stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen 1. divisioona (1918–1939)

| 1>  divisioona |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1918–1939
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Rooli:  Helsingin, Suomenlinnan ja Santahaminan vartiointi
Osa joukkoa:  Suomen puolustusvoimat
Tukikohta:  Helsinki
Sodat ja taistelut:  ei
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Birger Åkerman
1. divisioona oli Suomen puolustusvoimien yhtymä, joka perustettiin sisällissodan päätyttyä ja se lakkautettiin talvisodan alettua, jolloin divisioona muodosti suojajoukkojen 1. prikaatin.
Historia

Divisioonan perustamisesta annettiin määräys 8. kesäkuuta 1918, jolloin sen muodostajaksi määrättiin eversti Birger Åkerman. Sen tehtäväksi määrättiin Helsingin, Suomenlinnan ja Santahaminan vartiointi.
Divisioonan vahvuudeksi määritettiin kolme jalkaväkirykmenttiä: Suomen valkoinen kaarti, Karjalan kaartin rykmentti ja Helsingin jalkaväkirykmentti. Kussakin rykmentissä piti olla neljä pataljoonaa (perustettaessa vain kolme), tiedonanto- ja miinanheittäjäkomppania. Divisioonaan kuuluisi lisäksi pioneeripataljoona n:o 1, Uudenmaan rakuunarykmentti n:o 1 ja tykistörykmentti n:o 1.
Åkermanin käytössä olivat jo perustettujen rykmenttien lisäksi sodan aikaiset ja edelleen kotiuttamatta olevat Loviisan, Varsinais-Suomen ja Pohjois-Pohjanmaan rykmentit, joilla piti täydentää jo olemassa olevia rykmenttejä.
Helsingin vartiopataljoonasta muodostettiin 21. syyskuuta 1918 Helsingin etappipataljoona, joka liitettiin divisioonaan. 23. elokuuta divisioonan rykmentit nimettiin uudelleen Valkoisen kaartin rykmentiksi, Itämeren jalkaväkirykmentti 1:ksi. Elokuun lopulla siirrettiin Karjalan kaartin rykmentti 2. divisioonaan, josta siirrettiin rykmentin tilalle Porin jalkaväkirykmentti 2 (entinen jääkärirykmentti 2).
Uuden asevelvollisuuslain myötä miesvahvuus kasvoi ja perustettiin uusi Keski-Suomen rykmentti, joka liitettiin divisioonaan. Perustetun rykmentin kantajoukkona oli Savon jääkärirykmentin I pataljoona, joka siirrettiin Hämeenlinnaan. Sen tuli irtautua rykmentistään 25. maaliskuuta 1919 mennessä ja uuden rykmentin oltava luotuna toukokuun loppuun mennessä.
Porin jalkaväkirykmentti 2 siirrettiin 3. divisioonaan. Muiden divisioonien välisten siirtojen jälkeen oli kussakin divisioonassa alun perin suunnitellut kolme rykmenttiä. Samalla päätettiin antaa joukko-osastoille täydennysmaakuntansa mukaiset nimet.
Komentajat

kenraaliluutnantti Birger Åkerman 1918–1929
kenraalimajuri K. L. Oesch 1929–1930
kenraalimajuri E. Heinrichs 1930–1938
kenraalimajuri T. Laatikainen 1938–1939
Pia Sundstedt

| Pia Sundstedt |
| --- | --- |
 Sundstedt Lontoon olympialaisten aika-ajossa
Henkilötiedot
Koko nimi:  Pia Ann-Katrine Sundstedt
Syntynyt: 2. toukokuuta 1975 (ikä 49)
Kansalaisuus:   Suomi
Pyöräilijä
Laji:  maantie (1996–2002, 2011–) maasto (2005–)
Rooli:  ajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
1996 1997–1998 1999–2001 2001 2002 2005–2006 2007 2008–:  Libertas-Technogym G.C. Mimosa GAS Sport Team Team Intersports Sponsor Service Rocky Mountain Gewiss Bianchi Rocky Mountain
Suurimmat voitot
 Maantie Italian ympäriajo, 3 etappia Giro del Trentino, kokonaiskilpailu 1997 ja 2000 + 2 etappia La Coupe du Monde Cycliste Féminine de Montréal 2000 Maantieajon Suomen mestari 1996–1997, 2001–2002 ja 2011 Maantieaika-ajon Suomen mestari 2011 Maantieajon maailmancupin 2. 2000 La Flèche Wallonne, 2. sija 1998 ja 2000 Maasto Maratonmatkan Euroopan mestari 2005, 2011 ja 2012 Maratonmatkan MM-pronssia 2007 ja 2008 Maratonmatkan EM-hopeaa 2008 Maratonmatkan EM-pronssia 2010 Maratonmatkojen maailmancupin voitto 2006, 2007 ja 2008 
 Tiedot päivitetty: 17. kesäkuuta 2012 
Pia Ann-Katrine Sundstedt (s. 2. toukokuuta 1975 Kokkola) on suomalainen pyöräilijä. Sundstedt kilpaili ammattilaisena maantiepyöräilyssä vuoteen 2002 asti jolloin hän lopetti uransa. Muutaman vuoden tauon jälkeen hän alkoi kesällä 2005 kilpailla maastopyöräilyssä voittaen lähes välittömästi maratonmatkojen Euroopan mestaruuden. Maastopyöräilyn maratonmatkojen maailmancupin hän on voittanut vuosina 2006–2008. Maratonmatkan MM-pronssia hän on voittanut vuosina 2007 ja 2008. Sundstedt on kilpaillut myös maastopyöräilyn olympiamatkalla. Sundstedt palasi maantiepyöräilyyn vuonna 2011.
Vuonna 2000 Sundstedt valittiin vuoden naisurheilijaksi. Vuoden pyöräilijäksi hänet on valittu kuusi kertaa. Sundstedt kilpailee aktiivisesti myös hiihdossa, hän on muun muassa sijoittunut FIS:in pitkien matkojen maailmancupissa kolmanneksitoista kaudella 2009–2010 ja viidenneksitoista kaudella 2008–2009. Helmikuussa 2008 hän sijoittui viidenneksi talvitriathlonin MM-kisoissa, jossa lajeina ovat juoksu, maastopyöräily ja hiihto.
Pia Sundstedtin kaksoisveli Peter Sundstedt on myös kilpaillut eri kestävyyslajeissa ja on triathlonin SM-mitalisti.
Ura > Maantiepyöräilyura

Sundstedt harrasti nuorempana hiihtoa ja maantiepyöräilyä. Ensimmäisen kerran hän kilpaili maantiepyöräilyssä 14-vuotiaana ja 18-vuotiaana hän valitsi maantiepyöräilyn päälajikseen. Sundstedt muutti vuonna 1996 Alankomaihin jossa hän ajoi Libertas-Technogym -tallissa. Seuraavana vuonna hän muutti Italiaan. Vuonna 1999 Sundstedt siirtyi maailmankuuluun italialaistalliin GAS Sport Teamiin. Hän kohosi tallin kapteeniksi ja parhaimmalla kaudellaan vuonna 2000 saavutti kaksi maailmancupin osakilpailuvoittoa ja voitti muita kovia kansainvälisiä kilpailuita, muun muassa etapin Italian ympäriajossa. Sundstedtin voitto toukokuun lopussa 2000 Montrealissa oli ensimmäinen suomalaispyöräilijän voitto maailmancupin osakilpailuissa.
Sydneyn olympialaisissa Sundstedt ajoi 119,7 kilometrin maantieajossa sijalle 21. Hän kilpaili jalkavaivaisena ja joutui kilpailun aikanakin ottamaan särkylääkkeitä. Tästä huolimatta hän ajoi aktiivisesti ja yritti pariin kertaan irtiottoa mutta molemmat irtiotot ajettiin kiinni ja kilpailu päättyi joukkokiriin, jossa voiton vei Alankomaiden Leontien Zijlaard-van Moorsel. Sundstedt saapui maaliin samalla ajalla voittajan kanssa.
Sundstedt on kertonut että GAS Sport Teamissa häntä yritettiin painostaa käyttämään dopingia. Kauden 2000 jälkeen Sundstedtin polvessa ollut rasitusvamma leikattiin ja tämän jälkeen talli kertoi hänelle ettei hänellä olisi mitään mahdollisuuksia pärjätä seuraavalla kaudella ellei hän käyttäisi dopingia. Tallin mielestä myös voittaminen Italian tai Ranskan ympäriajossa olisi mahdotonta ilman dopingia. Sundstedtin mukaan hänen kohtelunsa oli jo lähellä "henkistä kidutusta".
»Pia koki painostuksen niin karkeana ja räikeänä, että vielä tänäkin päivänä hän kutsuu sitä henkiseksi kidutukseksi.» 
(Lahti, Ari-Pekka. Urheilulehti 49/2006)
Lopulta Sundstedt lähti italialaistallista. Talli yritti ensin estää hänen ajamisensa mutta kesäkuussa 2001 GAS Sport Team myönsi Sundstedtille eron. Kesäkuusta syyskuuhun 2001 Sundstedt kilpaili kanadalaisessa Team Intersports -tallissa. Kolmen kuukauden kilpailukiertue Pohjois-Amerikassa huipentui arvostetun Quebec-etappiajon voittoon. Syksyllä 2001 Sundstedt siirtyi norjalaiseen Sponsor Service -talliin. Maantiepyöräilyuransa Sundstedt lopetti syyskuussa 2002.
Ura > Maastopyöräilyura

Maantiepyöräilijän uransa lopetettuaan Sundstedt palasi Suomeen ja jatkoi opiskelujaan Åbo Akademissa. Hän valmistui loppuvuodesta 2004 valtiotieteiden maisteriksi. Pian tuon jälkeen hän muutti miehensä Olaf Schumacherin kanssa Freiburgiin Saksaan. Siellä Sundstedt päätyi maastopyöräoppaaksi. Kesällä 2005 hänen työnantajansa pyysi häntä osallistumaan maastopyöräilykilpailuun. Yllättäen hän voittikin kyseisen maraton-kilpailun jättäen taakseen muun muassa maailmancupin senhetkisen johtajan. Muutama viikko myöhemmin, 26. kesäkuuta Sundstedt osallistui maastopyöräilyn maraton-matkojen EM-kilpailuihin Saksan Frammersbachissa ja voitti Euroopan mestaruuden. Maailmanmestaruuskilpailuissa 2005 Sundstedt sijoittui viidenneksi.
Kaudella 2006 Sundstedt voitti maastopyöräilyn maratonmatkojen maailmancupin ja MM-kilpailuissa hän sijoittui edelliskauden tapaan viidenneksi. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui hopealle. Kauden 2006 aikana hän kilpaili maratonmatkojen (XCM) ohella myös maastopyöräilyn olympiamatkalla (XCO). Maaliskuussa 2006 hän ilmoitti tavoittelevansa paikkaa Pekingin olympialaisiin 2008 mutta kesällä 2007 hän kertoi maapaikan saamisen olympialaisiin olevan erittäin vaikeaa karsintatavasta johtuen. Käytännössä ainoa mahdollisuus olisi ollut Kansainvälisen pyöräilyliiton myöntämä villi kortti. Olympiamatka ja maraton-matka eroavat toisistaan kestoltaan, olympiamatka on noin kahden tunnin pituinen kun maraton-matkat ovat jopa yli 100 kilometriä pitkiä ja kestävät jopa kuusi tuntia.
Kaudella 2005 ja 2006 Sundstedt ajoi yhdysvaltalaisessa Rocky Mountain -tallissa. Kauden 2006 päätteeksi hän vaihtoi italialaiseen Team MTB Bianchi -talliin. Kaudeksi 2008 hän vaihtoi takaisin Rocky Mountain -talliin.
Sundstedt uusi maratonmatkojen maailmancupin voiton vuonna 2007; hän varmisti kokonaisvoiton oltuaan paras viimeisessä osakilpailussa Ranskan Alpeilla. Maastopyöräilyn maailmanmestaruuskilpailuissa elokuussa 2007 Sundstedt voitti ensimmäisen MM-mitalinsa polkiessaan pronssille 105 kilometrin matkalla ajalla 5.24.10. Maratonmatkan EM-kilpailuissa 2007 hän sijoittui viidenneksi ja vuonna 2008 toiseksi. Vuoden 2008 maratonmatkan MM-kilpailussa Sundstedt sijoittui pronssille. Maratonmatkojen maailmancupin Sundstedt voitti myös kaudella 2008. Hän voitti ensimmäisen osakilpailun ja sijoittui toisessa kuudenneksi.
Kesällä 2009 Sundstedt kärsi välilevyn pullistumasta niskassa, joka aiheutti niska- ja hartiakipuja ja hän joutui pitämään usean kuukauden tauon pyöräilyharjoittelusta. Elokuussa 2009 hän sijoittui MM-kilpailuissa kuudenneksi. Kesäkuussa 2010 Sundstedt sijoittui EM-kilpailuissa maratonmatkalla kolmanneksi.
Ura > Paluu maantiepyöräilyyn

Helmikuussa 2011 Sundstedt ilmoitti tekevänsä paluun maantiepyöräilyyn ja tavoittelevansa paikkaa vuoden 2012 Lontoon kesäolympialaisiin, jonne Suomen on helpompi saada maapaikka maantiepyöräilyssä kuin maastopyöräilyssä. Olympiapaikan saadakseen Sundstedtin oli oltava 31. toukokuuta 2012 UCI:n henkilökohtaisessa rankingissa 100 parhaan joukossa. Hän oli tuolloin rankingissa sijalla 72 ja varmisti maapaikan olympialaisiin.
12. kesäkuuta 2011 Sundstedt voitti maastopyöräilyn maratonmatkan Euroopan-mestaruuden ja kaksi viikkoa myöhemmin sijoittui MM-kilpailuissa neljänneksi. Maastopyöräilyn MM-kilpailuiden jälkeen hän kilpaili maantiepyöräilyssä saksalaisessa Rothaus Vita Classica -amatöörijoukkueessa. Vuoden 2011 maantiepyöräilyn MM-kilpailuissa Sundstedt sijoittui aika-ajossa 20:nneksi ja maantieajossa hän sijoittui 35:nneksi samalla ajalla voittajan kanssa.
Kesäkuussa 2012 Sundstedt voitti maastopyöräilyn maratonmatkan Euroopan-mestaruuden. Lontoon olympialaisissa hän sijoittui maantieajossa 20:nneksi. Hän saapui maaliin pääjoukossa 27 sekuntia voittajalle Marianne Vossille hävinneenä. Aika-ajossa hän sijoittui 11:nneksi jääden noin kaksi ja puoli minuuttia Kristin Armstrongille.
Aiheesta muualla

Pia Sundstedtin kotisivut
Pia Sundstedtin blogi Ylen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Suomen vuoden naisurheilija |
| --- | --- |
Liiton valitsemat:  1949: Kerttu Pehkonen  1950: Sylvi Saimo  1951: Eevi Huttunen  1952: Sylvi Saimo  1953: Eevi Huttunen  1954: Siiri Rantanen  1955: Mirja Hietamies  1956: Siiri Rantanen  1957: Iiris Sihvonen  1958: Siiri Rantanen  1959: Siiri Rantanen  1960: Eevi Huttunen  1961: Mirja Lehtonen  1962: Maire Rautakoski  1963: Mirja Lehtonen  1964: Kaija Mustonen  1965: Maire Lindholm  1966: Eila Pyrhönen  1967: Eija Krogerus  1968: Kaija Mustonen  1969: Marjatta Kajosmaa  1970: Marjatta Kajosmaa  1971: Marjatta Kajosmaa  1972: Marjatta Kajosmaa  1973: Mona-Lisa Pursiainen  1974: Riitta Salin  1975: Helena Takalo  1976: Helena Takalo  1977: Lea Hilokoski  1978: Helena Takalo  1979: Outi Borgenström  1980: Hilkka Riihivuori  1981: Hilkka Riihivuori  1982: Hilkka Riihivuori  1983: Tiina Lillak  1984: Marja-Liisa Kirvesniemi  1985: Marja-Liisa Kirvesniemi  1986: Marjo Matikainen  1987: Marjo Matikainen  1988: Marjo Matikainen  1989: Marjo Matikainen  1990: Päivi Alafrantti  1991: Marja-Liisa Kirvesniemi  1992: Marjut Lukkarinen  1993: Sari Essayah  1994: Sari Essayah  1995: Sari Laine  1996: Heli Rantanen  1997: Raija Koskinen  1998: Satu Pusila  1999: Tuuli Matinsalo  2000: Pia Sundstedt  2001: Pirjo Manninen  2002: Heli Koivula  2003: Hanna-Maria Seppälä  2004: Tanja Poutiainen  2005: Tanja Poutiainen  2006: Tanja Poutiainen  2007: Virpi Kuitunen  2008: Satu Mäkelä-Nummela  2009: Aino-Kaisa Saarinen
Suomen arkeologinen seura

| Suomen arkeologinen seura |
| --- | --- |
Perustettu:  1982
Puheenjohtaja:  Teemu Väisänen
Hallitus:  Niko Anttiroiko   Noora Hemminki   Saara-Veera Härmä   Ferhat Kaya   Sanna Lipkin   Ulla Moilanen   Tiina Väre   Rasmus Åkerblom
Jäsenlehti:  Muinaistutkija
Aiheesta muualla
sarks.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen arkeologinen seura on vuonna 1982 perustettu yhdistys, jonka tavoitteena on ylläpitää suomalaisten arkeologien keskinäisiä yhteyksiä, virittää alan keskustelua ja kohottaa tutkimuksen tasoa. Seura julkaisee Muinaistutkija-lehteä, tieteellistä aikakauskirjaa Fennoscandia archaeologica ja monografiasarjaa Monographs of the Archaeological Society of Finland.
Julkaisuja

Niukkanen, Marianna & Pesonen, Petro: Arkeologipäivät 2002: Maailman arkeologiaa, tietokannat arkeologiassa.  Helsinki:  Suomen arkeologinen seura, 2003.  ISBN 951-98021-1-8  Teoksen verkkoversio.
Pesonen, Petro & Raike, Eeva (toim.): Arkeologipäivät 2003: Luonnontieteelliset menetelmät ja GIS arkeologiassa.  Helsinki:  Suomen arkeologinen seura, 2004.  ISBN 951-98021-2-6  Teoksen verkkoversio.
Pesonen, Petro & Mökkönen, Teemu: Arkeologipäivät 2004: Muinaisjäännösten suojelun ja tutkimuksen yhteensovittaminen, uutta rautakauden tutkimuksessa.  (Arkeologipäivät 15.–16.4.2004 Oriveden opistolla)  Helsinki:  Suomen arkeologinen seura, 2005.  ISBN 951-98021-3-4
Pesonen, Petro & Raike, Eeva (toim.): Arkeologipäivät 2005: Arkeologia ja kulttuuri & Uutta kivikauden tutkimuksessa.  Helsinki:  Suomen arkeologinen seura, 2006.  ISBN 951-98021-4-2  Teoksen verkkoversio.
Mökkönen, Teemu & Seppälä, Sirkka-Liisa (toim.): Arkeologipäivät 2006: Arkeologi(a) ja media & Mikä on muinaisjäännös?.  Helsinki:  Suomen arkeologinen seura, 2007.  ISBN 978-951-98021-5-2  Teoksen verkkoversio.
Mökkönen, Teemu & Seppälä, Sirkka-Liisa (toim.): Arkeologipäivät 2007: Arkeologian yhteiskunnallinen merkitys; Arkeologisia ilonaiheita.  Helsinki:  Suomen arkeologinen seura, 2008.  ISBN 978-951-98021-6-9
Mökkönen, Teemu & Seppälä, Sirkka-Liisa (toim.): Arkeologipäivät 2008: Sosiaaliarkeologiaa: Yhteisöt arkeologisen aineiston taustalla & tutkimushistorian painolasti.  Helsinki:  Suomen arkeologinen seura, 2009.  ISBN 978-951-98021-7-6
Aiheesta muualla

Kotisivut.
Suomen Kaapelitehdas

Kaapelitehtaalla Helsingin Salmisaaressa kaapeleiden valmistus alkoi vuonna 1943.
Suomen Kaapelitehdas Osakeyhtiö oli suomalainen vuosina 1917–1966 olemassa ollut yritys, joka valmisti pääasiassa erilaisia sähkö-, lennätin- ja puhelinkaapeleita. Yhtiö fuusioitiin vuonna 1967 osaksi Nokia-konsernia.
Yhtiön edeltäjä oli insinööri Arvid Wikströmin 1912 perustama Suomen Punomotehdas Oy, jonka Ab Gottfr. Strömberg Oy osti vuonna 1916. Strömberg luovutti punomatehtaan vuonna 1917 uudelle perustetulle yhtiölle Suomen Kaapelitehdas Osakeyhtiölle, johon tuli Strömbergin lisäksi useita muita osakkaita. Strömbergin jouduttua taloudellisiin vaikeuksiin vuonna 1922 kaapelitehtaan enemmistöomistajaksi tuli Suomen Gummitehdas Osakeyhtiö, joka omisti ennestään Nokia Aktiebolag -yhtiön osake-enemmistön.
Merikortteli vuonna 1928
Kaapelitehtaan tehdasrakennus, nykyinen Merikortteli sijaitsi 1920-luvulla Helsingissä Pursimiehen-, Merimiehen- ja Telakkakatujen varrella. Uusi kaapelitehdas rakennettiin 1939–1944 Salmisaareen ja sitä laajennettiin vielä 1954. Vuonna 1961 avattiin uusi tehdas Pikkalaan Kirkkonummelle jonne tuotantoa alettiin siirtää Salmisaaresta.
Kaapelitehdas laajensi toimintaansa elektroniikan ja tietokoneiden alueille, kun yhtiön elektroniikkaosasto ja laskentakeskus perustettiin keväällä 1960. Yhtiön laskentakeskuksen ensimmäinen tietokone Elliott 803 otettiin käyttöön Salmisaaressa syksyllä 1960. Joulukuussa 1961 laskentakeskuksen pääkoneeksi tuli Siemens 2002. Kaapelitehdas edusti Suomessa Siemensin, ranskalaisen Bullin ja amerikkalaisen General Electricin tietokoneita ja reikäkorttikoneita. Tietokoneosasto erotettiin omaksi yksikökseen 1963.  Vuonna 1967 tapahtuneen fuusion jälkeen kaapelitehtaan elektroniikka- ja tietokoneosastoista muodostettiin yksi Nokian neljästä teollisuusryhmästä, joka sai nimekseen Nokia Elektroniikka.
Vuonna 1957 perustettiin Salmisaareen kondensaattoreita valmistanut yksikkö. Tästä yksiköstä kehittyi sitten Nokian kondensaattoritehdas ja nykyisin se toimii nimellä Grid Solutions Oy.
Nokia jatkoi kaapelituotantoa vuoden 1967 fuusion jälkeen Nokia Kaapeli -teollisuusryhmässä. Vuonna 1997 nimeksi muuttui NK Cables, jonka toimintaa jatkoivat Draka Comteq Finland Oy, Draka NK Cables Oy ja Draka Fibre Finland Oy. Lokakuussa 2012 yhtiöt fuusioituivat Prysmian-yhtiöiden kanssa muodostaen Prysmian Finland Oy:n.
Toimitusjohtajat

1937–1955 Verner Weckman
1955–1966 Björn Westerlund (jatkoi Nokian toimitusjohtajana 1967–1977)
Suomalaiset heimot

Muinaissuomalainen miehen asu Mikkelin Tuukkalan kalmiston löytöjen mukaan. Vuoden 1889 tulkinta.
Suomalaiset heimot ovat muinaisia etnisiä ryhmiä joista ajan saatossa muodostuivat suomalaiset. Suomen heimot ovat nykyisin muuttoliikkeen vaikutuksesta suureksi osaksi sekoittuneita. Mikael Agricola mainitsee vuoden 1548 Uuden Testamentin esipuheessa suomalaisiksi heimoiksi suomalaiset eli varsinaissuomalaiset sekä hämäläiset ja karjalaiset. Sama aluejako ja kulttuurijako voidaan nähdä myös ristiretkiajan naisten käyttämien korujen perusteella. Toisaalta jo merovingiajan loppupuolelle tultaessa Suomen alueen metalliesinekulttuuri, erityisesti naisten korut ja eri asetyypit, oli kehittynyt omintakeiseksi ja sillä oli kotoperäisiä piirteitä runsaammin kuin milloinkaan aiemmin. Tämän kehityksen pyrkimyksenä oli mahdollisesti tarkoitus ilmaista erityistä suomalaista identiteettiä, joka syntyi mielikuvasta yhteisestä alkuperästä ja keskinäisestä samankaltaisuudesta.
Suomen heimoista on runsaasti mainintoja varhaisissa historiallisissa lähteissä, kuten Paavin kirjeissä, Novgorodin ensimmäisessä kronikassa sekä Eerikinkronikassa.
Arkeologiset lähteet

Naisten käyttämien korujen perusteella Suomen ristiretkiajan kulttuurialueet voidaan jakaa lounaissuomalaiseen, hämäläiseen ja savolais-karjalaiseen kulttuurialueeseen.
Nykyinen Varsinais-Suomi, Satakunta ja Pirkanmaa muodostivat oman lounaissuomalaisen alueen. Tälle alueelle olivat tyypillisiä pienet hopeiset hevosenkenkäsoljet. Näitä solkia on löytynyt eniten Vakka-Suomesta ja Ala-Satakunnasta, mutta löytöjä on myös Hämeestä, Karjalasta ja joitakin myös Pohjois-Suomesta. Kanta-Hämeessä vastaavat korut olivat niin sanottuja hämäläistyyppisiä soikeita kupurasolkia. Etelä-Savossa ja Karjalassa käytössä olivat puolestaan niin sanottuja savolais-karjalais-tyyppisiä soikeita kupurasolkia. Näiden alueiden väliin jäävällä Päijät-Hämeen alueella käytettiin sekä itä- että länsisuomalaisia solkityyppejä. Solkityyppien levinneisyyden on nähty viittaavan erityisen suomalaisen, hämäläisen ja karjalaisen identiteetin ilmaisuun.
Käsityksiä suomalaisista heimoista

Suomen historiallisia maakuntia vastaavina kansanomaisina nimityksinä ja joskus myös heimoina hahmottuvia kulttuurialueita on kansatieteilijä Kustaa Vilkunan mukaan ollut Suomessa kuusi: (Varsinais-)Suomi, Häme, Kainuu, Karjala, Savo ja Lappi. Näissä eivät ole mukana Satakunta ja Uusimaa, jotka vanhoissa kansanomaisissa luokituksissa ovat liittyneet Hämeeseen. Näitä nimityksiä vastaavia, Suomen historiallisiin maakuntiin liittyviä heimoja olisivat näin olleet varsinaissuomalaiset, hämäläiset, karjalaiset, savolaiset, pohjalaiset ja lappalaiset.
Muita, historiallisia maakuntia vastaaviin heimoihin rinnastuvia suomalaisten alaryhmiä ovat olleet nykyisillä Suomen lähialueilla inkeriläiset, näiden sekä karjalaisten historiallisina alaryhminä Karjalassa ja Inkerinmaalla erotetut äyrämöiset ja savakot, Ruotsissa ja osaksi myös Norjan eteläosissa asuneet metsäsuomalaiset ja Ruotsissa vieläkin asuvat länsipohjalaiset sekä Norjan pohjoisosissa asuvat kveenit eli ruijansuomalaiset. Ulkosuomalaisten ryhmiä ovat lisäksi olleet kuolansuomalaiset ja kauempana etenkin amerikansuomalaiset ja sittemmin myös suomalaiset monissa muissa maissa.
Pääasiallisia heimoja ovat hämäläiset, joiden juuret ovat suoraan kantasuomen puhujissa sekä karjalaiset, jotka nimensä mukaisesti ovat läheistä sukua Venäjän karjalaisille. Hämäläiset asuttivat Hämeen lisäksi Ylä-Satakunnan ja osan Keski-Suomesta, tosin viimeksi mainitussa joutuivat suureksi osaksi väistymään vieläkin nopeammin levinneiden savolaisten tieltä. Joskus lasketaan vielä kolmanneksi pääheimoksi lounaissuomalaiset, jotka ovat syntyneet hämäläisten ja Suomeen muuttaneiden virolaisten sekoittuessa. Eteläpohjalaiset ovat pääosin pohjoisemmaksi siirtyneiden lounaissuomalaisten jälkeläisiä, joiden suonissa virtaa lisäksi runsaanpuoleisesti rannikon ruotsinkielisen väestön verta. Osuutensa on savolaisillakin, varsinkin Järviseudulla niin sanotun savolaiskiilan alueella. Savolaiset ovat karjalaisten ja hämäläisten välissä asuva heimo, joka kuuluu geneettisesti lähinnä karjalaisiin mutta on sulattanut itseensä myös hämäläistä ainesta. Keski- ja pohjoispohjalaisten suonissa virtaa lähinnä eteläpohjalaista ja savolaista verta.
Itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset ja saksalaiset. Ero tulee erittäin selkeästi näkyviin myös kansankulttuurissa ja murteissa, vaikka ei otettaisi lainkaan huomioon ruotsinkielistä väestöä. Lännessä on ollut leimaa-antavana kiinteä kyläasutus vainioviljelmineen, idässä liikkuvampi elämäntyyli eräretkineen ja kaskenpolttoineen. Yksi ero on sekin, että länsisuomalaiset käyttivät 1800-luvun lopulle asti lisänimenään yleensä patronyymia (harvemmin matronyymia) tai talonnimeen perustuvaa nimeä, mutta itäsuomalaiset ovat käyttäneet sukunimiä keskiajalta lähtien. Tosin ei näiden alueiden raja ole kaikissa kansankulttuuri- ja murrepiirteissä sama, mutta kun rajat piirretään kartalle, syntyy vyöhyke, jolla on paljon sekä läntisiä että itäisiä piirteitä, ja tämä vyöhyke erottaa toisistaan selkeästi länsisuomalaisen ja selkeästi itäsuomalaisen kansankulttuuri- ja murrealueet.
Aiheesta muualla

Vilkuna, Kustaa H. J.: Suomen kansan heimot. Teoksessa: Pirjo Markkola, Hanna Snellman, Ann-Catrin Östman (toim.): Kotiseutu ja kansakunta. Miten suomalaista historiaa on rakennettu, s. 25–53.  (Historiallinen Arkisto 142)  Helsinki:  SKS, 2014.  ISBN 978-952-222-605-1
Länsisuomalainen tappikoristeinen hevosenkenkäsolki, joka on  löytynyt Sortavalasta. Solki on ajoitettu vuosien 1150–1300 välille.
Karjalaistyyppinen rautakautinen kupurasolki kannatinketjuineen. Solki on löytynyt Mikkelistä.
Hämäläisiä kansanpukuja ja iltatoimia kuvattuna vuonna 1878.
Suomen Cup (jääkiekko)

| Suomen Cup |
| --- | --- |

Laji:  Jääkiekko
Maa(t):   Suomi
Perustettu:  1955
Hallitseva mestari:  Kiekko-Espoo
Eniten mestaruuksia:  Ketterä (3)
Jääkiekossa on pelattu Suomen Cupia vuosina 1955–1958, 1964–1971 ja 2017–2022. Eniten mestaruuksia on voittanut Imatran Ketterä, joka on juhlinut Suomen Cupin voittoa kolmesti.
Cup palasi kilpailuohjelmaan syksyllä 2017. Siihen osallistuivat kaikki Mestistä ja Suomi-sarjaa pelaavat seurat sekä 27 II-divisioonan seuraa eli yhteensä 54 joukkuetta.