stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan kristillisdemokraattinen unioni (DDR)
Historia > Puolueen muuttaminen blokkipuolueeksi

Pian kävi ilmi, ettei Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä voinut ajaa itsenäistä kristillisdemokraattista politiikkaa. Ensimmäinen koetinkivi oli syksyn 1945 maareformi, jossa yli 100 hehtaarin tilat pakkolunastettiin vastikkeetta valtiolle, ja niistä lohkottiin tiloja tilattomalle väestölle ja kaupungeista maalle muuttaneille "uustalonpojille" sekä lisämaata pientalonpojille. (Samalla ulosmitattiin myös 0,6 miljoonaa hehtaaria entisten kansallissosialistien maita.) CDU vastusti maareformia, minkä jälkeen puoluejohtaja Hermes ja osa puoluehallituksen jäsenistä joutui jättämään paikkansa SMAD:n määräyksestä.
Miehityshallinnon painostuksesta huolimatta CDU:n onnistui rakentaa Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeen kattanut puolueorganisaatio. Lokakuussa 1946 pidetyissä paikallis- ja piirivaaleissa, jotka vielä olivat osittain vapaat, puolueen onnistui saada peräti 23,1 prosenttia äänistä. Koska Sosialistinen yhtenäisyyspuolue (SED) ei saanut vaaleissa selkeää enemmistöä, miehityshallinto lisäsi painostustaan muita puolueita kohtaan. Puolueiden kokoontumisia häirittiin, niitä estettiin painamasta materiaaliaan ja uusien puolueosastojen rekisteröintiä vaikeutettiin. Osaksi käytettiin myös suoraa painostusta; johtavia puoluevirkailijoita jopa pidätettiin.
CDU:n 2. puoluekokouksessa Berliinissä puolueen puheenjohtaja Jakob Kaiser piti 6. syyskuuta 1947 puheen, jossa hän vaati kristillisdemokraatteja toimimaan "aallonmurtajana dogmaattista marxilaisuutta ja sen totalitaarisia pyrkimyksiä vastaan". Tämän jälkeen puheenjohtaja Kaiser ja koko demokraattisesti valittu puoluehallitus pakotettiin eroamaan 20. joulukuuta 1947. Puolue puhdistettiin "taantumuksellista elementeistä", ja SED:n aloitteesta nimitetty uusi puoluehallitus ilmoitti puolueen tukevan DDR:n sosialistista yhteiskuntajärjestelmää ja edesauttavan sen rakentamista. CDU:n 6. puoluekokous julisti 6. lokakuuta 1952 puolueen tunnustavan "varauksitta" SED:n johtavan roolin työväenluokan etujoukkona ja valtion johtajana. Useat kristillisdemokraattiset poliitikot olivat jo ennen tätä paenneet DDR:stä läntiseen Saksaan. Puolueen uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Otto Nuschke.
Historia > Pakolais-CDU

Läntisille miehitysvyöhykkeille paenneet CDU:n jäsenet muodostivat oman puoluejärjestönsä, joka tunnettiin nimellä Pakolais-CDU (Exil-CDU). Läntinen Saksan kristillisdemokraattinen unioni tunnusti tämän itäisen Saksan kristillisdemokraattien lailliseksi edustajaksi. Se rinnastettiin puolueen hierarkiassa osavaltion maajärjestöön.
Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeen CDU:n puoluehallituksen 14 jäsenestä 10 joutui pakenemaan länteen. Nämä paenneet hallituksen jäsenet kutsuivat puolueen toisen puoluekokouksen edustajat Pakolais-CDU:n perustavaan kokoukseen Länsi-Berliiniin 24. ja 25. syyskuuta 1950. Kokoukseen osallistui yli 200 länteen paennutta kokousedustajaa.
Pakolais-CDU:n käytännön työtä varten perustettiin CDU:n itätoimisto (Ostbüro). Tämän johtajaksi tuli länteen paennut CDU:n entinen puheenjohtaja Jakob Kaiser. Pakolais-CDU:n toiminnan järjestämisen ohella itätoimisto pyrki tukemaan demokraattisia voimia itäisessä CDU:ssa ja ylipäänsä tukemaan DDR:n hallitusta vastustavia piirejä. Berliinin muurin rakentamisen jälkeen 1961 Itätoimiston työ kävi käytännössä mahdottomaksi, ja toimisto menetti merkitystään. Pakolais-CDU jatkoi kuitenkin toimintaansa aina Saksojen yhdistymiseen 1990.
Yhteydet Pakolais-CDU:hun ja itätoimistoon olivat DDR:ssä ankarasti kiellettyjä. Niitä pidettiin vastavallankumouksellisina ja valtionvastaisina. Ilmi tulleet yhteydet rangaistiin vankeudella.
Historia > Blokkipuolue

CDU:n 6. puoluekokous lokakuussa 1952 vahvisti puolueen olevan "rajoituksetta sosialistinen puolue". Puolue määritteli filosofiakseen "kristillisen realismin", mikä tarkoitti paitsi sosialistisen yhteiskuntajärjestelmän tunnustamista, myös työskentelyä sen hyväksi. Puoluekokous hyväksyi "kristillisen realismin 22 teesiä". Niissä puolue ilmoitti näkemyksenään muun muassa, että Karl Marxin opettamaa "uutta ja parempaa yhteiskuntajärjestystä" oli pystytty toteuttamaan esimerkillisesti Neuvostoliitossa. Tämä teki Neuvostoliitosta sosialismin rakentamisen esikuvan myös Saksassa. Puolue myös julisti, että sosialismi tarjoaa tämän päivän kristityille parhaan mahdollisuuden toteuttaa käytännön kristillisyyttä ja noudattaa täten Kristuksen opetuksia. Puolue tunnusti sosialistisen yhteiskuntajärjestyksen kehittämisen "historiallisesti oikeaksi ja välttämättömäksi".
CDU loi itselleen SED:n mallin mukaisen puoluejärjestelmän, joka perustui "demokraattiseen sentralismiin" eli vallan tiukkaan hierarkkiseen keskittämiseen. Puolueen jäsenet integroitiin täysin DDR:n yhteiskuntaan. Puolue lähetti edustajiaan kunnallisneuvostoihin, piirineuvostoihin ja piirikuntaneuvostoihin. Noin 30 000 puolueen jäsentä toimi Kansallisen rintaman työryhmissä ja lautakunnissa, yli 15 000 oli valtuutettuina tai ehdokasjäseninä erilaisissa poliittisissa elimissä. Muiden blokkipuolueiden lailla CDU lähetti 52 edustajaa kansankamariin (10,4 prosenttia edustajista). Puolueella oli edustus kansankamarin puhemiehistössä, ministerineuvostossa ja sen puhemiehistössä sekä valtioneuvostossa. Toisaalta ruotuun pakotettu CDU menetti jäseniään. Kun puolueeseen oli 1947 kuulunut 218 189 jäsentä, oli siinä 1958 enää 99 372 jäsentä.
On mainittava, että blokkipuolue CDU:n edustajat olivat ainoita, jotka äänestivät DDR:n parlamentin, Kansankamarin, istunnossa tehtyä lakiesitystä vastaan. Vuonna 1972 jotkut puolueen kansankamariedustajat nimittäin äänestivät kristilliseen uskoonsa vedoten tehtyä lakiesitystä vastaan, joka poisti aikarajan raskaudenkeskeytyksiltä.
Puolueen pitkäaikainen puheenjohtaja oli Gerald Götting, joka jätti virkansa poliittisen tilanteen muututtua 2. marraskuuta 1989.
Historia > Käänne ja puolueen loppu

CDU:n rooli alkoi yhdessä muiden blokkipuolueiden kanssa vähitellen vahvistua 1980-luvulle tultaessa. Puolueet pystyivät määrittelemään politiikkansa sisällön entistä itsenäisemmin, ja ne alkoivat nostaa esiin myös hallitukselle kiusallisia aiheita kuten ympäristön tuhoutumisen ja saastumisen.
Erich Honeckerin erottua SED:n pääsihteerin virasta ja SED:n johtavan roolin murtuessa CDU kutsui koolle ylimääräisen puoluekokouksen päättämään puolueen uudesta suunnasta. 15. ja 16. joulukuuta 1989 kokoontunut puoluekokous kumosi puolueen entisen tunnustuksen sosialismiin. Läntisen CDU:n tavoin itäinen CDU tunnustautui nyt parlamentaariseen demokratiaan ja sosiaaliseen markkinatalouteen. Se tunnustautui myös kansakunnan yhtenäisyyteen ja vaati Saksojen yhdistymistä. Uudessa poliittisessa tilanteessa itäinen CDU sai runsaasti taloudellista ja muuta apua läntisiltä sisarpuolueiltaan CDU:lta ja CSU:lta.
Puolueen uudeksi puheenjohtajaksi oli jo 10. marraskuuta 1989 valittu Lothar de Maizière, joka oli aiemmin toiminut asianajajana ja jolla ei ollut rasitteenaan aiempaa uraa CDU:ssä. Hänen johdollaan puolue solmi vaaliliiton "Allianssi Saksan puolesta" (Allianz für Deutschland) kahden muun porvarillisen puolueen, Demokraattisen läpimurron (Demokratischer Aufbruch, DA) ja Saksan sosiaalisen unionin (Deutsche Soziale Union, DSU), kanssa. Allianssi keräsi viimeisissä – ja ensimmäisissä vapaissa – kansankamarivaaleissa 18. maaliskuuta 1990 yhteensä 48 prosenttia äänistä ja oli selvästi vaalivoittaja. CDU sai 40,8 prosenttia äänistä ja sai uuteen Kansankamariin 163 edustajaa 400:sta. Puolueen Sabine Bergmann-Pohl valittiin kansankamarin viimeiseksi puhemieheksi.
De Maizière valittiin DDR:n viimeisen ja ainoan demokraattisesti syntyneen hallituksen pääministeriksi. Hän muodosti hallituksen yhdessä Sosialidemokraattisen puolueen, Vapaiden demokraattien ja Allianssi-puolueiden DA:n ja DSU:n kanssa. Tämä hallitus ohjasi Saksan demokraattisen tasavallan yhdistymisen Saksan liittotasavaltaan. 1. lokakuuta 1990 puolue fuusioitui virallisesti läntiseen CDU:hun, jonka ensimmäiseksi varapuheenjohtajaksi Lothar de Maizière tuli.
Puolueen rakenne

CDU hyväksyi lokakuussa 1952 ensimmäisen, koko DDR:n ajan voimassa olleen puoluejärjestyksensä. Sen mukaan puolue jakautui piirikuntayhdistyksiin (Bezirksverbände), jotka jakautuivat piiriyhdistyksiin (Kreisverbände), jotka puolestaan jakautuivat paikallisyhdistyksiin (Ortsgruppen).
Puolueella oli oma pää-äänenkannattaja, Neue Zeit ("Uusi aika"), lisäksi viidellä piirikuntayhdistyksellä oli omat lehtensä. Puolueen työntekijöitä ja luottamushenkilöitä varten oli oma kuukausijulkaisu Union teilt mit ("Unioni ilmoittaa").
Puolueen päämaja oli Itä-Berliinissä sijainnut Otto-Nuschke-Haus. Puolueella oli myös oma puolueakatemiansa, joka sijaitsi vanhassa linnassa Burgscheidungen/Unstrutissa.
Puolueen jäsenet puhuttelivat toisiaan sanalla "Unionsfreunde" ("unioniystävät"). Ansioituneita puolueen jäseniä varten oli oma kunniamerkkinsä, Otto Nuschke -mitali.
Puolueen rakenne > Piiriyhdistykset

CDU:lla oli noin 200 piiriyhdistystä. Ne muodostivat tärkeän yhdyslinkin puoluejohdon ja tavallisten unionin jäsenten välillä. Kullakin piirillä oli oma palkattu piirisihteerinsä. Kaikki muut piiritason virat olivat palkattomia. Piirisihteerin tehtäviin kuului yhtäältä puoluejohdon antamien määräysten ja ohjeistusten välittäminen paikallistasolle ja niiden täytäntöönpanon valvominen. Toisaalta hän oli myös jäsenistön äänitorvi puoluejohdon suuntaan. Piirisihteeri myös välitti kerran kuussa raportin piirin tilanteesta puolueen piirikuntajohdolle ja puoluejohdolle.
Muodollisesti piiriyhdistyksen korkein päättävä elin oli piiriyhdistyksen valtuutettujen kokous, joka kokoontui joka toinen tai joka kolmas vuosi.
Puolueen rakenne > Piirikuntayhdistykset

Jokaisessa DDR:n viidessätoista piirikunnasta (Bezirk) oli CDU:n oma piirikuntayhdistys. Kuten piiritasollakin, jokaisen piirikuntayhdistyksen korkein päättävä elin oli piirikuntayhdistyksen valtuutettujen kokous, joka kokoontui joka toinen tai joka kolmas vuosi. Käytännössä sekä piiriyhdistyksen että piirikuntayhdistyksen mahdollisuus tehdä omia päätöksiä oli vähäinen.
Puolueen rakenne > Valtakunnalliset elimet

CDU:n korkein päättävä elin oli puoluekokous, joka valitsi puoleen johtokunnan. Se puolestaan valitsi puoluehallituksen ja sihteeristön. Puoluekokous kutsuttiin vuodesta 1960 alkaen koolle joka neljäs vuosi. Vuodesta 1972 se kokoontui vain joka viides vuosi. Puolueen johtokunta, jossa oli yli 100 jäsentä, puolestaan kokoontui vähintään kahdesti vuodesta. Käytännössä puoluetta johtivat siis puhemiehistö ja sihteeristö. Sihteeristö, joka vuoteen 1960 oli nimeltään Poliittinen valtuuskunta, koostui puolueen puheenjohtajasta ja varapuheenjohtajasta, johtokunnan sihteereistä sekä eräistä muista korkeista puoluevirkailijoista. Se johti puolueen käytännön toimintaa ja määritteli puolueen poliittiset suuntaviivat. Se myös piti yllä suhteita SED:hen ja muihin puolueisiin sekä valtiojohtoon.
Puheenjohtajat

| --- | --- |
Andreas Hermes: 1945
Jakob Kaiser: 1945–1947
Otto Nuschke: 1948–1957
August Bach: 1957–1966
Gerald Götting: 1966–1989
Wolfgang Heyl: 1989
Lothar de Maizière: 1989–1990
Perustajajäsen Ernst Lemmer vuonna 1961.
Otto Nuschke vuonna 1951.
Futility, or the Wreck of the Titan

Futility, or The Wreck of Titan on Morgan Robertsonin kirjoittama novelli vuodelta 1898. Se kertoo tarinan kuvitteellisesta aikoinaan maailman suurimmasta ja ylellisimmästä matkustajalaivasta Titanista sekä sen haaksirikosta huhtikuussa 1898. Kirjalla on hyvin paljon yhtäläisyyksiä neljätoista vuotta myöhemmin tapahtuneen RMS Titanicin haaksirikon kanssa. Robertson kirjoitti kirjan pukeakseen sanoiksi oman turhautumisensa sen ajan viktoriaaniseen yhteiskuntajärjestelmään.
Alkuperäinen vuoden 1898 novelli ilmestyi nimellä Futility, eikä se saanut paljonkaan huomiota osakseen. Vuonna 1912, pian Titanicin uppoamisen jälkeen, novelli julkaistiin uudelleen pienin muutoksin nimellä The Wreck of Titan.
Juoni

Tarinan päähenkilö on John Rowland, Kuninkaallisesta laivastosta erotettu upseeri, joka on erottamisensa jälkeen ratkennut alkoholistiksi ja pudonnut yhteiskunnan alimpaan kerrokseen. Nyt hän työskentelee brittiläisellä matkustajaristeilijä Titanilla kansimiehenä. Titan lähtee matkalleen New Yorkista kohti Englantia matkustajinaan rikkaita kuuluisuuksia. Eräänä yönä Titan törmää jäävuoreen ja alkaa upota. Pelastusveneitä on vain puolelle matkustajista, mutta edes niin moni ei pelastu, vaan ainoastaan 13 henkeä, joiden joukossa on Rowland sekä hänen entisen rakastajattarensa tytär. Rowland on tavannut rakastajattarensa ja tämän tyttären Titanilla ja pelastaa tyttären haaksirikosta hyppäämällä jäälle. Loppuosa kirjasta seurataan Rowlandin seikkailuja pohjoisella Atlantilla, missä hän muun muassa tappaa ihmisen ja syö tämän. Rowland ja tyttö pelastuvat, kun he löytävät ajelehtivan pelastusveneen, ja pian eräs laiva noukkii heidät kyytiinsä. Rowlandin palattua Englantiin elämä palaa taas raiteilleen ja hän pääsee parlamenttiin töihin. Kirja loppuu siihen, kun Rowland vastaanottaa viestin entiseltä rakastajattareltaan, joka kutsuu Rowlandin tapaamaan häntä ja tytärtään.
Yhtäläisyydet Titanicin kanssa

Molemmat, Titan ja Titanic ovat aikansa suurimpia ja ylellisimpiä laivoja. Titan painoi 45 000 tonnia ja Titanic 46 000 tonnia. Titanicin uppoamisen jälkeen julkaistuissa versioissa Titanin paino on kuitenkin muutettu 70 tuhanneksi tonniksi.
Titan oli 800 jalkaa pitkä, Titanic taas 880.
Titanin huippunopeus oli 25 solmua, Titanicin 23 solmua.
Molempien matkustajina on maailman kuuluisimpia ja rikkaimpia ihmisiä.
Molemmat törmäävät jäävuoreen ja uppoavat Pohjois-Atlantilla huhtikuussa.
Kummassakaan ei ole tarpeeksi pelastusveneitä matkustajille.
Edellä mainituista yhtäläisyyksistä huolimatta kirjan ja Titanicin haaksirikon välillä on tärkeitä eroavaisuuksia. Titan lähti matkaan New Yorkista, kun taas Titanic Southamptonista. Titanin haaksirikkoyönä oli sumuista, kun taas Titanicin upotessa oli täysin kirkasta ja tyyntä. Lisäksi Titan upposi paljon nopeammin kuin Titanic, ja se myös kaatui ennen katoamistaan pinnan alle. Tärkein eroavuus on selviytyjien määrä: Titanicilta pelastui 706, kun taas Titanilta vain 13.
Aiheesta muualla

The Wreck of the Titan: Or, Futility (1912), vuoden 1912 version teksti, Archive.org
Juha Rantanen

Juha Ilari Rantanen (s. 25. tammikuuta 1952 Helsinki) on suomalainen vuorineuvos. Hän on valmistunut kauppatieteiden maisteriksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1977 ja suorittanut MBA-tutkinnon Geneven International Management Institutessa 1979. Rantanen on hallitusammattilainen.
Rantanen aloitti uransa Nesteen talousjohtajana ja eri liiketoiminta-alueiden johtajana mm. Chemicals ja Gas vuosina 1986–1993. Toimittuaan Borealis-yhtiön toimitusjohtajana (1994–1997) Rantanen siirtyi A. Ahlström Osakeyhtiön (sittemmin Ahlstrom Oyj) toimitusjohtajaksi vuonna 1998. Syksyllä 2004 hän siirtyi Outokumpu Oyj:n palvelukseen ja toimi yhtiön toimitusjohtajana vuoden 2005 alusta maaliskuuhun 2011.
Hallitustyöskentely

Rantanen on toiminut energiayhtiö Gasumin (ent. hallintoneuvosto) hallituksen puheenjohtajana 2014–2020, Hän on toiminut myös Martti Ahtisaaren Crisis Management Initiativen, The Ahtisaari Center, nykyisin CMI hallituksen jäsenenä vuosina 2011–2019. Rantanen on toiminut myös Stalatuben hallituksessa vuonna 2012–2019. Hän on myös toiminut Onvestin hallituksen jäsenenä vuosina 2012–2019. Suomen Messut, hallituksen jäsen 2012–2019.
Stora Enso Oyj, hallituksen jäsen 2008-2010, varapuheenjohtaja 2010–2016
Fennovoima Oy, hallituksen puheenjohtaja 2007–2012
Yara A/S, Norja, hallituksen jäsen 2012–2014
EK:n varapuheenjohtajana vuosina 2000–2003 ja puheenjohtajana vuosina 2003–2004.
Teollisuus ja työnantajat (TT) hallituksen puheenjohtaja 2003–2004
Moventaksen varapuheenjohtajana vuosina 2007–2011
Teknikum Oy, hallituksen jäsen 2014–2017, hallituksen puheenjohtaja 2017–. Juha Rantanen on Directors' Institute Finlandin hallituksen jäsen.
Aiheesta muualla

Vuorisjärvi, Esko: Vuorineuvos Juha Rantanen (1952–). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Talousvaikuttajat
Formula 1 -kausi 2008

Formula 1 -kausi 2008 oli Formula 1 -historian 59. maailmanmestaruuskausi. Kausi avattiin Australian Grand Prix -viikonlopulla Albert Parkin radalla 14. maaliskuuta, ja se päättyi Brasilian Grand Prix’hin Interlagosin radalla 2. marraskuuta. Kausi oli lähinnä Lewis Hamiltonin, Felipe Massan ja Kimi Räikkösen välistä taistelua. Mestaruuden voitti toista kauttaan ajanut McLarenin Lewis Hamilton. Kansalaisuuden mukaan laskettuna suomalaiset kuljettajat keräsivät eniten pisteitä.
Kaudella Renault-skandaali (crashgate) aiheutti keskustelua ja johti rangaistuksiin.
Sääntömuutoksia kaudelle 2008 > Aika-ajo

Aika-ajo muuttui edellisestä kaudesta siten, että kolmas eli viimeinen jakso lyheni 15 minuutista 10 minuuttiin. Lisäksi autoja ei enää tankata aika-ajon ja kisan välillä, vaan kisaan lähdetään sillä polttoainemäärällä, joka autossa on aika-ajon päätyttyä. Kolmas ajojakso ajetaan yleensä raskailla polttoainemäärillä, toisin kuin kaksi ensimmäistä ajojaksoa.
Sääntömuutoksia kaudelle 2008 > Elektroniikka ja vaihteisto

F1-autoissa kiellettiin renkaiden luistonesto kaudesta 2008 lähtien. Edellisen kerran luistonesto oli F1-sarjassa kiellettynä kausilla 1994–2000 ja kauden 2001 ensimmäisissä kilpailuissa. Tuolloin kuljettajien ajotaidon korostamiseksi käyttöönotettu kielto peruttiin valvonnan vaikeuden takia. Kiellolla odotetaan olevan jonkin verran vaikutusta kuljettajien tekemien ajovirheiden ja sitä myötä ohitustilanteiden määrään.
Kaikissa autoissa käytetään samanlaista standardoitua elektroniikan ohjausjärjestelmää.
Vaihdelaatikon on kestettävä neljä peräkkäistä kilpailuviikonloppua. Aiemmin vaihdelaatikon on saanut vaihtaa vapaasti. Keskeytyksen jälkeen vaihdelaatikon saa vaihtaa.
Sääntömuutoksia kaudelle 2008 > Moottori

Moottorin on edelliskauden tapaan kestettävä kaksi kilpailuviikonloppua. Uuden säännön mukaan kauden ensimmäisestä moottorinvaihdosta ei kuitenkaan anneta rangaistusta. Kaudella 2007 rangaistus annettiin jo ensimmäisestä moottorin vaihdosta.
Moottoreiden kehitys on edelleen jäädytetty. Kaikki tallit käyttävät 2,4 litraisia V8 -koneita.  Kierrosluku on rajoitettu 19 000 kierrokseen minuutissa.
Sääntömuutoksia kaudelle 2008 > Polttoaine

Kaudella 2008 vähintään 5,75 % auton polttoaineesta pitää olla biopolttoainetta. Arvo perustuu EU-direktiiviin, jonka mukaan maantieliikenteessä olevien autojen polttoaineesta vähintään 5,75 % pitää olla peräisin uusiutuvista energialähteistä.
Sääntömuutoksia kaudelle 2008 > Ohjaamo

Ohjaamon reunoja korotettiin, jotta kuljettajan pää olisi paremmin suojassa.
Sääntömuutoksia kaudelle 2008 > Toteutumattomia sääntömuutoksia kaudelle 2008 > Renkaat

FIA kumosi aikaisemman päätöksensä siirtymisestä sileisiin sliksirenkaisiin. Täten myös kaudella 2008 ajetaan kauden 2007 kaltaisilla urarenkailla. Kussakin kuivan kelin renkaassa täytyy olla neljä uraa, jotka ovat kontaktipinnan kohdalla vähintään 14 millimetrin levyisiä.  Renkaat toimittaa kaikille talleille japanilainen Bridgestone.
Sääntömuutoksia kaudelle 2008 > Toteutumattomia sääntömuutoksia kaudelle 2008 > Runko

FIA kumosi myös suunnitelmansa F1-autojen leventämisestä. Kaudella 2008 autojen leveys on edelliskauden tapaan 1,8 metriä.
Tallit ja kuljettajat

| Talli | Valmistaja | Runko | Moottori | Renkaat | Nro | Kuljettaja | Testikuljettaja(t) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Scuderia Ferrari Marlboro | Ferrari | F2008  | Ferrari 056  | B | 1 |  Kimi Räikkönen  |  Luca Badoer     Marc Gené     Michael Schumacher  |
|  Scuderia Ferrari Marlboro | Ferrari | F2008  | Ferrari 056  | B | 2 |  Felipe Massa  |  Luca Badoer     Marc Gené     Michael Schumacher  |
|  BMW Sauber F1 Team | BMW Sauber | F1.08  | BMW P86/8  | B | 3 |  Nick Heidfeld  |  Marko Asmer   Christian Klien  |
|  BMW Sauber F1 Team | BMW Sauber | F1.08  | BMW P86/8  | B | 4 |  Robert Kubica  |  Marko Asmer   Christian Klien  |
|  ING Renault F1 Team | Renault | R28  | Renault RS27  | B | 5 |  Fernando Alonso  |  Lucas di Grassi    Romain Grosjean     Sakon Yamamoto  |
|  ING Renault F1 Team | Renault | R28  | Renault RS27  | B | 6 |  Nelson Piquet Jr.  |  Lucas di Grassi    Romain Grosjean     Sakon Yamamoto  |
|  AT&T Williams | Williams | FW30  | Toyota RVX-08  | B | 7 |  Nico Rosberg  |  Nico Hülkenberg    Narain Karthikeyan  |
|  AT&T Williams | Williams | FW30  | Toyota RVX-08  | B | 8 |  Kazuki Nakajima  |  Nico Hülkenberg    Narain Karthikeyan  |
|  Red Bull Racing | Red Bull | RB4  | Renault RS27  | B | 9 |  David Coulthard  |  Sébastien Buemi  |
|  Red Bull Racing | Red Bull | RB4  | Renault RS27  | B | 10 |  Mark Webber  |  Sébastien Buemi  |
|  Panasonic Toyota Racing | Toyota | TF108  | Toyota RVX-08  | B | 11 |  Jarno Trulli  |  Kamui Kobayashi  |
|  Panasonic Toyota Racing | Toyota | TF108  | Toyota RVX-08  | B | 12 |  Timo Glock  |  Kamui Kobayashi  |
|  Scuderia Toro Rosso | Toro Rosso | STR2B    STR3  | Ferrari 056  | B | 14 |  Sébastien Bourdais  | ei nimetty |
|  Scuderia Toro Rosso | Toro Rosso | STR2B    STR3  | Ferrari 056  | B | 15 |  Sebastian Vettel  | ei nimetty |
|  Honda Racing F1 Team | Honda | RA108  | Honda RA808E  | B | 16 |  Jenson Button  |  Mike Conway     Anthony Davidson    Luca Filippi     Alexander Wurz  |
|  Honda Racing F1 Team | Honda | RA108  | Honda RA808E  | B | 17 |  Rubens Barrichello  |  Mike Conway     Anthony Davidson    Luca Filippi     Alexander Wurz  |
|  Super Aguri F1 Team | Super Aguri | SA08  | Honda RA808E  | B | 18 |  Takuma Satō  |  James Rossiter  |
|  Super Aguri F1 Team | Super Aguri | SA08  | Honda RA808E  | B | 19 |  Anthony Davidson  |  James Rossiter  |
|  Force India F1 Team | Force India | VJM01  | Ferrari 056  | B | 20 |  Adrian Sutil  |  Vitantonio Liuzzi     Roldán Rodríguez     Giedo van der Garde  |
|  Force India F1 Team | Force India | VJM01  | Ferrari 056  | B | 21 |  Giancarlo Fisichella  |  Vitantonio Liuzzi     Roldán Rodríguez     Giedo van der Garde  |
|  Vodafone McLaren Mercedes | McLaren | MP4-23  | Mercedes 108T  | B | 22 |  Lewis Hamilton  |  Pedro de la Rosa    Gary Paffett  |
|  Vodafone McLaren Mercedes | McLaren | MP4-23  | Mercedes 108T  | B | 23 |  Heikki Kovalainen  |  Pedro de la Rosa    Gary Paffett  |
Tallit ja kuljettajat > Tallivaihdokset

Fernando Alonso siirtyi McLarenilta Renault'lle
Giancarlo Fisichella siirtyi Renault'lta Force Indialle
Heikki Kovalainen siirtyi Renault'lta McLarenille
Tallit ja kuljettajat > Uudet kuljettajat

Sébastien Bourdais debytoi Toro Rossolla
Nelson Piquet Jr. debytoi Renault'lla
Tallit ja kuljettajat > Uudet tallit

Force India (ent. Spyker F1)
Kaudelle 2008 FIA sai hakemuksen kaikkiaan 21 tallilta, mukaan lukien edelliskauden 11 tallia. Ainoastaan David Richardsin johtama Prodrive-talli hyväksyttiin uutena tallina mukaan F1-sarjaan. Vajaa neljä kuukautta ennen kauden alkua talli ilmoitti jättävänsä kauden väliin. Concorde-sopimuksen mukaan tallien tulee itse rakentaa autonsa; Prodrive olisi ostanut kaluston McLaren-Mercedekseltä.
Tallit ja kuljettajat > Kilpakuljettajan roolista poistuneet kuljettajat

Scott Speed lopetti 2007 Euroopan GP:n jälkeen.
Christijan Albers lopetti 2007 Britannian GP:n jälkeen.
Ralf Schumacher lopetti uransa kauden 2007 jälkeen.
Vitantonio Liuzzi siirtyi Force Indian testikuljettajaksi.
Alexander Wurz siirtyi Hondan testikuljettajaksi.
Sakon Yamamoto siirtyi Renaultin testikuljettajaksi.
Tallit ja kuljettajat > Paluun tehneet kuljettajat

Timo Glock (2004 Jordanilla 4 kilpailua) Toyotalla