stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alattion kalliokuvat
Kuvien ajoittaminen

Kalliokuvien ajoittaminen on vaikeaa, sillä tekemisestä jää tuskin koskaan ajoitettavia jälkiä. Kuitenkin arkeologiset kaivaukset kuvien läheltä ja erityisesti maankohoaminen rajaa kuvien tekohetket tiettyihin kausiin. Paljon käytetty Helskogin ajoitusmenetelmä nojaa kuvien vaikutelmiin, piirrostekniikkaan ja maankohoamistietoihin. Gjerden uudet tulokset käyttää hyväkseen uusia tietoja maankohoamisen eri vaiheista ja soveltaa niitä Helskogin vaiheajatteluun.
Helskogin mukaan ensimmäiset kuvat tehtiin 4200 eaa. ja viimeiset 200 eaa. Gjerden ajoitukset ovat vastaavasti 5200 eaa. ja 200 eaa. Nuoremmat ajoitukset vastaavat toisiaan hyvin, mutta vanhemmissa ajoituksissa on 1000 vuoden eroavuus. Yksimielisyyttä asiasta ei vielä ole.
Kuvien tarkoitus ja tulkinnat

Vanhimpia tunnettuja kuvia tulkittiin siten, että ne esittivät arkista elämää ja sattuneita tapahtumia. Mutta jo 1920-luvulta asti kuviin on liitetty mukaan myös primitiivistä uskontoa ja sen rituaaleja. On arveltu, että hakatut tai maalatut kuvat olisivat olleet pyhälle paikalle tehtyjä riittien apuvälineitä ja pyhä paikka olisi vastannut entisaikojen saamelaisten seitoja. Kuva-aiheitahan ovat metsästys ja kalastus, joiden onnistuminen oli toivottavaa. Osa aiheista ovat kuitenkin jotain muuta ja näiden merkitys askarruttaa tutkijoita kovasti.
Monet tutkijat ovat kiinnittäneet huomiota kalliokuvien pohjana olevien kalliopintojen osuuteen tulkinnassa. Erityisissä tapauksissa tuntuu siltä, että pinnan korkeusvaihtelut olisivat kuvien "maastoa" ja koloihin kertynyt vesi "järviä". Joskus vene on hakattu kohtaan, jossa vesi sateen jälkeen virtaa oikeasti veneen päältä tai kallion aaltoileva mineraalijuonne olisi veneen alla vellova vesi. Koska kuvien sanoma ei ole vielä kokonaan auennut tutkijoille, on tällaisista seikoista tukinnassa apua.
Kalliokuvat on piirretty tai maalattu maaston sellaisiin kohtiin, joilla on ollut väestölle erityinen merkitys. Hjemmeluftin kuvat sijaitsevat vuonon lahdessa, jossa on saattanut olla paljon hylkeitä. Riittien teko sellaisella paikalla on ymmärrettävää.
Kiinnostavia tai hyvin dokumentoituja kuvakenttiä > Amtmannsnes

Amtmannsnesin kuvakohteet sijaitsevat Altan kylän alueella keskellä Alattionvuonoa Amtmannsnesin niemellä, joka jää 213 metriä korkean Komsa-vuoren taakse. Niemen korkein kohta on 25 metriä merenpinnan yläpuolella. Kaikki kuvat sijaitsevat vain 14-17 metriä merenpinnan yläpuolella, joten ne ajoitetaan 3000-1800 eaa.(Helskog).
Kuvakenttien kokonaisala 200 m², mutta ne levittäytyvät 300 metrin matkalle neljässä kuvakentässä, joihin viitataan nimillä Amtmannsnes 1, Amtmannsnes 2A, Amtmannsnes 2B ja Amtmannsnes 3. Amtmannsnes 2 kuvakentät jakaantuvat erikseen pohjoiseen ja etelään avautuvaan kuvakenttään, jotka merkitään kirjaimilla A ja B. Kuvia on yhteensä noin 600 ja ne poikkeavat ulkonäöltään monin tavoin muista Alattion kalliokuvista.
Eniten Alattion kuvia tutkinut Helskog on löytänyt 45 kuvaa peurasta tai hirvestä. Ne ovat yleensä 40-50 cm pitkät ja niillä on pitkä kaula sekä pitkä ja kapea pää, jossa lyhyet sarvet tai korvat. Suurin eläin on 165 cm pitkä peura. Eroosion takia osa kuvista jää tunnistamatta. Tärkeimmät saaliseläimmet kuvataan läpinäkyvinä, mutta jotkin muut eläimet on saatettu piirtää täytettyinä. Tällaiset saattavat olla jänikset, koirat tai ketut tai sudet. Outo piirre on merieläinten puuttuminen.
Ihmiset on joskus kuvattu sarvinaamiot päässään ja tilanteessa, jossa he koskettavat tilanteessa eri eläimiä raajoillansa. Näitä shamaaneiksi tulkittuja hahmoja on useita. Osalla ihmisistä on päässään kolme tappia ja niiden vartalo on piirretty pitkän hahmoa halkaisevan janan molemmin puolin semisymmetriseksi. Raajat on levitetty levälleen ja polvet esitetään taivutettuina tai adoranttisessa asennossa. Ihmisen vartaloon on voitu piirtää erilaisia kuvioita, jotka kytkevät hahmon tilanteen kontekstiin tuntemattomalla tavalla. Ihmishahmot ovat toisinaan melko abstrakteja näöltään. Ne on hahmoteltu suuriksi ja pyöreiksi ja niiden sisäosat on täytetty ristikkoviivoin.
Kuviot muodostavat oman motiiviryhmänsä. Useampiviivaiset aalto- tai siksak-kuviot hallitsevat kuviokenttiä. Vastaavaa veden aaltokuviota on voitu esittää myös yksiviivaisena, mutta vesieläinten puute voi muuttaa tulkinnan ranta-aallokoksi. Ristikuviot esiintyvät myös Kuolan niemimaalla, joten niiden tulkinta voisi aukaista kuvien sanomaa. Merkki on selvästi kivikautinen, joten kristilliset tulkinnat on jätettävä pois.
Veneiden vähäisyys askarruttaa myös. Esittävätkö kuviot veneitä ollenkaan, on vielä ratkaisematta.
Kiinnostavia tai hyvin dokumentoituja kuvakenttiä > Ytre Kåfjord

Avokallio, johon kuvat on hakattu, sijaitsee Kåfjordin itärannalla noin 3 km Hjemmeluftista länteen. Kuvakenttä havaittiin 1978 ja se on 18-26 metriä merenpinnan yläpuolella, jolloin se sijoittuu Helskogin luokittelussa vaiheeseen 1 ja 2. Maankohoamisen perusteella sen ajoitukseksi tulee Helskogin mukaan 4200-1700 eaa. tai Gjerden mukaan 5300-2000 eaa. Kuvat ovat siten usealta aikakaudelta.
Kuvakenttä sisältää noin 1500 piirrosta. Kuvissa toistuvat motiivit ovat hirvi, peura, karhu, ihminen, kala, valas ja vene. Erilaisia tapahtumia ja kohtauksia on tunnistettu. Peuroja metsästetään aitauksiin, karhunmetsästys, ja ihmisten joukkokokoontuminen. Eläinten käyttäytymiseen viittaavat karhun talviunen kuvaus ja tiineet hirvet, peurat ja karhut. Veneet ovat yksinkertaisia ja pieniä tai siten pitkiä umiakin tapaisia kaarirunkoisia nahkaveneitä. Osa kuvioista esittää jotakin, mutta motiivi ei enää ilmene nykyihmiselle. Syynä voi olla kuvion sovittu erityistarkoitus. Myös geometrisiltä vaikuttavat kuviot eivät enää aukene tutkijoille, vaikka samanlaisia merkkejä tunnistetaan muilta kuvakentiltä eri maista.
Eräässä kohdassa on kaksi karhua piirretty talvipesiinsä noin 8 metrin etäisyydelle avokallion eri puolille. Pesät on yhdistetty karhun tassunjäljillä, jotka kulkevat mutkitellen pesästä pesään. Tulkinnan mukaan vasempi karhu jättää pesänsä keväällä ja kulkee maastossa erilaisissa ympäristöissä koko kesän ja päätyy syksyllä oikealla olevaan talvipesäänsä. Matkalla karhu ylittää altaan, joka täyttyy sateella vedestä. Lähelle on piirretty kuun ja auringon symbolit, jotka osallistuvat teemaan. Taivaankappaleiden yläpuolella seisovat peura ja hirvi kasvotusten, mutta toinen on piirretty ylösalaisin toiseen nähden. Näiden asennoilla tuntuu olevan merkitystä, koska samanlainen toistuu muutamassa muussa kuvakentässä.
Varsin hyvän käsityksen Kåfjordin kalliopiirroksista saa digitaalisesta skannauksesta, jota esitellään Alattion museon sivuilla (ks. viite).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
World Heritage Rock Art Centre – Alta Museum
Altan museo: Kåfjordin kuvakentät (englanniksi)
Altan kalliokuvat yhtenä Norjan maailmanperintökohteista
Luukkonen, Ismo: Valokuvia – Amtmannsnes (Arkistoitu – Internet Archive)
Catshaman: Kopio peitepiirroksesta, joka ilmestyi Knut Helskogin kirjassa 1988
Luukkonen, Ismo: Valokuvia – Hemmeluft tai Jiepmaluokta (Arkistoitu – Internet Archive)
Unescon maailmanperintökohteet Norjassa
Alattion kalliokuvat
Bryggen
Geirangerinvuono
Nærøyfjorden
Røros
Struven ketju
Urnesin sauvakirkko
Vega
Jyväskylän maailmanloppulaislahko

Jyväskylän maailmanloppulaislahko oli pääasiassa Jyväskylässä vuodenvaihteessa 1949–1950 vaikuttanut herätysliike.
Lahko sai alkunsa syksyllä 1949 Kuhmoisten Hahmajärven kylässä asuneen 18-vuotiaan horrossaarnaajan Salli Salokankaan kotonaan pitämistä horrossaarnoista, joita kuulemassa oli parhaimpina iltoina puolisen tuhatta kuulijaa. Voimakkaan uskonnollisen herätyksen kokenut Salokangas oli kansakoulun käytyään opiskellut Urho Muroman Raamattuopistossa Kauniaisissa. Hänen ensimmäinen horrossaarnansa tapahtui syyskuun alussa 1949, ja sen jälkeen saarnat toistuivat joka ilta noin kello 20 aikaan. Salokangas puhui levollisella ja selkeällä äänellä, ja hän kehotti saarnoissaan kuulijoita rukoilemaan ja tekemään parannuksen. Saarna muuttui lopussa kielilläpuhumiseksi, jota kuulijat eivät ymmärtäneet. Saarnan jälkeen Salokangas nukkui rauhallisesti 20–30 minuuttia eikä herättyään muistanut mitään tapahtuneesta.
Vuodenvaihteessa 1949–1950 Jyväskylässä alkoi kierrellä huhuja ennen kevättä tulossa olevasta maailmanlopusta. Useiden henkilöiden kerrottiin irtisanoutuneen työpaikoistaan valmistautuakseen vastaanottamaan Kristuksen saapumista, ja erään perheen kerrottiin myyneen myös kaiken omaisuutensa. Tämän uskonnollisen liikehtimisen alkuunpanijana pidettiin Kuhmoisten unissasaarnaajaa Salli Salokangasta, joka saapui äitinsä kanssa Jyväskylään Nyrölän kansakoululle joulukuussa 1949 koulussa opettajana toimineen ylioppilas Tapio Nykäsen vieraaksi. Salokangas piti sitten horrossaarnoja koululla useita kertoja, ja niitä kuulemaan tuli suuri joukko ihmisiä. Opettaja Nykänen liittyi myös Salokankaan kannattajiin ja alkoi pitää koululla saarnoja puhuen maailmanlopusta jopa koulun oppilaille. Nykänen joutui tämän vuoksi jättämään paikkansa joulun jälkeen, ja samoin Salokangas poistui koululta maailmanloppulahkolaisten hajaantuessa ympäri maata levittämään lahkon sanomaa. Ennen lähtöään opettaja Nykänen lahjoitti omaisuutensa kyläläisille. Salli Salokangas asui sitten useita viikkoja Jyväskylässä erään perheen luona ja jatkoi siellä horrossaarnojen pitämistä. Paikalla pidettiin myös kokouksia, joissa valmistauduttiin maailmanlopun tulemiseen. Salokangas palasi tammikuussa 1950 kotiinsa Kuhmoisiin. Liikkeellä arveltiin tässä vaiheessa olleen toistasataa kannattajaa eri puolilla Suomea.
Tammikuun lopulla 1950 ruotsalaisessa Dagens Nyheter -lehdessä julkaistiin valokuvilla varustettu juttu Jyväskylän maailmanloppulaisista ja Kuhmoisten unissasaarnaajatytöstä. Heistä oli juttu myös Daily Mail -lehdessä, ja helmikuussa 1950 Jyväskylään saapui kaksi ruotsalaisen Se-lehden toimittajaa suomalainen tulkki mukanaan tekemään juttua lahkolaisista. Liikkeen jäsenillä oli helmikuun alkupuolella kokous Jyväskylässä, ja kokouksessa esiintyi puhujana myös Nyrölän kansakoulun entinen opettaja Tapio Nykänen. Nykäsen mukaan asiasta oli pidetty liikaa melua, ja hän kiisti myös puhuneensa maailmanlopusta vaan ainoastaan Herran tulemisesta.
Alkuräjähdyksen graafinen aikajana

Alkuräjähdyksen graafinen aikajana näyttää graafisesti ennustettujen tapahtumien etenemisen alkuräjähdyksen jälkeen.
Aikajana on  logaritminen, mikä näyttää tapahtumien ajankohdat muodossa  10*\log _{10} sekuntia. Esimerkiksi yksi mikrosekunti on ilmaistu muodossa  10*\log _{10}0,000001=10*(-6)=-60. Muuttaaksesi logaritmisessa asteikossa ilmoitetun ajan sekunneiksi, käytä apuna kaavaa:  10^{\frac {x}{10}}\,. Sijoita x:n kohdalle asteikolla annettu luku, jonka haluat muuttaa sekunneiksi. Asteikolla yksi askel (esimerkiksi 0→ 10 tai -10→ 0) on aina kymmenen kertaa suurempi kuin edellinen askel.
Alkukoti Afrikassa

Alkukoti Afrikassa on nykyisin laajimmin hyväksytty teoria nykyihmisen alkukodista. Sen mukaan kaikki nykyihmisväestöt ovat Afrikassa kehittyneen heidelberginihmisen jälkeläisiä, jotka levittäytyivät Afrikasta viimeisen kerran Lähi-idän kautta 60 000 vuotta sitten muualle maapallolle ja syrjäyttivät Euroopan ja Aasian alkuperäiset väestöt osin risteytyen niiden kanssa. Yhden syntykodin hypoteesia tukevat fossiilit, arkeologiset löydöt sekä biokemialliset ja geneettiset todisteet. Käsitystä Afrikasta ihmisen alkukotina vahvistaa sekin, että Afrikassa ihmisen geneettinen vaihtelu on paljon suurempaa kuin muualla maailmassa, mikä kertoo siitä, että Afrikan väestö on vanhempaa kuin muun maailman. Afrikan sisällä geneettisesti vanhinta ja monipuolisinta väestöä ovat tutkimusten mukaan eteläisen Afrikan Kalaharin sanit. He tosin asuivat kymmeniä tuhansia vuosia sitten paljon nykyistä laajemmalla alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, joten vielä ei voida sanoa, missä päin Afrikkaa ihminen syntyi.
Alkukoti Afrikassa -teoria on pitkälti syrjäyttänyt monialuehypoteesin, jonka mukaan nykyiset Afrikan, Euroopan ja Aasian väestöt olisivat kehittyneet näiden maanosien erillisistä pystyihmispopulaatioista kahden miljoonan vuoden aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alkukoti Afrikassa Wikimedia Commonsissa
Alkmaion Krotonlainen

Alkmaion Krotonlainen (m.kreik. Ἀλκμαίων Κροτωνιάτης, Alkmaiōn Krotōniatēs, lat. Alcmaeon Crotoniates; 400-luku eaa.) oli pythagoralainen esisokraatikkoihin kuulunut lääkäri ja filosofi. Hän oli kotoisin Suur-Kreikan Krotonista.
Alkmaion oli Pythagoraan oppilas. Hänen kirjoituksistaan on säilynyt joitakin katkelmia. Niissä hän käsitteli ensisijaisesti lääketiedettä, mutta jonkin verran myös luonnonfilosofiaa, astrologiaa ja meteorologiaa. Alkmaion oli ensimmäinen, joka toi kokeelliset menetelmät lääketieteeseen ja anatomiaan. Hän oli anatomisten leikkelyiden uranuurtaja ja hänen sanotaan olleen ensimmäinen, joka löysi Eustachiuksen käytävän eli korvatorven. Hän leikkeli ainakin eläinten ruumiita.
Alkmaion oli ensimmäinen, joka tutki sairauksien sisäisiä syitä. Sairauksien hän sanoi johtuvan voimien epätasapainosta ihmisen elimistössä. Elimistössä vaikuttivat kosteus ja kuivuus, lämpö ja kylmyys, sekä karvaus ja makeus. Kun nämä voimat olivat tasapainossa, ihminen oli terve, ja jos jokin niistä sai yliotteen, ihminen sairastui. Epätasapaino saattoi johtua ympäristöstä, ravinnosta tai elämäntavoista.
Alkmaion uskoi, että sielu on kuolematon ja ikuisesti liikkeessä taivaankappaleiden tavoin. Häntä pidetään ensimmäisenä, joka piti aivoja sielun sijaintipaikkana. Tämä johtui siitä, että hän todennäköisesti havaitsi anatomisten kokeidensa seurauksena, että silmät ovat suoraan yhteyksissä aivopuoliskoihin. Hän katsoi, että muisti, ajattelu ja ymmärrys sekä sitä kautta kaikki tieto syntyvät näkö- ja muista aistimuksista. Tämän seurauksena hän alkoi pitää aivoja myös henkisten toimintojen sijaintipaikkana.
Aiheesta muualla

Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit :
Alkmaionin elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Alkmaionin elämäkerta (kreikaksi)
Huffman, Carl: Alcmaeon The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Antiikin filosofia  Esisokraattinen filosofia
| --- | --- |
Miletoslaiset:   Thales  Anaksimandros  Anaksimenes 
Pythagoralaiset:   Pythagoras  Alkmaion Krotonlainen  Filolaos  Arkhytas 
Efesoslaiset:   Herakleitos 
Elealaiset:   Ksenofanes  Parmenides  Zenon Elealainen  Melissos 
Pluralistit:   Anaksagoras  Empedokles  Arkhelaos 
Atomistit:   Leukippos  Demokritos 
Sofistit:   Protagoras  Gorgias  Prodikos  Hippias 
Muita:   Ferekydes  Diogenes Apollonialainen
Aleksei Petrovitš

Aleksei Petrovitš vuosien 1710–1715 välillä maalatussa muotokuvassa.
Aleksei Petrovitš (ven. Алексе́й Петро́вич); (28. helmikuuta (J: 18. helmikuuta) 1690 Moskova, Moskovan Venäjä – 7. heinäkuuta (J: 26. kesäkuuta) 1718 Pietari, Moskovan Venäjä) oli Pietari I Suuren ja tämän ensimmäisen vaimon, jalosukuisen Jevdokija Fjodorovna Lopuhinan (1669–1731) vanhin poika sekä Venäjän kruununperillinen. Pietari Suuri surmautti salaliitosta syytetyn Aleksein vuonna 1718. Aleksein pojasta tuli myöhemmin hallitsija nimellä Pietari II.
Suku ja koulutus

Aleksei vietti varhaislapsuutensa isoäitinsä ja äitinsä Jevdokija Lopuhinan luona. Äidin jouduttua miehensä pakottamana luostariin vuonna 1698 poika vietiin isänpuoleisen tätinsä Natalja Aleksejevna Romanovan (1673–1716) luokse Preobraženskojen kylään, jossa hän opiskeli saksalaisten kotiopettajien johdolla, mm. paroni Heinrich von Huyssen. Vaikeiden perhesuhteiden ja ympäristön vaikutuksesta Alekseista tuli heikkoluonteinen, sulkeutunut ja arka.
Nuoruus

Vuosina 1705–1706 hänen ympärilleen muodostui Pietarin uudistuksia vastustanut, papeista ja pajareista koostunut oppositio. Suuressa Pohjan sodassa Aleksei kuitenkin osallistui lojaalisti isänsä Pietari Suuren mukana Narvan piiritykseen vuonna 1704 ja johti Moskovan linnoittamista vuonna 1707. Hän opiskeli vuonna 1709 Dresdenissä Saksissa.
Perhe

Vuonna 1711 Aleksei meni naimisiin saksalaisen prinsessa Charlotte Christine von Braunschweig-Wolfenbüttelin (1694–1715) kanssa. Ensimmäisen puolen vuoden jälkeen Aleksei alkoi vältellä vaimoaan, jota hän väitti rokonarpiseksi ja liian laihaksi. Heille syntyi tytär Natalia (1714–1728, kuoli 14-vuotiaana tuberkuloosiin) ja poika Pjotr (1715–1730), josta myöhemmin tuli keisari Pietari II. Ulkomaanmatkojensa jälkeen vähälahjaisena pidetty Aleksei menetti lopullisesti kiinnostuksensa sotilaallisia harrastuksia kohtaan. Hän vastusti isänsä määräyksiä, juopotteli pappien kanssa ja solmi suhteen Nataljan syntymän jälkeen vuonna 1714, vangiksi otettuun suomalaiseen maaorjaan Eufrosyneen. Pietari I vaati Alekseita luopumaan uudistusten vastustuksesta uhkaillen häntä kruununperijän aseman menetyksellä ja luostariin sulkemisella.
Charlotten kuoltua poikansa Pjotrin synnytyksen jälkeen Aleksei pakeni vuonna 1716 Eufrosynen kanssa Itävaltaan lankonsa Kaarle VI:n suojiin. Aluksi he asuivat Ehrenbergin linnassa Tirolissa ja myöhemmin Napolissa. Pietari I:n lähettiläät saivat Aleksein palaamaan kotimaahan, jossa hänelle luvattiin mahdollisuus mennä naimisiin Eufrosynen kanssa. Ratkaiseva rooli oli diplomaatti Pjotr Tolstoilla, joka sai suostuteltua Aleksein palaamaan.
Kruununperijä

Aleksein saavuttua Venäjälle tammikuussa 1718 Pietari I pakotti hänet luopumaan kruunusta ja ilmiantamaan salaliittolaiset. Kenraalikunnasta, senaattoreista ja synodin jäsenistä koostunut korkein oikeus tuomitsi hänet kesäkuun 24. päivänä kuolemaan. Viikon ajan kidutettu Aleksei menehtyi ennen tuomion täytäntöönpanoa. Erään tiedon mukaan Pietari I:n lähipiiriin kuuluneet henkilöt kuristivat hänet Pietari-Paavalin linnoituksen vankisellissä. Hänet haudattiin Pietari-Paavalin katedraalin portaikon alle. Eufrosynen huhtikuussa 1717 synnyttämän lapsen kohtalo on tuntematon.
Charlotte Christine von Braunschweig-Wolfenbüttel, 1710-luku
Suuriruhtinatar Natalia Aleksejeva Romanova (1714-1728)
Pietari Suuri kuulustelemassa tsarevitš Aleksei Petrovitšia Pietarhovissa, Nikolai Ge 1871. Ge loi kaksi identtistä maalausta: yhden osti Pavel Tretjakov ja toisen Aleksanteri II. Ensimmäinen on  esillä Tretjakov-galleriassa Moskovassa ja toinen Venäläisessä museossa Pietarissa.
Alessandro Santos

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Alessandro Santos
Syntymäaika: 20. heinäkuuta 1977 (ikä 47)
Syntymäpaikka: Maringá, Brasilia
Pelipaikka: Keskikenttäpelaaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1997–2003 | Shimizu S-Pulse | 198 | (56) |
| 2004–2009 | Urawa Red Diamonds | 100 | (11) |
| 2007 | → Salzburg (laina) | 20 | (1) |
| 2009– | Nagoya Grampus | 39 | (0) |
Maajoukkue
| 2002–2006 | Japani | 82 | (7) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 9. joulukuuta 2010.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 9. joulukuuta 2010.
Alessandro Santos (三都主アレサンドロ, Santosu Aresandoro), yleensä vain Alex, (s. 20. heinäkuuta 1977 Maringá) on Brasiliassa syntynyt japanilainen jalkapalloilija. Ennen Japanin kansalaisuuden saamista hänen nimensä oli Alessandro dos Santos.
Ura

Alex syntyi Brasiliassa, mutta muutti Japaniin 1994 ollessaan 16-vuotias. Hän liittyi J. Leaguessa pelaavaan Shimizu S-Pulseen 1997. Shimizussa pelatessaan Alex valittiin liigan parhaaksi pelaajaksi 1999.
Kesällä 2002 Alexin oli määrä siirtyi Englannin valioliigan Charltoniin, mutta hänelle ei myönnetty tarvittavaa työlupaa. Alex jatkoi uraansa Shimizussa kunnes tammikuussa 2004 hän siirtyi Urawa Red Diamondsiin.  Hän voitti Shimizussa pelatessaan muun muassa Aasian cup-voittajien cupin 1999 ja Emperor's Cupin 2001.
Urawassa Alex voitti Japanin mestaruuden 2006, minkä jälkeen hän siirtyi lainalle itävaltalaiseen Red Bull Salzburgiin. Alex voitti Salzburgissa Itävallan Bundesliigan 2007. Hän palasi Urawaan kaudeksi 2008. Kesällä 2009 Alex siirtyi Nagoya Grampusiin, jossa hän voitti mestaruuden kaudella 2010.
Alex sai Japanin kansalaisuuden marraskuussa 2001, minkä jälkeen hänet valittiin Japanin maajoukkueeseen. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa maaliskuussa 2002 ja pääsi mukaan MM-kilpailuihin 2002. Alex oli mukana voittamassa Aasian-mestaruuskilpailuja 2004 ja MM-kilpailuissa 2006 pelaten täyden ajan Japanin kaikissa kolmessa ottelussa. Kaikkiaan Alex pelasi vuosina 2002–2006 yhteensä 82 maaottelua, joissa hän teki seitsemän maalia.
Tilastot

| Japanin maajoukkueessa> Vuodet | Japanin maajoukkueessa> ottelut | Japanin maajoukkueessa> maalit |
| --- | --- | --- |
| 2002 | 9 | 1 |
| 2003 | 15 | 1 |
| 2004 | 22 | 2 |
| 2005 | 17 | 1 |
| 2006 | 19 | 2 |
| Yhteensä | 82 | 7 |
Saavutukset

Japanin mestaruus: 2006, 2010
Aasian cup-voittajien cup: 1999
Emperor's Cup: 2001, 2005, 2006
Japanin Super cup: 2002, 2006
Itävallan mestaruus: 2007
Aasian-mestaruus: 2004
Alkuopetus

Alkuopetus tarkoittaa peruskoulun kahden ensimmäisen vuoden opetusta. Alkuopetuksessa katsotaan, että lapsi on utelias ja sosiaalinen, omia ajatuksiaan tiedostava, edistymisestä nauttiva, joka tutkii ympäristöään, kysyy, vertaa, kuuntelee, pohtii ja havainnoi. Alkuopetuksen oppimisympäristö pyritäänkin pitämään virikkeellisenä, joka ohjaa lapsen uteliaisuutta, mielenkiintoa ja motivaatiota. Opettajan tärkeä tehtävä on tarjota ohjaavaa kasvatusta, luoda suotuisia oppimistilanteita sekä virittää ja laajentaa lapsen motivaatiota.
Historia

Alkuopetuksen alkuperäinen tehtävä oli valmistaa oppilaita kansakouluun, jonne pääsyn edellytyksenä oli lukutaito. Kiinteää alkuopetusta oli vain kaupungeissa, kun maaseudulla alkuopetus oli kotien ja kirkon järjestämien kiertokoulujen vastuulla.
Vuoden 1921 oppivelvollisuuslain myötä muodostettiin 6-vuotinen kansakoulu ja sitä edeltävä kiinteä tai kiertävä alakansakoulu. Alkuopetuksen didaktiikka oli ikäkausididaktiikkaa, jossa lapsia opetettiin heidän ikänsä mukaisesti. Suomalaisen alkuopetuksen perustajana pidetään Aukusti Saloa, jonka vuoden 1935 opetussuunnitelman myötä alakansakoulusta tuli maailman huipputasoa ja varsinaista kansakoulua modernimpaa. Opetus perustui kokonaisopetukseen, jossa joka viikko järjestettiin yhden keskusaiheen ympärille, jota käsiteltiin eri oppiaineissa oppiainerajoja heikentäen (katso moderni suuntaus, ilmiöpohjainen oppiminen). Alakansakoulussa oli myös yleisopetusta, joka toimi pehmeänä laskuna koulun käytänteisiin.
Vuoden 1957 kansakoululain myötä alakansakoulun ja yläkansakoulut yhdistettiin varsinaiseksi kansakouluksi. Tällöin lopetettiin myös alakansakoulun opettajien erilliskoulutus, jolloin tämä moderni opetusoppi hävisi käytännöstä, palaten vasta peruskoulu-uudistuksen yhteydessä. 1970-luvulla luokanopettajakoulutus siirtyi yliopistoihin ja alkuopetus oli eräs erikoistumislinja.
Alitsariinikeltainen GG

| Alitsariinikeltainen GG |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Natrium-2-hydroksi-5-[(3-nitrofenyyli)diatsenyyli]bentsoaatti
CAS-numero:  584-42-9
PubChem CID:  135442953
SMILES:  C1=CC(=CC(=C1)[N+](=O)[O-]) NN=C2C=CC(=O)C(=C2)C(=O)[O-].[Na+].
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C13H8N3O5Na
Moolimassa:  309,214 g/mol
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Alitsariinikeltainen GG (C18H8N3O5Na) eli Mordant Yellow 1 on atsoväreihin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää väriaineena muun muassa tekstiilien värjäykseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa alitsariinikeltainen GG on ruskehtavan oranssia kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee kohtaisesti erityisesti kuumaan veteen ja lisäksi hieman etanoliin ja asetoniin. Aineen liuokset ovat pH-indikaattoreita ja muuttuvat väriltään keltaisista oransseiksi pH-alueella 10–12.
Alitsariinikeltainen GG:tä valmistetaan m-nitroaniliinin diatsoniumsuolan ja salisyylihapon atsokytkentäreaktiolla.
Alitsariinikeltainen GG:tä käytetään värjäämään kromiyhdisteillä peitattua villaa, silkkiä ja nahkaa keltaiseksi. Sitä voidaan käyttää myös pH-indikaattorina ja galliumpitoisuuden määrittämiseen.
Aiheesta muualla

Alitsariinikeltainen, Ccoloria.net