stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lavantauti
Taudinkuva

Suoleen päässet lavantautibakteerit lisääntyvät suolen limakalvolla ja tunkeutuvat lopulta suolen seinämän läpi paikallisiin imusolmukkeisiin. Sieltä bakteerit etenevät imusuonistoa pitkin koko elimistön syöjäsolu- eli retikuloendoteliaalijärjestelmään ja lopulta verenkierron mukana moniin sisäelimiin, erityisesti sappirakkoon. Tähän kuluu taudin itämisaika, joka on noin 7–21 päivää. Oireinen tauti alkaa vähitellen ja oireiden alkaessa bakteerit ovat jo levinneet kaikkialle elimistöön. Oireita ovat alussa päänsärky, ruokahaluttomuus, väsymys ja alaselän kipu. Useiden päivien aikana tasaisesti lopulta korkeaksi nouseva kuume on luonteenomainen oire. Ilman asianmukaista hoitoa, kuume pysyttelee noin 40 °C:ssa jopa kahden viikon ajan.
Pienillä lapsilla esiintyy ripulia, yleisemmin potilaalla on kuitenkin ummetusta tai vain hieman löysää ulostetta. Myöhemmin väsymys lisääntyy ja noin 20 %:lle valkoihoisista potilaista vatsan iholle ilmestyy hyvin tyypillistä vaaleanpunaista ihottumaa. Komplikaatioita voi esiintyä lähes missä tahansa elimessä, myös aivoissa. Veren valkosolu- ja verihiutalemäärät putoavat ja melkein kaikilla potilailla veren seerumin transaminaasiarvot nousevat, mikä viestii maksan toimintahäiriöstä. Kolmannella sairausviikolla voi syntyä suolistoverenvuotoa ja suoli voi puhjeta. Jos potilas jää eloon, paraneminen alkaa yleensä neljännellä viikolla.
Vaikka lapsillakin esiintyy hengenvaarallista tautimuotoa, alle kaksivuotiailla tauti on usein varsin lievä. Serologisten tutkimusten perusteella pikkulasten lähes oireettomana sairastama lavantauti on ainakin osassa taudin esiintymisaluetta paljon luultua yleisempi.
Taudinkuva > Suolistokomplikaatiot

Kolmannella viikolla voi esiintyä suolistoverenvuotoja, joiden tuloksena ulosteen väri muuttuu. Ulosteita onkin tarkkailtava. Myös kuumeen lasku voi olla merkkinä verenvuodosta. Suolessa oleva haava voi myös puhjeta, oireena on kipu. Myöhemmin voi kehittyä vatsakalvontulehdus, joka johtaa hoitamattomana kuolemaan.
Diagnoosi

Lavantautibakteeri voidaan osoittaa verinäytteestä viljelemällä. Joskus voidaan käyttää myös ulosteviljelyä. Erityisesti alueilla, joilla lavantautia ei esiinny luonnostaan, oikea diagnoosi voi olla vaikea ja oireet voivat johtaa harhaan. Etenkin kun taudin alkuvaiheessa oireet ovat usein vähäisiä. Kuumeilevalta matkailijalta on syytä ottaa veriviljelynäyte aina, vaikka potilaan tila ei muuten viittaisikaan bakteeri-infektioon. Pelkkiin positiivisiin vasta-aineisiin perustuva diagnoosi ei ole luotettava.
Suomessa kaikki lavantautilöydösten bakteerinäytteet toimitetaan Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen laboratorioon, missä niille tehdään PCR-tyypitys.
Lavantautilöydöksestä on tehtävä tartuntatauti-ilmoitus sekä Terveyden ja hyvinvoinnin laitokselle että potilaan kotikunnan tartuntataudeista vastaavalle lääkärille.
Hoito

Tetrasykliinien avulla taudin kulku saadaan lyhenemään. Suomessa antibioottihoitona on suonensisäisesti 10–14 vuorokauden ajan annettava keftriaksoni. Vuodelepo on tärkeää. Noin puolet maailman lavantautibakteerikannoista on jossain määrin resistenttejä fluorokinoloneille.
Hoitamattomana lavantaudin tapauskuolleisuus voi nousta yli 20 %:iin ja entisaikoina tauti oli varsin pelätty. Kun vuonna 1948 huomattiin kloramfenikolin toimivan lääkkeenä, kuolleisuus saatiin nopeasti pudotettua alle prosenttiin, mutta 2000-luvun aikana antibioottiresistentit bakteerikannat ovat nostaneet kuolleisuuden hiljalleen uudestaan nousuun.
Kahdesta viiteen prosenttia tartunnan saaneista jää pysyvästi lavantaudin kantajiksi. Tällöin bakteeri jää sappirakkoon, josta henkilö erittää niitä ulosteissaan ympäristöönsä. Ennen fluorokinolonihoitoja ainoa tapa lopettaa kantajuus oli sappirakon kirurginen poisto. Nykyisin siprofloksasiinilla ja norfloksasiinilla saadaan tuhottua kantajuus jopa 90 %:lla tapauksista.
Ensimmäinen rokote lavantautia vastaan kehitettiin jo 1896. Melko alkeelliseen rokotteeseen liittyi runsaasti haittoja, mutta sen hyödyt olivat selkeät ja Britannian armeija rokotti sotilaansa rutiininomaisesti lavantautia vastaan jo ennen ensimmäistä maailmansotaa. Nykyisin tautiin on olemassa sekä kapseleina suun kautta otettavia että pistoksena lihakseen annettavia rokotteita. Lavantautirokotetta suositellaan matkailijoille, jotka oleskelevat endeemisellä alueella pitkään tai heikon hygienian olosuhteissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lavantauti Wikimedia Commonsissa
Matkailijan terveysopas – Lavantautirokotus. Kansanterveyslaitos.
Joki, jossa kuolema asuu. Tyyfusbasillit piiloilevat Lieksanjoen mudissa ja nousevat joka vuosi etsimään uhreja. Matkareportterimme käy tutustumassa Lieksan lavantautiepidemiaan ja sen syihin, Seura, 06.10.1937, nro 40, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
World Health Organization (WHO): Typhoid (englanniksi)
Mayo Clinic: Typhoid fever, Diseases & Conditions (englanniksi)
Mayo Clinic: Typhoid fever, Diagnosis & treatment (englanniksi)
Johns Hopkins Medicine: Typhoid Fever (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 	Disease,Typhoid fever (englanniksi)
Piirros, joka kuvaa lavantautibakteerien pääsyä kaivoon.
Merguisaaret

| Merguisaaret |
| --- | --- |
 Merguisaarten kartta
Maantiede
Muut nimet:  Myeik Kyunzu
Merialue:  Intian valtameri
Vesialue:  Andamaanienmeri
Saaria yht.:  yli 800
Suurin saari:  Kadan Kyun
Valtio
Valtio:  Myanmar
Alue:  Tanintharyi
Joki Merguisaarten Lanbilla.
Merguisaaret ovat Myanmarille kuuluva saaristo Andamaanienmeressä Myanmarin eteläisimmän kärjen länsirannikolla.
Brittiläiset maantieteilijät kartoittivat saariryhmää siirtomaa-ajalla a heidän mukaansa saaristoon kuuluu yhteensä 804 saarta. Saariryhmä alkaa suurpiirteisesti Myeikistä Tanintharyin alueelta pohjoisessa ja jatkuu etelään aina Myanmarin ja Thaimaan vastaiselle rajalle. Saariryhmän suurin saari on Kadan Kyun Myeikiä vastapäätä.
Saariryhmä on mokenien etnisen ryhmän kotiseutua, jotka tunnetaan myös merimustalaisina. Alueelle on kehittynyt jonkin verran ekoturismia, mutta kaiken kaikkiaan saariryhmä on varsin eristäytynyt muusta maailmasta. Osalla saarista on kalkkikiviluolia, joissa pesii jaavansalangaaneja. Lintujen pesiä kerätään perinteiseen kiinalaiseen keittiöön kuuluvan pääskysenpesäkeiton valmistamista varten. Ympäröiviltä vesiltä löytyy myös helmisimpukoita. Ylikalastus on muodostunut ongelmaksi saariston lähialueilla.
Aiheesta muualla

http://www.mergui.org/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Merbromiini

| Merbromiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  129-16-8
PubChem CID:  441373
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)C2=C3C=C(C(=O)C=C3OC4=C(C(=C(C=C24)Br)[O-])[Hg])Br)C(=O)[O-].O.[Na+].[Na+]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H8Br2O6HgNa2
Moolimassa:  750,643 g/mol
Liukoisuus veteen:  2,561 g/l (25 °C)
Merbromiini eli merkurokromi (C20H8Br2O6HgNa2) on elohopean organometalliyhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä antiseptisena aineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa merbromiini on vihreätä kiteistä ainetta, joka liukenee hyvin veteen muodostaen karmiininpunaisen liuoksen. Hyvin laimeilla liuoksilla on vihreänkeltainen fluoresenssi. Orgaanisiin liuottimiin merbromiini ei juurikaan liukene.
Merbromiinilla on bakteereja tappavia ominaisuuksia. Merbromiinin vaikutuksen arvellaan johtuvan siitä, että siitä muodostuu etyylielohopeaa, joka sitoutuu bakteerien proteiinien tioliryhmiin, mikä johtaa toimimattomiin proteiineihin ja bakteerisolujen kuolemaan.
Valmistus ja käyttö

Merbromiinia voidaan valmistaa 2,7-dibromifluoreskeiinin ja elohopea-asetaatin välisellä reaktiolla etikkahappoliuoksessa. Muodostuva tuote saostuu ja liuotetaan natriumhydroksidin vesiliuokseen.
Merbromiinia voidaan käyttää antiseptisenä aineena pienten haavojen ja palovammojen hoidossa. Palovammojen hoidossa se on usein käytettyä hopeasulfadiatsiinia tehokkaampi. Yhdisteen käyttö antiseptisenä aineena on ollut kiellettyä Yhdysvalloissa vuodesta 1998 lähtein, koska aineen on pelätty aiheuttavan elohopeamyrkytyksiä. Se on kuitenkin halpaa valmistaa, minkä vuoksi sitä käytetään edelleen runsaasti varsinkin kehittyvissä maissa. Merbromiinia on tutkittu myös käytettäväksi väriaineena aurinkokennoissa.
Ihon desinfiointiin käytettävää merbromiiniliuosta
Merdjayoun taistelu

Merdjayoun taistelu käytiin toisessa maailmansodassa 19.–24. kesäkuuta 1941 osana operaatio Exporteria liittoutuneiden ja Vichyn Ranskan Libanonissa olleiden joukkojen välillä. Taistelussa Libanoniin edenneet australialaisjoukot puolustautuivat vastahyökkäyksen aloittaneita ranskalaisjoukkoja vastaan Merdjayounissa ja sen ympäristössä. Australialaiset olivat ryhmittyneet puolustukseen Brittiläiseen Palestiinaan johtavaan solaan.
Taustaa

Intian 5. jalkaväkiprikaatin joukot olivat joutuneet saarroksiin Mezzeen lähellä Damaskosta ja saarrettujen avuksi lähetettiin Australian 6. divisioonan 3. pataljoona (engl. 2/3rd Battalion). Australialaisjoukot eivät kuitenkaan kerenneet paikalle ennen piiritettyjen puolustuksen romahtamista ammusten loputtua.
Taistelu

Prikaatikenraali Berryman jakoi Merdjayounin alueen kolmeen sektoriin. Oikealle sivustalle Hermonin alueelle everstiluutnantti Corbyn 33. pataljoona, keskustaan  majuri Onslowin 6. ratsuväkirykmentti ja vasemmalle kohti Merdjayounia everstiluutnantti Wellingtonin alaisuuteen 2. pioneeripataljoona sekä komppania 5. pataljoonasta. Kullekin alueelle ryhmitettiin lisäksi panssarintorjuntatykkejä. 25. pataljoona hyökkäsi vasemmalta koukaten Litanin alueelle tavoitteenaan hautausmaa taloryhmä linnoituksen pohjoispuolella.
Tykistö aloitti tulen Merdjayounin linnoitukseen. Oikea sivusta eteni kaupunkiin työntäen ranskalaisia edellään. Ranskalaisten ryhmittyessä taloihin, jolloin niistä käytiin yksittäisiä taisteluita. Hautausmaan hallinnasta käytiin kova, mutta lyhyt taistelu. Oikealla etenevä komppania eteni ranskalaisten tykistötulen viivästyttämänä taloryhmälle vangiten kolmetoista ranskalaista. Taloryhmän hallinnasta käytiin kuitenkin taisteluita. Alueella havaittiin panssarivaunuja ja panssariautoja. Hyökänneet australialaisjoukot ilman panssarintorjunta-aseistusta joutuivat lopulta antautumaan ylivoiman edessä. Neljä vaunuista lähti kohti hautausmaata, mutta ne saatiin torjuttua.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Battle of Merdjayoun
Käännös suomeksi
Mercia

Mercia (muinaisenglannin Merce, ’rajakansa’) oli yksi Englannin kuningaskuntaa edeltäneistä anglosaksien kuningaskunnista.
Anglit perustivat Mercian 500-luvun alkupuolella. Sen varhaisin tunnettu kuningas on Creoda, joka nousi valtaan noin vuonna 586. Häntä seurasi Pybba noin vuonna 593. Penda tuli kuninkaaksi vuonna 632, ja hän aloitti Mercian nousun. Pendasta tuli 640-luvulla anglosaksien vahvin hallitsija, ja hän alisti suurimman osan saaren keski- ja eteläosien kuninkaista ylivaltaansa. Hänen kuoltuaan 655 Northumbriasta tuli jälleen saaren hallitseva kuningaskunta. Mercia palasi valtaan 658, kun kuningas Wulfhere löi Northumbrian, ja Itä-Anglia, Kent, Wessex, Sussex ja Essex joutuivat Mercian ylivallan alle.
Seuraavat kuninkaat säilyttivät Mercian aseman. Kuningas Ethelbaldin murhaa vuonna 757 seurasi lyhyt sisällissota, jonka jälkeen valtaistuimelle nousi Offa, Mercian merkittävimmäksi noussut hallitsija. Kuningas Coenwulf yhdisti Itä-Anglian kokonaan Merciaan vuoden 796 jälkeen. Sillä välin Wessex vahvistui ja hyökkäsi Northumbrian kanssa Merciaan vuonna 821. Mercian valta-asema romahti, ja kuningas Beornwulf kuoli Itä-Anglian kapinassa. Vuonna 829 Wessex valloitti koko Mercian. Wessexin Egbertin valtakausi Merciassa kesti kuitenkin vain vuoden, minkä jälkeen Mercialla oli jälleen sarja riippumattomia hallitsijoita. Viikingit ajoivat vuonna 874 kuningas Burgredin maanpakoon Roomaan. Vasallikuninkaan Ceolwulf II:n karkottivat wessexiläiset noin vuonna 880.
Æthelred II, jota kutsuttiin nimellä "Mercian herra" (Lord of Mercia) hallitsi vuosina 883–911. Hänen puolisonsa oli Wessexin Alfred Suuren tytär Ethelfleda. Aethelredin kuoleman jälkeen Ethelfleda hallitsi yksin kuolemaansa asti 918, jolloin kuninkaaksi nousi hänen veljensä, Wessexin Edvard Vanhempi.
Mercian kuninkaat

585–593 	Creoda
593–606	Pybba
626–655	Penda
655–656	Peada
656–657   Oswiu
657–675	Wulfhere
675–704	Aethelred
704–709	Cenred
709–716	Ceolred
716–757	Ethelbald
757		Beornred
757–796	Offa
787–796	Ecgfrith
796–821	Coenwulf
821–823	Ceolwulf I
823–825	Beornwulf
826–827	Ludeca
827–829	Wiglaf
829–830	Egbert
830–840	Wiglaf
840?		Wigstan
840–852	Beorthwulf
852–874	Burgred
873–879	Ceolwulf II
879–911	Æthelred II
911–918	Ethelfleda
918–919	Aelfwynn
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mercia Wikimedia Commonsissa
Mendesios

| Mendesios> Μενδησιὸς𓈰 |
| --- | --- |
 Nomoksen sijainti.
Sijainti
 Mendesios
Koordinaatit:  31°15′0″N, 31°45′0″E
Valtio:  Egypti
Historia
Tyyppi:  nomos
Ajanjakso:  muinainen Egypti kreikkalainen ja roomalainen Egypti
Valtakunta:  muinaisen Egyptin dynastiat Ptolemaiosten valtakunta Rooman valtakunta
Alue:  Ala-Egypti
Numero:  16. (L16)
Pääkaupunki:  Mendes ja Thmuis
Aiheesta muualla
  Mendesios Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mendesios (m.kreik. Μενδησιὸς νομός, Mendēsios nomos), egyptiläisittäin Hat-mehit (egypt. 𓈰, Ḥꜣt-mḥjt/Ḥꜣt-mḥyt), oli muinaisen Egyptin nomos eli maakunta tai hallintopiiri. Se sijaitsi Ala-Egyptissä ja oli numeroltaan kyseisen alueen 16. nomos.
Nomoksen alkuperäisen egyptinkielisen nimen suomennos on ”Kala”. Nimestä esiintyy tutkimuksessa lukuisia erilaisia lukutapoja ja translitteraatioita, jo mainitun lisäksi myös muun muassa Kha. Kreikankielisinä niminä esiintyy joskus myös Thmuites (Θμουίτης νομός, Thmūites nomos tai Thmouites nomos). Tutkimuksessa nomokseen viitataan usein tunnuksella L16.
Maantiede

Mendesioksen nomos oli yksi Ala-Egyptin kahdestakymmenestä nomoksesta, ja se oli numeronsa mukaisesti alueen 16. nomos. Nomos sijaitsi Niilin suiston koillisosassa Välimeren rannikolla Niilin Mendesiakos- ja Tanitikos-suuhaarojen välissä. Sen länsipuolella sijaitsi Hermopoliteen (L15) nomos ja itäpuolella Taniteen (L19) nomos.
Nomoksen pääkaupunkina (mētropolis) esiintyy yleensä Mendes eli egyptiläisittäin Djedet ja Per-Banebdjedet. Pääkaupungiksi mainitaan kuitenkin jossakin vaiheessa historiaa myös Thmuis (Ta-maut).
Historia

Mendesioksen nomos oli olemassa egyptiläisellä nimellään Egyptin faaraodynastioiden kaudella. Kreikkalaisen nimensä se sai hellenistisellä kaudella eli Ptolemaiosten aikana, jolloin se nimettiin tuolloisen pääkaupunkinsa mukaan. Nimi oli käytössä Egyptin kreikkalais-roomalaisena aikana. Nomoksissa tapahtui tuolloin kuitenkin paljon muutoksia, ja siksi nomoksella esiintyy useita nimiä, tai siitä erotettiin uusia nomoksia, joihin nimet viittaavat. Tutkimuksessa nomoksesta käytetään usein tunnusta L16, jolla siihen voidaan viitata nimenmuutoksista riippumatta.
Nomos tunnetaan Ptolemaios II Filadelfoksen aikaisesta tuloverotusta käsittelevästä papyruksesta (Papyrus Revenue Laws, Rev. pap.). Muista antiikin ajan lähteistä nomoksen mainitsevat Strabon ja Plinius vanhempi nimellä Mendesios ja Klaudios Ptolemaios nimellä Thmuites. Se tunnetaan myös nomoksen lyömistä roomalaisaikaisista rahoista.
Nomoksen jumala oli Banebdjedet (Ba-neb-Tattu/Tettetet) Mendeessä. Faarao Senusret I:n niin kutsutussa Valkoisessa kappelissa nomoksen jumalan nimen kohdalla lukee vain ”Djedetin” (eli nimen Djedet genetiivi).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mendesios Wikimedia Commonsissa
Muinaisen Egyptin nomokset
| --- | --- |
Ala-Egypti:  1. Memfites · 2. Letopolites · 3. Libya · 4. Prosopites · 5. Saites · 6. Ksoites · 7. Metelites · 8. Heroopolites · 9. Busirites · 10. Athribites · 11. Leontopolites · 12. Sebennytes · 13. Heliopolites · 14. Sethroites · 15. Hermopolites · 16. Mendesios · 17. Diospolites Kato · 18. Bubastites · 19. Tanites · 20. Arabia
Ylä-Egypti:  1. Ombites · 2. Apollonopolites · 3. Latopolites · 4. Pathyrites · 5. Koptites · 6. Tentyrites · 7. Diospolites Mikros · 8. Thinites · 9. Panopolites · 10. Antaiopolites · 11. Hypselites · 12. Hierakonpolites · 13. Lykopolites · 14. Kussites · 15. Hermopolites · 16. Antinoites · 17. Kynopolites · 18. Ankyropolites · 19. Oksyrhynkhites · 20. Herakleopolites · 21. Arsinoites · 22. Afroditopolites
Piirros Mendesioksen nomoksen lyömästä roomalaisaikaisesta rahasta.
Melusaaste

Kertakäyttöiset korvatulpat, joiden avulla voi suojautua haitalliselta melulta.
Melusaaste on liian kovaa melua. Melu on ääntä, joka on terveydelle haitallista tai joka merkityksellisesti vähentää ympäristön viihtyisyyttä tai merkityksellisesti haittaa työntekoa. Melun voimakkuus ilmoitetaan desibeleinä. Liika altistuminen melusaasteelle saattaa aiheuttaa tinnitusta.
Lainsäädäntöä

Melulähteille on työkäytössä määritelty melurajat, joita työkone ei saisi ylittää. Työlainsäädännössä on määritelty aikarajoja työntekijän melusaasteelle altistumiselle.
Euroopan unionin ympäristömeludirektiivin (2002/49/EY) tarkoituksena on vähentää ja ehkäistä ympäristömelun aiheuttamia haittoja. Direktiivi edellytti muun muassa meluselvityksen ja meluntorjunnan toimintasuunnitelman laatimista. Suomessa direktiivi toteutuu osana ympäristönsuojelulakia (27.6.2014/527, esim. 151§–153§).
Melusaasteen lähteitä

Melusaastetta syntyy esimerkiksi liikenteestä ja työkoneista sekä äänekkäistä tapahtumista kuten ulkoilmakonserteista. Melusaastetta voi syntyä myös teollisuuslaitoksista (kuten tuulivoimaloista, kivimurskaamoista), työkoneista (kuten satamien ja muiden toimipisteiden lastinkäsittelylaitteet), yksittäisistä koneista ja laitteista (kuten lehtipuhaltimista, raivaus- ja moottorisahoista, ilmastointilaitteista), vesipumpuista) ja muista melulähteistä. Työkoneiden melu synnyttää haittaa myös laitteen käyttäjälle, jos melun lähde on lähellä koneenkäyttäjän kuulojärjestelmää.
Meluhaittojen vähentäminen

Melusaasteen haittavaikutuksia vähennetään melusaastetta aiheuttavien lähteiden äänen vaimennusta. Esimerkkinä ulkoisesta suojauksesta ovat liikenteen meluhaittojen ehkäisyyn meluaidat ja -vallit. Haittavaikutuksia vähennetään myös ihmisten kuuloa suojaavilla kuulonsuojaimilla. Kuulosuojaimia on olemassa korvien päälle sijoitettavia kuppimaisia suojuksia ja korvakäytävään sijoitettavia korvatulppia.
Laindäädännöstä ja toimintasuunnitelmista huolimatta esimerkiksi ympäristömelulle altistuminen ei ole alkuvuonna 2014 julkaistun selvityksen mukaan Suomessa vähentynyt.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Finlex: Valtioneuvoston päätös melutason ohjearvoista
Rantanen, Kalevi: Melu vie hengen ja hermot Tiede-lehti. 3/2010.
Terveyden ja hyvinvoinnin laitos (THL): Melu
Omatekoinen ajoneuvolla meluamisen kieltävä kyltti.
Peltorin Optime III-kuulosuojain
Meren ja lemmen aallot

| Meren ja lemmen aallot |
| --- | --- |
 Irja (Ellen Sylvin) ja Yrjö (Aku Käyhkö).
Ohjaaja:  Uuno Hirvonen
Käsikirjoittaja:  Uuno Hirvonen   Lauri Aho
Tuottaja:  Abel Adams
Kuvaaja:  Heikki Aho   Björn Soldan
Leikkaaja:  Heikki Aho   Björn Soldan
Pääosat:  Annie Mörk   Aku Käyhkö
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Adamsin Filmitoimisto
Ensi-ilta:  8. marraskuuta 1926
Kesto:  22 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  ei tiedossa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Meren ja lemmen aallot on vuonna 1926 valmistunut suomalainen mykkäelokuva, jonka on ohjannut Uuno Hirvonen. Elokuvan ensi-ilta oli 8. marraskuuta 1926 Arkadia- ja Bio-Bio-teattereissa Helsingissä.
Elokuvan valmistanut Adamsin Filmitoimisto oli amerikankävijä Abel Adamsin (ent. Saastamoinen) jo 1912/1913 perustama yhtiö, mutta toimittaja Uuno Hirvosen modernia otetta amerikkalaistyyliin tavoitellut Meren ja lemmen aallot oli yhtiön ensimmäinen näytelmäelokuva. Vajaan puolen tunnin mittainen komedia toimi harjoituksena myös elokuva-alalle vasta tulleille Heikki Aholle ja Björn Soldanille, jotka kuvasivat ja leikkasivat filmin. Jatkossa he toimivat enimmäkseen oman Aho & Soldan -yhtiön nimiin. Hirvonen ei muita elokuvia ohjannut, mutta kirjailijanimimerkillään Simo Penttilä hän käsikirjoitti kuusi muuta elokuvaa, tunnetuimpina Kuollut mies -elokuvien sarjan.
Heikki Aho keksi lainata elokuvan nimen itävaltalaisen kirjailija Franz Grillparzerin näytelmästä Des Meeres und der Liebe Wellen. Aho oli juuri tehnyt kirjailijasta kirjallisuushistoriallisen tutkielman Helsingin yliopistolla.
Meren ja lemmen aallot ei ole säilynyt, sillä sen kuva-aineisto tuhoutui Adams-Filmin varastopalossa 1959. Siksi sen juoni on tavoitettavissa vain arkistoihin talletetusta käsiohjelmasta: "Kauniissa maalaiskartanossa vietti Irja ystävättärineen kesän suloisia päiviä. Kaupungissa häntä kaihosi insinööri Yrjö, joka vaikeuksista huolimatta vihdoin pääsi hänen luokseen. Kaupungissa oli kommelluksia, mutta maaseudullakin sattui tällä välin yhtä ja toista. Sinänsä niin rauhaisa olo oli omiaan sotkeutumaan ja sotkeutuikin - kunnes kaikki sovittava lempi jälleen kuutamoisena iltana sai rauhan maahan ja ihmisille hyvän tahdon."
Näyttelijät

Annie Mörk – Eläintieteen lehtori
Aku Käyhkö – Yrjö, insinööri
Ellen Sylvin – Irja
Elo Kuosmanen – Aku
Muut tekijät

Abel Adams – tuottaja
Uuno Hirvonen – käsikirjoitus
Lauri Aho – apulaisohjaaja, käsikirjoitus
Heikki Aho – kuvaus, leikkaus
Björn Soldan – kuvaus, leikkaus
Merefa

| Merefa (Мeрeфa) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Merefa
 Koordinaatit: 49.8081°N, 36.0550°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Harkovan alue
Piiri:  Harkovan piiri
Perustettu:  1595
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  18,32 km²
Väkiluku (2021):  21 421
 
 https://merefaotg.gov.ua/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Merefa (ukr. Мeрeфa) on kaupunki Itä-Ukrainassa, Harkovan alueen Harkovan piirissä. Kaupunki sijaitsee pienen Merefajoen varrella, maanteitse 25 kilometriä (rautateitse 22 km) aluekeskus Harkovasta lounaaseen.
Kaupungin väkiluvuksi arvioitiin 21 421 (2021), vuoden 2001 väestönlaskennassa asukkaita oli ollut 25 018.
Rautatien risteyspaikkakunta, rautatieasema. Eurooppatien E 105 osuus Harkovasta etelälounaaseen kulkee kaupungin halki.
Historia

Perustettu 1595, mainitaan vuonna 1627. Oli kasakkaosasto Harkovan rykmentin asemapaikkakunta. Kasakkapäällikkö, atamaani Ivan Sirkon (1618—1680) todennäköinen syntymäpaikka. 1700-luvun alkuvaiheessa Krimin tataarit tuhosivat asutuksen useasti. Merefa sai vuonna 1928 kaupunkityyppisen taajaman aseman, vuonna 1938 tuli nimitys kaupungiksi.
(kaupunkiartikkelin historia- ja kuvausosuus ovat keskeneräisiä. Artikkeli aloitettu 7.4.2022.)
Osana hyökkäyssotaansa Venäjä ampui 17. maaliskuuta 2022 tykistöllä Merefan kaupunkiin tuhoten muun muassa koulun ja kulttuuritalon. Tykistötulitus tappoi 21 ihmistä ja haavoitti 25:tä.
Merefan rautatieasemaa.
Koulu numero 6 Merefassa.
Koulu numero 6 Venäjän 17. maaliskuuta 2022 tekemän raketti-iskun jälkeen.
Kirkko Merefassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merefa Wikimedia Commonsissa
Pasport hromady  2017. Merefjanska hromada, merefaotg.gov.ua. Viitattu 7.4.2022. (ukrainaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 2 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Merilämpövoimala

Havaijille rakennettu merilämpöön pohjautuva koevoimala.
Merilämpövoimala perustuu (engl. Ocean thermal energy conversion, OTEC) meriveden lämpötilaeroihin eri syvyyksissä. Toimintaperiaatteen keksi jo vuonna 1881 ranskalainen fyysikko Jacques d'Arsonval. Lockheed Martin on rakentanut pienen laitoksen Havaijille.
Toimintaperiaate

Auringon lämpö aiheuttaa lämpötilaeron meren ylä- ja alakerroksen välillä. Merilämpövoimala muuntaa lämpötilaeron energiaksi termodynaamisen kierron avulla. Lämmintä pintavettä käytetään kiehuttamaan nestettä, jonka kiehumispiste on matala. Syntynyt kaasu ohjataan lämpövoimakoneeseen ja koneesta ulos tuleva kaasu tiivistetään syvemmän kylmän meriveden avulla.