stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
O-Kloorianiliini
Ominaisuudet

o-Kloorianiliini on huoneenlämpötilassa kirkasta tai kellertävää nestettä. Yhdiste liukenee heikosti veteen ja paremmin happoihin sekä orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. o-Kloorianiliini on myrkyllistä ja ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Aineelle altistuminen voi aiheuttaa veressä methemoglobiinin muodostumista, mikä voi ilmetä muun muassa ihon sinistymisenä.
Valmistus

Tyypillisin tapa valmistaa o-kloorianiliinia on o-kloorinitrobentseenin pelkistys vedyttämällä 50–100 °C:n lämpötilassa. Katalyyttinä prosessissa käytetään jalometalleja tai jalometallien sulfideja. Toinen tapa muodostaa yhdistettä on kloorin ja aniliinin välinen reaktio 400 °C:n lämpötilassa aktiivihiilen katalysoimana.
o-Kloorianiliinia käytetään pääasiassa orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena. Siitä valmistetaan muun muassa keltaisia ja oransseja atsovärejä, hyönteismyrkkyjä, kumikemikaaleja, fungisideja ja lääkeaineita kuten ondansetronia. Sitä voidaan käyttää myös standardina kolorimetrisissä analyyseissä.
Ob

| Ob |
| --- | --- |
 Obin valuma-alue
Alkulähde:  Altain vuoristo
Laskupaikka:  Obinlahti, Karanmeri
Maat:  Venäjä
Pituus:  3 650 km, Ob–Irtyš 5 410 km
Virtaama:  12 500 m³/s
Valuma-alue:  2 930 000 km²
Ob (ven. Обь, hantiksi Aas, Jag, Kolta tai Jema, nenetsiksi Kolta tai Kuay, tataariksi Omar tai Umar) on yksi Venäjän pisimmistä joista ja läntisin Siperian suurista joista. Ob alkaa Altailta ja laskee Pohjoiseen jäämereen, jossa Karanmeren Obinlahti muodostaa Objoen noin 800 kilometrin pituisen estuaarin. Kun joen alkukohdaksi katsotaan Bija- ja Katunjokien yhtymäkohta, sen pituus on 3 650 kilometriä.
Obin suurin sivujoki on vasemmalta laskeva Irtyš, joka on itse asiassa pidempi kuin Ob. Irtysin latvoilta laskien joen suurin pituus on 5 410 kilometriä. Muita merkittäviä sivujokia ovat Tom, Tšulym, Ket, Tym, Vah, Vasjugan, Tobol ja Sosva.
Obin varrella olevia kaupunkeja: Barnaul, Novosibirsk, Kolpaševo, Nižnevartovsk, Surgut, Hanti-Mansijsk, Berjozovo, Labytnangi ja Salehard.
Ob satelliittikuvassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ob Wikimedia Commonsissa
Kunovatski Zakaznik – luonnonsuojelualue Obin varrella Jamalin Nenetsiassa (venäjäksi) (oopt.info)
Verhneje Dvuobje – Obin jokivarren suojelualue (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (wetlands.oopt.info)
Ob (river basin) (englanniksi) (unece.org)
Hydrologisia tilastoja 1936-1994: Ob at Salekhard (englanniksi) (unesco.org)
Hydrologisia tilastoja 1936-1989: Ob at Kolpashevo (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (unesco.org)
Hydrologisia tilastoja 1936-1989: Ob at Barnaul (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (unesco.org)
Hr. Ms. O 11

| Hr> Ms. O 11 |
| --- | --- |
 Hr. Ms. O 11

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Wilton-Fijenoord, Schiedam
Kölinlasku:  24. joulukuuta 1922
Laskettu vesille:  19. maaliskuuta 1925
Palveluskäyttöön:  18. tammikuuta 1926
Tekniset tiedot
Uppouma:  526 t (pinnalla) 656 t (sukellus)
Pituus:  54,66 m
Leveys:  5,7 m
Syväys:  3,53 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 450 bhp 2 × sähkömoottori 250 bhp
Nopeus:  12 solmua (pinnalla) 8 solmua (sukellus)
Miehistöä:  29
Aseistus
Aseistus:  2 × 533 mm torpedoputki 3 × 17,7" torpedoputkea
Hr. Ms. O 11 oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston vuonna 1926 palvelukseenotettu O 9 -luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin 30. elokuuta 1921 Wilton-Fijenoordilta Schiedamista ja sen köli laskettiin 24. joulukuuta 1922. Alus laskettiin vesille 19. maaliskuuta 1925 ja se otettiin palvelukseen 18. tammikuuta 1926.
Palvelus

Alus lähti 21. kesäkuuta Den Helderistä  Hr. Ms. Maarten Harpetzsoon Trompin, Hr. Ms. Jacob van Heemskerckin, Hr. Ms. Z 7:n ja Hr. Ms. Z 8:n kanssa koulutuspurjehdukselle Itämerelle. Osasto vieraili Kielissä, Göteborgissa ja Trondheimissä ennen paluutaan Den Helderiin 30. heinäkuuta.
Alus lähti 9. toukokuuta 1927 Nieuwediepistä Den Helderistä laivastovierailulle Norjaan Hr. Ms. Hertog Hendrikin, Hr. Ms. Z 5:n, Hr. Ms. Z 6:n, Z 7:n, Z 8:n kanssa ja osasto palasi 1. kesäkuuta kotisatamaansa. Sama osasto lähti 12. heinäkuuta koulutuspurjehdukselle Irämerelle. Paluumatkalla osasto kulki Kattegatin kautta ja se saapui Den Helderiin 8. elokuuta.
Alus lähti 4. toukokuuta 1936 Itämerelle koulutuspurjehdukselle Hr. Ms. O 9, Hr. Ms. O 10, Hertog Hendrikin ja Z 5:n kanssa, mistä ne palasivat 20. kesäkuuta.
Alus kolaroi 6. maaliskuuta 1940 hinaaja BV 3:n (ex -Amsterdam) kanssa. Hinaaja törmäsi alukseen juuri komentotornin etupuolelle. Kolme miehistönjäsentä sai surmansa ja sukellusvene upposi Willemsoordin sataman suulle. Kannella olleet neljätoista miestä hyppäsivät mereen. Hätäpuhelimen poiju nousi pintaan, mutta yhteyttä aluksessa olleisiin neljääntoista mieheen ei kyetty luomaan.
Alus saatiin pintaan tyhjentämällä ponttoainetankit jolloin neljätoista aluksessa ollutta saatiin pelastettua. Pian pelastustöiden jälkeen alus jälleen upposi uudelleen.
Hylky nostettiin 7. tai 9. maaliskuuta 1940 ja se siirrettiin matalikolle, jossa kolmen surmansa saaneen ruumiit saatiin poistettua. Matalikolla reiän peitoksi rakennettiin tilapäiskansi. Alus siirrettiin 10. tai 11. maaliskuuta Den Helderin laivastotukikohtaan, jossa sen aseistusriisuttiin ennen korjauksia.
Saksa hyökkäsi 10. toukokuuta Alankomaihin. Alus oli 14. toukokuuta kuivatelakalla, mistä se upotettiin pyrittäessä estämään sen valtaus. Saksalaiset nostivat hylyn ja siirsivät sen telakalle kunnostettavaksi.
Syyskuussa 1944 saksalaiset upottivat aluksen Buitenhaveniin estääkseen Den Helderin satamaan pääsyn. Saksa antautui 8. toukokuuta 1945. Hylky nostettiin 10. joulukuuta 1947 ja se myytiin romutettavaksi.
Nutkansypressi

| Nutkansypressi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Cupressoideae
Suku::  Xanthocyparis
Laji::  nootkatensis
Kaksiosainen nimi
 Xanthocyparis nootkatensis  (D. Don) Farjon & Harder, 2002 
Synonyymit
 Cupressus nootkatensis D. Don, 1824  Chamaecyparis nootkatensis (D. Don) Spach, 1841  Callitropsis nootkatensis 

Katso myös
   Nutkansypressi Wikispeciesissä   Nutkansypressi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nutkansypressi (Xanthocyparis nootkatensis tai Cupressus nootkatensis) on sypressikasvien heimoon kuuluva havupuulaji. Se on Pohjois-Amerikan luoteisrannikon lauhkean vyöhykkeen sademetsissä esiintyvä ainavihanta puu. Sitä myös käytetään laajalti koristepuuna puutarhoissa ja puistoissa. Varsinkin Länsi-Euroopassa yleinen nopeakasvuinen pensasaitakasvi ja koristepuu leylandinsypressi on nutkansypressin ja montereynsypressin risteymä.
Nutkansypressi sijoitettiin pitkään 1800-luvulta 2000-luvun alkuun valesypressien (Chamaecyparis) sukuun nimellä Chamaecyparis nootkatensis ja vanhaa nimeä käytetään vieläkin laajalti, vaikka 2000-luvun geneettiset tutkimuksen ovat osoittaneet ettei puu ole läheistä sukua valesypresseille. Nykyisin puu sijoitetaan vaihtelevasti sypressien sukuun Cupressus, sukuun Callitropsis tai sukuun Xanthocyparis. Vuonna 2010 tehtyjen tutkimusten mukaan sypressien suku olisi parafyleettinen ilman nutkansypressiä, ellei kaikkia muitakin Amerikan mantereen sypressilajeja siirretä toiseen sukuun.
Kuvaus

Nutkansypressi on suurehko, suorarunkoinen puu. Se kasvaa noin 40 metriä korkeaksi ja rungon rinnankorkeusläpimitaltaan noin 2 metriä leveäksi rannikkoalueiden ja alankojen metsissä, mutta jää huomattavasti pienemmäksi ja joskus pensasmaiseksi korkeammalla vuoristoissa.
Kuvaus > Varsi

Latvus on yleensä kartiomainen. Oksanhaarat ja puun latva ovat tavallisesti riippuvia. Puun juuristo muodostaa useita maanpinnanmyötäisiä kerroksia eikä ulotu kovin syvälle.
Kaarna on 1–2 senttimetriä paksua, harmahtavanruskeaa ja epäsäännöllisen uurteista. Versot haarautuvat vaakasuuntaisesti tasossa. Ne ovat poikkileikkauskeltaan nelisärmäisiä.
Kuvaus > Lehdet

Lehdet ovat suomumaisia, 1,5–2,5 millimetriä pitkiä ja voivat olla suippo-, terävä tai pyöreäkärkisiä. Ne ovat asettuneet vastakkaisesti ja kasvavat lähes oksanmyötäisesti osin päällekkäisesti. Lehdissä ei yleensä ole pihkaa erittäviä hartsinystyjä.
Kuvaus > Kukinnot

Nutkansypressi on yksikotinen ja tuulipölytteinen. Hedekävyt ovat pieniä, 2–5 millimetriä pitkiä ja väriltään harmaanruskeita tai kellertäviä. Siemeniä tuottavat kävyt kasvavat yksittäin versojen kärjissä. Ne ovat pyöreitä, vahapintaisia ja aluksi vihreitä. Kypsinä kävyt ovat halkaisijaltaan 8–12 millimetriä leveitä ja tumman punaruskeita. Käpysuomuja on 4–6 kappaletta. Kävyt kypsyvät kasvualueesta riippuen joko pölytyksen jälkeisenä syksynä tai seuraavana vuonna. Käpysuomuissa on keskimäärin 2–4 siivekästä 2–5 millimetriä pitkää siementä.
Pölytys sijoittuu levinneisyysalueen eteläosissa huhti-toukokuuhun ja pohjoisosissa touko-kesäkuuhun. Kävyt säilyvät usein puussa vielä varistettuaan siemenensä vuoden tai kauemmin.
Nutkansypressi on hidaskasvuinen ja pitkäikäinen puu. Se voi elää pitkälti yli tuhat vuotta vanhaksi ja vanhin tunnettu vuosirenkaista laskettu ikä on 1 834 vuotta. Lajin siementen itävyys on suhteellisesti heikko ja se voi lisääntyä myös kasvullisesti juurivesoista ja juurehtivista oksista.
Lehdet ovat suomumaisia.
Hedekäpyjä.
Vihreä emikäpy.
Kypsä käpy.
Kaarnaa.
Luokittelu

Nutkansypressi on sypressikasvien heimon (Cupressaceae) alaheimoon Cupressoideae kuuluva havupuulaji. Se luokitellaan nykyisin vaihtelevasti sypresseihin (Cupressus) tai sukuun Xanthocyparis.
Nutkansypressin luokituksella on vaihteleva historia. Se kuvattiin tieteellisesti ensimmäisen kerran vuonna 1824 sypressien (Cupressus) sukuun nimellä Cupressus nootkatensis. Myöhemmin laji siirrettiin ulkoisten ominaisuuksiensa vuoksi valesypressien (Chamaecyparis) sukuun nimelle Chamaecyparis nootkatensis. Vaikka tämä vanha nimi on vieläkin laajamittaisesti käytössä, 2000-luvulla tehdyt geneettiset tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet puun olevan selvästi lähempää sukua sypresseille kuin valesypresseille.
Farjon et al. luokitteli vuonna 2002 nutkansypressin uuteen kaksilajiseen sukuun Xanthocyparis lajin Cupressus vietnamensis kanssa. Little et. al luokitteli lajin vuonna 2004 yhdessä muiden pohjoisamerikkalaisten perinteisesti sukuun Cupressus kuuluneiden lajien sekä lajin Cupressus vietnamensis kanssa sukuun Callitropsis. Vuonna 2009 Adams et al. luokitteli nutkansypressin suvun Callitropsis ainoaksi lajiksi ja muut pohjoisamerikkalaiset sypressilajit sukuun Hesperocyparis. Vuonna 2010 Mao et al. sijoitti lajin takaisin sypressien sukuun Cupressus, omaan alasukuunsa Callitropsis. Tutkimusten mukaan sypressien suku olisi parafyleettinen ilman nutkansypressiä, ellei kaikkia muitakin Amerikan mantereen sypressilajeja siirretä toiseen sukuun.
Nutkansypressin tiedetään risteytyvän useiden sypressilajien, kuten montereynsypressin (Cupressus macrocarpa), meksikonsypressin (Cupressus lusitanica) ja lajin Cupressus glabra kanssa. Näitä risteymiä on pidetty todisteena puiden läheisistä sukulaisuussuhteista.
Levinneisyys

Nutkansypressiä esiintyy luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsirannikolla Yhdysvalloista Kalifornian pohjoisosien Siskiyouvuorilta Oregonin, Washingtonin ja Kanadan Brittiläisen Kolumbian kautta Alaskan etelärannikolle. Puuta ei muutamaa yksittäistä aluetta lukuun ottamatta esiinny yli 160 kilometrin päässä Tyynenmeren rannikosta. Brittiläisessä Kolumbiassa kasvaa eristynyt kanta Slocan Lake -järven alueella noin 720 kilometrin etäisyydellä rannikolta.
Elinympäristö

Nutkansypressi kasvaa esiintymisalueensa pohjoisosissa yleensä merenpinnantasossa, eteläosissa 600–2 200 korkeudella vuorilla. Se on viileän ja mereisen ilmaston puu. Sen levinneisyysalueella sataa keskimäärin 2 260–2 340 millimetriä vuodessa. Nutkansypressi on sypressien suvun puista kylmänkestävin ja kestää enimmillään −30 celsiusasteen pakkasta. Sen elinalueiden vuoden keskilämpötila on 4–7 °C.
Laji menestyy parhaiten hyvin vettä läpäisevällä runsasravinteisella maaperällä, mutta usein esiintyy vähemmän ravinteikkailla paikoilla, joilla on vähemmän kilpailevia nopeakasvuisempia lajeja. Se viihtyy varjoisella tai puolivarjoisella kasvupaikalla, joskin kasvaa epätasaisemmin erittäin varjoisella paikalla.
Nutkansypressi voi esiintyä hallitsevana lähes yksilajisissa metsissä, mutta se voi myös kasvaa sekalajisissa havumetsissä. Näiden metsien valtapuulajina on usein jättituija (Thuja plicata), lännenhemlokki (Tsuga heterophylla), vuorihemlokki (Tsuga mertensiana) tai sitkankuusi (Picea sitchensis).
Merkitys ihmiselle

Nutkansypressin puuaines on kestävää ja suorasyistä. Sitä käytetään varsinkin huonekaluihin, sisustukseen ja veneiden rakennukseen. Sitä käytetään myös sähköpylväisiin, rakentamiseen, laitureihin, paalutukseen ja veistoon.
Nutkansypressiä käytetään koristepuuna lauhkeilla vyöhykkeillä. Siitä on useita väritykseltään, kasvutavaltaan ja kooltaan eroavia viljelylajikkeita. Laji on tuotu Eurooppaan jo 1800-luvun puolessavälissä. Se menestyy myös Suomessa maan eteläosissa, joskaan ei kasva yhtä korkeaksi kuin kotiseudullaan. Lisäksi nutkansypressin ja montereynsypressin (Cupressus macrocarpa) erittäin nopeakasvuinen risteymä leylandinsypressi (×Cuprocyparis leylandii tai Cupressus × leylandii) on koristepuuna maailmalla hyvin yleinen.
Merkitys ihmiselle > Kulttuuri

Nutkansypressillä on kulttuurillista merkitystä useiden Pohjois-Amerikan länsirannikon alkuperäiskansojen perinteissä. Sen puusta on valmistettu jousia, meloja, naamioita, astioita ja työkaluja, ja kasvin muita osia on käytetty lääkintään. Puu esiintyy myös taruissa.
Nutkansypressin, sitkankuusen ja lännenhemlokin muodostamaa metsää.
Lajike Cupressus nootkatensis 'Pendula'.
O-Diklooribentseeni

| o-Diklooribentseeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2-diklooribentseeni
CAS-numero:  95-50-1
PubChem CID:  7239
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H4Cl2
Moolimassa:  146,992 g/mol
Sulamispiste:  –16,7 °C
Kiehumispiste:  180,5 °C
Tiheys:  1,305 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 0,15 g/l (20 °C)
o-Diklooribentseeni eli 1,2-diklooribentseeni (C6H4Cl2) on orgaaninen yhdiste ja bentseenin kloorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään muun muassa liuottimena, orgaanisissa synteeseissä ja lämmönsiirtoaineena. Yhdiste on m- ja p-diklooribentseenien isomeeri.
Ominaisuudet

o-Diklooribentseeni on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Yhdiste ei liukene käytännöllisesti katsoen veteen, mutta kuumennettaessa emäksisissä olosuhteissa se hydrolysoituu o-kloorifenoliksi ja pyrokatekoliksi. Paremmin se liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja bentseeniin. o-Diklooribentseenin reaktiot ovat tunnusomaisia aromaattisille yhdisteille ja se reagoi muun muassa elektrofiilien kanssa elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla 3- tai 4-asemista.
o-Diklooribentseenin myrkyllisyys on bentseeniä alhaisempi, mutta yhdiste ärsyttää silti voimakkaasti ihoa, silmiä ja hengityselimiä. Yhdisteen höyryt voivat aiheuttaa hengitysvaikeuksia, tajunnantilan heikentymistä tai tajuttomuuden.
Valmistus ja käyttö

o-Diklooribentseeniä valmistetaan klooraamalla bentseeniä tai klooribentseeniä. Katalyyttinä reaktiossa voidaan käyttää esimerkiksi rauta(III)kloridia tai alumiinikloridia. Reaktiossa muodostuu diklooribentseenin isomeerien seos, jossa o-isomeeria on noin 25 massaprosenttia, ja se voidaan erottaa m- ja p-isomeereistä tislaamalla. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on bentseenin ja vedettömän vetykloridin välinen reaktio.
o-Diklooribentseeniä voidaan käyttää muun muassa halogenointi- ja nitrausreaktioiden liuottimena, liuottimena maaleissa, lakoissa, metallien puhdistukseen ja kiillotukseen, rasvan poistamiseen nahasta ja villasta, hyönteismyrkkynä termiittien hävittämiseen, lämmönsiirtonesteenä sekä muiden orgaanisten yhdisteiden kuten 3,4-dikloorinitrobentseenin, 3,4-dikloorianiliinin, diklofenamidin ja rikkaruohomyrkkyjen valmistamiseen.
O-Anisidiini

| o-Anisidiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metoksianiliini
CAS-numero:  90-04-0
PubChem CID:  7000
SMILES:  COC1=CC=CC=C1N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H9NO
Moolimassa:  123,152 g/mol
Sulamispiste:  6,2 °C
Kiehumispiste:  224 °C 
Tiheys:  1,092 g/cm3
Liukoisuus veteen:  15 g/l (20 °C)
o-Anisidiini eli 2-metoksianiliini (C7H9NO) on aniliinijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää atsovärien ja muiden yhdisteiden valmistamiseen, joskin sen käyttöä rajoittaa sen myrkyllisyys ja karsinogeenisuus. o-Anisidiini on m- ja p-anisidiinien isomeeri.
Ominaisuudet

o-Anisidiini on huoneenlämpötilassa kellertävää nestettä. Sen väri muuttuu ruskehtavaksi ilman vaikutuksesta. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen ja hyvin etanoliin, metanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja tolueeniin. o-Anisidiini on heikko emäs, mutta metoksiryhmän elektroneja luovuttavan vaikutuksen vuoksi aniliinia voimakkaampi.
o-Anisidiini on hyvin myrkyllistä. Se ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Aineelle altistumisesta voi seurata oireina päänsärkyä, huimausta, huonovointisuutta ja methemoglobinemiaa, joka voi ilmetä ihon ja kynsien sinistymisenä. Yhdistettä pidetään todennäköisesti karsinogeenisena ja se luokitellaan Suomessa syöpävaaraa aiheuttavaksi kemikaaliksi. Karsinogeenisuus johtuu yhdisteestä elimistössä muodostuvista reaktiivisista aineenvaihduntatuotteista kuten di-imiineistä ja kinoni-imiineistä.
Valmistus ja käyttö

o-Anisidiinia valmistetaan pelkistämällä anisolin nitrauksessa muodostuvaa o-nitroanisolia happamissa olosuhteissa raudan avulla tai vedyttämällä, jolloin katalyytteinä käytetään platinaa, palladiumia tai Raney-nikkeliä. Toinen tapa yhdisteen valmistamiseen on o-aminofenolin metylointi kaliummetyylisulfaatin avulla.
o-Anisidiinia voidaan käyttää valmistettaessa muita kemikaaleja. Siitä saatavia yhdisteitä ovat muun muassa atsovärit ja guajakoli.  o-Anisidiinia sisältävien värien käyttö ja tuonti on kielletty Euroopan unionin alueella REACH-asetuksella vuonna 2007.
Arch Oboler

| Arch Oboler> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. joulukuuta 1909 Chicago, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 19. maaliskuuta 1987 (77 vuotta) Kalifornia
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  käsikirjoittaja, tuottaja, ohjaaja
Arch Oboler (7. joulukuuta 1909 Chicago, Illinois – 19. maaliskuuta 1987 Kalifornia) oli yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, tuottaja ja ohjaaja.
Ensimmäiset radiokäsikirjoituksena Oboler sai myytyä jo kouluaikoinaan 1920-luvulla. Vuonna 1936 hänestä tuli Wyllis Cooperin seuraaja Lights Out -kauhukuunnelmasarjan käsikirjoittajana, tuottajana ja ohjaajana. Vuonna 1939 hän teki CBS:lle radioantologiasarjan Arch Oboler’s Plays. Obolerin käsikirjoittamia elokuvia ovat muun muassa Escape (1940), Gangway for Tomorrow (1943) ja Meidän iloinen joukkomme (1948). Obolerin esikoisohjaus oli hänen omaan käsikirjoitukseensa perustuva Strange Holiday vuonna 1942. Elokuvan tuotti General Motors henkilökunnalleen, mutta yhtiön päätettyä jättää elokuva esittämättä se päätyi lopulta yleiseen levitykseen vuonna 1946. Obolerin muihin ohjaustöihin kuuluu muun muassa ensimmäinen kolmiulotteinen elokuva Viidakon paholainen (1952).
Aiheesta muualla

Arch Oboler Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Arch Oboler Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings 
Henkilöt:  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC
Näsijärven–Jyväskylän virtauskieleke

Näsijärven–Jyväskylän virtauskieleke  on viime jääkauden loppuvaiheessa Fennoskandian mannerjäätikköön kuulunut ja Pohjanlahden suunnalta virrannut jäätikkövirran laajentuma Pohjois-Satakunnassa, Pirkanmaalla ja Etelä-Pohjanmaalla.
Jäätikkövirta ja virtauskieleke

Fennoskandian viimeisen jääkauden aikana on mannerjäätikön arveltu olleen Suomessa jopa kolme kilometriä paksu. Tällaisen jäätikön paksuin kohta on sijainnut Pohjanlahdella ja sen lakialueelta eri suuntiin virranneet jäätikkövirrat ovat olleet hyvin leveitä. Vasta mannerjäätikön reuna-alueilla on jäätikkövirta ollut riittävän ohut hajotakseen pienemmiksi jäätikkövirroiksi, jotka ovat muodostaneet reunalle virtauskielekkeitä. Kun jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikön pintaosat olivat tuhansia vuosia sulanut voimakkaasti pois ja jäätikön reuna oli sulaessaan samalla perääntynyt, saavutti Venäjällä sijainnut reuna lopulta Suomen alueet. Vasta nyt oli jäätikön yhtenäisyys hajonnut Suomessakin useaksi jäätikkövirraksi, jotka olivat levittäneet eteensä leveitä kielekkeitä. Etelä-Suomessa Satakuntaan ja Varsinais-Suomeen virtasi lännestä päin Itämeren virtauskieleke ja Pohjanmaalta tuli luoteesta päin Järvi-Suomen virtauskieleke. Nämä kaksi jäätikkövirtaa ovat olleet aktiivisempia kuin esimerkiksi niiden väliin pyrkinyt Näsijärven–Jyväskylän virtauskieleke.
Kieleke on virrannut korkeammalla kuin viereiset kielekkeet ja sen etenemisvauhti on ollut hidas. Tämän vuoksi sen eteen Päijänteen länsipuolelle oli jäänyt Salpausselkä-vaiheessa laaja pysähtyneen jään alue (engl. Päijänne triangle). Kielekkeen vaikutus Salpausselkien muotoutumiseen on ollut heikko eikä sen toiminnasta tässä vaiheessa tiedetä paljoakaan. Kolmannen Salpausselän muodostumisen jälkeen (kerrostui noin 11 400–11 300 vuotta sitten), oli jäätikön reuna alkanut taas perääntyä. Tätä vaihetta kutsutaan Keuruun deglasiaatioksi, sillä jäätikön reuna on silloin perääntynyt muun muassa Keuruulle asti. Ilmastossa on nyt tapahtunut lyhytaikainen käänne kylmempään ja jäätikkö on taas edennyt kymmeniä kilometrejä. Vaikka uusi tilanne ei ole jättänyt muiden jäätiköiden eteen reunamuodostumia, on näin käynyt tämän kielekkeen kanssa. Sitä kutsutaan Näsijärven–Jyväskylän reunamuodostumaksi, sillä se sijaitsee kaksiosaisena sekä Näsijärven että Jyväskylän kohdalla. Reunamuodostuma paljastaa, että jäätiköllä on ollut tässä vaiheessa kaksi kapeampaa jäätikön osavirtaa, joiden välinen sauma-alue on päättynyt reunamuodostumalle Siikakankaalla .
Suomen mannerjäätikkö on ohentunut sulamisen vuoksi ja se sulikin nopeasti pois. On arvioitu, että jäätikkö on hävinnyt Suomen Lapista noin 10 200 vuotta sitten ja että tämän jäätikön osalta se tapahtui korkeintaan 200 vuotta aikaisemmin.
Aiheesta muualla

Jussila, Antti: Suomen alueella tapahtuneen mannerjäätikön vetäytymisen visualisoiminen, Pro Gradu, 2017
Oda Nobuhiro

Oda Nobuhiro (jap. 織田 信広, k. 13. lokakuuta 1574) oli japanilainen daimio ja Oda Nobuhiden vanhin poika, joka hallitsi Anjōn linnaa Mikawan provinssissa vuodesta 1540 lähtien. Vuonna 1549 Imagawa-klaani saartoi linnan, mutta perääntyi kun Oda lahjoitti heille panttivankina olleen nuoren Tokugawa Ieyasun.
Nobuhiron valta väheni ajan myötä, sillä hän oli isänsä avioton poika, eivätkä kaikki hänen palvelijansa hyväksyneet tätä. Lopulta Nobuhiro syrjäytettiin, ja klaanin johtoon nousi tämän nuorepi veli Oda Nobunaga.
Luettelo pikkuplaneetoista: 332001–333000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
332001:stä ja päättyen 333000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.