Potsdamin konferenssi
Vaikutukset

Konferenssin jälkeen Josif Stalin päätti vakiinnuttaa kommunistien vallan Itä-Euroopassa, joka oli puna-armeijan miehityksen alaisuudessa. Puna-armeija oli täyttänyt Itä-Euroopassa sen voimatyhjiön, jonka Saksan armeijan vetäytyminen oli aiheuttanut. Jaltan sopimuksen mukaan demokratia oli palautettava niihin Itä-Euroopan maihin, jotka suhtautuivat myötämielisesti Neuvostoliittoon. Pian kuitenkin havaittiin, että neuvostojohtajat ymmärsivät demokratialla aivan jotain muuta kuin läntiset kollegansa.
Tauno Kuosan mukaan länsivallat olisivat halutessaan voineet estää itäisen Euroopan joutumisen kommunistisen Neuvostoliiton määräysvaltaan, jos ne olisivat ajoissa ymmärtäneet Stalinin tarkoitukset ja toimineet sen mukaan. Stalin oli jo Teheranin konferenssissa marraskuussa 1943 tehnyt Franklin Rooseveltille ja Winston Churchillille selviksi todelliset tavoitteensa. Tuolloin Stalin oli vastustanut jyrkästi Normandian maihinnousun tukemiseksi Pohjois-Italiasta tai Turkin salmista Balkanin niemimaalle suuntautuvia operaatioita, joita Churchill oli esittänyt, sillä hän halusi pitää läntiset liittoutuneet mahdollisimman kaukana Balkanilta. Jaltan konferenssissa puolestaan Stalin oli korostanut Neuvostoliiton turvallisuuden riippuvan hyvin suuressa määrin Puolasta, minkä seurauksena läntiset liittoutuneet taipuivat jättämään Puolan Neuvostoliiton armoille.
Länsivallat olivat valmiita ymmärtämään Neuvostoliiton vaatimia turvallisuustakuita lännessä, mutta samalla ne alkoivat suhtautua entistä kriittisemmin Neuvostoliittoon, jonka toimintaa alettiin pitää imperialistisena laajentumispolitiikkana. Venäläisten tulkinnan mukaan Stalinin tarkoituksena ei alun perin ollut bolševisoida Itä-Eurooppaa, mutta "läntiset hegemoniapyrkimykset, erityisesti Yhdysvaltain" pakottivat siihen.
Itä-Preussissa sekä muilla Puolalle, Tšekkoslovakialle ja Unkarille annetuilla alueilla asunut saksalaisväestö – noin 12,5 miljoonaa ihmistä – karkotettiin erittäin väkivaltaisesti. Myös Jugoslavia karkotti saksalaisväestön alueeltaan. Lisäksi juutalaisiin kohdistuneen joukkotuhonnan paljastuminen voimisti tuntuvasti jo ennestään saksalaisvastaista mielialaa Yhdysvalloissa, mikä näkyi tavassa, jolla yhdysvaltalaiset kohtelivat saksalaisia sotavankeja ja Saksassa miehittämiensä alueiden väestöä.
1945–1946 järjestetyt vaalit olivat suhteellisen vapaita Neuvostoliiton miehittämillä alueilla, mutta jo vuoteen 1947 mennessä oli Unkarissa, Puolassa, Bulgariassa ja Romaniassa neuvostomieliset hallitukset, Tšekkoslovakiassa vuonna 1948, jonka jälkeen Yhdysvallat aloitti jyrkkälinjaisen patoamispoitiikaan suhteessa Neuvostoliittoon. Tätä ennen oli Puolassa syrjäytetty kansallismielinen kommunistijohtaja Wladyslaw Gomulka Neuvostoliiton ehdottoman vallan varmistamiseksi ja yritys liittää saarrolla Länsi-Berliinin miehitysvyöhyke Neuvostoliiton hallintaan. Jugoslavia säilytti jonkinlaisen itsenäisyyden Neuvostoliiton aiheuttaman paineen alla Keski-Euroopassa. Ainoana itäisen Euroopan maana Kreikasta ei tullut kansandemokraattista valtiota. Päin vastoin Stalin ei missään vaiheessa merkittävästi tukenut Kreikan kommunistikapinallisia, vaan jätti nämä lopulta käytännössä oman onnensa nojaan. Vuosina 1946–1949 käyty Kreikan sisällissota päättyikin kommunistien tappioon.