Daniel Boone
Historia > Amerikan vallankumouksen pyörteissä

Väkivalta Kentuckyssä kasvoi Yhdysvaltain vallankumouksen alkaessa vuonna 1775. Intiaanit, jotka eivät halunneet luopua Kentuckystä, ylläpitivät vihollisuuksia siirtolaisia vastaan. Ympäristöstään eristetyistä uudisasukkaista tuli toistuvien hyökkäysten kohde eri intiaaniryhmille, jotka tukivat englantilaisia. Monet siirtolaiset jättivät Kentuckyn, jonne vuoden 1776:n alkukesään mennessä jäi alle 200 siirtolaista, etupäässä, Boonesboroughiin ja Harrosburgiin.
Erityisen tunnetuksi tuli tapaus, jossa joukko cherokeita ja shawneita sieppasi kolme souturetkellä ollutta teini-ikäistä tyttöä Boonesboroughin lähellä heinäkuussa 1776. Yksi tytöistä oli Boonen tytär Jamima, joka isänsä kielloista piittaamatta oli melonut kanootilla intiaanialueen rajalle. Sieppaajat pitivät tyttöjä vankeinaan kolmen päivän ajan, mutta eivät tehneet heille väkivaltaa. Boonen kokoama takaa-ajajien joukko jäljitti sieppaajat ja vapautti tytöt.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Detroitin matkamme aikana shawneet kohtelivat minua hyvin. He olivat niin kiintyneet minuun, että kieltäytyivät jättämästä minua sinne muiden vankien kanssa, vaikka hallitus tarjosi minusta sata puntaa tarkoituksenaan päästää minut kotiin ehdonalaisessa vankeudessa | ” |
– Boonen kertomus hänen omaelämäkerrastaan. 
Huhtikuussa 1777 Boone haavoittui polvilumpioon shawnee-päällikkö Blackfishin johtamien intiaanien hyökätessä Boonesboroughiin. Shawneiden iskun takana oli Kanadan apulaiskuvernööri Henry Hamilton, joka värväsi brittimielisiä intiaaneja hyökkäämään siirtokuntien (amerikkalaisten) asutuksille. Boonen maatessa toipilaana shawneet tappoivat karjan asutuksen ympäriltä ja tuhosivat viljasadon. Elintarvikkeiden käytyä vähiin siirtolaisten oli lähdettävä suolanhakuun pystyäkseen säilömään jäljellä olevan lihan. Boone asettui retkikunnan johtoon, mutta tammikuussa 1778 Blackfishin shawneet vangitsivat ensin Boonen ja myöhemmin hänen retkikuntansa.
Intiaanien kylässä vankien kohtalo jäi Boonen käsiin ja hän sai mahdollisuuden osallistua kujanjuoksuun, josta selviytymällä hän pelasti oman ja miestensä hengen. Tulikokeen läpäisseenä sankarina Boone adoptoitiin Blackfishin sukuun ja hän omaksui vangitsijoittensa elämäntavat. Maaliskuussa Boone vieraili Blackfishin ja 30 soturin kanssa Detroitissa, jossa he myivät briteille vankeja, joita ei oltu adoptoitu.
Kesäkuun alussa 1778 Blackfish alkoi valmistella hyökkäystä Boonesboroughiin. Boone näki satojen shawneiden maalaavan itseään  pelottavan näköisiksi ja muuttuvan sotureiksi. Vaikka Boone oli omaksunut shawneiden kulttuurin, niin hän ei hyväksynyt Blackfishin suunnittelemaa hyökkäystä vaan pakeni sopivan hetken tullen. Ratsastettuaan läpi ensimmäisen yön hän hylkäsi väsyneen ratsunsa ja jatkoi matkaansa juosten, uiden ja meloen. Kesäkuun 20. päivänä hän saapui Boonesboroughiin, jonka suojavarustusta alettiin pikaisesti vahvistaa shawneiden tulevan hyökkäyksen varalta.
Syyskuussa 1778 shawneet piirittivät Boonesboroughia kymmenen päivän ajan. Intiaanien joukossa oli myös kanadalaisia sotilaita, jotka toimivat brittien komennossa. Boonesboroughin puolustus kesti ja hyökkääjät vetäytyivät. Tapaus sai paljon huomiota julkisuudessa. Seuraavana vuonna uudisasukkaat anoivat Virginian lainsäätöelimeltä lupaa perustaa kaupunki Boonesboroughiin, mutta hanke joutui vastatuuleen ja siitä luovuttiin.
Vuosien 1780−1782 välisenä aikana Boone osallistui moniin taisteluihin, ja menetti näissä itsenäisyyssodissa veljensä Edwardin ja poikansa Israelin. Menetyksistään huolimatta Boone jäi Kentuckyyn raivaamaan sitä tietä, jota pitkin noin 20 000 uudisasukasta kulki Kentuckyyn 1700-luvun lopun aikana.