stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat
Hävittäjähankinnat 1918–1939 > 1910-luku

Suomen ilmavoimat saivat käyttöönsä sekalaisen lentokonekalustonsa monista eri lähteistä. Punaiset hankkivat koneita Venäjältä, valkoiset Ruotsista ja Saksasta. Näiden koneiden joukossa oli muun muassa kolme Nieuport 10-, yksi Nieuport 17-, yksi Nieuport 21-, kolme Nieuport 23 -hävittäjää, yksi Spad S.VII- ja yksi Rumpler 6B -hävittäjää.
Ns. saksalaisella kaudella, joka päättyi saksalaisten poistuttua Suomesta joulukuussa 1918, ehdittiin hankkia vain yksi Rumpler 6B -vesihävittäjä. Suomi menetti ensimmäiset varsinaiset ilmailuasiantuntijansa ja myös Saksassa koulutettavana olleet suomalaiset lentäjät, joutuivat palaamaan Suomeen. Tämän jälkeen ehdittiin ostaa Saksasta muun muassa kolme Fokker D.VII -hävittäjää.
Hävittäjähankinnat 1940–1944 > Välirauhan aika > Lentojoukkojen hävittäjätilanteen kehittyminen välirauhan aikana

Välirauhan aikana ilmavoimien lentokalusto lisääntyi huolimatta vanhempien konetyyppien siirtämisestä koulutuskäyttöön (mm. Bristol Bulldog) tai kokonaan poistamisesta (=romuttamisesta).  Hävittäjäkalusto kehittyi merkittävästi myös laadullisesti välirauhan aikana. Jatkosodan syttyessä suomalaisilla oli käytettävissään yhteensä 230 hävittäjälentokonetta, jotka jakautuivat seuraavasti (tilanne 20. kesäkuuta 1941):
70 kpl Fokker D.XXI -hävittäjää
42 kpl Brewster-hävittäjää
39 kpl Morane-Saulnier-hävittäjää (Saksan sotasaaliiksi saamista koneista ostettu lisää, loput 24 kpl:n lisäerästä vielä tulossa)
32 kpl Fiat-hävittäjää
16 kpl Gloster Gladiator -hävittäjää
13 kpl I-15-hävittäjää, talvisodan sotasaalista (8 kpl tyyppiä I-153 ja 5 kpl tyyppiä I-15 tai I-15bis)
9 kpl Hawker Hurricane -hävittäjää
8 kpl Curtiss Hawk -hävittäjää (niin ikään Saksan sotasaalista, tulossa vielä lisää 36 kpl)
1 kpl I-16-hävittäjä (talvisodan sotasaalista)
Hävittäjähankinnat 1945 jälkeen

1940-luvun lopulla ei Suomeen hankittu hävittäjänkoneita. Pariisin rauhansopimus vuodelta 1947 rajoitti ilmavoimien konemäärän 60:een, minkä tulkittiin tarkoittavan taistelukoneita. Ylimääräinen materiaali oli tuhottava 19. syyskuuta 1948 mennessä tai luovutettava liittoutuneille. Luovutusta ei ohjeistettu ja satoja koneita romutettiin.
Hävittäjähankinnat 1945 jälkeen > 1950-luku

Hävittäjätilanne 1950-luvun alussa oli surkea. Katseet suunnattiin Ruotsiin ja Britanniaan. Ruotsi ei suostunut edes keskustelemaan Saab J29 Tunnanin myymisestä Suomelle. Yhteydenotot Britannian lentokonevalmistajiin käynnistettiin kesällä 1950. Glosterin kanssa käytiin kauppaa Gloster Meteor -suihkuhävittäjästä ja Hawker Sea Fury -potkurihävittäjästä ja de Havillandin kanssa de Havilland DH.100 Vampire- ja DH.112 Venom -suihkuhävittäjistä. Myös valmistuslisenssistä neuvoteltiin. Korean sota, rahanpuute ja kommunistien vastustus lykkäsivät hävittäjähankintoja Britanniasta vuoteen 1952. Lokakuussa 1952 ostettiin kuusi DH.100 Vampire -hävittäjää, jotka saatiin tammi–syyskuussa 1953. Vampiren yöhävittäjäversiosta DH.113 kehitettyä kaksipaikkaista DH.115 Vampire Traineria hankittiin vuosina 1956–1956 yhdeksän.
Heinäkuussa 1955 ensilentonsa lentänyt Folland Gnat kiinnosti Suomea alusta alkaen luvatun hyvän suorituskyvyn ja edullisen hinnan takia. Jo lokakuussa 1956 päätettiin hankkia 12 Gnatia ja saman vuoden joulukuussa tehtiin periaatepäätös 20 koneen lisenssivalmistuksesta. 12 Gnatia ja tuhoutuneen tilalle saatu kolmastoista kone saatiin Suomeen heinäkuun 1958 ja lokakuun 1960 välisenä aikana. Koneen käytön alkuvaiheessa oli paljon teknisiä ongelmia. Muutoin kone osoittautui käyttökelpoiseksi. Kone oli ketterä ja nousukykyinen. Se oli kuitenkin työläs huoltaa ja niin sen lisenssivalmistus kariutui.
Hävittäjähankinnat 1945 jälkeen > 1960-luku

Suomen ilmavoimat alkoi 1960-luvun alussa valmistella ajanmukaisen hävittäjäkaluston hankintaa. Folland Gnatien suorituskyky ja lukumäärä oli riittämätön. Vaihtoehdoiksi katsottiin Dassault Mirage III, Saab 35 Draken ja MiG-21. Viimeksi mainittu valittiin ja aluksi hankittiin neljä kaksipaikkaista MiG-15UTI -konetta helpottamaan siirtymistä Fouga Magisterista MiG-21:een. Ensimmäiset MiG-21:t lennettiin Suomeen huhtikuussa 1963 ja loput saman vuoden marraskuussa. MiG-21 oli Suomen ensimmäinen ajanmukainen päivähävittäjä Messerschmitt Bf 109:n jälkeen. Tuhoutuneiden tilalle Suomi sai kaksi lisäkonetta vuosina 1964–1965.
Kun siirtyminen MiG-15UTI -koneista MiG-21:een osoittautui vaativaksi, hankittiin vuonna 1965 kaksi kaksipaikkaista MiG-21U-konetta, vuonna 1974 toiset kaksi kaksipaikkaista MiG-21US-konetta ja vuonna 1982 kaksi kaksipaikkaista MiG-21UM-konetta välityypiksi. Koneet palvelivat aluksi Karjalan lennostossa, mutta vuodesta 1966 1970-luvun alkupuolelle saakka muutamia koneita oli Hämeen lennoston käytössä. 1970- ja 1980-lukujen taitteessa F-12-koneet siirtyivät Luonetjärvellä toimineelle tiedustelulaivueelle.
Hävittäjähankinnat 1945 jälkeen > 1970-luku

1960-luvulla alettiin valmistella jokasään hävittäjien hankintaa. MiG-21F-13 oli lähinnä päivähävittäjä. Hankinnan pontimena oli myös vanhentuneiden ja vähälukuisten Gnatien korvaaminen. Saab 35 Draken oli ollut ehdolla Suomeen jo 1960-luvun alussa, jolloin valittiin MiG-21. Nyt valittiin Draken ja aluksi vuokrattiin Ruotsista kuusi 35BS-mallin konetta, jotka lunastettiin ilmavoimille myöhemmin. Varsinainen tilaus, joka tehtiin huhtikuussa 1970, koski kahtatoista 35S-mallin konetta, jotka tilattiin osina ja koottiin Suomessa. Ensimmäinen koneista valmistui koelentoihin maaliskuussa 1974. Koneet olivat aluksi Luonetjärvellä toimineella Hämeen lennostolla, joka kesällä 1973 siirtyi Rovaniemelle muuttuen Lapin lennostoksi.lähde?
Syksyllä 1975 päätettiin hankkia kuusi käytettyä Saab 35FS-konetta Ruotsista. Samalla hankittiin kolme käytettyä kaksipaikkaista Saab 35CS-konetta.lähde?
Vanhentuvan MiG-21F-12-kaluston tilalle hankittiin 1970-luvun lopulla 20 MiG-21bis-hävittäjää. Koneista kaksi saatiin syyskuussa 1978 ja loput 18 vuonna 1980.
Hävittäjähankinnat 1945 jälkeen > 1980-luku

Maaliskuussa 1984 tilattiin Satakunnan lennostolle 18 35FS-hävittäjää, joista ensimmäinen saatiin käyttöön elokuussa 1985. Samalla hankittiin kaksi kaksipaikkaista 35CS-konetta, jotka saatiin käyttöön jo kesäkuussa 1984. Tiedustelulaivueen poistuvien MiG-21F-12-hävittäjien tilalle tilattiin vuonna 1984  kuusi MiG-21bis-hävittäjää, joista kolme saatiin vuonna 1985 ja toiset kolme vuonna 1986.lähde?
Hävittäjähankinnat 1945 jälkeen > 1990-luku

Puolustusministeriö sai Suomen hallitukselta joulukuussa 1988 valtuudet aloittaa uuden hävittäjän hankintavalmistelut. Aluksi oli tarkoitus hankkia Neuvostoliitosta 20 MiG-29-hävittäjää korvaamaan vanhentuneet MiG-21bis-hävittäjät ja lännestä 40 konetta korvaamaan Saab 35 Drakenit. Maaliskuussa 1990 lähetettiin tarjouspyynnöt koskien Dassault Mirage 2000, General Dynamics F-16 ja Saab 39 Gripen -hävittäjiä. MiG-29-hävittäjästä ei tehty tarjouspyyntöä ja se putosi pois ehdokkaiden joukosta marraskuuhun 1990 mennessä. McDonnel Douglas F/A-18 Hornet liittyi tarjouskilpailuun vasta huhtikuussa 1991.lähde?
Keväällä 1992 lennettyjen koelentojen jälkeen päädyttiin F/A-18 Hornetiin, jonka hankintapäätös julkistettiin saman vuoden toukokuussa. Koneita päätettiin hankkia 57 yksipaikkaista C- ja 7 kaksipaikkaista D-versiota. Ensimmäiset kaksipaikkaiset D-versiot saatiin Suomeen marraskuussa 1995. Kaksipaikkaiset lennettiin Yhdysvalloista ja yksipaikkaiset C-versiot koottiin Kuorevedellä vuosina 1996–2000.lähde?
Hävittäjähankinnat 1945 jälkeen > 2020-luku

Puolustusvoimien logistiikkalaitos lähetti huhtikuussa 2016 Hornetin seuraajahankintaa (HX-hävittäjähanke) koskevan tietopyynnön neljän valtion hallituksille, jotka välittivät sen edelleen maansa ilmailuteollisuudelle. Tietopyyntöön saatiin vastaukset viideltä lentokonevalmistajalta marraskuussa 2016. Tarjouspyyntö Hornetin seuraajasta lähetetään keväällä 2018 viidelle lentokonevalmistajalle.
Keski-Suomen Ilmailumuseon Gourdou-Leseurre GL-22 (8F.12) on ainoa jäljellä oleva maailmassa
Martinsyde F.4 Buzzard (MA-24)
Suomen ilmavoimien Bristol Bulldog IVA (BU-59) Hallinportin ilmailumuseossa.
Kaksi Fokker-hävittäjää lennolla
Fiat G.50 (FA-11) jatkosodan alussa
Ruotsin ilmavoimien Gloster Gladiator Suomen ilmavoimien tunnuksilla kesällä 1976.
Entisöity Hawker Hurricane I (UP-W) lennolla elokuussa 2006.
Morane-Saulnier M.S.406 (MS-215)
Yhdysvaltain laivaston Brewster F2A-3 lennolla elokuussa 1942
Curtiss Hawk 75A-3 (CU-562)
Ensimmäinen sarja-Myrsky (MY-5)
VL Humu entisöitynä v. 2005
Messerschmitt Bf 109G-2 (MT-229) kesällä 1943.
Entisöity Messerschmitt Bf 109G (FM+BB) lennolla syyskuussa 2005
de Havilland D.H.115 Vampire Trainer
Jugoslavian ilmavoimien Gnat
MiG-21F-13 USA:ssa
Ruotsin ilmavoimien Saab 35 Draken Kristianstadissa Ruotsissa lokakuussa 2005
F/A-18 Hornet (HN-428) Rissalassa v. 2005
Pláka (Paxoí)

| --- | --- |
Muut nimet:  Mákri (Μάκρη)
Sijainti:  39°07′49″N, 20°14′57″E, Paxoí Korfu, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Daskália, Paxoí, Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,025 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pláka (kreik. Πλάκα) eli Mákri (Μάκρη) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja tarkemmin Paxoín ja Daskálian saariin, ja sijaitsee Antípaxoksen kaakkoispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,025 neliökilometriä ja se on asumaton. Pláka on pienen Daskálian saariryhmän suurin saari. Hallinnollisesti Pláka kuuluu Paxoín kuntaan, Korfun alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen.
Suomukorppikotka

| Suomukorppikotka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Suku::  Korppikotkat Gyps
Laji::  rueppelli
Kaksiosainen nimi
 Gyps rueppelli  (A. Brehm, 1852) 
Katso myös
   Suomukorppikotka Wikispeciesissä   Suomukorppikotka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Suomukorppikotka (Gyps rueppelli) on suuri korppikotkiin kuuluva päiväpetolintu. Suomukorppikotkalla on lintumaailman korkeusennätys: 29. marraskuuta 1973 Abidjanin yllä Norsunluurannikolla lentokoneeseen 11 300 metrin korkeudessa törmännyt lintu määritettiin jäännösten perusteella suomukorppikotkaksi.
Koko ja ulkonäkö

Suomukorppikotkan pituus on 85–97 cm, paino 6,4–9,0 kg ja siipiväli 226–255 cm. Molemmat sukupuolet ovat saman näköisiä ruskean tai mustan kirjavia, vatsa on paljon vaaleampi ja päätä ja kaulaa peittää harmaa nukka.
Levinneisyys

Suomukorppikotkia esiintyy koko Sahelin alueella: lännestä Senegalin, Gambian ja Malin alueilta itään Sudaniin ja Etiopiaan, kuten myös eteläisemmillä savannialueilla Itä-Afrikassa: Keniassa, Pohjois-Tansaniassa ja Mosambikissa. Aiemmin runsaslukuinen laji on harvinaistunut varsinkin levinneisyysalueen länsiosissa ja useimmat yksilöt elävät nykyisin suojelualueilla.
Lajia ei ole tavattu Suomessa, mutta joitain yksilöitä eksyy vuosittain Etelä-Eurooppaan, muun muassa Espanjaan ja Etelä-Ranskaan.
Lisääntyminen

Suomukorppikotkat pesivät yhdyskuntina kalliojyrkänteillä. Pesä on kuitenkin yleensä puussa, toisinaan kallion ulkonemalla.
Ravinto

Suomukorppikotkat ovat raadonsyöjiä ja kaartelevat nousevien ilmavirtausten avulla ravintoa etsiessään.
Gyps rueppelli
Suomukorppikotkan muna
Plakia

| Plakia> Πλακία.Sijainti |
| --- | --- |
 Plakia
Koordinaatit:  40°23′51″N, 28°16′38″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Kurşunlu(?), Bursa
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Myysia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Plakia (m.kreik. Πλακία, myös m.kreik. Πλακίη, Plakiē; lat. Placia) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Myysiassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijoitetaan nykyisen Bursan maakunnan Kurşunlun paikalle.
Plakia sijaitsi Propontiin eli nykyisen Marmaranmeren rannikolla itään Kyzikoksesta, suunnilleen sen ja Rhyndakos (nyk. Mustafakemalpaşa) -joen suun puolessa välissä. Kaupungin historiasta ei tiedetä juuri mitään. Se oli alkuperältään pelasgilainen kaupunki, ja Herodotos kertoo, että sen sekä läheisen Skylaken pelasgit olivat säilyttäneet muinaisen kielensä hänen aikaansa saakka. Myöhemmin Plakia vaikuttaa olleen Ateenan siirtokunta, ja sen väestö koostui osaksi kreikkalaisista ja osaksi pelasgisesta alkuperäisväestöstä. Kaupunki on luettu klassisen kauden polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon muun muassa sillä perusteella, että se löi omaa pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Kaupungin asukkaista käytettiin etnonyymejä Plakianos (Πλακιανός) ja Plakiēnos (Πλακιηνός).
Pseudo-Skylaks mainitsee vain Plakian, mutta Pomponius Mela ja Plinius vanhempi puhuvat sekä Plakiasta että Skylakesta kuin ne olisivat olleet edelleen olemassa. Näin kaupungit olisivat säilyneet olemassa roomalaiselle kaudelle saakka. Kumpikin kaupunki vaikuttaa olleen suhteellisen vähämerkityksellinen ja taantuneen varhain. Kummatkin yhdistettiin mahdollisesti Kyzikokseen.
Plakiassa oli Kybelen kultti. Paikallisesti tämä tunnettiin Plakiane-äitinä (Mētēr Plakianē). Kybelen pää esiintyy kaupungin rahoissa.
Planckin massa

Planckin massa on massan luonnollinen yksikkö, jota merkitään mP, ja jonka suuruus SI-yksiköissä on noin 2,176 × 10−8 kg eli 21,76 mikrogrammaa. Se on myös massa, jonka Schwarzschildin säde vastaa Planckin pituutta eli pienintä mahdollista pituuden yksikköä ( ≈ 1,6 × 10−35 m). Planckin massa asettaa alarajan mustan aukon massalle, sillä tätä kevyempien mustien aukkojen täytyisi olla Planckin pituutta pienempiä, mikä ei nykytietämyksen valossa ole mahdollista. Planckin massan kaava on
missä:
Suuruusluokaltaan Planckin massa vastaa likipitäen pienimpien paljain silmin näkyvien kohteiden kuten pölyhiukkasten massaa.
Suomen kielioppi

Suomen kielioppi käsittää suomen kielen muoto-opin eli morfologian ja lauseopin eli syntaksin. Äännerakennetta eli fonologiaa käsitellään artikkelissa Suomen kielen äännerakenne.
Sanaluokat

Suomen kielen sanaluokat voidaan jakaa taivutuksen perusteella kolmeen ryhmään:
Nominit, jotka taipuvat luvun ja sijan mukaan. Nominit voidaan jakaa syntaktisin ja semanttisin perustein neljään ryhmään, jotka ovat substantiivit, adjektiivit, pronominit ja numeraalit. Substantiiveilla ei ole kieliopillista sukua, toisin kuin useimmissa Euroopan kielissä ja noin puolessa koko maailman kielistä.
Verbit, jotka taipuvat persoonan, tempuksen ja moduksen mukaan. Verbien nominaalimuodot eli infinitiivit ja partisiipit taipuvat tosin osittain samalla tavalla kuin nominit.
Adpositiot, adverbit ja partikkelit, jotka eivät taivu tai taipuvat vain osittain.
Morfologia > Vartalot ja sidonnaiset morfeemit

Suomen kielessä vapaita eli leksikaalisia morfeemeja ovat sanojen vartalot. Sidonnaiset eli kieliopilliset morfeemit ovat suffikseja, jotka liitetään sanavartalon perään.
Vartaloksi kutsutaan sitä sanan osaa, josta on erotettu taivutustunnukset. Vartalo voi olla kaikissa taivutusmuodoissa sama (esimerkiksi sanassa talo) tai sitten siinä on morfofonologista vaihtelua: keppi : kepi+n : keppe+jä. Nomineilla vartalo voi esiintyä itsenäisesti yksikön nominatiivissa, mutta verbeillä vartalon perässä on yleensä aina jokin sidonnainen morfeemi: sano+n, sano+i.
Osalla suomen sanoista vartalo loppuu aina vokaaliin, kuten talo ja puhu-. Vokaalivartalossa voi olla vaihtelua, kuten astevaihtelu sanoissa luku : luvu+n ja anta+a : anna+n. Joillakin sanoilla on vokaalivartalon lisäksi myös konsonanttiin päättyvä vartalo. Vokaali- ja konsonanttivartalon vaihtelu näkyy esimerkiksi sanoissa kiele+n : kiel+tä ja tule+n : tul+kaa. Enimillään nominilla voi olla jopa viisi vartaloa: käsi, käte+en, käde+n, kät+tä ja käs+i+ä.
Vartalon perään liittyviä sidonnaisia morfeemeja ovat taivutustunnukset, liitteet ja johtimet. Taivutustunnukset edustavat tiettyä taivutuskategoriaa, kuten esimerkiksi imperfektiä ja monikon 1. persoonaa verbimuodossa tul+i+n, ja ne liittyvät sanan vartaloon. Liitteet puolestaan eivät kiinnity vartaloon vaan sanaan, jossa voi olla taivutustunnuksia, kuten kysymysliite sanassa olit+ko.
Johtimet liittyvät sanavartaloon ja muodostavat uusia sanoja, kuten kana+la, keng+ittää tai pilku+llinen.
Sidonnaiset morfeemit esiintyvät sanoissa aina tietyssä järjestyksessä: ensin johtimet, sitten taivutustunnukset ja viimeiseksi liitteet. Tällä perusteella taivutustunnukset on jaettu vielä tunnuksiin ja päätteisiin. Tunnukset tulevat sanassa aikaisemmin kuin päätteet, joiden perässä voi olla vielä liitteitä. Tunnuksia ovat nomineilla luku ja verbeillä muun muassa tempus ja modus, päätteitä taas nominien sijapäätteet ja verbien persoonapäätteet. Esimerkiksi sanassa kirja+sto+i+ssa+mme on ensin sanavartalo kirja, sitten johdin sto, monikon tunnus i, sijapääte ssa ja lopuksi omistusliite mme.
Morfologia > Nominien taivutus > Luku

Suomen nomineilla on kaksi lukua: yksikkö ja monikko. Yksikkö on tunnukseton. Monikon nominatiivissa tunnus on t, esimerkiksi valo+t. Muissa sijoissa monikon tunnus on i tai vokaalien välissä j, ja se tulee vartalon perään ennen sijapäätettä, esimerkiksi valo+i+ssa : valo+j+a. Sijapäätteet ovat yleensä samat yksikössä ja monikossa, mutta genetiivissä ja illatiivissa on jonkin verran eroja.
Morfologia > Nominien taivutus > Omistusliitteet

Omistusliitteet eli possessiivisuffiksit ilmaisevat nominien yhteydessä omistusta tai muuta yhteen kuuluvuutta, esim. minun kotoani, meidän kaltaisemme. Omistusliitteitä käytetään myös joidenkin verbin nominaalimuotojen kanssa, jolloin ne ilmaisevat tekijää: saadakseni, syödessään, huomaamattaan. Omistusliitteiden käyttö on uralilaisille kielille tyypillinen piirre.
| Persoona | yksikkö | yksikkö | monikko | monikko |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | kirja+ni | -ni | kirja+mme | -mme |
| 2. | kirja+si | -si | kirja+nne | -nne |
| 3. | kirja+nsax | -nsAx | kirja+nsax | -nsAx |
| 3. | kirjassa+an | -Vn | kirjassa+an | -Vn |

Kolmannessa persoonassa yksikkö ja monikko eivät eroa toisistaan. Suffiksia -Vn käytetään silloin, kun sen edellä on lyhyt vokaali, paitsi yksikön nominatiivissa: laukkuja+an, lapsille+en. Muodot laukkuja+nsa ja lapsille+nsa ovat mahdollisia mutta vaikuttavat vanhanaikaisilta tai murteellisilta. Toisaalta yksikön nominatiivissa ja muualla kuin lyhyen vokaalin jäljessä ainoastaan -nsAx on mahdollinen: talonsa, taloonsa.
Puhutussa kielessä omistusliitteitä ei välttämättä käytetä, etenkään silloin, kun omistaja ilmenee persoonapronomista, esimerkiksi minun ~ mun autolla. Omistusliitteiden käytössä on kuitenkin paljon vaihtelua, ja esimerkiksi yksikön toisessa persoonassa se on melko yleinen: Mitä sä laitat päälles?
Morfologia > Nominien taivutus > Komparaatio

Komparaatio- eli vertailumuotoja on kaksi, komparatiivi ja superlatiivi. Komparatiivi ilmaisee, että ominaisuutta on enemmän kuin toisessa asiantilassa; superlatiivi puolestaan sitä, että ominaisuutta on enemmän kuin missään muussa vertailtavassa asiantilassa. Suomen kielessä komparaatio on taivuttamisen ja johtamisen rajatapaus. Komparaatio koskee lähinnä skalaarisia eli suhteellista ominaisuutta ilmaisevia adjektiiveja, kuten vanha ja hyvä, mutta myös joitakin adverbeja (vähän : vähemmän), pronomineja (usea : useampi) ja adverbiaaleina käytettyjä substantiiveja (illalla: illemmalla). Yksikön nominatiivissa komparatiivin tunnus on -mpi ja superlatiivin -in, esimerkiksi iso+mpi ja iso+in. Taivutettaessa komparatiivin tunnus on -mpA ~ -mmA ja superlatiivin -impA ~ -immA.
|  | komparatiivi | komparatiivi | superlatiivi | superlatiivi |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| yks.nom. | iso+mpi | -mpi | iso+in | -in |
| yks.gen. | iso+mma+n | -mmA- | iso+imma+n | -immA- |
| yks.ill. | iso+mpa+an | -mpA- | iso+impa+an | -impA- |
Morfologia > Verbien taivutus

Verbien taivutusmuodot jaetaan kahteen luokkaan: finiittisiin ja infiniittisiin.
Finiittiset eli persoonamuotoiset verbit taipuvat persoonamuodoissa, aikamuodoissa sekä moduksissa.
Infiniittiset verbimuotoja ovat infinitiivit ja partisiipit. Niissä voi olla nominien taivutuspäätteitä, kuten sijamuodon ja monikon tunnus tai possessiivisuffiksi.
Suomen verbitaivutusta ei voi pitää universaalisti kovin monimutkaisena, koska yhdellä verbimuodolla voi ilmaista kerrallaan vain kolmea taivutuskategoriaa, jotka ovat passiivi, modus tai aikamuoto ja persoona, esimerkiksi men+tä+isi+in. Maailman eri kielissä verbeillä on yleisesti 4–5, enimmillään jopa 13 taivutuskategoriaa.
Morfologia > Verbien taivutus > Persoona ja passiivi

Suomen verbit taipuvat kolmessa persoonassa yksikössä ja monikossa, joten suomessa on kuusi kieliopillista persoonaa: yksikön 1. (minä), 2. (sinä) ja 3. (hän) persoona sekä monikon 1. (me), 2. (te) ja 3. (he) persoona. Persoonaa ilmaistaan erityisellä persoonapäätteellä, joka on sama kaikissa moduksissa imperatiivia lukuun ottamatta. Yksikön 3. persoonan pääte on vartalon loppuvokaalin pidentymä, esimerkiksi sano+o. Pitkään vokaaliin tai diftongiin päättyvissä verbivartaloissa yksikön 3. persoona on päätteetön, esimerkiksi (hän) syö. Puhekielessä monikon 1. persoonassa käytetään yleisesti mme-päätteisen persoonamuodon asemesta passiivimuotoa, esimerkiksi me tehdään.
|  | yksikkö | yksikkö | monikko | monikko |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | sano+n | -n | sano+mme | -mme |
| 2. | sano+t | -t | sano+tte | -tte |
| 3. | sano+o | -V | sano+vat | -vAt |

Persoonamuotoihin lasketaan myös yksipersoonainen passiivi. Passiivimuotoisessa lauseessa ei ole subjektia, joten sen avulla tapahtumaa voi kuvata ilmaisematta tekijän tai osallistujan identiteettiä. Passiivimuodoista voidaan erottaa passiivin tunnus tA ja persoonapääte -Vn, kuten sano+ta+an. Passiivin tunnuksessa on paljon äänteellistä vaihtelua, mutta siinä on yleensä ensin konsonanttiaines t ~ tt ~ d ja vokaali a ~ ä.
| vartalo | passiivi | tempus/modus | persoona |
| --- | --- | --- | --- |
| syö | dä |  | än |
| puhu | ta |  | an |
| kerro | tt | i | in |
| tul | ta | isi | in |
Morfologia > Verbien taivutus > Tempus

Suomessa on neljä aikamuotoa: preesens, imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti. Preesensillä ei ole tunnusta, ja imperfektin tunnus on i. Perfekti ja pluskvamperfekti ovat liittomuotoja, jotka muodostetaan olla-verbistä ja pääverbin partisiippimuodosta.  Sekä imperfekti, perfekti että pluskvamperfekti kuvaavat mennyttä aikaa, mutta ne viittaavat eri tavalla tapahtuma- ja puhehetkeen. Imperfekti viittaa tapahtumahetkeen mutta perfekti puhehetkeen, eli perfektin kuvaama tilanne jatkuu tai on muuten merkityksellinen myös puhehetkellä. Ero näkyy esimerkiksi lauseissa odotin puoli tuntia (imperfekti, odottaminen on loppunut) ja olen odottanut puoli tuntia (perfekti, odottaminen jatkuu). Pluskvamperfektissä tapahtuma- ja viittaushetken suhde on sama kuin perfektissä, mutta myös viittaushetki on menneisyydessä. Esimerkiksi olin odottanut puoli tuntia (odottaminen jatkui siihen hetkeen asti, josta puhun).
| --- | --- |
preesens: kerron
imperfekti: kerroin
perfekti: olen kertonut
pluskvamperfekti: olin kertonut

Suomen kielessä ei ole futuuria, eli tempusjärjestelmä erottaa vain menemättömän ja menneen ajan. Menemätöntä aika ilmaistaan preesensillä, joka voi viitata sekä nykyiseen että tulevaan aikaan. Tulevaan aikaan voidaan viitata myös verbiliitoilla, joita ei lueta mukaan tempusjärjestelmään: tulee olemaan, on oleva. Jälkimmäistä on kutsuttu myös liittopreesensiksi.