stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sturlaugr Ahkeran saaga

Sturlaugr Ahkeran saaga [stütlöigr] (isl. Sturlaugs saga starfsama) on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saagan päähahmo Sturlaugr kosii jaarlin tytärtä, mutta saatuaan rukkaset lähtee itään viikinkiretkille, ryhtyy Sveanmaalla kuningas Yngvifreyrin seuraajaksi, noutaa alkuhärän sarven, kohtaa matkallaan jättiläisiä ja koirankuonolaisia ja palaa lopuksi Sveanmaalle, missä hallitsee loppuelämänsä kuninkaana. Saaga on oletettavasti kirjoitettu vuoden 1300 paikkeilla ja se sisältää jonkin verran myös runoutta, joka on kuitenkin iältään nuorta. Myöhemmin 1400-luvulla Sturlaugrin tarinasta laadittiin myös rímur-runoutta (Sturlaugs rímur starfsama). Sturlaugr Ahkeran saagaan luodaan yhteys toisessa muinaissaagassa, Kävelijä-Hrólfrin saagassa, jossa Sturlaugrista puhutaan Hrólfrin isänä. Sturlaugr Ahkeran saagaa ei ole suomennettu.
Käsikirjoitukset ja versiot

Saagasta tunnetaan kaksi versiota: vanhempi on säilynyt kokonaisena vuoden 1400 tietämiltä peräisin olevassa käsikirjoituksessa (AM 335 4to), jota pidetään alkuperäisimpänä versiona, sekä sille pohjautuvissa nuoremmissa käsikirjoituksissa ja fragmenteissa (esim. AM 589f 4to, 1400-l.). Nuorempi versio on säilynyt esimerkiksi 1600-luvun jälkipuoliskolta peräisin olevassa paperikäsikirjoituksessa AM 171a fol ja sen kopiossa NkS 1228 fol. Tässä versiossa hahmoja on vähemmän, mutta jäljellä olevia hahmoja kuvataan tarkemmin. Saagasta on säilynyt yhteensä yli neljäkymmentä käsikirjoitusta.
Saagan vaikutteet

Saagan aloittava osio, jossa kerrotaan aasa-jumalien saapumisesta pohjolaan ja Skandinavian asuttamisesta, on peräisin Snorri Sturlusonin Proosa-Eddasta. Kuvaus Hundingjaland-nimisestä paikasta on peräisin Isidorus Sevillaisen perinteelle pohjautuneesta oppineesta kirjallisuudesta, ja kyseisen maan asukkaat eli Hundingjar viittaavat ”koirankuonolaisiin” (cynocephali).
Sturlaugr Ahkeran saaga suurvalta-ajan Ruotsissa

Kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. 



Sisältönsä ja kansansatumaisten piirteidensä perusteella Sturlaugr Ahkeran saagan on katsottu kuuluvan nuorempiin muinaissaagoihin eli seikkailusaagoihin (saks. Abenteuersagas). Monet ruotsalaiset oppineet kuitenkin kiinnostuivat saagasta 1600-luvulla, sillä se katsottiin kuvaavan Ruotsin kannalta merkittäviä henkilöitä ja alueita. Sturlaugr Ahkeran saagan päähahmon, Sturlaugrin, kerrotaan saagassa olevan norjalaista alkuperää. Saagan kerronta keskittyy sekä Norjan että Ruotsin maaperälle, mutta myös sellaisille alueille, joiden katsottiin kuuluvan suurvalta-Ruotsin vaikutuspiiriin. Saagassa kerrotaan esimerkiksi, miten Sturlaugrista tulee tarunhohtoisen kuningas Yngvi-Freyrin seuraaja ja lopulta Sveanmaan (isl. Svíþjóð) kuningas. Saagan tapahtumapaikkoina ovat esimerkiksi Bjarmien maa (isl. Bjarmaland), Finnmark, Göötanmaa (isl. Gautland), Venäjä (isl. Garðaríki) sekä saagassa jonnekin pohjoisille alueelle sijoitettu Hundingjaland.



Sturlaugr Ahkeran saagaa ei voida pitää lähteenä siitä ajasta ja niistä henkilöistä, joita se kuvaa. Suurvalta-ajan Ruotsissa kyseistä saagaa käsiteltiin kuitenkin historiallisena lähteenä, ja sen oletettiin olevan yksi vanhimmista muinaisesta skandinaavisesta menneisyydestä kertovista saagoista. Koska ruotsalaiset eivät tuolloin enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, ilmestyi Sturlaugr Ahkeran saaga Guðmundur Ólafssonin ruotsiksi kääntämänä teoksessa Sagann af Sturlauge hinum Starfsama Eller Stúrlög den Arbetsammes Historia vuonna 1694 (Upsala).
Käännökset ja editiot

Bjarni Vilhjálmsson & Guðni Jónsson (toim.). 1943–1944. Fornaldarsögur Norðurlanda, 2. Reykjavík : Bókaútgáfan Forni, 309–355.
Guðmundur Ólafsson (käänt.) 1694. Sagann af Sturlauge hinum Starfsama Eller Stúrlög den Arbetsammes Historia. Upsala.
Guðni Jónsson (toim.). 1954–1959. Fornaldar sögur Norðurlanda, 3. Reykjavík: Íslendingasagnaútgáfan, 105–160.
Loth, Agnete (toim.). 1977. Fornaldarsagas and Late Medieval Romances: AM 586 4to and AM 589 a-f 4to. Early Icelandic Manuscripts in Facsimile 11. Copenhagen: Rosenkilde and Bagger. (Faksimile)
Nilssen, Kjell Tore, and Árni Ólafsson (käänt.). 2014. Sturlaugs saga. http://www.norsesaga.no/sturlaugs-saga.html
Sagan af Sturlaugi Starfsama Ingólfssyni. Teoksessa Rafn, C. C. (toim.) 1829–1830. Fornaldar sögur Nordrlanda, 3. Kaupmannahöfn: [s.n.], 592–647.
Valdimar Ásmundarson (toim.). 1891. Fornaldarsögur Norðrlanda, 3. (2. Painos). Reykjavík: Sigurður Kristjánsson, 459–502.
Waggoner, Ben (käänt.). 2014. Six Sagas of Adventure. New Haven: Troth Publications, 135–168.
Zitzelsberger, Otto J. (käänt.). 1969. Sturlaugs Saga Starfsama: The Two Versions of Sturlaugs Saga Starfsama. A Decipherment, Edition, and Translation of a Fourteenth Century Icelandic Mythical-Heroic Saga. Düsseldorf: Triltsch.
Aiheesta muualla

Sturlaugs saga starfsama muinaisislanniksi Heimskringla.no -sivustolla
Sturlaugs saga starfsama  muinaisislanniksi Snerpa.is -sivustolla
Sturlaugs saga starfsama  -bibliografia Stories for All Time: The Icelandic Fornaldarsögur (Arkistoitu – Internet Archive) -sivustolla
Sturlaugs saga starfsaman sisältämästä runoudesta Skaldic Poetry of the Scandinavian Middle Ages -projektin sivustolla
Suomi maksaa

| Suomi maksaa |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Topo Leistelä
Käsikirjoittaja:  Tauno A. Laitinen Topo Leistelä
Tuottaja:  Janne Hakulinen
Kuvaaja:  Pentti Lintonen Sulo Tammilehto
Leikkaaja:  Topo Leistelä
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Kansan Elokuva
Ensi-ilta:  30. marraskuuta 1951
Kesto:  66 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomi maksaa on Topo Leistelän ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 1951.
Elokuvan aiheena Suomen Neuvostoliitolle toisen maailmansodan jälkeen maksamat sotakorvaukset.
Supersounds Music

Supersounds Music on tamperelainen vuonna 2003 perustettu äänitteiden jakeluyhtiö. Yhtiön perustivat MNW Distribution Finlandin toimitusjohtajana aiemmin toiminut Sami Juntunen ja Playground Music Finlandin markkinointi- ja promootiopäällikkönä aiemmin toiminut Karri Suksia. Vuoden 2007 alussa yrityksen omistajapohja laajeni, kun Fullsteam Records osti osan yrityksestä.
Yhtiön jakelemia levymerkkejä ovat mm. Fullsteam Records, Play It Again Sam (PIAS), Earache, Ministry Of Sound, Combat Rock, Dynamic Arts ja AFM.
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Supersounds MySpace -sivustolla
Suomiart

Suomiart on ruotsinsuomalaisten kuvataiteilijoiden yhdistys.
Valtakunnallinen ruotsalainen yhdistys on perustettu vuonna 1977. Suomiartin tarkoituksena on luoda ja kehittää suomalaista kulttuuria Ruotsissa järjestämällä taidenäyttelyjä, kursseja, matkoja ja muita kulttuuritapahtumia. Yhdistyksellä on myös kansainvälistä toimintaa.
Suomiartin vuoden taiteilija

Suomiart järjestää vuosittain Vuoden taiteilija -kilpailun ruotsinsuomalaisille ja suomalaisille  asuville kuvataiteilijoille. Vuodesta 2006 lähtien voittajan on valinnut jury.
2019 Pekka Sarnus
2017 Carina Söderström
2015 Titti Hammerling, yleisön suosikki Nanna Ståhle
2013 Linn Henriksson Strååt, vuoden nuori taiteilija Markus Laakkonen
2012 Karin Wallin, vuoden nuori taiteilija Anna Julkunen
2011 Riitta Vainionpää, vuoden nuori Virva Hinnemo
2010 Helena Piippo Larsson, vuoden nuori taiteilija Anton Wiraeus
2009 Thelma Aulio-Paananen
2008 Mette Muhli
2007 Anne Persson Lucenius
2006 Niklas Mulari
2005 Kaarina Manninen
2004 Aila Manni-Snickars
Aiheesta muualla

Suomiartin verkkosivut
Sylvia Browne

Sylvia Browne (19. lokakuuta 1936 Kansas City, Missouri – 20. marraskuuta 2013 San José, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen henkilö, joka väitti itsellään olleen yliluonnollisia kykyjä. Hän julkaisi lukuisia kirjoja, joita on käännetty useille eri kielille.
Browne väitti yliluonnollisten kykyjen kulkevan hänen suvussaan. Hän väitti itse perineensä nämä kyvyt jo lapsuusiässään. Hän kuvasi kirjoituksissaan ja puheissaan usein tuonpuoleista. Hänellä oli sanojensa mukaan henkiopas ”Francine”. Browne esitti useita epäonnistuneita ennustuksia; hän esimerkiksi ennusti, että vuonna 2000 Yhdysvalloissa valittaisiin demokraattinen presidentti.
Browne perusti 1986 Society of Novus Spiritus -nimisen ”gnostilais-kristillisen” kirkon, joka oman ilmoituksensa mukaan seuraa Jeesuksen opetuksia unohtamatta buddhalaisuuden, juutalaisuuden, islamin tai hindulaisuuden viisautta.
Browne sai 1990-luvun alussa vuoden ehdollisen petostuomion. Hän oli hyvin kiistelty henkilö; hänen työtään arvosteli voimakkaasti muiden muassa skeptikko James Randi.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Brownen Novus Spirituksen sivut. (englanniksi)
Sylvia Brownen ennustuksia vuosille 2008–2009. (englanniksi)
Sähköaita

Eläinlaidunta ympäröivä sähköaita ja ruotsinkielinen varoituskyltti.
Sähköistettyä piikkilanka-aitaa Auschwitzin keskitysleirissä. Saksankielinen kyltti varoittaa hengenvaarallisesta jännitteestä.
Sähköaita on aita, jota koskettamalla voi saada sähköiskun. Tarkoituksena on tehdä aidan toiselle puolelle pääseminen eläimille tai ihmisille erityisen vaikeaksi. Useimmiten sähköaidoissa kulkee säännöllisin väliajoin toistuva sähköimpulssi jatkuvan sähkövirran sijasta, ja käytetty jännite ei yleensä ole hengenvaarallinen. Yleisimmin sähköaitoja käytetään maataloudessa eläimille tarkoitetuissa aitauksissa.
Natsien keskitysleireillä käytettiin vankien karkaamisen estämiseksi sähköaitoja, joissa oli tappava jännite.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sähköaita Wikimedia Commonsissa
Sjundbyn kartano

| Sjundbyn kartanolinna> Sjundby slott |
| --- | --- |
 Sjundbyn kartano.
Sijainti:  Siuntio, Uusimaa
Rakennustyyppi:  Kartanolinna
Perustettu:  1417
Valmistumisvuosi:  1560
Rakennuttaja:  Jakob Henriksson Hästesko
Omistaja:  Adlercreutzien suku
Runkorakenne:  Harmaakivi
Julkisivumateriaali:  Harmaakivi
Kerrosluku:  3
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sjundbyn kartano vuoden 1982 postimerkissä.
Sjundbyn kartano on kartanolinna Siuntiossa Uudellamaalla. Kartanon historia tunnetaan vuodesta 1417. 1560-luvulla Kustaa Vaasan tallimestari Jakob Henrikinpoika rakennutti paikalle harmaakivisen linnan. Sjundby on ehtinyt historiansa aikana kuulua monelle aatelissuvulle. Tunnetuin omistaja oli Sigrid Vaasa, Ruotsin kuninkaan Eerik XIV:n ja Kaarina Maununtyttären tytär, joka emännöi linnaa vuosikymmenien ajan. Lohjalta peräisin oleva Adlercreutzin suku on hallinnut tilaa 1700-luvulta lähtien lukuun ottamatta Porkkalan vuokra-aikaa. Neuvostoliittolaisten sotilaiden jäljiltä linna piti remontoida täysin. Nykyisin se on yksityiskotina.
Historia > 1500-luku

Sjundbyn linnan omistaja mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1417. Tuolloin tilan omisti Lasse Skytte.
Seuraavan kerran Sjundby mainitaan Jakob Henrikinpoika Hästeskon omistaessa Sjundbyn 1500-luvun puolivälissä. Hästeskon aikana tilasta rakennettiin nykyisenlainen suurtila linnamaisine päärakennuksineen. Kuningas Kustaa Vaasa vieraili Sjundbyn tilalla 1. joulukuuta 1555 ja vaikuttui kartanosta niin paljon, että halusi ehdottomasti tehdä siitä kuninkaankartanon. Jo vuonna 1556 Sjundby oli nimetty kuninkaankartanoksi ja perustettu uusi "Sjundbygårdin lääni", joka kattoi Siuntion, Kirkkonummen, Inkoon ja myöhemmin myös Espoon alueet. Kartano antoi varusteita, ruokaa ja hevosia kaikille, jotka matkasivat kruunun asioilla. Aika lääninä ei kuitenkaan kestänyt kauaa. Vuonna 1558 Raasepori nousi Sjundbyn ohi.
Historia > 1600-luku

Sigrid Vaasa saapui Sjundbyhyn vuonna 1603. Hänen ajastaan Sjundbyssä ei ole säilynyt paljoa tarkkaa tietoa. Tiedetään kuitenkin, että hänen äitinsä Kaarina Maununtytär vieraili Sjundbyssä, jonka kunniaksi kartanolinnassa on nimetty Kaarina Maununtyttären huone. Sigrid Vaasa palasi Ruotsiin hoviin mennessään naimisiin. Vuonna 1618 kartanon omistajuus siirtyi Åke Tottille. Tott tuli tunnetuksi hakkapeliittojen johtajana, ja monet hakkapeliitat olivatkin alun perin siuntiolaisia.
Vuoden 1660 joulukuussa Ernst Johan Creutz ostaa Sjundbyn. Creutz remontoi kartanolinnaa ja perusti pihapiiriin uuden puutarhan.
Historia > 1700-luku

Tomas Teuterström osti Sjundbyn 1600-luvun lopussa ja vuonna 1700 Ruotsin kuningas aateloi hänet nimellä Adlercreutz. Tästä alkoi Adlercreutzien yli 300-vuotinen historia Sjundbyn kartanolinnassa.
Isonvihan aikaan Sjundby kärsi suuria vaurioita. Muun muassa kaakeliuunit ja ikkunat tuhoutuivat, kun kartano ryöstettiin. Siuntion Pyhän Pietarin kirkkokin kärsi isonvihan aikana suuria tuhoja, jonka takia siuntiolaiset pitivät jonkin aikaa jumalanpalveluksia Sjundbyssä.
Uudenkaupungin rauhan jälkeen kartanon uusi omistaja Helena Adlercreutz alkoi remontoida pahoin kärsinyttä päärakennusta. Kuitenkin 1. toukokuuta 1723 tuli pääsi irti ja tuhosi kartanolinnan katon kokonaan.
Historia > 1800-luku

1800-luvulla Ruotsi menetti Suomen Venäjälle. Sjundbyhyn rakennettiin muun muassa näköalatorni Helene Schjerfbeckin veljen Magnus Schjerfbeckin piirustusten mukaan vuonna 1892. Kartanolinnan tuolloinen omistaja Tomas Adlercreutz oli taiteilija Helene Schjerfbeckin kummi ja Schjerfbeck vietti useita kesiä Sjundbyssä. Taiteilija on taulussaan kuvannut Sjundbytä.
Arkkitehti Berndt Ivar Aminoff laati vuosina 1908–1910 Sjundbyn kartanolle kattavan mittauspiirustuskokoelman kartanosta ja sen piharakennuksista.
Sjundbyllä oli oma Vänskapen (ystävyys) -niminen laiva, jolla seilattiin muun muassa Helsinkiin, Pietariin, Tukholmaan ja jopa Espanjan satamakaupunkeihin.
Historia > 1900-luku

1900-luvulle tullessa Sjundbyn kartano työllisti lähes 500 ihmistä. Sjundby sai oman rautatieasemansa Vikin, kun Siuntioon rakennettiin rantarata. Rautatien myötä höyrylaivaliikenne lakkasi pikkuhiljaa kokonaan kartanolle.
Suomen sisällissodan aikaan vuonna 1918 punaiset valtasivat Sjundbyn hetkeksi, ennen kuin saksalaiset joukot vapauttivat sen.
Toisen maailmansodan puhjetessa Helsinkiä pommitettiin ja Sjundbyhyn saapui useita perheitä asutettavaksi. Kansallismuseon kokoelmia, osia Kansallisarkistosta ja Helsingin yliopiston arkistosta evakuoitiin Helsingistä Sjundbyn keskiaikaisen kivikellarin suojiin.
Sodan jälkeen Sjundbyn kartano jäi Neuvostoliiton vuokraaman Porkkalan parenteesin alueelle. Linna toimi parenteesin aikaan neuvostoarmeijan päällystön päämajana. 26. tammikuuta 1956 Porkkalan alue palautettiin ja Suomen puolustusvoimien tarkistettua Sjundbyn alueen Adlercreutzit saivat sen takaisin. Linna oli kärsinyt vakavia vaurioita ja muun muassa yläkerran lattiaan oli tehty reikiä, joita oli käytetty käymälöinä.
Historia > Nykyään

Sjundbyn kartano on yksityisomistuksessa ja tila toimii maatalousyhtymänä. Kartano ei ole avoinna yleisölle.
Omistajasuvut

Hästesko 1550-1570
Tott 1570-1654
Sparre 1654-1660
Creutz 1660-1695
von Löwe 1695-1698
Adlercreutz 1698-
Kuvia

Sjundbyn linna ja makasiinirakennus.
Sjundbyn linna sillalta (2008)
Sjundbyn linna tammikuussa 2024.
Voimala marraskuussa 2023.
Sjundbyn mylly ja vesivoimala.
Sjundbyn meijerirakennus.
Kartano teoksessa Finland framställdt i teckningar (1845-1852)
Sjundbyn kartano, noin vuonna 1900
Sjundbyn koski (1916). Kuvaaja Bernhard Åström.
Piirros Sjundbyn linnasta Siuntion kotiseutumuseossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sjundbyn kartano Wikimedia Commonsissa
Suklaan temperointi

Suklaan temperointi tarkoittaa suklaan käsittelyprosessia, jossa suklaan lämpötilaa muutetaan niin, että sen rakenne muuttuu. Temperointi tekee suklaasta kiiltävää ja harmaantumatonta. Temperoinnissa suklaa täytyy ensin lämmittää, sitten jäähdyttää ja vielä kerran lämmittää. Kotioloissa suklaan voi temperoida esimerkiksi mikroaaltouunia ja kylmävesihaudetta hyödyntäen. Erilaiset suklaalaadut vaativat eri temperointilämpötilat.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| tumma suklaa | maitosuklaa | valkosuklaa |
| 48-50 | 45 | 40 |
27-28: 26-27
| 31-32 | 30 | 25-29 |
Small Timer

| Small Timer Pepe Ahlqvist & The Rolling Tumbleweed |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 30. kesäkuuta – 7. lokakuuta 2003
 Julkaistu: 3. marraskuuta 2003
 Tuottaja(t): The Rolling Tumbleweed Olli Haavisto
 Tyylilaji: rhytm and blues
 Levy-yhtiö: Bluelight
Pepe Ahlqvistin muut julkaisut
| The Bridge 2001 | Small Timer 2003 | Mister Blues 2006 |
Small Timer on Pepe Ahlqvist & The Rolling Tumbleweed -yhtyeen neljäs ja viimeiseksi jäänyt albumi, joka julkaistiin 3. marraskuuta 2003.
Kappaleet

Kaikki kappaleet sovittanut The Rolling Tumbleweed.
Small Timer – 5.20 (säv. Pepe Ahlqvist, Jarkka Rissanen)
All Shook Up – 3.14 (säv. O. Blackwell, Elvis Presley)
Overdose – 3.32 (säv. Rissanen)
Good Morning Little Schoolgirl – 3.28 (säv. J.L. Williamson)
Roadside Joint – 5.44 (säv. Rissanen)
Shooting Star – 2.45 (säv. M. Löytty, Teppo Nuorva)
Rolling Tumbleweed – 3.19 (säv. Löytty, Nuorva)
Baby Please Don't Go – 2.43 (säv. J. Williams)
A Gallon – 3.23 (säv. Löytty, Nuorva)
Unfair World – 4.58 (säv. Ahlqvist, Nuorva)
Shame, Shame, Shame – 3.43 (säv. J. Reed)
Jammin' Jan – 5.25 (säv. Ahlqvist)
Kokoonpano

Pepe Ahlqvist – laulu, National steel -kitara, huuliharput, kitarat
Jarkka Rissanen – kitarat
Ykä Putkinen – kitarat
Mikko Löytty – basso, laulu
Seppo Rauteva – rummut, perkussiot
Jukka Gustavson – Hammond-urut, Fender Rhodes
Olli Haavisto – pedal steel, lap steel
Tomi Leino – huuliharppu
Aiheesta muualla

Small Timer discogs.com -sivustolla
Summit Series 1974

Summit Series 1974 oli jatkoa kaksi vuotta aiemmin pelatulle Summit Seriesille. Tuossa turnauksessa Kanadan ja Neuvostoliiton jääkiekkomaajoukkueet olivat kohdanneet toisensa parhailla mahdollisilla kokoonpanoillaan. Toisin kuin vuoden 1972 Summit Seriesissä vuonna 1974 Kanadan joukkueessa ei pelannut NHL-pelaajia. Joukkue oli muodostettu WHA-sarjan pelaajista. He olivat jääneet pois edellisestä sarjasta.
Ottelusarja pelattiin samanlaisella ohjelmalla kuin ensimmäisessä turnauksessakin. Otteluja oli kahdeksan, joista neljä ensimmäistä pelattiin eri puolella Kanadaa ja neljä seuraavaa Neuvostoliitossa Moskovassa. Tällä kertaa Neuvostoliitto voitti turnauksen. Neuvostoliitto onnistui kaatamaan Kanadan ammattilaisryhmän neljä kertaa kahdeksasta pelistä. Kolme kohtaamista päättyi tasan ja yhden voitti Kanada. Tuo peli pelattiin Torontossa.
Bobby Hull, joka siirtyi vuonna 1972 NHL:stä Winnipeg Jetsiin WHA-liigan samoin kuin Gordie Howe, joka pelasi myös vuonna 1972 WHA-liigassa, saivat nyt mahdollisuuden pelata Neuvostoliittoa vastaan, koska edellisessä turnauksessa WHA-pelaajat suljettiin turnauksesta pois NHL:ää kilpailevan sarjan syntymisen vuoksi. Koska tällä kertaa Kanadan miehistö koostui WHA-liigan pelaajista NHL -pelaajien sijaan, oli Kanada jonkin verran heikompi kuin kaksi vuotta aiemmin. Heikkous johtui lähinnä siitä, että WHA oli uusi sarja tuolloin, jonka pelaajat koostuivat suurimmaksi osaksi pienemmistä sarjoista tulleista pelaajista, sekä muutamista NHL-tähdistä ja veteraaneista. Kanadan joukkueesta Paul Henderson, Frank Mahovlich ja Pat Stapleton olivat ainoat, jotka pelasivat molemmissa Summit Serieseissä.
Pistepörssi

| Nimi | Ottelut | Maalit | Syötöt | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1.  Bobby Hull | 8 | 7 | 2 | 9 |
| 2.  Aleksandr Jakušev | 7 | 5 | 3 | 8 |
| 3.  Ralph Backstrom | 8 | 4 | 4 | 8 |
| 4.  Gordie Howe | 7 | 3 | 4 | 7 |
| 5.  Valeri Harlamov | 8 | 2 | 5 | 7 |
| 6.  Vladimir Petrov | 7 | 1 | 6 | 7 |
| 7.  Andre Lacroix | 8 | 1 | 6 | 7 |
| 8.  Boris Mihailov | 7 | 4 | 2 | 6 |
| 9.  Mark Howe | 7 | 2 | 4 | 6 |
| 10.  John McKenzie | 8 | 2 | 3 | 5 |
Joukkueet > Neuvostoliitto

Maalivahdit: Vladimir Polupanov, Aleksandr Sidelnikov ja Vladislav Tretjak
Puolustajat: Juri Fjodorov, Aleksandr Filippov, Sergei Gluhov, Aleksandr Gusev, Sergei Korotkov, Aleksandr Kulikov, Viktor Kuznetsov, Juri Ljapkin, Vladimir Luttšenko, Aleksandr Sapelkin, Juri Šatalov, Gennadi Tsygankov, Juri Tjurin ja Valeri Vasiljev
Hyökkääjät: Vjatšeslav Anisin, Aleksandr Bodunov, Aleksandr Golikov, Valeri Harlamov, Aleksandr Jakušev, Sergei Kapustin, Konstantin Klimov, Sergei Kotov, Juri Lebedev, Aleksandr Maltsev, Boris Mihailov, Vladimir Petrov, Vladimir Popov, Vladimir Repnjov, Vladimir Šadrin, Viktor Šalimov, Vladimir Vikulov ja Aleksandr Voltškov
Valmentajat: Boris Kulagin (päävalmentaja), Konstantin Loktev (apuvalmentaja) ja Vladimir Jurzinov (apuvalmentaja)
Joukkueet > Kanada

Maalivahdit: Gerry Cheevers, Gilles Gratton ja Don McLeod
Puolustajat: Al Hamilton, Marty Howe, Rick Ley,  Barry Long, Brad Selwood, Paul Shmyr, Rick Smith, Pat Stapleton ja J.-C. Tremblay
Hyökkääjät: Ralph Backstrom, Serge Bernier, Ron Chipperfield, Wayne Dillon, Jim Harrison, Paul Henderson, Rejean Houle, Gordie Howe, Mark Howe, Bobby Hull, Gavin Kirk, Andre Lacroix, Bruce MacGregor, Frank Mahovlich, John McKenzie, Pat Price, Dennis Sobchuk, Marc Tardif, Mike Walton ja Tom Webster
Valmentajat: Bill Harris (päävalmentaja), Bobby Hull (pelaaja-valmentaja) ja Pat Stapleton (pelaaja-valmentaja)
Aiheesta muualla

chidlovski.com
Sointumuurat

| Sointumuurat |
| --- | --- |
 Sointumuura (Sakesphorus canadensis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Sointumuurat Sakesphorus  Chubb, 1918
Katso myös
   Sointumuurat Wikispeciesissä   Sointumuurat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sointumuurat (Sakesphorus) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintusuku. Sointumuurien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan 3 lajia.
Sointumuuriin kuuluvia lajeja

Hohtomuura (Sakesphorus luctuosus)
Hopeaposkimuura (Sakesphorus cristatus)
Sointumuura (Sakesphorus canadensis)
Aiheesta muualla

ITIS: Sakesphorus (englanniksi)
Ohotansirkkalintu

| Ohotansirkkalintu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkalinnut Locustellidae
Suku::  Sirkkalinnut Locustella
Laji::  ochotensis
Kaksiosainen nimi
 Locustella ochotensis  (Middendorff, 1853) 
Katso myös
   Ohotansirkkalintu Wikispeciesissä  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Ohotansirkkalintu (Locustella ochotensis) on itä-aasialainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Venäjän Kaukoidän, Sahalinin, Kuriilit ja Japanin pohjoisosan. Se talvehtii muun muassa Filippiineillä ja Pohjois-Borneossa. Alexander von Middendorff kuvaili lajin holotyypin Udan alajuoksulta Ohotanmeren rannikolta 1853.
Southamptonin yliopisto

Hartley Library -kirjaston pääsisäänkäynti Southamptonin yliopistossa.
Southamptonin yliopisto (engl. University of Southampton) on julkinen yliopisto, joka sijaitsee Southamptonissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Siellä on lähes 25 000 opiskelijaa sekä noin 5 000 työntekijää.[lähde? ]
Southamptonin yliopiston edeltäjä oli vuonna 1862 perustettu Hartley Institution, joka sai alkunsa Henry Robinson Hartleyn testamenttaamilla varoilla. Hän oli paikallisen viinikauppiassuvun perijä. Yliopistostatuksen oppilaitos sai kuningatar Elisabet II:lta vuonna 1952.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Southamptonin yliopisto Wikimedia Commonsissa
Yliopiston kotisivut