stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sieberinsahrami

| Sieberinsahrami |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliopsida
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kurjenmiekkakasvit Iridaceae
Suku::  Sahramit Crocus
Laji::  sieberi
Kaksiosainen nimi
 Crocus sieberi  J.Gay 
Katso myös
   Sieberinsahrami Wikispeciesissä   Sieberinsahrami Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sieberinsahrami (Crocus sieberi) on sahramien sukuun kuuluva laji. Sitä tavataan luonnonvaraisena Balkanin niemimaan eteläosassa ainakin Manner-Kreikassa sekä Kreetalla. Kasvi on 7–8 cm korkea. Yhdestä mukulasta kasvaa kahdesta neljään lehteä ja niiden keskellä on valkoinen juova. Kukat ovat sinivioletit. Sieberinsahrami kukkii maaliskuulta huhtikuulle. Kasvi menestyy aurinkoisella ja kuivalla kasvupaikalla. Talveksi on hyvä jättää puiden lehtiä kasvien päälle talvensuojaksi. Kasvia lisätään sivumukuloista, joita saadaan jakamalla vanhempia yksilöitä kesän lopulla tai syksyllä. Sekä istutussyvyys että istutusväli on 5–10 cm.
Fabergé (yritys)

| Fabergé |
| --- | --- |

Perustettu:  1842
Avainhenkilöt:  Gustav Fabergé, Carl Fabergé
Toimiala:  luksustavarat
Tuotteet:  korut
Omistaja:  Fabergé Limited (2007–)
Kotisivu:  faberge.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fabergé on baltiansaksalaisen kultasepän Gustav Fabergén vuonna 1842 perustama yritys, joka toimi Pietarissa ennen Venäjän vallankumousta. Se tuli maailmanlaajuisesti tunnetuksi Gustavin pojan Carl Fabergén johtokaudella, jolloin se oli Venäjän keisarikunnan keisarillinen hovihankkija. Se valmisti muun muassa pääsiäismunia keisarilliselle perheelle. Ensimmäinen maailmansota tyrehdytti korutuotannon, ja lokakuun vallankumouksen jälkeen yritys lakkautettiin. Fabergén tuotemerkki on sittemmin ollut muun muassa Unileverin omistuksessa, mutta vuonna 2007 se siirtyi takaisin Fabergén suvulle.
Alkuperäinen yritys > Tausta ja perustaminen

Gustav Fabergé, joka tunnettiin vielä silloin sukunimellä Favry, oli hakeutunut jo nuorena miehenä Pietariin oppiakseen kultasepän ammatin. Hänen ensimmäinen oppi-isänsä oli Tallinnasta kotoisin ollut mestari Andreas Ferdinand Spiegel. Fabergé sai työpaikan hovikulta- ja jalokiviseppä Wilhelm Keibelilta, joka varmisti hoville suuria hopea-astiastoja ja virallisia kunniamerkkejä. Kun Fabergé oli saanut mestarinkirjansa, hän pystyi pian sen jälkeen vuokraamaan vuonna 1842 oman liike- ja työhuoneensa Pietarin keskustan Bolshaja Morskaja kadulta '. Hänen yhtiökumppaninsa oli suomalainen kultaseppämestari Hiskias Pöntinen, joka myös koulutti Gustavin kuuluisan Carl-pojan kultasepäksi. Carlin aikana yhtiöstä tuli taideteollisuuden huippua.
Fabergén alkuvuosien tuotannosta on säilynyt vain muutamia esineitä. Niiden perusteella yritys valmisti muodikkaita kultakoruja, kuten leveitä rannekoruja, rinta- ja kaulakoruja, vyönsolkia, medaljonkeja ja uusrokokootyylisiä korvakoruja. Fabergé pärjäsi hyvin markkinoilla, ja se pystyi myös laajentamaan toimintaansa. Hiskias Pöntisen rinnalle otettiin uusia työnkohtajia, kuten virolainen Wilhelm Reimer ja suomalainen August Holmström, joka toimi yrityksen jalokiviseppämestarina 46 vuoden ajan.
Gustav Fabergé muutti 46-vuotiaana vuonna Dresdeniin ja jätti yrityksensä liiketoiinnan Hiskias Pöntisen hoitoon. Gustavin poika Carl Fabergé sai vastuun yrityksestä vuonna 1872. Carlin veli Agathon Fabergé tuli vuonna 1882 mukaan perheyritykseen. Heidän johdollaan Fabergésta tuli kansainvälinen ilmiö.
Alkuperäinen yritys > Suosion huipulla

Fabergé sai vuonna 1885 keisari Aleksanteri III:lta toimeksiannon tehdä keisarinna Maria Fjodorovnalle pääsiäismuna. Karl Fabergé sai samana vuonna arvonimen Aleksanteri III:n hovihankkijana. Aleksanteri tilasi vuonna 1886 vielä toisen pääsiäismunan, ja perheperinteen mukaan seuraavana vuonna ytitykselle luvattiin kaikki tulevat keisarilliset pääisäismunat.
Fabergén toiminta laajeni 1800-luvun lopussa, sillä Moskovan-haaraliike avattiin vuonna 1887. Samana vuonna hopeaesineitä alettiin valmistamaan uudessa tehtaassa. Vuonna 1890 avattiin Odessan haaraliike. Fabergé muutti vuonna 1900 uusiin toimitiloihinsa Pietarissa. Yrityksen toiminta oli laajentunut, ja työhuoneet sijaitsivat ympäri kaupunkia, mikä vaikeutti käytännön asioita. Carl Fabergé osti vuonna 1898 kiinteistön ja aloitti suuren rakennusprojektin. Osoitteessa Bolšaja Morskaja 24 avattu uusi toimitila keräsi kaikki yrityksen keskeiset toiminnot samaan rakennukseen, jonka julkisivua peitti vaaleanharmaa suomalainen graniitti ja jonka pohjakerroksen näyteikkunoita reunustivat Hangon punagranaatista tehdyt pilarit. Pohjakerroksessa oli suuri myymälä. Lisäksi rakennuksessa oli Karl Fabergén työhuone ja muita toimistotiloja, suunnittelijoiden työhuoneet ja ammatti- ja taidekirjallisuuskirjasto. Sisäpihan rakennuksessa oli puolestaan verstaat ja muut mestarien työhuoneet.
Fabergé oli 1900-luvun alussa suosionsa huipulla, ja yritys työllisti noin 500 käsityöläistä ja suunnittelijaa. Yritys laajensi vuonna 1903  Lontooseen ja vuonna 1906 Kiovaan . Carl Fabergé toimi Venäjän hovin lisäksi myös Ruotsin ja Norjan kuninkaallisina hovihankkijana vuodesta 1887. Kiovan haaraliike suljettiin jo vuonna 1910.
Alkuperäinen yritys > Hiipuminen ja yrityksen lopettaminen

Ensimmäinen maailmansota aiheutti luksusesineiden kysynnän hiipumisen, ja samalla arvokkaista metalleista alkoi olla pulaa. Fabergé alkoi tuottaa kupariesineitä, kuten mausteikkoja, lautasia, kannuja ja nuuskarasioita. Fabergén työhuoneissa tehtiin myös esimerkiksi lääkeruiskuja ja armeijan tarvitsemia osia.
Fabergésta tuli vuonna 1916 osakeyhtiö. Sen pääoma oli 3 miljoonaa ruplaa. Lontoon-toimisto suljettiin vuonna 1915  ja sen  osakkeet myytiin pariisilaiselle jalokivisepälle Lacloche Frèresille. Asianajajat kuitenkin neuvoivat sulkemaan Lontoon-haaraliikkeen. Se suljettiin vuonna 1915. Kiovan haaraliike oli suljettu jo vuonna 1911. Vuonna 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen yrityksen ottaa hallintaansa työntekijöiden komitea. Seuraavana vuonna yritys kansallistettiin ja lopulta lokakuussa lopetettiin. Fabergén perheen jäsenet karkasivat seuraavien vuosien aikana Venäjältä muualle Eurooppaan. Carl Fabergén pojat Eugen ja Alexander perustivat Ranskassa Fabergé & Cie -nimisen yrityksen.
Alkuperäinen yritys > Suomalaiset mestarit

Useimmat Fabergén mestarit olivat suomalaisia. Tämä koski myös kaikkein kuuluisimpia mestareita ja keisarillisten pääsiäismunien tekijöitä. Lokakuun 1917 vallankumouksen jälkeen moni heistä pakeni Suomeen jatkamaan kultasepän työtä, myös Ulla Tillander-Godenhielmin isä (Oy Tillander Ab). Karl Fabergé pakeni Sveitsiin.
Esimerkiksi Mosaiikkimunan ja 9,6 miljoonalla eurolla vuonna 2002 myydyn, noin kolmellatuhannella timantilla koristellun Talvimunan sekä tuhansia muita koruja suunnitteli Alma Pihl, ja Talvimuna valmistettiin Albert Holmströmin työpajassa, Aleksanterin palatsin muna Henrik Wigströmin työpajassa, "Kolmas keisarillinen pääsiäismuna" August Holmströmin työhuoneella, suomalaisia kaikki.
Fabergén myöhemmät vaiheet

Venäläistaustainen Sam Rubin otti vuonna 1937 parfyymiyrityksensä käyttöön Fabergé-nimen hänen ystävänsä Armand Hammerin suosituksella. Hammer oli saanut Leninin käskystä ensimmäisen ulkomaalisen toimiluvan Neuvostoliitosta. Kun Fabergén suku kuuli Rubinin yrityksestä, asiasta päätettiin sopia oikeustalon ulkopuolella. Rubin maksoi lopulta 25 000 Yhdysvaltain dollaria nimen käytössä parfyymiensa yhteydessä.
Rubin myi vuonna 1964 Fabergén George Barrien kosmettiikkayritys Rayettelle. Kauppahinta oli 26 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Yritys tunnettiin alkujaan nimellä Rayette-Fabergé, mutta nimi muutettiin vuonna 1971 Fabergéksi. Yritys myytiin uudestaan vuonna 1984, jolloin kaupan hinta oli 180 miljoonaa dollaria. Elizabeth Arden osti kolme vuotta myöhemmin Fabergén 700 miljoonalla dollarilla. Unilever puolestaan osti Fabergén vuonna 1979 peräti 1,55 miljardilla dollarilla. Se rekisteröi tavaramerkin käsittämään myös muita kuin kosmetiikkatuotteita. Se jakoi monia lisenssejä, joten Fabergén nimi levisi moniin erilaisiin tuotteisiin.
Fabergén suvulle Fabergén tavaramerkki palautui vuonna 2007, kun Fabergé Limited osti Unileveriltä oikeudet nimen käytöstä. Yrityksen taustalle muodostettiin perintövaltuusto, jonka tarkoituksena on tukea sen päämäärää tuoda takaisin Fabergéhen liitetty luovuus, suunnittelu ja käsityötaito.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fabergé (yritys) Wikimedia Commonsissa
Fabergén valmistama taide-esine.
Yksi Fabergén pääsiäismunista, Alma Pihlin suunnittelema Ristipistomuna.
Vuonna 1900 avattu Fabergén toimitila Bolshaja Morskaja katu 24:ssa, Pietarissa
Askjen kirkko

| Askjen kirkko Askje kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2009.
Sijainti:  Stavanger, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Stavangerin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1846
Suunnittelija:  Hans Ditlev Franciscus Linstow
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  220
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Askjen kirkko (norj. Askje kirke) on Stavangerin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1846.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Askjen kirkko Wikimedia Commonsissa
Ryssäntorni

Luveeni-nosturi ja Ryssäntorni entistettyinä uudessa sijoituspaikassaan Kallonlahden rannassa.
Ryssäntorni on Porin Mäntyluodon satamassa sijaitseva jugendtyylinen puinen satamaloisto. Ryssäntorni sijaitsi kevääseen 2020 saakka vuonna 1901 valmistuneen pitkän kivilaiturin päässä. Nykyisin se sijaitsee Kallonlahden rannassa.
Tornin piirustukset tehtiin professori Gustav Nyströmin luonnosten perusteella ja torni rakennettiin luultavasti heti kivilaiturin valmistuttua, ehkä vuosina 1902-1903. Ryssäntorni on ollut todennäköisesti lähinnä viestitys- ja vartiotorni josta käsin on pidetty yhteyttä redillä olleisiin ja satamaan saapuviin laivoihin vetämällä tornin huipulla olevaan lipputankoon lippuja tai mustia ja valkoisia merkkipalloja tietyssä järjestyksessä sekä pimeään aikaan näyttämällä lyhdyllä valomerkkejä. Loistomajakkana Ryssäntornia ei ole käytetty vaikka sitä on joissain lähteissä kutsuttu majakaksi. Nykyisin punavalkoinen Ryssäntorni on edelleen Mäntyluodon sataman tunnuksena vaikka se onkin jäänyt uudempien satamalaajennusten puristukseen. Ryssäntornin vieressä sijaitsee "Luveeniksi " kutsuttu Suomen vanhin satamanosturi. Nosturi sai nimensä ensimmäisen Lovén-nimisen hoitajansa mukaan.
Ryssäntornia, joka on suojeltu rakennus, on korjattu 1980-luvulla ja viimeksi vuonna 1996. Vuonna 2014 Suomen Majakkaseuran edustajat ilmaisivat huolensa siitä että Ryssäntorni ja siihen liittyvä osittain jo päästään sortunut kivilaituri vaatisivat pikaista kunnostusta. Ryssäntornin omistaa Porin kaupunki joka on ilmoittanut ettei sillä ole varaa korjauksiin.
Ryssäntorni siirrettiin huhtikuussa 2020 Kallonlahden reunaan Porin sataman laajennuksen tieltä. Ryssäntornin vieressä sijainnut vanha satamanosturi Luveeni vietiin samaan aikaan restauroitavaksi ja se siirrettiin myöhemmin Kallontien varteen lähelle Ryssäntornin uutta sijoituspaikkaa.
Aiheesta muualla

Ryssäntorni ja Luveeni - Jorma Liihon koostama video Porin satamasta
Zero Wing

| Zero Wing |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Toaplan
Julkaisija:  Kolikkopeli JP Namco USA Williams Sega Mega Drive JP Toaplan EU Sega
Tuottaja:  Toshiaki Ōta
Suunnittelija:  Sanae Nitō Yuko Tataka
Taiteilija:  Miho Hayashi Naoki Ogiwara Shintarō Nakaoka
Säveltäjä:  Masahiro Yuge Tatsuya Uemura Toshiaki Tomizawa
Ohjelmoija:  Hiroaki Furukawa
Julkaistu:  KolikkopeliJP 1989NA 1990 Mega DriveJP 1991EU 1992
Lajityyppi:  shoot ’em up
Pelimuoto:  yksinpeli
Alusta:  kolikkopeli, Sega Mega Drive, PC Engine CD-ROM
Jakelumuoto:  pelimoduuli, CD-ROM
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK      : 
Zero Wing on Toaplanin kehittämä shoot 'em up, joka on julkaistu kolikkopelinä vuonna 1989 ja vuonna 1991 Sega Mega Drivelle. Kolikkopelin on julkaissut Japanissa Namco ja Yhdysvalloissa Williams Electronics.
Tarina

Pelin tarinassa Yhdistyneet kansakunnat toimivat CATS-nimisen muukalaisdiktaatorin kanssa, joka on tuhonnut Japanin avaruussiirtokunnat. Yksi alus nimeltä ZIG selviytyy ja tämän tehtävänä on pysäyttää CATS ja näyttää YK:lle tämän virhe.
Pelaaminen

Peli on sivuttain vierittävä räiskintäpeli kuten Toaplanin Hellfire. Pelissä on kolmen tyyppisiä aseita joissa on kolme tasoa. Pelissä on kahdeksan kenttää.
Kolikkopeliversiossa loppuvastustaja pääsee aina pakoon lopussa ja peli kehottaa yrittämään uudelleen, jolloin peli toistuu. Sega Mega Drivelle julkaistussa versiossa loppuvastus ei koskaan pakene ja se on mahdollista voittaa.
Kehitys

Pelin on kehittänyt enimmäkseen sama ryhmä, joka aiemmin työskenteli useissa muissa projekteissa Toaplanilla. Pelin alkuvaiheessa sitä ei suunniteltu kaupallisesti julkaistavaksi vaan uusien työntekijöiden koulutukseen. Peli käytti aiemman Hellfire-pelin pelimoottoria ja Uemuran mukaan kentät ja hahmot ovat kursittu kasaan johtaen pelin maailman sekaisuuteen.
Pelin kehitykseen osallistui kehittäjiä Hellfirestä ja Truxtonista, jotka toimivat uusien työntekijöiden joukossa. Koska peli oli koulutusprojekti ryhmällä oli vapaus huvitella.
Uemura, Yuge ja Tomizawa sävelsivät useita kappaleita yksilöllisillä tavoillaan.
Julkaisut

Kolikkopeliversion lisäksi pelistä tehtiin käännökset Sega Mega Drivelle ja PC Engine CD:lle. Toaplan kehitti molemmat käännökset.
PC Engine CD -versiossa on anime-tyyliset välikohtaukset eikä Mega Drive -version avausta nähdä.
Vastaanotto

Peli sai yleisesti myönteisen vastaanoton.lähde?
Vaikutus

Peli on surullisen kuuluisa huonosta käännöksestä englanniksi pelin johdannossa. Repliikistä All your base are belong to us tuli yksi varhaisista Internet-meemeistä. 16. helmikuuta 2001 robottiääninen musiikkivideo julkaistiin Newgrounds.comissa ja "All Your Base" nousi suosituksi. Internet-yhteisöt käyttivät lausetta vitsinä tätäkin ennen, mutta "Bad-CRC:n" julkaiseman videon myötä meemin suosio räjähti.
Vain Mega Drive -versiossa on tunnettu avausvideo, jossa on CATS. Englanninkielistä versiota ei julkaistu Yhdysvalloissa vaan vain Euroopassa.
Peli oli kelvollinen räiskintäpeli, mutta jäi vähäiselle huomiolle kunnes 1990-luvun lopulla emulaattorit nostivat vanhojen pelien suosiota BBS:n jälkeisessä Internetissä.
Aiheesta muualla

Zero Wing MobyGamesissa (englanniksi)
Zero Wing Arcade History -sivustolla (englanniksi)
Kuva pelin introsta, jossa lause alun perin esiintyy.
Pyhän Johanneksen kirkko

Pyhän Johanneksen kirkko on useiden kirkkojen nimi:
Pyhän Johanneksen kirkko eli Männistön kirkko, vuonna 1992 käyttöön vihitty kirkko Kuopiossa
Pyhän Johanneksen kirkko, vuonna 1907 käyttöön vihitty kirkko Malmössä
Pyhän Johanneksen kirkko, vuonna 1867 käyttöön vihitty kirkko Tallinnassa
Pyhän Johanneksen kirkko, vuonna 1890 käyttöön vihitty kirkko Tukholmassa
Pyhän Johanneksen kirkko, kirkko Lythamissa, Englannissa
Pyhän Johanneksen kirkko, kirkko Skópeloksen saarella Kreikassa
Pyhän Johanneksen kirkko, kirkko Stavangerissa, Norjassa
Pyhän Johanneksen basilika, myöhäisantiikin aikainen kirkko Vähässä-Aasiassa lähellä Efesosta
Ulla Kauppinen

Ulla Kauppinen (os. Mäkinen) (s. 1980) on uransa lopettanut pesäpalloilija, joka pelasi naisten Superpesiksessä 1997–2003 saavuttaen yhden SM-kullan, kaksi hopeaa ja yhden pronssin. Nämä hän saavutti Kirittärien väreissä. Kovalyöntisen mailataiturin kasvattajaseura oli Manse PP.lähde?
Hän oli lyöjäkuningatar vuosina 2000 ja 2003, kärkilyöntitilaston voittaja 2000 ja 2003 sekä tehotilaston (lyödyt+tuodut) voittaja 1999, 2002 ja 2003. Itä-Länsi -ottelussa hän pelasi 6 kertaa.
Robert Knox

Robert Knox
Robert Knox (4. syyskuuta 1791–20. joulukuuta 1862) oli skotlantilainen lääkäri, luonnontieteilijä ja matkustaja. Hänet tunnetaan parhaiten osallisuudestaan West Portin murhien ruumiinryöstötapaukseen Edinburghissa 1827–1828.
Elämäkerta

Knox opiskeli Royal High Schoolissa ja alkoi käydä lääketieteen tunneilla 1810. Hän valmistui 1814 ja liittyi armeijaan apulaiskirurgina. Knox lähti purjehtimaan 1817 ja kävi Hyväntoivonniemellä viipyen matkallaan vuoteen 1820 saakka. Palattuaan Knox matkusti Ranskaan, jossa hän tapasi Georges Cuvierin ja Étienne Geoffroy Saint-Hilaireen, joista hän kertoi myöhemmin teoksessaan Great Artists and Great Anatomists. Knox palasi Edinburghiin 1822, jossa hän toimi anatomina. Knox valittiin Royal Society of Edinburghin jäseneksi 1823 ja pian tämän valinnan jälkeen hän esitti Royal College of Surgeons of Edinburghille suunnitelman anatomiamuseon perustamisesta Edinburghiin. Ehdotus hyväksyttiin ja Knox nimitettiin museon konservaattoriksi. Knox luennoi Edinburghin yliopistossa vuodesta 1825 vuoteen 1841. Vuosina 1826–1840 Knox pyöritti yksityistä anatomiakoulua. Tähän aikaan ruumiinleikkely oli sallittua ainoastaan oikeusistuimen siihen tuomitsemille ja teloittamille henkilöille, joten anatomiaopetukseen tarvittavien ruumiiden saanti oli hankalaa. Ruumiinryöstely, eli köyhien ja kodittomien ruumiiden käyttäminen dissektioon, oli yksi keino täyttää ruumiille olevaa kysyntää. Eräs Knoxille ruumiita toimittanut henkilö oli William Hare, joka ehti kaupata 17 ruumista ennen kuin hänet ja William Burke pidätettiin West Portin murhina tunnetusta rikossarjasta 2. syyskuuta 1828. Tapauksen seurauksena Knox joutui irtisanoutumaan toimestaan perustamansa museon konservaattorina.
Tästä eteenpäin Knox hankki tulonsa lääketieteellisestä journalismista, luennoista ja useista julkaisuista. Hänen keskeiset tekstinsä olivat The Races of Men (1850, uudistettu 1862), Great Artists and Great Anatomists (1852), A Manual of Artistic Anatomy (1852) ja Man - his Structure and Physiology (1857). Hänet nimitettiin Lontoon syöpäsairaalan lääkäriksi 1856, jossa hän työskenteli kuolemaansa 20. joulukuuta 1862 asti. Knox haudattiin Brookwoodin hautausmaalle lähelle Wokingia.
Aiheesta muualla

I. MacLaren: Historical review: Robert Knox  1.11.2000. Royal College of Surgeons of Edinburgh. Arkistoitu 10.3.2007. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Uimahypyt kesäolympialaisissa 1952

Uimahypyt järjestettiin Helsingin olympialaisissa 1952 kymmenettä kertaa olympiatasolla. Uimahypyissä kilpailtiin kahdessa lajissa sekä miehille että naisille.
Yhdysvallat jatkoi ylivoimaansa uimahypyissä. Lontoossa 1948 maa oli vienyt kymmenen kahdestatoista jaossa olleessa mitalista. Helsingissä yhdysvaltalaiset voittivat jälleen kaikki kultamitalit, mutta tällä kertaa kolme mitalia meni muihin maihin.
Kilpailutapahtumat

Miesten kolmen metrin ponnahduslaudalla yhdysvaltalaiset hyppääjät ottivat kolmoisvoiton järjestyksessä David Browning, Miller Anderson ja Bob Clotworthy. Anderson toisti Lontoon sijoituksensa ja Clotworthy nousi mitaleille viimeisillä hypyillä ohi Meksikon Joaquín Capillan. Kerroshypyssä Sammy Lee uusi Lontoon olympiakultansa. Ponnahduslaudalla mitaleilta tippunut Capilla nousi tällä kertaa palkintopallille voittaen hopeaa.
Naisten lajeja hallitsi yhdysvaltalainen Patricia McCormick, joka voitti molemmat lajit. Ranskan Madeleine Moreau voitti hopeaa ponnahduslaudalta ollen naisten ainoa mitalisti Yhdysvaltojen ulkopuolelta. Kerroshypyissä pronssia saanut Juno Irwin oli kisojen aikana kolmatta kuukautta raskaana.
Mitalistit > Miehet

| Laji: | Kultaa: | Kultaa: | Hopeaa: | Hopeaa: | Pronssia: | Pronssia: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 3 metrin ponnahduslauta | David Browning  Yhdysvallat | 205,29 | Miller Anderson  Yhdysvallat | 199,84 | Robert Clotworthy  Yhdysvallat | 184,92 |
| 10 metrin kerroshypyt | Sammy Lee  Yhdysvallat | 156,28 | Joaquín Capilla  Meksiko | 145,21 | Günther Haase  Saksa | 141,31 |
Mitalistit > Naiset

| Laji: | Kultaa: | Kultaa: | Hopeaa: | Hopeaa: | Pronssia: | Pronssia: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 3 metrin ponnahduslauta | Patricia McCormick  Yhdysvallat | 147,30 | Madeleine Moreau  Ranska | 139,34 | Zoe Olsen-Jensen  Yhdysvallat | 127,57 |
| 5 ja 10 metrin kerroshypyt | Patricia McCormick  Yhdysvallat | 79,37 | Paula Myers  Yhdysvallat | 71,63 | Juno Irwin  Yhdysvallat | 70,49 |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Yhdysvallat | 4 | 2 | 3 | 9 |
| 2 |  Ranska | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 2 |  Meksiko | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 4 |  Saksa | 0 | 0 | 1 | 1 |
Eka Metsävuori

Eka Erkki Juhani Metsävuori (11. kesäkuuta 1938 Turku – 1. lokakuuta 2024 Turku) oli suomalainen urheilusukeltaja, faktori, tuotepäällikkö ja tietokirjailija. Hän kirjoitti useita Turun saaristoa käsitteleviä kirjoja.
Graafista alaa opiskellut ja Vaasassa asunut Eka Metsävuori tutustui sukeltamiseen saksalaisen Hans Hassin kirjojen perusteella. Hän pääsi mukaan Delfin ry:n toimintaan Vaasassa ja oli myöhemmin mukana Suomen Urheilusukeltajain Liiton toiminnassa ystävänsä Vesa Erosen kanssa.
Teoksia

Rauhan meri. Suomen urheilusukeltajain liitto, Helsinki 1985, lisäpainos 1990
Sata tapaa kalaa ; koonnut Eka Metsävuori. Suomen urheilusukeltajain liitto, Helsinki 1985
Arpia saaristomeren pinnassa. Turun Sanomat, Turku 1986, 1987
Seili, menneisyydestä nykypäivään. Turun Sanomat, Turku 1986, uud. painos 1987
Suomalaisia aarrelaiwoja ; koonnut Eka Metsävuori. Suomen urheilusukeltajain liitto, Helsinki 1987, lisäpainos 1990
Saaristomerta pinnan päältä ja vähän altakin. Turun Sanomat, Turku 1988, 2. painos 1989
Saaristomeren maukkaimmat kalavaleet : tosiniksejä kalanlaitosta kiinnostuneille ; koonnut Eka Metsävuori. Turun nuorkauppamari, Turku 1990
Saaristomerta ja merisotaa Suomen sodassa vuosina 1808-1809. Turun Sanomat, Turku 1990
Ristiin rastiin Saaristomerta. Turun Sanomat, Turku 1992
Saaristomerta ja sankareita. Turun Sanomat, Turku 1993
Borstö : kertomus saaresta, elinkeinoista, ihmisistä ja menneisyydestä ; kirj. Raoul Johnsson, Eka Metsävuori ; kuvat Alla Kerisalo-Johnsson ym. Borstön museon julkaisu no. 3. Turun Sanomat, Turku 1996
Saaristomerta ja sattumuksia. Turun Sanomat, Turku 1997
Björn Holmgaardinkävijän saaga : tarina viikinkiajalta. Hansaprint, Turku 1999
Kauas veivät purjeet. Turun Sanomat, Turku 2000
Saaristomerta, kirkkoja ja kirkkolaivoja ; kuvat Christer Gorschelnik ym. Turun Sanomat, Turku 2001
Saaristomerta, salaliittoja, kähmintää ja seikkailuja. Turun Sanomat, Turku 2005
Etelänristiltä Pohjantähden alle. Turun Sanomat, Turku 2006
Saaristomerta ja salakuljettajain laulu. Turun Sanomat, Turku 2009
Toimituksia

Satamia, joissa eivät aallot pauhaa. Suomen urheilusukeltajain liitto, Helsinki 1984
UHC Grünenmatt

UHC Grünenmatt on vuonna 1985 perustettu sveitsiläinen salibandyn erikoisseura Lützelflühin kunnan Grünenmattista. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2012-2013 maan korkeimmalla sarjatasolla Swiss Mobiliar Leaguessa. Miesten edustusjoukkueessa pelaa kaudella 2012-2013 neljä suomalaista: Markus Lajunen, Jarmo Eskelinen, Juho Miilunpalo ja Mikael Boelius.
Aiheesta muualla

UHC Grünenmatt - Seuran kotisivu (saksaksi)