Avitus (piispa)
Elämä > Viennen piispana

Avituksen elämästä ja urasta ennen Viennen piispaksi nousua ei tiedetä lähes mitään. Hänen tarkkaa synnyinvuottaan ei tunneta, mutta oletettavasti hän syntyi pian 400-luvun puolivälin jälkeen. On todennäköistä, että hän sai jonkinlaisen koulutuksen puhetaidossa. Avituksen sukupolvi saattoi olla viimeinen, jolle täysimittainen roomalainen koulutus oli Galliassa ylipäätään mahdollista, ja piispan tiedetäänkin pitäneen oman ääntämyksensä oikeaoppisuutta korkeassa arvossa.
Ei tiedetä, missä vaiheessa Viennen edellinen piispa ja Avituksen isä Hesychius kuoli tai milloin Avitus astui isänsä virkaan. Avituksen tiedetään varmasti toimittaneen piispan virkaa vuonna 494 tai 496, kun hän osallistui Pavian piispan pyynnöstä lunnasrahojen neuvotteluun sotavankien vapauttamiseksi sen jälkeen, kun burgundilaiset olivat tehneet ryöstöretken pohjoiseen Italiaan.
Piispa Avituksen elämään on täytynyt vaikuttaa Viennen piiritys vuonna 500, kun burgundien kuningas Gundobad saartoi veljensä Godegiselin kaupunkiin. On mahdollista, että piispa hävitti osan kirjoituksistaan kyseisen piirityksen aikana, sillä esipuheessaan runoteokseen De spiritalis historiae gestis hän viittaa “pahamaineiseen häiriöön” (lat. notissima perturbatio), jonka aikana useita hänen teoksiaan katosi. Avituksen kirjeenvaihdosta selviää, että piispa piti tiiviisti yhteyttä kuningas Gundobadiin ja kuninkaan poikaan Sigismundiin, joita hän neuvoi ja joiden puolesta hän laati kirjeitä. Hän yritti myös sinnikkäästi käännyttää Gundobadin katolilaisuuteen, mutta ainakaan julkisesti tämä ei missään vaiheessa hylännyt areiolaisuutta, vaikkakin on mahdollista, että hän omaksui opin salassa, sillä Gundobadin suhtautuminen katolilaisiin oli varsin suopea. Avituksen käännytti kuitenkin kuninkaan pojan Sigismundin, joka hylkäsi kristittyjen teologien harhaoppina pitämän uskon vierailtuaan Roomassa. On todennäköistä, ettei Sigismundin kääntymys ollut yksin Avituksen ansiota, sillä prinssi ei asunut isänsä luona, vaan Genevessä, missä häntä neuvoi uskonasioissa paikallinen piispa Maximus.
Prinssi Sigismundin kääntyminen katoliseen kristinuskoon vaikuttaa olleen areiolaisuuden käännekohta burgundien keskuudessa. Eräs katkelmina säilynyt Avituksen kirje kertoo mitä ilmeisimmin nikealaisten krisittyjen vainoamisen loppuneen, vaikkakin tämä saattaa olla viittaus tapahtumiin jossain kuningaskunnan ulkopuolella. Kun Sigismund nousi valtaistuimelle vuonna 516, valtakunnan areiolainen kirkko on ilmeisesti romahtanut. Avituksen johtama katolinen hiippakunta ryhtyi ratkaisemaan areiolaisen valtatyhjiön ongelmia. Syyskuussa 517 piispa Avitus toimi yhdessä Lyonin piispa Viventioluksen kanssa Epaonissa järjestetyn kirkolliskokouksen puheenjohtajana.
Epaonin kirkolliskokous jäi ilmeisesti Avituksen viimeiseksi merkittäväksi tehtäväksi Viennen piispana. Hänen muistopäiväänsä vietetään 5. helmikuuta, mikä tavallisesti viittaisi tämän olleen hänen kuolinpäivänsä. 1100-luvulta säilyneen käsikirjoituksen mukaan Avitus kuoli Bysantin keisari Anastasius I:n hallituskauden aikana, mikä viittaa siihen, että Avituksen on täytynyt kuolla joko loppuvuodesta 517 tai alkuvuodesta 518 ennen keisarin kuolemaa samana vuonna. Näiden vihjeiden ja helmikuisen muistopäivän perusteella piispa kuoli mitä ilmeisimmin 5. helmikuuta 518. Tiedetään varmasti, ettei Avitus enää ollut mukana jossain vaiheessa vuosien 518 ja 522 välisenä aikana Lyonissa järjestetyssä kirkolliskokouksessa.