Sotatalous Suomessa välirauhan aikana
Kuljetukset ja polttoainetilanne

Moskovan välirauha vaikutti merkittävästi Suomen liikenneoloihin jo muutenkin maailmansodan syttymisen jälkeen muuttuneissa olosuhteissa, joissa maailmansodan eri osapuolet sääntelivät mm. merenkulkua erilaisin rajoituksin. Suomen osalta merkittävimmät muutokset liikenneoloihin itse rauhansopimuksesta johtuen olivat välittömästi sodan jälkeen mm. Hangon talvisataman luovuttaminen Neuvostoliitolle sekä Saimaan kanavan ja uuden rajan itäpuolelle joutuneen rataverkon käytöstä poistuminen. Neuvostoliitolle luovutettavalle alueelle jäi rataverkosta mm. tärkeä Elisenvaaran risteysasema, jonka luovuttaminen katkaisi Imatran ja Joensuun välisen ratayhteyden. Lisäksi rauhansopimuksen ehtojen mukaan Suomen tuli luovuttaa Neuvostoliitolle mm. 75 veturia, 120 henkilö- ja 1868 tavaravaunua korvauksena Neuvostoliiton sotamenetyksistä. Lisäksi Neuvostoliittoon luovutettiin korvauksina suuri määrä kuorma- ja henkilöautoja sekä 78 erilaista alusta ja 267 proomua. Lisäksi Saksa oli takavarikoinut talvisodan aikana yhteensä 14 suomalaista laivaa satamissa, joita se hallitsi. Laivat palautettiin suurilta osin Suomen käyttöön vasta vuosina 1942 ja 1943.
Kauppamerenkulku jatkui välittömästi talvisodan jälkeen Itämeren kautta, mutta Saksan hyökättyä 9. huhtikuuta 1940 Tanskaan ja Norjaan yhteys valtamerille katkesi Saksan julistettua Skagerrakin sulkualueeksi, jolloin Suomen kauppalaivasto jakautui kahteen osaan. Itämerellä olevat laivat jäivät hoitamaan kuljetuksia Itämeren alueella ja valtamerille jääneet laivat aloittivat 13. huhtikuuta liikenteen Petsamoon. Vasta kesän 1940 lopulla saksalaiset avasivat meriliikenteen Tanskan salmien ja Kielin kanavan kautta uudelleen. Valtameriltä Suomeen tapahtuneessa liikenteessä tarvittiin aina jonkinasteinen lupa joko Ison-Britannian tai Saksan viranomaisilta. Oman merkittävän ongelmansa muodosti kuljetukset Petsamosta eteläisempään Suomeen, koska kuljetukset oli hoidettava kuorma-autoilla ratayhteyden puuttuessa. Välirauhan aikana Petsamon sataman kautta kulki yhteensä 521 500 tonnia tavaraa, josta osa kuului Ruotsin vienti- ja tuontikiintiöön (15 % / 25 %).
Itämeren alueelle jääneet laivat (n. 400 000 bruttorekisteritonnia) kykenivät huolehtimaan alueen kuljetuksista lähes häiriöittä koko välirauhan ajan ulkomaankaupan vähennyttyä merkittävästi. Kesän lopulla Saksan purkama saarto mahdollisti liikennöinnin myös mm. Norjaan ja Alankomaihin. Petsamon kautta tapahtuvan ulkomaankaupan edellyttämän maaliikenteen hoitamiseksi perustettiin Pohjolan Liikenne 11. toukokuuta 1940. Yhtiöllä oli aluksi käytössään noin 500 kuorma-autoa. Petsamon liikenteessä liikennöi enimmillään noin tuhatviisisataa kuorma-autoa (joista noin 400 oli ruotsalaista). Itse meriliikenne Petsamoon hoidettiin lähes ainoastaan valtamerien puolelle jääneillä suomalaisaluksilla.
Välirauhan aikana rautatieliikenteen organisointi mahdollisessa sotatilanteessa alistettiin sotilasjohdolle, mutta rauhan aikana junaliikennettä johti edelleen Valtion rautatiet. Rautatieliikenteen merkittävimpinä ongelmina oli ns. Karjalan radan katkeaminen ja kalustopula, joka johtui talvisodan tappioista ja Neuvostoliitolle luovutetusta kalustosta (noin kymmenesosa koko kalustosta). Junaradoista menetettiin noin viidesosa. Melko kevytrakenteista rataverkostoa alkoi myös rasittaa raskaan liikenteen lisääntyminen jo talvisodan aikana ja joka jatkui myös välirauhan kuukausina. Itä-Suomen rautatiekuljetuksia helpotti Varkauden ja Joensuun välille rakennetun ratayhteyden avaaminen liikenteelle. Rautateiden työtaakkaa pyrittiin helpottamaan myös kehittämällä laivaliikennettä sekä rannikolla että sisävesillä.
Talvisodan päätyttyä maantieliikenteelle välttämättömien, nestemäisten polttoaineiden varastot olivat kuihtuneet huolestuttavan vähäisiksi ja maailmansodan laajeneminen edelleen vaikeutti polttoaineiden hankintaa ulkomailta. Polttoainetilanteen edelleen kiristyessä jouduttiin säännöstelyä tiukentamaan lisää 20. kesäkuuta 1940. Tiukan säännöstelyn ja kotimaisten korvikepolttoaineiden tuotannon lisääntyessä pystyttiin kuitenkin mm. kansanhuollon kannalta välttämättömistä kuljetuksista suoriutumaan.
Liikennepolttoaineiden riittävyyttä pyrittiin parantamaan kotimaisilla korvikepolttoaineilla, ja heinäkuusta 1940 eteenpäin bensiiniä sai ostaa vain sellaiseen autoon, jonka omistaja pystyi osoittamaan tilanneensa autoonsa hiili- tai puukaasuttimen. Uuden sodan alkuun mennessä oli moottoriajoneuvoista kuitenkin vasta vajaa neljännes saatu muutettua puuhiili- tai pilkekäyttöisiksi. 16. toukokuuta 1941 annetun asetuksen mukaan moottoripolttoaineena ryhdyttiin käyttämään joko bensiinialkoholia (enintään 30 % alkoholia ja loput bensiiniä) tai moottorialkoholia (94 % denaturoitua väkiviinaa). Alkoholitehtaiden kapasiteetti oli noin 1 000 tonnia kuukaudessa.
Välirauhan aikana säädetystä polttoaineiden varastoimisvelvollisuutta koskevasta laista huolimatta jatkosodan alussa nestemäisiä polttoaineita oli varastoissa siinä määrin vähän, että yhdessä Saksan lupaamilla toimituksilla polttoaineet eivät olisi riittäneet edes puolustusvoimien tarpeisiin kuin 4–5 kuukaudeksi. Varastoimisvelvoitettaan eivät polttoaineiden maahantuojat olleet voineet toteuttaa tuonnin vähäisyyden vuoksi. Polttoaineita oli varastoissa jatkosodan syttymisen aikoihin seuraavia määriä. Lisäksi tietoja tavoitteena olleista määristä (= varastoimisvelvollisuus) ja puolustusvoimien varastojen osuudesta kokonaismäärästä:
Bensiiniä 25 700 tonnia tavoitteena olleesta n. 53 000 tonnista (puolustusvoimien varastojen osuus 72 %)
Petroolia 5 000 tonnia tavoiteena olleesta 13 000 tonnista (10 %)
Kaasuöljyä 4 470 tonnia tavoitteena olleesta n. 5 500 tonnista (80 %)
Polttoöljyä 2 130 tonnia (97 %)
Puuhiiltä 77 000 hehtolitraa
Pilkkeitä 7 000 hehtolitraa
Puuhiilen ja pilkkeiden arvioitiin riittävän, koska uusia tuotantolaitoksia oli jo suunniteltu ja perusteilla. Bensiiniä oli esitettyjen lukujen lisäksi varastoituna ilmavoimien tarpeisiin noin 7 miljoonaa litraa.
Polttomoottoreiden voiteluaineita oli varastoissa jäljellä yhteensä ainoastaan noin 2 500 tonnia, joista 867 tonnia oli puolustusvoimien varastoissa (joiden arvioitiin riittävän vain noin puoleksitoista kuukaudeksi). Kokonaisvarastoista ilmavoimien tarpeisiin oli varattu lisäksi yli 600 tonnia, joiden arvioitiin riittävän noin seitsemäksi kuukaudeksi. Siviililiikenteen tarpeisiin oli siis varastoissa vain noin tuhat tonnia voiteluaineita. Ennen talvisodan alkamista maahan oli tuotu jopa 18 000 tonnia voiteluaineita vuodessa.