Ruotsin historia
Ruotsi vuoden 1809 jälkeen

Ruotsi joutui 1800-luvulla lopullisesti sopeutumaan eurooppalaisen pikkuvaltion rooliin. Vuonna 1810 Ruotsin kuninkaan adoptoitu perillinen, marsalkka Bernadotte valittiin kruununprinssi Kaarle XIV:ksi. Kaarle XIV katsoi Norjan olevan otettavissa kuin korvauksena Suomen menettämiselle liittymällä Napoleonin vastaiseen liittoon, sillä Tanska-Norja oli ranskalaisten puolella. Napoleon joutui tappiolle, ja Kielin rauhassa 1814 Tanska-Norja joutui luovuttamaan Norjan Ruotsille Pommerin alueita vastaan. Pommerin alueet siirtyivät Tanskan sijaan Preussille, ja Norja julistautui itsenäiseksi, sääti perustuslain ja valitsi oman kuninkaansa. Ruotsi hyökkäsi Norjaan toteuttaakseen Kielin rauhan lupaukset. Lyhyen sodan jälkeen solmittiin Mossin rauha, jossa perustettiin personaaliunioni kahden itsenäisen valtion kesken. Unionia kesti vuoteen 1905, kunnes se raukesi rauhanomaisesti norjalaisten tahdosta.
Ruotsin maatalous muuttui asteittain kylätyyppisestä yksityisomisteisiin tiloihin teollisen vallankumouksen aikana, mutta tämä ei riittänyt kasvavan väestön tarpeisiin.
Osin toimeentulon takia noin miljoona ruotsalaista muutti Yhdysvaltoihin vuosina 1850–1890. Ensimmäinen suuri siirtolaisaalto syntyi 1860-luvun katovuosina, jolloin vuosittain kymmeniä tuhansia maastamuuttajia jätti Ruotsin. Parempina vuosina 1870-luvulla määrä pysyi noin 15 000:ssa, mutta 1880-luvulla olot vaikeutuivat jälleen ja luku nousi vuosittain liki 40 000:een. Lähtijät olivat etupäässä maaseudun köyhälistöä, pikkutilallisia ja jo aikaisemmin maaseudulta kaupunkeihin muuttaneita. 1890-luvulla, varsinkin vuosikymmenen loppupuoliskolla, siirtolaisten määrä supistui vuositasolla alle 10 000:een.
Ruotsin 1800-lukua leimasivat paineet liberaaleihin uudistuksiin, mikä johti talouselämän vapautumiseen ja äänioikeus- ja veroreformien aloittamiseen. Liberaalien peruslähtökohtana oli yksilö ja hänen perusoikeutensa. Kuninkaan ja liberaalien välinen kiista huipentui vuosien 1840-41 valtiopäivillä, jolloin liberaalinen koalitio saavutti enemmistön kaikissa neljässä säädyssä. Lopputulos johti kuninkaan vaikutusvallan olennaiseen kaventumiseen. Koalitio laati listan uudistukista, joista tärkein oli keskiaikaisten säätyvaltiopäivien korvaaminen uudenaikaisella parlamentilla. Liberaaleja ajatuksia levitti erityisesti uusi moderni päivällä painettu sanomalehti Aftonbladet.
Kaarle XIV Juhanan kuoltua vuonna 1844 kuninkaaksi nousi hänen poikansa Oskar, joka oli hyvin liberaali ja uudistusmielinen. Hän muun muassa kieltäytyi usein allekirjoittamasta kuolemantuomioita, jos yksikin valtioneuvos äänesti armahduksen puolesta. Hän loi myös kirjassaan uusia käsitteitä, kuten vankeinhoito. Vuonna 1845 naiset saivat yhtäläisen perintöoikeuden miesten kanssa. Sitä oli pohdittu pitkään ja hanketta vastusti erityisesti aatelisto sekä tilanomistajat. Uudistus perustui tasa-arvoon  ja sen katsottiin olevan Jumalan lain vastaista. Tasa-arvoa pidettiin myös sairautena, joka leviää maailmalla ja saastuttaa järjen. Samassa yhteydessä naimattomista naisista tuli täysi-ikäisiä 25-vuotiaina.
Vuonna 1866 vanhat säätyvaltiopäivät korvattiin kaksikamarisella parlamentilla, jonka alahuone valittiin vaaleilla. Äänioikeus oli kuitenkin aluksi sidottu omaisuuteen. Uuden tammikuussa 1867 aloittaneen parlamentin jäsenistö oli äärimmäisen konservatiivinen, 60 % sen jäsenistä oli samoja kuin  edellisillä säätyvaltiopäivillä. Äärimmäisen harva liberaali oli onnistunut pääsemään parlamenttiin. Havaittiin että säätyvaltiopäivien tilalle oli syntynytkin luokkavaltiopäivät. Ensimmäiseksi oppositioksi organisoituivat talonpojat, joita alettiin kutsua Maamiespuolueeksi. Sen tärkeimmät tavoitteet olivat valtion varojen säästäminen sekä talonpoikien vapauttaminen ruotujako armeijasta, kyyditys- ja teiden pitovelvollisuudesta ja maaveroista. Kaupunkilaisherrojen ja talonpoikien välille syntyi valtiopäivillä suuri kuilu. Merkittäviä päätöksiä parlamentti kykeni saamaan aikaan vasta 1892 kompromissin tuloksena, jolloin maaverot lakkautettiin ja armeija organisoitiin uudelleen.
Ruotsiin alettiin perustaa poliittisia puolueita, joista osa toimi parlamentissa ja osa sen ulkopuolella. Ensimmäinen valtakunnallinen puolue oli Liberaali kokoomuspuolue (Liberala samlingspartiet) vuonna 1900, jonka alaisesta järjestöstä syntyi vuonna 1902 Kansanpuolue (Folkpartiet). Ulkoparlamentaarinen Työväenpuolue (Arbetarpartiet) perustettiin vuonna 1889. Vuonna 1904 valtiopäivien oikeistovoimat muodostivat yleisen valitsijaliiton, joka on nykyisen Maltillisen kokoomuspuolueen edeltäjä. Näistä syntyi poliittinen oikeisto ja vasemmisto, joka korvasi aikaisemman maalaisten ja kaupunkilaisten välisen kiistelyn.
Vuonna 1907 miehet saivat yleisen äänioikeuden, naiset 1919.
1800-luku oli suurta kansanliikkeiden aikaa, koska uudistuneessa parlamentissa pelkät yksilöt eivät voineet saada paljonkaan aikaan, vaan kansalaisten piti yhdistyä yhdistyksiksi päämääriensä tavoittamiseksi. Ensimmäisiä kansanliikkeitä olivat raittusliikkeet ja vapaa-kirkko. Muut kuin valtion kirkon viralliset uskonnolliset kokoontumiset olivat kiellettyjä konventikkeliplakaatin takia, vuonna 1726 säädetyn asetuksen kumoamisen jälkeen alkoi kirkon sisältä syntyä herätysliikkeitä. Kirkosta ei voinut erota lainkaan ennen vuotta 1860, täydellinen uskonnonvapaus Ruotsissa toteutui vuonna 1951. Raittiustoiminta tuli todella tarpeeseen koska 1800-luvulla maassa juotiin 40 litraa puhdasta alkoholia jokaista henkilöä kohden.
1800-luku oli Ruotsissa merkittävää kulttuurin kehittymisen aikaa. Uudeksi kulttuurin keskukseksi muodostui Uppsala.