stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nils Matsson Kiöping

Nils Matsson Kiöping (myös Matson, Mattson; noin 1630–1667) oli ruotsalainen matkakirjailija. Kiöping oli papin poika Köpingistä. Hän meni meripalvelukseen hollantilaiselle laivalle ja lähti Hollannista 1647 matruusina pitkälle merimatkalle Itä-Intiaan, Jaavalle ja Persiaan ja sai sen jälkeen eri tehtävissä tyydyttää seikkailunhalua, mutta käytyään Kiinassa 1655 hän palasi seuraavana vuonna Ruotsiin, jossa hänet palkattiin luutnanttina sotalaivastoon, ja hän osallistui seuraavien vuosien merisotaan.
Kiöping kirjoitti kuvauksen Een reesa, som genom Asia, Africa och många andra hedniska konungarijken sampt öijar medh flijt är förrättat aff Nils Matson Kjöping (1667), joka ilmestyi useana painoksena (1674, 1743, 1759 ja 1790). Kiöpingin omaelämäkerrallisia muistiinpanoja on Loenbomin teoksessa, "Anecdoter om namnkunnige och märkvärdige svenske män", II, s. 36 (1770–1775).
Kiöping kirjoitti 1660 ensimmäisen suuren ruotsinkielisen Aasia käsittelevän matkakuvauksen. Sen julkaisi 1667 kreivi Pietari Brahen kirjapainossa Visingsössä Vätternissä, Brahen suvun keskuspaikassa. Nils Mattsson Kiöpingin kuvausta ei ole julkaistu kokonaisuudessaan vuoden 1790 jälkeen. Vuonna 1667 julkaistu teksti on Projekt Runebergissa.
Toisten tietojen mukaan Kiöping syntyi noin 1621, vietti lapsuutena Köpingissä Västmanlandissa ja kuoli 1680 Tukholmassa. Hänen isänsä Matthias Nicolai Thunæmontanus oli pappi. Äiti Malin Carlsdotter oli luultavasti vapaaherra Carl Gustafsson Stenbockin avioton tytär. Se tarkoitti, että Nils Matsson Kiöping oli sekä kreivi Pietari Brahen että (koska aateliset avioituivat sukulaisen kanssa) tämän ensimmäisen vaimon pikkuserkku. Tämä epävirallinen sukulaisuusside ylempään aateliin näyttää olleen hyvin merkittävä siinä, miten Kiöpingin elämä muotoutui.
Opiskeltuaan Uppsalassa vuodesta 1641 Nils Matsson Kiöping sai 1647 kuningatar Kristiinan suosituksen ulkomaanmatkoihin. Siitä sai alkunsa lähes kymmenen vuoden merimatkailu pitkin Afrikan ja Aasian rannikoita vuosina 1647–1656 Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian palveluksessa. Seuraavat neljä vuotta Kiöping palveli luutnanttina Ruotsin laivastossa, kunnes hän 1660 sai eron ja kirjoitti matkakuvauksen, jonka kreivi Brahen väki painoi. Hän perusti perheen ja asui köyyhyydessä lähellä Danvikstullia Södermalmilla Tukholmassa ja sai taloudellista tukea mahtavalta serkultaan. Ironista on, että tämä maailmanmatkaaja, joka selvisi sekä meritaisteluista että haaksirikoista, kuoli juopotteluun Tukholmassa noin 59-vuotiaana.
Kiöpingin matkakuvaus käsittää 136 sivua, siis puolet ensimmäisestä painoksesta. Loput kirjasta sisältää voimakkaasti lyhennettynä (47 s.) käännöksen belgialaisen François Caronin Japanista kertovasta kirjasta (1636), toisen Japani-kirjan (62 s.) jonka on kirjoittanut Olof Eriksson Willman (noin 1620–1673), sekä kymmensivuisen tuntemattoman kirjoittajan kuvauksen venäläisen diplomaatin matkasta maanteitse Moskovasta Kiinaan. Willman oli vuonna 1658 Ruotsin laivaston lippulaivan Kronanin kapteeni.
Käännös suomeksi
Johan Fredrik Eek

| Johan Fredrik Eek |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. heinäkuuta 1758 Rauma
Kuollut: 3. tammikuuta 1820 (61 vuotta) Tukholma
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Ruotsi
Taistelut ja sodat:  Kustaa III:n sota, Suomen sota, Sota Norjaa vastaan
Sotilasarvo:  Eversti
Johan Fredrik Eek (15. heinäkuuta 1758 Rauma – 3. tammikuuta 1820 Tukholma) oli ruotsalainen eversti ja sotakirjailija. Eek aikoi ryhtyä virkamieheksi ja opiskeli Turussa. Hän kuitenkin päätyi Henkirakuunarykmenttiin korpraaliksi. Sittemmin hän sai siirron Porin rykmenttiin, jonka kapteenina hän otti osaa Kustaa III:n sotaan kuuluneisiin Porrassalmen ja Haminan taisteluihin. Eek allekirjoitti myös kuningas Kustaa III:tta vastaan tarkoitetun Anjalan liittokirjan. Eek ylennettiin sotaa seuranneena rauhanaikana majuriksi. Hän johti porilaisjoukkojaan pitkän ajanjakson. Vuonna 1807 hän joutui lähtemään puolustamaan Pommerissa sijaitsevaa Stralsundia, joka tuohon aikaan kuului Ruotsille.
Vuosina 1808–1809 käydyssä Suomen sodassa Eek onnistuneesti otti yhteen venäläisten kanssa kaikissa taisteluissa, joihin Ruotsin pääarmeija otti osaa. Miehistö ihailikin Eekiä. 14. heinäkuuta käydyssä Lapuan taistelussa ruotsalaisjoukot Eekin johtamina tekivät venäläisten asemiin rynnäkön. Sittemmin Eek ajautui riitaan kenraali Carl Johan Adlercreutzin sekä upseerien kanssa suunniteltuaan Keski-Suomessa sissisotaa. Eekillä ei ollut taitoa johtaa suuria sotatoimia. Hän oli lisäksi kunnianarka. Näitä kahtaa seikkaa pidetään myös syinä erimielisyyksiin. Eek sairastui syksyllä 1808 ja parantui ja palasi vasta maaliskuun lopulla 1809 kotiseudulleen. Kun Haminan rauha 17. syyskuuta 1809 solmittiin ja Suomi luovutettiin Venäjälle, muutti Eek Ruotsiin. Venäläiset olivat Suomen sodan aikana kiduttaneet hänen kuuromykkää veljeään sekä ryöstäneet Eekin talon.
Eekillä oli vaikeuksia saada uutta työtä Ruotsiin saavuttuaan. Syynä tähän oli se, että häntä syytettiin kenraali Carl Johan Adlercreutzin vastaisen kirjasen tekijäksi. Vuonna 1813 Eek sai everstinarvon. Hän otti osaa Norjaa vastaan käytyyn sotaan Jämtlandin rykmentin päällikkönä. Eek köyhtyi koko ajan ja joutui luopumaan kodistaankin. Syy tähän oli se, että hän oli ollut viratta vuosia Ruotsiin tultuaan. Myös everstinviran myyjälle piti maksaa suuri korvaus. Eek erosi valtion palveluksesta ja ajautui konkurssiin, sillä Ruotsin kuningas ei ollut suostunut laina- tai palkankorotusvaatimuksiin. Perimätiedon mukaan Eek toimi tämän jälkeen Tukholmassa kantajana tai halonhakkaajana.
Eek teki myös omaelämäkertansa, josta käyvät ilmi riidanhalu, ylpeys sekä kunnianarkuus. Muun muassa Johan Ludvig Runebergin tuotanto on saanut vaikutteita tästä teoksesta sekä muista Eekin kirjoittamista papereista.
Perhe

Johan Fredrik Eekin vanhemmat olivat Anna Sophia Jerlström ja hovioikeudenneuvos Johan Eek.
Eek meni vuonna 1781 naimisiin vapaaherratar Sofia Christina von Dübenin kanssa ja sai tämän kanssa kolme lasta: Sofia Kristina (1782–1852), Ulrika Wilhelmina (1786–1826) ja Johanna Fredrika (1788–1844).
Gustaf Löwenhielm

| Gustaf Löwenhielm |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1771
Kuollut: 29. heinäkuuta 1856 (84 vuotta)
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  sotilas, diplomaatti
Arvonimi: kreivi
Gustaf Carl Fredrik Löwenhielm, myös Löwenhjelm (6. lokakuuta 1771 – 29. heinäkuuta 1856) oli ruotsalainen kreivi, sotilas ja diplomaatti. Suomen sodan alkaessa hän oli Klingsporin esikuntapäällikkö. Haavoituttuaan huhtikuussa 1808 Pyhäjärvellä hän jäi venäläisten vangiksi. Hän kuului Kaarle Juhanan suosikkeihin. Hän osallistui Napoleonia vastaan käytyyn sotaan ja oli sen jälkeen Ruotsin Wienin-lähettiläs ja vuosina 1818–1856 Pariisin-lähettiläs.
Löwenhielmin isoisä oli valtaneuvos, Svean hovioikeuden presidentti Carl Gustaf Löwenhielm.
Otto Mauritz Krebs

| Otto Mauritz Krebs> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. elokuuta 1683 Obskowan tila, Inkeri
Kuollut: 12. syyskuuta 1768 (85 vuotta) Sjundbyn linna, Siuntio, Uusimaa
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  everstiluutnantti
Puoliso:  Helena Adlercreutz
Otto Mauritz Krebs (10. elokuuta 1683 Obskowan tila, Inkerinmaa – 12. syyskuuta 1768 Sjundbyn linna, Siuntio) oli ruotsalainen aatelismies ja everstiluutnantti. Hän oli paašina kenraali, kreivi Otto Wellingkille vuonna 1698. Vuonna 1700 Krebs liittyi vapaaehtoisena Inkerin rakuunarykmenttiin, jossa hän eteni ajajaksi vuonna 1702. Seuraavana vuonna Krebs siirtyi Dückersin rakuunarykmenttiin, jossa hänestä tuli luutnantti 13.2.1706.
Krebs vapautui vankeudesta vuonna 1722 ja hänet siirrettiin Uudenmaan ja Hämeen läänin jalkaväkirykmenttiin, jossa hän eteni kapteeniksi vuonna 1741. Otto Mauritz Krebs erosi everstiluutnantin tehtävistään 25.9.1750.
Krebs avioitui Helena Adlercreutzin kanssa 1727 ja heille syntyi 9 lasta; Sofia Maria Elisabet, Helena Sofia, Otto Mauritz, Tomas Joakim, Erik Johan, Carl Herman, Anna Elisabet, Carl Johan ja Fredrik Johan. Pari asui Siuntiossa Sjundbyn linnassa, jota Krebs korjasi ja suurensi isonvihan jälkeen. Otto Mauritz Krebs teki Isonvihan tuhojen jälkeen paljon työtä myös Siuntion Pyhän Pietarin kirkon korjauksen eteen. Krebs lahjoitti kirkkoon suuren kattokruunun vuonna 1763 ja tämä kattokruunu, kuten myös hänen hautavaakunansa ovat esillä kirkossa.
Henrik Rehbinder

Henrik Rehbinder (1604–1680) oli Liivinmaalla syntynyt sotilas. Hän sai vapaaherran arvon 1680.
Rehbinder osallistui Wittstockin taisteluun 1636 ja otti ratsumestarina osaa 1648 Prahan piiritykseen. Puolan sodassa hänet nimitettiin 1656 henkiratsurykmentin everstiksi. Hän oli Suomen armeijan ylipäällikkö vuodesta 1673.
Carl Falkenberg

Carl Falkenberg (1644–1697) oli ruotsalainen eversti. Hän rakensi Suomen ruotujakolaitoksen eli vakinaisen sotamiehenpidon Viipurin ja Savonlinnan läänissä. Hän oli läänin maaherra 1681–1687.
Hän oli Melker von Falkenbergin veljenpoika.
Aiheesta muualla

Svenskt biografiskt lexikon
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia
Per Glimstedt

Per Glimstedt vuonna 1908.
Peter ”Per” Gustaf Glimstedt (13. huhtikuuta 1871 Tukholma – 28. helmikuuta 1918 Heinola) oli ruotsalainen upseeri, joka osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten joukoissa ja kaatui Heinolan taistelussa. Hän oli ensimmäinen sisällissodassa kaatunut ruotsalainen vapaaehtoinen.
Sotilasura

Lakimiesperheeseen syntynyt Glimstedt palveli Götan henkivartiokaartissa vuoteen 1893 saakka, jonka jälkeen hän oli 1894–1898 Kongon vapaavaltion armeijassa. Afrikasta palattuaan Glimstedt palveli jälleen Götan henkivartiokaartissa, kunnes vuonna 1911 lähti Ruotsin armeijan lähettämän upseeriryhmän mukana santarmilaitoksen kouluttajaksi Persiaan. Sen päällikkönä oli niin ikään Suomen sisällissotaan valkoisten puolella osallistunut everstiluutnantti Harald Hjalmarson. Palattuaan Ruotsiin 1914 Glimstedt palveli majurina Ruotsin henkivartiokaartin krenatööreissä.
Helmikuussa 1918 hän lähti vapaaehtoisena Suomen sisällissotaan, jossa Glimstedt toimi Hjalmarsonin ryhmän komppanianpäällikkönä. Hän kaatui Heinolan ensimmäisessä taistelussa 28. helmikuuta johtaessaan punaisten selustaan kiertänyttä osastoa. Glimstedtin kerrotaan pudonneen jäihin matalassa rantavedessä ja nousseen kuivattelemaan varusteitaan Jyrängönvirran sillalle, jolloin punaiset ampuivat hänet.
Sanomalehtitietojen mukaan Glmistedtin ruumis jäi aluksi punaisten haltuun, mutta sodan päätyttyä se toimitettiin toukokuun lopussa juhlallisessa saattueessa Ahvenanmaan kautta Ruotsiin ja haudattiin sotilaallisin menoin Tukholmaan.
Christer Somme

Christer Somme oli  ruotsalainen sotilas. Hän oli 1602 Narvan päällikkönä ja johti talvella 1609 Jakob De la Gardien lähtiessä Venäjän-retkelleen ruotsalais-suomalaisen armeijan etujoukkoa. Hän  valloitti Perejaslavlin ja muun muassa harjoitti venäläisiä äkseeraamaan alankomaalaisella tavalla. Vuoden lopulla hän kuitenkin joutui vakavasti haavoittuneena palaamaan kotiin. Seuraavana vuonna (1610) Somme määrättiin Kalmarin linnan isännäksi, mutta kun tanskalaiset 1611 tulivat sitä piirittämään, hän luovutti linnan heille vapaaehtoisesti ja siirtyi Tanskan palvelukseen. Hän oli syystä tai toisesta suuttunut Kaarle IX:lle, jolle hän lähetti kirjeen, ettei voinut sietää kuninkaan kirjurien valtaa eikä kuninkaan korvapuusteja. Hänen kuolinvuottansa ei tunneta.
Ylä-Asinjärvi

| Ylä-Asinjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Vesanto
Koordinaatit:  62°55′14″N, 26°23′22″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kerkonjoen valuma−alue (14.76)
Tulojoki:  Myllypuro
Laskujoki:  Asinjoki Ala-Asinjärveen 
Taajamat:  Vesannon kirkonkylä
Järvinumero:  14.765.1.011
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  106,5 m  
Pituus:  580 m  
Leveys:  320 m  
Rantaviiva:  2,071 km  
Pinta-ala:  14,856 ha  
Valuma-alue:  56,27 km² 
Saaria:  ei saaria 
 fiYlä-Asinjärvi 
Ylä-Asinjärvi on Pohjois-Savossa Vesannolla sen kirkonkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 580 metriä pitkä, 320 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 14,9 hehtaaria. Sen ympristö on alavaa ja tasaista maastoa. Järvi vaikuttaa matalalta, koska karttoihin on merkitty laajoja ruovikoita. Järvellä ei kartan mukaan kuitenkaan ole saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä. Sen rannat ovat asumatonta ja soistunutta metsämaata. Koilliseen työntyvä järvenlahti on ruohottunut umpeen kosteikoksi. Järven lasku-uoman ylittää Vesannolta alkava maantie, jossa järven kohdalla sijaitsee tanssilava. Sekä luusuan että kosteikon rantaan ulottuu pieni peltopalsta.
Luontoarvoja

Tulouoman ympäristöön ja järven länsirantaan on karttoihin merkitty luonnonsuojelualueet.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Kerkonjoen valuma-alueella (14.76), jonka Asinjoen valuma-alueeseen (14.765) se kuuluu. Järven läpi virtaa Asinjoki, joka laskee seuraavaksi Ala-Asinjärveen. Järven vedenpinnan korkeus on 106,5 metriä mpy., joten pudotusta muodostuu 120 metriä pitkälle lasku-uomalle 0,30 metriä.
Henning

| Henning |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  29. huhtikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Hennig
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Henrik
Infobox OKNimi-testi OK: 
Henning on pääasiassa Saksassa ja pohjois­maissa esiintyvä miehen etunimi, alku­perältään Henrik-nimen muunnelma.  Suomessa nimi Henning on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan noin 464 henkilölle. Henningin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 29. huhtikuuta.
Tunnettuja Henningejä

Henning Berg (s. 1969), norjalainen jalkapalloilija ja valmentaja
Henning Carlsen (1927–2014), tanskalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja
Henning Christiansen (1932–2008), tanskalainen säveltäjä ja kuvataiteilija
Henning Christophersen (1939–2016), tanskalainen poliitikko ja ministeri
Henning Dyremose (s. 1945), tanskalainen poliitikko ja ministeri
Henning Enoksen (1935–2016), tanskalainen jalkapalloilija
Henning Grove (1932–2014), tanskalainen eläinlääkäri, poliitikko ja ministeri
Henning Hamilton (1814–1886), ruotsalainen poliitikko ja virkamies
Henning Harnisch (s. 1968), saksalainen koripalloilija
Henning Holst (1891–1975), tanskalainen maahockeypelaaja
Henning von Holtzendorff (1853–1919), saksalainen amiraali
Henning Lynge Jakobsen (s. 1962), tanskalainen meloja
Henning Jensen (1949–2017), tanskalainen jalkapalloilija
Henning Karström (1899–1989), suomalainen biokemisti, professori, rehtori ja kansanvalistaja
Henning Koppel (1918–1981), tanskalainen muotoilija, korutaiteilija ja graafikko
Henning Kvitnes (s. 1958), norjalainen muusikko
Henning Larsen (1925–2013), tanskalainen arkkitehti
Henning Leo (1885–1953), ruotsalainen poliitikko
Henning Mankell (1868–1930), ruotsalainen säveltäjä
Henning Mankell (1948–2015), ruotsalainen kirjailija
Henning Matzen (1840–1910), tanskalainen juristi, poliitikko, professori ja yliopiston rehtori
Henning Rasmussen (1927–1997), tanskalainen poliitikko ja ministeri
Henning von Rettig (1866–1924), suomalainen tupakkatehtailija ja konsuli
Henning Solberg (s. 1973), norjalainen ralliautoilija
Henning Söderhjelm (1888–1967), suomenruotsalainen kirjailija ja kääntäjä
Henning von Tresckow (1901–1944), saksalainen kenraalimajuri ja Hitlerin vastustaja
Tunnettuja Henningejä > Henning sukunimenä

Alan Henning (1967–2014), brittiläinen taksiautoilija, humanitaarisen työn tekijä ja henkirikoksen uhri
Anne Henning (s. 1955), yhdysvaltalainen pikaluistelija ja olympiavoittaja
Astrid Henning-Jensen (1914–2002), tanskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja
Bjarne Henning-Jensen (1908–1995), tanskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja
Eva Henning (1920–2016), ruotsalainen näyttelijä
Francois Henning, Snotkop (s. 1974), eteläafrikkalainen laulaja, rap-artisti ja tv-persoona
Josephine Henning (s. 1989), saksalainen jalkapalloilija
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henning Wikimedia Commonsissa
Peter Spång

| Peter Gyllenspång> Peter Spång.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. helmikuuta 1620 Spångnäs, Smoolanti, Ruotsi
Kuollut: 22. maaliskuuta 1683 (63 vuotta) Käkisalmi,  Karjala
Kansalaisuus:   Ruotsi
Sotilashenkilö
Sotilasarvo:  kapteeni
Joukko-osasto:  Karjalan rakuunarykmentti
Peter Spång (aateloituna Gyllenspång) (21. helmikuuta 1620 – 22. elokuuta 1683) oli Smoolannin Spångenäsistä kotoisin oleva ruotsalainen sotilas ja aatelinen. Hän palveli alkuun Suomessa Albrekt Ritterin rakuunaeskadroonassa vänrikkinä talvesta 1648 lähtien. Syyskuussa 1656 hänet ylennettiin luutnantiksi Karjalan rakuunarykmentissä ja heinäkuussa 1657 hänet ylennettiin kapteeniksi. Huhtikuusta 1662 lähtien hän palveli kapteenina Käkisalmen linnoitusrykmentissä (Kexholmska koloniregementet). 30. toukokuuta 1682 hänet aateloitiin jolloin sukunimeksi vaihtui Gyllenspång. Peter Gyllenspång kuoli Käkisalmessa 22. elokuuta 1683 ja hänet haudattiin Käkisalmen linnaan, jonne myös suvun aatelisvaakuna astetettiin. 1670-luvulla Spång osallistui taisteluihin Puolassa, jossa joutui myös sotavangiksi.
Peter Gyllenspångin puoliso oli Agneta Boisman, joka eli leskenä vielä 1696. Heillä oli ainakin yhdeksän lasta. Gyllenspångin aatelissuku sammui viimeisen pojan, kapteeni Henrik Gyllenspångin kuollessa lapsettomana vankeudessa Venäjällä vuonna 1719.
Lapset

Peter Gyllenspångin ja Agneta Boismanin lapsista tunnetaan ainakin seuraavat:
Albrekt Johan s. 1650 Käkisalmessa. Kuoli lapsettomana 1704 Narvan valtauksessa. Puoliso Narvan pormestarin tytär Margareta Lind.
Gustaf s. 1652 Elakalahofissa, Inkerinmaalla. Kuoli lapsettomana 1705 Dünamündessa. Puoliso sotaylikomissaari Henrik Örnfeltin tytär Christina Charlotta Örnfelt.
Beata Christina syntymäaika tuntematon, eli leskenä vielä 1736. Puoliso rakuunaluutnantti Anders Spöler.
Henrik syntymäaika tuntematon, kuoli vankeudessa Venäjällä vuonna 1719. Puoliso Sofia Palm.
Fabian Fredrik syntymäaika tuntematon. Kuoli 1709. Kapteeni.
Reinhold syntymäaika tuntematon. Kuoli naimattomana Narvan valtauksessa 1704. Kapteeni.
Peter syntymäaika tuntematon. Rykmentin majoitusmestari Stralsundissa. Kuoli naimattomana.
Catharina s.1652, puoliso Pyhäjärvi Vpl:n verovuokraaja Albrecht Johan Orbinski (k. 1710). Catharina Gyllenspångin kuolinpaikka vuonna 1738 oli Inkerinmaan Venjoki. Hän oleskeli siellä vävynsä, kirkkoherra Andreas Zetraeuksen luona.
Gertrud Christina syntymäaika tuntematon. Kuoli leskenä Tukholmassa 12.7.1753. Puoliso inkeriläisen rakuunarykmentin kapteeni, Pyhäjärvi Vpl:stä kotoisin ollut Lorenz Orbinski (kuoli Viipurissa 15.11.1708).
Abraham Wilhelm Lavén

| Abraham Wilhelm Lavén> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1812 Sääminki
Kuollut: 1858 (45–46 vuotta)
Ammatti:  sotilas
Abraham Wilhelm Lavén (1812 Sääminki – 1858) oli suomalaissyntyinen, Ruotsissa vaikuttanut meriupseeri. Käytyään Karlsbergin sota-akatemian läpi Lavén tuli 1830 Ruotsin laivaston aliluutnantiksi. Hän suoritti 1833–1835 Mariebergin korkeamman tykistökoulun kurssin. Lavén oli 1835 mukana venäläisessä retkikunnassa, joka toimitti Pohjanlahdella kolmiomittauksia. Sittemmin hän toimi menestyksekkäästi pitkään Karlsbergin sota-akatemian opettajana. Hänet nimitettiin 1858 laivaston komentajakapteeniksi ja merikoulujen tarkastajaksi.
Lavén on kirjoittanut alan teoksia, esimerkiksi Lärobok i mathematikens elementer (1842), Oorganisk kemi i sammandrag (1844), sekä sotatieteellisen akatemian 1853 palkitseman julkaisun På hvad sätt kommer svenska skärgårdsflottan sannolikt att under ett blifvande krig användas?
Aiheesta muualla

Lavén, Abraham Vilhelm, Nordisk familjebok
Vaskiratsastaja

| Vaskiratsastaja |
| --- | --- |

Nimi:  Vaskiratsastaja
Tekijä:  Étienne Maurice Falconet
Valmistumisvuosi:  1768
Taiteenlaji:  Ratsastajapatsas ja julkinen taide
Teostyyppi:  Monumentaalinen veistos
Materiaali:  Pronssi
Korkeus:  10,4  m
Sijainti:  Venäjä
Koordinaatit:  59°56′12″N 30°18′08″E﻿ / ﻿59.936556°N 30.302169°E﻿ / 59.936556; 30.302169
Vasili Surikov: Vaskiratsastaja. Taustalla Iisakinkirkko.
Lähikuva patsaasta.
Vaskiratsastaja (ven. Ме́дный вса́дник, Mednyi vsadnik) on Pietarin kaupungin kuuluisimpiin kuuluva julkinen monumentti, tsaari Pietari Suuren ratsastajapatsas, joka on pystytetty näkyvälle paikalle Nevan rannalle Amiraliteetin ja Iisakinkirkon läheisyyteen Senaatinaukiolle (entinen Dekabristien aukio). Patsaan alkuperä juontaa vuoteen 1765, jolloin keisarinna Katariina II halusi osoittaa kunnioitusta suurta ihannettaan Pietari I:stä kohtaan nimenomaan muistomerkin muodossa. Toinen keisarinnan motiivi oli se, että syntyperältään saksalaisena hän halusi luoda jatkuvuuden tuntua itsensä ja suuren edeltäjänsä välille. Patsas paljastettiin vasta 1782.
Patsaan nykyinen nimi tulee Aleksandr Puškinin vuonna 1833 kirjoittamasta runoelmasta Vaskiratsastaja, joka käsittelee patsasta sekä vuoden 1824 tulvaa, joka on Pietarin historian pahin tulva.
Suunnittelu

Vaativaan muotoilutehtävään valittiin kuuluisa ranskalainen kuvanveistäjä Étienne Maurice Falconet, jonka avustajana työskenteli hänen oppilaansa Marie-Anne Collot. Collot’n käsialaa oli mm. Pietarin pään ja kasvojen toteutus. Yksin patsaan mallin valmistaminen kesti useita vuosia, joiden aikana jouduttiin ratkaisemaan monia siihen liittyneitä ongelmia. Patsaan jalusta, valtava luonnonkivi, kuljetettiin Senaatinaukiolle Pietarin lähellä sijaitsevasta Lahdesta erityisesti tuota tarkoitusta varten rakennettua tietä pitkin. Kyseinen ”Ukkoskivi” on suurin monoliitti, minkä ihminen on koskaan siirtänyt. Patsaan suunnittelussa syntyi erimielisyyksiä, kun Pietarin taideakatemian johtaja pyrki ajamaan läpi mielipiteensä siitä, että mahtitsaarin tuli katsoa samanaikaisesti sekä Amiraliteetin että läheisen Kahdentoista kollegion talon suuntaan. Pitkän taivuttelun jälkeen hän luopui kannastaan ymmärrettyään, että toiveen toteuttaminen olisi johtanut Pietarin esittämiseen voimakkaasti kierosilmäisenä. Takajaloillaan seisova hevonen osoittautui myös ongelmaksi: ei uskottu patsaan kestävän yläosan painoa. Ratkaisuksi keksittiin käärme, joka kannattelee kolmantena tukena painavaa veistosta.
Suunnittelussa törmättiin vielä kolmanteen ongelmaan, kun Falconet esitteli suunnitelmansa ratsastajan olemuksesta: tämä oli puettu roomalaisen keisarin asuun. Venäjän vanhoilliset tahot puhkesivat vastalauseisiin, kun vierasmaalainen taiteilija halusi esittää heidän ihailunsa kohteen, ortodoksisen kirkon päämiehen, pakanallisessa viitekehyksessä. Myös maltillisemmat tahot vastustivat tsaarille aiottua asua, koska se ei tuonut katsojan mieleen Pietarille tyypillistä hiomatonta ja kansanomaista olemusta. Katariina kuitenkin tuki Falconet'n kantaa ja erityisesti kirkkoa rauhoittaakseen ilmoitti, että tsaarin asu oli vanhan venäläisen tyylin mukainen. Sekin kuitenkin herätti kummastusta, kun tiedettiin tsaarin koko aikuisikänsä toimineen eurooppalaisen pukeutumisen puolestapuhujana juuri venäläistä tyyliä vastaan. Keisarinnan mielipidettä ei kuitenkaan rohjettu kyseenalaistaa.
Patsaan valaminen

Vuosien puurtamisen, hevosposeerausten ja kiistelyn jälkeen patsaan malli saatiin lopulta valmiiksi. Jättimäisen patsaan valu oli ajan tekniikalla erittäin vaativa toimenpide. Neljä vuotta kestäneen tuloksettomaksi jääneen sopivan ammattilaisen etsimisen jälkeen turhautunut Falconet ryhtyi itse tuohon uhkarohkeaan tehtävään. Valu saatiinkin onnistumaan vasta kolmannella kerralla.
Työhön määrätty kuvanveistäjä ja arkkitehti Bartolomeo Carlo Rastrelli kuoli 18. marraskuuta 1744. Seuraavana päivänä hänen poikansa arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrelli ilmoitti rakennuksista vastaavalle kanslialle, että hänen isänsä luoma Pietari I:n ratsastuspatsas oli valmis valettavaksi. Arkkitehti otti itsekseen muistomerkin luomisen loppuun saakka, mitä hän piti velvollisuutenaan isäänsä kohtaan.