Savu
Mittaukset

Jo 1400-luvulla Leonardo da Vinci kirjoitti laajasti siitä, miten vaikeaa on arvioida savun määrää. Hän myös teki eron hiiltyneiden hiukkasten muodostaman mustan savun ja valkoisen "savun" välille, joista jälkimmäinen ei itse asiassa ole savua lainkaan vaan koostuu vaarattomista vesi­pisaroista.
Lämmitys­laitteista tulevaa savua voidaan mitata seuraavin keinoin:
suora imeytys. Savunäyte imeytetään suodattimeen, joka punnitaan ennen koetta ja sen jälkeen; saatujen tulosten erotus osoittaa savun massan. Tämä on yksin­kertaisin ja toden­näköisesti tarkin menetelmä, mutta sitä voidaan käyttää vain, kun ilman savupitoisuus on pieni ja suodatin voidaan nopeasti sulkea.
suodatin- ja laimennustunneli. Savunäyte johdetaan putken läpi, jossa se laimentuu ilmaan. Tuloksena saatu savun ja ilman seos johdetaan suodattimen läpi ja punnitaan. Tämä on kansain­välisesti tunnustettu menetelmä palamisesta syntyvän savun mittaamiseksi.
sähköstaattinen presipitaatio: Savu johdetaan metalliputkien muodostaman ruudukon läpi, johon on ripustettu johtimia. Putket ja johtimet kytketään korkeaan jännitteeseen niin, että savun hiukkaset saavat sähkö­varauksen ja putkien reunat vetävät niitä puoleensa. Menetelmä voi antaa liian korkean tuloksen, jos ilmassa on myös muitakin hiukkasia kuin savua, tai liian matalan tuloksen savun eristävän vaikutuksen vuoksi. Tämä on kuitenkin välttämätön menetelmä mitattaessa niin suuria savu­määriä, ettei niitä voida johtaa suodattimen läpi, esimerkiksi bitumipitoisen kivi­hiilen savua mitattaessa.
Ringelmannin asteikko on savun värin mittausmenetelmä. sen keksi professori Maximilian Ringelmann Pariisissa vuonna 1888. Kyseessä on kortti, jossa on valkoisia, mustia ja eri tummuus­asteikon harmaita ruutuja, ja sitä verrataan arvioitavan savun tummuuteen. Tulos riippuu suuresti valaistus­olo­suhteista ja havaitsijan taitavuudesta. Asteikko ulottuu arvosta 0 (valkoinen) arvoon 5 (musta), ja se riippuu vain osittain savun todellisesta määrästä. Kuitenkin Ringelmannin asteikko on yksin­kertaisuutensa vuoksi otettu standardiksi monissa maissa.
optinen sironta: valo­kiila johdetaan savun läpi. Valaistus­mittari sijoitetaan tiettyyn kulmaan, tavallisesti 90°, valon­lähteen kanssa, niin että siihen osuu vain hiukkasista heijastunutta valoa. Mittariin osuu sitä enemmän valoa, mitä enemmän ilmassa on savu­hiukkasia.
optinen himmennys: valonsäde kulkee savun läpi, ja sen toisella puolella on valaistus­mittari. Mitä enemmän valon­lähteen ja mittarin välissä on savua, sitä vähemmän mittariin osuu valoa.
yhdistetty optinen menetelmä. On useita optisia savun mittauslaitteita kuten nefelometri ja etalometri, jotka käyttävä useita optisia menetelmiä, myös useampaa kuin yhtä valon aallon­pituutta. Niissä käytetään algoritmia, jolla tuloksista voidaan johtaa hyvä arvio savun määrälle.
hiilimonoksidin mittaukset. Koska savu on epä­täydellisesti palanutta poltto­ainetta ja hiili­monoksidi epä­täydellisesti palanutta hiiltä, on jo kauan sitten päätelty, että virtaavan kaasun hiili­monoksidi­pitoisuuden mittaus, joka on halpa, yksin­kertainen ja tarkka toimen­pide, antaa hyvän arvion myös savun määrästä. Itse asiassa CO:n mittauksia käytetäänkin eräissä maissa laki­sääteisesti savun seurantaan. Ei kuitenkaan ole lainkaan selvää, kuinka tarkka vastaavuus on.