stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joséphine de Beauharnais
Suku ja ensimmäinen avioliitto

Marie-Josèphe-Rose Tascher de La Pagerie syntyi Martiniquella la Petite Guinée -nimisellä sokeriruokoplantaasilla (nyk. Les Trois-Îlets), jonka omistivat hänen vanhempansa laivaston tykistökapteeni Joseph-Gaspard de La Tascher (1735–1790) ja Rose Claire des Vergers de Sannois (1736–1807), joka oli myös syntynyt samalla plantaasilla. Isoisä Gaspard-Joseph Tascher de La Pagerie oli tullut vuonna 1726 Martiniquelle keräämään omaisuutensa sokeriruo'n tuotannolla, joka tapahtui ilmaisen orjatyövoiman avulla. La Petite Guinée oli saaren suurimpia plantaaseja, jolla oli pinta-alaa lähes 500 hehtaaria ja jossa oli 200 orjaa vuonna 1751.
Kun hurrikaanit tuhosivat tilan vuonna 1766, perhe joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Isän sisar Marie-Euphémie-Désirée Renaudin (Edmée) oli varakkaan aatelismiehen, laivastoupseeri ja kuvernööri François de Beauharnais'n rakastajatar ja järjesti Joséphinen nuoremman sisaren tämän pojan, rikkaan varakreivi Alexandre de Beauharnais'n vaimoksi. Poika oli kasvanut syntymästään asti Tascherin perheessä vanhempien palattua Ranskaan. François de Beauharnais nai vaimonsa kuoltua vuonna 1796 Désirée Eugénie Tascher de La Pagerie'n (1739–1803).lähde?
17-vuotias Alexandre valitsi 12-vuotiaan Catherine-Désiréen (1764–1777), joka kuitenkin kuoli ennen lähtöään Martiniquelta Ranskaan, sitten valinta kohdistui nuorimpaan Marie-Françoise'en (1766–1791), jonka jälkeen kuitenkin päädyttiin vanhimpaan 15-vuotiaaseen Joséphineen. Hän matkusti isänsä kanssa Ranskaan lokakuussa 1779 ja hänet vihittiin Alexandren kanssa 13. joulukuuta 1779 Noisy-le-Grandissa.
De Beauharnais oli häpeissään vaimonsa maalaisista tavoista ja sivistymättömyydestä, eikä halunnut esitellä tätä Marie Antoinetten hovissa Versailles'ssa. Avioliitto ei ollut onnellinen ja aviomies kävi bordelleissa. Heillä oli kaksi lasta, Eugène de Beauharnais ja Hortense de Beauharnais. Maaliskuussa 1785 Joséphine lähti perheensä hyljänneen ja yli vuoden rakastajattarensa kanssa asuneen aviomiehensä ja matkusti vuonna 1788 takaisin Martiniquelle, mutta palasi vuonna 1790 puhjenneen orjakapinan vuoksi Pariisiin, jossa oli tuolloin meneillään vallankumous.
Terrorin aikana 2. maaliskuuta yleisen turvallisuuden komitea (Comité de sûreté générale) määräsi hänen vallankumousarmeijassakin palvelleen miehensä pidätettäväksi. Koska myös Joséphine oli liian lähellä vastavallankumouksellisia piirejä, komitea määräsi hänetkin pidätettäväksi. Se tapahtui vallankumouskalenterin mukaan 2. päivänä floréal-kuuta (huhtikuun loppu) vuonna II. Hänen miestään syytettiin Mainzin huonosta puolustuksesta ja tätä epäiltiin aristokraatiksi, joten hänet mestattiin giljotiinilla kesäkuussa 1794 veljensä Augustinin kanssa Place de la Révolutionilla. Joséphine oli Carmesin vankilassa 9. thermidor-kuukautta (27. heinäkuuta) vallankaappaukseen asti, jonka jälkeen hänet vapautettiin.
Toinen avioliitto, keisarinna

Leski Joséphine de Beauharnais sai myöhemmin miehensä omaisuuden, ja hän oli useiden johtavien poliitikkojen rakastajatar. Toisten tietojen mukaan: Leskenä ilman tuloja ja kahden lapsen kanssa, hän selvisi parhaansa mukaan, kunnes hänen ystävänsä Teresia Cabarrus Barras, josta tuli hänen suojelijansa, esitteli hänet lupaavalle kenraalille, Napoléon Bonapartelle.
Hän tapasi vuonna 1795 häntä kuusi vuotta nuoremman kenraali Napoléon Bonaparten. Tammikuussa 1796 Napoléon kosi, ja heti kun hänet oli nimitetty Italian sotaretkikunnan ylipäälliköksi Joséphine suostui ja siviilivihkiminen tapahtui 9. maaliskuuta 1796. Napoléon lähti melkein heti sotimaan Italiaan mutta lähetti romanttisia kirjeitä, joihin Joséphine ei vastannut.
Joséphine, joka oli luultavasti vähemmän rakastunut kuin Napoléon, otti ainakin Bonaparten suvun väitteiden mukaan upseeri Hippolyte Charlesin rakastajakseen. Luultavasti kostoksi Napoléon otti rakastajattarekseen alemman upseerin vaimon Pauline Bellisle Fouresin, jota myös Napoleonin Kleopatraksi kutsuttiin, koska suhde alkoi Egyptin sotaretken aikana vuosina 1798-1799. Hän uhkasi myös ottaa avioeron Joséphinesta.
Tästä huolimatta Napoléon antoi palattuaan anteeksi ja maksoi Joséphinen keräämät valtavat velat, ja heidät vihittiin uudelleen Napoléonin vastustuksesta huolimatta uskonnollisin menoin 1. joulukuuta 1804 ja kruunattiin paavi Pius VII:n avustamana yhdessä keisariksi ja keisarinnaksi Pariisin Notre-Damessa 2. joulukuuta. Tämä ei ollut Bonaparten perheelle mieleen, eikä Napoléonin äiti Letizia Bonaparte osallistunut kruunajaisiin poikiensa kesken vallinneen epäsovun vuoksi.
Avioero

Joséphinen asema näytti nyt turvatulta, hänen tyttärensä Hortense nai Napoléonin veljen Louis Bonaparten ja poika Eugène Baijerin kuninkaan Maksimilian I Joosefin tyttären Amelia Augustan. Koska Joséphine ei kyennyt synnyttämään keisarille lasta, hänen täytyi myöntyä avioliiton mitätöintiin. Mitätöinti tapahtui tammikuussa 1810 sillä perusteella, että seurakuntapappi ei ollut läsnä vihkimisessä vuonna 1804, tällä teknisellä yksityiskohdalla vältettiin paavia ja Itävallan keisari Fransia kauhistava avioero. Vuonna 1811 Napoleon nai Habsburg-sukuun avioitumalla keisari Fransin ja keisarinna Maria Teresan vanhimman tyttären arkkiherttuatar Marie Louisen kanssa.
Avioeron jälkeen Joséphine asui vuonna 1799 hankkimassaan Malmaisonin linnassa 15 km Pariisin länsipuolella. Hän oli edelleen hyvissä väleissä Napoléonin kanssa, joka maksoi hänen ylellisen elämänsä. Hän perusti linnaan mittavan ruusutarhan, eksoottisten eläinten eläintarhan sekä kasvihuoneita, joissa viljeltiin mm. ananasta.  Napoleonin kukistumisen jälkeen hän sai Venäjän keisari Aleksanteri I:n suojeluksen.
Perintö

Joséphine kuoli 50-vuotiaana kurkkumätään tai verenmyrkytykseen Malmaisonin linnassa toukokuussa 1814.
Keisarinna Joséphinea kävi tervehtimässä yli 20 000 surijaa. Vaikka monet vetosivat keisarinnan arvonimen säilyttämisen puolesta, hänet haudattiin Madame de Beauharnaisin nimellä.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joséphine de Beauharnais Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  IdRef 
Keisarinna Joséphine kruunajaisasussaan, François Gérard 1807
Joséphinen kruunaus, yksityiskohta Jacques-Louis Davidin maalauksesta 1805-1807
Joséphine de Beauharnais, Andrea Appiani 1808
Keisarinna Joséphine Malmaisonin puistossa (L'impératrice Joséphine dans le Parc de Malmaison), Pierre-Paul Prud'hon 1805
Malmaisonin linna, Rueil-Malmaison
Villa Carlstedt

| Villa Carlstedt |
| --- | --- |

Osoite:  Itäinen rantatie
Sijainti:  Matinkylä, Espoo
Valmistumisvuosi:  1915 1930
Suunnittelija:  Lars Sonck Birger Carlstedt
Rakennuttaja:  Johan Wilhelm Carlstedt Birger Carlstedt
Runkorakenne:  hirsi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villa Carlstedt on kahden huvilarakennuksen ja niitä ympäröivän puiston muodostama arkkitehtonisesti merkittävä kokonaisuus Matinkylässä Etelä-Espoossa. Vanhempi, vuonna 1915 valmistunut huvila on Lars Sonckin käsialaa ja sen rakennutti ravintoloitsija Johan Wilhelm Carlstedt. Huvila tunnettiin aikanaan myös nimellä Johannesberg.
Vanhempi huvila on Sonckille tyypillinen luomus tummaksi käsiteltyine vuoraamattomine pyöröhirsineen. Mansardikattoisessa rakennuksessa on viitteitä muinaispohjoismaisista hallirakennuksista ja itämaisista pagodeista. Huvilaan kuuluu myös kaksi avokuistia. Päädyssä on monikulmainen veranta, jonka yläpuolella on parveke.
Uudempi huvila on Carlstedtin pojan Birger Carlstedtin rakennuttama ja suunnittelema funktionalistinen ateljeetalo vuodelta 1930. Huviloita ympäröi rehevä puisto, jonka suunnitteli Paul Olsson vanhemman huvilan rakentamisen yhteydessä.
Suomen ylioppilaskuntien liitto

| Suomen ylioppilaskuntien liitto (SYL) |
| --- | --- |

Perustettu:  1921
Toimiala:  Yliopisto-opiskelijoiden edunvalvonta
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  13 ylioppilaskuntaa sekä Snellman-korkeakoulun ylioppilaskunta   Edustaa noin 135 000 opiskelijaa
Puheenjohtaja:  Anselmi "Ansu" Auramo
Varapuheenjohtaja:  Tilda Lassila
Hallitus (2025):   Samuli Leppämäki  Mirka Nieminen  Maria Saita  Heli Ylikoski  Mantė Žygelytė 
Aiheesta muualla
syl.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
SYL:n vuoteen 2016 käytössä ollut logo.
Suomen ylioppilaskuntien liitto (SYL) ry (ruots. Finlands studentkårers förbund (FSF) rf) on suomalainen opiskelijoiden etu-, palvelu- ja kansalaisjärjestö, jonka jäsenyhteisöihin, ylioppilaskuntiin ja yhteen oppilaskuntaan, kuuluu yhteensä noin 135 000 yliopistojen perustutkinto- ja jatko-opiskelijaa.
SYL:n keskeisimmät tavoitteet ovat opiskelijoiden sosiaalisen aseman ja opiskelumahdollisuuksien parantaminen. SYL keskittyy toiminnassaan valtakunnalliseen lainsäädäntövaikuttamiseen. Marraskuussa 2016 SYL linjautui feministiseksi järjestöksi
ja liittyi Setan kannatusjäseneksi.
SYL on SOSTEn jäsenjärjestö.
SYL:n toiminnasta vastaa hallitus ja sillä on yhdeksän palkattua toimihenkilöä. Hallituksen puheenjohtaja vuonna 2022 on Konstantin Kouzmitchev. Pääsihteerinä SYL:ssa toimii Sonja Raitamäki. SYL:n ylin päättävä elin on vuosittain marraskuussa järjestettävä liittokokous, jossa jäsenyhteisöjen edustajat päättävät toimintasuunnitelmasta, talousarviosta, hallituksesta ja muista esille tulevista asioista. Liittokokousedustajia kukin jäsenyhteisö saa alkavaa tuhatta jäsentään kohden yhden.
SYL:n toimisto sijaitsee Helsingissä, osoitteessa Lapinrinne 2, OSS-Järjestöpalvelut Ab tiloissa Suomen opiskelijakuntien liitto - SAMOK ry:n, Suomen Lukiolaisten Liitto, Suomen ammattiin opiskelevien liitto SAKKI ry:n kanssa. SYL, SAMOK ja Opiskelijoiden liikuntaliitto muuttivat yhteisiin tiloihin 2007. SYL on jäsenenä eurooppalaisessa kansallisten korkeakouluopiskelijaliittojen yhteenliittymässä ESU:ssa, (European Students' Union) ja 2008 lähtien myös Opiskelijoiden liikuntaliitossa.
Historia > 1921–1945

SYL:n perustivat vuonna 1921 Suomen Ylioppilaskunta (nykyään Helsingin yliopiston ylioppilaskunta) ja Åbo Akademis Studentkår opiskelijoiden tarpeesta osallistua järjestäytyneesti yhteiskunnalliseen keskusteluun ja kansainväliseen opiskelijayhteistyöhön.
Vuonna 1927 Suomen ylioppilaskuntien liittoon liittyivät Turun yliopiston ylioppilaskunta, Teknillisen Korkeakoulun Ylioppilaskunta, Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunta ja Svenska Handelshögskolans Studentkår, minkä jälkeen järjestö edusti yhteensä 5515 ylioppilasta. Toiminta oli hyvinkin maanpuolustus- ja kansallishenkistä, mikä näkyi muun muassa ruotsinkielisten ylioppilaskuntien vetäytymisenä SYL:stä kieliriitojen seurauksena vuoteen 1941 asti.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Toisen maailmansodan jälkeen SYL:n toimintaan vaikuttivat hyvinvointiyhteiskunnan rakentaminen, poliittinen aktivoituminen 1960-luvulla ja kestävän kehityksen esiinmarssi. Vuonna 1954 SYL perusti Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön, joka edelleen tarjoaa opiskeluterveydenhuoltopalvelut yliopisto-opiskelijoille. 1960–1970-luvuilla yliopistojärjestelmän laajentuessa SYL sai useita uusia jäseniä uusista ylioppilaskunnista.
SYL oli mukana järjestämässä Demokraattisen Nuorison maailmanliiton kanssa maailman nuorisofestivaaleja Helsingissä kesällä 1962. 1970-luvulla SYL oli Neuvostoliiton rahoittaman Ylioppilaiden Kansainvälisen Unionin liitännäisjäsen. Länsimaiden keskeiset ylippilasliitot eivät olleet toiminnassa mukana. Liiton varapuheenjohtaja Juri Samajov vieraili Suomessa useaan otteeseen, mm. toukokuussa 1977 SYL:n kutsusta.
Vuosina 1979–1984 SYL lanseerasi yhteisen – silloin pahvista tehdyn – opiskelijakortin, jolla sai yhteisiä alennuksia. SYL on osakkaana Oy Suomen Lyyra Ab:ssa, joka yhtenäistää ja laajentaa opiskelijan palveluita uuden Lyyra-opiskelijakortin myötä. Lyyran liiketoiminnot myytiin 2013 valtakunnallisten opiskelijajärjestöjen (SAKKI, SAMOK, SLL, SYL) sekä HYY-Yhtiöiden omistamalle yritykselle, joka nimettiin Frankiksi, minkä myötä sen toiminta Lyyra-nimellä lakkasi 30.9.2013.
Historia > Nykyisyys

SYL:llä on 14 jäsenyhteisöä: Suomen kaikkien yliopistojen 13 ylioppilaskuntaa sekä Snellman-korkeakoulun ylioppilaskunta ovat SYL:n jäseniä.
SYL siirtyi kirjainlyhenteestä lyhennesanan käyttöön vuonna 2023 viestintäasiantunija Antti Kiven johdolla. Vakiintuneena kirjoitustapana kuitenkin usein jatketaan "SYL:n" käyttöä, kuten on tehty tässäkin artikkelissa.
Tunnettuja entisiä SYL:n toimijoita

Tarja Halonen, presidentti, toimi sosiaali- ja järjestösihteerinä
Jorma Ollila, hallitusammattilainen, Nokian entinen toimitusjohtaja, toimi puheenjohtajana
Jorma Eloranta, hallitusammattilainen, toimitusjohtaja, vuorineuvos, toimi pääsihteerinä
Jaakko Iloniemi, diplomaatti, talousvaikuttaja, entinen kehitysaputoimiston toimistopäällikkö, toimi pääsihteerinä
Ulf Sundqvist, entinen kolminkertainen ministeri, poliitikko, toimi puheenjohtajana
Sari Sarkomaa, kansanedustaja ja entinen opetusministeri
Petteri Orpo, Kokoomuksen puheenjohtaja, kansanedustaja ja entinen ministeri, toimi pääsihteerinä
Ilkka Kanerva, kansanedustaja ja entinen ministeri
Matti Louekoski, entinen kansanedustaja ja ministeri
Pekka Puska, entinen kansanedustaja ja entinen KTL:n sekä THL:n pääjohtaja, toimi puheenjohtajana
Alviina Alametsä, europarlamentaarikko
Taru Tujunen, toimitusjohtaja, poliitikko, Kokoomuksen entinen puoluesihteeri (2006-2014), toimi varapuheenjohtajana
Hilkka Kemppi, kansanedustaja
Eveliina Heinäluoma, kansanedustaja
Rosa Meriläinen, kirjailija, poliitikko, entinen kansanedustaja
Veikko Halmetoja, kuvataidekriitikko, kuraattori ja galleristi
Lasse Männistö, yritysjohtaja, poliitikko, entinen kansanedustaja, toimi puheenjohtajana
Fatim Diarra, kansanedustaja
Talous

Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustus nuorisojärjestöille:
2020: 342 000 €
2019: 342 000 €
2018: 342 000 €
2017: 328 000 €
2016: 325 000 €
2015: 319 300 €
2014: 313 000 €
201:3 313 000 €
2012: 313 000 €
Ludvig XV

| Ludvig XV |
| --- | --- |
 Maurice-Quentin de La Tour (1748)
Ranskan kuningas
Valtakausi:  1. syyskuuta 1715 – 10. toukokuuta 1774
Kruunajaiset:  25. lokakuuta 1722
Edeltäjä:  Ludvig XIV
Seuraaja:  Ludvig XVI

Syntynyt:  Louis 15. helmikuuta 1710 Versailles, Ranska
Kuollut:  10. toukokuuta 1774 (64 vuotta) Versailles, Ranska
Hautapaikka:  Saint-Denis’n basilika
Puoliso:  Maria Leszczyńska
Lapset:  dauphin Ludvig
Suku:  Bourbon (kapetingi-dynastia)
Isä:  Ludvig, Burgundin herttua
Äiti:  Marie-Adélaïde de Savoie
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Henrik IV
Ludvig XIII
Gaston Orléans
Henriette-Marie
Ludvig XIII
Ludvig XIV
Filip I, Orléansin herttua
Ludvig XIV
Ludvig, Grand Dauphin
Ludvig, Burgundin herttua
Filip V, Espanjan kuningas
Kaarle, Berryn herttua
Ludvig XV
Ludvig XV
Ludvig, Dauphin
Ludvig XVI
Ludvig XVIII
Kaarle X
Ludvig XVI
Ludvig XVII
Ludvig XVII
Ludvig XVIII
Kaarle X
Ludvig XV Rakastettu (ransk. Louis le Bien-Aimé); (15. helmikuuta 1710 Versailles´n palatsi – 10. toukokuuta 1774 Versailles'n palatsi) oli Ranskan kuningas 1. syyskuuta 1715 lähtien aina kuolemaansa saakka. Ludvig XV oli edeltäjänsä Ludvig XIV:n pojanpojanpoika. Hänen tehotonta hallintoaan pidetään syynä kuninkaan arvovallan rappioon, joka johti Ranskan suureen vallankumoukseen vuonna 1789.
Lapsuus

Ludvig XV syntyi vuonna 1710 Versaillesin palatsissa. Hänen isänsä oli Burgundin herttua Ludvig ja äitinsä Savoijin prinsessa Marie-Adélaïde (1685–1712). Syntyessään Ludvigista tehtiin perinteen mukaisesti Anjoun herttua ja hänen kasvatuksensa uskottiin de Ventadourin herttuattarelle, joka oli vuodesta 1704 toiminut Ranskan Lasten (kuninkaallisten lasten yleisarvonimi oli l'enfant de France) hoitajana. Kasvatuksen oli tarkoitus jatkua aina seitsemän vuoden ikään saakka.
Ludvigin isoisä, kruununprinssi (dauphin) Ludvig kuoli 11. huhtikuuta 1711. Kruunun­perimys­järjestyksessä seuraavana oli Ludvigin isä. Tästä ei kuitenkaan tullut koskaan kuningasta, koska hän ja hänen vaimonsa kuolivat vähän yli puoli vuotta tämän jälkeen tuhkarokkoon. Saman kohtalon koki myös Ludvigin vanhempi veli, Bretagnen herttua Ludvig. Tapahtumaketjun seurauksena Ludvigista tuli vasta kaksivuotiaana Ludvig XIV:n valtaistuimen perijä. Myös Anjoun herttuan oli käydä rokon vuoksi hullusti, mutta hänen hoitajansa kielsi lääkäreiden suorittaman suoneniskennän.lähde?
Ludvigille määrättiin vuonna 1714 opettajaksi abbé Perot. Tämän tehtävänä oli opettaa oppilaansa lukemaan ja kirjoittamaan, sekä myös perehdyttää historian ja maantiedon perusteisiin. Kasvatus oli monipuolista ja tiukan uskonnollista. Nuoren kruununperijän kasvatusta valvoi markiisitar de Maintenon, kuningas Ludvig XIV:n rakastajatar.
Tammikuussa 1715 Ludvig osallistui ensimmäiseen julkiseen tilaisuuteensa, Persian lähettilään valtuuskirjeen jättämiseen Versailles’n palatsissa. Kuningas Ludvig XIV kuoli 1. syyskuuta 1715 ja Anjoun herttuasta tuli viisivuotiaana kuningas Ludvig XV. Edesmenneen kuninkaan veljenpojasta Orléansin herttua Filip II:sta tuli sijaishallitsija.
Nuoruus

Pariisin parlamentti julisti Ludvig XV:n täysi-ikäiseksi 15. helmikuuta 1723. Hallitsijan täysi-ikäisyysikä perustui Kaarle V:n vuonna 1374 antamaan asetukseen. Reimsin katedraalissa 25. lokakuuta 1722 Ludvig XV voideltiin ja kruunattiin Ranskan kuninkaaksi. Tämä oli sijaishallituksen loppu, mutta Orléansin herttua pysyi valtakunnan tärkeimpänä henkilönä heti kuninkaan jälkeen. Näin herttualle jäi paljolti kuningaskunnan hallitusasioiden hoitaminen. Pääministerin tehtävässä jatkoi kardinaali Dubois, joka kuitenkin kuoli elokuussa 1723. Tällöin Orléansin herttua otti tehtävän hoitaakseen. Herttua kuitenkin kuoli saman vuoden joulukuussa. Tässä tilanteessa nuori kuningas kuunteli de Fleuryn neuvoja ja nimitti serkkunsa Bourbonin herttuan ja Condén prinssin pääministeriksi.
Saatuaan näin valtakunnan hallinnon järjestettyä ja muiden hoitoon saattoi nuori kuningas omistautua sukunsa keskeiselle harrastukselle, metsästykselle, joka oli mitä parhainta ajanvietettä. Esimerkiksi 3. marraskuuta 1724, Pyhän Hubertuksen päivänä, kokoontui kuninkaan metsästysseurue, jossa oli satoja torvensoittajia, yli 900 koiraa ja tuhat hevosta.
Koska kuningas oli tullut täysi-ikäiseksi ja oikeutetuksi itsenäiseen päätöksentekoon, myös kysymys avioliitosta ja tulevasta kruununperijästä tuli ajan­kohtaiseksi. Espanjan infanta-kuningatar "l'infante Reine ", Filip V:n ja Elisabet Farnesen tytär Mariana Viktoria (1718–1781) oli kihlattu Ludvigille ja tullut kasvatettavaksi Ranskan hoviin jo vuonna 1722 ja oli vasta kuuden vuoden ikäinen. Vuonna 1725 tehtiin päätös tytön lähettämisestä takaisin Espanjaan ja päätettiin uuden puolison etsinnästä. Tapahtuma, olipa se sinänsä hyvä tai huono, herätti suurta pettymystä hovissa ja aiheutti Ranskan ja Espanjan suhteisiin suuren särön. Kuitenkin Puolan vallasta syöstyn kuninkaan Stanisław Leszczyńskin 22-vuotias tytär Maria Leszczyńska valittiin 15-vuotiaan Ludvgin uudeksi kuninkaalliseksi puolisoksi. Pari vihittiin avioliittoon Fontainebleaussa 5. syyskuuta 1725. Nuoret näyttivät kiintyneiltä toisiinsa, ja avioliiton sanotaan pannun käytäntöön samana yönä.
Melko pian vuonna 1726 kuningas oli päättänyt päästä eroon serkustaan Louis Henristä, Bourbonin herttuasta, joka oli äärimmäisen epäsuosittu henkilö. Samalla myös kardinaali de Fleury poistui hovista, mutta hänet kutsuttiin pian takaisin. Muutama päivä de Fleuryn paluun jälkeen kuningas karkotti Bourbonin herttuan tämän tiluksille Chantillyn linnaan lähelle Pariisia. Tämän päätöksenteon jälkeen 16. kesäkuuta 1726 kuningas ilmoitti neuvostossaan selkeästi päätöksensä hallita vastedes yksin. Bourbonin herttuan pääministerikautta vuosina 1723-1726 hallitsivat mm. protestanttien vainoaminen vuonna 1726, useat rahan arvon muuttamiset, uusien verojen kehittäminen sekä viljan kohonneet hinnat. Kaikki nämä olivat omiaan luomaan maahan taloudellista levottomuutta. Lisäksi herttua oli valmistellut sotaa Espanjaa ja Itävaltaa vastaan.
Aikuisikä > Kardinaali de Fleuryn hallinto

Ludvig XV:n päätös hallita yksin ja syrjäyttää Bourbonin herttua pääministerin tehtävästä olivat tekoja, joista voidaan jo katsoa hänen aikuisuutena alkaneen.lähde? Sitä seuraavaa lähes kahdenkymmenen vuoden aikaa vuosina 1726–1742 hallitsi pääministerinä kuninkaan entinen opettaja, kardinaali de Fleury.
De Fleuryn pääministerikausi oli rauhanomaisinta ja hyvinvoinnin kasvun kannalta parasta aikaa koko Ludvig XV:n pitkän hallituskauden aikana, lukuun ottamatta parlamentin jäsenten ja jansenistien kahinointiyrityksiä. Historioitsijat näkevät Ludvig XIV:n ajan loppupuolen  eräänlaisena raunioituneen talouden ja henkisen rappion uudelleenrakentamisena, josta ansio lankeaa de Fleurylle. On vaikea määritellä mikä oli kuninkaan oma rooli kaikissa pääministerin tekemissä muutoksissa ja uudistuksissa, tosiasia kuitenkin on, että hän tuki pääministeriään hovin juonitteluja ja muiden ministereiden salaliittoja vastaan.
Valtiovarain ylitarkastajan Le Peletier des Frotsin (1726–1730) ja Philibert Orryn (1730–1745) kanssa de Fleury vakautti Ranskan valuutan ja sai tasapainoon valtion budjetin. Taloudellinen kasvu oli hallituksen keskeisiä tavoitteita, samoin liikenneyhteyksien parantaminen. Tähän liittyi muun muassa Oisen ja Sommen välisen Saint-Quentinin kanavan rakentaminen vuonna 1738, myöhemmin sitä laajennettiin Escaut-jokeen ja Alankomaihin saakka. Myös systemaattinen kansallisen tieverkoston rakentaminen oli hallituksen ohjelmassa.
Absoluuttisen monarkian voimaa näytettiin kun jansenistien ja gallicanien oppositiot kukistettiin. Toisaalta 139 parlamentaarikkoa karkotettiin maaseudulle, ja Pariisin parlamentti rekisteröi paavin Unigenitus-bullan, jossa yksiselitteisesti tuomittiin jansenistien harhaoppiset väittämät. Pääministerin politiikkana oli rauha lähes millä hinnalla hyvänsä. Hänen politiikkansa päätavoite oli allianssi Englannin kanssa ja Espanjan suhteiden uudelleenlämmittäminen.
Aikuisikä > Kruununperillinen

Syyskuussa 1729 kuningatar Maria Leszczyńska synnytti kolmannen lapsensa Ludvigin. Tästä tuli heti syntymänsä hetkellä kruununperijä ja hän sai arvonimen dauphin. Pitkään odotetun perillisen syntyminen ensimmäisen kerran sitten vuoden 1712, oli suuri tapahtuma koko valtakunnassa. Se takasi dynastian jatkuvuuden ja antoi ilonaihetta kaikille kansakunnan sosiaaliryhmille,  jopa muiden maiden kansalaisille. Miespuolisen kruununperillisen syntyminen lähensi kuninkaallista avioparia entisestään, ja samalla se oli suurvaltapolitiikkaa, sillä valtaistuimen laillisen perimyksen järjestyminen poisti kuvioista Espanjan mahdollisen sekaantumisen Ranskan kruununperimykseen, mikäli miespuolista perijää ei olisi ollut. Kansakunnan muistissa oli vielä satavuotisen sodan aiheuttaneet vastaavanlaiset syyt.
Yksinvaltiuden aika

Kuningas oli liian kokematon ja epävarma ohjatakseen valtakunnan politiikkaa ja pitääkseen ministereitään kurissa ilman pääministerin apua. Hallitus hajosi kilpaileviin kuppikuntiin. Ludvig XV vetäytyi hoviinsa ja keskittyi lukuisiin rakastajattariinsa, joista jotkut sekaantuivat myös politiikkaan. Pauline de Mailly-Nesle (1712–1741), joka oli rakastajatar vuosina 1739–1741, oli johdatellut Ranskaa sekaantumaan Itävallan perimyssotaan. Vuodesta 1745 lähtien virallinen rakastajatar (maîtresse-en-titre) oli Madame de Pompadour, jonka poliittinen vaikutusvalta jatkui hänen kuolemaansa saakka vuonna 1764. Hänen seuraava julkinen rakastajattarensa (maîtresse déclarée) vuodesta 1768 lähtien oli Madame du Barry.
Ludvig XV sooloili ulkopolitiikassa lähettämällä eri maihin omia salaisia lähettiläitään, jotka toisinaan neuvottelivat erilaisista ratkaisuista ja liittoumista kuin virallinen Ranska. Epäonniset liitot johtivat Amerikassa ja Intiassa olleiden siirtomaa-alueiden menetykseen Britannialle, ja Euroopan vallan keskittymiseen Venäjälle ja Itävaltaan, vaikka Madame de Pompadourin suosikki Choiseulin herttua Étienne-François oli vahvistanut Ranskan sotavoimia toimiessaan ulkoministerinä vuosina 1758–1770.