stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tyynenmerenlohet
Lajit

| Suomeksi | Tieteellinen nimi ja auktori | Englanniksi | Venäjäksi |
| --- | --- | --- | --- |
| Kultalohi | Oncorhynchus aguabonita (Jordan, 1892) | Golden trout | Zolotaja forel |
| Arizonanlohi | Oncorhynchus apache (Miller, 1972) | Apache trout | Forel apatšеi |
| Meksikonlohi | Oncorhynchus chrysogaster (Needham & Gard, 1964) | Mexican golden trout |  |
| Punakurkkulohi | Oncorhynchus clarkii (Richardson, 1836) | Cutthroat | Losos klarka |
| Gilanlohi | Oncorhynchus gilae (Miller, 1950) | Gila trout |  |
| Kyttyrälohi | Oncorhynchus gorbuscha (Walbaum, 1792) | Pink salmon | Gorbuša |
| ”Kunimasu” (jap.) | Oncorhynchus kawamurae Jordan & McGregor, 1925 | Black kokanee |  |
| Koiralohi | Oncorhynchus keta (Walbaum, 1792) | Chum salmon | Keta |
| Hopealohi | Oncorhynchus kisutsch (Walbaum, 1792) | Coho salmon | Kižutš |
| Kirsikkalohi (masulohi) | Oncorhynchus masou (Brevoort, 1856) | Cherry salmon, masu salmon | Sima |
| Kirjolohi | Oncorhynchus mykiss (Walbaum, 1792) | Rainbow trout, steelhead | Radužnaja forel |
| Punalohi | Oncorhynchus nerka (Walbaum, 1792) | Sockeye, kokanee | Nerka |
| Kuningaslohi | Oncorhynchus tshawytscha (Walbaum, 1792) | Chinook, king salmon | Tšavytša |
Aiheesta muualla

Laji.fi: Tyynenmerenlohet (Oncorhynchus)
Species in the genus Oncorhynchus. (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Salmon and steelhead Northwest Power and Conservation Council (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Oncorhynchus (TSN 161974) itis.gov. Viitattu 8.10.2010. (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Oncorhynchus (englanniksi)
Joseph S. Nelson: Fishes of the World, John Wiley & Sons, 2006, ISBN 0-471-25031-7
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133325  Wikispecies: Oncorhynchus  ADW: Oncorhynchus  AFD: Oncorhynchus  BOLD: 4159  CoL: C9C7G  EoL: 46563134  EPPO: 1ONCRG  Fauna Europaea: 304718  Fauna Europaea (new): a221053f-98e2-49a9-a7fa-9a8b064166bc  GBIF: 2351426  iNaturalist: 47522  IRMNG: 1314225  ITIS: 161974  NBN: NHMSYS0000544714  NCBI: 8016  NZOR: 351efcd6-e2cf-4fcc-a199-719a9530f493  Open Tree of Life: 739931  Paleobiology Database: 35518  WoRMS: 126140
Työmiehen lauantai

| ”Työmiehen lauantai” Irwin Goodman |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Irwinismi
 B-puoli: ”Kuin Ferrari”
 Äänitetty : marraskuu 1965
 Julkaistu: 30. marraskuuta 1965
 Formaatti: 7"-single
 Tekijä(t): Irwin Goodman, Emil Retee
 Tyylilaji: folk
 Levy-yhtiö: Finnlevy
Irwin Goodmanin muut singlet
| ”En kerro kuinka jouduin naimisiin” 1965 | ”Työmiehen lauantai” 1965 | ”Kalteritango” 1966 |
Työmiehen lauantai on Irwin Goodmanin vuonna 1965 levyttämä menestyskappale. Kappale on yksi Goodmanin uran tunnetuimmista ja se ilmestyi vuoden 1966 Irwinismi-albumilla. Irwin sävelsi kappaleen, ja sen sanoituksesta vastasi Vexi Salmi nimimerkillä Emil Retee. ”Työmiehen lauantai” oli samalla Goodmanin uran järjestyksessään toinen single. Se ilmestyi 30. marraskuuta 1965 b-puolenaan ”Kuin Ferrari”.
Laulun tekemisen aikoina työviikko Suomessa oli 6-päiväinen. Lauantai oli lyhennetty työpäivä, ja työntekijä pääsi kotiin ajan mittapuulla aikaisin, jo iltapäivällä. Ainoa täysi vapaapäivä oli sunnuntai.
Kappale oli aikoinaan soittokiellossa radiossa, koska se koettiin solvaavan työmiehiä. Laulu soitettiin tuolloin radiossa sensuroituna versiona, jolloin kappaleesta leikattiin T-kirjain pois.
Työmiehen lauantai -single nousi Suomen myydyimpien singlelevyjen listalla kolmanneksi maaliskuussa 1966. Irwinismi oli huhtikuussa 1966 Suomen myydyin albumi.
Työlainsäädäntö

Työlainsäädännön valmistelusta ja kehittämisestä vastaa Suomessa työ- ja elinkeinoministeriö. Tällaisia lakeja ovat mm. työsopimuslaki, työaikalaki, vuosilomalaki, Yhdenvertaisuuslaki, laki yksityisyyden suojasta työelämässä, työehtosopimuslaki, vuorotteluvapaalaki, opintovapaalaki sekä palkkaturvalaki. Myös henkilöstön osallistumisjärjestelmiä eli yhteistoimintaa yrityksissä, hallintoedustusta ja henkilöstörahastoa koskevat lainsäädäntöasiat valmistellaan työ- ja elinkeinoministeriössä.
Työlainsäädäntöä valmistellaan kolmikantaisesti, yhteistyössä työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen kanssa. Työntekijöiden työehtoja määrittelevät työlainsäädännön lisäksi  mm. eri alojen työehtosopimukset. Työlainsäädännön valvonta kuuluu suurelta osin sosiaali- ja terveysministeriön alaisille työsuojeluviranomaisille.
Työ- ja elinkeinoministeriö osallistuu Euroopan unionin työlainsäädännön ja Kansainvälisen työjärjestön sopimusten valmisteluun. Ministeriö tukee ja arvioi tutkimusten avulla mm. työlainsäädännön valmistelua ja seurantaa.
Aiheesta muualla

Työ- ja elinkeinoministeriö – Työlainsäädäntö
Kansainvälinen työjärjestö ILO
Kirjallisuutta

Kimmo Nieminen (toim.): Työpaikan lait ja työsuhdeopas 2018, 16. uud. p., Helsinki : Talentum Media, 2017. ISBN 978-952-14-3280-4.
Bernard Feringa

| Bernard Feringa |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1951 Barger-Compascuum
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Hans Wijnberg
Tutkimusalue:  Molekulaarinen nanoteknologia ja orgaaninen kemia
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (2016)
Aiheesta muualla
www.benferinga.com
Bernard L. Feringa (s. 1951 Barger-Compascuum) on alankomaalainen orgaaninen kemisti. Feringa on tutkinut erityisesti supramolekulaarista kemiaa ja nanotekniikkaa. Hänelle myönnettiin Nobelin kemianpalkinto vuonna 2016 yhdessä Jean-Pierre Sauvagen ja Fraser Stoddartin kanssa molekyylimoottorien synteesistä ja suunnittelusta.
Feringan tutkimuskohteena ovat olleet erityisesti kontrolloidut akselin ympäri pyörivät molekyylit, niin kutsutut nanomoottorit. Ensimmäiset tällaiset molekyylit Feringa ryhmineen syntetisoi vuonna 1999 ja molekyylin pyöriminen perustui aromaattisten ja alifaattisten kaksoissidosten valon ja lämmön aikaansaamiin isomeroitumisiin. Sittemmin Feringa ryhmineen on julkaissut molekyylimoottoreita, jotka toimivat kultapinnalla ja molekyylejä, joiden pyörimisen saa aikaan kemiallinen reaktio. Feringa toimii professorina Groningenin yliopistossa ja hänen tutkimusryhmänsä tutkimuskohteita ovat muun muassa molekulaarinen nanotiede, asymmetrinen katalyysi, biokatalyysi ja biohybridisysteemit.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 2010.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bernard Feringa Wikimedia Commonsissa
| n k Nobelin kemianpalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: van ’t Hoff  1902: H. E. Fischer  1903: Arrhenius  1904: Ramsay  1905: von Bayer  1906: Moissan  1907: Buchner  1908: Rutherford  1909: Ostwald  1910: Wallach  1911: M. Curie  1912: Grignard, Sabatier  1913: Werner  1914: Richards  1915: Willstätter  1918: Haber  1920: Nernst  1921: Soddy  1922: Aston  1923: Pregl  1925: Zsigmondy 
1926–1950:  1926: Svedberg  1927: Wieland  1928: Windaus  1929: Harden, von Euler-Chelpin  1930: H. Fischer  1931: Bosch, Bergius  1932: Langmuir  1934: Urey  1935: F. Joliot-Curie, I. Joliot-Curie  1936: Debye  1937: Haworth, Karrer  1938: Kuhn  1939: Butenandt, Ružička  1943: de Hevesy  1944: Hahn  1945: Virtanen  1946: Sumner, Northrop, Stanley  1947: Robinson  1948: Tiselius  1949: Giauque  1950: Alder, Diels 
1951–1975:  1951: McMillan, Seaborg  1952: Martin, Synge  1953: Staudinger  1954: Pauling  1955: du Vigneaud  1956: Hinshelwood, Semjonov  1957: Todd  1958: Sanger  1959: Heyrovský  1960: Libby  1961: Calvin  1962: Perutz, Kendrew  1963: Ziegler, Natta  1964: Hodgkin  1965: Woodward  1966: Mulliken  1967: Eigen, Norrish, Porter  1968: Onsager  1969: Barton, Hassel  1970: Leloir  1971: Herzberg  1972: Anfinsen, Moore, Stein  1973: E. O. Fischer, Wilkinson  1974: Flory  1975: Cornforth, Prelog 
1976–2000:  1976: Lipscomb  1977: Prigogine  1978: Mitchell  1979: Brown, Wittig  1980: Berg, Gilbert, Sanger  1981: Fukui, Hoffmann  1982: Klug  1983: Taube  1984: Merrifield  1985: Hauptman, Karle  1986: Herschbach, Lee, Polanyi  1987: Cram, Lehn, Pedersen  1988: Deisenhofer, Huber, Michel  1989: Altman, Cech  1990: Corey  1991: Ernst  1992: Marcus  1993: Mullis, Smith  1994: Olah  1995: Crutzen, Molina, Rowland  1996: Curl, Kroto, Smalley  1997: Boyer, Walker, Skou  1998: Kohn, Pople  1999: Zewail  2000: Heeger, MacDiarmid, Shirakawa 
2001–:  2001: Knowles, Noyori, Sharpless  2002: Fenn, Tanaka, Wüthrich  2003: Agre, MacKinnon  2004: Ciechanover, Hershko, Rose  2005: Grubbs, Schrock, Chauvin  2006: Kornberg  2007: Ertl  2008: Shimomura, Chalfie, Tsien  2009: Ramakrishnan, Steitz, Yonath  2010: Heck, Suzuki, Negishi  2011: Shechtman  2012: Lefkowitz, Kobilka  2013: Karplus, Levitt, Warshel  2014: Betzig, Hell, Moerner  2015: Lindahl, Modrich, Sancar  2016: Sauvage, Stoddart, Feringa  2017: Dubochet, Frank, Henderson  2018: Arnold, Smith, Winter  2019: Goodenough, Whittingham, Yoshino  2020: Charpentier, Doudna  2021: List, MacMillan  2022: Bertozzi, Meldal, Sharpless  2023: Bawendi, Brus, Jekimov  2024: Baker, Hassabis, Jumper 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  Google Scholar  Leopoldina  ORCID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Jääpallon naisten maailmancup

Jääpallon naisten maailmancup on kansainvälinen naisten seurajoukkueiden jääpallokilpailu. Sitä hallinnoi Kansainvälinen jääpalloliitto. Naisten maailmancup järjestettiin ensimmäisen kerran 2003, ja se järjestetään vuosittain ennen sarjakauden alkamista Edsbynissä, Ruotsissa.
Voittajat

| Vuosi | Voittaja |
| --- | --- |
2003:  AIK
2004:  AIK
2005:  Sandvikens AIK
2006:  Sandvikens AIK
2007:  Sandvikens AIK
2008:  AIK
2009:  Rekord Irkutsk
2010:  AIK
2011:  AIK
2012:  Rekord Irkutsk
2013:  Kareby IS
2014:  Kareby IS
2015:  Kareby IS
2016:  Rekord Irkutsk
2017:  Kareby IS
2018:  Rekord Irkutsk
2019:  Västerås SK
Suomalaiset joukkueet maailmancupissa

| Vuosi | Joukkue |
| --- | --- |
2009: IFK Helsingfors, Tornion Palloveikot, Veitsiluodon Vastus
2010: IFK Helsingfors
Aiheesta muualla

World Cup Women (viralliset sivut) (Arkistoitu – Internet Archive)
TV1:n Viihdetoimitus

TV1:n Viihdetoimitus oli vuosina 1967–1991 Yle TV1:n itsenäinen ohjelmia tuottava yksikkö.
Suomalaisen television alkuajoista lähtien Yleisradion televisiotoiminta on ohjelmatuotannon osalta jaettu pienempiin ohjelmayksiköihin, joiden tehtävänä on ollut suunnitella, toteuttaa ja tuottaa niitten tehtäväksi annettuja ohjelmatyyppejä. Näitä ohjelmayksiköitä kutsuttiin 1960-luvulta aina 1990-luvun alkuun asti toimituksiksi. Toimituksissa työskenteli mm. toimituspäällikkö, tuottajia, toimittajia, ohjaajia ja kuvaussihteereitä. Aluksi koko Yleisradion televisiotoiminta organisoitiin Suomen Televisioksi. Kun Yleisradio 1964 osti helsinkiläisen Tesvision ja tamperelaisen Tamvision  poistui Suomen Televisio –nimi, ja Yleisradioon syntyi kaksi tv-kanavaa: TV-ohjelma 1 ja TV-ohjelma 2. Kummallakin oli omat toimituksensa.
Suomen Televisioon perustettiin televisiotoiminnan alkuaikoina Teatteri- ja ajanvieteosasto, jonka päällikköinä toimivat Stig Törnroos ja Seppo Jokinen. Osasto tuotti mm. televisiodraamoja ja ajanvieteohjelmia kuten kevyttä musiikkia, juonellisia viihdeohjelmia ja tietokilpailuja. Vuonna 1967 TV-ohjelma 1:n Teatteri- ja ajanvieteosasto jaettiin kahteen toimitukseen, Ajanvietetoimitukseen ja Teatteritoimitukseen. Ajanvietetoimituksen päälliköksi tuli Aarre Elo. Myöhemmin Ajanvietetoimitus sai nimen TV1/Viihdetoimitus. Aarre Elon siirryttyä TV1:n ohjelmapäälliköksi 1970 tuli Viihdetoimituksen johtoon Heikki Seppälä 1970–1987. Vuonna 1987 Seppälä siirtyi Kolmoskanavan ohjelmajohtajaksi. Erkki Pohjanheimo toimi Viihdetoimituksen viimeisenä toimituspäällikkönä 1987–1991. Toimitus lopetettiin 1. kesäkuuta 1991 TV1:n suuren organisaatiouudistuksen yhteydessä kuten kaikki muutkin TV1:n toimitukset ja toimituksia yhdistettiin suurempiin ohjelmayksikköihin. Viihdetoimitus sulautettiin Taideohjelmien linjaan yhdessä teatteri- ja musiikkitoimitusten sekä Mediakomppanian kanssa. Vuonna 1993 syntyi seuraavassa organisaatiomuutoksessa vieläkin suurempi yksikkö, Fiktio-ohjelmien osasto. Seuraavana vuonna 1994 viihde eriytettiin jälleen erilliseksi yksiköksi Viihdeohjelmiksi, jonka nimeksi vuoden 1999 alussa tuli Musiikki- ja viihdeohjelmat, ja vuoden 2001 kesällä se yhdistettiin TV2:n viihdeohjelmien kanssa YLE Viihdeohjelmat (1.3.2005 eteenpäin YLE Viihde) -nimiseksi osaamiskeskukseksi Yle TV2:n alaisuuteen.
TV1:n Viihdetoimitus (Ajanvietetoimitus) tuotti monia legendaarisia viihdeohjelmia kuten Lumilinna, Jatkoaika, Ällitälli, Hukkaputki ja Velipuolikuu sekä Euroviisut.
TV1:n Viihdetoimituksen vakituisia tuottajia, toimittajia ja ohjaajia

Liisa Akimoff
Aarre Elo
Riitta Degerholm (1925-2008)
Heikki Harma
Helena Ihala
Pentti Järvinen
Heikki Kahila
Juha Kandolin
Elina Kivihalme
Helena Kokko
Erkki Kupari
Matti Kuusla (1933-2018)
Kari Kyrönseppä
Kauko Käyhkö (1916-1983)
Heidi Köngäs
Anja-Maija Leppänen
Taru Mäkelä
Vesa Nuotio
Tapio Piirainen
Erkki Pohjanheimo
Mirja Pyykkö
Pertti Reponen (1941-1998)
Heikki Seppälä
Seppo Seppälä
Uolevi Taskinen
Taavi Vartia
Erkki Vihtonen
Jukka Virtanen (1933-2019)
Aarno Walli (1920-2007)
TV1:n Viihdetoimituksen vakituisia kapellimestareita

Ossi Runne (kapellimestarina 1966–1.4.1990)
Olli Ahvenlahti (kapellimestarina 2.4.1990–2002)
Ahvenlahti ei ollut ainoastaan viihdetoimituksen, vaan koko TV1:n kapellimestari.
Aiheesta muualla

Yleisradio
Otto Tynkkynen

Otto Tynkkynen (14. toukokuuta 1891 Kerimäki – 29. syyskuuta 1956) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä vääpelinä.
Perhetausta

Tynkkysen vanhemmat olivat maanviljelijä Paavo Tynkkynen ja Anna Helena Ukkonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1934 Elvi Linnea Intin kanssa.
Opinnot

Tynkkynen kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1926. Hän suoritti reserviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 ja suojeluskuntaupseeritutkinnon vuonna 1923 sekä taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1925 ja 1927. Komppanianpäällikkökurssin ensimmäisen jakson hän kävi vuonna 1933 ja suoritti Ilmatorjuntaupseerikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1941.
Jääkärikausi

Tynkkynen työskenteli kelloseppänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 28. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Tynkkynen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan vääpeliksi ensin 4. jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 24. maaliskuuta 1918 alkaen 11. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Tynkkynen toimi sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Pohjolan jääkäripataljoona. Armeijasta hän erosi 28. helmikuuta 1919 ja siirtyi varastonhoitajaksi Hyppösen kenkätehtaalle vuosiksi 1919–1921. Varastonhoitajan työnsä lisäksi hän toimi samalla komppanianpäällikkönä Tampereen suojeluskunnassa. Lopulta hän astui 1. syyskuuta 1921 alkaen suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet nimitettiin Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin IV alueen päälliköksi. Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin III alueen päälliköksi hänet nimitettiin 1. maaliskuuta 1922 ja VI alueen päälliköksi 1. helmikuuta 1933. Tynkkynen erosi suojeluskunnista 29. lokakuuta 1937 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä Punkaharjulla.
Talvi- ja jatkosota

Tynkkynen osallistui talvisotaan Kerimäen suojeluskunta-alueen päällikkönä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Ilmavalvonta-aluekeskus 136:een, josta hänet siirrettiin Savonlinnan suojeluskuntapiirin Ilmasuojelutäydennyspataljoonan komentajaksi. Myöhemmin hänet siirrettiin Parikkalan Ilmasuojelualueen päälliköksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin Itä-Savon sotilasläänin esikuntaan ilmasuojelutoimiston päälliköksi. Vuonna 1942 hänet siirrettiin toimistoupseeriksi Savonlinnan suojeluskuntapiirin esikuntaan. Sotien jälkeen Tynkkynen pidätettiin epäiltynä syylliseksi niin sanotussa asekätkentäjutussa. Eläkepäivinään hän toimi Punkaharjun Säästöpankin isännistössä vuosina 1945–1956 ja Kesälahden Meijerin hallituksen jäsenenä vuosina 1946–1956. Hänet haudattiin Punkaharjulle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 10. elokuuta 1921  Reservin vänrikki 12. elokuuta 1926  Reservin luutnantti 6. joulukuuta 1926  Reservin kapteeni 6. joulukuuta 1937 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suojeluskuntain ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Tutkan historia

Tutkan historia ja kehitys alkoivat, kun radiotekniikka sai alkunsa. Tutkan kehitys sai vauhtia toista maailmansotaa edeltäneestä varustelukilvasta, ja juuri asevarusteluun tutkan kehitys onkin ollut yhteydessä. Sittemmin tutkan käyttö on laajentunut muun muassa siviili-ilmailuun, kauppamerenkulkuun, autojen nopeusmittauksiin ja sateiden liikkeen seurantaan.
Radiotekniikan alku

Skotlantilainen James Clerk Maxwell kuvasi sähkömagnetismin perusteet vuonna 1864 tekemässään julkaisussa. Hän ehdotti sähkömagneettisen säteilyn käyttäytyvän aaltomaisesti sekä aavisteli laskelmiensa perusteella sähkömagneettisten aaltojen etenevän valonnopeudella.
Saksalainen Heinrich Hertz todisti, että sähkömagneettinen säteily heijastuu metalliesineistä. Tämän lisäksi hän osoitti, että sähkömagneettiset signaalit voivat matkustaa ilman halki. Vuonna 1888 hän todisti sähkömagneettisen säteilyn olemassaolon rakentamalla kojeen, jonka avulla voitiin tuottaa radioaaltoja.
Ensimmäinen tutka

Ensimmäisen varsinaisen tutkan rakensi saksalainen Christian Hülsmeyer, joka kehitti telemobiloskoopiksi kutsutun laitteen 1900-luvun alussa. (Patentti myönnettiin vuonna 1904.) Laite oli tarkoitettu käytettäväksi laivoissa. Se lähetti signaalin, josta saatiin kaiku, jos laivan törmäyskurssilla oli este. Jos vastaanotin sai kaiun, se soitti hälytyskelloa. Laitteen kantama oli muutama kilometri. Hülsmeyerin kehittämä tutka perustui kipinävälin tuottamaan laajakaistaiseen radiopulssiin, josta antennin muodostama resonanssipiiri päästi läpi vain halutun kaistan spektristä. Telemobiloskooppi ei kuitenkaan vakuuttanut laivanvarustajia edes onnistuneen demonstraation jälkeen, ilmeisesti koska vastakeksityn radiolennättimen uskottiin takaavan laivaliikenteen turvallisuuden. Hülsmeyer yritti turhaan markkinoida keksintöään myös monille muille tahoille ja katkeroitui lopulta niin, ettei tehnyt tutkan hyväksi enää koskaan mitään.
Kehitys kiihtyy sodan lähestyessä

Yhdysvalloissa kokeiltiin 1920- ja 1930-luvuilla CW-tyyppisiä tutkia (continuous wave, jatkuva aalto). Näiden tutkien avulla pystyttiin ilmaisemaan esimerkiksi veneen tai lentokoneen läsnäolo. 1930-luvulla Naval Research Laboratory alkoi suorittaa kokeita pulssitutkilla, joilla saatiin selville myös kohteen etäisyys. Aluksi näitä tutkia käytettiin vain ionosfäärin korkeuden mittaamiseen. Pulssitutkan kehitystä hankaloitti vastaanottoelektroniikan yksinkertaisuus. Kun elektroniikka kehittyi ja pulssit saatiin vastaanotettua luotettavasti, voitiin pulssitutkaa alkaa käyttää maanpinnalla olevien kohteiden havaitsemiseen. Vuoden 1936 loppuun mennessä NRL:ssä oli kehitetty pulssitutka, jonka kantama oli noin 40 km.
Saksassa Dr. Hans E. Hollmann, Hans-Karl von Willisen ja Günther Erbslöh perustivat yhtiön nimeltä GEMA. Hollmannin johdolla he rakensivat ensimmäisen tutkan 1934 50 cm:n aallonpituudelle. Vuonna 1935 he saivat valmiiksi täysin toimivan ilmavalvonta- ja maalinosoitustutkan, jolle tuli nimeksi Freya, sekä sen laivaan asennettavan version nimeltä Seetakt. Vuonna 1936 he saivat kehitetyksi myös Freyalle parin, ilmatorjunnan tulenjohtotutkan, jolle tuli nimeksi Würzburg, sekä yöhävittäjien ohjaustutkan, Würzburg-Riese. Niitä käytettiin koko toisen maailmansodan ajan hyvin menestyksekkäästi, ja Freya-tutka-asemia tuotettiin yli 6000 kappaletta. Samoja tutkia ostettiin Saksasta myös Suomeen vuonna 1943. Suomessa niistä käytettiin nimiä Raija (Freya), Riitta (Würzburg-Riese) ja Irja (Würzburg-Dora). Niillä oli suuri merkitys Helsingin suurpommituksien torjunnassa vuonna 1944. Noihin aikoihin laitteiden suomenkieliseksi nimeksi otettiin sana tutka. Sen lähtösana on vanha suomalainen työkalun nimitys tutkain.
Ranskassa Nancyn yliopiston professori Camille Gutton teki tutkimuksia UHF-alueen radiotekniikalla vuonna 1927. Tutkimuslaitoksessa nimeltä Laboratori National Radioeletricitie (LNR) teki tutkimusrtyötä Pierre David. Pariisissa toimi myös alan yritys Sosiété Fancaise Radioéletrique (SFR), jota johti Emil Cirardeau ja tutkimusjohtajana oli Maurice Ponte. Pariisin yliopistossa radiotekniikan tutkimustyötä teki professori René Mesny jo 1920 luvulla. Näiden tutkimusten perustella syntyi kesällä 1934 tutkatekniikkaan perustuva elektroninen sulku, barrage électromagnéticue, Ranskan ja Saksan rajalle. Ponte patentoi myös laitteen jäävuorien havaitsemiseksi. Siitä oli kaksi versiota, 16 cm:n triodilähettimellä ja 80 cm:n magnetronilähettimellä toimivat. 16 cm:n jäävuoritutka sijoitettiin matkustajalaiva S/S Normandiehen vuonna 1935. Tämä oli ensimmäinen siviilikäytössä ollut merenkulkututka aikana, jolloin tutka oli mitä suurin sotilaallinen salaisuus. Robert Warneck, Gutton ja Ponte suunnittelivat sodan jo alettua vuoden 1940 aikana uusia magnetroneja, jotka eivät kuitenkaan vielä olleet ontelomagnetroneja, ja Saksan armeijan lähestyessä Pariisia, Ponte pakeni Englantiin mukanaan useita magnetroneja. Tiedot liitettiin Boot-Randall magnetronin tietoihin ja voidaan katsoa, että edistysaskel oli merkittävä.
S/S Normandie ajoi ensimmäisen matkansa tutkalla varustettuna.