Skandinavian pronssikausi
Uskonto > Ruumis-, arkku- ja uurnahautuas

Skandinaavisen pronssikulttuurin hautaustavat vaihtelevat osin ajallisesti ja osin maantieteellisesti. Voidaan ajatella, että skandinaavit olivat hautaustraditioissaan vaikutteille alttiita. Kun pronssikausi alkoi, jatkuivat myöhäisen neoliittisen kivikauden hautaustavat aluksi ruumishautoina. Ensimmäiset haudat ovat arkeologeille olleet varsin huomaamattomia, mutta kun pronssikauden yhteisöihin syntyi eliitti, alkoivat hautaukset saada näyttäviä muotoja. Merkittävä henkilö haudattiin aluksi ruumishautaan, mutta se voitiin merkitä haudan päälle kasatulla suurella hautakummulla. Tapa oli opittu Keski-Eurooppaan levinneestä Tumuluskulttuurista, jonka yhteisöt toimittivat skandinaaveille pronssimetallia ja -esineitä. Vainaja voitiin sijoittaa hautakumpuun tammitukin puolikkaisiin koverretussa tammiarkussa tai paasikivien avulla rakennetussa paasiarkussa. Kun skandinaaveilla yleistyi rakentaa laivalatomuksia, sijoitettiin vainaja latomuksen keskelle ruumiskuoppaan tai paasiarkkuhautaan. Myös hautaröykkiöiden tapauksessa toimittiin samalla tavalla. Niissä tiedetään olevan paasiarkkuja, mutta niissä on saatettu käyttää myös puuarkkuja tai puukammioita. Suomalaisissa hiidenkiukaissa on joskus sen keskellä painauma, joka on voinut syntyä puukammion romahdettua. On toisaalta huomioitava sekin mahdollisuus, että painauma on syntynyt haudan ryöstelyn seurauksena, kun sitä on kaivettu auki.
Kun Tumuluskulttuurin tilalle levisi Keski-Euroopassa Uurnakenttäkulttuuri, myös Skandinaviaan levisi uusi tapa polttaa vainaja. Ruumisrovion jätteet saattoivat sisältää tuhkaa, hiiltä, vainajan luita ja hauta-antimia, vaikka hauta-antimia ei aina poltettu vainajan mukana. Ruumisrovion jäänteet otettiin talteen ja niille suoritettiin lopullinen hautaus, jonka yhteyteen saatettiin laittaa mukaan myös vainajalta polton ajaksi talteen otetut korut ja muut pronssiesineet. Tradition alkuaikoina poltetun vainajan jäännökset laitettiin vanhaan ruumishautaukseen tarkoitettuun tammiarkkuun. Arkku muuttui myöhemmin pienemmäksi arkuksi, puulaatikoksi tai puunkuorilaatikoksi (tuohi?). Mikään ei myöskään sulje pois vaihtoehtoa, että kuoppaan heitettiin tuhkat sellaisenaan tai vaikkapa kangasnyytiin laitettuina. Nämä haudattiin pieneen kuoppaan hautakumpujen sivuille, paasiarkkuihin, laivalatomuksiin tai tasaiseen maahan. Orgaaniset arkut tai laatikot lahosivat maassa jäljettömiin, mutta laatikkoihin kasattujen rovion jäänteet tulevat arkeologisessa kaivauksessa näkyviin. Jäänteet voivat olla luukerros, jos talteen otettiin poltetut puhdistetut luut, tuhkakerros, jos talteen saatiin paljon tuhkaa mutta vain vähän luusirpaleita ja hiiltä, palokerros, jos jäänteet sisälsivät paljon nokea, hiilikerros, jos tuhkaa ja luita oli hiileen nähden vähemmistönä. Myöhemmin Skandinaviaan levisi Keski-Euroopasta tapa kerätä poltetun vainajan tuhkat ja luiden jäänteet saviuurnaan, joka sitten haudattiin sekundäärisesti samalla tavalla kuin orgaaninen astia. Uurnan muotoilussa noudatettiin keskieurooppalaisia perinteitä, mutta esikuvien mukaisesti saatettiin käyttää myös pronssiastioita. Keski-Euroopassa oli tapana kaivaa uurna tasaiselle maalle tehtyyn kuoppaan, joten sellaisen huomaaminen ja löytäminen on ilman maamerkkejä hankala. Onneksi myös Skandinaviassa yleistyi tapa kerätä uurnat hautausmaalle, mistä juontaa nimitys uurnakenttähautaus.
Siirtyminen ruumishautauksesta polttohautaukseen tapahtui vaivihkaa ja pitkän ajan kuluessa. Polttohautauksen voidaan katsoa alkaneen periodin II  alussa, yleistyen periodin III aikana, ollen yleisimmillään periodien IV ja V aikana ja loppuneen vasta esiroomalaisella rautakaudella. Polttohautausta suosittiin uudestaan roomalaiselta rautakaudelta viikinkiaikaan asti.