stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eläinten oikeudet

Mies ja apina
Eläinten oikeudet on käsitys, jonka mukaan muiden eläinten intressit, kuten intressi välttää kärsimystä, pitäisi ottaa huomioon yhtä vakavasti kuin ihmisten intressit. Vaikka eläinten oikeuksien kannattajat lähestyvät asiaa erilaisista filosofisista näkökulmista, he ovat karkeasti ottaen samaa mieltä siitä, että eläimiä ei pitäisi kohdella enää omaisuutena, käyttää ruokana, tutkimuskohteina tai viihteenä, vaan ne tulisi ottaa huomioon oikeushenkilöinä ja moraaliyhteisön jäseninä.
Eläinten oikeuksilla on kannattajinaan lainoppineita, kuten Alan Dershowitz  ja Laurence Tribe Harvard Law Schoolista. Saman oppilaitoksen Steven Wise on sitä mieltä, että ensimmäiset vakavat oikeudelliset haasteet eläinten "esineellisyydelle" lain edessä ovat vain muutamien vuosien päässä. Eläimiä koskevien lakien kursseja opetetaan nytmilloin? 97:ssä Yhdysvaltain 180:stä oikeustieteellisestä laitoksesta, ja eläinten oikeuksista opettaminen on jo rutiininomaista yliopistojen soveltavan etiikan kursseilla.
Kriitikoiden mukaan ei-inhimilliset eläimet eivät voi tehdä yhteiskuntasopimusta tai moraalisia valintoja, ja sen takia niitä ei voi pitää oikeuksien haltijoina. Tätä mieltä on esimerkiksi filosofi Roger Scruton, joka kirjoittaa, että vain ihmiseläimillä on velvollisuuksia ja sen seurauksena vain heillä on oikeuksia. Usein tähän liittyy väite, että eläinten käytössä ei ole mitään väärin sinänsä, vaikka meillä on velvollisuus olla aiheuttamatta niillä tarpeetonta kipua. Tämä perinteinen kanta tunnetaan eläinsuojeluna.
Keskeiset filosofiset lähestymistavat > Yleiskatsaus

Eläinten oikeuksia on hahmoteltu kahden eri filosofisen lähestymistavan kautta: utilitarismin ja oikeuksiin perustuvan ajattelun. Ensin mainittua edustaa Peter Singer, Princetonin yliopiston bioetiikan professori, ja jälkimmäistä Tom Regan, Pohjois-Carolinan valtiollisen yliopiston filosofian emeritusprofessori.
Heidän ajattelunsa erot heijastelevat filosofien tekemää jakoa etiikan teorioihin, jotka arvioivat teon moraalisuutta sen seuraustensa perusteella (seurausetiikka, konsekventialismi, teleologinen etiikka tai utilitarismi), ja toisaalta niihin, jotka arvioivat tekojen seurausten sijaan teot sinänsä joko oikeiksi tai vääriksi (deontologinen etiikka). Seurausetiikan kannattaja voi esimerkiksi väittää, että valehteleminen on väärin, jos se tekee jonkun onnettomaksi, ja deontologisen etiikan kannattaja voi sanoa valehtelemisen olevan jo periaatteellisella tasolla väärin.
Eläinoikeusdebatissa Singer ei usko eläimillä tai ihmisilläkään varsinaisesti olevan luonnollisia oikeuksia, vaikka hän käyttää käytännöllisistä syistä sanaa "oikeus" puhuessaan siitä, kuinka yksilöitä pitäisi kohdella. Sen sijaan hän uskoo, että punnitessamme jonkun teon seurauksia selvittääksemme sen moraalisuuden meidän tulisi ottaa huomioon eläinten intressit – pääasiassa heidän intressinsä välttää kipua – huomioon yhtä lailla kuin ihmisten intressit. Eli kun yhden yksilön – ihmisen tai muun eläimen – kärsimys on yhtäläinen toisen yksilön kärsimyksen kanssa, ei ole mitään moraalista syytä antaa niistä toiselle suurempaa painoarvoa.
Sen sijaan Reganin ajattelussa ei ole kyse tekojen seurausten punnitsemisesta. Hän uskoo, että eläimet ovat "elämäsubjekteja" (subjects-of-a-life), joilla on tämän vuoksi moraaliset oikeudet, jotka on otettava huomioon.
Eläinten oikeuksiin voivat liittyä myös uskontojen käsitykset eläimistä. Juutalaisuudesta ja islamista tunnetaan epäpuhtaat eläimet, jollainen esimerkiksi islamissa on koira.
Keskeiset filosofiset lähestymistavat > Utilitaristinen lähestymistapa: Peter Singer > Intressien yhtäläinen huomioonotto

Singer on preferenssiutilitaristi eli hän arvioi tekojen oikeudenmukaisuutta niiden seurausten perusteella ja erityisesti sen mukaan, kuinka teko tyydyttää sen seurausten kohteeksi joutuneiden intressit (preferenssit). Oikeat teot maksimoivat mielihyvän ja minimoivat kärsimyksen (on olemassa myös muita utilitarismin muotoja, kuten sääntöutilitarismi, joka arvioi teon oikeudenmukaisuutta sen mukaan, kuinka hyvät seuraukset teon edustamalla moraalisäännöllä yleisesti ottaen on). 
Singerin kanta on, että ei ole olemassa moraalisia perusteita olla antamatta eläinten intresseille yhtäläinen painoarvo ihmisten intressien kanssa. Tämä tasa-arvoisuuden periaate ei tarkoita, että eläimiä pitäisi kohdella samoin kuin ihmisiä, vaan että heidän intressinsä tulisi huomioida yhtä hyvin. Sekä ihmisellä että hiirellä on esimerkiksi intressi olla tulematta potkituksi, eikä Singerin mukaan ole mitään moraalista tai loogista syytä olla ottamatta näitä intressejä huomioon yhtäläisellä tavalla.  Singer lainaa englantilaista filosofi Henry Sidgwickiä: "Yhdenkään yksilön hyvä ei ole sen arvokkaampi maailmankaikkeuden näkökulmasta kuin jonkun toisen."  Tämä näkyy myös Jeremy Benthamin kirjoituksessa: "Jokainen otetaan huomioon yhtenä ja ketään ei oteta huomioon enempänä kuin yhtenä."
Toisin kuin ihminen tai hiiri, kivi ei kokisi potkituksi tullessaan kärsimystä ja siten sillä ei ole mitään intressiä välttää sitä. Intressit havaitaan Singerin mukaan kyvystä kärsiä, eikä tämän intressin selvittämiseksi tarvita välttämättä muita havaintoja. Ja kun jollakin taholla on huomattu olevan intressejä, niille pitää antaa yhtäläinen painoarvo muiden olentojen intressien kanssa. Avainasemassa on siis se, missä määrin eläimet kykenevät tuntemaan kärsimystä.
Keskeiset filosofiset lähestymistavat > Utilitaristinen lähestymistapa: Peter Singer > Eläinten kärsimys

Singerin mukaan kaikki hyväksyvät nykyään, että eläimet kärsivät ja tuntevat kipua, vaikka näin ei ole ollut aina. Bernard Rollin, filosofi ja eläintieteen professori, kirjoittaa, että Descartesin vaikutus jatkui 1980-luvulle asti. Ennen vuotta 1989 eläinlääkärit koulutettiin hänen mukaansa jättämään kipu huomiotta. Toimiessaan muiden tieteilijöiden kanssa häntä usein pyydettiin todistamaan, että eläimet ovat tietoisia ja esittämään "tieteellisesti pätevää" todistusaineistoa siitä, että eläimet voivat tuntea kipua.
Singer kirjoitti vuonna 1980, että tieteelliset julkaisut ovat kahden viime vuosikymmenen aikana osoittaneet, että suurin osa tutkijoista uskoo eläinten kärsivän ja tuntevan kipua, vaikka edelleen jotkut väittävät, että eläinten kärsimys olisi vähäisempää, koska ne olisivat kyvyttömiä vastaavaan pelottavan asian odottamiseen kuin ihmiset tai muistamaan mennyttä kärsimystä yhtä elävänä.
Eläinten kärsimyksen ja tietoisuuden ongelma liittyy siihen, ettei eläimillä ole kieltä, minkä takia jotkut tutkijat ovat väittäneet, ettemme voi tietää, milloin eläin kärsii. Singer vastaa tähän kirjoittamalla, että jos kielikyky on kivun kertomisen edellytys, olisi mahdoton monissa tilanteissa havaita myös ihmisen kärsimystä. Hänen mukaansa voimme usein ihmistenkin kohdalla vain tarkkailla kivun (otaksutusti) aikaansaamaa käyttäytymistä ja tehdä asiasta harkittu arvio sen perusteella. Kuten Ludwig Wittgenstein on kirjoittanut, kivusta kärsimisellä tarkoitetaan pitkälle sitä, jos havaitsemme käyttäytymistä, kuten huutamista, jostain ruumiinosasta kiinnipitämistä, hiljaista valitusta tai selvää toimintakyvyttömyyttä etenkin silloin, jos nämä seuraavat jotain tapahtumaa, jonka uskomme aiheuttavan kipua meissä itsessämme. Singerin mukaan ei ole mitään syytä olettaa, että eläinten vastaavalla kipukäyttäytymisellä olisi erilainen merkitys.
Keskeiset filosofiset lähestymistavat > Utilitaristinen lähestymistapa: Peter Singer > Tasa-arvo preskriptiona

Singerin mukaan ihmisten välinen tasa-arvo ei perustu mihinkään tosiasiaan, vaan se on ainoastaan preskriptio (moraalinen määräys). Ihmisethän eroavat toisistaan monin tavoin. Jos esimerkiksi väittäisimme sukupuolten tasa-arvon perustuvan yhtäläiseen älykkyyteen, niin silloin tasa-arvo menetettäisiin, mikäli tutkimukset paljastaisivat yhden sukupuolen toista älykkäämmäksi. Tosiasiassa tasa-arvo perustuukin preskriptioon eikä deskriptioon; tasa-arvossa on Singerin mielestä kyse moraaliväittämästä eikä tosiasioita koskevista väittämistä.
Keskeiset filosofiset lähestymistavat > Oikeuksiin perustuva lähestymistapa: Tom Regan

Tom Regan väittää kirjoissaan The Case for Animal Rights ja Empty Cages, että eläimet ovat "elämän subjekteja" (subjects-of-a-life) ja sellaisenaan oikeuksien kantajia. Hän argumentoi, että ihmisillä on oikeudet tiettyjen kognitiivisten (tiedollisten) kykyjen takia, joten nämä oikeudet pitäisi laajentaa myös niihin eläimiin, joilla on vastaavat kyvyt. Kuitenkin vain ihmisillä on kyky toimia moraalisena agenttina. Kaikki ihmiset, kuten pienet lapset, eivät kykene tähän, mutta he ovat kuitenkin tästä huolimatta moraalin kohteita ("moral patients"). Tähän luokkaan kuuluvat olennot eivät voi itse muodostaa moraalisia periaatteita ja ovat kykenemättömiä hyvään tai pahaan, vaikka voivatkin tehdä hyödyllisiä tai haitallisia asioita.
Eläimillä on sisäsyntyinen arvonsa "elämän subjekteina" ja niitä ei tulisi Reganin mukaan pitää välineinä päämäärien saavuttamiseksi. Hänen teoriansa ei kata kaikkia tuntevia eläimiä vaan ainoastaan, ne joita voidaan pitää elämän subjekteina. Regan lisää, että ainakin kaikki yhden vuoden ikäiset nisäkkäät kuuluvat tähän luokkaan.
Siinä missä Singer keskittyy eläinten kohtelun kohentamiseen ja hyväksyy, että joissain hypoteettisissa tilanteissa yksittäisiä eläimiä voidaan legitiimisti käyttää edistämään ihmisten (tai muiden olentojen) päämääriä, Regan uskoo, että meidän pitäisi kohdella eläimiä samoin kuin ihmisiä. Hän soveltaa eläimiin Kantin ihmisille varaamaa näkemystä, jonka mukaan niitä pitää kohdella aina päämäärinä sinänsä, joita ei saa koskaan uhrata välineellisen hyödyn takia. Tästä lähtökohdasta on noussut abolitionistinen eläinoikeusajattelu, joka ei hyväksy eläinten hyväksikäyttöä eikä myöskään omistamista tai lemmikkieläinten pitoa.
Eläinten oikeuksien kritiikki

Eläinten oikeuksien kriitikot, kuten Michiganin yliopiston filosofianprofessori Carl Cohen, vastustavat usein oikeushenkilöllisyyden myöntämistä eläimille, koska heidän mielestään oikeuksien omistajien pitää olla kykeneviä erottamaan omat intressinsä oikeuksista. Eläinten oikeuksien puolustajat vetoavat siihen, että oikeudet ovat myös ihmisillä, jotka eivät ole kykeneviä moraaliseen ajatteluun. Cohen on kuitenkin sitä mieltä, että moraalisen arviointikyvyn kriteeriä ei tule soveltaa jokaiseen ihmiseen yksitellen, vaan sitä pitää soveltaa kyseisen lajin (ihmisen) kykyihin yleisellä tasolla.
Eläinoikeuksien ristiriitaisia linjanvetoja on käsitelty, jopa suoranaisia populismisyytöksiä esitetty, lähinnä maataloustuottajien näkökulmasta tehdyissä ammattijulkaisuissa. Alex Avery on kirjoittanut Center for Global Food Issuesin kolumnissaan eräästä ristiriidasta. Hänen mukaansa radikaaleimmat eläinoikeusaktivistit vaativat totaalista eläinten käytön lopettamista kaikissa tuotantomuodoissa, jotka voidaan ymmärtää ihmisen eläimiin kohdistamaksi hyväksikäytöksi. Tarkan rajauksen mukaan tähän sisältyisivät myös lemmikkieläinten omistaminen, koska tällöin ne eivät kykene toteuttamaan itseään luonnollisesti, vaan ovat riippuvaisia ihmisestä ja ihmisen valinnoista, s.o. kaikki kotieläimet ovat tuotantoeläimiä; lemmikit tuottavat ravinnon sijaan mielihyvää. Tietoisesti vaatimalla vain lihansyönnin lopettamista ja "tehomaatalouden" lopettamista, ja jättämällä lemmikkieläinvaatimus vähemmälle huomiolle, pyritään vaikuttamaan urbaaniin, maatalouden realiteeteista vieraantuneeseen väestöön.
Muita yleisiä kritiikin lähtökohtia ovat muun muassa rajanvetokysymys, eli mihin vedetään eläinoikeuksien raja (kasvit, sienet, bakteerit, hyönteiset) ja kuinka rajoja ylläpidettäisiin (enforcing), sekä tappamisen oikeutus / oikeudettomuus, käyttäväthän petoeläimet toisia eläimiä ravinnoksi myös "täysin luonnollisissa" oloissa.
Kirjallisuutta

Aaltola, Elisa: Eläinten moraalinen arvo.  Tampere:  Vastapaino, 2004.  ISBN 951-768-145-3
Grant, Catharine: Eläinten oikeudet.  (The no-nonsense guide to animal rights, 2006)  Helsinki:  Into, 2012.  ISBN 978-952-264-173-1
Häyry, Heta & Häyry, Matti: Elämän ehdot: Bioetiikan, vapauden ja vastuun filosofiaa.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1997.  ISBN 951-570-354-9
Häyry, Heta & Tengvall, Helena & Vilkka, Leena (toim.): Eläin ihmisten maailmassa.  (Preesens-sarja)  Helsinki:  Gaudeamus, 1989.  ISBN 951-662-465-0
Brent A. Singer (1988): An Extension of Rawls' Theory of Justice to Environmental Ethics. Environmental Ethics 10, 217-231
Donald VanDeVeer (1979): Of Beasts, Persons, and the Original Position. The Monist 62, 368-377
Frans de Waal : "The origins of wright and wrong in humans and other animals", The Primate Mind: Build to Connect with Other Minds"
Marc Bekoff and Jessica Pierce: "Wild Justice"
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Elisa Aaltola: Sentimentaalisuus vs. analyyttinen järki - Tunteiden asema eläinetiikassa. niin & näin 2/2001, 45–52.
Janne Hukka: Turkistarhoilta sipsikaljavegaaneihin maailmankuvalehti.fi. 02.09.2016.
Tom Regan lähestyy eläinkysymystä oikeuksien näkökulmasta
Eläintarhanajot

|  Eläintarhanajot |
| --- | --- |
 Eläintarhanajojen reitti.
Ensimmäinen tapahtuma:  1932
Viimeisin tapahtuma:  1963
Eläintarhanajot, virallisesti Suomen suurajot, olivat 1930- ja 1940-lukujen kilpa-autoilijan S. P. J. Keinäsen keksimä kilpailu, joka järjestettiin vuosien 1932–1963 välisenä aikana Helsingin Eläintarhassa.
Eläintarhanajojen synty

Palatessaan Tukholman Solvallan raviradalla järjestetyistä ajoista vuonna 1931 Keinänen keksi ruotsinlaivalla, että Suomelle voisi rakentaa omat Suurajot. Ideasta innostuivat muutkin laivalla matkustaneet, jolloin Keinänen, Karl A. Ebb sekä Johan Ramsay käynnistivät lähes puolen miljoonan markan takauksella ajojen järjestelyt. Helsingin Moottorikerho piti aluksi Keinäsen ideaa taloudellisesti uhkarohkeana, mutta pitkän taivuttelun jälkeen suostui ottamaan ajojen järjestelyvastuun itselleen. Rata saatiin kuntoon nopeasti, jolloin päätettiin, että ajot järjestettäisiin jo seuraavana vuonna.
Eläintarhanajojen synty > Ensimmäiset kisat

Ensimmäiset Eläintarhanajot ajettiin vuonna 1932 nimellä Suomen Suurajot. Grand Prix -kilpailu kiinnosti heti alusta alkaen yleisöä ja mediaa. Yleisradio lähetti tapahtumasta aina suoran kisaselostuksen, ja paikalle ensimmäisiä lähtöjä katsomaan kerääntyi seuraamaan kaikkiaan 25 000 maksanutta katsojaa.
Ensimmäisessä lähdössä oli mukana kymmenen autoa, joista kuusi oli suomalaisia ja neljä ruotsalaisia. Suomalaisyleisö sai pettyä, kun kaikkien aikojen ensimmäinen voitto meni Ruotsiin ennakkosuosikkina olleelle Per Viktor Widengrenille, joka kesti paineet ja ajoi Mercedes-Benzillään maaliviivan yli voittajana ennen S. P. J. Keinäsen ajamaa
Chrysleria ja Karl A. Ebbin Mercedes-Benziä.
Eläintarhanajojen synty > Ajojen vakiintuminen

Kilpailun nimi vaihdettiin Eläintarhanajoiksi vuonna 1933. Tuona vuonna Karl A. Ebb oli autoluokan ensimmäinen suomalaisvoittaja.
Kilparadan pituus oli noin kaksi kilometriä ja se kulki nykyisiä Vauhtitietä, Hammarskjöldintietä ja Nordenskiöldinkatua pitkin. Radan lähtö ja maali olivat lähellä Vauhtitien pohjoispäätä. Jyrkkä mutka radan eteläpäässä Helsinginkadun vieressä, käännyttäessä Vauhtitieltä Hammarskjöldintielle, sai jo ensimmäisissä kilpailuissa nimen Kuolemankurva Sulo Kolkan ja Martti Jukolan radioselostuksesta. Nimestä huolimatta yksikään Eläintarhanajoissa tapahtuneista kuolemaan johtaneista onnettomuuksista ei sattunut kyseisessä mutkassa. Hammarskjöldintien pohjoispäässä ennen Nordenskiöldinkatua ollut nousu tunnettiin nimellä Moukaripörssin mäki.
Moottoripyöräkisat järjesti Helsingin Moottorikerho ja autokilpailut vaihtelevasti Suomen Kilpa-autoilijat tai Suomen Automobiiliklubi.
Eläintarhanajoja ei järjestetty vuonna 1938, koska samalle viikonlopulle osuivat Helsinki-Malmin lentoaseman vihkiäiset.
Eläintarhanajojen synty > Moottoripyörien alkustartit

Eläintarhassa ajettiin moottoripyörillä kisojen ensimmäisestä vuodesta alkaen, jolloin myös voitto meni Ruotsiin, kun C-luokan lähdön voittoon ajoi ruotsalainen Gunnar Kalén. Parhaana suomalaisena Raine Lampinen oli pikkuluokassa toinen. Lampinen oli pisimmän uran Eläintarhanajoissa tehnyt kilpailija: hän osallistui vuosina 1932–1961 kaikkiaan 21 moottoripyörien lähtöön, joista hän voitti kolme.
Sotavuosien jälkeen

Sotavuosina 1940–1944 ei Eläintarhanajoja ajettu, mutta vajaan vuoden kuluttua sodan loppumisesta järjestettiin kisat keväällä 1945. Autot eivät olleet mukana heti paluuvuonna takaisin, koska sodan jälkeen oli pula polttoaineesta. Paluun radoille tekivät ensimmäisenä moottoripyörät, ja katsojia oli vesisateessa 25 035. Eläintarhanajojen järjestäjät lahjoittivat ensimmäisen sotien jälkeisen kisan tuoton Sotainvalidien Veljesliiton hyväksi.
Kun kilpa-autojen moottorit tulivat tehokkaammiksi ja sen myötä ajonopeudet kasvoivat, ajaminen Eläintarhan kapealla ja mutkaisella radalla tuli yhä vaarallisemmaksi. Keskinopeus radalla nousi 1960-luvulle tultaessa 120 kilometriin tunnissa, ja pääsuoralla ajettiin jopa kahtasataa. Oman riskinsä muodostivat monin paikoin aivan radan vieressä kasvaneet suuret lehmukset, tammet ja vaahterat, joita yritettiin törmäysten varalta suojata olkipaaleilla.
Eläintarhanajojen autokilpailuja hallitsi Curt Lincoln, joka saavutti 14 luokkavoittoa vuosina 1951–1962. Ainoa sekä moottoripyörä- että autokilpailussa voittanut oli ruotsalainen Olle Nygren. Edellisen hän saavutti vuonna 1951 ja jälkimmäisen vuonna 1962.
Eläintarhanajojen yleisöennätys saavutettiin vuonna 1958, jolloin kilpailuja saapui seuraamaan 82 597 pääsylipun lunastanutta katsojaa. Kilpailujen järjestelyvastuussa olivat vuodesta toiseen samat henkilöt, mikä oli tapahtuman jatkuvuudelle eduksi.
Eläintarhanajoissa sai vuosien aikana surmansa viisi ihmistä: moottoripyöräilijä Gunnar W. Söderholm vuonna 1947, moottoripyöräilijä Carl-Otto Tötterström vuonna 1953, moottoripyöräilijä Oiva Laakso ja valokuvaaja Viljo Turunen vuonna 1962 sekä kilpa-autoilija Örjan Atterberg vuonna 1963.
Sotavuosien jälkeen > Viimeiset kilpailut

Eläintarhanajoja ehdittiin ajaa lähes 30 vuotta. Viimeinen kilpailu ajettiin sunnuntaina 19. toukokuuta 1963, ja sen voitti Timo Mäkinen. Mäkisen voiton jälkeen piti ajaa vielä yksi lähtö, mutta se keskeytettiin. Kyseinen lähtö oli kisojen päälähtö, Formula-Junior-luokan kilpailulähtö. 15 autoa järjestäytyi lähtöruudukkoon, joukossa ajojen suurimmaksi sankariksi noussut Curt Lincoln. Startin jälkeen noin 200 metriä ruudukosta lähtösuoralla alkoi tapahtua. Lähdössä joku osui Lincolnin Brabhamin takaosaan, Lincoln pyörähti radan vasemmalle puolelle, ja takaa tulleet väistivät oikealle. Ruotsalainen Örjan Atterberg ei ehtinyt väistää maanmiestään Freddy Kottulinskyä vaan osui tämän Lolan takapyörään, lensi ilmaan ja putosi lopulta autoineen ylösalaisin radalle. Atterberg kuoli onnettomuudessa heti, Lincolnilta murtui sormi ja muut selvisivät vammoitta. Atterbergin kuolemaan johtaneen tapahtumasarjan todellista kulkua ei saatu selvitetyksi. Kaikki oli ohi 20 sekunnissa.
Kilpailun toimitsijat lamaantuivat syntyneessä hämmingissä, ja nopeimmat kuljettajat ehtivät ohittaa onnettomuuspaikan toistamiseen ennen kuin kilpailu keskeytettiin. Muutama minuutti onnettomuuden jälkeen kisan tuomaristo ilmoitti ajojen päättyneen. Samalla päättyi Eläintarhanajojen historia. Kyseisen vuoden turma ei ollut ainoa tapahtuman historiassa, mutta se tapahtui aikana, jolloin ajoja jo pidettiin kaupungin päättävissä elimissä vaarallisina.
Vuonna 1993 julkaistun Kuolemankurvasta moukaripörssiin -kirjan kirjoittajat Fred Geitel, Jussi Juurikkala ja Jyrki K. Talvitie arvelivat, että Eläintarhanajojen järjestäminen olisi todennäköisesti ennen pitkää loppunut ilman Örjan Atterbergin kuolemaan johtanutta onnettomuuttakin. Sen lisäksi, että kapea rata alkoi olla liian vaarallinen, aika ei enää suosinut Helsingin keskustan tuntumassa pidettäviä moottorikilpailuja, ja tapahtuman järjestelyistä vastanneet henkilöt olivat ikääntyneet. Järjestelykomitea teki kilpailun jälkeen vallinneesta mielipideilmastosta omat johtopäätöksensä ja lupaa kilpailulle ei edes anottu vuodelle 1964. Sen sijaan rakennettiin Keimolan moottorirata, jolla kilpailtiin vuosina 1966–1978.
Muistoksi Eläintarhanajoista jäi osalle kilparataa vuonna 1962 annettu kadunnimi Vauhtitie. Katu ulottuu rautatien vieressä Helsinginkadulta Nordenskiöldinkadulle.
1930-luvulla järjestettiin autokilpailuja myös Munkkiniemessä vuosina 1932 ja 1937.
Tiedot

Kilpailtu vuosina: 1932–1937, 1939 ja 1946–1963
Radan pituus: 2 km
Kierrosennätys: David Hitches, Lola, aika: 57,1 sekuntia, nopeus: 126,1 km/h (1963)
Yleisöennätys: 82 597 katsojaa (1958)
Eniten voittoja: Curt Lincoln (14)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eläintarhanajot Wikimedia Commonsissa
Ylen Elävä arkisto – Eläintarhanajojen traaginen päätös
Eltsun ajojen lähtö moottoripyöräluokassa 1930-luvulla
Kolari joka lopetti Eltsun ajot, kuvan otti katsomosta Lasse Lindroos
Esko Linnavalli

Esko Linnavalli vuonna 1966 Kulttuuritalon katsomossa.
Esko Elias Linnavalli (4. syyskuuta 1941 Turku – 21. joulukuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen muusikko ja orkesterinjohtaja. Linnavalli oli alun perin jazzpianisti mutta alkoi sen ohella toimia 1960-luvun puolessa välissä Scandia-yhtiön sovittajana ja orkesterinjohtajana. 1970-luvulla hän jatkoi RCA-levymerkin tuotantopäällikkönä. Linnavalli toimi jo 1960-luvulla Radion tanssiorkesterin kapellimestarina. Hänet valittiin vuonna 1975 perustetun Uuden Musiikin Orkesterin johtajaksi. Yhtyeen taiteellisena johtajana hän toimi kuolemaansa asti. Lisäksi Linnavalli sävelsi orkesteriteoksia ja iskelmiä (Kun kello käy) sekä elokuva- ja televisiomusiikkia.
Muun muassa monet Dannyn, Kirkan ja Tapani Kansan 1960- ja 1970-luvun kappaleista ovat Linnavallin sovittamia.
Suomen Big Band -yhdistys, Imatra Big Band Festival ja UMO Jazz Orchestra järjestivät ensimmäisen Esko Linnavalli big band -sävellyskilpailun Imatra Big Band -festivaaleilla kesällä 2005.lähde?
Suomen Jazzliitto myönsi Linnavallille vuoden 1990 Yrjö-palkinnon.
Linnavalli kuoli vaikeaan sairauteen 50-vuotiaana Helsingissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Diskografiaa

Esko Linnavallin joulusoitto (RCA,  1972)
Esko Linnavalli sextet: Finnish Design (RCA,  1972)
On the Rocks (RCA,  1972)
Soitellaan! 1 (RCA,  1973)
Soitellaan! 2 (RCA,  1973)
Esko Linnavalli & New Music Orchestra: A Good Time Was Had by All (Finnlevy,  1975)
Day Is Over (Scandia,  1975)
Sävellyksiä

Äl’ yli päästä perhanaa (1968), elokuvamusiikki
Pohjantähteet (1971), elokuvamusiikki
Three Movements (1973), jazzsolisteille ja sinfoniaorkesterille
Paquite and Wayne (1974), jazzsolisteille ja sinfoniaorkesterille
Talkin’ with Mr. Jazz (1976), jazzorkesterille
Eclipse (1976), jazzorkestarille
Peter and the Blues (1977), jazzsolisteille ja sinfoniaorkesterille Kai Niemisen tekstiin
Aiheesta muualla

Esko Linnavalli Elonetissä.
Esko Linnavalli Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Linnavalli, Esko hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland
Ossi Elstelä

| Ossi Elstelä> Oskar Nikolai Elmstedt |
| --- | --- |
 Ossi Elstelä (edessä) lapsineen vuonna 1963: Riitta (vas.), Esko ja Kristiina.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. toukokuuta 1902 Tampere
Kuollut: 10. huhtikuuta 1969 (66 vuotta) Helsinki
Ammatti:  elokuvaohjaaja näyttelijä lavastaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Katariina ja Munkkiniemen kreivi Hevoshuijari Kaksi vanhaa tukkijätkää
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Oskar Nikolai (Ossi) Elstelä (ent. Elmstedt; 18. toukokuuta 1902 Tampere – 10. huhtikuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän toimi myös käsikirjoittajana, lavastajana ja studiopäällikkönä. Elstelä oli revyyteatteri Punaisen Myllyn voimahahmo 1940–1960-luvulla.