stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Varsovan taistelu (1920)
Taistelu

Venäläiset alkoivat edetä kohti Varsovaa 13. elokuuta. Kenraali Mihail Tuhatševski oli alun perin odottanut vahvistuksia muilta joukoilta, mutta ratsuväenkenraali Semjon Budjonnyin eteneminen etelässä kohti Lwówia oli pysähtynyt joukkojen uupumisen takia, ja Moskovaa etelärintamalla edustanut Josif Stalin kieltäytyi luovuttamasta mitään joukkojaan Varsovan taistelua varten. Samaan aikaan käynnissä olleet puna-armeijan taistelut Ukrainassa kenraali Pjotr Wrangelin johtamaa Etelä-Venäjän armeijaa vastaan sitoivat puna-armeijan yksikköjä. Hayk Bžškjanin johtama pelätty ratsuväki oli puolestaan edennyt Varsovan ohi kohti Saksan vastaista rajaa. Puolalaiset saivat tietää puna-armeijan joukkojen hajanaisuudesta kapteeni Jan Kowalewskin murrettua puna-armeijan salakoodit, jolloin puolalaiset saattoivat kuunnella puna-armeijan radioliikennettä. Puolalaisten 5. armeija puolustautui kuitenkin kiivaasti venäläisiä vastaan Wkrajoen varrella kenraali Władysław Sikorskin johdolla, mikä edesauttoi sittempää Piłsudskin hyökkäystä venäläisiä vastaan. Taistelujen aikana Sikorskin ratsujoukkojen onnistui vallata puna-armeijan 4. armeijan komentopaikka, josta vankien lisäksi puolalaiset saivat haltuunsa radiolaitteet ja tärkeitä dokumentteja. Näistä tiedoista oli hyötyä puolalaisille Varsovan torjuntataistelussa.
Piłsudskin hyökkäys alkoi päivää suunniteltua aikaisemmin 16. elokuuta. Venäläisten pääosa oli pohjoisessa, ja etelästä hyökkäävät Piłsudskin joukot etenivät nopeasti. Venäläisten 16. armeija romahti, ja puolalaisten radiohäirintä esti Tuhatševskiä tajuamasta tilannetta. Puolalaiset kaappasivat 
puna-armeijan kenraali Budjonnyiltä radioviestin, jonka mukaan hänen ratsuväkensä ei pääsisi Tuhatševskin avuksi johtuen taisteluista Lwówin lähellä. Lisäksi idässä olevat puna-armeijan reservit olivat niin kaukana, etteivät ehtisi tukemaan Tuhatševskia. Kaksi päivää myöhemmin oli selvää, että puna-armeija ei kykenisi enää organisoituun taisteluun. Puolalaisten edetessä venäläisten selustaan Tuhatševski määräsi joukkonsa vetäytymään vasta 20. elokuuta, jolloin oli jo liian myöhäistä. Venäläiset pakenivat kaaoksen vallitessa kohti itää puolalaiset perässään. Piłsudskin puolalaisjoukot ottivat nopeasti haltuunsa puna-armeijalle menetetyt puolalaisalueet.
Seuraukset

Puolalaiset seurasivat vetäytyviä venäläisiä aina Kiovan ja Minskin liepeille saakka ja venäläisten oli pakko pyytää aselepoa 15. lokakuuta. Venäläisten paetessa 100 000 oli jäänyt sotavangeiksi ja kaikkiaan kolme armeijaa oli tuhoutunut tyystin. Sota päättyi virallisesti Riian rauhassa 18. maaliskuuta 1921.
Voiton Varsovassa oli tehnyt mahdolliseksi riskinotto ja puolalaisten vastahyökkäyksen nopea eteneminen. Piłsudskista tuli Puolan kansallissankari ja hän kuoli voiton varmistamassa itsenäisessä Puolassa vuonna 1935. Venäläisiä Varsovassa johtanut Tuhatševski teloitettiin Stalinin käskystä vuonna 1937.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varsovan taistelu (1920) Wikimedia Commonsissa
Puolalaisia puolustajia konekiväärin äärellä lähellä Miłosnaa elokuussa 1920.
Tilanne Puolassa elokuun alussa ennen Varsovan taisteluita.
Puolalaisten käynnistämä vastahyökkäys 18. elokuuta 1920.
Venäläisiltä vallattuja sotalippuja.
Jay Silvester

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jay Silvester |  Jay Silvester |  Jay Silvester |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | München 1972 | kiekonheitto |  |
Jay Silvester (s. 27. elokuuta 1937 Tremonton, Utah, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen kiekonheittäjä ja olympiamitalisti.
Silvester tuli kiekonheittäjänä tunnetuksi vuonna 1961. Hän voitti tuolloin ensimmäisen Yhdysvaltain mestaruutensa ja heitti ensimmäisenä miehenä kiekkoa virallisesti yli 60 metriä tehdessään 11. elokuuta 1961 Frankfurt am Mainissa maailmanennätyksen 60,56 m. Yhdeksän päivää myöhemmin Brysselissä 189-senttinen ja 104-kiloinen Silvester paransi ennätyksen tulokseen 60,72 m. Ennätys säilyi hänen nimissään toukokuuhun 1962 saakka.
Silvester sijoittui Tokion 1964 olympialaisissa neljänneksi tuloksella 59,09 m. Ennen Méxicon 1968 olympialaisia Silvester otti maailmanennätyksen jälleen nimiinsä heittämällä Modestossa 25. toukokuuta tuloksen 66,54 m ja Renossa 18. syyskuuta tuloksen 68,40 m. Méxicossa hän sijoittui vasta viidenneksi tuloksella 61,78 m. Maailmanennätys pysyi hänen nimissään maaliskuuhun 1975 saakka joskin Ricky Bruch sivusi ennätystä heinäkuussa 1972.
Silvester saavutti Münchenin 1972 olympialaisissa hopeaa tuloksella 63,50 m. Hän siirtyi kilpailun johtoon kolmannelle kierroksella, mutta Tšekkoslovakian Ludvík Daněk ohitti hänet viimeisellä heitollaan. Montréalin 1976 olympialaisissa Silvester oli kahdeksas tuloksella 61,98 m.
Silvano Simeon

Silvano Simeon (27. lokakuuta 1945 – 12. joulukuuta 2010) oli italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kiekonheitto.
Simeon sijoittui kiekonheitossa kuudenneksi Budapestin EM-kilpailuissa 1966 tuloksella 55,96 m. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui kymmenenneksi tuloksella 59,34 m. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän oli neljästoista tuloksella 56,14 cm ja Prahan EM-kilpailuissa 1978 kahdestoista tuloksella 59,16 m.
Simeon voitti kiekonheiton Italian mestaruuden kymmenen kertaa eli useammin kuin kukaan muu Adolfo Consolinia lukuun ottamatta. Hänen mestaruusvuotensa olivat 1966–1967, 1969–1974, 1977 ja 1979. Italian ennätystä hän paransi yhdeksän kertaa. Milanossa 16. huhtikuuta 1967 hän paransi ennätystä kolme kertaa – edellinen ennätys oli Adolfo Consolinin yli 11 vuotta aiemmin heittämä 56,98 m. Livornossa 14. toukokuuta 1967 hänestä tuli ensimmäinen italialainen 60 metriä ylittänyt kiekonheittäjä tuloksellaan 61,72 m. Vuonna 1972 Simeon paransi ennätystä kahdesti ja vuonna 1973 kerran lukemiin 63,86 m. Vuonna 1975 hän menetti ennätyksen Armando De Vincentisille, joka paransi sitä vielä Roomassa 27. toukokuuta 1976, mutta tuossa samassa kilpailussa Simeon otti ennätyksen takaisin nimiinsä heittämällä ensin tuloksen 64,96 m ja sen jälkeen 65,10 m. Ennätys pysyi hänen nimissään helmikuuhun 1984 saakka.
Varmistaminen (kiipeily)

Varmistaja seuraa kiipeilijää.
Varmistaminen on kiipeilyssä toimintaa, jolla varaudutaan kiipeilijän putoamiseen ja tämän tapahtuessa putoamisen hallitsemista. Varmistettaessa kiipeilijä pukeutuu valjaisiin, joihin sidotaan köysi, joka ohjataan kulkemaan varmistuspisteisiin kiinnitettyjen sulkurenkaiden kautta varmistusvälineeseen, joka normaalisti päästää köyden kulkemaan mutta varmistettavan pudotessa lukitsee sen. Tyypillisesti varmistusvälinettä käyttää varmistaja. Varmistuspisteet, joiden kautta köysi kulkee, voivat olla kiipeilyseinään tai kallioon kiinteästi asetettuja tai kallionkoloihin tai jäähän väliaikaisesti kiinnitettyjä.
Varusteet

Kaikki varmistusvarusteet ovat kiipeilykäyttöön erikseen valmistettuja ja kansainvälisen kiipeilyliitto UIAA:n hyväksymiä. Putoamisen oletetaan aiheuttavan  20 kN voiman (vastaa kahden tonnin painoa).
Varusteet > Valjaat

Valjaita on kahta perusmallia. Kokovaljaat kiertävät reisistä hartioille ja niissä on kiinnityslenkki tai kaksi yhteen sidottavaa lenkkiä rinnan kohdalla. Kokovaljaita pidetään turvallisimpina ja lapsille ei suositellakaan muuta.
Alavaljaat muodostuvat leveästä vyöstä ja kummankin reiden ympärille tulevista reisilenkeistä, jotka yhdistyvät vyön etuosassa varmistuslenkkiin. Alavaljaat ovat yleisemmät kiipeilyssä ja niitä pidetään mukavampina, mutta ne eivät automaattisesti pidä ihmistä pystyasennossa. Alavaljaiden kanssa voidaan käyttää rinnan kiertäviä ylävaljaita.
Molemmissa valjastyypeissa periaattena on putoavan kiipeilijän painon kohdistuminen reisiin. Aiemmin käytetty leveä vyö oli vaaraksi sisäelimille.
Varmistuslenkin lisäksi valjaissa on usein varustelenkkejä, jotka eivät kestä putoamisen aiheuttavia voimia.
Varusteet > Köysi

Kiipeilyssä käytetään kahdentyyppisiä köysiä. Yläköysikiipeilyssä käytetään staattista tai semistaattista köyttä, joka venyy vain vähän. Koska yläköysikiipeilyssä tyypillinen putoamismatka on kymmeniä senttejä tai metrin suuruusluokkaa, tämä ei aiheuta kohtuutonta kuormitusta putoajaan.
Alaköysikiipeilyssä käytetään varsinaista dynaamista kiipeilyköyttä, joka venyy merkittävästi. Teoreettinen maksimiputoaminen on kaksi kertaa kiipeäjän ja varmistajan välinen matka, olettaen kiipeäjän, joka kiipeää suoraa seinämää varmistajan luota ylös ja putoaa vapaasti alas köyden varaan. Dynaaminen köysi on suunniteltu venymään siten, että kiipeilijään kohdistuva voima pysyy kohtuullisena. Dynaamisen köyden elinikä on rajallinen, köysi säilyttää kimmoistuutensa viisi vuotta valmistusajankohdasta ja kestää vain rajallisen määrän maksimiputouksia (jotka ovat harvinaisia).
Varusteet > Varmistusväline

Varmistajan käyttämä varmistusvälinen sallii köyden kulkevan normaalisti läpi, jolloin varmistaja voi pitää köyden sopivan kireänä suhteessa kiipeilijään. Useimmissa kiipeilyn lajeissa kiipeilijä ei saa ottaa tukea köydestä, joten köyden on oltava jonkin verran löysä. Kiipeilijän pudotessa varmistaja pitää kiinni köyden toisesta päästä ja varmistusväline luo köyteen riittävästi kitkaa, jotta se ei kulje varmistusvälineestä läpi. Tällöin putoamisen voima kohdistuu varmistuspisteiden (jotka ottavat osan voimasta kitkana) kautta varmistajaan, joka toimii vastapainona ja pysäyttää putoamisen. Tarvittaessa varmistaja voidaan kiinnittää paikoilleen nauhalenkeillä tai köydellä.
Yleinen varmistusväline on lyhyt alumiininen putki, jonka kautta köysi kiertää varmistajan varmistuslenkissä olevan sulkurenkaan ja takaisin. Putki ei ole aivan suora, vaan on muotoiltu tuottamaan sopiva määrä kitkaa, hallitsemaan lämpökuormitus, pitämään köysi oikeassa asennossa jne. Tällaisen laitteen toiminta edellyttää että varmistaja vetää köyttä toiseen suuntaan varmistettavasta ja näin saadaan riittävä kitka putoamisen pysäyttämiseksi. On myös olemassa puoliautomaattisia varmistusvälineitä, jotka päästävät köyden kulkemaan hitaasti, mutta tarttuvat kiinni nopeuden kasvaessa. Petzl Grigri on tunnetuin tämäntyyppinen väline. Varmistamiseen tarvittavan kitkan voi saada aikaiseksi myös solmulla tai, voimien ollessa pienempiä, kiertämällä köyden varmistajan selän takaa.
Varmistaminen kalliolla

Alaköysikiipeilyssä on kiipeilijän edetessään kiinnitettävä köysi varmistuspisteisiin. Urheilukiipeilyssä nämä ovat yleensä kallioon porattuja ja epoksoituja porahakoja. Perinteisessä kiipeilyssä kalliota ei ole muokattu, vaan kiipeilijä kuljettaa mukanaan erimuotoisia kiiloja, jotka hän sijoittaa ja kiilaa kallionhalkeamiin. Nykyään pyritään "puhtaaseen kiipeilyyn", kalliota mahdollisimman vähän kuluttavaan varmistamiseen. Kallionhalkeamaan vasaroitavien vasarahakojen käyttö on siten harvinaisempaa.
Puhtaan kiipeilyn varmistukseen käytettävät välineet ovat hyvin monimuotoisia. Kiilojen alkuhistoria on muttereissa, joista brittikiipeilijät porasivat kierteet pois ja sitoivat köydenpätkiin. Moderni kiila on vaijerilenkin suuntaan suippeneva monitahokas, joka sovitetaan kallionhalkeamassa olevan kapeikon yläpuolelle. Vaijerilenkin suuntaan kohdistuva veto kiilaa kiilan paikoilleen.
Kiila ei pysty toimimaan suoraseinäisessä halkeamassa ja tällaisia varten on kehitetty kamu, jossa on muutama, yleensä neljä, epäkeskoa jousitettua lehteä varressa. Kun kamu työnnetään halkeamaan lehdet avautuvat seiniä vasten ja varresta vedettäessä kampeavat ulospäin, pysyen paikoillaan. Poistamista varten lehdet voidaan vetää kasaan. Nimitys ”kamu” viittaa sekä kampeamisominaisuuteen että tuotenimeen, englanniksi kamut tunnetaan yleisnimellä ”cam” ja ensimmäinen tuote oli nimeltään ”Friend”. Koska kamuissa on liikkuvia osia, niitä on käsiteltävä muita välineitä huolellisemmin ja ne tarvitsevat puhdistusta ja voitelua.
Hexat muistuttavat ulkoasultaan isoja muttereita, mutta eivät ole säännöllisiä kuusikulmioita. Hexat ovat kiiloja isompia ja hyödyntävät sekä kiilaominaisuutta että kampeamista.
Nämä ovat Suomen kallioilla yleisimmät, alan tuotekehitys on voimakasta ja luovaa ja paikallisten olosuhteiden sanelemaa. Lisäksi voidaan käyttää luonnonvarmistuksia, nauhalenkkiä puun tai sopivan kiven ympärillä.
Köyttä ei kiinnitetä suoraan kiilaan tai porahakaan, vaan väliin tulee jatko, joka muodostuu kahdesta sulkurenkaasta ja noin 15 senttimetrin nauhalenkistä. Toinen sulkurengas tulee kiilan tai porahaan lenkkiin ja toisesta kulkee köysi läpi. Näin köysi saa enemmän vapautta ja köyden voima ei kohdistu yhtä suoraan itse kiilaan, jonka köyden liike saattaisi irrottaa.
Alaköysikiipeilyssä ensimmäisenä kiipeävä sijoittaa varmistukset ja perässä tuleva purkaa ne. Tähän työhön on olemassa erityinen koukku, jolla pystyy työntämään, vetämään ja vääntämään kiinni juuttunutta esinettä kallionhalkeamasta.
Varmistaminen jäällä

Jääkiipeilyssä varmistaminen tapahtuu kuten kalliokiipeilyssäkin, mutta kiilojen sijaan käytetään jääruuveja, 10–20 cm pitkiä teräksestä tai titaanista tehtyjä 1–2 cm halkaisijaltaan olevia ruuviputkia, joissa on kierre ulkopinnassa ja hammastus jäähän tulevassa päässä. Ruuvi ruuvataan jäähän ja siihen kiinnitetään jatko ja köysi.
Alavaljaat: Vyö, kaksi reisilenkkiä ja ne yhdistävä oranssi varmistuslenkki
Varmistusvälineitä
Kiiloja ja yksi kamu sulkurenkaassa
Jääruuveja
Varsiyökkönen

| Varsiyökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Tarhayökköset Hadeninae
Suku::  Hydraecia
Laji::  micacea
Kaksiosainen nimi
 Hydraecia micacea  (Esper, 1789) 
Katso myös
   Varsiyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varsiyökkönen (Hydraecia micacea) on erittäin yleinen ja laajalle levinnyt loppukesän ja alkusyksyn yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Varsiyökkösellä esiintyy varsin suurta yksilökohtaista vaihtelua paitsi värisävyssä ja siipikuvioiden erottuvuudessa, myös perhosten koossa suurimpien yksilöiden ollessa lähes kaksinkertaisia pienimpiin verrattuna. Etusiipien pohjaväri on tavallisimmin vaalean harmaanruskea, mutta vaihtelee vaalean punaruskeasta tumman ruskeaan. Siiven tyviosassa on hieman mutkitteleva sisempi poikkiviiru ja ulompana viistosti siiven takareunasta kärkeä kohti suuntautuva ulompi poikkiviiru. Ulompi poikkiviiru tekee ennen siiven etureunaa jyrkän mutkan sisäänpäin ennen päättymistään. Siiven etureunassa, aaltoviirun päässä on tumma täplä, joka ei sijaitse aivan ulomman poikkiviirun jatkeella vaan hieman siiven kärkeen päin. Ulomman ja sisemmän poikkiviirun välillä siiven keskiosassa on tumma varjostuma. Rengas- ja munuaistäplät ovat siiven pohjavärin väriset, mutta erottuvat tumman reunuksensa vuoksi. Takasiivet ovat vaaleat, ulkoreunasta tummemmat. Niiden poikki kulkee tumma kaarijuova ja keskipilkku erottuu yleensä hyvin yläpinnalla mutta paremmin alapinnalla. Siipiväli vaihtelee huomattavan suurella välillä 28 mm:sta 43 mm:iin.
Sukuun Hydraecia kuuluu Suomessa neljä lajia, joiden erottaminen toisistaan voi olla huomattavan vaikeaa, joskin varsiyökkönen on näistä ylivoimaisesti yleisin ja laajimmalle levinnyt. Erityisen samannäköisiä lajeja ovat laukkayökkönen (Hydraecia nordstroemi) sekä hierakkayökkönen (Hydraecia ultima).
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys ulottuu Espanjasta ja Britteinsaarilta Euroopan ja Pohjois-Aasian läpi Japaniin. Lisäksi se on levinnyt vieraslajina Pohjois-Amerikkaan. Suomessa varsiyökkönen on hyvin yleinen ja sitä tavataan Ahvenanmaalta ja etelärannikolta ainakin eteläisempään Lappiin saakka. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun puolivälistä lokakuulle.
Elinympäristö ja elintavat

Varsiyökkösen ehkä tyypillisintä elinympäristöä ovat kosteat rantojen ympäristöt. Se viihtyy kuitenkin myös kosteilla niityillä sekä erilaisissa kulttuuriympäristöissä, kuten puistoissa, puutarhoissa sekä joutomailla. Laji on esiintymispaikoillaan usein runsaslukuinen. Perhosia tulee valolle, harvemmin syötille.
Toukka elää kasvien varsien ja juurten sisällä syöden esimerkiksi mukuloita ja juureksia ontoiksi. Tästä syystä laji on joskus puutarhojen tuholainen.
Ravintokasvi

Toukka on varsin monia eri kasveja syövä polyfagi. Puutarhatuhojen kannalta merkittävä ravintokasvi on etenkin peruna ja mansikka.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Varsiyökkönen (Hydraecia micacea)
Suomen Perhoset: Varsiyökkönen
Perunasta: Varsiyökkonen (Hydraecia micacea)
Perhostutkijainseura: Varsiyökkönen (Hydraecia micacea) (Arkistoitu – Internet Archive)
Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus MTT, Kasper: Varsiyökkönen (Hydraecia micacea)
ITIS: Hydraecia micacea (englanniksi)
Iowa State University, Bug Guide: Species Hydraecia micacea - Rosy Rustic (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Hydraecia micacea, the Potato stemborer (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Butterflies and Moths of North America (englanniksi)
Harmful Occurrence of Rosy Rustic Moth (Hydraecia micacea)(Noctuidae, Lepidoptera) on Hop in the Czech Republic (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q949657  ADW: Hydraecia_micacea  BAMONA: Hydraecia-micacea  BioLib: 54161  BOLD: 21955  BugGuide: 10778  CoL: 3N2HZ  EoL: 523880  EPPO: HYDOMI  EUNIS: 310003  Fauna Europaea: 447579  Fauna Europaea (new): 19d3f6ca-750e-4892-9682-08caddb4ad14  GBIF: 1796678  iNaturalist: 221586  IRMNG: 10309398  ITIS: 117402  LepIndex: 266409  LoB: 3952  MONA: 9514  MaBENA: HydraMicac  NatureServe: 2.745488  NBN: NBNSYS0000006466  NCBI: 214171  Observation.org: 1761  Open Tree of Life: 166349  Laji.fi: MX.62749
Siliävuoren kalliomaalaus

| Siliävuoren kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Siliävuoren kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°2′42.2798″N, 27°21′13.2547″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Huippukausi:  kivikausi
Kaupunki:  Luumäki
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Siliävuoren kalliomaalaus sijaitsee Virmojärven rannalla Luumäellä Etelä-Karjalassa. Pahoin haalistunut kalliomaalaus on ajoitettu kivikaudenloppuun tai pronssikauden alkuun, ja sen on löytänyt Timo Miettinen vuonna 1980.
Kallio ja sen sijainti

Siliävuoren länsipuolen jyrkänteisiin kuuluva pystykallio on korkea ja putoaa Siliävuoren itäpuolella ja eteläpäässä suoraan Virmojärveen. Maalausalue sijaitsee kallion keskikohdilla ja aukeaa länsilounaaseen. Punaväriä on laajalti, ja sen alueen keskellä on pystysuora ja leveähkö kalliohalkeama.
Virmojärvi on osa Väliväylän suuntaan jatkuvaa järvien ketjua, jotka laskevat tässä kohtaa Tuohtiaiseen. Kun aikoinaan Väliväylää pitkin pystyi melomaan Saimaalta Päijänteeseen, oli reitti ihmisille erittäin tärkeä. Tämän vuoksi seudulta on löytynyt paljon kalliomaalauksia.
Maalaus

Punaväriä näkyy pitkällä matkalla, mutta selviä kuvioita hahmottuu vain muutamia. Punaväriä esiintyy 1,8−3 metriä vedenpinnan yläpuolelta. Pääryhmäksi voidaan nimetä kuvioryhmä, joka erottuu selvimmin. Siihen on maalattu tikkumaisilla vedoilla peura tai hirvi (77 senttimetriä), jolla näyttää olevan kolme jalkaa. Vastaavia kaksijalkaisia eläinmerkkejä esiintyy joissakin muissa kalliomaalauksissa, joten kolmannen jalan tulkinnaksi voidaan ottaa ihmishahmo, joka seisoo eläimen takana. Tällaisia kuviopareja tunnetaan muissakin kohteissa Suomessa. Näissä ihminen koskettaa kädellä tai sauvalla eläintä takaapäin. Vasemmalle katsovan kolmijalkaisen hirven alapuolella on vaakasuuntainen käärmemäinen kuvio, selvästi erottuva rasti (13 senttimetriä), kolme pystyviivaa sekä näistä kuvioista oikeallepäin maalattuja epämääräisiä kuvioita. Niissä on tunnistettu pieneläimiä tai venemäisiä kuvioita.
Pääryhmän oikealle puolelle on kallion halkeaman ympärille maalattu joitakin kuvioita. Alempana erottuu pystyviivoja ja rakenteita, joista tunnistaa laatikkomaisia sulkeumia. Ylempänä on vasemmalle katsova hirvi, joka on maalattu ääriviivoin. Hirven pää on suuri suhteessa muuhun vartaloon. Sen alle on kuvattu tasapohjainen venekuvio viidellä miehistöviivalla. Halkeaman oikealla puolella on puuroutunutta punaväriä. Vaikuttaa siltä, että paikkaa valittaessa halkeamalla on ollut keskeinen merkitys.
Pääryhmästä muutaman askeleen päässä vasemmalle on kahden koukkupolvisen ja kätensä ylös ojentavan ihmishahmon jäänteet. Ne on kuvattu vierekkäin, mutta ne ovat eripituisia.
Kuvakenttä on nykyään samea johtuen kuvioiden pinnalle saostuneiden mineraalien kerroksista. Kylmien ja kosteiden säiden vallitessa kuviot voivat näkyä paremmin, ja silloin on mahdollista tehdä uusiakin löytöjä.
Vaskio

Näkymä Märynummelta Vaskiolle.
Vuonna 2021 suljettu Vaskion Osuuspankki Vaskion keskustassa.
Vaskion kirkko
Vaskio on monesta eri kylästä muodostuva Halikon (nykyisin osa Salon kaupunkia) kulmakunta ja postinumeroalue (25260 Vaskio), joka käsittää Pohjois-Halikon. Alueen halki kulkee seututie 224 Salo–Aura-tie, jonka varrella sijaitsee Vaskion taajama. Vaskion taajama on muodostunut usean kylän alueelle, ja se sijaitsee noin 12 kilometrin päästä Halikon kirkonkylästä.