Pohjan Pojat
Taistelut > Marienburgin jälkeen

Pohjan Poikien raskaat taistelut valuivat monien mielestä hukkaan virolaisten joukkojen perääntyessä Marienburgista vain viikon kuluttua suomalaisten lähdöstä. Ainoastaan muutama virolainen haavoittui kaupungissa käydyissä kahakoissa ennen perääntymistä, kun taas Pohjan Pojat olivat kantaneet raskaat tappiot sen valloittamisesta. Kalm syytti kenraali Wetzeriä tapahtuneesta. Wetzerin päällikköasema oli muutenkin vaakalaudalla. Virolaiset kokivat Wetzerin aseman holhouksena ja ruotsinkielisen kenraalin hyvät suhteet balttiparoneihin sekä väitetty leveä elämä herättivät epäluuloa. Wetzer joutui palaamaan lopulta Suomeen. Marienburgin helpon menetyksen johdosta vapaajoukkojen moraali oli laskenut ja joukot kokivat, että heitä käytettiin paikkaamaan virolaisten tappioita, ja taistelua alettiin pitää turhana.
Monet vapaaehtoiset, mukaan lukien jääkärikapteeni Hannula, purkivat turhautumistaan ryyppäämällä. Monet Pohjan Pojista kerrotut tarinat liittyvät viinaan, vaikka rintamalla ei juopoteltu, vapaalla ollessa kyllä. On muun muassa kerrottu, että Erkki Hannulan miehet ampuivat konekiväärillä nimikirjaimet EH erään valkilaisen rapattuun seinään. Kun itsekin juhlatuulella ollut Hannula haettiin katsomaan hänelle omistettua taideteosta, hän totesi että teos on muuten hyvä, mutta piste puuttuu. Tämän jälkeen paikalle raahattiin tykki, jotta piste saatiin tehtyä.
Myös virolaisten ja suomalaisten välit alkoivat rakoilla. Karkein pahaa verta aiheuttanut tapaus oli 16-vuotiaan sotamies Viljo Juutilaisen pieksäminen ja teloittaminen vähän ennen joukkojen kotiuttamista. Kouvolasta kotoisin ollut lyseolainen ei tiettävästi ollut syyllistynyt mihinkään. Aseettomana ja selvinpäin kulkenut Juutilainen oli vain poimittu kadulta. Tapausta pidettiin käsittämättömänä ja vielä erityisesti sen vuoksi, ettei tapausta haluttu tutkia eikä ampujaa tuomittu. Tämä raivostutti Kalmia ja retken loppuvaiheessa suomalaisten ja paikallisten suhteet olivat tulehtuneet. Lisäksi Viron hallitus ei ollut maksanut lupaamiaan palkkoja.
Maaliskuun alkupuolella 1919 rykmentin esikuntaan saapui useita eroanomuksia niin upseereilta, aliupseereilta kuin miehistöltäkin. Vapaaehtoisten sitoumukset katsottiin täytetyksi, kun Viron alue oli vapautettu vihollisista. Rykmentin yhteishenki alkoi rakoilla ja harjoituksia pidettiin turhina, koska kohta oltiin joka tapauksessa palaamassa Suomeen. Samoihin aikoihin puna-armeija oli aloittanut hyökkäyksen Kaakkois-Virossa. Petserin kauppala oli menetetty viholliselle 11. maaliskuuta ja Võrun kaupunki oli uhattuna. Kalm määräsi Pohjan Pojat Suomesta käsin torjumaan hyökkäystä. Joukoissa esiintyi yleistä haluttomuutta lähteä rintamalle, mutta päälliköiden vetoomukset miesten kunnia- ja velvollisuudentuntoon auttoivat. Petserin rintamakausi kesti maaliskuun puolivälistä kuun loppuun. Alue oli alkuaan ollut suomensukuisten setukaisten asuttamaa, mutta joutunut myöhemmin voimakkaan venäläistämisen kohteeksi. Tästä syystä suomalaiset kokivat ajoittain taistelevansa enemminkin Venäjällä kuin Virossa. Pohjan Pojat eivät saaneet suuria läpimurtoja aikaan, osittain johtuen rykmentin taisteluvahvuuden puolittumisesta tappioiden, lomien ja vapautusten takia. Taisteleminen oli pääasiassa kuluttavan asemasodan luonteista ja alueen pienet kylät ja kartanot vaihtoivat taisteluiden lomassa useaan otteeseen omistajaa. Väsymys, rasitus, nälkä, kylmyys ja reservien puute murensivat joukkojen taistelutahtoa. Lopulta joukko Pohjan Poikia jätti asemansa kyllästyttyään odottamaan virolaisia, jotka eivät pitäneet sovitusta määräajasta kiinni. Rykmentti palasi kokonaisuudessaan Valkiin 29. maaliskuuta. Pohjan poikien viimeisen rintamavastuun aikaiset taistelut maksoivat 27 kaatunutta, kahdeksan kadonnutta ja lähes 100 haavoittunutta.