stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rhodesiankoira
Ulkonäkö

Rhodesiankoira on suuri, voimakas ja lihaksikas rotu. Se on myös erittäin kestävä ja ketterä. Rodulle tyypillinen tunnusmerkki on selässä oleva kuvio, jota kutsutaan ridgeksi. Ridge muodostuu vastakarvaan kasvavista karvoista. Ridge on yleensä noin 5 cm leveä ja sen tulee olla symmetrinen ja selväpiirteinen. Rhodensiankoiran pään kallo-osa on pitkä ja leveä. Kuonon tulee olla myös pitkä ja voimakas. Silmien tulisi sijaita melko kaukana toisistaan ja olla pyöreät sekä eloisat. Silmistä tulisi korostua koiralle älykäs ilme. Karva on lyhyttä ja tiheää, hyvin sileältä näyttävää. Karvan väri on vehnänväri vaaleasta punaiseen. Pienet valkoiset merkit sallitaan ja tumma kuono sekä korvat.
Sallitut ja ei-sallitut ridgevariaatiot
Luonne

Rhodesiankoira on rohkea, uskollinen, tarmokas ja kunnioitusta herättävä rotu. Aktiivisuutensa vuoksi se tarvitsee runsaasti toimintaa ja liikuntaa. Ketteryytensä ja oppivaisuutensa takia rhodesiankoira on erittäin sopiva ja hyvä agilityyn. Vieraita kohtaan rhodesiankoira on varautunut, mutta ei aggressiivinen. Kotioloissa se on rauhallinen, mutta lenkeillä kuitenkin energinen. Rauhallinen kotikoira muuttuu kuitenkin voimakastahtoiseksi vahtikoiraksi vieraan tullessa sen reviirille.
Alkuperä

Rhodesiankoira on peräisin Afrikasta ja sen esi-isät Etelä-Afrikasta Kapmaasta. Siellä hottentottien paikalliset puolikesyt metsästyskoirat risteytyivät hollantilaisten maahanmuuttajien mukana tuomien mastiffien ja ajokoirien kanssa. Buureilla oli ns. Steekbaard-metsästyskoiria, jotka edustivat hirvikoira-tyyppiä ja joilla oli ridge. Nämä koirat olivat paikallisten ja maahantuotujen koirien - kuten skotlanninhirvikoiran - välisiä risteytyksiä. Hottentottikoiran perimästä on jäänyt muistuttamaan rodulle tyypillinen ridge, ja erään teorian mukaan hottentotit olisivatkin tuoneet paikalliset kyläkoiransa alun perin Aasiasta (jossa tunnetaan kaksi ridgellistä rotua, thai ridgeback ja phu quocinkoira).
Rhodesiankoiran alkuperäinen tehtävä oli suuren ketteryytensä avulla suurriistan, erityisesti leijonan, jäljittäminen ja pysäyttäminen ja sen aloillaan pitäminen, kunnes metsästäjä saapui paikalle. Ne metsästivät leijonia yleensä muutaman koiran ryhmissä. Myöhemmin sitä käytettiin myös vartiointitehtävissä. Nykyään rotua pidetään myös seurakoirana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen kennelliitto: Rhodesiankoira
Suomen Ridgeback Yhdistys - SRB ry

Kuvassa näkyy rhodesiankoiralle tyypillinen ridge.
Rhodesiankoira romanialaisessa postimerkissä.
Ridge.
Jean Renoir

| Jean Renoir |
| --- | --- |
 Renoir 1959
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1894 Pariisi, Ranska
Kuollut: 12. helmikuuta 1979 (84 vuotta) Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Suuri illuusio 1937 Pelin säännöt (1939)
Aiheesta muualla
www.jeanrenoir.com
IMDb 
Elonet
Jean Renoirin isän Pierre-Augusten maalaus pojastaan ja lastenhoitaja Gabriel Renardista 1890-luvun keskivaiheilta.
Jean Renoir (15. syyskuuta 1894 Pariisi, Ranska – 12. helmikuuta 1979 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli ranskalainen elokuvaohjaaja, näyttelijä ja kirjailija. Renoirin elokuvatuotanto koostuu yli neljästäkymmenestä elokuvasta mykkäelokuvien ajalta aina 1960-luvun loppuun. Kuuluisimpia Renoirin elokuvia ovat vuonna 1937 valmistunut ensimmäiseen maailmansotaan sijoittuva pasifistinen Suuri illuusio sekä toisen maailmansodan kynnyksellä valmistunut Pelin säännöt (1939).
Elämä ja ura

Jean Renoir syntyi 15. syyskuuta 1894 Montmartressa Pariisissa. Hänen isänsä oli tunnettu impressionistinen taidemaalari Pierre-Auguste Renoir, ja Jeanin lapsuudenkodissa taide oli aina läsnä.
Renoir valmistui Aix-en-Provencen yliopistosta vuonna 1913 ja liittyi ratsuväkeen. Renoir haavoittui ensimmäisessä maailmansodassa jalkaan. Toivuttuaan hän liittyi sotaan ilmavoimissa.
Toipumisaikanaan Pariisissa Renoir tutustui mykkäelokuviin kuten Chaplinin elokuviin. Hän opiskeli sodan jälkeen keramiikantekoa lähellä Nizzaa, jossa hänen perheensä asui. Vuonna 1920 hän meni naimisiin aiemmin isänsä mallina toimineen Andrée Heuschlingin kanssa ja muutti Marlotteen, kylään Pariisin lähellä.
Renoir kirjoitti elokuvakäsikirjoituksen, josta tehtiin elokuva Catherine (1923). Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli La Fille de l’eau (1924). 1920-luvun lopulla Renoir sai innoitusta Émile Zolasta ja H. C. Andersenista. Hänen mykkäelokuvansa eivät vielä menestyneet, ja hän ajautui rahoitusvaikeuksiin. Äänielokuvan myötä 1930-luvulla Renoir ohjasi monet merkittävimmistä elokuvistaan, vaikka niidenkin menestys jäi vain keskinkertaiseksi. Renoirin merkittävimpiä elokuvia tuolta ajalta oli Suuri illuusio (1937), joka kertoo ensimmäisen maailmansodan sotavangeista, sekä Pelin säännöt (1939), jota pidetään nykyisin Renoirin mestariteoksena.
Toisen maailmansodan aikana Renoir muutti Hollywoodiin, teki siellä useita elokuvia ja sai Yhdysvaltain kansalaisuuden. Hän erosi ja meni naimisiin Dido Freiren kanssa 1944. Renoirin ensimmäinen värielokuva oli Intiassa kuvattu Joki (1951).
Renoir palasi Eurooppaan 1950-luvun alussa ja jatkoi elokuvien tekemistä siellä. Viimeiset elokuvansa hän ohjasi 1960-luvulla. Hän kuoli 12. helmikuuta 1979 Los Angelesissa.
Renoir kirjoitti myös näytelmän, novellin, elämäkertateoksen isästään (1962) ja omaelämäkerran (1974).
Filmografia

1924: Catherine eli Une vie sans joie, myös näyttelijänä
1925: La Fille de l'eau
1926: Nana (Nana)
1927: Sur un air de charleston
1927: Une vie sans joie, toinen versio elokuvasta Catherine
1927:  Pikku Lilie (La P’tite Lili), näyttelijänä
1927: Marquitta
1928: Tire-au-flanc
1928: Pieni tulitikkutyttö (La Petite Marchande d’allumettes)
1928: Musta ritari (Le Tournoi dans la cité)
1929: Le Bled
1931: Vauvatesti (On purge bébé)
1931: Yöperhonen (La Chienne)
1932: Tienristeyksen yö (La Nuit du carrefour)
1932: Boudu eli miten välttyä hukkumasta (Boudu sauvé des eaux)
1932: Chotard et Cie
1933: Madame Bovary (Madame Bovary)
1935: Toni (Toni)
1936: Virta eli Retki maalle (Partie de campagne, myös näyttelijänä)
1936: Elämä on meidän eli Elämä kuuluu meille (La vie est à nous, myös näyttelijänä)
1936: Pohjalla eli Yömaja (Les Bas-fonds)
1936: Herra Langen rikos (Le Crime de Monsieur Lange)
1937: Suuri illuusio (La Grande Illusion)
1938: Marseljeesi (La Marseillaise)
1938: Ihmispeto (La Bête humaine, myös näyttelijänä)
1939: Pelin säännöt (La Règle du jeu, myös näyttelijänä)
1941: Suursuon salaisuus (Swamp Water)
1943: Tämä maa on minun (This Land Is Mine)
1945: Etelän mies (The Southerner)
1946: Kotiapulaisen päiväkirja (The Diary of a Chambermaid)
1946: Salut à la France
1947: Nainen rannalla (The Woman on the Beach), suom. myös Kirottujen saari
1951: Joki (The River)
1953: Kultaiset vaunut (Le Carrosse d'or), suom. myös Kultavaunut
1955: Ranskalainen Can-Can (French Cancan)
1956: Elena ja miehet (Elena et les hommes)
1959: Tohtori Cordelierin testamentti (Le Testament du docteur Cordelier), suom. myös Pirullista peliä
1959: Aamiainen ruohikolla (Le Déjeuner sur l'herbe)
1962: Karkaileva korpraali (Le Caporal épinglé)
1968: Jean Renoir ohjaa näyttelijää (La Direction d'acteurs par Jean Renoir), itsenään
1971: Onnenhetkiä (Le Petit Théâtre de Jean Renoir, neliosainen tv-elokuva)
Kirjat

Isäni, Renoir (Ilmestynyt ranskaksi nimellä Pierre-Auguste Renoir, mon père ja englanniksi nimellä Renoir, My Father 1962). Englanninkielisestä laitoksesta suomentanut Heidi Järvenpää. Tammi 1963, 2. painos 1985, uudistettu laitos 2013 ISBN 9789513176099, elämäkerta Renoir’n isästä Pierre-Auguste Renoirista
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von ym.: Renoir-teemanumero, Filmihullu 6/1994.
Davis, Colin: Postwar Renoir : Film and the Memory of Violence. Routledge, 2016. ISBN 9781138695863.
Helander, Sakari & Andersson, Leo: ”Rakkaudentunnustus Renoirille”. Filmihullu 3/2010.
Kurki, Eeva: ”Retkellä Renoirien kanssa”, Elokuva ja kuvataide -teemanumero, Filmihullu 5/2016.
Laurinen, Sampsa: ”Jean Renoir ja pyramidinpohjat”. Filmihullu 5/2015.
Mérigeau, Pascal: Jean Renoir . Flammarion, 2012. ISBN 978-2-0812-1055-4 (ranskaksi)
englanniksi Mérigeau, Pascal: Jean Renoir : A Biography. Philadelphia : Running Press, 2016. ISBN 978-0-7624-5596-6.
Younger, Prakash: Boats on the Marne : Jean Renoir's Critique of Modernity . Indiana University Press, 2017.  ISBN 978-0-253-02901-0.
Elokuva

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Renoir, Ranska 2012. Ohjaaja Gilles Bourdos. Elokuva kuvaa Jean Renoirin elämänvaihetta ensimmäisen maailmansodan aikana: vuonna 1915 hän toipuu sotavammastaan taiteilija-isänsä luona Rivieralla ja tutustuu isänsä mallina toimivaan Andrée Heuschlingiin. IMDb
Aiheesta muualla

Jean Renoir ohjaa 'Ihmispetoa'. Zolan 'Ihmispeto'-romaanin elokuvausta seuraamassa, Kuva, 01.02.1939, nro 3, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Ritva  Elonet  Yle 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Manfred Wörner

| Manfred Wörner |
| --- | --- |
 Manfred Wörner Pentagonissa,Washington D.C.:ssä 1993.
Naton pääsihteeri
 1. heinäkuuta 1988 – 13. elokuuta 1994  
Edeltäjä:  Peter Carington
Seuraaja:  Willy Claes
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. syyskuuta 1934 Stuttgart, Saksa
Kuollut: 13. elokuuta 1994 (59 vuotta)  Bryssel, Belgia
Puoliso:  Elfie  Wörner
Tiedot
Puolue:  CDU
 Nimikirjoitus
Manfred Wörner (24. syyskuuta 1934lähde? – 13. elokuuta 1994) oli saksalainen poliitikko. Hän toimi Länsi-Saksan puolustusministerinä (1982–1988)lähde?. Hän oli vuodesta 1988 Naton pääsihteeri, kunnes kuoli 59-vuotiaana suolistosyöpään.
Wörner oli Saksan kristillisdemokraattisen unionin jäsen ja pääsi parlamenttiin ensimmäistä kertaa vuonna 1965lähde?.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Manfred Wörner Wikimedia Commonsissa
| n k  Naton pääsihteerit |
| --- | --- |
 Hastings Ismay  Paul-Henri Spaak  Dirk Stikker  Manlio Brosio  Joseph Luns  Peter Carington  Manfred Wörner  Sergio Balanzino (vt.)  Willy Claes  Sergio Balanzino (vt.)  Javier Solana  George Robertson  Alessandro Minuto-Rizzo (vt.)  Jaap de Hoop Scheffer  Anders Fogh Rasmussen  Jens Stoltenberg 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Ribotsyymi

Eräs ribotsyymi kaavakuvana.
Ribotsyymit ovat RNA-entsyymejä. Ne ovat RNA-molekyylejä, jotka pystyvät katalysoimaan joitain biokemiallisia reaktioita. Tällöin ribotsyymi tekee mahdolliseksi tai nopeuttaa jonkun tietyn reaktion/reaktioita.
Yleisimmin ribotsyymit katalysoivat fosfaattiryhmien siirtoa.
Ribotsyymien kyky edesauttaa kemiallisia reaktioita riippuu molekyylin muodosta, joka taas riippuu molekyylin emäsjärjestyksestä.
Proteiinisynteesissä peptidisidosten syntymistä katalysoiva ribosomi on tunnetuin esimerkki ribotsyymistä, koska ribosomin aktiivinen osa on RNA:ta.  Ribotsyymien arvellaan edeltäneen proteiinipohjaisia entsyymejä RNA-maailma-teoriassa.
Ribotsyymi

Ribotsyymit ennusti jo Francis Crickin työryhmä vuonna 1967. Ensimmäiset tunnetut ribotsyymit löysivät Thomas Cech ja Sidney Altman 1980-luvulla, ja ensi kertaa sanaa ribotsyymi käytti Kelly Krugerin ryhmä vuonna 1982 Cell-lehdessä.
Jotkut ribotsyymit ovat syntyneet sattumalta, toiset on ainakin osittain suunniteltu.selvennä Erään kokeen mukaan joka 1E-14 satunnaisesti syntynyt RNA oli ribotsyymi. Ribotsyymin minimikoko on 30–40 emästä, toisten tietojen mukaan 52 emästä. Tyypillisesti ribotsyymit ovat noin 250 emästä pitkiä. Monet tunnetut ribotsyymit pilkkovat RNA:ta. Niin sanottu vasaranpääribotsyymi tyyppiä I halkoo RNA:ta tietyissä kohdin kolmiulotteisen rakenteensa ansiosta. Vasaranpääribotsyymi I:n pituus on tavallisesti 47 nukleotidia, ja emäksistä on oltava oikein 69 %.
GlmS on ribotsyymi, joka luo fruktoosi-6-fosfaatista ja glutamiinista glukosamiini-6-fosfaattia. GLmS:n pituus on 186,5 nukleotidia, ja sen emäksistä on oltava noin 60 % oikein.
Ribotsyymi > RNA:ta kopioiva ribotsyymi

R-18 luokan I ligaasi-ribostyymista synnytetty on yli 190 emäksen pituinen ribotsyymi, joka pystyy kopioimaan vuorokauden sisään ennen hajoamistaan 14 emästä, joiden on oltava tietynlaisia. Tällöin R-18 ei ole hyvä ja tehokas yleiskäyttöinen RNA-kopioija, vaikka onkin suhteellisen tarkka. R-18a toimii myös jäässä tosin kuin proteiinientsyymit. Vuonna 2011 aiemmasta R-18:sta satunnaismuuntelulla ja osin myös suunnittelulla kehitetty 199 nukleotidin ribotsyymi tC19Z voi kopioida melko tarkasti 95 RNA-nukletodidia, mutta ei oman pituistaan RNA:ta. tC19Z ei ole niin vaativa kopioitavan 
emäsketjun emäksien suhteen.
Ribotsyymien katalyysikohdista

RNA:n suorittama katalyysi vaatii fosforihappoa ja koentsyymiksi metalli-ionin, joka on tavallisesti magnesium, kalsium tai vastaava. Metalli-ioni voi sitoutua esimerkiksi adeniiniin tai guaniiniin.
Yleensä katalyysi tarvitsee magnesiumia, kalsium käy magnesiumin paikalle, mutta reaktiot hidastuvat silloin huomattavasti.
Kerälle taipuneissa RNA-ketjuissa on paikkoja metalli-ionien sitoutumista varten.
Metalli-ioni voi sitoutua kaksiketjuisen RNA:n/DNA:n-pareihin A-T, G-C, A-T(U) tai kolmikkoon G-G-C sekä nelikkoon G-G-G-G. Nämä emäkset, esim A-T ovat RNA/DNA-ketjun/ketjujen eri paikoissa olevia nukleotideja.
Toimiakseen ribotsyymi vaatii monia emäksiä.
Eräässä ribotsyymissä, ryhmän I intronissa on oltava kolme emästä eri puolilla ketjua, A, U, G, ja magnesiumia sitova kohta. Tetrahymenan intronin suorittama transeesterikaatio vaatii sarjan GGAGGG, joka on vastakkain sarjan UCUCCC kanssa. U1-G22 sitoo Mg2+:n. Lisäksi on oltava ketju AAAAA. Lisäksi on oltava peräkkäinen AG,eli niin sanottu G-paikka.
Eräässä itseään käsittelevässä ribotsyymissä on kaksi aktiivista kohtaa, joista toisen pituus on 4 emästä, toisen 6 emästä. Ribotsyymin reaktiivinen kohta, RNA-halkoja toimii emästen G ja A välissä. Aktiivisten kohtien välissä on 15 emästä, ja toisessa 9 emästä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ribotsyymi Wikimedia Commonsissa
Yam (jumala)

Yam, myös Yamm tai Jamm, oli länsiseemiläinen  meren ja veden jumala. Hän hallitsi valtameriä, jokia, järviä ja lähteitä. Yksi hänen nimistään oli ”Hallitseva virta”. Yam edustaa hillittömiä luonnonvoimia. Joskus Yam kuvataan käärmeeksi, lohikäärmeeksi tai merihirviö Lotaniksi eli Leviataniksi.
Erään tarun mukaan Yam pyysi ylijumala Ēliä asettamaan Yamin muiden jumalten herraksi. Ēl suostui, mutta muistutti, että Yamin olisi ensin kukistettava Baal, hedelmällisyyden jumala. Baal kohtasi Yamin taistelukentällä varustautuneena seppäjumala Kotharin takomilla taika-aseilla. Baal surmasi Yamin ja sirotteli Yamin ruumiinosat ympäriinsä. Sen jälkeen Baal kruunasi itsensä kuninkaaksi. Tämä myytti kuvaa, kuinka sivistynyt kulttuuri valjastaa kaoottiset luonnonvoimat ja varmistaa hyvän sadon.
Erään toisen tarun mukaan Yam sai hyvitykseksi tappiosta puolisokseen hedelmällisyyden jumalatar Astarten.
Yamato (valtio)

Yamato oli valtio Japanin keskiosassa, Honshun saaren lounaiskolkassa samannimisellä niemellä. 300-luvun puolivälissä siellä nousi uusi kulttuuri, joka erottui saaren eteläosassa Naran ja Osakan tienoilla vallinneesta Yayoi-kulttuurista. Yamatolaiset rakensivat jättiläismäisiä hautakumpuja, joita kutsuttiin kofuneiksi. Samantyyppisiä kumpuja on Koreassa, joten jotkut tutkijat ovat arvelleet, että Yamaton hallitsijasuku olisi voinut olla korealaista alkuperää. Kahdensadan vuoden ajan hautoihin laitettiin samanlaisia esineitä kuin Yayoi-hautoihin: jalokiviä ja peilejä, mutta 500-luvulta alkaen kummuista löytyy aseita. Hautalöytöjen muutos viittaa kulttuurivaikutteisiin muualta.
Yamaton alue on Japanin viljavinta seutua. Yamaton kuninkaat sijoittivat pääkaupunkinsa Naniwaan (nykyiseen Osakaan) ja nauttivat seudun rikkauksista. Hovin rakenne ja arvonimet olivat korealaista alkuperää. Ylhäisimpään aateliin pääsivät ne, jotka osoittivat urheutensa taistelussa ja valmiutensa sotia kuninkaan puolesta. Tämä sotilasluokan ylemmyys jatkui japanilaisessa kulttuurissa vuosisatojen ajan.
Samaan aikaan Koreassa elettiin Kolmen kuningaskunnan aikaa: niistä lounaisin, Baekje liittoutui Yamaton kanssa. Tämän liiton kautta Japaniin virtasi kiinalaisia vaikutteita: käsityöläisiä tuli hoviin, ja kirjoitusjärjestelmä otettiin käyttöön. Vuonna 513 korealaiset lähettivät kungfutselaisen opettajan Yamaton hoviin. Vuonna 552 he lähettivät Buddhan kuvan ja buddhalaisia opettajia.
Valtio on antanut nimensä Yamato-kaudelle Japanin historiassa, joka koostuu Kofun- ja Asuka-kausista.
Kasper Wrede (jääkäri)

Casper (Kasper) Fabian Wrede af Elimä (24. lokakuuta 1892 Eura – 16. lokakuuta 1921 Lakembe, Fidži) oli suomalainen jääkäriylikersantti, joka muistetaan parhaiten toiminnastaan Suomen ilmailun uranuurtajana.
Nuoruus

Kasper Wrede kuului Wrede af Elimä -vapaaherrasukuun. Hänen vanhempansa olivat kihlakunnantuomari, vapaaherra Kasper Hjalmar Wrede ja Anna Sofia Ihre ruotsalaisesta aatelissuvusta numero 2043. Senaattori Otto Wrede ja "Parkanon paroni" Gustaf Wrede olivat Kasper Wreden setiä, "vankien ystävä" Mathilda Wrede oli hänen tätinsä. Hänen sisarensa oli Eva Wrede.
Wrede kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1913 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkosi Dresdenin teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1913–1914. Wrede liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Wrede sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, mutta hänet vapautettiin palveluksesta hänellä todetun sairauden johdosta jo 15. huhtikuuta 1915.
Lentäjän tie

Saksasta Wrede suuntasi kulkunsa Ruotsiin ja siellä hän opiskeli vuonna 1916 Thulinin lentokoulussa Ljungbyhedissä. Ruotsista hän matkusti Yhdysvaltoihin vielä vuonna 1916 ja pääsi töihin Curtissin lentokonetehtaille Buffaloon. Lento-opintojaan hän jatkoi Newport Newsin lentokoulussa vuodet 1917–1918 ja 21. helmikuuta 1917 Amerikan Ilmailuklubi myönsi hänelle ilmeisesti ensimmäisenä suomalaisena kansainvälisen lentokoneohjaajantodistuksen nro 661. Tämän todistuksen saannin edellytyksenä suoritettu koelento tehtiin Curtiss JN-4 -koneella. Suomeen Wrede palasi sisällissodan jälkeen syksyllä 1918. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen kersantiksi ylennettynä 12. lokakuuta 1918 ja hänet sijoitettiin Hermannin lento-osastoon. Hermannin lento-osastosta hän siirtyi mekaanikoksi Lentopataljoonaan ja edelleen Utin lentoasemalle, missä hän työskenteli lyhyen ajan. Armeijasta hän erosi 16. tammikuuta 1919 lentoupseeriksi koulutettavaksi yli-ikäisenä ylikersanttina (ikäraja oli 25) ja matkusti Australiaan. Wrede vuokrasi Fidžiltä pienen aution Yangasa-nimisen saaren, jolla hän kuoli 16. lokakuuta 1921 erakkona vaikeaan sairauteen. Hän oli saapunut Fidžille syksyllä 1920 Suomen Sydneyn konsulin Kaarlo Johannes Nauklérin (1889–1921) seurassa ja jäänyt sitten asumaan yksin vuokraamalleen saarelle.
Aiheesta muualla

Kasper Fabian Wreden Uusi haaste Killalle (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen lentäjälegendan hurja tarina – rakensi koneen lokin avulla, petkutti Venäjää ja kuoli erakkona. Yle 13.8.2015.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Casper Wrede

Casper Gustaf Kenneth Wrede af Elimä (8. helmikuuta 1929 Viipuri – 28. syyskuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen teatteri- ja elokuvaohjaaja, joka loi uransa Britanniassa. Wrede tuli tunnetuksi teatteri-, televisio- ja elokuvaohjaajana sekä yhtenä Manchesterin The Royal Exchange Theatren perustajista.
Elämänvaiheet

Wrede syntyi Viipurissa kuuluisaan Wrede af Elimän sukuun. Hänen isänsä oli toimitusjohtaja Kenneth Alexander Wrede (1898–1983). Casper Wrede taisteli viisitoistavuotiaana jatkosodassa ja Lapin sodassa. Häneen vaikutti jo nuorena hänen sukulaisensa, Helsingin ruotsalaisen teatterin ohjaaja, myöhemmin apulaisjohtaja ja teatteripedagogi Gerda Wrede. Hänen suosituksestaan Wrede matkusti Englantiin opiskelemaan teatteriohjaajaksi vasta perustettuun Old Vic Schooliin, jossa opettajina olivat muun muassa Glen Byam Shaw, George Devine ja Michel St. Denis. Hän meni naimisiin koulun lupaavan englantilaisen  näyttelijän Dilys Hamletin kanssa. Myöhemmin Wrede tapasi ohjaaja Michael Elliottin, josta tuli hänen pitkäaikainen yhteistyökumppaninsa.
Wrede ja Elliott tuottivat television alkuvaiheessa 1950-luvun puolessa välissä BBC:lle teatterin klassikoita, kuten Loppiaisaatto, Anton Tšehovin Vanja-eno, Euripideen Troijan naiset ja Henrik Ibsenin Merenneito. Wrede ohjasi televisiota varten useita kuuluisia näyttelijöitä, muun muassa Ronald Harwoodia. Hän teki myös muun muassa Ibsenin vanhuudesta ja Sibeliuksesta kertovat televisiodokumentit.
Vuonna 1959 Wrede perusti teatteriseurueen, josta tuli 1976 hänen kollegoidensa Michael Elliottin, James Maxwellin ja Braham Murrayn kanssa Manchesterin puuvillapörssin rakennukseen sijoitettu maailmankuulu The Royal Exchange Theatre, jossa Wrede ohjasi yli 20 teatteriproduktiota.
Wrede ohjasi muun muassa elokuvat Sotamies Potter (1962) ja Ivan Denisovitshin päivä (1970), joissa kummassakin pääosaa näytteli Tom Courtenay. Edellinen kertoo sotilaasta, joka väittää nähneensä Jumalan kesken taistelun. Väite saa sotilaan esimiehet epäilemään miehen järkeä. Jälkimmäinen elokuva pohjautuu Aleksandr Solženitsynin romaaniin ja kertoo eräästä Stalinin vankileiristä ja siellä olevan vangin tavanomaisesta päivästä. Elokuvan vastaanottoa Suomessa on pidetty esimerkkinä suomettumisesta, sillä elokuva määrättiin esityskieltoon 1970-luvulla, koska se käsitteli Neuvostoliiton Gulag-vankileiriä, eikä elokuvaa voitu vielä vuonna 1994 edelleenkään levittää Suomessa kaupallisesti. Vuoden 2001 alusta alkaen kaikkien elokuvien esittäminen aikuisille on ollut sallittua, kunhan elokuvasta on ilmoitettu Valtion elokuvatarkastamolle eikä elokuvan esittämistä ole kielletty rikoslaissa.
Wreden viimeiseksi elokuvaksi jäi Viimeiset sekunnit (engl. Ransom / The Terrorists, 1975), Norjassa kuvattu trilleri lentokonekaappareista. Elokuvan pääosissa esiintyivät Sean Connery ja Ian McShane.
Wreden avioliitto Dilys Hamletin kanssa päättyi vuonna 1976; liitosta syntyi poika David Wrede vuonna 1958. Vuonna 1982 Casper Wrede meni naimisiin lapsuudenystävänsä Karin Bangin kanssa, ja hän asui elämänsä loppuajan Suomessa.
Dokumentti

Klas Fransberg ohjasi loppuvuodesta 2008 kuvatun televisiodokumentin Casper och den förbjudna filmen. Elokuvassa seurattiin Wreden jalanjälkiä, tavattiin hänen työtovereitaan ja yritettiin selvittää, miksi Ivan Denisovitshin päivä kiellettiin Suomessa. Ensi-ilta oli toukokuussa 2009.
Aiheesta muualla

Casper Wrede Elonetissä.
Casper Wrede Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Wrede, Casper hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef