stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kustaa IV Aadolf
Suomen sota ja kuninkaan syrjäyttäminen vallasta

Venäjän keisari Aleksanteri I ja lähes koko Euroopan valloittanut Ranskan keisari Napoleon Bonaparte sopivat Tilsitissä heinäkuussa 1807, että Venäjä yrittäisi taivuttaa Ruotsin mukaan Ison-Britannian vastaiseen kauppasaartoon eli mannermaasulkemukseen ensin diplomaattisin keinoin ja mikäli se ei auta, niin tarvittaessa vaikka voimatoimin hyökätä Ruotsiin vastatoimeksi sen epäviisaasta liittoutumisesta Ison-Britannian kanssa. Kustaa IV Aadolf ei taipunut Venäjän keisarin vaatimuksiin. Kuningasta varoitettiin useasti Venäjän hyökkäysaikeista idässä, mutta hän ei jostain syystä uskonut varoituksiin. Suomen puolustus laiminlyötiin, kuningas odotti kevättä ja Englannista meritse saapuvia apujoukkoja. Kun Venäjä talvella 1808 hyökkäsi ilman sodanjulistusta, oli Ruotsin armeijan pääjoukko toisella puolella valtakuntaa Skånessa, varautuneena Tanskan suunnalta tulevaan hyökkäykseen, jota ei kuitenkaan koskaan tullut.
Suomen sota 1808–1809 oli Ruotsille sotilaallinen katastrofi, sillä lähes koko Suomi menetettiin viholliselle muutamassa kuukaudessa ja lopulta Ruotsi joutui luovuttamaan kolmasosan alueestaan Venäjälle. Kustaa IV Aadolfin sodanjohtokyvyt osoittautuivat jälleen vähäisiksi, ja kun hänen johtamansa vastahyökkäys epäonnistui, sai hän raivokohtauksen ja syytti upseereitaan petoksesta. Vastoinkäymiset johtivat vähitellen siihen, että kuninkaan mielenterveys alkoi horjua. Yleinen mieliala alkoi kääntyä kuningasta vastaan, ja varsinkin armeijassa oltiin katkeria kärsityistä tappioista. Syntyi kuninkaan vastainen salaliitto, ja 13. maaliskuuta vuonna 1809 seitsemän sotilasta Carl Johan Adlercreutzin johdolla ryntäsivät kuninkaan linnaan ja pidättivät ja vangitsivat kuninkaan ja tämän perheen. Häntä pidettiin kotiarestissa Gripsholmin linnassa.
Valta siirrettiin väliaikaiselle hallitukselle, jonka johtoon tuli Kaarle-herttua, josta myöhemmin tuli lyhytaikainen kuningas Kaarle XIII. Tämä kutsui valtiopäivät koolle. Kustaa IV Aadolf luopui vapaaehtoisesti vallasta 29. maaliskuuta 1809, säästääkseen kruununsa pojalleen, mutta 19. toukokuuta 1809 valtiopäivät päättivät, että hänen jälkeläisensä ovat menettäneet oikeuden Ruotsin kuninkuuteen. Lisäksi hänet päätettiin joulukuussa 1809 karkottaa perheineen Ruotsista. Perhe matkusti Badeniin Saksaan, jonne perhe jäi syrjäytetyn kuninkaan jatkaessa matkaa Sveitsiin. Kustaa IV Aadolf oli aluksi hyvin masentunut kohtalostaan, ja hänen avioliittonsakin päätyi eroon vuonna 1812. Kustaa IV Aadolf vietti kiertelevää elämää eurooppalaisissa kaupungeissa vuoteen 1833 asti, jolloin hän asettui asumaan St. Galleniin, Sveitsiin, jossa hän kuoli vuonna 1837.
Ainoa tapa, jolla entinen kuningas saattoi maanpaossa ollessaan vaikuttaa politiikkaan, oli kirjoittaa sanomalehtien mielipidepalstoille. Vähäisestä vaikutusvallastaan huolimatta hän toisinaan epäili, että ruotsalaiset agentit yrittivät tappaa hänet. Niinpä hän käytti maanpakolaisvuosinaan muun muassa salanimiä ”eversti Gustafsson” ja ”Gottorpin kreivi”. Kuningas Oskar II:n aikana Kustaan ruumis tuotiin Ruotsiin ja haudattiin Riddarholmskyrkaniin, Tukholmaan.
Avioliitto ja jälkeläiset

Kustaa IV Aadolf oli kihlannut Mecklenburg-Schwerinin herttuatar Louise Charlotten (1779–1801) marraskuussa 1795, perunut äkisti kihlauksen heti tultuaan täysi-ikäiseksi, vaikka tulevaa morsianta oli jo muistettu rukouksissa Ruotsin kirkoissa. Suurherttua Fredrik Frans I vaati tyttärensä puretusta kihlauksesta kompensaatiota ja vuonna 1803 sellainen saatiin sovituksi.
Hän sai kutsun Katariina II:lta vierailla Venäjällä huhtikuussa 1796. Kuningas matkusti elokuussa Pietariin setänsä Södermanlannin herttua Kaarlen kanssa salanimillä kreivi Gaga ja kreivi Vasa. Avioliitto keisarinnan pojantyttären, suuriruhtinatar Aleksandra Pavlovnan kanssa olisi tuonut Ruotsiin valtavat myötäjäiset sekä poliittista vakautta. Nuoret myös pitivät toisistaan paljon ja 13-vuotias morsian, joka oli jo kaksi vuotta opiskellut ruotsia, oli surun murtama, kun kuningas perui kihlauksen. Avioliitto kaatui syykuussa 1796 ylitsepääsemättömään kysymykseen: tulevan kuningattaren ortodoksiseen uskontoon. Ruotsin laissa oli kohta, jossa sanottiin että hallitsijan ja hänen puolisonsa tulee tunnustaa samaa uskontoa.
Lokakuussa 1797 kuningas avioitui Badenin prinsessa Fredrika Dorotean (1781–1825) kanssa, joka oli Badenin rajakreivi Karl Ludwigin ja prinsessa Amalie von Hessen-Darmstadtin tytär sekä keisari Aleksanteri I:n puoliso keisarinna Elisabet Aleksejevnan sisar.
Heille syntyi viisi lasta:
Kruununprinssi Gustav, vuoden 1809 jälkeen tunnettu Gustaf Gustafssonina, Vasan prinssi (9. marraskuuta 1799–1877). Hän palveli upseerina Itävallan Habsburgien palveluksessa. Puolisonsa Badenin prinsessa Louise Amalien kanssa heille syntyi poika, joka kuoli sylilapsena ja tytär Caroline, joka avioitui, Saksin kuningas Albert I:n kanssa, liitto oli lapseton.
Prinsessa Sofia Wilhelmina (21. toukokuuta 1801–1865), avioitui Badenin suurherttua Leopoldin kanssa; heidän tyttärensä oli suuriruhtinatar Olga Fjodorovna, heidän poikansa oli suurherttua Fredrik I, jonka tytär Badenin prinsessa Viktoria avioitui Ruotsin Bernadotte-sukuisen kuningas Kustaa V:n kanssa.
Prinssi Carl Gustaf, Suomen suuriruhtinas (2. joulukuuta 1802 – 10. syyskuuta 1805), kuoli alle 3-vuotiaana
Prinsessa Amalia Maria Charlotta (22. helmikuuta 1805 – 31. elokuuta 1853), pysyi naimattomana, ei jälkeläisiä
Prinsessa Cecilia (22. kesäkuuta 1807 – 1844), avioitui Oldenburgin suurherttua Paul Friedrich Augustin kanssa, ja heillä oli jälkeläsiä
Kustaa IV Aadolfin vanhin poika Kustaa, Vaasan prinssi (1799–1877) loi menestyksekkään sotilasuran Itävallan armeijassa. Hän piti isänsä kuoleman jälkeen itseään Ruotsin laillisena hallitsijana, mutta ei koskaan ryhtynyt konkreettisiin toimiin syrjäyttääkseen Ruotsia Kaarle XIII:n jälkeen hallinneen Bernadotten hallitsijasuvun.
Vuoteen 1812 mennessä Kustaa Aadolf erosi puolisonsa, ja tämän jälkeen hänellä oli useita rakastajattaria. Suhteesta Maria Schlegelin kanssa syntyi poika Adolf Gustafsson.
Jälkimaine

Historioitsijat ovat yleensä pitäneet Kustaa IV Aadolfia huonona hallitsijana. Häntä on luonnehdittu ahdasmieliseksi ja jääräpäiseksi mieheksi, joka syyllistyi karkeisiin ulkopoliittisiin virheisiin ja vei siten Ruotsin yhteen historiansa pahimmista kriiseistä. Kaunokirjallisuudessa hänestä on jopa tehty mahtipontinen typerys: J. L. Runebergin runossa ”Kuningas” (Vänrikki Stoolin tarinat, osa 1) Kustaa IV Aadolf pukee ylleen suuren edeltäjänsä Kaarle XII:n univormun, esiintyy juhlallisesti tuossa asussa avustajilleen ja kuvittelee tällä teollaan vahvistavansa suomalaisten taistelutahtoa venäläisiä vastaan.
Runeberg kohteli kuningasta kuitenkin tarpeettoman tylysti. Kustaa IV Aadolf ei ollut typerys, vaan ymmärsi hyvin muun muassa valtiontalouteen liittyviä asioita. Hänellä oli myös aitoa kiinnostusta kansansa elinolojen parantamiseen.
Hartolan kunta on saanut ruotsinkielisen nimensä Gustav Adolfs Kustaa IV Aadolfin mukaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ilkka Mäntylä: / Kustaa IV Aadolf (1778–1837) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 10.3.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Kustaa III | Ruotsin kuningas 1792–1809 | Seuraaja: Kaarle XIII |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 2  3  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Kustaa IV Aadolf jalkakylvyssä ollessaan vangittuna Gripsholmin linnassa 1809.
Kustaa IV Aadolf maanpaossa noin vuonna 1830.
Kustaa IV Aadolf ja kuningatar Fredrika Dorotea, Jonas Forsslund n. 1797-1800
Kustaa IV Aadolf Albert Edelfeltin piirtämänä
Patricia Cornwell

| Patricia Cornwell |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1956 (ikä 68) Miami, Florida
Aiheesta muualla
www.patriciacornwell.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Patricia Cornwell (o.s. Daniels, s. 9. kesäkuuta 1956 Miami, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija. Ennen kirjailijanuraansa hän työskenteli toimittajana ja käsitteli lähinnä rikosaiheita. Cornwell asuu Massachusettsissa.
Cornwellin Scarpetta-sarjan päähenkilö on Kay Scarpetta, joka on sarjan alkaessa Virginian johtava kuolinsyytutkija. Scarpetta-sarjan lisäksi hän on kirjoittanut muutaman poliisiromaanin (päähenkilönä Andy Brazil) sekä joitakin tosipohjaisia teoksia. Rikoskirjallisuuden ja televisiosarjojen patologiamuodin katsotaan saaneen alkunsa Cornwellin teoksista. Cornwellin teoksia on käännetty yli 20 kielelle.
Cornwell vieraili Suomessa vuonna 1997. Suomessa hänen kirjojaan julkaisee Otava.
Cornwellin puoliso on neuropsykologi Staci Gruber. Lesbosuhteessa elävä Cornwell on aktiivinen homojen ja lesbojen puolestapuhuja. Hänellä on takanaan avioliitto Charles Cornwellin kanssa.
Teokset > Kay Scarpettan tutkimuksia

Post mortem (Postmortem, 1990, suom. Erkki Jukarainen 1994) ISBN 951-1-12691-1
Ruumiin todistus (Body of Evidence, 1991, suom. Erkki Jukarainen, 1994) ISBN 951-1-14073-6
Mitä jäljelle jää (All That Remains, 1992, suom. Erkki Jukarainen, 1993) ISBN 951-1-13708-5
Julma ja tavaton (Cruel and Unusual, 1993, suom. Erkki Jukarainen, 1995) ISBN 951-1-12693-8
Ruumistarha (The Body Farm, 1994, suom. Erkki Jukarainen, 1996) ISBN 951-1-13728-X
Köyhien kalmisto (From Potter's Field, 1995, suom. Erkki Jukarainen, 1996) ISBN 951-1-14127-9
Ansaittu kuolema (Cause of Death, 1996, suom. Erkki Jukarainen, 1997) ISBN 951-1-14647-5
Luonnoton surmaaja (Unnatural Exposure, 1997, suom. Erkki Jukarainen, 1998) ISBN 951-1-14867-2
Syttymispiste (Point of Origin, 1998, suom. Erkki Jukarainen, 1999) ISBN 951-1-15978-X
Mustalla merkitty (Black Notice, 1999, suom. Erkki Jukarainen, 2000) ISBN 951-1-15977-1
Viimeinen piiri (The Last Precinct, 2000, suom. Erkki Jukarainen, 2001) ISBN 951-1-16945-9
Raatokärpänen (Blow Fly, 2003, suom. Ilkka Rekiaro, 2003) ISBN 951-1-16946-7
Pahan jäljillä (Trace, 2004, suom. Ilkka Rekiaro, 2004) ISBN 951-1-19603-0
Pedon leima (Predator, 2005, suom. Ilkka Rekiaro, 2005) ISBN 951-1-19961-7
Kuolleiden kirja (Book of the Dead, 2007, suom. Ilkka Rekiaro, 2008) ISBN 951-1-21382-2
Scarpetta (Scarpetta, 2008, suom. Ilkka Rekiaro, 2009) ISBN 978-951-1-24661-9
Valokeilassa (The Scarpetta Factor, 2009, suom. Ilkka Rekiaro, 2010) ISBN 978-951-1-24529-2
Kuolleiden satama (Port mortuary, 2010, suom. Ilkka Rekiaro, 2011) ISBN 978-951-1-25368-6
Punainen usva (Red Mist, 2011, suom. Ilkka Rekiaro, 2012) ISBN 978-951-1-25430-0
Paljaat luut (The Bone Bed, 2012, suom. Ilkka Rekiaro, 2013) ISBN 978-951-1-27348-6
Tomuksi ja tuhkaksi (Dust, 2013, suom. Karri Rimpeläinen, 2014) ISBN 978-951-1-28357-7
Samaa verta (Flesh and Blood, 2014, suom. Karri Rimpeläinen, 2015) ISBN 978-951-1-29168-8
Riistetty.  (Depraved Heart, 2015)  Suomentanut Karri Rimpeläinen. Helsinki:  Otava, 2016.  ISBN 978-951-1-30390-9
Kaaos (Chaos, 2016, suom. Karri Rimpeläinen, 2017) ISBN 978-951-1-30771-6
Ruumiinavaus (Autopsy, 2022, suom. Ilkka Rekiaro, 2023) ISBN 978-951-1-44920-1
Teokset > Judy Hammer -sarja

Koiran virka (Isle of Dogs, 2001, suom. Ilkka Rekiaro, 2002) ISBN 951-1-17738-9
Teokset > Andy Brazil -sarja

Herhiläispesä (Hornet's Nest, 1997, suom. Ilkka Rekiaro, 1998) ISBN 951-1-14945-8
Etelän risti (Southern Cross, 1999, suom. Ilkka Rekiaro, 1999) ISBN 951-1-15899-6
Koiran virka (Isle Of Dogs, 2001, suom. Ilkka Rekiaro, 2002) ISBN 951-1-17738-9
Teokset > Calli Chase -sarja

Kvantti (Quantum, 2019, suom. Ilkka Rekiaro, 2019) ISBN 978-951-1-37129-8
Kierre (Spin, 2021, suom. Ilkka Rekiaro, 2021) ISBN 978-951-1-37314-8
Teokset > Muita teoksia

Murhamiehen muotokuva: Viiltäjä Jack – Tapaus selvitetty (Portrait of a Killer: Jack the Ripper - Case Closed, 2002, suom. Ilkka Rekiaro, 2003, faktoihin perustuva kirja Viiltäjä-Jackista) ISBN 951-1-18854-2
Vaarassa (At Risk, ilmestynyt jatkokertomuksena The New York Timesin sunnuntainumerossa, suom. Ilkka Rekiaro, 2006) ISBN 951-1-21213-3
Silminnäkijä (The Front, ilmestynyt jatkokertomuksena The Timesissa keväällä 2008, suom. Ilkka Rekiaro, 2009) ISBN 978-951-1-23003-8
Teokset > Suomentamatta

A Time for Remembering (1983; Ruth Bell Grahamin elämäkerta)
Life's Little Fable (1999, lastenkirja)
Scarpetta's Winter Table (1998) novellikokoelma.
Food to Die For: Secrets from Kay Scarpetta's Kitchen (2002; Keittokirja "Kay Scarpettan keittiön salaisuudet")
Livid (2022)
Unnatural death (2023)
Aiheesta muualla

Patricia Cornwellin verkkosivut
Patricia Cornwell Dekkarinetissä (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Annikki Virvatuli

Rauha Annikki Virvatuli-Kaik, entiseltä nimeltään Rauha Anna Palmlöf (s. 28. lokakuuta 1884 Hämeenkyrö – kuolinaika tuntematon) oli suomalainen kirjailija.
Annikki Virvatuli vietti lapsuutensa Jämsänkoskella. Myöhemmin hän toimi opettajana eri puolilla Suomea. Virvatuli meni vuonna 1922 naimisiin Peeter Kaikin kanssa ja muutti samana vuonna Viroon.
Teoksia

Ylemmäksi, Raittiuden ystävien vuorokeskusteluja n:o 22.  Raittiuden ystävät, Helsinki 1911 (palkittu kilpakirjoitus)
Kaarilan tytöt: kertomus nuorisolle.   Karisto 1920
Kaisa Kenkkuisen kauppa : kaksiosainen ajankuva, Osuuskauppojen iltaohjelmistoa 8.  Suomen osuuskauppojen keskuskunta, Helsinki 1921
Paratiisin portilla.   Karisto 1921
Lokki, tyttöromaani.   Karisto 1922
Silkkitukka.    Karisto 1923
Varastettu polkupyörä : kolminäytöksinen huvinäytelmä, Seuranäytelmiä 249.   Karisto 1925
Kirjallisuutta

Kari Aronpuro (toim.): Augustan tanssikenkä: Eräitä Pirkanmaalla eläneitä kynäniekkoja 1811–1942. Pirkkalaiskirjailijat ry, 2003 ISBN 952-91-6538-2.
Markus Virtanen (säveltäjä)

| Markus Virtanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1984
Ammatti:  säveltäjä, musiikkitieteilijä
Markus Virtanen (s. 1984) on suomalainen säveltäjä ja musiikkitieteilijä.
Ura

Virtanen on säveltänyt niin soitinmusiikkia, kirkkomusiikkia kuin musiikkiteatteriakin. Hänen teoksiaan on esitetty muun muassa Helsingin Urkukesässä ja useiden teatterien tuotannoissa.
Virtanen on työskennellyt myös musiikkitoimittajana: hän toimitti 2005–2013 Martti Laitisen kanssa radio-ohjelmasarjan Klassinen ilta, joka esittelee suomalaisia klassisen musiikin säveltäjiä.
Sävellystyönsä lisäksi Virtanen on tutkinut unholaan painuneita säveltäjiä. Hänen kiinnostuksensa kohteita on myös suomalaisen ja espanjalaisen klassisen musiikin historia.
Sävellyksiä

Valon ääni (ooppera, 2010)
Triptyykki (2012)
Kauneuden rituaali (org, 2013)
Säveltäjä Ann-Elise Hannikainen (ooppera, 2015)
Elegy for Dobby (org, 2015)
Aiheesta muualla

Music Finland Core — Composers and Repertoire: Markus Virtanen
Markus Virtanen Soundcloud-palvelussa
Viuhkahaukka

| Viuhkahaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Suku::  Urotriorchis
Laji::  macrourus
Kaksiosainen nimi
 Urotriorchis macrourus  (Hartlaub, 1855) 
Katso myös
   Viuhkahaukka Wikispeciesissä   Viuhkahaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viuhkahaukka (Urotriorchis macrourus) on Accipitridae-heimoon Urotriorchis-sukuun kuuluva päiväpetolintu. Sitä tavataan keskisessä Afrikassa Angolassa, Kamerunissa, Keski-Afrikan tasavallassa, Kongossa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Norsunluurannikolla, Päiväntasaajan Guineassa, Gabonissa, Ghanassa, Guineassa, Liberiassa, Nigeriassa, Sierra Leonessa, Etelä-Sudanissa, Sudanissa, Togossa ja Ugandassa.
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset alavat metsät.Sen määrän arvioidaan olevan pienenemässä elinalueiden hävittämisen vuoksi.
Haukan elinpiiriä ovat läntisen ja keskisen Afrikan sademetsät. Sen siipiväli on 81-90 cm ja kokonaispituus 56-65 cm, johon sisältyy 30-37 cm:n pituinen pyrstö. Naaraat ovat noin 15 prosenttia koiraita suurempia. Koska pyrstö on noin 56 prosenttia linnun kokonaispituudesta, laji on yhdessä raitasuohaukan kanssa petolinnuista pisin pyrstö suhteessa sen ruumiin pituuteen.
Viuhkahaukan ravintoa ovat lähinnä oravat ja pienet linnut, mutta se voi saalistaa myös kanoja metsän lähellä olevissa kylissä. Se tappaa saaliin katkaisemalla sen kaulan.
Sen lisääntymisaikaa on heinä-elokuu, jolloin parit rakentavat pesän korkealle puuhun.
Arno Virtanen

| Arno Virtanen |
| --- | --- |
 Arno Virtanen (kolmas oikealta) vuonna 1972.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. elokuuta 1945 Jokioinen
Kuollut: 1. tammikuuta 2022 (76 vuotta) Turku
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1969–
Merkittävät roolit:  Timo (Seitsemän veljestä)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Martti Arno Kaleva Virtanen (31. elokuuta 1945 Jokioinen – 1. tammikuuta 2022 Turku) oli suomalainen näyttelijä.
Elämä ja ura

Arno Virtanen syntyi ylikonstaapeli Martti Virtasen ja konekirjoittaja Elli Nuuttisen perheeseen. Hän opiskeli näyttämötaidetta Tampereen yliopistossa 1966–1969 ja aloitti ammattilaisuransa Turun kaupunginteatterin kiinnitettynä näyttelijänä vuonna 1969.
Virtasen näyttämötehtäviin kuului muun muassa Timon rooli Kalle Holmbergin ohjaamassa Seitsemässä veljeksessä, josta tuli suurmenestys. Syyskaudella 1972 ensi-iltansa saanutta näytelmää esitettiin kolmen vuoden aikana yli 240 kertaa. Virtasella oli roolitehtäviä myös muun muassa seuraavissa näytelmissä:
Don Quijote
Fedja-setä
Kesäyön uni
Kirsikkapuisto
Nalle Puh
Olviretki
Taikahuilu
Ukko Marojen dukaatit
Vihtori ja Klaara
Villisorsa.
Virtanen vieraili muun muassa Suomen Kansallisteatterissa ja Volksbühne Berlinissä.
Virtanen näytteli sivuosia  useissa elokuvissa ja televisiotuotannoissa 1980- ja 1990-luvuilla. Hän oli mukana muun muassa Matti Ijäksen elokuvissa Koomikko ja Painija sekä Mika Kaurismäen elokuvassa Klaani.
Viimeiset vuodet Virtanen kamppaili vaikeiden sairauksien kanssa, mutta hän säilytti loppuun saakka elämänilonsa ja huumorintajunsa.
Filmografia > Elokuvat

Vodkaa, komisario Palmu (1969) (kreditoimaton)
Tulipää (1980)
Aidankaatajat eli heidän jälkeensä vedenpaisumus (1982)
Kuningas jolla ei ollut sydäntä (1982)
Koomikko (1983)
Klaani – tarina Sammakoitten suvusta (1984)
Pimeys odottaa (1985)
Kiljusen herrasväen uudet seikkailut (1990)
Kaivo (1992)
Filmografia > Televisiotuotannot

Seitsemän veljestä (1976)
Näyteikkuna (1981)
Kaikki tulevat päivät (1982)
Painija (1985)
Saranakoira (1992)
Viisasten kivi (1996)
Tummien vesien tulkit (2002)
Lähteet ja viitteet

Suomen teatterit ja teatterintekijät, toim. Martin, Timo, Niemi, Pertti ja Tainio, Ilona, Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 1974, ISBN 951-30-2505-5
Suomen teatterit ja teatterintekijät 1983, toim. Tainio, Ilona, Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 1983, ISBN 951-30-5727-5
Teatterit ja teatterintekijät 2005, Like Kustannus Oy, Helsinki 2005, ISBN 952-471-629-1
ALS-tauti

| Amyotrofinen lateraaliskleroosi  ALS |
| --- | --- |
 ALS-potilaan aivojen magneettikuva.
Luokitus
ICD-10:  G12.2
ICD-9:  335.20
OMIM:  105400
MeSH:  D000690
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Amyotrofinen lateraaliskleroosi eli ALS (lat. sclerosis lateralis amyotrophica) eli Lou Gehrigin tauti tai motoneuronitauti (engl. motor neuron disease, MND) on ylempiä ja alempia liikehermoja rappeuttava motoneuronitauti. ALS-tauti johtaa tahdosta riippuvaisten lihasten toimintaa ohjaavien liikehermosolujen etenevään rappeutumiseen.
ALS:n pääasiallisia oireita ovat lihasten jäykkyys, lihasnykäykset ja asteittain pahentuva lihasten heikentyminen niiden koon pienentyessä. Tämä johtaa vaikeuksiin puhumisessa, nielemisessä, liikkumisessa ja lopulta hengittämisessä. Sairaus ei vaikuta näköön tai kuuloon eikä haju-, maku- tai tuntoaisteihin. Samoin sydän, verenkierto sekä ruoansulatus ja eritysjärjestelmät säilyvät vahingoittumattomina.
Kun sairaus on pitkälle edennyt, potilas ei kykene tekemään juuri mitään ilman ulkopuolista apua; jossain vaiheessa joudutaan tukeutumaan hengityskoneeseen, tarjoamaan potilaalle pillillä imettävää nestemäistä ruokaa tai antamaan ruoka PEG-letkun kautta ja auttamaan tätä kaikissa arkipäivän toimissa. Kuoleman aiheuttaa hengityslihasten heikkous.
Sairaus on harvinainen ja parantumaton. Sairauden aiheuttajaa ei toistaiseksi tunneta. Sairausprosessia on todennäköisesti käynnistämässä usean tekijän vuorovaikutus. ALS-tautiin liittyy tulehdus, joka ilmenee gliasolujen eli hermoston tukisolujen aktivaationa. ALS johtaa hermosolusta alkavaan hermolihasliitoksen toimintahäiriöön, jota seuraa lihassolujen vaurioituminen.
Oireet

ALS saattaa olla alkuvaiheessa vaikea havaita, sillä ensioireet ovat monesti lieviä eivätkä viittaa parantumattomaan sairauteen. Yleensä sairaus alkaa lihasheikkoutena käsivarsissa, noin neljäsosassa tapauksista alaraajoissa. Sairaus saattaa alkaa myös nielusta, jolloin varhaisimpiin oireisiin kuuluu dysfagia ja epäselvä puhe. Vasta myöhemmin alkaa ilmetä elämää huomattavasti vaikeuttavia ongelmia liikkumisen, nielemisen ja puhumisen suhteen. ALS voi aiheuttaa myös kognitiivisia häiriöitä, persoo­nal­li­suuden ja käyttäy­ty­misen muu­toksia, uupumusta, unettomuutta ja mielialaan liittyviä oireita.
Lopullinen diagnoosi perustuu pitkälti oireisiin, eikä yksittäistä ALS:n määrittävää testiä ole keksitty. Tämän vuoksi diagnoosin saaminen saattaa kestää jopa kuukausia. Yksi yleensä tehtävä tutkimus on elektroneuromyografia (ENMG-tutkimus), hermo- ja lihassähkötesti. ALS voidaan todeta, kun sekä alempien että ylempien liikehermojen on osoitettu rappeutuvan ja muut sairaudet on voitu sulkea pois muun muassa pään ja kaularangan magneettitutkimuksen ja verikokeiden perusteella. Perinnöllisen ALS-taudin eli FALS:n (familiaalinen amyotrofinen lateraaliskleroosi) tapauksissa voidaan käyttää geenitestejä.
Monet LOSMoN-tautia sairastavat saavat aluksi ALS-diagnoosin. Aiemmin SMAJ-tautiin (Jokela-tyypin spinaalinen lihasatrofia) sairastuneet diagnosoitiin usein ALS-potilaiksi, mutta uuden geenitestin avulla heidät voidaan tunnistaa. SMAJ ei johda kuolemaan.