stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lonkero (juoma)
Historiaa > 1970–1990-luvut

Aina vuoteen 1995 asti Alko valvoi alkoholinvalmistusta Suomessa, joten se myös valitsi kilpailutuksen kautta lonkeron valmistajan. Vuoteen 1979 asti valmistaja oli Hartwall. Brandylonkeron valmistus lopetettiin 1970-luvulla. Sen tilalle tuli Campari-soodan kaltainen juoma, jota ei kuitenkaan valmistettu pitkään. Vuosina 1980–1989 greippilonkeroa valmisti Oy Mallasjuoma, ja tämän jälkeen viimeinen yksinoikeudella juomaa valmistanut yhtiö oli Oy Sinebrychoff Ab vuosina 1990–1994.
Vuoden 1995 uuden alkoholilainsäädännön jälkeen kaikki panimot ovat saaneet valmistaa lonkeroita. Uusi tilanne mahdollisti myös 1990-luvulta alkaen suosioon tulleet, ravintoloiden itse valmistamat niin sanotut ”talon lonkerot”. Uusi alkoholilaki mahdollisti keskioluen lisäksi myös käymisteitse valmistetun, enintään 4,7-prosenttisen lonkeron myynnin ruokakaupoissa ja kioskeissa.
Historiaa > 2000-luku

Vuonna 2008 lonkeron kulutus Suomessa oli 28,4 miljoonaa litraa eli lähes tulkoon saman verran kuin siiderien (28,8 miljoonaa litraa), mikä tarkoitti noin 5,5 litraa per henkilö.
Brandy Long Drink (brandylonkero) palasi markkinoille alkukesästä 2009 Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan valmistamana, ja se saavutti suuren suosion. Juomien alkuperäiset vuoden 1952 reseptit ovat Hartwallin hallussa, joten uuden reseptin kehitti italialainen Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan tuotekehityspäällikkö Nicola Cafaro. Juoma kuitenkin valmistetaan alkuperäisen kaltaisesti eli tisleistä, ja myös ainesosat ovat samat kuin alkuperäisessä. Pehmeää brandya leikataan korkealaatuisella väkiviinalla, ja näin saadaan aikaiseksi jaloviinaa, eli niin sanottua leikattua konjakkia, jota taas on jatkettu Pommacin kaltaisella tammitynnyrissä kypsytetyllä hedelmäjuomalla. Juoman alkoholipitoisuus on 5,5 tilavuusprosenttia.
Lonkeroa on viety myös ulkomaille, muun muassa Viroon, Ruotsiin, Isoon-Britanniaan, Espanjaan, Thaimaahan ja Japaniin. Juoma on ollut menestys ulkomaillakin. Vuonna 2018 lonkeron myynti alkoi Yhdysvalloissa, jossa sitä valmistaa lonkerohanketta varten perustettu suomalais-amerikkalainen startup-yritys, The Long Drink Company.
Vuoden 2018 alussa voimaan tulleessa alkoholilain uudistuksessa elintarvikeliikkeissä myytävien alkoholijuomien enimmäisvahvuus nostettiin 4,7:stä 5,5 prosenttiin ja samalla poistui myös valmistustaparajoite, jossa alkoholin piti olla valmistettu käymisteitse. Tämä mahdollisti aidon, ginipohjaisen lonkeron myynnin ruokakaupoissa, kioskeissa ja huoltoasemilla. Lainmuutoksen myötä toukokuuhun 2018 mennessä lonkeroiden litramyynti kasvoi lähes 50 prosenttia, kun taas siiderien myynti laski. Vuonna 2018 lonkeron kulutus oli Suomessa noin 50,7 miljoonaa litraa, mikä oli lähes kaksi kertaa suurempi kuin siiderien (26,6 miljoonaa litraa), eli henkeä kohden lonkeroa kulutettiin noin 9,2 litraa. 10. kesäkuuta 2024 alkoholilain muutoksen nojalla sallittiin myös käymisteitse valmistettujen enintään kahdeksanprosenttisten lonkeroiden myynti elintarvikeliikkeissä.
Valmistus

Lonkero valmistetaan jokseenkin samoin kuin virvoitusjuoma. Prosessiin kuuluu ylimääräisenä vaiheena alkoholin lisääminen. Tilavuusprosentiltaan enintään 4,7- mutta yli 2,8 lonkeroiden alkoholi oli vuoteen 2018 saakka lainsäädännöllisistä syistä valmistettava käymisteitse. Myös vuodesta 2024 alkaen ruokakaupoissa myynnissä olevat yli 5,5- mutta enintään 8,0-prosenttiset lonkerot on valmistettava käymisteitse. Täysin erilaisen valmistusprosessin takia käymisteitse valmistetuilla lonkeroilla ei nimestään huolimatta ole juurikaan yhteistä alkuperäisen ginipohjaisen lonkeron kanssa.
Lonkeroita on vuosituhannen taitteesta alkaen ollut monia eri makuja, muun muassa karpalo, limetti, appelsiini ja ananas, mutta greippi on pysynyt suosituimpana.
Valmistus > Tuotemerkit

Tunnetuin lonkero on alkuperäinen Hartwallin valmistama juoma, joka tuli markkinoille vuonna 1952. Nykyisen Original Long Drink -brändin alla Hartwall on tuottanut lonkeroa vuodesta 1995 lähtien. Myös muun muassa Sinebrychoff, Olvi ja Laitilan Wirvoitusjuomatehdas valmistavat erilaisia lonkeroita.
Useita käymisteitse valmistettuja lonkeroita on sittemmin lopetettu, kun myös aitojen, viinapohjaisten lonkeroiden myyminen ruokakaupoissa on vuodesta 2018 lähtien ollut mahdollista. Entisiä ruokakaupoissa myytyjä lonkeroita olivat muun muassa Hartwallin Otto ja Sinebrychoffin Kurko. Sen sijaan useat pientislaamojen lonkerot ovat nostaneet suosiotaan aivan viime vuosina. Hartwallin käymisteitse valmistettu Otto-lonkero palasi ruokakauppoihin myyntiin alkoholilain muutoksen myötä kahdeksanprosenttisena kesäkuussa 2024.
Lonkerot ovat suosittuja myös Virossa. Niin Saku Õlletehas kuin A.Le Coq valmistavat erilaisia lonkeroita.
Long drink -harrastus

Vuonna 1998 perustettiin Suomen Lonkeroyhdistys, jonka tarkoituksena on kehittää ja edistää suomalaista long drink -kulttuuria. Yhdistys järjesti vuosittaista Lonkerofestivaalit-nimistä tapahtumaa vuosina 2002–2009.
Hartwall Original Long Drink on toiminut useiden tapahtumien pääsponsorina, kuten Vuoden harmain päivä, joka on järjestetty vuodesta 2018 alkaen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Lonkeroliitto ry.
Panimoliitto: Long Drink.
Pulkkinen, Jonna: Lonkero: Suomalaisten long drink -juomien historia.  Helsinki:  Minerva Kustannus, 2016.  ISBN 978-952-312-266-6
| n k Alkoholijuomat |
| --- | --- |
Käymisteitse  valmistetut alkoholijuomat‎:  Olut  Siideri  Viini (Hedelmäviini, Kuohuviini, Madeira, Marsala, Portviini, Punaviini, Roseeviini, Samppanja, Sherry, Valkoviini, Vermutti) 
Juomasekoitukset‎:  Booli  Drinkki  Glögi  Lonkero  Ready to drink 
Väkevät alkoholijuomat‎:  Katkerot  Likööri  Rommi  Viski  Viina (Absintti, Akvaviitti, Anis, Brandy‎, Calvados, Genever, Gini, Grappa, Konjakki, Mezcal, Ouzo, Raki, Soju, Tequila, Votka) 
Erilaisia lonkeroita myymälän hyllyllä vuonna 2018.
Lonkeron myynti alkoi Yhdysvalloissa vuonna 2018.
Käymisteitse valmistettu Kurko Grape.
Wellesleyn saaret

| Wellesleyn saaret |
| --- | --- |
 Wellesleyn saarten sijainti
Merialue:  Tyynimeri
Vesialue:  Carpentarianlahti
Saaria yht.:  22
Suurin saari:  Mornington Island
Pinta-ala:  992 km²
Valtio
Valtio:  Australia
Osavaltio:  Queensland
Kunta:  Mornington
Wellesleyn saaret (engl. Wellesley Islands) on 22 saaren muodostama saariryhmä Carpentarianlahdessa, Queenslandin pohjoispuolella Australiassa. Matthew Flinders nimesi saariryhmän Richard Wellesleyn kunniaksi. Suurin saarista on Mornington Island. Noin 40 kilometriä sen pohjoispuolella olevat pienet Rocky- ja Manowar-saaret ovat tärkeitä linnustonsuojelualueita, esimerkiksi suuren australianpelikaaniyhdyskunnan ansiosta.
Blogistanian kirjallisuuspalkinnot

Blogistanian kirjallisuuspalkinnot ovat kirjoja sosiaalisessa mediassa arvostelevien suomalaisten lukijoiden vuoden parhaille kirjoille myöntämiä palkintoja. Kirjoja äänestetään neljässä kategoriassa.
Ensimmäiset palkinnot myönnettiin vuonna 2011 ilmestyneille teoksille kahdessa kategoriassa, Blogistanian Finlandia parhaalle kotimaiselle ja Blogistanian Globalia parhaalle käännetylle teokselle. Vuonna 2012 joukkoon lisättiin Blogistanian Kuopus eli parhaan lasten- tai nuortenkirjan palkinto ja vuonna 2013 nelikon viimeisteli Blogistanian Tieto eli parhaalle tietokirjalle myönnettävä palkinto.
Vuodesta 2025 eteenpäin Blogistanian Kuopus jaetaan niin lasten- kuin nuortenkirjallekin. Perusteluna on palkinnon järjestelyistä vastaavan tiimin toive paremmasta näkyvyydestä etenkin lastenkirjallisuudelle, sillä nuortenkirjallisuuden teokset ovat voittaneet Kuopuksen yhtä kertaa lukuun ottamatta kaikilla muilla kerroilla
Äänestykseen osallistuvat äänestävät niitä edellisenä vuonna ilmestyneitä kirjoja, jotka he ovat ennen äänestyspäivää lukeneet ja arvostelleet joko blogissaan tai Instagram-, Youtube-, TikTok- tai Goodreads-tilillään. Eniten pisteitä kategoriassaan saaneen teoksen kirjailija tai kääntäjä palkitaan kunniakirjalla.
Palkitut teokset > Finlandia

2011 - Katja Kettu: Kätilö (WSOY)
2012 - Aki Ollikainen: Nälkävuosi (Siltala)
2013 - Pauliina Rauhala: Taivaslaulu (Gummerus)
2014 - Anni Kytömäki: Kultarinta (Gummerus)
2015 - Laura Lindstedt: Oneiron (Teos)
2016 - Minna Rytisalo: Lempi (Gummerus)
2017 - Rosa Liksom: Everstinna (Like)
2018 - Olli Jalonen: Taivaanpallo (Otava)
2019 - Pajtim Statovci: Bolla (Otava)
2020 - Anni Kytömäki: Margarita (Gummerus)
2021 - Anneli Kanto: Rottien pyhimys (Gummerus)
2022 - Iida Rauma: Hävitys: Tapauskertomus (Siltala)
2023 - Iida Turpeinen: Elolliset (Kustantamo S&S)
2024 - Pajtim Statovci: Lehmä synnyttää yöllä (Otava)
Palkitut teokset > Globalia

2011 - Sarah Waters: Vieras kartanossa (Tammi, suom. Helene Bützow)
2012 - Gaute Heivoll: Etten palaisi tuhkaksi (WSOY, suom. Päivi Kivelä)
2013 - Haruki Murakami: 1Q84 (Tammi, suom. Aleksi Milonoff)
2014 - Kate Atkinson: Elämä elämältä (Kustantamo S&S, suom. Kaisa Kattelus)
2015 - John Williams: Stoner (Bazar, suom. Ilkka Rekiaro)
2016 - Sadie Jones: Kotiinpaluu (Otava, suom. Marianna Kurtto)
2017 - Hanya Yanagihara: Pieni elämä (Tammi, suom. Arto Schroderus)
2018 - Elizabeth Strout: Nimeni on Lucy Barton (Tammi, suom. Kristiina Rikman)
2019 - Margaret Atwood: Testamentit (Otava, suom. Hilkka Pekkanen)
2020 - Alex Schulman: Polta nämä kirjeet (Nemo, suom. Jaana Nikula)
2021 - TJ Klune: Talo taivaansinisellä merellä (Karisto, suom. Mika Kivimäki)
2022 - Bernardine Evaristo: Tyttö, nainen, toinen (WSOY, suom. Kaijamari Sivill)
2023 - Martha Wells: Murhabotin päiväkirjat 1) Hälytystila (Hertta Kustannus, suom. Mika Kivimäki)
2024 - Chi Ta-wei: Kalvot (Hertta Kustannus, suom. Rauno Sainio)
Palkitut teokset > Kuopus

2012 - Annukka Salama: Käärmeenlumooja (WSOY)
2013 - Aino Tietäväinen & Ville Tietäväinen: Vain pahaa unta (WSOY)
2014 - Jenna Kostet: Lautturi (Robustos)
2015 - Siiri Enoranta: Surunhauras, lasinterävä (WSOY)
2016 - Siri Kolu: Kesän jälkeen kaikki on toisin (Otava)
2017 - Angie Thomas: Viha jonka kylvät (Otava, suom. Kaijamari Sivill)
2018 - Magdalena Hai: Kolmas sisar (Otava) ja Maria Turtschaninoff: Maresin voima (Tammi, suom. Marja Kyrö)
2019 - Marisha Rasi-Koskinen: Auringon pimeä puoli (WSOY)
2020 - J.S. Meresmaa: Dodo (Myllylahti)
2021 - Anne-Maija Aalto: Mistä valo pääsee sisään (Otava)
2022 - Annukka Salama: Ripley – Nopea yhteys (WSOY)
2023 - J.S. Meresmaa: Tytär hämärän, piika pimeän (Myllylahti) ja Leena Paasio: Bengtskär itä kahdeksan (WSOY)
2024 - Salla Simukka & JP Ahonen: Poika ullakolla, poika kellarissa (Tammi) ja Leena Paasio: Meren koskettamat (WSOY)
Palkitut teokset > Tieto

2013 - Tuula Karjalainen: Tove Jansson – Tee työtä ja rakasta (Tammi)
2014 - Minna Maijala: Herkkä, hellä, hehkuvainen – Minna Canth (Otava)
2015 - Bea Uusma: Naparetki – Minun rakkaustarinani (Like, suom. Petri Stenman)
2016 - Mari Manninen: Yhden lapsen kansa – Kiinan salavauvat, pikkukeisarit ja hylätyt tyttäret (Atena)
2017 - Koko Hubara: Ruskeat tytöt – tunne-esseitä (Like)
2018 - Mia Kankimäki: Naiset joita ajattelen öisin (Otava)
2019 - Matilda Gustavsson: Yhdeksästoista jäsen (Otava, suom. Elina Lustig)
2020 - Patrik Svensson: Ankeriaan testamentti – Pojasta, isästä ja maailman arvoituksellisimmasta kalasta (Tammi, suom. Maija Kauhanen)
2021 - Ville Eloranta & Lotta Jalava: Sana sanasta – Suomen kielen jäljillä (Tammi)
2022 - Raisa Omaheimo: Ratkaisuja läskeille (Kustantamo S&S)
2023 - Minna Rytisalo & Tommi Kinnunen: Huokauksia luokasta (WSOY)
2024 - Sissi Penttilä & Aku Varamäki: Planetaarinen vaatekaappi (Gummerus)
Suomen keskiaikaiset kivikirkot

Tiekirkkona toimiva Hollolan keskiaikainen kivikirkko, joka valmistui eri osiltaan noin 1490-1515
Suomen keskiaikaiset kivikirkot ovat luonnonkivestä rakennettuja keskiaikaisia kirkkoja, joiden pohjakaava on useimmiten suorakaiteen muotoinen. Rakennusaineena on yleensä ollut graniitti. Suomen vanhimmat kivikirkot on rakennettu Ahvenanmaalle 1200-luvun lopussa. Vanhin niistä on 1275–1285 rakennettu Jomalan kirkko, joka on samalla koko Suomen vanhin kivirakennus. Manner-Suomessa ryhdyttiin rakentamaan kivikirkkoja 1400-luvun alussa, aluksi Varsinais-Suomeen ja Uudellemaalle.
Rakennustapa

Keskiaikaiset kivikirkot rakennettiin aina itä–länsi-suunnassa alttari kohti itää, koska itä oli ylösnousemuksen ilmansuunta. Varhaiset kivikirkot saivat vaikutteita Gotlannin kirkoista, ja kirkkojen perustyyppi lienee vakiintunut 1300-luvulla. Suorakaiteen muotoisten kirkkojen pohjoissivulla oli sakaristo ja eteläsivulla asehuone. Sisäkattona oli aluksi puinen tynnyriholvi, tiiliholvit yleistyivät vasta 1400-luvulla. Sisätilaltaan kirkot ovat joko yksi-, kaksi tai kolmilaivaisia. Päätykolmiot on muurattu tiilistä ja koristeltu myöhäisgoottilaisin komeroaihein.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Juha Sinivaara: Suomen keskiaikaiset kivikirkot.
Keskiajan kivikirkot kertovat pitkään jatkuneesta asutuksesta - Rakennusperintö.fi (Arkistoitu – Internet Archive).
| n k Perustiedot Wikidatassa: Suomen keskiaikaiset kivikirkot (Q16023532)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
Einari Teräsvirta

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten telinevoimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | rekki |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Berliini 1936 | joukkuekilpailu |  |
Einari Teräsvirta (7. joulukuuta 1914 Viipuri – 23. marraskuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, professori, telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Urheilusaavutukset

Olympiakultaa Lontoo 1948 (joukkuekilpailu)
Olympiapronssia Los Angeles 1932 (rekki ja joukkuekilpailu) ja Berliini 1936 (joukkuekilpailu)
Los Angelesin kisoissa Teräsvirta sai rekillä samat pisteet Heikki Savolaisen kanssa, mutta Suomen joukkue päätti antaa hopeamitalin Savolaiselle. Teräsvirta on Aarne Pekkalaisen jälkeen toiseksi nuorin suomalainen kesäolympiamitalisti. Lisäksi hän ehti saavuttaa urallaan uimahyppyjen Suomen mestaruuden vuonna 1931.
Teräsvirran suunnittelemia rakennuksia

Voistion kartanon päärakennus (valm. 1940)
Satakuntatalo, Helsinki (valm. 1952)
Karjalan Talo, Joensuu (valm. 1954)
Liessaaren uimala, Lohja (valm. 1954, valtaosin purettu 1980)
Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan kirjasto, Helsinki (valm. 1955)
Luhangan talvikirkko, Luhanka (valm. 1958)
Hotelli Marski, Helsinki (valm. 1962)
Helsingin yliopiston biokemian laitosrakennus, Helsinki (valm. 1963, nykyään valtiotieteellisen tiedekunnan käytössä)
Imatran uimahalli ja urheilutalo (valm. 1965, 1981–1982)
Helsingin Työväen Säästöpankin liikerakennus, Lohja (valm. 1969)
Kiinteistö Oy Keskusaukio, Lohja (valm. 1970)
Alkon varasto- ja toimistorakennus, Helsinki (valm. 1971, nyk. Itämerentalo)
Helsingin yliopiston oikeuslääketieteen ja hammaslääketieteen laitosten rakennukset, Helsinki (valm. 1974 ja 1979, molemmat purettu 2023)
Kalastajatorppa, päähotelli, Helsinki (valm. 1975)
Alkon Kuntotalo (myöhemmin Ruoholahden Kuntotalo), Helsinki (valm. 1977, purettu 2011)
Innotalo (PRH), Helsinki (valm. 1978)
Valtion vierastalo, Helsinki (valm. 1984)
Teräsvirta on suunnitellut myös Hämeenlinnan Vanajan kirkon sankarimuistomerkin, joka paljastettiin vuonna 1949.
Kuvia tuotannosta

Satakuntatalo (1952).
Hotelli Marski (1962).
Valtion vierastalo (1984).
Aiheesta muualla

Leike: Suomen voimistelijat Los Angelesin kisoissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Obon

Videokuvaa Bon Odori -festivaalista Adachi-kussa Tokiossa vuonna 2014.
O-bon (jap. お盆) on vuosittainen buddhalainen tapahtuma Japanissa, jossa muistellaan esivanhempia. Tapahtumaan liittyy uskomus, että esivanhempien henget palaavat maailmaan tapaamaan sukulaisia. Tarinan mukaan Buddhan opetuslapsi varmisti äitinsä vapautuksen helvetistä kun munkit tarjosivat ruokaa ja juomaa sekä suojaa hengille. Munkit tanssivat iloisesti kun opetuslapsen äiti vapautui.
Tapahtumaan liittyy paperilyhtyjen ripustaminen (chōchin), tanssit (bon odori), vierailut haudoilla ja ruoan jättäminen kotialttarille. Lopussa kelluvia lyhtyjä päästetään jokiin, järviin ja merelle ohjaamaan henget takaisiin omaan maailmaansa. Tavoissa on alueittaisia eroja. O-bonia vietetään perinteisesti 7. kuukauden 15. päivänä, joka on heinäkuussa nykyisen aurinkokalenterin mukaan. Se on kuitenkin lähellä aiemmin käytetyn kuukalenterin mukaista päivää elokuussa, ja usein vietetään 13.–16. elokuuta. Japani siirtyi Meiji-kaudella gregoriaaniseen kalenteriin, josta johtuen Shichigatsu Bon vietetään eräillä alueilla heinäkuussa, Hachigatsu Bon elokuussa ja Kyū Bon seitsemäntenä kuukautena. Jokainen kestää kolme päivää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Obon Wikimedia Commonsissa
Geologinen ajanlasku

Geologiset aikakaudet esitettynä spiraalina
Geologinen ajanlasku on geologiassa ja paleontologiassa käytetty stratigrafiaan perustuva mittausmenetelmä, joka jakaa maapallon historian kansainvälisesti sovittuihin ajanjaksoihin. Ajanjaksoilla voi olla päällekkäisiä historiallisia ei-kansainvälisiä nimityksiä. Kansainvälinen International Commission on Stratigraphy -järjestö (ICS) on perustettu muun muassa standardisoimaan ajanjaksojen nimityksiä ja ajoituksia.
Geologisen kalenterin ajanjaksojen pituus vaihtelee miljoonista vuosista miljardeihin vuosiin. Ajanjaksot luokitellaan aioneihin, maailmankausiin, kausiin ja epookkeihin. Myös epookit voidaan jakaa edelleen lyhyempiin ajanjaksoihin vaiheisiin. Geologiset aikakaudet perustuvat sedimenttikivikerrostumien tutkimukseen, muun muassa muinaisten merien pohjaan kerrostuneiden kuolleiden eliöiden fossiilien analysointiin. Ajanjaksoja erottaa esimerkiksi selvä muutos tietyn lajin osuudesta verrattuna kaikkiin lajeihin joukkosukupuuton vuoksi, kuten liitukauden/paleogeenin raja. Ajanjaksot esitetään yleensä alaspäin vanhenevassa järjestyksessä, joka symboloi karkeasti sedimenttikivikerrostumia. Täydellistä kaikki ajanjaksot kattavaa sedimenttikivikerrostumaa ei ole olemassa, joten tutkimustietoa on hankittu ympäri maapalloa sijaitsevista osakerrostumista.
Eoni, puolesta miljardista kahteen miljardia vuotta ja käsittää koko maapallon historian
maailmankausi, yleensä satoja miljoonia vuosia
kausi, yleensä alle sata miljoonaa vuotta
epookki, yleensä kymmeniä miljoonia vuosia
vaihe, yleensä miljoonia vuosia
Geologiset ajanjaksot keksi Alcide d'Orbigny.
Maan historia 24 tunnissa

Seuraava taulukko havainnollistaa geologisen ajanlaskun mittasuhteita. Maan historia aloitetaan 4 570 miljoonaa vuotta sitten jolloin Maa-planeetta muotoutuu osana Aurinkokuntaa. Kaikkeus syntyi alkuräjähdysteorian mukaan noin 13,7 miljardia vuotta sitten, eli ”noin 2 vuorokautta” ennen Maan syntymistä. Yksi sekunti vastaa 52 893,5 vuotta.
| Miljoonaa vuotta sitten | Tapahtumia | Kellonaika |
| --- | --- | --- |
| 0,01 | Viimeisin jääkausi päättyy | 23.59.59,80 |
| 0,2 | Homo sapiens, nykyihminen | 23.59.56 |
| 2 | Homo habilis, Homo -suvun ensimmäinen laji | 23.59.22 |
| 65 | Liitukauden loppu, dinosaurusten tuho | 23.39 |
| 175 | Nisäkkäät | 23.04 |
| 227 | Ensimmäiset dinosaurukset | 22.48 |
| 315 | Ensimmäiset matelijat | 22.20 |
| 375 | Neliraajaiset sammakkoeläimet kehittyvät kaloista ja siirtyvät maalle | 22.00 |
| 450 | Niveljalkaiset, ensimmäiset maaeläimet | 21.36 |
| 530 | Kalat | 21.10 |
| 542 | Kambrikauden alku | 21.07 |
| 900 | Monisoluiset eläimet | 19.12 |
| 2 000 | Aitotumaiset solut | 13.20 |
| 3 000 | Hapen tuotanto alkaa | 8.00 |
| 3 500 | Alkeelliset yksisoluiset | 5.20 |
| 4 570 | Maapallon synty | 0.00.00 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Palaeos timescale www.palaeos.com
Geologia ja aika Geologia.fi
Geologiset kaudet Jukka Korpela
Maapallon geologinen historia
Torstaisaari

Torstaisaari
Landsat-satelliittikuva: kuvan alaosassa Torstaisaari ja yläosassa Hammond Island.
| --- | --- |
Sijainti:  4875 Queensland Australia
Sijaintipaikka:  Torresinsalmen saaret 
Vesialue:  Torresinsalmi 
Korkein kohta:  104  m 
| --- | --- |
Asukasluku:  2 938  (2016) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Torstaisaari eli Thursday Island tai Waiben (paikallisella aboriginaalikielellä) on Australian Queenslandin Torstaisaariin (engl. Thusday Islands) kuuluva asuttu saari Australian mantereen ja Uuden-Guinean välisen Torresinsalmen eteläosassa.
Torstaisaari on väkirikkain Torresinsalmen saarista ja toimii hallintokeskuksena pääosaltaan Australialle kuuluvien salmen saarille. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Torstaisaaren väkiluku oli 2610.
Yli 8 000 vuotta sitten merenpinta oli yli 100 metriä nykyistä tasoaan alempana. Koska Torresinsalmi on hyvin matalaa, pääosin alle 20 metriä syvää merialuetta, tuolloin nykyiseltä Australian pohjoispään Cape Yorkin niemimaalta pääsi maayhteyttä pitkin liikkumaan Uuteen-Guineaan. Tämä selittää osaltaan, miksi osa pohjoisimman Queenslandin ja Uuden-Guinean kotoperäisessä eläinlajistossa on yhtenevyyttä.
Torstaisaaren asutusta.
Ilmakuva saaresta (1990).
Karttapiirros Torstaisaaresta (2008).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Torstaisaari Wikimedia Commonsissa
Thursday Island and surrounds (pdf, map 1:200 000) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (csiro.au)
Jehovan todistajat ja syytteet lasten hyväksikäytöstä

Jehovan todistajia on syytetty heidän yhteisössään tapahtuvan lasten seksuaalisen hyväksikäytön peittelystä. Jehovan todistajien yhteisö joutui tarkastelun kohteeksi 1990-luvun lopussa ja 2000-luvun alussa, sattumalta samaan aikaan kun katolista kirkkoa syytettiin järjestelmällisestä hyväksikäytön peittelystä.
Taustaa > Silent Lambs ja William H. Bowen

Vuonna 2001 perustetun Silent Lambs-järjestön tarkoituksena on tarjota ääni Jehovan todistajien liikkeessä seksuaalisesti hyväksikäytetyille. Yksi perustajajäsenistä on entinen amerikkalainen seurakunnanvanhin William H. Bowen, joka esiintyi NBC:n Dateline-dokumentissa. Silent Lambs:ia on kuitenkin kritisoitu, sillä se saa osan tuestaan Jehovan Todistajia vastustavilta järjestöiltä.lähde?
Taustaa > Barbara Anderson

Barbara Anderson (s. 1940) on entinen Jehovan todistaja, joka työskenteli Jehovan todistajien maailmankeskuksessa New Yorkissa Yhdysvalloissa. Hallintoelimen kirjoitusosaston avustajana hän teki tutkimustyötä useita Jehovan todistajien julkaisemassa kirjallisuudessa olevia artikkeleita varten ja myös kirjoitti muutamia Herätkää! -lehdessä julkaistuja kirjoituksia 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa.
Anderson väittää perehtyneensä työssään myös siihen, kuinka hyväksikäyttötapauksia hoidetaan seurakunnissa. Hän kertoo artikkelissa Barbara Andersonin löytöjä - Entinen Jehovan todistaja, joka oli petoksen silminnäkijä (Arkistoitu – Internet Archive), että yritti saada muutoksia aikaan menettelytavoissa, jotka mahdollistivat hyväksikäytön jatkumisen seurakunnissa. Hänet erotettiin seurakunnasta toukokuussa 2002 noin puolitoista viikkoa ennen kuin NBC-televisioyhtiö lähetti Dateline-ohjelman, jossa Jehovan todistajien yhteisön hyväksikäyttöongelmaa käsiteltiin.lähde tarkemmin?
Barbara Anderson julkaisi elokuussa 2007 CD-levyn "Secrets of Pedophilia in an American Religion, Jehovah's Witnesses in Crisis", joka sisältää 5000 sivua oikeuden pöytäkirjoja ja dokumentteja 12 oikeusjutusta, joissa Jehovan todistajien järjestö on ollut vastaajana vuodesta 1999 alkaen. Dokumenttien ei ole kuitenkaan osoitettu todistavan Jehovan Todistajien yrityksistä peitellä hyväksikäyttötapauksia.