Kiinan taide
Maalaustaide

Kiinan maalaustaiteella on maan taiteista ehkä kaikkein pisin yhtäjaksoinen ”suuren taiteen” perinne. Maalaustaide on ollut Kiinassa aina hyvin arvostettua, mitä on auttanut sen läheinen yhteys runouteen ja kalligrafiaan sekä sen asema hallitsevan luokan taiteena. Kiinalainen maalaustaide sai alkunsa varsinaisesti Hajaannuksen kaudella (220–581). Silloin ilmaantuivat ensimmäiset merkittävät nimeltä tunnetut taidemaalarit ja kalligrafit.
Tavallisimpia maalausten ja kalligrafian muotoja Kiinassa ovat olleet pysty- ja vaakarullamaalaukset, albuminlehdet, viuhkamaalaukset, sermimaalaukset sekä palatsien, temppelien ja hautojen seinämaalaukset. Kompositioon on kuulunut oleellisena osana tekijän sivellinsigneeraus ja -päiväys, punainen tekijäsinetti sekä kalligrafiateksti, usein runo tai runosäe. Kehystys on ollut oma taiteenlajinsa samoin kuin sinettien kaivertaminen.
Kiinalaisten maalausten tuli olla mieltä virkistäviä, hyvää moraalia ilmentäviä tai esteettisesti kiehtovia. Sen vuoksi aiheisiin eivät kuuluneet sota, väkivalta, kuolema tai alastomuus. Kiinalaiset maalaukset voidaan jakaa kuuteen luokkaan: maisemamaalaukset, kukka- ja lintumaalaukset, bambumaalaukset, eläinmaalaukset, muotokuvamaalaukset sekä yliluonnollisia aiheita esittävät maalaukset.
Maalaustaiteen lajeista tärkein Kiinassa on lähes aina ollut maisemamaalaus. Luontomaalauksia on tulkittu paljolti taolaisen ajattelun näkökulmasta ja sen käsittein, taolaisen alkusyyn heijastuksina maailmassa. Kiinan maalaustaiteessa on myös kungfutselaisia painotuksia; etenkin maan hovimaalarit tekivät paljon yleistä moraalia pönkittäviä muotokuvia esimerkillisistä ja hyveellisistä hallitsijoista, ministereistä ja pyhimyksistä. Buddhalaisuuden vaikutusta ovat etenkin buddhalaisten temppelien ja luostarien seinämaalaukset, joiden aiheina oli buddhalaisen opin ja legendojen kuvittaminen.
Kiinalaiset maalarit eivät pyrkineet näköisyyteen tai realismiin sen länsimaisessa merkityksessä: esimerkiksi varjostusta tai keskeisperspektiiviä ei käytetty ennen 1900-lukua. Kiinalaiselle maalarille oli sen sijaan tärkeintä kohteen sielun tai hengen kuvaus, jotain oleellista sen luonteesta, rytmillisyydestä ja elämänvoimasta (qi). Tämän saavuttamisessa tärkeintä oli taiturimainen sivellintekniikka. Viiva oli kiinalaisessa taiteessa tärkeä, sillä siinä maalaustaide ja kalligrafia kohtaavat toisensa. Maalaustaiteessa ja kalligrafiassa käytetään samankaltaisen viivatekniikan lisäksi myös samoja työvälineitä, ja niitä yhdistää samat arviointiperusteet: sivelletyn viivan eloisuus sekä taideteoksen kokonaissommittelu. Maalari Xie He määritteli Eteläisen Qi-dynastian (479–502) kaudella kuusi taideteoksen esteettistä arviointiperustetta, jotka ovat edelleen käytössä maan perinteisessä maalaustaiteessa:
Elämänvoiman (qi) rytminen sopusointu ja elävä liike; maalarin kyky siirtää taideteokseensa kohteen qi, sen henki ja sielu.
Sivellintekniikan rakenteellinen voima ja sivellinvedon sisäinen jännite, joiden avulla elämänvoima voidaan siirtää luonnosta paperille.
Uskollinen luonnon muotojen esittäminen.
Värien käyttö kohteen mukaan.
Sommittelu, jossa ihanteena on ollut epäsymmetrian periaate, spontaani ja hallittu luonnonmukaisuus.
Jäljentäminen ja kopiointi, jota on Kiinassa pidetty ainoana tienä mestaruuteen ja oman tien kehittämisen pohjana.