Väinö Tanner
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti ja vankeus

Jatkosodan jälkeisessä sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä Tanner tuomittiin viideksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen helmikuussa 1946. Valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov oli ennen oikeudenkäyntiä vaatinut ehdottomasti Tannerin istuttamista syytettyjen penkille; hän oli jopa sanonut oikeusministeri Urho Kekkoselle, että "oikeudenkäynti ilman Tanneria on kuin auto ilman kuljettajaa". Neuvostoliiton asenteen Tanneria kohtaan on katsottu johtuneen ennen kaikkea siitä, että hän oli sosialidemokraatti eli Moskovan silmissä aatteellinen petturi. Jakobsonin mukaan suomalaiset olivat aluksi tarjonneet valvontakomissiolle syytettyjen listaa, jolla olisivat olleet vain Risto Ryti, Jukka Rangell, Edwin Linkomies ja Henrik Ramsay, mutta tämä ei ollut kelvannut Ždanoville. Paasikiven hallitus päätti asettaa sotaan syyllisiksi nimetyt henkilöt syytteeseen 6. marraskuuta 1945, ja seuraavana päivänä Valpon etsivät pidättivät Tannerin tämän kotoa, Elannon pääjohtajan virka-asunnosta Sörnäisistä. Muodolliseksi syyksi Tanneria vastaan esitettiin hänen jäsenyytensä Linkomiehen hallituksen ulkoasiainvaliokunnassa, ja sen myötä syytettyjen piiriin joutuivat myös maalaisliittolaiset ministerit Antti Kukkonen ja Tyko Reinikka. Neuvostoliiton hallituksen äänenkannattaja Izvestija julkaisi sotasyyllisyysoikeudenkäynnin aikana marraskuussa 1945 kirjoituksen, jossa nimettiin pääsotasyylliseksi Tanner ja hänen ”merkittävimmiksi rikostovereikseen” Risto Ryti, Jukka Rangell ja Tyko Reinikka.
Vankilassa istuessaankin Tanner toimi SDP:n oikeistosiiven johtajana. Vankeusvuosinaan hän aloitti myös muistelmiensa kirjoittamisen. Tanner tarjoutui rauhanneuvottelujen aikana menemään Moskovaan tuomittavaksi, mutta Stalin kielsi asian ehdottomasti: jos joku tuomittaisiin, se pitäisi tehdä Suomessa. Sotasyyllisyysoikeudenkäyntien edellä Tannerille vaadittiin jopa kuolemanrangaistusta, mutta sotasyyllislaissa kuolemanrangaistusta ei ollut säädetty rangaistusvaihtoehdoksi. Kaikista sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä syytetyistä Tanner esiintyi voimakkaimmin ja hän pyrki liittämään syytettyjen joukkoon myös edeltäjänsä, jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana valtiovarainministerinä toimineen Mauno Pekkalan. Tanner halusi myös muistuttaa, että Urho Kekkonen oli vastustanut talvisodan päättäneen Moskovan rauhan hyväksymistä ja osoittaa, että tämä oli ollut Pekka Peitsi -nimimerkillä laatimine kirjoituksineen jatkosodan aikana väärällä puolella.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä saamansa tuomion vuoksi Tanner oli elämänsä loppuun saakka katkera paitsi Kekkoselle, myös presidentti J. K. Paasikivelle, joka tiesi tarkoin Tannerin johdonmukaisen toiminnan rauhan aikaansaamiseksi. Paasikiven ja Kekkosen presidenttikausilla Väinö ja Linda Tanneria ei kertaakaan nähty vuosittaisella itsenäisyyspäivän vastaanotolla Presidentinlinnassa. Huolimatta katkeruudestaan Tanner ei kuitenkaan kokonaan menettänyt huumorintajuaan. Kun muuan SDP:n puoluetoimitsija kävi erään asian vuoksi tapaamassa Tanneria vankilassa ja kysyi, milloin voisi tulla jälleen käymään, Tanner vastasi: "Milloin vain. Kyllä täällä kotona ollaan."
Helmikuussa 1948 Tanneria kuultiin todistajana jatkosodan aikaista Valpon päällikköä Arno Anthonia vastaan käydyssä, Suomesta Saksaan luovutettuja juutalaispakolaisia koskeneessa oikeusjutussa Turun hovioikeudessa, minkä vuoksi hänet kuljetettiin poliisisaattueessa Turkuun ja takaisin vankilaan Helsinkiin.
Väinö Tanner vapautui vankilasta marraskuussa 1948 yhdessä entisen pääministerin Edwin Linkomiehen kanssa heidän istuttuaan puolet saamistaan vankeustuomioista. Kommunistit ja Neuvostoliiton lehdistö paheksuivat voimakkaasti Tannerin vapauttamista väittäen, että siltä puuttuivat "lailliset edellytykset", mutta Fagerholmin hallitus jatkoi linjallaan järkkymättä. Toukokuussa 1949 presidentti J. K. Paasikivi armahti entisen presidentin Risto Rytin tämän vakavan sairauden vuoksi ja vapautti Tannerin ja  Linkomiehen sekä Suomen entisen Berliinin-lähettilään Toivo Kivimäen ja entisen pääministerin Jukka Rangellin tuomioiden jäljellä olleesta osasta. Päätös merkitsi myös sitä, että sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomitut nauttivat jälleen kansalaisluottamusta.