Pahkasika (lehti)
Pahkasian historia

Pahkasian perustivat vantaalaiset lukiolaiset Jukka Mikkola, Markku Paretskoi ja Paul Öhrnberg. Ensimmäinen numero oli varastetulla käsikäyttöisellä vahaskopiokoneella monistettu pieni painos, joka myytiin 1975 lakkiaispäivänä koulun tiloissa. Nimi Pahkasika tuli Öhrnbergin käyttämästä haukkumasanasta. Lehden tekijöiden ei ollut tarkoitus jatkaa ensimmäisen numeron jälkeen, mutta suuren suosion takia he päättivät julkaista uusia numeroita. Seuraavat numerot Pahkasika-lehdestä ilmestyivät satunnaisesti Helsingissä. Ne painettiin sähkökäyttöisellä vahaskopiokoneella ja kaksi numeroa jopa eduskunnan ja Shellin Suomen-pääkonttorin painokoneilla – salaa.
Paretskoi opiskeli Tampereen yliopistossa ja jatkoi lehden tekoa 1970-luvun loppupuolella. Samaan aikaan ilmestyneillä rock- ja punk-lehdillä, fanzineilla, oli vaikutuksensa Pahkasian jatkumiseen. Jukka Mikkolan välityksellä yksi numero Pahkasika-lehteä jopa jaeltiin punk-kokoelman "kansilehtenä". Pahkasian toimitus siirtyi samaan aikaan lopullisesti Helsingistä Tampereelle. Vuonna 1979 ilmestynyt Pahkasian numero 7 oli ensimmäinen kirjapainossa painettu lehti.
Yhteydet musiikkilehdistöön tulivat lopulta pysyviksi, kun Soundi-lehteä kustantanut Fanzine Oy (silloinen Lehtijussi Oy) otti Pahkasian 1980-luvun alussa julkaisulistalleen. Tosin Pahkasika ei enää itse julkaissut musiikkia sivuavia artikkeleita, vaan profiloitui absurdia huumoria ja parodiaa julkaisevaksi pilalehdeksi. Samoihin aikoihin lehteen tuli töihin sen merkittävimpiin hahmoihin kuulunut toimittaja-kirjailija Juha Ruusuvuori. Vuoteen 1980 asti lehteä oli myyty vain postitse ja "kädestä käteen" -periaattella, mutta kesällä 1980 lehti pääsi myyntiin R-kioskeihin ja marketteihin vakiinnuttaen näin asemaansa vuosien 1980-1985 välisenä aikana.
Kustantajan talousvaikeuksien vuoksi Pahkasika lopetti kustannussuhteen Fanzinen kanssa ja perusti vuonna 1985 oman kustantamon, Banana Press Oy:n. Pahkasian numero 24 oli Banana Pressin ensimmäinen julkaisu. Paretskoi jatkoi Pahkasian päätoimittajana ja Ruusuvuoresta tuli uuden kustantamon toimitusjohtaja. Pahkasian levikki oli parhaimmillaan 35 000 ja toiminta kannattavaa. Merkittävä osa Pahkasian toimittamiseen tarvittavasta rahavirrasta tuli postimyynnistä: Banana Press myi postitse Pahkasiassa mainostettuja huumorituotteita. Tuotteita voi vieläkin ostaa Banana Pressin kotisivuilta.
1990-luvun laman aikana vuosikymmenen alussa Pahkasian toiminta alkoi hiipua. Sen levikki laski alle kymmeneentuhanteen, ja Juha Ruusuvuori lopetti työsuhteensa lehteen. Lehteä kustantaneen Banana Pressin liiketoiminta alkoi painottua yhä voimakkaammin postimyyntiin, ja vihdoin vuonna 2000 lehti päätettiin lopettaa. Päätoimittaja Markku Paretskoi totesi lehden lakkauttamisen yhteydessä, että "nykymaailmassa Pahkasian kaltainen lehti on tarpeeton". Tällä Paretskoi tarkoitti sitä, että todellisuus on muuttunut parodiaksi itsestään eikä sitä siksi voi parodioida. Länsiväylä-lehden haastattelussa vuonna 2021 Paretskoi luonnehti:
» Ihmiset elävät omissa kuplissaan, ja jokaisessa kuplassa eletään aivan omilla säännöillä. Se tarkoittaa samalla sitä, että yhteiskunta on pirstaloitunut. Ei ole sellaista yhteistä asiaa, joka järkyttäisi edes suurinta osaa. – – – Ennen vanhaan saattoi mennä niinkin, että jos mainitsit sanan lennokkiurheilu huumorilehdessä, joku suuttui jo siitä asetelmasta. Syynä oli se, että lennokkiurheilun ja huumorilehden yhdistelmä oli vain mahdoton käsittää: joku sanoi, että lennokkiurheilu ei liity huumoriin mitenkään.»
Markku Paretskoin luonnehdinnan mukaan Pahkasian elinkaari ulottui ensimmäisen täysiverisen mediasukupolven eli 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa syntyneiden esiinmarssista ”suomalaisen yhtenäiskulttuurin saattohoitoon”. Lehden syntyaikoina 1970-luvulla Suomessa oli vain kaksi radio- ja televisiokanavaa eikä keskivertosuomalaisilla ollut juuri kontakteja oman lähipiirinsä ulkpuolelle. Paretskoin mukaan Pahkasian juttujen ymmärtämistä auttoi  ”ainakin jonkinasteinen koulutus”, ja niinpä tyypillinen lehden ostaja ja lukija oli akateemisen sivistyksen saanut henkilö. Hänen mukaansa lehden huumori oli omaan aikaansa sidottua eikä siten välttämättä avautuisi 2020-luvun lukijalle.