stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Benizuri-e

Suzuki Harunobun benizuri-e, ’Shimizun temppeli’, 1765, 31,1 x 14,0 cm. Metropolitan Museum of Art, New York.
Benizuri-e (jap. 紅摺絵) olivat varhaisia värillisiä puupiirrospainokuvia Japanin Edo-kaudella. Ukiyo-e-tyylisuunnan kuvat painettiin aluksi vain vaaleanpunaisella (beni) ja vaaleanvihreällä pigmentillä.
Benizuri-e-tekniikka tuli Japaniin alun perin Kiinasta. Ensimmäisiä värillisiä painokuvia painettiin Japanissa jo 1600-luvulla, mutta tekniikka yleistyi vuosina 1741–1744. Aiemmat ukiyo-e-painokuvat olivat olleet joko yksivärisiä, useimmiten pelkällä musteella painettuja (sumizuri-e) tai käsin väritettyjä (urushi-e). Benizuri-etä edelsivät vaaleanpunaisella värillä käsin maalatut painokuvat (beni-e).
Molempia benizuri-e-kuvien painamisessa tarvittavia värejä varten kaiverrettiin oma puulaatta. Vaalean- tai ruusunpunainen väri saatiin värisaflorin (Carthanus tinctorius) kukasta. Vihreä väri (rokushō) saatiin käsittelemällä kuparia kuumalla etikalla. Vuonna 1758 lisättiin kolmas laatta ja keltainen väri. Samalla pystyttiin luomaan myös välivärejä painamalla värejä päällekkäin. Benizuri-e-tekniikka johtikin pian moniväritekniikan (nishiki-e) kehittämiseen vuonna 1765.
Benizuri-e-tekniikkaa käyttivät esimerkiksi Okumura Masanobu (1686–1764), Torii Kiyonobu (1664–1729), Kitao Shigemasu (1739–1820) ja Suzuki Harunobu (1725–1770).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Benizuri-e Wikimedia Commonsissa
Sumizuri-e

Esimerkki sumizuri-estä, Okumura Masanobun ’Parodia Murasaki Shikibusta kirjoituspöydällään’, noin 1710, 26.4 x 35.9 cm. Metropolitan Museum of Art, New York.
Sumizuri-e (jap. 墨摺絵, kirjaimellisesti ’musteella painetut kuvat’) on japanilainen yksivärinen puupiirrospainotekniikka, jossa kuva painettiin yleensä pelkällä musteella (sumi).
Painotekniikka yleistyi 1600-luvun Japanissa. Suurin osa ajan painetuista materiaalista oli esimerkiksi runokirjoja, varhaisia romaaneja, matkaoppaita tai käyttöohjeita, joiden kuvitus oli lähes aina yksiväristä. Myös varhaiset irralliset painokuvat painettiin mustavalkoisina ääriviivapiirroksina. Sumizuri-e kuvissa käytetty muste oli joko mäntyjen epätäydellisen palamisen sivutuote (shouenboku) tai kasviöljyä, johon oli sekoitettu liimaa (yuenboku). Myöhemmin yksivärisinä painettuja kuvia ja kirjoja maalattiin tai värjättiin käsin (urushi-e). Väritekniikat yleistyivät  painamisessa 1700-luvun puolivälissä, ensin yleensä kahdella värillä painettu benizuri-e 1740-luvulla ja lopulta moniväripainotekniikka nishiki-e 1760-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sumizuri-e Wikimedia Commonsissa
Kakemono-e

Seinälle ripustettu kakemono-e Utagawa Kuniyoshin painokuvassa sarjasta Shichi fukujin, 1847–1848. British Museum, Lontoo.
Kakemono-e (jap. 掛物絵, kirjaimellisesti ’riippuva kuva’) on seinälle kiinnitettävä avattava kuvakäärö. Kakemono-e-kääröjä käytettiin erityisesti puupiirrospainokuvien ripustuksessa japanilaisessa ukiyo-e-tyylisuunnassa Edo-kaudella. Muiden japanilaisen kuvataiteen tyylisuuntien tai kalligrafian seinälle ripustettavia kuvakääröjä kutsutaan nimillä kakemono (jap. 掛物) tai kakejiju (jap. 掛軸).
Tekniikka tuotiin Japaniin alun perin Kiinasta. Kakemono-e-kuvassa liimattiin yhteen kaksi ōban-koon vedosta, jotka kiinnitettiin vahvemmalle taustapaperille. Taustapaperi jäi kehystämään vedoksia kaikilla sivuilla. Vahvistetun arkin toiseen tai molempiin päihin kiinnitettiin rulla, jiku, jonka ympärille vahvistetut arkit kierrettiin. Tyypillinen kakemono-e-käärö oli noin 76 cm korkea ja 23 cm leveä. Kakemono-e-käärö ripustettiin avattuna seinälle vapaasti roikkuvaksi sisustuselementiksi. Kakemono-e-kääröt olivat suosittuja erityisesti 1800-luvun alkupuoliskon kaupunkikodeissa. Kääröjen kuvat olivat yleensä bijinga-genren kauniiden naisten kuvia tai yakusha-e-genren näyttelijäkuvia. Esimerkiksi Utagawa Toyohiro, Kikukawa Eizan (1787–1867) ja Utagawa Kunisada (1786–1865) suunnittelivat kakemono-e-kuvia. Utagawa Hiroshige (1797–1858) suunnitteli maisemakuvia kakemono-e-formaatissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kakemono-e Wikimedia Commonsissa
Päämajan radiopataljoona

Päämajan radiopataljoonan kuunteluasema korsussa, 7.10.1942
(SA-kuva 111799)
Päämajan radiopataljoona (PMRad.P) oli Suomen puolustusvoimien radiotiedustelua ja eräitä viestiliikenteen toimintoja hoitanut joukko-osasto jatkosodan aikana.
Talvisodan kuluessa Päämajan johtamasta radiotiedustelusta vastasi Tiedusteluosastoon kuulunut Viestitiedustelutoimisto eli Tied. 2. 
Kun Päämajan Radiopataljoona perustettiin 18. kesäkuuta 1941, Tied. 2:sta muodostettiin sen esikunta.
Tied. 2:n päällikkö ja pataljoonan komentaja oli everstiluutnantti Reino Hallamaa.
Tiedot alkuvaiheen kokoonpanosta ovat osin ristiriitaisia. Pataljoonaan kuului aluksi kolme varsinaista komppaniaa, joista 1. ja 2. muodostivat radiotiedustelukeskuksen ja kolmas toimi liikkuvana yksikkönä käyttäen autoihin sijoitettua radiokalustoa sekä varikkokomppania.
Komppaniat

Marraskuussa 1941 pataljoona organisoitiin uudelleen. Komppaniat ja niiden sijainnit olivat tällöin seuraavat:
1./RadP, Sääminki: Tehtävänä oli kouluttaa henkilökuntaa. Päällikkönä toimi kapteeni Rainer Sopanen.
2./RadP, Sortavala, entinen Vaalijalan hoitolaitos: RTK eli radiotiedustelukeskus, johon kuuntelutoiminta oli keskitetty. Komppanian päällikö oli majuri Yrjö Palko seuraajinaan komentajakapteeni Pekka Visa ja kapteeni Paavo Visa.
3./RadP, liikkuva komppania, päällikkönä kapteeni Heikki Sysimetsä.
4./RadP, Mikkeli: tehtävänä yhteydenpito tiedustelutoimiston alatoimistoihin eli kaukopartio-osastoihin. Sen päällikkönä toimi Matti Wihuri. Komppania lakkautettiin 1. elokuuta 1943 ja siitä tuli osa Erillinen pataljoona 4:ää kevääseen 1944 asti.
5./RadP, Espoon Otaniemi ja muu pääkaupunkiseutu: Komppania perustettiin 7. helmikuuta 1942 tehtävänä ulkomaisten diplomaattien viestiliikenteen seuranta. Päällikkönä toimi vänrikki Veikko Saarman.
6./RadP, Taavetti ja Lahdenpohja: Ilmavoimien radiokomppania, josta tuli myöhemmin Ilmavoimien radiopataljoona. Komppanian toimintaa ja perustamista suunnitteli apulaisineen sen tuleva päällikkö kapteeni Mauri Hartikainen. Komppaniaorganisaatiossa yksikkö oli komentosuhteiden kannalta ilamavoimien komentajan alainen, mutta koulutuksen, huollon ja tekniikan osalta kuului päämajan radiopataljoonaan.
Varikkokomppania, Helsingin Munkkiniemi: tehtävänä pataljoonan käyttämän tekniikan hankkiminen, kunnossapito ja kehittäminen. Komppanian päällikkö oli Ragnvald Lautkari.
Ohut sininen viiva

Ohut sininen viiva -lippu
Ohut sininen viiva (myös ohut sininen linja, engl. thin blue line) on käsite, joka tarkoittaa ajatusta poliisista linjana, joka erottaa lain ja järjestyksen kaaoksesta yhteiskunnassa.
Symboli on saanut osakseen paljon kritiikkiä, koska sitä on käytetty etenkin Yhdysvalloissa äärioikeistolaisissa yhteyksissä.
Historia

Käsite ohut punainen viiva syntyi Balaklavan taistelussa Krimin sodassa vuonna 1854, kun punatakkiset brittisotilaat puolustavivat tukikohtansa Venäjän hyökkäykseltä yhtenä linjana. Maalari Robert Gibb maalasi taistelusta taulun The Thin Red Line vuonna 1881. Taistelua kuvasi tällä ilmauksella myös Rudyard Kipling vuoden 1892 runossaan Tommy ja Arthur Griffiths vuoden 1900 kirjassaan The Thin Red Line.
Ensimmäinen kerta, kun fraasia ohut sininen viiva käytettiin, oli N. D. Andersonin vuoden 1911 runossa, joka kuvasi Unionin sotilaita Yhdysvaltain sisällissodassa. Yhdysvalloissa ilmuksesta alkoi kehittyä lainvalvonnan analogia. Sitä käytettiin monissa teoksissa. Muun muassa Massachusettsin osavaltion vuonna 1965 julkaisema pamfletti The Thin Blue Line kuvasi osavaltion poliisia. Errol Morrisin ohjaama vuoden 1987 dokumenttielokuva Johtolanka (eng. The Thin Blue Line) teki ilmauksesta tunnetun.
Ohut sininen viiva on nähty usein 2010-luvulta eteenpäin Black Lives Matter -liikkeen vastaukseksi syntyneen Blue Lives Matter -liikkeen tunnuksena. Liike puolustaa poliiseja siinä missä Black Lives Matter vastustaa poliisiväkivaltaa ja on jopa yltynyt poliisia yleensä vastustavaksi. Äärioikeistolaiset liikkeet ovat myös käyttäneet tunnusta, mikä on huonontanut sen mainetta merkittävästi.
Käyttö ja kritiikki

Etenkin Yhdysvalloissa monet poliisit mieltävät ohuen sinisen viivan tärkeäksi symboliksi poliisiyhteisössä. Se kuvastaa poliiseja turvaamassa yhteiskuntaa rikollisuudelta ja epäjärjestykseltä. Sininen väri kuvastaa poliiseja, jotka ikään kuin muodostavat ohuen linjan järjestyksen ja kaaoksen välissä. Kannattajien mukaan tarkoituksena on arvostaa virkavaltaa ja heidän jokapäiväisiä uhrauksiaan turvallisuuden eteen. Monet yritykset ja yhteisöt ovat myynet tunnuksella varustettuja lippuja, vaatteita ja muita tuotteita.
Kriitikot puolestaan ajattelevat, että symboli edustaa ajatusta poliisien ja kansan eritymisestä toisistaan sekä ”me vastaan muut” -ajatustapaa. Poliisiväkivaltaa vastustavissa Black Lives Matter -mielenosoituksissa mielenosoittajat ovat pitäneet poliisia usein vihollisena, mikä taas on aiheuttanut poliiseissa vastareaktioita. Ohut sininen viiva on ajateltu poliiseja puolustavana ja mielenosoittajia vastustavana tunnuksena, jota siksi monet vihaavat. Symboli lietsoo kahtiajakautumista, koska siihen liittyy vahvoja tunteita.
Symboli on saanut runsaasti kielteistä huomiota myös siksi, että se yhdistetään äärioikeistoon. Yhdysvalloissa jotkut esimerkiksi uusnatsistiset ja valkoista ylivaltaa kannattavat ääriliikkeet ovat käyttäneet sitä. Esimerkiksi vuoden 2017 Unite the Right Rally -tapahtumassa ohut sininen viiva -lippuja kannettiin natsilippujen ja Amerikan konfederaation sotalippujen rinnalla.
Tunnuksen käyttö onkin kielletty useissa poliisilaitoksissa.
Suomessa

Myös Suomessa poliiseja on nähty virkatehtävissä ohut sininen viiva -tyyppinen Suomen lippu kiinnitettynä asussaan. Muun muassa Poliisin Tuki ry on myynyt näitä lippuja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ohut sininen viiva Wikimedia Commonsissa
Ohut sininen viiva -tyylinen mustavalkoinen Yhdysvaltain lippu
Ohut sininen viiva -tyyppinen tumma Suomen lippu
Keith Kellogg

| Joseph Keith Kellogg |
| --- | --- |
 Virallinen muotokuva vuodelta 2000
Yhdysvaltain erikoislähettiläs Ukrainassa ja Venäjällä
 20.1.2025 alkaen  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  tehtävä perustettu
Varapresidentin turvallisuusneuvonantaja
 2018 – 2021  
Varapresidentti:  Mike Pence
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. toukokuuta 1944 (ikä 80) Dayton, Ohio
Tiedot
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):  Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1967–2003
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Joukkoyksikkö:  Yhdysvaltain 101. maahanlaskudivisioona
Komentajuudet:  Yhdysvaltain 82. maahanlaskudivisioona SOCEUR
Taistelut ja sodat:  Vietnamin sota Operaatio Just Cause Persianlahden sota
Kunniamerkit:  Silver Star Bronze Star useita muita
Joseph Keith Kellogg (s. 12. toukokuuta 1944 Dayton, Ohio) on yhdysvaltalainen kenraaliluutnantti, joka on vuodesta 2025 Yhdysvaltojen erikoislähettiläs Ukrainassa ja Venäjällä.
Kellogg syntyi sotilaan pojaksi Wright-Pattersonin tukikohdassa. Hän liittyi Yhdysvaltain asevoimien palvelukseen vuonna 1967 ja palveli Vietnamin sodassa Yhdysvaltain 101. maahanlaskudivisioonassa. Hän sai oppiarvon politiikan tutkimuksessa Santa Claran yliopistosta ja maisterin arvon kansainvälisissä suhteissa Kansasin yliopistosta.
Kellogg oli prikaatin komentaja Operaatio Just Causessa Panamassa vuonna 1989 ja 82. maahanlaskudivisioonan esikuntapäällikkö Persianlahden sodassa vuosina 1990–1991. Hän toimi johtotehtävissä myös Koalition väliaikaisessa hallinnossa Irakissa vuonna 2003. Kellogg vetäytyi aktiivisesta palveluksesta vuonna 2003. Tämän jälkeen hän toimi muun muassa CACI-teknologiayhtiön varapuheenjohtajana ja Cubic Corporationin vanhempana varapuheenjohtajana. Donald Trumpin voitettua presidentinvaalit vuonna 2016 Kellogg valittiin Yhdysvaltain kansallisen turvallisuusneuvoston esikuntapäälliköksi. Vuonna 2018 varapresidentti Mike Pence nimitti Kelloggin kansallisen turvallisuuden neuvonantajakseen. Hän oli tilapäisesti myös presidentti Trumpin kansallisen turvallisuuden neuvonantaja. Trumpin tultua valituksi presidentiksi toistamiseen vuonna 2024 Kellogg nimitettiin Yhdysvaltain erikoislähettilääksi Ukrainaan ja Venäjälle.
Kellogg on Silver Starilla ja Bronze Starilla palkittu kolmen tähden kenraali. Hänellä on kolme lasta vaimonsa Paigen kanssa.
Isoda Koryūsai

| Isoda Koryūsai |
| --- | --- |
 Isoda Koryūsai: Uusia mallistoja, tuoreita kuin nuoret lehdet, 1778, 36 × 25 cm, puupiirrospainokuva. Världskulturmuseerna, Tukholma/Göteborg.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1735
Kuollut: 1790
Kansalaisuus:  Japani
Taiteilija
Ala:  kuvataide
Taidesuuntaus:  ukiyo-e
Isoda Koryūsai (jap. 礒田 湖龍斎, 1735–1790) oli japanilainen kuvittaja ja puupiirrospainokuvien suunnittelija ukiyo-e-tyylisuunnassa Edo-kaudella. Hänet tunnetaan erityisesti Yoshiwaran ilotalokaupunginosan prostituoitujen ja 'leijuvan maailman' kuvaajana.
Elämä ja ura

Koryūsai oli alun perin samurai, josta tuli herransa kuoleman jälkeen vaeltava samurai rōnin. Hän asettui lopulta asumaan Ryōgokun sillan lähistölle ja valitsi uudeksi urakseen painokuvien suunnittelun. Vuonna 1769 35-vuotias Koryūsai käytti nimeä Haruhiro. Hänen ensimmäiset työnsä olivat kuvia samuraista.
Koryūsai oli yksi kuvittajista, jotka jatkoivat Hishikawa Moronobun aloittamaa moniväristen nishiki-e-painokuvien suunnittelua. Hänestä tuli tunnettu Edon (nykyisin Tokio) Yoshiwaran 'leijuvan kaupungin' prostituoitujen kuvaajana. Moronobun kuoleman jälkeen Koryūsaista tuli aikansa johtava bijinga-suunnittelija (kirjaimellisesti 'kauniiden naisten kuvat').
Hänen tunnetuin bijinga-sarjansa oli 'Uusia mallistoja, tuoreita kuin nuoret lehdet', jota hän täydensi vuodesta 1776 alkaen viiden vuoden ajan. Lopulta sarjassa oli ainakin 140 kuvaa.
Koryūsai oli myös yksi kapeiden pylväskuvien (hashira-e) mestareista. Hän suunnitteli useimpien muiden ukiyo-e-mestareiden tavoin myös eroottisia shunga-kuvia. Koryūsailta tunnetaan ainakin 500 shunga-kuvaa, jotka hän julkaisi yleensä 12 kuvan sarjoina. Vuonna 1782 Koryūsai sai 48-vuotiaana buddhalaisen arvonimen hokkyō taiteellisista saavutuksistaan. Hänen tuotantonsa väheni arvonimen myöntämisen jälkeen. Koryūsai kuoli vuonna 1790.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isoda Koryūsai Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  KulturNav 2  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Esimerkki Koryūsain shungasta: Lukeva lemmenpari sarjasta Kaksitoista näkymää hienostuneesta Edosta, 1770–1775?, 13.9 × 15.3 cm, puupiirrospainokuva. Rijksmuseum, Amsterdam.
Suomen Radio- ja Viestintäjärjestö

Suomen Radio- ja Viestintäjärjestö ry on suomalainen itsenäisiä paikallisradiota edustava yhdistys. Suomen Radio- ja Viestintäjärjestö on perustettu 2013. Perustamisen taustalla oli  lupakäytäntömuutos, jonka pelättiin suosivan valtakunnallisia ketjuja ja sulkevan pois väliaikaisilla toimiluvilla toimineet paikallisradiot. Yhdistyksen puheenjohtaja Reijo Glad oli vuonna 2013 yksi kuudesta viestintäministeriön suomalaisen radiotoiminnan elinvoimaisuuden turvaamiseksi asetetun työryhmän jäsenestä.
Jäsenet

Jäsenradiokanavia (jäsenasemia) ovat Radio Sandels (Iisalmi), Radio Musa (Tampere), Sea FM Radio (Oulu), Pispalan Radio (Tampere).
Aiheesta muualla

Suomen Radio- ja Viestintäjärjestön Facebook-sivut
Jaffan portti

| Jaffan portti |
| --- | --- |

Sijainti:  Jerusalem, Israel
Koordinaatit:  31°46′36″N, 35°13′39″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  1538
Rakennuttaja:  Suleiman Suuri
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jaffan portti (hepr. ‏שער יפו‎, Ša’ar Jafo; arab. باب الخليل‎, Bāb al-Ḵalīl) on Jerusalemin vanhankaupungin muuriin kuuluva portti. Jaffan portti oli aikanaan merkittävin reitti vanhaankaupunkiin lännestä. Se rakennettiin Osmanien valtakunnan sulttaani Suleiman Suuren kaudella vuonna 1538.
Historia

Juudean kuningas Herodes alkoi rakennuttaa laajempia kaupunginmuureja Jerusalemille 100-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Heroded rakennutti myös nykyisen portin lähellä sijaitsevan sitadellin ja Daavidin tornin. Nykyisen kaltaisen muotonsa muurit saivat myöhemmän Rooman valtakunnan kauden aikana. Ristiretkeläiset vetivät muurin sitä jälleenrakentaessaan nykyiseltyä kohdaltaan Jaffan portin osuudella. Osmanien valtakunnan sulttaani Suleiman Suuri jälleenrakennutti vanhankaupungin muureja. Niiden osana rakennettiin myös vuonna 1538 nykyinen Jaffan portti. Alun perin se tunnettiin nimeillä Betlehemin portti tai Hebronin portti. Se oli pääasiallinen kulkureitti vanhaankaupunkiin lännestä. Kaupungin ulkopuolella portilta alkoi risteys, jolta lähti kolme merkittävää tietä. Yksi kohti Betlehemiä ja Hebronia etelässä, ja kaksi muuta kohti Jaffaa ja Palestiinan rannikkoa.
Jaffan portilla oli sotaväen varuskunta, jonka tehtävänä oli vartioida portin kautta kulkevia.Portti avattiin aamulla ja se suljettiin iltaisin. Porttia ja kaupunginmuuria käytettiin niiden puolustuksellisessa tarkoituksessa aina 1800-luvulle saakka. Vuosisadan lopulle tultaessa Jerusalem alkoi kuitenkin levittäytyä vanhastakaupungista muurien ulkopuolelle niin sanottuun uuteen kaupunkiin. Kauttakulun helpottamiseksi porttia alettiin pitää auki myös öisin 1870-luvulta lähtien. Joskus ennen vuotta 1898 kaupunginmuuriin purettiin portin lähellä myös aukko kulun helpottamiseksi entisestään. Vanha juoksuhauta täytettiin. Vuonna 1907 portin viereen rakennettiin 14 metrinen kellotorni, joka oli tunnettu maamerkki kaupunkiin lännestä saapuville. Torni kuitenkin purettiin myöhemmän brittivallan aikana.
Vuoden 1948 Israelin itsenäisyyssodan myötä Jaffan portista tuli raja-aluetta Israelin ja Jordanian hallitsemien alueiden välillä. Kauttakulkua ei enää tapahtunut. Paikka rajalla oli ei kenenkään maata, jolla käytiin usein yhteenottoja. Yhteenotojen tulenvaihdoista syntyi myös vaurioita porttiin. Portti avautui uudelleen Israelin vallattua vanhankaupungin Jordanialta kuuden päivän sodan aikana vuonna 1967.
Portti ja paikalla aikanaan sijainnut kellotorni valokuvassa.
Mikko Kauppinen

Mikko Kauppinen (s. 19. joulukuuta 1982lähde?) on suomalainen stand up -koomikko ja valokuvaaja. Hän aloitti keikkailun vuonna 2013 ja voitti Suomen Stand Up Clubin Vuoden tulokas -kilpailun vuonna 2016. Hän on esiintynyt televisiossa Nelosen Stand Up! -ohjelman 3. ja 4. kaudella sekä MTV:n Komediaklubi-ohjelman 1. kaudella.
Terrorister – en film om dömda

| Terrorister – en film om dömda |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Lukas Moodysson  Stefan Jarl 
Käsikirjoittaja:   Lukas Moodysson  Stefan Jarl 
Tuottaja:   Lukas Moodysson  Stefan Jarl 
Leikkaaja:   Joakim Jalin  Stefan Jarl 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Tuotantoyhtiö:  Film i Väst, Filmkonsulent Hjalmar Palmgren, Moodysson & Moodysson AB, Stefan Jarl Filmproduktion AB, Svensk Filmindustri, Svenska Filminstitutet
Kesto:  85 minuuttia
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Terrorister – en film om dömda, (sananmukaisesti Terroristit – elokuva tuomituista), on vuonna 2003 valmistunut ruotsalainen dokumenttielokuva Göteborgin vuoden 2001 EU-huippukokouksen mellakoista. Elokuvan ovat ohjanneet Lukas Moodysson ja Stefan Jarl. Elokuva kertoo tapahtumista mielenosoittajien kannalta ja sille oli vaikeuksia saada levittäjää. Erityistä vastustusta se sai elokuvatutkija Jari Sedergrenin blogikirjoituksen mukaan, koska se alkaa yhdistämällä mellakoihin surutta muut nykyajan protestoinnin kohteet ympäristön pilaamisen, poliisin brutaliteetin, eläinten huonon kohtelun ja nälkäiset lapset.
Elokuvan kansainvälinen nimi on Terrorists: The Kids They Sentenced.
Aiheesta muualla

Terrorister – en film om dömda Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Terrorists: The Kids They Sentenced - One World Berlin 2009 -elokuvafestivaalin traileri (Youtube)
Henrik Vuornos

| Henrik Vuornos |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 24.1.2025–  
Ryhmä/puolue:  Kansallisen Kokoomuksen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. kesäkuuta 1993 (ikä 31) Tampere, Suomi
Asuinpaikka:  Espoo, Suomi
Tiedot
Puolue:  Kokoomus
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:   Luutnantti
Joukkoyksikkö:  Uudenmaan prikaati
Aiheesta muualla
Kotisivu
Henrik Jeremias Vuornos (s. 27. kesäkuuta 1993) on suomalainen kokoomuslainen poliitikko. Hän on toiminut kansanedustajana Uudenmaan vaalipiiristä tammikuusta 2025 alkaen. Aiemmin Vuornos työskenteli pääministeri Petteri Orpon erityisavustajana ja kokoomuksen ministeriryhmän sihteerinä vuosina 2023–2025.
Vuornos on ollut kokoomuksen suurimman piirin Uudenmaan Kokoomuksen puheenjohtaja vuodesta 2025. Vuosina 2021–2023 Vuornos toimi Espoon kaupunginhallituksen puheenjohtajana.
Vuornos on ollut Espoon kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2012 alkaen. Vuosina 2017–2021 hän toimi Espoon Kokoomuksen valtuustoryhmän puheenjohtajana. Vuornos on toiminut Espoon kaupunginhallituksessa, Uudenmaan maakuntavaltuustossa sekä Espoon modernin taiteen museo Emman hallituksessa.
Ura

Vuornos kirjoitti ylioppilaaksi Kauniaisten lukiosta vuonna 2012. Hän suoritti varusmiespalveluksensa Uudenmaan prikaatissa Dragsvikissa ja toimi reserviupseerikurssinsa (kurssi 243) oppilaskunnan pääsihteerinä. Vuornos toimi Varusmiesliiton puheenjohtajana vuonna 2015.
Vuornos on opiskellut Helsingin yliopistossa taloustiedettä. Hänen pro gradu -tutkielmansa käsitteli hyvinvointialueiden rahoitusmallin kannustinongelmia. Vuornos oli 2025 edelleen valtiotieteen ylioppilas, sillä hänellä oli matematiikan opintoja suorittamatta.
Vuornos työskenteli eduskunnassa opetus- ja kulttuuriministeri Sanni Grahn-Laasosen avustajana vuosina 2015–2016. Hän toimi myös ulkomaankauppa- ja kehitysministeri Kai Mykkäsen erityisavustajana, kunnes siirtyi opetus- ja kulttuuriministeri Grahn-Laasosen erityisavustajaksi vuonna 2017.
Vuornos työskenteli vuosina 2016–2017 kokoomuksen eduskuntaryhmän tiedotussihteerinä. Hän toimi Kokoomusnuorten puheenjohtajana tammikuusta 2018 kesäkuuhun 2019. Eduskuntavaaleissa 2019 Vuornos sai Uudenmaan vaalipiirissä 2 860 ääntä, muttei tullut valituksi.
Kesäkuussa 2019 Vuornos aloitti kokoomuksen puoluejohdon erityisavustajana.
Kuntavaaleissa 2021 Vuornos oli kokoomuksen Espoon listan viides 1971 äänellään. Elokuussa 2021 Espoon kaupunginvaltuusto valitsi hänet Espoon kaupunginhallituksen puheenjohtajaksi.
Eduskuntavaaleissa 2023 Vuornos sai Uudenmaan vaalipiirissä 4033 ääntä, muttei tullut valituksi. Hänen edelleen ylsivät viimeinen läpimenijä Pihla Keto-Huovinen ja varasijalle jäänyt Martin Paasi. Orpon hallituksen hallitusneuvotteluissa Vuornos toimi kokoomuksen koordinaattorina puheenjohtajapöydässä. Kesäkuussa 2024 Vuornos nousi ensimmäiseksi varakansanedustajaksi Pekka Toverin tultua valituksi Euroopan parlamenttiin.
Kesäkuussa 2023 Vuornos aloitti pääministeri Petteri Orpon erityisavustajana sekä kokoomuksen ministeriryhmän sihteerinä ja hänen tilalleen kaupunginhallituksen puheenjohtajaksi nousi Mervi Katainen.
Tammikuussa 2025 Vuornos nousi eduskuntaan varasijalta Kai Mykkäsen siirryttyä Espoon kaupunginjohtajaksi. Eduskunnassa hän on työelämä- ja tasa-arvovaliokunnan jäsen sekä sosiaali- ja terveysvaliokunnan ja hallintovaliokunnan varajäsen. Lisäksi Vuornos nousee parlamentaarisen TKI-seurantaryhmän puheenjohtajaksi.
Vaalimenestys

| Kuntavaalit> Vaalit (kunta) | Kuntavaalit> Äänimäärä | Kuntavaalit> Tulos |
| --- | --- | --- |
| 2012 (Espoo) | 466 | Valittiin. |
| 2017 (Espoo) | 1 165 | Valittiin. |
| 2021 (Espoo) | 1 971 | Valittiin. |
| Eduskuntavaalit> Vaalit (vaalipiiri | Eduskuntavaalit> Äänimäärä | Eduskuntavaalit> Tulos |
| --- | --- | --- |
| 2015 (Uusimaa) | 1 482 | Ei valittu. |
| 2019 (Uusimaa) | 2 860 | Ei valittu. |
| 2023 (Uusimaa) | 4 033 | 2. varasija |
| Aluevaalit> Vaalit (hyvinvointialue) | Aluevaalit> Äänimäärä | Aluevaalit> Tulos |
| --- | --- | --- |
| 2022 (Länsi-Uusimaa) | 2 047 | Valittiin. |