stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jäämerentie
Välirauhan puristuksessa

Tavaraliikenteen kuljetustilanteen osalta oli koko maan kohdalla välirauhan aikana tilanne erittäin kireä. Autoliikenteen suorituskyky oli huomattavasti alentunut sodan aiheuttamien kalustomenetysten ja bensiinin puutteesta johtuvan puukaasun käytön takia. Rovaniemi muodostui viennin ja tuonnin vilkkaaksi välitysasemaksi, kun ainoa mahdollinen henkireikä valtamerentakaisiin maihin oli Petsamon Liinahamarin satama, jonka Suomi Moskovan rauhanteossa sai pitää.
Tuhansien viljatonnien kuljetus Liinahamarista Rovaniemelle ja samoin tuhansien paperi- ja selluloosatonnien kuljetus Rovaniemeltä Liinahamariin aiheutti Jäämerentielle kuorma-autoliikenteen, jonka vertaista saa hakea mm. Alaskan tien ja Keski-Afrikan tien sota-ajan liikenteestä.
Ensimmäinen laiva rauhanteon jälkeen saapui Liinahamarin satamaan Puna-armeijan poistuttua Petsamosta 14. huhtikuuta 1940. Armeijan Autokomppaniat 42 ja 43 aloittivat kuljetukset Liinahamarista 15. huhtikuuta 1940. Ensimmäisen laivan lastina oli aseita ja elintarvikkeita. Aluksi ainoastaan armeijan autokomppaniat saivat käyttää Jäämerentietä.
Tavarakuljetusten järjestäminen annettiin vasta perustetulle valtion omistamalle Oy Pohjolan Liikenne Ab:lle, joka sittemmin 1940-luvun lopussa muutettiin Valtionrautateiden apuyhtiöksi. Kesäkuusta 1940 kesäkuun 17. päivään 1941 yhtiö kuljetti tällä 531 kilometrin pituisella matkalla 330 000 tonnia tuontitavaraa, joka käsitti etupäässä elintarvikkeita ja maan elinkeinoelämän tarvitsemia raaka-aineita, sekä 203 000 tonnia vientitavaraa, joka käsitti pääasiassa
puunjalostusteollisuuden valmisteita.
Oy Pohjolan Liikenne Ab suoritti nämä kuljetukset 517 omalla ja noin tuhannella tähän tehtävään vuokraamallaan autolla. Ajon ollessa vilkkaimmillaan maaliskuussa 1941 yhtiöllä oli käytössään 1 517 autoa ja noin 3 000 liikenne-, varasto- ja vartiomiestä huolehtimassa liikenteen sujumisesta.
Jäämerentien hoitoon osallistui samanaikaisesti 75 tiemestaria ja noin 1 400 miestä. Järjestyksen ylläpitoa varten yhtiöllä oli omat poliisivoimat: neljä poliisipäällystöön kuuluvaa ja 32 konstaapelia.
Oman lisänsä Jäämerentien liikenteeseen toivat myös ruotsalaiset, jotka alkoivat hoitaa omia vienti- ja tuontikuljetuksia Pohjois-Ruotsista Liinahamarin kautta noin 400 autolla toukokuusta 1940 alkaen. Kaikkiaan Liinahamarin liikenne työllisti noin 10 000 ihmistä välirauhan aikana. Lisää väriä toivat myös saksalaiset Kirkkoniemeen sijoitetut sotilaat, jotka alkoivat käyttää Jäämerentietä Kirkkoniemen ja Rovaniemen välillä lomalaiskuljetuksissaan Saksan ja Suomen välillä 22. syyskuuta 1940 allekirjoitetun kauttakulkusopimuksen mukaisesti.
Välirauhan solmimisen jälkeen palautettiin Rovaniemen ja Liinahamarin väliset linja-autovuorot toukokuussa 1940 lähes ennalleen. Saksalaiset hoitivat omalla kalustollaan Kirkkoniemen ja Rovaniemen väliset lomalaiskuljetukset. Suomessa nähtiin ensi kerran DKW- ja Tatra-merkkisiä linja-autoja liikennöimässä Suomen tieverkolla.
Kirjallisuutta

Happonen, Timo: Matkalla Petsamoon: osa I/II. Mobilisti, 2010, nro 1, s. 74–79.
Happonen, Timo: Matkalla Petsamoon: osa II/II. Mobilisti, 2010, nro 2, s. 40–45.
Aiheesta muualla

Jäämeren valtatie. Suomen Kuvalehdelle kirj. ja valok. Sakari Pälsi, Suomen Kuvalehti, 22.03.1930, nro 12, s. 23, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Liinahamarin satama 1930-luvulla
Kolosjoen taajamamaista asutusta 1930-luvulla. Alueen kerrostalot rakennettiin kaivoksen työntekijöille ja heidän perheilleen.
Liinahamarin satama. Laivaa lastataan, kuorma-autot odottavat vuoroaan. Autojono saattoi olla kilometrien mittainen, ja joskus se ulottui Parkkinaan saakka.
Rovaniemi–Petsamo-liikenteessä käytetty Niilo Lindströmin seka-auto 1930–1940-luvulta
Keltakurkkuvarpunen

| Keltakurkkuvarpunen |
| --- | --- |
 Keltakurkkuvarpunen Keniassa
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varpuset Passeridae
Suku::  Pensaikkovarpuset Gymnoris
Laji::  pyrgita
Kaksiosainen nimi
 Gymnoris pyrgita  (Heuglin, 1862) 
Synonyymit
 Petronia pyrgita (Heuglin, 1862) 
Alalajit
 Gymnoris pyrgita pallida  Gymnoris pyrgita pyrgita 
Katso myös
   Keltakurkkuvarpunen Wikispeciesissä   Keltakurkkuvarpunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltakurkkuvarpunen (Gymnoris pyrgita) on varpusten (Passeridae) heimoon ja pensaikkovarpusten (Gymnoris) sukuun kuuluva lintulaji.
Koko ja ulkonäkö

Keltakurkkuvarpunen voi kasvaa noin 15 senttimetrin mittaiseksi. Laji on väritykseltään vaalean harmaanruskea. Kurkun kohdalla on tyypillisesti keltainen täplä. Ennen sukukypsyyttä keltakurkkuvarpunen on täysikasvuista ruskeampi ja sen silmän yläpuoli on kellanruskea. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltakurkkuvarpusta tavataan laajalti Afrikan sarven valtioista sekä laikuittaisesti Sahelin alueelta. Laji ei ole muuttolintu. Sen elinympäristöä ovat metsät, savannit ja ruohomaat. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee keltakurkkuvarpusen elinvoimaiseksi lajiksi.
Kalpeahyppymyyrä

| Kalpeahyppymyyrä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Rottaeläimet Muridae
Alaheimo::  Hyppymyyrät Gerbillinae
Suku::  Gerbillus
Laji::  perpallidus
Kaksiosainen nimi
 Gerbillus perpallidus  Setzer, 1958 
Synonyymit
 Gerbillus (Gerbillus) perpallidus 
Katso myös
   Kalpeahyppymyyrä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kalpeahyppymyyrä (Gerbillus perpallidus) on antilooppirotan sukuinen, Egyptistä kotoisin oleva hyppymyyrälaji. Suomessa laji on lemmikkieläimenä suhteellisen tuore. Lemmikkiharrastajat käyttävät siitä nimitystä ”perpallidus”.
Kalpeahyppymyyrää pidettiin aiemmin samana lajina karvajalkahyppymyyrän (Gerbillus latastei) kanssa, mutta nykyisin sen asema itsenäisenä lajina on yleisesti tunnustettu. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että kalpeahyppymyyrän suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin kalpeagerbiili.
Ulkonäkö ja värimuodot

Laji on rakenteeltaan siro. Sen karvanlaatu on hento ja turkki rasvoittuu helposti. Turkin kunnossa pitäminen ei ole silti mahdotonta. Kalpeahyppymyyrän väri on haalean oranssi ja selän päällä turkin alta pilkottaa harmaa aluskarva. Lisäksi vatsa on valkoinen. Tätä väriä kutsutaan black eyed argenteksi. Lisäksi kalpeahyppymyyrällä esiintyy toisinaan white spotted -kuviota.
Ruokinta

Kalpeahyppymyyrän perusruokaa on laadukas pelletti (ei heinäpohjainen), jota on oltava aina tarjolla. Myös laadukas siemensekoitus on hyvää. Ruoka ei saa olla liian rasvaista, jotta se ei liho. Liika rasva myös lisää turkin rasvaisuutta. Tuoretta ruokaa voi tarjota silloin tällöin. Mm. kasvikset, marjat ja hedelmät ovat hyviä. Lisäksi niille voi syöttää myös erilaisia puuroja, vellejä ja pastoja. Valkuaista kalpeahyppymyyrät saavat hyvin koirannappuloista tai kypsennetystä, maustamattomasta lihasta. Myös jokin muu vastaava käy. Kalpeahyppymyyrille voi syöttää satunnaisesti eläinkaupasta saatavia jauhomatoja. Muista, että mitään mausteellista ei saa antaa.
Kalpeahyppymyyrille hampaat kasvavat koko ajan. Siksi sen pitäisi saada jotain kovaa jyrsittävää, jotta hampaista ei kasva liian pitkiä. Näkkileipä ja kuiva leipä ovat hyviä. Myös pahvia kannattaa antaa.
Juomapullossa pitää olla aina tarjolla raikasta vettä. Vesi tulisi vaihtaa joka päivä. Suolakivi on turha, sen päälle yleensä vain pissitään. Mutta kalkkikivi voi olla ja sitä suositellaankin kantaville ja imettäville naaraille.
Käyttäytyminen

Kalpeahyppymyyrät ovat hämäräaktiivisia jyrsijöitä eli nukkuvat päivisin ja touhuilevat illalla ja yöllä. Luonteeltaan ne ovat vilkkaita, kilttejä ja kesyjä ja purevat käsittelijäänsä harvoin. Kalpeahyppymyyräurokset eivät välttämättä tule toimeen keskenään, joten ne voivat asua myös yksin. Naaraita on hyvä olla enemmän.
Laji elää keskimäärin 3–4 vuotta.
Tarvikkeet

Lemmikkeinä kalpeahyppymyyrät tarvitsevat asumukseen terraarion tai vanhan akvaarion. Kanneksi sopii tiheäsilmäinen verkko. Kannen tulee olla myös tarpeeksi raskas. Minimimitat yhdelle yksilölle tulee olla: korkeus 0,3 m, pinta-ala 0,12 m2.
Kalpeahyppymyyrä tarvitsee myös juomapullon, pesämökkejä ja ruokakupin. Ruokakuppi ei tosin ole välttämätön jos ruoan ripottelee häkkiin. Virikkeenä puhtaat oksat ovat hyviä. Niitä voi myös jyrsiä. Kuiva heinä ja vessapaperi on pesän pehmikkeeksi parasta. Turkin kunnossa pitoon kannattaa käyttää eläinkaupasta saatavaa hienojakoista chinchillan hiekkaa.
Aiheesta muualla

Suomen Gerbiiliyhdistys ry: Kalpeahyppymyyrän hoito-ohje (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Gerbillus perpallidus (englanniksi)
Kelasköynnöskasvit

| Kelasköynnöskasvit |
| --- | --- |
 Amerikankelasköynnöksen (Celastrus scandens) hedelmiä.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Celastrales
Heimo::  Kelasköynnöskasvit Celastraceae  R.Br.
Synonyymit
 Brexiaceae Loudon  Canotiaceae Airy Shaw  Chingithamnaceae Handel-Mazzetti  Euonymaceae Berchtold & J.Presl  Hippocrateaceae Juss., nom. cons.  Lepuropetalaceae Nakai  Parnassiaceae Martinov, nom. cons.  Plagiopteraceae Airy Shaw  Pottingeriaceae Takht.  Salaciaceae Raf.  Siphonodontaceae Gagnep. & Tardieu-Blot, nom. cons.  Stackhousiaceae R.Br., nom. cons. 
Katso myös
   Kelasköynnöskasvit Wikispeciesissä   Kelasköynnöskasvit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kelasköynnöskasvit eli kelaskasvit (Celastraceae) on heimo Celastrales-lahkossa. Heimoon kuuluu pääasiassa trooppisen ja subtrooppisen vyöhykkeen, mutta myös lauhkean vyöhykkeen lajeja. Lajit ovat puuvartisia kasveja ja monet köynnöksiä. Kukat ovat pieniä ja värittömiä. Kukkapohjus on paisunut mesiäisenä toimivaksi rengasmaiseksi pohjuskehräksi. Siementen ympärillä on usein kirkasvärinen siemenvaippa. Heimoon kuuluu monia koristekasveja.
Tuntomerkit

Kelaskasvit ovat pensaita, puita, liaaneja tai joskus ruohoja ja ovat kasvullisilta osiltaan hyvin vaihtelevia. Varren nivelien kohdalla johtojännelieriössä on yksi aukko. Lehtiasento voi olla muun muassa vastakkainen tai kierteinen (vuorottainen) ja joskus molempia samassa kasvissa. Yleisiä ovat vastakkaiset ja sahalaitaiset lehdet, joiden korvakkeentapaiset rakenteet ovat pieniä ja melko usein ripsuisia. Kun lehtilapa revitään poikittaissuunnassa putkilot tulevat näkyviin ohuina, kierteisinä ja lankamaisina. Kukinto on usein viuhkomainen ja kukissa on tavallisesti hyvin leveä kehrä eli diskus, johon sikiäin on enemmän tai vähemmän uponnut. Teriö (eikä verhiö) peittää kukkanuppua. Heteitä on enintään viisi ja yhtä monta kuin verholehtiä, joiden kanssa ne sijaitsevat kohdakkain. Hedelmä vaihtelee kelaskasveilla suuresti, usein se on selkäluomainen kota, jossa on siivellisiä tai vaipallisia siemeniä.
Levinneisyys

Heimo on levinneisyydeltään kosmopoliitti, lajeja on lähes kaikkialla maapallolla aavikoita, Etelänapamannerta ja Uutta-Seelantia lukuun ottamatta.
Luokittelu

Kelaskasveja tunnetaan noin 1400 lajia 94 suvusta. Ne jakautuvat kahteen ryhmään, josta toiseen kuuluu ruohovartisia, toiseen etupäässä puuvartisia kasveja.
Ruohovartisia ovat vilukot (Parnassia), joita tunnetaan 50 lajia, ja Lepuropetalon spathulatum. Ne erotettiin aikaisemmin omaksi heimokseen vilukkokasvit (Parnassiaceae). Vilukot kasvavat pohjoisessa lauhkeassa vyöhykkeessä, myös Suomessa (suovilukko eli vilukko P. palustris), Lepuropetalon puolestaan hajanaisesti Yhdysvaltojen kaakkoisosassa, Pohjois-Meksikossa ja Etelä-Amerikan eteläosissa.  Niiden lehtiasento on kierteinen ja suonitus lähes kourasuoninen, korvakkeet puuttuvat. Kukinto on niillä yksihaarainen viuhko tai kukat sijaitsevat yksittäin. Verhiö on tyvestä yhdistynyt, ja teriö saattaa puuttua. Hetiössä on steriilejä joutoheteitä, joiden tyvellä on mesiäinen. Sikiäin on yhdislehtinen, kolmesta viiteen emilehdestä muodostunut ja on kehänpäällinen tai -alainen. Istukat ovat laitaistukoita, ja siemenaiheita on niissä paljon. Hedelmä on selkäluomainen kota, siemenet pieniä. Kromosomiluku on n = 9, 16, (23 suvussa Lepuropetalon).
Varsinaisina kelaskasveina voidaan pitää sukuja, joissa on pääasiassa puita, pensaita tai liaaneja, harvoin ruohoja. Niiden sekundaaristen aineenvaihduntatuotteiden joukko on kirjava: mm. kumimaisia yhdisteitä, eräitä alkaloideja, triterpenoideja ja myrisetiiniä. Varressa on maitiaisputkia tai maitiaisnesteonteloita. Päällysketossa on usein korkkiutumia. Lehdet ovat kierteisasentoisia, vastakkaisia tai kahdessa rivissä, ja niissä on usein pienet korvakkeet ja rauhasia. Kukan osien lukusuhteet ovat vaihtelevia. Kukkaa ympäröi yhteen kasvanut tai erilehtinen verhiö ja heteitä on vähintään kaksi, tavallisesti enemmän, joskus jopa paljon; joskus kukassa on myös joutoheteitä. Mesiäinen on kiekkomainen ja massiivinen, harvoin se puuttuu. Sikiäin on yhdislehtinen, tavallisesti kahdesta viiteen, harvemmin useamman emilehden muodostama ja ainakin jossain määrin mesiäiskehrään uponnut. Siemenaiheita on kussakin emilehdessä tavallisesti vähintään kaksi. Hedelmä on kota, luumarja, marja tai lohkohedelmä, siemenet siivellisiä tai vaipallisia. Siemenessä on vihreä ja isolehtinen alkio sekä runsas endospermi, joka voi kokonaan puuttuakin.
Aitokelaskasvit ovat levinneet enimmäkseen tropiikkiin, mutta myös lauhkeille alueille. Niitä kasvaa myös Euroopassa, muttei luontaisesti Suomessa asti. Runsaslajisimmat suvut ovat kelastit (Maytenus, 200 lajia), Salacia (150 lajia), plektriot (Hippocratea, 120 lajia), sorvarinpensaat (Euonymus, 130 lajia), Cassine (60 lajia) ja Crossopetalum (50 lajia).
Luokittelu > Sukuja

Seuraavilla kelasköynnöskasvisuvuilla on suomenkielinen nimi:
Brexia – nahkakielet
Cassine – oliivikit
Catha – katpensaat, sukuun kuuluu katpensas eli khatpensas (Catha edulis)
Celastrus – kelasköynnökset
Elaeodendron – oliviot
Euonymus – sorvarinpensaat
Gymnosporia – kelastiot
Hippocratea – plektriot
Maytenus – kelastit
Mystroxylon – kuirilehdet
Parnassia – vilukot
Paxistima – kelasvarvut
Pterocelastrus – sarvikodat
Tripterygium – siipiköynnökset
Keltakurkkuorava

| Keltakurkkuorava |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Oravamaiset jyrsijät Sciuromorpha
Heimo::  Oravat Sciuridae
Alaheimo::  Sciurinae
Tribus::  Sciurini
Suku::  Sciurus
Alasuku::  Guerlinguetus
Laji::  aestuans
Kaksiosainen nimi
 Sciurus aestuans  Linnaeus, 1766 
Alalajit
 Katso teksti 
Katso myös
   Keltakurkkuorava Wikispeciesissä   Keltakurkkuorava Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Keltakurkkuorava (Sciurus aestuans) on Etelä-Amerikan kotoperäinen oravalaji.
Ulkonäkö ja koko

Lajin turkin väri vaihtelee päältä kellanruskeasta tummanruskeaan, vatsapuoli on vaaleampi. Poskessa on usein valkoinen täplä. Häntä on tuuhea ja tupsu sen päässä on yleistä. Se on noin 300 gramman painoinen ja sen pituudeksi on, 18-senttinen häntä pois lukien, mitattu 20,2 senttiä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltakurkkuoravaa tavataan laajalla alueella Brasiliassa, Ranskan Guayanassa, Guyanassa, Surinamessa, Venezuelassa ja Kolumbiassa. Elinympäristö vaihtelee Atlantin rannikon galleriametsistä Amazonin sademetsiin. Sitä esiityy myös kaupunkien puistoissa.
Ravinto

Oravan ravinto koostuu pääosin hedelmistä ja pähkinöistä, etenkin sukujen Astrocaryum, Parajubaea ja Attalea palmuhedelmistä. Lisäksi se syö munia ja linnunpoikasia. Se itse saattaa joutua töyhtökapusiiniapinan syötäväksi.
Alalajit

Mammal Species of the World -teoksen mukaan Sciurus aestuans jaetaan seuraaviin alalajeihin:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  S. a. aestuans  S. a. alphonsei  S. a. garbei  S. a. georgihernandezi  |  S. a. henseli  S. a. ingrami  S. a. macconnelli  |  S. a. poaiae  S. a. quelchii  S. a. venustus  |
Brasilian rannikkosademetsissä tavattava S. a. ingrami luokitellaan joskus omaksi lajikseen.
Sciurus aestuans maassa.
Kelkkailun maailmanmestaruuskilpailut

Kelkkailun maailmanmestaruuskilpailut viittaa seuraaviin maailmanmestaruuskilpailuihin:
ohjaskelkkailun maailmanmestaruuskilpailut
rattikelkkailun maailmanmestaruuskilpailut
skeletonin maailmanmestaruuskilpailut.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kelkkailun maailmanmestaruuskilpailut”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kenneth Roberts

Kenneth Roberts vuonna 1940.
Kenneth Lewis Roberts (8. joulukuuta 1885 Kennebunk, Maine – 21. heinäkuuta 1957 Kennebunkport, Maine) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen historialliset seikkailuromaaninsa ovat tarkkoja ja perustuvat lähdetutkimukseen. Niiden aiheet ovat Mainen ja Kanadan historiasta.
Roberts oli Saturday Postin kirjeenvaihtaja 1919–1928. Kirjoittajantyönsä taustoja hän avaa teoksessa I Wanterd to Write (1949).
Suomennetut teokset

Vihreä keulakuva (The lively Lady, 1931), suom. Olli Nuorto, Jyväskylä: Gummerus 1949
Luoteisväylä 1–2 (Northwest passage, 1937), suom. R. Sopanen, Helsinki: Suomen kirja 1938–1940
Kuumat tuulet (Lydia Bailey, 1947), suom. Eeva Kangasmaa, Turku: Aura 1948
Haaksirikkoiset (Boon Island, 1955), suom. Seppo Virtanen, Helsinki: WSOY 1958.
Keisarin kanslian III osasto

Keisarin kanslian III osaston ensimmäinen johtaja Aleksandr von Benckendorff.
Keisarin kanslian kolmas osasto (ven. Третье отделение Собственной Его Императорского Величества канцелярии, Tretje otdelenije Sobstvennoi Jego Imperatorskogo Velitšestva kantseljarii) oli Venäjän keisarikunnassa vuosina 1826–1880 toiminut salaisen poliisin hallinto, joka oli osa Hänen keisarillisen majesteettinsa omaa kansliaa.
Organisaatio

Vuonna 1825 valtaan noussut keisari Nikolai I laajensi aiempien hallitsijoiden käytössä olleen kanslian organisaatioksi, jonka viisi osastoa olivat suoraan keisarin komennossa ja joka oli muiden instituutioiden yläpuolella. Kolmatta osastoa eli salaista poliisia johti vuoteen 1844 asti kenraali ja baltiansaksalainen kreivi Aleksandr von Benckendorff. Hän oli samalla Venäjän santarmikunnan päällikkö, ja santarmisto liitettiin virallisestikin osaston alaisuuteen vuonna 1839.
Benckendorffin jälkeen osastoa johti vuoteen 1856 asti kreivi Aleksei Fjodorovitš Orlov ja tämän jälkeen ruhtinas Vasili Andrejevitš Dolgorukov vuoteen 1866 saakka.
Tehtävät

Osaston tehtävänä oli koota tietoja kansalaisten mielialoista, pitää silmällä lehdistöä, kirjojen julkaisemista ja poliittisesti epäluotettavia henkilöitä, valvoa Venäjällä oleskelleita ulkomaan kansalaisia, paljastaa ”valheellisten huhujen” levittäjiä ja lukea yksityiskirjeitä. Lisäksi sen tuli taistella valtionhallinnon mielivaltaa ja korruptiota vastaan. 1840-luvulla perustettiin toimisto, jonka tehtävänä oli valvoa venäläisiä ulkomailla. Kolmanteen osastoon kuului 6 000 santarmin poliisirykmentti.
Kollattam

Kollattam (Koll-attam, Kolannalu, Kolkolannalu) on intialainen keppitanssi Andhra Pradeshista ja Tamil Nadusta mutta tanssi on suosittu kaikkialla Intiassa. Koll tarkoittaa pientä keppiä ja Attam tarkoittaa 'soittaa'. Keppitanssi on Intiassa erittäin suosittu seuratanssi, jota perinteisesti tanssitaan erilaisissa kyläjuhlissa. Tanssiin osallistuu kaiken ikäiset ja osallistujia voi olla jopa kymmenittäin. Tanssin sujuvuuden kannalta on tanssijoiden lukumäärän aina oltava parillinen. Tanssijat liikkuvat kahdessa sisäkkäisessä piirissä ja lyövät rytmiä vastapuolen tanssijan keppeihin.Tanssi kiihtyy usein tempoltaan loppua kohti. Tanssin rytmi syntyy keppien äänestä.
Karri Kannala

Karri Kannala on  suomalainen päätoimittaja. Hän on toiminut Etelä-Suomen Median paikallisjohtajana vuodesta 2018 ja Helsingin Uutisten vastaavana päätoimittajana vuodesta 2019. Aiemmin hän on toiminut Imatralaisen, Lappeenrannan Uutisten ja Tamperelaisen päätoimittajana. Kannala on toiminut koko uransa Etelä-Suomen Mediassa ja sitä edeltäneessä Suomen Lehtiyhtymässä.
Suomen kaupunkilehtien päätoimittajat valitsivat Kannalan marraskuussa 2019 vuoden kaupunkilehti-päätoimittajaksi.
Ura

Päijät-Hämeen Viikkouutiset, toimittaja 2007
Seinäjoen Sanomat, toimittaja 2008–2010, myyntipäällikkö ja vt. kustannusjohtaja 2010–2011
Imatralainen ja Lappeenrannan Uutiset, päätoimittaja ja kustannusjohtaja 2011–2015
Tamperelainen, päätoimittaja 2015–2018
Etelä-Suomen Median paikallisjohtaja 2018–
Helsingin Uutiset, päätoimittaja 2019–
Länsiväylä, vt. päätoimittaja 2020–2021
Karri Hietamäki

| Mitalit> Maa:  .Miesten maastohiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  .Miesten maastohiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  .Miesten maastohiihto.MM-kilpailut  | Maa:  > Miesten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Thunder Bay 1995 | 4x10 km |  |
Karri Hietamäki (s. 20. syyskuuta 1969 Isokyrö) on suomalainen maastohiihtäjä.
Hietamäki saavutti hopeaa 4 × 10 km viestissä vuoden 1995 hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa Kanadan Thunder Bayssä. Samoissa kilpailuissa hän sijoittui 14:nneksi perinteisen tyylin 30 km kilpailussa, joka on hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa arvokilpailuissa. Hietamäen paras henkilökohtainen sijoitus olympialaisissa on Salt Lake Citystä vuodelta 2002. Tuolloin hän sijoittui perinteisen hiihtotavan 50 km kilpailussa sijalle 31.
Maailmancupissa Hietamäki kilpaili 67 kertaa ja hänen parhaat sijoituksensa ovat kymmenes sija Ramsaussa 1992 ja Nove Mestossa 1999. SM-kisoista Hietamäellä on yksi henkilökohtainen kulta, 30 kilometrin perinteisen kilpailusta vuodelta 2003.
Hietamäen puoliso on naisten hiihtomaajoukkueessa esiintynyt Elina Hietamäki. Heillä on viisi lasta.
Aiheesta muualla

Karri Hietamäki Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Hietamäen profiili Suomen hiihtoliiton sivuilla (arkistoitu versio)
Kollasjoki

Kollasjoki voi tarkoittaa seuraavia:
Kollaanjoki (myös: Kollasjoki, ven. Колласйоки, Kollasjoki), joki Karjalan tasavallassa Venäjällä osittain Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella
Kollasjoen rautatieasema, rautatieliikennepaikka Matkaselkä–Suojärvi-radalla Karjalan tasavallassa Venäjällä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kollasjoki”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kollageenisyy

Kollageenisyyt ovat kaikkialla tukikudoksessa (erityisen runsaasti jänteissä, nivelsiteissä ja jännekalvoissa) esiintyviä syitä, joilla on suuri vetolujuus syyn suunnassa. Kollageenisyiden (tyyppi I) esiasteen, prokollageenin, erittää tukikudoksen soluväliaineeseen fibroblasti, jonka samaan aikaan erittynyt entsyymi muokkaa tropokollageeniksi. Tropokollageenien asettuessa peräkkäin ja vierekkäin muodostuu kollageenisyy. Yksittäiset syyt muodostavat monesti kimppuja joista muun muassa verinahka ja jänteet suurimmaksi osin koostuvat.
Kollageenisäietyyppejä on monta. Esimerkiksi rustokudoksessa on sille ominaisia kollageenisäikeitä (tyyppi II). Ja lisäksi on verkkosäikeitä eli retikuliinisäikeitä (kollageeni tyyppi III). Verkostoksi asettuneet säikeet tukevat soluja muun muassa rasvakudoksessa ja imukudoksessa.