stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kärpänen (vuoden 1986 elokuva)
Juoni

Tieteilijä Seth Brundle rakentaa teleportteja, joiden avulla voi elävän olennon siirtää paikasta toiseen. Brundle esittelee työnsä toimittaja Veronica Quaifelle, joka haltioituneena suostuu dokumentoimaan Brundlen työn. Myöhemmin heidän välilleen syttyy romanssi.
Brundlen ensimmäinen yritys elävän paviaanin siirtämiseksi epäonnistuu, mutta toinen yritys tuottaa toivotun tuloksen. Brundle päättää kokeilla teleportaatiota itseensä, vaikka ei ole tehnyt teleportaatiosta selvinneelle paviaanille lääketieteellisiä tutkimuksia. Brundlen ollessa sisällä teleportissa laitteeseen joutuu kärpänen ja teleportautuu miehen mukana.
Brundlen ja Quaifen suhde viilenee, kun Brundle kuvittelee naisen tapailevan entistä poikaystäväänsä Stathis Boransia. Quaife huomaa Brundlen käytöksen muuttuneen teleportaation jälkeen ja yrittää varoittaa miestä. Tämä ei kuitenkaan suostu kuuntelemaan, mutta huolestuu itsekin, kun hänen kyntensä alkavat irrota. Brundle tarkastaa tietokoneelta teleportaation vaiheet ja huomaa hänen ja kärpäsen geenien yhdistyneen. Mies tajuaa muuttuvansa vähitellen olioksi, joka ei ole ihminen eikä hyönteinen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jeff Goldblum  | … |  Seth Brundle   |
|  Geena Davis  | … |  Veronica Quaife   |
|  John Getz  | … |  Stathis Borans   |
|  Joy Boushel  | … |  Tawny   |
|  Les Carlson  | … |  tohtori Cheevers   |
|  George Chuvalo  | … |  Marky   |
|  Michael Coperman  | … |  mies baarissa   |
|  David Cronenberg  | … |  gynekologi   |
|  Carole Lazare  | … |  sairaanhoitaja   |
|  Shawn Hewitt  | … |  myyjä   |
Palkinnot

Paras maskeeraus (Chris Walas ja Stephan Dupuis)
Paras miesnäyttelijä (Jeff Goldblum)
Paras kauhuelokuva
Paras maskeeraus (Chris Walas)
Ehdokkuudet:
Paras naisnäyttelijä (Geena Davis)
Paras ohjaus
Paras musiikki (Howard Shore)
Aiheesta muualla

Kärpänen Internet Movie Databasessa (englanniksi)
David Cronenbergin ohjaamat elokuvat
Transfer
From the Drain
Stereo
Crimes of the Future
Kylmät väreet
Verenimijät
Fast Company
The Brood
Scanners – tappava ajatus
Videodrome – tuhon ase
Viimeinen yhteys: The Dead Zone
Kärpänen
Erottamattomat
Alaston lounas
M. Butterfly
Crash
eXistenZ
Spider
A History of Violence
Eastern Promises
A Dangerous Method
Soiva Siili

Soiva Siili Kittilän kesämarkkinoilla heinäkuussa 2011.
Soiva Siili on oululainen lastenmusiikkiyhtye, joka perustettiin vuonna 1995.
Yhtyeen perustajat, Markus Lampela ja Kyösti Salmijärvi, aloittivat yhteistyönsä päiväkodissa, jossa he sävelsivät lauluja varhaiskasvatuksen tarpeisiin. Vuosien myötä Soiva Siili on vakiinnuttanut asemansa merkittävänä lastenmusiikin toimijana, ja sen perusajatus on säilynyt muuttumattomana: musiikki toimii kasvatuksen ja oppimisen välineenä. Soiva Siili esittää pääosin Salmijärven ja Lampelan säveltämää ja sanoittamaa musiikkia. Duon soitinvalikoima on laaja ja monipuolinen: Salmijärvi vastaa laulusta ja kitarasta, kun taas Lampela laulaa sekä soittaa erilaisia pillejä, huuliharppuja ja etnisiä puhallinsoittimia.
Vuodesta 2005 lähtien Salmijärvi ja Lampela ovat työskennelleet päätoimisesti lastenmusiikin parissa. Soiva Siili esiintyy aktiivisesti päiväkodeissa, kouluissa sekä lasten- ja perhetapahtumissa, tehden vuosittain noin 170 keikkaa. Konserttien lisäksi duo järjestää lauluntekotyöpajoja. Yhtye toimii joustavasti eri kokoonpanoilla, esiintyen sekä duona että viisihenkisenä orkesterina. Lisäksi Soiva Siili on mukana poikkitaiteellisissa projekteissa, joissa yhdistyvät teatteri, tanssi ja kuvataide. Esitykset voivat olla suunnattuja myös nuorille, aikuisille tai senioreille.
Lampela ja Salmijärvi ovat tuoneet esiin huolensa lastenmusiikin asemasta, sillä sen näkyvyys esimerkiksi radiossa ja palkintogaaloissa on vähentynyt. He korostavat aikuisten vastuuta tarjota lapsille heidän omaan ikäryhmäänsä suunnattua musiikkia. Musiikkialan muutoksista huolimatta Soiva Siili jatkaa aktiivista toimintaansa muun muassa musiikkityöpajojen kautta.
Soiva Siili on esiintynyt kansainvälisesti muun muassa Kiinassa, Englannissa, Norjassa, Ruotsissa, Virossa, Luxemburgissa, Unkarissa, Italiassa ja Venäjällä. Yhtye on julkaissut viisi CD-levyä, ja Oulun kaupunki nimesi sen vuoden 2012 Oulun Vuoden Taiteilijaksi. Vuonna 2014 Soiva Siili palkittiin Lastenkulttuurin valtionpalkinnolla.
Italian demokraattinen sosialistipuolue

| Italian demokraattinen sosialistipuolue> Partito Socialista Democratico Italiano |
| --- | --- |
Perustettu:  11. tammikuuta 1947
Lakkautettu:  10. toukokuuta 1998
Ideologia:  sosiaalidemokratia
Poliittinen kirjo:  keskusta-vasemmisto
Äänenkannattaja:  L'Umanità
Kansainväliset jäsenyydet:  Euroopan sosiaalidemokraattinen puolue Sosialistinen internationaali
Infobox OKNimi-testi OK: 
Italian demokraattinen sosialistipuolue (Partito Socialista Democratico Italiano, PSDI) oli Italiassa vuosina 1947–1998 toiminut sosiaalidemokraattinen puolue. Sen perustivat Italian sosialistisesta puolueesta (PSI) eronneet jäsenet, jotka eivät hyväksyneet sosialistien yhteistyötä kommunistien kanssa. PSDI oli kylmän sodan aikana Italian kristillisdemokraattien (DC) tärkeä tukipuolue. Puolueen merkittävin johtaja oli Giuseppe Saragat, joka toimi Italian presidenttinä vuosina 1964–1971.
Historia

Vuoden 1947 alussa PSI:n antikommunistiset jäsenet, jotka eivät halunneet jatkaa yhteistyötä kommunistisen puolueen (PCI) kanssa, perustivat oman puolueen nimellä Italian työväen sosialistinen puolue (Partito Socialista dei Lavoratori Italiani, PSLI). Muutamaa kuukautta myöhemmin kristillisdemokraatteja edustanut pääministeri Alcide De Gasperi erotti PCI:n ja PSI:n hallituksestaan, jolloin PSLI jäi tukemaan De Gasperin hallitusta vahvistaen siten sen enemmistöä. Puolue otti vuonna 1952 nimekseen Italian demokraattinen sosialistipuolue samalla kun siihen liittyi eräitä muita PSI:n ulkopuolisia sosialistiryhmiä. PSDI osallistui vuodesta 1954 alkaen kristillisdemokraattien johtamiin keskustahallituksiin. Puolue kannatti joidenkin teollisuudenalojen kansallistamista, mutta sijoittui lähinnä poliittiseen keskustaan ja saattoi siten osallistua hyvin moniin koalitiohallituksiin seuraavina vuosikymmeninä.
PSDI oli mukana Italian hallituksessa vuosina 1947–1951, 1954–1957, 1958–1959, 1962–1963, 1963–1968, 1968–1969, 1970–1972, 1972–1974, 1979–1987 sekä 1987–1994. Puolueen vaa’ankieliasema tarjosi sille kokoaan vahvemman aseman, vaikka sen kannatus 1950–1970-lukujen vaaleissa oli pääosin vain 4–5 prosenttia.
Sosialistinen puolue lopetti 1950-luvun puolivälissä yhteistyön kommunistien kanssa, minkä jälkeen sen linja läheni PSDI:tä, ja vuodesta 1963 alkaen myös PSI osallistui kristillisdemokraattien johtamiin hallituksiin. PSI ja PSDI yhdistettiin heinäkuussa 1966, mutta liitto jäi lyhytikäiseksi. Kommunistien menestyttyä vuoden 1968 vaaleissa nousi esiin kysymys kommunistien mahdollisesta osallistumisesta tulevaan hallitukseen. PSDI:n entiset jäsenet eivät edelleenkään hyväksyneet yhteistyötä kommunistien kanssa ja erosivat siksi uudelleen PSI:stä heinäkuussa 1969 muodostaen Yhtenäisen sosialistipuolueen (PSU), joka otti seuraavana vuonna käyttöön PSDI:n vanhan nimen. PSDI säilyi 1980-luvulle saakka suhteellisen pienestä koostaan huolimatta vaikutusvaltaisena puolueena, joka piti usein hallussaan merkittäviä asemia Italian hallituksessa.
Monien muiden Italian puolueiden tavoin myös PSDI kärsi vuonna 1992 paljastuneessa tangentopoli-korruptioskandaalissa, joka johti puolueen kannatuksen romahtamiseen. Suuri osa puolueen johtajista siirtyi 1994 muihin puolueisiin. PSDI liittyi vuonna 1998 PSI:n seuraajapuolueen SI:n kanssa Italian demokraattisiin sosialisteihin (SDI). PSDI perustettiin uudelleen alkuperäisellä nimellään vuonna 2004, mutta sen kannatus on jäänyt mitättömän pieneksi.
Aiheesta muualla

Nykyisen puolueen kotisivu (italiaksi)
PSDI:n perustaja ja tärkein johtaja Giuseppe Saragat.
Sikorsky S-58

| Sikorsky S-58 |
| --- | --- |
 Sikorsky H-34 / S-58
Kuvaus
Tyyppi:  kuljetushelikopteri
Miehistö:  2
Valmistaja:  Sikorsky Aircraft
Massa
Tyhjämassa: 3583 kg
Lentoonlähtömassa: 6350 kg
Voimanlähde
Moottori:  Wright R-1820-84 Cyclone-tähtimoottori
Suoritusarvot
Lentonopeus:  196 km/h
Lakikorkeus:  2 896 m
Sikorsky S-58 (tunnetaan sotilaskäytössä nimellä H-34) on yhdysvaltalaisen Sikorskyn valmistama kuljetushelikopteri.
Kehitystyö ja käyttö

Sikorskyn aiemmasta S-55 mallistaan edelleen kehittämä S-58 lensi ensimmäisen kerran 8. maaliskuuta 1954. Yhdysvalloissa Sikorsky valmisti 1 821 S-58-helikopteria, Englannissa Westland Aircraft 395 ja Ranskassa Sud-Ouest 185.
Konetyypin pääasialliset käyttäjät olivat Yhdysvaltain ja sen liittolaismaiden asevoimat.
Sotilasversiot

Sikorsky H-34:n Wright R-1820-84 Cyclone -tähtimoottori.
Liftari (vuoden 1986 elokuva)

| Liftari> The Hitcher |
| --- | --- |
 Suomalaisen DVD-julkaisun kansikuva.
Ohjaaja:  Robert Harmon
Käsikirjoittaja:  Eric Red
Tuottaja:  Edward S. Feldman
Säveltäjä:  Mark Isham
Kuvaaja:  John Seale
Leikkaaja:  Frank J. Urioste
Lavastaja:  Dennis Gassner
Pääosat:  Rutger Hauer  C. Thomas Howell  Jennifer Jason Leigh
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  HBO Pictures Silver Screen Partners
Levittäjä:  TriStar Pictures Netflix
Ensi-ilta:   1986-02-2121. helmikuuta 1986 (Yhdysvallat)  1986-10-3131. lokakuuta 1986 (Suomi)  
Kesto:  97 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Liftari II
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liftari (engl. The Hitcher) on Robert Harmonin ohjaama yhdysvaltalainen kauhuelokuva vuodelta 1986. Road movie -tyylisen, erittäin väkivaltaisena tunnetun elokuvan on käsikirjoittanut Eric Red. Sen pääosia näyttelevät Rutger Hauer, C. Thomas Howell, Jennifer Jason Leigh ja Jeffrey DeMunn. Howell esittää Jim Halseya, nuorta miestä, joka antaa kyydin psykopaatiksi osoittautuvalle peukalokyytiläiselle (Hauer). Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 21. helmikuuta 1986.
Vastaanotto

Chicago Sun-Timesin kriitikko Roger Ebert inhosi elokuvaa eikä antanut sille yhtään tähteä. The Washington Postin Paul Attanasio moitti esikoisohjaaja Harmonin ja kuvaaja John Sealen käyttämiä suttuisia tummia sävyjä, jotka piilottavat tapahtumien yksityiskohtia. Harvinainen myönteinen arvostelu tuli Newsweek -lehden Jack Krollilta, joka kutsui Liftaria kidutusvälineen tavoin tiukaksi ja giljotiinin tavoin kauniisti suunnitelluksi.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kuvaa Liftaria kyynisyydessään 1980-luvun aavemaisimpiin kuuluvaksi filmiksi. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Elokuvahakuteos VideoHound’s Golden Movie Retriever luonnehtii Liftaria kauhuelokuvan sijasta ”karmivan hauskaksi sadomasokistiseksi komediaksi”.
Jatko-osa ja uusintaversio

Elokuva poiki jatko-osan Liftari II 17 vuotta myöhemmin vuonna 2003. Siinä Jim Halseyn roolia esitti edelleen Howell.
Dave Meyersin ohjaama uudelleenfilmatisointi sai ensi-iltansa vuonna 2007.
Videojulkaisut

Liftari on julkaistu Suomessa VHS-tallenteena vuonna 1993 sekä kahden DVD-levyn erikoisversiona 2005. Blu-raylla elokuva on julkaistu vasta vuonna 2019 Saksassa.
Aiheesta muualla

Liftari Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Maximum Overdrive

| Maximum Overdrive |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Stephen King
Käsikirjoittaja:  Stephen King
Perustuu:  Stephen Kingin novelliin
Tuottaja:  Dino De Laurentiis
Säveltäjä:  AC/DC
Kuvaaja:  Armando Nannuzzi
Leikkaaja:  Evan A. Lottman
Pääosat:  Emilio Estevez   Pat Hingle   Laura Harrington   Yeardley Smith   John Short
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  De Laurentiis Entertainment Group Netflix
Ensi-ilta:  1986
Kesto:  97 minuuttia
Alkuperäiskieli:  Englanti
Budjetti:  9 000 000 dollaria
Tuotto:  7 400 000 dollari
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maximum Overdrive on Stephen Kingin novelliin perustuva kauhuelokuva, jonka Stephen King on itse ohjannut. Maximum Overdrive on Kingin ensimmäinen ja ainoa ohjaustyö. Elokuvan musiikkina on käytetty AC/DC:n musiikkia ja yhtye teki elokuvaan soundtrackin Who Made Who. Ilmestyessään elokuva ei menestynyt lipputuloissa ja sai osakseen huonoja arvosteluja. Lisäksi elokuva oli ehdolla vuoden 1987 Razzie-gaalassa ”Huonoimman ohjauksen” ja ”Huonoimman pääosanäyttelyn” kategorioissa, häviten vain Princen Under the Cherry Moon -elokuvalle.
Elokuvasta on myös tehty vuonna 1997 kanadalainen televisioelokuva Kuoleman rekat.
Juoni

Mystinen komeetta kulkee avaruudessa Maan ohi ja sen tuottama säteily saa maapallolla kaikki koneet - arkipäivän kodinkoneista kulkuneuvoihin - nousemaan ihmiskuntaa vastaan. Eräälle huoltoasemalle jää loukkuun ihmisiä, kun valtava määrä rekkoja piirittää sitä odottaen pääsevänsä tappamaan kaikki ulos tulevat ihmiset.
Pääosassa

Emilio Estevez – Bill Robinson
Pat Hingle – Hendershot
Laura Harrington – Brett
Yeardley Smith – Connie
John Short – Curtis
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi sanoo, ettei elokuva ole edes niin huono että se olisi hyvä ja kiittää Stephen Kingiä siitä, että tämä jäi hänen ainoaksi ohjauksekseen. Hän antoi elokuvalle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Orianthi

| Orianthi Panagaris |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. tammikuuta 1985 (ikä 40)
Ammatti:  Muusikko, Kitaristi
Muusikko
Taiteilijanimi:  Orianthi
Tyylilajit:  Rock/Pop
Soittimet:  Kitara
Yhtyeet:  Michael Jackson, Carlos Santana, Carrie Underwood, Adam Lambert, Steve Vai, Alice Cooper
Levy-yhtiöt:  Geffen Records
Aiheesta muualla
iamorianthi.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Orianthi Panagaris (s. 22. tammikuuta 1985), jota kutsutaan yleisesti nimellä Orianthi, on australialainen laulaja-lauluntekijä ja kitaristi. Hänen oli tarkoitus toimia kitaristina Michael Jacksonin paluukonserttisarjassa This Is It vuosina 2009–2010, mutta konsertit peruttiin Jacksonin kuoltua. Orianthin debyyttisingle ”According to You” oli parhaimmillaan Australiassa kahdeksannella sijalla ja Yhdysvalloissa sijalla 17. Vuodet 2011-2014 hän toimi kitaristina Alice Cooperin yhtyeessä.
Vuonna 2014 Orianthi liittyi kitaristiksi Richie Samboran soolokiertueelle. Kaksikko kiersi vuonna 2016 Australiassa, Etelä-Amerikassa ja Englannissa nimellä RSO. Syyskuussa 2017 ilmestyi heidän ensimmäinen EP:nsä, viiden laulun Rise.
Diskografia > Albumit

Violet Journey (4. kesäkuuta 2007, itsejulkaistu)
Believe (29. lokakuuta 2009, levy-yhtiö Geffen Records)
Fire (2011)
Heaven in This Hell (2013)
O (2020)
Rock Candy (2022)
Diskografia > Singlet

According to You (2009)
Shut Up and Kiss Me (2010)
Courage (2010)
Heaven In This Hell (2013)
Better with You (2014)
Sinners Hymn (2020)
Impulsive (2020)
Sorry (2020)
Light It Up (2022)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Orianthin kotisivut
Orianthi MySpacessa
RSO:n kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Luettelo Gambian kaupungeista

Gambian kartta
Banjul, Gambian pääkaupunki
Useasta hallinnollisesta kapungista koostuvan taajaman Serekundan keskustaa
Tämä on luettelo Gambiassa sijaitsevista kaupungeista.
Suurimmat kaupungit vuoden 2013 väkiluvun mukaan:
Brikama
Bundunka Kunda
Sukuta
Talinding
Faji Kunda
Banjul
Nema Kunku
Farafenni
Bakau
Kaupungit aakkosjärjestyksessä lähde?
Bakau
Banjul
Basse Santa Su
Brikama
Farafenni
Janjanbureh
Jufureh
Kalagi
Kanilai
Kerewan
Mansa Konko
Serekunda
Soma
Tanji
Televisiosarja

Televisiosarja on televisiossa jaksoina esitettävä ja erityisesti televisiota varten tuotettu ohjelma, joka sitoutuu yhden jatkuvan teeman tai juonen ympärille. Yhden jakson pituus on yleensä korkeintaan tunti, ja jaksoja tuotetaan tuotantokausina. Perinteisesti televisiokanavat lähettävät sarjaohjelmia niille varatulla ohjelmapaikalla aina samaan aikaan, joko kerran viikossa, arkipäivisin tai päivittäin.
Kerronta

Television draamasarjat voidaan kerronnaltaan jakaa kolmeen kategoriaan. Antologiat ovat käytännössä yksittäisiä lyhytelokuvia. Jaksoja ei välttämättä yhdistä kerronnallisesti mikään asia, mutta sarjalla voi olla esimerkiksi sama juontaja tai tyyli. Antologiat olivat suosittuja televisiosarjojen alkuaikoina 1950-luvulla. Varsinaiset television draamasarjat voidaan jakaa kahteen tyyppiin juonen jatkuvuuden perusteella: joko jokainen jakso on oma tarinansa tai jaksot ovat pitkän ja jatkuvan juonikaaren osia. Näiden kahden lajin välinen ero on välillä häilyvä, sillä useimmissa sarjoissa, jotka keskittyvät joka jaksossa omaan tarinaansa, on mukana myös laajempi tarinajatkumo.
Monet fiktiiviset sarjat saattavat keskittyä vain yhden protagonistin ympärille, mutta useimmissa sarjoissa on muutamia päähenkilöitä. Sarjoissa, joissa on jatkuva tarina, voi olla useita päähenkilöitä. Tunnin mittaisissa saippuasarjoissa voi olla jopa 15–20 päähenkilöä. Useiden päähenkilöiden tarkoituksena on yleensä mahdollistaa useampien juonikuvioiden rakentaminen ja niiden käsittely. Sarjojen keskeiset hahmot yleensä pysyvät samoina, joten yksittäinen jakso tarvitsee hyvin vähän alustuksia, sillä suurin osa hahmoista ja paikoista on katsojalle tuttuja.
Päähenkilöt saattavat myös vaihtua usein. Esimerkiksi Salatuissa elämissä päähenkilöt vaihtuvat saippuasarjoille tyypilliseen tapaan tuotantokausien vaihtuessa ja joskus kesken kaudenkin.
Kerronta > Minisarja

Minisarjat ovat yleensä vain muutaman, vähimmillään vain parin jakson mittaisia televisiosarjoja. Minisarjat kertovat yleensä yhden yhtenäisen juonen, joten ilmaisumuotona ne ovat lähempänä pitkää elokuvaa kuin muut televisiotuotannot. Joitain minisarjoja voidaankin pitää myös osiin jaettuina televisioelokuvina.
Ensimmäinen television minisarja oli yhdysvaltalainen Rikas, rakas, köyhä, varas (1976), joka esitettiin kuutena kahden tunnin mittaisena jaksona. Se raivasi tietä seuraajille, joita olivat Juuret (1977),  Okalinnut (1977) ja Shogun (1980). Alussa minisarjat perustuivat usein viihteellisiin bestseller-romaaneihin.
Kirjallisuutta

Nikkinen, Are & Vacklin, Anders: ”Fiktio”, Television runousoppia, s. 9–106.  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0588-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
IMDb. How do you decide if a title is a film, a TV movie or a Miniseries? (englanniksi) televisiosarjan määritelmän pohdintaa
Bürgstadt

| Bürgstadt |
| --- | --- |
 vaakuna
 Bürgstadt
 Koordinaatit: 49°43′N, 9°16′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baijeri
Piirikunta:  Miltenberg
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Thomas Grün
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  17,39 km²
Väkiluku (31.12.2019):  4 242
 – Väestötiheys:  244 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 www.buergstadt.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bürgstadtin raatihuone on rakennettu vuoden 1590 tienoilla.
Bürgstadt on kunta Saksassa, Unterfrankenin hallintopiirissä Baijerin osavaltiossa. Se sijaitsee paikalla, missä Erf-joki yhtyy Mainiin, Odenwaldin vuorijonon koilliskulmassa. Kaupungin asukasluku on 4 284 (2015), ja se on sulautunut yhteen viereisen Miltenbergin kaupungin kanssa.
Ensimmäinen tunnettu maininta Bürgstadtista on vuodelta 1181, mutta paikalla on ollut linnoitettu asumus jo historiallisella ajalla. Myös Miltenberg-Ostin nimellä tunnettu roomalainen castrum sijaitsi osittain Bürgstadtin alueella. 700-luvulta lähtien Bürgstadt kuului Mainzin arkkihiippakuntaan. Myöhäiskeskiajalta lähtien Bürgstadt menetti merkitystään, sillä Miltenberg sijaitsi strategisesti paremmalla paikalla ja oli linnan suojaama.
Bürgstadt on yksi Mainin alajuoksun tärkeimmistä viininviljelyalueista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bürgstadt Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Bürgstadt
Käännös suomeksi
Marco de Wit

| Marco de Wit |
| --- | --- |
 Marco de Wit vaalipaneelissa Sanomatalossa vuoden 2019 eduskuntavaalien alla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1968 (ikä 56) Rauma
Kansalaisuus:   suomalainen  alankomaalainen
Ammatti:  tubettaja, kansalaisaktivisti
Muut tiedot
Koulutus: Turun yliopisto
Järjestö:  Rajat kiinni!, Suomi Ensin, Suomen Kansa Ensin
Aiheesta muualla
Kotisivu
Geurt Marco de Wit (s. 27. heinäkuuta 1968 Rauma) on suomalais-alankomaalainen maahanmuuttokriittinen kansalaisaktivisti ja tubettaja. Hän toimi Suomen Kansa Ensin -puolueen puheenjohtajana sen perustamisesta joulukuusta 2018 vuoden 2019 huhtikuuhun. Sen perustamista ja puoluetoimintaa edelsivät Rajat kiinni!- ja Suomi Ensin -liikehdinnät.
Taustaa

De Wit on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän opiskeli Turun yliopistossa yleistä historiaa. Hänen pro gradu -tutkielmansa käsitteli Skotlannin johtavien klaanien ja kalvinistisen uskonnon vaikutusta Adam Smithin uraan ja tämän teokseen Kansojen varallisuus.
Aiemmin urallaan de Wit on toiminut toimitusjohtajana turkulaislähtöisessä vuonna 2008 perustetussa Suomen Hautaustoimistot Oy:ssä ja niin ikään hautausalalla toimineessa sukuyhtiössään Witsons Oy:ssä.
Vuonna 1996 de Wit toimitti Keskusteluja libertarismista -kirjan, joka koostui 1990-luvun libertarismia käsittelevistä sähköpostilistakirjoitteluista, joihin de Wit osallistui aktiivisesti.
De Wit on tuomittu viiden kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen törkeästä kirjanpitorikoksesta vuonna 2014.