Miessaari
Historia > Sisällissodan lopulta toiseen maailmansotaan

Miessaaren linnakkeen tykit poistettiin käyttökunnosta muun merilinnakkeen tavoin kevättalvella 1918. Tykkien lukkojen purkamisen teki paristakymmenestä suomalaisesta Kone- ja Siltarakennus Oy:n työntekijästä koostunut komennuskunta. Toiminnalle oli kuitenkin ilmeisesti venäläisen päällystön hyväksyntä, sillä linnoituksen komentaja Nikolai Balzam kirjoitti Helsingin venäjänkielisessä Russki vestnik -lehdessä toimenpiteen olleen Venäjän korkeimman laivastopääesikunnan välittömän ohjeen mukainen ja sen tavoitteena oli ”ettei yksikään taistelevista osapuolista pystyisi patterit kaappaamalla tulittamaan kaupunkia”. Sodan päätyttyä valkoiset tahot pyrkivät rakentamaan tapahtuneesta sankarimyytin, jonka mukaan Kone- ja Siltarakennus Oy:n insinööri Allan Staffans olisi miehineen huiputtanut linnaketta hallinnoineita venäläisiä aina ylintä päällystöä myöten. Hufvudstadsbladet kirjoitti muun muassa heti sodan jälkeen, että tykkipatterit olisi purettu väärennetyn valtakirjan turvin. Lehden mukaan Staffans oli lisännyt kirjoituskoneellaan linnoituksen työkomentajan antamaan kulkulupaan valtuutuksen lukkojen purkamiseen.
Riippumatta siitä, kenen käskystä lukkojen purkaminen lopulta tehtiin, toimenpide oli Brest-Litovskin rauhansopimuksen ja Venäjän Itämeren-laivaston saksalaisille antamien lupausten mukainen. Purkamisella saavutettiin haluttu tulos, sillä mikään osapuolista ei onnistunut käyttämään linnoituksen tykkejä kevään 1918 aikana.
Saksalaiset valtasivat Helsingin huhtikuussa 1918, ja kaupunki siirtyi valkoisten hallintaan. Tällöin syntyi tarve uusille vankileireille, joihin Helsingin seudun sotavangeiksi jääneet punaiset voitaisiin sijoittaa. Vankiloita perustettiin muun muassa Suomenlinnaan ja Santahaminaan. Miessaari toimi työsiirtolana useiden muiden Helsingin edustan saarten tavoin; sinne oli sijoitettuna 30 vankia syksyllä 1918, mutta marraskuussa oli enää viisi vankia. Miessaaren linnake ja sen kuuden tuuman tykeillä aseistettu patteri oli liitetty Suomenlinnan Rannikkotykistöpataljoonaan jo syksyllä. Saareen oli alkuun sijoitettu vartiomiehistö, kunnes patteri saatiin myöhemmin täyteen miehitykseen. Saaren tykistöpatteri päätettiin pitää käytössä kevällä 1926 valmistuneessa Yleisesikunnan rannikkotykistön kokonaissuunnitelmassa.
Saaren omistustilanne oli edelleen epäselvä sisällissodan päätyttyä, sillä venäläiset eivät olleet pakkolunastaneet sitä linnoituksen rakentamisen yhteydessä. Suomen valtio osti Miessaaressa ja Pikku Miessaaressa sijainneet palstatilat Johan ja Hilma Söderströmin perillisiltä marraskuussa 1920. Miessaaren maa-alueista oli tehty myös muutamia pitkiä vuokrasopimuksia huvilarakentamista varten. Valtio lunasti ainakin yhden tällaisen tontin rakennuksineen 1920-luvulla. Valtion ostamien saarten hallinta siirtyi puolustusvoimille. Olarsbyn ja Kvisbackan kylien alueilla sijaitsevia jakamattomia, Miessaarta ympäröineitä vesialuita alettiin jakaa vuonna 1938, mutta jako valmistui vasta jatkosodan aikana.
Talvisodassa Miessaari kuului Rysäkarin alalohkoon Rysäkarin, Katajaluodon ja Kytön linnakkeiden kanssa. Jatkosodassa samat linnakkeet muodostivat II Linnakkeiston (II Lsto).