stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ghost in the Shell 2: Innocence

| Ghost in the Shell 2: Innocence> イノセンス |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mamoru Oshii
Käsikirjoittaja:  Mamoru Oshii
Perustuu:  Masamune Shirow'n mangasarjakuvaan Ghost in the Shell
Tuottaja:  Mitsuhisa Ishikawa Toshio Suzuki
Säveltäjä:  Kenji Kawai
Pääosat:  Akio Ōtsuka, Atsuko Tanaka
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Japani
Tuotantoyhtiö:  Production I.G Studio Ghibli
Levittäjä:  DreamWorks Netflix
Ensi-ilta:  2004
Kesto:  100 min
Alkuperäiskieli:  Japani
Edeltäjä:  Ghost in the Shell – aaveääni
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ghost in the Shell 2: Innocence (jap. イノセンス, Innocence) on vuonna 2004 valmistunut japanilainen anime-elokuva. Elokuvan käsikirjoitti ja ohjasi Mamoru Oshii.
Hahmot

Batou, päähenkilö, miespuolinen kyborgi ja Motoko Kusanagin entinen kollega
Togusa, Batoun työpari ja yksi elokuvan harvoista oikeista ihmisistä.
Daisuke Aramaki, osaston johtaja
Motoko Kusanagi, ensimmäisen elokuvan päähenkilö, naispuolinen kyborgi ja turvallisuusosasto 9:n entinen poliisiupseeri
Ishikawa, turvallisuusosasto 9:n informaatiospesialisti
Mac Carruth

| Mac Carruth |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1992 (ikä 32) Salt Lake City, Utah, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  82 kg
Seura
Seura:  Fehérvár AV19
Sarja:  EBEL
Pelinumero:  30
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2017–
Aik. seurat:  Rockford IceHogs (AHL)
NHL-varaus:  191. varaus, 2010 Chicago Blackhawks
Mac Carruth (s. 25. maaliskuuta 1992) on yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti. Hän pelaa tällä hetkellä Itävallan EBEL-liigassa Fehérvár AV19 joukkueessa. Carruth varattiin Chicago Blackhawksiin seitsemännen kierroksen 191. varausnumerolla vuonna 2010.
Pelaajaura

24. toukokuuta 2012 Carruth allekirjoitti Chicago Blackhawksille 3-vuotisen aloittelijasopimuksen, jonka arvo on 750 000 dollaria vuodelta. Carruth pääsi kuitenkin Blackhawksin AHL-farmijoukkueeseen Rockford IceHogsiin 15. syyskuuta 2012. IceHogs kuitenkin määräsi Carruthin takaisin juniorijoukkueeseensa Portland Winterhawksiin.
Majida El Roumi

Majida El Roumi, 2009
Majida El Roumi (arab. ماجدة الرومي‎) (s. 13. joulukuuta 1956) on libanonilainen maailmanmusiikin laulaja. Hän on paitsi kansainvälisesti tunnetuimpia arabimaailman muusikoita, myös YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestön hyvän tahdon lähettiläs.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Majida El Roumin fanisivusto (englanniksi)
Majida El Roumin forum (Arkistoitu – Internet Archive) (arabiaksi)
Gabriello Puliti

Gabriello Puliti (1583? Montepulciano – 1644 Trieste tai Cres) oli italialainen säveltäjä, urkuri ja kuoromestari. Hän kuului fransiskaaneihin.
Puliti opiskeli musiikkia Basilica di Santa Crocessa Firenzessä. 1600-luvun ensimmäisinä vuosina hän työskenteli luostareissa Pontremolissa ja Piacenzassa. Vuonna 1604 Puliti lähti luostariin Pulaan, ja vuonna 1605 hän oli maestro di cappella Muggiassa. Vuosien 1606–1624 välillä hän työskenteli moneen otteeseen Koperin tuomiokirkossa ja saman kaupungin luostarissa. Puliti vietti jaksoja myös Triestessä, Piranissa, Labinissa ja Pagilla ennen toimintaansa Triesten tuomiokirkon urkurina vuosina 1630–1638.
Puliti oli säveltäjänä huomattavan tuottelias. Hänen tuotantoonsa kuuluu sekä hengellistä että maallista musiikkia, kuten messuja ja madrigaaleja. Hänen myöhäisin tiedossa oleva teoksensa Salmi dominicali (1635) on merkitty teokseksi XXXVI. Puliti sai fransiskaaneilta magister musices -arvonimen 27. helmikuuta 1633.
Manfred Stohl

| Manfred Stohl |
| --- | --- |
 Stohl Kyproksen rallissa vuonna 2005.
Henkilötiedot
Kansalaisuus:   Itävalta
WRC-ura
Aktiivivuodet:  1991–2007, 2012
Entiset tallit:  Mitsubishi, Hyundai, OMV, Brazil WRT
Kilpailuja:  127
Maailmanmestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  6
Erikoiskoevoittoja:  10
MM-pisteitä:  101
Ensimmäinen kilpailu:  Norsunluurannikon ralli 1991
Viimeinen kilpailu:  Uuden-Seelannin ralli 2012
Aiheesta muualla
www.stohl.at/manfred.php
Manfred Stohl (s. 7. heinäkuuta 1972, Wien) on itävaltalainen toisenpolven ralliautoilija. Stohl asuu Wienissä. Hän aloitti rallin 1991. Vuoden 2006 Argentiinan rallissa sai 100 MM-rallistarttia täyteen. Kauden 2007 jälkeen hän ei kilpaillut MM-sarjassa, kunnes hän teki paluun vuonna 2012 yhden kilpailun ajaksi. Stohlin kartturina toimi yksi MM-sarjan harvoista naiskarttureista, Ilka Minor.
Manfredin isä on ralliautoilija Rudolf "Rudi" Stohl.
Ura > MM-Rallikausi 2005

Kaudella 2005 Stohl löi itsensä lopullisesti läpi. Hän ajoi yksityistallin Citroën Xsara WRC:llä osan MM-sarjasta ja sijoittui Kyproksella toiseksi ja Australian rallissa kolmanneksi. Tämä noteerattiin laajalti, sillä yksityiskuljettajille palkintopallipaikat ovat harvinaista herkkua. Kauden päätteeksi Stohl valittiin vuoden moottoriurheilijaksi Itävallassa.
Ura > MM-Rallikausi 2006

Kaudeksi 2006 Stohl teki sopimuksen Bozian Racingin kanssa, jota energiayhtiö OMV sponsoroi. Talli ajatti kahta Peugeot 307 WRC:tä kauden kaikissa MM-ralleissa. Lisärahoitusta tallille toi Henning Solberg, joka ajoi myös lukuisia MM-ralleja samassa tallissa samalla kalustolla oman sponsorinsa tukemana. Stohl ajoi Meksikossa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa kolmanneksi. Stohl päätti kautensa toiseen sijaan Walesin MM-rallissa. Kauden 2006 MM-sarjassa Sarjassa Stohl oli neljäs.
Ura > MM-Rallikausi 2007

Kaudeksi 2007 Stohl siirtyi Kronos-yksityistalliin. Kalustona tallilla on Citroën Xsara WRC. Stohlin ensimmäinen kisa Monte Carlossa oli sopeutumista uuteen Xsara WRC:hen. Stohl kärsi myös ongelmista ja sijoittui pisteiden ulkopuolelle. Ruotsissa Stohl kärsi jarruongelmista ja ulosajoista, mutta ajoi pisteille, sijalle seitsemän. Norjassa Stohl ajoi ulos viimeisellä ek:lla ja putosi pisteiltä. Meksikossa Stohl ajoi kuudenneksi ja otti pisteitä ja tahti jatkui samana Portugalissa missä Stohl oli seitsemäs. Loppupisteissä Stohl oli lopulta yhdeksäs. Sponsorinsa OMV:n vetäytymisen myötä Stohl jäi ilman tallipaikkaa kaudelle 2008 ja hän ajoi tuona vuonna vain yhden IRC-kilpailun Portugalissa.
Ura > MM-Rallikausi 2012

Stohl teki paluun Rallin MM-sarjaan Uuden Seelannin ralliin Brazil World Rally Team-tallissa. Hän sijoittui kilpailussa kymmenenneksi saavuttaen yhden MM-pisteen.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut
Manfred Stohl - Driver Profile : Rallye-Info.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Manfred Stohl, Australia 2006
Luumiot

| Luumiot |
| --- | --- |
 Malesianluumion (Gnetum gnemon) lehtiä ja kehittymättömiä siemeniä
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Paljassiemeniset Pinophyta
Luokka::  Gnetopsida
Lahko::  Gnetales
Heimo::  Luumiokasvit Gnetaceae
Suku::  Luumiot Gnetum  L.
Synonyymit
 Gnemon Rumph. ex Kuntze nom. illeg.  Thoa Aubl.  Abutua Lour.  Arthostema Neck. 
 Luumioiden levinneisyys
Katso myös
   Luumiot Wikispeciesissä   Luumiot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Luumiot (Gnetum) on Gnetales-lahkoon kuuluvan luumiokasvien heimon ainoa suku. Kaikki suvun noin 30 lajia ovat trooppisia, puuvartisia paljassiemenisiä kasveja.
Ulkonäkö ja koko

Kaikki luumiolajit ovat puuvartisia kasveja; useimmat liaaneja, jotkut myös pieniä puita tai pensaita. Suvun lajeilla on leveät verkkosuoniset lehtilavat.
Luumiot ovat tavallisesti yksineuvoisia kasveja; sukuun kuuluu sekä yksi- että kaksikotisia lajeja. Siemenaiheen sydän on kolmikalvoinen. Siemenessä on kaksi sirkkalehteä.
Käyttö

Monien luumiolajien jotkut kasvinosat ovat syötäviä. Tärkkelyspitoisia siemeniä paahdetaan ja jauhetaan; jauhoista leivotaan rasvaisia lettuja. Lehtiä voidaan käyttää lehtivihanneksina. Joitain luumiolajeja käytetään lääkekasveina. Luumioiden kuorista saadaan korkealaatuisia kuituja esimerkiksi kielisoitinten kieliksi.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Gnetum
Suomen Lajitietokeskus: Gnetum
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Gnetum
Piirros Gnetum africanum -lajista vuodelta 1910
Sektio Gnetum, alasektio Gnetum: Malesianluumion (Gnetum gnemon) hedekukkia
Sektio Gnetum, alasektio Micrognemones: Gnetum africanum
Sektio Cylindrostachys: Gnetum latifolium
Sektio Cylindrostachys: Gnetum macrostachyum
Käännös suomeksi
Grigori Zinovjev

Grigori Zinovjev puhumassa vuonna 1920.
Grigori Jevsejevitš Zinovjev (ven. Григо́рий Евсе́евич Зино́вьев, oikea nimi Ovsei-Geršon Aronovitš Radomyslski, ven. Овсей-Гершон Аронович Радомысльский; tunnettu myös nimellä Hirsch Apfelbaum; 23. syyskuuta (J: 11. syyskuuta) 1883 Jelisavetgrad, Hersonin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta 1936 Moskova, Neuvostoliitto) oli bolševikkeja edustanut vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko. Hän toimi Kommunistisen internationaalin eli Kominternin ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1919–1926 sekä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Leningradin-johtajana vuosina 1918–1926. Zinovjev oli yksi Neuvostoliiton vaikutusvaltaisimmista johtajista Vladimir Leninin sairauden ja kuoleman aikoihin vuosina 1922–1925. Hän muodosti Josif Stalinin ja Lev Kamenevin kanssa puoluetta johtaneen troikan, jolla oli ratkaiseva merkitys Lev Trotskin ja vasemmisto-opposition syrjäyttämisessä. Stalin syrjäytti vuosina 1926–1927 sekä Zinovjevin että Kamenevin puoluejohdosta. Stalinin vainojen käynnistyttyä heidät tuomittiin vuonna 1936 näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin.
Elämä > Ura ennen vallankumousta

Zinovjev, oikealta nimeltään Radomyslski, syntyi keskiluokkaiseen juutalaisperheeseen Ukrainan Jelisavetgradissa (nyk. Kropyvnytskyi) vuonna 1883. Hän ei saanut mitään muodollista koulutusta, mutta matkustellessaan vuosina 1902–1905 perheensä rahoilla ulkomailla hän kävi Bernin yliopiston lakitieteen luennoilla. Hän liittyi laittomaan Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen vuonna 1901. Puolueessa hän hakeutui radikaalina tunnetun Leninin ja tämän toimittaman Iskra-lehden piiriin. Zinovjev osallistui Lontoossa sosiaalidemokraattien vuoden 1903 puoluekokoukseen, jossa puolue jakautui kahteen siipeen, ja hän asettui Leninin johtamien bolševikkien puolelle. Vuoden 1905 vallankumouksen aikana Zinovjev toimi vallankumouksellisena agitaattorina Pietarissa ja julkaisi Proletari-nimistä lehteä. Vuoden 1907 Lontoon puoluekokouksessa hänet valittiin sosiaalidemokraattien keskuskomiteaan. Hänet vangittiin Venäjällä vuonna 1908, mutta vapautettiin pian heikon terveyden vuoksi.
Zinovjev kohosi maanpakolaisvuosinaan bolševikkien johtoryhmään, koska hänen puhujanlahjojaan arvostettiin. Hänen myöhempi maineensa perustui pitkälti siihen, että lokakuun vallankumousta edeltäneinä vuosina hänen katsottiin olleen Leninin uskollisin ja johdonmukaisin seuraaja bolševikkien sisäisissä erimielisyyksissä. Hän oli Leninin läheisin työtoveri vuosina 1909–1917 asuessaan maanpaossa Ranskassa, Itävalta-Unkarissa ja Sveitsissä. Zinovjev tuki Leniniä tämän kiistoissa yhtäältä jyrkän linjan bolševikkien ja toisaalta menševikkien kanssa. Zinovjev oli myös mukana ohjaamassa bolševikkien maanalaisen organisaation ja duuman edustajaryhmän toimintaa ulkomailta käsin. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän yritti koota Euroopan sosialististen puolueiden sodanvastustajista yhtenäistä liikettä. Hän osallistui vuoden 1915 Zimmerwaldin kokoukseen ja vuoden 1916 Kienthalin kokoukseen, ja kirjoitti Leninin kanssa pamfletteja sosialistien suhteesta sotaan.
Elämä > Toiminta Venäjän vallankumouksen aikana

Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Zinovjev palasi Venäjälle yhdessä Leninin kanssa. Kun Venäjän väliaikainen hallitus antoi niin sanottujen heinäkuun levottomuuksien yhteydessä bolševikkijohtajista pidätysmääräyksen, Zinovjev piiloutui yhdessä Leninin kanssa Roslivajärven lähellä olleeseen heinämajaan. Lenin jatkoi pakoaan Suomeen, mutta Zinovjev piileskeli elokuusta aina lokakuun vallankumoukseen saakka pietarinsuomalaisen työmiehen Emil Kalskeen asunnossa Udelnajassa Pietarin esikaupunkialueella.
Leninin vaatiessa lokakuussa 1917 bolševikkeja kaappaamaan välittömästi vallan Zinovjev ja Lev Kamenev asettuivat päättäväisesti vastustamaan ajatusta. Estääkseen turmiollisena pitämänsä hankkeen he julkaisivat lokakuun lopussa menševikkien Novaja Žizn -lehdessä artikkelin, jossa he paljastivat bolševikkien vallankaappaussuunnitelmat. Bolševikkien sisäpiirissä tätä pidettiin lähes petturuutena ja heidät leimattiin ”vallankumouksen lakonmurtajiksi”. Lokakuun vallankumouksen vastustaminen ratkaisevalla hetkellä varjosti myöhemmin Zinovjevin ja Kamenevin uraa. Välittömästi lokakuun vallankumouksen jälkeen he asettuivat vastustamaan myös uuden hallituksen eli kansankomissaarien neuvoston muodostamista pelkästään bolševikkien varaan ja vaativat sosialististen puolueiden yhteishallituksen kokoamista. Koska näin ei aluksi tehty, Zinovjev erosi marraskuussa 1917 protestiksi puolueen keskuskomiteasta. Hän katui jo muutaman päivän kuluttua ratkaisuaan ja pääsi takaisin puoluejohtoon.
Elämä > Ura Neuvostoliitossa ja Kommunistisessa internationaalissa

Zinovjev onnistui palauttamaan luottamuksellisen suhteen Leniniin tukemalla maaliskuussa 1918 tämän kantaa, että Brest-Litovskin rauhansopimus olisi hyväksyttävä epäedullisillakin ehdoilla, mitä moni muu puoluejohdossa vastusti. Neuvosto-Venäjällä Zinovjevin ensimmäinen virka oli Ammattiliittojen keskusneuvoston johdossa. Vuodesta 1918 hän johti Pietarin neuvostoa. Pääkaupungin siirryttyä Moskovaan hänestä tehtiin myös Pietarin paikallisen puolue-organisaation johtaja. Lisäksi hänet valittiin kommunistisen puolueen politbyroon ehdokasjäseneksi 1919 ja täysjäseneksi 1921. Zinovjev kirjoitti vuonna 1918 ensimmäisen Leninistä julkaistun elämäkerran.
Vuonna 1919 Zinovjev valittiin vastaperustetun Kominternin toimeenpanevan komitean puheenjohtajaksi. Asema Kominternin johdossa teki hänestä yhden kansainvälisen kommunistisen liikkeen näkyvimmistä johtohenkilöistä. Vuonna 1924 hän sai kyseenalaista mainetta, kun Britannian lehdistö julkaisi hänen kirjoittamakseen väitetyn, Zinovjev-kirjeenä tunnetun salaisen kirjeen, jossa kehotettiin brittiläisiä kommunisteja mellakointiin. Kirje oli ilmeisesti väärennös, mutta se aiheutti Britannian työväenpuolueen hallitukselle vaalitappion. Sen sijaan Zinovjev oli oikeasti kannustanut Saksan kommunisteja epäonnistuneisiin vallankumousyrityksiin maaliskuussa 1921 ja uudelleen lokakuussa 1923. Vastustajansa Trotskin mukaan Zinovjev yritti kompensoida omaa vääräksi osoittautunutta linjaansa lokakuun vallankumouksen suhteen yrittämällä epätoivoisesti kätilöidä uutta vallankumousta Saksassa. Zinovjev alkujaan vastusti niin sanotun yhteisrintamataktiikan omaksumista Kominternin viralliseksi linjaksi, mutta tuki uutta linjaa julkisesti Kominternin kolmannessa kongressissa.
Elämä > Valtakamppailu

Leninin jäätyä sairautensa vuoksi syrjään päätöksenteossa politbyroon sisällä käynnistyi vuoden 1923 aikana valtakamppailu. Zinovjev, Kamenev ja puolueen pääsihteeriksi edellisenä vuonna valittu Josif Stalin muodostivat troikaksi tai triumviraatiksi kutsutun epävirallisen johtoryhmän, jonka päätavoitteena oli estää Lev Trotskin ja tämän ympärille muodostuneen vasemmisto-opposition pääsy valtaan. Zinovjevia pidettiin troikan arvovaltaisimpana ja johtavana henkilönä. Troikka sai taakseen enemmistön, koska Zinovjevin ja Kamenevin katsottiin edustaneen melko tarkkaan samoja kantoja kuin Lenin, ja koska moni muukin halusi vastustaa vallanhimoisena pidettyä Trotskia. Vuosina 1923–1924 juuri Zinovjev johti julkista lokakampanjaa Trotskia kohtaan. Ideologinen erimielisyys koski Leninin vuonna 1921 käyttöön ottamaa uutta talouspolitiikkaa eli NEP:tä. Trotski ja vasemmisto-oppositio halusivat luopua kapitalismin ja markkinatalouden elementtejä sisältäneestä NEP:stä, kun taas troikan edustama puolueen ”keskusta” kannatti sen jatkamista.
Stalinin kasatessa vaivihkaa valtaa itselleen Zinovjev ja Kamenev muodostivat tiiviin kaksikon, joka piti yhtä loppuun saakka. Kunnianhimoisen ja vaistoihinsa luottaneen Zinovjevin sekä varovaisen ja järjestelmällisen Kamenevin on sanottu täydentäneen toistensa ominaisuuksia. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 juuri Zinovjev oletettiin todennäköisimmäksi Neuvostoliiton seuraavaksi johtajaksi, sillä Stalinia ei vielä pidetty vakavasti otettavana vaihtoehtona valtapelissä. Niin sanotussa testamentissaan Lenin esitti hyväksyvän arvion Zinovjevista ja Kamenevista mutta arvosteli Trotskia ja erityisesti Stalinia.
Kun Trotski oli vuoden 1925 alkuun mennessä saatu syrjäytettyä sota-asiain kansankomissaarin virastaan, Stalin kääntyi myös Zinovjevia ja Kamenevia vastaan, jolloin troikka hajosi. Zinovjev ja Kamenev muodostivat uuden opposition Grigori Sokolnikovin ja Nadežda Krupskajan kanssa. He katsoivat nyt NEP-politiikan menevän jo liian pitkälle ja vastustivat Stalinin ja Nikolai Buharinin kehittämää oppia ”sosialismista yhdessä maassa”. Zinovjev luotti johtamansa Leningradin puoluejärjestön tukeen ja arvovaltaansa Kominternin johtajana, mutta Stalin osoittautui vahvemmaksi. Zinovjev erotettiin Leningradin (entisen Pietarin) neuvoston johdosta tammikuussa 1926 ja syrjäytettiin myöhemmin samana vuonna myös Leningradin puoluejärjestön johdosta, johon tuli hänen tilalleen Sergei Kirov.
Pysäyttääkseen Stalinin Zinovjev ja Kamenev päättivät nyt liittoutua Trotskin kanssa, jolloin syntyi niin sanottu yhdistynyt oppositio. Voimien yhdistäminen ei enää auttanut, ja heinäkuussa 1926 Stalin järjesti Zinovjevin erotetuksi politbyroosta sekä Kominternin johdosta. Lokakuussa 1927 hänet erotettiin myös keskuskomiteasta ja 14. marraskuuta 1927 koko kommunistisesta puolueesta. Joulukuun 1927 puoluekokouksessa Zinovjev ja Kamenev päättivät pelastaa uransa irtisanoutumalla kaikista aiemmista mielipiteistään, ja saivat luvan hakea takaisin puolueen jäseniksi puolen vuoden koeajan jälkeen.
Elämä > Tuho

Zinovjev ei enää saanut takaisin aiempaa asemaansa. Hän toimi vuodesta 1928 vähäpätöisissä viroissa kulutus- ja elintarvikehallinnossa. Vuonna 1932 Stalin järjesti Zinovjevin ja Kamenevin uudelleen erotetuiksi puolueesta ja karkotetuiksi Siperiaan oikeisto-opposition tukijoina, mutta heidät armahdettiin vielä toukokuussa 1933 ja hyväksyttiin takaisin puolueeseen. Kun Sergei Kirov murhattiin joulukuussa 1934, Zinovjevin ja Kamenevin väitettiin olleen ”moraalisesti osallisia” tapahtuneeseen, joten heidät erotettiin jälleen puolueesta ja vangittiin. He tunnustivat syyllisyytensä saadakseen lievemmät tuomiot. Tammikuussa 1935 Zinovjev tuomittiin salaisessa oikeudenkäynnissä kymmenen ja Kamenev viiden vuoden vankeuteen. Samassa yhteydessä yli 600 Zinovjevin entistä leningradilaista tukijaa karkotettiin Siperiaan.
Marraskuussa 1935 Zinovjevia, Kamenevia ja maanpaossa elänyttä Trotskia syytettiin julkisesti vakoilusta ulkovaltojen hyväksi. Kesäkuussa 1936 tuotiin esiin entistä jyrkempi väite ”trotskilais-zinovjevilaisen vastavallankumouksellisen blokin terroristisesta toiminnasta”. Zinovjeville ja Kameneville järjestettiin elokuussa 1936 uusi, julkinen oikeudenkäynti, joka tunnetaan ensimmäisenä niin sanotuista Moskovan oikeudenkäynneistä. Syytettyjä oli yhteensä 16, heistä viisi turvallisuuspalvelu NKVD:n agentteja, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Syytettyjen väitettiin muodostaneen salaisen terroristijärjestön, joka oli murhannut Kirovin ja suunnitellut Stalinin sekä muiden neuvostojohtajien murhia. Salaisessa tapaamisessa Stalin lupasi Zinovjeville ja Kameneville, että heidän sekä heidän perheidensä ja tovereidensa henki säästettäisiin, jos he tunnustaisivat oikeudessa. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat tekaistut syytökset, mutta Stalin petti lupauksensa. Heidät tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin seuraavana aamuna.
Jälkimaine

Zinovjevin synnyinkaupunki Jelisavetgrad oli vuosina 1923–1935 nimetty hänen mukaansa Zinovjevskiksi.
Zinovjevin ja Kamenevin kunnia palautettiin ja maine puhdistettiin Mihail Gorbatšovin kaudella vuonna 1988.
Suomeksi julkaistuja teoksia

N. Lenin, Vladimir Iljits Uljanov – piirteitä elämästä ja toiminnasta (1918). Suomen Kommunistinen Puolue, Pietari 1918.
Sosialismi ja sota (1915, yhdessä Vladimir Leninin kanssa). Suomen Kommunistinen Puolue, Pietari 1919.
Kommunistinen internatsionaale (1919). Suomen Kommunistinen Puolue, Pietari 1919.
Kansainvälisen työväenliikkeen polttavat kysymykset – Kommunistisen internatsionaalen toinen kongressi ja sen tehtävät (1920). Pietari 1920.
Venäjän vallankumous ja kansainvälinen proletariaatti – Venäjän proletaarisen kumouksen kaksivuotispäiväksi. Pietari 1920.
Puolue ja ammattiliitot Neuvosto-Venäjällä (1920). Pietari 1920.
Sosialipetturuuden syyt (1916). Pietari 1921.
Venäjän kommunistisen puolueen (bolsheviikkien) historia (1923). Suom. Juho Latukka. Kustannusliike Kirja, Leningrad 1925.
Mikä on kommunistinen nuorisoliitto ja mikä sen tulee olla. Kustannusliike Kirja, Leningrad 1926.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grigori Zinovjev Wikimedia Commonsissa
Tsaarin salaisen poliisin Ohranan pidätyskuva Zinovjevista vuodelta 1908.
Kominternin johtaja Zinovjev vuonna 1921.
Lev Trotski, Lev Kamenev ja Zinovjev (kaikki edessä keskellä) 1920-luvulla kuvattuina.
Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD:n pidätyskuva Zinovjevista elokuussa 1936.
Gabrielle Onguéné

Gabrielle Onguéné
Gabrielle Aboudi Onguéné (s. 25. helmikuuta 1989) on kamerunilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on kuulunut Kamerunin naisten maajoukkueeseen vuosien 2015 ja 2019 maailmanmestaruuskilpailuissa sekä vuoden 2012 olympialaisissa. MM-kisoissa 2015 hän teki kaksi maalia sekä olympialaisissa 2012 ja MM-kisoissa 2019 yhden. Hän on pelannut useita vuosia Venäjällä ja edustanut vuodesta 2017 TsSKA Moskovaa.
Giovanni Giorgio Trissino

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Giovanni Giorgio Trissino |  Giovanni Giorgio Trissino |  Giovanni Giorgio Trissino |  |
Maa:   Italia
Miesten ratsastus
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Pariisi 1900 | Korkeushyppy |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1900 | Pituushyppy |  |
Giovanni Giorgio Trissino (22. heinäkuuta 1877 Vicenza – 22. joulukuuta 1963 Milano), kreivi, oli italialainen esteratsastaja ja olympiavoittaja. Trissino osallistui Pariisin olympialaisissa 1900 sekä korkeus- että pituushyppyyn, joista hän voitti korkeushypyssä jaetun kullan tuloksella 185 ja pituushypyssä hopeaa tuloksella 570. Hänestä tuli samalla Italian ensimmäinen olympiavoittaja.