stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John McCain
Julkaistuja kirjoja

Faith of My Fathers, Random House 1999, ISBN 0-375-50191-6
Worth the Fighting For, Random House 2002, ISBN 0-375-50542-3
Why Courage Matters: The Way to a Braver Life, Random House 2004, ISBN 1-4000-6030-3
Character Is Destiny: Inspiring Stories Every Young Person Should Know and Every Adult Should Remember, Random House 2005, ISBN 1-4000-6412-0
Hard Call: Great Decisions and the Extraordinary People Who Made Them, Hachette 2007, ISBN 978-0-446-58040-3
The Restless Wave: Good Times, Just Causes, Great Fights, and Other Appreciations, 2018 (yhdessä Mark Salterin kanssa). Simon & Schuster, ISBN 9781501178009
Aiheesta muualla

Senaatin virallinen sivusto. (englanniksi)
McCainin presidentinvaalisivusto. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  US Congress 
Muut:  NARA 2  SNAC 2  IdRef 
McCain (edessä oikealla) lentokoneen edessä.
Senaattori McCain ja Alaskan kuvernööri Sarah Palin presidentinvaalien alla. Kuvassa myös puolisot Todd Palin ja Cindy McCain.
John McCainin kannatus presidentinvaaleissa 2008:




  John McCain
  Barack Obama
McCain puhuu senaatissa äänestettyään republikaanien terveydenhuoltoesitystä vastaan.
Suomen kaarti

| Suomen kaarti Henkikaartin 3>  Suomen Tarkk’ampujapataljoona |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1829–1905
Valtio:  Venäjän keisarikunta
Osa joukkoa:  Venäjän keisarillinen kaarti
Koko:  pataljoona (400-600 miestä)
Tukikohta:  Kaartin kasarmi, Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta
Marssi:  Suomi-marssi
Sodat ja taistelut:  Puolan marraskuun kansannousu, Turkin sota
Suomen kaarti eli viralliselta nimeltään Henkikaartin 3. Suomen Tarkk’ampujapataljoona (ruots. Livgardets 3:e finska skarpskyttebataljon; ven. Лейб-гвардии 3-й стрелковый Финский батальон, Leib-gvardii 3-j strelkovyi Finski batalon) oli vuosina 1829–1905 Helsingissä toiminut pataljoonan vahvuinen suomalainen joukko-osasto, joka kuului Venäjän keisarikunnan armeijaan. Sen edeltäjänä oli vuonna 1817 perustettu Suomen opetuspataljoona. Suomen kaarti oli keisarillisen henkikaartin ainoa suomalainen osasto sekä ainoa suomalainen joukko-osasto, joka toimi yhtäjaksoisesti suurimman osan autonomian ajasta. Keisarilliseen kaartiin kuulumisen vuoksi se miellettiin eliittijoukoksi, jolla oli näkyvä asema Suomen suuriruhtinaskunnassa.
Suomen kaarti osallistui kahdesti sotatoimiin Suomen rajojen ulkopuolella: Puolan kapinan kukistamiseen vuonna 1831 sekä Turkin sotaan Balkanilla vuosina 1877–1878. Kuuluisin sen taisteluista oli Turkin sodan Gornyi Dubnjakin taistelu lokakuussa 1877. Kaarti lähetettiin myös Unkarin kapinan kukistamiseen vuonna 1849 ja Krimin sodan aikana vuosina 1854–1856 turvaamaan Venäjän valtakunnan länsirajaa, mutta näillä retkillä se ei joutunut taisteluihin. Rauhan aikana se pääasiassa vastasi vartiotehtävistä Helsingissä ja osallistui joka kesä Venäjän keisarin henkilökohtaisesti valvomiin kaartin harjoituksiin Krasnoje Selossa Pietarin lähellä.
Venäjän vallan aikana suomalaisten muodostamista joukko-osastoista käytettiin nimitystä finski (”suomalainen”) ja Suomeen sijoitetuista venäläisistä joukoista finljandski (”suomenmaalainen”), mikä aiheuttaa kirjallisuudessa usein sekaannuksia. Suomen kaarti sekoitetaan helposti Henkikaartin suomenmaalaiseen rykmenttiin, jolla ei itse asiassa ollut mitään tekemistä Suomen kanssa. Kyseinen rykmentti sai nimensä siitä, että se koottiin pääosin Inkerinmaalta ja osallistui Suomen valloitukseen vuonna 1808.
Helsingin Kaartinkaupungin kaupunginosa on saanut nimensä Suomen kaartista, joka toimi koko olemassaolonsa ajan Kaartin kasarmissa Kasarmitorin vierellä.
Historia > Suomen kaarti syntyy

Heinäkuussa 1829 opetuspataljoona yllättäen kutsuttiin osallistumaan keisarillisen henkikaartin harjoitusleiriin Krasnoje Seloon Pietarin lounaispuolelle. Tarkastettuaan pataljoonan 27. heinäkuuta keisari Nikolai I ilmoitti korottavansa sen Nuoren Kaartin arvoon. Seuraavana päivänä annetussa päiväkäskyssä pataljoonan uudeksi nimeksi ilmoitettiin Henkikaartin Suomen Tarkk’ampujapataljoona ja se liitettiin keisarillisen henkikaartin 2. jalkaväkidivisioonan 4. prikaatiin. Pataljoonan komentajana säilyi eversti Anders Edvard Ramsay. Vaikka pataljoona osana henkikaartia oli tämän jälkeen Venäjän tarkk’ampujapataljoonien tarkastajan alainen, se kuului samalla myös yhä Suomen kenraalikuvernöörin alaisuuteen, joka oli kaikkien Suomeen sijoitettujen joukkojen komentaja. Suomen kaartin menoista vastasi edelleen Suomen senaatti. Uuden nimen ja arvon myötä pataljoona sai omat univormut ja oman lipun, joka vihittiin 17. syyskuuta 1829.
Kaartin arvoon kohottamisen yhteydessä pataljoonan vahvuus lisättiin 600 mieheen. Samalla määrättiin, että siihen sai värvätä vain miehiä, jotka olivat vähintään viisi jalkaa ja 6,5 tuumaa (n. 168 cm) pitkiä. Helsingin opetuspataljoonalla oli ollut vakinaisessa palveluksessa vain kaksi upseeria: komentaja ja tämän adjutantti. Muut upseerit oli aina komennettu väliaikaisesti opetustehtäviin Suomen muista joukko-osastoista. Nyt Suomen kaarti sai 17 vakinaista upseeria. Edelleen määrättiin, että pataljoonaan oli otettava aliupseereiksi kaikki sotilasuralle haluavat suomalaiset aatelismiehet, mikäli he huolehtisivat itse omasta ylläpidostaan kunnes vakansseja avautuisi. Näin Suomen kaartista tuli nuorten aatelisten portti upseerinuralle. Vuonna 1829 annetussa käskykirjeessä pataljoonan komentokieleksi määrättiin venäjä aiemman ruotsin sijaan. Käskypäiväkirja ja kirjeenvaihto säilyivät kuitenkin ruotsinkielisinä koko kaartin toiminnan ajan, ja viimeisinä vuosina pidettiin rinnakkaista päiväkirjaa myös suomeksi.
Venäjällä kaarti tarkoitti alun perin hallitsijan henkivartioväkeä, jonka vuoksi Suomen kaartikin suoritti silloin tällöin hallitsijaperheen vartiointitehtäviä Pietarissa. Käsite "kaarti" laajeni vähitellen tarkoittamaan maan eliittijoukko-osastoa, hallitsijan omaa sotaväkeä. Venäjällä, kuten myös muualla, kaartinrykmenttejä arvostettiin enemmän kuin maan tavallisia linjarykmenttejä, minkä vuoksi Nuoren ja Vanhan Kaartin arvosta kannatti kilpailla. Kaartin joukko-osastot nauttivat keisarin erityistä suojelusta: keisariperheen jäsenet toimivat niiden kunniapäällikköinä ja kaartinrykmenteistä linjarykmentteihin siirtyneet upseerit saivat automaattisesti ylennyksen seuraavaan arvoasteeseen. Suomessa kaartin pataljoona nautti erityistä arvostusta, koska se edusti Suomen Venäjän puolustukseen antamaa panosta. Kaartin joukko-osaston arvo merkitsi tämän panoksen tunnustamista.
Historia > Puolan kapina 1831

Suomen kaarti sai ensimmäisen taistelukokemuksensa osallistuessaan vuonna 1831 Puolan kapinan kukistamiseen. Suomessa kaartin mobilisointiin suhtauduttiin myönteisesti ja ylpeydellä; suomalaisten joukkojen lähettäminen maan rajojen ulkopuolelle tai osallistuminen puolalaisten kapinan murskaamiseen ei juuri häirinnyt suomalaisia. Pataljoona lähti Helsingistä 12. tammikuuta 746:n miehen vahvuisena ja marssi jalkaisin ensin Pietariin ja sieltä maaliskuussa edelleen Kaunasiin ja Niemenjoen yli Puolan alueelle. Taisteluihin se joutui ensi kerran huhtikuun alussa muiden keisarillisen kaartin joukkojen mukana ja suomalaiset saivat pian mainetta hyvinä ampujina. Henkikaartin tehtävänä oli aluksi häätää puolalaiset Bug- ja Narewjokien väliseltä alueelta Venäjän pääarmeijan taistellessa etelässä. Toukokuussa se kävi perääntymistaisteluita vetäytyessään puolalaisten menestyksekkään vastahyökkäyksen tieltä lähes Białystokiin asti. Sen jälkeen se liittyi Ostrołękassa Venäjän pääarmeijaan, joka kiersi pitkän lenkin Puolan länsiosien kautta voidakseen ylittää rauhassa Veikselin ja päästäkseen hyökkäämään Varsovaan lännestä. Suomen kaarti osallistui vielä Varsovan valtaukseen 6.–8. syyskuuta, minkä jälkeen sen osuus taisteluissa päättyi.
Suomen kaarti vietti talven 1831–1832 Latvian Biržaissa ja palasi Helsinkiin 10. huhtikuuta. Kaarti menetti Puolan-sotaretkellä taisteluissa kaatuneina kaikkiaan vain kymmenen miestä, joista yksi oli upseeri. Kokonaistappiot olivat ilmeisesti kuitenkin 399 miestä, joista suurin osa kuoli Venäjän joukkoja piinanneeseen koleraepidemiaan. Puolan kapinan jälkeen keisari Nikolai I myönsi kaartille 18. joulukuuta 1831 uuden Pyhän Yrjön lipun, johon oli lisätty Pyhän Yrjön risti ja venäjänkielinen teksti ”Puolan kapinan kukistamisen kunniaksi vuonna 1831”. Tämä lippu oli sen jälkeen käytössä aina Suomen kaartin hajottamiseen asti.
Historia > Unkarin kapina 1849 ja Krimin sota 1854–1856

Kun Nikolai I vuonna 1849 lähetti 120 000 miestä auttamaan Itävaltaa Unkarin kapinan kukistamisessa, myös Suomen kaarti vedettiin jälleen mukaan. Se lähti 31. toukokuuta Helsingistä ja laivattiin Latvian Dünamündeen (nyk. latv. Daugavgrīva). Se vietti kesä- ja heinäkuun Riiassa ennen kuin jatkoi etenemistään ja saapui 8. elokuuta Brestiin. Sen lähemmäs Unkaria pataljoona ei ehtinyt, sillä Unkarin joukot antautuivat viisi päivää myöhemmin ja Venäjän sotaretki päättyi. Suomen kaarti palasi kotimaahan 17. lokakuuta. Vaikka vihollisesta ei nähty silmäystäkään, punatauti piinasi joukkoja retken aikana.
Seuraavan kerran Suomen kaarti lähti ulkomaankomennukselle Krimin sodan puhjettua. Tällä kertaa vihollisen pelättiin uhkaavan myös Suomea ja Helsinkiä, mutta kaartin pataljoona määrättiin kuitenkin lähtemään 18. maaliskuuta 1854 Pietariin. Se viipyi valtakunnan pääkaupungissa syksyyn saakka ja osallistui muun muassa keisarin henkivartiostoon, mitä pidettiin arvokkaana kunniatehtävänä. Syys–lokakuussa pataljoona kulki Latviaan ja marraskuussa talvimajoitukseen Rakiškiin, mistä se helmikuussa 1855 siirrettiin Wilkomiriin. Pääsotanäyttämö oli Krimillä, mutta Venäjä piti lisäksi suuria joukkoja turvaamassa valtakunnan länsirajaa Itävallan hyökkäyksen varalta. Tälläkään kertaa Suomen kaarti ei joutunut taisteluihin, mutta kolera surmasi suurimman osan miehistä talven aikana. Keväällä ja kesällä 1855 osastoa siirreltiin eri puolilla Valko-Venäjää, mutta tauti ei hellittänyt.
Sevastopolin kukistuttua syyskuussa 1855 Venäjän sodanjohto pelkäsi liittoutuneiden siirtävän Mustaltamereltä vapautuneet laivastot Itämerelle ja hyökkäävään Suomenlahden kautta Pietaria kohti, joten myös Suomen kaarti sai kutsun takaisin kotimaahan. Tautiepidemian vuoksi sitä ei kuitenkaan laskettu Helsinkiin, vaan se vietti seuraavan talven ja kevään Uudellakirkolla Karjalankannaksella. Tänä aikana sotakin ehti jo loppumaan uudeksi hallitsijaksi tulleen Aleksanteri II:n taivuttua rauhaan. Osallistuttuaan vielä uuden keisarin kruunajaisiin Moskovassa Suomen kaarti palasi viimein Helsinkiin 29. syyskuuta 1856. Krimin sodan aikana kaartin pataljoonan on laskettu menettäneen yksin tautien vuoksi 654 miestä, mutta todellinen luku lienee vielä suurempi.
Historia > Osana asevelvollisuusarmeijaa

Suomen asevelvollisuuslaki säädettiin vuonna 1878 ja ensimmäiset asevelvollisuuskutsunnat pidettiin 1881. Koko sotaväen päälliköksi nimitettiin 1880 Suomen kaartin entinen komentaja Georg Edvard Ramsay ja kahdeksasta uudesta tarkk’ampujapataljoonasta neljä sai komentajansa Suomen kaartin upseereiden joukosta. Alipäällystön kouluttamiseen perustetun opetuspataljoonan upseerit ja aliupseerit olivat kaikki entisiä kaartilaisia. Myös itse Suomen kaarti liitettiin uuteen asevelvollisuusarmeijaan ja vanha värväyskäytäntö lopetettiin. Alun perin se piti täyttää pelkästään Uudenmaan läänin asevelvollisilla, mutta lopulta päätettiin, että se voisi muista tarkk’ampujapataljoonista poiketen vastaanottaa alokkaita koko maasta. Näin siksi, ettei eliittijoukkona pidetyn yksikön taso alenisi. Epäiltiin myös, ettei kaartin pataljoonaan muuten hakeutuisi riittävästi vapaaehtoisia, koska varsinkin vuosittaiset Krasnoje Selon sotaharjoitukset tekivät palvelun siinä raskaammaksi kuin muissa suomalaisissa yksiköissä. Kaarti oli myös Suomen asevelvollisen sotaväen ainoa osa, joka voitiin lähettää Suomen rajojen ulkopuolelle.
Krasnoje Selon harjoitusten lisäksi Suomen kaarti osallistui Suomen sotaväen omiin harjoituksiin, jotka järjestettiin Lappeenrannassa ja joita keisari Aleksanteri III kahdesti oli valvomassa.
1800-luvun lopusta alkaen Suomen sotalaitos pyrittiin sulauttamaan Venäjän armeijaan. Suomen kaartin kohdalla ensimmäinen merkki yhdenmukaistamispyrkimyksistä oli vuonna 1882 toteutettu univormu-uudistus, jolloin univormuja muutettiin venäläiskansallisen tyylin mukaisiksi. Vuonna 1898 Suomen kenraalikuvernööriksi tulleen Nikolai Bobrikovin mielestä Suomen sotaväen organisatorinen erillisyys Venäjän armeijasta sekä suomalaisten upseerien puuttuva venäjänkielen taito olivat ongelmia, jotka vaatisivat toimenpiteitä.
Historia > Seuraajat

Vuonna 1910 Henkikaartin Tarkk’ampujaprikaatin kaikki tarkk’ampujapataljoonat korotettiin rykmenteiksi. Tässä yhteydessä Henkikaartin garnisooni- eli varuskuntapataljoonana vuonna 1799 perustettu ja myöhemmin reservijalkaväkirykmenttinä toiminut venäläinen joukko-osasto nimettiin Henkikaartin 3. Hänen majesteettinsa Tarkk'ampujarykmentiksi, ottaen näin aiemman Suomen kaartin paikan. Kysymyksessä ovat kuitenkin kaksi täysin erilaisen historian omaavaa joukko-osastoa, joita ei pidä sekoittaa keskenään. Mainittu rykmentti lakkautettiin vuonna 1918.
Itsenäisessä Suomessa perustettiin toukokuussa 1918 Suomen Valkoinen Kaarti -niminen rykmentti, joka asettui Suomen kaartin vanhoihin kasarmeihin ja esiintyi sen seuraajana. Se lakkautettiin talvisodan jälkeen joulukuussa 1940. Sen jälkeen Helsingin vartio- ja seremoniatehtävistä vastasivat pääkaupunkiin komennetut kenttäarmeijan yksiköt, joista käytettiin yhteisnimitystä Helsingin Varuskuntapataljoona. Sodan jälkeen se vaihtoi nimeään useita kertoja, kunnes nimeksi 1957 tuli Kaartin pataljoona, jolloin osasto sai tehtäväkseen jatkaa Suomen Kaartin perinteitä. Se sai käyttöönsä myös vanhan Suomen Kaartin symbolit, saman vuosipäivän ja kunniamarssin. Kaartin pataljoonasta tuli 1996 osa uutta Kaartin Jääkärirykmenttiä, mutta se säilytti vanhan nimensä. Kaartin pataljoonaa pidetään nykyään Suomen kaartin seuraajana, ja se katsoo historiansa alkavan vuodesta 1812.
Komentajat > Suomen opetuspataljoona

Carl Magnus Möllersvärd 1817–1818
Herman Wärnhjelm 1818–1820
Carl Fredrik Schulman 1820–1823
Carl Klick 1823–1827
Anders Edvard Ramsay 1827–1829
Komentajat > Henkikaartin 3. suomalainen tarkk’ampujapataljoona

Anders Edvard Ramsay 1829–1838
Alexander Jakob von Wendt 1838–1850
Gustav von Kothen 1850–1856
Ernst Karl Adolf von Willebrand 1856–1861
Gustaf Robert Ehrnrooth 1861–1866
Sebastian Albrekt von Etter 1866–1874
Georg Edvard Ramsay 1874–1877
Victor Napoleon Procopé 1877–1884
Johan Fredrik Gustav Aminoff 1884–1888
Georg Fredrik Alexander Synnerberg 1888–1895
Kasten de Pont 1895–1897
August Langhoff 1897–1899
Viktor Hedlund 1899–1903
Nikolaj Mexmontan 1903–1906
Kaartin soittokunta ja musiikki

Helsingin opetuspataljoonalle perustettiin oma soittokunta Parolassa 1. huhtikuuta 1819, aluksi kolmen musikantin voimin. Tarkastaessaan samana syksynä suomalaisia rykmenttejä keisari Aleksanteri I oli tyytymätön soittokuntiin ja määräsi Latviassa syntyneen  Josef Tvarjanskyn järjestämään Suomen sotilasmusiikkia paremmalle tolalle. Tvarjanskysta tuli Kaartin soittokunnan ensimmäinen kapellimestari, missä tehtävässä hän palveli kuolemaansa vuonna 1852 saakka. Suomen kaartin soittokunta saavutti sittemmin suuren maineen, ja 1800-luvun lopulla sitä on sanottu pidetyn koko keisarikunnan parhaimpana. Sen musiikista nauttivat myös keisarit, varsinkin Aleksanteri III, joka itse soitti baritonitorvea. Kaartin soittokunnalla oli merkitystä varsinkin suomalaisen puhallinmusiikin kehittäjänä, ja se sai vastata myös Maamme-laulun ensimmäisestä julkisesta esityksestä Flooran päivänä 1848.
Soittokunta seurasi Suomen kaartia myös sen sotaretkille ja menetti viisi soittajaa Gornij Dubnjakin taistelussa. Turkin sotaretkellä kaartin pataljoona otti yhteiseksi kasvattilapsekseen kreikkalaisen orpopojan, Aleksei Apostolin, josta tuli myöhemmin soittokunnan kapellimestari ja lopulta itsenäisessä Suomessa puolustusvoimien ensimmäinen ylikapellimestari. Kun muut suomalaiset sotilassoittokunnat vuonna 1901 lakkautettiin, Apostol perusti niiden parhaista muusikoista kootun Helsingin torvisoittokunnan, joka muodostui hyvin suosituksi. Se on katsottu myös vuonna 1905 virallisesti lakkautetun Kaartin soittokunnan seuraajaksi. Apostolin torvisoittokunta palasi vuonna 1918 Suomen armeijan alaisuuteen ja tuli samalla valtiolliseksi edustussoittokunnaksi. Oltuaan sotien välisenä aikana kytköksissä Suomen Valkoiseen Kaartiin ja sen jälkeen Helsingin varuskuntaan se otti vuonna 1990 käyttöön alkuperäänsä viittaavan nimen Kaartin Soittokunta. Se katsotaan nykyään Suomen vanhimmaksi ammattiorkesteriksi.
Suomen kaartilla oli oma kunniamarssi, vuodesta 1818 käytössä ollut tuntemattoman säveltäjän fanfaarimarssi eli niin sanottu Entisen Suomen Kaartin pataljoonan marssi. Sitä esitettiin vain juhlallisissa tilaisuuksissa. Huomattavasti tunnetummaksi nousi kaartin paraatimarssi eli niin sanottu Ericssonin marssi, jonka soittokunnan vääpeli Erik Ericsson sävelsi vuonna 1837. Nykyään kappale tunnetaan nimellä Suomi-marssi. Suosittu marssi levisi myös keisarillisen kaartin muiden soittokuntien ohjelmistoon ”suomalaisen marssin” nimellä ja Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III liitti sen Preussin armeijan virallisiin marssikokoelmiin.
Tunnetuimmat Suomen kaartiin liittyvät musiikkikappaleet lienevät kaartin osallistumisesta Turkin sotaan kertovat kansanlaulut ”Suomen kaartin lähtölaulu” (”Tuhannenpa verran poikia läksi…”) ja ”Suomen kaartin paluulaulu” (”Kauan on kärsitty vilua ja nälkää…”), joiden tekijöitä ei tunneta.
Kaartin soittokunnan kapellimestarina 1930–1950-luvuilla toiminut Artturi Rope on säveltänyt Suomen kaartin muistoksi marssisikermän Kaartin muistoja, jossa on käytetty useiden Suomen kaartiin liittyvien marssilaulujen sävelmiä.
Kaartin seurakunta ja hautausmaa

Pian kaartiksi korottamisen jälkeen Suomen kaartille asetettiin oma saarnaaja eli pastori, jonka palkasta annettiin määryksiä vuosina 1847 ja 1849. Seurakunnalla oli vuodesta 1833 yhdessä 1. suomalaisen meriekipaasin kanssa oma hautausmaa eli Suomen Kaartin hautausmaa Helsingin Hietaniemessä, ortodoksisen hautausmaan vieressä. Hautausmaata laajennettiin vuonna 1851. Kaartin seurakunta lakkautettiin vuonna 1913 ja hautausmaa siirtyi vuonna 1914 senaatin päätöksellä Helsingin evankelis-luterilaisen seurakunnan haltuun.
Hautausmaalla sijaitsee vuonna 1938 paljastettu Vanhan Suomen kaartin muistomerkki, jonka jalustassa lukee suomeksi ja ruotsiksi Vanhan Suomen kaartin pataljoonan muistoksi. Vanhat kaartilaiset 1812–1906. Hautausmaalla on myös myöhemmin pystytetty jääkäriliikkeen muistomerkki eli Jääkärikivi, jonka yhteydessä on entisten jääkärien yhteishauta.
Nykyisin Suomen kaartin hautausmaalle voidaan haudata Kaartin seurakunnan jäsenten jälkeläisiä sekä Suomen Valkoisessa kaartissa palvelleita ja heidän perheenjäseniään.
Kaartin seurakunta ja hautausmaa > Seurakunnan saarnaajat eli pastorit

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Suomen kaartin seurakunnan saarnaajina:
1846–1852 Karl Alexander Lillström
1863–1866 Johan Fredrik Grönlund
1867–1876 Erik Viktor Pettersson
1828–1829 Karl Henrik Ingman
1882–1892 Karl Axel Hyrkstedt
1892–1901 Alfons Johan Alexander Lönnroth
1901–1909 Bruno Aloys Piispanen
Kirjallisuutta

Gripenberg, G. A.: Lifgardets 3 Finska Skarpskyttebataljon 1812-1905 ett minnesblad.  Helsinki:  Söderström & Co, 1905.  (ruotsiksi)
Meren rannalla

| Meren rannalla |
| --- | --- |

Nimi:  Meren rannalla
Tekijä:  Suzuki Harunobu
Taiteenlaji:  ukiyo-e, Nishiki-e ja Mitate-e
Teostyyppi:  puupiirros
Korkeus:  29  cm
Leveys:  22  cm
Kokoelma:  Kansallisgalleria
Sijainti:  Ateneum
Meren rannalla on japanilaisen taiteilijan Suzuki Harunobun 1760-luvulla maalaama puupiirros kooltaan 29 × 22 cm. Puupiirros kuuluu Ateneumin taidemuseon Antellin kokoelmiin, jonne se ostettiin vuonna 1908.
Harunobu Suzuki oli usealla laatalla painetun japanilaisen moniväripuupiirroksen ensimmäinen mestari. Suomessa näitä puupiirroksia nähtiin ensimmäisen kerran vuonna 1897.
Historiaa

Keväällä 1908 Helsingin yliopiston lehtori Jean Poirot pyysi, että Leipzigissa oleva Adolf Weigelin antikvariaatti lähettäisi japanilaisia puupiirroksia Antellin valtuuskunnan nähtäväksi. Niitä tuli 700 kappaletta ja ne päätettiin ostaa kaikki. Ne talletettiin Ateneumin taidemuseoon. Ensimmäinen iso näyttely järjestettiin niistä kuitenkin vasta vuonna 1984.
Japanilaisilla puupiirroksilla on ollut vaikutuksensa länsimaiseen taiteeseen esimerkiksi pintavaikutelman korostumisena ja voimakkaiden värikontrastien yleistymisenä.
Aiheesta muualla

Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Meren rannalla.  (Arkistoitu – Internet Archive)
Meilahden tornisairaala

| Meilahden tornisairaala> Meilahden sairaala |
| --- | --- |
 Meilahden sairaala elokuussa 1965, Volker von Bonin valokuva
Osoite:  Haartmaninkatu 4, 00290 Helsinki
Sijainti:  Meilahti
Rakennustyyppi:  yliopistollinen sairaala
Valmistumisvuosi:  1965
Suunnittelija:  Jaakko Paatela ja Reino Koivula
Rakennuttaja:  Hyks
Haltija:  HUS
Tyylisuunta:  modernismi
Runkorakenne:  paikalla valettu teräsbetoni
Julkisivumateriaali:  lasinen verhoseinä
Korkeus:  54-60 m
Kerrosluku:  18
Bruttoala:  5,5 ha
Tilavuus:  220 000 m ^{3}
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Meilahden tornisairaala ennen vuoden 2015 peruskorjausta. Julkisivun alkuperäiset tumman siniharmaat lasipinnat ovat muuttuneet harmaiksi alumiinilevyiksi 1980-1990 -lukujen peruskorjauksissa.
Meilahden tornisairaala vuonna 2020. Vuoden 2015 peruskorjauksen jälkeen kaksinkertainen julkisivu on lisätty ja lasisen verhoseinän alkuperäinen tumman siniharmaa väri on palautettu.
Meilahden tornisairaala (ent. Meilahden sairaala) on HYKS-sairaanhoitoalueeseen kuuluva sairaala. Sairaalan nimi vaihdettiin vuonna 2010 jotta sairaala erottuisi alueen monista muista HUS-sairaaloista. Sairaala sijaitsee Helsingissä Meilahden kaupunginosassa, ja sen katuosoite on Haartmaninkatu 4.
Meilahden sairaala kuuluu Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiriin, ja on HUSin suurin sairaala, jossa hoidetaan usean  sydän- ja rintakehäkirurgian, verisuonikirurgian, vatsaelinkirurgian ja neurologian erikoisalojen potilaita. Sairaalaan on myös keskitetty kaikki Suomessa tehtävät aikuisten elinsiirrot. Sairaalassa tehtiin professori Severi Mattilan johdolla Suomen ensimmäinen sydämensiirtoleikkaus vuonna 1985.
Sairaala sijaitsee samassa suuressa korttelissa, jossa ovat myös Puistosairaala (ent. Lastenklinikka), Uusi lastensairaala, Naistenklinikka, Silmäsairaala, Haartmannin sairaala, Kolmiosairaala, Siltasairaala, Syöpätautien klinikka ja Helsingin yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan rakennuksia mm. Biomedicum ja Terveystieteiden keskuskirjasto Terkko. Saman korttelin luoteiskulmassa sijaitsee myös entinen Sairaanhoito-opiston rakennus. Lisäksi viereisessä korttelissa Haartmaninkadun toisella puolella sijaitsevat muun muassa Hammaslääketieteen laitos ja Suu- ja hammaskeskus (ent. Työterveyslaitoksen vuosina 1948-1951 rakennetuissa tiloissa) sekä Haartman-instituutti (Lääketieteellisen tiedekunnan teoreettiset laitokset).
Sairaalan uusi sisäänkäynti ja aula valmistuivat toukokuussa 2010. Aluksi aulasta pääsi vain Meilahden Tornisairaalaan, mutta saman vuoden marraskuussa avattiin uusi Kolmiosairaala, johon kuljetaan saman sisäänkäynnin kautta ja vuodesta 2023 lähtien myös Siltasairaalaan.
Populaarikulttuurissa

Meilahden sairaalan sisääntuloaulassa on kuvattu takaa-ajokohtaus Matti Kassilan vuonna 1969 ohjaamaan elokuvaan "Vodkaa komisario Palmu".