Filosofisia tutkimuksia
Sisältö > Rakentajien kielen ja meidän kielemme suhde (§18–20)

Huomautuksessa 18 Wittgenstein sanoo, että rakentajien kieli on täydellinen, vaikka se sisältääkin vain käskyjä, koska emme sanoisi, että oma kielemme oli puutteellinen ”ennen kemian symbolismin tai infinitesimaalimerkintätavan mukaan liittämistä”. Hän esittää metaforan kielestä vanhana kaupunkina, jossa tarpeen mukaan puretaan ja rakennetaan taloja ja katuja, kuten kielessä kielipelejä, ja jonka uusimmat rakennelmat ovat suoria ja säännöllisiä, kuten kielen tieteelliset termit. Kaupunkia ei kuitenkaan koskaan ole voitu sanoa epätäydelliseksi.
Seuraavaksi Wittgenstein tarkastelee, voiko rakentajien primitiivisen kielen avulla todella tutkia meidän kehittyneempää kieltämme. Hän kysyy, onko rakentajien kielen huudahdus ”Laatta!” sana vai lause. Saattaa vaikuttaa siltä, ettei se vastaa meidän kielessämme sanaa ”laatta” eikä elliptistä eli lyhennettyä lausetta ”Laatta!”, mistä seuraisi, ettei rakentajien kieli olisi lainkaan yhteydessä meidän kieleemme. Wittgenstein on kuitenkin toista mieltä: voimme sanoa huudahdusta myös sanaksi, mutta ”se on juuri meidän ’elliptinen’ lauseemme” (§19). Vastaväite tälle on, että rakentajien kielipelissä ei voida esittää lausetta ”Tuo minulle laatta”, josta lause on lyhennetty.
Wittgenstein siirtyy nyt tarkastelemaan näiden lauseiden suhdetta meidän kielessämme ja kysyy, miksemme sanoisi pidempää lausetta lauseen ”Laatta!” pidennykseksi. Tarkoitammeko pidempää lausetta huutaessamme tämän käskyn, ja mitä tämä tarkoittaminen on? Emme yleensä sano mielessämme pidempää lausetta, eikä ole uskottavaa, että lause pitäisi merkityksen selville saamiseksi kääntää mielessä joksikin toiseksi: tämä johtaisi kääntämisen äärettömään regressioon. Sen sijaan, kun sanomme ”Laatta!” tarkoitamme ”Laatta!”. Tähän ei kelpaa vastaväite, että ”haluan toki, että hänen on tuotava minulle laatta” (§19): haluamiseen ei kuulu lauseen ajatteleminen tai vastaava toiminto. Keskustelu johtaa siis siihen, että huudahduksella on sama rooli rakentajien kielessä kuin meidän elliptisellä lauseellamme meidän kielessämme ja sillä taas sama rooli kuin pidennetyllä lauseella, ja juuri se on tässä olennaista. Näin alkeellisempien kielipelien avulla voidaan valottaa meidän kielemme toimintaa.
Huomautuksessa 20 Wittgenstein kysyy, tarkoitetaanko lause ”Tuo minulle laatta!” yhtenä pitkänä vai kolmena sanana. Jos se tarkoitetaan joskus toisena ja joskus toisena, voitaisiin tarkoittaa muuta kuin mitä sanotaan. Wittgenstein kuitenkin huomauttaa, että se, kumpana lause tarkoitetaan, riippuu siitä, mihin sitä verrataan: lause voidaan sanoa tarkoitetun kolmisanaisena, kun sitä verrataan muihin kielen kompleksisiin lauseisiin, kuten ”Ojenna minulle laatta” tai ”Tuo hänelle laatta!” eli kun sitä käytetään ”muitten lauseitten vastakohtana” (§20). Lausetta ei sanota muiden lauseiden vastakohdaksi, koska ajattelisimme muita lauseita sanoessamme tämän lauseen, vaan koska kielemme avulla on mahdollista muodostaa muita lauseita. Ulkomaalainen saattaisi luulla lauseen vastaavan oman kielensä yhtä sanaa ja lausua sen eri tavalla. Lausuessaan sen ”[h]änessä voi tapahtua samaa [kuin meissä] tai myös jotakin muuta”. (§20) Se ei kuitenkaan ole olennaista: emmehän yleensä itsekään ole tietoisia siitä, että lausumassamme lauseessa on esimerkiksi kolme sanaa. Olennaista on se, miten lausetta käytetään.
Huomautuksen lopussa Wittgenstein sanoo, että lauseen tekee elliptiseksi se, että sen kieliopillisesta rakenteesta on jätetty jotain pois, eikä se, että jätämme pois jotain pidemmän lauseen tarkoituksesta.  Vastaväitteen, että pitkän ja elliptisen lauseen mielen, jos ne kerran ovat samat, täytyy olla ilmaistavissa sanallisesti, hän hylkää sanomalla, että tämä mieli on ”niiden samassa käyttötavassa” (§20).