stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gizan sfinksi
Nenään liittyviä tarinoita > Populaarikulttuurissa

Asterix-sarjakuvassa Asterix ja Kleopatra Obelix saa vahingossa nenän putoamaan kiipeillessään sfinksin päällä ja hautaa sen jälkeen nenän hiekkaan. Elokuvaversiossa Obelixin kiipeilyn seurauksena nenä irtoaa, Obelix nostaa sfinksiä ilmaan ja Asterix heittää irroneen nenän sfinksin alle piiloon. Disneyn Aladdinissa lentävää mattoa säikähtävä restauroija lyö vahingossa sfinksiltä nenän irti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gizan sfinksi Wikimedia Commonsissa
Gizan sfinksi Félix Bonfilsin kuvaamana 1867. Veistos on alkuperäisessä restauroimattomassa kunnossaan ja hartioihin asti hiekkaan hautautuneena. Huomaa mies sfinksin korvan alla.
Pasilan konepaja

| Pasilan konepaja |
| --- | --- |

Sijainti:  Vallila, Konepaja, Helsinki, Suomi
Koordinaatit:  60°11′29″N 24°56′58″E﻿ / ﻿60.191447°N 24.94958°E﻿ / 60.191447; 24.94958
Rakennustyyppi:  Konepaja, sepän paja, yritys ja rakennus
Käyttö:  Autotalli, tila (d) ja ravintola
Valmistumisvuosi:  1901
 fiPasilan konepaja 
Pasilan konepaja oli Helsingin Vallilan kaupunginosassa Aleksis Kiven kadun, Sturenkadun ja Teollisuuskadun välisellä alueella vuosina 1903–2001 toiminut Valtionrautateiden ja sittemmin VR-Yhtymän konepaja, jossa valmistettiin ja huollettiin rautatievaunuja. Se oli Helsingin suurimpia yksittäisiä työpaikkoja.
Konepajan alue kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin, ja se on kulttuurihistoriallisesti, teollisuushistoriallisesti ja rakennustaiteellisesti arvokas. Alueella on teollisen toiminnan päätyttyä järjestetty kaupallista- ja kulttuuritoimintaa.
Historia > Taustaa

Helsingin päärautatieaseman yhteyteen oli jo vuonna 1861 perustettu Helsingin konepaja, joka kuitenkin kävi vuosisadan lopulla ahtaaksi, ja toimintaa oli laajennettava muualle. Päätös uuden konepajan rakentamisesta Sörnäisten satamaradan varrelle tehtiin vuonna 1898. Silloisen kaupunkialueen ulkopuolelta ostettiin entinen laidunalue. Rakennustyöt alkoivat seuraavana vuonna. Bruno Granholmin suunnittelemat suuret tehdashallit valmistuivat vuonna 1901 ja Aleksis Kiven kadun varren konttorirakennus vuonna 1900. Samoihin aikoihin keskustasta siirrettiin pohjoisemmaksi myös veturitallit, kun Pasilan veturitallit valmistuivat nykyiseen Keski-Pasilaan 1800–1900-lukujen vaihteessa. Veturien valmistus pysyi kuitenkin päärautatieaseman luona, kunnes sen toiminta siirrettiin Hyvinkään konepajalle 1950-luvulla.
Historia > Toiminta

Toiminta konepajalla käynnistyi vuonna 1903. Suurin kokoonpanohalli oli yli hehtaarin laajuinen. Alueelle rakennettiin lisää konepajan rakennuksia 1980-luvulle saakka. Henkilökuntaa oli enimmillään 1950-luvun lopulla noin 1 500. Konepaja muodosti 14 hehtaarin kokoisen kaupunginosamaisen alueen, jonka palveluihin kuuluivat muun muassa kauppa, lääkäri ja oppilaskoulu. Virallisesti konepaja kuului alun perin Alppilaan, kunnes kaikki Aleksis Kiven kadun pohjoispuoliset teollisuuskorttelit siirrettiin osaksi Vallilaa vuonna 1959.
Konepajan suuri ammattiosasto oli erityisesti sotien jälkeisinä vuosikymmeninä yksi kommunistien tärkeimmistä tukikohdista pääkaupungissa.
Toimintansa aikana konepaja valmisti pääosan Suomessa käytetyistä puisista matkustajavaunuista, niin sanotusta sinisestä kalustosta ja kaikki  lähiliikenteen teräsvaunut.lähde? Päätös konepajan lakkauttamisesta tehtiin vuonna 1987, ja sen toiminta ajettiin alas asteittain 1990-luvun aikana. VR alkoi vuokrata vapautuvia tiloja muun muassa elokuva- ja mainosalan yrittäjille. Bruno Granholmin suunnittelemat punatiilirakennukset luokiteltiin kulttuurihistoriallisesti arvokkaiksi vuonna 1993, ja vuonna 1998 ympäristöministeriö päätti suojella Pasilan konepajan merkittävimpänä yhtenäisenä rautatiealueena. Maaliskuussa 2003 järjestettiin Pasilan konepajan satavuotisjuhlat, johon osallistui muun muassa pääministeri Paavo Lipponen.
Vaunujen valmistuksen päätyttyä konepajaa käytettiin kaluston määräaikaishuoltoihin ja pikakorjauksiin vuoden 2002 loppuun asti. Viimeisinä VR:n toimintoina konepaja-alueella toimivat muun muassa VR Koulutuskeskus ja VR Keskitetyt toiminnot (entinen VR Teknologia). Koulutus siirtyi Kouvolaan vuonna 2014 Kouvolan Rautatie- ja Aikuiskoulutus Oy:lle ja Keskitetyt toiminnot siirtyivät viimeisenä konepajalla toimineena VR:n yksikkönä Ilmalaan toukokuussa 2017.
Konepajan uudemmissa sähköjunahalleissa raideliikenteeseen liittyvä toiminta jatkui vuoteen 2018 asti. Bombardier teki siellä määräaikaishuoltoja HKL:n Variotram-vaunuille.
Nykytila ja uusiokäyttö

Konepajan ja sen entisen ratapihan alueelle sekä niiden lähiympäristöön on 2000-luvulla rakennettu Konepaja-niminen asuinkaupunginosa. YIT alkoi ostaa asuinrakentamiseen osoitettavia tontteja helmikuusta 2004 alkaen. Ensimmäiset asukkaat muuttivat uusiin taloihin vuoden 2007 lopussa. Sturenkadun varteen rakentui toimistorakennuksia, kuten Pöllölaakso. Alueelle valmistui myös Konepajanpuisto. Alueelle kehitetään myös the Train Factory -nimistä kulttuuri-, viihde-, toimisto- ja shoppailukeskittymää.
1900-luvun taitteessa rakennetut teollisuushallit on suojeltu ja otettu uuteen käyttöön. Niitä kutsutaan nykyisin Vallilan makasiineiksi. Rakennukset ovat löytäneet konepajatoiminnan loputtua monenlaista uutta käyttöä: halleissa on media-alan yritysten keskittymä, urheilutiloja, toimistoja, katsastusasema ja rakennuskonevuokraamo. Kesällä 2021 alueella toimi tuhatpaikkainen jättiterassi.
Osa konepajan rakennuksista on purettu lakkautuksen jälkeisinä vuosikymmeninä; nämä ovat olleet pääosin varastoja Aleksis Kiven kadun ja Sturenkadun varrella sekä ratapihalla sijainnut punatiilinen halli.
Konepajan suosio media-alalla johtuu hallien kattoikkunoista ja avoimista tiloista. Halleissa on kuvattu muun muassa televisiomainoksia.
Aluskehyshallissa toimi yli kymmenen vuotta konepaja-ajan jälkeen kirpputori Valtteri. Kirpputorin tiloihin remontoitiin Amer Sports Oyj:n pääkonttori.
Vuonna 2015 vanhaan kokoonpanohalliin perustettiin uusi kirpputori- ja tapahtumapaikka, Konepajan Bruno. Kolme vuotta myöhemmin toimitilat osti entinen Yhdysvaltain suurlähettiläs Bruce Oreck yhteistyökumppaneineen kehittääkseen siitä Helsingin uudeksi olohuoneeksi luonnehtimaansa the Train Factory -kokonaisuutta. VR:n ja Oreckin kauppaan kuului myös maalaamo ja Teollisuuskadun varressa oleva konepajan pohjoisin osa, sähköjunahalli. Vuonna 2022 Helsingin kaupunki alkoi valmistella asemakaavamuutosta, jonka tarkoitus on purkaa sähköjunahalli ja rakentaa sen tilalle hotelli sekä toimisto- ja liiketiloja. Uudisrakennushankkeesta järjestettiin suunnittelukilpailu, jonka voitti A Roof for Helsinki -niminen ehdotus. Suunnitelmaan kuuluu muun muassa yksi tornitalo.
Syksyllä 2024 konepajalle avattiin elokuvateatteri Kino Konepaja.
Nykytila ja uusiokäyttö > Konepaja Festival

Kesäkuussa 2023 ja 2024 konepajalla on järjestetty Konepaja Festival -niminen ilmaistapahtuma kirpputoreineen ja musiikkiesityksineen. Vuonna 2023 kävijöitä oli arviolta noin 10 000 ja seuraavana vuonna 20 000.
2023 – Lätsä, Rebekka Holi, Teini-Pää, Pelle Miljoona, Asa & DJ Polarsoul
2024 – Arppa, Keidas, Babel, Jukka Nousiainen Trio, Stepa, Tiikerin vuosi, Nina Kaitaranta, Himanen, East Electric, Ylävire
Kirjallisuutta

Jouni Eerola: Pasilan konepaja 1903–2003: Sata vuotta rautatievaunujen valmistusta ja korjausta Helsingissä. Helsingin kaupunginmuseo, Helsinki 2005.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Train Factory: Helsingin uusi olohuone
Vaunuja konepajalla vuonna 1976.
Konepajan entinen voimalaitos
Vanha pääkonttorirakennus Aleksis Kiven kadun varrella.
Media-alan yritysten rakennus
Aluskehyshalli kirpputorin aikoina
Kansainvälinen miestenpäivä

Kansainvälinen miestenpäivä on kansainvälinen vuosipäivä, jota vietetään 19. marraskuuta. Vuonna 1999 alkanutta tapahtumaa juhlitaan nykyään monissa järjestöissä kaikissa maanosissa, ja sillä on myös Unescon tuki. Miestenpäivä on esillä ainakin jollain tasolla yli 80 valtiossa.
Kansainvälisen miestenpäivän päätavoitteet ovat myönteisten miesroolimallien tuominen esille, eri elämänaloilla toimivien miesten myönteisen panoksen juhlistaminen, miesten terveyden ja miehiin kohdistuvaan syrjimättömyyden edistäminen, sukupuolten välisten suhteiden ja tasa-arvon parantaminen sekä maailman tekeminen turvallisemmaksi.
Historia

Miestenpäivän perustamista oli ehdoteltu jo 1960-luvulta lähtien muun muassa tasa-arvoperustein, sillä naisillakin oli oma kansainvälinen päivänsä. Alun perin miestenpäiväksi kaavailtiin 23. helmikuuta. Seuraavina vuosikymmeninä eri puolilla maailmaa kokeiltiinkin miestenpäivän viettämistä pienimuotoisesti, mutta kansainväliseksi se ei silloin vielä levinnyt, ja kokeilut jäivät lyhytaikaisiksi.
Kansainvälisen miestenpäivän perusti trinidadjatobagolaisen Länsi-intian yliopiston lehtori, tohtori Jerome Teelucksingh vuonna 1999. Hän siirsi päivän helmikuusta marraskuun 19. päivälle, joka on hänen oman isänsä syntymäpäivä.
Miestenpäivästä tuli suosittu aluksi Karibialla, josta se levitettiin koko maailmaan. Myös Unesco ilmaisi tukensa päivälle. Tarkkaa lukua miestenpäivän vieton yleisyydestä maailman eri maissa ei ole. Päivää ei myöskään mainita YK:n tapahtumakalenterissa. Suomessa miestenpäivää ei ole lisätty kalenteriin, sillä Yliopiston almanakkatoimisto ei pidä sitä Suomessa riittävän vakiintuneena. Kuitenkin ainakin Teollisuusliitto on lisännyt päivän jäsenilleen jaettavaan kalenteriinlähde?.
Tavoitteet ja viettäminen

Kansainvälisen miestenpäivän ratifioidut tavoitteet ovat vuodesta 2009 alkaen olleet:
Edistetään myönteisiä miesroolimalleja; ei vain elokuvatähtiä ja urheilijoita vaan tavallisia, rehellisiä ja kunniallisia, työtätekeviä miehiä.
Juhlistetaan miesten myönteisiä vaikutuksia yhteiskunnalle, yhteisölle, perheelle, parisuhteelle, lastenhoidolle ja ympäristölle.
Kiinnitetään huomiota miesten terveyteen ja hyvinvointiin: sosiaaliseen, emotionaaliseen, ruumiilliseen ja henkiseen.
Nostetaan esille miehiin kohdistuvaa syrjintää sosiaalipalveluissa, asenteissa, odotuksissa ja lainsäädännössä.
Pyritään parantamaan sukupuolten välisiä suhteita ja edistämään sukupuolten tasa-arvoa.
Luodaan turvallisempi ja parempi maailma, jossa ihmiset voivat olla turvassa ja kehittyä täyteen potentiaaliinsa.
Miestenpäivän viettämiseen ovat kuuluneet alusta alkaen myös lahjojen antaminen, seminaarit, foorumit, konferenssit, koulutapahtumat, miesten terveystapahtumat, Movember-rahankeruu, radio- ja televisio-ohjelmat, puheita parlamenteissa, viralliset ja kirkon järjestämät tapahtumat, rukoustilaisuudet, rauhanomaiset kokoontumiset ja marssit, palkintotapahtumat, tarjoukset kaupoissa, konsertit ja taidenäyttelyt. Järjestäjät ovat vapaat toteuttamaan päivän vieton haluamallaan tavalla ja valitsemallaan foorumilla. Päivän viettoon on liittynyt joka vuosi myös jokin vaihtuva erikoisteema. Järjestäjät ovat korostaneet, että miestenpäivän tarkoitus ei ole kilpailla naistenpäivän kanssa vaan tuoda esiin miesten kokemuksia.
Miestenpäivän juhlinta jatkuu kansainvälisen lasten päivän juhlintana 20. marraskuuta.
Aiheesta muualla

International Men's Day -verkkosivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
International Men's Day – Holidays Portal
It's time we had a special day to celebrate MEN By Jojo Moyes
Miesasia[vanhentunut linkki]
The Mamas & the Papas

| The Mamas & the Papas |
| --- | --- |
 The Mamas & the Papas vuonna 1968
Tiedot
Toiminnassa:  1965–1968, 1971 – 1972
Tyylilaji:  sunshine pop, folk rock, psykedeelinen pop
Kotipaikka:  Los Angeles, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Denny Doherty   Cass Elliot   John Phillips   Michelle Phillips   Jill Gibson  
Levy-yhtiö:  Dunhill Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Mamas & the Papas (ensilevyn kannessa The Mama’s and the Papa’s) oli yhdysvaltalainen nelihenkinen lauluyhtye, joka levytti ja esiintyi vuosina 1965–1968 sekä 1971–1972. The Mamas & the Papas julkaisi viisi albumia ja saavutti yksitoista Yhdysvaltain TOP 40 -hittiä. Yhtyeen tunnetuimpia ja menestyneimpiä kappaleita ovat "California Dreamin’", "Monday, Monday" ja "Dedicated to the One I Love".
Historia

Yhtyeen johtohahmo oli vuonna 1935 syntynyt John Phillips, jonka varhaisia yhtyeitä olivat The Smoothies ja The Journeyman. Jälkimmäisen hajottua Phillips perusti The New Journeymanin, jonka yksi jäsenistä oli nuori laulaja-malli Michelle Gilliam, josta tuli Phillipsin vaimo. Cass Elliot oli Baltimoressa syntynyt laulaja, joka saavutti paikallista menestystä New Yorkissa yhtyeessä The Big 3. Tästä yhtyeestä muodostui The Mugwumps, jonka jäsenenä Elliotin lisäksi oli muun muassa Denny Doherty. Doherty esiintyi muutamilla The New Journeymanin keikoilla vuoden 1964 lopulla, ja The Mamas & the Papas muodostui seuraavana vuonna Elliotin liittyessä ryhmään.
Ryhmä siirtyi Kaliforniaan ja lauloi taustoja muun muassa Barry McGuirelle, minkä jälkeen he saivat levytyssopimuksen Dunhill Recordsin kanssa. ”California Dreamin’” nousi vuoden 1966 alussa listaneloseksi ja ”Monday, Monday” ykköseksi. Myöhempiä singlehittejä olivat muun muassa “I Saw Her Again” (#5), “Words of Love” (#5), “Dedicated to the One I Love” (#2) ja “Creeque Alley” (#5). The Mamas & the Papas lopetti vuoteen 1969 mennessä, mutta palasi yhteen loppuvuodesta 1971 ilmestyneen albumin People Like Us myötä. Yhtye hajosi kuitenkin uudelleen seuraavana vuonna.
Yhtyeen albumi If You Can Believe Your Eyes & Ears (1966) valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Jäsenet

John Phillips (k. 2001)
"Mama" Cass Elliot (k. 1974)
Michelle Phillips (s. 1944, viimeinen elossa oleva pysyvä jäsen)
Denny Doherty (k. 2007)
Lisäksi Jill Gibson (s. 1942) toimi yhtyeen jäsenenä parin kuukauden ajan Michelle Phillipsin korvaajana vuonna 1966.
Diskografia

If You Can Believe Your Eyes and Ears (1966) US #1
The Mamas & the Papas (1966)
Deliver (1967)
The Papas & the Mamas (1968)
People Like Us (1971)
Aiheesta muualla

'The Mamas and The Papas' Vocal Group Hall of Fame sivusto (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Markus (Laatokan piispa)

Markus Schavikin jatkosodan aikana elokuussa 1941.
Piispa Markus (ven. Епископ Марк, oik. Leonid Leontinevitsh Schavikin, ven. Леонид Леонтьевич Шавыкин, Leonid Leontjevitš Šavykin; 28. toukokuuta 1910 Raivola, Karjalankannas – 13. tammikuuta 1989 Lahti) oli Valamon luostarin munkki ja myöhemmin Yhdysvalloissa toiminut piispa.
Leonid Schavikin kävi Raivolassa kansakoulun ja kaksi luokkaa venäläistä reaalikoulua, keskikoulun hän kävi Helsingissä. Valamoon hän meni vuonna 1931. Hänen kuuliaisuustehtäväkseen määrättiin igumenin keljapalvelijana toimiminen. Arkkipiispa Herman vihki hänet vuonna 1934 munkiksi ja munkkidiakoniksi sekä pappismunkiksi vuonna 1941. Hän sai munkkinimekseen Markus. Hän sai Suomen kansalaisuuden 1941, siihen asti hän oleskeli Suomessa Nansen-passilla kuten monet muutkin venäläisemigrantit.
Isä Markus toimi sodan vuosina monissa tehtävissä: sotilaspastorina ja Kyyrölän seurakunnan pappina. Hänet kotiutettiin 1944, ja hän siirtyi uuteen Valamoon. 1950-luvun alussa hän toimi seurakuntapappina Pielavedellä, Hämeenlinnassa, Järvenpäässä ja Kotkassa.
Hänet siirrettiin 1954 Valamon kirjoista Kotkan ortodoksiseen seurakuntaan. Näin siksi, että hän oli toteuttamassa vuosikaudet harkitsemaansa ajatusta siirtyä ulkomaille. Samana syksynä hän muutti Arizonaan Yhdysvaltoihin. Hän asettui myöhemmin Kaliforniaan ja siirtyi siellä toimivan Venäjän kirkon alaiseksi.
Isä Markus vihittiin vuonna 1960 arkkimandriitaksi. Vuonna 1969 hänestä tuli San Franciscon piispa, jonka arvonimi muutettiin vuotta myöhemmin muotoon Laatokan piispa. Tässä tehtävässä piispa Markus toimi vuoteen 1983, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Valamolainen veljeys kantoi yli jurisdiktiorajojen, joten ystävyys isä arkkipiispa Paavalin kanssa säilyi: isä piispa Markus oli Uuden Valamon kirkon vihkijöiden joukossa kesällä 1977. Hän säilytti Suomen kansalaisuuden koko Yhdysvalloissa oleskeluaikansa ja palasi Suomeen vuonna 1987 eläkepäivikseen. Hän asettui asumaan Lahteen, jossa hän kuoli 1989. Hänet haudattiin uuden Valamon hautausmaalle.
Piispa Markus tunnettiin omaleimaisesta huumorintajustaan, ja hänelle ehti keräytyä suuri joukko suomalaisia ystäviä jo työaikana sekä erityisesti Suomessa vietettyjen eläkevuosien mittaan.
Max Vola

| Max Vola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Max Volanen
Syntynyt: 24. joulukuuta 1983 (ikä 41) Jyväskylä
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä, muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Max Vola
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  2020 -
Tyylilajit:  pop, rap
Soittimet:  laulu, kitara
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Max Vola (oikealta nimeltään Max Volanen, s. 1983 Jyväskylä) on suomalainen räppäri, laulaja-lauluntekijä ja muusikko.
Vola esiintyi yhtenä tähtituomareista Nelosen All Together Now Suomi -musiikkiviihdeohjelmassa, joka alkoi lokakuussa 2020.
Ura

Max Volan debyyttisingle ”Hurrikaani” ilmestyi toukokuussa 2020. Artisti oli ollut syyskuussa 2017 lomamatkalla Miamissa hurrikaani Irman iskiessä, ja single syntyi siitä kokemuksesta. Max Volan toinen single ”Hyeenat syö kyyneleitä” julkaistiin lokakuussa 2020, ja se käsittelee koulukiusaamista. Volanen on kirjoittanut kappaleita myös muille artisteille sekä erilaisiin teatteriprojekteihin. Volanen teki musiikit muun muassa Teatterikoneelle ”Ja pullukka oli leppoisa”-monologiin.
Yksityiselämä

Volasen varhaislapsuuteen kuului hylkäämisiä, biologisten vanhempien päihteidenkäyttöä, rikoksia ja väkivaltaa. Kolmevuotiaana Max pääsi adoptioperheeseensä jossa kasvoi ainoana lapsena. Max kiinnostui musiikista jo lapsena, ja sävelsi kirjoittamiaan runoja pianolla. Laulaminen ja kappaleiden tekeminen muodostuivat pian elinehdoksi. Maxin yksi varhaisimmista laulunopettajista oli Virpi Kätkä. Max löysi rap-lyriikan kiinnostuttuaan sen yhteiskunnallisesta merkityksestä ja erilainen yhteiskunnan tarkastelu on kuultavissa myös hänen omissa sanoituksissaan.
Max on korjannut sukupuolensa vuonna 2007.
Diskografia > Singlet

”Hurrikaani” (2020)
”Hyeenat syö kyyneleitä” (2020)
Knut Agathon Wallenberg

| Knut Wallenberg |
| --- | --- |
 Knut Wallenberg noin vuonna 1915.
Ruotsin ulkoministeri
 17. helmikuuta 1914 – 30. maaliskuuta 1917  
Edeltäjä:  Albert Ehrensvärd nuorempi
Seuraaja:  Arvid Lindman
Valtiopäiväedustaja ensimmäisessä kamarissa
 1907–1919  
Henkilötiedot
Koko nimi:  Knut Agathon Wallenberg
Syntynyt: 19. toukokuuta 1853 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 1. kesäkuuta 1938 (85 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  pankkiiri, poliitikko
Knut Agathon Wallenberg (19. toukokuuta 1853 Tukholma – 1. kesäkuuta 1938 Tukholma) oli ruotsalainen pankkiiri ja poliitikko. Hän toimi Ruotsin ulkoasiainministerinä vuosina 1914–1917.
Ensimmäisen maailmansodan alussa ulkoministeri Wallenberg solmi Berliinissä Saksan keisarikunnan kanssa salaisen sopimuksen, jolla taattiin Ruotsin suopea suhtautuminen Saksaan. Valtiopäiväedustajana ensimmäisessä kamarissa hän oli vuosina 1907–1919 ja Tukholman kaupunginvaltuuston jäsenenä 1883–1914. Liike-elämässä hän toimi Stockholms Enskilda Bankin toimitusjohtajana vuosina 1886–1911. Puolisonsa kanssa hän perusti vuonna 1917 Knut ja Alice Wallenbergin säätiön.
Hanasaaren voimalaitos

| Hanasaaren voimalaitos |
| --- | --- |

Sijainti:  Hanasaari, Helsinki, Suomi
Koordinaatit:  60°11′01″N 24°58′17″E﻿ / ﻿60.1835°N 24.9713°E﻿ / 60.1835; 24.9713
Rakennustyyppi:  Hiilivoimala (en)
Suunnittelija:  Timo Penttilä ja Vera Rosendal
Valmistumisvuosi:  1960
 fiHanasaaren voimalaitos 
  
Hanasaaren voimalaitosalueella Helsingin Hanasaaressa on ollut kaksi eri voimalaa: Hanasaaren A-voimala, joka on purettu, sekä B-voimala, joka on suljettu.
B-voimalaitos tuotti lähinnä kivihiilestä ja osittain myös puupelleteistä sähköä 220 MW:n ja lämpöä 420 MW:n teholla, ja laitoksen hyötysuhde sähkön ja kaukolämmön yhteistuotannossa oli 86 prosenttia. Voimalaitos suljettiin 1. huhtikuuta 2023.
Voimaloiden historiaa > Suvilahdesta Hanasaareen

Voimalaitosalueella on Suvilahden höyryturbiinilaitos, joka aloitti toimintansa vuonna 1909. Helsingin kasvaessa seuraava voimala rakennettiin Salmisaareen, mutta lisää tarvittiin. Hanasaaren A-voimalan suunnitteli arkkitehti Vera Rosendal, ja sen rakentaminen aloitettiin vuonna 1957. Se saatiin valmiiksi alkuvuonna 1960. B-voimalan suunnittelutyöt aloitettiin 1962, ja sen piirsi arkkitehti Timo Penttilä. Koko Hanasaaren vihkiminen päästiin suorittamaan 1967. Hanasaaren B-voimalaitos aloitti toimintansa vuonna 1974. Sen suunnittelussa huomioitiin erityisesti voimalaitoksen sovittaminen kaupunkiympäristöön. Voimalaitokset rakennettiin Hanasaari- ja Kana-nimisille saarille, jotka liitettiin mantereeseen isolla maantäyttöoperaatiolla. Hanasaari B:stä tuli valmistuessaan kaupungin kallein kunnallinen rakennushanke, mutta sen tuotantokapasiteetti oli niin suuri, että voimala maksoi investoinnin takaisin jo kuudessa vuodessa.
Hanasaaren hiilivarastoa ympäröi 56 vihreän tolpan muodostama Sakari Tilanterän tilateos Vastavalo, joka otettiin käyttöön vuonna 2004.
Voimaloiden historiaa > Hanasaari A:n purkaminen

Hanasaaren A-voimalaitos toimi 30 vuotta, ja vuodesta 2000 se toimi varavoimalana. Joulukuussa 2006 kaupunginvaltuusto päätti sen purkamisesta. A-voimala purettiin vuosina 2007–2008. Ennen purkutöitä tehtiin huolellinen rakennusten, laitteiden ja työn historian tallennus. Hannes Vartiainen ja Pekka Veikkolainen ovat tehneet puretusta voimalasta dokumenttielokuvan Hanasaari A. Hanasaaren A-voimalaitoksen sisätiloissa kuvattiin Ennätystehdasta vuosina 2006–2007.
A-voimalan turbiinisali
A-voimalan valvomo
Purettava Hanasaari A maaliskuussa 2008.
Satama

Hanasaaren voimalaitoksen polttoainekuljetuksia palveli Hanasaaren polttoainesatama eli hiilisatama, joka sijaitsi Hanasaaren kaakkoisrannalla kivihiilivaraston vieressä, Hanasaaren laiturilla. Se kuului aikaisemmin Sörnäisten satamaan, mutta jatkoi toimintaansa sataman lakkauttamisen jälkeenkin. Hiilisataman omisti Helen Oy, ja satamanpitäjänä toimi Helsingin Satama Oy. Voimalaitoksella käytettävä kivihiili ja raskas polttoöljy tuotiin laitokselle sataman kautta: kivihiili siirrettiin satamasta kivihiilikentälle varastoitavaksi, josta se ohjattiin edelleen polttoon.
Sulkeminen

Joulukuussa 2015 Helsingin kaupunginvaltuusto päätti, että Hanasaaren voimalaitos suljetaan vuoteen 2024 mennessä. Kesällä 2021 uutisoitiin, että voimala suljetaan huhtikuussa 2023 eli hieman odotettua aikaisemmin. Voimala korvattiin osittain Vuosaaren biolämpölaitoksella, joka otettiin käyttöön joulukuussa 2022. Loput korvataan lämpöpumpuilla, sähkökattiloilla ja energian varastoinnilla. Hanasaaren voimalan sulkemisen ilmoitettiin laskevan Helenin hiilidioksidipäästöjä 40 prosentilla, Helsingin päästöjä 20 prosentilla ja koko Suomen päästöjä noin 2 prosentilla.
Kantakaupungin toisella laidalla sijaitseva Salmisaaren voimalaitos suljetaan vuonna 2025.
Sulkeminen > Osittainen purkaminen

Marraskuussa 2023 vantaalainen purku-urakoitsija Lotus Demolition aloitti alueella osittaiset purkutyöt. Niiden myötä puretaan entistä hiilikasaa ympäröivä muuri, nosturit, pitkä hiilikuljetin, sekä suurin osa B-voimalan päärakennusta ympäröivistä prosessilaitteista ja pienemmistä rakennuksista. Purkamista edelsi alueen turvallistamistyöt, joissa puhdistettiin purettavat laitteet erilaisista kemikaaleista.
Sulkeminen > Voimalaitosalueelle suunniteltu asuinalue

Hanasaareen suunnitellaan noin 4 500 asukkaan uutta asuinaluetta. B-voimalalla ei kuitenkaan ole purkupäätöstä tai linjauksia uudesta käyttötarkoituksesta. Helsingin kaupunki on ilmoittanut tutkivansa sitä, voiko voimalaitoksen säilyttää osana Hanasaaren jatkokehitystä.
Hanasaareen jää joitakin Helenin toimintoja. Alueelle on suunniteltu energiakorttelia, joka olisi sähkön ja lämmön solmukohta, ja jossa olisi jonkin verran tuotantoa. Ehdotuksiin on kuulunut myös pienydinvoimala.