stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jan Aarts
Kirjallisuutta

Cantell, R.: Jan Aarts, Suomen Kuvalehti 21.4.1972.
Fides 9/2002.
Kekkonen, L.: Pyhät potkut, Suomen Kuvalehti 31.10.2003.
Aarts, Jan: Isä Jan vastaa, Suomen Kuvalehti 7.11.2003.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Abdallah ibn Muhammad

Kuparikolikko Abdallah ibn Muhammadin ajalta
Abdullah ibn Muhammad (arab. عبد الله بن محمد‎) (eli 11. tammikuuta 844 – 15. lokakuuta 912), oli seitsemäs umaijadi-dynastiaan kuulunut Córdoban emiraatin emiiri vuosina 888–912 veljensä al-Mundhirin jälkeen.
Joidenkin lähteiden mukaan Abdullah järjesti vanhemman veljensä, emiiri al-Mundhirin, murhan noustakseen itse valtaan, ja toisten mukaan al-Mundhir kuoli luonnollisen kuoleman. Al-Mundhirin luonnollista kuolemaa tukee se havainto, että Abdullah ei missään vaiheessa juuri osoittanut kiinnostusta hallitsemista kohtaan. Valtaan noustuaan hänestä tuli vainoharhainen erakko. Hän murhautti vanhimman poikansa Muhammadin vuonna 891 ja vuonna 895 toisen poikansa al-Mutarrifin, jota syytettiin Sevillan kapinallisten kanssa vehkeilystä. Myöhemmin hän tapatti vielä kaksi veljeään, Hishamin ja al-Kasimin.
Abdullahin hallituskautta leimasivat sisäiset riidat ja kapinointi. Hän joutui kamppailemaan paitsi ulkoisia vihollisia, myös itsenäisyyttä havittelevia arabeja vastaan Suurimman uhkan emiirille muodosti Umar Ibn Hafsun, jonka joukot saavuttivat Córdoban muurit vuonna 891. Samana vuonna hän kärsi tappion Abdullahin joukoille, ja Ibn Hafsunin valta ei enää kasvanut sen jälkeen, vaikka hän seuraavana vuonna valloittikin takaisin menettämänsä alueet
Saamattoman hallitsija Abdallahin kuollessa 67-vuotiaana al-Andalus oli käytännössä hajonnut pieniksi, paikallisten ”paronien” johtamiksi yksiköiksi.
Abdallahin kuoltua häntä seurasi emiirinä hänen pojanpoikansa Abd ar-Rahman III (912–961), joka oli tapetun, emiirin vanhimman pojan, Muhammadin, poika.
De Havilland D.H.89 Dragon Rapide

De Havilland D.H.89 Dragon Rapide
de Havilland D.H.89 Dragon Rapide oli englantilainen, kaksitasoinen ja kaksimoottorinen matkustajalentokone. Kahdeksanpaikkaisen koneen ensimmäinen prototyyppi lensi 17. huhtikuuta 1934. Kone suunniteltiin de Havilland D.H.86:n pohjalta ja oli niin onnistunut, että se pysyi tuotannossa yli kymmenen vuotta, kaikkiaan konetta rakennettiin 728 kappaletta.
Kone oli aikanaan yksi maailman käytetyimmistä liikennelentokoneista. Hillman Airways Limited oli ensimmäinen lentoyhtiö, joka aloitti liikennöinnin Dragon Rapidella heinäkuussa 1934. Yhtiö käytti konetta Britteinsaarten lentoliikenteessä. Siviilikäytön lisäksi konetta käytti lähinnä yhteyskoneena vuodesta 1935 lähtien Britannian kuninkaalliset ilmavoimat (RAF). RAF käytti joitakin koneita myös koulutuksessa.
Konetta tarjottiin Britannian ilmavoimille myös varsinaiseen sotilaskäyttöön, lähinnä rannikkopuolustustehtäviin. Yksi prototyyppi, D.H.89M rakennettiin, rannikkotiedustelu- ja puolustustehtäviin valittiin kuitenkin Avro Anson I. Kolme modifioitua D.H.89M-konetta osallistui 1936 Espanjan sisällissotaan nationalistien puolella. Koneet oli aseistettu kahdella konekiväärillä ja ulkopuolisella pommiripustimella. Kaksi D.H.89M-konetta toimitettiin 1936 Liettuaan.
Vuonna 1937 tuotantolinjalle tuli D.H89A, jonka mukana tuli pieniä muutoksia, mm. laskuvalonheitin koneen nokkaan sekä ohjaamon lämmityslaite.
Toisen maailmansodan alettua tuotantoon tuli D.H.89B Mk.1 -suunnistusharjoituskone ja Mk.2 -yhteyskone, molemmat olivat RAF:n käytössä. Mk.1:ssä oli miehistönä ohjaaja ja radisti ja se pystyi kuljettamaan kuusi matkustajaa. Mk.2 kuljetti ohjaajan lisäksi kahdeksan matkustajaa. Näitä D.H.89B-muunnoksia kutsuttiin nimellä de Havilland Dominie.
Sodan päätyttyä jäljellä olevat koneet palvelivat paitsi matkustajakoneena, myös muissa tehtävissä (esimerkiksi Israelin ilmavoimien 69. laivue käytti niitä vuonna 1948 pommikoneena) vuoteen 1955 asti, ja useita yksilöitä lentää tänäkin päivänä.
Käyttö Suomessa

Aero Oy hankki käyttöönsä kaksi D.H.89A-konetta, ensimmäinen OH-BLA "Salama" otettiin käyttöön maaliskuussa vuonna 1937 ja toinen, OH-BLB "Lappi" vuonna 1938. Toukokuun 1. päivänä 1937 OH-BLA aloitti liikenteen Helsingistä Viipuriin ja pari päivää myöhemmin Helsingistä Tampereelle. Vuonna 1938 OH-BLB:n saavuttua Viipurin-reittiä jatkettiin Imatralle ja Tampereen-reittiä Vaasaan, vuotta myöhemmin pohjoinen reitti ulotettiin Ouluun ja Kemiin.
Koneet pakko-otettiin Suomen ilmavoimille lokakuussa 1939. Niitä käytettiin tähystäjäkoulutuksessa Luonetjärvellä täydennyslentorykmentti 4:ssä. Talvisodan jälkeen koneet palautettiin omistajalleen. Jatkosodan alkaessa tehdyn sopimuksen mukaan kaikki Aero Oy:n koneet lensivät tarvittaessa Puolustuslaitoksen lentoja (mm. sairaankuljetuslentoja) kuulumatta kuitenkaan lentoyksiköihin. OH-BLB joutui Saksan ilmavoimien hävittäjän erehdyksessä tulittamaksi Kiestingissä 8. marraskuuta 1941. Kone teki onnistuneen pakkolaskun, tilapäisen korjauksen jälkeen kone lennettiin peruskorjattavaksi.
Sodan aikana ja sen jälkeen koneet olivat Aero Oy:n lisäksi Veljekset Karhumäki Oy:n, Savon Lentolinjat Oy:n ja Lentohuolto Oy:n kirjoissa. Molemmat koneet myytiin myöhemmin ulkomaille, OH-BLA (tunnuksina myös OH-VKH ja OH-DHA) Tanskan kautta Saksaan ja OH-BLB (myös OH-VKI ja OH-DHB) vuonna 1947 Tanskan kautta Norjaan.
Tekniset tiedot > Yleiset ominaisuudet

Tyyppi: liikennelentokone
Valmistajat: de Havilland Aircraft Company sekä Brush Coachworks Ltd
Rakenne: puuta, verhous kangasta
Kärkiväli: 14,63 m
Pituus: 10,52 m
Siipipinta-ala: 31,21 m²
Tyhjäpaino: 1 470 kg
Lentopaino: 2 520 kg
Moottorit: 2 × de Havilland Gipsy Six 6-sylinteristä ilmajäähdytteistä rivimoottoria, teho 200 hv (150 kW)/moottori
Tekniset tiedot > Suorituskyky

Suurin nopeus: 250 km/h
Matkalentonopeus: 210 km/h
Lakikorkeus: 5 000 m
Lentomatka: 900 km
Tekniset tiedot > Aseistus

D.H.89M: kaksi konekivääriä (Vickers ja Lewis, molemmat .303 (7,7 mm) ), kaksi 50 ja neljä 12,5 kilon pommia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta De Havilland D.H.89 Dragon Rapide Wikimedia Commonsissa
Edgar Degas

| Edgar Degas |
| --- | --- |
 Omakuva, 1854–1855
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. heinäkuuta 1834 Pariisi, Ranska
Kuollut: 27. syyskuuta 1917 (83 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari, graafikko, kuvanveistäjä
Taidesuuntaus:  impressionismi
Kuuluisimpia töitä:  balettitanssijoita esittävät maalaukset
 Nimikirjoitus
Edgar Degas (19. heinäkuuta 1834 Pariisi – 27. syyskuuta 1917 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari, taidegraafikko ja kuvanveistäjä. Degas luokitellaan usein impressionisteihin, mutta hänen töissään on monenlaisia vaikutteita muistakin tyyleistä. Degas’n töistä tunnetuimpia ovat hänen balettitanssijoita kuvaavat maalauksensa.
Elämä ja ura

Hilaire-Germain-Edgar De Gas syntyi varakkaaseen pariisilaisperheeseen 19. heinäkuuta 1834. Hän muutti sukunimensä kirjoitusasua myöhemmällä iällään. Hänellä oli neljä pikkuveljeä. Isä Auguste oli pankinjohtaja ja taiteesta kiinnostuneena tuki Edgarin piirtämisharrastusta. Hänen äitinsä, New Orlensissa Yhdysvalloissa syntynyt  Marie-Célestine kuoli, kun Edgar oli 13-vuotias. Edgar opiskeli oikeustiedettä, mutta hän jätti opintonsa kesken omistautuakseen maalaamiselle. Isänsä varakkuuden ansiosta Edgar sai maalata vapaasti ilman taloudellisia vaikeuksia. Hänen ensimmäinen taideopettajansa oli Louis Lamothe. Degas jäljensi tauluja Louvressa, oleskeli vuosina 1856–1859 Italiassa sukulaistensa luona ja tutustui samalla renessanssimestareiden töihin. Palattuaan Pariisiin vuonna 1859 hän avasi oman ateljeen rue Madamella. Italiaan hän palasi senkin jälkeen useita kertoja: siellä hän teki paljon muotokuvamaalauksia sukulaisistaan ja suuria historiallisaiheisia sommitelmia.
Degas tutustui vuonna 1862 Édouard Manet’hen, joka esitteli hänet ryhmälle nuoria taiteilijoita, joista tuli myöhemmin tunnettuja impressionisteja. Degas’n maalaukset kuvasivat noina vuosina usein teatteria ja musiikkiesityksiä. Hän oli maalannut aluksi pehmeästi Ingresiä muistuttavaan tyyliin ja säilytti klassiseen perinteeseen liittyvän ilmaisutavan, kunnes 1860-luvulla siirtyi impressionistiseen suuntaan.
Degas’n isä kuoli vuonna 1874, minkä seurauksena hän joutui maksamaan pois isän pankin vararikon jättämät suuret velat. Sen vuoksi hänen piti myydä kotitalonsa ja suuren osan yksityisestä taidekokoelmastaan. Hänen piti myös alkaa etsiä ostajia omillekin töilleen, mitä hän ei aikaisemmin ollut juurikaan tehnyt. Degas osallistui siksi impressionistien näyttelyihin seitsemän kertaa vuosina 1874–1886. Hänen maalauksensa menivät hyvin kaupaksi, sillä ne oli maalattu virtuoosimaisella tekniikalla, eikä niitä siksi voitu syyttää hutiloiden tehdyiksi, mistä muita impressionisteja usein syytettiin.
Degas’n näkö heikkeni hänen vanhetessaan, joten hän alkoi käyttää pastelliliituja ja keskittyä aiempaa enemmän kuvanveistoon. Vuoden 1908 jälkeen hän ei enää tehnyt paljonkaan taidetta, ja neljä vuotta myöhemmin hän lopetti kokonaan. Hänen teoksensa Puomin ääressä harjoittelevia balettitanssijoita myytiin samana vuonna impressionistiselle työlle ennätyshintaan New Yorkissa.
Degas kuoli 83-vuotiaana 27. syyskuuta 1917.
Tyyli ja tekniikka

Degas mielletään yleensä impressionistiksi. Kuitenkin vain muutama piirre hänen taiteessaan liittää hänet impressionisteihin, kuten halu tallentaa ympäröivää todellisuutta uudella ja vapaamuotoisella tavalla. Degas ei kuitenkaan ollut muiden impressionistien tapaan kiinnostunut maisemista eikä hienovaraisista valoleikeistä, vaan ennen kaikkea viivasta. Hän suosi sisätiloja kuten teattereita ja kahviloita ulkomaalauksen sijaan. Degas’n taide oli hänen itsensä mukaan tulosta pohdiskelusta ja suurten mestarien tutkimisesta, ei spontaaniudesta. Hän pitikin työn esivalmistelua hyvin tärkeänä. Degas määritteli itsensä taiteilijana ”realistiksi” tai ”riippumattomaksi”. Degas’n esikuvia olivat esimerkiksi Ingres sekä japanilaiset puupiirrokset.
Uransa alkuvaiheessa Degas käytti perinteisiä öljyvärejä, mutta hän kokeili myöhemmin muitakin materiaaleja kuten pastelleja ja pahvia maalauspohjana. Hän oli kiinnostunut myös kaiverruksesta, monotypiasta ja valokuvauksesta, ja hän kokeili maalatessaan monenlaisia tekniikoita.
Degas’n tuotanto muistetaan erityisesti balettitanssijoita edustavista maalauksista ja veistoksista. Hän tuotti yhteensä noin 1 500 balettitanssijoita kuvaavaa teosta. Hän kuvasi myös paljon peseytyviä tai itseään kuivaavia naishahmoja luonnollisissa asennoissa. Vuosina 1859–1865 Degas maalasi historiallisia aiheita.
Teoksia

Spartalaistyttöjä innostamassa nuorukaisia taisteluun, n. 1860.
Tanssitunti, 1875.
Absintti, 1876.
Primaballerina, n. 1878.
Niskaansa pesevä nainen kylpyammeessa, 1886.
Istuva nainen kuivaamassa vasenta kylkeään, 1896–1911 (valettu pronssiin Degas'n kuoltua)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Edgar Degas: A Virtual Art Gallery (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Victoria  Photographers' Identities  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Valokuva Degas'sta, n. 1895.
Abgarus VII

Abgarus VII (k. 116?) oli Eufratin yläjuoksulla sijainneen Osroenen kuningaskunnan hallitsija vuosina 109–116. Tiedot hänen kaudestaan ovat vähäisiä ja epäselviä.
Erään lähteen mukaan Abgarus osti kuningaskunnan Parthialta suurella summalla vuonna 109. Viisi vuotta myöhemmin Rooman keisari Trajanus saapui Antiokiaan johtaakseen sotaretkeä Parthiaa vastaan. Abgarus lähetti Trajanukselle lahjoja ja tarjosi liittolaissopimusta Rooman ja Osroenen välille. Trajanus vieraili Osroenen pääkaupungissa Edessassa, missä häntä viihdytti muun muassa Abgaruksen poika Arbandes. Dio Cassiuksen mukaan Trajanus piti kovasti hänestä ja päätti lopulta antaa Osroenen säilyttää itsenäisyytensä.
Trajanuksen johtama Rooman armeija valtasi nopeasti Mesopotamian, mutta vuonna 116 parthialaiset kapinoivat roomalaisia vastaan. Useiden kaupunkien roomalaisten varuskuntien sotilaat surmattiin tai ajettiin pois. Pian myös Osroene nousi roomalaisia vastaan. Trajanuksen kenraali Lusius Quietus valtasi kuitenkin Edessan ja salli sen ryöstämisen ja polttamisen. Abgarus sai ilmeisesti surmansa levottomuuksissa.
Abgarus VIII

Abgarus VIII Suuri (k. 212) oli Osroenen kuningas vuosina 177–212. On esitetty, että Abgarus VIII oli sama kuningas kuin hänen oletettu seuraajansa Abgarus IX. Historioitsijoiden A. R. Bellingerin ja C. B. Wellesin mukaan tämä on kuitenkin virheellistä.
Vuonna 194 Abgarus piiritti yhdessä Adiabenen kuninkaan kanssa roomalaista Nisibiksen kaupunkia. Samaan aikaan Rooman valtakunnassa oli sisällissota, jossa Septimius Severus yritti kukistaa vastustajansa Pescennius Nigerin. Abgarus väitti Severuksen lähetystölle kaupungin kannattaneen Nigeriä mutta luultavasti kyseessä oli vain yritys saada itsenäisyys Osroenelle. Nisibiksen valtaus epäonnistui ja Abgarus yritti tarjota roomalaisia vankejaan Severukselle, joka kuitenkin hyökkäsi ja kukisti Abgaruksen. Severus kuitenkin palautti hänet Osroenen valtaistuimelle ja Abgarus otti Severuksen kunniaksi roomalaiset nimet Lucius Aelius Aurelius Septimius. Severus palasi takaisin Roomaan, mutta pian parthialaiset hyökkäsivät ja piirittivät Nisibiksen.
Abgarus pysyi kuitenkin uskollisena Severukselle ja osoituksena tästä antoi poikansa vietäväksi panttivangeiksi Roomaan. Hän myös tarjosi jousiampujiaan Severukselle, joka kukisti helposti parthialaiset vuosina 197–198. Tämän jälkeen Severus julisti Osroenen Rooman vassalliksi ja tunnusti Abgaruksen kuninkaiden kuninkaaksi. Tämä kutsuttiin Roomaan, luultavasti vuoden 204 jälkeen. Abgarus kuoli vuonna 212 ja hänen poikansa Abgarus Severus seurasi häntä valtaistuimelle.
Abborren-luokka (1916)

| Abborren-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  174 t (standardi) 310 t (sukelluksissa)
Pituus:  31,0 m
Leveys:  3,6 m
Syväys:  3,2 m
Koneteho:  1-akselinen 1 x 6-sylinterinen Atlas U-11 -dieselmoottoria 320 hv 2 x sähkömoottoria 280 shp
Nopeus:  9,5 solmua (pinnalla) 7,4 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  14
Aseistus
Meritorjunta:  2 x 45,7 cm M/12 torpedoputkea
Abborren-luokka oli Ruotsin merivoimien kahden 1917 valmistuneen sukellusveneen muodostama alusluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Abborren | Karlskronavarvet |  | 25. toukokuuta 1916 | 15. tammikuuta 1917 | poistettu alusluettelosta 18. kesäkuuta 1937 |
| HMS Braxen | Karlskronavarvet |  | 5. toukokuuta 1916 | 27. marraskuuta 1917 | poistettu alusluettelosta 18. kesäkuuta 1937 |
Sabine Dardenne

| Sabine Dardenne> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. lokakuuta 1983 (ikä 41)  Belgia
Sabine Dardenne (s. 28. lokakuuta 1983) on belgialainen tyttö, jonka Marc Dutroux sieppasi 28. toukokuuta 1996. 80 päivää kestäneen vankeuden jälkeen Belgian poliisi pelasti Dardennen ja kuusi päivää siepattuna olleen 14-vuotiaan Laetitia Delhezin samasta kellarista. Molemmat todistivat Dutroux'ta vastaan oikeudenkäynnissä vuonna 2004.
Sieppaus

Sabine Dardenne siepattiin maanantaiaamuna 28. toukokuuta 1996. Hän lähti yksin pyörällä koulumatkalle, joka kesti yleensä noin viisitoista minuuttia. Kello oli puoli kahdeksan, kun hän oli pyöräillyt kolmasosan matkasta. Silloin vanha asuntoauto ajoi hänen rinnalleen ja sivuovi avattiin. Sen kautta Dutroux veti Dardennen auton sisälle Michel Lelièvren ajaessa. Tapahtumalla ei ollut silminnäkijöitä varhaisesta ajankohdasta johtuen. Dutroux käski kuljettajaa pysäyttämään ajoneuvon hetkeksi ja hakemaan myös pyörän ja koululaukun sisälle. Matkan aikana Dutroux yritti huumata Dardennen lääkkeillä, mutta ei onnistunut syöttämään hänelle kaikkia pillereitä. Kaksi tuntia kestäneen matkan päätteeksi Dardenne ahdettiin matka-arkkuun, jossa hänet kuljetettiin Dutroux'n taloon.
Vankeus

Dardenne vietti ensimmäiset kolme päivää kahlittuna sänkyyn ilman vaatteita. Hänellä oli ainoastaan mahdollisuus käyttää vieressä olevaa pottaa. Seksuaalinen hyväksikäyttö alkoi toisena päivänä ja siksi aikaa Dutroux päästi Dardennen kahleista viedäkseen hänet makuuhuoneeseensa. Hän myös valokuvasi tyttöä. Samoihin aikoihin hän alkoi myös aivopestä tyttöä kutsumalla itseään tämän pelastajaksi. Hän väitti kidnappauksen taustalla olleen jokin asia, jonka Dardennen isä aikoinaan teki ja Dutroux oli itse asiassa pelastanut hänet pahempien kidnappaajien kynsistä. Sen jälkeen hän sanoi, että tytön vanhemmat eivät suostuneet maksamaan mittavia lunnaita, joita rikollisjoukko vaati. Lopulta Dardenne oli vakuuttunut, että ainoa keino selvitä hengissä oli pysyä sisällä talossa ja olla vaiti. Hän ei silti pitänyt seksuaalista hyväksikäyttöä normaalina eikä pystynyt ymmärtämään, miten se liittyi hänen suojeluunsa.
Kolmannen päivän lopussa Dutroux vei Dardennen kellariin, jossa hän viettäisi lopun vankeusaikansa. Paikka oli vain metrin leveä ja kolme metriä pitkä. Siellä oli hajoamaisillaan oleva patja, potta, hylly, kaksi hehkulamppua ja televisio, jota pystyi kuitenkin käyttämään ainoastaan Segan pelaamiseen. Dutroux väitti rakentaneensa paikan ainoastaan Dardennea varten, jotta rikollisjoukko ei löytäisi häntä. Lopulta hän sai myös tytön uskomaan, että hänen vanhempansa eivät edes yritä löytää häntä ja todennäköisesti uskovat tämän kuolleen. Päivät seurasivat samaa kaavaa: Dardenne pelasi pelejä ja teki koulutehtäviään, kunnes Dutroux tuli hakemaan hänet yläkertaan makuuhuoneeseensa. Ruoka oli aina huonolaatuisempaa kuin se mitä Dutroux söi ja suihkussa hän sai käydä ainoastaan, jos Dutroux pesi hänet itse.
Dutroux antoi Dardennen kirjoittaa vanhemmilleen, mutta ei koskaan postittanut kirjeitä. Sen sijaan hän luki ne ja vastasi niihin sanallisesti omien päämääriensä mukaisesti. Dardennen ehdotettua soittaa vanhemmilleen Dutroux sanoi, että puhelimessa oli suora yhteys rikollisjoukon päämajaan ja tyttö tapettaisiin heti, jos hän yrittäisi soittaa.
Laetitia Delhez

Vankeutensa loppuvaiheessa Dardenne pyysi Dutroux'ta tuomaan hänelle ystävän seuraksi, sillä hän oli tylsistynyt. Lopulta Dutroux lupasi toteuttaa toiveen, mutta sieppasi toisen tytön, 14-vuotiaan Laetitia Delhezin. Dardenne tapasi hänet kahlittuna vuoteeseen vankeutensa 77. päivänä. Myöhemmin hän sanoi katuvansa pyyntöään loppuelämänsä, ja koki olevansa syypää Delhezin sieppaukseen ja hyväksikäyttöön. Delhez oli huumattu vahvemmin kuin Dardenne ensimmäisenä päivänään, joten hän ei pystynyt hahmottamaan tilannetta, vaikka huomasikin, että molemmille oli selitetty sama tarina rikollisjoukosta. Hän kuitenkin tunnisti Dardennen julisteista, joita oli ympäri Belgiaa, mutta Dardenne ei uskonut häntä aivopesun vuoksi.
Vapauteen

Toisin kuin Dardennen tapauksessa, Delhezin sieppauksella oli silminnäkijöitä. Yksi heistä muisti puolet rekisterikilvestä, mikä johdatti poliisin Dutroux'n jäljille, sillä hänellä oli jo ennestään pitkä rikosrekisteri. Hänet vangittiin 13. elokuuta 1996. Tässä vaiheessa poliisi uskoi löytävänsä ainoastaan Delhezin elossa. Dutroux lopulta johdatti poliisin itse talonsa kellariin ja 15. elokuuta molemmat tytöt vapautettiin. Vasta poliisiasemalla Dardennelle selvisi, ettei mitään rikollisjoukkoa ollutkaan ja että hänen vanhempansa olivat etsineet häntä koko ajan.
Oikeudenkäynti

Oikeudenkäynti alkoi Arlonissa 1. maaliskuuta 2004, lähes kahdeksan vuotta Dutroux'n pidätyksen jälkeen, ja sen arvioitiin maksavan 4,5 miljoonaa euroa. Syytettyinä olivat myös Dardennen sieppauksen aikana autoa ajanut Michel Lelièvre, Dutroux'n vaimo Michele Martin ja liikemies Jean-Michel Nihoul. Alun perin uskottiin, että Dardenne olisi ollut Rohypnolin vaikutuksen alaisena koko vankeusajan eikä siten pätevä todistaja. Hänen asianajajansa sai kuitenkin asian selvitettyä ja Dardenne antoi lausuntonsa 19. ja 20. huhtikuuta. Hän kertoi olosuhteistaan vankeuden aikana ja aivopesusta. Hänen ei kuitenkin tarvinnut kertoa raiskauksista, sillä hän oli kuvaillut teot tarkasti sieppausaikana kirjoittamissaan kirjeissä, jotka löytyivät talosta kotietsinnän myötä. Kirjeet luettiin ääneen oikeussalissa ennen muita lausuntoja. Dardenne olisi halunnut antaa lausuntonsa yksityisesti, mutta hänen asianajajansa Maître Rivière kehotti häntä tekemään sen julkisesti, jotta ihmiset eivät luulisi hänellä olevan jotain salattavaa. Lausuntojen jälkeen Michele Martin pyysi anteeksi Dardennelta sitä ettei puuttunut Dutroux'n toimiin. Dardenne ei kuitenkaan hyväksynyt anteeksipyyntöä.
Viikko lausuntojen jälkeen Dardenne, Delhez, joukko tuomareita, uhrien perheenjäseniä ja Marc Dutroux kävivät tutustumassa taloon, jossa tyttöjä pidettiin vangittuina. BBC:n uutisten mukaan Dardenne ja Delhez halusivat oppia hyväksymään asian ja toivoivat myös läsnäolijoiden ymmärtävän, missä olosuhteissa he oleskelivat. Valamiehistö alkoi neuvotella 14. kesäkuuta ja kävi läpi 400 000 sivua todisteita, joihin kuului 500 todistajan lausunnot. Alun perin parin kuukauden mittaiseksi arvioitu oikeudenkäynti loppui 22. kesäkuuta. Dutroux sai elinkautisen, jota hallitus pystyisi tarpeen mukaan jatkamaan, vaikka hän pääsisikin ehdonalaisuuteen.
Kirja

Dardenne kertoo koettelemuksestaan oikeudenkäynnin jälkeen julkaistussa kirjassa, joka on käännetty englanniksi nimellä I Choose to Live. Kirja on käännerty myös suomeksi  nimellä 80 päivää Belgian hirviön vankina. Hän sanoo kirjoittaneensa teoksen, jotta ihmiset eivät enää kysyisi häneltä aiheesta ja jotta pedofiileja ei enää vapautettaisi hyvän käytöksen vuoksi. Kirja kertoo koko 80 päivän vankeusajasta ja julkisuudesta sen jälkeen sekä vuonna 2004 pidetystä oikeudenkäynnistä, jossa Marc Dutroux tuomittiin. Kaikkein yksityiskohtaisimmat seksuaaliset koettelemukset Dardenne kuitenkin jätti kirjasta pois. Guardian kuvaili kirjaa rohkeaksi ja kunnioitusta herättäväksi.
Elämä sieppauksen jälkeen

Kotiin palattuaan Dardenne kieltäytyi hänelle tarjotusta psykoterapiasta, sillä hän ei kokenut sitä tarpeelliseksi. Hän kävi kuitenkin kerran, rikostutkijan pyynnöstä. Hänen perheensä taas joutui lopulta turvautumaan terapiaan. Dardenne halusi elää elämäänsä aivan kuten ennen, ja hän pyöräili kouluun edelleen samaa reittiä, vaikka hänen äitinsä vastusti sitä kuten myös muuta ulkoilua. Hän myös palasi kouluun heti lukukauden alussa, vaikka hänelle ehdotettiin pidennettyä lomaa, sillä hän oli viettänyt suurimman osan kesälomastaan Dutroux'n luona. Lehdistö tarkkaili perheen elämää talon ulkopuolella, mutta Dardennen asianajaja onnistui lopulta palauttamaan heidän yksityisyytensä tytön alaikäisyyteen vedoten.
20. lokakuuta 1996 järjestettiin Belgian historian suurin mielenosoitus, jota kutsuttiin nimellä "valkoinen marssi". Dardenne ja Delhez osallistuivat tapahtumaan perheidensä kanssa kuten myös 250 000 muuta belgialaista. Mielenosoituksessa arvosteltiin myös viranomaisia siitä, että he olivat jättäneet paljon vihjeitä huomioimatta, mikä lopulta saattoi johtaa muiden tyttöjen kuolemaan. Yksi protestiaiheista oli tutkija Connerotten erottaminen siitä syystä, että hän oli ollut illallisella uhrien perheiden kanssa. Myös Dardenne oli ollut mukana, mutta sanoo, ettei vaihtanut sanaakaan miehen kanssa.
Dardenne kertoi vuonna 2005, etteivät hänen perheensä sisäiset välit olleet koskaan kovin läheiset eikä asia muuttunut sieppauksen jälkeenkään. Hänen vanhempansa erosivat myöhemmin ja hän muutti pois kotoa 18-vuotiaana. Perheen äiti kuoli syöpään alkuvuodesta 2005. Silloin Dardenne asui poikaystävänsä kanssa Tournaissa ja kävi Brysselissä töissä. Hän kuitenkin sanoi harkitsevansa ammatinvaihdosta toimistotöistä poliisiksi.