stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalle Kuokkanen
Suomen sisällissota

Kuokkanen saapui Suomeen aselaiva S/S Equityn ensimmäisellä retkellä ja hän nousi maihin Vesterössä 31. lokakuuta 1917. Tämä komennuskunta oli ensimmäinen Suomeen taisteluosastona lähetetty jääkärijoukko. Sitä johtivat Juho Heiskanen ja Lauri Tiainen, muut jäsenet olivat Kuokkasen lisäksi Arvid Kokko, Juho Komonen, Einar Mäkinen ja Reino Vuolle.
Kuokkanen jäi yhdessä kahden jääkäritoverinsa kanssa saarelle vartiotehtäviin siksi kunnes aseet ja ammukset oli saatu toimitettua kokonaisuudessaa mantereelle. Saarelta päästyään hänet lähetettiin suojeluskuntalaisten kouluttajaksi Etelä-Pohjanmaalle, missä hän toimi etupäässä Ylihärmässä ja Vimpelin kursseilla.
Varsinaisen taistelutoiminnan alettua Kuokkanen otti Ylihärmän suojeluskunnan johdettavakseen ja riisui venäläiset aseista Lapualla ja Seinäjoella. Lapuan ja Seinäjoen tapahtumien jälkeen Kuokkanen siirrettiin Hämeen ryhmään Vilppulan pataljoonan 7. eteläpohjalaisen komppanian päälliköksi ja hän otti joukon johtajana osaa sisällissodan taisteluihin Vilppulassa ja Mannisella. Manniselta hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1918 alkaen Karjalan rintamalle ja määrättiin aluksi II pataljoonaan sekä 15. maaliskuuta 1918 alkaen Karjalan 3. rykmentin vt. komentajaksi. Kolmannesta rykmentistä hänet siirrettiin 5. huhtikuuta 1918 alkaen Karjalan 2. rykmenttiin, mutta perille päästyään hänet komennettiin edelleen Salmin rajavartiopataljoonan komentajaksi.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänet kouluttajaksi Karjalan divisioonan päällystökursseille Sortavalaan, mistä hän palasi 25. heinäkuuta 1918 takaisin Karjalan 2. rykmenttiin, josta muodostettiin aluksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5 ja myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti. Hänet määrättiin rykmentin II pataljoonan komentajaksi ja 7. lokakuuta 1918 alkaen 1. komppanian päälliköksi.
Seuraavaksi Kuokkanen komennettiin maalis-elokuuksi vuonna 1920 komentajaksi Pohjois-Inkerin rykmentin I pataljoonaan, josta hänet siirrettiin 1. joulukuuta 1920 päälliköksi Käkisalmen läänin rykmentin 3. komppaniaan. Hän oli toimessa myös silloin, kun rykmentin I pataljoonasta muodostettiin Polkupyöräpataljoona l. Polkupyöräpataljoonasta hänet siirrettiin talouspäälliköksi 1. marraskuuta 1924 Karjalan kaartin rykmenttiin. 2. Divisioonan intendentiksi hänet siirrettiin 5. syyskuuta 1925, mistä hänet siirrettiin edelleen 1. heinäkuuta 1933 Armeijakunnan esikuntaan huolto-osaston päälliköksi. Yleisesikunnan talousasiain esiupseeriksi hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1934 ja Puolustusministeriön komento-osaston päälliköksi 1. tammikuuta 1938. Aikaisempina vuosina hän hoiti viransijaisena puolustusministeriön intendenttiosaston päällikön tehtäviä 1. heinäkuuta 1927 – 1. lokakuuta 1929 välisenä aikana.
Talvi- ja jatkosota

Kuokkanen toimi talvisodan aikana Taloushuollon tarkastajana  ja välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä,  kunnes hänet siirrettiin intendentti osaston osastopäälliköksi, missä tehtävässä hän jatkoi myös jatkosodan ajan.
Sotien jälkeinen aika

Edellä mainitusta tehtävästä hänet komennettiin Puolustusvoimain Pääesikuntaan Merivoimien esikunnan huolto-osaston päälliköksi ja oli tehtävässä vuoteen 1947 saakka. Myöhemmin hän toimi myös majoitusasiain tarkastajan kenraaliluutnantti Harald Öhquistin apulaisena. Hänet laitettiin lakkautuspalkalle vuonna 1952.
Luottamustoimet

Kuokkanen toimi 2. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1922–1924 ja 1934 ja varajäsenenä vuonna 1931 ja sotatalouskomitean jäsenenä vuosina 1928–1929 sekä oli virkapukukomitean jäsenenä vuosina 1928–1929. Valtion viljavaraston johtokunnan varapuheenjohtajana hän toimi vuosina 1928–1929.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1925  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1928  Eversti 6. joulukuuta 1935 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Heimosotaristi  Väestönsuojelun 1. lk. ansiomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Vaasa ritarikunnan komentajamerkki |
Kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Mellis
Romaine Brooks

Romaine Brooks 1890-luvulla.
Romaine Brooks (oik. Beatrice Romaine Goddard, 1. toukokuuta 1874 Rooma, Italia – 7. joulukuuta 1970 Nizza, Ranska) oli yhdysvaltalainen taidemaalari, joka oli erikoistunut muotokuvamaalaukseen ja käytti hyvin hillittyä palettia, jota hallitsee harmaa. Hän ei omaksunut aikansa taidetyylejä, kuten  kubismia and fauvismia, vaan sai pikemminkin vaikutteita 1800-luvun symbolismista ja fin de sièclestä, etenkin James McNeill Whistlerin teoksista. Hänen aiheensa liikkuivat nimettömistä malleista ylhäisön edustajiin, mutta parhaiten hänet tunnetaan naiskuvista, joissa malli on pukeutunut androgyynisesti tai miesten vaatteisiin, mistä esimerkki on hänen omakuvansa vuodelta 1923, joka on hänen yleisimmin kopioitu teoksensa.
Carl Brewer

Carl Brewer vuonna 1969.
Carl Thomas Brewer (21. lokakuuta 1938 Toronto, Kanada – 26. elokuuta 2001 Toronto, Kanada) oli kanadalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Hän toimi Suomessa yhden kauden HIFK:n pelaajavalmentajana, jolloin oli luomassa sen kuuluisaa fyysistä pelitapaa.
Breweriä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaimmista ulkomaalaisvahvistuksista Suomen jääkiekon pääsarjassa.lähde? Hän oli jo tullessaan HIFK:hon NHL:n tähtipuolustajia. Brewer toimi HIFK:n pelaajavalmentajana kauden 1968–1969 ja johdatti helsinkiläisseuran mestaruuteen. Brewer pelasi SM-sarjassa kauden aikana 20 peliä saldolla 4+14.
NHL:ssä Brewer pelasi 11 kautta Toronto Maple Leafsissa, Detroit Red Wingsissä ja St. Louis Bluesissa. Hän voitti urallaan kolme Stanley Cup -mestaruutta. Kovaotteinen puolustaja pelasi yhteensä 604 NHL:n runkosarjaottelua saldolla 25+198. Pudotuspeleissä Brewer pelasi 72 ottelua pistein 3+17.
Brewerin ja Juha Rantasilan välille syntynyttä erimielisyyttä on Rantasila puinut omissa muistelmissaan Puolustaja, ja asia käsitellään myös Matti Sovijärven kirjoittamassa Brewerin elämäkerrassa Carl Brewer – Jääkiekkoelämää. Brewer ei olisi halunnut Rantasilan pelaavan SM-sarjan viimeisessä ottelussa kaudella 1969. Kiistan vuoksi Brewer jäi itse pois, mutta Rantasilan tunnelmat olivat huonot ja hän pelasi kehnosti, joskin HIFK silti voitti.
Viimeiset vuotensa sydänongelmista kärsinyt Brewer menehtyi 62-vuotiaana kotonaan Torontossa.
Saavutukset ja palkinnot

1 Suomen mestaruus (1969)
3 Stanley Cupia (1962, 1963, 1964)
NHL:n jäähykuningas (1960, 1965)
NHL:n All Stars -ottelu (1959, 1962, 1964, 1970)
Valinta NHL:n I All Stars -kentälliseen (1963)
Valinta NHL:n II All Stars -kentälliseen (1962, 1965, 1970)
Suomen Jääkiekkoleijona #147
Kirjallisuutta

Matti Sovijärvi, Carl Brewer – Jääkiekkoelämää, Sartia, 2013 ISBN 978-952-67107-2-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Muut:  SNAC
British Chess Magazine

British Chess Magazine on maailman vanhin yhtäjaksoisesti toiminut shakkilehti. Sen ensimmäinen numero julkaistiin tammikuussa 1881, jonka jälkeen se on ilmestynyt kuukausittain, jopa maailmansotienkin aikaan. Lehti tunnetaan myös lyhenteellä BCM.
Lehden perustaja ja ensimmäinen päätoimittaja oli John Watkinson (1833-1923).
Aiheesta muualla

British Chess Magazine (englanniksi)
Kuolansuomalaiset

Kuolansuomalaiset eli muurmanninsuomalaiset ovat Kuolan niemimaalla eläneitä suomalaisia. Suomalaiset uudisasukkaat saapuivat Jäämeren rannalle 1860-luvulla nälkävuosien aikaan. Aikalaisasiakirjoissa Venäjän puoleiselle Jäämeren rannalle muuttaneiden suomalaisten mainitaan, erotuksena Norjan puoleiselle Ruijanrannalle menneistä, muuttaneen Kuolaan, Venäjän Lappiin, Ryssänrannalle, Venäläiselle Jäämerelle tai Muurmannin rannalle. Lisää suomalaisia tuli 1900-luvun puolella, kun Muurmannin radan rakentaminen antoi työtä. Kuolansuomalaisten pääelinkeino oli kalastus, mutta kuolansuomalaiset harjoittivat myös maanviljelyä ja karjanhoitoa. Myös Murmanskin edeltäjän Romanov-na-Murmanin perustaminen vuonna 1916 houkutteli asukkaita. Kuolansuomalaiset ovat osa venäjänsuomalaisia, sillä eri puolella maata asuu monia suomalaisten keskittymiä.
Kun Petsamon alue liitettiin Suomeen Tarton rauhassa vuonna 1920, osa kuolansuomalaisista siirtyi Suomen alamaisiksi. Neuvostoliiton 1930-luvun poliittiset vainot ja vuoden 1940 pakkosiirrot johtivat siihen, että Venäjän puoleisen Kuolan niemimaan suomalainen yhteisö katosi ja lakkasi olemasta.
Muurmannin rannikon suomalaisasutus

Muurmannin rannikolla Kuolanvuonon länsipuolella asui Muotka-, Saita-, Uura- eli Orja-, ja Kuolanvuonon varsilla yli 4 000 henkeä käsittävä kuolansuomalainen kalastajaväestö. He muodostivat lähes neljänneksen koko Kuolan niemimaan väestöstä 1914 ennen Muurmannin radan rakennustöiden alkua. Venäläisen tilaston mukaan suomalaisia oli vuoden 1897 väestönlaskennan perusteella 1 276 henkeä, mutta tuon ajan venäläisen käytännön mukaan kaikki jotka puhuivat venäjää laskettiin venäläisiksi. Samoin toinen venäläinen tilasto antaa kuolansuomalaisten lukumääräksi 2 793 henkeä, 19 prosenttia seudun kokonaisväestöstä vuonna 1915, mutta tässä on noudatettu samaa käytäntöä kuin vuoden 1897 väestönlaskennassa eli venäjää puhuvat on laskettu venäläisiksi.
Muurmannin rannalla oleskelleiden Suomen alamaisten sielunhoitoa varten myönnettiin Suomen valtionvaroista 1 200 markaa vuodesta 1884 alkaen ja siirtolaisten sielunhoitoa varten anottiin 3 000 markan palkkiota vuonna 1897. Esitys ei saanut ensiksi keisarin suostumusta, mutta lopulta sielunhoitoa varten myönnettiin 3 000 markkaa Suomen keisarillisen senaatin päätöksellä 17.2.1903. Muurmannin evankelis-luterilainen seurakunta perustettiin Kuolanvuonon länsirannalla sijainneeseen Aleksandrovskin kaupunkiin 1903.
Tuulomajoen ja Turjan suomalaisasutus

Näiden lisäksi kuolansuomalaisia asui Tuulomajokivarren suomalaiskylissä sekä yhdessä karjalaisten ja venäläisten pomorien kanssa sekaisin Terin rannan kalastajakylissä Kuolan niemimaan etelärannalla Kantalahden itäpuolella. Näitä Terin eli Turjan rannan (Kannanlahden rannan) suomalais-karjalaisia kyliä olivat Kolvitsa, Porjalahti, Umpi (Umba), Metsäkylä (Lesnoi), Petrajoki (Olenitsa), Suolajoki (Salnitsa), Kaskiranta (Kaskaranta) ja Varzuga (Varsukka). Viimeksi mainitussa asui myös pomoreita.
Kun mukaan lasketaan Petsamon alueen suomalaisväestö, yli 1 400 henkeä, asui Kuolan niemimaalla Arkangelin kuvernementissa miltei 6 500 kuolansuomalaista. Näiden lisäksi pitää lukuun laskea lisää miltei 1 000 Norjan puolelta 1860-luvulla muuttanutta suomalaiset sukujuuret omaavaa kveeniä, jotka asettuivat Muurmannin länsipuolelle Vaitolahteen ja Tsipnavolakiin eli Sabbenjargaan (Tsipniemeen) Kalastajasaarennolla.
Kuolansuomalaisuus nykyään

Eräiden arvioiden mukaan kaikista eniten Stalinin vainoissa kärsivät kuolansuomalaiset.
Stalinin vainoissa 1930-luvulla sadat kuolansuomalaiset kuolivat vajaan vuosikymmenen aikana teloituspaikoilla, vankiloissa ja leireillä. Loput 4 334 henkeä pakkosiirrettiin vuonna 1940 Karjalan autonomiseen neuvostotasavaltaan, talvisodan aikaan Suomelta vallatulle Karjalankannakselle, jonne tarvittiin väestöä. Jatkosodan aikana Neuvostoliitto "evakuoi" väestön sisemmälle Venäjälle, josta myöhemmin osa on palannut Karjalan tasavaltaan. Nykyisinmilloin? Kuolan niemimaan suomalaisia on kielitaitoisina jäljellä vain parikymmentä, lähes kaikki iäkkäitä vanhuksia. Jokseenkin kaikki nuorempien sukupolvien edustajat Kuolassa ovat venäläistyneet ja suuri osa heistä asuu Murmanskissa.
Vuoden 1979 väestönlaskennan perusteella Muurmannin alueelle oli palannut ja asettunut 710 suomalaista. Murmanskissa on toiminut 1990-luvun alusta uudelleen suomalaisten evankelis-luterilainen seurakunta, jonka jäsenistö on osin muurmanninsuomalaisten, osin inkeriläisten jälkeläisiä.
Tunnetuimpia kuolansuomalaisia ovat kirjailija ja taidemaalari Sven Lokka Ylä-Tuulomasta ja arkkitehti Hugo Hulkko Jyrkkinästä. Uurassa syntynyt, Suomeen ainoana perheensä jäsenenä Stalinin vainoista selvinnyt opettaja Elina Luukkainen (o.s. Takkinen), on kertonut elämänsä vaiheista teoksessaan Jäämeren myrskylintu (2014).
Kuolansuomalaisia kyliä ja asuinpaikkoja

Aara, Aleksandrovsk, Alevuono, Eina, Kakkari, Kassivuono, Kervanto, Kiltinä, Kuivakoski, Kuola, Krasnoj Selja, Lapinmukka, Launa, Likolahti, Lutto, Läätsi (Läntinen Läätsi), Maattivuono, Muotka, Muotsi, Nivankylä, Pahtahamina, Petsamo, Pummanki, Päiväjärvi (Päiväjoki), Roslikova, Räätsi, Saanivuono, Saitavuono, Salmijärvi, Serena, Stolbova, Supuska, Torossaari, Tsipnavolak, Tuuloma, Tyyvä, Uura, Vaainka, Vaitolahti, Valkeakivi (Pieloi), Varlamo, Vierukoski, Vodvora, Vuoremi.
Kirjallisuutta

Sven Lokka: Missä on muuttolinnun kotimaa (Uuran kylän vaiheet).  Veikko Erkkilä ky 2007
O. V. Itkonen: Maanpakolaisen muistelmia. WSOY 1928.
O. V. Itkonen, Muurmannin suomalainen legioona. Kansanvalta 1927.
Robert Kolehmainen: Toivottu ja ei-toivottu suomalaisuus Carelia No 2/2003.
Elina Luukkainen & Ilkka Markkula, Jäämeren myrskylintu. Kustannus Dosome Oy 2014. ISBN 978-952-93-3496-4
Tarja Lappalainen & Martti Turtola, Stalinin tappamat: Muurmannin suomalaisten pitkä ja musta yö. Docendo 2019.
Mikko Kuitula: Muurmannin rannalle ja Venäjän Lappiin. Suomalaisten siirtolaisuus Kuolan niemimaalle ja kuolansuomalaiset 1858–1917. Pro gradu -tutkielma, Helsingin yliopisto 2020. Saatavilla: https://helda.helsinki.fi/handle/10138/323421 (viitattu 21.2.2021).
Kuolematon

| Kuolematon Yö |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Deerhouse-studio, Tampere, 2004
 Julkaistu: 16. helmikuuta 2005
 Formaatti: CD, LP
 Tuottaja(t): Mikko Kangasjärvi
 Tyylilaji: suomirock, iskelmä
 Kesto: 57.31
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
 Suomen virallinen lista: 1. (8/2005)
Yön muut julkaisut
| Yhden yön tarinoita 2003 | Kuolematon 2005 | Yön valoisa puoli 2006 |
Kuolematon on helmikuussa 2005 ilmestynyt Yön kuudestoista studioalbumi. Se julkaistiin Levillä, jonne tilaisuutta varten lennätettiin toimittajia, musiikkialan vaikuttajia sekä levykauppojen edustajia. Albumi myi kahdessa päivässä platinaa ja nousi suoraan Suomen virallisen listan ykköseksi. Huolimatta levyn myyntimenestyksestä, monet kriitikot moittivat sitä. Yleisimmin kritisoitiin Yön musiikillista linjaa, joka useiden kriitikoiden mielestä oli jo edellisestä Rakkaus on lumivalkoinen -levystä alkanut muuttumaan yhtyeen alkuperäisestä suomirockista liian iskelmälliseksi.lähde? Emma-gaalassa levy oli kuitenkin ehdolla vuoden albumiksi.
Albumilta julkaistiin neljä singleä; jo heinäkuussa 2004 ilmestynyt Rakkauden vahvistama, Olli Lindholmin ja Annika Eklundin duetto Pettävällä jäällä, MTV3:n Levyraadissakinlähde? mukana ollut Yksi askel liikaa sekä Tie sydämeeni. Muista kappaleista suosituksi nousi muun muassa Jussi Hakulisen kirjoittama Viimeinen ilta, joka kertoo ensimmäisestä maailmansodasta ja oli alkuperäiseltä nimetään 1914.
Levystä julkaistiin LP-versio vuonna 2016.
Listamenestys ja myyntiluvut

Kuolematon nousi listaykköseksi heti julkaisuviikollaan. Yhteensä albumi pysyi Suomen virallisella listalla 27 viikon ajan ja sitä myytiin yli 65 000 kappaletta eli tuplaplatinaan oikeuttava määrä.
Platinapainos

28. syyskuuta 2005 levystä julkaistiin platinapainos, joka sisälsi neljä kesällä 2005 äänitettyä bonuskappaletta. Niistä Ducadam on Jussi Hakulisen omalla sanoituksella tehty versio chileläisen Quilapayúnin vallankumouslaulusta El pueblo unido jamás será vencido ja Lentoon-kappaleen puolestaan esitti alun perin englantilainen The Motors nimellä Airport. Kappaleen suomennoksen teki Hector jo 1970-luvulla.
Kiertue

Yö juhlisti uuden albumin julkaisua 28 konserttisalia käsittävällä konserttikiertueella Kuolematon 2005. Se alkoi 22. syyskuuta 2005 Iisalmesta ja päättyi 3. joulukuuta Poriin.lähde? Kiertueella olivat mukana myös Jari Latomaa ja Jussi Hakulinen sekä joissakin konserteissa esiintyneet Juha Tapio ja Annika Eklund. Torstaina 10. marraskuuta Jussi Hakulinen sai epileptisen kohtauksen seurauksena selkärankamurtuman. Hän joutui jäämään pois seitsemästä viimeisestä konsertista ja valtuutti Eklundin laulamaan Joutsenlaulun.
Arvioita

Desibeli.net:
Noise.fi:
Pop-lehti:
Findance:
Kappaleet

Tie sydämeeni – 4.47 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Yksi askel liikaa – 4.24 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Rakkauden vahvistama – 5.02 (säv. Olli Lindholm & Mikko Kangasjärvi, san. Pauli Hanhiniemi)
Jokainen saa rakastaa – 4.15 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Kuolemattomat – 4.39 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Oikee enkeli – 4.23 (säv. & san. Petri Munck)
Unta polttavaa – 4.35 (säv. & san. Juha Tapio)
Syksy ottaa sydämen – 4.21 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Kuin sävel oisi hän – 3.42 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Viimeinen ilta – 3.49 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Nousevan auringon valoon – 4.51 (säv. Jari Latomaa, san. Jussi Hakulinen)
Pettävällä jäällä – 4.33 (säv. & san. Juha Tapio)
Yhden yön tarinat – 4.10 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Ducadam – 3.21 (säv. Sergio Ortega, san. Jussi Hakulinen)
Paljon enemmän – 4.45 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Lentoon – 4.31 (säv. Andy McMaster, san. Hector)
Merkki – 4.38 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Jukka Lewis – basso, laulu (6)
Mikko Kangasjärvi – kosketinsoittimet, haitari
Daffy Terävä – kitara
Antti Mäkinen – rummut
| --- | --- |
 Jari Latomaa – akustinen kitara, kosketinsoittimet, ohjelmointi, taustalaulu  Annika Eklund – laulu (12)  Jussi Hakulinen – laulu (11), taustalaulu (1)  Sami Hintsanen – taustalaulu (11)  Heli Hyttinen – taustalaulu (11)  Päivi Lepistö – taustalaulu (11)  Jarmo Nikku – akustinen kitara (11)  Roope Hurmalainen – kontrabasso (9)  Eeva Kontu – huilu (1)  Jukka Hänninen – huilu (5) :  Kari Nikkanen – oboe (5), englannintorvi (13)  Pike Kontkanen – viulu (3, 5, 12, 13)  Laura Jaatinen – viulu (3, 5, 12, 13)  Alina Järvelä – viulu (5, 12, 13)  Tuuli Talvitie – viulu (12, 13)  Janne Marttila – viulu (11)  Seppo Suikkanen – viulu (11)  Marianne Mäenpää – alttoviulu (11)  Pauli Heikkinen – sello (11)
Aiheesta muualla

Yön kommentit "Kuolematon" levystä Likaiset Legendat.
Kuolematon discogs.com -sivustolla (englanniksi)
| n k Yö |
| --- | --- |
 Olli Lindholm  Jussi Turpeinen  Timo Mynttinen  Mikko Kangasjärvi  Jari Latomaa  Ari Toikka   Entiset jäsenet:  Jussi Hakulinen  Juha Rauäng  Jani Viitanen  Veikko Lehtiranta  Markku Petander  Juha Mielonen  Jesu Hämäläinen  Jukka Mänty-Sorvari  Antti Mäkinen  Daffy Terävä  Jukka Lewis 
Studioalbumit:  Varietee  Nuorallatanssija  Myrskyn jälkeen  Äänet  Lanka palaa  Toinen puoliaika  Antaa soittaa  Tänä yönä  Kymmenes kevät  Hyviä vuosia  Satelliitti  Pirstaleet  13. Yö  Valo  Rakkaus on lumivalkoinen  Kuolematon  Valtakunta  Loisto  Pelko ja rakkaus  Hyvässä ja pahassa  Mitä jos mä rakastan 
Livealbumit:  ...ja tapahtui niinä päivinä  Täältä tulee Yö...live  Yhden yön tarinoita  Kolmen illan varietee  Yön ensimmäinen keikka 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Suurimmat hitit 1983–88  Parhaat  Yön pimeä puoli  Legenda  Yön valoisa puoli  Sound Pack  Kiitos ja kunnia – 30v. juhlakokoelma  1983–2011  Klassikot 
VHS / DVD:  Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti  Kolmen illan varietee  Yö-karaoke 2  Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011
Brandenburgin portti

Brandenburgin portti yöllä.
Brandenburgin portti (saks. Brandenburger Tor) on Berliinin historiallinen kaupunginportti. Se on yksi Berliinin tunnetuimmista symboleista ja nähtävyyksistä. Portti sijaitsee Berliinin historiallisessa keskustassa. Sen ali johtaa Berliinin pitkä länsi-itäsuuntainen leveä bulevardikatu, jonka nimi on portin itäpuolella Unter den Linden, länsipuolella Straße des 17. Juni. Portin itäpuolella oleva aukio on nimeltään Pariser Platz ja länsipuolella oleva pienempi aukio Platz des 18. März.
Rakentaminen ja arkkitehtuuri

Brandenburgin portti rakennettiin Preussin kuninkaan Fredrik Vilhelm II:n valtakauden aikana 1788–1791. Arkkitehtina oli Carl Gotthard Langhans. Kaikki Berliinin kaupunginportit uusittiin tuolloin kuninkaan määräyksestä edustavammiksi. Brandenburgin portista tehtiin kaikkein näyttävin, koska se oli kaupungin pääkadun, kuninkaanlinnaan johtaneen Unter den Lindenin päässä. Aikaisemmin paikalla oli ollut vain kaksi vaatimatonta vartiotupaa tullin keräämistä varten.
Arkkitehti Langhans käytti Brandenburgin portin esikuvana antiikin Kreikan propylaioja. Uusklassista tyyliä edustava portti on rakennettu harmaanruskeasta hiekkakivestä. Se on 26 metriä korkea ja 65,5 metriä leveä. Portin keskiosassa eli varsinaisessa porttiosassa on viisi aukkoa, jotka on erotettu toisistaan ohuilla seinämillä. Alun perin aukot tehtiin rautaportein suljettaviksi. Portit poistettiin, kun tullin kerääminen kaupungin rajoilla loppui; keskimmäisestä aukosta saivat vuoteen 1918 ja Saksan keisarikunnan kaatumiseen asti kulkea vain kuninkaallisen hovin jäsenet. Seinämien päissä on doorilaiset pylväät, jotka luovat kaukaa katsottuna sellaisen vaikutelman kuin koko portin muhkea kattorakennelma lepäisi niiden varassa. Kulkuaukkojen sisäseinät sekä kattorakennelma on koristeltu korkokuvin, jotka esittävät klassisia kreikkalaisia aiheita, kuten Herakleen urotöitä sekä kentaurien ja lapiittien taistelua. Portin huipulla on Johann Gottfried Schadowin 1794 veistämä patsas, Quadriga, jossa voiton jumalatar Victoria istuu neljän hevosen vetämässä vaunussa. Porttiosan kahden puolen on kaksi pienen temppelin muotoista pylväshallia. Niiden jatkona portin itäpuolella on kaksi niin ikään pylväiden reunustamaa siipirakennusta, jotka toimivat vartio- ja tullitupina.