stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aito Kajaus
Aiheesta muualla

Aito Kajauksen virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomalaiset radioasemat
| --- | --- |
Yle:   Yle Radio 1  YleX  Yle Radio Suomi  Yle Vega  Yle X3M 
Bauer Media Group:   Basso  Iskelmä  Radio 957  Radio City  Radio Classic  Radio Mega Oulu  Radio Nova  Radio Pooki  SuomiRock  SuomiRäp  Auran Aallot  Radio Pori  Kasari  Ysäri  Top51  KISS 
Nelonen Media:   Aito Iskelmä  Easy Hits  Groove FM  Helmiradio  HitMix  Kantriradio  Loop  Radio Rock  Radio Suomipop 
NRJ Finland:   NRJ  Radio Nostalgia 
Keskisuomalainen:   Radio Keskisuomalainen  Radio Voima  Savon Aallot 
Muut:   Classic Hits  FUN Tampere  Järviradio  Kuhan.fm  Radio Dei  Radio Helsinki  Radio Inari  Radio Kaleva  Radio Moreeni  Radio Ramona  Radio Rex  Radio Sandels  Radio SUN  Radio Vaasa  Rattoradio  Sea FM Radio  Suviseuraradio  Tampereen Kiakkoradio 
Lakkautetut asemat:   Aito Hitti (2016–2019)  Aito Kajaus (1989–2019)  Box (2018–2020)  Business FM (2016–2019)  I LUV 2K (2018–2020)  Metro Helsinki (2005–2017)  Me Naiset Radio (2021–2023)  Oi FM (2007–2015)  Pispalan Radio (2015–2021)  Päijänneradio (1989–2001)  Radio 88,2 (1989–2020)  Radio 967 (2007–2011)  Radio Aalto (2007–2020)  Radio Alex  Radio Kaakko (2020–2023)  Radio KLF (2005–2015)  Radio Lakeus (1985–1989)  Radio Manta (1989–2011)  Radio Majakka (1999–2008)  Radio Melodia (2008–2016)  Radio Mikkeli (2013–2020)  Radio Rapu (2014–2016)  Radio Seinäjoki  Radio Sputnik (1999–2019)  Radio Ykkönen  Rogmo FM (2000–2009)  RÄP (3/2020–9/2020)  Simpsiö 96,9  Spin FM (2009–2020)  Spirit FM (2015–2018)  The Voice (2007–2016)  Zoom FM (2008–2011)  Yle Puhe (1998–2024)
Ainis

Ainis eli Ainiania ja muut antiikin Thessalian ja keskisen Kreikan alueet kartalla.
Ainis (m.kreik. Αἰνίς) eli Ainiania (Αἰνιανία, lat. Aeniania) oli antiikin aikainen alue Kreikassa. Se sijaitsi Thessalian eteläpuolella ja luettiin joskus osaksi Thessalian aluetta.
Maantiede

Ainis käsitti Sperkheios-joen ylemmän laakson. Se oli osa samaa seutua, jonka eteläisempi osa tunnettiin Oitaiana, ja alueiden raja on epäselvä. Ainiin luoteispuolella sijaitsi Dolopia, pohjoispuolella varsinainen Thessalia ja itäpuolella Malis. Alueen merkittävin kaupunki oli Hypata.
Maantiede > Polikset

Ainiin polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Fyrrhagioi
Hypata
Kafeleis
Korofaioi
Talana
Historia

Ainis sai nimensä ainianien (Ainianes, Αἰνιᾶνες) heimosta, Homeroksella ja Herodoroksella enienit (Eniēnes,Ἐνιῆνες), joka oli osa amfiktyoniliittoa. Heimon sanotaan alun perin asuneen Thessalian itäosan Pelasgiotiin alueella ja myöhemmin myös lännempänä Epeiroksen rajalla, kunnes se asettui Thessalian eteläpuolella muun muassa Oitaian ja Ainiin alueelle.
Ainiin aluetta eli Sperkheios-joen ylempää laaksoa.
Aison (vaasimaalari)

| Aison> Αἴσων |
| --- | --- |
 Theseus surmaa Minotauroksen. Aisonin maalaaman kyliksin tondo, n. 420 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 400-luku eaa.
Kuollut: 400-luku eaa.?
Ammatti:  vaasimaalari
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 440–420 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka
Aison (m.kreik. Αἴσων, Aisōn) oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa klassisella kaudella noin vuosina 440–420 eaa.
Aison työskenteli yhdessä Eretria-maalarin ja Kodros-maalarin kanssa, ja oli mahdollisesti jälkimmäisen oppilas. Häneltä tunnetaan noin 50 eri vaasia, joista vain yhdessä on signeeraus. Aison maalasi erityisesti pieniä vaaseja, pääasiassa kyliksejä, mutta myös muun muassa lekyyttejä, oinokhoeja ja pelikejä.
Teoksia

Oinokhoe, n. 440–430 eaa.
Ratsastava amatsoni. Yksityiskohta kaula-amforasta, n. 420 eaa.
Satyyrinkasvoinen kantharos, n. 420 eaa.
Afrodite ja Adonis. Yksityiskohta lekyytistä, n. 410 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aison Wikimedia Commonsissa
Akamátis

| --- | --- |
Muut nimet:  Kapitítas (Καπιτίτας)
Sijainti:  37°51′23″N, 24°44′48″E, Ándros Ándros, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Gavrionísia, Kykladit
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,027 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Akamátis (kreik. Ακαμάτης) eli Kapitítas (Καπιτίτας) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja tarkemmin Gavrionísian saariin, ja sijaitsee Ándroksen saaren länsirannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,027 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Akamátis kuuluu Ándroksen kuntaan, Ándroksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Aigosthena

| Aigosthena> Αιγόσθενα |
| --- | --- |
 Aigosthenan arkeologinen alue.
Sijainti
 Aigosthena
Koordinaatit:  38°8′51″N, 23°13′43″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Pórto Germenó, Vília, Mándra-Eidyllía, Länsi-Attika, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunki ja linnoitus
Ajanjakso:  n. 700 eaa.–700 jaa.
Huippukausi:  400–300-luvut eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Megaris
Kaupunki:  Megara
Aiheesta muualla
  Aigosthena Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aigosthena (m.kreik. Αιγόσθενα) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Megariin alueella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Mándra-Eidyllían kunnassa vajaan kilometrin etelään nykyisestä Pórto Germenón eli Aigósthenan kylästä.
Maantiede

Aigosthena sijaitsi lahdenpohjukassa Korintinlahden itäpäässä, ja hallitsi meriliikennettä Boiotiasta Peloponnesokselle lahden yli. Kaupungin akropolis eli linnavuori oli rakennettu noin 450 metriä korkealle kukkulalle Kithairon-vuoren (nyk. Kithairónas) rinteelle.
Historia

Aigosthenan paikka vaikuttaa asutetun viimeistään geometrisella kaudella. Antiikin aikana kaupunki kuului Megaran alaisuuteen. Kaupungin laajat linnoitukset rakennettiin klassisella kaudella 400- ja 300-lukujen eaa. aikana, todennäköisesti noin vuonna 343 eaa. Tuolloin kaupunki oli liitossa Ateenan kanssa Theban uhkaa vastaan, ja kaupungissa oli myös ateenalainen varuskunta. Makedoniaa vastaan käytyjen sotien aikana Aigosthena oli välillä Boiotian vallan alla. Aigosthena kuului Akhaian liittoon vuodesta 244 eaa. Kaupunki säilyi asuttuna bysanttilaiselle keskiajalle saakka.
Aigosthenassa on suoritettu vain vähän arkeologisia kaivauksia, mutta se on nykyään parhaita säilyneitä esimerkkejä klassisen kauden linnoitusarkkitehtuurista. Rauniot kärsivät vaurioita maanjäristyksessä vuonna 1981, jonka jälkeen niitä on kunnostettu. Nykyinen Pórto Germenón kylä on ottanut toisen nimensä, Aigósthena, antiikin aikaisesta kaupungista.
Rakennukset ja löydökset

Kaupungin akropoliin koko oli noin 190 x 80 metriä, ja se oli ympäröity tornein varustetulla muurilla. Muuria on säilynyt suhteellisen korkealta erityisesti sen itäosassa. Parhaiten säilynyt kaakkoistorni on neliömäinen, kooltaan 8,8 x 8,8 metriä, ja noin 20 metriä korkea. Siinä on ollut ampuma-aukot katapulteille.
Kaupungissa oli heeros Melampoksen kultti ja pyhäkkö. Akropolis oli yhdistetty kaupungin satamaan pitkillä muureilla, joista pohjoisempi on säilynyt paremmin. Siinä oli kahdeksan tornia ja bastioneita sekä ainakin kaksi porttia.
Bysanttilaisella ajalla 400-luvulla jaa. kaupunkiin rakennettiin viisilaivainen basilikakirkko ja myöhemmin sen paikalle Neitsyt Marian (Panagía) kirkko. Jälkibysanttilaisella ajalla akropoliin paikalla on ollut luostari, jonka keljoista ja Pyhän Georgioksen (Ágios Geórgios) kirkosta paikalla on raunioita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aigosthena Wikimedia Commonsissa
Aigosthenan raunioita.
Aigosthenan linnoitusmuuria ja torneja.
Kaavakuva Aigosthenan kaupungista ja linnoituksista.
Aino-taru

| Aino-taru |
| --- | --- |

Nimi:  Aino-taru
Tekijä:  Akseli Gallen-Kallela
Valmistumisvuosi:  1891
Sijainti:  Ateneumin taidemuseo
Paikkakunta:  Helsinki
Aino-taru on Akseli Gallen-Kallelan kansallisromanttinen öljyvärimaalaus vuodelta 1891. Sen aiheena on Kalevalan tarina Joukahaisen Aino-sisaresta, jonka Joukahainen lupaa Väinämöisen puolisoksi. Maalaus on triptyykki ja kooltaan 154 × 308 cm. Siinä on kolme osaa, joista kukin kuvaa yhtä vaihetta Ainon tarusta. Teos on ensimmäinen Gallen-Kallelan Kalevalaan liittyvistä taideteoksista. Se oli samalla lähtölaukaus kansallisromanttiselle taiteelle Suomessa. Aino-taru kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.
Taustaa

Gallen-Kallela maalasi Aino-tarusta kaksi versiota, joista ensimmäinen valmistui Pariisissa vuonna 1889 ja kuuluu nykyään Suomen Pankin kokoelmiin. Tullessaan Suomeen vuonna 1889 Aino-triptyykki herätti suurta innostusta. Kun Gallen-Kallelan ystävä ja useiden muotokuvien tilaaja professori Edvard Neovius osti taulun, päätti Suomen senaatti tilata siitä toisinnon.
Gallen-Kallela itse ei ollut tuolloin syntyneeseen lopputulokseen tyytyväinen, vaikka Suomessa maalaus saikin kehuja. Esimerkiksi suomalaiselta näyttävän mallin löytäminen oli ollut vaikeaa. Kun senaatti tilasi maalauksesta toisinnon valtion kokoelmiin, hänelle tarjoutui mahdollisuus parantaa edellisestä.
Innoitusta maalaukseensa Gallen-Kallela sai ollessaan tuoreen Mary-vaimonsa kanssa häämatkalla Kainuussa. Suurin osa luonnoksista syntyi matkalla, mutta lopullinen teos valmistui Helsingissä, taiteilijan ateljeessa Malmilla. Luonnosten ohella on säilynyt pino valokuvia, joissa Ainon mallina toiminut Gallen-Kallelan vaimo Mary juoksentelee rantavedessä ja pärskyttää vettä. Keskimmäisen kuvan taustanäkymän mallina toimi maisema Lentuan järvellä Kuhmossa.
Väinämöisen alkuperäinen malli oli Kuhmon Lentiirassa asunut Elias Ahtonen eli ”Rimmin Uljaska”. Keskimmäisen taulun Ainon alkuperäisenä mallina taas toimi Gallen-Kallelan oppaana kulkeneen Renne Haverisen tytär.lähde? Kun Gallen-Kallela palasi Helsinkiin, Mary sai esittää myös Väinämöistä: hän pukeutui partaan, puki ylleen Väinämöisen vaatteet ja seisoskeli kärsivällisesti pusikoissa, kun taiteilija teki työtään. Maryn ompelemia ovat lisäksi kaikkien maalauksessa nähtävien vaatteiden mallit. Teoksen laitimmaisissa kuvissa Ainon ranteessa näkyy rannerengas, jonka Gallen-Kallela oli antanut vaimolleen huomenlahjaksi.
Valmis teos

Aino-taru koostuu kolmesta osasta. Vasemmalla puolella on Väinämöisen ja Ainon kohtaaminen metsässä. Tällöin Väinämöinen ihastuu nuoreen neitoon ja päättää saada tämän omakseen. Toisessa eli oikeanpuoleisessa osassa Aino on tehnyt ratkaisunsa ja valinnut ennemmin kuoleman kuin epämiellyttävälle kosijalle menemisen. Kuvassa Vellamon, veden jumalattaren, neidot kutsuvat nuorta Ainoa luoksensa. Kolmannessa osassa keskellä kalaksi muuttunut Aino on joutunut Väinämöisen onkeen ja pakenee pilkaten. Kohtaus tulkitaan usein Väinämöisen kosinnaksi ja tarinan toiseksi osaksi.
Akseli Gallen-Kallela loi teoksestaan kokonaisvaltaisen taideteoksen. Hän valmisti itse koristeveistokselliset taulun kehykset, jotka hän maalasi kultamaalilla. Kehyksiin on kopioitu taiteilijan Karjalassa näkemien vanhojen hirsitalojen koristeaiheita. Kehyksiin Gallen-Kallela kirjoitti myös Ainon tarun kaikille niille katselijoille, jotka eivät tarua ennestään tunne.
Aiheesta muualla

Aino-taru Suomen Kansallisgallerian sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Elääkö Gallen-Kallelan "Aino"-taulun malli Kuhmoniemellä?, Seura, 07.10.1936, nro 41, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Alkuperäinen versio vuodelta 1889
Axel Gallén maalaamassa Aino-tarua noin vuonna 1890.
Aitosammalet

| Aitosammalten luokka |
| --- | --- |
 Kiviharmosammal Hedwigia ciliata
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Luokittelematon::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalten luokka Bryopsida  (Limpr.) Rothm.
Katso myös
   Aitosammalet Wikispeciesissä   Aitosammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aitosammalet (Bryopsida) on yksi neljästä lehtisammalten kaareen kuuluvista luokista. Aitosammalten luokka on näistä luokista suurin. Uusien tutkimusmenetelmien vuoksi luokittelu muuttuu koko ajan. Aitosammalet voidaan jakaa alaluokkiin, jotka jakautuvat edelleen lahkoihin.
Aitosammalien alaluokat ja lahkot

Buxbaumiidae
Buxbaumiales
Diphysciidae – munasammalet (alaluokka)
Diphysciales – munasammalet (lahko) Sisältää Suomessa vain yhden lajin munasammalen (Diphyscium foliosum)
Timmiidae
Timmiales – tuppisammalet (lahko)
Funariidae – nuotiosammalet (alaluokka)
Encalyptales – kellosammalet (lahko)
Funariales – nuotiosammalet (lahko)
Gigaspermales
Dicranidae – kynsisammalet (alaluokka)
Archidiales – kuulasammalet (lahko)
Bryoxiphiales
Dicranales – kynsisammalet (lahko)
Grimmiales – kivisammalet (lahko)
Pottiales – toukosammalet (lahko)
Scouleriales
Bryidae – hiirensammalet (alaluokka)
Bryanae
Bartramiales
Bryales – hiirensammalet (lahko)
Hedwigiales – harmosammalet (lahko)
Orthotrichales – hiippasammalet (lahko)
Rhizogoniales
Splachnales – sompasammalet (lahko)
Hypnanae
Hookeriales
Hypnales – palmikkosammalet (lahko)
Hypnodendrales
Pychomniales
Aivokuolema

| aivokuolema |
| --- | --- |
 Radionuklidi-skannaus osoittaa täydellisen aivoverenkierron puutteen.
Luokitus
ICD-10:  G93.82
ICD-9:  348.82
Tautitietokanta:  ddb1572
MeSH:  D001926
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Aivokuolemalla tarkoitetaan tilannetta, jossa aivojen toiminta on peruuttamattomasti loppunut, vaikka sydän ja verenkierto vielä toimivat. Aivokuolemassa aivojen sähkötoiminta ja refleksit lakkaavat täydellisesti ja pysyvästi. Myös hengitys on lakannut, ja tilaa voidaan pitää yllä ainoastaan hengityskoneen avulla. Aivokuolema voi johtua koko aivoihin kohdistuneesta vammasta tai paikallisesta vauriosta aivorungossa.
Aivokuolemasta ei voi toipua, sillä verenkierron loputtua alkaa itsestään hajoaminen eli solujen tuhoutuminen. Aivokuolleena ei voi olla viikkoja, puhumattakaan kuukausista tai vuosista. Koska aivojen verenkierto on pysyvästi lakannut, aivot alkavat hajota. Myöskään verenpainetta ja sydämen toimintaa ei voida pitää yllä muutamia vuorokausia pitempään tehohoidonkaan avulla, vaan aivokuolleen sydämen toiminta lakkaa joka tapauksessa muutamien vuorokausien kuluessa.
Aivokuolleen henkilön aivotoiminta on peruuttamattomasti ja täydellisesti lakannut, jolloin tämä on Suomen lain mukaan kuollut. Aivokuolleen henkilön hengitystä ja verenkiertoa voidaan tilapäisesti ylläpitää, jos häneltä on tarkoitus ottaa elimiä luovutettavaksi.
Aivokuoleman toteavat neurologi ja anestesiologi yhdessä.
Aiheesta muualla

Konttinen, Leena; Louhiala, Pekka: Aivokuoleman käsite – historiaa ja kritiikkiä Lääkärilehti.fi.  9.8.2023.
DKW F89

| DKW F89 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Länsi-Saksa
Valmistaja:  Auto Union AG, Düsseldorf
Valmistusvuodet:  1950–1954
Korimalli:  sedan, cabriolet, coupé, farmari, jakeluauto
Edeltäjä:  DKW F10
Seuraaja:  DKW F91
Tekniset tiedot
Henkilöluku:  2–5
Moottori:  2-sylinterinen, 2-tahtinen rivimoottori
Iskutilavuus:  684 cm³
Teho:  23 hv /4500 1/min
Vääntö:  4,8 kpm /2000 1/min
Polttoaine:  bensiini
Polttoainesäiliö:  32 l
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  3- tai 4-vaihteinen, synkronoimaton
Kulutus:  6,25–7,50 l /100 km
Mitat
Massa:  sedan: 800–850 kg farmari: 850–935 kg
Pituus:  sedan: 4 225 mm farmari: 4 040 mm
Akseliväli:  sedan: 2 350 mm farmari: 2 450 mm
Leveys:  sedan: 1 600 mm farmari: 1 520 mm
Korkeus:  sedan: 1 450 mm farmari: 1 570 mm
DKW F89 oli länsisaksalaisen Auto Unionin vuosina 1950–1954 valmistama henkilöautomalli.
Mallin kori ja tekniikka periytyivät sotaa edeltäneistä DKW-malleista. Autossa oli kaksisylinterinen, kaksitahtinen moottori, kolmi- tai nelivaihteinen vaihteisto sekä etupyöräveto.
Korivalikoimaan kuului sedan, kaksi- ja nelipaikkaiset coupé sekä cabriolet, farmarimalli ja jakeluauto. Autot valmistettiin Auto Unionin tehtaalla Düsseldorfissa lukuun ottamatta Karmannin valmistamaa nelipaikkaista cabrioletia sekä kaksipaikkaisia muunnelmia, joiden korit valmisti Hebmüller.
DKW F89:n edeltäjä oli lyhyen aikaa valmistuksessa ollut F10, ja sen seuraaja oli kolmisylinterisellä moottorilla varustettu F91.
Tausta

1930-luvun lopulla Auto Union suunnitteli KdF-Wagenin haastajaksi kokoteräskorisen ja kolmisylinterisellä kaksitahtimoottorilla varustetun F9-mallin. Auto oli tarkoitus esitellä Berliinin autonäyttelyssä ja sarjatuotannon oli määrä alkaa vuoden 1940 puolivälissä. Autoja ehdittiin valmistaa noin kymmenen kappaleen koesarja, ennen kuin toinen maailmansota keskeytti hankkeen.
Sodan jälkeen Auto Union siirsi toimintansa Neuvostoliiton miehittämältä itävyhykkeeltä länsiliittoutuneiden hallitsemalle länsivyhykkeelle. Yrityksen kaavaillessa autonvalmistuksen aloittamista uudelleen, F9-prototyypi oli keskeisessä asemassa. Koesarjan autoista oli selvinnyt sodan yli vain muutama yksilö enemmän tai vähemmän vahingoittuneina. Piirustukset oli kattavasti mikrofilmattu sodan aikana ja varastoitu hiukan ennen sodan loppua Ylä-Baijeriin. Puolivalmiit koripeltien valssit oli varastotuna korivalmistaja Allgaierilla Uhingenissa, Yhdysvaltain miehitysvyöhykkeellä. Arkistosta kuitenkin puuttuivat F9-mallia varten suunnitellun kolmisylinterisen moottorin piirustukset. Tuotannon aloittamisen jouduttamiseksi päädyttiin ratkaisuun, jossa F9-mallin koriin yhdistettiin vanhemman F8-mallin kaksisylinterinen moottori ja voimansiirto.
Karmannilta Osnabrückistä tilattiin kaksi käsinvalmistettua koria, joista toinen oli sedanin ja toinen cabrioletin. Ne vastasivat muilta osin kymmenen vuotta aiemmin valmistettuja F9-prototyyppejä, mutta muutamiin yksityiskohtiin, kuten tuulilasinpyyhkimiin ja jäähdyttimen säleikköön, oli tehty valmistettavuutta parantavia muutoksia. F8-mallista periytyvään moottoriin vaihdettiin yläimukaasutin, kampiakselia muutettiin ja puristussuhdetta nostettiin; näillä toimenpiteillä saavutettiin muutama lisähevosvoima.
Tuotanto

Uusi malli sai nimekseen DKW F89 Meisterklasse, jossa yhdistyivät nimet F8 ja F9. Toukokuun 17. päivänä 1950 Auto Union esitteli DKW F89 sedanin ja nelipaikkaisen cabrioletin Ingolstadtissa pitämässään lehdistötilaisuudessa. Sarjatuotanto alkoi elokuussa Düsseldorfissa Nordrhein-Westfalenin osavaltiolta vuokratuissa uusissa tiloissa, jotka oli rakennettu liittoutuneiden tuhoamien Rheinmetall-Borsigin tehtaiden raunioille. Paikan valintaan oli vaikuttanut ammattitaitoisen työvoiman saanti sekä hyvät kulkuyhteydet tavarantoimittajille. Moottorit valmistettiin Ingolstadtissa, johon myös Auto Unionin moottoripyörä- ja pakettiautovalmistus oli keskitetty.
Jo marraskuussa 1950 juhlittiin tuhannen DKW-Meisterklassen syntyä. Auto oli aluksi saatavana vain sedanina sekä nelipaikkaisena cabrioletina; sedan-korit valmistettiin Düsseldorfissa ja cabrioletit Karmannilla Osnabrückissä. Frankfurtin autonäyttelyssä huhtikuussa 1951 esiteltiin lisää korimalleja. Farmarimallinen DKW F89S Universal oli akseliväliltään 10 cm sedan-mallia pidempi. Korin takaosa oli valmistettu amerikkalaistyylisesti puusta. Varapyörä työkaluineen oli sijoitettu erilliseen luukkuun tavaratilan alle. Esitellyssä yksilössä taka-akselilla oli vääntösauvajousitus DKW Schnellaster -pakettiauton tapaan, mutta kun auton sarjatuotanto alkoi huhtikuussa 1952, siinä sovellettiin sedan-mallin taka-akselia poikittaisine lehtijousineen. Toinen uutuus oli rullattavalla katolla varustettu sedan, jonka tuotanto alkoi vuoden 1951 syyskuussa. Lisäksi esiteltiin korivalmistaja Hebmüllerin valmistamat kaksipaikkaiset coupé- ja cabriolet-mallit, jotka etenivät tuotantoon elokuussa.
Huhtikuussa 1952 uutta Meisterklassea oli valmistettu jo 25 000 yksilöä. Samassa esiteltiin farmarikorisesta Universalista tehty ikkunaton jakeluautomuunnelma, joka tuli markkinoille kesäkuussa 1952. Auton teräksinen kori oli tehty vanhanaikaisesti puukehikon ympärille.
Helmikuussa 1953, hiukan ennen kolmisylinterisen F91-mallin esittelyä, F89-malliin tuli Schnellasterissa käytetty nelivaihteinen vaihteisto kuivine kytkimineen. Ulkoisiin muutoksiin kuului suurennettu takaikkuna sekä uusi jäähdyttimen säleikkö, joka oli samankaltainen F91:n kanssa, sekä uusi takapuskuri. Sisätiloista oli muutettu verhoilu sekä ohjauspyörä. Kaksipaikkaisiin urheilumalleihin ei tehty muutoksia. Nelipaikkaista cabrioletia, samoin kuin farmaria ja jakeluautoa valmistettiin vain pieniä määriä kaksisylinterisinä nelivaihteisella vaihteistolla varustettuina. Farmarimallin puinen takaosa korvattiin teräksisellä, ja muutamaa kuukautta myöhemmin kesäkuussa keinonahkapintaisen katon tilalle tuli teräksinen. Hiukan myöhemmin lokasuojia muutettiin siten, että valonheittimet siirtyivät kauemmas toisistaan. Syyskuussa F89-muunnelmien hintoja laskettiin rajusti ja mallin tuotanto päättyi huhtikuussa 1954.
Tuotanto > Tuotantomäärät

| Korimalli | 3-vaihteiset | 4-vaihteiset | yhteensä |
| --- | --- | --- | --- |
| sedan | 35 960 | 11 755 | 47 715 |
| 4-paikkainen cabriolet | 4 943 | 102 | 5 045 |
| 2-paikkainen cabriolet | 85 | – | 85 |
| 2-paikkainen coupé | 65 | – | 65 |
| farmari | 4 270 | 2 062 | 6 332 |
| jakeluauto | 13 | 169 | 182 |
Teknisiä tietoja > Moottori ja voimansiirto

Auton voimanlähteenä oli 684-kuutioinen kaksisylinterinen, kaksitahtinen rivimoottori, jonka suurin teho oli 23 hevosvoimaa. Sekä sylinterin halkaisija että iskun pituus olivat 76 mm, ja puristussuhde oli 6,5–6,75:1. Öljyn sekoitussuhde polttoaineessa oli 1:25. Jäähdytyksenä oli vapaakiertoinen nestejäähdytys. Sähköjärjestelmä oli 6-volttinen ja moottorissa oli Dynastart-merkkinen yhdistetty käynnistin ja laturi.
Alkusarjan malleissa oli synkronoimaton kolmivaihteinen vaihteisto, jonka yhteydessä oli nestekytkin. Viimeiset kolmivaihteiset yksilöt valmistuivat huhtikuussa 1953. Helmikuusta 1953 saataville tuli nelivaihteinen vaihteisto, joka oli edelleen synkronoimaton, ja johon kuului kuiva yksilevykytkin. Molempiin vaihteistoihin kuului vapaakytkin.
Teknisiä tietoja > Runko ja alusta

Autossa oli erillinen teräksinen kotelorunko.
Sekä etu- että taka-akseli oli jousitettu poikittaisin lehtijousin. Etuakselilla sen yhteydessä oli kolmiotuet, takana oli putkiprofiilista valmistettu jäykkä akseli. Autossa oli hydraulitoimiset rumpujarrut, joiden halkaisija oli 230 mm.
Heinäkuusta 1952 lähtien F89-mallien renkaiden vannekoko vaihtui 16 tuumasta 15 tuumaan; vastaavat rengaskoot olivat 5,60×16" ja 5,60×15".
Teknisiä tietoja > Kori

Korivaihtoehdot olivat sedan, cabriolet, coupé, farmari ja kevyt jakeluauto. Cabrioletista ja coupésta oli kaksi- ja nelipaikkaiset muunnelmat. Sedan oli suunniteltu viidelle henkilölle, farmari neljälle ja jakeluautossa oli kaksi paikkaa. Autoissa käytettiin kokoteräksistä koria, lukuun ottamatta ensimmäisiä farmarimalleja, joiden takaosa oli puinen, ja jakeluautomuunnelmaa, jonka teräksisessä korissa oli puukehikko.
Ominaisuuksia

Auton huippunopeus oli 100 km/h lukuun ottamatta farmari- ja jakeluautomuunnelmia, jotka yltivät vain 90 km/h saakka. Polttoaineenkulutus oli 6,25–7,5 litraa. Auton kääntösäde oli 10 metriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta DKW F89 Wikimedia Commonsissa
Vuosimallin 1951 DKW F89 Universal.
DKW F89 sedan takaviistosta.
DKW F89 sisältä.