stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Panzerkampfwagen IV
Rooli muuttuu

Jo kesällä 1941 huomattiin, että edes Panzer III:n panssarintorjuntaan paremmin soveltuva 50 millimetrin L/60-tykki ei pystynyt tuhoamaan luotettavasti Neuvostoliiton KV-1- ja T-34-vaunuja. Lisäksi saksalaisten telaketjut eivät soveltuneet itärintaman vaativiin oloihin. Panzer III:n tornin kiinnitys oli sopimaton suurempikaliiperisen tykin asentamiseen. Panzer IV:ssä oli jo valmiiksi 75 millimetrin tykki, ja Wehrmachtin tarvitessa paremman vaunun T-34-panssareita vastaan, Panzer IV aseistettiin mallista F lähtien uudella tornilla ja 75 millimetrin Kwk 40 L/43 -tykillä, jossa oli pidempi 495 millimetrin hylsy. Myös telapyörästöä oli muutettava lisääntyneen painon vaatiessa leveämmän telaketjun. Vanha, 75 millimetrin KwK 37 L/24:llä aseistettu malli nimettiin F1:ksi ja 75 KwK 40 L/43:lla aseistettu malli sai nimen Panzer IV F2. Mallinimi muutettiin pian G:ksi ja tuotanto jatkui pienin parannuksin. Ensimmäiset pitkäputkiset vaunut tulivat käyttöön Pohjois-Afrikassa toukokuussa 1942 ja saivat briteiltä nimityksen ”Mark IV Special”. Loppuvuodesta 1942 G-mallin vaunujen 75 millimetrin KwK 40 -tykin putkea pidennettiin viisi kaliiperin mittaa 48-kaliiperiseksi. Tämä tykkimalli säilyi Panzer IV:n aseena tuotannon loppuun saakka.
Pitkäputkinen 75 millimetrin KwK 40 oli läpäisyltään huomattavasti parempi kuin T-34:n varhaisten mallien 76 millimetrin tykit tai M4 Shermanin 75 millimetrin tykki. Lisäksi vahvennettu etupanssari oli lähes immuuni T-34:n, KV:n ja SU-76:n 76 millimetrin tai Shermanin 75 millimetrin tykeille. Vaunun tornin etupanssaria ei kuitenkaan milloinkaan vahvistettu ja se jäi 50 millimetrin vahvuiseksi. Lisäksi kyljet olivat heikot, jopa puolalaisten ja neuvostoliittolaisten panssarintorjuntakiväärien läpäistävissä. Tilanne muuttui vähitellen, kun T-34:ssa otettiin käyttöön uusi 85 millimetrin tykki ja Shermanin myöhäiset mallit varustettiin Yhdysvaltain panssaritorjuntavaunujen käyttämällä suuren lähtönopeuden 76 millimetrin tykillä. Kasvanut paino yhdessä telapyörien vanhanaikaisten lehtijousien kanssa merkitsi liikkuvuuden heikentymistä ja huippunopeuden laskua.
Panzer IV:n kehnompaa perusrakennetta kompensoivat muut ominaisuudet. Näitä olivat joka vaunun radiovarustus ja viiden hengen miehistö, jolla oli päällikkö ja selkeä tehtäväjako. Tämän edun merkitys väheni liittoutuneiden kehittäessä panssariaselajiaan.
Panzer IV oli tuotannossa sodan loppuun asti. Tuotanto jatkui vielä uuden ja ylivoimaisen Pantherin (PzKpfw V) tultua käyttöön Panzer IV:n hieman halvemman hinnan ja tuotannon muuttamisen vaatiman ajan puutteen vuoksi. Viimeinen tuotantomalli IV J ei ollut parannus entisiin, vaan tavoitteena oli halventaa vaunun tuotantoa. Vaunusta jätettiin pois sähkögeneraattori ja tornia saattoi kääntää vain käsiveivillä. Lisäksi tornin sähkökontaktit jätettiin pois ja korvattiin kaapelilla, joka rajoitti tornin kääntämistä.
Vuodesta 1943 eteenpäin selviytyneet vanhemmat Panzer IV E/F:t ja uudemmat mallit päivitettiin lisäpanssaroinnilla ja 75 millimetrin Kwk 40 L/48 -tykillä niiden taistelutehon parantamiseksi.
Käyttö Suomessa

Suomi osti Saksasta jatkosodan aikana 15 kappaletta uusia Pz IV Ausf J -vaunuja hintaan 5 000 000 Suomen markkaa kappale. Suomalaisilta peritty hinta oli noin kaksinkertainen valmistuskustannuksiin nähden. Suomessa vaunut ehtivät sotatoimiin ainoastaan entisiä omistajiaan vastaan Lapin sodassa. Niitä käytettiin myöhemmin koulutukseen ja yksi esittää vuoden 1955 Tuntematon sotilas -elokuvassa KV-1-neuvostovaunua.
Suomeen tulleissa vaunuissa oli hiekankeltainen perusväri, Schürzen-helmapanssarointi tornissa sekä Zimmerit-massaus rungossa sekä tykin manttelissa.  Nämä poistettiin myöhemmin, ja vaunut maalattiin kenttävihreiksi.
Muunnokset

”Ausf.” on lyhenne sanasta ”Ausführung”, versio.
Ausf. A (1937–1938, 35 rakennettu)
Ausf. B (1938, 42 rakennettu): vahvempi panssari, uusi moottori
Ausf. C (1938–1939, 138 rakennettu)
Ausf. D (1939–1940, 229 rakennettu): vahvempi sivupanssari (20 mm), ensimmäinen taisteluun tarkoitettu malli
Ausf. E (1930–1941, 223 rakennettu): vahvistettu etu- (50 mm) ja sivupanssari (30 mm) irtolevyillä
Ausf. F1 (1941–1942, 462 rakennettu): yksinkertaistettu valmistus, telaketju levennetty 40 senttimetriin
Ausf. F2 (1942, 175 rakennettu): 75 millimetrin KwK 40 -tykki 43:n pituuskaliiperin putkella
Ausf. G (1942–1943, 1 687 rakennettu): vahvistettu etupanssari joissain vaunuissa, talviolosuhteiden vaatimia muutoksia.
Ausf. H (1943–1944, 3 774 rakennettu): pidempi tykinputki (75 mm L/48) ja lisäpanssarointi tornin katossa, sivuhelmat
Ausf. J (1944–1945, 1 758 rakennettu): tornin sähköinen kääntökoneisto korvattiin lisäpolttoainesäiliöllä valmistusongelmien vuoksi
Muut Panzer IV:n rungolle perustuneet vaunut:
Wirbelwind – 4 × 2,0 cm FlaK (ilmatorjunta).
Möbelwagen – 3,7 cm FlaK (ilmatorjunta).
Ostwind – 3,7 cm FlaK (ilmatorjunta).
Kugelblitz – 2 × 3,0 cm FlaK (ilmatorjunta, vain prototyyppi).
Sturmpanzer IV ”Brummbär” – 15 cm L/12 (panssaroitu rynnäkköhaupitsi).
Jagdpanzer IV – panssarintorjuntavaunu, jonka pääase, 7,5 cm Pak 42 (L/70), oli käytännössä sama tykki kuin Pantherin 7,5 cm Kwk 42 (L/70).
StuG IV – rynnäkkötykki, StuG III:n torni Panzer IV:n alustalla, noin 1 100 valmistettiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panzerkampfwagen IV Wikimedia Commonsissa
Saksan asevoimien panssariajoneuvot toisessa maailmansodassa
| --- | --- |
Panssarivaunut:  Panzer I • Panzer II • Panzer III • Panzer IV • Panther • Tiger • Tiger II • Panzer 35(t) • Panzer 38(t)
Telatykistö:  Wespe • Hummel • Grille • Panzerwerfer • sIG 33 • Wurfrahmen 40
Rynnäkkötykit:  StuG III • StuG IV • StuIG 33 • StuH 42 • Brummbär • Sturmtiger
Panssarintorjuntavaunut:  Panzerjäger I • Marder I • Marder II • Marder III • Hetzer • Jagdpanzer IV • Jagdpanther • Nashorn • Jagdtiger • Elefant
Puolitelavaunut:  SdKfz 2 • SdKfz 4 • SdKfz 6 • SdKfz 7 • SdKfz 10 • SdKfz 11 • SdKfz 250 • SdKfz 251 • SdKfz 252 • SdKfz 253 • SdKfz 254
Panssariautot:  SdKfz 221/22/23 • SdKfz 234 • ADGZ
Ilmatorjuntavaunut:  Flakpanzer IV: Möbelwagen, Wirbelwind, Ostwind, Kugelblitz • Flakpanzer 38(t)
Prototyypit:  Maus • E-sarja • Panther II • Waffenträger • Neubaufahrzeug • Sturer Emil
Suunnitelmat:  Panzer VII Löwe • Panzer IX • Panzer X • Ratte • Monster
Ausf. J Panssarimuseossa.
Kauhupokkari 1

| Kauhupokkari 1 |
| --- | --- |

Kirjailija:  Markku Sadelehto (toim.)
Kansitaiteilija:  Jari Rasi
Kieli:  suomi
Genre:  kauhu, kioskikirjallisuus
Kustantaja:  Jalava
Julkaistu:  1991
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  157
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kauhupokkari 1 on Markku Sadelehdon toimittama ja Jalavan vuonna 1991 julkaisema kioskikirja, joka sisältää yhdeksän kauhunovellia eri kirjoittajilta. Mukana on kahdeksan englannista käännettyä tarinaa ja lisäksi Boris Hurtan varta vasten kokoelmaan kirjoittama novelli ”Sillikuningas”; saatteessaan Hurtta kuvaili tarinaa siihenastisen uransa synkimmäksi.
Kauhupokkari oli Jalavan yritys laajentaa kauhunovellien kustannustoimintaa kioskikirjamarkkinoille. Tarkoituksena oli esitellä sekä 1900-luvun alun että tuoreempia kirjailijoita. Myöhemmissä osissa oli määrä ilmestyä muun muassa Stephen Kingiä. Ensimmäiseen osaan tarkoitettu Ramsey Campbellin ”Seuralainen” (The Companion) jätettiin lopullisesta kirjasta pois, koska Sadelehto ei ollut tyytyväinen suomennokseen.
Kauhupokkarin oli tarkoitus ilmestyä kuudesti vuodessa, mutta julkaisu lopetettiin jo ensimmäisen osan jälkeen. Sadelehdon mukaan Kauhupokkari 1 ei tehnyt tappiota mutta ei myöskään tuottanut odotettua voittoa, mikä johti sarjan nopean päättämiseen. Kirjaa painettiin 12 000 kappaletta, joista ylijäämä myytiin eräälle tamperelaiselle antikvariaatille. Sarjan toinen ja kolmas osa ehdittiin suomentaa kesällä 1991, ja toiseen osaan Sadelehto ehti luonnostella kirjailijaesittelyt.
Suomennetut novellit Sadelehto kierrätti novellit muihin toimitustöihinsä. Kauhupokkari 2 muodosti pohjan antologialle Outoja tarinoita 5; yksi Kauhupokkariin tarkoitetuista novelleista jätettiin pois ja tilalle otettiin kuusi muuta tarinaa. Pois jätetty tarina oli David Draken muinaiseen Roomaan sijoittuva kauhutarina, jota Sadelehto piti niin huonona, että jätti sen julkaisematta, vaikka kustantaja olikin jo ehtinyt ostaa julkaisuoikeudet. Kauhupokkari 3:n novelleista tuli Outoja tarinoita 3, johon lisättiin kaksi uutta tarinaa. Sadelehdon mukaan Kauhupokkarin tekeminen oli ”pyöritystä piikkitynnyrissä”, ja ylijäämänovellien toimitustyö hidasti hänen kehittymistään antologistina.
Sisältö

Dean R. Koontz: ”Alas pimeään” (Down in the Darkness, 1986)
Robert Bloch: ”Juhlat luostarissa” (The Feast in the Abbey, 1935)
Dennis Etchison: ”Se tulee vain öisin” (It Only Comes Out at Night, 1982)
Guy N. Smith: ”Tyhjät silmät” (Hollow Eyes, 1986)
H. P. Lovecraft: ”Hautaholvissa” (In the Vault, 1925)
Robert E. Howard: ”Älä minulle hautaa kaiva” (Dig Me No Grave, 1937)
Boris Hurtta: ”Sillikuningas” (1991)
Scott Baker: ”Isäin synnit” (The Sins of the Fathers, 1988)
Joe R. Lansdale: ”Partaveitsen jumala” (God of the Razor, 1987)
Vastaanotto

Kauhupokkari 1:n alkusanoissa Sadelehto pyysi lukijoilta palautetta, ja kustantaja saikin muutaman yhteydenoton. Myyntiluvut jäivät odotettua heikommiksi, ja sarja lopetettiin ensimmäiseen osaansa. Vuonna 1995 Sadelehto kuvaili Kauhupokkari 1:stä ”surullisen kuuluisaksi”, mutta mainitsi saaneensa myös maltillisen myönteistä palautetta.
Portti-lehden Juho-Antti Tuhkanen kuvaili kansikuvaa ”Jari Rasin naivismiksi”. Sadelehdon mukaan kansi oli ”tökerö kioskikirjaksi, joilla on omat rajansa ja sääntönsä”. Hän myös huomautti, että kioskikirjan olisi pitänyt olla helppolukuinen eikä se saisi sisältää klassikoita tai mitään ”raflaavaa”. Sadelehto väitti kuulleensa antikvariaatissaan vierailleiden kesäturistien kommentoivan Kauhupokkaria: ”Ei käy, tätä lukiessa on ajateltava.”
Kenian lippu

Kenian lippu
Kenian lippu on Kenian tasavallan virallinen lippu. Se otettiin käyttöön 12. joulukuuta 1963. Lipun musta väri kuvaa Kenian ihmisiä, punainen itsenäisyyden puolesta vuodatettua verta ja vihreä luonnonrikkautta. Keskellä on kuva perinteisestä masai-kansan kilvestä. Kimmo Kiljusen Valtiot ja liput -kirjan mukaan musta väri kertoo, että lippu on mustien ihmisten, punainen osoittaa, että afrikkalaisten veri on samanvärinen kuin eurooppalaisten ja vihreä kuvaa sitä, että kenialaisten saatua maan Jumalalta, se oli vehreän vihreä.
Patonki

Kokonaisia patonkeja.
Katkaistu patonki.
Patonki (< ruots. batongbröd < ransk. bâton ’sauva’) on kapea, pitkä ja rapeakuorinen leipä.
Valmistus ja käyttö

Patonkitaikinan perusraaka-aineet ovat vehnäjauhot, vesi, suola, leivinhiiva ja ruokaöljy. Taikina muotoillaan pitkulaisiksi leipäsiksi, annetaan kohota ja paistetaan kuumassa uunissa. Pinta voidaan tehdä rapeaksi lisäämällä pinnalle vettä ennen paistamista. Valmis patonki voidaan halkaista ja täyttää halutuilla täytteillä. Perinteisiä ranskalaisia täytteitä ovat esimerkiksi juusto ja patee. Patonkiin voi sivellä myös voita tai hilloa, tai se voidaan kastaa kahviin. Ranskalaiset syövät patonkinsa usein sipulikeiton kera.
Historia

Patonki (ransk. baguette) yhdistetään usein ranskalaiseen ruokakulttuuriin. Sen alkuperä on kuitenkin Wienissä 1800-luvun keskivaiheilla kehitellyssä leivässä. Tällöin höyryuunit otettiin ensimmäistä kertaa käyttöön mahdollistaen rapean kuoren ja valkoisen, reikäisen leivän sisuksen tekemisen. Nämä ominaisuudet ovat vieläkin moderneissa patongeissa.
Ranskalainen patonki syntyi 1920-luvulla. Pitkiä leipiä oli jo tehty jonkin aikaa, kun lokakuussa 1920 laki kielsi leipureita työskentelemästä aamuisin ennen kello neljää. Tämä teki mahdottomaksi valmistaa perinteistä, usein pyöreää leipää niin, että se ehtisi asiakkaiden aamiaiselle. Kapea patonki ratkaisi ongelman, koska se pystyttiin valmistelemaan ja paistamaan huomattavasti nopeammin.
Marraskuussa 2022 ranskalainen patonki lisättiin Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta patonki Wikimedia Commonsissa
Resepti aiheesta Patonki Wikikirjaston keittokirjassa
Kenny Tete

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Kenny Tete
Syntymäaika: 9. lokakuuta 1995
Syntymäpaikka: Amsterdam, Alankomaat
Pelipaikka: oikea laitapuolustaja
Pituus: 180 cm
Paino: 77 kilogrammaa
Seura
Seura: Fulham
Junioriseurat
0000–2015: Zeeburgia
2005–2013: Ajax
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2013–2017 | Ajax | 31 | (0) |
| 2013–2017 | → Jong Ajax | 55 | (4) |
| 2017–2020 | Lyon | 54 | (1) |
| 2020– | Fulham | 89 | (4) |
Maajoukkue
| 2011–2012 | Alankomaat U17 | 6 | (0) |
| 2013–2014 | Alankomaat U19 | 4 | (0) |
| 2014 | Alankomaat U20 | 2 | (0) |
| 2015–2016 | Alankomaat U21 | 3 | (0) |
| 2015– | Alankomaat | 14 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 30. elokuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 30. elokuuta 2024.
Kenny Tete (s. 9. lokakuuta 1995 Amsterdam) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa englantilaista Fulhamia. Oikeajalkainen Tete on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Hän on pelannut myös Alankomaiden maajoukkueessa.
Ura > Seurajoukkueura

Tete on AFC Ajaxin kasvatti. Hän debytoi seuran edustusjoukkueen paidassa Eredivisiessä helmikuussa 2015 AZ Alkmaaria vastaan. Kaudella 2014–2015 hän pelasi Eredivisiessä kaikkiaan viidessä ottelussa. Kaudella 2015–2016 hän debytoi seuran paidassa Eurooppa-liigassa ja pelasi viiden Eurooppa-liigan ottelun lisäksi 21 Eredivisie-ottelua. Kaudella 2016–2017 hän pelasi enää viisi Eredivisie-ottelua. Eurooppa-liigassa hän pelasi tuolla kaudella kahdeksan ottelua ja teki yhden maalin mutta jäi vaihtopelaajaksi tappiollisessa loppuottelussa Manchester Unitedia vastaan. Eurooppa-liigan välierissä Ajax kohtasi ranskalaisseura Olympique Lyonnais'n, johon Tete siirtyi kesällä 2017.
Tete pelasi Lyonissa kolmen vuoden aikana 54 Ligue 1 -ottelua ja teki niissä yhden maalin. Mestarien liigassa hän pelasi kahdeksan ja Eurooppa-liigassa neljä ottelua. Hän siirtyi syyskuussa 2020 englantilaisseura Fulhamiin. Hän pelasi kaudella 2020–2021 Valioliigassa 22 ottelua, kaudella 2021–2022 mestaruussarjassa 20 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia, ja kaudella 2022–2023 Valioliigassa 31 ottelua, joissa hän teki yhden maalin kauden viimeisessä liigaottelussa Manchester Unitedia vastaan.
Ura > Maajoukkueura

Tete on edustanut Alankomaita monissa nuorten maajoukkueissa. Vuonna 2013 hän oli mukana alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa. Alankomaiden A-maajoukkueessa Tete debytoi 10. lokakuuta 2015 EM-karsintaottelussa Kazakstania vastaan. Hän on pelannut kesäkuun 2023 loppuun mennessä 14 A-maaottelua, joista kaksi vuonna 2015, kaksi vuonna 2016, neljä vuonna 2017, neljä vuonna 2018, yhden vuonna 2019 ja yhden vuonna 2021. Otteluista kolme on kuulunut MM-karsintaan, kolme EM-karsintaan ja kaksi Kansojen liigaan. Yhtä EM-karsintaottelua lukuun ottamatta hän on pelannut avauskokoonpanossa.
Keltalampi (Pieksämäki, Mataramäki)

| Keltalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Pieksämäki
Koordinaatit:  62°26′43″N, 26°50′49″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Laskujoki:  oja Mataroiseen 
Järvinumero:  14.718.1.092
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148,3 m  
Pituus:  260 m  
Leveys:  120 m  
Rantaviiva:  0,626 km  
Pinta-ala:  1,428 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKeltalampi 
Keltalampi  on Etelä-Savossa Pieksämäellä  Mataramäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 260 metriä pitkä, 120 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Myhinjärven valuma-alueeseen (14.718) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 148,3 metriä mpy.
Kauhunkierre

| Kauhunkierre> Don't Look Now |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Nicolas Roeg
Käsikirjoittaja:   Allan Scott  Chris Bryant 
Perustuu:  Daphne du Mauriern novelliin Don't Look Now kokoelmassa Not After Midnight
Tuottaja:  Peter Katz
Säveltäjä:  Pino Donaggio
Kuvaaja:  Anthony B. Richmond
Leikkaaja:  Graeme Clifford
Pääosat:   Julie Christie  Donald Sutherland 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdistynyt kuningaskunta,  Italia
Tuotantoyhtiö:  British Lion Films
Levittäjä:  British Lion Films Netflix
Ensi-ilta:    16. lokakuuta 1973   15. marraskuuta 1974 
Kesto:  110 min
Alkuperäiskieli:   englanti  italia 
Budjetti:  1 100 000 USD
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kauhunkierre (engl. Don't Look Now) on vuonna 1973 valmistunut kauhuelokuva. Pääosia esittävät Julie Christie ja Donald Sutherland. Elokuvan on ohjannut Nicolas Roeg. Kauhunkierteen keskeisenä teemana on selvänäkeminen.
Kauhunkierteessä käytetään monipuolisesti elokuvateknisiä teho- ja kerrontakeinoja, kuten punaisen värin ilmestymistä ja ristiinleikkaamista.
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Julie Christie  | … |  Laura Baxter   |
|  Donald Sutherland  | … |  John Baxter   |
|  Hilary Mason  | … |  Heather   |
|  Clelia Matania  | … |  Wendy   |
|  Massimo Serato  | … |  Bishop Barbarrigo   |
|  Renato Scarpa  | … |  Longhi   |
|  Giorgio Trestini  | … |  työmies   |
|  Leopoldo Trieste  | … |  hotellivastaava   |
|  David Tree  | … |  Anthony Babbage   |
|  Ann Rye  | … |  Mandy Babbage   |
|  Nicholas Salter  | … |  Johnny Baxter   |
Vastaanotto ja jälkimaine

Vuonna 1999 British Film Instituten kyselyssä Kauhunkierre äänestettiin kaikkien aikojen kahdeksanneksi parhaaksi brittielokuvaksi. Vastaajina oli tuhat Ison-Britannian elokuva- ja televisioammattilaista.
Helsingin Sanomien Paula Talaskivi luonnehti Kauhunkierrettä tuoreeltaan runollisen kauniiksi ja surumieliseksi kauhuelokuvaksi, joka on samalla rakkauskertomus.
Aiheesta muualla

Ebert, Roger: Don't Look Now RogerEbert.vom.  13.10.2002. Viitattu 10.6.2021. (englanniksi)
Bradshaw, Peter: Don't Look Now review – Roeg's scary movie can still make you jump The Guardian.  5.7.2019. Viitattu 10.6.2021. (englanniksi)
Panzerkampfwagen VIII Maus

| Panzerkampfwagen VIII Maus |
| --- | --- |
 Maus Kubinkan panssarimuseossa
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Saksa
Tekniset tiedot
Pituus:  11,09 m
– putki edessä:  10,09 m
– pelkkä runko:  9,03 m
Leveys:  3,67 m
Korkeus:  3,63 m
Taistelupaino:  188 t
Maksiminopeus:  
– tiellä:  20 km/h
Toimintasäde:  160–190 km
Pääase:  1 × 128 mm KwK 44 L/55 1 × 75 mm KwK 44 L/36.5
Muu aseistus:  1 × 7,92 mm MG-34-konekivääri
Panssarointi:  150–220 mm
Moottori:  Daimler-Benz MB 509 (V1)/Daimler-Benz MB 517 (V2)
– hevosvoimat:  1 080/1 200 hv
– kilowattia:  805/895 kW
Miehistö:  6
Panzerkampfwagen VIII ”Maus” (suom. Hiiri), tunnettu myös suunnittelunimellä Sd. Kfz. 205, oli toisen maailmansodan aikana kansallissosialistisessa Saksassa suunniteltu ja valmistettu jättiläismäinen panssarivaunu. Maus oli kooltaan, aseistukseltaan ja panssaroinniltaan maailman suurin panssarivaunu, mutta sodan päättymisen vuoksi se jäi pelkäksi keskeneräiseksi prototyypiksi, eikä koskaan ehtinyt osallistua taistelutoimiin.
Projekti

Projekti Mausin rakentaminen käynnistettiin vuoden 1942 kesäkuussa, jolloin Porsche-autoyhtiön perustaja Ferdinand Porsche ehdotti Adolf Hitlerille VK700.01/Porsche typ 205 -suunnitelman mukaista uutta panssarivaunua. Suunnitelma edellytti ennennäkemättömän kookkaan panssarivaunun rakentamista Saksan asevoimien käyttöön. Hitlerin hyväksynnällä suunnitelma siirtyi eteenpäin. Ensimmäinen, vuonna 1943 valmistunut prototyyppi V1 sai suunnitteluvaiheessa kutsumanimen Mammut (suom. Mammutti), joka vuoden 1942 joulukuussa vaihtui nimeen Mäuschen (suom. Hiirulainen), kunnes helmikuussa vuonna 1943 nimeksi vihdoinkin vakiintui Maus. Projektin pääurakoitsijoina toimivat Krupp ja Alkett.
Vuoden 1943 maaliskuussa suunnitteluryhmä esitteli puusta veistetyn Mausin mallin Hitlerille, joka toukokuussa hyväksyi esityksen massatuotannon aloittamisesta ja tilasi Maus-vaunuja 150 kappaletta. Vaikka Mausin suunnittelutyö jatkui, lokakuussa Hitlerin esittämä tilaus peruttiin ja marraskuussa koko tutkimustyö määrättiin lopetettavaksi. Määräysten vastaisesti Krupp kuitenkin jatkoi tutkimustyötä ja vuoden 1944 maaliskuussa yhtiö sai valmiiksi V2-nimisen prototyypin. Vuoden 1944 heinäkuussa Krupp aloitti neljän Mausin lisärungon rakentamisen.
Projekti > Piirteitä

Kooltaan massiivinen Maus oli 188 tonnin painoinen, mikä tekee siitä kaikkien aikojen painavimman koskaan rakennetun panssarivaunun. Valtavan painonsa takia panssarivaunu oli ohjautuvuudeltaan erittäin kömpelö, ja jopa sen kääntäminen liikkeessä vaati miehistöltä harjoittelua. Koska useimmat sillat olisivat Mausin painon takia saattaneet romahtaa, vaunut suunniteltiin ylittävän joet kahlaten snorkkelin ja periskoopin avulla. Jotta tiet eivät murskaantuisi panssarivaunun alta ja telaketjut eivät katkeaisi käännyttäessä, tehtiin teloista niin leveät, että ne veivät yhteensä noin 60 prosenttia koko vaunun leveydestä.
Alun perin Mausin huippunopeudeksi suunniteltiin 20 kilometriä tunnissa, mutta sen huippunopeuden on arvioitu olleen ainoastaan 13 kilometriä tunnissa, koska yksikään senaikainen moottori ei ollut vaunun painon takia tarpeeksi voimakas liikuttamaan vaunua 20 kilometrin tuntinopeudella. Saksalaiset suunnittelijat myös huomasivat, että tykkitornin lähellä kannella olevat moottorin tuuletusaukot olivat haavoittuvia ja suurikokoisia maaleja.
Vuoden 1943 tammikuussa Maus päätettiin aseistaa 128 millimetrin Kwk 44 L/55 -panssarivaunukanuunalla, mutta vaunun tulivoiman nostamiseksi siihen asennettiin myös pienempi, 75 millimetrin KwK 44 L/36.5 -panssarivaunukanuuna. Kaksi raskasta pääasetta teki Mausista erittäin tulivoimaisen, ja sen on arvioitu kyenneen iskemään 3,5 kilometrin päässä oleviin viholliskohteisiin. Mausin tykkitorniin asennettiin myös yksi 7,92 millimetrin MG-34-konekivääri, joka oli tarkoitettu vihollisen jalkaväen torjuntaan.
Mausissa oli 200 millimetrin paksuinen panssarointi, mikä teki vaunusta huomattavasti raskaammin panssaroidun kuin yhdestäkään toisen maailmansodan aikaisesta panssarivaunusta. Rungon etulevyn paksuus oli 200 millimetriä, sivujen 180 millimetriä ja perässä 150 millimetriä. Panssarointi oli paksuimmillaan tykkitornissa, jossa se oli peräti 220 millimetrin paksuinen. Vaikka raskas panssarointi olisi tehnyt Mausista miltei haavoittumattoman useimpien liittoutuneiden panssarivaunujen pääaseille, se myös lisäsi huomattavasti vaunun valtaisaa painoa.
Projekti > Sivuprojekteja

Mausin suunnittelutyön seurauksena saksalaiset kehittivät lukuisia sivuprojekteja Saksan asevoimien uusista panssariajoneuvoista, jotka kuitenkin jäivät suunnitelmiksi tai kokeiluasteelle. Yksi esimerkki oli Flakzwilling-ilmatorjuntavaunu, jossa olisi ollut aseistuksena kaksi nopeasti ampuvaa 88 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Saksalaiset myös rakensivat suunnittelemansa Entwicklung-panssarivaunusarjan suurimmaksi vaunuksi tarkoitetun E-100:n, joka oli varustettu Mausin tykkitornilla ja tunnettiin suunnittelijoidensa keskuudessa lempinimellä ”Maus Tiger”.
Vaikka Maus on maailman suurin koskaan rakennettu panssarivaunu, saksalaiset suunnittelivat valmistavansa paljon suurempia panssarivaunuja. Vuonna 1942 saksalaiset hyväksyivät suunnitelman rakentaa Landkreuzer P. 1000 Ratten, joka olisi ollut 35 metrin pituinen ja tuhannen tonnin painoinen eli noin kymmenen kertaa suurempi kuin Maus. Saksan varusteluministeri Albert Speer kuitenkin keskeytti projektin vuonna 1943.
Saksalaiset suunnittelivat myös valmistavansa vieläkin suuremman panssarivaunun, peräti 42 metrin pituisen ja 1 500 tonnin painoisen Landkreuzer P. 1500 Monsterin, joka tosin pohjapiirrostensa perusteella muistutti enemmän valtavaa telatykkiä kuin varsinaista panssarivaunua. Monster kuitenkin jäi Ratten tavoin pelkäksi suunnitelmaksi, eikä näitä vaunuja ikinä rakennettu.