stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikropiiri
Mikropiirien rakenne

Mikropiirit perustuvat puolijohdeilmiöön, transistoriin.
Nykyaikaisen mikropiirin aktiivisen osan koko on muutamasta neliömillimetristä muutamiin neliösenttimetreihin. Transistorien määrä niissä vaihtelee pienten mikrokontrollerien muutamista tuhansista aina modernien prosessoreiden useampaan miljardiin kappaleeseen.
Edellä mainitun aktiivisen elektronisen osan lisäksi mikropiiri sisältää koteloinnin ja liitosjohtimet eli pinnit, joilla se liitetään esimerkiksi piiri- tai emolevyyn. Mikropiirin ja piirilevyn väliin voidaan kytkeä mikropiirikanta, jolloin mikropiiri on helposti irrotettavissa. Useimpien yleisten pienten kaksirivisten (DIL) mikropiirien liitosjohtimien välinen etäisyys toisistaan on tuuman kymmenesosa eli 2,54 mm tai sen kerrannainen, rivien välinen etäisyys on 7,62 mm.  Nykyisin piirit kiinnitetään piirilevyyn usein pintaliitostekniikalla juotosnystyjen avulla.
Mikropiirien valmistus

Mikropiirit valmistetaan lähes tasomaisina tuotteina alhaalta-ylös periaatteella ja kerros- ja monivaiheprosessina, massatuotantona ja hyvin valokuvausta muistuttavasti. Tuotanto on pitkälle automatisoitua. Valmistusprosessin tärkeimmät vaiheet ovat:
Ohutkalvon kasvatus (deposition)
Optinen litografia, jossa tehdään ei-syövytettävien kohtien suojaus (patterning of photoresist)
Etsaus (etching)
Näitä vaiheita toistetaan, kunnes haluttu rakenne on saavutettu.
Lopuksi valmis piikiekko muutetaan komponenteiksi:
testaus (viallisten mikropiirien merkintä)
kiekon paloittelu (dicing)
kotelointi (packaging)
lopputestaus tarvittaessa
Massatuotanto tarkoittaa, että yhdelle aiholle (15–30 cm:n halkaisijainen piikiekko) tehdään satoja mikropiirejä kerralla. Jokaisen mikropiirin jokaisen transistorin tietty kerros syntyy samalla prosessilla.
Mikropiirien sukupolvet

Transistorien määrä mikropiirissä Mooren lain mukaan kasvaa tasaisin väliajoin. Alkuperäisen Mooren lain mukaan transistorien määrä kasvoi kustannusten pysyessä vakiona. Dennard-skaalaus on havainto, että jännite ja virta ovat suhteessa transistorin kokoon, jolloin transistorin pienentäminen vähensi myös tarvittavaa virtaa ja jännitettä. Pienempi transistori myös vaihtaa tilaa nopeammin.
Mikropiirien kehitystä kuvaa muun muassa yhteen mikropiiriin sisältyvien transistorien määrä. Nämä sukupolvet ovat:
SSI (Small Scale Integration); muutamia transistoreja per mikropiiri; 1960-luvun alku
MSI (Medium SI); satoja transistoreja; 1960-luvun loppupuoli, artikkeli Mooren laista julkaistaan
LSI (Large SI); kymmeniä tuhansia transistoreja; 1970-luku
VLSI (Very Large SI); satojatuhansia – miljoona transistoria; 1980-luku (ensimmäinen miljoonan bitin RAM-muisti julkaistiin 1986)
ULSI (Ultra-Large SI); yli miljoona transistoria
WSI (Wafer SI); koko mikropiirejä sisältävä kiekko on yksi mikropiiri
SIP (System in package) toimiva järjestelmä kotelossa (useita tavallisesti erillisiä mikropiirejä)
SOC (System-on-Chip); Kokonainen järjestelmä samalla mikropiirillä; ks. järjestelmäpiiri.
Muita merkittäviä vaiheita mikropiirien historiassa ovat olleet suurnopeuksiset mikropiirit (VHSIC; Very High Speed IC) 1980- luvulla ja galliumarsenidimikropiirit. Jälkimmäisillä mikropiirien nopeusalue on nostettu useisiin gigahertseihin. 
Galliumnitridi ja galliumarsenidi ovat käytössä korkean energian laitteissa kuten tutkajärjestelmissä.
1980-luvulta lähtien yksi kehityssuunta on ollut myös ohjelmoitavat logiikkapiirit kuten FPGA-piirit, joiden sisältämien yleiskäyttöisten logiikkaelementtien toiminnallisuus ja niiden väliset kytkennät voidaan ohjelmoida uudelleen. Tämän ansiosta ohjelmoitavalla logiikkapiirillä voi toteuttaa teoriassa minkä tahansa toiminnon siinä missä normaalin mikropiirin toiminnallisuutta ei voi muuttaa valmistuksen jälkeen.
Eri valmistustekniikoita ovat olleet muun muassa PMOS, HMOS, CMOS ja NMOS.
Mikropiirien merkityksestä

Mikropiirit ovat korvanneet niitä edeltäneet erilliset transistorit, jotka taas ovat korvanneet niitä edeltäneet elektroniputket. Jokainen em. vaihe on merkinnyt:
komponentin koon pienentymistä
tarvittavan jännitteen ja tehon pienentymistä
luotettavuuden parantumista
yksittäisen komponentin, transistorin hinnan radikaalia pienenemistä.
Mikropiirien käyttö verrattuna transistoreihin teki pienempiä ja nopeampia laitteita sekä lisäsi luotettavuutta ja kulutti vähemmän virtaa. Lisäksi piirien valmistusta voitiin automatisoida, joka teki tietokoneista laajemmin saatavia merkittävästi alemmalla hinnalla.
Minitietokoneet ajoittuvat samalle aikakaudelle mikropiirien yleistymiseen.
Nykyaikaisen mikropiirin ja maailman ensimmäinen yleistietokone, 1940- luvun ENIAC:n vertailu antaa kuvaa muutoksen suuruudesta:
ENIAC muodostui noin 17 500 elektroniputkesta, transistorin edeltäjästä. Nykyisin suurimmissa mikropiireissä on yli 250 000 kertaa enemmän transistoreja.
ENIAC oli huoneen kokoinen tilarakenne (167 neliömetriä, noin 500 kuutiometriä), modernin mikropiirin aktiivinen pinta-ala on noin tulitikkuaskin kokoinen ja alle millimetrin korkuinen, eli noin 2 miljardia kertaa pienempi.
ENIAC toimi muutamia tunteja ilman vikaa, mikropiiri vuosikymmeniä, ainakin 100 000 kertaa luotettavammin.
ENIAC kulutti energiaa 160 000 wattia, nykyisin saman suorituskyvyn mikropiiri tarvitsee energiaa joitain kymmeniä nanowatteja, eli ainakin biljoona kertaa vähemmän.
ENIAC laski 385 kertolaskua sekunnissa, nykyaikainen mikropiiri useita miljardeja, yli 10 miljoonaa kertaa enemmän.
Mikropiirit ovat mahdollistaneet yhä monimutkaisempien elektronisten laitteiden tekemisen. Mikropiirien kehitys on muun muassa tietokoneiden, henkilökohtaisten tietokoneiden ja matkapuhelimien takana. Kehitys on merkinnyt myös teknisen älykkyyden radikaalia, vallankumouksellista kasvua. Tekninen älykkyys mitattuna tietokoneen teho kertaa tietokoneiden määrä on noin 840 000-kertaistunut maailmassa vuodesta 1960 vuoteen 2000.
1960: 5 000 tietokonetta maailmassa, 1999 noin 420 miljoonaa
1960: yksi tietokone (PDP-1) 0,1 miljoonaa käskyä sekunnissa, 1999 noin miljardi
Mikropiirien tyyppejä

Eräitä mikropiirien tyyppejä:
Asiakaskohtainen mikropiiri (ASIC)
Radiotaajuusmikropiiri (RFIC)
Monoliittinen mikroaaltopiiri (MMIC)
Merkittäviä mikropiirejä

IEEE Spectrumin mukaan merkittäviä mikropiirejä:
Signetics NE555 (1971): kellopiiri, joka pystyi toimimaan myös oskillaattorina
Texas Instruments TMC0281 (1978): puhesyntetisaattori
MOS Technology 6502 (1975): mikroprosessori
Texas Instruments TMS32010 (1983): digitaalinen signaaliprosessori
Microchip Technology PIC 16C84 (1993): mikrokontrolleri
Fairchild Semiconductor μA741 (1968): vahvistin
Intersil ICL8038 (noin 1983): aaltomuotogeneraattori
Western Digital WD1402A (1971): UART-piiri
Acorn Computers ARM1 (1985): mikroprosessori
Kodak KAF-1300 (1986): kuvasensori
IBM Deep Blue 2 (1997): shakkipiiri
Transmeta Crusoe (2000): mikroprosessori
Texas Instruments Digital Micromirror Device (1987): DLP-ohjaus
Intel 8088 (1979): mikroprosessori
Micronas Semiconductor MAS3507 (1997): MP3-purkupiiri
Mostek MK4096 (1973): 4 kilobitin DRAM-piiri
Xilinx XC2064 (1985): FPGA
Zilog Z80 (1976): mikroprosessori
Sun Microsystems SPARC (1987): mikroprosessori
Tripath Technology TA2020 (1998): audiovahvistin
Amati Communications Overture (1994): ADSL-yhteyspiiri
Motorola MC68000 (1979): mikroprosessori
Chips & Technologies AT-piirisarja (1985): IBM PC/AT-yhteensopiva piirisarja
Computer Cowboys Sh-Boom (1988): prosessori
Toshiba NAND Flash-muisti (1989): Flash-muistipiiri
Lähikuva EPROM:n ikkunasta(elektronisesti ohjelmoitava ja UV-valolla tyhjennettävä muistipiiri)
Jyrki Liikka

| Jyrki Liikka |
| --- | --- |
 Jyrki Liikka Turun Kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. toukokuuta 1961 (ikä 63) Muhos
Ammatti:  muusikko, koomikko
Muusikko
Tyylilajit:  huumorimusiikki
Soittimet:  laulu, rummut
Yhtyeet:  Alivaltiosihteeri
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jyrki Tapani Liikka (s. 16. toukokuuta 1961 Muhos) on suomalainen humoristi, rumpali ja radiokoomikko, joka on tullut tunnetuksi humoristisista Alivaltiosihteeri-radio-ohjelmista ja -tv-sketseistä sekä samannimisestä yhtyeestä. Alivaltiosihteerin muut jäsenet ovat Simo Frangén, Pasi Heikura ja Matti Toivonen, tosin viimeksi mainittu ei ole radiohupailuissa mukana. Liikka on ollut mukana Alivaltiosihteerissä sen perustamisesta lähtien.
Liikka on muiden Alivaltiosihteerin jäsenten tapaan koulutukseltaan maisteri. Hän valmistui Tampereen yliopiston yleisen kirjallisuustieteen draamalinjalta 1994. Vuonna 2021 Liikka työskenteli päätoimisena vapaana toimittajana kirjoittaen juttuja lukuisiin sanoma-, ammatti- ja aikakauslehtiin.
Liikka on kirjoittanut olympiamitalisti Markku Uusipaavalniemen kanssa curlingista kertovan kirjan M15 ja curlingin taito (Otava). Hän on myös kääntänyt teoksia, joissa Alivaltiosihteerissä kehittynyt kielellisen hupailun taito on ollut käytettävissä. Tällaisia teoksia ovat olleet muun muassa Hevonpaskabingo (Atena Kustannus 2007).
Toimituksia

Edmonds, Graham: Hevonpaskabingo.  ((Bullshit bingo, 2005.) Suomeksi toimittanut Jyrki Liikka)  Jyväskylä:  Atena, 2007.  ISBN 978-951-796-478-4
RN Liguria (1893)

| RN Liguria |
| --- | --- |
 Liguria

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ansaldo
Kölinlasku:  1. heinäkuuta 1889
Laskettu vesille:  8. kesäkuuta 1893
Palveluskäyttöön:  1. joulukuuta 1894
Poistui palveluskäytöstä:  15. toukokuuta 1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 245-2 689 t (standardi) 2 411-3 110 t (kuormattu)
Pituus:  80,00 m
Leveys:  12,03 m
Syväys:  4,87 m
Koneteho:  6 842-7 677 ihp
Nopeus:  17,8-19,8 solmua
Miehistöä:  213-278
Aseistus
Aseistus:  4 × 6"/40 tykkiä 6 × 4,7"/40 tykkiä 8 × Cannone da 57/40 Mod. 1886 -tykkiä 2 × Hotchkiss 37 mm/20 tykkiä 2 × konekivääriä 2 × 17,7" torpedoputkea
RN Liguria (ital. Regia Nave Liguria) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1893 vesillelaskettu Regioni-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Ansaldolta ja sen köli laskettiin 1. heinäkuuta 1889. Alus laskettiin vesille 8. kesäkuuta 1893 ja se otettiin palvelukseen 1. joulukuuta 1894.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 15. toukokuuta 1921.
Liettualainen aktivistirintama

Liettualainen aktivistirintama eli LAF (liett. Lietuvių aktyvistų frontas) oli Liettuan neuvostomiehityksen jälkeen pakolaisten keskuudessa syksyllä 1940 perustettu Liettuan jälleenitsenäistymiseen tähdännyt järjestö. Se sai olemassaolonsa aikana tukea Natsi-Saksan hallinnolta ja omaksui osan natsi-ideologiaa. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 järjestö perusti noin kuusi viikkoa toimineen väliaikaishallituksen, joka saksalaiset lopulta lakkauttivat samalla, kun itse järjestö kiellettiin.
Historia > Perustaminen Saksassa

LAF perustettiin neuvostomiehityksen pakolaisiksi ajamien liettualaisten keskuudessa Berliinissä 17. marraskuuta 1940. Järjestön johtajana toimi Kazys Škirpa, Liettuan entinen Saksan suurlähettiläs. Saksa alkoi suunnitella Operaatio Barbarossaa eli Neuvostoliittoon kohdistuvaa hyökkäystä jo joulukuussa 1940 ja liettualaisjärjestö valjastettiin tämän päämäärän käyttöön. LAF alkoi tehdä läheistä yhteistyötä Saksan sotilaallisen vastatiedustelun eli Abwehrin kanssa. Saksalaisten tuella LAF perusti maanalaisen verkoston miehitettyyn Liettuaan. Järjestön aktivisteja koulutettiin Itä-Preussissa, ja Liettuaan salakuljetettiin järjestön tekemiä lentolehtisiä.
Saksassa vallinneella natsi-ideologialla oli oma vaikutuksensa myös Liettualaiseen aktivistirintamaan. Järjestön ohjelma tähtäsi Liettuan jälleenitsenäistymiseen, mutta se sisälsi myös antisemitismiä, kuten ohjelman pykälän numero 16, joka julisti Liettuan juutalaiset lainsuojattomiksi. Järjestön lentolehtiset ja sen äänenkantajana toiminut Į Laisvę -lehti (Vapauteen) julkaisivat antisemitististä propagandaa, joka oli tähdätty "juutalais-bolševikkeja" vastaan. Škirpa ja Bronis Railan ohella järjestön ideologisen osaston johdossa toiminut Antanas Macena kehittelivät myös ajatusta niin sanotusta Suur-Liettuasta, jonka toteuttamiseksi Liettuan tulisi liittää itseensä varsinaisen Liettuan lisäksi Latvia ja Valko-Venäjä.
Historia > Kapina Liettuassa

Saksan hyökkäys Neuvostoliittoon alkoi 22. kesäkuuta 1941. Samaan aikaan Liettuassa alkoi yleinen kapina vetäytyviä Neuvostoliiton joukkoja vastaan. Kapinalliset vapauttivat neuvostohallinnon aikana otettuja vankeja sekä suojelivat asutuskeskuksia, liikenneyhteyksiä ja tehtaita Neuvostoliiton tuhoamispataljoonilta. Kapinalliset myös estivät useiden kommunistivirkailijoiden ja aktivistien paon maasta neuvostoarmeijan mukana. Kommunisteja surmattiin, vangittiin ja luovutettiin saksalaisille. Yhteensä kommunistivainoissa kuoli arviolta 2 000–3 000 henkilöä. Liettualaisia kapinallisia oli yhteensä noin 20 000 ja heistä noin 650 kaatui vuoden 1941 taisteluissa neuvostojoukkoja vastaan.
Historia > Väliaikaishallitus

LAF oli 23. kesäkuuta ottanut haltuunsa Liettuan entisen pääkaupunki Kaunasin. Järjestöä edustanut Leonas Prapuolenis kertoi tuolloin Kaunasin radiossa väliaikaishallituksen perustamisesta. Lupauksia itsenäisen Liettuan tulevasta hallinnosta ei kuitenkaan tehty. Sen sijaan Liettuan kerrottiin tulevan osaksi Saksan luomaa "uutta Eurooppaa". LAF:n Kaunasin ja Vilnan osastojen jäsenistä kootun väliaikaishallituksen johtoon oli tarkoitus tulla Kazys Škirpa, mutta saksalaiset estivät tämän paluun Liettuaan Berliinistä. Kaunasiin 25. kesäkuuta saapuneille saksalaisille väliaikaishallituksen perustaminen oli tullut yllätyksenä, mutta he sietivät sitä jonkin aikaa. Škirpan puuttuessa virkaatekeväksi pääministeriksi nousi Juozas Ambrazevičius.
Aktivistirintaman perustamaa väliaikaishallitusta dominoivat kristillisdemokraatit. Olemassaolonsa aikana se perusti uudelleen paikallishallinnon ja maan poliisivoimat. Väliaikaishallitus teki kuitenkin läheistä yhteistyötä saksalaisten kanssa. Se otti käyttöön muun muassa saksalaistyyliset rotulait, joilla juutalaisilta riistettiin heidän kansalaisuutensa ja henkilökohtainen omaisuus. Juutalaisille perustettiin myös keskitysleirejä. Toisaalta osa väliaikaishallituksessa toimineista myös kritisoi Saksaa. Ministerit Stasys Raštikis ja Vytautas Landsbergis-Žemkalnis laativat saksalaismiehittäjille 5. elokuuta muistion, jossa arvosteltiin muun muassa juutalaisten vainoa. Syyskuun puolivälissä LAF:n johto teki puolestaan Hitlerille muistion, jossa vedottiin liettualaisten kansallisen elämän sallimisen puolesta. Vastauksena tähän LAF kiellettiin, sen johtajia pidätettiin ja väliaikaishallitus hajosi toimittuaan vain kuusi viikkoa. Väliaikaishallitus korvattiin saksalaisten omalla siviilihallinnolla.
Kazys Škirpa.
Järjestön jäseniä Kaunasissa 25. kesäkuuta.
Lieksanjoki

| Lieksanjoki |
| --- | --- |
 Haapavitjan koski Lieksanjoessa Ruunaan retkeilyalueella.
Maat:  Venäjä, Suomi
Kunnat:  Pohjois-Karjalan maakunta, Karjalan tasavalta
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Pinta-ala:  8 255 km²
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Tuulijärvi ja Lieksajärvi
Laskupaikka:  Pielinen
Läpivirtausjärvet:  Shavery (d) (käännä suomeksi), Kuikkaselkä, Lentieranjärvi
Sivu-uomat:  Tuulijoki (d), Jongunjoki, Ruokooja (d)
Mittaustietoja
Pituus:  132 km
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Lieksanjoki on Vuoksen vesistöön kuuluva Pieliseen laskeva joki, joka saa vetensä suurelta osin Venäjän puolelta itärajaa Karjalan tasavallasta.
Joen kulku

Joki saa alkunsa Lieksajärvestä Venäjällä ja laskee Pieliseen Lieksan keskustaajamassa. Joen alajuoksulla on Pankakosken voimalaitos.
Välillä joki levenee järviksi, joita ovat Suomen puolella Säyneinen, Ruunaanjärvi ja Polvijärvi. Se kulkee Ruunaan retkeilyalueen läpi ja tällä alueella joessa on runsaasti koskia. Joki on myös suosittu melontareitti. Suomen puolella joella on pituutta 80 kilometriä. Myös Venäjän puolella joen leventyminä on isoja järviä sen lähdejärvenä olevan Lieksanjärven alapuolella.
Sivujoet

Lieksanjoen suurimpia sivujokia ovat Kainuusta Kuhmon Jonkerijärvestä alkunsa saava Jongunjoki ja Venäjän puolelta Tuulijärvestä alkuinsa saava Tuulijoki.
Lähdejärvet

Lieksanjoen suurimpia lähdejärviä ovat lähellä Suomen rajaa Venäjän puolella sijaitsevat Tuulijoen lähdejärvi Tuulijärvi ja siitä koilliseen sijaitseva Lieksanjoen lähdejärvi Lieksajärvi (ven. Лексозеро, Leksozero), jonka rannalla sijaitsee Repolan taajama. Järvistä Tuulijärvi laskee Lieksanjokeen Venäjän puolelta alkunsa saavaa Tuulijokea pitkin, joka yhtyy Lieksanojoen laajentumana olevaan Polvijärveen Ruunaanjärven alapuolella Suomen puolella. Lieksanjoen varsinaisena lähdejärvenä olevan Lieksanjärven lasku-uomana taas on Lieksanjoen Venäjän puolelta laskeva ylin jokiosuus Ruunaanjärven yläpuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lieksanjoki Wikimedia Commonsissa
Libanonin historia

Libanonin historia alkaa tuhansien vuosien takaa muinaisesta Foinikiasta, jonka ydinalueita nykyinen Libanon oli. Rooma valloitti alueen 64 eaa. ja nykyinen Beirut on roomalaisten perustama. Yhtenäisen Rooman hajottua Välimeren itärannikosta tuli osa Bysantin valtakuntaa. 600-luvulla Bysantti vetäytyi sieltä, ja valta siirtyi beduiinipaimentolaisille, joiden perustama arabivaltakunta alkoi tunnustaa islaminuskoa. Kristinusko säilyi silti valtauskontona nykyisen Libanonin alueella. Välimeren rannikolle perustettiin useita ristiretkivaltiota 1000-luvulta alkaen, kunnes koko alue siirtyi osaksi Osmanien valtakuntaa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Libanonista tuli Ranskan mandaattialue. Libanon itsenäistyi vuonna 1943. Vielä tällöin enemmistö asukkaista oli kristittyjä. Vuosina 1975–1990 Libanonissa käytiin sisällissota.
Varhaiset vaiheet

Nykyinen Libanon oli yksi muinaisten foinikialaisten pääalueista. Tämän purjehtijakansan kulttuuri kukoisti noin 2700–500 eaa. Tämän ajan lopulla alueen valloittivat ensin assyrialaiset, myöhemmin babylonialaiset ja Persia. Aleksanteri Suuri valloitti Tyroksen vuonna 332 eaa. Aleksanterin kuoleman jälkeen se jäi seleukideille. Rooma valtasi sen ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Alue oli Rooman valtakunnassa osa Syyrian maakuntaa. Rooman valtakunnan hajottua se kuului Itä-Rooman alueisiin aina islamilaisvalloitukseen asti. Kristinusko levisi maahan Galileasta, ja islamin vaikutus lisääntyi kuin Umaijadit perustivat pääkaupunkinsa läheiseen Damaskokseen.
Keskiajalla Libanon oli tärkeällä risti­retki­reitillä. Ensim­mäisen risti­retken reitti kulki maan läpi, ja se kuului eri ristiretkivaltioihin aina 1400-luvulle asti, jolloin Egyptin Mamelukit valloittivat sen. Mamelukkien valta päättyi Osmanien valtakunnan valloitukseen. Libanonvuoristo oli monien vainottujen ryhmien pakopaikka. Osmanien valtakunnan aikana se oli maroniitti­kristittyjen autonominen maakunta.
Osmanien valtakunta hajosi ensimmäisen maailman­sodan jälkeen, jolloin Kansainliitto antoi Libanonin ja Syyrian Ranskan mandaattialueiksi. Libanonvuoriston lisäksi maahan liitettiin Pohjois-Libanon, Etelä-Libanon ja ennen Syyrian kuulunut Biqan maakunta. Rajat vedettiin siten että kristityt jäivät maassa enemmistöksi. 23. toukokuuta 1926 hyväksyttiin Libanonin tasavallan perustuslaki, joka jakoi poliittisen vaikutusvallan eri ryhmien välille. Vuoden 1932 väestönlaskennan mukaan kristittyjä oli 52,8 prosenttia, eikä uutta virallista väestönlaskentaa ole sen jälkeen tehty. Sen perusteella kristityt saivat parlamenttipaikkoja kuuden suhteessa viiteen.
Toinen maailmansota ja itsenäisyys

Vuonna 1940 edelleen Ranskan hallinnassa ollut Libanon siirtyi Vichyn Ranskalle. Kesäkuussa 1941 sen valloittivat Vapaan Ranskan ja brittiläiset joukot, ja maa julistettiin itsenäiseksi 26. maaliskuuta ja mandaatti päättyneeksi. Ranskalaiset kuitenkin pidättivät uuden hallituksen, ja heidän vapauttamistaan 22. marraskuuta 1944 pidetään maan itsenäisyyspäivänä. Ranska suostui siirtämään vallan Libanonin hallitukselle 1. tammikuuta 1944 lähtien ja ranskalaiset joukot vetäytyivät maasta 1946.
Libanon osallistui Israelin vastaiseen sotaan 1948 ja solmi sen kanssa aselevon 23. maaliskuuta 1949.
Libanonin talous kasvoi voimakkaasti arabimaiden öljykaupan ja Libanonin aseman pankkitoiminnan keskuksena myötä. Maan ensimmäinen presidentti Bechara el-Khoury joutui eroamaan 1952 korruptioskandaalin myötä. Häntä seurasi Camille Chamoun.
Vuonna 1956 välit Egyptiin kiristyivät, kun Libanon ei tuominnut Egyptiin hyökänneitä länsivaltoja. Sunnipääministeri Rashid Karami tuki Chamounia. Etenkin maan muslimit toivoivat liittymistä arabinationalistien Egyptin ja Syyrian perustamaan Yhdistyneeseen arabitasavaltaan, kun taas kristityt kannattivat yhteyksiä länteen. Nasseria kannattavien muslimien kapina ja Irakin länsimielisen monarkian kaatuminen 1958 saivat Chamounin pyytämään 14. heinäkuuta 1958 apua Yhdysvalloilta. Tammikuussa 1957 julistetun Eisenhowerin doktriinin mukaan Yhdysvallat lähettäisi talous- ja sotilasapua Lähi-idän maihin Neuvostoliiton vaikutuksen vastapainoksi. Operaatio Blue Batin myötä yhdysvaltalaiset miehittivät Beirutin lentokentän, satamat ja kaupunkiin johtavat tiet. Operaatio oli menestys ja joukot vetäytyivät jo samana vuonna.
1960-luvulla etenkin Beirut ja sen ympäristö rikastuivat matkailun ja pankkitoiminnan ansiosta ja Libanon tuli tunnetuksi "Lähi-idän Sveitsinä" ja Beirut "Lähi-idän Pariisina." Muut osat maasta pysyivät kuitenkin köyhinä. Libanon ei osallistunut vuoden 1967 Israelin sotaan, mutta joutui osallisiksi sen seurauksista kun palestiinalaispakolaiset alkoivat käyttää maata tukikohtanaan Israelin vastaisessa toiminnassa. 28. joulukuuta 1968 Israel hyökkäsi Beirutin lentokentälle ja tuhosi 13 lentokonetta kostoksi palestiinalaisten PFLP:n iskusta israelilaiseen koneeseen Ateenan kentällä.
Marraskuussa 1969 armeijan komentaja Emile Bustani ja Palestiinan vapautusjärjestö PLO:n puheenjohtaja Jasser Arafat solmivat Kairossa salaisen sopimuksen, joka salli palestiinalaisten leirien perustamisen Libanoniin. Jordanian vuoden 1970 "mustan syyskuun" jälkeen PLO:n johto ja Arafat siirtyivät Libanoniin. 10. huhtikuuta 1973 Israelin kommandot hyökkäsivät Beirutiin ja tappoivat kolme palestiinalaisjohtajaa. Tämä johti seuraavana päivänä Libanonin hallituksen eroon. Palestiinalaisongelman myötä muslimien ja kristittyjen välit kiristyivät. Libanonilaiset uskoivat myös Israelin ajaneen kodeistaan ajetut palestiinalaiset Libanoniin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Libanonin historia Wikimedia Commonsissa
Aasian valtioiden historia
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Afganistan |  Arabiemiraatit |  Armenia |  Azerbaidžan |  Bahrain |  Bangladesh |  Bhutan |  Brunei |
|  Etelä-Korea |  Filippiinit |  Georgia |  Indonesia |  Intia |  Irak |  Iran |  Israel |
|  Itä-Timor |  Japani |  Jemen |  Jordania |  Kambodža |  Kazakstan |  Kiina |  Kirgisia |
|  Kuwait |  Laos |  Libanon |  Malediivit |  Malesia |  Mongolia |  Myanmar |    Nepal |
|  Oman |  Pakistan |  Palestiina |  Pohjois-Korea |  Qatar |  Saudi-Arabia |  Singapore |  Sri Lanka |
|  Syyria |  Tadžikistan |  Taiwan |  Thaimaa |  Turkki |  Turkmenistan |  Uzbekistan |  Venäjä |
|  Vietnam |  Hongkong |  Macao |  |  |  |  |  |
Foinikian kartta
Syyrian ja Libanonin ranskalainen mandaatti vuonna 1922.
Libanonin eri ryhmien hallussa olleet alueet vuonna 1976. Vaaleanpunainen, kristityt. Vaaleanvihreä, palestiinalaiset. Tummanvihreä, Syyrian armeija.
Libanonin sisällissotaan liittyvä kartta (1983). Vihreä = Syyrian arabiarmeija, punainen = Libanonin joukot, keltainen = Israelin joukot, sininen = YK:n rauhanturvaajat.
Libanonin uskonnolliset ryhmät sijoitettuna Mount Lebanonin (1862-1917) rajoihin.