stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loppiainen
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kirkkovuosi: Loppiainen. Ylen Elävä arkisto.
| n k Joulu |
| --- | --- |
 Pikkujoulu  Adventti  Lucian päivä  Jouluaatto  Tapaninpäivä  Viattomien lasten päivä  Uudenvuodenpäivä  Nuutinpäivä  Kynttilänpäivä 
Kristillinen joulu:  Itämaan tietäjät Kuninkaiden kumarrus  Paimenten kumarrus  Adventti  Gabriel  Jouluevankeliumi  Betlehem  Loppiainen  Herodes  Jeesus  Joosef  Maria  Betlehemin lastenmurha Pako Egyptiin  Jeesuksen syntymä  Jouluseimi  Betlehemin tähti 
Kansanperinne:  Joulumuori  Joulupukki  Korvatunturi  Lucia  Lumityttö  Pyhä Nikolaos  Pakkasukko  Tiernapojat  Tonttu 
Perinteet:  Adventtikynttilät  Adventtitähti Herrnhutin tähti  Jouluaamun jumalanpalvelus  Jouluelokuva  Jouluevankeliumi  Jouluhartaus  Jouluikkuna  Joulukalenteri  Joulukirkko  Joulukonsertit  Joulukoriste  Joulukortti  Joulukuusi  Joulukynttelikkö  Joululahja  Joululehti  Joululyhde  Joulumarkkinat  Joulumusiikki  Joulunäytelmä  Joulupaita  Joulupostimerkki  Joulupyramidi  Joulupöytä  Joulurauha  Joulurukous  Jouluseimi  Jouluseppele  Joulusukka  Joulutähti  Jouluvalot  Jouluvalvojaiset  Jouluyön messu  Mantelilahja  Nuuttipukki  Olkipukki  Tapanin tanssit  Tuomaanristi  Usko, toivo ja rakkaus 
Ruoka ja juoma:  Glögi  Hedelmäkakku  Kahvikakku  Lipeäkala  Joulukinkku  Jouluolut  Jouluruoka  Joulutorttu  Jouluvanukas  Julmust  Kaakaojuoma  Munatoti  Pavlova  Piparkakku  Riisipuuro  Smörgåsbord 
Musiikki:  Joululaulu Luettelo joululauluista  Laula kanssamme  Kauneimmat joululaulut  Maa on niin kaunis  Laulukirjat Piae Cantiones  Suuri joululaulukirja 
Eri maissa:  Alankomaat  Brasilia  Britannia  Islanti  Italia  Norja  Japani  Kanada  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  Suomi  Sveitsi  Tanska  Ukraina  Yhdysvallat 
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkovuosi
adventti | 
joulu | 
uusivuosi |
loppiainen |
kynttilänpäivä |
laskiainen |
Marian ilmestyspäivä |
palmusunnuntai |
kiirastorstai |
pitkäperjantai |
pääsiäinen |
helatorstai

helluntai |
Pyhän Kolminaisuuden päivä |
juhannus |
apostolien päivä |
kirkastussunnuntai |
mikkelinpäivä |
reformaation päivä |
pyhäinpäivä |
tuomiosunnuntai
Ortodoksisen kirkon kirkkovuosi
Jumalansynnyttäjän Neitseen Marian syntymä | 
Kunniallisen ja eläväksi tekevän Ristin ylentäminen | 
Jumalansynnyttäjän Neitseen Marian temppeliin tuominen |
Herramme Jeesuksen Kristuksen syntymä |
Teofania (loppiainen) |
Herramme Jeesuksen Kristuksen temppeliin tuominen |
Jumalansynnyttäjän Neitseen Marian ilmestys |
Herran ratsastus Jerusalemiin |
Herran Pääsiäinen, Kristuksen ylösnouseminen |
Herran taivaaseen astuminen |
Pyhän Kolminaisuuden päivä |
Herramme Jeesuksen Kristuksen kirkastuminen |
Jumalansynnyttäjän Neitseen Marian kuolonuneen nukkuminen
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  Internet Encyclopedia of Ukraine 
Jeesuksen Kristuksen kaste kuvattuna freskossa.
Kastautuminen avannossa Kazanissa Venäjällä.
Kankaanpään Maila

| Kankaanpään Maila |
| --- | --- |

Koko nimi:  Kankaanpään Maila
Perustettu:  1958
Entiset nimet:  Kankaanpään Maila   1958-
Kaupunki:  Kankaanpää
Kenttä:  Pohjanlinnan pesäpallostadion
Miesten sarjataso:  Ykköspesis
Värit:           

Puheenjohtaja:  Jani Mäntylä
Miesten pelinjohtaja:  Mika Kulmala
Omistaja:  Kankaanpään Maila ry
Yhteistyöseurat:  Pöytyän Urheilijat
Miesten SM-mitalit
Hopeaa:  2 (1971, 1972)
Pronssia:  3 (1969, 1975, 1988)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kankaanpään Maila (KaMa) on kankaanpääläinen vuonna 1958 perustettu pesäpalloseura.
Kankaanpään Mailan miesten ykkösjoukkue pelasi Suomen korkeimmalla sarjatasolla Superpesiksessä kaudella 2022. Miesten kakkosjoukkue pelaa kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla, Suomensarjassa. Naisten joukkue pelasi naisten Superpesiksessä kaudella 2015, mutta KaMa ilmoitti tammikuussa 2016 luopuvansa kokonaan naisten pesäpallojoukkueesta.
KaMan miesten joukkue on pelannut yhteensä 43 kautta miesten ylimmällä sarjatasolla SM-sarjassa ja Superpesiksessä. Joukkue nousi ensimmäisen kerran kaudeksi 1968 ja pelasikin siellä 16 peräkkäistä kautta. KaMa voitti SM-hopeaa vuosina 1971 ja 1972 sekä SM-pronssia vuosina 1969 ja 1975. Viimeisin SM-mitali saavutettiin vuoden 1988 pronssimitalilla. Suomen mestaruutta KaMa ei ole koskaan voittanut, mutta 1975 ja 1986 tuli Suomen Cupin voitto. Vuonna 2012 KaMa voitti historiansa ensimmäinen Halli-SM-mitalin, kun loppuottelussa kaatui Vimpelin Veto jaksoin 2–0 (9–0, 1–0). KaMa putosi Superpesiksestä vuonna 2002, jolloin se ei saanut ainuttakaan sarjapistettä runkosarjassa ja jäi vielä toiseksi viimeiseksi putoamiskarsinnoissa. Kaudeksi 2011 miesten joukkue palasi takaisin Superpesikseen ja sijoittui sillä kaudella lopulta kuudenneksi pudottuaan puolivälieristä Raahea vastaan voitoin 4–1. Kauden 2022 päätteeksi KaMa putosi Superpesiksestä Ykköspesikseen hävittyään putoamiskarsinnat Koskenkorvan Urheilijoille.
Seuran historian maineikkaimpia pelaajia ovat muun muassa moninkertainen lyöjäkuningas Seppo Uusi-Oukari ja moninkertainen etenijätilaston ykkönen Jorma Pajunen.
Tunnukset > Logot

Kankaanpään Mailan logo vuoteen 2015 asti
Kankaanpään Mailan logo 2016 alkaen
Junioritoiminta

| Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Joukkue | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Mitalit | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Vuodet | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Yhteensä | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
A-pojat: 
| A-pojat |  Kultaa | 1967, 1998, 2015 | 3 |  |
| A-pojat |  Pronssia | 1966, 1970, 2007 | 3 |  |
B-pojat: 
| B-pojat |  Kultaa | 1999, 2014 | 2 |  |
| B-pojat |  Hopeaa | 1971, 1972, 1975, 2017 | 4 |  |
| B-pojat |  Pronssia | 1969, 1976, 1995, 2000, 2003, 2012, 2013 | 7 |  |
C-pojat: 
| C-pojat |  Kultaa | 2016 | 1 |  |
| C-pojat |  Hopeaa | 2000, 2015 | 2 |  |
| C-pojat |  Pronssia | 1970, 1974, 1993, 2012 | 4 |  |
D-pojat: 
| D-pojat |  Kultaa | 2010, 2013 | 2 |  |
| D-pojat |  Hopeaa | 1973, 1985, 2006 | 3 |  |
| D-pojat |  Pronssia | 1971, 1972, 1986, 1991, 1995, 2014, 2015 | 7 |  |
E-pojat: 
| E-pojat |  Kultaa | 2000, 2011, 2012, 2016 | 4 |  |
| E-pojat |  Hopeaa | 2017, 2019 | 2 |  |
| E-pojat |  Pronssia | 1983, 1994, 2002, 2003, 2013, 2018 | 6 |  |
E-tytöt: 
| E-tytöt |  Hopeaa | 2010 | 1 |  |
| E-tytöt |  Pronssia | 2005, 2012 | 2 |  |
F-pojat: 
| F-pojat |  Hopeaa | 1998, 2000, 2001 | 3 |  |
| F-pojat |  Pronssia | 1983 | 1 |  |
F-tytöt: 
| F-tytöt |  Pronssia | 2002 | 1 |  |
| Yhteensä: | Yhteensä: | Yhteensä: | 58 |  |
Palkinnot ja huomionosoitukset > Palkitut

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Etenijäkuningas: Jorma Pajunen (1970, 1971, 1972, 1973)  |  Lyöjäkuningas: Seppo Uusi-Oukari (1972, 1973, 1974, 1975, 1976)  |  Kärkilyöntikuningas: Pekka Itävalo (1982)  Esa Hacklin (1983)  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vuoden jokeri: Hannu Pitkänen (1988)  |  Vuoden lukkari: Risto Tuominen (1988)  |  Vuoden pesäpalloilija: Seppo Uusi-Oukari (1976)  Risto Tuominen (1988)  |
Palkinnot ja huomionosoitukset > Miesten Itä–Länsi-valinnat

| --- | --- |
 Tuomo Vihriälä (1968, 1969, 1971, 1973)  Taisto Mäkelä (1969)  Jorma Pajunen (1969, 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1977)  Seppo Paavola (1970)  Seppo Uusi-Oukari (1971, 1972, 1974, 1975, 1976, 1977, 1978)  Olli Latvala (1976)  Esa Hacklin (1978, 1983)  Risto Tuominen (1979, 1987, 1988, 1989, 1990)  Jorma Tuominiemi (1979)  Pekka Itävalo (1982, 1983, 1984)  Jari Viitasalo (1986)  Jari Tuulensuu (1988) :  Hannu Pitkänen (1989)  Pasi Vanhatalo (1989)  Markus Vuosjoki (1989)  Pertti Rajala (1991)  Ilkka Uusitalo (1998)  Kari Kallio (1999)  Markku Hylkilä (2011)  Teemu Isoketo (2011)  Juha Suorauha (2011)  Jonne Kemppainen (2013)  Lauri Kaartokallio (2015)  Henri Pulkkinen (2016)  Jouni Itävalo (2017, 2018)
Palkinnot ja huomionosoitukset > Naisten Itä–Länsi-valinnat

Emilia Itävalo (2015)
Palkinnot ja huomionosoitukset > Miesten Liitto-Lehdistö-valinnat

Taisto Mäkelä (1966, 1968, 1969)
Mikko Pajuniemi (1968, 1970)
Jorma Tuomala (1968)
Esa Hänninen (1969)
Jorma Pajunen (1969, 1970, 1971, 1972, 1974, 1975)
Kalevi Junnila (1971)
Seppo Uusi-Oukari (1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1977, 1978, 1979)
Pekka Itävalo (1977, 1978, 1983, 1984)
Vesa Uusi-Oukari (1977)
Esa Hacklin (1978, 1983)
Jorma Tuominiemi (1979)
Risto Tuominen (1979, 1980, 1981, 1987, 1988, 1989, 1990)
Pekka Kujala (1988)
Tilastot ja luettelot > Pelinjohtajat

| --- | --- |
 Olavi Kokko (1968–1973)  Mikko Pajuniemi (1974–1982)  Seppo Uusi-Oukari (1983–1985)  Pekka Itävalo (1986–1987)  Seppo Uusi-Oukari (1988–1994)  Vesa Uusi-Oukari (1995)  Hannu Kurttila (1996)  Olli Viljaranta (1997)  Seppo Uusi-Oukari (1998–1999)  Jari Kortelainen (1999–2000)  Jukka Peltoniemi (2001) :  Pekka Itävalo (2002)  Jukka-Pekka Halonen (2002)  Risto Tuominen (2003)  Aki Rajahalme (2004–2005)  Pekka Itävalo (2006)  Aki Rajahalme (2007)  Olli Viljaranta (2008–2009)  Tomi Niskanen (2010–2013)  Jukka Karttunen (2014–2016)  Mika Peltonen (2017)  Jukka Karttunen (2018–edelleen)
Kirjallisuutta

Karvanen, Juha: Mailan mitta : Kankaanpään Maila 1958-2008.  Kankaanpään Maila, 2008.  ISBN 978-952-92-4009-8
Aiheesta muualla

Kankaanpään Mailan kotisivut
KaMan Jukka Ristimäki.
Asila (Mikkeli)

Asila on Mikkelissä sijaitseva kylä, joka on ollut aiemmin osa Mikkelin maalaiskuntaa. Se on entistä Kymenkartanon lääniä, nykyistä Etelä-Savoa.
Asilan kylä sijaitsee Mikkelin ja Juvan välillä. Asila on kylä, joka ei muodosta selkeää kyläkokonaisuutta. Asilassa on kaksi isoa järveä, Syysjärvi ja Toplanen, sekä lukuisia pienempiä järviä. Järvien kautta on kuljetettu pellavaa, puuta ja propseja vesistöjä pitkin Saimaan rannoilla sijaitseville tehtaille.
Asilan kylän läpi kulkee yhdystie 4500, joka on osa entistä viitostietä.
Asilankylän talonpoikaistilat

Lähde:
Heksapsalmit

Heksapsalmit (kreik. εξάψαλμος, eksapsalmos ven. шестопсалмие, shestopsalmie) ovat kuudesta psalmista muodostettu kokonaisuus, joka luetaan ortodoksisessa aamupalveluksessa. Näillä kuolemasta, kärsimyksestä ja iankaikkisesta elämästä kertovilla psalmeilla kuvataan myös Kristuksen toista tulemista.
Aiheesta muualla

Ortodoksi.net / Heksapsalmit (Arkistoitu – Internet Archive)
XXX-syndrooma

XXX-syndrooma, myös esimerkiksi XXX-oireyhtymä, trisomia X, 47,XXX-syndrooma tai triple-X-syndrooma, on poikkeavuus, jossa naisella on ylimääräinen X-kromosomi, ja hänen sukupuolikromosomistonsa on XXX.
Trisomia eli kolmas X-kromosomi tulee yleisimmin siitä, että X-kromosomipari on pysynyt yhdessä meioosin aikana. Joka viidennellä tavataan posttsygoottista kromosomien yhdessä pysymistä. Äidin korkea ikä lisää riskiä. Mosaikismia esiintyy joka kymmenennessä tapauksessa.
XXX-syndroomaa esiintyy arviolta yhdellä tyttövauvalla sadasta tai yhdellä tuhannesta. Tila aiheuttaa useimmille kantajilleen korkeintaan pieniä oireita, minkä vuoksi arviolta vain pieni osa kantajista saa diagnoosin. Tilan yleisimpiä piirteitä ovat pitkäkasvuisuus, silmäpoimut, alentunut lihasjänteys ja pikkusormen pään vinous. Joillakin kantajilla on epileptisiä kohtauksia, munuaisten sekä virtsa- ja sukupuolielinten poikkeavuuksia tai munasarjojen toimintahäiriöitä. Heillä on myös normaalia useammin motorista ja puheen tuoton viivästymää, suurentunut riski kognitiivisiin häiriöihin ja oppimisongelmiin sekä normaalia enemmän tarkkaavaisuushäiriöitä, mielialan vaihteluita ja sopeutumishäiriöitä.
Tila ei aiheuta kehitysvammaisuutta eli alle 65 pisteen älykkyysosamäärää, vaikka laskeekin älykkyysosamäärää 20–30 pisteellä keskiarvosta. Tila ei vaikuta sukupuoli-identiteettiin tai sukupuolikäyttäytymiseen, eikä ilmeisesti myöskään hedelmällisyyteen. Tila ei ole perinnöllinen.
Ditheröinti

Ditheröinti (engl. dithering) tarkoittaa tietokonegrafiikassa ja digitaalisessa signaalikäsittelyssä menetelmää, jossa kohinan avulla vähennetään kvantisoinnin aiheuttamaa "palkittumista". Menetelmällä karkeampi tekniikka voi matkia hienojakoisempaan tulokseen pystyvää tekniikkaa. Menetelmällä voi matkia eri värejä sekä varjostusta. Äänenkäsittelyssä ditheröinnillä korvataan pyöristysvirheitä, joita tulee analogisen signaalin muuntamisessa digitaaliseksi. Kohinan lisäämisellä piilotetaan kvantisointivirheitä ja parannetaan koettua äänenlaatua.
Ditheröinnin havainnollistaminen. Vasemmalla oleva kuva on alkuperäinen, keskellä olevassa on vähemmän värejä ja oikealla olevassa on pieni väärimäärä ditheröinnin kanssa.
Historia

Tekniikkaa kuvasi Lawrence G. Roberts vuonna 1962, mutta termi on syntynyt myöhemmin.
On ruusu Iisain juuren

Speyerer Gesangbuch 1599: Es ist ein Ros entsprungen
On ruusu Iisain juuren on suomenkielinen käännös saksankielisestä, laajalti tunnetusta joululaulusta "Es ist ein Ros entsprungen".
Laulun alkuperäisten sanojen kirjoittaja on jäänyt tuntemattomaksi. Virsi on julkaistu painettuna Kölnisssä 1599 kokoelmassa Alte Catholische Geistiliche Kirchen-Gesang. Laulun on kirjoittanut muistiin mainzilainen munkki Conradus ja julkaissut sen rukouskirjassaan.
Kaikkein varhaisimmassa tekstissä on uusimman tulkinnan mukaan ollut vain kaksi säkeistöä, jotka muodostivat kysymyksen, arvoituksen ja vastauksen. Ensimmäinen säkeistö on kertoo arvoituksen tavoin, miten juuri, ruusu on puhjennut kukkaan keskitalvella. Toinen säkeistö kertoo, mikä tämä juuri on: Maria ja sen kukka, Jeesus. Tätä rauhan valtakuntaa runoilija kaipasi uskonsotien ja talonpoikaiskapinoiden aikana. Pian myös protestanttiset kirkot ottivat tämän katolisen virren omiin virsikokoelmiinsa. Tekstiin liittyvään melodiaan on luterilainen säveltäjä Michael Praetorius tehnyt yhä lauletun neliäänisen sovituksen, ja se julkaistiin 1609 Pretoriuksen Musae Sioniae VI -kokoelmassa.
Virrestä on erimittaisia versioita, pisimmässä jopa 23 säkeistöä, mutta se tunnetaan yleisimmin vain kolmi- tai nelisäkeistöisenä. Se kertoo ruusun juuresta, joka alkaa kukkia keskellä talvea. ”Tuo kukka suloinen" – Die Wurze zart – on Iisain, kuningas Daavidin isän, suvun juuri (latinalainen nimimuoto Jesse esiintyy myös virren vanhoissa teksteissä). Vuonna 1844 yläfrankkilainen pappi Friedrich Layriz kirjoitti virren 1.–2. säkeistöjen lisäksi virteen kolme lisäsäkeistöä ja julkaisi virren Der Evangelische Kirchengesang -kokoelmassa. Layriz osallistui vanhojen virsien uudistus- ja julkaisutyöhön.
Laulu tunnetaan Suomessa useina käännöksinä. Kuorolauluna sen julkaisi ensimmäisen kerran Jyväskylän ensimmäinen musiikin lehtori, ”suomenkielisen kuorolaulun isä” E. A. Hagfors vuonna 1871 kokoelmassaan Suomalainen lauluseppele. Sen jälkeen laulu otettiin muun muassa evankelisen liikkeen laulukirjaan, Siionin kanteleeseen, vuonna 1892 ja Suomen Lähetysseuran vuonna 1903 julkaisemaan kokoelmaan Hengellisiä lauluja ja virsiä.
Virsi on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa numerolla 23, Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi 113, Helsingin katolisen hiippakunnan laulukirjassa Cantemus laulu 43 , Suomen Adventtikirkon laulukirjassa Seurakunta laulaa, laulu 139 ja Siionin kannel -laulukirjassa laulu 9. Laulun tekstin on suomentanut Nestor Järvinen 1871. Virsikirjassa olevan tekstin on uudistanut Anna-Maija Raittila 1979.
Suomessa tämän virren sävelmällä lauletaan myös toista jouluun liittyvää tekstiä "Tuo armon valkokyyhky", ja joskus se on mainittu Praetoriuksen sävellykseksi. Se on muun muassa Hengellisen laulukirjan laulu 46. Laulun tekstin alkuperä on tuntematon. Tämä teksti ei liity sisällöltään kovinkaan paljon saksankieliseen tekstiin "Es ist ein Ros", joka on muun muassa virsikirjassa olevan virren tekstin pohjana.
Synkooppi (ainejärjestö)

| Synkooppi ry |
| --- | --- |

Perustettu:  21. huhtikuuta 1969
Yliopisto:  Helsingin yliopisto
Tieteenala:  musiikkitiede
Haalareiden väri:  musta (ennen oranssi)
Jäsenlehti:  Synkooppi
Synkooppi ry on Helsingin yliopiston musiikkitieteen opiskelijoiden ainejärjestö. Synkooppi ry on perustettu vuonna 1969. Synkooppi on Humanisticumin jäsenjärjestö.
Synkooppi ry on sääntöjensä mukaan yhdistys, jonka tarkoituksena on ajaa musiikkitiedettä opiskelevien etuja Helsingin yliopistossa, vahvistaa ja luoda yhteyksiä laajempiin musiikinopiskelija- ja tieteenharjoittajapiireihin sekä pitää yhteyttä Helsingin yliopiston humanistisia aineita opiskelevien kesken. Yhdistys on tarkoitettu kaikille musiikkitieteestä kiinnostuneille Helsingin yliopiston opiskelijoille, mutta alumnit ja muut musiikkitieteestä kiinnostuneet voivat liittyä yhdistyksen kannatusjäseniksi. Edunvalvonnan lisäksi yhdistys järjestää vastapainoksi tapahtumia kuten illanviettoja, ekskursioita, seminaareja sekä bileitä.
Historia

Helsingin yliopiston musiikkitieteen opiskelijat perustivat Synkoopin 21.4.1969. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Erkki Pullinen ja sihteeriksi Auli Räsänen. Yhdistysrekisteriin Synkooppi saatiin 10.11.1969. Synkooppi ry oli alusta asti aktiivinen opiskelijoiden etujen puolustamisessa, ja sen aloitteesta vuonna 1971 saatiin perustettua musiikkitieteen laitosneuvosto, jossa opiskelijoilla oli edustus. Synkooppilaisten sydäntä lähellä oli myöskin etnomusikologian ja populaarimusiikin tutkimuksen parantaminen. Yhdessä Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksen kanssa Synkooppi on järjestänyt säveltäjäseminaareja, joissa kotimaiset säveltäjät ovat voineet kertoa teoksistaan yleisölle. Yleisölle avoimia seminaareja on järjestetty myös muista aiheista, kuten musiikkikritiikistä. 2000-luvulla Synkooppi on ottanut voimakkaasti kantaa yliopiston leikkauksia vastaan, jotka ovat osuneet etenkin taiteen tutkimuksen alaan. Vuonna 2021 Synkooppi ry:lle myönnettiin Helsingin yliopiston Pacius-palkinto merkittävästä ja ansiokkaasta toiminnasta yliopiston musiikkielämän hyväksi.
Julkaisutoiminta

Vuosina 1976–1978 Synkooppi ry julkaisi Äänitorvi-lehteä. Vuodesta 1978 lähtien se on julkaissut Synkooppi-lehteä, joka on neljästi vuodessa ilmestyvä musiikkialan yleislehti. Synkoopin julkaisusarjassa ovat ilmestyneet Mikko Heiniön Sointuanalyysin ongelmia (SJS 1) ja Pekka Hakon ja Risto Niemisen toimittama Ammatti: säveltäjä (SJS 2), joka sisältää yhdentoista suomalaisen säveltäjän puheenvuoroja aikamme musiikista.
Synkoopin puheenjohtajia

1969 Erkki Pullinen
1970 Hannu-Ilari Lampila
1971 Kari Jyrkinen
1976 Irma Vierimaa
1993 Juha Henriksson
1997 Jennah Vainio
2012 Ilta Sipilä
2017 Oili Paaskoski
2019 Emmi Salervo
2020 Aino Lyra
2022 Emmi Keski-Nikkola
2023 Petteri Peltola
2024 Saila Vesisenaho
2025 Elisabeth Weyner
Tunnettuja synkooppilaisia

Pekka Hako
Janne Halmkrona
Mikko Heiniö
Tero-Pekka Henell
Christian Holmqvist
Kimmo Korhonen
Lasse Lehtonen
Minna Lindgren
Pirkko Moisala
Sasha Mäkilä
Risto Nieminen
Janne Palkisto
Mikko Salovaara
Max Savikangas
Jarmo Sermilä
Juha Torvinen
Antti-Ville Villén
Olli Virtaperko
Susanna Välimäki
Aiheesta muualla

Synkooppi ry -kotisivut
Synkooppi ry vanhat kotisivut (ei päivitetty v. 2020 jälkeen)
Synkooppi-lehti (ePress)
Synkooppi-lehdet Op.105–148 (issuu)
Michał Kwiatkowski

| Michał Kwiatkowski |
| --- | --- |
 Michał Kwiatkowski, Grand Prix de Fourmies 2015
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1990 (ikä 34)
Kansalaisuus:   Puola
Pyöräilijä
Pituus:  176 cm
Paino:  68 kg
Joukkue:  Ineos Grenadiers
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2009:  MG Kvis - Norda Pacific
Ammattilaisjoukkue(et)
2010 2011 2012–2015  2016–:  Caja Rural Team RadioShack Omega Pharma-Quick Step / Etixx-Quick Step Team Sky / Team Ineos
Suurimmat voitot
 Maantieajon maailmanmestaruus 2014 Milano–San Remo 2017 Amstel Gold Race 2015, 2022 Clásica de San Sebastián 2017 Strade Bianche 2014, 2017 E3 Harelbeke 2016 Tirreno–Adriatico 2018 Puolan ympäriajo 2018 Ranskan ympäriajo, 2 etappia  Maantieajon Puolan-mestaruus 2013, 2018  Aika-ajon Puolan-mestaruus 2014, 2017, 2023 
 Tiedot päivitetty: 14. heinäkuuta 2023 
| Mitalit> Maa:   Puola.Miesten pyöräily.Maantiepyöräilyn MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Puola.Miesten pyöräily.Maantiepyöräilyn MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Puola.Miesten pyöräily.Maantiepyöräilyn MM-kilpailut  | Maa:   Puola> Miesten pyöräily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa |  Firenze 2013 | joukkueaika-ajo |  |
|  Kultaa | Ponferrada 2014 | maantieajo |  |
|  Hopeaa | Richmond 2015 | joukkueaika-ajo |  |
|  Pronssia | Ponferrada 2014 | joukkueaika-ajo |  |
|  Pronssia | Bergen 2017 | joukkueaika-ajo |  |
Michał Kwiatkowski (s. 2. kesäkuuta 1990 Działyń, Kujavia-Pommerin voivodikunta, Puola) on puolalainen maantiepyöräilijä ja maailmanmestari vuodelta 2014. Hän kilpaili Caja Rural -joukkueessa 2010, Team RadioShackissa 2011, Omega Pharma-Quick Step / Etixx-Quick Step -tallissa 2012–2015 ja on vuodesta 2016 edustanut Team Sky / Team Ineosta.
Kwiatkowski voitti maantieajon maailmanmestaruuden Ponferradan MM-kilpailuissa 2014 karattuaan kärkiryhmästä viimeisessä nousussa. Hän voitti toiseksi tulleen Simon Gerransin yhdellä sekunnilla. Hän voitti Amstel Gold Racen 2015 oltuaan loppukirissä paras ennen Alejandro Valverdea ja Michael Matthewsia. Hän voitti 2017 Milano–San Remo -suurklassikon kukistettuaan loppukirissä irtiottokumppaninsa Peter Saganin ja Julian Alaphilippen. Seuraavana vuonna hän voitti Tirreno–Adriaticon kokonaiskilpailun 24 sekunnin erolla Damiano Carusoon. Hän voitti Amstel Gold Racen toistamiseen 2022 kukistettuaan maalikamerankuvatarkastelun jälkeen Benoit Gosnefroyn.
Strade Bianche -kilpailun hän on voittanut 2014 ja 2017, E3 Harelbeken 2016, Clásica de San Sebastiánin 2017 ja Puolan ympäriajon 2018. Ranskan ympäriajossa hän on vittanut kaksi etappia.
Saavutuksia

Lähteet: Cyclingbase, Cycling Archives
Alvin Ailey

Alvin Ailey 1955
Alvin Ailey (5. tammikuuta 1931 – 1. joulukuuta 1989) oli yhdysvaltalainen modernin tanssin koreografi ja tanssija. Hän perusti 1958 oman ryhmänsä, jossa alkuvuosina oli ainoastaan afroamerikkalaisia tanssijoita. Ailey onkin merkittävästi vaikuttanut mustien tanssin laajenemiseen viihdetanssin ja stepin alueilta myös taidetanssiin. Ailey käyttää teoksissaan nykytanssi- ja balettisanaston lisäksi myös afrokulttuurin pohjalta syntynyttä jazztanssia. Alvin Aileyn tanssiryhmä teki modernia tanssia tunnetuksi pitkillä kiertueillaan ympäri maailmaa. Aileyn kuuluisimpia teoksia on Revelations, jossa musiikkina on negrospirituaaleja ja teemat liittyvät nimenomaan mustan väestönosan elämänkokemuksiin.
Varhainen elämä ja ura

Ailey oli kotoisin Teksasista Rogersin kaupungista, josta muutti 11-vuotiaana Los Angelesiin. 18-vuotiaana hän aloitti tanssiopinnot Lester Hortonin johdolla ja siirtyi myöhemmin tämän ryhmän tanssijaksi. Hortonin kuoltua 1953 Ailey toimi ryhmän koreografina vuoden, jonka jälkeen hän lähti New Yorkiin esiintymään Broadwayllä ja opiskelemaan mm. Martha Grahamin, Doris Humphreyn, Charles Weidmanin, Hanya Holmin, Anna Sokolowin ja Karel Shookin oppilaana. Hän opiskeli myös näyttelemistä. Itse hän katsoo "olevansa velkaa" häntä innostaneille ja auttaneille ihmisille, ja tätä velkaa hän maksaa takaisin tekemillään tansseilla.
Vuonna 1958 Ailey perusti ryhmänsä American Dance Theatren ja teki koreografiansa Blues Suite. Tämä ja kaksi vuotta myöhemmin syntynyt Revelations tekivät hänet tunnetuksi amerikkalaisen mustan tanssin uranuurtajana.  Ryhmän tarkoituksena oli esittää tanssiteoksia Amerikan mustan väestönosan perinteestä ja tarjota näyttämö lahjakkaille nuorille tanssijoille ja koreografeille. Ailey toi alusta asti tanssille uutta yleisöä helposti lähestyttävillä teoksillaan. Aileyn ryhmä myös esitti uudelleen modernin tanssin historiaan kuuluvia teoksia kuten Katherine Dunhamin, Ted Shawnin, Pearl Primusin ja José limónin teoksia. Vaikka alkuvuosina kaikki ryhmän tanssijat olivat mustia, ei rodulla ole Aileylle merkitystä, vaan hän etsii hyvin liikkuvia ja innostavia tanssijoita, jotka saivat olla yksilöitä. Oman tanssijanuransa Ailey lopetti 1965. Tanssiryhmä liittyi 1972 (uudella nimellä Alvin Ailey City Center Dance Theatre) New York City Center of Dramaan ja on kiertänyt laajasti sekä Yhdysvalloissa että muualla maailmassa - myös Suomessa.
Ailey käytti koreografioidensa musiikkina gospelia, Duke Ellingtonin ja Hugh Masekelan musiikkia.