stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fort Clatsop
Historia

Lewisin ja Clarkin 44 jäsentä käsittänyt retkikunta oli lähtenyt St. Louista toukokuussa 1804 ja viettänyt talven Pohjois-Dakotan alueelle rakentamassaan Fort Mandanissa. Siellä ryhmä oli jakaantunut kahtia osan jäsenistä lähtiessä viemään tutkimusmateriaalia presidentti Thomas Jeffersonille. Meriwether Lewisin ja William Clarkin johtamina seurueen loput jäsenet jatkoivat suunniteltua tutkimusmatkaa Pohjois-Amerikan mantereen kartoittamattomille alueille. Matka suuntautui läpi tasankojen ja yli Kalliovuorten saavuttaen päätepisteensä Tyynenmeren rannalla 7. marraskuuta 1805.
Fort Clatsopin rakennustyöt aloitettiin joulukuun ensimmäisellä viikolla. Sateiset ja tuuliset sääolosuhteet sekä miesten sairastelu hidastivat tukikohdan valmistumista. Rakennukseen päästiin asumaan hieman ennen joulua. Alkeellinen kasarmi sisälsi kaksi eri rakennelmaa ja seitsemän huonetta, joista miehistö jakoi keskenään kolme. Retkikunnan vetäjillä oli käytössään yhteinen huone, samoin oppaana ja tulkkina toimineilla Sacagawealla ja hänen miehellään. Kuudes huone oli tehty tupakointia varten ja seitsemäs toimi vartiotupana.
Retkikunta ei onnistunut aikomuksessaan tavata mahdollisimman monia Tyynenmeren rannikolla asuvien kansojen päämiehistä. Paikalliset heimot olivat nähneet valkoisia miehiä jo aiemmin merimiesten käydessä kauppaa heidän kanssaan. Tämän vuoksi retkikunnan saapuminen ei tehnyt intiaaneihin suurta vaikutusta. Columbiajoen pohjoisia rantoja kansoittavat chinookit olivat suurin, vaikutusvaltaisin ja parhaiten aseistettu rannikon kansoista. Tutkimusmatkaajat yrittivät turhaan luoda chinookeihin hyvät suhteet. Kaiken lisäksi nämä pitivät tuotteillaan siksi kovia hintoja että amerikkalaisten oli tyydyttävä kaupankäyntiin pääasiassa heidän linnakkeensa läheisyydessä asuvien clatsopien kanssa. Missourijoen maaseudulla menestykseksi osoittautunut Yhdysvaltain diplomatia ei toiminut rannikkokansojen keskuudessa.
23. maaliskuuta 1806 retkikunta jätti Fort Clatsopin. Viimeisenä työnään Lewis ja Clark jättivät tukikohtaan täydellisen listan retkikunnan jäsenistä, tarvikkeista ja kartan suunnitellusta paluureitistä siltä varasta, että joku alueella liikkuva euro-amerikkalainen ryhmä löytäisi sen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fort Clatsop Wikimedia Commonsissa
Foni

Foni (myös fooni < engl. phon < kreik. fōnē ’ääni’)  on äänekkyystason (kuuluvuustason) mittayksikkö psykoakustiikassa. Äänekkyystaso foneina tarkoittaa äänenpainetasoa, joka on yhtä äänekkäältä kuulostava kuin testiäänenä käytetty 1 000 hertsin tasoaalto. Lukuarvo foniasteikolla 1 000 hertsin taajuudella on sama kuin äänenpainetaso desibeleinä. Foniasteikko on kokeellisesti laadittu mitta-asteikko, ja asteikolla kymmenkertainen äänekkyys on noin 10 fonia voimakkampi. Tarkimmin tämä pitää paikkansa 1000 Hz äänen korkeudella.
Sonien ja fonien vastaavuus

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| soni |   1  |   2  |   4  |   8  |  16  |  32  |  64  | 128 | 256 |
| foni | 40 | 50 | 60 | 70 | 80 | 90 | 100 | 110 | 120 |
Oikeinkirjoitus

Tekniikan alan lähteissä käytetään yleensä kirjoitusasua foni. Kielenhuoltajat ovat pitäneet muotoa foni hylättävänä tai vältettävänä ja suosittaneet muotoa fooni.
Kirjallisuutta

Karjalainen, Matti: Kommunikaatioakustiikka.  (Suomenkielinen oppikirja)  Espoo:  TKK, Akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio, 1999.  ISBN 951-22-4412-8
Pulkki, Ville & Karjalainen, Matti: Communication Acoustics – An Introduction to Speech, Audio and Psychoacoustics.  New York:  John Wiley & Sons,  Ltd, 2015.  ISBN 978-1-118-86654-2  Teoksen verkkoversio.
Suomi, Kari: Johdatusta puheen akustiikkaan.  (Suomenkielinen oppikirja. Logopedian ja fonetiikan laitoksen julkaisuja 4)  Oulun yliopisto, 1990.  ISBN 951-42-2922-3
Aiheesta muualla

Harvey Fletcherin artikkelit asa.scitation.org.
Wilden A. Munsonin artikkelit asa.scitation.org.
Nils-Eric Fougstedt

| Nils-Eric Fougstedt |
| --- | --- |
 Nils-Eric Fougstedt.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1910 Raisio
Kuollut: 12. huhtikuuta 1961 (50 vuotta) Helsinki
Ammatti:  säveltäjä, kapellimestari
Muusikko
Tyylilajit:  länsimainen taidemusiikki 
Palkinnot
 Pro Finlandia (1953) 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Nils-Eric Fougstedt ['fuːgstet] (24. toukokuuta 1910 Raisio – 12. huhtikuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja kapellimestari. Tultuaan ylioppilaaksi vuonna 1929 hän opiskeli Helsingin konservatoriossa Erik Furuhjelmin johdolla ja teki opintomatkoja Saksaan, Italiaan ja Ranskaan. Vuodesta 1933 hän toimi opettajana ja vuodesta 1954 lehtorina Sibelius-Akatemiassa.
Fougstedt toimi Radion sinfoniaorkesterin kapellimestarina vuosina 1944–1951 sekä vuodet 1951–1960 ylikapellimestarina. Hän toimi myös kuoronjohtajana (muun muassa Akademiska Sångföreningenin johtajana vuosina 1946–1950 sekä Radiokuoron taiteellisena johtajana vuodesta 1954) ja musiikkikriitikkona. Säveltäjänä hän keskittyi pääasiallisesti orkesterimusiikkiin. Hänet palkittiin vuonna 1953 Pro Finlandia -mitalilla, ja hän sai professorin arvonimen 1960.
Nykyään Fougstedt muistetaan parhaiten suomalaisen elokuvamusiikin klassikosta Katariina ja Munkkiniemen kreivi, jonka "Romanssi" on hänen käsialaansa.
Fougstedtin keskeisin tuotanto on taidemusiikkia. Hänen huomattavimpina teoksinaan pidetään kahta sinfoniaa sekä orkesteriteoksia Passacaglia ja Angoscia, joista jälkimmäinen oli ensimmäisiä suomalaisia dodekafonisia orkesteriteoksia. Lisäksi hän julkaisi musiikin teorian oppikirjoja ja kuoronjohdon oppaan.
Nils-Eric Fougstedtin puoliso oli laulaja (sopraano) Greta Fougstedt (o.s. Blumenthal, 1913–1988).
Fougstedt on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Kirjallisuutta

Bonsdorff, Lena von: Barfota i cylinder: Nils-Eric Fougstedt: En levnadsteckning.  Helsingfors:  Söderström, 2001.  ISBN 951-52-1885-3
Dahlström, Fabian: Nils-Eric Fougstedts kompositioner för kör.  (Acta musica, 8)  Åbo:  Åbo Akademi, 1984.  ISSN 0357-3435  ISBN 951-649-050-6
Dahlström, Fabian: ”Fougstedt, Nils-Eric (1910–1961)”, Suomen kansallisbiografia, osa 3, s. 59–60.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-444-4  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Fougstedt, Nils-Eric hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Victor Forselius

Victor Forseliuksen hautamuistomerkki Huittisten kirkkomaalla.
Carl Victor Gustaf Forselius (29. tammikuuta 1838 Huittinen – 6. huhtikuuta 1905 Turku) oli suomalainen kauppaneuvos ja maanviljelyskoneiden kaupan uranuurtajia Suomessa.
Elämä

Forseliuksen vanhemmat olivat lukkari Gustaf Forselius ja Maria Laurell. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1864, toimi Turun kauppakoulun johtajana 1866–1873 ja Pohjoismaiden Osakepankin Turun konttorin johtajana 1873–1903. Forselius perusti 1868 Turkuun Suomen ensimmäisen maanviljelystarvike- ja konekaupan, josta tuli osakeyhtiö 1903. Hän kokeili itse Huittisissa omistamallaan Laurilan tilalla myymiään aineita, tarvikkeita ja laitteita ja kehitti erityisesti siipikarjan tuotantoa. Forselius osallistui Turun kunnalliselämään ja toimi edustajana neljillä eri valtiopäivillä, 1891, 1894, 1897 ja1899. Hän edusti vapaamielisiä aatteita ja teki muun muassa siirtolaisuutta koskevia aloitteita. Forselius julkaisi 1871–1903 teosta Finlands handelskalender ja 1868 kirjasen Svensk-finsk köpmannaterminologi. Julkisuuteen hän toimitti myös laajan levikin saaneen suomennosmukaelman humoristisesta kuvateoksesta Herra Koipelinin matkat. Maanviljelyskaupan kannalta huomattavia olivat Forseliuksen julkaisemat yhteensä yli 300 painettua tavaraluetteloa. Kauppaneuvoksen arvon Forselius sai 1897.
Forseliuksen perustama Aktiebolaget Victor Forselius Osakeyhtiö harjoitti maataloustyövälineiden, maatalous-, teollisuus- ja meijerikoneiden, imukaasumoottoreiden, lokomobiilien, höyrykoneiden- ja höyrykattiloiden, vene- ja tuulimoottorien, lannoitteiden ja siementen kauppaa sekä autojen maahantuontia. Turun pääkonttori oli Linnankatu 5:ssä ja sivuliikkeet sijaitsivat Tampereella, Viipurissa, Oulussa, Kuopiossa, Vaasassa, Mikkelissä, Lahdessa, Porissa ja Jyväskylässä. Vuonna 1932 lamakauden takia vaikeuksiin joutunut yhtiö siirrettiin Suomen Maanviljelijän Kauppa Oy:n haltuun. Myyntivarastojen realisointia varten perustettiin SMK:n tytäryhtiö Kauppa Oy Victor Forselius joka toimi vuoteen 1942 saakka.
Forselius kuoli naimattomana. Huomattavan omaisuutensa hän testamenttasi Turun kauppaopistolle ja Turun Kauppaseuralle, jonka puheenjohtajana hän toimi 1876–1901, sekä hyväntekeväisyyteen. Forselius on haudattu Huittisten Pyhän Katariinan kirkon hautausmaalle.
Muuta

Turun seudun mobilistit perustivat 30-vuotisjuhlansa kunniaksi Forseliuksen nimeä kantavan rahaston, koska tämä oli mahdollisesti Suomen ensimmäinen autonomistaja tai ainakin ensimmäisiä. Hänen käytettynä hankkimansa Benz Velo Comfortable saapui maahan Lyypekistä Per Brahe -höyrylaivalla 2. toukokuuta 1900. Ab Victor Forselius ilmoitti Hufvudstadsbladetissa 22. joulukuuta 1905, että ”ensimmäinen todellinen moottorivaunu tuli Suomeen, tuotettiin toimestamme keväällä 1900, ja tämän vuoksi me voimme täydellä syyllä väittää, että me tavallamme olemme tämän alueen 'tienraivaajia' maassamme”. Myös Kytäjän ja Mustion kartanoiden omistajalla, kamariherra Hjalmar Linderillä tiedetään olleen oma auto vuonna 1900. Linderin kerrotaan tuoneen autonsa suoraan Ranskasta, yhdeltä monista ulkomaanmatkoistaan.
Aiheesta muualla

FORSELIUS Carl Victor Gustaf. Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu. Viitattu 12.1.2014.
Tapani Mauranen: Kauppaneuvos Victor Forselius (1838–1905). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2009. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 12.1.2014
Soro, Anna-Maija: Viktor Forselius, unohdettu suomalainen vaikuttaja (pdf) Digi - Yleisten kirjastojen digitoimaa aineistoa. Huittisten Kotiseutuyhdistyksen toimittamassa Huittisten Joulu-lehdessä vuodelta 1990. Viitattu 25.11.2018.
Victor Forselius -rahasto (Viitattu 12.1.2014)
Ab Victor Forselius Oy Porssitieto.fi. Viitattu 25.11.2018.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Forssan ohjelma

Forssan ohjelma on Suomen Työväenpuolueen, sittemmin Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puolueohjelma, joka oli voimassa 49 vuotta eli vuosina 1903–1952. Se hyväksyttiin Forssassa 17.–20.8.1903 järjestetyssä puoluekokouksessa.
Ohjelmaan kuului muun muassa kahdeksantuntinen työpäivä, vähimmäispalkka ja yleinen kouluvelvollisuus sekä yleinen alkoholin kieltolaki. Ohjelma sisältää myös tavoitteet yksityisen tuotannon lakkauttamisesta ja valtiollisen vaikutusvallan valloittamisesta kaikilla tarkoituksenmukaisilla keinoilla, jotta työväenluokka vapautuisi. Forssan ohjelma on miltei suoraan peräisin Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen vuonna 1891 hyväksymästä Erfurtin ohjelmasta ja Itävallan sosiaalidemokraattisen puolueen Hainnfeldin ohjelmasta vuosilta 1888–1889. Ohjelman välittömätselvennä vaatimukset ovat toteutuneet lukuun ottamatta kirkon ja valtion eroa, suoraa demokratiaa ja koulujen uskonnonopetuksen lakkauttamista; lisäksi 1919 voimaan tulleesta alkoholin kieltolaistakin on sittemmin luovuttu.
Sisältö

Forssan ohjelma sisältää seuraavat kohdat:
Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus, suhteellinen vaalitapa,  yksikamarillinen järjestelmä ja vaalisalaisuus
Suora demokratia
Yhdistymis-, sanan- ja lehdistönvapaus
Ilmainen oppivelvollisuus
Kirkon ja valtion ero ja uskonnonopetuksen kumoaminen
Progressiivinen tuloverotus
Ilmainen oikeudenkäynti, oikeusapu ja korvaus vääristä syytöksistä
Julkinen terveydenhuolto
Asevelvollisuuden lakkauttaminen ja yleinen pasifismi
Sukupuolten välinen tasa-arvo lain edessä
Alkoholin kielto
Aiheesta muualla

Hannu Soikkanen, Sosialismin tulo Suomeen: ensimmäisiin yksikamarisen eduskunnan vaaleihin asti. https://helda.helsinki.fi/handle/10138/17389
Oz Fox

| Richard Alfonso Martinez |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. kesäkuuta 1961
Ammatti:  kitaristi, laulaja, lauluntekijä, tuottaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Oz Fox
Aktiivisena:  1983–
Tyylilajit:  heavy metal, rock
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  Stryper, Bloodgood, sindizzy
Levy-yhtiöt:  Hollywood Records (1984–1993)   Enigma Records   Big 3 Records
Aiheesta muualla
www.ozfox.us
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Oz Fox (oikea nimi Richard Alfonso Martinez, synt. 18. kesäkuuta 1961) on kristillisen metalliyhtye Stryperin kitaristi. Martinez liittyi vuonna 1983 Robert Sweetin ja Michael Sweetin yhtyeeseen, josta tuli pian Stryper. Taiteilijanimenään Martinez alkoi alusta alkaen käyttää nimeä Oz Fox, jonka hän oli saanut, koska kuunteli ja soitti paljon Black Sabbathia ja Ozzy Osbournea, jonka laulua hän pystyi jäljittelemään soittaessaan Black Sabbathin covereita ennen Stryperiin liittymistään.
Tausta

Oz Foxin soittotyyli on saanut vaikutteita erityisesti Eddie Van Halenilta. Foxilla olikin tapana lämmitellä soittamalla nuotilleen Van Halenin kappaleen "I'm the One" ennen Stryperin konsertteja. Hän johti Los Angelesin piireissä kehityssuuntaa, jossa kitaristit hyödynsivät runsaasti tekniikoita kuten tilutus, sweeping, string skipping ja tremolo yhdessä aikalaisten muusikoiden kuten George Lynch, Warren DeMartini, Jake E. Lee, Mick Mars ja Tony Palacios kanssa.
Foxin soitto on verrattavissa edellä mainittujen kitaristien tyyleihin. Foxia pidetään Stryperin ykköskitaristina, vaikka yhtyeen laulaja Michael Sweetkin soittaa monia sooloja. Sen lisäksi, että Oz soittaa pääasiassa kaikki kitarat levyillä, hän myös laulaa kappaleisiin taustat sekä studiossa että konserteissa. Oz Fox on myös kirjoittanut muutamia Stryperin kappaleista, suosituimpana To Hell with the Devil albumilla oleva "The Way". Michael Sweetin jätettyä yhtyeen vuonna 1992 Fox siirtyi yhtyeen laulajaksi 4 kuukauden ajaksi, kunnes yhtye hajosi kokonaisuudessaan vuonna 1993.
Stryperin jälkeen Oz Fox on soittanut useissa hankkeissa mukaan lukien hänen ja Stryper-basisti Timothy Gainesin omassa yhtyeessä Sindizzy, joka julkaisi vuonna 1998 albumin He's not dead. Sindizzy jäi kuitenkin lyhyeksi hankkeeksi Foxin liittyessä takaisin Stryperiin yhtyeen comebackin vuoksi vuonna 2003. Vuonna 2005 Fox levytti Michael Sweetin, Robert Sweetin ja yhtyeen uuden basistin, Tracy Ferrien kanssa Reborn-levyn.
Vuonna 2006 Oz Fox liittyi toiseen 1980-luvulla syntyneeseen kristilliseen metalliyhtyeeseen, Bloodgoodiin, mutta hän on ilmoittanut sen olevan kakkossijalla Stryperin jälkeen.
5. kesäkuuta CNN uutisoi, että Fox avioitui Las Vegasissa Annie Lobértin kanssa, entisen prostituoidun, joka kääntyi evankeliseksi kristityksi oltuaan 11 vuotta ihmikauppakierteessä. Seremonia näytettiin reaaliajassa Internetin kautta. Lobért johtaa järjestöä nimeltä "Hookers for Jesus", joka evankelioiselvennä vielä kaduilla toimiville prostituoiduille.
Aiheesta muualla

Christensen, Brett maaliskuu-huhtikuu 1997. HM Magazine ISSN 1066-6923 (64) STRYPER: Can't Stop The Rock? 2007-04-30
OzFox.com
Stryper Expo
Planet rapture
Stryper
|  Michael Sweet  Robert Sweet  Oz Fox  Tracy Ferrie >  Timothy Gaines  Scott Lane  |
| --- | --- |
Studioalbumit::  The Yellow and Black Attack  Soldiers Under Command  To Hell with the Devil  In God We Trust  Against the Law  Reborn  The Roxx Regime Demos  Murder by Pride  The Covering  Second Coming  No More Hell to Pay  Fallen  God Damn Evil  Even the Devil Believes  The Final Battle 
Livealbumit::  7 Weeks: Live in America, 2003  Extended Versions  Greatest hits: Live in Puerto Rico  Live at the Whisky 
Kokoelmat::  Can’t Stop the Rock  7: the Best of Stryper  The Roxx Regime Demos  Icon 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Muut:  Europeana
Luettelo jääkiekon SM-liigan pudotuspelien jatkoaikaotteluista

Suomalainen pääsarjatason jääkiekko siirtyi kaudella 1975–1976 SM-sarjasta SM-liigaan, minkä seurauksena jääkiekon Suomen mestaruus on siitä lähtien ratkaistu runkosarjan jälkeen pelattavissa pudotuspeleissä. Ottelut ratkaistaan jatkoajalla 20 minuutin pituisissa erissä, mikäli ottelu on pudotuspeleissä varsinaisen peliajan päättyessä tasan. Peliä pelataan niin pitkään kuin toinen joukkue onnistuu tekemään maalin.
Pudotuspelien jatkoaikaotteluiden määrät pysyivät vähäisinä 1990-luvun lopulle asti, mutta maalimäärien laskettua ja pudotuspeliotteluiden määrien kasvettua jatkoaikaotteluiden määrä on lisääntynyt 2000-luvulta lähtien nopeasti. 204 pudotuspeliä on ratkaistu jatkoajalla kauden 2014-2015 loppuun mennessä. Vuonna 2014 syntyi uusi yhden kevään ennätys 17 jatkoaikaottelulla, kun aiempi 13 ottelun ennätys rikkoutui jo välierävaiheessa.
SM-liigan pisin ottelu on keväältä 2015, kun Ilves ja HIFK pelasivat yli 134 minuuttia ennen ratkaisevan maalin syntymistä neljännessä jatkoerässä. Ottelussa rikottiin myös 13 vuotta vanha ennätys Suomen pisimmästä jääkiekko-ottelusta. Aiempi ennätysottelu pelattiin Suomi-sarjan pudotuspeleissä keväällä 2002 (10.3.2002 KOOVEE–Titaanit 4–3 Kimmo Lisko 132.58). Uusi Suomen ennätys syntyi keväällä 2017, kun Mestiksen pudotuspeleissä ratkaiseva jatkoaikaosuma syntyi vasta viidennessä jatkoerässä (31.3.2017 K-Vantaa-TuTo 3-2 Joonas Hyttinen 157.54).
Kärppien ja Tapparan loppuottelusarjassa keväällä 2015 tehtiin yhden ottelusarjan ennätys viiden jatkoaikaottelun muodossa. Aiempi neljän ottelun ennätys oli Bluesin ja Jokereiden välieräsarjasta 2008 sekä Tapparan ja Lukon välieräsarjasta 2014. Lisäksi Tappara pelasi kevään 2015 pudotuspeleissä yhdeksän jatkoaikaottelua, joilla joukkue ohitti oman kahdeksan ottelun ennätyksen keväiltä 2003 ja 2014.
Pudotuspelien jatkoaikaotteluiden määrät kausittain

Vuosiluvun perässä on ilmaistu jatkoaikaotteluiden ja pudotuspeliotteluiden määrä
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  1976: 1 / 8  1977: 0 / 13  1978: 2 / 16  1979: 3 / 16  |  1980: 2 / 13  1981: 2 / 19  1982: 5 / 20  1983: 2 / 19  1984: 5 / 21  1985: 0 / 17  1986: 1 / 15  1987: 1 / 14  1988: 1 / 14  1989: 1 / 19  |  1990: 1 / 18  1991: 2 / 19  1992: 3 / 21  1993: 4 / 28  1994: 3 / 29  1995: 4 / 27  1996: 1 / 26  1997: 3 / 27  1998: 1 / 24  1999: 3 / 25  |  2000: 5 / 27  2001: 5 / 27  2002: 4 / 26  2003: 11 / 39  2004: 7 / 41  2005: 4 / 37  2006: 11 / 41  2007: 8 / 33  2008: 13 / 45  2009: 13 / 45  |  2010: 13 / 47  2011: 7 / 44  2012: 12 / 43  2013: 9 / 43  2014: 17 / 48  2015: 14 / 47  2016: 7 / 48  2017: 15 / 49  2018: 15 / 46  2019: 13 / 45  |  2020: Ei pudotuspelejä koronan takia  2021: 5 / 32  2022: 11 / 48  2023: 7 / 45  2024: 13 / 45  |
Pudotuspelien pisimmät jatkoaikaottelut

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ottelun kesto | Päivämäärä | Ottelu | Kotijoukkue | Vierasjoukkue | Tulos | Jatkoaikamaalin tekijä |
| 134.14 | 15.3.2015 | 2. villi kortti | Ilves | HIFK  | 1–2 | Mika Partanen |
| 124.41 | 23.3.2001 | 1. puolivälierä | HIFK | Ilves  | 0–1 | Jani Nikko |
| 118.05 | 5.4.2010 | 5. puolivälierä | JYP | Kärpät  | 3–4 | Pavel Rosa |
| 109.05 | 4.4.2015 | 2. välierä | Lukko  | Tappara | 2–1 | Janne Lahti |
| 108.59 | 22.4.2013 | 5. loppuottelu | Tappara | Ässät  | 1–2 | Veli-Matti Savinainen |
| 107.39 | 31.3.2017 | 6. puolivälierä | Ilves | Tappara  | 1–2 | Blake Parlett |
| 104.25 | 26.3.2024 | 4. puolivälierä | HIFK | Pelicans | 2–1 | Kristian Vesalainen |
| 103.39 | 6.4.2003 | 3. loppuottelu | Kärpät | Tappara  | 3–4 | Esa Pirnes |
| 101.55 | 25.3.2010 | 2. villi kortti | Kärpät | Blues  | 2–3 | Tomi Sallinen |
| 101.49 | 30.3.2011 | 1. välierä | HIFK | Lukko  | 2–3 | Miikka Tuomainen |
Suomen ennätys (Mestiksen pudotuspelit: 31.3.2017 K-Vantaa–TuTo 4–3 Joonas Hyttinen 157.54)
Pudotuspelien nopein jatkoaikamaali

60.14 Antti Pihlström (3.4.2010, 4. puolivälierä Kärpät – JYP 1–2)
Jatkoajalla syntyneet mestaruusmaalit

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Päivämäärä | Ottelu | Kotijoukkue | Vierasjoukkue | Tulos | Ottelun kesto | Jatkoaikamaalin tekijä |
| 15.4.1984 | 4. finaali | Ässät | Tappara | 3-4 | 63.48 | Erkki Lehtonen |
| 14.4.1994 | 4. finaali | Jokerit | TPS | 3-2 | 69.04 | Otakar Janecký |
| 11.4.1998 | 3. finaali | HIFK | Ilves | 2-1 | 71.17 | Olli Jokinen |
| 14.4.2001 | 4. finaali | Tappara | TPS | 1-2 | 63.13 | Kalle Sahlstedt |
| 6.4.2003 | 3. finaali | Kärpät | Tappara | 3-4 | 103.39 | Esa Pirnes |
| 11.4.2004 | 4. finaali | Kärpät | TPS | 1-0 | 63.55 | Ari Vallin |
| 23.4.2012 | 5. finaali | Pelicans | JYP | 1-2 | 66.58 | Éric Perrin |
| 26.4.2014 | 7. finaali | Kärpät | Tappara | 1-0 | 67.24 | Juhamatti Aaltonen |
| 25.4.2015 | 7. finaali | Kärpät | Tappara | 2-1 | 81.00 | Sebastian Aho |
| 4.5.2019 | 7. finaali | Kärpät | HPK | 1-2 | 75.24 | Markus Nenonen |
| 27.4.2023 | 5. finaali | Tappara | Pelicans | 5-4 | 68.57 | Marcus Davidsson |
Eniten pudotuspelien jatkoaikamaaleja

4 maalia
Esa Pirnes (-03, -03, -06, -06)
3 maalia
Juha-Pekka Haataja (-04, -06, -11)
Harri Pesonen (-09, -12, -12)
Juhamatti Aaltonen (-09, -14, -14)
Antti Erkinjuntti (-10, -13, -15)
Mika Pyörälä (-07, -14, -16)
2 maalia
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tapio Koskinen (-78, -79)  Juhani Tamminen (-82, -82)  Arto Javanainen (-80, -84)  Jari Lindgren (-82, -91)  Jari Korpisalo (-92, -93)  Joni Lehto (-95, -95)  Jussi Tarvainen (-01, -03)  Brett Lievers (-04, -04)  |  Jani Rita (-00, -07)  Hannes Hyvönen (-97, -08)  Arttu Luttinen (-05, -08)  Clarke Wilm (-07, -08)  Mikko Lehtonen (-07, -08)  Petri Lammassaari (-08, -11)  Mikko Viitanen (-12, -13)  Janne Ritamäki (-14, -14)  |  Aki Uusikartano (-09, -14)  Ville Nieminen (-14, -14)  Janne Lahti (-07, -15)  Toni Koivisto (-09, -15)  Julius Junttila (-12, -15)  Kalle Kaijomaa (-08, -16)  Janne Keränen (-17, -17)  Matti Kuparinen (-17, -18)  |
Clare Francis

| Clare Francis |
| --- | --- |
 Clare Francis
Henkilötiedot
Syntynyt: 1946 (ikä 78–79)
Kansalaisuus:  Britannia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
www.clarefrancis.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Clare Francis (1946) on brittiläinen kirjailija, joka ennen kirjailijanuraansa työskenteli mainosalalla. Hän ryhtyi seikkailevaksi purjehtijaksi ja kirjoitti dokumentaarisia teoksia matkoista, muun muassa Atlantin yksinpurjehduskilpailusta vuonna 1976.
Francis kirjoitti purjehduksesta kaikkiaan kolme kirjaa, joista suomennettu Tuulessa ja myrskyssä kertoo Whitbread-purjehduksesta ja siihen valmistautumisesta.
Purjehduskirjojen jälkeen hän alkoi kirjoittaa jännityskirjoja, joissa niiden itsenäisen ja vaaroja uhmaavan päähenkilön kautta kuvastuu hänen oma seikkailijanelämänsä.
Suomennetut teokset

Yötaivas (Night sky, 1983), suom. Aarne T. K. Lahtinen, Otava 1984 ISBN 951-1-07893-3
Tuulessa ja myrskyssä (Come wind or weather, 1978), suom. Hannu Raevuori, sanastossa apuna Philip von Knorring, Otava 1985 ISBN 951-1-08419-4
Punakristalli (Red crystal, 1985), suom. Seppo Y. Pakarinen, Otava 1986 ISBN 951-1-08797-5
Jääputous (Wolf winter, 1987), suom. Aarne T. K. Lahtinen, Otava 1988 ISBN 951-643-292-1
Usvametsä (Requiem, 1991), suom. Aarne T. K. Lahtinen, Otava 1991 ISBN 951-1-11880-3
Yön salatut äänet (Deceit, 1994), suom. T. K. Lahtinen, Otava 1994 ISBN 951-1-13231-8
Epäilysten verkko (Betrayal 1996), suom. Aarne T. K. Lahtinen, Otava 1997 ISBN 951-1-14276-3