stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eino Luukkanen
Sotien jälkeen

Luukkanen toimi Lentorykmentti 2:n komentajana vuosina 1948–1951. 7. joulukuuta 1950 Luukkanen sai Risto Heikki poikansa velipuoleksi Markku Eino Antero Aunalan pitkäaikaisesta suhteestaan liikkeenharjoittaja Aino Aunalaan. Käräjätuomari Markku Aunala vihittiin avioliittoon 12. syyskuuta 1974 Marjo Uusitalon kanssa.lähde?
Luukkanen oli kantamassa 28. tammikuuta 1951 kuolleen Suomen marsalkka, vapaaherra ja Suomen 6. presidentin Carl Gustaf Emil Mannerheimin arkkua tämän viimeiseen lepoon. lähde tarkemmin?
Luukkanen joutui jättämään ilmavoimat, kun hän jäi kiinni vakoilusta Ruotsin hyväksi eli tietojen (ilmakuvien) luovuttamisesta Ruotsin tiedustelulle osana ns. Jyväskylän vakoilujuttua. Luukkanen kävi Ruotsissa tässä tarkoituksessa ainakin kahdesti vuonna 1948. Helsingin hovioikeus tuomitsi Luukkasen, joka kiisti osittain syytökset, 14. helmikuuta 1954 (KKO 90 KA) kahden vuoden kuritushuonerangaistukseen. Hänet tuomittiin myös menettämään sotilasarvonsa. Varsinaisesta tuomiosta ei ole julkisen sanan suhtautumisesta asiakirjoja, mutta ilmeisesti tuomion julkistamislinjaukseen on päädytty kolmesta syystä. Ensinnäkin lehdistö oli jo perillä asian pääkohdista, toiseksi suojelupoliisi itse tarvitsi julkisuutta oman yhteiskunnallisen asemansa vahvistamiseksi ja kolmas, ehkä myös tärkein syy, oli se, että juttua ei voitu pitää salassa, sillä siitä oli vuotanut jo tietoja Ruotsiin, missä paikallinen lehdistö uutisoi tapahtuman suurin otsikoin. Rikostoimittajat seurasivat oikeudenkäyntiä näyttävästi. Helmikuussa 1954 se oli etusivun juttu. Ruotsin rooli jäi taustalle, vaikka Luukkanen oli mainitun tuomion mukaan väitetyin tavoin toimittanut vakoiluaineistoa Ruotsiin. Ruotsalaisten toimiin tietenkään voitu puuttua.lähde?
Luukkanen erosi palveluksesta 8. marraskuuta 1951 ja kuoli 9. huhtikuuta 1964. Suomessa ja maailmalla Luukkasen maine elää edelleen. Hänen vuonna 1956 ilmestyneestä muistelmakirjastaan otetaan edelleen uusia painoksia Yhdysvalloissa.lähde?
Weikko Läheniemi

Weikko Matti Läheniemi
Weikko Matti Läheniemi (22. kesäkuuta 1893 Räisälä – 15. huhtikuuta 1918 Kauksamo, Kivennapa) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui ensin suojeluskuntajoukkojen kouluttajana ja myöhemmin komppanian- ja pataljoonankomentajana.
Perhetausta ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Matti Läheniemi ja Aina Maria Streng. Hänen isänsä Matti Läheniemi tunnettiin radikaalina talonpoikaispoliitikkona. Läheniemi kävi kansakoulun ja kaksi luokkaa Käkisalmen yhteiskoulua. Opintojaan hän jatkoi yksityisesti muun muassa kielikursseilla Helsingissä. Hän suoritti syyskuussa 1915 pääsytutkinnon Kansallisteatterin teatterikouluun.
Jääkärikausi

Läheniemi viljeli opintojensa ohella kotitilaansa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 3. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Lännetär (loitsuhahmo)

Lännetär esiintyy Elias Lönnrotin toimittamassa Suomen kansan muinaisia loitsurunoja -julkaisussa (s. 320, 2:9). Sen toisinnossa mainitaan Lemmetär, joka on kansanomainen. "Lännen tyttäret" kuitenkin tavataan "Pohjoisen poikien" kertosanana, samoin "Lännen vaimo" "Pohjolan emännän" mainesanana. Toisinaan on "Lännen neito" joutunut "Idän tytön" ja "Etelättären" eli "Suvettaren" yhteyteen, jotka ovat Neitsyt Marian nimityksiä. Kirouksen käsitettiin tulevan Pohjoisesta ja Jumalan avun idästä. Etelä on aina hyvällä puolella, kun taas länsi näkyy kallistuvan kahtaanne.
Kirjallisuutta

Elias Lönnrot (toim.), Suomen kansan muinaisia loitsurunoja. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1880. – Näköispainos: Salakirjat 2008, 2. p. 2015 ISBN 978-952-5774-85-6
Oscar Töringe

| Oscar Töringe |
| --- | --- |
 Töringe vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1983
Kansalaisuus:   Ruotsi
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Oscar Töringe (s. 1983) on ruotsalainen näyttelijä. Hän on kotoisin Skånesta ja opiskeli näyttelemistä kansalaisopistossa sekä myöhemmin Tukholman draamakorkeakoulussa. Suuren yleisön tietoisuuteen hän nousi tv-sarjasta Ohuella langalla, jossa hän näytteli Magnus-nimistä poliisia.
Töringen äiti Sanna Töringe on kirjailija ja isä Anders Granström näyttelijä. Hänellä on kaksi vanhempaa sisarusta. Hän on naimisissa näyttelijä Rakel Benérin kanssa, ja heillä on lapsia.
Arsène Lupin

Arsène Raoul Lupin on fiktiivinen henkilö, joka esiintyy ranskalaisen Maurice Leblancin (1864–1941) luomissa, klassikoiksi kohonneissa rikostarinoissa.
Ranskalainen yleisö sai tutustua Arsène Lupinin hahmoon  1905 sanomalehdessä Je sais tout ilmestyneessä novellissa "L'Arrestation d'Arsène Lupin". Lehti oli pyytänyt Leblancilta ranskalaista vastinetta Englannissa suuren suosion saavuttaneelle Sherlock Holmesille. Lehdissä ilmestyneet novellit ja jatkokertomukset julkaistiin myöhemmin suureksi osaksi novellikokoelmina ja romaaneina.
Leblanc määritti Lupinin synnyinvuodeksi 1874. Lupin on nerokas herrasmiesvaras ja gallialaisen charmin henkilöitymä, joka rakastaa naisia ja timantteja. Hän ei koskaan surmaa ketään vaan hurmaa heidät saadakseen haluamansa. Lupin ei unohda vähäosaisiakaan vaan jakaa heille osia saaliistaan. Hän on siis eräänlainen Don Juanin ja Robin Hoodin risteytys.
Kirjailija Leblanc itse esiintyy Arsène Lupin -tarinoissa Lupinin virallisena elämäkertojana, jolle Lupin kertoo seikkailunsa. Leblanc ja Lupin kohtaavat ensimmäisen kerran junassa matkalla Pariisista Roueniin. Leblanc esiintyy Jean Daspryna ja Lupin Guillaume Berlat´na. Pian kohtaamisen jälkeen Leblancista tulee Lupinin virallinen elämäkertoja.
Nuoruudessaan Leblanc haaveili kirjoittavansa psykologisia romaaneja, mutta hänen kohtalokseen tuli tehtailla Arsène Lupinin seikkailuja elämänsä loppuun asti. Hänen kirjoittamanaan ilmestyi kaikkiaan 20 Lupin-kirjaa. Sittemmin joukko kirjailijoita on jatkanut herrasmiesvarkaan seikkailuja. Esimerkiksi salanimellä Boileau-Narcejac kirjoittajanut parivaljakko Pierre Boileau ja Pierre Ayraud (Thomas Narcejac)  julkaisi 1970-luvulla viisi jatko-osaa. Arsène Lupin -pastisseja ovat kirjoittaneet myös muun muassa Michel Zink, Christian Poslaniec, Anthony Boucher  ja Michel Bussi.
Kohtaamiset Sherlock Holmesin kanssa

Lupinin hahmo on monessa suhteessa samantapainen kuin Arthur Conan Doylen luoma Sherlock Holmes: molemmat ovat yliälykkäitä, nokkelia ja lähes voittamattomia. Vaikka Arsène Lupin toimii lain väärällä puolen, ei hän ole pahuuden ruumiillistuma, kuten Holmeskaan ei ole hyvyyden perikuva.
Kaksi titaania Lupin ja Holmes kohtaavat muutaman kerran Maurice Leblancin Lupin-uran alussa. Tekijänoikeudellisista syistä Leblanc käyttää Holmesista ensin kokoelmassa Arsène Lupin, gentleman-cambrioleur (1907) salanimeä "Homlock Shears", sitten "Herlock Sholmès", mutta teosten myöhempiin painoksiin nimi on muutettu alkuperäiseksi. Lupin ja Holmes täydentävät toisiaan, sillä Lupinissa Holmes saa arvoisensa vastustajan, ja Holmes puolestaan on ainoa, joka voisi voittaa Lupinin.
Holmes ja Lupin tutustuvat toisiinsa tarinassa "Sherlock Holmes saapuu liian myöhään" ("Sherlock Holmes arrive trop tard"), joka on ilmestynyt novellikokoelmassa Arsène Lupin, mestarivaras (Arsène Lupin, gentleman-cambrioleur, 1907). Novellissa Holmes kutsutaan Ranskaan selvittämään Lupinin tekemää varkautta. Holmes kohtaa Lupinin kadulla tietämättä ensin, kuka tämä on. Lupin puolestaan tajuaa, että vastedes Holmes tuntisi hänet aina, pukeutui hän mihin valepukuun hyvänsä.
Seuraavan kerran kilpakumppanit kohtaavat kahdesta tarinasta koostuvassa kirjassa Arsène Lupin ja Sherlock Holmes. Vaaleatukkainen nainen (Arsène Lupin contre Herlock Sholmès, 1907). Kirja keskittyy Holmesin ja Lupinin kaksintaisteluun, jossa kumpikin asettaa kilvan ansoja toiselle ja kumpikin on vuoroin voitolla. He kohtaavat vielä kolmannen kerran romaanissa Ontto neula (L'Aiguille creuse, 1909). He ovat myös kohdanneet pelissä nimeltä "Sherlock Holmes vs. Arséne Lupin".
Arsène Lupin muissa taiteissa

Arsène Lupinista on aikojen saatossa muokattu useita näyttämösovituksia, elokuvia, radiokuunnelmia, useita ranskankielisiä televisiosarjoja vuodesta 1960 lähtien
lähde? ja jopa tietokonepeli. Elokuvaversio vuodelta 2004 on Jean-Paul Salomén ohjaama ranskankielinen Arsène Lupin, jossa Romain Duris näyttelee nimiroolin.
Aku Ankka -taiteilija Don Rosan sarjakuvakertomuksessa Musta ritari esiintyy nimihenkilönä voittamaton herrasmiesvaras Arpin Lusène. Kyseessä on suora viittaus Lupinin hahmoon ja sanaleikin kautta syntynyt nimiväännös (Ar|sène Lu|pin > Ar|pin Lu|sène).
Japanilaissarjakuvataiteilija Monkey Punchin sarjassa Lupin III päähenkilönä seikkailee Lupinin pojanpoika Arsène Lupin III.
Pelissä Persona 5 pelaajahahmo saa käyttöönsä Persona-olennon nimeltä Arsene joka on vahvasti Arsène Lupinin innoittama.
Netflix julkaisi vuonna 2021 sarjan Lupin, joka pohjautuu vahvasti Arsène Lupiniin.
Arsène Lupin -teokset > Kokoelmia

Leblanc, Maurice: Arsène Lupin: Mestarivarkaan kootut kertomukset. Suom. Kaisa Sivenius. Kustannusosakeyhtiö Teos, 2017. ISBN 978-951-851-816-0
Arsène Lupin -teokset > Boileau-Narcejacin Arsène Lupin -romaanit

Le Secret d'Eunerville (1973)
La Poudrière (1974)
Le Second visage d'Arsène Lupin (1975)
La Justice d'Arsène Lupin (1977)
Le Serment d'Arsène Lupin (1979)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Esittely Jean-Paul Salomén elokuvasta Arsène Lupin. CinemaEtCie.IFrance.com (Arkistoitu – Internet Archive). (ranskaksi)
Tekijänoikeuksista vapautuneita Arsène Lupin -tarinoiden suomennoksia ladattavissa:
Arsène Lupin, herrasmiesvaras (Projekti Lönnrot)
Arsène Lupin taistelussa Sherlock Holmesta vastaan (Project Gutenberg)
Ontto neula (Project Gutenberg)
813 (Project Gutenberg)
Arsène Lupin miljoonaperillisenä (Project Gutenberg)
Neljä naista ristillä: Jännitysromaani (Project Gutenberg)
Arsène Lupin Mauretanian keisari (Project Gutenberg)
Cagliostron kreivitär (Projekti Lönnrot)
Lämpökynttilä

Usein lämpökynttilöitä poltetaan kerralla useampia tuikun koon ja lyhyen paloajan vuoksi.
Lämpökynttilä on parafiinikynttilä pienessä pyöreässä alumiiniastiassa.  Kynttilän sydän on yleensä irtonainen. Tuikkukynttilän parafiini muuttuu kokonaan nestemäiseksi, kun kynttilä on palanut jonkin aikaa. Lämpökynttilää ei saa polttaa liian suljetussa paikassa parafiinin leimahtamisvaaran takia. Lämpökynttilöitä myydään yleensä usean kymmenen kynttilän pakkauksissa.
Lämpökynttilöistä puhutaan usein nimellä tuikku. Tuikku on Havin rekisteröimä tavaramerkki.
Käyttö ja ominaisuudet

Lämpökynttilöitä käytetään pääasiassa pienissä lyhdyissä sekä pöytäkoristeina. Lämpökynttilän valaisutehoa ja näyttävyyttä voi parantaa siten, että vaihtaa alumiinisen kuoren käyttötarkoitukseen sopivaan lasiseen kuoreen, jolloin liekki näkyy paremmin. 
Kynttilöiden paloajat vaihtelevat, mutta ovat yleensä nelisen tuntia. Tarjolla on myös hieman tavallista kokoa isompia noin kuusi tuntia palavia lämpökynttilöitä.
Turvallisuus

Lämpökynttilöiden turvallisen käytön perusperiaatteet ja samalla Kuluttajaviraston myyntipakkauksiin edellyttämät merkinnät ovat seuraavat:
Kynttilää on poltettava vain palamattomalla ja kuumuutta kestävällä alustalla
Kynttilä tulee sijoittaa riittävän etäälle palavista materiaaleista kuten verhoista
Kynttilän päälle ei saa pudottaa ylimääräisiä esineitä kuten sytyttämiseen käytettyä tulitikkua
Palavaa kynttilää ei saa jättää ilman valvontaa eikä liikutella
Kynttilä on sammutettava tukahduttamalla eikä puhaltamalla
Asetelmissa kynttilöiden välisen etäisyyden on oltava vähintään kolme senttimetriä.
Turvallisuus > Samannäköinen sähkökynttilä

Paristokäyttöisessä lämpökynttilän näköisessä sähkökynttilässä valon tuottaa ledi. Se on paloturvallinen vaihtoehto esimerkiksi kynttilälyhtyihin.
Šklou

| Šklou, Šklov (Шклоў, Шклов) |
| --- | --- |
 Ortodoksikirkko Škloussa
 vaakuna
 Šklou, Šklov
 Koordinaatit: 54°13′08″N, 30°16′40″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Mahiljoun alue
Perustettu:  1500-luvun alku (maininta)
Korkeus:  140–170 m
Väkiluku (10/2009):  16 439
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 shklov.mogilev-region.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šklou (valkoven. Шклоў) eli Šklov (ven. Шклов; liett. Šklovas; puol. Szkłów) on pienehkö joenvarsikaupunki Mahiljoun alueella Valko-Venäjän itäosissa. Kaupunki toimii Šklouskin hallintopiirin keskuksena. Škloun kaupungissa asui syksyn 2009 väestönlaskennan mukaan 16 439 ja koko hallintopiirissä 30 802 ihmistä.
Kaupunki sijaitsee Dnepr-joen länsipenkereellä. Historiallisissa asiakirjoissa Šklou mainitaan 1500-luvun alkupuolella. Tärkeän vesiväylän varrella sijainneena se on kohdannut historiassaan useamman sodan taistelut. 1580 kaupunki poltettiin ja myös 1769 merkittävä osa kaupungista paloi.
Navigoitavan Dneprin ohella rautatie tarjoaa nykyään väylän raskaille kuljetuksille; Šklou on Valko-Venäjän itäisen pääradan Orša–Mahiljou-osuuden väliasema. Myös maanteitse lähimmät suuremmat kaupungit ovat Mahiljou (36 km etelään) ja Orša (49 km pohjoiseen).
Aiheesta muualla

Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (BYcity.org)
Shklov (englanniksi) (belarustourism.by)
Kaupunkikartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi)
Valokuvia Šklousta (englanniksi) (radzima.org)
Lämpökemia

Lämpökemia eli termokemia on fysikaalisen kemian tutkimusala, jossa tutkitaan kemiallisiin tapahtumiin, kuten reaktio ja olomuodon muutos, liittyviä lämpömuutoksia järjestelmän ja se ympäristön välillä. Näissä tapahtumissa lämpöä voi vapautua tai sitoutua. Lämpökemian avulla voidaan arvioida kemiallisessa reaktiossa muodostuvien tuotteiden määrä.
Lämpökemian tausta

Lämpökemian perusta on kahdessa yleistyksessä: 1. kemiallisen tapahtuman lämpöenergian muutos on reaktion etenevään suuntaan yhtä suuri kuin palautuvaan suuntaan, mutta vastakkaismerkkinen, ja 2. kemialliseen reaktioon liittyvä lämpöenergian kokonaismuutos on sama reaktion suoraan tapahtumiselle tai eri välivaiheiden kautta tapahtumiselle. Näistä ensimmäinen liittyy Antoine Lavoisierin ja Pierre-Simon Laplacen ominaislämpökapasiteettimittauksiin 1700-luvun lopulle ja toinen Germain Henri Hessin tekemiin termokemiallisiin tutkimuksiin, joiden johtopäätös on sittemmin nimetty Hessin laiksi. Edellä mainitut yleistykset ovat perusta termodynamiikan ensimmäiselle pääsäännölle.
Lämpöenergian muutos kemiallisessa tapahtumassa

Lämpökemiassa suljetussa järjestelmässä kemialliseen reaktioon tai olomuodon muutokseen (latentti eli piilevä lämpö) liittyvä lämpöenergian vapautumisen sanotaan olevan eksoterminen prosessi (ks. viereinen kuva). Tällöin lämpöenergia siirtyy järjestelmästä järjestelmän ympäristöön ja järjestelmän entalpia tai sisäenergia pienenee. Kemiallisen reaktion tapauksessa reaktioentalpia, joka on tuotteiden ja lähtöaineiden entalpioiden erotus, on negatiivinen,  \Delta _{r}H<0.
Esimerkiksi vetykaasun ja happikaasun välinen reaktio on eksoterminen (vakio lämpötila ja paine):
Kun suljetussa järjestelmässä kemialliseen reaktioon tai olomuodon muutokseen liittyvää lämpöenergiaa sitoutuu, sanotaan prosessin olevan endoterminen (ks. viereinen kuva). Tällöin järjestelmään siirtyy sen ympäristöstä lämpöenergiaa ja järjestelmän entalpia tai sisäenergia suurenee. Kemiallisen reaktion tapauksessa reaktioentalpia on positiivinen,  \Delta _{r}H>0. Esimerkiksi happikaasun ja typpikaasun välinen reaktio on endoterminen (vakio lämpötila ja paine):
Kemiallisessa eksotermisessä prosessissa lämpöenergian vapautumisen tilalla voi  
emittoitua valoa (palamisreaktio), sähkövirtaa (sähköpatterin purkautuminen) tai ääntä (detonaatio). Kemiallisessa endotermisessä prosessissa kuten fotosynteesi Auringon säteilyenergia absorboituu järjestelmään.
Mittaus ja järjestelmä

Kemiallisen tapahtuman lämpötilan muutos mitataan kalorimetrilla adiabaattisella mittaustavalla.
Lämpökemiassa on järjestelmän kannalta tarpeellisia määritelmiä ovat:
Kemiallinen tapahtuma: (a) on eksoterminen, lähtöaineiden entalpia on suurempi kuin tuotteiden entalpia ja (b) on endoterminen, lähtöaineiden entalpia on pienempi kuin tuotteiden entalpia, joten järjestelmään on tuotava lämpöenergiaa kemiallisen tapahtuman mahdollistamiseksi.
Lännen turkismetsästäjät

Lännen turkismetsästäjät olivat Yhdysvaltain lännessä 1822-1840 turkiseläimiä ansoilla metsästäneitä valkoisia miehiä. He liikkuivat vihamielisten intiaanien mailla pyydystäen eläimiä kaupattaviksi eteenpäin (turkiskauppa). Yleensä metsästäjät liikkuivat 1-3 hengen ryhminä monesti vuoristossa. Turkismetsästäjät kartoittivat valkoisille aiemmin tuntematonta aluetta.
Rendez-vousien aika

Tunnetuimpia 1820- ja 1830-lukunen ansapyytäjiä olivat Jim Bridger, Jim Beckworth, John Johnson ja Old Bill Williams. Ensimmäiset ansalla pyytäjät lähtivät purjehtimaan laivalla Missouri-jokea vuonna 1822 palatakseen kolmen vuoden päästä sovitulle kohtauspaikalle. Tällöin vuonna 1825 aloitettiin säännöllinen turkismetsästäjien tapaamisjärjestelmä, jota kutsuttiin ranskankielisellä termillä rendezvous. Viimeinen rendezvous oli vuonna 1840, jolloin turkisten kysyntä oli vähentynyt niin kuin majavien määräkin. Turkismetsästäjiä uhkasivat monesti vihamieliset intiaanit, kimppuun käyvä karhu, hevosen karkaaminen jne. Niinpä ensimmäiseltä vuoden 1822 retkeltä palasi kohtauspaikalle vain 120. Vain harva turkismetsästäjä sai työstään edes kohtalaisia ansioita, useimmat pysyivät köyhinä. Jotkut avioituivat intiaanien kanssa. Turkismetsästyskauden mentyä ohi muutamat alkoivat metsästää biisoneita, toiset rupesivat armeijan tiedustelijoiksi jne.lähde?
Aiheesta muualla

http://www.legendsofamerica.com/we-explorerlist-b.html#Jim%20Bridger%20(1804-1881)
Jim Bridger.
Länsi-Preussi

Länsi-Preussi merkitty punaisella.
Kielisuhteet Länsi-Preussin piirikunnissa vuoden 1910 väestönlaskennan perusteella:
  saksa
  puola
  kašubi
  muut kielet tai useampikielisiä.
Länsi-Preussi oli Itämeren etelärannikolla sijainnut Preussin provinssi, jonka pääkaupunki oli Danzig. Saksa menetti sen suurelta osin ensimmäisen maailmansodan seurauksena, ja alue liitettiin Puolaan sekä Danzigin vapaakaupunkiin. Keskeiset osat entisen Länsi-Preussin alueista muodostivat maailmansotien välisenä aikana Puolan käytävän. Alue kuuluu nykyään Puolalle.
Historia

Keskiajan lopulla Saksalainen ritarikunta hallitsi sekä Länsi- että Itä-Preussia. Länsi-Preussin se menetti Puolalle vuonna 1466, Itä-Preussia se hallitsi vielä seuraavalla vuosisadalla, tosin Puolan ylivallan alaisena.
Preussin valtion historian voidaan sanoa saaneen alkunsa, kun Puolan kuningas myönsi Itä-Preussin läänitykseksi Brandenburgin vaaliruhtinaalle. Länsi-Preussi jäi Puolalle. Myöhemmin Itä-Preussi saavutti riippumattomuuden Puolasta, ja se yhdistettiin Brandenburgin kanssa Preussin kuningaskunnaksi vuonna 1701. Kuningaskuntaa hallittiin kuitenkin edelleen Brandenburgista ja sen pääkaupungista Berliinistä.
Nimestään huolimatta Länsi-Preussi ei aluksi kuulunut tähän kuningaskuntaan, ennen kuin se liitettiin Preussin valtioon vuonna 1772 Puolan ensimmäisen jaon yhteydessä, eikä se tämän jälkeenkään ollut valtion läntisin osa. Napoleon hajotti vuonna 1807 Preussin alueita muun muassa Reinin liiton ja Danzigin tasavallan alueiksi, mutta ne jäivät lyhytaikaisiksi. Preussi kohosi 1800-luvun puolimaissa uudelleen suurvallaksi ja sen johtama Pohjois-Saksan liitto yhdistyi myöhemmin Saksan keisarikunnaksi vuonna 1871.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen pääosa Länsi-Preussia liitettiin Puolaan. Rannikolla sijainneesta Danzigista muodostettiin itsenäinen valtio, Danzigin vapaakaupunki, mutta sen länsipuolella Puolan alue eli Puolan käytävä ulottui Itämereen saakka. Täten Puolan käytävä ja Danzig jakoivat Saksan alueen kahtia erottaen Itä-Preussin Saksan muista alueista.
Toisen maailmansodan jälkeen Puolan länsiraja siirrettiin Oder–Neisse-linjalle, jolloin Länsi-Preussi tuli kokonaisuudessaan kuulumaan Puolaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Länsi-Preussi Wikimedia Commonsissa
Preussin provinssit
Brandenburg · Pommeri · Posen · Saksi · Sleesia · Westfalen · Rein · Itä-Preussi · Länsi-Preussi · Hohenzollern · Schleswig-Holstein · Hannover · Hessen-Nassau
Lumikki ja seitsemän kääpiötä

| Lumikki ja seitsemän kääpiötä> Snow White and the Seven Dwarfs |
| --- | --- |

Ohjaaja:  David Hand William Cottrell  Wilfred Jackson   Larry Morey   Perce Pearce   Ben Sharpsteen
Käsikirjoittaja:  Ted Sears  Richard Creedon Otto Englander Dick Rickard Earl Hurd  Merrill De Maris  Dorothy Ann Blank Webb Smith
Perustuu:  Grimmin veljesten satuun Lumikki
Tuottaja:  Walt Disney
Säveltäjä:  Frank Churchill   Paul Smith   Leigh Harline
Kuvaaja:  -
Pääosat:  Adriana Caselotti   Lucille La Verne   Moroni Olsen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Walt Disney Productions
Levittäjä:  RKO Radio Pictures
Ensi-ilta:   21. joulukuuta 1937  16. lokakuuta 1938
Kesto:  83 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  1,49 miljoonaa dollari
Tuotto:  418,2 miljoonaa dollaria
Katsojat:  371 013 (Suomessa)
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lumikki ja seitsemän kääpiötä (engl. Snow White and the Seven Dwarfs) on Disneyn ensimmäinen pitkä värillinen animaatioelokuva, joka valmistui 1937. Suomessa se sai ensi-iltansa 16. lokakuuta 1938. Elokuva pohjautuu löyhästi Grimmin satuun Lumikki. Esimerkiksi kääpiöiden nimet ovat kuitenkin Disneyn studioiden keksintöä. Suomenkielisessä versiossa kääpiöiden nimet ovat Viisas, Jörö, Lystikäs, Unelias, Ujo, Nuhanenä ja Vilkas.
Äänirooleissa

| Alkuperäinen | Suomeksi (vuoden 1962 dubbaus) | Suomeksi (vuoden 1982 dubbaus) | Suomeksi (vuoden 1994 dubbaus) | Rooli |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Adriana Caselotti | Eeva-Kaarina Volanen | Jaana Oravisto (puhe)  Johanna Nurmimaa (laulu) | Riikka Väyrynen (puhe)  Kukka-Maaria Ahonen (laulu) | Lumikki |
| Lucille La Verne | Rauni Luoma | Kyllikki Forssell | Terhi Panula Seela Sella (noitana) | Kuningatar |
| Roy Atwell | Pentti Irjala | Matti Ranin | Matti Ranin | Viisas |
| Pinto Colvig | Risto Mäkelä | Aimo Tepponen | Veikko Honkanen | Jörö |
| Pinto Colvig | Jukka Sipilä | Martti Pennanen | Pekka Lehtosaari | Unelias |
| Otis Harlan | Martti Tschokkinen | Pekka Autiovuori | Antti Pääkkönen | Lystikäs |
| Scotty Mattraw | Pentti Riuttu | Uula Laakso | Juha Muje | Ujo |
| Billy Gilbert | Heikki Savolainen | Olli Tuominen | Tom Wentzel | Nuhanenä |
| Eddie Collins | Eddie Collins | Eddie Collins | Eddie Collins | Vilkas |
| Moroni Olsen | Mauno Hyvönen | Esa Saario | Juha Hyppönen | Taikapeili |
| Stuart Buchanan | ei tiedossa | Ari Piispa | Markku Riikonen | Metsästäjä |
| Harry Stockwell | Rauno Ketonen | Matti Olavi Ranin (puhe) Markku Runne (laulu) | Tom Nyman | Prinssi |
| Ei ole | Ritva Ahonen | Matti Olavi Ranin | Esa Saario | Kertoja |
Äänirooleissa > Suomenkielisten versioiden tuotannot > Vuoden 1962 suomenkielisen versio

Ohjaus: Ritva Laatto
Suomennos: Lea Joutseno
Laulut: kuultiin ruotsinkielisinä (peräisin vuoden 1938 ruotsalaisesta jälkiäänityksestä)
Tuotanto: Suomi-Filmi
Äänirooleissa > Suomenkielisten versioiden tuotannot > Vuoden 1982 suomenkielinen versio

Ohjaus: Matti Ranin
Suomennos: Matti Ranin
Laulujen suomennos: Kerttu Hämeranta, Reino Helismaa ja Matti Ranin
Laulujen johto: Heikki Laurila
Tuotanto: Suomi-Filmi ja Finn-Kasper, Matti Ranin ky
Äänirooleissa > Suomenkielisten versioiden tuotannot > Vuoden 1994 suomenkielinen versio

Käännös ja ohjaus: Pekka Lehtosaari
Laulut: Pekka Lehtosaari
Tuottaja: Ari Parviainen
Äänitys ja miksaus: Magnus Axberg ja Jari Ikonen
Tuotanto: Tuotantotalo Werne
Luova johto: Kirsten Saabye
Tuotanto: Disney Character Voices International