stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
DKW 3=6 Monza
Suunnittelu

Vuonna 1954 DKW-autojen virittämiseen erikoistunut Albercht-Wolf Mantzel sekä myyntiedustaja Günther Ahrens ehdottivat stuttgartilaisen korivalmistaja Donnenhauer & Staussin johtaja Gottfried Donnenhauerille DKW:n alustaan perustuvan urheiluauton suunnittelua. Donnenhauer suunnitteli lyhennetylle DKW F91:n alustalle urheilullisen korin, josta valmistettiin luonnollisen kokoinen teräslevystä tehty malli. Sarjatuotannossa kuitenkin päätettiin soveltaa lasikuituvahvisteista muovia. Prototyypin pohjalta valmistettiin kaksipuoliset muotit, joiden välissä korinosat puristettiin. Prosessin avulla pinnoista saatiin erittäin sileitä. Korin osat kiinnitettiin kehikkoon liimaamalla ja niittaamalla. Valmis kori painoi vain noin 125 kg.
Auto esiteltiin IAA:ssa syyskuussa 1955 Dannenhauer & Staussin osastolla. Tämän jälkeen yritys valmisti myyntiin neljä yksilöä nimellä DKW Solitude. Samassa näyttelyssä Auto Union esitteli uuden leveämmälle alustalle rakennetun F93-mallin, joka tulisi korvaamaan tuotannossa olleen F91:n. Donnenhauer onnistui kuitenkin sovittamaan korin uudelle alustalle vain hieman rungon takapäätä muuttamalla, ja viides yksilö perustui jo F93:n tekniikkaan. Omamassaltaan 735-kiloinen auto ylti 140 km/h huippunopeuteen, joka oli 15 km/h enemmän kuin tavanomaisen F93:n.
Kuudennen yksilön tuulilasin kulmat oli pyöristetty, sillä auton ollessa täysin kuormattuna korin havaittiin antavan periksi lasien kulmista, mikä johti veden vuotamiseen sisälle koriin. Seuraavissa autoissa myös sivuikkunoiden kulmat oli pyöristetty. Kuudennen auton moottorin iskutilavuutta kasvatettiin yhteen litraan, minkä jälkeen sillä osallistuttiin Italiassa Autodromo di Monza -kilpailuun joulukuussa 1956. 72-tuntisen kilpailun aikana autolla ajettiin 10 041 km. Saavutus rikkoi kaikkiaan viisi ennätystä. Tähän asti urheiluautohankkeesta sivussa pysynyt Auto Union osti ennätysauton ja esitteli sitä ympäri liittotasavaltaa. Auton mallinimeksi vaihtui samalla Monza.
Sarjavalmistus

Joulukuussa 1956 heidelbergiläinen DKW-edustaja Fritz Wenk ehdotti Donnenhauer & Staussille auton sarjavalmistusta. Yrityksellä ei kuitenkaan ollut valmiuksia laajamittaiseen tuotantoon, joten Wenk osti työkalut, muotit sekä puolivalmiit osat ja toimitti ne heidelbergiläiselle kuorma-autojen rakenteiden ja perävaunujen valmistukseen erikoistuneelle Massholder-nimiselle yritykselle, jonka kanssa solmi sopimuksen korien valmistuksesta sekä kokoonpanosta. Yrityksellä ei ollut lainkaan kokemusta henkilöautojen valmistuksesta eikä sarjatuotannosta, joten se irtisanoi sopimuksen jo 50–55 auton jälkeen. Wenk onnistui kuitenkin puhumaan yrityksen ympäri rakentamaan vielä 30–35 auton sarjan.
Vuonna 1957 Wenk teki uuden sopimuksen Stuttgartin Feuerbachissa sijainneen Karosseriefabrik Robert Schenkin kanssa. Schenk valmisti uudet työkalut ja optimoi valmistusprosessin. Erona aikaisempiin yksilöihin Schenkin valmistamissa autoissa jäähdyttimen säleikkö on konepeiton sijaan kiinnitetty korin alaosaan. Myös takalokasuojan kaaria muutettiin. Kaarten leikkaukset sahattiin edelleen käsin, joten kaikki kaaret ovat hiukan erilaisia. Alkuperäisen DKW:n rungon lyhennys tehtiin nyt siten, että auton tilava polttoainetankki voitiin sovittaa kokonaan runkopalkkien väliin. B-pilarissa sisäilmanpoistoaukkojen kohdalla ollut syvennys poistettiin, ja nyt siinä oli vain kaksi pisaranmuotoista koristelistaa. Aikaisemmissa yksilöissä takavalot oli lainattu Porsche 356A:sta, mutta Schenkin valmistamissa käytettiin 356B:n sekä joissain yksilöissä Mercedes-Benz 300SL Roadsterin takavaloja. Ainakin yhteen autoon asennettiin kattoikkuna.
Kun Auto Union esitteli AU 1000 -mallin vuonna 1958, Monzaa sai kahdella moottoritilavuudella. Sellaiset yritykset kuten Hartmann, Mitter ja Manzel tarjosivat viritettyjä moottoreita niille joille alkuperäinen teho ei riittänyt.
Auto Union toi vuonna 1958 markkinoille oman urheilumallinsa AU 1000 Sp:n. Tämä johti Auto Unionin ja Wenkin väliseen eturistiriitaan ja Auto Union alkoi viivytellä alustojen toimittamisessa Wenkille. Vuonna 1959 riitä oli johtanut siihen pisteeseen että Wenk vaati Auto Unionia oikeusteitse täyttämään toimitussopimukseen kirjatut sitoumukset. Tämä ei johtanut toivottuun lopputulokseen ja Wenk joutui maksamaan oikeuskulut. Lisäksi Auto Union purki sopimuksen ja Monzan tuotannolta putosi pohja. Alkuvuonna 1959 Wenk purki edustussopimuksen Auto Unionin kanssa. Koreja asennettiin asiakkaiden toimittamiin alustoihin alkuvuoteen 1960 saakka, jonka jälkeen Monzan tuotanto päättyi. Valmistusmäärä oli yhteensä 229–239, joista viisitoista oli valmistanut Donnenhauer & Stauss, 80–90 Massholder ja Schenkin valmistamia oli 134.
Teknisiä tietoja > Moottori ja voimansiirto

Auton moottorina oli kaksitahtinen, kolmisylinterinen rivimoottori, jossa oli vapaakiertojäähdytys. Monza 900:n moottorin iskutilavuus oli 896 cm³; sylinterin halkaisija oli 71 mm ja iskun pituus 76 mm. Puristussuhde oli 7,25:1. Moottorin teho oli 40 hv 4250 kierroksella minuutissa. Suurin vääntö oli 7,8 kilopondimetriä 3500 kierroksella minuutissa. Monza 1000:n moottorissa iskutilavuus oli 981 cm³; sylinterin halkaisija oli 3 mm suurempi ja iskun pituus sama kuin Monza 900:ssa. Teho ja vääntömomentti olivat aluksi 44 hv /4500 1/min sekä 8,5 kpm /2250 kpm, mutta vuoden 1958 loulla ne nostettiin lukemiin 50 hv /4500 1/min ja 8,7 kpm /2250 1/min. Polttoaineena oli kaksitahtibensiini, jonka seossuhde oli 1:40.
Moottorilta voima välittyi halkaisijaltaan 180-millisen yksilevyisen kuivan kytkimen kautta nelivaihteiseen vaihteistoon, joka oli ensimmäistä vaihdetta ja peruutusvaihdetta lukuun ottamatta synkronoitu. Vaihteistossa oli myös vapaakytkin. Monza 900-mallissa oli hieman suurempi vetoyörästön välityssuhde. Autossa oli etupyöräveto.
Teknisiä tietoja > Runko ja alusta

Auton kantavana rakenteena oli umpinainen kotelopalkkirunko. Jousituksena sekä edessä että takana oli poikittainen lehtijousi. Etuakselilla oli alapuoliset kolmiotuet ja takana putkiprofiilista valmistettu jäykkä akseli. Joka pyörällä oli rumpujarrut.
Teknisiä tietoja > Kori ja varusteet

Kori oli lasikuituvahvisteinen kaksiovinen muovikori. Auto oli 2+2-paikkainen, joten edessä oli paikat kahdelle ihmiselle ja takana lisäistuimet kahdelle. Sähköjärjestelmä oli 6-volttinen ja polttoainetankin tilavuus 54 litraa.
Ominaisuuksia

Monza 900-mallin huippunopeus oli 140–145 km/h. Monza 1000 kulki 145–150 km/h, mutta vuonna 1958 moottoriteholisäyksen myötä yli 155 km/h. Polttoaineenkulutus oli 8,0–9,0 l /100 km. Auton kääntösäde oli 11 metriä.
Moottoriurheiluhistoria

Joulukuussa 1956 Italiassa ajetussa Autodromo di Monza -kilpailussa auto rikkoi kaikkiaan viisi ennätystä. 72 tuntia kestäneessä kilpailussa auto kulki 10 041 km keskinopeudella 139,459 km/h. 4000 mailin kohdalla keskinopeus oli 140,839 km/h, 48 tunnin ajon jälkeen 140,961 km/h, 5000 maililla 138,565 km/h ja 10 000 km kohdalla 139,453 km/h. Kuljettajina olivat Günther Ahrens ja düsseldorfilainen kilpa-ajaja Heinz Meier sekä sveitsiläiset Roberto Barbay ja Georg Theiler.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta DKW 3=6 Monza Wikimedia Commonsissa
DKW 3=6 Monzan kojelauta.
Itä-Karjala (1923–1924)

Itä-Karjala oli Helsingissä vuosina 1923–1924 ilmestynyt sanomalehti.
Vasili Keynään julkaisema ja toimittama Itä-Karjala oli itäkarjalaisten pakolaisten oma lehtihanke. Sen taustavoimiin kuului suomalaisia heimoaatteen harrastajia kuten E. N. Setälä. Lehti käsitteli Itä-Karjalan kysymystä ja pyrki seuraamaan alueen kehitystä. Siitä ilmestyi kerran viikossa vain viisitoista numeroa.
Aiheesta muualla

Itä-Karjala digitoituna kansalliskirjastossa
Itäinen gymnasion

| Itäinen gymnasion |
| --- | --- |
Sijainti:  Efesoksen arkeologinen alue, Selçuk, İzmir, Turkki
Koordinaatit:  37°56′08″N, 27°21′00″E
Rakennustyyppi:  gymnasion
Valmistumisvuosi:  n. 150–200 jaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Efesos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Itäinen gymnasion on tutkimuksessa käytetty nimitys eräästä antiikin aikaisesta gymnasionista Efesoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot ovat osa Efesoksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Gymnasion rakennettiin Rooman keisarikaudella noin 100-luvun jaa. jälkimmäisellä puoliskolla. Se sijaitsi kaupungin muurein ympäröidyn alueen itäosassa heti Magnesian portin pohjoispuolella, mistä se on saanut nykyisen, tutkimuksessa käytetyn nimensä.
Gymnasion oli suurikokoinen, ja sen koko oli noin 130 × 107 metriä. Kadun puolella oli stoa eli pylväshalli. Sen jälkeen seurasi palaistra, jonka itäpuolella oli auditorium eli luentosali ja länsipuolella niin kutsuttu keisarillinen sali. Rakennuksen keskellä olivat suurikokoiset termit eli kylpylätilat, joita reunustivat kolmelta sivulta suuret holvatut salit muun muassa ruumiinharjoituksille. Rakennuksen raunioista on löydetty muun muassa Afroditen, Asklepioksen, Dionysoksen, Hygieian ja Panin patsaat.
Myöhäisellä roomalaisella kaudella 300-luvun lopulla tai 400-luvun alussa gymnasionin yhteyteen rakennettiin kirkko, joka toimi hautausmaan kirkkona. Noin 500-luvulla se muutettiin kolmilaivaiseksi basilikaksi, jonka koko oli noin 35 × 17 metriä. Se hylättiin tulipalon jälkeen 600-luvulla.
Rakennuskokonaisuuden arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1930.
Itrakonatsoli

| --- | --- |

Itrakonatsoli
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-butan-2-yyli-4-[4-[4-[4-[[(2R,4S)-2-(2,4-dikloorifenyyli)-2-(1,2,4-triatsol-1-yylimetyyli)-1,3-dioksolan-4-yyli]metoksi]fenyyli]piperatsin-1-yyli]fenyyli]-1,2,4-triatsol-3-oni
Tunnisteet
CAS-numero: 84625-61-6
ATC-koodi: J02AC02
PubChem CID: 55283
DrugBank: APRD00040
Kemialliset tiedot
Kaava: C35H38N8Cl2O4 
Moolimassa: 705,634
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 55 %
Proteiinisitoutuminen: 99 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 15–45 h
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  C(US) 
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, intravenoosi
Itrakonatsoli (C35H38Cl2N8O4) on triatsolijohdannaisiin kuuluva sienitautien hoitoon käytettävä lääkeaine.
Vaikutusmekanismi

Itrakonatsoli estää sienten kasvua vaikuttamalla sytokromi P450-välitteisen ergosterolin synteesiin estävästi. Tämä vaikutustapa on tyypillinen kaikille triatsolirakenteen sisältäville sienilääkkeille. Itrakonatsolin lisäksi myös sen päämetaboliitti hydroksi-itrakonatsoli, jonka triatsolonisivuketju on hydroksyloitunut, on aktiivinen. Itrakonatsoli tehoaa muun muassa Candida-, Aspergillus-, Cryptococcus-, Blastomyces-, Coccidioides- ja Histoplasma-sukujen sienien ja homeiden aiheuttamien iho-, kynsi- ja limakalvoinfektioihin.
Itrakonatsoli on hyvin rasvaliukoinen ja liukenee erittäin niukasti veteen. Lääkeaineen imeytymisen kannalta on tärkeää, että mahan nesteet ovat riittävän happamia. Tämän vuoksi syöminen edistää itrakonatsolin imeytymistä, koska syöminen lisää mahahapon tuotantoa.
Sivuvaikutukset

Sivuvaikutuksina itrakonatsolilääkitys aiheuttaa tyypillisimmin mahakipua ja huonovointisuutta. Tämän lisäksi voi esiintyä allergisia iho-oireita, kuumetta ja maksan aminotransferaasien pitoisuuksien kohoamista. Itrakonatsoli on CYP3A4-entsyymin voimakas inhibiittori, mikä aiheuttaa kyseisen entsyymin kautta metaboloituvien lääkeaineiden aineenvaihdunnan hidastumista. Tämän seurauksena niiden teho ja myrkyllisyys voi kasvaa huomattavasti.
Synteesi

Itrakonatsolin synteesi on monivaiheinen. Lähtöaineena käytetään 2,4-diklooriasetofenonia, glyseriiniä ja triatsolia. Synteesin välivaiheena muodostuva raseeminen isomeerien seos erotetaan kromatografiaa käyttämällä.
Dongtingjärvi

| Dongtingjärvi Dongting Hu |
| --- | --- |

Valtiot:  Kiina
Paikkakunta:  Hubei
Koordinaatit:  29°19′00″N, 112°57′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Jangtsejoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  33  m 
Pituus:  100  km
Leveys:  40  km 
Pinta-ala:  4 350 km²
Tilavuus:  18 km³
Keskisyvyys:  6,7 m
Suurin syvyys:  31  m 
Valuma-alue:  259 430 km2 
 fiDongtingjärvi 
Dongtingjärvi (kiin.  洞庭湖, pinyin Dòngtíng Hú, lausunta [dungting-]) on Kiinan Hunanin maakunnassa, Jangtsejoen keskijuoksun eteläpuolella sijaitseva järvi. Sen pinta-ala vaihtelee paljon tulvatilanteen mukaan ja on tyypillisesti 3 800 neliökilometriä, tulva-aikaan kesä–lokakuussa jopa 20 000 km2. Toinen lähde antaa järven laajuudeksi 4 350 neliökilometriä ja pinta-alan vaihteluväliksi 2 740–12 000 km2. Järven keskisyvyys on 6,7 metriä ja vesitilavuus 18,0 km3. Tavallisesti Dongtingjärvi listataan Kiinan toiseksi suurimmaksi makeanveden altaaksi Poyangjärven jälkeen.
Muinaistarun mukaan järven alla uskottiin olevan suuri luola. Tästä johtuu järven kiinankielinen nimi, jonka muodostavat sanat dòng ’luola’, tíng ’piha, sali’ ja hú ’järvi’.  Nimen vanha suomalainen latinaistus on Tungtinghu. Kiinan maakunnista Hubei ja Hunan viittaavat nimellään sijaitsevansa (Dongting)järven pohjois- ja eteläpuolella.
Dongtingjärvi on Jangtsen keskijuoksun eteläpuolella sijaitseva tulvajärvi
Dongtingjärven oma valuma-alue on laajuudeltaan 259 430 neliökilometriä.Järven kautta pääuomaansa laskee useita Jangtsejoen merkittäviä sivujokia. Näistä tärkeimmät ovat Xiang (keskivirtaama 2 288 m3/s), Zi (795 m³/s), Yuan (2 158 m³/s), Li (551 m³/s) ja Miluo, jotka muodostavat yhteensä yli 6 000 m³/s keskivirtaaman järveen. Myös osa Jangtsejoen virrasta valuu Dongtingjärveen, sillä järvestä johtaa mahtijokeen neljä uomaa.
Laskuvesien mukana järveen kulkeutuu runsaasti kiintoainesta. Järveä ruopataan säännöllisesti tämän vastatoimena. Ruoppaamalla myös sujuvoitetaan jokiliikennettä, madalletaan tulvakorkeutta ja hankitaan maa-ainetta rakentamiseen.
Osa järvestä on suojeltua aluetta. Järvi kuuluu esimerkiksi uhanalaisen rosopyöriäisen esiintymisalueisiin.  Järvi tunnetaan myös uhanalaisten kiljuhanhien talvehtimisalueena.
Dongtingjärven kartta. Järvi jaetaan usein itä-, etelä- ja keskiosaan ((englanniksi) East Donting, South D. ja West D.).
Dongtingjärven tulviessa se laajenee kartalla viivoitetuille alueille.
Dontiangjärven tärkeimmät laskujoet ja valuma-alue (Jangtsejoen ohella).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dongtingjärvi Wikimedia Commonsissa
Dongting Lake (luettavuudeltaan rajoitettu tietosanakirja-artikkeli) (englanniksi) (britannica.com)
Dongting Lake (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (chinatravel.com)
Tulvat uhkaavat yli 10:tä miljoonaa Kiinassa (20.8.2002) (kaleva.fi)
Kiina julisti hätätilan Hunanin maakuntaan (22.8.2002)[vanhentunut linkki] (mtv.fi)
Dongting Lake: Shrinking wetland prompts biodiversity loss (video) (Arkistoitu – Internet Archive) (riversnetwork.org)
Abtrakti: The regional ecological risk assessment of the Dongting Lake watershed (englanniksi) (europepmc.org)
Lake’s Deterioration Needs Urgent Attention (2012) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (peakwater.org)
Peter C. Perdue: Water Control in the Dongting Lake Region during the Ming and Qing Periods (artikkelin abstrakti, ihmisen vaikutuksesta Dongtiangjärven seudun tulviin) (englanniksi) (cambridge.org)
Impact of Sedimentation on Dongting Lake (abstract) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (cnki.com.cn)
Analysis on the Effect of Lake Dongting Dredging on Flood Elevation (ruoppauksen vaikutus tulvakorkeuteen)[vanhentunut linkki] (englanniksi) (cnki.com.cn)
Hydrological Drought at Dongting Lake: Its Detection, Characterization, and Challenges Associated With Three Gorges Dam in Central Yangtze, China (englanniksi) (springer.com)
DNA

Osa DNA-kaksoiskierteestä, joka koostuu kahdesta toisiinsa kiinnittyneestä juosteesta (kuvassa vain lyhyt katkelma kokonaisesta kaksoiskierteestä).
Deoksiribonukleiinihappo eli DNA on nukleiinihappo, joka sisältää kaikkien eliöiden solujen ja joidenkin virusten geneettisen materiaalin. Eliön lisääntyessä geneettinen materiaali kopioituu ja välittyy jälkeläisille.
Eukaryooteissa DNA on kromosomeissa solun tumassa. Prokaryooteissa DNA on rengasmaisena molekyylinä solun sisällä ilman tumaa nukleoidiksi kutsutulla alueella. Eläin- ja kasvisolujen mitokondriot sekä kasvisolujen viherhiukkaset sisältävät oman rengasmaisen DNA:nsa kuten bakteereissa. Ihmisen mitokondriaalinen DNA on maternaalista, eli periytyy aina äidiltä.
Jos yhden ihmisen solun DNA avattaisiin yhdeksi nauhaksi, tulisi pituudeksi noin kaksi metriä. Yhden ihmisen kaikkien solujen DNA yhteensä ylettyisi Maasta Kuuhun ja takaisin. Ihmisen perimästä vain noin 1,5 prosenttia on proteiineja koodaavaa DNA:ta. DNA:ta on käytetty rikostutkinnassa ensimmäisen kerran vuonna 1986. Ensimmäiset tekniikat tätä varten kehitti brittiläinen Alec Jeffreys.
Molekyylin rakenne

DNA-kierre koostuu kahdesta juosteesta, jotka ovat sitoutuneet toisiinsa typpiemäsosien välisin vetysidoksin. Nämä juosteet ovat makromolekyylejä, jotka koostuvat kolmenlaisista yksiköistä:
pentoosisokeri
deoksiriboosi
typpiemäkset
adeniini (A)
guaniini (G)
sytosiini (C)
tymiini (T)
fosforihappo
Kun sokeriin esteröityy fosforihappo, saadaan nukleotidi. Nukleotidit polymeroituvat esterireaktiolla, jolloin syntyy nukleiinihappoketju. Fosfori­happo ja deoksi­riboosi vuorottelevat DNA:n ketjussa, ja jokaiseen deoksi­riboosi­yksikköön on lisäksi kytkeytynyt jokin typpi­emäksistä. Typpi­emästen järjestys voi vaihdella, kuitenkin siten, että kun toisessa kierteessä on adeniini, on toisessa aina vastaavalla kohdalla tymiini ja päin­vastoin, ja vastaavasti kun toisessa kierteessä on sytosiini, on toisessa aina guaniini ja päin­vastoin. Emästen järjestyksestä riippuu, millä tavoin DNA:sta muodostunut geeni vaikuttaa.
Sekundaarirakenteena on kaksoiskierre, α-helix, jossa emäsparit liittyvät oikeakätisesti yhteen siten että muodostuu A-T- ja C-G-pareja. Kun toisessa kierteessä on adeniini, on toisessa aina vastaavalla kohdalla tymiini ja päin­vastoin, ja vastaavasti kun toisessa kierteessä on sytosiini, on toisessa aina guaniini ja päin­vastoin. Yhdessä helixin kierteessä on kymmenen emäsparia.
Tertiäärirakenne, nk. 30 nm kierre, perustuu DNA:n kietoutumiseen histoniproteiinien ympärille, jolloin DNA on tarpeeksi pienessä tilassa mahtuakseen tumakoteloon. Histonien sijoittelun muuttaminen 30 nm kierteessä mahdollistaa myös transkription säätelyn, koska siten transkription aloituskohdat voidaan tarvittaessa joko paljastaa tai piilottaa. Tertiäärirakenne ehkäisee myös osaltaan DNA:n katkeilua.
DNA:n kopioituminen

Solun jakautuessa myös sen DNA on kopioitava. Kopioitaessa DNA:n kaksoiskierre avautuu ja DNA:n molemmat säikeet täydennetään täydelliseksi kopioksi. DNA:n kopioituminen on siis semikonservatiivista, sillä syntyneiden uusien DNA-molekyylien toinen juoste on aina peräisin alkuperäisestä DNA-molekyylistä. Uusi DNA-molekyyli perii myös puolet vanhaan DNA-rihmaan assosioituneista proteiineista, kuten esimerkiksi histoneista.
DNA:n epäsymmetrisyyden vuoksi entsyymit voivat lukea sitä vain yhteen suuntaan, jota nimitetään 5′-3′ -suunnaksi. DNA-polymeraasi-δ täydentää toista säiettä 5′-3′ -suuntaan ja DNA-polymeraasi-ε toista säiettä. Koska toista säiettä ei voi kopioida kerralla, polymeraasi-ε tuottaa kopioita 100–200 emäsparin palasissa, Okazaki-fragmenteissa, jotka toinen entsyymi, DNA-ligaasi, yhdistää yhtenäiseksi ketjuksi.
Ihmisen yhden kromosomin DNA:ssa on keskimäärin 150 miljoonaa emäsparia, joita voidaan kopioida 50 emäsparia sekunnissa. Kokonaisuudessaan kopiointi kestää vain tunnin, kun se aloitetaan monesta kohdasta yhtäaikaisesti (nk. replikaation aloituskohta, origin of replication, ORI). Kopioinnissa on virheenkorjausmekanismeja, joiden ansiosta keskimäärin vain 2,5 sadasta miljoonasta emäsparista kopioituu väärin.
Proteiinisynteesi > Transkriptio

Geenissä sarja DNA:n nukleotideja muodostaa ohjeen proteiinin valmistamiseen. Eukaryooteilla proteiinisynteesi alkaa tumassa, jossa DNA:n transkriptio tapahtuu. Transkriptiossa kaksoiskierre avautuu helikaasi-entsyymin avulla ja DNA:sta kopioituu lähetti-RNA, mRNA, joka on peilikuva alkuperäiselle geenille. Transkriptiota ohjaavat useat transkriptiofaktorit, jotka säätelevät geenien kopiointia mRNA:ksi. Lähetti-RNA kulkee tumakalvon läpi tumahuokosten kautta solulimaan. Ennen kuin proteiinisynteesi alkaa, tapahtuu eukaryooteilla mRNA:n silmukointi eli pujonta. Silmukointi tarkoittaa intronien poistamista geenin koodaavien osien, eksonien välistä. Silmukointi voi tapahtua monella tavalla: joskus jokin introneista voidaan jättää silmukoimatta tai jokin eksoneista voidaan silmukoida pois kypsästä mRNA:sta. Vaihtoehtoisen silmukoinnin avulla yhdestä geenistä saadaan useita erilaisia proteiineja.
Proteiinisynteesi > Translaatio

Silmukoinnin jälkeen on vuorossa mRNA:n translaatio: mRNA:n nukleotidijärjestys muutetaan proteiinin aminohappojärjestykseksi. Kolmen peräkkäisen emäksen jakso mRNA:ssa on kodoni. Se määrää proteiinisynteesissä käytettävät aminohapot. Koska neljästä emäksestä saadaan 64 erilaista kolmen emäksen yhdistelmää, ja aminohappoja on vain noin 20, niin jokaista aminohappoa vastaa geneettisessä koodissa useampi kodoni. Tämän lisäksi kodoneista yksi on nk. aloituskodoni ja kolme erilaisia lopetuskodoneja, jotka määrittävät translaation alku- ja loppukohdan. Translaatio tapahtuu joko soluliman vapaissa ribosomeissa tai solulimakalvostoon kiinnittyneissä ribosomeissa. Ensimmäisessä vaihtoehdossa proteiini jää solulimaan tai kulkeutuu tumaan. Jälkimmäisessä tuotetaan proteiineja eksosytoitaviksi (ks. alla) tai kalvoproteiineiksi (esimerkiksi solukalvolle, tumakalvolle, solulimakalvostolle). Translaatiossa ribosomi kiinnittyy mRNA-ketjuun. tRNA-molekyylit (siirtäjä-RNA, engl.  transfer RNA eli tRNA) käy sovittamassa omaa antikodoniaan (kodonin peilikuva) mRNA:n kodoniin. Jos ne täsmäävät, niin tRNA jää paikalle, ja ribosomi siirtyy seuraavan kodonin kohdalle. Näin aminohappoketju pitenee, kunnes tullaan lopetuskodonin (UAA, UAG tai UGA) kohdalle. Proteiinin täytyy seuraavaksi laskostua, ja siihen liitetään solulimakalvostossa ja Golgin laitteessa hiilihydraattiosia (translaation jälkeinen modifikaatio; engl. posttranslational modification).
DNA:n rakenteen historiaa

Ensimmäisen kerran DNA:n eristi sveitsiläinen tutkija Friedrich Miescher vuonna 1869 lohen mädistä ja tulokset julkaistiin kaksi vuotta myöhemmin. Löytämänsä molekyylin merkityksestä hänellä ei vielä ollut aavistustakaan. DNA:n tehtävän perimän siirtäjänä osoittivat kokeellisesti amerikkalaiset Oswald Avery, Colin MacLeod ja Maclyn McCarty vuonna 1944.
DNA:n kemiallisten ominaisuuksien näennäinen yksinkertaisuus johti biologit epäilemään, ettei se voisi olla geneettisen informaation säilytysmolekyyli. DNA:n rakenteen ratkaisu perustui sen kemiallisten ominaisuuksien tuntemiseen. 1950-luvulla Lontoon King's Collegessa vaikuttanut Rosalind Franklin ja Cambridgen yliopistossa vaikuttaneet James D. Watson ja Francis Crick ratkaisivat DNA:n rakenteen. Watson ja Crick julkaisivat kuuluisan artikkelinsa ”Molecular structure of nucleic acids: A Structure for Deoxyribose Nucleic Acid” Nature-lehdessä 1953. DNA:n rakenteen tunteminen mahdollisti kaikki molekyylibiologian edistysaskeleet tästä eteenpäin. Watson ja Crick saivat Nobelin palkinnon 1962 DNA-tutkimuksistaan yhdessä Maurice Wilkinsin kanssa. Rosalind Franklinin varhainen kuolema 1958 esti häntä saamasta Nobelin palkintoa, koska sitä ei jaeta postuumisti.