stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fredrik Ahlqvist
Elämäkerta

Ahlqvistin äiti oli palvelijatar Maria Augusta Ahlqvist (Kinnunen) ja isä vänrikki Alexander Jakob Wendt. Hänen velipuolensa oli suomen kielen professori ja runoilija August Ahlqvist. Fredrik Ahlqvist oli oppilaana kuopiolaisen Johan Anton Karstenin kirjapainossa vuosina 1844–1849, hankki sen jälkeen lisäoppia Helsingissä ja palasi Karstenin painon faktoriksi vuonna 1853. Vuonna 1855 Ahlqvist sai opettaja ja kirjakauppias Adolf Edvard Rongainin kanssa luvan Kuopion toisen kirjapainon perustamiseen, mutta luovutti pian osuutensa maisteri Carl Johan Mareliukselle. Sen jälkeen hän työskenteli faktorina Petter Adolf Aschanin johtaman yrityksen Karstenilta ostamassa painossa. Vuonna 1863 se myytiin Ahlqvistille ja maatalouskoulun johtajalle Antti Manniselle. Mannisen kuoltua vuonna 1866 Ahlqvist ei yksin kyennyt vastaamaan yrityksen hoidosta. Kirjapaino myytiin seuraavana vuonna huutokaupalla kauppias Isak Inkiselle, minkä jälkeen sen taakse perustettiin Aschanin isännöitsemä Kuopion Kirjapaino-osakeyhtiö. Ahlqvist siirtyi sen jälkeen työpaikasta toiseen, menetti otteen elämästä ja kuoli vain 46-vuotiaana.
Ahlqvist oli innokas kirjallisuuden harrastaja, joka käänsi, toimitti ja kustansi useita pieniä kirjasia. Hän suomensi ruotsin kielestä erityisesti uskonnollissävyistä kirjallisuutta. Ahlqvist toimi vuodesta 1853 lähtien Maamiehen Ystävän toimittajana ja julkaisi vuosina 1858–1860 Kuopiossa ilmestynyttä ruotsinkielistä Annons-Bladetia ja sen seuraajaa Ilmoitus-Lehteä. Mannisen kanssa vuodesta 1863 lähtien julkaisemassaan Tapiossa Ahlqvist hoiteli varsinkin kuulutuksia ja ilmoituksia.
Teoksia

No, nauretaanpas nyt. Hupaisia tarinoita nuorisolle kokoellut F. A-st. J. W. Lillja, Turku 1860, 5. painos 1888
Suomennoksia

Karl Heinrich von Bogatzky: Se kallis tavara syntein anteeksi saaminen: kuin myös sen vahvistus Herran Pyhän Ehtoollisen kautta. Joh. Blom, Helsinki 1852
Erään köyhän mutta Jumalata pelkääväisen nuorukaisen ero rakkaista vanhemmistansa: kuin myös hänen erinomainen onnensa maailmassa. Edlund, Helsinki 1852
Johann Christoph von Schmid: Lammas ja lapsukainen: yksi kaunis ja sydäntä liikuttavainen kertomus nuorisolle. Edlund, Helsinki 1853
Johann Christoph von Schmid: Timotheus ja Philippi. Kuopio 1853
Johann Christoph von Schmid: Kertomus Niileksen pelastuksesta sekä hänen kristillisistä vanhemmistansa. Frenckell, Helsinki 1853
Johann Christoph von Schmid: Joulun-aatto: Erittäin kaunis kertomus joululahjaksi lapsillen. Helsinki 1854
Johann Christoph von Schmid: Jumala suojelee viattomuutta eli ravintohuone metsässä: ote Maam. ystävästä. Karsten, Kuopio 1854
Jumalisia kertomuksia: sivistyksen ja Jumalan pelvon edistymiseksi. Karsten, Kuopio 1855
Peter Paul Waldenström: Ahdas portti, P.P.W-n kirjoittama ja Fredrik Ahlqvist'in suomentama. Rongainen, Kuopio 1857
Zacharias Topelius: Ole armelias köyhille: lasten näytelmä kolmessa osakkeessa. Karsten, Kuopio 1857
Friedrich Reiche : Neuvon-antaja nuorisolle kaikissa elämän vaiheissa: opettavaisia ohjeita mainioimpain kirjailijoiden käsi-aloista. Aschan, Kuopio 1863
Leonta eli onnettomuus ja onni: kertomus, mukailemalla suomensi Fr. A-st. Aschan, Kuopio 1864
Tie onnellisuuteen: eli keino mitenkä rikkaaksi tullaan, kerrottu Abbot Lawerensen testamentin mukaan. Schildt, Jyväskylä 1868
Aiheesta muualla

Fredrik Ahlqvist SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografia: Fredrik Ahlqvist (Arkistoitu – Internet Archive)
Aigeis

| Aigeis> Αἰγηίς |
| --- | --- |

Historia
Tyyppi:  fyle
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Numero (alkup.):  II
Perustettu:  508 eaa.
Eponyymi heeros:  Aigeus
Demoksia:  16–21
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aigeis (m.kreik. Αἰγηίς, Aigēis, lat. Aegeis) oli antiikin ajan Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen fyle eli ”heimo” tai ennemminkin äänestyspiiri, joka perustettiin Kleistheneen uudistuksessa vuonna 508 eaa. Fylen eponyymi heeros oli Ateenan varhainen kuningas Aigeus ja sen alkuperäinen numero oli II.
Fyleen kuului alun perin 21 demosta. Myöhemmin osa demoksista siirrettiin perustettuihin uusiin fyleihin, ja pienimmillään fyleen kuului 16 demosta. Niin kutsuttujen makedonialaisten fylejen (Antigonis, Demetrias) lakkauttamisen jälkeen osa demoksista palautettiin Aigeis-fyleen. Kuten kaikilla fyleillä, fylen demokset oli jaetty kolmeen trittykseen ja sillä oli yhteensä 50 edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Fyle säilyi käytössä antiikin ajan lopulle saakka.
Fylen jäseniin viitattiin nimityksillä (mon.) Aigeis (Ἀιγείς), Aigēeis (Ἀιγηείς) ja Aigeides (Ἀιγείδες).
Demokset

| Nimi | Nimi kreikaksi | Fyle> Kausi I n. 508–307 eaa. | Fyle> Kausi II n. 307–224 eaa. | Fyle> Kausi III n. 224–201 eaa. | Fyle> Kausi IV n. 201 eaa.–124 jaa. | Fyle> Kausi V n. 124 jaa.– | Trittys |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Alempi Ankyle | Ἀγκυλή ὑπένερθεν | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | asty |
| Ylempi Ankyle | Ἀγκυλή καθύπερθεν | Aigeis | Antigonis | Antigonis | Aigeis | Aigeis | asty |
| Arafen | Ἀραφήν | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | paralia |
| Bate | Βατή | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | asty |
| Diomeia | Διόμεια | Aigeis | Demetrias | Demetrias | Aigeis | Aigeis | asty |
| Erikeia | Ἐρίκεια | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | asty |
| Erkhia | Ἐρχία | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | mesogeios |
| Fegaia | Φηγαία | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Hadrianis | paralia |
| Filaidai | Φιλαΐδαι | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | paralia |
| Gargettos | Γαργηττός | Aigeis | Antigonis | Antigonis | Aigeis | Aigeis | mesogeios |
| Halai Arafenides | Ἁλαὶ Ἀραφηνίδες | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | paralia |
| Hestiaia | Ἑστιαία | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | asty |
| Ikarion | Ἰκαρίον | Aigeis | Antigonis | Antigonis | Attalis | Attalis | mesogeios |
| Ionidai | Ἰωνίδαι | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | mesogeios |
| Kollytos | Κολλυτός | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | asty |
| Kolonos | Κολωνός | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | asty |
| Kydantidai | Κυδαντίδαι | Aigeis | Aigeis | Ptolemais | Ptolemais | Ptolemais | mesogeios |
| Myrrhinutta | Μυρρινοῦττα | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | mesogeios |
| Otryne | Ὀτρύνη | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | paralia |
| Plotheia | Πλώθεια | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | mesogeios |
| Teithras | Τέιθρας | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | Aigeis | mesogeios |
Djenné

| Djenné |
| --- | --- |
 Djennen suurmoskeija.
 Djenné
 Koordinaatit: 13°54′20″N, 4°33′19″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Moptin alue
Piiri:  Djennén piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  302 km²
Väkiluku (2009):  32 900
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tukulorityylisellä julkisivulla varustettu rakennus Djénnessä. Edmond Fortierien postikortti vuodelta 1906.
Katunäkymä varhain aamulla.
Djenné on kaupunkikunta ja Moptin alueen Djennén piirin hallinnollinen keskus Malissa. Se sijaitsee Nigerin ja sen sivujoen Banin välisellä tulva-alueella 75 kilometriä Moptista lounaaseen. Kunnassa on 32 900 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede ja asutus

Djennén kaupunkikunnan pinta-ala on 302 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Deraryn, idässä Fakalan ja Madiaman, etelässä Dandougou Fakalan, lännessä Pondorin ja luoteessa Ouro Alin kuntiin. Seudun ilmasto on sudanilais-sahelilainen. Vuotuinen sademäärä on 550 millimetriä.
Kuntaan kuuluu Djennén kaupunki ja yhdeksän kylää: Balé-Seyna, Diabolo, Kamaraga, Niala, Souala, Syn, Wèlingara ja Yentéla. Asukkaat ovat etupäässä songhaita, fulbeja, bambaroita ja bozoja.
Historia

Kaupungin eteläpuolella sijaitseva Djenné-Jeno on arkeologisten tutkimusten mukaan ollut asuttu jo kolmannella vuosisadalla eaa. Vuoden 800 tienoilla se oli suuri kauppakaupunki, jossa asui ehkä 10 000 ihmistä. Djénne-Jenon kukoistuskausi jatkui 1000-luvulle saakka.
Nykyistä kaupunkia pidetään soninkekauppiaiden 1200-luvulla perustamana. Songhaivaltakunnan hallitsija Sonni Ali Ber valloitti sen vuonna 1467 ja marokkolaiset vuonna 1591. Timbuktun tapaan Djennéstä kehittyi kukoistava kauppakaupunki, jonka kautta virtasi Taghazan suolaa etelään ja etelän kultaa pohjoiseen. Se oli myös huomattava islamilaisen sivistyksen keskus. Macinan fulbevaltion hallitsija Ahmadu Lobbo valtasi Djennén 1800-luvun alussa, Umar Tallin johtamat tukulorit vuonna 1861 ja ranskalaiset vuonna 1893. Siirtomaa-aikana Djenné menetti asemansa kaupankäynnin keskuksena parempien kulkureittien varrella sijaitsevalle Moptille.
Liikenne, talous ja palvelut

Djennéstä on paikallistieyhteys Ségoun ja Moptin väliselle valtatielle. Tulva-aikaan kaupunkiin pääsee vain veneellä. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kaupankäynti, käsityöammatit ja matkailu. Kunnassa toimii 11 ala- ja kolme yläkoulua, ammattikoulu ja kolme koraanikoulua. Terveyspalveluihin kuuluu kaksi terveysasemaa, poliklinikka ja kaksi apteekkia. Kaupungissa on vesijohtoverkko.
Nähtävyydet ja matkailu

Djenné on kuuluisa sudanilaistyylisestä arkkitehtuuristaan. Sen vanha kaupunki on Unescon maailmanperintökohde. Huomattavin nähtävyys on savitiilistä rakennettu Djennén suurmoskeija, joka pystytettiin vuosina 1906–1907 vuonna 1830 hävitetyn keskiaikaisen moskeijan tilalle. Kaupungissa käy vuosittain yli 15 000 matkailijaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Djennén matkailusivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi), (ranskaksi)
Aarne Ahola

Aarne Ahola
Johan Aarne Einari (Einar) Ahola (21. kesäkuuta 1910 Karijoki – 21. toukokuuta 1994 Kauhajoki) oli suomalainen upseeri, Mannerheim-ristin ritari, maanviljelijä, maalaisliittolainen kunnallispoliitikko ja sosiaalineuvos.
Talvi- ja jatkosota

Ahola palveli talvisodassa 8. divisioonaan kuuluneessa Jalkaväkirykmentti 23:ssa eli niin kutsutussa Laurilan rykmentissä. Hän palveli Taipaleenjoella muun muassa Mustaojan kakkostukikohdassa ja osallistui Vuosalmen taisteluun. Taipaleenjoella Ahola tutustui runoilija Yrjö Jylhään.
Jatkosodassa Ahola palveli 19. divisioonaan kuuluneessa JR 58:ssa. Rykmentin taistelupaikkoja olivat muun muassa Kitee, Kaalamo ja Keinosenmäki. Ahola haavoittui 24. heinäkuuta 1941 Ruskealan Petäjävaarassa. Vuosina 1942–1944 hän oli 68. sotasairaalan komendanttina Sortavalassa. Hänet ylennettiin heinäkuussa 1940 reservin vänrikiksi ja tammikuussa 1942 luutnantiksi.
Kunniamerkit

Luutnantti Ahola nimitettiin 17. heinäkuuta 1942 Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi numero 71. Muita hänen saamiaan kunniamerkkejä olivat 3. luokan Vapaudenristi miekkojen kera, 4. luokan Vapaudenristi tammenlehvällä, 4. luokan Vapaudenristi miekkojen kera kahdesti, 1. luokan Vapaudenmitali, 2. luokan Vapaudenmitali, Maanviljelijöiden seuran kultainen ansiomerkki, Keskustapuolueen kultainen ansiomerkki, Nuorisoseurojen kultainen ansiomerkki, Sotainvaliidien veljesjärjestön hopeinen ansiomerkki.
Muu ura ja luottamustehtävät

Ahola viljeli vuosina 1941–1977 maatilaa Kauhajoella.
Ahola oli Maaseudun Nuorten Liiton Etelä-Pohjanmaan piirin ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1945–1953 ja Maalaisliiton (sittemmin Keskustapuolueen) puoluevaltuuskunnan jäsen vuosina 1946–1972. Hän oli Maalaisliiton edustajana Kauhajoen kunnanvaltuustossa 1954–1956 ja kunnanhallituksessa 1959–1962 ja 1965–1966. Ahola oli myös presidentin valitsijamiehenä vuoden 1950 vaalissa sekä Kauhajoen edustajana Etelä-Pohjanmaan Maakuntaliitossa 1965–1968. Hänellä oli monia muitakin kunnallisia ja paikallisia luottamustehtäviä. Hän sai reservissä kapteenin arvon vuonna 1967 ja sosiaalineuvoksen arvonimen vuonna 1978.
Djado

| Djado Brao, Guéwès |
| --- | --- |
 Djado
 Koordinaatit: 21°0′57″N, 12°18′30″E 
Valtio:  Niger
Alue:  Agadez
Departementti:  Bilma
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kunta
Väkiluku (2017):  1 018
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Djado (arabiaksi Djādū, tedaksi Brao, tuaregiksi Guéwès) on keidasalue, rauniokaupunki ja maalaiskunta Nigerin koillisosassa Agadezin alueen Bilman departementissa. Kunnassa oli vuonna 2017 noin tuhat asukasta.
Maantiede, ilmasto ja luonto

Keidasalue sijaitsee Djadon ylängön länsireunalla. Se koostuu kallioiden erottamista taatelipalmulehdoista, joita kastelee ylängöltä valuva pohjavesi. Etelästä pohjoiseen viidenkymmenen kilometrin säteellä sijaitsevat palmustot ovat nimeltään Sara, Drigana, Yogoï, Dabassa, Fadogana, Djado, Tamada, Méris ja Djaba. Pohjoisimpana on pensaikon ympäröimä Oridan lähde. Lännessä keidasta reunustaa Ténérén hiekka-aavikko.
Nykyään Djadon kuntaan kuuluvat Chirfan, Oridan, Siguedinen ja Yaban (Djaba) kylät. Hallinnollinen keskus on ranskalaisten rakentaman linnakkeen ympärille muodostunut Chirfa. Siguedinen kylä sijaitsee Djadon keidasalueen kaakkoispuolella Algeriaan, Libyaan, Tšadiin ja etelään johtavien reittien risteyksessä. Lähimmät asutuskeskukset ovat Bilma (170 kilometriä), Fachi (200 km), Zouar (400 km), Bardaï (450 km), Djanet (700 km), Murzuq (700 km) ja Agadez (800 km).
Djadon ilmasto on äärimmäisen kuiva ja lämpötilojen vaihtelut suuria. Kylmänä aikana joulu-helmikuussa lämpötila on päivällä 25–30 celsiusastetta ja yöllä muutamia asteita nollan alapuolella. Maaliskuusta lähtien päivälämpötila nousee nopeasti 45–48 asteeseen ja pysyy yöllä 16–20 asteen tienoilla. Vuotuinen sademäärä on 2–50 millimetriä. Trooppisen rintaman yltäessä pohjoiseen sadetta voi tulla kerralla enemmänkin, mutta usein se jää vuosikausiksi kokonaan saamatta.
Seudun kasvillisuus koostuu taatelipalmujen lisäksi heinäkasveista ja sateen jälkeen kauan vihreinä pysyvistä piikkipensaista. Kasvillisuus on niin vähäistä, ettei se mahdollista jatkuvaa kotieläinten laiduntamista. Luonnonvaraiseen eläimistöön kuuluvat pienet gasellilaumat ja harvat muflonilampaat.
Historia ja asutus

Djadon muinaisuudesta kertovat esihistorialliset kalliopiirrokset sekä autioiksi jääneiden keidaskaupunkien rauniot. Paikallisen perinteen mukaan seudun ensimmäiset asukkaat kuuluivat mustaan sô-kansaan. 1100–1200-luvulta lähtien aluetta asuttivat Kanem-Bornun valtakuntaan kuuluneet kanurit. Keitaan lähistöllä yhtyivät Välimeren ja Sudanin väliset karavaanikaupan reitit. Toinen niistä johti Ghatiin ja Ghadamesiin ja toinen Fezzanin Murzuqiin. Etelässä reitit haarautuivat Kawarin läpi Tšadiin sekä Fachin kautta Aïrvuoristoon ja Nigeriaan. Kanem-Bornun heikentyessä ja karavaanikaupan taantuessa 1700–1800-luvuilla seutu köyhtyi ja joutui tuaregien sekä teda-heimoon kuuluvien tubujen hyökkäysten kohteeksi. Kanurit jättivät Djadon keitaan ja heidän tilalleen asettui tubuja.
Ranskalaiset tunkeutuivat Djadoon ensimmäisinä eurooppalaisina vuonna 1906 ja löivät tuaregit Oridan luona käydyssä taistelussa. Seuraavina vuosina ranskalaiset vuoroin miehittivät keitaan, vuoroin vetäytyivät sieltä. Tubujen karkottamiseksi vuosina 1920–1922 suoritetun palmulehtojen hävityksen jälkeen se autioitui joksikin aikaa kokonaan. Vuonna 1933 Chirfaan rakennettiin ranskalainen linnake, joka sai Oridan taistelussa kaatuneen kersantin mukaan nimen Fort Pacot. Varuskunta lakkautettiin vuonna 1944, ja seuraavana vuonna Djadosta muodostettiin itsehallinnollinen kunta. Vuoden 1950 väestönlaskennan mukaan siellä oli 450 asukasta, joista valtaosa koostui Tibestin alueelta muuttaneista tubuista. Kuudestakymmenestä kolmesta perheestä vain seitsemän edusti tubujen ja kanurien sekoitusta, josta Djadossa käytetään nimitystä braoia (”djadolaiset”). Kawarissa, jossa kansat ovat sekoittuneet huomattavasti aikaisemmin, vastaavan ryhmän nimi on guézibida.
Djadon läheltä löydettiin vuonna 2014 kultaesiintymiä, ja lyhyessa ajassa seudulle saapui noin 40 000 kullankaivajaa Nigeristä ja naapurimaista. Vuoden 2017 alussa Djadossa oli noin 11 000 kaivajaa, joiden arvellaan löytäneen yli 70 tonnia kultaa. Kultaryntäys on lisännyt alueen turvattomuutta ja aiheuttanut joukon muita ongelmia. Nigerin hallitus sulki Djadon yksityisiltä kullankaivajilta keväällä 2017, ja esiintymien teollista hyödyntämistä on alettu suunnitella.
Elinkeinot ja kaupankäynti

Djadon tärkein rikkaus ovat taatelipalmut, joita ilman elämä keitaalla ei olisi mahdollista. Ranskalaisten tekemän hävityksen jälkeen alettiin istuttaa uusia puita, ja 1940-luvun puolivälissä tuotanto nousi sataan tuhanteen kiloon vuodessa. Djadon ja Kawarin keitaat tuottivat viidesosan Ranskan Länsi-Afrikan taateleista.
Keitaan palmut näyttävät hylätyiltä, mutta niistä jokaisella on omistajansa, jotka usein elävät paimentolaisina Zinderin ja N’Guigmin pohjoispuolella. Palmut hedelmöitetään helmikuussa kiinnittämällä hedepuun kukintoja emikasvin latvukseen. Sato korjataan heinä-elokuussa, jolloin paimentolaiset kokoontuvat keitaalle telttoineen. Djadon taatelit ovat korkealaatuisia ja erittäin kysyttyjä maan eteläosan markkinapaikoilla.
Djadossa, Djabassa ja Sarassa tuotettiin aikaisemmin myös suolaa, mutta keitaan hävityksen jälkeen tubut kieltäytyivät työskentelemästä suolalouhoksilla pitäen sitä häpeällisenä (louhosten työvoimana käytettiin ennen orjia). Vuonna 1941 suolan tuotanto käynnistyi uudelleen Siguedinessä, jonka asukkaat palasivat sinne Kawarin Emi Tchoumasta. Louhoksia hyödynnetään samaan tapaan kuin Bilmassa ja Fachissa. Kaksi metriä syvään ja leveään kuoppaan keräytyvä vesi haihtuu ilmaan ja suola kiteytyy kuoreksi, joka kuumana aikana rikotaan päivittäin ja kerätään ajoittain talteen. Siguedinen suola on laadultaan erinomaista, mutta sen tuotanto on nykyään varsin vähäistä.
Kolmas toimeentulon edellytys olivat aikaisemmin tuaregien kamelikaravaanit, jotka vaihtoivat taateleita ja suolaa hirssiin ja muihin tarvikkeisiin. Azalaï-nimellä tunnetut karavaanit kulkivat kerran vuodessa Aïrvuoristosta Ténérén yli Chirfan kautta Siguedineen ja takaisin. Ne tekivät näin lähes tuhannen kilometrin matkan, joka jatkui vielä Aïrista Sahelin alueen markkinapaikoille. Nykyisin kuorma-autot ovat pääosin korvanneet tuaregien azalaït, mutta pieniä karavaaneja kulkee yhä Aïrin, Fachin ja Bilman sekä Nigerin eteläosan ja Nigerian välillä. Tubujen omat kamelilaumat ovat ravinnon vähäisyyden takia pieniä.
Matkailu ja nähtävyydet

Nykyään tärkeän tulonlähteen muodostaa matkailu, joka 2000-luvun vaihteessa kärsi tubujen kapinallisjärjestön aiheuttamista levottomuuksista. Djadon keidas sisältyy monien matkatoimistojen tarjoamiin Ténérén kiertomatkoihin. Maastoautoilla tehtävät matkat alkavat Agadezista ja kestävät yleensä kaksi viikkoa.
Seudun nähtävyyksiä ovat Djadon, Djaban, Dabassan ja Siguedinen rauniokaupungit, joista käytetään nimitystä ksar. Bankosta rakennetut sokkeloiset linnoitukset kohoavat termiittikekojen tavoin hiekan ympäröimillä kallioilla. Ulkonäöltään ne muistuttavat enemmän Saharan pohjoisosan kaupunkeja kuin tasamaalle rakennettuja Bilman tai Fachin kyliä. Ksarien iästä ja rakentajista on esitetty erilaisia arvailuja. Jotkut ovat jopa löytäneet Djadon raunioista ”kristityn kappelin”, mutta lähemmin tarkasteltuna sen ”koptilaiset ristit” osoittautuvat tuaregien merkeiksi.
Muita kiinnostavia kohteita ovat Djadon ylängön erikoiset kalliomuodostelmat sekä esihistorialliset piirrokset, jotka kertovat Saharan ilmaston muuttumisesta. Ne kuvaavat norsuja, virtahepoja, kirahveja, strutseja, nautaeläimiä ja metsästyskohtauksia. Asutusta lähinnä ovat Titlibén kalliopiirrokset Djadon palmulehdon pohjoisreunalla.
Aiheesta muualla

Matkakertomus Chirfasta, Oridasta ja Siguedinesta (saksaksi)
Kuvia Djadosta ja lähiseudulta (saksaksi)
Ilmakuvia Djadon ksarista[vanhentunut linkki]
Djado ja sen lähialueet Nigerin kartalla.
Djadon raunioita.
Tubunaisia Djadon raunioiden edustalla.
Agadezin ja Bilman väliä matkaava kamelikaravaani.
Ahmaksen rautatieasema

Ahmaksen rautatieasema (lyh. Ams) on entinen rautatieliikennepaikka Ahmaksen kylässä Utajärven kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla.
Sijainti ja perustaminen

Se sijaitsee noin 12 kilometriä kaakkoon Utajärven rautatieasemalta. Ahmaksen laiturivaihteen paikalle rakennettiin rautatieasema Oulu–Kontiomäki-radan rakentamisen yhteydessä. Se avattiin liikenteelle 16. lokakuuta 1929, kun rataosuus Utajärvi–Vaala otettiin käyttöön.
Ahmaksen asemalla on aiemmin toiminut myös Ahmaksen postipysäkki. Liikennepaikalla oli myös yksi sivuraide, jota voitiin käyttää joko tavaravaunujen kuormaamiseen tai junien kohtaamisiin. Sivuraiteen paikka on hahmotettavissa maastossa pääraiteen eteläpuolella.
Lakkauttaminen

Matkustajaliikenne lakkautettiin lättähattuliikenteen päättyessä 3. kesäkuuta 1984. Liikennepaikka lakkautettiin kokonaan 2. kesäkuuta 1985. Sen jälkeen sivuraiteet purettiin ja miehittämättömäksi se oli muutettu jo vuonna 1970. Thure Hellströmin tyyppipiirustusten mukaan mutta peilikuvana rakennettu asemarakennus on edelleen olemassa ja nykyisin yksityisomistuksessa.
Aiheesta muualla

Jussi Iltanen: Radan varrella. Suomen rautatieliikennepaikat, s. 369.  Helsinki: Karttakeskus, 2009.  ISBN 978-951-593-214-3
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas | Alakylä | Ala-Naama | Ala-Niska | Autio | Juorkuna | Järvikylä | Kangaskylä | Kernilä | Kivijärvi | Kormunkylä | Marttisjärvi | Murronkylä | Naamankylä | Niska | Ojakylä | Potku | Sanginkylä | Sipolankylä | Sapilasmaa | Sotka | Särkijärvi | Tervolankylä | Utanen | Ylisuvanto | Yli-Utos
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi | Ahvenlampi (Sanginkylä) | Ahvenlampi (Juorkuna) | Hakojärvi | Iso Karvasjärvi | Iso Kivijärvi | Iso Olvasjärvi | Iso-Timonen | Juorkuna | Kaihlanen | Kirkaslampi | Kivi-Sorsua | Kivijärvi | Korpinen | Kärkkäänjärvi | Lauttalampi | Marttisjärvi | Matkalampi | Mustalampi | Nuanjärvi | Palonen | Penikkajärvi | Pieni Torvenjärvi | Pikku Karvasjärvi | Pikku Olvasjärvi | Pikku-Säynäjä |Pikku-Timonen | Pontema | Puutturinjärvi | Saari-Sorsua | Sanginjärvi | Siiralampi | Sotkajärvi | Särkijärvi | Säynäjä |Torvenjärvi | Vaaranlampi | Valkiaisjärvi | Vähä-Ruohonen
Joet ja purot:  Kiiminkijoki | Kivijoki | Koivujoki | Korpisenoja | Naamanjoki | Nuanjoki | Oilinginoja | Oulujoki | Piltuanjoki | Piltunginjoki | Poikajoki | Potkunjoki | Sanginjoki | Särkijoki | Säynäjäjoki | Tilanjoki | Timo-oja | Utosjoki
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto | Rokuan kansallispuisto
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä | Ahmaskosken silta | Ala-Utoksen voimalaitos | Maijan kivi |  Utajärven kirkko | Utajärven kivipuisto | Utasen voimalaitos
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950) | Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958) | Roomari-patsas (1985) | Veteraanikivi (1991) | Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000) | Runonlaulajien muistomerkki (2003)
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo | Ylisipolan kotiseutumuseo
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema | Niskan seisake | Oulu–Kontiomäki-rata | Rokuan rautatie | Seututie 836 | Seututie 837 | Sotkan seisake | Utajärven rautatieasema | Valtatie 22 | Yhdystie 8300
| n k Perustiedot Wikidatassa: Ahmaksen rautatieasema (Q11849917)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Utajärvi
koordinaatit: 64°40′N 26°31′E﻿ / ﻿64.66°N 26.51°E﻿ / 64.66; 26.51
Aihal

| Aihal Айхал |
| --- | --- |
 Sahan tasavalta Venäjällä, alla taajama tasavallan kartalla
 Aihal
 Koordinaatit: 65.953°N, 111.492°E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Sahan tasavalta
Ulus:  Mirnyin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  Taajama
Väkiluku (2009):  15 700
Aikavyöhyke:  UTC+9 (MSK+6)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aihal (ven.  ja jakuutiksi Айха́л) on kaupunkimainen taajama Sahan tasavallan Mirnyin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Viljuin ylätasangolla 500 kilometriä Mirnyistä luoteeseen. Asukkaita on 15 700 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1962 Aihalin timanttiesiintymän yhteyteen.
Aiheesta muualla

Aihalin taajaman sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Jorma Ahvenainen

Jorma Juhani Ahvenainen (s. 12. tammikuuta 1930 Helsinki) on suomalainen taloushistorian tutkija ja professori emeritus.