stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jakov Kreitsberg

Kreitsbergin hautakivi Zentralfriedhofissa, Itävallan kunniakansalaisille varatulla alueella
Jakov Kreitsberg (ven. Яков Крейцберг, engl. Yakov Kreizberg; 24. lokakuuta 1959 Leningrad – 15. maaliskuuta 2011 Monte Carlo) oli neuvostoliittolaissyntyinen yhdysvaltalaistunut kapellimestari. Hän opiskeli Leningradin konservatoriossa Ilja Musinin johdolla. Hänen veljensä, kapellimestarina itsekin tunnettu Semjon Bytškov lähti Neuvostoliitosta vuonna 1975. Hänen isänsä May Bytškov oli huomattava sotatieteilijä, jonka ei olisi sallittu poistuvan maasta. Kreitsbergin vanhemmat erosivat, ja tämä mahdollisti Kreitsbergin ja hänen äitinsä lähdön New Yorkiin vuonna 1976. Neuvostoviranomaiset eivät antaneet Kreitsbergin viedä maasta ulos mitään käsin kirjoitettua materiaalia. Tämän johdosta hänen säveltämänsä teokset, joista osa oli esitettykin, jäivät kateisiin. Hänellä oli Yhdysvaltain kansalaisuus vuodesta 1982.
Kreitsberg työskenteli Yhdysvaltoihin saavuttuaan Leonard Bernsteinin kanssa. Hän voitti Michiganissa Eugene Ormandy -palkinnon ja vuonna 1986 Leopold Stokowski -orkesterinjohtokilpailun. Vuosina 1985–88 Kreitsberg johti Mannes Collegen orkesteria New Yorkissa. Pian hän palasi Eurooppaan, jossa hän työskenteli Itä-Saksan oopperataloissa ja vuodesta 1994 alkaen Berliinin Komische Operissa. Hän teki Glyndebournen oopperafestivaalin -debyyttinsä vuonna 1992 johtamalla Jenůfan esityksen. Samana vuonna Kreitsberg teki ensimmäisen esiintymisensä Lontoossa ja vuonna 1993 hän johti Proms-festivaalissa Pjotr Tšaikovskin Pateettisen sinfonian ja Frédéric Chopinin toisen pianokonserton esitykset. Vuonna 1994 hän debytoi Englannin kansallisoopperassa johtamalla Ruusuritarin esityksen, ja samana vuonna hän esiintyi uudelleen Promsissa.
Kreitsberg toimi Bournemouthin sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina vuosina 1995–2000. Tässä asemassa hän muun muassa tilasi uusia teoksia Pēteris Vasksilta ja Judith Binghamilta. Hän myös vei orkesterin sen ensimmäiselle Yhdysvaltain-kiertueelle, johon kuului muun muassa esiintyminen Carnegie Hallissa. Vuonna 2003 Kreitsberg aloitti seitsemän vuotta kestäneen toimintansa Alankomaiden filharmonisen orkesterin pääkapellimestarina. Hän sai vuosien ajan hoitoja syöpäsairauteen, mutta jatkoi työtään kapellimestarina ja toimi vielä Monte-Carlon filharmonisen orkesterin taiteellisena johtajana.
Kreitsberg oli naimisissa kapellimestari Amy Anderssonin kanssa, ja pariskunnalla oli kaksi poikaa.
Jean-Baptiste Maria Cissé

Jean-Baptiste Maria Cissé (28. elokuuta 1932 – 3. marraskuuta 1996) oli malilainen roomalaiskatolinen piispa. Hän syntyi Ségoussa, sai pappisvihkimyksensä 4. huhtikuuta 1959 ja tuli nimitetyksi Sikasson hiippakunnan piispaksi 8. heinäkuuta 1976. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. tammikuuta 1977. Pääkonsekraattorina toimi Luc Auguste Sangaré, jota avustivat Didier Pérouse de Montclos ja Anselme Titianma Sanon.
Cissé johti hiippakuntaansa, kunnes kuoli 64-vuotiaana.
Jean-Baptiste Lemoyne

Jean-Baptiste II Lemoyne ennen vuotta 1754.
Jean-Baptiste Lemoyne (1704–1778) oli ranskalainen kuvanveistäjä. Hänen tekemänsä muotokuvaveistokset, varsinkin terrakottaan tehdyt naisten muotokuvat, ilmentävät siroa, eloisaa rokokoota Vuonna 1768 hänestä tuli taideakatemian rehtori. Lemoyne oli Ludvig XV:n suosikki ja muutenkin hienoston runsaasti arvostama. Lemoynea pidetään yhtenä ajan parhaista kuvanveistäjistä. Hän oli eteväksi katsottua taiteilijasukua.
Iso-Antias

| Iso-Antias |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Vihti
Koordinaatit:  60°19′41″N, 24°32′08″E
Järvinumero:  81.057.1.055
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  67,6 m 
Rantaviiva:  2,1 km 
Pinta-ala:  0,17 km² 
Suurin syvyys:  13 m 
 fiIso-Antias 
Iso-Antias on 17 hehtaarin laajuinen karu, kirkasvetinen ja luonnontilainen metsäjärvi Vihdin kaakkoisosassa läntisellä Uudellamaalla. Se kuuluu Nuuksion kansallispuistoon. Etäisyys Nummelasta on kaksitoista kilometriä itään ja Helsingin keskustasta 28 kilometriä luoteeseen.
Maantiede

Ison-Antiaan pituus lännestä itään on noin 800 metriä, mukaan luettuna pääaltaasta itään työntyvä suippo lahdelma. Järvi on saareton ja rannoiltaan mökittämätön. Ympäristö on metsää, kangasta ja kalliota, joka kohoaa paikka paikoin yli sata metriä merenpinnan yläpuolelle. Isoon-Antiaaseen laskee oja pohjoisesta Syvä-Antiaasta, järvien välisen kannaksen leveys on alle sata metriä. Isosta-Antiaasta lähtee laskuoja itään Levo-Antiaaseen, järvien välisen kannaksen leveys on alle kaksisataa metriä.
Ison-Antiaan hygieeninen tila on erinomainen.
Antias-järvet ovat kolmen pienehkön metsäjärven kokonaisuus Vihdin kaakkoisosassa lähellä Espoon rajaa. Niiden itäpuolella sijaitsee Suolikas ja kaakkoispuolella Ruuhijärvi.
Iso-Antias (81.057.1.055) kuuluu Mankinjoen valuma-alueeseen (81.057), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Suomenlahden rannikkoalueella (81). Iso-Antias on Mankinjoen valuma-alueen pohjoisia vakavesiä.
Jelle Van Damme

Jelle Van Damme
Jelle Van Damme (s. 10. lokakuuta 1983 Lokeren) on belgialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Van Damme edustaa Belgian Pro Leaguen Standard Liègeä.
Iso-Belt

Iso-Belt (tansk. Storebælt) on Tanskan saarten, Fynin ja Sjællandin, välissä sijaitseva salmi. Se on levein Tanskan salmista. Iso-Belt on 64 kilometriä pitkä ja leveys kapeimmassa kohdassa on 20 kilometriä.
Sana belt on latinan sanan balteus ’vyö’ (myös sanan Baltia) sukulaissana. Germaanisissa kielissä se tarkoittaa vanhastaan merensalmea. Islantilaisessa saagassa tavataan Tanskan salmiin viittaava nimi, Beltisund, jo 1200-luvulla. Vuonna 1660 eräs saksankielinen kartta liittää sanan eteen jo suureen kokoon viittaavan etuliitteen, kirjaamalla muodon Der Grosse Beldt.
Salmen läpi kulkee yli 20 metrin syvyinen laivaväylä, ja näin ollen se on tärkein merireitti[lähde? ] Itämeren ja Pohjanmeren välillä. Salmi on muun muassa kampelan, meritaimenen, turskan ja nokkakalan elinympäristöä.
Ison-Beltin silta.
Vuonna 1997 salmen yli avattiin kaksiosainen Ison-Beltin silta, joka yhdistää Fynin ja Sjællandin saaret Sprogøn saaren kautta. Fynistä Sprogøhön kulkee matala auto- ja rautatiesilta (läntinen silta). Sprogøltä Själlannille vie siltayhdistelmä (itäinen silta), joka on 6 790 metriä pitkä. Siltayhdistelmän keskellä on riippusilta, jonka alituskorkeus on 65 metriä merenpinnasta. Sillan ylitys on maksullista. Esimerkiksi enintään 3,5 tonnia painavan henkilöauton ylitysmaksuna perittiin 33 euroa kesällä 2015. Rautatie kulkee itäisen Sprogøltä Själlannille tunnelissa.
Suomen ja Tanskan välinen riita 1991–1992

Ison-Beltin sillan rakentamisen alettua 1991 Suomi haastoi Tanskan kansainväliseen tuomioistuimeen vapaan kauttakulkuoikeuden rikkomisesta, koska sillan valmistuttua Rauma-Repola Oy:n valmistamat öljynporauslautat eivät olisi mahtuneet kulkemaan sillan ali. Suomi veti riidan pois ennen pääkäsittelyä, koska Tanskan pääministeri oli puhelinneuvottelussa suostunut maksamaan korvauksia Suomen valtiolle siitä, että Rauma-Repola muuttaa lauttojen tuotantotapaa sellaiseksi, että ne voidaan kuljettaa sillan ali. Suomen asiamiehenä jutussa oli Martti Koskenniemi.
Ivan Stambolić

Ivan Stambolić vuonna 1986.
Ivan Stambolićin hautakivi.
Ivan Stambolić (Иван Стамболић, 5. marraskuuta 1936 – 25. elokuuta 2000) oli Jugoslaviaan kuuluneen Serbian pääministeri 1978–1982, kommunistisen puolueen puhemies 1985–1986 ja puhemiehistön presidentti 1985–1987, mutta joutui eroamaan Slobodan Miloševićin kannattajien painostuksesta. Hänet salamurhattiin elokuussa 2000.
Stambolić oli alkuaan Miloševićin tukija ja ystävä ja tuki häntä Serbian kommunistien liiton johtoon. Keväällä 1986 Stambolićista tuli maan presidentti.
23/24. syyskuusta 1987 Serbian kommunistisen puolueen keskuskomitean 8. kokouksessa Milošević sai syrjäytettyä lepsusta suhtautumisesta albaaniradikaaleihin syyttämänsä Dragiša Pavlovićin Stambolićin nöyryytykseksi. Myös Stambolić jätti asemansa muutaman päivän kuluttua. Joulukuussa 1987 hänet äänestettiin presidentinvirastaan ja häntä seurasi Petar Gračanin.
Stambolićin surmasi vuonna 2000 kahdeksan Serbian salaisen poliisin virkailijaa, jotka tuomittiin myöhemmin vankilaan. Hänen ruumiinsa löydettiin vasta kolme vuotta myöhemmin. Ivan Stambolićin mielestä Jugoslavia tuhoutui jo vuonna 1987, kun Milošević puhui väkijoukolle Kosovo Poljessa luvaten: "Kukaan ei lyö teitä!". Silloin ensi kertaa monikansallisen Jugoslavian historiassa joku poliitikko asettui tietyn kansanryhmän puolelle julkisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivan Stambolić Wikimedia Commonsissa
Jean-Baptiste Mimiague

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Mimiague (oikealla) kilpailee Italo Santellia vastaan. |  Mimiague (oikealla) kilpailee Italo Santellia vastaan. |  Mimiague (oikealla) kilpailee Italo Santellia vastaan. |  |
Maa:   Ranska
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
Miesten miekkailu
|  Pronssia | Pariisi 1900 | floretti, mestarit |  |
Jean-Baptiste Narcisse Mimiague (3. helmikuuta 1871 Villefranche-sur-Mer – 6. elokuuta 1929 Nizza) oli ranskalainen miekkailija, joka kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa. Siellä hän sai miekkailumestarien floretissa pronssia.
Irlannin asevoimat

| Irlannin puolustusvoimat Óglaigh na hÉireann |
| --- | --- |
 Irlannin puolustusvoimien tunnus
Toiminnassa:  1. lokakuuta 1924 -
Valtio:   Irlanti
Puolustushaarat:  maavoimat (+reservi) merivoimat (+reservi)  ilmavoimat
Koko:  aktiivipalveluksessa: 9 981 henkeä reservissä: 12 348 henkeä
Komentajat
Nykyinen komentaja:  kenraaliluutnantti Sean McCann
Irlannin puolustusvoimat (iiriksi Óglaigh na hÉireann, engl. Irish Defence Forces) on perustettu 1. lokakuuta 1924. Se koostuu kahdesta osastosta, vakinaisessa palveluksessa olevista ja reservistä. Vakinaisessa palveluksessa ovat maavoimissa, merivoimissa ja ilmavoimissa palvelevat, joiden lukumäärä ei saa lain mukaan ylittää 10 500 henkeä. Reserviin kuuluvat maavoimien ja laivaston reservissä olevat, ja se on jaettu ensilinjan reserviin, johon kuuluvat aktiivipalveluksessa olleet ja toisen linjan reserviin, joka muodostuu vapaaehtoisista. Puolustusvoimien ylipäällikkö on Irlannin presidentti Michael D. Higgins.
Organisaatio

Maa on jaettu kolmeen maanpuolustusalueeseen. Läntisen maanpuolustusalueen esikunta on Athlonessa. Itäisen maanpuolustusalueen esikunta oli Dublinn Collins Barracksissa, jonka lakkauttamisen jälkeen se siirrettiin Cathal Brugha Barracksiin. Eteläisen maanpuolustusalueen esikunta on Collins Barracksissa Corkissa. Kukin maanpuolustusalue käsittää yhden maavoimien prikaatin tukijoukkoineen.
Incipit Satan

| Incipit Satan Gorgoroth |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : heinä-, elo- ja lokakuu 2000
 Julkaistu: 7. helmikuuta 2000
 Tuottaja(t): Gorgoroth
 Tyylilaji: black metal
 Kesto: 36.46
 Levy-yhtiö: Nuclear Blast
Gorgorothin muut julkaisut
| Destroyer (Or About How to Philosophize with the Hammer) 1998 | Incipit Satan 2000 | Twilight of the Idols (In Conspiracy with Satan) 2003 |
Incipit Satan on Gorgorothin viides studioalbumi, joka julkaistiin 7. helmikuuta 2000. Levy on Gorgorothin julkaisuhistoriassa kokeellisin, sillä siltä löytyy muun muassa industrial- ja dark ambient -piirteitä.
Kappaleluettelo

Incipit Satan – 4.33
A World to Win – 3.43
Litani til Satan – 4.33
Unchain My Heart!!! – 4.47
An Excerpt of X – 5.50
Ein Eim av Blod og Helvetesild – 3.09
Will to Power – 4.28
When Love Rages Wild in My Heart – 5.43
Kokoonpano

Gaahl – laulu
Infernus – kitara
Tormentor – kitara
King ov Hell – basso
Sersjant (Erlend Erichsen) – rummut
Arvostelut

AllMusic:
Soundi:
Aiheesta muualla

Incipit Satan Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Incipit Satan Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Jelizaveta Zarubina

Jelizaveta Julijevna Zarubina (ven. Елизавета Юлиевна Зарубина, synt. Lisa Rozensweig; 1. tammikuuta 1900 – 14. toukokuuta 1987) oli neuvostoliittolainen vakoilija. Yhdysvalloissa oleskellessaan hän käytti nimeä Elizabeth Zubilin ja hänet tunnettiin myös nimellä Lisa Gorskaja. Hänellä oli keskeinen rooli atomipommin valmistustietojen toimittamisessa Neuvostoliiton haltuun.
Zarubina syntyi Bessarabiassa Rozensweigin juutalaisperheeseen. Hän liittyi paikalliseen kommunistinuorten järjestöön vuonna 1919. Vuonna 1924 hän sai työn Neuvostoliiton lähetystössä ja siirtyi 1925 vastaavaan tehtävään Wienissä. Vuodesta 1929 hän toimi Turkissa laittoman kommunistipuolueen tehtävissä. Vuonna 1929 hän avioitui Jakob Blumkinin kanssa. Yhdessä he toimivat vakoilutehtävissä Tanskassa, Ranskassa ja Yhdysvalloissa. Tanskassa oleskellessaan hän urkki ydinaseen toimintaperiaatteen tieteilijä Niels Bohrilta.
Vuodesta 1941 alkaen Zarubinin pariskunta ja heidän työtoverinsa Maria Konnenkova vakoilivat Manhattan-projektia saadakseen selville ydinaseen valmistustavan. Heillä oli yhteyksiä erityisesti projektinjohtaja Robert Oppenheimerin vaimoon sekä tieteilijä Albert Einsteiniin, jota Konnenkova liehitteli. Vakoiluryhmän tieteellisenä asiantuntijana toimi  Jelena Kozeltseva. Ryhmä pystyi toimittamaan Neuvostoliittoon erittäin tarkat tiedot ydinaseen valmistamisesta. Heidät kutsuttiin takaisin Moskovaan elokuussa 1944.
Itämeren alueen tietotekniikkaolympialaiset

Itämeren alueen tietotekniikkaolympialaiset (engl. Baltic Olympiad in Informatics, BOI) on vuosittainen lukiolaisten ohjelmointikilpailu. Kilpailun vakituiset osallistujamaat ovat Baltian maat (Latvia, Liettua ja Viro), Pohjoismaat (Norja, Ruotsi, Suomi ja Tanska) sekä Puola ja Saksa. Ensimmäinen BOI järjestettiin vuonna 1995, ja Suomi on osallistunut kilpailuun vuodesta 1998 alkaen.
BOI järjestetään yleensä huhti-toukokuussa ja kestää vajaan viikon. Jokainen osallistujamaa saa lähettää kilpailuun kuusihenkisen joukkueen. BOI:n yksi tehtävä on toimia harjoituskilpailuna kansainvälisiä tietotekniikkaolympialaisia (IOI) varten ja kansainväliset kilpailut muistuttavatkin paljon toisiaan.
BOI järjestettiin vuonna 2006 Suomessa, vuonna 2007 Saksassa, vuonna 2008 Puolassa, vuonna 2009 Ruotsissa, vuonna 2010 Virossa ja vuonna 2011 Tanskassa.
Suomen BOI-menestys

Suomalaiset ovat vuoteen 2011 mennessä saaneet BOI:sta 4 kultamitalia, 9 hopeamitalia ja 21 pronssimitalia. Seuraavassa taulukossa K tarkoittaa kultaa, H hopeaa ja P pronssia.
| Nimi | Vuosi | Vuosi |
| --- | --- | --- |
| Teemu Murtola | 2000 K | 2001 P |
| Ville Pettersson | 2006 K | 2005 P |
| Tero Karras | 2000 K |  |
| Samuli Laine | 1998 K |  |
| Markus Ojala | 2002 H | 2003 H |
| Mikko Sysikaski | 2007 H | 2008 H |
| Ville Mäkynen | 2003 H | 2004 P |
| Veli Peltola | 2003 H | 2002 P |
| Juha Arpiainen | 2003 H |  |
| Santtu Keskinen | 2010 H |  |
| Niko Kiirala | 2004 H |  |
| Johannes Laire | 2010 P | 2011 P |
| Juha Backman | 2003 P |  |
| Otto Ebeling | 2007 P |  |
| Thomas Eckerman | 1999 P |  |
| Joonas Haapala | 2010 P |  |
| Fredrik Jansson | 2001 P |  |
| Aki Jäntti | 2004 P |  |
| Olli-Pekka Kahilakoski | 2002 P |  |
| Lauri Kenttä | 2006 P |  |
| Sami Kivistö | 2004 P |  |
| Janne Kokkala | 2006 P |  |
| Jussi Kokkala | 2009 P |  |
| Antti Laaksonen | 2006 P |  |
| Ilkka Mattila | 2005 P |  |
| Topi Musto | 2004 P |  |
| Jussi Pitkänen | 2007 P |  |
Aiheesta muualla

BOI 2009 (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen BOI-historia Ohjelmointiputkassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Jakov Livšits

Jakov Livšits
Jakov Abramovitš Livšits (1896 Mozyr, Gomelin maakunta – 1. helmikuuta 1937 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko, joka toimi vuosina 1935–1936 Neuvostoliiton apulaisrautatieministerinä. Stalinin vainojen aikana hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin.
Elämänvaiheet

Livšits syntyi vuonna 1896 Mozirin kaupungissa, Gomelin maakunnassa nykyisellä Valko-Venäjällä. Hän oli juutalainen. Livšits työskenteli sorvarina vuodesta 1912 ja kuului 1913–1915 sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen. Maaliskuussa 1917 hän liittyi bolševikkipuolueeseen ja hänet valittiin sotilaiden ja työläisten neuvostoon. Hän oli mukana Venäjän sisällissodassa (1918–1922) bolševikkien puolella. Vuosina 1935–1936 hän toimi Neuvostoliiton vararautatieministerinä.
Livšits pidätettiin 16. marraskuuta 1936 syytettynä trotskilaisuudesta. Hän oli yksi syytetyistä toisessa Moskovan oikeudenkäynnissä tammikuussa 1937. Kaikki syytetyt, Livšits mukaan luettuna, tuomittiin kuolemaan 29. tammikuuta 1937. Tuomio pantiin täytäntöön 1. helmikuuta.
Kirjailija Isaak Babel, joka tunsi Livšitsin, suhtautui tuomioon epätoivoisena:
»Minulle yritettiin vakuttaa, että Livšits halusi tähän maahan kapitalismin palauttamista! Ei ole ollut tsaarin aikaisessa Venäjässä tätä ahdingollisempaa tilannetta, kuin juutalais-työläisen tilanne. Juuri tällainen Jaakob Livšits oli, ja tsaarin vastaisen kapinan aikana häntä piti pidellä voimalla aloillaan, jotta hän ei tappaisi tuosta noin vain tsaarin kannattajia. Sellainen oli hänen viha heitä kohtaan. Ja nyt minulle yritetään vakuuttaa, että hän yritti tsaarin aikaisen kapitalismin palauttamista. Hirviömäistä!»
Toisaalta Stalin yhdessä puheistaan yritti vakuuttaa Livšitsin olevan syyllinen: "Livšits oli työläinen, vähätietoinen työläinen, mutta paljastui vakoojaksi..."
Myös Livšitsin perhe tuomittiin. Hänen vaimonsa Maria Troitskaja ja sisarensa Hinja Livšits olivat vuosina 1937–1945 vankilassa. Tyttäret Galina Troitskaja (1922–2001) ja Marina Troitskaja (s. 1931) lähetettiin lastenkotiin 1937 ja annettiin isoäitinsä huostaan 1938.
Livšits on haudattu Donskojen hautausmaalle Moskovaan.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Лившиц, Яков Абрамович
Käännös suomeksi
Jakov Gotovac

Jakov Gotovac vuonna 1940.
Jakov Gotovac (11. lokakuuta 1895 – 16. lokakuuta 1982) oli kroatialainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän syntyi Splitissä ja oli musiikissa suurimmilta osin itseoppinut. Gotovac opiskeli aluksi lakia Zagrebissa ja alkoi säveltää vuonna 1920. Vuosina 1923–1958 Gotovac toimi oopperanjohtajana Kroatian kansallisteatterissa. Tänä aikana hän sävelsi mm. esitetyimmän oopperansa, Ero s onoga svijetan, jonka kroatiankielisen libreton kirjoitti Milan Begović. Oopperan ensiesitys oli Zagrebissa vuonna 1935. Suomalaisessa Oopperassa teos esitettiin nimellä Ero-veijari keväällä 1941.
Aiheesta muualla

Jakov Gotovac Musicalics. Viitattu 30.08.2018.
Jakov Gotovac Europeana Collections. Viitattu 30.08.2018.
Ivan Stešenko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivan Stešenko Wikimedia Commonsissa
Iso-Salvaja

| Iso-Salvaja |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Kyyjärvi
Koordinaatit:  63°06′53″N, 24°42′58″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kyyjärven valuma-alue (14.64)
Laskujoki:  suo-oja 
Järvinumero:  14.647.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  186,1 m  
Pituus:  400 m  
Leveys:  300 m  
Rantaviiva:  1,166 km  
Pinta-ala:  7,213 ha  
Tilavuus:  0.000075 km³ 
Keskisyvyys:  1,05 m  
Suurin syvyys:  2,6 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso-Salvaja 
Iso-Salvaja tai Salvaja on Keski-Suomessa Kyyjärvellä  Saunakylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 400 metriä pitkä, 300 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 7,2 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 75 400 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,1 metriä ja suurin syvyys on 2,6 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Kyyjärven valuma-alueella (14.64), jonka Pekkasenjoen valuma-alueeseen (14.647) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 186,1 metriä mpy.
Jakov Lind

| Jakov Lind> Heinz Landwirth |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1927 Wien, Itävalta
Kuollut: 2007 (79–80 vuotta)
Kansalaisuus:  Itävalta
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Jan Gerrit Overbeek 
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa, englanti
Esikoisteos:  Puinen sielu
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jakov Lind, alkuperäinen nimi Heinz Landwirth, (1927 Wien, Itävalta – 2007 Lontoo, Britannia) oli itävaltalainen kirjailija, syntyperältään juutalainen. Hän on käsitellyt teoksissaan fasismia ja ihmisen pahuutta.
Lind meni 1938 sisarensa kanssa "lastenkuljetuksessa" (Kindertransport) Alankomaihin, jossa hän myöhemmin omaksui toisen nimen ja identiteetin käydäkseen hollantilaisesta. Hän oli oppinut hollannin kielen muutamassa viikossa. Sodan päätyttyä hän muutti taas nimeä ja pääsi juutalaisnimen turvin Palestiinaan. Ennen pitkää hän palasi Eurooppaan suunnitelmissa jatkaa kirjoittamista, jonka hän oli aiemmin jo aloittanut, ja muutti Wieniin opiskelemaan teatterialaa. Kierreltyään Eurooppaa hän päätyi Britanniaan ja jäi Lontooseen. Esikoisteos Seele aus Holz (1962, Puinen sielu) oli saman tien menestys, ja se käännettiin useille kielille. Sen jälkeen seurasi työteliäitä vuosia ja menestystä, johon hän kuitenkin suhtautui ristiriitaisesti. Lind oli myös taidemaalari, ja hänen englanniksi ilmestyneiden kirjojensa kansissa on hänen töitään.
Lind käsittelee esikoisteoksessaan, novellikokoelmassa Puinen sielu, pelkoa, väkivaltaa ja hulluutta. Samoja teemoja on romaanissa Betonimaisema (1963). Hän kirjoitti vuodesta 1969 englanniksi, ja 1970 ilmestyi omaelämäkerta Counting My Steps, jossa hän kertoo suhteestaan Wieniin ja käsittelee antisemitismiä, netsismia ja kollektiivista syyllisyyttä.
Suomennetut teokset

Puinen sielu (Eine Seele aus Holz , 1962), novellikokoelma, suom. Aarno Peromies, WSOY 1964
Eläköön vapaus
Hurskas veli
Ikkuna
Matka yön halki
Puinen sielu
Tuomio
Ylösnousemus
Betonimaisema (Landschaft in Beton, 1963), romaani, suom. Aarno Peromies, WSOY 1966 Sarja: Aikamme kertojia
James Haven

James Haven (oikealta nimeltään James Haven Voight) (s. 11. toukokuuta 1973 Los Angeles) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja tuottaja.  Haven on Jon Voightin ja Marcheline Bertrandin lapsi. Hänen siskonsa on kuuluisa näyttelijä Angelina Jolie.
Jakov Knjažnin

| Jakov Knjažnin |
| --- | --- |
 Jakov Borisovitš Knjažnin
Henkilötiedot
Syntynyt: 1742
Kuollut: 1791 (48–49 vuotta)
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Pääteokset:  Vadim novgorodilainen
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jakov Borisovitš Knjažnin (ven. Я́ков Бори́сович Княжни́н; 1742–1791) oli venäläinen näytelmäkirjailija. Hän palveli virkamiehenä ulkoasiain kollegissa ja sittemmin kouluasiain järjestäjän Ivan Betskoin apulaisena. Jo hänen ensimmäinen näytelmänsä Dido (1769) herätti Katariina II:n huomiota. Hän kirjoitti vielä lisää näytelmiä, jotka saavuttivat suuren menestyksen näyttämöllä. Keisarinna oli niihin niin ihastunut, että antoi painattaa kokoelman Knjažninin näytelmiä valtion kustannuksella.
Knjažninin paras teos, historiallinen murhenäytelmä Vadim novgorodilainen, ilmestyi vasta Katariinan kuoleman jälkeen 1793, mutta se kiellettiin heti, koska siinä Venäjän valtakunnan perustajaa oli käsitelty vallananastajana ja siinä oli myös ylistetty poliittista vapautta.
Knjažninilla oli aikalaistensa keskuudessa suuri maine. Häntä sanottiin "Venäjän Racineksi". Hänen historialliset näytelmänsä, joista Vadimin lisäksi ovat mainittavia esimerkiksi Rosslav sekä Vladimir ja Jaropolk, ovat Venäjälle sijoitettuja mukaelmia Pierre Corneillen, Racinen ja Voltairen draamoista. Knjažnin hallitsee kuitenkin taitavasti muodon. Lähempänä venäläistä elämää ovat hänen huvinäytelmänsä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jakov Knjažnin Wikimedia Commonsissa