stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun Katariinanseurakunta
Tapahtumat

Turun Katariinanseurakunta järjestää vuosittain nuorille Maata näkyvissä -festarit yhteistyössä Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen (SLEY), Turun Henrikinseurakunnan, Maarian seurakunnan, Turun Mikaelinseurakunnan, Paattisten seurakunnan ja Turun tuomiokirkkoseurakunnan kanssa.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Katariinanseurakunnan kirkkoherroina:
1993–2000: kirkkoherra Samuel Salmi
2001–2004: kirkkoherra Heikki Suominen
2005–2014: kirkkoherra Martti Hirvonen
2015–: kirkkoherra Leena Kairavuo
Turun verkatehdas

Senioriasunnoiksi muutettu, korttelin kokoinen Verkahovi on verkatehtaan ainoa jäljellä oleva rakennus.
Turun verkatehdas oli Turussa 1870-luvulta 1970-luvulle toiminut verkaa ja muita villatuotteita valmistanut tekstiilitehdas. Se oli 1950-luvun alussa lähes 2 000 työntekijällään Turun toiseksi suurin työnantaja Wärtsilän omistaman Crichton-Vulcanin telakan jälkeen. Kuudennen kaupunginosan koilliskulmassa, niin sanotuilla Tervatorin tai Multavierun alueella toimineen tehtaan rakennuksissa toimi myöhemmin monia muitakin tekstiilialan yrityksiä, kunnes 1990-luvulla suurimmasta tehdasrakennuksesta saneerattiin palvelutalo Verkahovi ja muiden rakennusten paikalle nousi kerrostaloja.
Historiaa

”Turun verka” tuli tunnetuksi 1540-luvulta alkaen, jolloin sitä alkoi tehdä Turun linnan verkakutomo, Suomen ensimmäinen teollisuuslaitos. Sillä oli valkkimylly eli villan vanutuslaitos Turun Halisissa. Kutomo toimi 1600-luvulle asti.
Turun verkatehdas sai alkunsa 1874, kun Kiukaisissa syntynyt, Loimaallakin ammattiaan harjoittanut värjärimestari Johan Limnell perusti Multavierun alueelle nykyisen Verkapihan ja Kutomonkadun väliseen kortteliin värjäämön, kutomon ja jauhomyllyn. Muutaman vuoden hän oli jo Turussa pitänyt pientä värjäämöä nykyisten Yliopiston- ja Aninkaistenkadun kulmassa. Ensimmäiset tehdasrakennukset pystytettiin aivan joen rantaan, mutta ne paloivat maan tasalle jo 1876. Seuraavana vuonna Limnell ja joukko kauppiaita ja säätyläisiä perustivat uuden Multavieru-osakeyhtiön, joka rakensi tehtaan uudelleen, mutta nekin paloivat heti. Limnell joutui henkilökohtaiseen konkurssiin, mutta muut yhtiön taustavoimat perustivat vuonna 1885 Turun Verkatehdas Osakeyhtiön. 1890-luvulla tehdasalueelle nousi kaksi ensimmäistä kolmikerroksista tiilirakennusta Aug. Heleniuksen ja kaupunginarkkitehti Arthur Kajanuksen piirtäminä. Vuonna 1908 valmistui Frithiof Strandellin piirtämä nelikerroksinen tehdasrakennus.
Ensimmäisen maailmansodan aikana verkatehdas oli täystyöllistetty, kun se kutoi verkaa muun muassa Venäjän armeijan asepukuihin. Sitten tuli laskusuhdanne, ja vuonna 1921 Åbo Klädesfabrik Ab – Turun Verkatehdas Oy siirtyi konsuli Leo Wainsteinin yhtiölle Ab Nordiska Ullkompaniet. Weinstein uudenaikaisti ja laajensi tehdasta, ja uudet tehdasrakennukset suunnitteli arkkitehti Runar Finnilä, joka toimi 1931–1953 myös verkatehdasyhtiön toimitusjohtajana. Vanhoja tiilirakennuksia korotettiin ja uusia rakennettiin yhä kasvavan tehtaan tarpeisiin. Viimeinen merkittävä rakennusinvestointi oli vuonna 1951 valmistunut seitsenkerroksinen kampalankakehräämö.
1950-luvulla verkatehtaan kannattavuus heikkeni laskusuhdanteen ja tuontisäännöstelyn purkamisen vuoksi, ja tehdas myytiin 1955 Wärtsilälle. 1960-luvun alussa tehtaasta tuli osa valtion omistamaa Villayhtymää. Sen omistuksessa kutomotoiminta lopetettiin, mutta kampalankakehräämö toimi noin sadan hengen voimin vielä vuoteen 1976. Noin 40 000 lattianeliömetriä ja  tilavuudeltaan 180 000 kuutiometrin kiinteistö siirtyi Suomen Yhdyspankin omistukseen, ja rakennuksissa toimi 1950-luvun lopulta 1980-luvun loppuun monia valmisvaateyrityksiä, kuten Femitex, Kaunotar-Tuote, Kesto-Puku, Mestaripaita ja Teiniasu.
Verkatehtaan rakennuksista on jäljellä enää Verkahovi, joka muutettiin senioriasunnoiksi ja palvelutaloksi 1990-luvun alussa. Muut rakennukset on purettu ja tilalle rakennettu Tervatorin kerrostaloalue.
Kirjallisuutta

Nikula, Oscar: Åbo klädesfabrik 1874–1949. Turun verkatehdas, 1960.
Aiheesta muualla

Turun Veran yhtiö- ja omistushistoriaa. Pörssitiedon nettisivu.
Mauri Tuuri

Mauri Tuuri (s. 25. elokuuta 1940) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Välihyökkääjänä pelannut Tuuri edusti urallaan Valkeakosken Hakaa 1960–1967 ja Pallo-Seppoja 1968–1969. Hän voitti Hakassa Suomen mestaruuden 1960, 1962 ja 1965. Kaikkiaan Tuuri pelasi kahdeksan kauden aikana 101 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 41 maalia.
Tuuri pelasi Suomen maajoukkueessa yhden maaottelun vuonna 1966.
Turpasmökki

Turpasmökkejä Limingassa vuonna 1910.
Turpasmökki on perinteinen historiallinen rakennustekniikka, vähämetsäisillä alueilla käytetty tapa rakentaa tuvan ulkoseinät niittyjen pintakerroksesta leikatuista paloista, turppaista.
Suomessa erityisen yleisiä turpasmökit ovat olleet Pohjois-Pohjanmaan vähämetsäisillä alueilla. Esimerkiksi maakunnan vilja-aitta, Liminka oli jo 1700-luvulla niin vähämetsäinen, että uuden pappilankin rakennuspuut piti tuottaa naapurikunnasta. Tällaisilla alueilla oli selvää, ettei köyhimmillä väestönosilla ollut mahdollisuutta rakentaa asumuksia kalliista ostopuutavarasta. Mäkitupalaiset, pikkutorpparit ja muu köyhä väestö rakensivat mökkinsä sen sijaan peltojen ja suoniittyjen pintakasvillisuudesta leikatuista turppaista.
Rakennustekniikka

Parhaat turppaat saatiin vanhan nurmikedon runsasjuurisesta ja sitkeästä pinnasta. Turppaat leikattiin irti hakkaamalla leveäteräisellä ojakirveellä noin 40 x 60 senttimetrin kokoisia ruutuja, jotka irrotettiin lapiolla noin 10 sentin syvyydeltä. Laatan päät viillettiin viistoon.
Rakennuspaikalla turppaat ladottiin päällekkäin ½-laatan limityksellä latoen viistetyt sivut tiiviisti yhteen. Noin joka viidenteen varviin asetettiin puisia riukuja, lautoja tai rimoja jäykistämään seinää. Ikkunat ja ovet tuettiin turppaisiin. Seinän ylimmän varvin päälle asetettiin yläohjauspuu ja sen varaan vesikattorakenteet, jotka tehtiin normaaliin tapaan puusta. Kate oli yleensä päre- tai malkakatto. Koska kattorakenteet lepäävät pelkkien turppaiden päällä, ei tekniikalla saa rakennettua kovin tilavia rakennuksia.
Nelisenkymmentä senttiä paksu seinä eristi hyvin kylmää. Sisäpuolelta seinä kalkittiin, tai paperoitiin sanomalehdillä. Mökissä saattoi olla maalattia, tai lattia oli laudoitettu. Tulisija oli joko luonnonkivimuurattu tai tiilirakenteinen.
Tilat ja käyttö

Turpasmökeissä oli usein lämmittämätön, maalattiainen kylmä eteinen, porstua. Köyhimmät rakensivat mökkinsä yksikamarisiksi ilman porstuaa. Turpasmökkejä käytettiin asuinrakennuksina, saunoina ja eläinsuojina.
Pohjois-Pohjanmaan turpasmökit

Turpasmökit yleistyivät metsien vähetessä 1800-luvun alussa. Pohjois-Pohjanmaan Liminka, Rantsila, Tyrnävä ja Kempele olivat tyypillisiä turpasmökkien alueita. Mökkejä oli esimerkiksi Limingassa kymmeniä vielä 1900-luvun alussa. Haukiputaalla Kurtinhaudalla oli turpasmökki vielä 1930-luvulla, Kempeleen Honkasen alueella oli turpasmökkejä 1950-luvulle asti. Limingasta viimeiset mökit purettiin 1980-luvulla: Heiskarin mökki 1980 ja viimeinen Dahlin mökki nykyisen Harakkatie 3:n tienoilta vuonna 1982. Kempeleen kotiseutumuseon alueella on yksi vanhan mallin mukaan 1980-luvulla rakennettu turpasmökki.
Aiheesta muualla

Papat talkoilivat turpasmökin, Niilas Nousuniemi/ Kaleva 7.9.2007
Kempeleen turpasmökkiin uusi maaseinä, Antti Ervasti/ Kaleva 20.9.2002
Kempeleen kunta, kotiseutumuseo (Arkistoitu – Internet Archive)
Rakentaminen ja kestävä kehitys
| --- | --- |
Yhdyskuntasuunnittelu:   ympäristövaikutusten arviointi  ekokylä  yhteisökylä 
Suunnitteluperiaatteet:   ekorakentaminen  aurinkoarkkitehtuuri  matalaenergiatalo  passiivitalo  nollaenergiatalo  plusenergiatalo 
Lämmitys:   aurinkolämmitys  kaukolämpö  lämpöpumppu  maalämpö  puupelletti  takka 
Talotekniikka:   ilmanvaihtokone  aurinkokenno  energiansäästölamppu 
Rakennustekniikka:   rakennuksen vaippa  lämmöneriste  ilmansulku  ikkuna 
Perinnerakentaminen:   hirsirakentaminen  olkipaalirakentaminen  savirakentaminen  turpasmökki  terva  keittomaali 
Organisaatiot:   ympäristöhallinto  Ympäristöministeriö  Ympäristökeskus  Motiva
Turun rauha

| Turun rauha |
| --- | --- |
 Turun rauhassa Ruotsi menetti keltaisella merkityn alueen. Värälän rauhassa rajat jäivät voimaan.
Allekirjoitettu:  7. elokuuta 1743
Allekirjoituspaikka:  Turku, Ruotsi
Osapuolet
Turun rauha on Turussa 7. elokuuta 1743 solmittu Venäjän ja Ruotsin välinen rauhansopimus, joka päätti vuosina 1741–1743 käydyn hattujen sodan ja sen aiheuttaman pikkuvihana tunnetun venäläismiehityksen Suomessa. Samaan aikaan Ruotsin oli valittava itselleen kuningas vuonna 1741 menehtyneen Ulriika Eleonooran seuraajaksi.
Neuvottelijat ja neuvottelut

Venäjä ilmoitti helmikuussa 1743 suostuvansa rauhanneuvotteluihin sodan lopettamiseksi ja ilmoitti neuvottelupaikaksi Turun. Pietarissa ei vielä tällöin ollut sovittu venäläisten neuvottelutavoitteita. Ruotsia rauhanneuvotteluissa edustivat kanslianeuvos Erik Mattias von Nolcken ja vapaaherra Herman Cedercreutz, jotka molemmat olivat entisiä Ruotsin Pietarin-lähettiläitä.
Ruotsin valtuuskunta saapui Turkuun ensiksi odottamaan venäläisen valtuuskunnan saapumista. Neuvottelut aloitettiin 7. helmikuuta 1743. Venäläiset vaativat aluksi koko Suomea ja ruotsalaiset vaativat, että Uudenkaupungin rauhassa sovittua rajaa pitäisi korjata Ruotsin hyväksi siten, että mm. Viipuri pitäisi palauttaa Ruotsille.
Toisessa vaiheessa Venäjä oli valmis tinkimään tavoitteistaan, mikäli Ruotsin kuninkaaksi valittaisiin keisarinna Elisabetin toivoma henkilö, ja Venäjä voisi tyytyä näin vain Uuteenmaahan ja Kymenkartanon lääniin. Ruotsalaiset ilmoittivat, että eivät voisi luovuttaa Kymijoen länsipuolisia alueita, jolloin venäläiset ilmoittivat haluavansa koko Savon. Venäläisten ollessa katkaisemassa neuvotteluja, Ruotsin valtuuskunta lupasi omalla vastuullaan ilman valtuutusta luovuttaa Savonlinnan ympäristöineen Venäjälle, mikä riitti rauhan solmimiseksi Venäjän valtuuskunnalle.
Venäjä harkitsi ottavansa tavoitteikseen joko koko Suomen liittämisen Venäjään tai itsenäisen puskurivaltio Suomen muodostamisen, jolloin hallitsijan tulisi venäläisten mielestä olla herttua Aadolf Fredrik. Mietittiin myös, että rauhanneuvotteluihin otettaisiin kolmanneksi osapuoleksi suomalaisia, jotka saisivat valita joko itsenäisyyden tai paluun Ruotsin yhteyteen. Tämä oli viittaus edellisenä vuonna esitettyyn Suomen kuningaskuntahankkeeseen ja sitä esitelleeseen keisarinna Elisabetin manifestiin. Neuvottelun päätteeksi keisarinna linjasi Venäjän tavoitteiksi Kymenkartanon ja Uudenmaan läänien ottamisen Venäjän haltuun. Näin saataisiin Venäjän armeija irti Suomea miehittämästä. Näistä ehdoista kuultuaan Ruotsi pyysi neuvottelutaukoa.
Alustava neuvottelutulos saatiin 19. kesäkuuta 1743. Tämä oli helpottava tieto Ruotsille, jossa kapinoivat Taalainmaan talonpojat piirittivät pääkaupunkia. Kapina kukistettiin neljä päivää myöhemmin ja sitä seuraavana päivänä herttua Aadolf Fredrik valittiin kruununperijäksi.
Sopimuksen sisältö

Rauhansopimus allekirjoitettiin 7. elokuuta 1743. Se muutti Kymijoen länsihaaran maiden väliseksi rajaksi. Toisin sanoen Ruotsi luovutti Venäjälle Kymijoen itäpuolella, Mäntyharjun reitin ja Saimaan eteläpuolella sijaitsevat alueet sekä lisäksi Savonlinnan ympäristöineen. Kymijoen alajuoksulla raja kulki joen läntisintä, Ahvenkoskenhaaraa pitkin. Täten loppuosa Etelä-Karjalasta ja osa Etelä-Savostakin siirtyi Venäjän hallintaan.
Venäjän hallitsija takasi valloittamiensa alueiden asukkaille näiden uskonnon, omaisuuden, lait ja säätyerioikeudet. Esimerkiksi juuri vuosikymmen aiemmin Ruotsin uusi vuoden 1734 yleinen laki tuli voimaan näilläkin alueilla, kuten muuallakin Ruotsissa. Rauhansopimuksen ei sisältynyt Uudenkaupungin rauhan tyylistä Venäjän oikeutta valvoa sopimuksen noudattamista Ruotsissa. Osapuolet lupasivat toisen vallan palvelukseen siirtyneille anteeksiannon, jolloin näitä vastaan ei voitu nostaa maanpetossyytettä.
Sodan syttyminen oli Ruotsin syytä ja sen sodankäynti oli kehnoa. Sen vuoksi rauhanehtoja voi pitää Ruotsille lievinä. Suomen kannalta oli myönteistä, että Ruotsi alkoi sodan jälkeen kiinnittää huomiota Suomen puolustukseen ja sen talouden kehittämiseen. Tämä johtui siitä, että ruotsalaiset pelkäsivät suomalaisten uskollisuuden Ruotsille heikentyneen. Hattujen sotaa seuranneen, Ruotsin aloittaman Kustaa III:n sodan (1788–1790) jälkeen solmitussa Värälän rauhassa Turun rauhan rajat jäivät voimaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun rauha Wikimedia Commonsissa
Turun rauhansopimuksen teksti ruotsiksi. Pauli Khrusen kokoelma.
| n k Hattujen sota |
| --- | --- |
Taistelut:  Lappeenrannan taistelu  Korpoströmin taistelu 
Muuta:  Suomen kuningaskuntahanke (1742)  Pikkuviha (1742–1743)  Turun rauha 
Ruotsin ja Novgorodin/Venäjän rauhansopimukset (päättyneet sodat)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Pähkinäsaaren rauha 1323 Täyssinän rauha 1595 (pohjoismainen viisikolmattavuotinen sota) | Stolbovan rauha 1617 (Inkerin sota) | Kardisin rauha 1661 (Pohjan sota) | Uudenkaupungin rauha 1721 (suuri Pohjan sota)   Turun rauha 1743 (hattujen sota) | Värälän rauha 1790 (Kustaa III:n sota) | Haminan rauha 1809 (Suomen sota) |  |
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Tuusulan venäläinen varuskuntakirkko

Tuusulan venäläinen ortodoksinen varuskuntakirkko.
Tuusulan venäläinen varuskuntakirkko eli Pyhän Nikolaoksen kirkko oli Tuusulan varuskunta-alueella sijainnut ortodoksinen kirkkorakennus. Vuonna 1900 valmistuneen kirkon rakentaminen kuului laajaan venäläistämisohjelmaan. Kirkon suunnitelmat piirsi arkkitehti Šaposnikov. Kirkko sijaitsi mäellä, josta rakennus hallitsi koko Tuusulaa.
Kirkkoon saatiin paljon lahjoituksia. Muun muassa kelloihin tarvittava metalli saatiin venäläisten upseerien keräämistä ja lahjoittamista tykinhylsyistä.
Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1897. Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov oli läsnä kirkonkellojen nostotilaisuudessa maaliskuussa 1900, ja kirkko vihittiin lokakuussa 1900. Kirkkoa on pidetty komeimpana tuolloin rakennetuista monista sotilaskirkoista. Kirkossa pidettiin jumalanpalveluksia vuoteen 1922 asti, minkä jälkeen se oli erilaisissa tilapäiskäytöissä, muun muassa varastona. Tornit purettiin jatkosodan aikana, jotta ne eivät loistaisi pimeässä, ja itse rakennus purettiin vuonna 1958.
Kirkon paikalle pystytettiin muistomerkki vuonna 1961.
Kirkolle kuulunut risti löytyi Tuusulan Hyrylän Kirkonmäen rakennustyömaalta joulun alla 2020.
Tuusulan vaakuna

Tuusulan vaakuna
Stålhane-aatelissuvun vaakuna
Tuusulan kunnanvaakuna on saanut aiheensa alueen historiallisista vaikuttajista. Pistoolinlukko on peräisin pitäjässä pitkään vaikuttaneen Stålhane-aatelissuvun vaakunasta, ja laakerinoksa viittaa Tuusulassa 1900-luvun alussa vaikuttaneeseen merkittävään taiteilijayhteisöön.
Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 28. tammikuuta 1953. Vaakunan selitys on ”puna-hopeahalkoisen kilven yläkentässä hopeinen pistoolinlukko ja alakentässä vihreä laakerinoksa, jonka marjat punaiset”.
Turun kasarmi (Helsinki)

Turun kasarmi (vasemmalla) ja sen vierellä sijainnut Arkadia-teatteri (etuoikealla). Eugen Hoffersin valokuva 1870-luvulta
Turun kasarmin rauniot Simonkadulta katsottuina 1920-luvulla, taustalla tuolloin vielä jäljellä ollut pohjoissiipi nykyisen Bio Rexin paikalla. Oikealla kaasutehdas nykyisen Postitalon ja Kiasman paikkeilla, taustalla ratapiha, Kansallismuseo ja Töölönlahti.
Turun kasarmin talousrakennus on kasarmialueen ainoa jäljellä oleva rakennus. Se toimi Helsingin linja-autoasemana vuosina 1935–2005.
Turun kasarmi oli Helsingin Kamppiin, silloisen Läntisen Henrikin­kadun (nyk. Mannerheimin­tien) varrelle vuonna 1833 valmistunut suuri venäläisen sota­väen kasarmirakennus.
Ennen rakentamista

Kampin aluetta käytettiin jo Ruotsin vallan aikana sota­väen leiri- ja harjoitus­alueena, joka tunnettiin nimellä Campements­plats, mistä kaupungin­osan nimikin johtuu. Myöhemmin alue oli Suomen Kaartin käytössä, kunnes alue tuli Helsinkiin sijoittuneen venäläisen sota­väen käyttöön.
Rakentaminen

Turun kasarmi rakennettiin vuosina 1830–1833 nykyisen Lasipalatsin paikalle, joka silloin oli varsinaisen kaupunkialueen laidalla, lähellä Espoon tullia, josta alkoi Turkuun johtanut maantie. Sitä ennen olivat Helsinkiin sijoitetut sota­väen­osastot toimineet pääasiassa Katajanokan Merikasarmissa, joka nyt siirtyi kokonaan merivoimien, Suomen meriekipaasin käyttöön.
Kasarmin alkuperäiset piirustukset laati Carl Ludvig Engel, mutta se rakennettiin Nikolai Sinebrychoffin urakoimana.  Kasarmin päärakennuksen länsi- ja lounais­puolelle rakennettiin vähitellen koko joukko sivu­rakennuksia, joiden väliin, nykyisen Narinkkatorin paikkeille, sijoitettiin myös suuri harjoitus­kenttä.
Tuhoutuminen ja jatkokäyttö

Suomen sisällissodan aikana, Helsingin valtauksen yhteydessä 12. huhtikuuta 1918, Turun kasarmi syttyi tuleen ja tuhoutui lähes täysin..  Tämän jälkeen sitä ei enää jälleen­rakennettu, vaan sen purkutyöt aloitettiin seuraavana vuonna, joskin osa raunioista pysyi paikoillaan 1930-luvulle saakka.
Kasarmin läheisyydessä sijainneet, jäljelle jääneet sivurakennukset olivat 1920-luvulla Suomen puolustusvoimien käytössä, ja niissä toimivat muun muassa Uudenmaan rakuunarykmentti, komennuskomppania ja kenttätykistörykmentti 1. Myöhemmin nekin on melkein kaikki purettu, esimerkiksi eräät Fredrikin­kadun varrella olleet tiili­rakennukset kuitenkin vasta 1950-luvulla. Jäljellä on enää ainoastaan päärakennuksen länsipuolella sijainnut talousrakennus, nykyinen Kulttuurikasarmi, joka toimi vuodesta 1935 lähtien Kampin keskuksen valmistumiseen saakka 2005 Helsingin linja-autoasemana. Myöhemmin siinä on toiminut muun muassa kaupunki­suunnittelu­viraston näyttely­huoneisto Laituri, ennen kuin se vuonna 2023 peruskorjauksen jälkeen avattiin viihde- ja tapahtumakeskuksena. Kasarmin harjoituskenttä oli 1930-luvulla käytössä urheilukenttänä ja luistinratana
Valtio luovutti Turun kasarmin tontin vaihto­kaupalla Helsingin kaupungille vuonna 1934. Seuraavana vuonna sen tuhouduttua rakennettiin alkujaan väli­aikaiseksi tarkoitettu Lasipalatsi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun kasarmi (Helsinki) Wikimedia Commonsissa
Häviävää Helsinkiä - Turun kasarmin raunioita hajoitetaan, Suomen Kuvalehti 22.02.1919, nro 8, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Turun kasarmi (Turku)

Turun kasarmi (tunnetaan myös nimellä Suomen kasarmi) on Turun itäisessä keskustassa I kaupunginosassa sijaitseva entinen kasarmi- ja varuskunta-alue. Alue valmistui vuonna 1883 alkujaan 2. Turun Tarkk’ampujapataljoonalle ja toinen tärkeä käyttäjä on ollut Porin rykmentti sittemmin Porin prikaati. Puolustusvoimien toiminta alueella loppui vuonna 1970 ja sen jälkeen käyttäjänä on ollut Turun yliopisto.
Kasarmialue sijaitsee nykyisen Yliopistonmäen ja Helsinginkadun välissä. Kasarmi on vaikuttanut alueen nykyiseen nimistöön kuten Kasarmikatu ja Vänrikinkatu sekä viheralue Kasarminrinne.
Historia > Perustaminen ja vaiheet 1900-luvun alussa

Vuoden 1879 asevelvollisuuslain seurauksena ympäri Suomea rakennettiin tarkk´ampujien puukasarmialueita. Turkuun kasarmi rakennettiin vuosina 1881–1883 ja se oli ensin nimellä Suomen kasarmi. Kasarmille sijoitettiin 2. Turun Tarkk’ampujapataljoona, joka toimi kasarmilla pataljoonan lakkauttamiseen vuoteen 1901 asti.
Venäjän keisarillisen armeijan hallussa kasarmi oli vuoteen 1918. Suomen itsenäistyttyä tarvitsi Suomen armeijan uudet joukko-osastot majoitus- ja harjoitustiloja. Vuonna 1918 kasarmille oli sijoitettu muun muassa Turun vartiopataljoona ja osia Itämeren jalkaväkirykmentistä. Vuonna 1919 kasarmille tuli Porin Rykmentin Esikunta, Porin Rykmentin I Pataljoona ja osia II Pataljoonasta, jotka olivat kasarmilla vuoteen 1939. Maineikas Porin rykmentti oli pitkään ainoa jalkaväen joukko-osasto Turussa.
Toisen maailmansodan aikana Turun kasarmille oli sijoitettu tilapäisesti useita eri yksiköitä.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeinen aika ja lakkauttaminen

Sodan loputtua Turun kasarmille sijoitettiin vuonna 1946 pääosa Jalkaväkirykmentti 6:sta, josta tuli 3. prikaati ja vuonna 1957 Porin prikaati.
Jalkaväkikoulutus Turun kasarmilla loppui vuonna 1966, kun Porin prikaati siirtyi uuteen Huovinrinteen varuskuntaan Säkylään. Tämän jälkeen Turun kasarmin tiloissa toimi tilapäisesti Turun Ilmatorjuntapatteristo, Heikkilän kasarmin korjauksen ajan. Vuonna 1970 Puolustusvoimien toiminta Turun kasarmilla päättyi.
Historia > Turun yliopistosta kasarmialueen käyttäjä

1970-luvun puolivälissä Turun yliopisto alkoi laajentamaan toimintaansa kasarmin alueelle. Suurin osa kasarmialueen rakennuksista ja rakennelmista purettiin.
Osa rakennuksista kuitenkin säilytettiin ja ne ovat Turun yliopiston tiloina. Esimerkiksi varuskunta-alueen länsilaidan rakennuksessa, jossa ennen sijaitsi varuskuntasairaala, oli vuonna 2000 valtio-opin tiloja ja etelälaidan talossa jossa oli aliupseerikerho, soittokunta ja aliupseeriasuntoja oli taloustieteen laitosrakennus. Kasarmialueella on edelleen nähtävissä puutalojen muodostamia kokonaisuuksia. Lokakuussa 2018 Korkein hallinto-oikeus antoi ratkaisun, jossa Arcanuminkuja 3:ssa sijaitsevat kaksi 1880-luvun taloa voidaan purkaa. Kahdessa purettavassa puutalossa oli aikanaan Turun tarkk’ampujapataljoonan verstas ja varushuone. Vuonna 2000 tehdyssä Kasarmialueen asemakaavassa ne jäivät ilman suojelumerkintää, mutta Museovirasto piti rakennuksia kuitenkin kulttuurihistoriallisesti merkittävinä.
Kasarmialueelle on rakennettu yliopiston uudisrakennukset: kasvatustieteiden tiedekunnan Educarium, yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan Publicum, oikeustieteellisen tiedekunnan Calonia ja matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan Arcanum.
Nykyisin yliopiston kampusalue muodostuu kolmesta osasta: Yliopistonmäestä, kasarmialueesta ja Kupittaan kampuksesta. Ylioppilaskylään johtava jalankulkureitistö aukioineen on ollut lähtökohtana kasarmialueen rakentamisessa. Myös tulevaisuudessa Kasarmialue on yliopiston tärkein laajentumisalue.
Aiheesta muualla

Andersson, Harri & Casagrande, Benito: Kampus keskellä kaupunkia.  Turku:  Kirja-Aurora, 2011.  ISBN 978-951-29-4645-7
Turun yliopisto rakensi kasarmialueelle uudisrakennuksia. Kuva vuodelta 2007.