stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
British School at Athens
Tilat

Koulun päärakennus sijaitsee Ateenassa Kolonákin kaupunginosassa Lykavittós-kukkulan juurella. Aivan sen vieressä toimii myös American School of Classical Studies at Athens. Koulun kirjastossa on yli 70 000 nidettä sekä tiedejulkaisuja antiikintutkimuksen alalta ja muilta aloilta. Koululla on oma arkeologinen laboratorio, Fitch Laboratory, sekä arkisto ja museo.
Koululla on vakituiset kaivaustalot eli kentällä sijaitsevat tutkimustilat Knossoksessa sekä Palaíkastron Rousolákoksessa.
Tutkimusprojekteja ja kaivauksia

Koulun tutkimus- ja kaivausprojekteihin kuuluvat muun muassa:
Ássiros, Makedonia
Atsipádes, Kreeta
Eleutherna, Kreeta
Chíos
Díktin luola, Kreeta
Fylakopí, Mílos
Karfí, Kreeta
Kéa
Kéros
Knossos, Kreeta
Kythera
Lefkantí, Euboia
Méthana, Argolis
Megalopolis, Arkadia
Mykene, Argolis
Mýrtos Pýrgos, Kreeta
Néa Nikomídeia, Makedonia
Rousolákos, Palaíkastro, Kreeta
Perachóran Heraion
Petsofás, Kreeta
Praisos, Kreeta
Sitagroí, Makedonia
Sparta, Lakonia
Kirjallisuutta

Calligas, Eleni & Whitley, James: On Site: British Archaeologists in Greece.  Athens:  Motibo, 2005.
Gill, D. W. J.: Sifting the Soil of Greece: The Early Years of the British School at Athens (1886-1919).  London:  Institute of Classical Studies, University of London, 2011.
Waterhouse, Helen: The British School at Athens: the First Hundred Years.  London:  British School at Athens, 1986.
Waterhouse, Helen et al.: Ανασκαφές: A Celebration of the British School at Athens 1886–1986.  London:  Camberwell Press, n.d., 1988.
Aiheesta muualla

The British School at Athens (englanniksi)
Knossos, koulun kaivauskohde 1900-luvun alusta.
Perachóran Heraion, koulun kaivauskohde 1930-luvulla.
Victor L. Berger

Victor L. Berger
Victor Louis Berger (28. helmikuuta 1860 Nieder-Rehbach, Itävalta – 7. elokuuta 1929 Milwaukee, Wisconsin, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen sosialistinen poliitikko. Hän oli ensimmäinen sosialisti, joka valittiin Yhdysvaltain kongressiin.
Itävallassa syntynyt Berger muutti siirtolaisena Yhdysvaltoihin vuonna 1878. Hän työskenteli koulunopettajana Milwaukeessa ja vuodesta 1892 perustamansa Vorwärts-nimisen saksankielisen lehden toimittajana. Hän toimitti myös Social Democratic Herald (myöhemmin Milwaukee Leader) -nimistä vasemmistolaista lehteä. Berger perusti yhdessä Eugene V. Debsin kanssa Yhdysvaltain sosiaalidemokraattisen puolueen, josta vuonna 1901 tuli sosialistinen puolue, Socialist Party of America. Berger valittiin 1910 puolueensa edustajana Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen, jolloin hänestä tuli ensimmäinen sosialisti kongressissa. Hän toimi edustajana yhden kauden.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Berger vastusti Yhdysvaltain osallistumista sotaan, ja hänet tuomittiin puheidensa vuoksi Espionage Actin nojalla 20 vuoden vankeuteen. Kun hänet valittiin vankilasta käsin vuoden 1918 vaaleissa toisen kerran edustajainhuoneeseen, edustajainhuone peruutti hänen paikkansa äänestyksen jälkeen. Vuonna 1919 järjestyssä täytevaalissa hän tuli uudelleen valituksi, mutta tälläkin kertaa hänen paikkansa peruttiin. Korkein oikeus kumosi Bergerin maanpetostuomion vuonna 1921, ja seuraavana vuonna hänet valittiin jälleen edustajainhuoneeseen, jossa hän sai nyt istua vuoteen 1929. Vuodesta 1927 kuolemaansa asti Berger toimi sosialistipuolueen toimeenpanevan komitean puheenjohtajana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Victor L. Berger Wikimedia Commonsissa
Brad Bird

| Brad Bird |
| --- | --- |
 Brad Bird vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. syyskuuta 1957 (ikä 67) Kalispell, Montana, Yhdysvallat
Ammatti:  animaattori elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Elizabeth Canney
Lapset:  Michael Bird Nicholas Bird
Phillip Bradley ”Brad” Bird (s. 24. syyskuuta 1957 Kalispell, Montana) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu animaatio-ohjaaja, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan erityisesti Pixarin tuottamien elokuvien Ihmeperhe ja Rottatouille ohjaajana.
Elämäkerta

Bird syntyi Montanan Kalispellissa syksyllä 1957 ja vietti lapsuutensa Portlandissa, Oregonissa. 11-vuotiaana hän oli kiertueella Walt Disney Studiolla ja ilmoitti sen jälkeen haluavansa jonain päivänä liittyä animointiryhmään. Noin kaksi vuotta myöhemmin hän loi oman 15-minuuttisen lyhytanimaationsa, joka vakuutti piirrosyhtiön. 14-vuotias Bird opiskeli animointia tunnetun animaattorin Milt Kahlin johdolla. Valmistuttuaan Corvallisin high schoolista vuonna 1975 hän piti opinnoissaan kolmen vuoden tauon. Saatuaan Disneyltä stipendin Kalifornian taideinstituuttiin hän tapasi siellä tulevan animaattorin ja Pixar-yhtiön perustajan John Lasseterin.
Elämäkerta > Ura

Valmistuttuaan Kalifornian taideinstituutista hän pääsi heti töihin Disney-yhtiöön, mutta hän lähti pian yhtiöstä elokuvan Topi ja Tessu (1981) valmistuttua. Bird siirtyi työskentelemään televisioanimaatioiden parissa käsikirjoittajana, ohjaajana ja tuottajana. Hän muun muassa liittyi Klasky Csupo -yhtiöön vuonna 1989 ja kehitti siellä Simpsoneista puolen tunnin kestoisen piirretyn. Vuonna 1990 hän ohjasi jakson "Komedian kuningas" (Krusty Gets Busted) ja työskenteli sarjassa ensi sijassa johtavana konsulttina vuoteen 1997 asti. Simpsoneiden ohella Bird työskenteli muun muassa Kukkulan Kuningas ja The Critic -televisiosarjojen parissa.
Televisiosarjojen jälkeen hän palasi elokuva-alalle ja ohjasi vuonna 1999 ensi-iltansa saaneen Warner Bros. Animationin tuottaman animaatioelokuvan Rautajätin. Vaikka elokuva ei menestynyt teattereissa, se vakuutti hänen vanhan ystävänsä John Lasseterin, ja tämä palkkasi Birdin yhtiöönsä. Muutamaa vuotta myöhemmin hänen käsikirjoittamansa ja ohjaamansa elokuva Ihmeperhe sai ensi-iltansa vuonna 2004. Elokuva sai seuraavana vuonna Parhaan animaatioelokuvan Oscar-palkinnon ja Annie-palkinnon. Bird palkittiin myös ääninäyttelemisestä Anniella. Samana vuonna Pixar pyysi Birdiä Rottatouille-elokuvan ohjaajaksi Jan Pinkavan tilalle, ja tieto julkistettiin maaliskuussa 2006. Elokuva sai ensi-iltansa vuotta myöhemmin, ja se oli Ihmeperheen lailla arvostelu- ja yleisömenestys. Vuonna 2008 elokuva palkittiin muun muassa Oscarilla parhaana animaatioelokuvana.
Filmografia > Elokuvat

Eläinten olympialaiset (1980)
Topi ja Tessu (1981)
The Plague Dogs (1982)
8. kadun ihme (1987)
Rautajätti (1999)
Ihmeperhe (2004)
Rottatouille (2007)
Mission: Impossible – Ghost Protocol (2011)
1906 (2012)
Tomorrowland (2015)
Ihmeperhe 2 (2018)
Filmografia > Televisiosarjat

Hämmästyttävät tarinat (1985–1987)
Simpsonit (1989–1997)
Family Dog (1993)
The Critic (1994–1995)
Kukkulan kuningas (1997)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brad Bird Wikimedia Commonsissa
Brad Bird Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Brad Bird Elonetissä.
Christina Nilsson

Christina Nilsson
Boeing 737, jonka pyrstöön Nilssonin kuva on maalattu.
Christina Nilsson (20. elokuuta 1843 – 20. marraskuuta 1921) oli ruotsalainen sopraano.
Nilsson piti vuonna 1860 konsertteja Tukholmassa ja Uppsalassa. Opiskeltuaan neljän vuoden ajan Pariisissa hän piti vuonna 1864 oopperadebyyttinsä Théâtre Lyriquessa esittämällä Violettan roolin Giuseppe Verdin teoksessa La Traviata. Hän sai jo pian tärkeitä esiintymisiä New Yorkissa, Lontoossa, Wienissä ja Pietarissa. Hän esiintyi Charles Gounod’n oopperassa Faust Metropolitan-oopperan avajaiskonsertissa 22. lokakuuta 1883.
Nilssonin puoliso, ranskalainen pankkiiri Auguste Rouzaud, kuoli vuonna 1882. Hän meni vuonna 1887 uusiin naimisiin Angel Ramon Maria Vallejo y Miranda, Casa Mirandan kreivin kanssa. Hän kuoli Tukholmassa vuonna 1921.
Nilssonin ja Gaston Leroux’n romaanin Oopperan kummitus naispäähenkilö Christine Daaén välillä on useita samankaltaisuuksia. Usein Nilssonia pidetään hänen esikuvanaan. Virallisia todisteita tästä ei kuitenkaan ole.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Nilssonin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Christina Nilsson Wikimedia Commonsissa
Victor Lafay

| Victor Lafay |
| --- | --- |
 Victor Lafay Tour de l'Ain -kilpailussa 2021.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. tammikuuta 1996 (ikä 28)
Kansalaisuus:   Ranska
Pyöräilijä
Pituus:  177 cm
Paino:  65 kg
Joukkue:  Decathlon AG2R La Mondiale Team
Laji:  maantiepyöräily
Rooli:  ajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2015–2016 2017–2018:  Chambéry CF Bourg-en-Bresse Ain
Ammattilaisjoukkue(et)
2017 2018–2023 2024–:  Cofidis (harjoittelija) Cofidis Decathlon AG2R La Mondiale Team
Suurimmat voitot
 Ranskan ympäriajo, etappi Italian ympäriajo, etappi 
 Tiedot päivitetty: 2. tammikuuta 2024 
Victor Lafay (s. 17. tammikuuta 1996 Lyon) on ranskalainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti ammattilaisuransa Cofidis-tallissa harjoittelijana vuonna 2017 ja edusti samaa joukkuetta kauteen 2023 saakka. Vuodesta 2024 lähtien hän ajaa Decathlon AG2R La Mondiale Teamissa.
Lafay voitti Guardia Sanframondin päättyneen kahdeksannen etapin Italian ympäriajossa 2021 36 sekunnin erolla Francesco Gavazziin. Hän voitti San Sebastiániin päättyneen toisen etapin Ranskan ympäriajossa 2023 karattuaan kärkiryhmästä kilometri ennen maalia ja onnistuttuaan pitämään johtonsa maaliin saakka.
Saavutuksia

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives
Victor 9000

| Victor 9000 |
| --- | --- |
Valmistaja:  Sirius Systems Technology
Tyyppi:  mikrotietokone
Julkaistu:  1982
Mukana toimitettu käyttöjärjestelmä:  MS-DOS, CP/M-86
Suoritin:  Intel 8088
Victor 9000 / Sirius 1 on Chuck Peddlen suunnittelema mikrotietokone. Tietokone esiteltiin COMDEX-messuilla vuonna 1981 ja ensimmäinen toimitus oli keväällä 1982. Tietokonetta myytiin Euroopassa nimellä Sirius 1 eri kotelolla.
Tekniset tiedot

Laitteessa on Intel 8088 -suoritin. RAM-muistin määrä on laajennettavista 128 kilotavusta 896 kilotavuun.
Laitteessa on 12 tuuman yksivärinäyttö ja kaksi 5,25 tuuman levykeasemaa.
Laitteeseen oli saatavilla MS-DOS ja CP/M 86.
Aiheesta muualla

Dokumentaatiota BitSavers.org-palvelussa (englanniksi)
Victor 9000 Technical Reference Manual (PDF) (englanniksi)
Christina Dineson

Christina Dineson (s. 1992) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän edusti Ruotsin toisella sarjatasolla Elitettanissa Assi IF:ää kausina 2017–2018. Kaudella 2021 hän pelasi Suomen Kansallisessa liigassa Åland Unitedin joukkueessa 18 ottelua.
Christina Cock

Christina Clay Cock (25. joulukuuta 1887 – 22. toukokuuta 2002) on tiettävästi kaikkien aikojen pitkäikäisin australialainen. Hän oli kuollessaan 114 vuotta ja 148 päivää vanha.
Cock syntyi Victoriassa ja meni vuonna 1913 naimisiin Wilbert Cockin kanssa. Avioliitto kesti yli 70 vuotta ja päättyi vasta miehen kuolemaan 96-vuotiaana. Parilla oli kolme lasta. Cock itse oli yksi vanhempiensa 11 lapsesta.
Christina Cockista tuli iäkkäin elossa oleva australialainen 110-vuotiaan Ada Cleggettin kuoltua 8. joulukuuta 1995. Cock oli tällöin 107-vuotias. Hän rikkoi Australian kaikkien aikojen pitkäikäisyysennätyksen marraskuussa 2000.
Cock oli ennen kuolemaansa 114-vuotiaana maailman toiseksi tai kolmanneksi vanhin elossa oleva ihminen. Hän on kuitenkin yhä Australian vanhimmaksi elänyt, eikä yksikään muu australialainen ole vielä onnistunut saavuttamaan 114 eikä tiettävästi edes 113 vuoden ikää.
Tyttären mukaan Cockin kuolema oli rauhallinen. Viimeisenä elinpäivänään hänellä oli ollut infektio keuhkoissaan, ja hän kuoli nukkuessaan sydämen pysähdyttyä.
Chorale Roanne Basket

| Chorale Roanne Basket |
| --- | --- |

Liiga:  LNB Pro B
Perustettu:  1937
Areena:  Halle André-Vacheresse
Kotipaikka:  Roanne, Ranska
Mestaruudet:  2 × Ranskan mestaruus
Kotisivu:  chorale-roanne.com
Chorale Roanne Basket on ranskalainen koripalloseura Roannen kaupungista.
Seura voitti Ranskan mestaruuden vuosina 1959 ja 2007. 2000-luvulla se on esiintynyt myös kansainvälisissä seurakilpailuissa. Kaudella 2016–2017 seura tavoitteli nousua takaisin pääsarjaan ja palkkasi muun muassa suomalaiset maajoukkuepelaajat Antti Kanervon ja Matti Nuutisen.
Seurassa pelanneita

Marc-Antoine Pellin
André Vacheresse
Guerschon Yabusele
Aiheesta muualla

Joukkue eurobasket.com-sivustolla (englanniksi)
Seuran verkkosivut (ranskaksi)
Carlo Cudicini

Carlo Cudicini
Carlo Cudicini (s. 6. syyskuuta 1973 Milano, Italia) on italialainen jalkapallomaalivahti. Cudicini on 183 senttimetriä pitkä.
Cudicini aloitti ammattilaisuransa kaudella 1991–1992 AC Milanin joukkueessa. Hän ei kuitenkaan koskaan saanut peliaikaa milanolaisjätin riveissä, ja kävi muun muassa lainalla Comossa. Kaudeksi 1995–1996 Cudicini siirtyi AC Pratoon, josta seuraavaksi kaudeksi takaisin huippuseuraan, tällä kertaa roomalaiseen SS Lazioon. Laziossa hänelle ei kuitenkaan tarjottu vastuuta, ja vuosina 1997–1999 Cudicini pelasi Castel di Sangrossa.
Vuonna 1999 hän siirtyi Englantiin valioliigaseura Chelseaan. Cudicini pelasi kymmenkautisen Chelsea-uransa aikana vuoteen 2004 asti joukkueen ykkösmaalivahtina, kunnes tšekkiläisen Petr Čechin saavuttua seuraan Cudicini sai tyytyä kakkosmaalivahdin rooliin.
26. tammikuuta 2009 toinen lontoolainen seura Tottenham Hotspur hankki Cudicinin ilmaiseksi Chelseasta. Chelsea salli pitkäaikaisen pelaajansa siirtyä ilmaiseksi, sillä hänen Chelsea-sopimuksensa olisi loppunut kesällä 2009.
Italian nuorten maajoukkueissakin pelannut Cudicini on kolmannen polven jalkapalloilija. Hänen isänsä Fabio Cudicini pelasi maalivahtina muun muassa AC Milanissa ja AS Romassa ja hänen isoisänsä Guglielmo Cudicini pelasi puolustajana Serie A:ssa Triestinan joukkueessa.
Valkoisten voitonparaati

Paraati kääntymässä Heikinkadulta Pohjoisesplanadille.
Valkoisten voitonparaati oli 16. toukokuuta 1918 Helsingissä järjestetty Suomen sisällissodan valkoisen armeijan voittoa juhlistanut sotilasparaati, johon ylipäällikkö C. G. E. Mannerheimin johdolla osallistui 12 000 miestä. Sotilasparaatin ohella kyseessä oli Mannerheimin järjestämä poliittinen näytös, jonka tarkoituksena oli vahvistaa hänen asemaansa maassa olleisiin saksalaisjoukkoihin nähden ja osoittaa yleisölle, että Suomella oli myös oma armeija. Helsingin vallanneiden saksalaisten oma voitonparaati oli järjestetty 14. huhtikuuta kenraalimajuri Rüdiger von der Goltzin johdolla. Valkoisten voitonparaatilla oli suuri merkitys Mannerheimin myöhemmälle uralle, sillä sen johdosta hän tuli valtakunnallisesti tunnetuksi ja paraatin kärjessä ratsastaminen oli osaltaan synnyttämässä tulevaa Mannerheim-kulttia.
Taustaa

Saksan Itämeren-divisioona piti vallattua Helsinkiä hallussaan 13. huhtikuuta – 4. toukokuuta, jolloin senaatti palasi Vaasasta. Saksalaisiin kielteisesti suhtautunut Mannerheim halusi järjestää oman voitonparaatin muodostaakseen vastavoiman saksalaisten kasvaneelle vaikutusvallalle ja osoittaakseen kaupunkilaisille, että sodan oli ratkaissut hänen johtamansa ”talonpoikaisarmeija”. Tämän korostamiseksi joukko-osastoja oli mukana eri puolilta maata mahdollisimman monelta rintamalohkolta. Paraatilla oli myös strateginen tarkoitus, sillä sen piti pohjustaa Mannerheimin kaavailemaa hyökkäystä Pietariin. Toisaalta hän pelkäsi myös Neuvosto-Venäjän hyökkäystä Karjalan kannaksella.
Paraatin ansiosta suurin osa Länsiarmeijasta saatiin keskitettyä Helsinkiin, josta se oli tarvittaessa helppo siirtää rautateitse itärajalle. Itäarmeijasta paraatiin osallistui vain jotakin yksittäisiä pataljoonia tai komppanioita. Saksalaisia Mannerheim ei halunnut mukaan, vaan heidän sijastaan annettiin näkyvä rooli vapaaehtoisista koostuneelle Ruotsalaiselle prikaatille. Kenraali von der Goltz esikuntineen kutsuttiin kuitenkin vastaanottamaan paraatia. Tapahtumasta muodostui tarkkaan suunniteltu propagandanäytelmä, joka kenraali Erik Heinrichsin luonnehdinnan mukaan ei ollut pelkkä sotilasparaati, vaan myös mielenosoitus.
Paraatista uutisoitiin ensimmäistä kertaa 12. toukokuuta, jolloin Helsingin Sanomat kertoi, että seuraavana torstaina noin 15 000 valkoisen armeijan sotilasta marssii kenraali Mannerheimin kaupungissa. Kaksi päivää myöhemmin pidetyssä Helsingin kaupunginvaltuuston kokouksessa myönnettiin 75 000 markkaa paraatiin osallistuvien joukkojen muonitukseen, ja samalla pyydettiin kaupunkilaisilta apua heidän majoittamiseensa. Valkoisten päämajasta lähetettiin paraatia järjestelemään eversti Aarne Sihvo. Edeltävänä iltana Helsingissä pidettiin useita juhlatilaisuuksia, muun muassa Kansallisteatterissa järjestettiin Porin Rykmentin upseeristolle tarkoitettu juhla.
Ei ole tarkkaan tiedossa, miksi Mannerheim valitsi paraatin ajankohdaksi juuri 16. toukokuuta. Hän oli julistanut sodan päättyneeksi edellisenä päivänä, jolloin valkoiset ottivat haltuunsa venäläisten luovuttaman Inon linnoituksen. Taistelut olivat kuitenkin päättyneet jo 5. toukokuuta, kun viimeiset punaiset antautuivat Ahvenkoskella. Eduskunta puolestaan piti ensimmäisen sodanjälkeisen istuntonsa niin ikään paraatia edeltäneenä päivänä. Ajankohtaan saattoi vaikuttaa se, että Suomen suuriruhtinaskunnan armeijan upseereista muodostettu sotilaskomitea oli 16. toukokuuta 1917 Tukholmassa pidetyssä kokouksessa hyväksynyt suunnitelman Suomen oman armeijan perustamisesta.
Valkoiset järjestivät voitonparaateja myös muissa sodan aikana valtaamissaan kaupungeissa. Suuria paraateja pidettiin muun muassa Vaasassa ja Viipurissa, joissa molemmissa Mannerheim oli mukana.
Joukot

Paraatijoukkoihin määrättiin alun perin kuusi Länsiarmeijan jalkaväkirykmenttiä sekä Itäarmeijan rykmenteistä pataljoonan tai komppanian vahvuisia osastoja, mutta loppuvaiheessa kokoonpanoihin tehtiin joitakin muutoksia. Mukana olivat myös Uudenmaan rakuunarykmentti, Ruotsalainen prikaati sekä viisi Länsiarmeijan tykistöjaosta. Musiikista vastasi viisi erillistä soittokuntaa sekä joukko-osastojen omia soittokuntia, joissa oli yhteensä yli 400 soittajaa.
Sekalaisia varusteita käyttänyt armeija oli pyritty vaatettamaan rykmenteittäin yhdenmukaisesti. Mannerheimin suurimpaan saavutukseen Tampereen valtaukseen osallistuneet joukot kantoivat päähineen vasemmalle puolelle kiinnitettyä kuusenhavua, jota he olivat pitäneet tunnuksenaan myös Tampereella.
Sotaväen lippujuhlapäivä

Paraatipäivästä 16. toukokuuta tuli vuosittainen Sotaväen lippujuhlapäivä, jonka päätapahtumat järjestettiin Helsingissä. Erityisesti varuskuntapaikkakunnilla siitä muodostui itsenäisyyspäivääkin merkittävämpi juhla. Talvisodan jälkeen keväällä 1940 puolustusvoimien ylipäällikkö Mannerheim antoi päiväkäskyn, jonka mukaan juhlallisuuksia ei enää pidetä. Tällä pyrittiin korostamaan kansallista yhtenäisyyttä, sillä lippujuhlapäivä oli nimenomaisesti valkoisen Suomen juhla. Sen sijaan toukokuun kolmantena sunnuntaina ryhdyttiin viettämään kaatuneiden muistopäivää. Paraatipäivä säilyi kuitenkin liputuspäivänä vuoteen 1942 saakka, jolloin hallitus määräsi Mannerheimin syntymäpäivän 4. kesäkuuta lippujuhlapäivän korvanneeksi Puolustusvoimain lippujuhlan päiväksi.
Kulttuuri

Ab Maxim Oy tuotti paraatista Sven E. Svenssonin ohjaaman lyhytdokumentin Suomen kansallinen sotajoukko, joka on ensimmäisiä itsenäisen Suomen aikana kuvattuja dokumenttielokuvia. 15 minuutin pituisen elokuvan ensi-ilta oli Vaasassa 30. toukokuuta 1918. Kansallinen audiovisuaalinen instituutti restauroi elokuvan vuonna 2018 ja julkaisi sen Vimeo- ja YouTube-palveluissa. Vuonna 1958 Väinän Filmi teki yhdeksän minuutin pituisen ääniversion nimellä Suuri paraati, jossa käytettiin Svenssonin kuvaamaa materiaalia, mutta eri ottoja kuin vuoden 1918 elokuvassa.
Kirjallisuudessa voitonparaatia kuvataan muun muassa Jarl Hemmerin vuonna 1931 ilmestyneen Mies ja hänen omatuntonsa -romaanin kuuluisassa kohtauksessa, jossa päähenkilö pappi Samuel Bro ihailee hurmioituneena paraatia johtanutta Mannerheimia. Hemmerin kuvaus herätti huomiota jopa kirjan arvostelleissa saksalaisissa lehdissä.
Kirjallisuutta

Kivijärvi, Erkki: Suomen vapaussota 1918. Ensimmäinen osa. Tapahtumat Helsingissä. Kustannusosakeyhtiö Ahjo, 1919.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkoisten voitonparaati Wikimedia Commonsissa
Hevosvetoista tykistöä.
Pormestari Johannes von Haartman tervehtii ratsailla olevia kenraali Mannerheimia ja kenraalimajuri Gösta Theslöfiä Hankkijan talon edessä.
Mannerheim kättelee Senaatintorilla von der Goltzia, keskellä Svinhufvud.
Varjo (yritys)

| Varjo |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Toimiala:  elektroniikkateollisuus
Tuotteet:  virtuaalitodellisuuslasit
Kotisivu:  www.varjo.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Varjo Technologies oy on suomalainen informaatiotekniikan yhtiö,  joka erikoistuu virtuaalisen-, lisätyn- ja tehostetun todellisuuden laitteiden valmistukseen. Yhtiön perustivat vuonna 2016 Nokian ja Microsoftin entiset johtohenkilöt.selvennä   Varjo on ilmoittanut pyrkivänsä kehittämään korkearesoluutioisia laitteita, jotka heidän mukaansa tarjoavat ihmissilmään verrattavissa olevan terävyyden.
Yhtiön ensimmäinen virtuaalitodellisuuslaite, nimeltään Varjo VR-1, lanseerattiin helmikuussa 2019. Sitä seurasivat mallit Varjo VR-2 ja VR-2 Pro  lokakuussa 2019.   Varjon ensimmäinen tehostetun todellisuuden laite, Varjo XR-1 Developer Edition, julkaistiin markkinoille joulukuussa 2019.  Kolmannen sukupolven tuotteet, Varjo XR-3 ja VR-3, lanseerattiin joulukuussa 2020.   Vuonna 2021 Varjo julkaisi lasiensa edullisemman ja kevyemmän version, Aeron.
Varjon liikevaihto vuonna 2019 oli 2,4 miljoonaa ja vuonna 2020 se oli 7,1 miljoonaa euroa.
Varjo on kerännyt tähän mennessä yli 100 miljoonaa yhdysvaltain dollaria riskipääomarahoitusta.
Aiheesta muualla

Yrityksen verkkosivu
Ceignes

Ceignes on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 230 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Ceignesin pinta-ala on 10 neliökilometriä.
Carlo Cossutta

Carlo Cossutta (8. toukokuuta 1932 – 22. tammikuuta 2000) oli italialainen tenori. Hän saavutti suosiota muun muassa Otellon roolin tulkitsijana.
Cossutta syntyi Triestessä, mutta muutti Argentiinaan, jossa toimi alun perin huonekalupuuseppänä. Hän teki ammattimaisen debyyttinsä Buenos Airesin Teatro Colónissa vuonna 1958 Cassion roolissa. Jo vuonna 1956 hän oli tulkinnut pienessä teatterissa La Traviatan Alfredon roolin. Covent Garden -debyyttinsä hän teki herttuan roolissa Rigolettossa vuonna 1964. Metropolitan-oopperassa hän debytoi helmikuussa 1973 Pollionen roolissa Normassa.
Cossutta esiintyi Alberto Ginasteran Don Rodrigon kantaesityksessä vuonna 1964 nimiroolissa.
Cossutta esiintyi Teatro Colónissa viimeistä kertaa vuonna 1998, jolloin hän tulkitsi Macduffin roolin. Häntä kuullaan myös levytyksillä. Hän kuoli sairaalassa Udinessa maksasyöpää sairastettuaan.
Carlo Curis

Carlo Curis (2. marraskuuta 1923 La Maddalena – 29. syyskuuta 2014) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hän loi uran kirkon diplomaattisissa tehtävissä.
Curis sai pappisvihkimyksensä 13. heinäkuuta 1947, ja hänet nimitettiin Medelin titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi delegaatiksi Sri Lankaan 14. heinäkuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jean-Marie Villot, jota avustivat Duraisamy Simon Lourdusamy ja Carlo Urru. Curis sai 10. helmikuuta 1976 nimityksen apostoliseksi pro-nuntiukseksi Sri Lankaan, 30. maaliskuuta 1978 Nigeriaan ja 4. helmikuuta 1984 Kyprokselle. 4. helmikuuta 1984 hänet nimitettiin lisäksi apostoliseksi delegaatiksi Jerusalemiin ja Palestiinaan.
28. maaliskuuta 1990 Curis sai nimityksen apostoliseksi pro-nuntiukseksi ja 1. syyskuuta 1994 apostoliseksi nuntiukseksi Kanadaan. Hän jäi eläkkeelle 4. helmikuuta 1999.