stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuolleen miehen kirjeet
Juoni

Tietokonevirheen vuoksi syttyneen ydinsodan jälkeen kaupungin asukkaat asuvat bunkkereissa. Kaupunki on tuhoutunut ja saastunut radioaktiivisista aineista. Ulkona riehuu ydintalven hyytävä myrsky ja ihmiset liikkuvat ulkona vain välttämättömissä tapauksissa suojapuvuissa ja kaasunaamareissa.
Päähenkilö on Nobel-palkittu professori Larsen, joka asuu museon bunkkerissa ja yrittää auttaa muita selvinneitä aikuisia ja lapsijoukkoa. Professori kirjoittelee mielessään kirjeitä todennäköisesti kuolleelle pojalleen Erikille selvitäkseen. Hän on pettynyt, että tiede, jolle hän on uhrannut koko elämänsä, johti katastrofiin. Professorin lisäksi museon bunkkerissa on hänen vaimonsa Anna sekä tämän eloonjääneet työtoverit, museon työntekijät. Jokainen heistä käsittelee katastrofia omalla tavallaan. Toiset luovuttavat, toiset kirjoittavat kirjeitä tuleville maan asukkaille, toiset suunnittelevat maanalaista elämää ja uskovat ihmisen pystyvän sopeutumaan mihin tahansa olosuhteisiin.
Monet ihmiset kuolevat säteilyyn. Myös professori saa kuolettavan annoksen säteilyä ja kuolee lopulta. Hän ei kuitenkaan suostu uskomaan, että elämä maapallolla olisi tuhottu, vaan pyrkii selvittämään, onko koko maailma tuhoutunut ja mitkä ovat mahdollisuudet elollisen materiaalin selviämiseen ydinkatastrofin jäljiltä. Hän opettaa hänen huolehdittaviksi jätetyille orpolapsille, että toivoa aina on ja lähettää heidät matkaan.
Elokuva päättyy suojavarusteisten lasten kulkueeseen halki pimenevän maailman.  Monet kriitikot sanovat kulkueen symboloivan yli kaiken pahan henkiin jäävää toivonkipinää... joskin esitetään myös epäilys ovatko lapset sittenkin kuin Brueghelin Sokeat-maalauksen hahmot, jotka vain seuraavat yhtä sokeaa johdattajaansa...
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rolan Bykov  | … |  professori Larsen   |
|  Josif Ryklin  | … |  Hümmel-isä   |
|  Viktor Mihailov  | … |  Hümmel-poika   |
|  Vatslav Dvoržetski  | … |  pappi   |
|  Vera Maiorova  | … |  Anna, professorin vaimo   |
|  Nora Grjakalova  | … |  rouva Tescher   |
Dystopian piirteitä

Kuolleen miehen kirjeet voidaan luokitella post-apokalyptiseksi dystopiaksi, koska se kuvaa hypoteettista maailmaa ydinsotakatastrofin jälkeen. Elokuva varoittaa ydinaseista ja havainnollistaa, miten voi käydä, jos nykyajan tiede asettaa tavoitteeksi luoda aseita, joilla pystytään tuhoamaan koko maailma. Mustavalkoisessa kuvassa on hieman keltaista sävyä, joka korostaa liekkejä ja kurjuutta. Vaikka kuvaus sijoittuukin tulevaisuuteen, sen voi hyvin kuvitella tapahtuvan nykyisyydessä.
Elokuvassa sodanaikainen kontrolli on erittäin vahva, kaikki noudattavat määräyksiä, valvonta on tehokasta ja käskyjen rikkomisesta seuraa kuolema. Ihmisiä kelpuutetaan pelastettavaksi eli keskusbunkkeriin ainoastaan tietyin kriteerein, näin esimerkiksi orpolapset, sairaat ja vanhat ihmiset eivät bunkkeriin pääse. Siellä heitä odottaa "syvä konservointi" eli pitkäksi ajaksi (30, 50 vuodeksi tai ikuisiksi ajoiksi) sulkeminen maan alle.
Tieteen merkitys on elokuvassa keskeisessä roolissa. Sen lisäksi että päähenkilö on tiedemies, joka pyrkii selvittämään ihmiskunnan eloonjäämismahdollisuutta, myös muut häntä ympäröivät henkilöt pohtivat hyvin syvällisesti tieteen merkitystä, ihmiskunnan arvoja, tuhoa ja luovat katseen tulevaisuuteen kirjoittamalla tuleville maan asukkaille lähetteet / kirjeet. Tieteen arvo on kuitenkin vähäistä, sillä mustassa pörssissä tieteen sanakirjat ovat arvossa vain sen vuoksi, että ne palavat tulessa pidempään.
Uskonnon merkitys nousee myös esille. Elokuvassa eräs henkilö suunnittelee maanalaiseen maailmaan uudenlaista uskontoa, jossa käskyjä olisivat: vihaa lähimmäistä, vihaa kaikkia, vihaa itseäsi. Toiset taas ovat sitä mieltä, että ydinsota johtui vain siitä, että kaikki oli etukäteen suunniteltu ja ennustettu apokalypsissa, eikä näin ollen ihmisellä ollut mitään tehtävissä. Ihmiskunta oli alun alkaen tuhoon tuomittu. Toisaalta päähenkilö pyrkii tieteen avulla todistamaan, että elämä jatkuu, hän opettaa orpolapsille, että maailma ei ole kuollut. Hän lähettää lapset matkaan ja tämä symbolisoi tietynlaista toivoa toivottomuuden keskellä.
Kirjeet

Kirjeitä on yhteensä neljä. Ne ovat muodoltaan professorin ajatuksia, joita hän vain mielessään sanelee Erik-pojalleen. Vaikka kirjeet ovat osoitettu Erikille, ne ovat professorin keino jäsentää omia ajatuksia ja pyrkivät selittämään nykyisen tilanteen ja käsittelemään katastrofin syyt ja seuraukset. Ensimmäisessä kirjeessä hän käsittelee uutta ajanlaskuyksikköä – hämärää, koska maailmasta on kadonnut erilaisuus. Lisäksi hän kertoo, miten hänet ja hänen vaimonsa löytää museon bunkkerista ja välittää vaimonsa kuulumiset.
Toisessa kirjeessä hän kertoo omista peloistaan, jotka juontavat juureensa lapsuuteen. Lapsuudesta asti hän näki nimittäin painajaisunen, jossa juna ajoi häntä takaa, mutta hän itse ei pystynyt liikuttamaan jäseniään.  Välillä hän samanaikaisesti sekä ajoi sitä junaa, että oli jäädä sen alle. Pahimmassa painajaisessa hän näki Erik-poikansa seisovan kiskoilla. Junaa käytetään tässä allegoriana tieteelle, joka pyrkii aina eteenpäin, mutta samalla tuhoaa kaiken tiellään ja tässä tapauksessa koko maailman ja maapallon tulevaisuuden.
Seuraavassa kirjeessään hän ilmoittaa ratkoneensa tunnissa Briggsin yhtälön, johon hänen yliopistollaan oli mennyt kolmekymmentä vuotta. Hän valittaa, että häneltä puuttuu tieteellisiä lähteitä, joiden avulla hän olisi pystynyt laskemaan elämän jatkuvuuden todennäköisyyden. Hän kertoo myös toisesta unesta, jossa hän ei juonut kokonaan soodavettä lasistaan. Tätä soodavettäkin voisi ajatella allegoriana sille, että professori ei ehtinyt tehdä kaikkea elämässään, eikä ehtinyt kyllä moni muukaan ydinsodan tultua.
Viimeisessä kirjeessään professori selittää perheriidan, jonka Erik oli joutunut todistamaan joskus kauan sitten. Hän kertoo, että hänen ja hänen vaimonsa välillä oli aina rakkautta. Lopuksi hän toteaa pyrkivänsä seuraamaan omaa tavoitettaan ja pyytää Erikiä pysymään kanssaan.
Vastaanotto ja palkinnot

Elokuvan ilmestyminen osui samaan vuoteen kuin Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus. Tämä osittain johti mm. elokuvan suureen menestykseen. Elokuva sai useita palkintoja:
1986 — Mannheim-Heidelbergin kansainväliset elokuvajuhlat Internationales Filmfestival Mannheim-Heidelberg (Grand Prize, Prize FIPRESCI)
1987 — Tbilisin kansainväliset elokuvajuhlat (juryn erityispalkinto)
1987 — Vasiljevin veljesten Venäjän SFNT-valtiopalkinto
1987 — Varnan elokuvajuhlat (Grand Prize)
1987 — kokeellisten elokuvien Madridin kansainväliset elokuvajuhlat (ohjaajan palkinto)
Aiheesta muualla

Kinopoisk (venäjäksi)
Tietoja ohjaajasta (venäjäksi)
Elokuva Suomi-Venäjä-Seuran elokuvaosasto Mahorkka ja Siansorkka ry:n sivustolla
Heraldinen kohteliaisuus

Heraldista kohteliaisuutta: vaakunat ovat kääntyneenä toisiinsa päin.
Heraldinen kohteliaisuus tarkoittaa vaakunan muuttamista peilikuvakseen tietyissä tapauksissa, kuten aviomiehen vaakunan kääntämistä vaimon vaakunaan päin allianssivaakunassa, vaakunan kääntämistä alttariin päin kirkossa tai exlibriksen vaakunan kääntämistä kirjan nimilehteä kohden. Tällä pyritään siihen, että vaakunoiden tunnuseläimet tai -kuviot ikään kuin katsoisivat toisiaan kohti. Poikkeuksen tekevät sellaiset vaakunat, joiden tunnuskuviot (esimerkiksi puumerkit) muuttuisivat kääntämisen myötä. Heraldinen kohteliaisuus on ominaista saksalais-pohjoismaiselle heraldiselle perinteelle.
Herbert Gasser

| Herbert Spencer Gasser |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. heinäkuuta 1888
Kuollut: 11. toukokuuta 1963 (74 vuotta)
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Kliininen neurofysiologia
Palkinnot:   Nobelin lääketieteen palkinto (1944)
Herbert Spencer Gasser (5. heinäkuuta 1888 – 11. toukokuuta 1963) oli yhdysvaltalainen lääketieteilijä. Vuonna 1944 hänelle myönnettiin Nobelin lääketieteen palkinto toimintapotentiaalia koskevista tutkimuksista. Hän opiskeli Wisconsinin yliopistossa, väitteli 1915 ja lähti jatkamaan opintojaan Eurooppaan vuosiksi 1923–1925. Vuonna 1931 hänestä tuli lääketieteen professori newyorkilaiseen Cornellin yliopistoon.
Gasser teki jonkin verran tutkimusta veren hyytymisen tutkimisessa, mutta hänen tärkeimmät julkaisunsa liittyvät hermojen sähköisen toiminnan kuvaamiseen.
Hunn

| Hunn |
| --- | --- |
 Hunn
 Koordinaatit: 64°27′48″N, 11°45′45″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Trøndelag
Kunta:  Overhalla
Pinta-ala:  
 – Maa:  0,6 km²
Väkiluku (2023):  831
 – Väestötiheys:  1 385 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hunn tai Skage on taajama Overhallan kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,6 neliökilometriä ja asukasluku 831 vuonna 2023. Hunnista on löydetty jälkiä pronssikautisesta asutuksesta.
Hannu Savolainen

Hannu Savolainen (s. 11. heinäkuuta 1953 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja.
Pelaajana

Savolainen pelasi hyökkääjänä HPK:ssa vuodet 1974–1978, 1979–1985 ja 1986–1987 eli yhteensä 10 kautta. Ainoan jääkiekon SM-liigakautensa hän pelasi kaudella 1978–1979 Lahden Kiekkoreippaassa. Savolainen pelasi myös Imatran Ketterässä kaudella 1985–1986. HPK on jäädyttänyt Savolaisen pelinumeron 18.
Valmentajana

Hannu Savolainen nimitettiin marraskuussa 1989 HPK:n uudeksi päävalmentajaksi erotetun Olli Hietasen tilalle. Savolainen valmensi HPK:ta myös seuraavan kauden 1990–1991 sekä kauden 1994–1995. Hän luotsasi HPK:lle SM-pronssia keväällä 1991.
Henrik-tietokanta

Henrik-tietokanta on vapaasti käytettävä kirjahistoriallinen tietokanta, joka sisältää tietoja perukirjoihin ja huutokauppakamarien pöytäkirjoihin sisältyvistä kirjamaininnoista ja kirjojen omistajista ennen vuotta 1809. Tietokanta on nimetty filosofian tohtori h.c. Henrik Grönroosin mukaan. Se perustuu hänen kokoamaansa aineistoon, jota säilytetään Kansalliskirjastossa Svenska litteratursällskapet i Finlandin arkistossa.
Tietokannassa on Helsingin, Hämeenlinnan, Kajaanin, Naantalin, Oulun, Porvoon, Rauman, Tammisaaren, Tampereen, Tornion, Turun ja Uudenkaupungin kaupunkien sekä Lappeen pitäjän perukirjoissa sekä edellä mainittujen kaupunkien huutokauppakamarien pöytäkirjoissa olevia kirjamainintoja ja kirjojen omistajia ennen vuotta 1810. Tietokantaa täydennetään.
Aiheesta muualla

Henrik-tietokanta
Herdecke

| Herdecke |
| --- | --- |
 Ristikkotaloja Herdeckessä
 vaakuna
 Herdecke
 Koordinaatit: 51°24′N, 07°26′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Nordrhein-Westfalen
Hallintopiiri:  Arnsberg
Piirikunta:  Ennepe-Ruhr-Kreis
Hallinto:  
 – Pormestari:  Katja Strauss-Köster
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  22,39 km²
Korkeus:  150 m
Väkiluku (31.12.2022):  22 758
 – Väestötiheys:  1 016 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  58313
Suuntanumero(t):  02330
Rekisterikilpi:  EN
 
 www.herdecke.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Herdecke on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Se kuuluu Arnsbergin hallintopiiriin ja Ennepe-Ruhr-Kreisin piirikuntaan. Vuoden 2022 lopussa kaupungissa oli 22 758 asukasta. Herdecken pormestarina on toiminut Katja Strauss-Köster vuodesta 2009.
Ruotsin arkkipiispa Antje Jackelén ja jalkapalloilija Lukas Klostermann ovat syntyneet Herdeckessä. Tennispelaaja Michael Kohlmann sekä jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja Jürgen Klopp asuvat paikkakunnalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Herdecke Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivut (saksaksi)
Harjasvihvilä

| Harjasvihvilä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Vihviläkasvit Juncaceae
Suku::  Vihvilät Juncus
Laji::  squarrosus
Kaksiosainen nimi
 Juncus squarrosus  L. 
Katso myös
   Harjasvihvilä Wikispeciesissä   Harjasvihvilä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harjasvihvilä (Juncus squarrosus) on vihviläkasvien (Juncaceae) heimoon, vihvilöiden (Juncus) sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji. Se on tunnistettavissa helposti suurien kukkiensa, lehdettömien varsiensa sekä tiiviisti mätästävän kasvutapansa perusteella.
Harjasvihvilä on yleisesti ottaen keskikokoinen vihvilälaji, joka muodostaa tiiviitä mättäitä. Sen varret ovat lehdettömiä ja kasvavat noin 30 cm korkeiksi. Lehdet kasvavat varsien tyviltä, ja lehtitupet ovat väriltään kellanruskeita. Lehdet ovat neulamaisen kapeita, kouruisia ja melko kovia. Harjasvihvilän kukinnot sijaitsevat varsien päissä ja niissä on hyvin lyhyet tukilehdet. Kukat ovat noin 5 mm pitkiä.
Harjasvihvilä kasvaa niukkaravinteisilla sekä kosteilla kasvupaikoilla joko hiekka- tai turvepohjaisessa maaperässä, ja sitä tavataan kanervanummilla, polunvarsilla sekä laidunmailla. Harjasvihvilää tavataan laajalti eri puolilla Eurooppaa; yhtenäiseen levinneisyysalueeseen kuuluvat Alppien pohjoispuolinen Eurooppa Pyreneiltä aina Puolaan ja Tšekkiin asti sekä Britteinsaaret ja lounainen Skandinavia. Suomessa harjasvihvilästä on tehty vain pari yksittäistä havaintoa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Harjasvihvilä (Juncus squarrosus)
iNaturalist: Harjasvihvilä (Juncus squarrosus)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Juncus squarrosus (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Juncus squarrosus (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Juncus squarrosus (englanniksi)
Herbert Fryer

George Herbert Fryer (21. toukokuuta 1877 Hampstead, Lontoo – 7. helmikuuta 1957 Lontoo) oli brittiläinen pianisti, musiikkipedagogi ja säveltäjä.
Fryer aloitti musiikkiopintonsa Beringerin johdolla Royal Academy of Musicissa (1893–1895) ja jatkoi niitä Franklin Taylorin johdolla Royal College of Musicissa (1895–1898). Hän täydensi opintojaan Ferruccio Busonin johdolla Weimarissa vuonna 1898. Lontoon-debyyttinsä Fryer teki 17. marraskuuta 1898, minkä jälkeen hän teki kiertueen Euroopassa. Ensimmäisen Pohjois-Amerikan-kiertueensa hän teki vuonna 1914. Kiertueuransa aikana hän esiintyi myös Australiassa, Etelä-Afrikassa, Kaukoidässä ja Intian niemimaalla.
Fryer opetti Royal Academy of Musicissa vuosina 1905–1914, Institute of Musical Artsissa (New York) 1915–1917 ja Royal College of Musicissa 1917–1947. Hän jatkoi pianonsoiton opettamista, kunnes kuoli äkillisesti vuonna 1957. Hänen soitostaan on säilynyt äänitteitä. Fryerin omaan tuotantoon kuuluu pianokappaleita ja lauluja. Lisäksi hän julkaisi kirjan Hints on Pianoforte Practice (1914). Fryeristä on National Portrait Galleryssa kaksi muotokuvaa, joiden tekijä on Fred Roe.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Harjasärmäputki

| Harjasärmäputki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Apiales
Heimo::  Sarjakukkaiskasvit Apiaceae
Alaheimo::  Apioideae
Suku::  Särmäputket Selinum
Laji::  carvifolia
Kaksiosainen nimi
 Selinum carvifolia  (L.) L. 
Synonyymit
 Selinum tenuifolium  Seseli carvifolia 
Katso myös
   Harjasärmäputki Wikispeciesissä   Harjasärmäputki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harjasärmäputki eli särmäputki (Selinum carvifolia) on sarjakukkaiskasvien (Apiaceae) heimoon ja särmäputkien (Selinum) sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji. Se muistuttaa jonkin verran luhtasuoputkea (Peucedanum palustre) sekä silosärmäputkea eli palleroputkea (Selinum dubium).
Harjasärmäputki on ruohovartinen kasvilaji, joka voi kasvaa noin metrin korkuiseksi. Varsi on kasvutavaltaan pysty ja siinä on selviä harjanteita. Lehdet ovat muutamaan kertaan parilehdykkäiset sekä hienoliuskaiset, ja lehdyköiden kärjet ovat valkoiset. Lehtitupet ovat lyhyitä. Harjasärmäputken kukinto on sarja, joka koostuu monista pienistä sekä valkoisista kukista. Kukkien terälehdet ovat valkoisia tai joskus osittain vaaleanpunaisia. Harjasärmäputken hedelmä on lohkohedelmä, jonka hedelmykset ovat viisisärmäisiä.
Harjasärmäputki kasvaa kosteilla paikoilla suosien kalkkipitoisia kasvupaikkoja. Suomessa harjasärmäputki on eteläinen laji, jota tavataan Suomessa etelärannikolla sekä Ahvenanmaalla.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Harjasärmäputki (Selinum carvifolia)
Luontoportti: Harjasärmäputki (Selinum carvifolia)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Selinum carvifolia (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Selinum carvifolia (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Selinum carvifolia (englanniksi)
Holmin piiri (Ruotsi)

Holmin piiri voi tarkoittaa seuraavia Ruotsin piirejä:
Holmin piiri (Dalsland), piiri Mellerudin kunnassa
Holmin piiri (Halland), piiri Halmstadin kunnassa
Holmin piiri (Medelpad), piiri Sundsvallin kunnassa
Holmin piiri (Uplanti), piiri Enköpingin kunnassa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Holmin piiri”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Hiirihaukat (alaheimo)

| Hiirihaukat |
| --- | --- |
 Hiirihaukka (Buteo buteo)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Petolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Hiirihaukat Buteoninae  Vigors, 1824
Suvut
 Hiirihaukat Buteo  Busarellus  Pitkäsiipihaukat Butastur  Luhtahaukat Buteogallus  Deguhaukat Geranoaetus  Geranospiza  Sirkkahaukat Ictinia  Kaupifalco  Viidakkohaukat Leucopternis  Mustaruostehaukat Parabuteo  Rostrhamus  Rupornis 
Katso myös
   Hiirihaukat (alaheimo) Wikispeciesissä  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hiirihaukat (Buteoninae) on haukkojen heimoon kuuluva petolintujen alaheimo. Lajit ovat suurikokoisia, leveäsiipisiä, tavallisesti tummanruskeita petolintuja, jotka tunnetaan liitolennostaan. Ne muistuttavat paljon kotkien suvun (Aquila) edustajia, vaikka ovatkin paljon pienempiä, eikä niillä ole samanlaista vahvaa nokkaa ja isoja kynsiä kuin kotkilla. Hiirihaukkojen ruumiin pituus on noin 50 senttiä ja siipien kärkiväli 1–1,5 metriä.
Hiirihaukkojen elinympäristöä ovat avoimet metsä- ja vuoristoseudut. Ne saalistavat pääosin pieniä jyrsijöitä ja matelijoita, joskus myös haaskaa ja muita lintuja.
Suvut

Hiirihaukat Buteo
Busarellus
Pitkäsiipihaukat Butastur
Luhtahaukat Buteogallus
Deguhaukat Geranoaetus
Geranospiza
Sirkkahaukat Ictinia
Kaupifalco
Viidakkohaukat Leucopternis
Mustaruostehaukat Parabuteo
Rostrhamus
Rupornis
Hunnun Herra

Hunnun herra on vesilahtelaisten kansantarinoiden kristillinen saarnaaja, joka käännytti alkuperäisen uskonnon kannattajia. Hunnun herran kerrotaan saapuneen Hinsalaan Hinsalan salmen yli, mutta pudonneen jäihin ja tulleen sieltä pelastetuksi. Aluksi hän puhui vain latinaa, mutta kotiuduttuaan oppi suomen. Paikallisen pakanapäällikkö Kirmukarmun kerrotaan vainonneen Hunnun herraa, ja lopulta repineen tältä kädet irti. Hunnun herra kuitenkin toipui paikallisten hoidossa käsiensä menetyksestä ja jatkoi saarnaamista. Lopulta vaikuttuneena Hunnun herran uhrimielestä, ja pettyneenä Novgorodin sotaretkellään omiin jumaliinsa, Kirmukarmu kääntyi kristityksi. Tarina on ehkä säilynyt opetustarinana siitä, että kristillinen uhrautuvuus voittaa lopulta.
Hunnun herraa kutsuttiin myös Kalannin Kalaksi. Tämä tarjoaa yhtymäkohdan piispa Henrikiinkenen mukaan?, joka Piispa Henrikin surmavirren mukaan kasvoi "Kaalimaassa". Saagoissa toistuvan pilan mukaan skandinaavit sanoivat Englannin rahvaan elävän pelkällä kaalilla[lähde? ] ja piispa Henrikkiä on vanhastaan pidetty alkujaan englantilaisena. Tosin mm. Elias Lönnrot selittää Kantelettaren loppusanastossa, että nimi tarkoittaisi Gaelin maata.
Suomalaisen Folk-metalyhtyeen Korpiklaanin kappale Vesilahden veräjillä kertoo Hunnun Herrasta.
Aiheesta muualla

Kristinuskon ja kirkon tulo Vesilahteen.
Hopealokki

| Hopealokki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Suku::  Lokit Larus
Laji::  novaehollandiae
Kaksiosainen nimi
 Larus novaehollandiae  (Stephens, 1826) 
Katso myös
   Hopealokki Wikispeciesissä   Hopealokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Chroicocephalus novaehollandiae
Hopealokki (Larus novaehollandiae, myös Chroicocephalus novaehollandiae) on australialainen lokkilaji. Sen esiintymisalue käsittää Australian lisäksi Tasmanian, Uuden-Kaledonian ja Loyaltysaaret. Lajin holotyypin kuvaili James Francis Stephens Uudesta Etelä-Walesista vuonna 1826.
Henri Pousseur

Henri Pousseur (23. kesäkuuta 1929 Malmedy, Belgia – 6. maaliskuuta 2009) oli belgialainen säveltäjä.
Pousseur opiskeli musiikkia Liègessä ja Brysselissä. Hän opetti musiikkia Saksassa, Sveitsissä, Yhdysvalloissa sekä Belgiassa. Tutustuttuaan Pierre Bouleziin, Karlheinz Stockhauseniin ja Luciano Berioon hän omistautui avantgardemusiikille.
Vuodesta 1970 lähtien aina eläkeikäänsä, vuoteen 1988 asti hän opetti Liègen yliopistossa ja konservatoriossa, jonne hän perusti Vallonian musiikin opetus- ja tutkimuskeskuksen (Centre de recherches et de formation musicales de Wallonie). Brysseliin hän perusti elektronisen musiikin keskuksen ja Pariisiin musiikkipedagogiikan instituutin, josta tuli myöhemmin Cité de la musique. Pousseur on Metzin ja Lillen yliopistojen kunniatohtori.
Pousseurin elektroninen sävellys Scambi, joka esitettiin Milanossa toukokuussa 1957, sai laajaa huomiota avoimen muotonsa takia. Kysymyksessä on interaktiivinen teos, johon yleisö voi osallistua. Scambi-projektia käsiteltiin Lontoon yliopistossa helmikuussa 2005 järjestetyssä symposiumissa.
1960-luvulla alkoi yhteistyö ranskalaisen kirjailijan Michel Butorin kanssa. Ensimmäinen yhteisteos oli ooppera Votre Faust (1960–1968). Sen päähenkilö on Henri-niminen säveltäjä, joka säveltää Faust-aiheista oopperaa. Teoksen alussa Henri pitää luentoa nykymusiikista. Teksti on peräisin Pousseurin aiemmin ilmestyneestä artikkelista. Votre Faust on täynnä viittauksia länsimaisen musiikin historiaan. ”Teidän Faustinne” otsikko johtuu siitä, että yleisöllä on aktiivinen rooli, sillä se saa äänestämällä vaikuttaa teoksen etenemiseen ja lopputulokseen.
Tekijöiltä on tilattu oopperaan jatko-osia: Miroir de Votre Faust (Caractères II) pianolle ja (vapaaehtoisesti) sopraanolle (1964–1965), Jeu de Miroirs de Votre Faust  pianolle, sopraanolle ja ääninauhalle (1964–1965), Echos de Votre Faust mezzo-sopraanolle, huilulle ja pianolle (1961–1969), Les Ruines de Jéruzona sekakuorolle ja ”rytmisektiolle” (1978), La Passion selon Guignol vahvistetulle vokaalikvartetille ja orkesterille (1981), Parade de Votre Faust orkesterille (1974), Aiguillages au carrefour des immortels 16 tai 17 instrumentille (2002) ja Il sogno di Leporello: Parade 2 (de Votre Faust) orkesterille (2005).
Muita Butorin kanssa yhteistyössä syntyneitä teoksia ovat Répons (1960–1965), Le procès du jeune chien (1974–1978), La rose des voix (1982), Déclarations d'orages (1989), Les leçons d'enfer (1991) ja Le Sablier du Phénix (1993).
Pousseur sävelsi yli 180 teosta ja kirjoitti lukuisia musiikkia käsitteleviä artikkelita ja teoksia, kuten Fragments Théorique I: sur la musique expérimentale (1970), Musique, sémantique, société (1972), Schumann le Poète (1993), Rimbaud et la musique (1994), Musiques croisées (1997), Écrits théoriques 1954–1967 (2004) ja Une musique multimédiale (2004).
Vuonna 1954 hän meni naimisiin Théa Schoonbroodin kanssa. Heillä on neljä lasta sekä useita lapsenlapsia.
Kirjallisuutta

Jouni Kaipainen (1991) « Ooppera. Hirmuliskot ja pienet ja vikkelät nisäkkäät » teoksessa Klang – uusin musiikki. Toim. Lauri Otonkoski. Helsinki: Gaudeamus.
Aiheesta muualla

Säveltäjä Henri Pousseurin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Scambi-projektin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)