stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kolindrós
Kunnallisyksikön osat

Kolindróksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Kastanéa | Kastanéa | 249 |
| Kolindrós | Kolindrós | 2 822 |
| Kolindrós | Paliámpela | 210 |
| Livádi | Livádi | 235 |
| Ryákia | Ryákia | 367 |
Yhteensä: 3 883
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kolindrós Wikimedia Commonsissa
Bolševikit

Bolševikkien puoluekokous 29. maaliskuuta 1920, Lenin oikealla.
Bolševikit (ven. Большевики́; myös bolsevikit) olivat Vladimir Leninin johtama ryhmä Venäjän sosiaalidemokraattisessa työväenpuolueessa (VSDTP) ja sittemmin oma puolueensa. Sosiaalidemokraattien toinen ryhmä tunnettiin nimellä menševikit. Sanat tulevat venäjän enemmistöä (bolšinstvo) ja vähemmistöä (menšinstvo) tarkoittavista sanoista. Kommunismin leniniläistä haaraa kutsutaan bolševismiksi. Alkuaikojen bolševikkeihin kuului paljon juutalaisia, joita oli noin 16 %.
Sosiaalidemokraattinen puolue perustettiin 1898 Minskissä yhdistämään Venäjän vasemmistoryhmät. Toisessa puolue­kokouksessaan 1903 puolue jakautui kahteen kilpailevaan ryhmään. Leninin päämääränä oli kehittää puolueesta pienen vallankumouksellisen ryhmän puolue, ja hän vastusti eurooppalaisten sosialististen puolueiden suuren jäsenmäärän mallia. Leninin ryhmä itse asiassa hävisi kiistan, mutta sen jäseniä nimitettiin bolševikeiksi, koska he olivat voittaneet äänestyksen Iskra-lehden toimittajakunnan kokoonpanosta. Ryhmien väliset todelliset voimasuhteet olivat varsinkin alkuun epäselvät, koska monet puolueen jäsenet eivät halunneet valita osapuolten välillä.
Bolševikit järjestivät Prahassa vuonna 1912 sosiaalidemokraattien puoluekonferenssin, jonne ei kutsuttu suurinta osaa menševikeistä. Kokoukseen saapui lopulta 18 edustajaa, joista 16 oli bolševikkeja. Prahan konferenssi ilmoitti itsensä oikeutetuksi päättämään koko puolueen asioista, ja se valitsi muun muassa uuden keskuskomitean. Huhtikuussa alkoi ilmestyä bolševikkien lehti Pravda. Tästä lähtien ryhmä tunnettiin nimellä Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue (bolševikit). Venäjän parlamentissa, valtioduumassa, bolševikit muodostivat sosiaalidemokraateista erillisen ryhmänsä seuraavana vuonna.
Virallisesti bolševikit erosivat sosiaalidemokraateista ja muodostivat oman puolueensa helmikuun vallankumouksen jälkeen toukokuussa 1917. Lenin vaati, että oli heitettävä pois ”likapyykki” ja lakattava kutsumasta itseään sosialidemokraateiksi, mitä nimitystä käyttivät myös II Internationaalin puolueet ja menševikit, jotka pettureina olivat tahrineet ja häväisseet tämän nimen. Karl Marxin ja Friedrich Engelsin ”Kommunistien liiton” esimerkin pohjalta bolševikkien tuli kutsua itseään kommunisteiksi. Marraskuun 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen bolševikit muuttivat maaliskuussa 1918 puolueen nimen muotoon Venäjän kommunistinen puolue (bolševikit), jolloin myös puolueen jäseniä alettiin kutsua kommunisteiksi.
Neuvostoliiton muodostamisen myötä nimeksi muuttui vuonna 1925 Yleisliittolainen kommunistinen puolue (bolševikit) ja 1952 Neuvostoliiton kommunistinen puolue (NKP).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bolševikit Wikimedia Commonsissa
| n k Toinen internationaali (1889–1916) |
| --- | --- |
Kansainväliset järjestöt:  International Socialist Bureau  International Federation of Socialist Young People's Organizations  Women's International Council of Socialist and Labour Organizations 
Jäsenet:  Saksan sosiaalidemokraattinen puolue  Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)  Työväeninternationaalin ranskalainen osasto  Italian sosialistinen puolue  Italian työväenpuolue  Espanjan sosialistinen työväenpuolue  Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue  Sosialistivallankumouksellinen puolue  Bolševikit  Menševikit  Liettuan, Puolan ja Venäjän juutalaisten Yleinen Työväenliitto  Sionistinen työväenpuolue  Sveitsin sosiaalidemokraattinen puolue  Belgian työväenpuolue  Puolan sosialistipuolue  Bulgarian sosiaalidemokraattinen puolue  Luxemburgin sosialistinen työväenpuolue  Amerikan sosialistinen työväenpuolue  Ruotsin sosiaalidemokraattinen työväenpuolue  Norjan työväen puolue  Sosiaalidemokraatit (Tanska)  Suomen sosialidemokraattinen puolue  Itävallan sosiaalidemokraattinen puolue 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 2  Tšekki 
Muut:  IdRef
Hermann Samuel Reimarus

Hermann Samuel Reimarus
Hermann Samuel Reimarus (22. joulukuuta 1694 Hampuri – 1. maaliskuuta 1768 Hampuri) oli saksalainen filosofi, teologi ja kielitieteilijä. Hän vietti neljä viimeistä vuosikymmentään itämaisten kielten opettajana Hampurissa.
Reimaruksen näkemykset Jeesuksesta ja kristinuskon alkuperästä tulivat julki hänen postuumisti julkaistuissa kirjoituksissaan. Hän muun muassa puolusti deismiä ja katsoi kristittyjen vääristäneen Jeesuksen sanoman. Jeesus halusi hänen mukaansa seuraajiensa pysyvän juutalaisina eikä siis aikonut perustaa uutta uskontoa. Reimaruksen työ käynnisti historiallisen Jeesuksen etsinnän.
Reimarus kiinnitti huomiota siihen, että Raamatun kertomuksia on mahdoton sovittaa yhteen luonnontieteen kanssa. Hänen mukaansa tekstien ennakkoluuloton lukija huomaa, että Raamattu on ”vanhojen satujen kokoelma”, se on ”hulluuden ja pahuuden historia”, kiihkomielien kirjoittama ja ”täynnä pappien petoksia”. Raamatun väkivaltaiset kertomukset eivät ole hyväksyttäviä sen paremmin kuin yleisen historian väkivaltaiset kertomukset. Koska Raamattu perustuu valehteluun, koko kristinusko on suurelta osin petosta. Raamattu on kokoelma satuja, murhenäytelmiä ja turhia tarinoita. Reimarus ehdotti, että uskonto tulisi tulkita luonnon näytelmäksi ja ainoa jumala, josta voidaan puhua, on kaikkeuden tapahtumiin puuttumaton luojajumaluus.
Kirjallisuutta

Ulrich Groetsch: Hermann Samuel Reimarus (1694–1768): Classicist, Hebraist, Enlightenment Radical in Disguise. Leiden, 2015 ISBN 978-90-04-27299-6
Werner Raupp: Reimarus, Hermann Samuel (1694-1768). – In: The Dictionary of Eighteenth-Century German Philosophers. s. 923–928. General Editors Heiner F. Klemme, Manfred Kuehn, vol. 3, London/New York 2010 ISBN 978-0-8264-1862-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Dušanbe

| Dušanbe (tadžikiksi Душанбе), Dušanbe |
| --- | --- |
 Dušanben taivaanranta.
 vaakuna
 Dušanbe
 Koordinaatit: 38°32′12″N, 68°46′48″E 
Valtio:   Tadžikistan
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  124,6 km²
Korkeus:  706 m
Väkiluku (2008):  679 400
 
 www.dushanbe.tj 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dušanben rautatieasema
Dušanbe (tadžikiksi Душанбе) on Tadžikistanin pääkaupunki. Kaupungin asukasluku vuoden 2000 laskennassa oli 562 000, arvio vuodelle 2010 oli 720 300. Asukasluvultaan se on Tadžikistanin suurin kaupunki.
Nimi

Kaupungin nimi tulee tadžikin kielen maanantaita tarkoittavasta sanasta (du = "kaksi", shamba/shanbe = "päivä", kirjaimellisesti "päivä kaksi"), aikoinaan kaupunki oli suosittu maanantaimarkkinoiden pitopaikka.
Kaupungin ollessa Tadžikistanin neuvostotasavallan pääkaupunki, sen nimenä oli vuodet 1929–1961 Stalinabad (Josif Stalinin mukaan).
Maantiede ja ilmasto

Dušanbe sijaitsee Varzob- eli Dušanbejoen varrella maan lounaisosassa. Se rakennettiin neuvostoaikana kolmen aikaisemman kauppalan paikalle. Sen kadut ovat suoria ja leveitä, ja monia reunustavat puurivit. Kaupungissa on suuria julkisia rakennuksia ja laajoja puistoja.
Vuoden kuumin kuukausi on heinäkuu, keskimääräinen ylin 36 astetta. Kylmintä on tammikuussa, keskimääräinen alin -2,4 astetta. Kesän kuumuutta viilentää kaupungin koillispuolella sijaitsevilta vuorilta laskeutuvat viileämmät tuulet.
Liikenne

Kaupungissa sijaitsee Dušanben kansainvälinen lentoasema. Kaupunkiin on rautatieyhteys ja sieltä lähtee valtatiet M32 pohjoiseen, A384 etelään sekä kaupungin lävitse länsi-itä -suunnassa kulkee valtatie M41.
Ystävyyskaupungit

Kabul, Afganistan
Šīrāz, Iran
Klagenfurt, Itävalta
Sanaa, Jemen
Lahore, Pakistan
Lusaka, Sambia
Akhisar, Turkki
Ankara, Turkki
Moskova, Venäjä
Pietari, Venäjä
Boulder, Yhdysvallat
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dušanbe Wikimedia Commonsissa
Tadžikistanin aluejako
Dušanbe
Hallinnon alaiset piirit
Hatlon
Sugd
Vuoristo-Badahšan
Nainen, elämä, vapaus

Protestikyltti, jossa lukee "nainen, elämä, vapaus" kurdiksi ja englanniksi.
Jîna Mahsa Amini -aiheinen Graffitti
Nainen, elämä, vapaus (kurdiksi ژن، ژیان، ئازادی‎, Jîn, jîyan, azadî) on poliittinen ja feministinen iskulause, jota on 2020-luvulla käytetty erityisesti Iranin hallinnon sortotoimenpiteitä vastustavissa suurmielenosoituksissa. Iskulauseella on juurensa kurdien järjestämissä aiemmissa mielenosoituksissa (esimerkiksi Turkissa) ja kurdilaisissa taistelujärjestöissä. Kurdijohtaja Abdullah Öcalan on kirjoittanut paljon naisen roolista ja vapaudesta. Näiden ajatusten mukaan yhteiskunta ei ole vapaa, jos nainen ei ole vapaa. Vuonna 1978 perustettu Kurdistanin työväenpuolue PKK on ajanut keskeisesti naisten vapauttamista. 
Syyrian sisällissodassa monet pääasiassa naisista koostuneet kurdilaiset taistelujoukot (esimerkiksi YPJ) ovat käyttäneet iskulausetta taisteluhuutonaan taistellessaan ISISiä vastaan ja rakentaen autonomista Rojavaa Syyriassa muiden kurdien ja alueellisten väestöryhmien kanssa.
Laajempaan tietoisuuteen ”nainen, elämä, vapaus” -iskulause nousi Iranin huivikapinan aikaan. Iranin moraalipoliisi pidätti nuoren kurdinaisen Jîna (Mahsa) Aminin ja pahoinpiteli hänet kuoliaaksi. Moraalipoliisi syytti Aminia päähuivin huolimattomasta käytöstä. Jo aiemmin laajat protestit laajenivat siveyspoliisin tekemän tapon seurauksena edelleen ja vastustus kohdistui Iranin hallintoa kohtaan kokonaisuudessaan. Iranin hallinto on sittemmin tehnyt joitakin myönnytyksiä ja lentokoneonnettomuudessa kuolleen presidentin Ebrahim Raisin seuraajaksi valittu Masud Pezeškian on pyrkinyt tekemään uudistusmielisempää politiikkaa maassa.
Kokemäen Kova-Väki

Kokemäen Kova-Väki eli KK-V on Kokemäellä toimiva urheiluseura. Sen lajeihin kuuluvat nykyään jalkapallo, suunnistus, hiihto, yleisurheilu, tennis, voimailu, urheilusukellus, salibandy, pesäpallo, kaukalopallo sekä jääkiekko. KK-V:n jalkapallojaosto yhdistyi 1990-luvulla Teljän Nousun kanssa ja muodosti uuden seuran Kokemäen Pallon. Vuonna 2022 KoPa yhdistyi KK-V:hen ja KK-V sai jälleen jalkapallojaoston.
Toiminta

Seuran pesäpallo- ja jääkiekkojoukkueet pelaavat kotiottelunsa Pitkäjärven vapaa-ajankeskuksessa, jossa sijaitsevat muun muassa pesäpallokenttä sekä jäähalli Teljä Areena. KK-V:n jääkiekkojoukkue fuusioitui porilaisen Karhu HT:n kanssa vuonna 2018 luopuen paikastaan II divisioonassa. KK-V:n edustusjoukkue pelaa nyt III-divisioonassa.  Naisten pesäpallojoukkue pelaa kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Suomensarjan lounaislohkossa. KK-V:n jalkapallojaostolla ei ole joukkueita Palloliiton järjestämissä aikuisten sarjoissa. Juniorijoukkueita KK-V jalkapallolla on kuitenkin useita.
Historia

Kokemäen Kova-Väki perustettiin vuonna 1921. Perustajiin kuului muun muassa seuran nimen keksinyt Hanne Potila. Tulkkilaan rakennettiin samoihin aikoihin paikkakunnan ensimmäinen urheilukenttä. 1980-luvulla valmistuivat Pitkäjärven pesäpallo- ja yleisurheilukentät.
KK-V:n naisten pesäpallojoukkue on pelannut korkeimmalla sarjatasolla Superpesiksessä kaksi kautta vuosina 1988 ja 1991.
Seuran lajeihin on kuulunut myös jääpallo, jossa KK-V on 1950-luvulla pelannut Maakuntasarjassa.
Junioritoiminta

| Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Joukkue | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Mitalit | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Vuodet | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Yhteensä | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
B-tytöt: 
| B-tytöt |  Kultaa | 1986, 1987 | 2 |  |
| B-tytöt |  Hopeaa | 1985 | 1 |  |
C-tytöt: 
| C-tytöt |  Kultaa | 1985 | 1 |  |
| C-tytöt |  Hopeaa | 1983 | 1 |  |
| C-tytöt |  Pronssia | 1986 | 1 |  |
D-tytöt: 
| D-tytöt |  Pronssia | 1982, 1985 | 2 |  |
E-tytöt: 
| E-tytöt |  Kultaa | 1980 | 1 |  |
| E-tytöt |  Hopeaa | 1981 | 1 |  |
| E-tytöt |  Pronssia | 1983 | 1 |  |
| Yhteensä: | Yhteensä: | Yhteensä: | 11 |  |
Aiheesta muualla

KK-V Kokemäen Kovan-Väen kotisivut
KK-V jääurheilu (Arkistoitu – Internet Archive)
KK-V pesäpallo
Kolkanlahti

Kolkanlahden kappeli
Saarijärven metsäkoulun (POKE) rakennuksia Kolkanlahdessa
Kolkanlahti on kylä Saarijärvellä, kuusi kilometriä kaupungin keskustasta luoteeseen Kokkolan suuntaan valtatietä 13 pitkin. Saarijärvi-nimisen järven pohjoisrannalla Kolkanlahden pohjukassa sijaitsevassa kylässä on noin 400 asukasta. Kylä tunnetaan kansallisrunoilija Johan Ludvig Runebergin asuinpaikkana 1820-luvulla; hän toimi opiskelurahoja ansaitakseen Kolkanlahden talossa kotiopettajana. Kylän matkailukohteita ovat J.L. Runebergin lähde ja polku, Kolkanlahden tilan säätyläiskotimuseo, Julmat lammet, Puuhapuisto Veijari ja Ahvenlammen leirintäalue. Kolkanlahdessa 1900-luvun alkuun asti toiminut Kolkanniemen pappila on yksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kylässä on 1980-luvulta alkaen toiminut kyläyhdistys Kolkanlahti ry. Pienviljelijäyhdistys toimi Kolkanlahdessa aktiivisesti vuosina 1925–1945.
Kolkanlahden koulussa oli 2010-luvun lopulla kolmisenkymmentä alakoulun oppilasta. Kyläkoulun historia juontui sata vuotta varhaisemmaksi: Kolkanlahden kansakoulu perustettiin 1914. Vuonna 2017 Saarijärven kaupunki päätti sulkea Kolkanlahden kyläkoulun vuonna 2020 Saarijärven yhtenäiskoulun perustamisen johdosta.
Historiaa

Kolkanlahden kylä on syntynyt kahden säätyläistilan, Kolkanniemen ja Kolkanlahden maille. Ensimmäinen alueen maatila, sukujuuriltaan hämäläisen Erkki Kantalaisen Kantala näkyy maakirjoissa vuonna 1564. Tila jaettiin 1600-luvun alussa Riekon ja Kolkanniemen tiloiksi. Kruunun lampuotitalo Kolkanniemi myytiin 1639 kirkkoherran virkataloksi, ja se toimi pappilana 1900-luvun alkupuolelle asti. Vuonna 1680 Kantalan tila jaettiin Kantalaksi ja Mannilaksi.
Kolkanniemen pappilaan perustettiin 1700-luvun puolivälissä yksi ensimmäisistä pappilapuutarhoista Suomessa. Vanhimmat pappilan torpat ovat peräisin 1700-luvun alusta: Parkatti, Honkala, Kolkanlahti, Lintulahti, Saunaniemi, Kuortunniemi, Lukkarilehto ja Pajuharju. 1900-luvun alussa torppia oli jo 33 ja mäkitupia kuusi. Torppariasutus loi pohjan myöhemmille pientiloille. Alueen nykyinen rakennuskanta koostuukin lähinnä pientilojen pihapiireistä, uudemmista omakotitaloista ja loma-asunnoista. Pappila siirtyi Tarvaalaan vuonna 1945, ja Kolkanniemi myytiin puoliksi yksityiselle ja puoliksi Saarijärven kunnalle, joka piti siellä lastenkotia vuosina 1954–1984. Teatteri Eurooppa Neljä toimi Kolkanniemen pappilassa 1989–1998lähde?. Nykyisin Kolkanniemi on yksityisomistuksessa.
Kolkanlahden kylä on rakentunut 1940-luvulta lähtien pääasiassa Kolkanlahden pohjukan ja Kokkolaan johtavan valtatie 13:n väliselle alueelle. Kokkolantien länsipuolinen osa on enimmäkseen teollisuusaluetta.
Kolkanlahden säätyläistila

Kolkanlahden maatila oli 1700- ja 1800-luvulla säätyläisten omistuksessa ja toimi edistyksellisenä viljelystilana. Sen päärakennus on peräisin 1780-luvulta, ja siinä toimii nyt Saarijärven museon Säätyläiskotimuseo. Talon yläkerran teemana on J. L. Runeberg, joka toimi 1820-luvulla Kolkanlahden talossa kotiopettajana. Vuodesta 1900 tila toimi vaivaistalona ja vanhainkotina, joita varten rakennettiin erilliset rakennukset vuosina 1901 ja 1940.
1880-luvulla Kolkanlahden tilasta erotettiin alue Saarijärven tarkk’ampujapataljoonan kasarmin ja harjoitusalueen tarpeisiin. Siellä toimi vuosina 1883-1889 Hämeen pataljoonan reservipiiriin kuulunut Saarijärven reservikomppania. 1940-luvulta alkaen kiinteistössä toimi metsäoppilaitos, nykyisin Pohjoisen Keski-Suomen ammattiopiston luonnonvara-alan koulutusyksikkö.
Ahvenlammen leirintäalue

Ahvenlammen leirintäalue perustettiin vuonna 1958 kasvavan automatkailun tarpeisiin. 1960-luvun keskivaiheilta alkaen sinne on rakennettu yli 40 hirsistä ”moottorimajaa” eli lomamökkiä.
Ahvenlammen ympäristössä järjestettiin 1970-luvun keskivaiheilta 1990-luvulle suosittuja juhannusfestivaaleja Suvirock ja Ahvenlampi-rock.
Claudine

Claudine on ranskalainen naisen etunimi. Tunnettuja Claudine-nimisiä henkilöitä ovat:
Claudine Auger (1941–2019), ranskalainen näyttelijä ja malli
Claudine Beccarie (s. 1945), ranskalainen pornonäyttelijä
Claudine Grimaldi (1451?–1515), Monacon hallitsija 1457–1458
Claudine Loquen (s. 1965), ranskalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja kuvittaja
Claudine Meffometou (s. 1990), kamerunilainen jalkapalloilija
Claudine Picardet (1735–1820), ranskalainen mineralogi, kemisti, meteorologi ja tieteellisten teosten kääntäjä
Claudine Schneider (s. 1947), yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko
Claudine Vita (s. 1996), saksalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä.
Claudine on myös Coletten kirjasarja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Claudine”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ilja Nabokov

| Ilja Nabokov> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. maaliskuuta 2003 (ikä 21) Kasli, Venäjä
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  81 kg
Seura
Seura:  Metallurg Magnitogorsk
Sarja:  KHL
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2023–
NHL-varaus:  38. varaus, 2024 Colorado Avalanche
Ilja Nabokov (s. 27. maaliskuuta 2003 Kasli, Venäjä) on venäläinen jääkiekkomaalivahti. Nabokov edustaa KHL-joukkue Metallurg Magnitogorskia. Hänellä on sopimus joukkueen kanssa kauden 2024–2025 loppuun saakka.
NHL-joukkue Colorado Avalanche varasi hänet toisella kierroksella 38. varausvuorolla vuoden 2024 NHL:n varaustilaisuudessa. Nabokov on voittanut KHL:n mestaruuden Gagarin Cupin kerran. Henkilökohtaisesti hän on voittanut parhaan tulokaspelaajan ja pudotuspelien arvokkaimman pelaajan palkinnot. Hänen hanskakätensä on vasen. Nabokov on pelannut 86 KHL:n runkosarjan ottelua. Näistä otteluista hän on torjunut 44 voittoa ja kuusi nollapeliä. Nabokov on pelannut 23 KHL:n pudotuspelien ottelua. Näistä otteluista hän on torjunut 16 voittoa ja neljä nollapeliä. Uran tilastot päivitetty 28. helmikuuta 2025.
Margaretha (Ruotsin prinsessa)

| Prinsessa Margaretha |
| --- | --- |
 Margaretha Tukholmassa kesäkuussa 2013.
Syntynyt:  31. lokakuuta 1934 (ikä 90) Hagan linna, Solna
Puoliso:  John Ambler (vih. 1964; k. 2008)
Lapset:   Sibylla von Dincklage  Charles Edward Ambler  James Patrick Ambler 
Koko nimi:  Margaretha Désirée Victoria
Suku:  Bernadotte
Isä:  Prinssi Kustaa Aadolf
Äiti:  Prinsessa Sibylla
Margaretha häissään vuonna 1964.
Prinsessa Margaretha (Margaretha Désirée Victoria, s. 31. lokakuuta 1934) on Ruotsin kuningas Kaarle XVI Kustaan vanhin sisar.
Margaretha syntyi vuonna 1934 prinssi Kustaa Aadolfin ja prinsessa Sibyllan esikoisena. Tuonaikaisen lain mukaan nainen ei voinut periä hallitsijan asemaa, joten kuninkaaksi nousi myöhemmin hänen pikkuveljensä Kaarle Kustaa. Tämä ohitti kruununperimyksessä myös isosiskonsa Birgitan, Désiréen ja Christinan.
Margaretha meni vuonna 1964 naimisiin liikemies John Amblerin kanssa, ja he muuttivat Englantiin. Prinsessa ei viihtynyt huomion kohteena, vaan halusi elämäänsä yksityisyyttä ja jättäytyi pois julkisuudesta. Pariskunnalla on kolme lasta.
Margaretha ja Ambler muuttivat erilleen 1990-luvulla, mutta eivät koskaan hankkineet avioeroa. John Ambler kuoli vuonna 2008.
Prinsessa Margaretha osallistuu hovin edustustilaisuuksiin harvakseltaan. Hän asuu edelleen Britanniassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Margaretha (Ruotsin prinsessa) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Taiteenala:  KulturNav
Suomen Keskusta

| Suomen Keskusta> Centern i Finland |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1906
Puheenjohtaja:  Antti Kaikkonen
Puoluesihteeri:  Antti Siika-aho
Varapuheenjohtajat:   Hilkka Kemppi  Tuomas Kettunen  Markus Lohi 
Ideologia:   sosiaaliliberalismi alkiolaisuus  sentrismi  agrarismi  jokseenkin EU-myönteinen  hajasijoittaminen 
Poliittinen kirjo:  keskusta
Toimisto:  Apollonkatu 11 A 00100 Helsinki
Äänenkannattaja:  Suomenmaa
Jäsenmäärä:  64 000 (2024) 
Värit:       vihreä
Kansanedustajia:  22 / 200 (2023)
Europarlamentaarikkoja:  2 / 14 (2024)
Kunnanvaltuustot:  2 445 / 8 859 (2021)
Aluevaltuustot:  297 / 1 379 (2022)
Kansainväliset jäsenyydet:  – Liberal International   – Euroopan liberaalidemokraattinen puolue   – Uudistuva Eurooppa   – Keskiryhmä
Naisjärjestö:  Suomen Keskustanaiset
Nuorisojärjestö:  Suomen Keskustanuoret
Varhaisnuorisojärjestö:  Vesaisten Keskusliitto
Opiskelijajärjestö:  Keskustaopiskelijat
Kotisivu:  keskusta.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Keskusta r.p. (lyhenne Kesk., ruots. Centern i Finland r.p.; vuoteen 1965 Maalaisliitto, vuosina 1965–1988 Keskustapuolue), lyhyemmin keskusta, on suomalainen keskustalainen sosiaaliliberalistinen puolue.  Puolueen puheenjohtajana on toiminut vuodesta 2024 lähtien Antti Kaikkonen. Puolueella on 23 kansanedustajaa eduskunnassa, ja puolue on nykyisin Suomen neljänneksi suurin puolue. Keskustalla on Euroopan parlamentissa kaksi edustajaa: Elsi Katainen ja Katri Kulmuni.
Keskusta kuvaa itsensä suomalaisena kansanliikkeenä. Arvoissaan puolue korostaa vastuuta ja vapautta, yhteisöllisyyttä ja välittämistä, tasa-arvoa ja oikeudenmukaisuutta, sivistystä, ylisukupolvisuutta, kestävää luontosuhdetta ja paikallisuutta. Keskustan ideologiaan on viitattu myös alkiolaisuutena.
Keskusta perustettiin vuonna 1906  nimellä Maaseutuväestön liitto. Oulun läänin maalaisseurojen perustama Suomen Maalaisväestön Liitto ja Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto yhdistyivät yhdeksi Maalaisliitto-nimiseksi puolueeksi vuonna 1908. Vuonna 1965 puolueen nimeksi muuttui Keskustapuolue ja vuonna 1988 nimi muutettiin nykyiseen muotoonsa. Keskustaa ovat edustaneet historian aikana kolme presidenttiä ja kaksitoista pääministeriä.
Puolueen pää-äänenkannattajia ovat kuukausittain ilmestyvä Suomenmaa-lehti sekä saman niminen verkkojulkaisu. Keskusta on kansainvälisen liberaalin internationaalin sekä Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen jäsen. Keskustan edustajat kuuluvat Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmään ja Pohjoismaiden neuvostossa Keskiryhmään.