stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Victoria Woodhull
Englantiin

Woodhull ja hänen äitinsä alkoivat kääntyä Raamatun puoleen ja sitten katolisen kirkon oppeihin saadakseen uusia mystisiä selityksiä, eversti Bloodilla ei ollut sijaa hänen elämässään. He erosivat vuonna 1876. Pian tämän jälkeen Woodhull, hänen lapsensa, Tennie ja heidän äitinsä lähtivät Englantiin, missä he asuivat mukavasti muutaman vuoden; oletettiin, että Vanderbiltin vanhin lapsi oli huolehtinut heidän uudesta elämästään.
Englannissa Woodhull jatkoi luennoimista Raamatusta, spiritualismista ja seksuaalisuudesta, mutta hänen näkökulmassaan oli huomattava ero. Nyt kun hän puhui "ihmisruumiista, Jumalan temppelistä", painopiste siirtyi seksuaalisesta toiminnasta ruumiin huomioimiseen avioliiton ja vastuun yhteydessä. Yhdessä sellaisessa luemntotilaisuudessa hän tapasi konservatiivisen pankkiirin ja miljonäärin John Biddulph Martinin. He menivät naimisiin vuonna 1882.
Victoria Woodhull vieraili toistuvasti myös Yhdysvalloissa. Hän liittyi pieneen humanitaariseen puolueeseen, joka nimitti hänet presidenttiehdokkaakseen vuonna 1892. Hävittyään vaalit hän selitti toimittajalle: "Olen liian monta vuotta aikaani edelleä, ja keskivertoihmiset eivät voi vielä ymmärtää korkealentoisia ajatuksiani."
Aiheesta muualla

Victoria-Woodhull.com
VictoriaWoodhull.org
Woodhull on harvard.edu
Biographical timeline  (Arkistoitu – Internet Archive)
Victoria Woodhull, Anthony Comstock, and Conflict over Sex in the United States in the 1870s[vanhentunut linkki]
Eugenic Feminisms in Late             Nineteenth-Century America Reading Race in Victoria Woodhull, Frances Willard, Anna Julia Cooper and Ida B. Wells (Arkistoitu – Internet Archive)
Legal Contender... Victoria C. Woodhull: First Woman to Run for President Article first appeared in The Women's Quarterly (Fall 1988)
"A lecture on constitutional equality," delivered at Lincoln hall, Washington, D.C., Thursday, February 16, 1871, by Victoria C. Woodhul
A history of the national woman's rights movement, for twenty years, with the proceedings of the decade meeting held at Apollo hall, October 20, 1870, from 1850 to 1870, with an appendix containing the history of the movement during the winter of 1871, in the national capitol, comp. by Paulina W. Davis.
"And the truth shall make you free." A speech on the principles of social freedom, delivered in Steinway hall, Nov. 20, 1871, by Victoria C. Woodhull
America's Victoria, Remembering Victoria Woodhull. Movie Review on the biography of Victoria Woodhull. The American Journal of History (Arkistoitu – Internet Archive)
"Tried as by Fire" at the University of South Carolina Library's Digital Collections Page
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC 2  IdRef 
Victoria Woodhullin karikatyyri (Thomas Nast, 1872).
Anna T. Nilsson

| Anna Nilsson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. huhtikuuta 1869 Ulricehamn, Ruotsi
Kuollut: 11. joulukuuta 1947 (78 vuotta) Malmö, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  piirustusopettaja
Sukulaiset:  Ada Nilsson (sisko)
Anna Alida Theresia Nilsson (27. huhtikuuta 1869 Ulricehamn – 11. joulukuuta 1947) oli ruotsalainen piirustusopettaja, naisasianainen ja rauhanaktivisti. Hän työskenteli suurimman osan urastaan Malmössä. Siellä hän myös harjoitti kansalaisaktivismia useissa yhdistyksissä, jotka muun muassa ajoivat äänioikeutta naisille. Jäätyään eläkkeelle vuonna 1929 Nilsson lähti kiertämään Eurooppaa levittäen kirjoittamaansa vihkosta Data och fakta rörande fredsrörelsen (englanniksi ABC of the Peace Movement. Dates and Facts). Se käännettiin useille kielille ja sen avulla hän pyrki innostamaan erityisesti naisia rauhanliikkeen toimintaan. Nilsson myös vertaili eri maiden historia-aineen oppikirjoja ja pyrki löytämään niistä esimerkkejä rauhan edistämisestä, joita voitaisiin käyttää ruotsalaisissa koulukirjoissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anna T. Nilsson Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav
Panhelleeniset kisat

| Panhelleeniset kisat> Πανελλήνιοι ἀγῶνες |
| --- | --- |
 Paini, yksi panhelleenisten kisojen lajeista.
Tyyppi:  urheilukilpailuja jumalten kunniaksi
Järjestämistiheys:  vuosittain olympiadikierron mukaan
Paikkakunta:  Delfoi (Python kisat), Isthmia (Isthmian kisat), Nemea (Nemean kisat) ja Olympia (Olympian kisat), Kreikka
Ensimmäisen kerran:  776 eaa.
Panhelleeniset kisat (m.kreik. πανελλήνιοι ἀγῶνες, panellēnioi agōnes) eli yleiskreikkalaiset kisat oli yhteisnimitys neljälle antiikin Kreikassa järjestetylle suurelle urheilutapahtumalle. Kisat olivat Olympian kisat, Isthmian kisat, Nemean kisat ja Python kisat. Näitä neljää kisaa järjestettiin joko joka toinen tai joka neljäs vuosi niin, että joka vuosi oli yhdet tai kahdet kisat. Kaikki kisat oli omistettu jollekin jumalalle, ja ne pidettiin tälle omistetun pyhäkköalueen yhteydessä olleilla urheilupaikoilla. Näin ne olivat samalla uskonnollisia juhlia.
Panhelleeniset kisat yhdessä voidaan nähdä nykyaikaisten olympialaisten edeltäjinä.
Kisat

Panhelleeniset kisat järjestettiin neljän vuoden syklissä, jota kutsuttiin olympiadiksi, joka oli yksi tavoista joilla kreikkalaiset mittasivat aikaa. Olympian kisat olivat lähtöpiste, josta alkoi syklin ensimmäinen vuosi. Nemean ja Isthmian kisat järjestettiin kummatkin toisena vuonna, mutta eri kuukausina. Python kisat järjestettiin kolmantena vuonna, ja Nemean ja Isthmian kisat jälleen neljäntenä vuonna. Koska antiikin kreikkalaisissa kalentereissa uusi vuosi alkoi yleensä kesällä, nykyisen kalenterin mukaan laskettuna Nemean ja Isthmian kisat ovat kuitenkin eri vuosina, ja Isthmian kisat ja Python kisat puolestaan samana vuonna. Neljän vuoden kuluttua alkoi uusi sykli jälleen Olympian kisoilla. Kisat järjestettiin näin siksi, että samat urheilijat voisivat osallistua kaikkiin kisoihin.
| Nimi | Paikka | Omistus | Ajankohta | Perustettu | Palkinto |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Olympian kisat | Olympia | Zeuksen kunniaksi | olympiadin 1. vuosi täydenkuun aikaan nykyisen heinä-elokuun aikoihin | 776 eaa. | oliivinlehväseppele |
| Nemean kisat | Nemea | Zeuksen kunniaksi | olympiadin 2. ja 4. vuoden alussa nykyisen heinä-elokuun aikoihin | 573 eaa. | villisellerinlehväseppele |
| Isthmian kisat | Isthmia, lähellä Korinttia | Poseidonin kunniaksi | olympiadin 2. ja 4. vuoden lopulla nykyisen huhti-toukokuun aikoihin | n. 582–578 eaa. | männynhavuseppele  (myöhemmin villisellerinlehväseppele) |
| Python kisat | Delfoi | Apollonin kunniaksi | olympiadin 3. vuosi nykyisen heinä-syyskuun aikoihin | n. 591/590 eaa. | laakerinlehväseppele |
Arvostetuimpina kisoina pidettiin Olympian kisoja, toiseksi arvostetuimmat olivat puolestaan Python kisat.
Historia

Olympian kisojen kirjoitettu historia alkaa vuonna 776 eaa., mutta ne perustettiin mahdollisesti jo vuosisatoja aikaisemmin. Muut panhelleeniset kisat perustettiin 500-luvulla eaa. Ensimmäiset Python kisat pidettiin noin vuonna 591/590 tai 586/585 eaa. Isthmian kisat saivat alkunsa noin vuonna 582–572 eaa. Nemean kisoja, jotka olivat kisoista nuorimmat, tiedetään järjestetyn vuodesta 573 eaa. lähtien. Panhelleenisten kisojen suurinta kukoistuskautta olivat 400- ja 300-luvut eaa. Tapahtumien uskonnollinen merkitys väheni 300-luvulta eaa. lähtien. 200-luvulta eaa. lähtien myös muut kaupungit, kuten Epidauros, Kos ja Rhodos, alkoivat järjestää panhelleenisten kisojen tapaisia kisoja.
Kreikkalaisessa mytologiassa kaikilla kisoilla oli oma syntytarinansa, joka selitti kisojen syntyä jollekin heerokselle järjestetyillä hautajaiskisoilla. Olympian kisojen myyttinen alkuperä oli Herakleen järjestämissä Pelopsin hautakisoissa, Nemean kisojen alkuperä puolestaan Ofelteen hautajaiskisoissa, jotka Herakles myöhemmin omisti Zeukselle. Isthmian kisojen perustajina pidettiin Sisyfosta tai Theseusta. Python kisojen kerrotaan syntyneen sovitukseksi Apollonin surmattua Python-hirviön.
Osanottajat

Panhelleenisten kisojen osallistujat tulivat kreikkalaisen maailman kaikilta puolilta, mukaan lukien lukuisat kreikkalaiset siirtokunnat Vähästä-Aasiasta Espanjaan ja Pohjois-Afrikkaan. Osallistujien maantieteellinen jakauma painottui kuitenkin lähialueille: esimerkiksi itärannikon Isthmian kisojen voittajien enemmistö oli kotoisin Egeanmeren ja Vähä-Aasian alueelta, Olympian kisojen voittajat tulivat useimmin Peloponnesokselta ja Python kisojen voittajat Kreikan keski- ja pohjoisosista. Osallistujien tuli olla todennäköisesti melko varakkaita maksaakseen harjoitukset, matkustamisen ja muut kulut. Kisoihin ei päästetty naisia tai ei-kreikkalaisia. Roomalaisena aikana jouduttiin kuitenkin sallimaan roomalaisten osallistuminen.
Kilpailut

Kaikki panhelleeniset kisat järjestettiin pyhäkköalueilla, jotka olivat jonkin matkan päässä suurista kaupungeista. Pyhäkköalueiden yhteyteen oli rakennettu kisoja varten yleensä stadion ja hippodromi.
Kisojen tärkeimpiä tapahtumia olivat valjakkoajot, paini, nyrkkeily, pankration ja juoksulajit (stadion, diaulos, dolikhos, hoplitodromos) sekä pentathlon eli viisiottelu, johon kuuluivat paini, stadionjuoksu, pituushyppy, keihäänheitto ja kiekonheitto. Valjakkoajoja lukuun ottamatta kaikki urheilulajit suoritettiin alasti. Urheilun lisäksi kisoihin kuului myös muun muassa musiikki- ja runouskilpailuita sekä airuiden ja torvensoittajien kilpailut. Palkinnoksi voittajat saivat mainetta, kunniaa ja seppeleen, minkä vuoksi kisoja kutsuttiin myös seppelekisoiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panhelleeniset kisat Wikimedia Commonsissa
Voittajien kruunaus Olympiassa. James Barry, 1700-luku.
Panhelleenisten kisojen palkintoja esittävä reliefifragmentti. Metropolitan Museum of Art.
Lunda Sul

| Lunda Sul |
| --- | --- |
 Saurimo
 Sijainti
 Koordinaatit: 9.9°S, 20.9°E 
Valtio:   Angola
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  Maakunta
 – hallinnollinen keskus:  Saurimo
Pinta-ala:  77 637 km²
Väkiluku (2019)  (arvio):  629 213
 – väestötiheys:  &&&&&&&&&&&&&&08.01000008,1 as./km²
HDI (2022):  0,586 (keskitasoa)
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  AO-LSU
Lunda Sul on Angolan maakunta, joka sijaitsee maan koillisosassa. Sen pinta-ala on 77 637 neliökilometriä ja siellä asui vuoden 2019 arvion mukaan 629 213 asukasta. Maakuntakeskus on Saurimon kunta ja kaupunki.
Naapurimaakuntia ovat Moxico Leste ja Moxico etelässä, Bié lounaassa, Malanje lännessä ja Lunda Norte pohjoisessa. Idässä Lunda Sulin maakunta rajautuu Kongon demokraattiseen tasavaltaan.
Ennen vuoden 2024 aluehallinnon uudistusta, Lunda Sul oli jaettu neljään kuntaan: Cacolo, Dala, Muconda ja Saurimo. Vuoden 2024 aluehallintouudistuksessa aiempia kunnanosia kohotettiin paikallishallinnollisesti itsenäisiksi uusiksi kunniksi. Muutoksen seurauksena kuntien lukumäärä kasvoi neljääntoista (14). Aiempien kuntien pinta-alat ja asukasluvut supistuivat merkittävät aluemenetysten johdosta. Vuonna 2025 maakunnan 14 kuntaa ovat: Saurimo, Muconda, Cassengo, Cacolo, Dala, Muangueji, Alto Chicapa, Cazage, Chiluage, Luma Cassai, Muriege, Sombo, Xassengue ja Cassai-Sul.
Lunda Sulissa viljellään riisiä, maniokkia ja viljaa sekä louhitaan timantteja, mangaania ja rautaa.
Saurimossa on maakunnallinen, kansalliseen kakkostasoon kuuluva Saurimon lentoasema (IATA: VHC, ICAO: FNSA). Uusi 260 kilometrin rautatieyhteys maan pääradalta Benguelan rautatieltä Luenasta on rakenteilla (2025).
Ydinaseiden leviäminen

Ydinaseiden leviäminen on ydinaseiden ja niihin liittyvän tekniikan leviämistä maailmalla. Yleensä tätä pidetään vahingollisena, ja ydinaseiden leviämisen laajalle katsotaan lisäävän ainakin paikallisen ydinsodan ja ydinterrorismin riskiä.
Historia

60-luvulta alkaen viralliset ydinasevallat olivat Yhdysvallat, Neuvostoliitto, Englanti, Ranska, Kiina  ja  peitetymmin Israel ja vuodesta -74 Intia ja myöhemmin Etelä-Afrikka. Ydinaseiden leviäminen on hidasta, koska aseluokan ydinmateriaalien valmistus vaatii kallista ja erikoista tekniikkaa.  Yhdysvallat pani jo vuonna 1950 ydintekniikkasopimukseen vaatimuksen ydinlaitteiden rauhanomaisesta käytöstä. Vuonna 1968 monet maat allekirjoittivat ydinsulkusopimuksen eli NPT-sopimuksen. Kansainvälinen ydinenergiajärjestö IAEA valvoo sopimusta, mutta senkään suorittama valvonta ei ole täydellinen. Vuonna 1975 merkittävimmät ydintekniikan myyjät perustivat "Lontoon klubin".
Muutamat maat, sellaiset kuin Israel, Intia, Pakistan ja Etelä-Afrikka jättäytyivät sopimuksesta pois. Intia räjäyttikin vuonna 1974 ydinlatauksen. 80-luvun alussa näkyi ulospäin, miten Pakistan oli hankkinut ydinaseiden valmistukselle välttämättömän tutkimusreaktorin ja sekä uraanirikastamon että plutoniumin jälleenkäsittelylaitoksen. Kulissien takana ydinaseiden kehittelytyö oli täydessä vauhdissa. Vuoden 1983 tienoilla Pakistanin arveltiin olevan korkeintaan vuoden päässä pommista.
Vuonna 1998 pitkään ydinaseiden havittelusta epäilty Pakistan tekikin ydinkokeita Intian koesarjan jälkeen. Ydinaseen hankkiminen oli vienyt maalta 26 vuotta. Se onnistui muun muassa vakoilun ja Kiinan avulla.lähde? Pakistanin ydinohjelman johtaja myi salaa ydintekniikkaa muun muassa Iraniin, jota epäillään seuraavaksi ydinaseita omistavien maiden "atomikerhon" jäseneksi. Jo pitkään ydinaseiden hankinnan kannalta kynnysvaltiona pidetty Etelä-Afrikka kehitti itselleen ydinaseen.
1990-luvulla Pohjois-Korea ja Etelä-Korea sopivat ydinaseettomasta vyöhykkeestä, ja maan ydinaseohjelma pysähtyi.
2000-luvun alussa George W. Bush kovensi Pohjois-Korean politiikkaansa. Se julisti maan kuuluvan "pahan akseliin" ja asetti maalle kovat talouspakotteet. Pohjois-Korea vastasi talouspakotteisiin alkamalla kehittää omaa ydinasettaan. Maa vetäytyi ydinsulkusopimuksesta ja Korean niemimaan ydinaseettomuussopimuksesta. Ohjelman tavoitteena oli luoda maalle toimiva pelote Etelä-Koreaa ja Yhdysvaltoja vastaan. Pohjois-Korea hankki tietoja ydinaseen tekoon muun muassa Pakistanista. Vuonna 2005 Pohjois-Korea ilmoitti luopuvansa ydinaseohjelmasta, mutta käynnisti reaktorinsa jo seuraavana vuonna.
Pohjois-Korea räjäytti vuonna 2006 ensimmäisen ydinlatauksensa, joka ilmeisesti osin epäonnistui. Sen jälkeen maa kokeili paremmalla menestyksellä melko pieniä latauksia vuosina 2009, 2012, 2016. Vielä vuonna 2012 Pohjois-Korea ja Yhdysvallat yrittivät liennyttää välejään ja ydinaseohjelman katkaisua. Maa kehitti 2010-luvulla myös ohjuksiaan.
Vuonna 2017 maa testasi ilmeisesti vetypommia, jonka voima lienee ollut 60–280 kilotonnia. samana vuonna maa kokeili ensi kertaa mannertenvälistä ohjusta.
Määrä

Sotilaskäytössä olevien ydinreaktoreiden ja ydinaseiden tietoja salaillaan. Maailmassa on 450 siviilikäytössä olevaa ydinreaktoria ja arviolta ainakin sama määrä ydinreaktoreita sotilaskäytössä. Ydinkärkiä on ehkä kymmeniä tuhansia, eikä niiden säilytyksestä tai vanhentuneiden aseiden purkamisesta ole kyetty arvioimaan luotettavasti.
| Ydinreaktoreita (kpl)> Alue | Ydinreaktoreita (kpl)> 1988 | Ydinreaktoreita (kpl)> 1998 | Ydinreaktoreita (kpl)>  | Ydinreaktoreita (kpl)>  | Ydinreaktoreita (kpl)>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Eurooppa ja P-Amerikka | 294 | 276 |  |  |  |
| Maailma | 429 | 439 |  |  |  |
Tunnusmerkillisiä tulevan ydinasevaltion piirteitä

Tyypillisesti ydinasevaltioksi havittelevalla on seuraavia niin sanotun herkän teknologian laitoksia. Maan on kyettävä rikastamaan luonnonuraania, tai sitten sen on kyettävä käsittelemään reaktorissa tuotettua plutoniumia.
Maalla toimiva tutkimusreaktori
Maa ostaa tai hankkii vakoilemalla aseluokan ydinmateriaalien tuotantoon, ydinkokeisiin ja ydinaseisiin soveltuvaa tekniikkaa muista maista
Maalla on joko uraanirikastamo tai plutoniumin jälleenkäsittelylaitos.
Maa hankkii raskasvesilaitoksen
Maita, joiden epäillään olevan hankkimassa ydinaseita

Lähi-idässä ainoastaan Israelilla oli vuonna 2020 ydinaseita. Iran ja Saudi-Arabia saattavat olla tulevia ydinasevaltioita.
Maita, joiden epäillään olevan hankkimassa ydinaseita > Iran

Iranin arvellaan käynnistäneen ensimmäisen ydinvoimalansa vuonna 2009. Se on Venäjän tuella rakennettu 1000 MW kevytvesireaktori. YK:n ydinenergiajärjestä IAEA on vaatinut Irania keskeyttämään ydinohjelmansa, koska se pelkää polttoaineen jalostusta ydinaseiden plutoniumiksi. Yhdysvallat ja osa EU-maista epäilee Iranin rakentavan ydinpommin. Iran kiistää eikä piittaa YK:n vastalauseista.
Maita, joiden epäillään olevan hankkimassa ydinaseita > Saudi-Arabia

Saudi-Arabia hankkii ydinaseita, jos Iran hankki niitä. Maan johto on kertonut tämän avoimesti. Saudi-Arabia ja Iran ovat pitlkään kilpailleet vaikutusvallasta Lähi-idässä.Saudit ovat pääosin sunnimuslimeita, iranilaiset šiiamuslimeita. Tämä on luonut pahoja jännitteitä maiden välille. Iran ja Saudi-Arabia ovat ajautuneet vastakkain esimerkiksi Jemenissä, jonka sisällissodassa kumpikin tukee eri osapuolta Saudi-Arabialla on rauhanomainen ydinreaktoriohjelma, jonka tavoite on vähentää maan riippuvuutta raakaöljystä. Maa on myös neuvotellut Pakistanin kanssa siitä, että se toimittaisi ydinaseita saudeille. Iranin ja Saudi-Arabian ohjelmien pelätään vetävän Turkin ja Egyptin hankkimana omia ydinaseitaan.
Kirjallisuutta

Pommiko kaikille, Leonard Beaton, 1967
Robert Jungk, Ydinvoiman armoilla
Emmanuel Dongala

Emmanuel Dongala (2011)
Emmanuel Dongala (s. 14. heinäkuuta 1941) on brazzavillenkongolainen kirjailija ja kemisti.
Käytyään koulunsa Brazzavillessä Dongala opiskeli Yhdysvalloissa, jossa valmistui oppiarvoilla Oberlin Collegesta ja Rutgersin yliopistosta. Yhdysvalloista hän lähti Ranskaan, jossa hän sai filosofian tohtorin arvon orgaanisessa kemiassa. Palattuaan Kongon tasavaltaan Dongala työskenteli opettajana ja dekaanina vuoteen 1998, jolloin hän joutui lähtemään maasta Kongon tasavallan sisällissodan takia. Dongala asettui ystävänsä Philip Rothin avustuksella Yhdysvaltoihin. Siellä hän on opettanut Bard Collegessa ja toiminut luonnontieteiden Richard B. Fisher -professorina.
Dongala on kirjoittanut romaaneja, novelleja ja näytelmäkirjallisuutta. Hänen kirjansa ovat alun perin ranskankielisiä, mutta niistä on laadittu käännöksiä lukuisille muille kielille. Dongalan novellikokoelma Jazz et Vin de Palme tuli aikoinaan kielletyksi Kongon tasavallassa vallanpitäjiin kohdistuneen satiirin johdosta, mutta kielto kumottiin vuonna 1990 Neuvostoliiton hajoamisen ja Kongon tasavallan yksipuoluejärjestelmän kaatumisen aikoihin. Dongala on saanut useita palkintoja ja tunnustuksia, kuten Grand prix littéraire d'Afrique noiren. Vuonna 1999 hänelle myönnettiin Guggenheim-stipendi. Vuonna 2008 julkaistiin hänen romaaninsa pohjalta tehty elokuva Johnny Mad Dog.
Dongala on johtanut Kongon kansallista kirjailijaliittoa ja Kongon PEN-järjestöä. Hän perusti myös Le Théâtre de l'Eclair -teatteriyhtiön. Hänen esseitään ja artikkeleitaan on julkaistu lukuisissa lehdissä, kuten Le Mondessa, The New York Timesissa ja Transitionissa.
Ed Wood

Ed Wood vuonna 1953.
Edward Davis Wood Jr. (10. lokakuuta 1924 – 10. joulukuuta 1978) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, näyttelijä ja tuottaja, joka teki 1950-luvulla äärimmäisen pienibudjettisia kauhu-, tieteis- ja lännenelokuvia, myöhemmällä urallaan myös pornoelokuvia. Nykyisin Woodin elokuvat nauttivat kulttimainetta kaikenpuolisen kömpelyytensä vuoksi. Kaksi vuotta kuolemansa jälkeen Wood sai Golden Turkey -palkinnon kaikkien aikojen huonoimpana elokuvaohjaajana. Vuonna 1994 Tim Burton ohjasi Woodista elokuvan, jossa Woodia näyttelee Johnny Depp.
Wood halusi tehdä merkittäviä elokuvia ja kertoa tarinoita, jotka kiinnostaisivat katsojien lisäksi myös häntä itseään.
Wood ohjasi hyvin nopeasti pienien budjettien ahdistamana. Välillä lavasteet kaatuilivat ja näyttelijät törmäilivät niihin, mutta silti ottoa ei uusittu. Se oli merkittävä syy siihen, että Woodin elokuvat jäivät vaille arvostusta.
Ennen elokuvauraa

Woodin isä, Edward Wood vanhempi, työskenteli postitoimistossa, ja perhe muutti useita kertoja ympäri Yhdysvaltoja. Lopulta Woodit asettuivat New Yorkiin, missä Edward Wood nuorempi syntyi. Lapsuutensa aikana Wood oli kiinnostunut pulp-kirjallisuudesta. Hän keräili sarjakuvia ja pulp-lehtiä. Kun Wood oli pikkulapsi, hänen äitinsä tapasi pukea hänet hameeseen. Myöhemmin Wood kertoi vaimolleen uskovansa, että hänen äitinsä olisi halunnut tyttölapsen. Lapsuudesta juontui Woodin mieltymys pukeutua naisten vaatteisiin.
Wood liittyi merijalkaväkeen 17 vuoden ikäisenä, vain joitain kuukausia japanilaisten hyökättyä Pearl Harboriin. Wood osallistui Guadalcanalin taisteluun, jossa hän haavoittui. Hän osallistui myöhemmin myös Tarawan taisteluun ja väitti myöhemmin pitäneensä taistelun ajan vaatteidensa alla rintaliivejä ja pikkuhousuja. Wood kertoi, ettei kehdannut haavoittua tai kaatua, koska ”en olisi mitenkään pystynyt selittämään vaaleanpunaisia rintaliivejäni ja pöksyjäni, jos olisin haavoittunut”.
Sodan jälkeen Wood liittyi karnevaaliryhmään, jossa hän esiintyi parrakkaana naisena. Wood myös kirjoitti kokemuksistaan romaanin Killer in Drag. Wood oli riippuvainen alkoholista; alkoholiriippuvuus kasvoi myöhemmin todella pahaksi alkoholismiksi. Hän kärsi myös seksiaddiktiosta, mutta oli siitä huolimatta uskollinen tyttöystävilleen ja myöhemmin vaimolleen Kathylle, joka oli omaa sukua O'Hara.
Ohjaajana

Wood aloitti elokuvaohjaajan uransa vuonna 1948, jolloin hän teki ystäviensä kanssa 30-minuuttisen lännenelokuvan Crossroads of Laredo. Elokuvaa ei koskaan pantu julkiseen levitykseen. Samana vuonna hän ohjasi myös sotakokemuksiinsa perustuvan näytelmän The Casual Company. Hän kirjoitti myös samannimisen kirjan, mutta sitä ei koskaan julkaistu.
1950-luvulla Wood alkoi elokuvaohjaajaksi toden teolla, ja vuonna 1953 hän ohjasi elokuvan Glen or Glenda. Se oli hänen ensimmäinen huomiota saanut elokuvansa. Se käsittelee omana aikanaan hyvin rohkeaa aihetta, transvestismia. Elokuvassa Wood esittää avoimesti transvestiittia, jonka parisuhteen transvestismi sekoittaa. Ohjaaja yritti saada elokuvalla ymmärrystä omalle poikkeavuudelleen. Glen or Glenda ei menestynyt, vaikka se saatiin myydyksi melko usealle levittäjälle, osasyynä erikoiset vaihtoehtoiset nimet, joilla elokuvaa markkinoitiin, kuten I Changed my Sex, He or She?. Arvostelijat ja yleisö pitivät elokuvaa taiteellisesti alamittaisena.
Glen or Glendan aikoihin Wood ystävystyi kauhulegenda Bela Lugosin kanssa, joka oli näytellyt muun muassa alkuperäisissä Dracula-elokuvissa. Wood ja Lugosi ystävystyivät, ja Lugosista tuli Woodin elokuvien vakionäyttelijä aina kuolemaansa asti.
Vuonna 1955 Wood ohjasi elokuvan Bride of the Monster, jossa myös Lugosi näytteli. Myöskään Bride of the Monster ei menestynyt kovin hyvin, mutta se jäi kuitenkin ainoaksi Woodin elokuvaksi, joka tuotti voittoa.
Kun Lugosi kuoli elokuussa 1956, Woodilla oli hallussaan hänen viimeinen filmikatkelmansa, jonka hän käytti samana vuonna valmistuneessa elokuvassaan Plan 9 from Outer Space. Filmikatkelman lisäksi käytettiin sijaisnäyttelijää. Plan 9 from Outer Space on Woodin ohjauksista tunnetuin. Sen osittaisen suosion takasi elokuvan prologin juontanut Criswell, joka oli tullut tunnetuksi The Tonight Show’n ennustajana. Elokuvassa Wood teki yhteistyötä myös amerikansuomalaisen Maila Nurmen eli Vampiran kanssa. Woodin kulttimaine ”maailman huonoimpana elokuvaohjaajana” perustuu erityisesti tähän elokuvaan.