Suomen muinaiset kuninkaat
Kirjalliset lähteet

Valtaosa Suomen kuninkaita koskevasta kirjallisesta aineistosta on peräisin Norjasta, Islannista ja Tanskasta. Varhaisin lähde Suomen kuninkaasta on kuitenkin muinaisenglanniksi 500- tai 600-luvulla laadittu Widsith-runo. Runossa kerrotaan, että "Casere hallitsee kreikkalaisia ja Cælic suomalaisia" ("Casere weold Creacum ond Cælic Finnum"). Cælicin on nähty tarkoittavan Kalevaa, mutta asiasta ei voida olla varmoja.
Almoravidin valtakunnassa syntynyt maantieteilijä al-Idrisi mainitsee vuonna 1154 teoksessaan Tabula Rogeriana Fymark- ja Tabast-nimiset maat, jotka voisivat tarkoittaa Varsinais-Suomea ja Hämettä. Al-Idrisin mukaan Fymarkin kuninkaalla oli omistuksia Jäämeren suunnalla. Jalmari Jaakkolan otaksuman mukaan tämä viittaisi Ylä-Satakunnasta (nyk. Pirkanmaalta) lähtevien eränkävijöiden omistamiin erämaihin pohjoisessa. Al-Idrisin kuvaus Pohjois-Euroopasta on kuitenkin sekavahko ja sisältää ilmeisiä väärinkäsityksiä.
Arviolta 1200-luvulla kirjoitetussa Egillin, Kalju-Grímrin pojan saagassa kerrotaan kveenien käyneen kuninkaansa Faravidin johdolla sotaa karjalaisia vastaan. Saagan mukaan Faravid, jolla oli komennossaan 300 miehen sotajoukko, liittoutui norjalaisen Thorolf-päällikön kanssa. Liittolaiset tekivät sotaretken Karjalaan ja saivat suuren voiton.  Faravid on muinaisnorjankielinen nimi, mutta koska skandinaavien keskuudesta ei tunneta tällaista nimeä, se on tulkittu käännökseksi ”Kaukomielen” tai ”Kaukamoisen” kaltaisesta suomenkielisestä nimestä. Saagakuvauksessa Faravid sijoitetaan 800-luvulle ajoittuvaan yhteyteen, mutta Kyösti Julkun ja Mikko Hämeen mukaan tällainen ajankohta on saagassa mainittua karjalaisten hyökkäystä ajatellen liian varhainen. Heidän mielestään todennäköisempi vaihtoehto Faravidin elinvuosisadaksi olisi 1100-luku.
Tunnetuimpia Suomen kuninkaaksi mainituista myyttisistä henkilöistä on Fornjótr, joka kuvataan 1200-luvulla kirjoitetussa Orkneylaisten saagassa, sekä islantilaisessa 1300-luvun kokoelmassa, Flateyjarbókissa. Fornjótr mainitaan kuninkaaksi, joka hallitsi Gothlandia, Finnlandia ja Kvenlandia.  Fornjótrin pojanpojanpojanpojanpoika Nórri kuvataan olleen Norjan perustaja jonka jälkeläinen kuningas Harald Kaunotukka (n. 850-932) on.
Historioitsija Saxo Grammaticus käsittelee Suomea ja suomalaisia Tanskan historiaa käsittelevässä 16-osaisessa teoksessaan Gesta Danorum (n. 1186) useaan otteeseen. Suomen kuninkaista hän mainitsee Rostiophuksen, Motulin, Sumblumin sekä Gusoniksen, joka Suomen ohella on myös Bjarmian kuningas. Näissä kirjoituksissa Suomen kuninkaat tulevat mainituksi heidän tyttäriään kosiskeltaessa - kuten  tapahtuu jo kaikkein vanhimmassakin skaldirunossa, 800-luvun Ynglingatalissa, jossa hallitsijat menevät naimisiin suomalaisten naisten kanssa.
Saxo Grammaticuksen Gesta Danorumissa kerrotaan myös Tanskan kuningas Ragnar Lothbrokin taistelleen pohjoisessa huonolla menestyksellä bjarmialaisia ja Suomen kuningasta Matulia vastaan.
Tuntemattoman tekijän todennäköisesti 1300-luvun alussa kirjoittama Hálfdan Eysteinninpojan saaga sijoittaa muutaman suomalaiskuninkaan 800-luvulle. Tarinassa mainitaan Fidr, Flóki ja Grímr, jotka ovat taikakeinoja käyttäviä velhoja, galdramenn.
Eräissä muissakin lähteissä esiintyy käsite "Suomen kuningas". Esimerkiksi Eddarunossa Völundrin laulu myyttinen Völundr-seppä mainitaan sekä finnikuninkaan pojaksi että haltijoiden kuninkaaksi.
Saxon kirjoituksia, kuten muidenkin varhaishistoriallisten lähteiden historiallista luotettavuutta on kyseenalaistettu.
Vuonna 1340 julistettiin 25 Sääksmäen talonpoikaa kirkonkiroukseen, koska he eivät olleet maksaneet veroa. Näistä talonpojista on säilynyt luettelo, jossa mainitaan henkilö nimeltä Cuningas de Rapalum eli Rapolan Kuningas. Nimen on ajateltu viittaavan muinaishämäläiseen päällikköperinteeseen. Kuningas tunnetaan useissa keskiaikaisissa yhteyksissä henkilö- tai kutsumanimenä, joten se hyvin todennäköisesti oli tässäkin tapauksessa sellainen. Mahdollisesti nimi on viitannut paikalliseen mahtimieheen, suurtalon isäntään. Georg Haggrénin mukaan Rapolan Kuningas oli muiden pannaan julistettujen sääksmäkeläisten tavoin luultavasti lautamies, yksi pitäjän arvostetuista luottamusmiehistä.lähde?
Vuonna 1438 satakuntalainen suurtalonpoika David julistautui Davidin kapinan yhteydessä puolestaan "talonpoikien kuninkaaksi".lähde? Myös Keski-Euroopan myöhäiskeskiaikaisten kapinoiden johtajia kutsuttiin joskus kuninkaiksi ilman, että kyseessä olisi ollut varsinaisesti oletus monarkistisesta kuninkuudesta. Sellaisten (vielä 1800- ja 1900-luvuillakin käytettyjen) yhdyssanojen kuin "nuottakuningas" tai "huuhtakuningas" osana kuningas-termi on viitannut talonpoikaisten työyhteisöjen valittuihin työnjohtajiin. Tässä vaiheessa kuninkuus ei kuitenkaan ollut täysin monarkistista vielä Ruotsissakaan. Perinteisen Länsi-Götanmaan lain (Västgötalagen) mukaan sveanmaalaiset valitsivat kuninkaansa, ja yleensä tämä tapahtui Moran kivellä Uppsalassa. Viimeinen Moran kivellä seissyt valtakunnan kuningas oli vuonna 1457 kruunattu Tanskan Kristian I. Nykyisenkaltaiseen perinnölliseen muotoonsa monarkia alkoi muotoutua Ruotsissa Kustaa Vaasan aikana.
Monen edellämainitun kuninkaan lisäksi Kristfried Ganander mainitsee teoksessaan Mythologia Fennica (vuodelta 1789) Tuisko-nimisen suomalaisen kuninkaan, sekä muutamia muita. Hän esittää myös epäilyksensä siitä että Suomi olisi saanut nimensä kuningas Sumblin mukaan. Gananderin mukaan Suomi on sama kuin Pohjoismaisissa saagoissa usein mainittu Jotanhem eli Jättiläisten maa, jossa Suomen kuningas oli 'yhdessä Kalewan poikien' kanssa alistanut jopa Venäjän.