stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles de Gaulle
Paluu valtaan

Ranskan neljännen tasavallan aikaa sävyttivät heikot ja usein vaihtuvat hallitukset. Valta oli keskitetty perustuslain mukaan parlamentille ja keskenään taistelevat puolueet eivät pystyneet sopimaan pysyvistä ja pidemmälle katsovista toimintaohjelmista.
Neljännen tasavallan saavutuksia oli Euroopan hiili- ja teräsyhteisön, eli nykyisen EU:n ensimmäisen vaiheen aikaansaaminen ja onnistuminen tällä tavoin Saksan sotilaallisessa sitomisessa. Suurin epäonnistuminen oli Indokiinan sodassa kärsitty tappio ja maasta vetäytyminen, jota seurasi yhdysvaltalaisten vastuunotto alueen pysymisestä länsimielisenä. Myöskään Algerian tapahtumien rauhoittaminen ei onnistunut, ja se olikin neljännen tasavallan kuolinsyistä tärkein.
Paluu valtaan > Algerian kriisi

Ranskan hallituksen epäonnistuneet toimenpiteet Algerian rauhoittamiseksi johtivat lopulla avoimeen Algeriassa asuvien siirtolaisten pied-noirien kapinointiin hallitusta vastaan. Nämä siirtolaiset hyökkäsivät Algeriassa olevan hallituksen rakennuksiin 13. toukokuuta 1958. Iskulla he halusivat Ranskan hallituksen kiinnittävän huomion arabinationalismin toimintaan ja Algerian itsenäistymispyrkimyksiin. Samana päivänä sotilaat ja siviilit perustivat Comité de salut public -järjestön, jonka johdossa toimi gaullisteille myötämielinen kenraali Jacques Massu. Ranskassa toimivien ranskalaisten sotilasjoukkojen komentaja kenraali Raoul Salan ilmoitti radiossa, että armeija on ”tilapäisesti ottanut vastuun Ranskan Algerian tulevaisuudesta”. Pariisissa toimiva kansallinen parlamentti oli toimintakyvytön ratkaistaessa syntynyttä kriisiä ja de Gaulle otti vallan. Myöhemmin hän on itse korostaen kertonut, että hän yksinkertaisesti poimi vapaana kulkevan vallan.
Lehdistötilaisuudessa 19. toukokuuta 1958 de Gaulle vastasi olevansa valmis kansakunnan palvelukseen. Monet olivat pahoillaan tästä armeijan hyväksymisestä. Samalla hän huomautti olevansa syvällisesti tasavaltalainen ja että hän ottaisi mahdollisesti vallan vain laillisia teitä käyttäen.
Kriisi syveni ranskalaisten sotilaiden hyökättyä Algeriasta Korsikalle ja maihinnoususta Ranskaan keskusteltiin. Poliittiset johtajat kaikilta suunnilta, erityisesti François Mitterrand ja kommunistit, jotka aikaisemmin olivat väittäneet häntä fasistiksi, hyväksyivät yksimielisesti kenraalin paluun valtaan. Ranskan presidentti René Coty luopui virasta 29. toukokuuta 1958. De Gaullesta tuli pääministeri kansalliskokouksen enemmistön päätöksellä kuudeksi kuukaudeksi 1. kesäkuuta 1958 alkaen. Tällöin hän sai haltuunsa perustuslakia säätävän vallan.
Vallan saatuaan de Gaulle alkoi laatia maalle uutta perustuslakia ja siten toteuttaa 1946 pitämänsä Bayeux’n puheen yhteiskunnallisia muutoksia. Uuden perustuslain, johon otettiin mallia muun muassa Suomesta tuolloin voimassa olleen valtiomuodon vallanjaosta presidentin, hallituksen ja eduskunnan kesken, tuli saada loppumaan parlamentin ylivalta, joka oli syynä hallitusten epävakauteen ja maan sekasortoiseen politiikkaan.
Syyskuussa 1958 suorassa kansanäänestyksessä 83 prosenttia äänestäneistä hyväksyi uuden perustuslain ja siten myös viidennen tasavallan perustamisen. Saman vuoden marraskuussa de Gaullen ehdokasryhmittymä voitti myös parlamenttivaalit ja sai tuekseen vahvan enemmistön. Joulukuussa suoritetussa epäsuorassa presidentinvaalissa hän sai 78 prosentin kannatuksen kaikkiaan 80 000 äänestykseen osallistuneelta valitsijamieheltä.
Presidenttinä 1958–1969

De Gaulle otti vastaan Ranskan tasavallan presidentin tehtävät 8. tammikuuta 1959. Hänen tehtävänään oli saada maa uudelleen jaloilleen ja tähän tarvittiin vaikeita päätöksiä. Ensimmäisen presidenttikauden keskeisiä päätöksiä ja tapahtumia olivat muun muassa:
Päätös uusien, sadan vanhan frangin arvoisten frangien käyttöönotosta.
Ranskan kansainvälinen riippumattomuus molemmista suurvalloista, Yhdysvalloista ja Neuvostoliitosta.
Hän korosti Ranskan omaa puolustusta, jonka perustana olisi oma ydinase.
Hän asettui tukemaan ranskalais-saksalaista yhteistyötä EEC:ssä. Hän kävi ensimmäisenä ranskalaisena vierailulla Saksan liittotasavallassa.
De Gaulle järjesti tulitauon Algeriaan ja Algerian itsenäisyys hyväksyttiin lopulta kansalliskokouksessa 2. heinäkuuta 1962.
De Gaulle joutui murhayrityksen kohteeksi 22. elokuuta 1962. Iskua johti terroristijärjestö OASia lähellä ollut everstiluutnantti Jean Bastien-Thiry.
Syyskuussa 1962 de Gaulle esitti presidentinvaalin pitämistä suorana kansanvaalina. Opposition vastustuksesta huolimatta hänen ehdotuksensa tuli hyväksytyksi.
Vuonna 1965 Ranska lähetti ensimmäisen satelliitin avaruuteen osoituksena sotilaallisesta voimasta.
Joulukuun 1965 presidentinvaaleissa hänen oli käytävä toinen kierros voittaakseen François Mitterrandin.
Presidenttinä 1958–1969 > Algerian sota

Algerian sota oli yksi monista siirtomaasodista ja Ranskalle toinen 1950-luvun aikana. Tapahtumat alkoivat 1. marraskuuta 1954 kun Kansallisen vapautusrintaman (Front de libération nationale) sissit hyökkäsivät Algerian eri seuduilla sotilaallisia, hallinnollisia ja tietoliikenneyhteysrakenteita vastaan. Useita ranskalaisia kuoli ja FLN:stä tuli ranskalaisille terroristijärjestö, eikä vapautusliike.
Ranskalla ei ollut poliittista halua luopua Algeriasta, sillä Algeria oli yhdistetty Ranskan kansalliseen maaperään, eikä se ollut hallinnollisesti siirtomaa. Sotaa pidettiin yleisesti ainoana keinona Algerian pitämiseksi Ranskan valtioyhteydessä.
De Gaullen ehkä kiistellyin teko oli vetäytyminen Algeriasta ja sen itsenäisyyden salliminen. Monet olivat odottaneet kenraalilta päinvastaisia toimia ja olivat siksi pettyneitä häneen ja hautoivat kostoa koko presidenttiyden ajan. Tämä ilmeni useina murhayrityksinä.
Algeria itsenäistyi lopulta vuonna 1962 Ranskassa pidetyn kansanäänestyksen antaman valtuutuksen seurauksena.
Presidenttinä 1958–1969 > Nato

Ranska kuului yhtenä neljästä valtiosta niin Saksan, Berliinin, kuin Itävallankin miehitysvaltoihin. Samoin maa oli mukana perustamassa Natoa ja järjestön päämaja pystytettiinkin Pariisiin. Kuitenkin vasta Algerian sodan päättyminen antoi de Gaullelle mahdollisuuden omaperäisen ja Ranskan suuruutta kuvastavan ulkopolitiikan rakentamiseen. Tästä politiikasta käytettiin nimitystä ”suuruuden politiikka” (politique de grandeur).
De Gaullen päätöksellä Ranska vetäytyi Naton sotilaallisesta toiminnasta helmikuussa 1966. Tällöin järjestön päämaja siirrettiin Brysseliin. Näin de Gaulle halusi osoittaa itsenäistä päätöksentekoaan, jonka takeena oli oman ydinaseen kehittely ja käyttömahdollisuus. Ranska oli tehnyt vuonna 1960 neljäntenä valtiona maailmassa onnistuneen atomipommikokeen (Gerboise Bleue) räjäytettyään atomipommin Algerian autiomaassa. Vuonna 1968 ranskalaiset tiedemiehet onnistuivat de Gaullen vaatimuksesta räjäyttämään vetypommin ilman yhdysvaltalaisilta saatua apua.
Uuden ulkopolitiikan de Gaulle toi hyvin esiin Phnom Penhin puheessaan Kambodžassa. Puheessaan hän paheksui voimakkaasti Yhdysvaltain sotimista Vietnamissa ja totesi Yhdysvaltain vetäytymisen Vietnamista olevan ainoa keino rauhan aikaansaamiseksi. Vietnamin sodalla oli juurensa ranskalaisessa kolonialismissa Kaakkois-Aasiassa ja hävityssä Vietnamin sodassa.
Lisäksi muista läntisistä valtionpäämiehistä poiketen de Gaulle tuomitsi Israelin valloitukset Länsirannalla ja Gazassa kuuden päivän sodassa kesäkuussa 1967. Tämä oli suurin muutos Ranskan Israel-politiikassa. Aikaisemmin Ranska oli ollut Israelin liittolainen auttaen Israelia sotilaallisesti ja toimimalla yhdessä sen kanssa muun muassa Suezin kriisissä 1956. Nyt de Gaulle oli siirtynyt ulkopolitiikassaan lähemmäksi arabimaiden näkökantoja.
Presidenttinä 1958–1969 > Vapaa Québec

De Gaullen suorasukainen esiintyminen ja vähemmän diplomaattiset kannanotot ärsyttivät usein muita ihmisiä. Tähän liittyvät myös hänen huonot suhteensa Franklin D. Rooseveltiin, sodanaikaiseen Yhdysvaltojen presidenttiin.
Vierailullaan Montrealin maailmannäyttelyssä Expo 67:ssä de Gaulle julisti yllätyksellisesti 24. heinäkuuta 1967 yli 100 000 katsojan edessä Montrealin kaupungintalon parvekkeella ranskaksi ”Vive Montréal, vive le Québec Libre” (”Eläköön Montreal, eläköön vapaa Québec”). Tämän jälkeen hän sai vihastuneen vastaanoton englanninkielisiltä kanadalaisilta. Hän joutui keskeyttämään vierailun Kanadan pääministeri Lester B. Pearsonin pyynnöstä. De Gaulle palasi Ranskaan, jossa suurin osa maan lehdistöä arvosteli häntä voimakkaasti Québecin tapahtumista.
Presidenttinä 1958–1969 > EEC

Ranska oli ollut perustamassa Euroopan hiili- ja teräsyhteisöä sekä myöhemmin Euroopan talousyhteisöä (EEC). Britit olivat jättäytyneet aluksi tämän yhdentymisen ulkopuolelle ja perustaneet vapaakauppa-alueen (EFTA). 1960-luvulla Britanniassa kuitenkin haluttiin liittyä voimakkaasti kehittyvään EEC:hen. Esteeksi nousi kenraali de Gaulle, jolle perustuslain mukaan maan ulkopolitiikka kuului, ja joka esitti vetonsa brittien pyrkimyksille ja jo valmiiksi neuvotelluille sopimuksille.
Merkittävin vastustus tapahtui joulukuussa,selvennä kun hän avoimesti ilmoitti vetonsa Britannian liittymiseen. Brittiläiset poliitikot osuivat oikeaan todetessaan, että Ranska oli vähemmän kiinnostunut yhdistyneestä Euroopasta kuin ranskalaisten hallitsemasta Euroopasta. Kenraali halusikin tehdä EEC:stä rakenteellisesti ja toiminnallisesti vahvasti ranskalaisen perinteen muokkaaman. Näin mahdollinen myöhempi brittien mukaantulo ei muuttaisi liiaksi järjestön ranskalaisperäisiä rakenteita. Vasta de Gaullen seuraajan aikana brittien liittyminen Euroopan talousyhteisöön saattoi toteutua.
De Gaullen kielteinen suhtautuminen Britannian mahdolliseen EEC-jäsenyyteen antoi myös Suomelle aikaa sovittaa omaa ulko- ja kauppapolitiikkansa intressiensä mukaan. Myös de Gaullen ymmärrys Suomen ulkopolitiikkaa kohtaan, hänen kiinnostuksensa Kekkosen Kremlin-tuntemukseen ja ennen kaikkea maiden yhtenevät intressit Eftan suhteen tekivät 1960-luvulla viidennen tasavallan Ranskasta odottamattoman liittolaisen Suomelle.
Presidenttinä 1958–1969 > Vierailu Neuvostoliittoon

Presidentti de Gaulle teki kymmenpäiväisen vierailun Neuvostoliittoon kesäkuussa 1966. Saapumispäivänä pitämässään puheessa hän ehdotti Neuvostoliiton ja Ranskan yhteistyötä Euroopan palauttamiseksi hedelmälliseksi yhteisöksi, joka ei enää olisi jakaantumisen lamauttama. De Gaulle kävi muun muassa Novosibirskissä, Kiovassa, Leningradissa ja Volgogradissa.
Presidenttinä 1958–1969 > 1968 ja ero

Kaikkialla Euroopassa vuosi 1968 merkitsi erilaisia mielenosoituksia ja vapauspyrkimyksiä. Ranskassakin Pariisin opiskelijamellakat ja työläisten lakot vaativat muutoksia yhteiskuntaan yliopistoista työpaikkoihin.
De Gaulle oli pitkälle valmis suostumaan esitettyihin vaatimuksiin, olihan hänen oma gaullistinen ideologiansa ollut monissa asioissa lähellä vasemmiston ja työläisten tavoitteita. Pääministeri Georges Pompidou onnistui kuitenkin vakuuttamaan de Gaullen, ettei vaatimuksiin tarvinnut suostua. Sen sijaan hän hajotti 30. toukokuuta Ranskan kansalliskokouksen ja määräsi uudet vaalit pidettäviksi 23. kesäkuuta. Vaaleissa oli myös kyse eräänlaisesta kansanäänestyksestä hänen asemastaan tasavallan päämiehenä.
Vaaleja edelsivät suuret mielenosoitukset de Gaullen ja hänen politiikkansa puolesta. Vaaleissa gaullistit saivatkin murskavoiton, kansalliskokouksen 487 paikasta 358 paikkaa tuli heidän ryhmälleen. Tämän seurauksena kenraali jatkoi tehtävässään ja uudisti perusteellisesti hallituksensa.
Seuraavan vuoden alussa de Gaulle määräsi toimeenpantavaksi kansanäänestyksen siitä, pitikö Ranskan senaatin valtaoikeuksia siirtää aluetasolle. Kansanäänestyksen jälkeen 28. huhtikuuta 1969 hän erosi virastaan ilmoitettuaan jo etukäteen niin tekevänsä, jos hänen ehdotuksensa ei saanut kansan enemmistön tukea.
Kuolema ja kunnianosoitukset

De Gaulle vetäytyi yksityiselämään maatilalleen kirjoittamaan muistelmiaan. Hän kuoli aortan repeämään maatilallaan Colombey-les-deux-Eglisessä 9. marraskuuta 1970. Hän oli määrännyt yksityiset ja vaatimattomat hautajaiset. Paikalle saivat tulla vain "vapautuksen toverit (ransk. les Compagnons de la Libération)”, joita oli tuolloin elossa 150. Hänen toivomuksestaan hautajaisiin eivät osallistuneet valtionpäämiehet tai ministerit, jotka kokoontuivat Yhdysvaltain presidentin Richard Nixonin johdolla Pariisin Notre Damen katedraalissa pidettyyn sielunmessuun. De Gaullen toivomuksesta missään näissä tilaisuuksissa ei pidetty muistopuheita, ei myöskään parlamentissa.
Perhe

De Gaulle avioitui 7. huhtikuuta 1921 Yvonne Vendroux’n (1900–1979) kanssa, ja heillä oli kolme lasta:
Philippe de Gaulle (28. joulukuuta 1921 – maaliskuussa 2024), amiraali, myöhemmin senaattori
Élisabeth de Gaulle (s. 15. toukokuuta 1924  – 2. huhtikuuta 2013)
Anne de Gaulle (1. tammikuuta 1928 – 6. helmikuuta 1948).
Kuvagalleria

Vuonna 1942.
Kenraali Charles de Gaulle puhuu Cherbourgin asukkaille 20.8.1944.
De Gaulle 1961.
Richard Nixon ja de Gaulle 2.3.1969.
Italo Calvino

| Italo Calvino |
| --- | --- |
 Luigi Silori (vas.) ja Italo Calvino.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 1923 Santiago de las Vegas, Kuuba
Kuollut: 19. syyskuuta 1985 (61 vuotta) Siena, Italia
Kansalaisuus:  italialainen
Ammatti:  toimittaja novellisti kirjailija esseisti
Kirjailija
Tyylilajit:  neorealismi postmodernismi
Esikoisteos:  Il sentiero dei nidi di ragno (1947)
Aiheesta muualla
www.italocalvino.org
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Italo Calvino (15. lokakuuta 1923 Santiago de las Vegas, Kuuba – 19. syyskuuta 1985 Siena, Italia) oli italialainen kirjailija ja toimittaja. Hänen kirjojensa tyyliä on luokiteltu neorealismiksi tai postmodernismiksi.lähde tarkemmin?
Elämä > Nuoruus ja opiskelu

Italo Calvino syntyi vuonna 1923 Kuubassa Santiago de las Vegasin kaupungissa, missä hänen vanhempansa tekivät tieteellistä työtä. Mario Calvino oli maataloustieteilijä ja työskennellyt useita vuosia trooppisissa maissa. Eva Calvino oli puolestaan kasvitieteilijä.
Pian Italon syntymän jälkeen Calvinot muuttivat takaisin Italiaan. He asettuivat Mario Calvinon kotiseudulle Liguriaan. Italo vietti suuren osan lapsuudestaan San Remossa ja perheen maaseututalossa. Mario Calvino johti San Remossa kokeellista kukkaviljelyä, ja kotitaloa ympäröivillä kukkuloilla hän puolestaan kasvatti viinirypäleitä ja avokadoa.
Italo Calvino aloitti vuonna 1941 opiskelun Torinon yliopistossa. Kun saksalaiset valtasivat Ligurian toisen maailmansodan aikana, Calvino liittyi veljensä kanssa partisaaneihin. Hän taisteli vuosina 1943–1945 Italian vastarintaliikkeen mukana. Fasistit vangitsivat hänet joksikin aikaa, mutta hän onnistui pakenemaan. Calvino liittyi vuonna 1945 Italian kommunistisen puolueeseen, josta hän erosi vuonna 1956 Neuvostoliiton vallattua Unkarin.
Elämä > Ura

Calvino alkoi kirjoittaa sodan jälkeen, ensin lähinnä sota-ajan kokemuksistaan. Samaan aikaan hän viimeisteli yliopisto-opintojaan. Hän oli opiskellut isänsä jalanjäljillä maataloustiedettä mutta siirtyi kirjallisuustieteeseen. Calvino valmistui vuonna 1947 ja teki päättötyönsä Joseph Conradin tuotannosta.
Jo opiskelu-aikana Calvino oli kirjoittanut kommunistiseen L’Unità-lehteen. Hän alkoi vuonna 1947 työskennellä kustantamo Einaudille, jolle hän teki töitä käytännössä koko uransa ajan. Calvino tutustui samaan aikaan muihin kirjailijoihin ja älykköihin. Hän teki yhteistyötä Cesare Pavesen ja Elio Vittorinin kanssa. He kirjoittivat useisiin kirjallisuus- ja kulttuurilehtiin.
Calvinon esikoisteos oli vuonna 1947 julkaistu Il sentiero dei nidi di ragno. Romaanin taustalla oli Calvinon kokemukset osallistumisestaan vastarintaliikkeeseen. Samasta lähteestä sai inspiraationsa myös tarinakokoelma Ultimo viene il corvo (1949).
Esikoisromaaninsa jälkeen Calvino yritti useita kertoja kirjoittaa toista romaania. Hänen pienoisromaaninsa Halkaistu varakreivi ilmestyi 1952 ja sai kiittävät arviot kriitikoilta, mutta kommunistiselta puolueelta se sai kritiikkiä, kun Calvino oli hylännyt siinä realismin. Teos on allegorinen kertomus miehestä, joka oli haljennut tykinlaukauksen takia kahtia pahaan ja hyvään mutta joka yhdistyy kokonaisuudeksi rakkauden kautta.
Calvinon toinen fantasiateos oli vuonna 1957 julkaistu Paroni puussa, jonka päähenkilö kiipeää puuhun eikä enää laskeudu sieltä. Siinä Calvino tutkii todellisuuden ja mielikuvituksen välistä vuorovaikutusta ja jännitettä. Ritari joka ei ollut olemassa (1959) on puolestaan eeppisillä ritaritarinoilla pilaileva fantasiaromaani.
Calvino jatkoi 1960-luvulla fantasiateosten parissa. Häneltä ilmestyi 1965 romaani Koko kosmokomiikka ja 1967 novellikokoelma Ti con zero. Koko kosmokomiikka on tajunnanvirtakerronnalla toteutettu teos, jossa käsitellään maailmankaikkeuden luomista ja kehittymistä.
Calvino kiinnostui 1970-luvulla erityisesti itse fabuloinnista eli tarinoiden luomisen prosessista. Hän kirjoittikin teoksissaan Näkymättömät kaupungit (1972), Il castello dei destini incrociate (1973) ja Jos talviyönä matkamies (1979) kertomuksen rakennetta.selvennä Teokset ovat hyvin rakenteellisia, ja ne nostavat usein esiin itse kertomuksen. Calvino vaihtaa niissä myös usein näkökulmaa ja pyrkii tutkimaan mahdollisuuksien, sattumusten ja muutoksen luonnetta.
Calvinon viimeinen merkittävä kaunokirjallinen teos oli vuonna 1983 ilmestynyt romaani Herra Palomar. Hän kirjoitti uransa aikana myös esseitä, arvosteluja ja muita tekstejä. Hän julkaisi niitä 1980-luvulla, ja niistä merkittävin oli Una pietra sopra (1980). Calvino oli kuollessaan valmistamassa luentoja Harvardin yliopistoon. Niiden pohjalta vuonna 1993 ilmestyi Kuusi muistiota seuraavalle vuosituhannelle.
Elämä > Yksityiselämä

Calvino meni naimisiin Ester Judith Singerin kanssa 1964. Hän muutti Pariisiin 1967 ja Roomaan 1979lähde?.
Calvino kuoli aivoverenvuotoon Sienassa 1985.
Suomennetut teokset

Halkaistu varakreivi.  (Il visconte dimezzato, 1952.)  Suomentanut Jorma Kapari. Keltainen kirjasto 96. Helsinki:  Tammi, 1970.
Paroni puussa.  (Il barone rampante, 1957.)  Suomentanut Pentti Saarikoski. Keltainen kirjasto 29. Tammi, 1960.
Tämä vaikea elämä.  (La vita difficile, 1958.)  Suomentanut Jorma Kapari. Keltainen kirjasto 152. Tammi, 1979.  ISBN 978-951-30-4212-7
Ritari joka ei ollut olemassa.  (Il cavaliere inesistente, 1959.)  Suomentanut Pentti Saarikoski. Keltainen kirjasto 41. Tammi, 1962.
Marcovaldo eli Vuodenajat kaupungissa.  (Marcovaldo ovvero Le stagioni in città, 1963.)  Suomentanut Jorma Kapari. Keltainen kirjasto 198. Tammi, 1986.  ISBN 978-951-31-5683-1
Kosmokomiikkaa.  (Cosmicomiche 1965.)  Suomentanut Liisa Ryömä. Keltainen kirjasto 93. Tammi, 1969.
Näkymättömät kaupungit.  (Le città invisibili, 1972.)  Suomentanut Jorma Kapari. Keltainen kirjasto 127. Tammi, 1976.  ISBN 951-31-1824-X
Jos talviyönä matkamies.  (Se una notte d’inverno un viaggiatore, 1979.)  Suomentanut Jorma Kapari. Tammi, 1983.  ISBN 951-31-1824-X
Herra Palomar.  ((Palomar, 1983.) Suom. Liisa Ryömä. Keltainen kirjasto 215)  Tammi, 1988.  ISBN 951-30-6506-5
Kuusi muistiota seuraavalle vuosituhannelle.  (Lezioni americane: Sei proposte per il prossimo millenio, 1993.)  Suomentanut Elina Suolahti. Loki-kirjat, 1995.  ISBN 952-9646-20-8
Kenraali kirjastossa.  (Prima che tu dica ”Pronto”, 1993.)  Suomentanut Helinä Kangas. Tammi, 2012.  ISBN 978-951-31-5772-2
Koko kosmokomiikka.  ((Tutte le cosmicomiche, 1997.) Täydennetty laitos teoksesta Kosmokomiikkaa.)  Suomentanut Liisa Ryömä. Keltainen kirjasto 388. Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-3817-2
Calvino: Päivän synty, teoksessa Avainnovelleja 1900-luvulta, toim. Anne Helttunen, Tuula Uusi-Hallila. Helsinki: WSOY 199 ISBN 951-0-23663-2
Proosa ja antikombinatoriikka. Julkaisussa Parnasso vsk. 49 (1999): 3, s. 345–350
Jaakko fatalistin ajankohtaisuudesta. Julkaisussa Synteesi 13(1994) : 3, s.19–22, 73
Mies ja vaimo. Teoksessa: Maailmankirjallisuuden mestarinovelleja 2, toim.  Aulis Ojajärvi WSOY 1972
Jotta tähtiä ei tuhlaisi. Julkaisussa Parnasso vsk. 34(1984): 2, s. 89–91
Vesisetä. Teoksessa: Lukukirja 2, toim. Esko Ervasti, Raija Ruusuvuori, Tammi 1970 ISBN 951-30-2750-3
Eräs iltapäivä, Aadam. Julkaisussa Parnasso vsk. 10 (1960), s. 217–222
Sekä teoksessa: 47: eurooppalaisia nykynovelleja , Helsinki: Otava 1997 ISBN 951-1-13889-8
Paljas rinta
Isältä pojalle
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italo Calvino Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia 2  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  ELMCIP  Europeana  SNAC  IdRef
Catalogue raisonné

Catalogue raisonné on kattava, selityksin varustettu, taiteilijan kaikki tunnetut tunnetut teokset sisältävä luettelo. Luettelo voi sisältää teokset joko tietyllä tai kaikilla tekotavoilla tehtynä.
Catalogue raisonnét ovat tieteellisiä kokoomateoksia taiteilijan teoskannasta. Ne ovat tärkeitä apuvälineitä taideteoksen tutkimuksessa ja attribuoinnissa.
Catalogue raisonnéssa voi olla joitakin tai kaikki seuraavista:
Teoksen nimi ja sen vaihtoehdot
Mitat/koko
Teoksen ajoitus
Maalausneste
Sijaintipaikka/omistaja julkaisuaikana
Provenienssi (omistajuuden historia)
Näyttelyhistoria
Teoksen kunto
Julkaistu teosta koskeva kirjallisuus
Taiteilijaa koskevat esseet
Kriittiset arviot ja huomiot
Teoksen täydellinen kuvaus
Taiteilijan signeeraukset, merkinnät ja monogrammit
Teoksen reproduktiot
Luettelo johdannaisista, kadonneista tai väärennetyistä teoksista
Luettelon numero
Esimerkkejä

Schildt, Göran: Alvar Aalto : The Complete Catalogue of Architecture, Design and Art.  New York:  Rizzoli, 1994.  ISBN 0847818187  (englanniksi)
Hubertus Butin, Stefan Gronert: Gerhard Richter, Editionen 1965–2004: catalogue raisonné. Cantz, Ostfildern-Ruit 2003, 2004, ISBN 3-7757-1430-8.
Dina Vierny, Alain Troadec und Pierre Cabanne: André Bauchant, Catalogue raisonné, Benteli (2007) ISBN 3-7165-1296-6
Paul Klee Catalogue Raisonné: Band 1-9, Berne. Museum of Fine Arts, Paul Klee Foundation. 9 volumes, 4tos, cloth. Basel, Benteli Verlag, 1998-2004.
Centéotl

Kuva Centéotlista
Centéotl, joka tunnettiin myös nimillä Cinteotl ja Centeocihuatl, on asteekkien maissin jumala. Centéotl on Quetzalcoatlin eräs aspekti. Häntä lepyteltiin joka kevät pirskottelemalla verta korsille, jotka kiinnitettiin sen jälkeen asumusten ovenpieliin. Hänellä oli myös feminiinisiä muotoja, joista eräs oli Centeocihuatl, yksi neljästä temppelijumalasta. Centéotlin puoliso on maissin jumalatar Chicomecóatl.
C. E. Carlson

C. E. (Carl Erik) Carlson (16. helmikuuta 1923 Helsinki – 28. huhtikuuta 2010 Helsinki) oli talouselämän vaikuttaja ja kirjailija. Hän toimi Suomen itsenäisyyden juhlarahaston yliasiamiehenä ja julkaisi taloustieteellisten teosten ohessa myös muistelmateoksen.
Elämä ja ura

C. E. Carlsonin vanhemmat olivat Helsingin käräjäoikeuden oikeusneuvosmies, lakitieteen tohtori (h.c.) B. C. Carlson ja konttoristi Margit Spranger. Hän kävi ruotsinkielisen alkeiskoulun, mutta kirjoitti ylioppilaaksi suomenkielisen Normaalilyseon klassiselta linjalta. Suoraan varusmiespalveluksesta hän joutui jatkosodan rintamalle kesällä 1941. Sodan jälkeen hän valmistui diplomi-insinööriksi Helsingin Teknillisestä korkeakoulusta 1949.
Toimittuaan useissa yrityselämän johtotehtävissä Carlson väitteli tohtoriksi 1969. Hänet nimitettiin Teknillisen korkeakoulun tuotantotalouden professoriksi. Päätyönsä hän teki yliasiamiehenä Suomen itsenäisyyden juhlarahastossa Sitrassa vuosina 1974–1986.
Carlson oli naimisissa Pirkko Carlsonin (o.s. Hiekkala) kanssa vuodesta 1948. Heidän lapsensa olivat kirjailija Kristina Carlson, antropologi Jöns Carlson, kielitieteilijä Lauri Carlson ja lääketieteen tohtori Petteri Carlson.