stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ihana elämä
Tuotanto

Vaikka kriitikot ovat usein kommentoineet Fellinin elokuvien puvustuksessa käytettyjen asujen ylellisyyttä,lähde? harva tajusi että La dolce vitan lähtökohta oli säkkipuku, jonka Balenciaga on suunnitellut vuonna 1957. Fellini on sanonut eri haastatteluissa, että elokuvan alkuperäinen innoittaja oli itse asiassa juuri tämä tyyli Fellinin käsikirjoittajatoveri ja pitkäaikainen ystävä Brunello Rondi vahvisti asian sanoessaan, että "naisten säkkipukumuoti, johon liittyy ylellisyyden tunne kehon ympärillä, joka voi olla fyysisesti mutta ei moraalisesti kaunis. Niinpä Fellini ihastui säkkipukuun, koska se teki naisesta upean mutta puvun sisällä saattoi olla surkea yksinäinen luuranko."
Ansio älykkään Steinerin hahmosta (Alain Cuny), joka tekee itsemurhan surmattuaan ensin kaksi lastaan, on käsikirjoittaja Tullio Pinellin. Pinellin koulutoveri oli italialainen kirjailija Cesare Pavese, ja hän seurasi kirjailijan uraa ja hänestä tuntui, että liiallisessa älyllisyydessään tämä oli muuttunut emotionaalisesti steriilisiksi, mikä oli syynä tämän 1950 Torinossa tekemään itsemurhaan. Ajatus "elämään kyllästyneisyydestä" siirtyy Steineriin juhlimiskohtauksessa, jossa hän ja hänen vieraansa eivät kuuntele luonnonääniä suoraan vaan nauhoitettuina virtuaalimaailmana.
Suuri osa elokuvasta kuvattiin Cinecittàn studiolla Roomassa. Lavastaja Piero Gherardi suunnitteli yli 80 lavastetta, muun muassa via Veneton, Pietarinkirkon sinne johtavine portaineen ja yökerhoja. Joitakin kohtauksia kuvattiin ulkotuotantopaikoilla, kuten yläluokan linnan juhlat, jotka kuvattiin Bassano di Sutrin palatsissa Rooman pohjoispuolella (osa palvelijoista, tarjoilijoista ja vieraista oli oikeita aristokraatteja). Fellini yhdisti rakennettuja lavasteita ulkona kuvattuihin ottoihin käsikirjoituksen kulloistenkin vaatimusten mukaan – ulkokuvauspaikka "antoi elämää rakennetulle muunnellulle tilanteelle ja siis juuri rakennetulle lavasteelle". Elokuvan kuuluisat viimeiset kohtaukset, joissa hirviökala vedetään merestä ja Marcello vilkuttaa hyvästiksi Paolalle (nuori "umbrialainen enkeli"), on kuvattu pienessä lomakaupungissa Passo Oscurossa, joka on Italian rannikolla 30 km Roomasta pohjoiseen.
Fellini karsi pitkän kohtauksen, jossa kerrottiin Marcellon suhteesta iäkkääseen tornissa asuvaan kirjailijaan, jota piti esittää 1930-luvulla Oscan-palkitun näyttelijän Luise Rainerin. Fellini hylkäsi kuitenkin kohtauksen Rainerin kanssa syntyneiden monien hankaluuksien vuoksi.
Trevin suihkulähdekohtaus kuvattiin viikon aikana talvella, BBC:n mukaan maaliskuussa, Anita Ekbergin mukaan tammikuun lopussa. Fellini sanoo, että Ekberg seisoi tuntikausia mekossaan kylmässä vedessä ilman ongelmia, kun taas Mastroiannilla oli vaatteidensa alla märkäpuku, josta ei ollut hyötyä. Vasta kun Mastroianni "oli tyhjentänyt vodkapullon", Fellini sai kuvatuksi kohtauksen juopuneen Mastroiannin kanssa.
Rakenne > Seitsemän pääjaksoa

Tavallisimman tulkinnan mukaan elokuva muodostuu mosaiikeista, joita yhdistää päähenkilö, toimittaja Marcello Rubini. Seitsemän pääjaksoa ovat seuraavat:
Marcellon ilta perijätär Maddalenan (Anouk Aimée) kanssa
Pitkä ja turhauttava yö amerikkalaisen näyttelijän Sylvian (Anita Ekberg) kanssa. Yö päättyy aamunkoitteessa Trevin suihkulähteellä
Hänen suhteensa älykkö Steineriin (Alain Cuny). Suhde jakautuu kolmeen jaksoon: a) kohtaaminen, b) juhla ja c) tragedia
Ihme, joka ei ollut ihme
Isän käynti
Aristokratian juhlat
"Orgiat"
Nämä seitsemän episodia keskeyttää ravintolajakso enkelimäisen Paolan kanssa. Niitä kehystää prologi (Kristus-patsas Rooman yllä) ja epilogi (hirviökala), ja näin elokuva saa omaperäisen ja symmetrisen rakenteen. Mielleyhtymät ovat ilmeiset: katolisen kirkon perinteen seitsemän kuolemansyntiä, seitsemän sakramenttia, seitsemän hyvettä, seitsemän luomisen päivää.
Jotkut kriitikot väittävät, ettei tämä laajalle levinnyt näkemys elokuvan rakenteesta ole oikea.lähde? Esimerkiksi Peter Bondanella sanoo, että "kriitikko, joka ei lumoudu La dolce vitan maagisesta seitsennumerosta, huomaa, että sen lukuisia jaksoja on lähes mahdotonta järjestää tiukasti numeroiden mukaiseen järjestykseen."
Rakenne > Erilaisuuden estetiikka

Kriitikko Robert Richardson sanoo, että La dolce vitan omaperäisyys on kerronnan uudessa muodossa, joka kaivaa esiin "erilaisuuden estetiikan" Fellini hylkää perinteisen juonen ja tavanomaisen ”henkilöiden kehityksen” ja muovaa käsikirjoittajiensa Ennio Flaiano ja Tullio Pinellin kanssa elokuvallisen kerronnan, joka luopuu jatkuvuudesta, turhista selityksistä ja kerronnan logiikasta ja tuo tilalle seitsemän ei-lineaarista kohtausta, joissa ovat mukana eräänlainen dantemainen pyhiinvaeltaja Marcello ja 120 erilaista hahmoa. Näistä kohtaamisista rakentuu katsojalle kumulatiivinen vaikutelma, ja hän löytää ratkaisun siihen valtavaan erilaisuuteen, joka vallitsee toisaalta sen välillä, mitä elämä on ollut tai voi olla, ja toisaalta sen, mitä se todella on."
Fellini on käyttänyt jo aiemmissa elokuvissaan tehokeinona erillisten jaksojen järjestämistä liikkeeksi illasta aamuun. Hän käyttää myös kuvaa alenevasta kierteestä, jonka Marcello saa liikkeelle laskeutuessaan kunkin suuremman kohtauksen alussa portaita (joihin kuuluvat tikkaat). Lopputulos on, että aihetta, Roomaa moraalisena kaatopaikkana, konkretisoi pikemmin elokuvan esteettinen muoto kuin sen sisältö
Vastaanotto

Kirjoittaessaan L'Espressossa italialainen kirjailija Alberto Moravia toi esiin elokuvan sävymuunnelmat: "Kaiken kaikkiaan hyvin ilmaisuvoimaisena Fellini näyttää muuttavan sävyä aina kunkin jakson aiheen mukaan, ekspressionistisesta hahmosta puhtaaseen neorealismiin. Yleisesti ottaen taipumus tehdä karikatyyriä on sitä voimakkaampi, mitä ankarampi on elokuvan moraalinen tuomio, vaikka se ei koskaan ole totaalisen halveksivaa, vaan aina on mukana hiven hyväntahtoisuutta ja myötätuntoa, kuten lopun orgiakohtauksessa tai jaksossa aristokraattien linnassa Rooman ulkopuolella, ja tämä jälkimmäinen on tarkan kuvauksensa ja kerronnan rytmin ansiosta erityisen vaikuttava."
Filmcritica XI:ssa italialainen runoilija ja elokuvaohjaaja Pier Paolo Pasolini sanoo, että La dolce vita on liian tärkeä käsiteltäväksi vain sillä tavalla kuin elokuvaa yleensä käsitellään. Vaikka Fellini ei ole yhtä merkittävä kuin Charlie Chaplin, Sergei Eisenstein tai Kenji Mizoguchi, hän on kiistatta enemmän auteur kuin pelkästään ohjaaja. Elokuva on siksi yksin hänen. – – Kamera siirtyy ja pysäyttää kuvan ikään kuin luodakseen jonkinlaisen kehyksen jokaisen kohteen ympärille, niin että kohteen suhde ympäristöön näyttää epätodelliselta ja lumotulta. Kun uusi kohtaus alkaa, kamera on jo liikkeessä ja liikkuu hyvin monimutkaisesti. Usein kuitenkin mutkittelevat liikkeet keskeytyvät yhtäkkiä yksinkertaiseen dokumentoivaan otokseen, kuin lainaukseen, joka on kirjoitettu arjen kielellä".
Filmikriitikko ja yksi Cahiers du Cinéman perustajista Jacques Doniol-Valcroze oli sitä mieltä, että "se mitä La dolce vitasta puuttui, oli mestariteoksen rakenne. Elokuvassa ei oikeastaan olekaan rakennetta: se on sarja elokuvallisia hetkiä, jotkut vakuuttavampia kuiten toiset… Kritiikin kannalta La dolce vita hajoaa ja jättää tuskin muuta kuin sarjan tapahtumia, joilla ei ole muuta yhteistä nimittäjää, joka yhdistäisi ne mielekkääksi kokonaisuudeksi".
New York Timesin elokuvakriitikko Bosley Crowther ylisti Fellinin elokuvaa sanoin, että se on “loistava kuvallinen arvio rappiolla olevan yhteiskunnan koko tuhosta, kaiken kaikkiaan musertava kommentaari ylihienostuneen tragediasta. – – Fellini on ennen kaikkea kekseliäs, kiihkeä ja urbaani arvioidessaan ympärillään olevaan yhteiskuntaa ja esittäessään sen valkokankaalla. Taitavalla katseellaan hän huomaa epätavallisen ja irvokkaan tapahtuman, vahvaa ironiaa ilmaisevan rehevän ja kummallisen sattumuksen. Hänellä on myös loistava tasapainon taju ja herkkä ironen äly, joka paitsi ohjasi hänen kameraansa, myös vaikutti käsikirjoituksen tekoon. Yhteenvetona: se on kunnioitettava elokuva, täysin hillitön sisällöltään mutta moraalinen ja hyvin hienostunut asennoitumisessaan ja siinä, mitä se sanoo".
La dolce vita on yhä klassikko ja elokuvahistorian arvostetuimpia elokuvia. Merkittävä elokuvakriitikko Roger Ebert pitää sitä Fellinin parhaana ja se on hänen kymmenen parhaan elokuvan listallaan viidentenä. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 10. parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi.
Palkinnot ja tunnustukset

The New York Timesissa La dolce vitaa on sanottu "katsotuimmaksi ja kehutuimmaksi 1960-luvun eurooppalaiseksi elokuvaksi". Se oli Oscar-ehdokkaana ja sai mustavalkoisten elokuvien puvustus-Oscarin. La dolce vita sai Kultaisen palmun Cannesin elokuvajuhlilla. Entertainment Weeklyssa se on äänestetty kaikkien aikojen 16. parhaaksi elokuvaksi.
Aiheesta muualla

Ihana elämä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ihana elämä AllMoviessa. (englanniksi)
Rottentomatoes.com
La Dolce Vita Roger Ebertin artikkeli (Arkistoitu – Internet Archive)
Federico Fellinin ohjaamat elokuvat
| --- | --- |
1950-luku:  Varieteen valot (1950)  Valkoinen sheikki (1952)  Vetelehtijät (1953)  Avioliittotoimisto, jakso L'amore in città (1953)  La strada – Tie (1954)  Huijarit (1955)  Cabirian yöt (1957) 
1960-luku:  Ihana elämä (1960)  Tohtori Antonion kiusaukset, jakso elokuvassa Boccaccio '70 (1962)  8 ½ (1963)  Giulietta ja viettelykset (1965)  Toby Dammit, jakso elokuvassa Kolme askelta yöhön (1968)  Block-notes di un regista (1969)  Fellinin Satyricon (1969) 
1970-luku:  Klovnit – onnellisten maailma (1971)  Fellinin Rooma (1972)  Amarcord (1973)  Fellinin Casanova (1976)  Orkesteriharjoitus (1978) 
1980-luku:  Naisten kaupunki (1980)  Fellinin Laiva (1983)  Ginger ja Fred (1986)  Haastattelu (1987) 
1990-luku: La voce della luna (1990)
Kohtaus Trevin suihkulähteessä
Innocentius IV

| Innocentius IV |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Sinibaldo de Fieschi
Syntynyt: 1180 Genova, Genovan tasavalta
Kuollut: 7. joulukuuta 1254 Napoli, Napolin kuningaskunta
Paavi
Paavius alkoi:  25. kesäkuuta 1243
Paavius päättyi:  7. joulukuuta 1254
Edeltäjä:  Celestinus IV
Seuraaja:  Aleksanteri IV
Innocentius IV:n vaakuna.
Innocentius IV lähettää edustajiaan suurkaanin luokse.
Innocentius IV, syntymänimeltään Sinibaldo de Fieschi (1180 – 7. joulukuuta 1254) oli paavina 25. kesäkuuta 1243 – 7. joulukuuta 1254. Hän oli lähtöisin korkea-arvoisesta genovalaissuvusta, opiskeli Parmassa ja Bolognan yliopistossa ja oli yksi oman aikansa parhaita kirkkojärjestyksen tuntijoita. Hänen edeltäjänsä Celestinus IV hallitsi vain kahdeksantoista päivää, joten Innocentius oli käytännössä Gregorius IX:n seuraaja.
Fredrik II ei vaikuttanut alistuvan paavin ehdottomaan ylivaltaan, joten Innocentius pakeni Roomasta vuonna 1244 Genovaan ja Lyoniin, ja palasi Roomaan vasta Fredrikin kuoltua vuonna 1253. Loppuelämänsä hän käytti siihen, että yritti kammeta Fredrikin poikaa Manfredia vallasta.
Mongolivaltakunta käytti hyväkseen tätä valtatyhjiötä ja kävi järjestelmällisesti veristä valloitussotaa Etelä-Venäjällä ja Euroopassa vuodesta 1223 lähtien aina vuoteen 1242 saakka, jolloin mongoliarmeijan eteneminen loppui äkillisesti Wienin liepeille. Vuonna 1245 Lyonin konsiilissa Innocentius katsoi aiheelliseksi lähettää tiedustelijoita ja neuvottelijoita mongolikaanien valtakuntiin. Ainoastaan Güyük-kaani vastasi paavin kirjeeseen, tosin vaatimalla tämän alistumista mongolivaltaan.
Innocentius IV:n bulla Ad extirpanda antoi inkvisitiolle luvan hankkia tunnustuksia kerettiläisiksi epäillyiltä kiduttamalla.
Heikki Mäenpää

Heikki Kalervo Mäenpää (s. 10. marraskuuta 1957 Tampere) on suomalainen musiikintekijä ja tuottaja sekä yksi pitkäaikaisimpia Muumimusiikin säveltäjiä ja esittäjiä. Hän on työskennellyt paljon kulttuurin, tekniikan ja koulutuksen parissa. Mäenpää asuu Kangasalla ja on koulutukseltaan luokanopettaja.
Mäenpää sävelsi ensimmäisen Muumi-näytelmänsä "Kuka lohduttaisi Nyytiä?" vuonna 1989. Tämän jälkeen on hänen Muumi-musiikkiaan on esitetty Suomen lisäksi myös eri puolilla maailmaa. Mäenpään Muumimusiikki on soinut jo kahdessa maailmannäyttelyssä. Elokuussa 2005 Mäenpään, Jarmo Talasrinteen ja Janne Gallen-Kallela-Sirénin tuottamat sekä käsikirjoittamat Tampereen taidemuseon Muumipeikon 60-vuotiskonsertit keräsivät Japanissa kahdessa päivässä Pohjoismaiden paviljonkiin 120 000 kävijää. TV:n kautta arvioidaan olleen n. 30 miljoonaa japanilaista katsojaa.
Elokuussa 2010 Mäenpään tuottama ja säveltämä kokonaisteos "Dancing Moominvalley @ Shanghai EXPO 2010" esitettiin Shanghain maailmannäyttelyssä. Kokonaisteos palkittiin maailmannäyttelyn kulttuuripalkinnolla ainoana suomalaisena kulttuurituotantona 23 000 tuotannon joukosta.
Mäenpää on säveltänyt musiikin yli 20 näytelmään 25 vuoden aikana. Hän toimii myös sanoittajana ja sovittajana. Muun muassa A. Aallon rytmiorkesterin vuonna 2005 levyttämä Hiroshiman porteilla on Mäenpään käsialaa. 1980- ja 1990-luvuilla hän teki paljon lastenmusiikkia ja toimi monta vuotta mm. Särkänniemen lasten eläintarhassa lapsia laulattavana trubaduurina.
Lastenkulttuurityönsä lisäksi Mäenpää tuotantoryhmineen tunnetaan myös kansainvälisesti opetusteknologian ja avoimien oppimisympäristöjen asiantuntijana sekä verkostotuotantojen edelläkävijänä.
Tuotannot > Tove Janssonin Muumi-teoksiin perustuvat äänitteet

Heikki Mäenpää ja Outo orkesteri:
Uusi laulu Nuuskamuikkuselle (1994)
FINN: musiikkia näytelmästä Näkymätön lapsi (2002)
Musiikkimaisemia Tampereen taidemuseon Muumilaaksosta (2007)
Tuotannot > Muumi-kirjoihin perustuvat näytelmämusiikit

Kuka lohduttaisi Nyytiä? 1989, Teatteri 2000
Taikurin hattu 1996, Tampereen teatteri, Teatterikesä, Muumien ystävät MYY ry
Trollkarlens hatt 1997, Tampereen teatterikesä, Ruotsin ja Norjan kiertue.
So ist halt im Schönem Mumintal 2001, Eurooppalainen satufestivaali Essen.
Näkymätön lapsi 2002, Teatteri 2000
Muumipeikko ja pyrstötähti 2007, Teatteri 2000
Tuotannot > Muumilaakso-aiheiset multimediakonsertit ja kokonaisteokset

Sent i november, EXPO 2000, Hannover, Saksa
Moomintroll 60, EXPO 2005, AICHI, Japani
TOVE 80-syntymäpäivä konferenssi, Tampere-talo 1994
Tampereen taidemuseon Muumilaakso-video, Tampereen kaupunki
Nuuskamuikkusen laulu, YouTube-video, 2007, Yhteistyössä Ville-Veikko Heinosen kanssa
Dancing Moominvalley @ Shanghai EXPO 2010, Shanghai, Kiina
Tuotannot > Muut äänitteet

Heikki Mäenpää ja E4: Lastenlauluja Särkänniemestä (1981)
Heikki Mäenpää ja Outo orkesteri: Rytäkytäkyttää ryteikössä (1985)
Heikki Mäenpää ja Novaja Pectopah: Hyvä loppuelämää/Pietarin limppu -single (1992)
Jukka Mäkelä (sosiologi)

Jukka Heikki Antero Mäkelä (s. 1953) on tilastotieteen lehtori, sosiologi ja Lapin yliopiston vararehtori. Mäkelä on kehittänyt erityisesti tutkimusmenetelmien opetusta ja toiminut menetelmätieteiden laitoksen johtajana. Hän on väitellyt yhteiskuntatieteiden tohtoriksi Lapin yliopistossa 1996. Mäkelä on toiminut tilasto- ja yhteiskuntatieteen opetustehtävissä Oulun yliopistossa vuodesta 1976 ja Lapin yliopistossa vuodesta 1984. Tilastotieteen lehtoriksi Lapin yliopiston yhteiskuntatieteiden tiedekuntaan hänet nimitettiin 1995. Mäkelä on sosiologian, erityisesti kvantitatiivisen metodologian dosentti Jyväskylän yliopistossa. Lapin yliopiston vararehtorina hän on toiminut vuodesta 2001 lähtien.
Julkaisuja

Mäkelä, Jukka: Sunnuntaina sataa aina: tutkimus tilastollisen ajattelun siirtymisestä osaksi empiiristä sosiaalitutkimusta.  Rovaniemi:  Lapin yliopisto, 1991.  ISBN 951-634-261-2
Eskola, Jari – Mäkelä, Jukka – Suoranta, Juha (toim.): Keskustelua kasvatus- ja sosiaalitieteiden 1990-luvun metodologiasta. Lapin yliopiston kasvatustieteellisiä julkaisuja C 8. Rovaniemi 1995. (Arvostelu. (Arkistoitu – Internet Archive))
Menneisyyden nykyisyys: Kvalitatiivisen ja kvantitatiivisen tuolla puolen. Diss. 1996.
Integraalitesti

Integraalitesti on tapa tutkia ei-negatiivisen sarjan suppenemista.
Testin varhaisen muodon kehittivät Intiassa 1400-luvulla Keralan koulussa Madhava ja hänen seuraajansa. Euroopassa sen kehittivät myöhemmin, mahdollisesti itsenäisesti, Maclaurin ja Cauchy. Testiä kutsutaankin joskus nimellä Maclaurinin–Cauchyn testi.
Sarja
suppenee, jos ja vain jos integraali
on äärellinen. Tässä f(x) on positiivinen aidosti vähenevä funktio, joka on määritelty välillä [1, ∞[ ja joka on f(n) = an kaikilla n. Jos integraali hajaantuu, myös sarja hajaantuu.
Kirjallisuutta

Knopp, Konrad, "Infinite Sequences and Series", Dover publications, Inc.,  New York, 1956. (§ 3.3) ISBN 0-486-60153-6
Whittaker, E. T., and Watson, G. N., A Course in Modern Analysis, fourth edition, Cambridge University Press, 1963. (§ 4.43) ISBN 0-521-58807-3
Interdimensional hypothesis

Interdimensional hypothesis tai myös Multiversumi on muun muassa ufotutkija Jacques Valléen käyttämä termi näkymättömistä maailmankaikkeuksista näkyvän maailmankaikkeuden rinnalla, kaikista maailmanhistorian mytologisista ja yliluonnollisista olennoista tässä rinnakkaisessa universumissa. Se on vaihtoehto ufotutkijoiden keskuudessa.
Multiversumi-termi on lähtöisin fysiikasta ja kosmologiasta. Muiden muassa fyysikko David Deutsch käyttää sitä.
Psykiatri Rick Strassman sekä ufologit Salvador Freixedo, John Keel, Aime Michel, Jon-Erik Beckjord .lähde?
Samuli Inkinen

Samuli Inkinen
Samuli Inkinen (17. joulukuuta 1894 Kirvu – 30. toukokuuta 1977) oli suomalainen jääkäri ja suojeluskuntaupseeri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Samuli Inkinen ja Anna Welling. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1931 Martta Sylvia Mäkisen kanssa (1910–1982).
Opinnot

Inkinen kävi kansakoulun ja suoritti suojeluskuntain yliesikunnan päällystökoulun Hämeenlinnassa vuonna 1920.
Jääkärikausi

Inkinen toimi kauppa-apulaisena Kirvussa ennen kuin liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 3. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella, jonka jälkeen hänet siirrettiin Altonan työosastoon ja laskettiin siviilitöihin 7. kesäkuuta 1917.
Suomen sisällissota

Takaisin Suomeen Inkinen palasi 24. maaliskuuta 1918 höyrylaiva S/S Arcturuksen toisella sotatarvikkeiden kuljetusmatkalla Vaasaan ja hänet sijoitettiin sisällissotaa käyvään Valkoiseen armeijaan koulutus- ja muonitusaliupseeriksi 5. Jääkärirykmentin 13. jääkäripataljoonaan ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Inkinen palveli sisällissodan jälkeen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Somerniemen suojeluskuntaan 1. lokakuuta 1919 alkaen. Somerniemeltä hänet siirrettiin 1. helmikuuta 1922 Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin 6. alueen päälliköksi, mistä tehtävästä hän erosi 1. maaliskuuta 1923 ja siirtyi kauppiaaksi Somerolle, mutta antautui vuonna 1927 alkaen kauppamatkustajaksi eri yrityksiin muun muassa Oy Mercantile Ab:lle, missä palvelikin viimeiseksi aina vuoteen 1939 saakka.
Talvi- ja jatkosota

Inkinen osallistui talvisotaan Porvoon suomalaisessa suojeluskunnassa muun muassa vartiokomppanian päällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi Suomen Maanviljelijäin Kauppa Oy:n palveluksessa Porvoossa ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Pioneeripataljoonan perustamistehtäviin Porvooseen ja pataljoonan perustamisen tultua suoritetuksi Pioneerikoulutuskeskukseen, josta hänet siirrettiin edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 10:een, kunnes vihdon hänet siirrettiin talousupseeriksi Järjestelykeskus 2:n 1. pataljoonaan, mistä hänet kotiutettiin vuonna 1942 ja hän siirtyi Oy Alko Ab:n palvelukseen Porvooseen. Alkoa hän palveli vuoteen 1949 saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 24. maaliskuuta 1918  Kersantti 13. heinäkuuta 1918  Varavääpeli 30. lokakuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 1. lokakuuta 1921 |    |  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Yasushi Inoue

| Yasushi Inoue |
| --- | --- |
 Yasushi Inoue
Henkilötiedot
Syntynyt: 1907 Asahikawa, Japani
Kuollut: 1991 (83–84 vuotta)
Kansalaisuus:  Japani
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: japani
Tuotannon kieli: japani
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Yasushi Inoue (1907 Asahikawa, Japani – 1991) oli japanilainen kirjailija ja toimittaja. Hän opiskeli estetiikkaa Kioton yliopistossa, josta hän valmistui 1936. Hän oli Mainichi Shimbun toimittaja ja Mainichi-kustantamossa apulaispäällikkönä. Sitten hän jäi vapaaksi kirjailijaksi. Hänen läpimurtoteoksensa on Metsästyskivääri (1949). Hänen teostensa teema on ihmisen yksinäisyys ja vieraantuneisuus. Hän on kirjoittanut myös historiallisia romaaneja ja novelleja.
Suomennetut teokset

Metsästyskivääri , engl. laitoksesta The Hunting Gun suom. Hilkka Mäki, Helsinki: Weilin + Göös 1966. Sarja: Weilin & Göösin kirjasto, 3
Metsästyskivääri, kuunnelma, Yleisradion äänitallenne 1989
Erään väärentäjän elämä , suom. Kai Nieminen, Otava 1971
2. p. 1984 ISBN 951-1-02051-X jossa mukana novelli "Vanha velka" Pirkko Vahervuoren suomentamana. – Novellivalikoima ilmestynyt englanniksi nimellä The counterfeiter, josta novelli "Täysikuu" on suomennettu, novellit "Erään väärentäjän elämä" ja "Obasute" suomennettu japaninkielisistä alkuteksteistä.
Äitini tarina, englanninkielisestä laitoksesta suom. Jarkko Laine, Helsinki: Otava 1986 ISBN 951-1-09017-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yasushi Inoue Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia 2  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Johanna Mäkelä

| Johanna Mäkelä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. helmikuuta 1961 Helsinki (ikä 64)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  ruokakulttuurin professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (VM 1989, VT 2002)
Instituutti:  Helsingin yliopisto, Kuluttajatutkimuskeskus
Aiheesta muualla
researchportal.helsinki.fi/en/persons/b1f52841-d412-4f25-a05e-bbb219fbb529
Johanna Mäkelä (s. 14. helmikuuta 1961 Helsinki) on Helsingin yliopiston ruokakulttuurin professori ja 1. tammikuuta 2018 alkaen Helsingin yliopiston kasvatustieteellisen tiedekunnan dekaani.
Mäkelä valmistui valtiotieteiden tohtoriksi Helsingin yliopistosta 2002. Hänen sosiologian alaan kuuluvan väitöskirjansa oli otsikoitu Syömisen rakenne ja kulttuurinen vaihtelu.
Työurallaan hän on toiminut Helsingin yliopistossa tutkijana 1990–2000 sekä Kuluttajatutkimuskeskuksessa erikoistutkijana 2000–2001 ja tutkimuspäällikkönä 2001–2012. Vuonna 2012 hän aloitti Helsingin yliopistoon lahjoitusprofessuurina perustetussa ruokakulttuurin professorin tehtävässä ensimmäisenä alan professorina Suomessa.
Mäkelän puoliso on  Helsingin pormestari Juhana Vartiainen. Heillä on vuonna 1998 syntynyt poika. Johanna Mäkelän isä on professori Klaus Mäkelä.
Teoksia

Johanna Mäkelä (2002) Syömisen rakenne ja kulttuurinen vaihtelu. Sosiologian väitöskirja. Kuluttajatutkimuskeskus, ISBN 951-698-084-8.
Johanna Mäkelä, Päivi Palojoki & Merja Sillanpää (2003) Ruisleivästä pestoon : näkökulmia muuttuvaan ruokakulttuuriin. WSOY, ISBN 951-0-27865-3.
Sanna Piiroinen, Johanna Mäkelä & Mari Niva (2004) Luottavaiset suomalaiset? : kuluttajien näkemykset ruoan turvallisuudesta. Kuluttajatutkimuskeskus, e-kirja, ISBN 9516981135 (painettu).
Anna Kirveennummi, Riikka Saarimaa & Johanna Mäkelä (2008) Syödään leväpullia pimeässä : tähtikartastoja suomalaisten ruoan kulutukseen vuonna 2030. Tulevaisuuden tutkimuskeskus, ISBN 978-951-564-553-1.