Pro Finlandia (adressi)
Kulttuuriadressin alku ja nimien kerääminen

Idea kansainvälisestä adressista Suomen puolesta syntyi samoihin aikoihin usealla eri taholla. Suuren adressin saama julkisuus oli herättänyt Euroopassa myötätuntoa passiivisella vastarinnalla sortotoimenpiteitä vastustavaa Suomen kansaa kohtaan. Englantilainen rouva Gertrud Copeland ehdotti saksalaiselle sukulaiselleen, Jenan yliopiston professori Rudolf Euckenille, että vedottaisiin keisarin hyvyyteen ja oikeudenmukaisuuteen Euroopan sanomalehdistön kautta. Olihan Nikolai II rauhan- ja aseistariisumismanifestissaan hetkeä aikaisemmin puhunut ihmisystävällisyyteen, oikeuteen, totuuteen ja lainalaisen rauhallisen kehityksen rakkauteen vedoten. Eucken teki aloitteen kansainvälisen adressin keräämisestä Copelandin ajatuksen johdosta.
Suomessa oli heti helmikuun manifestin antamisen jälkeen perustettu kansalaiskomitea, jonka tarkoituksena oli vaikuttaa ulkomaiseen mielipiteeseen Suomen eduksi. Komiteassa syntyi ajatus suostutella jokin ystävämielinen valtio ottamaan Suomen kysymys esille tulevassa Haagin konferenssissa. Komitea lähetti huhtikuussa 1899 taidemaalari Albert Edelfeltin ja hovineuvos Woldemar Westzynthiuksen tapaamaan Suomen ystävänä tunnettua tanskalaista Ivar Berendsenia, jonka kautta saatiin yhteys Tanskan ulkoministeriön johtavaan virkamieheen Peter Vedeliin. Myös Konni Zilliacus oli mukana samalla neuvottelumatkalla. Vedel ei katsonut Tanskan voivan ottaa asiaa esiin konferenssissa, mutta hän ehdotti sen sijaan tunnettujen eurooppalaisten yhteistä julkilausumaa. Berendsenin ehdotuksesta Zilliacus piti puheen paikalliselle ylioppilasyhdistykselle, jolloin yleisöstä ehdotettiin adressin lähettämistä suomalaisille ylioppilaille. Zilliacus kertoi myöhemmin saaneensa idean kulttuuriadressiin tässä yhteydessä. Zilliacus ja Westzynthius saivat Berliinissä kuulla Englannissa alulle pannusta adressihankkeesta. Nimien keruu aloitettiin kummallakin taholla, ja pian hankkeet yhdistettiin.
Kulttuuriadressissa pyydettiin Venäjän keisaria säilyttämään Suomen erityisoikeudet ja säästämään sen asema, sillä ne olivat maan ainoa edellytys jatkaa tärkeätä työtään kulttuurin palveluksessa.
Suomalaisten ulkomaankomitea lähetti professori Werner Söderhjelmin ja dosentti J. N. Reuterin keräämään ulkomailta nimiä adressiin. Söderhjelm kiersi keräysmatkalla Ruotsissa, Tanskassa, Saksassa ja Ranskassa, Reuter suuntasi Englantiin. Englannissa nimiä keräsivät myös Yrjö Hirn, Uno Lindelöf ja Edvard Westermarck, joista Westermarck suuntasi sen jälkeen Italiaan ja Sveitsiin. Ranskassa keräystä suorittivat myös taiteilijat Albert Edelfelt ja Ville Vallgren sekä Ernst Lindelöf ja dosentti Axel Wallenskiöld. Zilliacus keräsi nimiä Hollannissa ja Belgiassa, liikemies Ferdinand von Wright Norjassa, dosentti J. J. Mikkola Itävallassa ja tohtori Yrjö Wichmann Unkarissa. Keski-Euroopassa oli liikkeellä myös Hugo Pipping. Ulkomaalaisista nimiä keräsivät ainakin Rudolf Eucken ja historioitsija Fritz Arnheim Saksassa sekä poliitikko Sven Palme Ruotsissa.
Adressinkeruuta varten perustettiin Werner Söderhjelmin johtama adressikomitea Helsinkiin, minkä lisäksi Ruotsissa toimi oma komiteansa. Adressin teksti ei ollut kaikkialla sama, vaan se laadittiin erikseen yhdeksällä eri kielellä. Lopuksi kaikki kappaleet toimitettiin Sven Palmelle Tukholmaan, missä ne sidottiin yhdeksi niteeksi, joka myös valokuvattiin, jotta siitä voitiin ottaa painettuja kopioita. Siitä julkaistiin myös faksimilelaitos.