stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antioh Dmitrijevitš Kantemir
Suku ja perhe

Syntyperältään Kantemir oli moldovalaista hallitsijasukua. Hänen isänsä oli ruhtinas, oppinut Dimitrie Kantemir ja äitinsä Kassandra Cantacuzene (1682–1713). Hänellä oli sisar Maria (1700–1754), joka oli kuuluisa kaunotar ja hovinainen, Pietari I:n rakastajatar ja piti kirjallista salonkia; veli Konstantin (1703—1747), joka joutui salaliiton keisarinna Annaa vastaan vuoksi maanpakoon Siperiaan sekä kauneudestaan tunnettu sisarpuoli Smaragda Katarina (Jekaterina Dmitrievna) Trubetskaja Golitsyna (1720—1761), joka oli keisarinna Elisabetin ystävä. Perhessä oli lisäksi pojat Matvei ja Șerban.
Hän sai koulutuksensa Moskovassa luostarin ylläpitämässä Slaavilais-kreikkalais-latinalaisessa hengellisessä akatemiassa ja Venäjälle kutsutuilta saksalaissyntyisiltä oppineilta Pietarissa, koska ei saanut Pietari I:lta lupaa matkustaa ulkomaille opiskelemaan. Kantemir oli erittäin kielitaitoinen: hän osasi latinaa, ranskaa, italiaa, nykykreikkaa ja kirkkoslaavia.
Kirjallinen ura

Hän käänsi venäjäksi latinankielistä ja ranskalaista kirjallisuutta kuten Horatiusta, esikuvaansa Nicolas Bouleau'ta, Voltairea, hänen käännöksensä Montesquieu'n Persialaiskirjeistä on kadonnut. Hän tunsi myös englantilaisen The Spectator-lehden kirjoitukset.
Hän muutti Eurooppaan vuonna 1732 ja toimi mm. Lontoossa ja Pariisissa diplomaattina. Kantemir kuoli Pariisissa vuonna 1744.
Kantemirin tuotannon muodostavat yhdeksän satiiria, joitten nimet ovat kuvaavia: Opin panettelijoille (Na hulsjaštših utšenija) 1729, Ihmisen intohimojen eroista (O razlitšii strastej tšelovetšeskih), Satiiristen teosten vaarallisuudesta (O opasnosti satiritšeskih sotšineni), Pahatapaisten aatelismiesten kateudesta ja ylpeyden johdosta (Na zavist i gordost dvorjan zlonravnyh). Ne pilkkaavat aina samaa asiaa – Venäjän takapajuisuutta ja erityisesti mitättömiä pappeja sekä saamattomia oppimattomia aatelisnuorukaisia.
Antiochus Cantemir, n. 1720-luku. P. A. Polevoy "Venäläisen kirjallisuuden historia", osa 1, Pietari, 1903
Näin syntyi nykypäivä 1900–1950

| Näin syntyi nykypäivä 1900–1950 |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Veikko Itkonen
Käsikirjoittaja:  Veikko Itkonen
Tuottaja:  Veikko Itkonen
Säveltäjä:  George de Godzinsky
Leikkaaja:  Veikko Itkonen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filmi-Kuva Oy
Ensi-ilta:  1951
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Näin syntyi nykypäivä 1900–1950 on Veikko Itkosen ohjaama dokumenttielokuva vuodelta 1951. Se kuvaa maailman ja Suomen historian keskeisiä tapahtumia 1900-luvun alkupuoliskolla. Elokuvan sisältö on leikattu arkistomateriaalista. Elokuvan rahoitti Helsingin Sanomat Oy ja sen ensi-ilta oli tammikuussa 1951 Helsingin Bio-Biossa.
Näin syntyi nykypäivä 1900–1950 oli vuosien 1930–1968 kotimaisista kokoillan dokumenttielokuvista ainoa, joka joutui verolliseksi. Tuottaja valitti korkeimpaan hallinto-oikeuteen asti, mutta päätös ei muuttunut. Elokuvatarkastamossa todettiin, että selostustekstissä rahoittaja mainitaan viidesti, ja lisäksi sen nimi näkyy uutiskatkelmissa 60 kertaa. Tarkastamo määräsi poistettavaksi elokuvasta sata metriä, joista pieni osa myöhemmässä vaiheessa palautettiin. Poistettavia olivat muun muassa otsikot ”Venäjän hyökkäys Suomeen” sekä ”Suomalaiset saaneet paljon sotavankeja”.
Rahoittajan jälki näkyy elokuvassa. Se alkaa kuvilla lehden kirjapainosta, ja sen jälkeen käydään läpi lehden alkuvaiheiden historiaa. Sen jälkeen elokuva jatkuu kuva-aineistolla, joka etenee vuosilukuotsikoin. Lopuksi elokuva palaa toimitukseen, jossa esitellään lehden johtoa.
Elokuvaa on esitetty joitakin kertoja televisiossa, ja vuonna 2009 se osallistui Tampereen elokuvajuhlille.
Arviot

Elokuva kiinnosti kriitikoita. Kokoomuslaisen Uuden Auran kriitikko Aake Jermo totesi, ettei kyseessä ollut tavanomainen mainoselokuva vaan ”mielenkiintoinen lyhytkuvista koottu kertauskurssi [– –] vuosisadan alkupuoliskon historiasta”. Vasemmistolehdissä kuitenkin otettiin kantaa elokuvan rahoittajan vaikutukseen elokuvan sisältöön siten, että lopputulos oli ”mainoselokuva”. U. G. Seppänen (Vapaa Sana) ilmaisi paheksuntansa voimakkaasti: ”On jo tavallisen huikeata, että yleisölle esitetään maksullisesti mainosfilmiä [– –] mutta todellista amerikkalaista saippuaoopperaa meidän maaperällämme, lyömätöntä ennätystä merkitsee näin eteen lyöty kokoillanmainos. [– –] Sama häikäilemättömyys ilmenee aineiston valinnassa.”
Andreas Salomonsson

| Andreas Salomonsson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. joulukuuta 1973 Örnsköldsvik, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Salle
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  184 cm
Paino:  88 kg
Pelinumero:  15 (MODO)
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1990–2010
Seurat:  MODO Hockey (SEL) EC Ratingen (DEL) Djurgårdens IF (SEL) New Jersey Devils (NHL) Washington Capitals (NHL)
NHL-varaus:  163. varaus, 2001 New Jersey Devils
Jan Sverker Andreas Salomonsson (s. 19. joulukuuta 1973 Örnsköldsvik, Ruotsi) on ruotsalainen entinen jääkiekkoilija. Hän oli nopea hyökkääjä, jolla oli hyvä työmoraali. Salomonsson pelasi lähes koko uransa Elitserien-joukkue MODO Hockeyn riveissä. Hän on pelannut myös 71 NHL-ottelua tehoin 5+9=14. Jäähyminuutteja tuli 36.
Ura

Salomonsson oli MODOn oma kasvatti. Hän voitti joukkueen junioreissa J20-joukkueessa kultaa 1992 ja 1993. Salomonsson voitti myös J18-junioreiden kultaa 1991. Hän debytoi Elitserienissä kaudella 1990–1991, jolloin hän pelasi kaksi ottelua. Salomonsson edusti MODOa kevääseen 2000 saakka, ja hän oli siihen mennessä voittanut Elitserienin hopeaa vuosina 1994, 1999 ja 2000. Kaudesta 1996–1997 Salomonsson pelasi noin puolet Saksassa, DEL-joukkue EC Ratingenissa. Hän siirtyi kaudeksi 2000–2001 Djurgårdens IF:ään, jossa hän voitti keväällä 2001 Ruotsin-mestaruuden.
Kesällä 2001 New Jersey Devils varasi Salomonssonin 27-vuotiaana NHL:ään viidennellä kierroksella numerolla 163. Hän siirtyi heti seuraavaksi kaudeksi 2001–2002 Devilsiin. Salomonsson pelasi siellä 39 NHL-ottelua tehoin 4+5=9, mutta osa kaudesta kului myös AHL-joukkue Albany River Ratsin puolella. Devils asetti hänet waivers-listalle, josta Washington Capitals nappasi Salomonssin kaudeksi 2002–2003 riveihinsä. Capitalsissa hän pelasi noin puolet kaudestaan farmissa, ja NHL:n puolella Salomonsson teki 32 ottelussa tehot 1+4=5.
Salomonsson palasi kaudeksi 2003–2004 MODOhon, jota hän edusti koko loppu-uransa. Hän oli tehoilla 13+26=39 joukkueen paras pistemies ja Elitserienin pistepörssin kahdeksas. Kaudella 2007–2008 Salomonsson oli tehoilla 15+28=43 Elitserienin pistepörssin yhdeksäs HV71:n Johan Davidssonin kanssa ja hän oli myös MODOn paras pistemies. Salomonsson voitti Ruotsin-mestaruuden keväällä 2007.
Salomonsson on kesästä 2008 kärsinyt vaikeasta nivusvammasta. Kaudella 2009–2010 hän pelasi vain kahdeksan ottelua ja joutui lopettamaan uransa helmikuussa 2010. Vaikka Salomonssonin ura päättyi loukkaantumiseen, niin hän oli lopettaessaan 36-vuotias kokenut pelaaja. Salomonsson pelasi Elitserienissä yhteensä 634 ottelua tehoin 147+200=347. Jäähyminuutteja hänelle kertyi 710, josta kertoo myös hänen hieman fyysinen pelityylinsä. Salomonsson pelasi Elitserienissä 18 kautena, joista 17 MODOssa.
Maajoukkue

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tšekki 2004 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Saksa 2001 | jääkiekko |  |
| Alle 20-v. MM-kilpailut  | Alle 20-v. MM-kilpailut  | Alle 20-v. MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Gävle 1993 | jääkiekko |  |
Salomonsson on pelannut 165 A-maaottelua Ruotsin paidassa tehden niissä tehot 24+10=34. Hän voitti MM-hopeaa 2001 ja MM-pronssia 2004. Salomonsson oli voittamassa myös alle 20-vuotiaiden MM-hopeaa 1993.
Norjan pelastusopisto

| Norjan pelastusopisto> Brann- og redningsskolen |
| --- | --- |

Sijainti:  Tjeldsund, Norja
Tyyppi:  pelastusopisto
Perustettu:  1942
Aiheesta muualla
Sivusto
Norjan pelastusopisto (norj. Brann- og redningsskolen, vuoteen 2022 Norges brannskole; pohjoissaameksi Buollin- ja gádjunskovlá) on Norjan valtakunnallinen palomiehiä kouluttava oppilaitos. Se perustettiin vuonna 1942 Oslossa ja siirrettiin 1994 Pohjois-Norjan Tjeldsundiin. Uusia opiskelijoita otetaan vuosittain vastaan noin 160.
Aiheesta muualla

Verkkosivut (norjaksi)
Odore Joseph Gendron

Odore Joseph Gendron (13. syyskuuta 1921 Manchester, New Hampshire – 16. lokakuuta 2020) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Manchesterin hiippakuntaan 31. toukokuuta 1947 ja nimitettiin sen piispaksi 12. joulukuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. helmikuuta 1975. Pääkonsekraattorina toimi Ernest John Primeau, jota avustivat Edward Cornelius O'Leary ja Timothy Joseph Harrington.
Gendron erosi tehtävistään hiippakuntansa johdossa 12. kesäkuuta 1990.
Odotettu hyöty

Odotettu hyöty on taloustieteessä hypoteesi siitä, miten agentit suhtautuvat  satunnaisuutta tai epävarmuutta sisältäviin tilanteisiin. Hypoteesin mukaan agentit laskevat hyödyn odotusarvona mahdollisista tiloista eli painotettuna keskiarvona eri tilojen hyödyistä.
Ensimmäisenä odotetun hyödyn hypoteesin esitti kirjallisessa muodossa Daniel Bernoulli 1783. Hän käytti sitä Pietarin paradoksin ratkaisemiseen. John von Neumann ja Oskar Morgenstern esittivät vuonna 1944 odotetun hyödyn teorian formaalisti, jonka vuoksi käytetään myös nimitystä von Neumann–Morgenstern -hyöty.
Odotetun hyödyn hypoteesi on saanut runsaasti kritiikkiä osakseen, koska ihmisten käytös on osoittautunut ristiriitaiseksi yksinkertaisissa arpajaisissa. Käytös voi vaihtua riskiä kaihtavasta riskihakuiseksi kun sinänsä voittojen suuruutta ja todennäköisyyttä muutellaan. Allaisin paradoksi on tunnettu esimerkki odotetun hyödyn teorian ongelmista.
Agenttien käyttäytymisestä epävarmuuden vallitessa on kehitetty useita uudempia teorioita, jotka pyrkivät ratkaisemaan odotetun hyödyn teorian ongelmat. Näistä yksi esimerkki on Daniel Kahnemanin ja Amos Tverskyn vuonna 1979 kehittämä prospektiteoria.
Armas Ruotsalainen

Armas Ruotsalainen (5. elokuuta 1877 Kuopio – 3. maaliskuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Ruotsalaisen vanhemmat olivat värjärimestari Heikki Ruotsalainen ja Eeva Liisa Kaipainen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Kuopion lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteirksi 1905, lääketieteen kandidaatiksi 1907, lääketieteen lisensiaatiksi 1911 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1921.
Ruotsalainen toimi yksityislääkärinä Helsingissä vuodesta 1912 alkaen. Hän oli Helsingin yliopiston lastensairaalan apulaisopettajana 1925–1931 ja hän omisti fysiatrisen hoitolaitoksen 1924–1931. Ruotsalainen oli ylilääkärinä Heinolan kylpylaitoksessa 1922–1924, Runnin kylpylaitoksessa 1935 ja Lappeenrannan kylpylaitoksessa 1943–1945. Hän toimi myös Helsingin kansanlastentarhan lääkärinä 1918–1927 ja Helsingin suomenkielisten kansakoulujen koululääkärinä 1927–1946. Ruotsalainen sai professorin arvonimen 1950.
Ruotsalainen oli Terveydenhoitolehden toimittajana vuodesta 1911 ja päätoimittajana 1919–1933.
Armas Ruotsalainen oli naimisissa 1909–1935 Tilda Kososen (k. 1935) kanssa ja vuodesta 1936 Jenny Sofia Pohjanpalon kanssa.
Omar Browning

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Omar Browning. |  Omar Browning. |  Omar Browning. |  |
Miesten koripallo
Maa:   Yhdysvallat
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 1948 |  |  |
Omar ”Bud” Browning (5. lokakuuta 1911 – 11. syyskuuta 1978) oli yhdysvaltalainen koripallovalmentaja ja olympiavoittaja.
Browning valmensi Yhdysvaltain olympiakullan Lontoossa 1948 voittanutta joukkuetta.
Anja Al-Erhayem

| Anja Al-Erhayem> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1974 Tanska
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Back to Baghdad (2003), Wide Angle - A Woman Among Warlords (2007)
Aiheesta muualla
IMDb 
Anja Al-Erhayem on tanskalainen elokuvaohjaaja. Hänen dokumenttielokuvansa Nainen Afganistanista (Enemies of Happiness) on osa Yleisradion Dokumenttiprojektin kolmasulottuvuus.fi-ohjelmistoa.
Arizonan osavaltionyliopisto

| Arizonan osavaltionyliopisto> Arizona State University |
| --- | --- |
  

Perustettu:  1885
Opiskelijoita:  yli 100 000
Sijainti:  Tempe, Arizona  Yhdysvallat
Maskotti:  Sparky
Sivusto:  http://asu.edu
Arizonan osavaltionyliopisto (Arizona State University, ASU) on julkinen tutkimusyliopisto Yhdysvaltojen Arizonan osavaltiossa. Sillä on viisi kampusta eri puolilla Phoenixin metropolialuetta ja lisäksi neljä alueellista toimipistettä osavaltiossaan. Pääkampus on Tempessä noin 15 kilometriä Phoenixista itään.
ASU on yksi suurimmista yliopistoista Yhdysvalloissa. Se ylitti sadan tuhannen opiskelijan rajan vuonna 2017, ja sillä on 2010-luvun lopulla noin 80 000 päiväopiskelijaa ja lisäksi noin 30 000 verkko-opintoja suorittavaa. Yliopisto jakaantuu 17 collegeen eli tiedekuntaan, joista tunnetuimpiin kuuluu yritysjohtajia kouluttava Thunderbird School of Global Management. Bachelor-tutkintoja voi suorittaa 350 ohjelmassa ja jatko-opintoja 450:ssä.
Yliopiston urheilujoukkueet tunnetaan nimellä Arizona State Sun Devils, ”aurinkopirut”. Suomalainen kiekonheittäjä Carol Lindroos suoritti ASU:ssa insinöörin tutkinnon 1960-luvun taitteessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arizonan osavaltionyliopisto Wikimedia Commonsissa
Odorono

Odorono on yhdysvaltalainen deodoranttimerkki. The Whon albumilla The Who Sell Out (1967) on kappale nimeltä "Odorono", ja albumin kannessa Pete Townshend sivelee jättikokoisella deodoranttipuikolla kainaloaan.
Tuotteen valmistamisen aloitti 1911 perustettu Northam Warren, jonka osti vuonna 1960 Chesebrough-Ponds.
Omar Benson Miller

Omar Benson Miller
Omar Benson Miller (s. 1978) yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa 8 Mile (2002) ja American Pie Presents: Band Camp (2005) sekä televisiosarjassa C.S.I. Miami.
Aiheesta muualla

Omar Benson Miller Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Odaiba

Näkymä Odaibaan Tokyo Towerista. Etualalla Rainbow Bridge -silta.
Odaiba
Odaiba (jap. お台場) on alue Tokion eteläosassa Tokionlahden tekosaarilla. Sanat daiba tai odaiba tarkoittavat linnoitussaaria, joita Tokugawa-hallinto rakensi 1800-luvun puolivälissä suojaamaan Edoa Yhdysvaltojen laivastolta. 1900-luvun kuluessa suuri osa alueesta täytettiin ja sitä alettiin kehittää asuin- ja viihdealueena ja turistikohteena. Odaibaan on rakennettu muun muassa hotelleja, kaupallisia toimintoja, toimistoja ja puistoja. Tokion keskustaan alueen liittävät Rainbow Bridge -silta ja Yurikamome-automaattimetro, jotka valmistuivat 1990-luvun puolivälissä.
Odaiba sijaitsee Tokionlahden täyttömaa-alueella nro. 13. Se on osa Tokionlahden rannikon aluekeskusta (東京臨海副都心, Tōkyō rinkai fukutoshin). Alun perin nimi Odaiba viittasi ainoastaan Minaton erillisalueen Daiban kaupunginosaan, mutta nykyisin sillä tarkoitetaan usein koko aluekeskuksen aluetta. Aluekeskukseen kuuluvat Daiban kaupunginosan lisäksi Kōtōn erillisalueen Aomin ja Ariaken kaupunginosat sekä Shinagawan erillisalueen Higashi-Yashion kaupunginosa. Tämä sai alkunsa siitä, että Tokion kuvernööri Shintarō Ishihara ryhtyi käyttämään koko aluekeskuksesta nimitystä Odaiba.
Historia

1800-luvun puoliväliin saakka Japani harjoitti eristäytymispolitiikkaa (sakoku). Vuoden 1853 kesäkuussa Yhdysvaltain laivasto saapui kommodori Matthew Perryn johdolla Edon eli nykyisen Tokion edustalle vaatimaan maan avaamista ulkomaankaupalle. Valtaa pitänyt Tokugawa-sotilashallinto säikähti välikohtausta ja päätti rakentaa kaupungin edustalle linnakesaaria (daiba), joiden oli tarkoitus toimia tykistöpattereina. Saarten rakentamista ehdotti Izun provinssin hallintoviranomainen (daikan) Egawa Hidetatsu. Alkuperäiseen suunnitelmaan kuului 11 linnakesaarta, mutta niiden rakentaminen osoittautui huomattavan kalliiksi, ja vain viisi saarta rakennettiin valmiiksi saakka (numerot 1, 2, 3, 5 ja 6). Rakennustyöt aloitettiin jo vuoden 1853 elokuussa ja niitä jatkettiin vuoden 1854 joulukuuhun. Saarilla ei koskaan käyty taisteluita, mutta Tokugawa-hallinnolle uskolliset daimiot käyttivät niitä tukikohtanaan vuoden 1868 Meiji-restauraatioon asti.
Meiji-restauraation jälkeen linnakkeet olivat Japanin laivaston ja armeijan käytössä. Ne luovutettiin Tokion kaupungille vuonna 1915. Kaksi linnakesaarta on säilynyt nykyaikaan saakka, patteri nro. 3 ja patteri nro. 6. Ne suojeltiin muinaisjäännöksinä vuonna 1926, ja patteri nro. 3 avattiin yleisölle puistoalueena vuonna 1928. Tokionlahden satamatoimintojen rakentaminen maantäyttöineen alkoi toden teolla vuonna 1940, ja muut linnakesaaret ovat kadonneet maisemasta. Patteri nro. 3 liitettiin penkereellä täyttömaa-alueeseen vuonna 1968.
Odaiban alue pysyi kehittymättömänä 1970-luvulle saakka. Vuonna 1974 saarelle avattiin Merenkulkutieteen museo, jonka yhteydessä pidettiin vuonna 1978 noin 11 miljoonaa kävijää kerännyt suuri avaruusnäyttely. Muu alue oli edelleen satama-, varasto- ja teollisuuskäytössä. Odaiban aluekeskuksen suunnittelu alkoi kuvernööri Shun’ichi Suzukin hallintokaudella 1980-luvun vaihteessa, ja rakennustyöt aloitettiin Japanin kuplatalouden huipulla vuonna 1989. Alkuperäisiä, suurisuuntaisia suunnitelmia toimistokaupunginosasta jouduttiin muuttamaan kuplan puhjettua 1990-luvun alussa. 1990-luvulta lähtien Odaiban rakentumista vauhdittivat kuitenkin parantuneet liikenneyhteydet: Tokion keskustan suuntaan johtava Rainbow Bridge -silta (1993), Yurikamome-automaattimetrolinja (1995) ja nopea Rinkai-rautatielinja (1996). Rakennusten määrä alueella alkoi vihdoin lisääntyä 1990-luvun lopulla. Merkittävä toimija, Fuji-televisio, siirsi pääkonttorinsa Odaibaan vuonna 1997.
Odaibaan on rakennettu asuin- ja toimistorakennuksia, mutta erityisesti alue on kehittynyt vapaa-ajanvieton keskuksena ostoskeskuksineen ja huvittelupaikkoineen. Alueella on järjestetty myös suuria tapahtumia, ja Ariaken kaupunginosaan avattiin vuonna 1996 Tokion kansainvälinen näyttelykeskus eli Tokyo Big Sight. Vuonna 2021 Odaibassa järjestettiin lukuisia vuoden 2020 kesäolympialaisten kilpailuja.
Kaupunkikuva ja rakennukset

Odaiba on suosittu ostos- ja huvittelualue, mutta myös nähtävyys niin tokiolaisille kuin matkailijoillekin. Siellä on noudatettu modernistisen kaupunkisuunnittelun periaatteita: autoliikenne ja jalankulku on eroteltu eri tasoille. Myös meren läheisyys erottaa Odaiban monista muista Tokion aluekeskuksista. Alue tunnetaan futuristisesta arkkitehtuuristaan. Arkkitehtuuriltaan erityisen huomiotaherättäviä rakennuksia ovat esimerkiksi Fuji-televisioyhtiön pääkonttori FCG Building, Telecom Center -rakennus ja Tokion kansainvälinen näyttelykeskus eli Tokyo Big Sight, Japanin suurin messukeskus.
Odaiban alue on rakennettu usealle tekosaarelle, jotka kuuluvat hallinnollisesti kolmeen eri erillisalueeseen: Daiban kaupunginosa Minaton erillisalueeseen, Aomin ja Ariaken kaupunginosat Kōtōn erillisalueeseen sekä Higashi-Yashion kaupunginosa Shinagawan erillisalueeseen. Erilaisten nähtävyyksien lisäksi tekosaarten eteläosassa on yritysalueita ja satamatoimintoja.
Fuji Televisionin rakennus FCG Building
Decks Tokyo Beach -ostoskeskus, jossa on eri museoita ja teemapuistoja, kuten Madame Tussauds -vahakabinetti
Aquacity Odaiba -ostoskeskus
Odaiban merenrantapuisto hiekkarantoineen
Vapaudenpatsaan kopio, joka rakennettiin vuonna 1998 juhlistamaan Japanin ja Ranskan välisiä suhteita
Linnakesaaret nro. 3 (Daiban puisto) ja nro. 6
Telecom Center -rakennus
Miraikan, kehittyvän tieteen ja innovaation kansallinen museo
DiverCity Tokyo -ostoskeskus, jossa on Gundam-animaatiosarjaan liittyviä nähtävyyksiä
Tokion kansainvälinen risteilyterminaali
Tokion kansainvälinen näyttelykeskus eli Tokyo Big Sight
Ariake Garden -ostoskeskus
Ariake Arena ja Ariake Coliseum -areenat
Ariake Tennis no mori -tennispuisto
Ariaken syöpäsairaala
Tokyo Fashion Town
Merenkulkutieteen museon entinen sijaintipaikka
Shiokazen puisto
Odaiba etelän suunnasta, etualalla satamatoimintoja
Näkymä Odaibaan yöaikaan
Rainbow Bridge ja Vapaudenpatsaan kopio
Fuji Broadcasting Center -rakennus
Miraikan-tiedekeskus
Telecom Center, Symbol Promenade -puisto
Tokion pääkaupunkimoottoritie Odaibassa
Yurikamome-automaattimetron Daiban asema
Liikenne

Odaiban aluetta palvelee Yurikamome-automaattimetrolinja, joka kulkee sillalla. Se liittää Odaiban lännessä vilkkaaseen Shinbashin asemaan ja toisessa suunnassa Toyosun asemaan, jolta on vaihtoyhteys Tōkyō metron Yūrakuchō-linjalle. Yurikamome kulkee Rainbow Bridge -sillan yli ja tarjoaa siten laajat näkymät Tokion satama-alueelle. Toinen tärkeä julkisen liikenteen runkolinja on Tōkyō rinkai kōsokutetsudōn liikennöimä Rinkai-rautatielinja, joka kulkee Odaiban läpi maan alla itä–länsisuunnassa. Odaibaan on myös linja-autoyhteyksiä Tokion keskustan suunnasta ja vesibussiyhteys Asakusasta saakka.
Odaiban läpi kulkee itä–länsisuunnassa Tokion pääkaupunkimoottoritien Wangan-haara eli Tokionlahden rannikkoa seuraileva haara. Idässä se liittää Odaiban Chiban prefektuurin suuntaan, lännessä merenalaisen tunnelin kautta Shinagawan erillisalueeseen. Moottoritieltä on Ariaken liittymä Ranbow Bridge -sillalle, joka johtaa Tokion keskustan suuntaan. Etelässä tunnelit liittävät Odaiban Uminomorin kaupunginosaan toisella täyttömaa-alueella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Odaiba Wikimedia Commonsissa
tokyo-odaiba.net
Odaibaa vuoden 1989 ilmakuvassa. Pääosa alueesta on joutomaata.
Daiban puisto, yksi alkuperäisistä Edo-kauden linnakesaarista, daiba nro. 3.
Odaiban merenrantapuistoa
Antti Huovinen

Armas Antti Huovinen  (1. huhtikuuta 1889 Kuopio – 3. tammikuuta 1974 Kuopio) oli suomalainen metsänhoitaja ja virkamies, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Huovisen vanhemmat olivat talonomistaja Juho Aukusti Huovinen ja Stiina Maria Qvick ja puoliso vuodesta 1945 kanslisti Irja Maria Helena Koivisto. Huovinen tuli ylioppilaaksi Savonlinnan reaalilyseosta 1908 ja valmistui metsänhoitajaksi 1910. Hän oli Metsähallituksen metsäkonduktööri vuodesta 1910, avustaja Oulunjärven tarkastuspiirissä 1911, Kemin tarkastuspiirissä 1911–1912 ja Siikajoen hoitoalueella 1912, vt. metsänhoitaja Simon hoitoalueella 1913, Ylisimon hoitoalueella 1913–1916 ja Korpiselän hoitoalueella 1917–1918 sekä Ab Wärtsilä Oy:n ja Hämekoski Ab:n johtava metsänhoitaja 1918–1921.
Virkamieheksi Huovinen palasi, kun hän oli Metsähallituksen Sallan hoitoalueella vt. metsänhoitaja 1922, maankäyttöosaston vt. metsänhoitaja 1922–1923 ja Itä-Suomen piirikunnan avustava metsänhoitaja 1923, Oulun läänin lääninmetsälautakunnan apulaislääninmetsätarkastaja 1923, Metsähallituksen Vaalan hoitoalueen aluemetsänhoitaja 1924 ja maankäyttöosaston vt. metsänhoitaja 1924–1926, Sallan hoitoalueen aluemetsänhoitaja 1926, maankäyttöosaston metsänhoitaja 1927–1929 ja vt. päällikkö 1927, 1928 ja 1929 sekä Pohjanmaan piirikunnan piirikuntapäällikkö 1929–1945. Metsäneuvoksen arvonimen Huovinen sai 1942.
Huovinen muistetaan myös aktiivisena jääkärivärvärinä, joka ryhtyi hoitamaan Matarengissa Ruotsin Ylitorniolla ollutta etappia joulukuussa 1916 ja kesällä 1917 etappia Ruotsin Korpikylän Alarovalla. Kesällä ja syksyllä 1917 hän osallistui myös Suomeen tuotavia laitteistoja ja aseita koskeviin tehtäviin. Hänen toimintaansa jääkäriliikkeen yhteydessä on kuvattu rohkeaksi ja merkitykselliseksi. Suomen sisällissotaan  Huovinen osallistui vuonna 1918 Karjalan rintamalla, myöhemmin jääkärimajuriksi ylenneen Väinö Lankisen johtamassa komppaniassa.
Kirjailija, metsänhoitaja Veikko Huovinen oli Antti Huovisen veljenpoika.
Aiheesta muualla

Harri Turunen: Antti Huovinen Biografiasampo.
Antti Huuskonen

Antti (Antero) Huuskonen (5. helmikuuta 1855 Viitasaari – 23. kesäkuuta 1895 Mikkeli) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja oppikirjantekijä.
Huuskosen isä oli maanviljelijä Matti Huuskonen. Hän valmistui opettajaksi Jyväskylän opettajaseminaarista 1877. Huuskonen toimi opettajana Tuusniemellä 1877–1886.
Huuskonen oli naimisissa Kristina Lovisa Miettisen kanssa.