stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)

Viipurin taistelu oli Suomen sisällissodan viimeinen suuri taistelu, joka käytiin Viipurin kaupungin hallinnasta 24.–29. huhtikuuta 1918 punakaartin ja valkoisten välillä. Taistelu päättyi valkoisten vallatessa Viipurin.
Taistelussa valkoisten armeijalla oli 18 400 sotilasta ja 82 tykkiä. Vastaansa he saivat yli 7 000 sotilasta sekä lisäksi venäläisiä tykkejä ja vapaaehtoisia. Todelliset taistelut olivat ilmeisesti varsin vähäisiä, valkoiset kohtasivat vain hajanaista ja heikosti johdettua vastarintaa. Valkoisten voitettua taistelun punaisten johtajat ja joukosta jäljelle jääneet pakenivat Venäjälle. Taistelussa otettiin vangiksi noin 4 000–5 000 punaista.
Tausta

Saksalaisten noustua maihin Etelä-Suomessa punaisten hallitus eli Kansanvaltuuskunta oli 9. huhtikuuta siirtynyt Helsingistä Viipuriin. Viipuri oli tämän jälkeen punaisten pääkaupunki ja Länsi-Suomen evakuoinnin jälkeen se oli huhtikuun lopulla myös tärkein punaisten hallussa vielä olleista Suomen kaupungeista. Punaisten sodanjohdon strategiana oli pyrkiä luomaan uusi länsirintama Kymenlaaksoon ja säilyttää Karjalankannaksella maayhteys Venäjälle.
Valkoisten päämajassa oli suunniteltu Viipurin valtausta jo helmikuusta 1918 lähtien, mutta suunnitelman toteuttaminen lähti liikkeelle vasta, kun mittava Tampereen valtaus oli saatu päätökseen huhtikuun alussa. Viipuri–Pietari-rata oli punaisille tärkeä huoltotie, joka oli tarkoitus saada katkaistua. Lisäksi punaisten joukot oli tarkoitus tuhota antamalla niille ratkaiseva isku. Operaatiota varten muodostettiin uusi Itäarmeija, jonka komentajaksi tuli aiempi Savon ryhmän päällikkö, kenraalimajuri Ernst Löfström. Hänen alaisuuteensa muodostettiin kolme suunnilleen rykmentin vahvuista ryhmää, joihin kuului yhteensä 18 400 miestä. Pohjoista ryhmää (noin 5 200 miestä) komensi everstiluutnantti Aarne Sihvo, keskistä ryhmää (noin 7 700 miestä) kenraalimajuri Karl Fredrik Wilkman ja eteläistä ryhmää (noin 5 200 miestä) saksalainen eversti Eduard Ausfeld.
Ausfeldin oli määrä aloittaa operaatio hyökkäämällä Karjalankannaksen itäosasta Terijoelle ja eristää siten Viipurin punaiset Venäjästä sekä torjua mahdolliset Venäjältä tulevat apujoukot. Tämän jälkeen Sihvon oli määrä saartaa Viipuri lännestä ja lopuksi Wilkmanin tuli vahvimman ryhmän komentajana vallata kaupunki idästä.
Punaisten puolella ylipäällikkönä toimi kansanvaltuuskunnan puheenjohtaja Kullervo Manner, joka oli julistettu diktaattoriksi. Tosiasiassa punaisten sotatoimia Karjalassa johti kuitenkin itäisen rintaman komentaja Oskar Rantala. Venäläinen eversti Mihail Svetšnikov oli vielä kansanvaltuuskunnan sotilaallisena neuvonantajana Viipurissa. Hän oli laatinut huhtikuun alkupuolella punaisille puolustussuunnitelman, joka edellytti silloisten asemien pitämistä Karjalassa.
Kaupungin puhdistus

Kaupungin valloituksen jälkeen valkoiset joukot suorittavat Viipurissa etnisen puhdistuksen, joka kohdistui venäläisiin tai surmaajien venäläisiksi mieltämiin henkilöihin. Viipurin linnan vallihautojen luona ja muualla kaupungin ympäristössä suoritetuissa teloituksissa ammuttiin ainakin 327 sotilasta tai siviiliä venäläisinä, todennäköisesti yhteensä 360–420 henkeä. Teloitetuista venäläisistä suurin osa oli valkoista osapuolta kannattavia upseereita, ylempiä sotilasvirkamiehiä tai siviilejä. Teloitetuksi joutui myös 23 nuorta ja koululaista, nuorimpina 12- ja 13-vuotiaat lapset. Venäläisten lisäksi teloitettujen joukossa oli ainakin 23 puolalaista, 2 tataaria, 2 italialaista, 3 virolaista, 2 juutalaista ja yksi Liivinmaan saksalainen. Naisia teloitettujen joukossa tiedetään olleen ainakin kolme.
Kaupungissa suoritettuihin etnisiin puhdistuksiin osallistuivat useat eri sotilasosastot ja -henkilöt, kuten Kajaanin sissirykmentti ja Saksassa koulutuksensa saaneet jääkärit. Teloitusten jälkeen teloitetuilta ryöstettiin henkilökohtaiset arvoesineet ja käyttökelpoiset vaatteet.
Kirjallisuutta

Ohto Manninen toim. (1992–1993): Itsenäistymisen vuodet 1917–1920, osa II. ISBN 951-37-0730-X.
Nurmio, Heikki & Leonard Grandell (toim.): Viipurin valloitus kenraalimajuri Wilkmanin armeijaryhmän toiminta. Kustannusosakeyhtiö Ahjo Helsinki 1919
Aiheesta muualla

Viipurin valtauksen rohkea alkunäytös, Suomen Kuvalehti, 23.04.1938, nro 16, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Punaisen Viipurin viimeiset päivät, Suomen Kuvalehti, 23.04.1938, nro 16, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sotasaalista Viipurin linnan pihalla.
Viipurissa tapahtui todistettavasti yksi joukkoteloitus Viipurinlinnan vallihaudoilla 29. huhtikuuta. Tämä kuva on oletettavasti siitä tapahtumasta.
Kazimira Prunskienė

| Kazimira Prunskienė |
| --- | --- |

Liettuan pääministeri
 17. maaliskuuta 1990 – 10. tammikuuta 1991  
Seuraaja:  Albertas Šimėnas
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1943 (ikä 82) Vasiuliškė, Ostland
Tiedot
Puolue:  Kansanpuolue
 Nimikirjoitus
Kazimira Danutė Prunskienė (s. 26. helmikuuta 1943) oli Liettuan ensimmäinen pääministeri maaliskuussa 1990 tapahtuneen itsenäistymisen jälkeen. Hän hoiti virkaa tammikuuhun 1991.
Kazimira Danutė o.s. Stankevičiūtė syntyi Vasiuliškiain kylässä. NKVD surmasi hänen isänsä toisen maailmansodan aikana hänen ollessaan vuoden ikäinen.
Hän kävi Vilnan yliopistoa, josta sai 1965 taloustieteen arvosanan ja myöhemmin tohtorintutkinnon. Hän opetti myöhemmin yliopistossa ja työskenteli 1981–1986 Länsi-Saksassa.
Mentyään naimisiin Povilas Prunskusin kanssa hän otti nimen Prunskienė. Hän liittyi puolueeseen 1980 ja työskenteli vuodesta 1986 maatalouden tutkimusinstituutissa. Vuonna 1988 hän oli mukana itsenäisyysmielisen Sąjūdisin perustamisessa. Hän oli maan pääministerinä 1991 pyrkien kumoamaan Neuvostoliiton maalle asettaman kauppasaarron. Hän jatkoi tämän jälkeen työtään maatalouden parissa.
Liettuan korkein oikeus tulkitsi, että Prunskienė oli ollut yhteistyössä KGB:n kanssa, ja hänet erotettiin parlamentista 14. syyskuuta 1992.
Prunskienė on Liettuan talonpoikien kansanliiton (Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga, LVLS) puoluejohtaja. Hän oli LVLS:n ehdokas Liettuan presidentinvaaleissa 2004. Hän sai ensimmäisellä kierroksella 21,4 % äänistä, mutta hävisi toisella kierroksella Valdas Adamkusille ääniprosentein 52,6–47,4.
Vladimir Propp

Vladimir Propp vuonna 1928
Vladimir Jakovlevitš Propp (Владимир Яковлевич Пропп, 29. huhtikuuta (J: 17. huhtikuuta) 1895 Pietari – 22. elokuuta 1970 Leningrad) oli venäläinen strukturalisti, joka tutki venäläisten kansansatujen juonirakenteita pyrkien löytämään niiden yksinkertaisimmat elementit. Hänen kirjansa Kansansadun rakenne (Морфология сказки, Morfologija skazki) julkaistiin venäjäksi jo vuonna 1928, mutta länsimaissa siihen ei juuri kiinnitetty huomiota ennen 1950-lukua, jolloin teos käännettiin englanniksi. Kirja vaikutti voimakkaasti Claude Lévi-Straussiin ja Roland Barthesiin.
Propp toi venäläisten formalistien lähestymistavan narratologiaan. Formalistit jakoivat kertomusten lauserakenteet pieniksi analysoitaviksi elementeiksi, morfeemeiksi. Propp käytti samaa metodia analysoidessaan kansansatuja. Hän sivuutti kertomusten sävyn ja tyylikeinot ja keskittyi jakamaan venäläiset kansansadut niiden pienimpiin toiminnallisiin rakenneosiin, joita hän kutsui funktioiksi. Analysoimalla satojen satujen henkilötyyppejä ja toimintaa Propp tuli siihen johtopäätökseen, että perinteisissä venäläisissä kansansaduissa oli vain 31 yleistä ja toistuvaa peruselementtiä. Kaikki funktiot eivät välttämättä esiintyneet yksittäisessä sadussa.
Proppin mukaan elementit eli funktiot vastasivat tiettyä toimintaa ja esiintyivät aina samassa järjestyksessä. Esimerkkejä Proppin erottamista elementeistä olivat "Sankarille osoitetaan kielto ", "Kieltoa rikotaan", "Väärä sankari tai konna paljastuu" ja "Sankari menee naimisiin ja nousee valtaistuimelle". Säännönmukaisesti satu päättyi funktioihin "Konna saa rangaistuksensa" ja "Sankari menee naimisiin ja nousee valtaistuimelle".
Lisäksi Propp löysi kaikkiaan seitsemän ihmesaduissa toistuvaa roolia tai perushahmoa, joita voidaan verrata A. J. Greimasin aktanttimallin aktantteihin:
sankari
prinsessa (tavoiteltu henkilö)
vastustaja (konna)
maagisten kykyjen lahjoittaja
lähettäjä
auttaja
väärä sankari
Proppin tutkimuksilla on sittemmin ollut suuri vaikutus muun muassa elokuvakäsikirjoituksen teoriaan.selvennälähde?
Kansansadun funktiot

Alkutilanne: perheenjäsenet ja sankari esitellään
Poissaolo, joku perheenjäsen on poissa
Kielto, sankarille osoitetaan kielto
Rikkomus, kieltoa rikotaan, yleensä konna esiintyy ensi kerran
Tiedustelu, konna yrittää saada tietoa
Toimitus, konna saa tiedon uhrista
Petos, konna yrittää huiputtaa uhria
Osanotto, uhria petkutetaan
Käännekohta, konna vahingoittaa perheenjäsentä tai perheenjäseneltä puuttuu jotain tai hän toivoo jotain; tämä on keskeinen funktio, sillä sen seurauksena tarina lähtee liikkeelle
Välitys, onnettomuus paljastuu ja sankaria lähestytään tai häntä käsketään tai hänet lähetetään apuun
Vastarinta, sankari päättää vastustaa epäonnea
Lähtö, sankari jättää kotinsa
Ensimmäinen lahjoittajan funktio, sankaria koetellaan ja hän saa auttajan
Sankarin reaktio, sankari reagoi tulevan lahjoittajan toimiin
Auttajan hyväksyntä, sankari hyväksyy avun
Opastus, sankari aloittaa etsinnän
Kamppailu, sankari ja konna avoimessa taistelussa
Merkintä, sankari merkitään
Voitto, konna voitetaan
Selvitys, alkuperäinen onnettomuus tai puute poistetaan
Paluu, sankari palaa
Takaa-ajo, sankaria ajetaan takaa
Pelastus, sankari pelastuu takaa-ajajien käsistä
Tunnistamaton paluu, sankari saapuu kotiinsa tai muuhun paikkaan, jossa häntä ei tunnisteta
Perusteeton vaatimus, väärä sankari esittää perusteettoman vaatimuksen
Vaikea tehtävä, sankari saa vaikean tehtävän
Ratkaisu, tehtävä ratkaistaan
Tunnistaminen, sankari tunnistetaan
Paljastuminen, väärä sankari tai konna paljastuu
Muodonmuutos, sankari saa uuden ulkomuodon
Rangaistus, konna saa rangaistuksen
Häät, sankari menee naimisiin ja/tai nousee valtaistuimelle
Björn Vikström

| Björn Vikström |
| --- | --- |

Porvoon hiippakunnan piispa
 2009–2019 
Edeltäjä:  Gustav Björkstrand
Seuraaja:  Bo-Göran Åstrand
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1963 (ikä 61) Turku
Puoliso:  Maria Björkgren-Vikström
Muut tiedot
Koulutus:  teologian tohtori (2000)
Uskonto:  evankelis-luterilainen
Björn Håkan Vikström (s. 17. heinäkuuta 1963 Turku) on teologian tohtori ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ruotsinkielisen Porvoon hiippakunnan entinen piispa.
Ura

Vikström vihittiin papiksi vuonna 1988, jonka jälkeen hän on toiminut seurakuntapastorina Hangossa ja Helsingin Matteuksen seurakunnassa, sekä kappalaisena 15 vuotta Kemiön seurakunnassa ja vt. kirkkoherrana Västanfjärdissä. Teologian tohtoriksi hän on väitellyt vuonna 2000 Åbo Akademissa, jossa hän toimi piispaksi valintaansa saakka tutkijana ja suunnittelijana kestävän kehityksen ja ympäristöetiikan alalla. Vikström oli ehdolla arkki­piispan­vaalissa 2018, mutta hävisi Tapio Luomalle äänin 374,667–292,333.
Vikström voitti syksyn 2009 piispanvaalissa hiippakuntadekaani Sixten Ekstrandin toisella äänestyskierroksella äänin 250–199. Vikström vihittiin piispan virkaan 29. marraskuuta 2009. Hän on Porvoon hiippakunnan seitsemäs piispa, ja on ilmoittanut jättävänsä piispanviran 1. syyskuuta 2019 siirtyäkseen lehtoriksi Åbo Akademihin. Hänen seuraajansa piispanvirassa on Bo-Göran Åstrand.
Piispan vaalia luonnehdittiin konservatiivien ja liberaalien väliseksi kilpailuksi, jossa liberaali puoli pääsi selvästi voitolle. Vikströmin vapaamielinen Raamattu-käsitys oli vanhoillisille ongelma, ja keskustelu kärjistyi erityisesti vastakkainasetteluksi homoparien hyväksymisestä. Vikströmin myönteinen kanta homopareihin herätti vastustusta erityisesti ruotsinkielisellä Pohjanmaalla, jossa erään näkemyksen mukaan ”moni ei koe Vikströmiä hengellisenä johtajana”.
Vikström on naimisissa Maria Björkgren-Vikströmin kanssa, ja hänellä on kolme lasta. Vikströmin isä on entinen arkkipiispa John Vikström ja setä entinen Porvoon piispa Erik Vikström.
Teoksia > Ruotsiksi

Verkligheten öppnar sig: Läsning och uppenbarelse i Paul Ricœurs bibelhermeneutik. (Väitöskirja.) Åbo Akademi, 2000. ISBN 951-765-045-0
Tangenttankar. Fontana Media, 2005. ISBN 951-550-647-6
Folkkyrka i en postmodern tid: Tjänsteproducent i välfärdssamhället eller engagerande gemenskap? Skrifter utgivna av Institutet för ekumenik och socialetik nro 12. Åbo Akademi, 2008. ISSN 0358-0555. ISBN 978-952-12-2164-4
Tvärvetenskapligt samarbete: En teoretisk diskussion samt en empirisk undersökning av ÅA-forskares attityder och erfarenheter. Meddelanden från Ekonomisk-statsvetenskapliga fakulteten vid Åbo Akademi 562.  Åbo Akademi, 2009. ISSN 0358-5654). ISBN 978-952-12-2253-5
Mer än ord – trovärdig efterföljelse i en kyrka på väg. Fontana Media, 2014 ISBN 978-951-550-793-8.
Teoksia > Suomennettuja teoksia

Sana tulee näkyväksi: Kristuksen seuraaminen matkalla olevassa kirkossa. (Mer än ord.) Suomentanut Anja Ghiselli. Kirjapaja, 2014. ISBN 978-952-288-108-3.
Monta rakkautta: Seksuaalisuuden, parisuhteen ja avioliiton teologia. Kirjapaja, 2016. ISBN 978-952-288-538-8.
Aiheesta muualla

Vikström, Björn hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Gustav Björkstrand | Porvoon piispa 2009–2019 | Seuraaja: Bo-Göran Åstrand |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef  Hufvudstadsbladet
Prometatsiini

| --- | --- |

Prometatsiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(RS)-N,N-dimetyyli-1-(10H-fentiatsiini-10-yl)propaani-2-amiini
Tunnisteet
CAS-numero: 60-87-7
ATC-koodi: D04AA10
PubChem CID: 4926
DrugBank: APRD00602
Kemialliset tiedot
Kaava: C17H20N2S 
Moolimassa: 284,42 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 88 % imeytyy; ensikierron metabolian jälkeen 25 % hyötyosuus
Proteiinisitoutuminen: 93 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 16–19 tuntia
Ekskreetio: Munuainen ja sappi
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  C(AU) C(US) 
Reseptiluokitus:  P (UK)  ?-only(US) 
Antotapa: Oraalinen rektaalinen, I.V., I.M., paikallinen
Prometatsiini on antihistamiineihin ja fentiatsiineihin kuuluva trisyklinen lääkeaine. Sillä on huomattavan voimakas väsyttävä, sedatiivinen vaikutus. Siitä syystä sitä käytettiin hoitohistoriassa narkoottisena eli hypnoottisena lääkeaineena. Sen pääkäyttö oli pre-operatiivinen eli leikkauksia ja muita kirurgisia toimenpiteitä (kuten dreenien, sunttien ja kanyylien laitot) edeltävä potilaan sedaatio esilääkityksenä. Prometatsiinia käytettiin myös, ainakin Pohjoismaissa, eetterinukutuksien jälkitiloina tulevien pahoinvointitilojen ehkäisyyn.
Prometatsiinilla on sama molekyylikaava kuin  antipsykoottisena lääkkeenä käytetyllä promatsiinilla, mutta erilainen rakenne.
Prometatsiinia saatettiin antaa injektiona joko suoneen tai lihakseen. Prometatsiinin eduiksi katsottiin sen olevan hydroksitsiinin tavoin, lääkeriippuvuutta aiheuttamaton, toisin kuten esim. barbituraatit. Lääkeainetta annettaessa voitiin käyttää ampiineja: paineistettuja kanyyliampulleja.
Prometatsiinilla saattoi ilmetä suurta hyötyvaikutusta etenkin eetterinukutuksiin liittyvänä. Eetterinukutusten jälkitiloina esiintyi useinkin leikkauspotilailla pahoinvointia ja oksentelua. Prometatsiini on antiemeetti, joten sitä käytettiin myös pahoinvointilääkkeenä.
Käyttö anestesian hoitoalueen ulkopuolella lienee ollut kuitenkin varsin rajoitettua. Prometatsiini on ollut käytössä Suomessa ainakin 1960- sekä 70-luvuilla.
Lääkeaineen myyntinimiä ovat olleet: Lergigan (Neofarma), Thiergan sekä Phenergan (Pharma Rhodia/Rhône Poulenc). Lergigan Comp. on sisältänyt myös efedriiniä ja kofeiinia prometatsiinin väsyttävän vaikutuksen kumoamiseksi.
Annoskoot ovat olleet tablettimuodossa 5, 25 sekä 50 mg. Suppositorio eli peräpuikko oli 25 mg. Myös lääkesiirappi on ollut käytössä.
Sivuvaikutukset

Voimakas sekä pitkäkestoinen väsymys on ollut erittäin tavallista. Koska aine on hyvin läheistä sukua promatsiinille, se on saattanut aiheuttaa myös samankaltaista sivuoireistoa. Näitä ovat ekstrapyrimidaaliset (kuten Parkinsonismin oireet) aina maligniin neuroleptisyndroomaan saakka. On huomattava, ettei prometatsiinia ole luettu neurolepteihin.
Aiheesta muualla

PubChem: Promethazine (englanniksi)
DrugBank: Promethazine (englanniksi)
KEGG: Promethazine[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Pahoinvointilääkkeet
| --- | --- |
5-HT3 -serotoniini-ioni-kanava-antagonisti:  alosetroni  atsasetroni  bemesetroni  silansetroni  datsopridi  dolasetroni  granisetroni  lerisetroni  metoklopramidi  mianseriini  mirtatsapiini  ondansetroni  palonosetroni  ramosetroni  rikasetroni  tropisetroni 
CB1-antagonistit  (kannabinoidit):  dronabinoli  nabiloni  nonabiini  tetrahydrokannabinoli 
D2/D3 -antagonistit:  alitsapridi  bromopridi  domperidoni  haloperidoli  hydroksitsiini  itopridi  klebopridi  klooripromatsiini  metopimatsiini  proklooriperatsiini  tietyyliperatsiini  trimetobentsamidi 
H1-antagonisti  (antihistamiinit):  difenhydramiini  dimenhydrinaatti  hydroksitsiini  meklotsiini  prometatsiini  syklitsiini 
Muut:  ceriumoksalaatti  deksametasoni  loratsepaami  midatsolaami  propofoli  skopolamiini
Pronssikauden päättyminen Euroopassa

Pronssikauden päättyminen Euroopassa ja Lähi-idässä oli levotonta aikaa, jolloin merikansat ryöstelivät itäisen Välimeren ympäristöä. Näiden kansojen menestys lienee perustunut ajan mittapuun mukaan moderniin pronssiaseistukseen. Rauta tuli yleiseen käyttöön vasta merikansojen hyökkäyksen jälkeen. Monien kaupunkien hylkääminen noihin aikoihin saattoi johtua ainakin osaksi myös kuivuuden aiheuttamasta viljakadosta.
Pronssikauden loppu oli itäisen Välimeren alueella erityisen raju muutos noin 1200 eaa. Alueella liikkui ryösteleviä merikansoja, ja mykeneläinen Kreikka, Turkin heettiläisten valtakunta, ja useat nykyisen Libanonin, Syyrian ja Kanaanin kaupungit romahtivat. Ainakin tilapäinen tuho kosketti miltei kaikkia itäisen Välimeren piirin merkittäviä keskuksia lukuun ottamatta Egyptiä. Monet pronssikautiset kaupungit, muun muassa Mykene, Hattuša ja Ugarit hylättiin kokonaan. Kyprostakin ryösteltiin näihin aikoihin. Merikansat hyökkäsivät Egyptiä vastaan, mutta egyptiläiset onnistuivat kukistamaan hyökkäysyritykset.
Merikansojen tausta

Rauta ei liene tullut samaan aikaan kuin kaupunkeja tuhottiin. Pronssikauden päättymisen epävakaus lienee liittynyt uusien aseiden ja taistelutapojen kehitykseen. Taistelujen voittajiksi tuli panssaroitu, heittokeihäin ja pitkin miekoin taisteleva jalkaväki. Tämä sopii näkemykseen, että Välimeren itäosaa ryöstelleet merikansat olisivat olleet esikelttiläisen uurnakenttä-kulttuurin sotapäälliköiden johtamia heimoja. Uurnakenttien tekijät eivät tunteneet rautaa, mutta taistelussa tehokkaat pitkät miekat, kypärät ja rintapanssarit.
Kuivuus

Samaan aikaan kuivuus tuhosi satoja laajalla alueella Lähi-idässä, Turkissa, Kreikassa jne. Esimerkiksi Kreikka on lähellä vähäsateista aluetta, ja pienikin ilmamassojen muutos muuttaa nykyisen Turkin ja Etelä-Kreikan ja Libyan vähäsateiseksi, kuten 1900-luvulla kävi vuosina 1954–1955. Joidenkin tutkijoiden mielestä vuoden 1200 eaa. tienoilla vallinnut kuivuus tuhosi sadon ja lopulta palatsienkin viljavarastot ehtyivät. Mykeneläinen kansa nousi kapinaan, poltti palatsit ja surmasi johtajat.
Neljä selitystä

Välimeren pronssikausi väistyi vuoden 1200 eaa. tienoilla nopeasti rautakauden tieltä. Siirtymä kesti noin 50 vuotta, ja sen aikana itäisen Välimeren pronssikautiset kaupunkivaltiot tuhoutuivat. Tuholle on esitetty neljä selitystä: maanjäristys, kuivuus, sisällissota tai merikansojen hyökkäys.
Maanjäristys on epäuskottava selitys, koska yleensä kaupungit rakennettiin järistyksen jälkeen uudelleen, mutta nyt ne autioituivat. Kaupunkien raunioista ei kaivauksissa löydy mitään arvokasta, niin kuin yllättävän luonnonmullistuksen jälkeen pitäisi. Sisällissota taas ei selitä sitä, miksi kaikki kaupungit romahtivat niin pienessä ajassa. Kuivuus selityksenä ei kelpaa sen vuoksi, että kaivauksen osoittavat monissa kaupungeissa olleen runsaat viljavarastot. Nämä päätelmät viittaavat siihen, että merikansat aiheuttivat hyökkäyksillään ja rautaisilla aseillaan pronssikauden päättymisen.
On myös arveltu, että rauta olisi otettu käyttöön vasta sitten, kun pronssin seosmetalleja tinaa ja kuparia toimittavat kauppatiet katkesivat.
Verner Viikla

| Verner August Viikla |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Verner August Viklund
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1895 Oulu
Kuollut: 18. joulukuuta 1941 (46 vuotta) Karmalampi (Viena)
Ammatti:  opiskelija
Jääkäri
Liittymispäivämäärä:  13. tammikuuta 1916
Komppania:  2. komppania
Taistelut jääkäriaikana:  Asemasota Misse-joella, Asemasota Riianlahden rannikkoasemissa, Aa-joen talvitaistelut
Korkein arvo jääkäriaikana:  Hilfsgruppenführer
Palasi Suomeen:  25. helmikuuta 1918
Arvo Suomeen tultaessa:  vänrikki
Korkein sotilasarvo:  eversti
Verner August Viikla (vuoteen 1940 Viklund; 27. maaliskuuta 1895 Oulu – 18. joulukuuta 1941 Karmalampi) oli suomalainen jääkärieversti ja Mannerheim-ristin ritari. Hän oli sotilasoppinsa Saksassa saanut jääkäri, joka osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan riveissä ja myöhemmin Suomen sisällissotaan Valkoisessa Armeijassa. Talvisodassa hän toimi esikuntapäällikkönä ja jatkosodan alussa divisioonankomentajana. Viikla ampui itsensä komentopaikassaan Karmalammella 18. joulukuuta 1941.
Perhetausta

Viklundin vanhemmat olivat tehtaanjohtaja Karl August Viklund ja Matilda Sofia Höijer. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1936 Aino-Esteri Vuorjoen kanssa.
Opinnot

Viklund kirjoitti ylioppilaaksi Oulun reaalilyseosta vuonna 1914 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1914–1915. Hän suoritti Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1924–1926.
Jääkärikausi

Viklund liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Polangenissa vuonna 1917 järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Viklund saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan adjutantiksi 4. jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Rotanpesällä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Viklund palveli sisällissodan jälkeen adjutanttina 4. jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, jonka nimi vaihdettiin myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoonaksi. Hänet siirrettiin 31. tammikuuta 1919 alkaen sihteeriksi Sotaministeriön yleiseen sota-asiaintoimistoon. Sotaministeriöstä hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1919 Kaartin jääkäripataljoonaan, missä hän toimi aluksi adjutanttina ja 9. elokuuta 1919 lähtien 1. komppanian päällikkönä. Viipuriin rykmenttiin Viklund siirrettiin 6. huhtikuuta 1921 ja hänet sijoitettiin komppanianpäälliköksi 1. komppaniaan. Viipurin rykmentistä hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Reserviupseerikouluun 30. toukokuuta 1923. Viklund erosi armeijasta 30. tammikuuta 1924 ja siirtyi 12. helmikuuta 1924 alkaen Rajavartiolaitoksen palvelukseen ja hänet sijoitettiin komentajan apulaiseksi Lapin rajavartiostoon. Sisäasiainministeriöön rajavartiostojen tarkastajan apulaiseksi hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1927, mistä hänet siirrettiin 26. tammikuuta 1932 rajavartiostojen päällikön apulaiseksi.