stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lyhythäntäkenguru

| Lyhythäntäkenguru |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Harvaetuhampaiset Diprotodontia
Alalahko::  Macropodiformes
Heimo::  Kengurut Macropodidae
Alaheimo::  Macropodinae
Suku::  Setonix  Lesson, 1842
Laji::  brachyurus
Kaksiosainen nimi
 Setonix brachyurus  (Quoy & Gaimard, 1830) 
 Lyhythäntäkengurun levinneisyysalue
Katso myös
   Lyhythäntäkenguru Wikispeciesissä   Lyhythäntäkenguru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lyhythäntäkenguru eli quokka, joskus myös kääpiövallabi (Setonix brachyurus) on sukunsa Setonix ainoa laji. Se on noin kotikissan kokoinen pussieläin. Se on kasvinsyöjä ja pääasiallisesti yöeläin. Lyhythäntäkengurun toinen nimitys quokka on johdettu noongarin kielen sanasta, joka on oletettavasti ollut gwaga.
Levinneisyys

Luonnossa lyhythäntäkenguru elää hyvin suppealla alueella Länsi-Australiassa. Se on käynyt harvinaiseksi, mutta on suojeltuna lajina selvinnyt rannikon edustan saarilla, joita ovat Bald Island, Rottnest Island ja Garden Island. Lisäksi se esiintyy harvalukuisena Penguin Island -saarella. Näillä saarilla ei ole kettuja eikä kissoja. Rottnest Islandilla se on jopa yleinen; siellä se asuu hyvinkin erilaisissa ympäristöissä puolikuivista pensastoista aina ihmisen hoitamiin puutarhoihin.
Kuvaus

Lyhythäntäkenguru painaa 2,5–5 kg ja on pituudeltaan 40–54 cm. Sillä on kenguruksi lyhyt häntä: 25–30 cm. Lyhythäntäkenguru on rakenteeltaan tanakka; sillä on pyöreäsärmäiset korvat sekä lyhyt ja leveä pää. Kömpelöltä vaikuttavasta ulkonäöstään huolimatta se kykenee kiipeämään pieniin puihin ja pensaisiin. Sen karhean turkin väri vaihtelee harmahtavan ruskeasta kellertävään.
Käyttäytyminen

Lyhythäntäkenguru on luonteeltaan sosiaalinen. Se kokoontuu suuriksi ryhmiksi sinne missä ravintoa on saatavilla: Erityisesti se pitää heinä-, sara- ja mehikasveista sekä kasvien lehdistä. Rottnest Islandilla joidenkin yksilöiden terveydentila on heikentynyt merkittävästi hyvää tarkoittavien turistien tarjottua niille sopimatonta ravintoa kuten leipää. Nykyään vierailijoita pyydetäänkin olemaan ruokkimatta lyhythäntäkenguruja. Liikkeiltään lyhythäntäkenguru on suurkenguruiden kaltainen: Se etenee loikkimalla, hyppyjensä pituutta vaihdellen.
Lisääntyminen

Australian mantereella lyhythäntäkenguru lisääntyy ympärivuotisesti, mutta Rottnest Islandilla vain loppukesästä. Se synnyttää vain kerran vuodessa, yhden poikasen kerrallaan. Ravintomineraaleista kuparia esiintyy Rottnest Islandilla melko vähän, minkä on todettu haittaavan lyhythäntäkengurun lisääntymistä siellä.
Lyhythäntäkenguru ja ihminen

Lyhythäntäkenguru ei pelkää ihmistä, vaan tulee usein ihmisen lähelle, erityisesti Rottnest Islandilla. Siellä kävijöitä on kuitenkin sakon uhalla kielletty kajoamasta lyhythäntäkenguruihin. Ikävimmissä tapauksissa kävijät ovat vahingoittaneet ja jopa surmanneet lyhythäntäkenguruja. Tällöin myös rangaistukset ovat olleet tuntuvasti ankarampia.
Uhanalaisuus

Vaikka lyhythäntäkengurua esiintyykin rannikon pienillä saarilla runsaasti, sen levinneisyysalue on hyvin suppea, ja siksi sen uhanalaisuusluokitukseksi on määritetty vaarantunut laji. Australian mantereella, jossa sitä uhkaavat saalistajat kuten ketut, se tarvitsee tiheää kasvillisuutta pakopaikakseen. Maatalouden kehittyminen on vähentänyt lyhythäntäkengurulta tällaisia luontaisia pako- ja asuinpaikkoja, mikä osaltaan on vaikeuttanut sen selviämistä. Toisaalta ongelmaa ovat pahentaneet dingot, ihmisen tuomat kissat ja koirat sekä myös vielä jäljellä olevien soiden raivaus ja poltto.
Eurooppalaisten löydös

Lyhythäntäkenguru oli ensimmäisiä eurooppalaisten Australiasta löytämiä nisäkkäitä. Alankomaalainen merenkulkija Samuel Volckertzoon kirjoitti vuonna 1658 Rottnest Islandilla nähdystä ”villistä kissasta”. Vuonna 1696 Willem de Vlamingh luuli lyhythäntäkenguruja rotiksi, ja antoi saarelle hollanninkielisen nimen Rottenest (suom. ”Rotanpesä”).
Aiheesta muualla

ARKive - kuvia ja videoita quokasta (Setonix brachyurus) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q726151  Wikispecies: Setonix brachyurus  AFD: Setonix_brachyurus  ARKive: setonix-brachyurus  BOLD: 914771  CoL: 6YM77  ECOS: 8365  EoL: 127458  GBIF: 2440110  iNaturalist: 42955  IRMNG: 10967759  ITIS: 552754  IUCN: 20165  MDD: 1000310  MSW: 11000300  NCBI: 30670  Observation.org: 87530  Open Tree of Life: 733444  Paleobiology Database: 190677  Paleobiology Database: 190677  SPRAT: 229
Akyfas

| Akyfas> Ἀκύφας.Sijainti |
| --- | --- |
 Akyfas
Koordinaatit:  38°41′7″N, 22°22′47″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Oinochóri, Delfoí, Fokis, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Doris
Infobox OKNimi-testi OK: 
Akyfas (m.kreik. Ἀκύφας, lat. Acyphas) eli Pindos (m.kreik. Πίνδος, lat. Pindus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Doriissa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Delfoín kunnan alueella noin kolme kilometriä kaakkoon nykyisestä Oinochórin kylästä.
Akyfaan historiasta ei tiedetä juuri mitään. Se oli yksi Doriin tetrapoliin neljästä kaupungista yhdessä Boionin, Erineoksen ja Kytinionin kanssa. Vaikuttaa siltä, että kaupunki vaihtoi usein aluetta. Se ei ollut osa Dorista vielä 400-luvulla eaa., mutta 300-luvulla eaa. se luettiin Doriiseen. 100-luvulla eaa. se luettiin puolestaan osaksi Oitaiaa, ja myöhemmin jälleen Dorista. Antiikin lähteissä nimi Pindos vaikuttaa yleisimmältä nimeltä kaupungille. Toisaalta kaupungin kansalaisten etnonyyminä esiintyy ennen kaikkea nimitys Akyfanios (Ἀκυφάνιος).
Kaupungin paikalta on löydetty joitakin sen kaupunginmuurin jäänteitä.
Al fine

Al fine [al fiːne] (suom. loppuun, päätökseen saakka) on nuottikirjoituksessa käytettävä merkintä. Se osoittaa, että sävellys on kerrattava joko alusta (Da capo al fine) tai merkistä (Dal segno al fine) kappaleen loppuun tai vaihtoehtoisesti fine-merkintään saakka.
Aku Ankan juhlasarjat

Aku Ankan juhlasarjat on Sanoma-yhtiön julkaisema kymmenosainen sarjakuvakirjasarja. Ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 1991 ja viimeinen vuonna 2000. Sarjassa on sekalaisessa järjestyksessä Carl Barksin tarinoita koottuna noin 170-sivuisiin kovakantisiin kirjoihin. Jokainen kirja sisältää myös esipuheen, jossa käydään läpi muun muassa Barksin Suomen vierailua ja öljyväritöitä.
Kirjat

Perässä kannen öljyvärityön nimi.
Aku Ankan juhlasarjat 1.  Helsinki:  Sanomaprint, 1991.  ISBN 951-875-300-8  – Dude for a day
Aku Ankan juhlasarjat 2.  Helsinki:  Sanomaprint, 1992.  ISBN 951-875-418-7  – Rumble seat roadster
Aku Ankan juhlasarjat 3.  Helsinki:  Sanomaprint, 1993.  ISBN 951-875-496-9  – Compleat golfer
Aku Ankan juhlasarjat 4.  Helsinki:  Helsinki media, 1994.  ISBN 951-875-706-2  – Red sails in the sunset
Aku Ankan juhlasarjat 5.  Helsinki:  Helsinki media, 1995.  ISBN 951-875-855-7  – Sheriff of Bullet Valley
Aku Ankan juhlasarjat 6.  Helsinki:  Helsinki media, 1996.  ISBN 951-32-0095-7  – Vacation panel
Aku Ankan juhlasarjat 7.  Helsinki:  Helsinki media, 1997.  ISBN 951-32-0209-7  – Always another rainbow
Aku Ankan juhlasarjat 8.  Helsinki:  Helsinki media, 1998.  ISBN 951-32-0417-0  – In Uncle Walt's collectery
Aku Ankan juhlasarjat 9.  Helsinki:  Helsinki media, 1999.  ISBN 951-32-0701-3  – Blizzard tonight
Aku Ankan juhlasarjat 10.  Helsinki:  Helsinki media, 2000.  ISBN 951-32-0963-6  – Lavender and old lace
Al Wajh

| Al Wajh الوجه |
| --- | --- |
 Al Wajh
 Koordinaatit: 26°17′N, 36°25′E 
Valtio:   Saudi-Arabia
Provinssi:  Tabuk
Väkiluku (2010):  30 512
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Al Wajh (arab. الوجه‎‎) on Punaisenmeren rannikkokaupunki Tabukin provinssissa Saudi-Arabiassa. Sen väkiluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 30 512.
Al Wajh toimi Ison-Britannian tukemien arabikapinallisten huoltosatamana ja operaatioiden tukikohtana alueella ensimmäisen maailmansodan aikana käydyssä arabikapinassa.
Al-Harith

Al-Harith ibn Jabalah (arab.  الحارث بن جبلة‎, itäroomalaisissa lähteissä Arethas kreik.  Ἀρέθας; k. noin 569) oli ghassanidien hallitsija noin vuosina 528–569. Hän oli Itä-Rooman liittolainen, ja toimi tärkeässä roolissa roomalaisten sodissa Persian sassanideja ja näiden arabivasalleja lakhmideja vastaan. Itä-Rooman keisari Justinianus I teki al-Harithista valtakunnan itäosien arabiliittolaisten (foederati) johtajan (fylarkhos) noin vuonna 528.
Al-Harith oli monofysiitti. Hän kuoli noin 569 ja häntä seurasi hallitsijana hänen poikansa al-Mundhir ibn al-Harith.
Durumvehnä

| Durumvehnä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Vehnät Triticum
Laji::  durum
Kaksiosainen nimi
 Triticum durum  Desf. 
Synonyymit
 Triticum turgidum subsp. durum  Triticum turgidum var. durum 
Katso myös
   Durumvehnä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Durumvehnä, makaronivehnä, kovavehnä eli lasi­vehnä (Triticum durum) on vehnien sukuun kuuluva viljalaji. Sitä viljellään etupäässä Väli­meren maissa ja käytetään makaronin ja muiden pastojen valmistukseen. Maailman vehnä­sadosta durum­vehnää on noin 10 prosenttia.
Historia

Emmervehnä (Triticum turgidum) kuuluu maailman vanhimpiin viljelyskasveihin. Sen  villimuotoja kasvaa Lähi-idässä, missä niitä alettiin viljellä 10 000 vuotta sitten. Durumvehnä on kehittynyt emmervehnästä, jonka ala­lajinakin sitä on toisinaan pidetty.
Nykyään durumvehnää viljellään runsaasti varsinkin Välimeren maissa. Se vaatii runsaasti lämpöä, ja sitä viljellään kevät- ja syysviljana.
Rakenne ja käyttö

Sekä emmer­vehnä että durum­vehnä ovat tetra­ploidisia, ja niillä on 28 kromosomia, kun taas maailman eniten viljelty vehnälaji, leipävehnä on heksaploidinen ja sillä on 42 kromosomia. Emmer­vehnästä poiketen durum­vehnä on kuitenkin paljas­jyväinen, eli sen jyvä irtoaa helposti sitä suojaavista helpeistä ja tähkylää suojaavista kaleista, mikä helpottaa sadonkorjuuta.
Durumvehnää käytetään etupäässä makaronien ja pastojen valmistukseen.
Aiheesta muualla

Fineli, Ravintoarvot: Vehnäjauho, durum (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Triticum durum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Triticum durum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q618324  APDB: 52199  BioLib: 42540  BOLD: 279896  Ecocrop: 10582  EoL: 1115241  EPPO: TRZDU  EUNIS: 193676  FNA: 242353092  FoIO: TRIDUR  GBIF: 2706389  GrassBase: imp10690  GRIN: 40577  iNaturalist: 170035  IPNI: 425669-1  IRMNG: 10590142  ITIS: 42240  NatureServe: 2.145466  NBN: NBNSYS0000034044  NZOR: c0e8aa47-5df1-4593-b634-406e1151f26a  Observation.org: 124029  Plant List: kew-448630  PLANTS: TRDU3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:425669-1  Tropicos: 25510036  VASCAN: 7999  WFO: wfo-0000905945
Aktiivihiili

Aktiivihiiltä
Lääkehiiltä
Aktiivihiili on puhdasta, hyvin huokoista hiiltä, jonka pinta-ala massa­yksikköä kohti on erityisen suuri. Yhdessä grammassa aktiivihiiltä on aktiivista pintaa yli 500 m² (vertailuksi tenniskentän pinta-ala on noin 260 m²). Aktiivihiiltä käytetään muun muassa veden suodatukseen, lääkkeenä ja kaasunaamareissa.
Aktiivihiiltä käytetään nykyisin myös esimerkiksi tupakan suodattimissa. Sen ansiosta hengitettävän savun myrkkypitoisuudet (terva ja karsinogeenit) jäävät pienemmiksi, mutta häkä imeytyy siihen huonosti. Aktiivihiiltä käytetään myös ilmansuodatukseen.
Aktiivihiiltä valmistetaan muun muassa puusta, kookospähkinän kuoresta, turpeesta sekä kivi- ja rusko­hiilestä. Sitä voidaan valmistaa myös eläinten kudoksista, jolloin sitä sanotaan eläinhiileksi.
Lääkkeenä

Aktiivihiilen käyttö lääkehiilenä perustuu myrkyllisten aineiden adsorboitumiseen hiilihiukkasten pintaan. Se adsorboi useimpia lääkeaineita, fenoleja, aromaattisia yhdisteitä, alkaloideja, väriaineita ja bakteerimyrkkyjä. Näin ollen sitä voidaan käyttää useiden myrkytysten ensihoitoon sekä ripulin hoitoon. Sen sijaan esimerkiksi rautaa, etanolia, metanolia ja syanidia vastaan sen teho on huono. Lääkehiili on myrkytöntä, mutta sen joutumista keuhkoihin tulee varoa. Lääkkeen käyttö voi sivuoireena aiheuttaa ummetusta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Matti Pulkkinen: Aktiivihiilen aktivointi, regenerointi ja käyttö Opinnäytetyö, Keski-Pohjanmaan ammattikorkeakoulu, kemiantekniikan koulutusohjelma, joulukuu 2010 (pdf)
Akoniittihappo

| Akoniittihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Prop-1-eeni-1,2,3-trikarboksyylihappo
CAS-numero:  499-12-7
PubChem CID:  309
SMILES:  C(C(=CC(=O)O)C(=O)O)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H6O6
Moolimassa:  174,108 g/mol
Sulamispiste:  126–129 °C (cis-isomeeri, hajoaa)  198–199 °C (trans-isomeeri)
Liukoisuus veteen:  500 g/l (25 °C)
Akoniittihappo (C6H6O6) on karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste, jolla on cis- ja trans-isomeerit. Yhdisteen cis-isomeeria (CAS 585-84-2) esiintyy kaikissa eliöissä osana sitruunahappokiertoa ja trans-akoniittihappoa (CAS 4023-65-8) voidaan käyttää muovien- ja kumien pehmentimien valmistamiseen.
Ominaisuudet ja biologinen rooli

Molemmat akoniittihapon isomeerit ovat huoneenlämpötilassa valkoisia kiteisiä aineita, jotka liukenevat hyvin veteen ja etanoliin, mutta eivät juurikaan dietyylieetteriin. Trans-akoniittihappo on hieman cis-isomeeriään stabiilimpi. Kuumennettaessa yhdistettä siitä muodostuu ensin akoniittihapon anhydridi ja edelleen itakonianhydridiä tai sitrakonianhydridiä, jotka voidaan hydrolysoida itakoni- ja sitrakonihapoiksi.
Cis-akoniittihappoa esiintyy kaikissa eliöissä sitruunahappokierron osana. Sitä muodostuu välituotteena, kun akonitaasientsyymi isomeroi sitruunahappoa isositruunahapoksi. Ensimmäisen kerran yhdiste eristettiin vuonna 1820 ukonhatusta (Aconitum napellus). Cis-isomeerin lisäksi trans-isomeeria on eritetty muun muassa ukonhatusta, sokeriruo'osta, juurikkaasta ja kortteista. Niissä se esiintyy magnesium- ja kalsiumsuoloina.
Valmistus ja käyttö

Akoniittihappoa voidaan valmistaa kuumentamalla sitruunahappoa rikkihappo- tai metaanisulfonihappopitoisessa liuoksessa 175 °C:n lämpötilaan. Näin muodostuu pääasiassa trans-akoniittihappoa, mutta myös cis-akoniittihappoa, itakonihappoa, sitrakonihappoa ja asetonidikarboksyylihappoa.
Akoniittihappoa voidaan käyttää itakonihapon valmistamiseen ja akoniittihaposta saatavia trietyyli- tai tributyyliestereitä käytetään synteettisten muovien ja kumien pehmentiminä.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: cis-Aconitic acid (englanniksi)
Human Metabolome Database: trans-Aconitic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): cis-Aconitic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): trans-Aconitic acid (englanniksi)
Liber Herbarum II: Luettelo akoniittihappoa sisältävistä kasveista
Duris (vaasimaalari)

| Duris> Δοῦρις |
| --- | --- |
 Duriksen signeeraus maljassa: ΔΟΡΙΣ ΕΓΡΑΦΣΕΝ, ”Duris maalasi [minut]”. Teos vuodelta 490–480 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 500-luku eaa.
Kuollut: 400-luku eaa.
Ammatti:  savenvalaja ja vaasimaalari
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 500–460 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka
Duris (m.kreik. Δοῦρις, Dūris tai Douris) oli antiikin kreikkalainen savenvalaja ja vaasimaalari, joka teki ja maalasi attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 500–460 eaa.
Duris teki erityisesti kyliksejä ja muita juomamaljoja ja pitoastioita. Hän maalasi muun muassa savenvalaja Eufronioksen vaaseja. Yhteensä hänen tekemikseen on luettu noin kolmesataa eri vaasia. Duriksen tyyli oli hänen ensimmäisissä teoksissaan vielä arkaaisen jäykkää, mutta myöhemmin hänen työtapansa muuttui huomattavasti pehmeämmäksi. Muodot tulivat hienostuneemmiksi ja saivat attikalaiselle vaasimaalaukselle tyypillistä viehättävyyttä.
Teoksia

Juopuneita sileenejä. Yksityiskohta psykteristä, n. 500–490 eaa.
Hera ja Prometheus. Kyliksin tondo, n. 490–480 eaa.
Pitokohtaus. Kyliksin tondo, n. 480 eaa.
Theseus ja Skiron. Kyliks, n. 480 eaa.
Jänis lahjana. Kyliks, n. 480–470 eaa.
Kirjallisuutta

Buitron-Oliver, Diana: Douris: a master-painter of Athenian red-figure vases.  (Forschungen zur antiken Keramik: Kerameus, nide 9)  Philipp von Zabern, 1995.  ISBN 3805313578
Al-Qatrun

| Al-Qatrun |
| --- | --- |
 Al-Qatrun.
 Al-Qatrun
 Koordinaatit: 24°55′44″N, 14°34′33″E 
Valtio:  Libya
Piirikunta:  Murzuq
Väkiluku (2010):  3 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Al-Qatrun (myös Al Gatrun, Al Katrun) on Fezzanin eteläisin keidaskaupunki Libyan lounaisosassa. Se sijaitsee Murzuqin hiekkameren itäpuolella 310 kilometriä Sebhasta etelään. Asukkaita on 3 800 henkeä.
Al-Qatrunin kautta kulki aikaisemmin Fezzanin ja Kanem-Bornun välinen kauppareitti. Seudun asukkaat ovat kanureihin sekoittuneita tubuja. Paikallisia elinkeinoja ovat taatelipalvelujen kasvattaminen sekä viljan ja puutarhakasvien viljely. Keitaalla tuotetaan myös soodaa. Al-Qatrunista johtaa päällystetty maantie Nigerin rajalla sijaitsevalle Tumun raja-asemalle. Nähtävyyksiin kuuluu italialaisten rakentama linnake.
Aitajuoksu

400 metrin aituri ylittämässä aitaa kaarteessa.
Aitajuoksu on yleisurheilun pikajuoksua, jossa ylitetään aitoja.
Aitajuoksun kilpailumatkat ovat ulkoradoilla miehillä 110 metrin aitajuoksu ja naisilla 100 metrin aitajuoksu eli pika-aidat, sekä molemmilla sukupuolilla 400 metrin aitajuoksu. Hallikilpailuissa juostaan 60 metrin ja joskus 50 metrin matkoja.
Aidat

Jokaisen juoksijan radalla on omat aidat. Aidassa on 118–120 senttimetriä leveä poikkipuu, joka on 7 senttimetriä korkea ja 2 senttimetriä paksu. Poikkipuuta kannattelee tavallisesti metalliputkesta tehty teline, jonka jalusta on 70 senttimetriä pitkä. Aidan minimipaino on 10 kilogrammaa. Aita on suunniteltu niin, että se kaatuu 3,6–4,0 kilogramman vaakavoimaisen työnnön vaikutuksesta etenpäin radalle. Tätä voidaan säätää aitatelineen alaosassa olevaa vastapainoa siirtämällä.
Ulkoratojen kilpailuissa 100–400 metrin matkoilla on kymmenen aitaa. Aitojen korkeudet ja välimatkat taulukossa:
| Juoksumatka | Aidan korkeus | Aitaväli |
| --- | --- | --- |
| 110 metriä miehet | 106,7 cm | 9,14 m |
| 100 metriä naiset | 83,8 cm | 8,50 m |
| 400 metriä miehet | 91,4 cm | 35,0 m |
| 400 metriä naiset | 76,2 cm | 35,0 m |
60 metrin aitajuoksussa aitoja on viisi kappaletta, ja aitojen korkeudet ovat samat kuin ulkoradoilla pika-aidoissa. Nuorten sarjoissa aidat ovat matalampia kuin aikuisten sarjoissa.
Matka lähdöstä ensimmäiselle aidalle ja viimeiseltä aidalta maaliin on kaikilla aitamatkoilla pidempi kuin aitojen välinen matka.
Säännöt

Juoksijan täytyy sääntöjen mukaan ylittää jokainen oman ratansa aita. Aidan ohi ei saa juosta eikä kuljettaa jalkaterää, paitsi viereisen aidan yli kun se ei häiritse toista juoksijaa. Aitaa ei saa tahallaan työntää nurin.
Tekniikka

Aitajuoksussa erityisen tärkeitä ominaisuuksia ovat nopeus, kimmoisuus, ketteryys, aitomistekniikka ja rytmitaju.
Aidan ylitykset hidastavat juoksua, ja aidan ylityksessä juoksija joutuu normaalisti nostamaan painopistettään. Aitajuoksijat pyrkivätkin minimoimaan hidastuksen ylittämällä aidan mahdollisimman loivasti, sovittamalla askelensa aitojen välillä oikein ja juoksemalla aitavälit korkeassa juoksuasennossa.
Tekniikka > Lähtöjuoksu

Pisimmät ja voimakkaimmin lähtötelineistä ponnistavat pika-aiturit ottavat lähtöjuoksussa seitsemän askelta, useimmat muut kahdeksan. Tarvittaessa juoksija säätää askelpituuttaan ja lähtötelineidensä paikkaa saadakseen askelensa sopimaan ensimmäiselle aidalle. Hän ottaa juuri ennen ensimmäistä aitaa korkean juoksuasennon, jossa hän pysyttelee koko matkan.
Tekniikka > Aidan ylitys

Aita ylitetään nopeimmin kun ylitys on loivakaarinen eli juoksijan painopiste nousee vain vähän. Lentovaiheesta pyritään tekemään myös mahdollisimman lyhyt. Miesten pika-aidoissa ponnistus tapahtuu useimmin 210–220 senttimetrin päässä aidasta, pitkillä aitureilla vähän kauempaa. Ponnistava jalka isketään nopeasti ja voimakkaasti kehon alle radalle ja heilahtava jalka tempaistaan eteen ja ylös. Käsillä tehdään usein vastakkaisheilautukset, jotka tukevat heilahtavan jalan liikettä. Lantio liikkuu tukivaiheen alussa nopeasti yli tukipisteen ja juoksijan vartalo syöksyy rinta edellä aidalle. Ponnistava jalka työntää juoksijaa eteenpäin ja jalkaterä ojentuu. Vartalo siirtyy lentovaiheessa etunojaan ja heilahtava jalka ojentuu polvesta lähes täysin. Vartalon etunoja tekee juoksijalle mahdolliseksi lantion ja ponnistavan jalan nostamisen aidan yläpuolelle. Etunoja on suurimmillaan hetkellä, jolloin heilahtavan jalan polvi on aidan päällä. Juoksijan reidet ovat saksiasennossa ja rinta heilahtavan jalan polven lähellä. Loppuvaiheessa heilahtava jalka ojennetaan aidan alas taakse ja ponnistavan jalan reisi temmataan eteen, sivulle ja ylös. Vartalo alkaa ojentua kun aiturin lantio sekä ponnistavan jalan sääri ja jalkaterä ovat ohittamassa aidan tason. Heilahtava jalka ojentuu täysin kun se koskettaa rataa aidan jälkeen. Alastulo tapahtuu suoraan kehon painopisteen alle korkeaan ja voimakkaaseen asentoon, jolloin juoksu ei hidastu. Samalla hetkellä ponnistava jalka on tullut juoksijan sivulle, taakse liikkuvan käden alle. Juoksija jatkaa ilman katkoja välijuoksuun.
400 metrin aitajuoksussa ulkokaarteen puoleisella eli oikealla jalalla ponnistaminen on edullisempaa kuin vasemmalla ponnistaminen. Niin juoksija pystyy juoksemaan lähempänä radan sisäreunaa ja lisäksi säilyttämään vartalon nojan sisäänpäin.
Tekniikka > Välijuoksu

Juoksija tulee 110 metrin aidoissa alas useimmiten 130–140 senttimetrin päähän aidasta, eli ylitysaskelen keskimääräinen pituus on noin 350 senttimetriä. Aitojen välillä juoksija pyrkii palauttamaan aidan ylityksessä hidastuneen nopeutensa ja säilyttämään korkean juoksuasentonsa. Pika-aituri ottaa kolme väliaskelta ennen seuraavaa ponnistusta. Ensimmäinen väliaskel on eteenpäin pyrkivä. Toinen väliaskel on kaikkein pisin ja tyypillisen pikajuoksumainen. Kolmas väliaskel edesauttaa ponnistusta seuraavalle aidalle. Sen lentovaiheessa juoksija tuo reitensä yhteen.
Pitkissä aidoissa eli 400 metrin aitajuoksussa väliaskeleita on keskitasoisilla juoksijoilla tavallisesti 15–17, huippujuoksijoilla 13–15. Jos väliaskelia on parillinen määrä, juoksija ponnistaa aidalle eri jalalla kuin edelliselle aidalle. Loppusuoralla väliaskelten määrä usein kasvaa, kun askelpituus pienenee väsymyksen johdosta.
Tekniikka > Loppujuoksu

Viimeisen aidan jälkeen juoksija säilyttää etunojansa ja kiihdyttää maaliin.
Lajit > Pika-aidat > 60 metrin aidat

60 metrin aitoja juoksevat sekä miehet että naiset hallikisoissa.
Lajit > Pika-aidat > 80 metrin aidat

Vuoden 1968 olympialaisiin asti naiset kilpailivat pika-aidoissa 80 metrin matkalla, mutta vuoden 1972 kisoista lähtien vain 100 metrin matkalla.
Lajit > Pika-aidat > 100 metrin aidat

Naisten 100 metrin aitajuoksussa on 10 kappaletta 83,8 cm:n korkuisia aitoja. Lähtöviivalta ensimmäiselle aidalle on matkaa 13 metriä. Kahden aidan välinen matka on 8,50 metriä, jossa juoksija ottaa kolme askelta. Viimeisen aidan ja maaliviivan välinen matka on 10,50 metriä.
Lajit > Pika-aidat > 110 metrin aidat

Miesten 110 metrin aitajuoksussa on 10 kappaletta 106,7 cm:n korkuisia aitoja. Lähtöviivalta ensimmäiselle aidalle on matkaa 13,72 metriä. Kahden aidan välinen matka on 9,14 metriä, jossa juoksija ottaa kolme askelta. Viimeiseltä aidalta maaliviivalle on matkaa 14,02 metriä.
Lajit > Pika-aidat > Maailmanennätykset

Miesten 110 metrin aitajuoksun maailmanennätys:
12,80 Aries Merritt – 7. syyskuuta 2012 Bryssel
Naisten 100 metrin aitajuoksun maailmanennätys:
12,12 Tobi Amusan – 24. heinäkuuta 2022 Eugene