laakeripuuksi. Sen jälkeen Apollon käytti päässään laakeriseppelettä osoittaakseen, että hänen rakkautensa ei sammunut. Laakeripuu olikin kreikkalaisille Apollon pyhä puu ja kulttuurin vertauskuva. Delfoin kuuluisan temppelin katon on arveltu olleen kokonaan valmistettu laakerinlehdistä suojaksi sairauksille, noituudelle ja salamaniskuille. Myös Apollonin temppelin papisto käytti laakeriseppeleitä.
Antiikin roomalaiset uskoivat pihamaalle istutetun laakeripuun kuoleman merkitsevän talolle suurta onnettomuutta, joten laakeripuita kasvatettiin huolella. Roomalaiset uskoivat laakerin suojelevan myös ukkoselta, ja niinpä keisari Tiberiuksen kerrotaan pitäneen tyynynsä alla laakeriseppelettä aina ukonilmalla.
Ikivihreytensä vuoksi varhaiskristityt pitivät laakeripuuta paratiisin elämän puuna. Varhaiskristityillä oli tapana asettaa vainaja lepäämään laakerinlehtien päälle ennen hautaamista. Keskiajalla laakerilehden pitämisen suussa uskottiin auttavan ruttoa ja monia muita tarttuvia tauteja vastaan.
Käyttö > Historiaa

Kreikkalaisten tiedetään sitoneen laakeriseppeleitä palkkioksi menestyneille sankareille, runoilijoille ja suurten kilpailujen voittajille jo 2000-luvulla eaa. Voiton tunnus annettiin myöhemmin myös Python kisojen voittajille. Laakeriseppele olikin antiikin maailmassa yleinen voiton ja kunnian symboli, mutta myös rauhan, ikuisuuden ja kuolemattomuuden vertauskuva. Antiikin palkitsemistavasta periytyy myös joissakin maissa yhä oleva tapa antaa promootioissa maistereille akateemisen arvonsa merkiksi laakeriseppelen.
Käyttö > Viljely- ja huonekasvina

Laakeripuuta on viljelty Välimeren maissa hyvin pitkään sekä pihapuutarhoissa että viljelmillä lehtien ja siementen mauste- ja lääkekäytön vuoksi. Kylmemmillä alueilla laakeripuuta voidaan kasvattaa koristekasvina isoissa ruukuissa, joka siirretään talveksi sisätiloihin viher- tai kasvihuoneeseen. Tällöin sitä käytetään usein muotopuuksi leikattuna. Laakeripuu kestää kylmää viiteen pakkasasteeseen asti, ja selviää lyhytaikaisesti viidestätoista pakkasasteesta. Näin kylmässä se saattaa pudottaa lehtensä, mutta ne kasvavat keväällä takaisin.
Huonekasvina viljeltynä laakeripuun ruukun multa pidetään kosteana keväällä ja kesällä ja lehtiä suihkutellaan aika ajoin vedellä, jotta ne pysyvät puhtaina ja kiiltävinä. Kasvi ei pidä vedosta. Alkukesällä kasvista otetaan noin 12,5 cm:n pituisia pistokkaita, joissa on kantaa mukana. Pistokkaita laitetaan ruukkuun kylvömultaan useampia, mutta pistokkaiden juurruttua ne istutetaan omiin ruukkuihinsa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Välimerenlaakeri (Laurus nobilis)
UniProt: Taxonomy - Laurus nobilis (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Sweet bay, Laurus nobilis (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Laurus nobilis (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Laurus nobilis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26006  Wikispecies: Laurus nobilis  APDB: 48989  APNI: 87886  Calflora: 8627  CoL: 3SN47  Ecocrop: 1333  EoL: 486835  EPPO: LURNO  EUNIS: 175247  FNA: 200008765  FoAO2: Laurus nobilis  FoC: 200008765  FoIO: LAUNOB  GBIF: 3034015  GRIN: 21664  iNaturalist: 54759  IPNI: 465049-1  IRMNG: 10202432  ITIS: 503343  IUCN: 203351  MoBotPF: 281677  NatureServe: 2.153656  NBN: NBNSYS0000004619  NCBI: 85223  NZOR: a3a86aa5-3aec-4007-ba84-6952e66f88b6  NZPCN: 3381  Observation.org: 135856  Open Tree of Life: 571537  PalDat: Laurus_nobilis  PFI: 1258  Plant List: kew-2349094  PLANTS: LANO80  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:465049-1  RHS: 9876  Tropicos: 17804359  VicFlora: 90639616-1f23-4888-9134-022801636218  WoI: 215  WFO: wfo-0000364153 
Laakeripuun lehtiä.
Suurikokoinen laakeripuu.
Mehdi Bennis

| Mehdi Bennis> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: Marokko
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  langattoman tietoliikenteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  EPFL & Eurecom Institute  (M.Sc. Elec. Eng. 2002), Oulun yliopisto (TkT 2009)
Instituutti:  Oulun yliopisto
Tutkimusalue:  langaton tietoliikennetekniikka, erityisesti radiotaajuusalueen resurssihallinta, heterogeeniset verkot, peliteoria ja koneoppiminen 5G-verkossa ja tulevissa verkoissa
Palkinnot:  useita, mm. Highly Cited Researcher (Computer Science; Clarivate, 2020)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Mehdi Bennis  on marokkolaistaustainen suomalainen tietoliikennetekniikan tutkija, joka työskentelee Oulun yliopiston langattoman tietoliikenteen professorina. Bennis on tutkinut esimerkiksi viidennen sukupolven langattomia tiedonsiirtojärjestelmiä eli 5G-verkkoja. Hän on lähestynyt tutkimusaiheen pullonkauloja esimerkiksi peliteorian ja koneoppimisen menetelmiä hyväksikäyttäen.  Hän on myös esittänyt, että tulevassa 6G-verkossa tärkeään asemaan voi nousta  raakatiedon välittämisen sijaan "vallankumouksellisesti" dataa kuvaavan parametrisoidun tietomallin välitys.
Bennis suoritti maisteritutkinnon sähkötekniikan alalta vuonna 2002 (EPFL, Sveitsi & Eurecom Institute, Ranska). Hän valmistui tekniikan tohtoriksi Oulun yliopistosta vuonna 2009 tietoliikennetekniikan alalta. Hänen englanninkielinen tulevaisuuden matkapuhelinjärjestelmien radiotaajuusspektrin jakamista eri operaattorien kesken käsittelevä artikkeliväitöskirjansa (2009) oli otsikoitu Spectrum sharing for future mobile cellular systems. Hän on Oulun yliopiston dosentti.
Bennis on kirjoittanut runsaasti uusien mobiiliviestiverkkojen aihepiireistä työtoveriensa kanssa. Erityisesti hän on tarkastellut radiotaajuusalueen resurssihallintaa, heterogeenisia verkkoja, peliteorian ja koneoppimisen soveltamista 5G-verkkoon ja tuleviin radiotietoliikenneverkkoihin. Bennis on julkaissut monia tutkimusartikkeleita esimerkiksi kansainvälisen sähköteknisten alojen insinöörijärjestön IEEE:n julkaisusarjoissa. Hän on myös saanut palkintoja tutkimuksistaan. Bennis kuuluu maailman viitatuimpien tutkijoiden joukkoon tietotekniikan alalla (Highly Cited Researchers, luokka Computer Science; 2020). Tämä tunnustus pohjautuu analyytikkayritys Clarivaten ylläpitämään Web of Science -julkaisutietokantaan. Marraskuussa 2020 julkaistuun luetteloon oli valittu yhteensä noin 6 400 tutkijaa, joista 3 900 oli ryhmitelty johonkin 21:stä selvityksessä mukana oleesta tieteenalaryhmästä ja 2 500 oli poikkitieteellisten aihepiirien tutkijoita. Heistä kukin lukeutuu tieteenalaryhmässään viitatuimman prosentin joukkoon kaikista julkaisutietokannassa mukana olevista alan tutkijoista.
Aiheesta muualla

Google Scholar: Bennis Mehdi, University of Oulu (englanniksi) (scholar.google.com)
Intelligent Connectivity and Networks/Systems Group (ICON) - Dr. Bennis Mehdi (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  DBLP  Google Scholar  ORCID  Publons  ResearcherID 
Muut:  IdRef
Aktuk

Aktuk vuonna 2018.
Nižni Novgorodin alue Venäjällä.
Aktuk (Актук, آقتوق, Aqtuq / Aktök, ven. Актуково, Aktukovo; tunnetaan myös nimellä Yañapar, Яңапар) on Nižni Novgorodin alueella, Krasnooktjabrskin piirikunnassa sijaitseva islaminuskoisten turkkilaisten mišääritataarien kylä. Suurin osa Suomen tataarien esivanhemmista oli kotoisin Aktukista ja loput sen naapurikylistä. Aktukin väestön Venäjän valtaa edeltävät juuret juontavat  Kultaiseen ordaan.
Historia

Kylän uskotaan olevan perustettu 1640-luvulla. Se sai nimensä sen johtajan, "Aktuk-vaarin" (Aktök abzıy) nimestä. Aktuk, tai hänen perheensä, oli kotoisin Temnikovin ruhtinaskunnasta (Tömän / Tümen; turkkilainen mittayksikkö), mikä alkujaan kuului Kultaisen ordan "mišäärien jurttaan" (Mişär yortı, Meštšerskiy jurt) ja sittemmin Venäjän vasallivaltioon, Kasimin kaanikuntaan.
Vuoden 1674 asiakirjan mukaan Aktukin kylää edusti Aktukin poika, Mamedelei Aktukov (Mämäd-Ali, Möxämmäd-Ali).
Ennen Aktukin kylää alueella oli Temnikovista tulleiden palvelutataariperheiden asutus nimeltään Par / Para, josta lopulta muodostui naapurikylät, mitkä nykyään tunnetaan muun muassa Aktukin ja Urazovkan (Urazawıl) nimillä. 1600-luvun alussa Par-kylän johtajana toimi Uteš (Öteş) Sudeyarov, joka oletetusti oli Aktukin isä. Temnikovin "täydentävästä tarkkailuluettelosta" on löydetty viittauksia veljeksiin Uteš ja Kuzma Sudeyarov tilojen omistajina.
Aktukin kylästä on vielä sittemminkin käytetty nimitystä Yañapar, joka tarkoittaa "Uusi Par" (ven. Новопара, Novopara). Tataarin kielen sana Yaña tulee muinaisturkkilaisesta 𐰖‬𐰭‬𐰃 (yaŋï), ja ilmenee nykyään eri muodoissa myös muilla turkkilaisilla kansoilla (tr. yeni, uz. yangi, nog. yañı, jne.). Par on samalla kylän läpi virtaavan joen nimi. Sen puolestaan on esitetty tulevan mordvan kielestä, mutta muun muassa Alimžan Orlov hylkää tämän ja esittää, että sana on "yksi vanhimmista ja laajalle levinneistä sanoista turkkilaisten kansojen kielissä". Kielitieteilijä Vasili Radlovin mukaan se tarkoittaa "perintö, osuus, omaisuus". Kylän arkeologinen muistomerkki "Torataş" Orlovin mukaan osoittaa, että kyseiset maat olivat muinaisten turkkilaisten laitumia. Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että Par olisi jo valmiiksi ollut 1500-luvulla turkkilaisten kansojen asuttama kylä, johon uudet tulijat sekoittuivat. Sergatšin piirin kylien tataarimurteiden on sanottu olevan "uskollisen lähellä" muinaista kiptšak-turkkilaista kieltä. Perimätiedon mukaan Kultaisen ordan tataarien ja mordvalaisten välisiä taisteluita käytiin kyseisillä alueilla.
Väestö

Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 94 % kylän asukkaista oli tataareja. Vuonna 2010 asukasmäärä oli 253. Vuonna 1911 se oli ollut 3330 henkeä.
Aktukin aikaisemmasta väestöstä iso osa on siirtynyt sittemmin tiettävästi Moskovaan.