stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Biaggio Quattrociocche
Ura ja elämä

Vuonna 1907 valtaosa Quattrociochen perheestä ja lähisuvusta muutti New Yorkiin ja Biaggio alkoi työskennellä serkkunsa Augusto Iorion avaamassa italialais-amerikkalaisessa harmonikkatehtaassa, Iorio Accordion Factoryssa opettajana ja säveltäjänä. Biaggion opetusinstrumentteja olivat piano, viulu, kornetti sekä, hänen omien sanojensa mukaan, myös pianoharmonikka.
Biaggio avioitui Letizia Iorion kanssa huhtikuussa 1911 ja vuonna 1913 perhe muutti Ohion Steubenvilleen, jossa hän perusti julkaisuyhtiön nimeltä B. Quattrociocche Publishing Company vuonna 1916. Quattrociochen omien muistelujen mukaan hänen kustantamonsa oli ensimmäinen harmonikkamusiikkia julkaissut kustantamo vuonna 1916, huolimatta esimerkiksi Pietro Deiron myöhemmistä väitteistä, jonka mukaan hänen Octave Paganin kanssa julkaisemansa nuotit olisivat olleet ensimmäistä julkaistua harmonikkamusiikkia. Ensimmäinen nuottijulkaisu oli Quattrociocchen itsensä säveltämä marssi nimeltä Fior di siepe, jota myytiin 0,25 dollarin kappalehintaan. Quattrocioche on kertonut jopa auttaneensa Pietro Deiroa julkaisutoiminnan alkuun antaen heidän käyttöönsä hänen käyttämänsä julkaisutyylin ilmaiseksi. Hän myi yrityksensä Zampiceni Publications -yhtiölle vähän ennen kuolemaansa 1955.
Guido Deiron Temperamental Rag -nuottijulkaisun kansi vuodelta 1922
Pääväri

Additiivinen sekoitus (värivaloilla)
Subtraktiivinen sekoitus (painoväreillä)
On olemassa kahdenlaisia päävärejä (joskus nimellä perusvärit), jotka usein sekoitetaan keskenään. Fysikaaliset päävärit ovat värjääviä aineita tai värivaloja, joita sekoittamalla saadaan tuotettua mahdollisimman laaja skaala muita värejä. Visuaaliset päävärit sen sijaan eivät liity värien sekoittamiseen, vaan heijastavat ihmisen näköjärjestelmän rakennetta.
Väriaineiden sekoittamisessa eli subtraktiivisessa, valoisuutta vähentävässä värinmuodostuksessa päävärejä ovat yleensä syaani, magenta ja keltainen. Näitä päävärejä sekä mustaa käyttämällä tehdään muun muassa lehtien nelivärikuvat ja paperivalokuvat. Ne löytyvät myös väritulostimista.
Valovärejä sekoitettaessa eli additiivisessa, valoisuutta lisäävässä värinmuodostuksessa päävärejä ovat yleensä punainen, vihreä ja sininen. Näillä päävärivaloilla muodostetaan esimerkiksi television, tietokoneen tai kännykän näyttöruudun RGB-värit.
Opponenttiprosessiteorian mukaan visuaaliset tai fysiologiset perusvärit ovat sininen, keltainen, punainen ja vihreä. Opponenttiprosessiteorian mukaan sininen ja keltainen ovat keskenään toistensa vastavärejä, eikä missään värissä ole mahdollista havaita yhtä aikaa sekä sinisyyttä että keltaisuutta. Toisen vastaväriparin muodostavat punainen ja vihreä.
Additiivinen värinmuodostus

Additiivisessa värinmuodostuksessa päävärit ovat valovärejä, joita ei saada aikaan muiden värivalojen sekoituksina. Kun näitä RGB-väreiksi kutsuttuja värejä eli punaista (engl. red), vihreää (engl. green) ja sinistä (engl. blue) sekoitetaan valoina keskenään, valoisuuden eli luminanssin määrä lisääntyy. Näin ei tapahdu väriaineita sekoitettaessa. Ihmisen värien näkemisen mekanismi perustuu juuri additiiviseen värinmuodostukseen. Aivomme tulkitsevat niin värivaloilla kuin millä tavalla tahansa syntyneitä näkökuvan väriärsykkeitä vain ja ainoastaan näkökohteesta saapuvan valoenergian aiheuttamien hermoärsykkeiden keskinäisinä RGB-suhteina. Additiivisessa värinmuodostuksessa värivalot vaalentavat toisiaan aina valkoiseksi asti.
Subtraktiivinen värinmuodostus

Valoisuutta eli luminanssia vähentävässä, subtraktiivisessa värinmuodostuksessa päävärejä ovat syaani (engl. cyan), magenta ja keltainen (engl. yellow). Subtraktiivisessa värinmuodostuksessa peittäviä pigmenttejä sekoittamalla syntyy värisävyjä, jotka ovat side- ja liuotinaineista riippuen lähtöväriensä valoisuuksien keskiarvoja tai niitä tummempia. Sen sijaan läpikuultavia kalvovärejä käytettäessä väriyhdistelmät ovat yleensä aina lähtövärejään tummempia, koska valoisuudesta suodattuu pois enemmän kuin läpikuultamattomia pigmenttejä käytettäessä. Valoisuutta vähentävää ns. CMYK-värinmuodostusta käytetään muun muassa paperille tulostetuissa värivalokuvissa sekä kirjapainojen väripainatuksessa ja väritulostimien värikuvissa. Käytännön syistä neljäntenä värinä käytetään mustaa pigmenttiä, jota tarvitaan valoisuuserojen ja tummuuden voimistamiseen.
Historiallisia teorioita > Punainen, keltainen ja sininen perusväreinä

Varsinkin maalaustaiteessa ja kuvataiteen opetuksessa on perinteisesti käytetty perusväreinä punaista, keltaista ja sinistä. Tämä käsitys, joka tunnetaan myös RYB-mallina (engl. Red, Yellow, Blue) on vanhempi kuin nykyiset tieteelliset väriteoriat.
Tämän mallin mukaisesti punainen, keltainen ja sininen sijoittuvat väriympyrään tasavälein; toisen kolmikon muodostavat välivärit violetti, oranssi ja vihreä.
Kuvataiteilijat ovat kauan käyttäneet useampaakin "perusväriä" paleteissaan. Esimerkiksi Leonardo da Vincin mukaan neljä perusväriä olivat punainen, sininen, keltainen ja vihreä. Näitä neljää pidetään yhä laajalti neljänä psykologisina perusväreinä, joskin toisinaan vain punaista, keltaista ja sinistä pidetään kolmena psykologisena perusvärinä., toisinaan taas joukkoon lisätään vielä musta ja valkoinen.
Kun teoreetikot 1700-luvulla oppivat tuntemaan Isaac Newtonin valolla ja prismoilla tekemät tieteelliset kokeet, alettiin punaista, keltaista ja sinistä yleisesti pitää kolmena perusvärinä. Niiden otaksuttiin olevan perustavat aistikvaliteetit, joita yhdistämällä voitiin saada kaikki mahdolliset väriaistimukset, ja myös vastaavia väriaineita sekoittamalla kaikki mahdolliset värit. Tästä teoriasta tuli vakiintunut opinkappale, vaikka kokemus osoitti, ettei näitä värejä yhdistämällä voida saada aikaan kaikkia mahdollisia värisävyjä, ja se esiintyy yleisenä käsityksenä laajalti edelleen, myös Suomen koulujen opetuksessa.
Punaisen, keltaisen ja sinisen pitäminen perusväreinä sekä tämän käsityksen soveltaminen käytäntöön on kuitenkin aiheuttanut runsaasti ongelmia. Esimerkiksi magentanpunaisen tai syaanin aikaansaaminen pelkästään näitä sekoittamalla ei hevin onnistu. Tämän vuoksi esimerkiksi vesiväripaletteihin on yleisesti sijoitettu vähintään kaksi erilaista keltaista, punaista ja sinistä vesivärinappia, että niitä sekoittamalla saisi syntymään edes riittävän kelvollisia välivärejä kuten oranssia, vihreää ja violettia. Yleisesti käytössä ovat hieman oranssiin vivahtava kromikeltainen ja hieman vihreään vivahtava kadmiumkeltainen, hieman oranssiin vivahtava sinooperinpunainen ja hieman violettiin vivahtava karmiininpunainen sekä hieman violettiin vivahtava ultramariininsininen ja hieman vihreään vivahtava preussinsininen.
Nämä ongelmat onkin nykyaikaisessa neliväripainossa samoin kuin värivalokuvauksessa ratkaistu käyttämällä pääväreinä syaania, keltaista ja magentaa. Myös useimmilla taidemaalareilla on paleteissaan värejä, joita ei voida saada aikaan punaista, keltaista ja sinistä sekoittamalla ja jotka eivät siten sovellu RYB-malliin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pääväri Wikimedia Commonsissa
Eskelinen, Matti: Värien teoria ja värimallit Tietokonegrafiikan seminaari.  2002.
NCS-järjestelmän opponenttiväriparit valkoinen–musta, vihreä–punainen ja keltainen–sininen
RYB-mallin mukainen väriympyrä, punainen, keltainen ja sininen perusväreinä
Pääjärvi (taajama)

| Pääjärvi Пяозерский, Pjaozerski Piäjärvi |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Pääjärvi
 Koordinaatit: 65°45′45″N, 31°5′0″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Louhen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunkimainen taajama
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  53,29 km²
Väkiluku (2011):  2 400
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pääjärven kunta Louhen piirin kartalla.
Pääjärvi (ven. Пяозе́рский, Pjaozerski; karjalaksi Piäjärvi) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Karjalan tasavallan Louhen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Koutajoen vesistöön kuuluvan Pääjärven eteläpuolella 112 kilometriä Louhesta maanteitse länteen. Taajamassa on 2 400 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus

Pääjärven kunnan pinta-ala on 53,29 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Louhen piirin Ambarnyin ja muissa ilmansuunnissa Kiestingin kuntaan. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja vesialuetta
Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön. Kunnan alueella virtaavat Pontselenjoki (ven. Pontša) ja Korpijoki (Tuhkapaduk). Järviä ovat Kalladijärvi, Tuhka, Kollat ja Ruokonjärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka ja sora.
Pääjärven taajama on kunnan ainoa asutuskeskus. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan sen asukkaista 67 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 19 % karjalaisia, 7 % valkovenäläisiä, 3 % ukrainalaisia ja 1 % suomalaisia.
Historia

Suomalaisten rakentama Pääjärven taajama on perustettu vuonna 1973.
Liikenne, talous ja palvelut

Pääjärven kautta kulkee Louhen ja Suoperän rajanylityspaikan välinen päällystetty maantie A136, josta haarautuu soratie Paanajärven kansallispuistoon. Taajamasta on linja-autoyhteydet Louheen ja Petroskoihin. Sen luoteis- ja pohjoispuolella on kaksi huoltoasemaa. Muurmannin radalta Louhessa Pääjärvelle haarautuvalla sivuradalla on vain tavaraliikennettä. Taajaman länsipuolella sijaitsee käytöstä poistettu lentokenttä.
Seudun pääelinkeino on metsäteollisuus. Pääjärvellä toimii puunhankintaa ja sahateollisuutta harjoittava Pääjärven metsäteollisuuspiiri sekä Paanajärvi-niminen yhteisyritys. Taajamassa on metsänhoitoalueen ja valtion metsätaloudet konttorit, Paanajärven kansallispuiston hallinto sekä tulliasema.
Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, lastenkoti, kulttuuritalo, kotiseutumuseo, poliklinikka, sairaala, posti, pankki ja joukko kauppoja. Taajamassa on ortodoksinen kirkko.
Matkailu

Pääjärvellä toimii kaksi hotellia: 70-paikkainen Bolšaja Medveditsa ja 15-paikkainen Solo. Tuhkajärven rannalla on lomakylä.
Aiheesta muualla

Pääjärven kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Pääjärvi Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Louhen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Ambarnyi  Kiestinki  Malinavaara  Plotina  Pääjärvi  Tšuuppa 
| n k Karjalan tasavallan kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Aunus  Belomorsk  Karhumäki  Kemi  Kontupohja  Kostamus  Lahdenpohja  Petroskoi  Pitkäranta  Puudosi  Segeža  Sortavala  Suojärvi  |  |
| Taajamat |  Helylä  Louhi  Mujejärvi  Pinduinen  Poventsa  Prääsä  Pääjärvi  Tšuuppa  Uhtua  Vojatšu  Värtsilä  |  |
Raamattukoodi

Esimerkki tasavälisistä kirjainsarjoista sopivasti rivitetystä englanninkielisestä raamatusta: "bible" ja "code"
Raamattukoodi viittaa Michael Drosninin vuonna 1997 julkaisemassaan kirjassa The Bible Code tunnetuksi tekemiin väitteisiin siitä, että Raamatun teksti sisältää piiloviestejä, jotka löytyvät etsimällä tekstistä tasavälisiä kirjainsarjoja.
Tasavälinen kirjainsarja muodostetaan valitsemalla tekstin jokin kirjain aloituspisteeksi ja ottamalla sitten esimerkiksi joka viides tai joka 344:s kirjain.
Menetelmä on tunnettu jo 1200-luvulla, jolloin espanjalainen rabbi Bachya ben Asher esitti siitä esimerkkejä. Laajempaa julkisuutta raamattukoodi sai, kun Michael Drosnin julkaisi vuonna 1997 kirjan "The Bible Code".
Kirjassa Drosnin esitteli useita toteutuneita ennustuksia, joita hän oli löytänyt. Drosnin esitteli muun muassa viittauksia John F. Kennedyn murhaan. Hän ennusti kirjassaan myös ydintuhon vuodeksi 2006.
Teoksessaan Drosnin esitti, että muut tekstit, kuten Moby Dick eivät voisi tuottaa samanlaisia tuloksia. Australialainen matemaatikko Brendan McKay kuitenkin löysi Moby Dickistä samankaltaisia ennusteita, hän muun muassa löysi sieltä Martin Luther Kingin ja Yitzhak Rabinin salamurhat. Myös Charles Darwinin kirjasta Lajien synty on löydetty vastaavanlaisia ennustuksia.
Kaikesta huolimatta Drosninin kirjasta tuli bestseller-teos ja 
hän kirjoitti sille jatko-osia:
The Bible Code II:The Countdown (2002)
The Bible Code III: The Quest (2006)
Kriitikoiden mielestä raamattukoodin heikkous on siinä, että siinä laajasta aineistosta otetaan tarkoitushakuisesti esiin ne kirjainsarjat, joissa voidaan olla näkevinään jokin sana, jotka voidaan järjestää niin, että niissä voidaan tulkita olevan jokin sanoma. On muistettava, että täysin mielettömistä kirjainsarjoista vaietaan.
Raahen majakka

Raahe
| --- | --- |
Sijainti:  Raahe Suomi
Vesistö:  Perämeri
| --- | --- |
Korkeus:  22 m
Materiaali:  teräsbetoni 
Värit:  Valkoinen, punainen 
| --- | --- |
Valmistunut:  1965
| --- | --- |
Valon korkeus:  22 m
Valonkanto:  20 km
Valon ominaisuudet:  Fl(2) Y 10s 
Tutka:  T 
| --- | --- |
ARLHS:  FIN045 
Admiralty:  C4183 
List of Lights:  28641 
MarineTraffic:  1000006023 
NGA:  116-18404 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Raahen majakka on pohjamajakka ja se on rakennettu Oulun öljysatamassa samaan aikaan kuin Oulu 1, Oulu 2 ja Oulu 3 eli vuonna 1965. Majakka sijaitsee Raahen poijuväylän suulla.
Majakassa oli alun perin asetyleenikäyttöinen valolaitteisto, joka on myöhemmin muutettu aurinkoenergialla toimivaksi. Valon kantomatka on 10,8 meripeninkulmaa.
Mikrosysteemit

Mikrosysteemit ovat komponentteja joissa yhdistyy useita eri toiminnallisuuksia, esimerkiksi mekaanisen taipuman muuttaminen sähköiseksi signaaliksi (kuten paineanturissa tai turvatyynyn laukaisuanturissa). Mikrosysteemit tunnetaan myös amerikkalaisperäisellä 1990-luvun alussa yleistyneellä lyhenteellä MEMS (Micro Electro Mechanical Systems). Japanissa käytetään nimitystä Micromachines.
Mikrosysteemien yksittäiset rakenneosat (palkit, sillat, membraanit, peilit, kytkimet, suuttimet) ovat kooltaan mikrometrin kokoluokkaa. Itse siru voi olla muutamista sadoista mikrometreistä aina senttimetreihin asti. Kun mikrosysteemit valmistetaan piikiekolle, jotka ovat 100 mm tai 150 mm halkaisijaltaan, valmistuu kerralla satoja tai jopa tuhansia komponentteja.
Kyse on uudenlaisten toimintojen tuottamisesta mikrokomponenteissa: kun mikropiireissä on elektronisia toimintoja, MEMS-komponenteissa on yhdistetty mekaanisia, fluidistisia, optisia, akustisia, termisiä ja biologisia toimintoja. Tiukan määritelmän mukaan MEMSiltä edellytetään nimenomaan ainakin kahden erilaisen funktion yhdistämistä samaan komponenttiin.
Historia

Varhainen esimerkki MEMS-laitteesta on resonanssiporttitransistori, joka on Harvey C. Nathansonin vuonna 1965 kehittämän MOS-transistorin muunnos. Toinen varhainen esimerkki on resonistori, sähkömekaaninen monoliittinen resonaattori, jonka Raymond Wilfinger patentoi vuosina 1966-1971. 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa kehitettiin useita mikrosensoreita MOSFET:llä fysikaalisten, kemiallisten, biologisten ja ympäristöparametrien mittaamiseen. Vuonna 1997 esiteltiin ensimmäinen MEMS-tekniikkaa käyttävä kaupallinen tuote: Hewlett-Packardin valmistama mustesuihkutulostimen kasetti.
Termi "MEMS" otettiin käyttöön vuonna 1986. S.K. Jacobsen (pääsuunnittelija) ja J.E. Wood (toinen pääsuunnittelija) esittivät termin "MEMS" DARPA-ehdotuksessa (15. heinäkuuta 1986), jonka otsikkona oli "microelectromechanical systems (MEMS)" ja joka toimitettiin Utahin yliopistolle. Termi "MEMS" esiteltiin S.K. Jacobsenin kutsussa "Microelectromechanical Systems (MEMS)" (mikroelektromekaaniset järjestelmät (MEMS)) IEEE Workshop on Microrobots and Teleoperators -tapahtumassa, Hyannis, Massachusetts, 9.-11. marraskuuta 1987.
Tyypit
MEMS-kytkentätekniikkaa on kahta päätyyppiä: kapasitiivinenja ohminen. Kapasitiivinen MEMS-kytkin on suunniteltu käyttämällä liikkuvaa levyä tai anturielementtiä, joka muuttaa kapasitanssia. Ohmisia kytkimiä käytetään sähköstaattisesti ohjatuilla kannakkeilla.Ohmiset MEMS-kytkimet voivat vikaantua MEMS-aktuaattorin metallin(kannakkeen) väsymisen ja kontaktien kulumisen vuoksi, koska kannakkeet voivat deformoitua ajan myötä.
Mikrosysteemien sovelluksia

Tavallisimpia mikrosysteemikomponentteja ovat erilaiset mikroanturit, kuten kapasitiivinen paineanturi, pietsoresistiivinen kiihtyvyysanturi ja mikrobolometri (infrapuna-anturi). Monissa mikrosysteemeissä on mukana aktuaattori, kuten mikropumpuissa, -venttiileissä ja -suuttimissa (mikrofluidistiikka), resonaattoreissa, mikrokytkimissä ja -releissä (RF-MEMS), mikropinseteissä ja elektroporaatiosiruissa (BioMEMS), energiakeräimissä jotka hyödyntävät ympäristön hukkalämpöä tai värähtelyjä (PowerMEMS), mikropeileissä ja valokytkimissä (MOEMS, engl. Micro Opto Electro Mechanical Systems). Mikro-optiikassa valoa kuljetetaan kiekon pinnalle valmistetuissa kiinteissä rakenteissa, mutta MOEMS komponenteissa on mukana yleensä aina jokin mekaanisesti liikkuva osa, esimerkiksi interferometrissa paralleelisti liikkuva peili, videoprojektorisirussa digitaalinen kiikkuva peili, tai attenuaattorissa kiertyvä peili.
Kaupallisesti suurimpia sovelluksia ovat kiintolevyjen lukupäiden mekaniikka, mustesuihkukirjoittimien suuttimet, mikropeiliprojektorit, mikrofonit, autojen rengaspaineanturit, sekä erilaiset muut autoteollisuuden anturit: turvatyyny- ja ajovakausanturit. Mikrosysteemien liikevaihto komponenttitasolla on luokkaa 5–10 miljardia, mutta niiden mahdollistamien tuotteiden liikevaihto on huomattavasti suurempi, muun muassa mustesuihkukirjoittimen tai videoprojektorin hinnasta mikrosysteemikomponentin osuus on usein vain luokkaa 10 %.
Valmistus

Mikrosysteemit on perinteisesti tehty puolijohdeteollisuuden menetelmiä käyttäen (optinen litografia, etsaus, epitaksia, oksidointi, diffuusio, ohutkalvon kasvatus, CVD, bondaus) mutta niitä valmistetaan myös lasista ja polymeereistä.
Kun valmistusalusta on piikiekko, on mahdollista valmistaa ohjaus- ja lukuelektroniikka samalla kertaa. Näin ei kuitenkaan yleensä tehdä, sillä modernien CMOS-piirien ja mikrosysteemien valmistuksen yksityiskohdat eroavat huomattavasti vaikka työvaiheet ovat periaatteessa samoja. Mm. mikroelektroniikassa pienimmät kuviot ovat 100 nm molemmin puolin, eli 10–100 kertaa pienempiä kuin mikrosysteemeissä, ja siksi olisi liian kallista käyttää CMOS-tehdasta tuottamaan mikrosysteemejä. Yksi tunnettu integroitu siru on turvatyynyn laukaisuun käytetty mikrosysteemi, jossa BiCMOS elektroniikka ja pintamikromekaaninen kiihtyvyysanturi on valmistettu samalle sirulle. Yleensä mikrosysteemi ja elektroniikka integroidaan pakkaustasolla kahden sirun hybridiratkaisuksi.
Tieteellinen tutkimus > Julkaisuja

Sensors and Actuators A: Physical, Elsevier
Sensors and Actuators B: Chemical, Elsevier
Journal of Micromechanics and Microengineering, IOP[vanhentunut linkki]
Journal of MicroElectroMechanicalSystems, JMEMS, (IEEE & ASME)
Lab-on-a-Chip, Royal Society of Chemistry
Tieteellinen tutkimus > Alan suuret konferenssit

Transducers
MEMS
Eurosensors
Hilton Head
MicroTAS
Kirjallisuutta

Seppälä, Pekka: Nyt mikrorattaiden kyytiin! Tiede, 30.11.1999.  Artikkelin verkkoversio. (html)
Menz et al.: Microsystem Technology.  Wiley-VCH, 2001.  ISBN 9783527296347
Gerlach et al.: Grundlagen der Mikrosystemtechnik.  Fachbuchverlag Leipzig, 1996.  ISBN 978-3-446-18395-7
Nadim, Maluf: An Introduction to Microelectromechanical Systems Engineering.  Artech House Publishers, 2004.  ISBN 978-1-58053-590-8
Allen, James: Micro Electro Mechanical System Design.  CRC, 2005.  ISBN 978-0-8247-5824-0
Senturia, Stephen: Microsystem Design.  Springer, 2005.  ISBN 978-0-7923-7246-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Videoita MEMS-sovelluksia
Tapio Raatikainen

Tapio Olavi Raatikainen (s. 24. joulukuuta 1947) on suomalainen entinen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Raatikainen edusti urallaan Kokkolan Pallo-Veikkoja 1965–1970, Tampereen Pallo-Veikkoja 1971, Tampereen Palloilijoita 1972–1973, Mikkelin Pallo-Kissoja 1974, GBK:a 1975–1979 ja Kokkolan Palloseuraa 1980–1982. Hän voitti KPV:ssa Suomen mestaruuden 1969. Kaikkiaan Raatikainen pelasi yhdeksän kauden aikana 184 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 43 maalia.
Lempinimellä "Pippana" tunnettu Raatikainen pelasi Suomen maajoukkueessa yhden maaottelun 1971.
Tofiq Quliyev

Tofiq Quliyev.
Tofiq Ələkbər oğlu Quliyev (ven. Тофик Алекпер оглы Кули́ев, Tofik Alekper ogly Kulijev, 7. marraskuuta 1917 Baku – 4. lokakuuta 2000 Baku) oli azerbaidžanilainen säveltäjä, kapellimestari ja pianisti.
Tofiq Quliyev syntyi virkailijaperheeseen. Hän opiskeli pianonsoittoa ja orkesterin johtamista Azerbaidžanin ja Moskovan konservatorioissa. Vuosina 1954–1958 Qulijev työskenteli Azerbaidžanin konservatorion opettajana, vuodesta 1958 lähtien Azerbaidžanin filharmonian taiteellisena johtajana ja vuosina 1961–1964 sen johtajana. Hän on säveltänyt lauluja, musiikkikomedioita, kantaatteja, orkesteri- ja pianokappaleita sekä elokuvamusiikkia. Parhaiten Quliyev tunnetaan kevyen musiikin säveltäjänä. Erityisen hedelmällistä oli hänen yhteistyönsä laulaja Rəşid Behbudovin kanssa.
Quliyev liittyi NKP:n jäseneksi vuonna 1959. Vuosina 1973–1979 hän toimi Azerbaidžanin säveltäjäliiton johtajana. Vuonna 1964 Quliyeville myönnettiin Azerbaidžanin SNT:n kansantaiteilijan arvonimi ja vuonna 1980 hän sai tasavallan valtionpalkinnon.
Aiheesta muualla

Tofiq Quliyeville omistettu sivusto (englanniksi), (venäjäksi), (azeriksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Quiller – kuolemaa silmästä silmään

| Quiller – kuolemaa silmästä silmään> The Quiller Memorandum |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Anderson
Käsikirjoittaja:  Harold Pinter
Perustuu:  Adam Hallin romaaniin Berliinin muistio
Tuottaja:  Ivan Foxwell
Säveltäjä:  John Barry
Kuvaaja:  Erwin Hillier
Leikkaaja:  Frederick Wilson
Pääosat:   George Segal  Max von Sydow  Alec Guinness 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  J. Arthur Rank Organisation
Levittäjä:  Rank Organisation Netflix
Ensi-ilta:  1966, Suomessa 1967
Kesto:  106 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Quiller – kuolemaa silmästä silmään tai Emme koskaan unohda, VHS-videona Kuolema silmästä silmään (The Quiller Memorandum) on Michael Andersonin ohjaama brittiläinen vakoilutrilleri vuodelta 1966. Berliiniin sijoittuva tarina perustuu Adam Hallin romaaniin Berliinin muistio, jonka pohjalta käsikirjoituksen on laatinut Harold Pinter. Pääosia näyttelevät George Segal, Max von Sydow ja Alec Guinness.
Juoni

Brittihallitukselle työskentelevä miellyttävä amerikkalaisagentti (Segal) tutkii 1960-luvun Länsi-Berliinissä uusnatsien toimintaa paikallisen brittipäällikön Polin (Guinness) avustuksella. Natsijohtaja Oktoberia näyttelee Max von Sydow. Moni asiaa jää lopussa avoimeksi.
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Paula Talaskivi kirjoitti Quillerin alkavan tehokkaan toiminnallisesti ja jatkuvan sitten viihdyttävänä ja paikoin jopa humoristisena brittijännärinä. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen piti sitä tyylikkäänä mutta harvinaisen vähätoimintaisena agenttitrillerinä ja antoi sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.