stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Håkan Malm

Lars Håkan Malm (7. helmikuuta 1936 Maalahti – 7. tammikuuta 2018 Maalahti) oli Ruotsalaista kansanpuoluetta edustanut suomalainen poliitikko.
Malm valmistui agrologiksi vuonna 1955, ja hän toimi maanviljelijänä Maalahdessa vuodesta 1956. 1961–1975 hän toimi Pohjanmaan Munakeskuskunnan (Österbottens Äggcentrallag) johtajana.
Malm toimi kansanedustajana Vaasan läänin vaalipiiristä kuuden vaalikauden ajan, syyskuusta 1975 maaliskuuhun 1999. Eduskuntavaaleissa 1999 hän ei ollut enää ehdolla. Hän toimi vuodesta 1987 vuoteen 1999 eduskunnan valtiovarainvaliokunnan varsinaisena jäsenenä. Hän vaikutti varsinaisena jäsenenä myös lakivaliokunnassa, laki- ja talousvaliokunnassa, liikennevaliokunnassa ja suuressa valiokunnassa. Vuodet 1987–1995 Malm oli kansliatoimikunnan jäsen ja 1996–1999 valtiontilintarkastaja. Vuonna 1998 hänelle myönnettiin valtiopäiväneuvoksen arvonimi.
Malm oli yli 30 vuotta, vuodet 1961–1992, Maalahden kunnanvaltuuston jäsen. Vuosina 1970–1975 hän oli kunnanvaltuuston puheenjohtaja. Hän toimi Ruotsalaisen kansanpuolueen varapuheenjohtajana vuodesta 1976 vuoteen 1996 ja presidentin valitsijamiehenä vaaleissa 1978, 1982 ja 1988.
Malm oli naimisissa vuodesta 1958, ja hänellä oli kaksi lasta, vuonna 1959 syntynyt tytär ja vuonna 1966 syntynyt poika.
Breakdance (elokuva)

| Breakdance> Breakin' |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Joel Silberg
Käsikirjoittaja:  Charles Parker Allen DeBevoise Gerald Scaife
Tuottaja:  Allen DeBevoise David Zito
Säveltäjä:  Michael Boyd Gary Malkin
Kuvaaja:  Hanania Baer
Leikkaaja:  Larry Bock Gib Jaffe Vincent Sklena
Pääosat:  Lucinda Dickey Adolfo Quinones Michael Chambers Ben Lokey
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Cannon Films
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:  3. toukokuuta 1984
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  57 456 707 dollaria
Seuraaja:  Breakdance 2
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Breakdance (Breakin’) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva. Sen on ohjannut Joel Silberg ja käsikirjoittanut Charles Parker yhdessä Allen DeBevoisen ja Gerald Scaifen kanssa. Pääosassa esiintyivät Lucinda Dickey ja Adolfo Quinones.
Juoni

Nuori jazztanssija Kelly tapaa kaksi breikkitanssijaa, jotka kolmestaan nousevat suosioon katutanssijoina.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Lucinda Dickey  | … |  Kelly / Special K   |
|  Adolfo Quinones  | … |  Ozone / Orlando   |
|  Michael Chambers  | … |  Turbo / Tony   |
|  Ben Lokey  | … |  Franco   |
|  Christopher McDonald  | … |  James   |
|  Phineas Newborn III  | … |  Adam   |
|  Bruno Falcon  | … |  Electro Rock 1   |
|  Timothy Solomon  | … |  Electro Rock 2   |
|  Ana Sánchez  | … |  Electro Rock 3   |
|  Ice-T  | … |  Rap Talker   |
|  Michel Qissi  | … |  Ohikulkija   |
|  Lela Rochon  | … |  taustalla   |
|  Jean-Claude Van Damme  | … |  taustatanssija   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antaa Breakdancelle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

Breakdance (elokuva) Myspacessa (englanniksi)
Arvi Louhelainen

| Arvi Louhelainen |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 5.9.1922–1.9.1927  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Kuopion itäinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. elokuuta 1896 Juuka
Kuollut: 12. huhtikuuta 1949 (52 vuotta) Mänttä
Ammatti:  piirisihteeri, kunnankirjuri
Arvi Louhelainen (4. elokuuta 1896 Juuka – 12. huhtikuuta 1949 Mänttä) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1922–1927.
Elämä

Arvi Louhelaisen vanhemmat olivat räätäli Samuli Jooseppi Louhelainen (1860-1914) ja Sofia Kuiri (1861-1904). Kansakoulun käytyään hän työskenteli räätälinä. Vuonna 1914 Louhelainen liittyi Juuan työväenyhdistykseen ja toimi myös sen puheenjohtajana. Sisällissodan aikana hän oli pari viikkoa valkoisten vankina.
Sodan jälkeen Louhelainen työskenteli 1918–1922 sosialidemokraattien Kuopion läänin itäisen vaalipiirin piiritoimitsijana ja piirisihteerinä sekä Sortavalassa ilmestyneen Kansan Voiman avustajana Joensuussa. Hän oli myös perustamassa Sosialidemokraattista Työläisnuorisoliittoa. Vuonna 1921 Louhelainen valittiin Joensuun kaupunginvaltuustoon ja 1922 eduskuntaan. Kahden ensimmäisen vaalikautensa ajan hän oli eduskunnan nuorin kansanedustaja.
Vuosina 1924–1926 Louhelainen työskenteli Vanajan kunnankirjurina ja vuodesta 1927 lähtien Mäntän kunnankirjurina ja kauppalansihteerinä. Vanajassa asuessaan hän toimi myös Hämeen Kansan avustajana.
Perhe

Arvi Louhelaisen puoliso oli Bertta Aleksandra Oivamäki (ent. Aalto), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1936.
Rienaus

Rienaus tarkoittaa uskonnollisessa yhteydessä pyhien asioiden, kuten uskonnon tai Jumalan, halventamista sanallisesti.
Rienauksen oikeudellisen säätelyn historiassa länsimaissa voidaan erottaa kolme laajaa käsitettä, jotka ovat kukin olleet vallitsevia eri aikoina. Antiikin aikoina rienauksella tarkoitettiin sanallista ja suoraa Jumalan pilkkaa. Keskiajalla rienauksella alettiin tarkoittaa lain pyhyyden, yleisen järjestyksen ja yhteisen hyvän kumouksellista haastamista. Nykyaikana rienaus on alettu käsittää uskovien ihmisten tunteiden, oikeuksien tai arvokkuuden loukkaamiseksi.
Monessa maassa on nykyaikana voimassa lakeja, jotka kieltävät rienauksen jossain muodossa, joissain muslimimaissa jopa kuolemantuomion uhalla. Länsimaissa rienauksen kieltävistä laeista ollaan kuitenkin vähitellen luopumassa. Jumalanpilkka oli Suomen laissa säädetty rangaistavaksi vuoteen 1999 asti. Kun lakia silloin muutettiin, säädettiin tuomittavaksi uskonrauhan rikkominen, johon luetaan Jumalan ja muiden pyhien asioiden halventaminen.
Termin merkitykset

Rienaus on ymmärretty eri tavoin eri maissa osittain sen mukaan, mitä nimitystä siitä käytetään. Monessa kielessä rienauksen nimitys perustuu kreikankieliseen termiin blasphemia. Sen sijaan esimerkiksi Tanskan laissa termi käännettiin uskonpuhdistuksen jälkeen sanalla Gudsbespottelse, suom. ‘Jumalan halventaminen’. Samalla tekoon ymmärrettiin kuuluvan tahallisuus, toisin kuin joissain toisissa maissa ja kielissä. Yhteinen kreikkalaisperäinen termiäkään ei poista tulkinnan eroja, vaan merkitys vaihtelee kulttuureittain.
Historia

Antiikin kreikkalaiset pitivät rienauksena kaikenlaisten sellaisten sanojen lausumista, joilla oli voima aiheuttaa pahaa ihmiselle tai jumalille. Vanhan testamentin kymmenessä käskyssä kielletään Jumalan nimen tarpeeton lausuminen, ja siitä määrätään kuolemanrangaistus. Varhaisessa kristinuskossa rienauksella tarkoitettiin Jumalan nimen lausumista kirouksissa ja valhellisissa valoissa.
Antiikin Rooman lain mukaan rienaus oli vakava rikos, sillä rankaisematon rienaus saattoi aiheuttaa nälänhätää, maanjäristyksiä ja kulkutauteja. Kristityt omaksuivat rienauksen käsitteen roomalaisilta tarkoittamaan Jumalan loukkaamista tai vahingoittamista, mistä seuraa ”Jumalan viha” ja kaikenlaisia luonnonkatastrofeja. Roomalaisessa laissa rienauksella tarkoitettiin lisäksi uskonnollisten sanojen väärinkäyttöä, kuten jumalista puhuminen rukouksen ulkopuolella. Myös keisaria saattoi rienata esimerkiksi kieltäytymällä maksamasta hänelle suojelurahaa tai suhtautumalla epäkunnioittavasti häntä esittäviin kuviin. Justinianuksen laissa vuodelta 534 rienauksesta määrätään kuolemanrangaistus.
Keskiajan Euroopassa rienauksesta tuomittiin joskus kuolemaan, mutta yleisempi rangaistus oli kielen irti leikkaaminen tai elinikäinen vankeustuomio. Useimmat tapaukset eivät kuitenkaan johtaneet oikeudenkäynteihin, sillä rienausta ei pidetty yhtä vakavana rikoksena kuin esimerkiksi harhaoppisuutta.
Uskonpuhdistuksen jälkeen vuosina 1600–1800 rienausoikeudenkäyntien määrä kasvoi, joskaan kuolemantuomioita ei edelleenkään yleensä jaeltu. Protestanttisissa maissa rienaustapaukset käsiteltiin kuninkaallisessa tuomioistuimessa eikä papillisessa tuomioistuimessa kuten ennen. Rienaus alettiin nähdä yhteiskuntarauhan vastaisena tekona eikä tekona Jumalaa vastaan. Valtionuskonnosta oli myös tullut kuninkaan legitimiteetin ja vallan instrumentti, joten sitä täytyi suojella.
Brittiläisessä Intiassa vuonna 1860 käyttöönotetussa rikoslaissa kiellettiin ensimmäistä kertaa uskonnollisten tunteiden tahallinen loukkaaminen sanallisesti ja muilla tavoin. Laki perustui Britannian rikoslain rienauspykälään, jossa kiellettiin Jumalan, Jeesuksen, Raamatun ja Englannin kirkon kirjoitusen pilkkaaminen. Moniuskontoisessa Intiassa laki muotoiltiin ylläpitämään yhteiskuntarauhaa ja suvaitsevaisuutta.
Nykyisin

Vuonna 2012 rienauksen kieltävä laki oli voimassa 22 prosentissa maailman maista. Rangaistus vaihtelee sakoista kuolemantuomioon. Yleisimpiä lait ovat Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa, joissa 70 prosenttia maista kieltää rienauksen.
Rienauksen yhteydessä puhutaan usein sananvapaudesta. Siinä kun sananvapaus liitetään poliittisissa keskusteluissa ja akateemisessa kirjallisuudessa sekulaariin ja liberaaliin demokratiaan, rienaus liitetään autoritaarisiin hallintoihin. Yhdysvalloissa, missä sananvapaus on lakijärjestelmän ytimessä, rienauksen kieltävää lakia ei tunneta. Muuallakin lännessä rienauslait on alettu nähdä pelkkinä menneisyyden jäänteinä. Moni Euroopan maa onkin korvannut rienauslakinsa laeilla, jotka kieltävät vihapuheen ja uskonnollisen syrjinnän ja suojelevat siis ihmisiä eivätkä uskontoja. Ensimmäisenä rienauslakinsa kumosi Ruotsi vuonna 1970. Länsimaiden ulkopuolella rienauksen kieltäviä lakeja ollaan sen sijaan tiukentamassa.
Suomessa rienaus on edelleen lailla kielletty. Vuoden 1889 rikoslaissa oli Jumalan pilkkaamista koskeva pykälä. Vuodesta 1890 eteenpäin enimmäisrangaistus jumalanpilkasta oli neljä vuotta vankeutta ja vuodesta 1970 eteenpäin kaksi vuotta. Rikosnimike vaihdettiin vuonna 1999 muotoon ”uskonrauhan rikkominen”, ja sitä laajennettiin koskemaan kaikenlaisen pyhäksi koetun halventaminen.
Vuonna 2009 YK:n yleiskokouksessa hyväksyttiin ”uskontojen halventamisen” vastainen julkilausuma. Arvostelijoiden mukaan kyse on 57 islamilaisen valtion muodostaman Islamilaisen konferenssin pyrkimyksestä estää islamin arvostelu. Nämä islamilaiset valtiot ovat hyväksyneet YK:n ihmisoikeusjulistuksen sijasta Kairon julistuksen, jossa islam menee ihmisoikeuksien edelle..
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rienauksen kieltävät lait maailmassa.
  Ei koskaan käytössä
  Kumottu
  Aluekohtaisia rajoituksia
  Sakkorangaistus
  Vankeusrangaistus
  Kuolemantuomio
Jalmari Linna

| Jalmari Linna |
| --- | --- |
 Jalmari Linna vuonna 1939.
Kansanedustaja
 1.4.1919–4.9.1922, 2.9.1927–5.4.1945, 2.9.1949–20.7.1951  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Vaasan itäinen, Uusimaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1891 Evijärvi
Kuollut: 7. huhtikuuta 1954 (62 vuotta) Lohjan mlk
Ammatti:  pienviljelijä, tilanhoitaja
Antti Jalmar (Jalmari) Linna (ent. Lassila ja Vähälassila, 10. heinäkuuta 1891 Evijärvi – 7. huhtikuuta 1954 Lohjan mlk) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1922, 1927–1945 ja 1949–1951. Yhteensä 27 valtiopäivät istunut Linna on yksi kaikkien aikojen pitkäaikaisimmista kansanedustajista. Hänet tunnettiin myös Suomen johtavana omenanviljelijänä.
Elämä

Jalmari Linnan vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Lassila (1847-1894) ja Liisa Kivijärvi (s. 1859). Linna viljeli kotitilaansa Evijärven Jokikylässä ja liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen vuonna 1908. Hän oli Evijärven kunnallislautakunnan jäsen ja toimi Särkikylän työväenyhdistyksen puheenjohtajana. Sisällissodan aikana Linna joutui valkoisten vangiksi, mutta valtiorikosoikeus vapautti hänet syytteistä.
Linna valittiin eduskuntaan Vaasan itäisestä vaalipiiristä vuonna 1919. Vaalien jälkeen Helsingin Sanomien pakinoitsija ”Tiitus” eli Ilmari Kivinen kertoi Linnan saaneen sakkoa pontikankeitosta. Juttu levisi useisiin porvarilehtiin ja Ilkan pakinoitsija ”Anttoni” kirjoitti hänestä jopa pilkkarunon. Todellisuudessa tuomio tuli ainostaan siitä, että Linnan navetasta oli tavattu rankkitynnyriksi soveltuva astia, jossa hän väitti valmistaneensa nauriskeittoa. Työn Voiman mukaan Linna oli raivoraitis mies, mutta myöhemmin hän sai jälleen sakkoa kieltolakirikkomuksesta.
Vuonna 1921 Linna myi Evijärven talonsa ja muutti viljelemään Nurmijärven Rajamäeltä hankkimaansa pientilaa. Hän oli Nurmijärven kunnanvaltuuston puheenjohtaja sekä Rajamäen työväenyhdistyksen puheenjohtaja. Linna valittiin jälleen eduskuntaan Uudenmaan läänin vaalipiiristä 1927. Vuodesta 1929 hän asui Lohjan maalaiskunnassa ja työskenteli tilanhoitajana Osuusliike Keon omistamlla maatilalla Lohjanjärven Jalassaaressa. Vuonna 1931 Linna perusti Lohjan maalaiskunnan Vappulaan omenatarhan, josta tuli esikuva koko Lohjan seudun omenanviljelylle. Tila on edelleen Linnan jälkeläisten omistuksessa. Tunnettu omenalajike Linnanomena on saanut nimensä Linnan puutarhasta, jossa sen kasvatus aloitettiin 1930-luvulla. Pudottuaan eduskunnasta Linna nousi vielä kolmannen kerran kansanedustajaksi vuonna 1949 varasijalta Erkki Härmän siirryttyä maaherraksi. Linna oli myös Lohjan kunnanvaltuuston puheenjohtaja sekä toimi presidentin valitsijamiehenä vuosina 1931, 1937, 1940, 1943 ja 1950.
Perhe

Jalmari Linnan puoliso oli evijärviläinen Selma Hautala (s. 1893), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1912. Heidän poikansa oli kansanedustaja ja kunnallisneuvos Ilmari Linna.
Josef Mangs

Josef Anders Mangs (12. marraskuuta 1883 Närpiö – 8. maaliskuuta 1955 Närpiö) oli suomalainen poliitikko. Hänen puolueensa oli Ruotsalainen kansanpuolue.
Mangs toimi kansanedustajana neljään otteeseen, toukokuusta 1924 syyskuuhun 1927, elokuusta 1929 lokakuuhun 1930, syyskuusta 1933 elokuuhun 1936 ja syyskuusta 1939 huhtikuuhun 1945. Hänet valittiin eduskuntaan Vaasan läänin eteläisestä vaalipiiristä vaaleissa 1924, 1929, 1933 ja 1939. Eduskunnan valiokunnista hän oli jäsenenä maatalousvaliokunnassa ja työväenasiainvaliokunnassa.
Mangs toimi presidentin valitsijamiehenä neljissä vaaleissa, 1931, 1937, 1940 ja 1943. Hän vaikutti poliittisella urallaan myös Närpiön kunnallispolitiikassa. Hän oli kunnan kunnanvaltuuston jäsen ja sen puheenjohtaja. Hän toimi myös Ruotsalaisen kansanpuolueen lisätyn keskushallituksen ja puolueensa Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin piirihallituksen jäsenenä.
Maanviljelijäperheeseen syntynyt, kansakoulun käynyt Mangs oli itsekin ammatiltaan maanviljelijä. Hän viljeli maata Närpiössä. Vuodesta 1928 hän työskenteli Närpiön Säästöpankin sivukonttorin johtajana ja vuodesta 1934 myös Etelä-Pohjanmaan puhelinosuuskunnan toimitusjohtajana.
Mangs avioitui kahdesti. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Hulda Elpe, jonka kanssa hän oli naimisissa vuodesta 1905 vuoteen 1932. Vuodesta 1936 hän oli naimisissa Hilma Evidia Martensin kanssa. Josef Mangs kuoli maaliskuussa 1955, 71-vuotiaana.
Alpo Lumme

Alpo Lumme pitää tervehdyspuheen Jyväskylän seminaarin 100-vuotisjuhlien päiväjuhlassa vuonna 1963.
Frans Albert (Alpo) Lumme (vuoteen 1906 Lindholm; 27. huhtikuuta 1890 Vihti – 17. marraskuuta 1973 Tampere) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja kansakoulunopettaja.
Lumpeen vanhemmat olivat torppari Aadolf Fredrik Lindholm ja Amanda Fredrika Finér. Lumme kävi kansakoulun ja kauppakoulun ja valmistui kansakouluopettajaksi Jyväskylän seminaarista 1912. Lumme toimi Kotimaa-lehden postittajana ja toimistoapulaisena Helsingissä 1907–1908, kansakoulunopettajana Kuhmoisissa 1912–1914 ja Tampereella 1914–1922 sekä Tampereen kaupungin lastensuojelutyönjohtajana, lastenvalvojana ja ammattiholhoojana 1922–1949. Lumme oli myös Työkansa-lehden toimittajana 1918 ja Nuori kansa -lehden päätoimittajana 1919–1968 sekä toimi raittiuspuhujana.
Lumme istui vuosina 1933–1949 SDP:n kansanedustajana Mikkelin läänin vaalipiiristä. Hän toimi vuosina 1949–1957 Mikkelin läänin maaherrana.
Lumme oli presidentin valitsijamiehenä 1937, 1940 ja 1943. Hän oli vuosina 1914–1939 naimisissa Elli Katarina Alasen kanssa ja meni tämän kuoltua uusiin naimisiin Anna Aurora Riutan kanssa vuonna 1940.
Hirttäkää heidät!

| Hirttäkää heidät!> Hang ’Em High |
| --- | --- |
 Alkuperäinen elokuvajuliste
Ohjaaja:  Ted Post
Käsikirjoittaja:  Leonard Freeman Mel Goldberg
Tuottaja:  Leonard Freeman Irving L. Leonard Robert Stambler
Säveltäjä:  Dominic Frontiere
Kuvaaja:  Richard H. Kline Leonard J. South
Leikkaaja:  Gene Fowler, Jr.
Tuotantosuunnittelija:  Arthur Krams
Pääosat:  Clint Eastwood Pat Hingle Inger Stevens Ed Begley
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  MGM
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:   31. heinäkuuta 1968  20. joulukuuta 1968
Kesto:  114 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  1 800 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hirttäkää heidät! (Hang ’Em High) on vuonna 1968 valmistunut lännenelokuva, jossa pääosaa esittää Clint Eastwood. Muissa rooleissa ovat muun muassa Pat Hingle, Inger Stevens ja Ed Begley. Elokuvan ohjasi Ted Post, ja sen pääosa oli Eastwoodin ensimmäinen rooli Hollywoodin western-elokuvissa.
Juoni

Entinen seriffi Jed Cooper viettää rauhallista elämää karjanajajana. Hänen ja karjalauman ylittäessä jokea saapuu aseilla varustettu rosvojoukko hänen luokseen. Miehet väittävät Jedin varastaneen lehmät, vaikka näin ei ole. Hänet hirtetään mutta kuin ihmeen kaupalla Jed selviää. Tuomari toteaa hänet syyttömäksi ja haluaa palkata tämän yhdeksi territorion seriffiksi. Jed suostuu ja aikoo kostaa kaikille hirttäjille yksi kerrallaan.
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Clint Eastwood  | … |  Jed Cooper   |
|  Inger Stevens  | … |  Rachel Warren   |
|  Ed Begley  | … |  kapteeni Wilson   |
|  Pat Hingle  | … |  tuomari Fenton   |
|  Ben Johnson  | … |  Dave Bliss   |
|  Charles McGraw  | … |  Ray Calhoun   |
|  Ruth White  | … |  Peaches   |
|  Bruce Dern  | … |  Miller   |
|  Arlene Golonka  | … |  Jennifer   |
|  Dennis Hopper  | … |  profeetta   |
|  Michael O’Sullivan  | … |  Francis Elroy Duffy   |
|  Joseph Sirola  | … |  Reno   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvasi elokuvaa kohtalaisen hallituksi spagettityyliseksi jenkkilänkkäriksi ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Hirttäkää heidät! Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Hirttäkää heidät! Elonet.
Paavo Leppänen

| Paavo Leppänen |
| --- | --- |
 Paavo Leppänen 1920-luvulla.
Kansanedustaja
 4.4.1917–25.9.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Viipurin läntinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. tammikuuta 1876 Eno
Kuollut: 1. kesäkuuta 1945 (69 vuotta) Kuusankoski
Ammatti:  päätoimittaja
Paavo Leppänen (3. tammikuuta 1876 Eno – 1. kesäkuuta 1945 Kuusankoski) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917–1918. Hän työskenteli muun muassa Eteenpäin, Työn ja Savon Työmiehen päätoimittajana.
Elämä > Nuoruus

Enon pitäjän Koussan kylässä syntyneen Paavo Leppäsen vanhemmat olivat torppari Paavo Paavonpoika Leppänen (1851-1917) ja Loviisa Leinonen (1853-1925). Isä työskenteli Pitkärannan kaivoksessa, jossa myös Leppänen aloitti työuransa kansakoulun jälkeen. 16-vuotiaana hän lähti  Sortavalan käsityökouluun ja työskenteli muun muassa muurarina Pitkärannan lasitehtaalla ennen muuttoaan Helsinkiin vuonna 1896.
Elämä > Työväenliikkeessä ja kansanedustajana

Helsingin työväenyhdistyksen muurareitten ammattiosastoon liityttyään Leppänen hankki sivistystä ahkeralla itseopiskelulla ja suoritti kansanopiston kurssin. Muuruutyönsä ohessa hän toimi Työmiehen avustajana. Leppänen oli Suomen Muurarien Liiton perustavan kokouksen varapuheenjohtaja ja suurlakon aikana hänet valittiin Helsingin suurlakkokomitean puheenjohtajaksi. Lakon jälkeen Leppänen työskenteli SDP:n puoluehallinnon varasihteerinä ja hän oli myös Tampereella pidetyn ensimmäisen yleisen torpparikokouksen sihteeri. Toukokuussa 1906 Leppänen aloitti Sosialistin toimittajana Turussa. Vuodesta 1908 hän työskenteli Kotkassa Eteenpäin-lehden päätoimittajana. Leppänen oli myös Kotkan työväenyhdistyksen puheenjohtaja. Vuonna 1916 hän siirtyi Viipurissa ilmestyneen Työn toimitukseen. Leppänen valittiin kansanedustajaksi heinäkuun 1916 vaaleissa.
Elämä > Sisällissota

Leppänen tunnettiin maltillisena sosialidemokraattina. SDP:n eduskuntaryhmän valmistellessa valtalakia hän kannatti perustuslaillista menettelytapaa ja valtiopäiväjärjestyksen noudattamista. Sisällissodan aikana Leppänen oli Viipurissa Työn päätoimittajana, mutta ei varsinaisesti osallistunut punaisten toimintaan. Viipurin valtauksen jälkeen sekä Viipurin että Leppäsen kotipaikan Säiniön suojeluskunnat antoivat todistuksen hänen luotettavuudestaan. Toukokuun puolivälissä Leppänen lähti Helsinkiin osallistuakseen eduskunnan avausistuntoon, mutta hänet pidätettiin Kouvolassa. Leppänen vietiin pariksi viikoksi Viipurin poliisilaitoksen etsivän osaston suojiin, josta hänet kuulustelujen jälkeen siirrettiin Tammisaaren vankileirille ja lopulta heinäkuussa muiden vangittujen kansanedustajien tavoin Sörnäisten kuritushuoneeseen. Leppäsen tilalle eduskuntaan nousi kokoomuksen Matti Mannonen.
Vangittujen kansanedustajien puolesta eduskunnan puhemiehelle kirjelmöineen Väinö Tannerin mukaan Leppänen vastusti kapinaa ja lähti sodan syttyessä Viipuriin, koska ei halunnut ottaa vastaan kansanvaltuuskunnan tarjoamia tehtäviä. Hän tuomitsi lehdessään mahdollisuuksien mukaan aseellisen kapinan ja julkaisi muun muassa Karl Kautskyn antibolshevistisia artikkeleita. Työssä oli myös punakaartin yleistä asevelvollisuutta vastustanut pääkirjoitus, jonka seurauksena koko painos takavarikoitiin. Lokakuussa Leppänen sai valtiorikosoikeudelta kuolemantuomion valtio- ja maanpetoksesta. Hänen katsottiin osallistuneen kiihotukseen jo syksyllä 1917 allekirjoittaessaan sosialidemokraattien Me vaadimme -vaalijulistuksen ja myöhemmin kiihottaneen kapinaan Työssä julkaistuissa kirjoituksissa. Tammikuussa 1919 valtiorikosylioikeus alensi tuomion kymmenen vuoden kuritushuonerangaitukseksi valtiopetokseen yllyttämisestä. Leppänen armahdettiin seuraavana kesänä.
Elämä > Viimeiset vuodet

Vapauduttuaan Leppänen työskenteli vuonna 1921 Kuopiossa Savon Työmiehen päätoimittajana. Kunnallisvirkamiehen kurssin suoritettuaan hän toimi Keuruun kunnankirjurina 1921-1923 sekä Kuusankosken huoltosihteerinä ja lastenvalvojana 1923-1939. Leppänen kuoli 69-vuotiaana kesäkuussa 1945. Hänet on haudattu Kuusankoskelle.
Perhe

Paavo Leppäsen puoliso oli Impilahdessa syntynyt Maria Matintytär Luukkonen (s. 1876), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1903. Pariskunta oli lapseton.
Albin Manner

| Albin Manner |
| --- | --- |

Apulaispuolustusministeri
 Svinhufvudin II hallitus   4.7.1930−10.7.1930  
Edeltäjä:  Hugo Österman 
Seuraaja:  Antti Junes 
Puolustusministeri
 Svinhufvudin II hallitus 10.7.1930−21.3.1931  
Edeltäjä:  Juho Niukkanen 
Seuraaja:  Jalo Lahdensuo 
Kansanedustaja
 01.11.1917–01.09.1927  01.08.1929–31.08.1933  
Ryhmä/puolue:  Maalaisliiton eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Viipurin läänin itäinen vaalipiiri 
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1888 Jääski
Kuollut: 8. helmikuuta 1954 (65 vuotta) Helsinki
Tiedot
Puolue:  Maalaisliitto
Alpinus Wilhelm (Albin Vilho) Manner (4. huhtikuuta 1888 Jääski – 8. heinäkuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Hän istui Maalaisliiton kansanedustajana Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä vuosina 1917–1927 ja 1929–1933.
Manner oli presidentin valitsijamiehenä vuonna 1925. Hän oli Suomen II puolustusministeri 1930 sekä Suomen puolustusministeri 1930–1931 Svinhufvudin II hallituksessa.
Poliitikon uran jälkeen hän työskenteli panimoteollisuusdessa ja oli Valhan (Valmistehankinta) toimitusjohtaja 1940–1954.
Manner oli vuodesta 1908 naimisissa Maria Lehikoisen kanssa. Hän kuoli Helsingissä 66-vuotiaana.
Kruununvouti

Kruununvouti on nimitys eräille viranomaisille Suomessa ja Ruotsissa.
Kruununvouti Ruotsissa

Ruotsissa Kruununvouti (ruots. Kronofogdemyndigheten) on valtion hallintoviranomainen, jonka toimialaan kuuluvat velat. Kruununvoudin pääkonttori sijaitsee Tukholman alueella Sundbybergissä, ja sillä on toimipisteet 32 paikkakunnalla.