stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Historia > Partisaanit

Valko-Venäjän luonto on suurimmalta osaltaan metsää ja suota. Se tarjoisi suojaa sissisodankäyntiä harjoittaneille partisaaneille. Aluksi partisaanit saattoivat vainota siviilejä ja pakottaa nämä luovuttamaan elintarvikkeita ja vaatteita. Kun paikallinen väestö alkoi pettyä saksalaisiin, nämä alkoivat antaa partisaaneille tiedustelutietoa ja näiden tarvitsemia varusteita.
Ensimmäinen sotatalvi oli partisaaneille tukala. Vuoden 1942 loppuun mennessä partisaanit olivat valloittaneet jo kolmasosan Valko-Venäjän alueesta ja vuoden 1943 aikana jo yli puolet. Saksalaisten vetäytyessä partisaanit estivät monilla paikkakunnilla saksalaisia tuhoamasta rakennuksia ja liikenneyhteyksiä. Neuvostoliiton sankarin arvonimellä ja kunniamerkillä palkittiin sodan jälkeen 475 valkovenäläistä.
Maan länsiosissa partisaanit ajautuivat keskinäisiin taisteluihin. Vuosina 1942–1944 länsiosissa toimi Krajevin sissiarmeija, jonka tavoitteena oli vapauttaa Puola vuoden 1939 rajojen alueella. Vuoteen 1943 asti neuvostomieliset partisaanit ja Krajevin armeija tekivät yhteistyötä, mutta neuvostohallituksen katkaistua suhteet Puolan Lontoon-hallitukseen, ryhtyivät partisaanit taistelemaan keskenään.
Neuvostomielisiä partisaaneja on syytetty siviileihin kohdistuneista raakuuksista. Neuvostopartisaanien toiminta näytti noudattaneen tiettyä logiikkaa: surmaamalla saksalaissotilas kylän lähettyvillä saatiin saksalaiset tuhoamaan kylä. Kylän asukkaiden oli pakko paeta metsään ja monet asukkaista saatiin liittymään partisaaneihin. Partisaaneissa oli myös juutalaisia taistelijoita. Heitä arvioidaan olleen noin 15 000. Heidän osuuttaan pyrki neuvostoliittolainen historiantutkimus vähättelemään ja peittelemään.
Saksalaiset pitivät Valko-Venäjää lähinnä epämääräisenä maantieteellisenä terminä, eivätkä pyrkineet käyttämään hyväkseen väestön tuntoja. Pääasiassa siksi, että valkovenäläinen identiteetti ja kansallistunto oli väestön keskuudessa heikko. Vasta miehityshallinnon johtaja Kuben murhan ja Stalingradin tappion jälkeen ja partisaanien saavuttaman menestyksen vuoksi natsi-Saksa alkoi hyödyntää valkovenäläistä patriotismia. Huhtikuuhun 1944 mennessä koottiin saksalaisten alaisuudessa Valko-Venäjän alueelliset puolustusjoukot, johon värvättiin 21 000 jäsentä. Saksalaisten johtamassa Valkovenäläisessä nuorisoliitossa oli 90 000 jäsentä. Neuvostoliittolaiset pidättivät myöhemmin noin 100 000 valkovenäläistä yhteistoiminnasta vihollisen kanssa.
Historia > Partisaanit > Kansallismielinen liikehdintä

Saksalaismiehityksen vastareaktiona nähtiin myös länsimielistä, valkovenäläiskansallista liikehdintää. 27. kesäkuuta 1944, saksalaismiehityksen loppuvaiheessa Minskissä kokoontui Yleisvalkovenäläinen kongressi. Se vahvisti Valko-Venäjän kansallisen tasavallan itsenäisyysjulistuksen ja kiisti Saksan, Puolan ja Neuvostoliiton tekemien Valko-Venäjää koskevien sopimusten laillisuuden.
Perustettiin Valko-Venäjän keskusrada, jonka presidentiksi tuli Radaslau Astrouski. Keskusrada julistautui Valko-Venäjän ainoaksi lailliseksi hallitukseksi ja lähetti Adolf Hitlerille sähkeen, jossa ilmoitti vastustavansa neuvostokommunismia. Pian tämän jälkeen neuvostojoukot valtasivat Minskin.
Valko-Venäjällä toimi saksalaismiehityksen aikana myös kansallismielisiä partisaaneja.
Historia > Jälleenrakennusaika

Sodan jälkeen 1945 Puola joutui muodollisestikin luovuttamaan Neuvostoliiton vuonna 1939 ja uudelleen 1944 valtaaman itäisen alueensa, jonka pohjoisosa siirtyi virallisestikin Valko-Venäjälle.
Toinen maailmansota oli Valko-Venäjälle väestökatastrofi. Lähes kaikki juutalaiset oli surmattu ja kaikkiaan väkiluku väheni lähes neljänneksen. Väkiluku oli sotaa edeltäneellä tasolla vasta 1970-luvulla.
Valko-Venäjän perustuslakiin tehtiin vuonna 1945 muutoksia, joiden seurauksena se kykeni joissakin asioissa toimimaan Neuvostoliitosta erillisenä ulkopoliittisena subjektina. Tämän vuoksi Neuvostoliiton lisäksi Valko-Venäjä ja Ukraina olivat erikseen Yhdistyneiden Kansakuntien jäseniä sen perustamisesta lähtien, eräänlaisena vastineena Ranskalle ja Britannialle. Käytännössä erityisasemalla ei ollut minkäänlaista merkitystä eikä Valko-Venäjä Neuvostoliitossa tosiasiallisesti harjoittanut itsenäistä ulkopolitiikkaa.
Sodan Valko-Venäjälle aiheuttamat tuhot olivat jopa Neuvostoliiton mittakaavassa valtavat. 209 kaupunkia ja 9 200 kylää oli tuhottu kokonaan, 1,5 miljoonaa ihmistä asui kellareissa, vajoissa tai korsuissa. Ruokatilanne oli vaikea ja vuoden 1946 kuivuus oli aiheuttaa nälänhädän. Vaatteista ja jalkineista oli puutetta ja eräillä seuduilla elettiin lähes luontaistaloudessa. Yhdistyneet kansakunnat toimitti Valko-Venäjälle ruoka-apua. Siitä ei mainittu tiedotusvälineissä sanaakaan. Suurin osa avusta päätyi puolue-eliitin ruokapöytään.
Koska kaupungit olivat suurelta osin tuhottuja, ne rakennettiin uudelleen Moskovasta tulleiden määräysten mukaan. Esimerkiksi Minskin vanhasta katuverkostosta on jäljellä hyvin vähän ja kaupungin keskustaa leimaa stalinistinen klassismi. Jälleenrakentaminen toi kaupunkeihin paljon venäläistä työvoimaa jonka johdosta ne alkoivat venäläistyä. Lisäksi moni perhe lopetti valkovenäjän käyttämisen kodin ulkopuolella.
Kaikista ylipääsemättömiltä tuntuneista vaikeuksista huolimatta Valko-Venäjän talous lähti nopeasti nousuun. Talous oli pääosiltaan jälleen rakennettu vuoteen 1950 mennessä. Kansalaisten mielissä tämä oli hyvää aikaa, jolloin tapahtui selvä muutos kohti parempaa elintasoa.
Teollisuustuotannon jälleenrakentaminen tähtäsi aluksi energiantuotannon ja koneteollisuuden nopeaan uudistamiseen. Maahan hankittiin myös uusia teollisuusaloja, kuten traktori- ja autoteollisuutta. Teollisuuden painopiste siirtyi raskaaseen teollisuuteen. Maataloudessa toteutettiin entisten Puolaan kuuluneiden alueiden nopea kollektivisointi. Länsiosien asukkaita pidettiin epäluotettavina eikä heitä nimitetty johtotehtäviin. Taloutta nostivat myös erilaiset työläisille tarkoitetut kilpailut, joissa pyrittiin säästämään raaka-aineita ja tehostamaan tuotantoa.
Historia > Stalinismin huippukausi

Jälleenrakennusvuosiin 1945–1953 osui myös stalinismin huippukausi. Monien muiden neuvostokansalaisten tavoin myös valkovenäläiset olivat luulleet elämän vapautuvan sodan päätyttyä. Näin ei kuitenkaan käynyt. Sotavankeudesta palanneet valkovenäläiset miehet joutuivat kotimaassaan pakkotyöleirille. Miehitetyillä alueilla asuneita pidettiin epäilyttävinä. Miehitetyllä alueella lapsuudessaan asuneelta saatettiin evätä nuorena aikuisena opiskelupaikka. Menettely oli käytössä neljäkymmentä vuotta.
Valko-Venäjän NKVD:n johtaja piti kaikkia sotavankeina olleita ja partisaanitoimintaan osallistumattomia pettureina. Vankilaan joutui myös kansallismielisesti ajattelevia. Otettiin käyttöön ajatus ”menneisyyden nationalistisesta ihannoinnista”, millä tuomittiin historiallinen totuus Valko-Venäjän valtion keskiaikaisista juurista. Lisäksi haluttiin juuria valkovenäläinen nationalismi, kosmopoliittisuus ja porvarillisuus. Muusikoita ja kirjailijoita vangittiin. Kulttuurielämä alistettiin Stalinin henkilöpalvonnalle.
Osana sortotoimenpiteitä olivat karkotukset. Valkovenäläisiä karkotettiin Karjalais-suomalaiseen neuvostotasavaltaan ja Siperiaan työskentelemään kaivoksissa, rakennuksilla ja metsätöissä. Valko-Venäläisten karkotukset jatkuivat vielä Stalinin kuoleman jälkeen. Karkotuksia tehtiin, vaikka maa poti työvoimapulaa. Älymystön surmaamisella ja nuorison karkottamisella pyrittiin varmistamaan maan kuuliaisuus neuvostojärjestelmälle.
Historia > Suojasää

Nikita Hruštšov tuli vuonna 1956 Stalinin kuolemaa seuranneen valtakamppailun jälkeen Neuvostoliiton johtajaksi. Hänen johtokaudellaan pyrittiin selvittämään ja hyvittämään hallinnon tekemiä rikoksia. Tuhansien 1920–1950-luvuilla syyttöminä teloitettujen ja vangittujen maine palautettiin. Armahdus ei kuitenkaan koskenut kaikkia.
Valko-Venäjän johtoon nousi kansan itselleen läheisinä pitämiä partisaanijohtajia. Valko-Venäjän neuvostotasavallan johtoon nousi ensimmäinen valkovenäläinen Kirill Mazurau. Hän ei ollut Hruštšovin vankkumaton kannattaja vaan vastusti useita tämän lähettämiä määräyksiä. Mazurau johti Valko-Venäjää vuodet 1956–1965. Kun Hruštšov vieraili Minskissä, piti Mazurau illallisilla puheen valkovenäjäksi. Tuohtunut vieras oli todennut että ei ollut ymmärtänyt mitään ja tavatessaan yliopisto-opiskelijoita, hän vaati siirtymistä pelkkään venäjään, sillä monikielisyys hidasti kommunismin edistymistä.
1950-luku toi mukanaan kiihtyvän kaupungistumisen. Juutalaisten häviäminen kaupungeista loi niihin työvoimatarpeen. Valkovenäjänkielinen maalaisnuoriso alkoi muuttaa kaupunkeihin ja teki ensi kertaa historiassa kaupungeista valkovenäläisiä. Minskiä sen sijaan venäläistettiin.
Historia > Talouskasvu ja elintason nousu

Vuonna 1966 Neuvostoliiton johtajaksi nousi Leonid Brežnev, jonka aikakautta on kuvailtu pysähtyneeksi, kasvavan tyytymättömyyden ja taloustaantuman ajaksi. Valko-Venäjän talous sen sijaan kasvoi, toisin kuin muualla Neuvostoliitossa.
Kansan muistikuvissa parantunut elämä oli Piotr Mašeraun ansiota. Mašerau oli sodan aikana ollut partisaanijohtaja ja tasavallan johtajana hän vastusti korruptiota. Lisäksi häntä kiinnosti talous ja hän oli taitava saamaan yleisliittolaisesta budjetista Valko-Venäjän kehittämiseen.  Mašerau kuoli auto-onnettomuudessa ja kansa suri syvästi johtajaansa. Auto-onnettomuutta on pidetty myöhemmin järjesteltynä. Monien mielestä hänen vuoteen 1980 kestänyt aikansa oli lähestulkoon myyttistä kulta-aikaa. Mašerauta on myös kritisoitu. Häntä on pidetty puhdasoppisena kommunistina, joka myötäili liikaa Moskovaa. Hänen kaudellaan myös valkovenäjän kieli eli laskukauttaan eikä hän ollut juurikaan kiinnostunut kulttuurista. Vallinneen venäläistämispolitiikan johdosta hänen kaudellaan vain 10% Minskin koululaisista sai opetusta valko-venäjäksi.
Valko-Venäjän elintaso kasvoi 1960–1970-luvuilla huomattavasti. Sen talouskasvu ylitti Neuvostoliiton muiden tasavaltojen keskiarvon. Maahan perustettiin uusia teollisuuden haaroja, kuten radiotekniikkaa, öljynjalostusta ja laiteteollisuutta. Minsk kuului Neuvostoliiton nopeimmin kasvaviin kaupunkeihin. Lisäksi maahan perustettiin myös aseteollisuutta. Televisio alkoi yleistyä. Sosiaaliohjelmia parannettiin. 1980-luvun koittaessa naapurineuvostotasavaltojen asukkaat katselivat Valko-Venäjän elintarvike- ja kulutustavararunsautta kateudella.
Maataloutta vaivasivat ongelmat. Viljelysmaan pinta-alaa pyrittiin kasvattamaan kuivattamalla soita ja kosteikkoja. Kaikin osin kuivatus ei onnistunut ja uudet pellot jäivät heikkotuottoisiksi. Liiallinen lannoitteiden käyttö alkoi haitata ympäristöä. Maatalous alkoi kärsiä työvoimapulasta, sillä nuoriso muutti paremman elämän perässä kaupunkeihin.
1980-luvulle tultaessa osa kansalaisista alkoi huomata elävänsä maassa, joka oli vaikeuksissa ja jonka järjestelmää oli vaikea ymmärtää. Suurin osa ihmisistä kuitenkin uskoi elämänsä olevan parantumassa. Valko-Venäjä oli edelleen neuvostotasavaltojen menestystarina. 1900-luvun alkaessa oli maa Euroopan puoleisen Venäjän köyhintä aluetta. Jälleenrakennuksesta oli alkanut pitkä nousu kohti parempia elinolosuhteita.
Ulkopuolisille Valko-Venäjä näyttäytyi erittäin vanhoillisen puolue-eliitin ja nostalgisesti menneisyyteen suhtautuneen pienilukuisen isänmaallisen opposition maana.
Historia > Tyytymättömyyden kasvu ja perestroika

Neuvostoliitto miehitti Afganistanin joulukuussa 1979 osana kylmää sotaa. Neuvostoliitto juuttui pitkään ja uuvuttavaan sotaan, jonne lähetettiin myös valkovenäläisiä miehiä. Afganistanin sodassa kuoli 770 valkovenäläistä ja moni mies teki itsemurhan välttääkseen sotaan joutumisen. Sota nostatti hiljalleen nousevaa tyytymättömyyttä, sillä kansa ei voinut käsittää sen syitä.
Mihail Gorbatšov nousi Neuvostoliiton johtajaksi vuonna 1985 ja aloitti glasnost- ja perestroikaohjelmansa. Heti seuraavana vuonna astui esiin joukko valkovenäläisen älymystön edustajia, jotka lähettivät Gorbatšoville kirjeen missä ilmaisivat huolensa maan kielen ja kulttuurin kohtalosta. Huolimatta kauniista juhlapuheista oli valkovenäjän kielen asemaa systemaattisesti huononnettu vuodesta 1945 alkaen. Kirjettä ei Moskovassa otettu juuri mitenkään muuten huomioon kuin että osa sen allekirjoittajista vangittiin. Kirjettä on pidetty merkittävänä: kävi ilmi että myös kaikkein kuuliaisimpana pidetyssä tasavallassa oli merkittävää tyytymättömyyttä.
Vuonna 1986 tapahtui Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus. Valkovenäläisissä nousi suuttumuksen aalto kun heille selvisi, että valtiovalta ei ollut hoitanut onnettomuuden seurauksia juuri mitenkään. Vasta vuonna 1989 kansalaisille ilmeni, että 70 % radioaktiivisesta laskeumasta oli tullut Valko-Venäjälle. Maan johtoa syytettiin liiasta nöyristelystä Moskovan edessä mikä puolestaan vaaransi kansakunnan oman edun.
Kun hallinto selvitteli Tšernobylin skandaalia, oltiin pian kiinni toisen skandaalin selvittelyissä. Mies nimeltä Zjanon Paznjak löysi Kurapatysta, 12 kilometriä Minskistä pohjoiseen, joukkohautoja. Hyvin pian selvisi, että kyseessä oli Stalinin hallintokauden aikana NKVD:n surmaamien valkovenäläisten joukkohautoja. Hallinto yritti selvitellä ja peitellä asiaa ja nimitellä haudat löytänyttä Paznjakia fasistiksi. Tutkimukset osoittivat että surmat oli tehty vuosina 1937–1941 ja arviot Kurapatyssa surmatuista vaihtelevat 100 000–300 000 hengen välillä.
Zjanon Paznjak ryhtyi vuonna 1988 perustamaan yhdessä kirjailija Vasil Bykaun kanssa perustamaan uutta kansalaisjärjestöä nimeltä ”Valko-Venäjän martyrologia”, jonka tarkoituksena oli muistaa maansa stalinismin uhreja. Se ei kuitenkaan koskaan noussut yhtä voimakkaaksi kuin Venäjän vastaava Memorial-järjestö. Monet ”kansanvihollisina” aikoinaan tuomittujen vanhempien lapset vaativat oikeudenkäyntiä, jossa vainoojat tuomittaisiin.
Valko-Venäjän omaa kulttuuria ja kieltä elvyttämään perustettiin valkovenäläisen humanistin Frantsysk Skarynan nimeä kantava seura vuonna 1989.
Taloudessa meni 1980-luvun lopulla vielä suhteellisen hyvin. Valko-Venäjän tehtaiden koneita oli uusittu ja niiden tuotanto meni pääosin vientiin ja muihin neuvostotasavaltoihin.
Historia > Kohti itsenäisyyttä

Kurapatyn joukkohaudat löytänyt Paznjak perusti yhdessä muiden aktivistien kanssa Valko-Venäjän kansanrintaman (BNF). Kansanrintaman tarkoituksena oli painostaa viranomaisia Tšernobylin tuhojen hoitamisessa ja kielikysymyksessä. BNF näytteli merkittävää osaa itsenäistymiskehityksessä. Kansanrintaman toiminta painottui maan pääkaupunkiin Minskiin.
Kansanrintama politisoitui ja vuoteen 1990 mennessä se muodosti avoimen vastavoiman kommunisteille. Maaliskuussa 1990 pidettiin Valko-Venäjän korkeimman neuvoston vaalit. Kommunistit saivat enää 86 % prosenttia äänistä loppujen mennessä kansanrintamalle. Kansanrintaman saamat 14 % osoittautuivat kuitenkin tärkeämmiksi, sillä muiden neuvostoliittolaisten kommunistien tavoin olivat myös valkovenäläiset toverit hajallaan ja tuuliajolla.
Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen johdosta elokuussa 1991 Valko-Venäjän korkein neuvosto kokoontui kansanrintaman pyynnöstä ensimmäiseen erikoisistuntoonsa. Toinen erikoisistunto pidettiin 17.–19. syyskuuta. Siinä päätettiin muuttaa valtion nimi Valko-Venäjän tasavallaksi. Puheenjohtajaksi tuli Stanislav Šuškevitš, joka johti maata vuoteen 1994.
Joulukuun 8. päivänä 1991 Valko-Venäjän, Ukrainan ja Venäjän johtajat allekirjoittivat Belavežan sopimuksen Itsenäisten valtioiden yhteisön IVY:n perustamisesta. Tämä tarkoitti Neuvostoliiton hajoamista. Valko-Venäjä oli nyt itsenäinen valtio.
Valko-Venäjän puoluejohtajat

Valko-Venäjän kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri oli käytännössä neuvostotasavallan korkein johtaja.
Aleksandr Miasnikian 1919 (puheenjohtaja)
Vincas Mickevičius-Kapsukas 1919–1920 (Liettuan ja Valko-Venäjän kommunistisen puolueen puheenjohtaja)
Jefim Genkin 1920–1921 (toimeenpaneva sihteeri)
Vilhelms Knoriņš 1921–1922 (toimeenpaneva sihteeri), 1927–1928
Wacław Bogucki 1922–1924 (toimeenpaneva sihteeri)
Aleksandr Asatkin-Vladimirski 1924 (toimeenpaneva sihteeri)
Aleksandr Krinitski 1924–1925
Nikolai Goloded 1925–1927
Jan Gamarnik 1928–1930
Konstantin Gei 1930–1932
Nikolai Gikalo 1932–1937
Vasily Šarangovitš 1937
Jakov Jakovlev 1937 (vt.)
Aleksei Volkov 1937–1938 (vt.)
Panteleimon Ponomarenko 1938–1947 (poissa miehityksen takia 1941-1944)
Nikolai Gusarov 1947–1950
Nikolai Patolitšev 1950–1956
Kirill Mazurau 1956–1965
Pjotr Mašerov 1965–1980
Tihon Kiseljov 1980–1983
Nikolai Sljunkov 1983–1987
Jefrem Sokolov 1987–1990
Anatoli Malofejev 1990–1991
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta Wikimedia Commonsissa
Neuvostotasavallat
Venäjän SFNT
Ukrainan SNT
Kazakkien SNT
Uzbekistanin SNT
Valko-Venäjän SNT
Azerbaidžanin SNT
Georgian SNT
Moldavian SNT
Liettuan SNT
Kirgiisien SNT
Tadžikistanin SNT
Armenian SNT
Latvian SNT
Turkmenistanin SNT
Viron SNT
Lyhytikäiset
Karjalais-suomalainen SNT
Transkaukasian SFNT
Abhasian SNT
Horezmin SNT
Buharan SNT
Näkymä Kurapatyn metsästä. Tähän aivan Minskin kehätien pohjoispuolella olevaan metsään haudattiin 100 000–250 000 suuren terrorin uhria vuosina 1937–1941.
Valko-Venäjällä muisteltiin vuonna 2019 100 vuota aiemmin syntynyttä neuvostotasavaltaa postimerkillä.
Rami Saari

Rami Saari vuonna 2005.
Rami Saari (s. 1963 Petah Tikva, Israel) on israelilais-argentiinalais-suomalainen runoilija, kääntäjä, kielitieteilijä ja kirjallisuuskriitikko. Saari, joka on ollut Suomen kansalainen vuodesta 1988 lähtien, on opiskellut ja opettanut hepreaa, seemiläisiä kieliä ja suomalais-ugrilaista kielentutkimusta muun muassa Helsingin, Budapestin ja Jerusalemin yliopistoissa. Hänen väitöskirjansa maltan kielen prepositioista julkaistiin Jerusalemissa vuonna 2003.
Elämäkerta

Saaren äiti on argentiinalainen ja isä oli romanialainen. Saari itse on Argentiinan, Israelin ja Suomen kansalainen.
Vuoteen 2021 mennessä Saarelta on ilmestynyt kaksitoista runoteosta. Hän on kääntänyt hepreaksi kymmeniä teoksia – sekä runoutta että proosaa – suomen, albanian, espanjan, katalaanin, kreikan, portugalin, turkin, unkarin ja viron kielistä.
Saaren itsensä valikoima kokoelma Sateen jalkapohjat ilmestyi suomeksi vuonna 2023. Runot on kääntänyt Minna Tuovinen. Vesa Rantama iloitsee Helsingin Sanomissa suomennoksesta: "Nyt saatu antologia Sateen jalkapohjat on suomeksi lukevien suuri ilo," sillä sitä ennen vain yksittäisiä runoja on suomeksi voinut lukea lehdistä.
Vuosina 2002-2006 Saari toimitti Israelin osastoa kansainvälisellä runoussivustolla osoitteessa www.poetryinternational.org, ja vuodesta 2005 lähtien hän on toimittanut Ha-kibbutz ha-meuchadin kustantamossa kirjasarjaa, joka on julkaissut lähinnä Pohjoismaiden ja Baltian maiden kirjallisuutta. Työstään kirjallisuuden saralla hän sai vuosina 1996 ja 2003 Israelin valtion tunnustuspalkinnon, ja vuonna 2006 hänelle myönnettiin Tchernikhovsky-kääntäjäpalkinto. Vuonna 2010 hän sai Heprean kielen akatemian palkinnon heprean kieltä ja kirjallisuutta rikastuttaneista runoistaan ja käännöksistään.
Vuonna 2010 Saari sai Suomen valtion ulkomaisen kääntäjäpalkinnon. Vuonna 2014 hän toimi Helsingin yliopistossa Lähi-idän tutkimuksen lehtorin sijaisena, ja vuonna 2015 hän vietti Suomessa kevätlukukauden Helsinki Collegium for Advanced Studies -yksikön vierailevana kirjailijana. Saari on toiminut useita kertoja Helsingin seudun kesäyliopiston nykyheprean opettajana.
Saaren runokirjoja julkaistiin mm. Albaniassa, Brasiliassa, Espanjassa ja Kreikassa. Vuonna 2023 Kustannusliike Parkko julkaisi Minna Tuovisen kääntämän ja Anni Sumarin toimittaman laajan valikoiman Saaren runoudesta. Kirja, nimeltään "Sateen jalkapohjat", sisältää suomennettuja runoja miltei kaikista Saaren hepreankielisistä kirjoista. Näytteitä siitä löytyy muun muuassa runoilijan nettisivuston suomenkielisestä osasta.
Käännökset

Suomen kielestä hän on hepreantanut seuraavat 29 teosta:
Juhani Aho: Juha
Juhani Aho: Rautatie
Joel Haahtela: Katoamispiste
Paavo Haavikko: Äänestän kevättä (runoantologia)
Pentti Holappa: Ankkuripaikka
Uuno Kailas: Ovi uneen
Daniel Katz: Kun isoisä Suomeen hiihti
Eeva Kilpi: Perhonen ylittää tien
Eino Leino: Mesikämmen. Musti
Eeva-Liisa Manner: Kirkas, hämärä, kirkas
Veijo Meri: Manillaköysi
Timo K. Mukka: Kyyhky ja unikko
Timo K. Mukka: Laulu Sipirjan lapsista
Timo K. Mukka: Tabu. Vuoden viimeisistä päivistä
Nuorten suomalaisten runoilijoiden hepreankielinen antologia, Armoa ja metsiä - Saaren laatimaan ja kääntämäan antologiaan kuuluu seuraavien runoilijoiden tuotantoa: Pekka Kytömäki, Vilja-Tuulia Huotarinen, Henriikka Tavi, Risto Oikarinen, Heli Slunga, Harri Hertell, Aura Nurmi, Linda Huhtinen, Erkka Filander ja Sami Vähäkangas. Kirjan kustantaja on Jerusalemissa toimiva Carmel Publishing House ja antologia julkaistiin vuonna 2020.
Sofi Oksanen: Puhdistus
Arto Paasilinna: Jäniksen vuosi
Arto Paasilinna: Paratiisisaaren vangit
Arto Paasilinna: Ulvova mylläri
Eila Pennanen: Pientä rakkautta
Raija Siekkinen: Saari. Tekohengitystä
Pajtim Statovci: Kissani Jugoslavia
Eeva Tikka: Pojan paluu
Eeva Tikka: Lohikäärmekylpy
Sirkka Turkka: Nopeasti, yksin ja nyt
Sirkka Turkka: Syvällä metsän sisällä
Sirkka Turkka: Koirien kirkkoa
Mika Waltari: Fine van Brooklyn / Kuun maisema
Mika Waltari: Vieras mies tuli taloon
Kaikkiin yllä mainittuihin käännöksiinsä Saari on kirjoittanut kääntämiensä kirjailijoiden esittelyt, teosten johdannot tai jälkisanat. Edellä mainittujen teosten lisäksi Saari on kääntänyt sanoma- ja aikakauslehtiin myös seuraavien suomalaisten kirjailijoiden tuotantoa: Juhani Ahvenjärvi, Paavo Haavikko, Pentti Holappa, Antti Hyry, Helvi Juvonen, Riina Katajavuori, Aleksis Kivi, Kai Laitinen, Eeva-Liisa Manner, Hannu Mäkelä, Lauri Otonkoski, Tommi Parkko, Toivo Pekkanen, Pentti Saarikoski, Frans Eemil Sillanpää, Helena Sinervo, Eira Stenberg, Anni Sumari, Eino Säisä, Antti Tuuri, Johanna Venho, Jukka Viikilä, Lauri Viita ja Merja Virolainen. Kattava näyte Saaren kääntämästä suomenkielisestä runoudesta löytyy runoilijan hepreankielisestä nettisivusta ja vastaava näyte suomenkielisestä proosasta.
Tuotanto

Katso, olen löytänyt kotini, 1988
Miehiä risteyksessä, 1991
Uhkarohkean kivun reitti, 1997
Elämän kirja, 2001
Niin paljon sotaa, 2002
Viides šogun, 2005
Vuosien renkaat, 2008
Johdatus sukupuolen kielitieteeseen, 2013
Kavafiksen poikia ja lapsenlapsia, 2015
Viisveisaala viestittää, 2016
Tohtori Josefa matkustaa sananlaskuineen, 2019
Sielun entsyymejä ja säännöllistettyjä aikoja, 2021
Ajan loputtomuuden kynnyksellä, 2024
Saatanallinen paniikki

| Saatanallinen paniikki |
| --- | --- |

Kirjailija:  Katri Ylinen
Kieli:  suomi
Genre:  tietokirjallisuus
Kustantaja:  Kosmos
Julkaistu:  2024
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  387
ISBN:  978-952-352-275-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Saatanallinen paniikki on Katri Ylisen vuonna 2024 ilmestynyt tietokirja, jonka on julkaissut Kosmos-kustantamo. Teos käsittelee Suomen 1990-luvun saatananpalvontapaniikkia.
Kustantamon kuvauksen mukaan ”Tarina kulkee Mustasta raamatusta metallimusiikkiin ja Poliisi-tv:stä psykoterapiaan, kunnes kertoja löytää itsensä nykyajasta salaliittoteorioiden, kilipukkitarrojen ja galaktisten satanistinatsien keskeltä.”
Teos käsittelee muun muassa Hyvinkään paloittelusurmaa ja Anneli Auerin tapausta. Ylisen haastateltavia ovat olleet muun muassa Riku Rinne, Jiri Keronen ja Satanic Warmaster.