stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Evoluutiopsykologia
Historia

Charles Darwin oli alusta alkaen kiinnostunut evoluutiopsykologisista kysymyksistä, ja niinpä hän julkaisi esikoisteoksensa perään kaksi aihetta käsittelevää kirjaa: The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex (1871) ja The Expression of the Emotions in Man and Animals (1872).
Yliopistoissa opetettavana tieteenhaarana evoluutiopsykologia muodostui vasta oikeastaan 1930-luvulla ns. biologian modernin synteesin jälkeen. Samaan aikaan Nikolaas Tinbergen, Konrad Lorenz ja Karl von Frisch tekivät Nobel-palkittua eläinkäytöstutkimustaan. Myöhemmin 1960–1970-luvuilla käytiin paljon keskustelua eläinten sosiaalisen käytöksen biologisesta taustasta. Tällöin julkaistiin muun muassa William D. Hamiltonin, Triversin ja E. O. Wilsonin klassikot. Näitä teorioita usein kutsutaan nimellä sosiobiologia ja niiden ajatellaan edeltäneen varsinaisia evoluutiopsykologisia teorioita, joita edustaa esimerkiksi psykologi Leda Cosmideksen ja antropologi John Toobyn klassikko Adapted Mind (1992).
Tutkimuslöytöjä ja teorioita > Tunteiden tutkimus

Psykologiassa ajatellaan tunteiden antava ns. affektiivisen sisällön muun muassa ihmisen motivaatiolle. Paul Ekman aloitti 1970-luvun alussa tutkimussuuntauksen, joka keräsi näyttöä siitä, että tunteet ovat ihmisille universaaleja, ja että niiden vastineet löytyvät eläimistä. Ekman luokittelee ainakin viisi perustunnetta: pelko, suru, ilo, viha, ja inho. Ekman myös toi oman kontribuutionsa keskusteluun mikroilmeistä, joiden luetteloa hän täydensi. Myöhemmin on myös tutkittu ns. sosiaalisia tunteita, joita ovat muun muassa kauna, häpeä ja itseluottamus. Näillä voidaan kaikilla ajatella olevan tärkeät roolit eläinten sosiaalisessa kanssakäymisessä.
Suomalainen evoluutiopsykologian tutkija Markus J. Rantala määrittelee esimerkiksi pelon ja inhon evoluutiopsykologiset perimmäiset syyt seuraavasti:
Pelko: Luonnonvalinta on suosinut yksilöitä, jotka ovat reagoineet uhkaavaan tilanteeseen pelkoreaktiolla (taistele tai pakene). Nämä yksilöt ovat jääneet todennäköisemmin henkiin kuin ne, joille ei ole tullut uhan alla pelkoreaktiota.
Inho: Evolutiivisessa ympäristössä sellaiset yksilöt, jotka ovat kokeneet inhoa esimerkiksi ulostetta ja mädäntynyttä lihaa kohtaan, ovat saaneet todennäköisemmin geenejään eteenpäin kuin sellaiset yksilöt, jotka eivät ole kokeneet inhoa. Luonnonvalinta on siis suosinut yksilöitä, jotka ovat kokeneet inhoa haitallisia asioita kohtaan. Seksuaalisen inhon taustalla on parittelun välttäminen sellaisten yksilöiden kanssa, jotka aiheuttavat kelpoisuushaittaa. Tällaisia voivat olla esimerkiksi sairaat yksilöt sekä Westermarck-ilmiön kohteet.
Tutkimuslöytöjä ja teorioita > Kieli

Ihminen on ainoa eläin joka käyttää luonnollista kieltä sujuvasti, vaikka monet eläimet ovat oppineet esimerkiksi viittomakielen perusteita tai osaavat kommunikoida hyvinkin monimuotoisilla menetelmillä. Vuonna 1961 Myrna Gropnik löysi FOXP2-geenin, jonka nykyään uskotaan olevan transkriptiotekijää koodaava geeni, joka aiheuttaa ihmiselle ominaisen aivorakenteen, joka puolestaan mahdollistaa kielen. Paljon eriävää keskustelua kielen evoluution kohdalla on käyty siitä kuinka tärkeää synnynnäiset aivojen toiminnot ovat verrattuna yleisempään oppimiseen. Edelleen, eräät teoreetikot kuten Michael Tomasello (psykolingvistiikka, Max Planck -instituutti) katsoo että oppiminen matkimalla voi selittää kielen muodostumisen lapsella, eikä ole tarvetta olettaa synnynnäisiä kielielimiä. Toiset taas (Noam Chomsky) uskovat, että luonnollisen kielen syntaksin selittämiseksi ei riitä ihmisen oppimiskyky, vaan osan ominaisuuksista on seurattava välittömästi aivojen rakenteesta.
Tutkimuslöytöjä ja teorioita > Vanhemmuus

Naiset, joilla on korkeampi estrogeenitaso ja joiden kasvot on arvioitu naisellisemmiksi, haluavat keskimäärin enemmän lapsia kuin maskuliinisemmat naiset. Vuonna 2013 tehdyn tutkimuksen mukaan, jos miehellä on korkea testosteronitaso, hänellä on heikompi hoivavietti ja hän panostaa vähemmän jälkeläistensä hoitoon kuin feminiisemmät miehet. Tutkimuksessa testattiin miesten testosteronitasot ja kivesten koko. Ne miehet, joilla oli korkea testosteronitaso ja tätä myötä isot kivekset, osallistuivat vähemmän jälkeläisten hoitoon ja pettivät kumppaniaan enemmän. Aivokuvantamistutkimuksessa nämä miehet reagoivat heikommin omien lastensa kuviin kuin feminiinisemmät miehet.
Eräs evoluutiopsykologian merkittävimpiä löytöjä vanhemmuuden tutkimisen alalla on ollut ns. tuhkimoefekti. Tällä tarkoitetaan sitä, että ei-biologiset vanhemmat kohtelevat välinpitämättömämmin ja väkivaltaisemmin lapsia, jotka eivät ole heidän omiaan. Sekä lasten kuolemantapauksissa  että muissakin vahingoissa on nähtävissä tämä tilastollinen trendi. Tutkijat selittävät asian siten, että vanhempien valvonta suojelee lapsia monelta eri vaaralta. Kun lapset eivät ole biologisesti vanhemman omia, heillä ei ole niin suuri vaistomainen tarve valvoa lapsia, jonka takia tilastoissa näkyy enemmän onnettomuuksia. Ei-biologiset vanhemmat ovat myös itse väkivaltaisempia, syyllistyvät suurempaan määrään seksuaalista hyväksikäyttöä ja tappavat useammin lapsen. Lapsilla, joilla on sijaisvanhempi, on myös (paradoksaalisesti) huonompi menestys muun muassa koulutuksessa kuin yksinhuoltajalapsilla, koska koulutus on maksullista lähes joka paikassa maailmassa. Nämä vaikutukset on löydetty Australiassa, Yhdysvalloissa, Tansaniassa metsästäjäkeräilijäyhteisössä ja myös Suomessa
Opetus Suomessa

Suomessa evoluutiopsykologiaa on opetettu Turun yliopiston biologian laitoksella vuodesta 2006, ja syksyllä 2014 Turun yliopisto otti ensimmäisenä eurooppalaisena yliopistona oppiainevalikoimaansa evoluutiopsykologian sivuainekokonaisuuden. Sivuainekokonaisuudesta vastaa suomalainen evoluutiopsykologian tutkija Markus J. Rantala. Evoluutiopsykologian opetus Turun yliopistossa on herättänyt myös voimakasta vastusta: Rantalan autosta on esimerkiksi puhkottu kumit.
Kirjallisuutta

Buss, David M.: Halun evoluutio: Ihmisen pariutumisstrategiat.  ((The evolution of desire: Strategies of human mating, 1994.) Suomentanut Susanna Tuomi-Giddings)  Kerava:  Sitruuna, 2006.  ISBN 952-99366-6-4
Judson, Olivia: Tohtori Tatjanan seksineuvoja koko luomakunnalle.  ((Dr Tatianas sex advice to all creation, 2003.) Suomentanut Iiris Kalliola)  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3250-1
Tammisalo, Osmo: Rakkauden evoluutio: Ihmisen parinvalinnan biologiaa.  Helsinki:  Terra Cognita, 2005.  ISBN 952-5202-89-5
Waal, Frans de: Hyväluontoinen: Oikean ja väärän alkuperä ihmisessä ja muissa eläimissä.  ((Good natured: The origins of right and wrong in humans and other animals, 1996.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 1998.  ISBN 952-5202-10-0
Viitala, Jussi: Inhimillinen eläin, eläimellinen ihminen: Sosiaalisen käyttäytymisen avaimet.  Jyväskylä:  Atena, 2003.  ISBN 951-796-301-7
Ylikoski, Petri & Kokkonen, Tomi: Evoluutio ja ihmisluonto.  Helsinki:  Gaudeamus, 2009.  ISBN 978-952-495-043-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Petter Portin: Evoluutiopsykologia on reunamerkintöjä René Descartesin filosofiaan. Tieteessä tapahtuu, 2003, nro 4.
Markus J. Rantala & Osmo Tammisalo: Evoluutiopsykologia ja ihmisen vaistot tieteenä. Tieteessä tapahtuu, 2003, nro 5.
Hannu Virtanen: Yhteiskuntatieteet ja evoluutioteoria. Tieteessä tapahtuu, 2003, nro 5.
Petter Portin: Evoluutiopsykologia kaipaa itsekritiikkiä . Tieteessä tapahtuu, 2003, nro 6.
Jussi Mäki-Tuuri: Syrjintä vai evoluutio?. Tieteessä tapahtuu, 2007, nro 2.
Stephen M. Downes: Evolutionary Psychology The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Scholarpedia: Evolutionary psychology (englanniksi)
Sig Sauer

Sig Sauerin logo.
Sig Sauer on yhdysvaltalais-sveitsiläinen käsiasemerkki. Nimeä käytti vuonna 2023 kaksi yritystä Atlantin molemmin puolin: Sig Sauer Inc. Yhdysvalloissa ja Sig Sauer AG Sveitsissä. Näistä Sig Sauer AG valmistaa SG-rynnäkkökivääreitä ja Sig Sauer USA SIG-pistooleja, SIG- ja muita kivääreitä, patruunoita, optisia tähtäimiä ja muita oheistarvikkeita.
Yksi Sig Sauerin tunnetuimmista käsiaseista on United States Army Rangersin käyttämä SIG Sauer P-228 -pistooli. 2000-luvulla Sig Sauer voitti peräkkäin kaksi kilpailua Yhdysvaltain asevoimien uusiksi käsiaseiksi. Ensin vuonna 2017 sen P320-mallista kehitetyt sotilasversiot valittiin uusiksi palveluspistooleiksi M17 ja M18. Vuonna 2022 Sig Sauer voitti myös kilpailutuksen Yhdysvaltain uudeksi rynnäkkökivääriksi ja kevyeksi konekivääriksi. 6,8×51 mm:n patruunaa ampuvista aseista rynnäkkökivääri M5 perustuu SIG MCX Speariin.
Historia

Friedrich Peyer im Hof, Heinrich Moser and Conrad Neher perustivat vuonna 1953 Sveitsin Schaffhauseniin yrityksen Schweizerische Waggonfabrik. Yritys osallistui vuonna 1960 kilpailuun Sveitsin asevoimien uudesta kivääristä ja voitti. Vuonna 1964 alkaneen kiväärituotannon myötä yrityksen nimi vaihdettiin Schweizerische Industrie-Gesellschaftiksi (SIG). Vuonna 1949 Sveitsin asevoimissa käyttöön otettu pistooli SIG P210 ja niin ikään 9 mm Parabellum -patruunaa ampuva P220 avasivat yritykselle uuden uran. P210:tä asevoimat tilasi 180 000 kappaletta ja otti käyttöön mallinimellä P49. Vuonna 1957 valmistui rynnäkkökivääri  SIG SG 510, jota Sveitsin asevoimat osti yli 700 000 kappaletta.
1970-luvun alkupuolella SIG osti sveitsiläisen asevalmistajan Hämmerlin ja länsisaksalalaisen metsästysasevalmistajan J.P. Sauer & Sohnin, jonka avulla SIG pääsi ulkomaisille markkinoille. Samalla syntyi Sig Sauer sekä yrityksenä että pistoolien mallinimenä. Vuonna 1985 perustettiin Yhdysvaltain markkinoita varten tytäryritys SIGARMS Inc, joka nimeksi myöhemmin, vuonna 2007 vaihtui Sig Sauer Inc.
Vuonna 2000 SIG myi lähes kaikki toimintonsa. Pienasetuotannon osti Lüke & Ortmeier Group ja se sai nimekseen SAN Swiss Arms AG. Vuonna 2020 sen nimeksi tuli Sig Sauer AG
Asemalleja > Rynnäkkökiväärit

SIG SG 510 (Sturmgewehr 57)
SIG SG 540
SIG SG 550 (Sturmgewehr 90)
Asemalleja > Kevyet konekiväärit

SIG KE7
SIG MG 710-3
Asemalleja > Pistoolit

SIG P210
P220-sarja
SIG Sauer Mosquito
P230-sarja
SIG Sauer M17
SIG P365
GlobalFoundries

| GlobalFoundries |
| --- | --- |
Perustettu:  2009
Toimitusjohtaja:  Thomas Caulfield
Toimiala:  puolijohdeteollisuus
Omistaja:  Mubadala Investment
Kotisivu:  www.globalfoundries.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ilmakuva yhtiön laitoksesta Dresdenissä vuonna 2011.
GlobalFoundries yhdysvaltalainen mikropiirivalmistaja, joka irtaantui AMD:stä vuonna 2009. Yritys sulautui Chartered Semiconductorin kanssa vuonna 2009. GlobalFoundries osti IBM:n piirivalmistuksen vuonna 2014.
Historia

Vuonna 2007 Abu Dhabin emiraatin investointiyhtiö Mubadala Development oli yksi AMD:n osakkaista (8,1 prosentin osuudella) ja sai 55,6 prosentin osuuden GlobalFoundriesista investoimalla kuusi miljardia dollaria Advanced Technology Investment Company (ATIC) -yhtiön kautta. Loput 44,4 prosenttia GlobalFoundriesista jäi tuolloin AMD:lle.
Yhtiön toimitusjohtajaksi on valittu Thomas Caulfield vuonna 2018. Yrityksen omistaja on Mubadala Investment.
Yhtiö ilmoitti vuonna 2018 keskeyttävänsä 7LP (7 nanometrin) valmistusprosessin kehityksen.
Vuonna 2023 kerrottiin, että GlobalFoundries ja STMicroelectronics saavat 7,4 miljardia euroa EU:n rahoitusta Crollesiin Ranskaan rakennettavalle tehtaalle.
Vuonna 2024 kerrottiin yhtiön saavan 1,5 miljardia rahoitusta Yhdysvaltain hallinnolta tuotannon jatkumiseen. Aiemmin kerrottiin, että yhtiön asiakkaat ovat siirtymässä 10 nanometrin tekniikkaan nopeammin kuin yhtiössä on ennakoitu. GlobalFoundries on aiemmin lopettanut seitsemän nanometrin tekniikan kehittämisen.
Tammikuussa 2025 kerrottiin IBM:n ja GlobalFoundriesin sopineen toisiaan vastaan nostetut kanteet. Kyseessä oli miljardien dollarien arvoisia kanteita, joista ensimmäinen nostettiin vuonna 2021.
John Nykänen

John Sigfrid Nykänen (28. heinäkuuta 1873 – 6. tammikuuta 1925 Turku) oli suomalainen kirjapainonjohtaja, liikemies ja elokuvanäyttelijä.
Nykänen oli kirjapainoalalla ensin Suomessa ja sitten Ruotsiin muuttonsa jälkeen useita vuosia siellä. Palattuaan jälleen Suomeen, hän oli Turun Otaosakeyhtiön Polytypos-kirjapainon johtajana vuoteen 1917 saakka, jolloin hän ryhtyi osakkaaksi ja toiseksi johtajaksi vastaperustettuun Materiali-yhtiöön. Tämä yhtiö kiinnitti kauppa-asioissa huomattavia varoja Venäjälle saamatta Venäjän vallankumouksen jälkeen vastaavia tavaroita. Tämän seurauksena yhtiö purettiin ja Nykänen siirtyi silloin yksityiseksi liikemieheksi. Nykänen tuli laajemmaltakin tunnetuksi esiintyessään näyttelijänä margariinitehtailija Drittelin roolissa Naantalin kylpyläelämää kuvanneessa Yrjö Nybergin ohjaamassa elokuvassa Kihlauskylpylä, jonka ensi-ilta oli Turussa marraskuussa 1924.
Nykänen kuoli 51-vuotiaana sairauskohtaukseen ollessaan kävelyllä kadulla Turussa tammikuussa 1925.
Salla Savolainen

Savolainen vuonna 2019
Salla Savolainen (s. 21. syyskuuta 1962 Luumäki) on suomalainen kuvittaja ja lastenkirjailija. Hän on kuvittanut erityisesti lastenkirjoja, mutta on kuvittanut myös oppikirjoja ja tehnyt lehtikuvituksia.
Elämä ja ura

Savolainen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1982 ja taiteen maisteriksi taidekasvatuksen osastolta Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1994.
Savolainen on julkaissut omia kuvakirjoja ja tehnyt kuvituksia yli 40 teokseen. Savolainen on kuvittanut muiden muassa Tittamari Marttisen Taneli Kaneli -sarjaa, Riina Katajavuoren Pentti-sarjaa, Leena Virtasen Xing-sarjaa, Tove Appelgrenin Vesta-Linnea-sarjaa ja Tapani Baggen Tahvo ja Bella -kirjoja. Hän on kuvittanut myös uusimmat Sinikka ja Tiina Nopolan Heinähattu ja Vilttitossu -teokset. Hän on tehnyt yhteistyössä Reetta Niemelän kanssa kirjan Sinisen Kärpäsen Sirkus (2010) ja Tikkumäki-sarjaa, jota on julkaistu myös ulkomailla. Hänen kuvituksiaan on ollut esillä useissa näyttelyissä Suomessa ja ulkomailla, muun muassa lasten- ja nuortenkirjakuvituksiin keskittyvässä Bratislavan biennaalissa. Lastenkirjojen lisäksi Savolainen on tehnyt myös kuvituksia lehtiin ja oppikirjoihin, kuten äidinkielen Kirjakuja-sarjaan.
Elämä ja ura > Palkinnot ja tunnustukset

Vuonna 2005 Savolainen sai Rudolf Koivu -palkinnon kuvituksestaan Leena Virtasen teoksessa Pikku Xing. Kolme Savolaisen kuvittamaa teosta on ollut Finlandia Junior -palkintoehdokkaana: Mirja Orvolan kirjoittama Elmeri (2000), Tove Appelgrenin Vesta-Linnea mieli mustana (2008) ja Karo Hämäläisen Hurraa Helsinki! (2012). Vuonna 2010 Savolainen oli Suomen ehdokas kansainvälisen H. C. Andersen -palkinnon saajaksi. Vuonna 2013 hän sai oppimateriaalikuvituksistaan Kuvittajat ry:n Kukko-palkinnon.
Omat teokset

Kirpputorikoira Napo.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1934-3
Kuudennen kerroksen Maikki.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27164-0
Voi Mokomaa!.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28295-2
Maikki ja kellarin kummitukset.  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-0-37819-9
MiniHelsinki.  Helsinki:  Tammi, 2012.  ISBN 978-951-31-6673-1
Asfalttia!.  Helsinki:  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-0-45052-9
Betonia!.  Helsinki:  WSOY, 2022.  ISBN 978-951-0-45053-6
Romua!.  Helsinki:  WSOY, 2023.  ISBN 978-951-0-45054-3
Kirjallisuutta

Ismo Loivamaa (toim.): Kotimaisia lastenkirjankuvittajia, s. 202–207.  Helsinki:  BTJ Kirjastopalvelu, 2002.  ISBN 951-692-516-2
Lehtimäen erityiskansanopisto

| Lehtimäen opisto |
| --- | --- |
 Lehtimäen opiston päärakennus vuonna 2024.
Sijainti:  Opistotie 1 63500 Lehtimäki
Tyyppi:  erityiskansanopisto
Perustettu:  1971
Rehtori:  Eija Saarimaa
Verkkosivut
Lehtimäen erityiskansanopisto on Lehtimäellä, Alajärven kaupungissa sijaitseva kehitysvammaisille tarkoitettu kansanopistomuotoinen oppilaitos. Opisto järjestää koulutusta pääasiassa vaikeavammaisille henkilöille. Opiston yhteydessä toimii terapiaosasto, joka vastaa avoterapioiden tuottamisesta ja sopeutumisvalmennuksesta sekä Suomen Ratsastajainliiton hyväksymä ratsastuskoulu.
Opinnot

Opinnot Lehtimäen Opistossa jakautuvat kahteen 33 työviikkoa  kestävään opintolinjaan:
Ammatilliseen koulutukseen ja jatko-opiskeluun valmentava opintolinja, jossa opintoja voidaan painottaa kotitalouteen, kädentaitoihin tekstiilityöhön tai tekniseen työhön tai hevostalouteen.
Itsenäistymisen ja hyvinvoinnin opintolinja, jossa saa lisää valmiuksia muun muassa kodista irtaantumiseen, itsenäiseen asumiseen ja itsehoitoon.
Opintolinjoilla opiskelee vuosittain noin 80 opiskelijaa. Opistolla järjestetään pitkien opintolinjojen lisäksi myös erilaisia lyhytkursseja.
Historiaa

Lehtimäen erityiskansanopisto perustettiin 1971. Kehitysvammaisille tarkoitettu kansanopisto piti alun perin perustaa Tampereelle, mutta ministeri Eino Uusitalo sai kannatusyhdistyksen taipumaan Lehtimäen kunnan ja siellä valtion keskikoulun tyhjäksi jääneiden tilojen kannalle. Ennen paikkakunnalle asettumista yhdistys piti kesäisin kokeilukursseja Karkussa, Jyväskylässä ja viitenä kesänä Etelä-Pohjanmaan Opistolla Ilmajoella.
Opiston rehtorina toimi Sisko Halonen perustamisvuodesta 1971 alkaen aina eläkkeelle jäämiseensä 2013 saakka. Hänen miehensä Esko Halonen toimi pitkään vararehtorina, ja heidän tyttärensä Satu Halonen on toiminut 1990-luvulta asti opistossa kuntoutuspsykologina ja ratsastusterapeuttina.
Lehtimäen opisto on vuosien varrella saanut merkittävää tukea Raha-automaattiyhdistykseltä, vuoden 2017 alusta lähtien uudelta Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskukselta.
Aiheesta muualla

Opiston verkkosivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Lehtimäen Opisto Kansanopistot.fi-sivustolla[vanhentunut linkki]
Avdijivkan taistelu (2022–2024)

Avdijivkan taistelu oli Avdijivkan lähistöllä, Ukrainassa käynnissä ollut sotaoperaatio, joka alkoi 24. helmikuuta 2022 presidentti Vladimir Putinin tunnustettua Donetskin kansantasavallan itsenäisyyden.
Taistelualueen etulinja oli ollut Avdijivkan eteläpuolella vuodesta 2014 lähtien. Kuusi päivää kestänyt Avdijivkan taistelu vuonna 2017 oli verisin sitten Minskin sopimuksen solmimisen. Lopulta helmikuussa 2024 ukrainalaiset joukot vedettiin pois kaupungista.
Sodan alkuvaihe

Ukrainan suurin teräksen tuottaja Metinvest ilmoitti 13. maaliskuuta Avdijivkan koksitehtaansa (AKHZ) vahingoittuneen tulituksessa, mutta kukaan ei loukkaantunut.
Venäläisjoukkojen hyökkäys kohti Avdijivkaa kiihtyi 18. heinäkuuta 2022, ja Donetskin kansantasavallan Eduard Basurinin mukaan he katkaisivat kaupungista pohjoiseen johtava tien osana kaupungin saarrostusta. Igor Girkinin mukaan donetskilaisyksiköt kärsivät pahoja tappioita eivätkä pystyneet saavuttamaan tavoitteita raskaan tykkitulen alla. Kaupungin puolustusjohtaja Vitali Barabašin mukaan Ukrainan joukot onnistuivat etenemään Opytnen kylään kaupungin eteläpuolella 10. syyskuuta 2022.
Suurhyökkäys lokakuu 2023– > Myöhemmät tapahtumat

Ukrainan asevoimat ei kyennyt vakauttamaan rintamaa, vaan joutui perääntymään edelleen ja menetti viikossa kolme kylää, Stepoven (aiemmin Petrivske), Sievernen ja Lastotškynen (24.2.) Avdiivkan länsipuolella.
Edelleen Venäjän asevoimat saavutti 28. päivä Orlovkan, Tonenkojen ja Berdytšin.
Ukraina pystyi vastahyökkäykseen Berdytšissa, jossa ensimmäistä kertaan käytettiin M1 Abrams -vaunuja. Kyseisiä vaunuja on ainoastaan Ukrainan 47. prikaatilla. Ukraina menetti taisteluissa kaksi M1150-miinanraivausajoneuvoa ja ensimmäisen M1 Abrams -taistelupanssarivaunun 26. helmikuuta.
Tappiot

Ukrainan puolustusministeri Rustem Umjerovin mukaan Venäjä menetti Avdijivkassa noin 4 000 sotilasta, mikä vastaa suuruusluokaltaan presidentti Zelenskin ilmoittamaa prikaatin menetystä. Analyytikkojen mukaan venäläiset kärsivät erittäin korkeita tappioita etenemisestään Avdijivkan lähistöllä.
Tanskan kirkon virsikirja

Tanskan kirkon vuoden 2003 virsikirja
Tanskan kirkon virsikirja Den Danske Salmebog on Tanskan kansankirkon (Den danske Folkekirken) virallinen virsikirja. Viimeisin virsikirja on hyväksytty 2002 ja se on 15. hyväksytty virsikirja reformaation jälkeen.
Historiaa

Ensimmäinen tanskankielinen virsikirja, ”Malmø Tidesangbogen” julkaistiin Malmössä 1528. Sen julkaisija oli pappi Claus Mortensen ja keskeisenä aineistona oli Martin Lutherin kirjoittamat virret.  Ensimmäinen virallinen, kuninkaan hyväksymä virsikirja Tanskassa ilmestyi 1569 ja siinä oli 269 virttä sävelmineen. Sen julkaisija oli Riben latinankoulun rehtori ja myöhemmin Kööpenhaminan Vår Frue Kirke-kirkon pappi Hans Thomissøn.
Historiaa > 1800-luku

Ballen virsikirjalle valmistui vastareaktiona jo vuonna 1845 hyväksyttiin virsikirjan lisäys Tillæg til den evangelisk-christelige Psalmebog, jonka laatijana oli Själlannin piispa ja kuninkaan konfessionarius (hallitsijan henkilökohtainen sielunhoitaja ja kuninkaallisen perheen pappi) Jakob Peter Mynster. Kirjassa oli pyrkimyksenä yhdistää vanhat, Kingon virsikirjan virret ja aikakauden runouden virret. Kirjassa oli 67 uutta ja vanhaa virttä, niiden joukossa Berhard S Ingemanin virsiä.
Vuonna 1855 ilmestyi kirja nimeltä Psalme-bog til Kirke- og Huus-Andagt - `joka on käytetään myös nimitystä  "Roskilde konvents salmebog"- Roskilden virsikirja. Tarkoituksena oli löytää uudelleen alkuperäinen virsilaulu. Tärkein henkilö näiden ajatusten takana oli Nikolaus S. F. Grundtvig ja hänen ajatuksensa historiallis-runollisesta uskonkäsityksestä joka vaikuttaisi virsirunouteen ja virsien uudistamiseen. Virsikirjaehdotusta muokkasi virsirunoilija B.S.Ingeman, ja 1855 hyväksyttiin Psalmebog til Kirke- og Huus-Andagt. Kirjassa oli 570 virttä ja sen keskeisenä aineistona olivat Kingon, Brorsonin ja Grundtvigin virret. Kirja ei kuitenkaan miellyttänyt kaikkia ja siihen valmistui lisäyksiä 1872 ja 1890. Kirja oli ensimmäinen tanskalainen virsikirja, jossa pyrittiin kunnioittaman virsirunoilijoiden alkuperäisiä tekstejä.
Historiaa > 1900-luku

Vuonna 1899 hyväksyttiin uusi virsikirja Psalmebog for Kirke og Hjem. Sen valmisteluun vaikutti olemassa olevien virsien ja kirjojen määrä, olihan Roskiden virsikirjassa 571 virttä ja sen lisäyksissä 419 virttä. Uuteen kirjaan tuli 675 virttä ja siinä oli vain yksi uusi virsi jota ei ollut aikaisemmissa virsikirjoissa. Kirjan valmistelussa otettiin huomioon Tanskan kirkossa vaikuttaneet kirkolliset liikkeet, grundtvigilaisen ja sisälähetysliikkeen (Kirkelig Forening for den Indre Mission i Danmark) ajatusten mukaiset virret. Virsikirja oli kompromissi näiden liikkeiden odotuksille niin kirjallisesti merkittävien runoilijoiden runojen ja aikaisemmista kirjoista tuttujen virsien mukaan saamisesta.
Vuonna 1953 hyväksyttiin uusi virsikirja, Den danske Salmebog, jonka taustalla oli myös Etelä-Jyllannin vuonna 1920 tapahtunut liittäminen Tanskaan. Olihan siihen saakka Saksaan kuuluneessa Etelä-Jyllannissa ollut käytössä oma virsikirja, joka oli ilmestynyt 1925 (Den Sønderjyske Salmebog). Sen seurauksena Tanskassa oli siten kaksi virallista virsikirjaa ja Etelä-Jyllannissa toivottiin yhtä, yhteistä virsikirjaa. Lisäksi Tanskan Radion välittämät radiojumalanpalvelukset lisäsivät yhden, yhteisen virsikirjan tarvetta. Vuonna 1953 hyväksytyn virsikirjan nimiösivua koristaa Tanskan tuomiokirkkoja esittävät piirrokset. Kirjan tarkoituksena ei ollut niinkään virsikirjan uudistaminen, vaan Tanskan valtakunnan ja siihen liitetyn Etelä-Jyllannin virsilaulun yhdistäminen.
Kirjassa oli 751 virttä, niiden joukossa runsaasti Etelä-Jyllannissa käytettyjä virsiä ja siinä oli siihenastisten virsikirjojen suurin määrä Grundtvigin virsiä. Hänen virsiensä lisäksi siinä oli runsaasti Kingon, Brorsonin ja Ingemannin virsiä. Kirjasta tuli pidetty, se korvasi aikaisemmin käytetyt vanhemmat virsikirjat ja eri puolilla Tanskaa käytetyt paikalliset virsikirjalisäykset.  Kirjan virsivalikoima rakentui vanhojen virsikirjojen varaan, kirjassa oli vain muutama, puolisen tusinaa 1900-luvulla kirjoitettu virsi.