Emil Aaltonen
Aaltonen kenkätehtailijana

Koneet ja jalkineiden valmistuksen koneellistaminen kiinnostivat Aaltosta jo nuoresta pitäen. Hän luki alan kirjallisuutta ja lehtiä sekä tutki perusteellisesti hankkimiaan teollisesti valmistettuja kenkiä saadakseen selville, miten ne oli tehty. Siirrettyään liikkeensä suurempiin tiloihin Hattulan Linnamäkeen Vähä-Luolajan kylään Aaltonen hankki ompelukoneita, joilla ommeltiin kenkien päällisiä sekä myös nahan jätepaloista rukkasia ja kukkaroita. Itse kenkien valmistus tapahtui kuitenkin vielä pääosin käsityönä. Vuonna 1902 Aaltonen hankki helsinkiläisen Uno Pelanderin kenkätehtaan amerikkalaisvalmisteiset koneet Pelanderin kuoltua. Saatuaan ne asennetuksi omalle tehtaalleen hän saattoi aloittaa teollisen kenkien valmistuksen. Uuden kenkätehtaan nimeksi tuli Hattulan Jalintehdas ja se lähti heti hyvin liikkeelle, koska tehtaan valmistamat kengät olivat hyvälaatuisia ja edullisia. Vuonna 1904 tehdas muutti uuteen kaksikerroksiseen hirsirakennukseen ja parhaimmillaan sieltä valmistui 50 kenkäparia päivässä 50 työntekijän voimin. Tehtaan päätuotteena oli musta varsikenkä.
Helmikuussa 1905 tulipalo tuhosi vastavalmistuneen tehdasrakennuksen ja vain osa koneista saatiin pelastettua. Aaltonen päätti siirtää tehtaansa Hattulasta Tampereelle ja osti kesällä 1905 tehdastaan varten konkurssiin joutuneen Tampereen keppitehtaan kiinteistön Kyllikinkatu 19:stä Tammelan kaupunginosasta läheltä Tammelantoria. Vuonna 1906 uudessa Tampereen kenkätehtaassa oli jo työssä 160 henkilöä ja kenkiä valmistettiin vuoden aikana 20 000 paria. Aaltosen tehdas oli aluksi ainoa kenkätehdas Tampereella, mutta pian kaupunkiin alettiin perustaa muitakin kenkätehtaita ja jo vuonna 1910 puolet Suomen teollisesti valmistetuista kengistä tehtiin Tampereella. 1910 Aaltosen tehdas siirtyi Tammelantorin pohjoislaidalla sijainneeseen kortteliin, jonka Aaltonen oli ostanut 1909 Tampereen Tapettitehdas Osakeyhtiöltä. Tässä vaiheessa tehtaassa siirryttiin järjestelmällisesti sähkökäyttöisiin amerikkalaisiin vuokrakoneisiin. 1913 uuden tehtaan tuotanto nousi jo 212 000 kenkäpariin vuodessa; mallistossa oli tällöin noin parikymmentä erilaista kenkää ja tärkein tuotemerkki oli Vakuuskenkä.
Aaltosen omistamaan kortteliin rakennettiin uusi arkkitehti Lambert Petterssonin suunnittelema 4–5-kerroksinen tehdasrakennus useassa eri vaiheessa vuosien 1913 ja 1928 välillä. Ensimmäisen maailmansodan alettua Aaltosen tehdas sai suuria saapastilauksia Venäjän armeijalta.  Tehtaan työntekijämäärä kasvoi: Vuonna 1914 työntekijöitä oli 270, kun taas vuoteen 1917 mennessä lukumäärä oli kasvanut 450:een. Toukokuussa 1917 Aaltonen muutti Tampereen Kenkätehtaan nimellä kulkeneen tehtaansa osakeyhtiöksi, jonka nimeksi tuli Aaltosen Kenkätehdas Oy. Yhtiön osakepääoma oli 3 miljoonaa markkaa ja tehtaan 3 000 osakkeesta 2 980 oli Emil Aaltosen hallussa.
Suomen sisällissodasta Aaltosen tehdas selvisi suhteellisen pienin vaurioin, vaikka Tampereella käytiinkin ankara taistelu maalis–huhtikuussa 1918. Tehtaan tuotanto oli kuitenkin sodan aikana pysähdyksissä. 1920-luvulla koko Suomen kenkäteollisuuden tuotanto kasvoi nopeasti ja oli  2,8 miljoonaa jalkineparia huippuvuonna 1928. Aaltosen Kenkätehtaan palveluksessa oli samana vuonna 700 työntekijää ja siellä valmistettiin 586 000 kenkäparia. Aaltonen teki myös yritysostoja 1920-luvulla. 1925 hän osti myyntiin tulleen Viialan Nahkatehdas Oy:n, joka tuotti tämän jälkeen suurimman osan Aaltosen kenkätehtaiden käyttämästä nahasta. 1926 hän osti Korkeakoskella sijainneen, alan kiristyneestä kilpailusta kärsineen Suomen Nahka- ja Kenkätehdas Oy:n, jonka nimeksi muutettiin oston jälkeen Korkeakosken Kenkätehdas Oy.
1930-luvun pula-ajan aikana Aaltosen tehtaan tuotanto supistui ja tehdasta jouduttiin pitämään välillä suljettuna menekkivaikeuksien takia, mutta yleisesti ottaen tehtaan taloudellinen asema ei ollut uhattuna. Aaltonen osti 1931 toisen tamperelaisen kenkätehtaan Attila Oy:n, jolla oli myös nahkatehdas Pyynikillä. 1934 ostettiin Solena-merkkisiä naisten kenkiä valmistanut tamperelainen, 1920 perustettu, Karisto & Kumpp:n kenkätehdas, joka oli joutunut laman takia vararikkoon. Kumpikin ostettu yhtiö jatkoi toimintaansa, Karisto & Kumpp:n kenkätehtaan nimeksi vaihtui kuitenkin Kenkätehdas Oy Solena. Aaltosen hankkimien kenkätehtaiden välille tehtiin työnjako niin, että Solena valmisti kevyitä naisten kenkiä, Attila miesten ja naisten reunoskenkiä ja Korkeakoski miesten kenkiä ja saappaita. Vuonna 1936 Aaltonen osti lisäksi erilaisia kemiallisia tuotteita, muun muassa kenkävärejä valmistaneen Oy Teknikan. 1930-luvun lopulla Aaltosen Kenkätehtaan mallistossa oli 4 500 eri kenkämallia ja noin 600 erilaista värivivahdetta.
1940 yrityksen organisaatiota muutettiin niin, että kaikista kolmesta kenkätehtaasta ja yhdestä nahkatehtaasta tuli muodollisestikin osa Aaltosen Kenkätehdas Oy:tä, jossa oli nyt yli 1300 työntekijää. Vuorineuvoksen arvonimen 1939 saanut Emil Aaltonen jatkoi yhtiönsä toimitusjohtajana vuoteen 1947 saakka. Sen jälkeen hänen seuraajakseen paikalle tuli hänen vävynsä varatuomari Lauri J. Kivekäs.
Aaltonen oli Kansallis-Osake-Pankin hallintoneuvoston jäsen vuodesta 1926 ja hän kuului Kenkäteollisuusliiton hallitukseen liiton perustamisesta alkaen ja oli liiton puheenjohtajana vuodesta 1926. Aaltonen kuului myös Tampereen säästöpankin isännistöön ja hän oli muun muassa Tampereen  kaupunginvaltuuston jäsenenä 1915–1918 ja kirkkovaltuuston jäsenenä useita vuosia.
Emil Aaltonen kuoli 80-vuotiaana vuonna 1949. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle. Emil Aaltonen oli naimisissa Olga Emilia Malisen (k. 1905) kanssa vuodesta 1896 lähtien.  Pariskunnalla oli vuosina 1897–1902 syntyneet neljä tytärtä, joista esikoistytär ja nuorin tytär kuolivat jo lapsina. Emil Aaltosen tyttärenpoika oli oopperalaulaja Timo Mustakallio.