stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
L'Écho du Sud
Historia

13. huhtikuuta 1929 Louis Cambrézy, ranskalainen teollisuusmies, perusti Fianarantsoaan sanomalehden L'Écho du Sud: organe des intérêts généraux du Sud de Madagascar. Sen tarkoituksena oli ylläpitää sanomalehden toimintaa sen jälkeen, kun vuosi aiemmin La Voix du Sud, toinen Jules Thibierin Fianarantsoaan perustama sanomalehti, katosi.
Tämän sanomalehden ansiosta Louis Rollin, silloinen siirtokuntien ministeri, teki Louis Cambrézyn kunnialegioonan ritariksi vuonna 1935.
L'Écho du Sud
Clásica de San Sebastián

| Donostia–Donostia Klasikoa — Clásica Ciclista de San Sebastián |
| --- | --- |
 Clásica San Sebastián 2006
Tiedot
Ajankohta:  heinä- tai elokuu
Alue:   Baskimaa, Espanja
Paikalliset nimet:  Clásica de San Sebastián (espanjaksi) Donostia–Donostia Klasikoa (baskiksi)
Laji:  maantie
Kilpailu:  UCI World Tour
Tyyppi:  yksipäiväinen
Historia
Ensimmäinen:  1981
Kilpailuja yht.:  43 (2024)
Ensimmäinen voittaja:   Marino Lejarreta
Eniten voittoja:   Marino Lejarreta (3)  Remco Evenepoel (3)
Viimeisin voittaja:   Marc Hirschi (2024)
Clásica de San Sebastián (baskiksi Donostia–Donostia Klasikoa) on UCI World Tour -sarjaan kuuluva maantiepyöräilykilpailu, joka ajetaan vuosittain Baskimaalla Espanjassa. Vuodesta 1981 järjestetty kilpailu kuului aiemmin maantiepyöräilyn maailmancupiin ja UCI ProTouriin.
Clásica de San Sebastián ajetaan noin 230 kilometrin reitillä, joka on kuuluisa kauniista rannikkonäkymistään sekä kiemuraisesta ja kumpuilevasta maastostaan, joka suosii hyökkäävää ajotapaa. Kilpailun ratkaisupaikkana on toiminut usein Alto de Jaizkibelin nousu, joka sijaitsee noin 200 kilometrin kohdalla.
Voittajat

1981  Marino Lejarreta
1982  Marino Lejarreta (2.)
1983  Claude Criquielion
1984  Niki Rüttimann
1985  Adri van der Poel
1986  Inaki Gaston
1987  Marino Lejarreta (3.)
1988  Gert-Jan Theunisse
1989  Gerhard Zadrobilek
1990  Miguel Induráin
1991  Gianni Bugno
1992  Raúl Alcalá
1993  Claudio Chiappucci
1994  Armand de las Cuevas
1995  Lance Armstrong
1996  Udo Bölts
1997  Davide Rebellin
1998  Francesco Casagrande
1999  Francesco Casagrande (2.)
2000  Erik Dekker
2001  Laurent Jalabert
2002  Laurent Jalabert (2.)
2003  Paolo Bettini
2004  Miguel Ángel Perdiguero
2005  Constantino Zaballa
2006  Xavier Florencio
2007  Leonardo Bertagnolli
2008  Alejandro Valverde
2009  Carlos Barredo
2010  Luis León Sánchez
2011  Philippe Gilbert
2012  Luis León Sánchez (2.)
2013  Tony Gallopin
2014  Alejandro Valverde (2.)
2015  Adam Yates
2016  Bauke Mollema
2017  Michał Kwiatkowski
2018  Julian Alaphilippe
2019  Remco Evenepoel
2020 Kilpailua ei järjestetty
2021  Neilson Powless
2022  Remco Evenepoel
2023  Remco Evenepoel
2024  Marc Hirschi
Unescon maailmanperintökohteet Turkmenistanissa

Unesco on nimennyt Turkmenistanissa viisi kohdetta maailmanperintöluetteloon. Kohteista neljä on kultuurikohteita ja yksi on luonnonkohde. Kaksi kohteista sisältää paikkoja useammassa maassa.
Maailmanperintökohteet

| Paikka | Kuva | Sijainti | Kriteerit | Ala (ha) | Vuosi | Kuvaus | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Köneürgenç |  | Daşoguzin maakunta 42°10′59.448″N, 59°5′5.784″E | Kulttuurikohde II, III | 353,24 | 2005 | Ürgençin historiallinen kaupunki oli aikanaan Khwarizmin alueen keskus. Nykyisen Köneürgençin vanhakaupunki käsittää rakennuksia, kuten moskeijan, linnoituksia, mausoleumeja, karavaaniseraljin ja 60-metriä korkean minareetin 1000-luvun ja 1500-luvun väliltä. |  |
| Nisan parthialainen linnoitus |  | Ahalin maakunta 37°59′59″N, 58°11′55″E | Kulttuurikohde II, III | 77,905 | 2007 | Nisan parthialainen linnoitus käsittää kaksi rauniokumpua Parthian valtakunnan kaudelta. Parthia kukoisti 200-luvulta eaa. 200-luvulla jaa. ja Nisan rauniokummut käsittävät yhden varhaisimmista tunnetuista parthialaisista kaupungeista, jonka kulttuuri yhdisteli paikallista perinettä hellenistisiin ja roomalaisiin vaikutteisiin. |  |
| Muinaisen Mervin historiallinen ja kulttuurillinen puisto |  | Maryn maakunta 37°42′2.988″N, 62°10′39″E | Kulttuurikohde II, III | 353,24 | 1999 | Muinainen Merv on historiallisen silkkitien vanhin ja parhaiten säilynyt keidaskaupunki. Ihmisasutuksen merkit alueella ulottuvat 4 000 vuoden päähän ja Mervin alue käsittää useita eri monumentteja edelliseltä kahdelta vuosituhannelta. |  |
| Silkkitiet: Zarafšon-Karakum -käytävä. |  | Turkmenistan, Tadžikistan, Uzbekistan 39°26′29.36″N, 62°41′8.01″E | Kulttuurikohde II, III, V | 669,679 | 2023 | 866 kilometriä pitkä osa historiallista silkkitien kauppareittiä Zarafšonjoen vartta pitkin Karakumin aavikon läpi Mervin muinaiseen kaupunkiin. Reitin kautta kulki huomattavaa kauppaliikennettä idästä länteen 100-luvulta eaa. 1500-luvulle jaa. Kohteeseen kuuluu useita yksittäisiä kohteita Turkmenistanissa, Tadžikistanissa ja Uzbekistanissa. |  |
| Turanin kylmät talviaavikot |  | Turkmenistan, Kazakstan, Uzbekistan 44°1′33″N, 79°2′3″E | Luonnonkohde IX, X | 3 366 441 | 2023 | 14 eri aluetta Keski-Aasiassa Turkmenistanissa, Kazakstanissa ja Uzbekistanissa historiallisen Turanin alueella. Alueet tunnetaan esimerkiksi voimakkaista säänvaiheluista hyvin kylmine talvineen ja kuumine kesineen. |  |
Kuu (täsmennyssivu)

Kuu voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Kuu, Maan kiertolainen
kuu, yleisnimitys taivaankappaleen kiertolaisesta
Kuu, suomalaisen mytologian hahmo
kuukausi
Kuu tai Bertoluccin kuu, Bernardo Bertoluccin draamaelokuva vuodelta 1979
Kuu, Duncan Jonesin tieteiselokuva vuodelta 2009
Kursun rautatieasema, liikennepaikkalyhenne Kuu,  rautatieliikennepaikka Suomessa
Kuu, kissa televisiosarjassa Uula ja Kuu
Kuu, Tarot-pakan kortti
kuu, Q-kirjaimen suomenkielinen nimi.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kuu”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Savonen

Savonen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Arto Savonen (s. 1960), painonnostaja
Kari Savonen (1912–1989), lääkäri ja professori, Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön johtajalääkäri ja yliasiamies 1954–1977
Krister Savonen (s. 1994), salibandyn pelaaja
Lasse Savonen (s. 1951), lääkealan yritysjohtaja, kauppaneuvos
Severi Savonen (1886–1964), tuberkuloosilääkäri.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Hillsin pilvi

Hillsin pilvi eli sisempi Oortin pilvi on astronomi J. G. Hillsin olettama komeettavyöhyke Aurinkokunnan ulko-osissa kaukana Auringosta. Erään käsityksen mukaan Hillsin pilven sisäraja sijaitsisi etäisyydellä 100–3000 AU:ssa ja ulkoraja 30 000 – 20 000 AU:sa. Hillsin pilven arvioidaan sisältävän noin 5–10 kertaa enemmän komeettoja kuin varsinainen Oortin pilvi. Silloin siellä olisi noin 20 biljoonaa komeettaa.
Monet tutkijat uskovat Hillsin pilven syntyneen tähden ohitettua Auringon melko läheltä. Noin 800 AU:n päässä Auringosta kulkeneen tähden vetovoima olisi häiriöillään synnyttänyt pilven. Myöhempien läheisten tähtiohitusten uskotaan suistaneen kappaleita Hillsin pilvestä Aurinkokunnan sisäosiin.
Joitain transneptunisia kohteita, kuten Sednaa ja kohdetta 2006 SQ372 pidetään ehkä Hillsin pilveen kuuluvina, mutta kun kohteita ei ole löydetty muutamaa enempää, ei vieläkään osata varmasti sanoa onko väitettyä Hillsin pilveä olemassa.
Hillsin pilveä ei pidä sekoittaa Hillin palloon, joka on eräänlainen taivaankappaleen painovoimaraja.
D ja poikkiviiva

Đ (đ) eli d ja poikkiviiva tai poikkiviiva-d on latinalaisen kirjaimiston täydennys, joka muodostuu kirjaimesta D/d ja tarketta muistuttavasta vaakasuorasta poikkiviivasta. Đ/đ on vietnamin, pohjoissaamen ja inarinsaamen aakkosten seitsemäs kirjain ja koltansaamen aakkosten yhdeksäs kirjain. Se kuuluu myös eteläslaavilaisten kielten latinalaiseen aakkostoon.
Poikkiviiva-D:tä ei pidä sekoittaa islannissa, fäärissä ja muinaisenglannissa käytettävään eth-kirjaimeen (Ð/ð), joka on suuraakkosena aivan samannäköinen mutta teknisesti eri merkki. Myös niin sanottu afrikkalainen D (Ɖ/ɖ) on suuraakkosena samannäköinen.
Käyttö > Latina

Keskiaikaisessa latinassa poikkiviiva voitiin lisätä d-kirjaimeen merkiksi sanan lyhentämisestä. Esimerkiksi hđum voi olla lyhenne monikon genetiivimuodosta heredum ’perillisten’. Vastaavasti poikkiviiva voitiin lyhentämisen merkiksi lisätä muihinkin kirjaimiin.
Käyttö > Saamelaiskielet

Pohjoissaamessa, inarinsaamessa ja koltansaamessa Đ/đ edustaa soinnillista dentaalifrikatiivia /ð/. Saamelaiskielten aakkosissa se järjestyy erikseen D/d-kirjaimen perään.
Käyttö > Vietnamin kieli

Vietnamin kielessä Đ/đ edustaa implosiivista eli sisäänpäin laukeavaa soinnillista alveolaariklusiilia [ɗ] tai glottaaliklusiilin ja soinnillisen alveolaariklusiilin yhdistelmää [ʔd]. Vietnamin aakkosissa se järjestyy D/d-kirjaimen perään.
Käyttö > Eteläslaavilaiset kielet

Serbian, kroatian ja bosnian kielissä Đ/đ edustaa palatoalveolaarista affrikaattaa [dʑ]. Eteläslaavilaisten kielten latinalaisissa aakkosissa se järjestyy yhdistelmäkirjaimen Dž/dž [dʒ] perään.
Serbian kyrillisissä aakkosissa Đ/đ-kirjainta vastaa Ђ/ђ. Makedonian kielessä sen osittainen vastine on Ѓ/ѓ (koska joillain seuduilla käytetään /dʑ/-äännettä). Serbokroatiassa đ voidaan korvata kirjainyhdistelmällä dj ja latinaistetussa makedoniassa kirjaimilla gj.
Poikkiviiva-D tietokonejärjestelmissä

| Näyte | Unicode | Nimi | HTML | Laajennettu suomalainen näppäimistö |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | Latinalaisen merkistön laajennusosa A | Latinalaisen merkistön laajennusosa A | Latinalaisen merkistön laajennusosa A |
| Đ | U+0110 | latinalainen suuraakkonen d ja poikkiviiva | &#272;   &#x110; | AltGr·§ + ⇧ Shift·D tai   AltGr·L + ⇧ Shift·D |
| đ | U+0111 | latinalainen pienaakkonen d ja poikkiviiva | &#273;   &#x111; | AltGr·§ + D tai   AltGr·L + D |

800-luvulta peräisin oleva latinankielinen käsikirjoitus. Kolmannella rivillä on lyhenne ſcđo (lat. secundo ’toinen’).
Eschborn–Frankfurt

| Eschborn–Frankfurt |
| --- | --- |
 2005 loppuvaiheet: Fabian Wegmann avustaa tallitoveriaan Markus Zbergiä. Lopullinen voittaja Erik Zabel pinkissä asussa piilossa neljäntenä.
Tiedot
Ajankohta:  1. toukokuuta
Alue:   Eschborn/Frankfurt am Main
Paikalliset nimet:  Rund um den Finanzplatz Eschborn-Frankfurt
Laji:  maantie
Kilpailu:  UCI World Tour
Tyyppi:  yhden päivän kilpailu
Historia
Ensimmäinen:  1962
Kilpailuja yht.:  61 (vuoden 2024 jälkeen)
Ensimmäinen voittaja:   Armand Desmet
Eniten voittoja:   Alexander Kristoff (4)
Viimeisin voittaja:   Maxim Van Gils
Eschborn–Frankfurt on maantiepyöräilyn klassikkokilpailu Saksassa, joka käydään vappupäivänä ja sen reitti kulkee Eschbornin ja Frankfurtin kaupunkien välillä ja ympäristössä. Kilpailu on kuulunut vuodesta 2017 lähtien UCI World Tour -sarjaan.
Henninger Turm -torni toimi kilpailun sponsorina vuosina 1962–2008. Henninger-torni purettiin vuonna 2013 ja sen tilalle valmistui uusi tornitalo vuonna 2017.
Kilpailu tunnettiin vuosina 1962–2008 nimellä Rund um den Henninger Turm (myös Frankfurt Grand Prix). Vuonna 2009 kilpailun nimi oli Eschborn–Frankfurt City Loop. Vuosina 2010–2017 kilpailun nimi oli Rund um den Finanzplatz Eschborn–Frankfurt. Kilpailun lähtö- ja maalipaikka oli vuoteen 2008 asti Henninger Turm -pilvenpiirtäjän läheisyydessä. Kilpailureitti kiertelee kaupunkien länsipuolella Taunus-vuoristossa. Kilpailun perinteikkäitä nousuja ovat olleet muun muassa Ruppershain, Feldberg sekä Mammolshain, jonka jyrkkyys on pahimmillaan 26 %.
Rund um den Henninger Turm järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1962. Kilpailulla haluttiin mainostaa Henninger-panimon viljasiilona toiminutta Henninger-tornia. Kilpailun järjestäjä Bernd Moos ilmoitti marraskuussa 2007, että Henninger Bräu AG lopettaa kilpailun sponsoroinnin vuoden 2008 jälkeen. Uudeksi sponsoriksi tulivat Eschbornin ja Frankfurtin kaupungit. Henninger-torni purettiin vuonna 2013.
Vuoden 2015 kilpailu peruttiin terrorismiepäilyn takia, kun poliisi oli pidättänyt kilpailua edeltäneenä päivänä alueelta pariskunnan, joka mahdollisesti suunnitteli terrori-iskua.
Kilpailun on voittanut useimmin Alexander Kristoff, neljä kertaa. Erik Zabel on voittanut kolmesti, viisi ajajaa on saavuttanut kaksi voittoa.
Voittajat

1962:  Armand Desmet
1963:  Hans Junkermann
1964:  Clément Roman
1965:  Jean Stablinski
1966:  Barry Hoban
1967:  Daniel Van Rijckeghem
1968:  Eddy Beugels
1969:  Georges Pintens
1970:  Rudi Altig
1971:  Eddy Merckx
1972:  Gilbert Bellone
1973:  Georges Pintens
1974:  Walter Godefroot
1975:  Roy Schuiten
1976:  Freddy Maertens
1977:  Gerrie Knetemann
1978:  Gregor Braun
1979:  Daniel Willems
1980:  Gianbattista Baronchelli
1981:  Jozef Jacobs
1982:  Ludo Peeters
1983:  Ludo Peeters
1984:  Phil Anderson
1985:  Phil Anderson
1986:  Jean-Marie Wampers
1987:  Dag Otto Lauritzen
1988:  Michel Dernies
1989:  Jean-Marie Wampers
1990:  Thomas Wegmüller
1991:  Johan Bruyneel
1992:  Frank Van Den Abeele
1993:  Rolf Sørensen
1994:  Olaf Ludwig
1995:  Francesco Frattini
1996:  Beat Zberg
1997:  Michele Bartoli
1998:  Fabio Baldato
1999:  Erik Zabel
2000:  Kai Hundertmark
2001:  Markus Zberg
2002:  Erik Zabel
2003:  Davide Rebellin
2004:  Karsten Kroon
2005:  Erik Zabel
2006:  Stefano Garzelli
2007:  Patrik Sinkewitz
2008:  Karsten Kroon
2009:  Fabian Wegmann
2010:  Fabian Wegmann
2011:  John Degenkolb
2012:  Moreno Moser
2013:  Simon Špilak
2014:  Alexander Kristoff
2015: ei kilpailua
2016:  Alexander Kristoff
2017:  Alexander Kristoff
2018:  Alexander Kristoff
2019:  Pascal Ackermann
2020: ei kilpailua
2021:  Jasper Philipsen
2022:  Sam Bennett
2023:  Søren Kragh Andersen
2024:  Maxim Van Gils
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Grand Prix Cycliste de Montréal

Vuoden 2010 kilpailu Boulevard Édouard-Monpetit'n kohdalla.
Grand Prix Cycliste de Montréal on Kanadassa järjestettävä UCI World Tour -sarjaan kuuluva pyöräilykilpailu. Kilpailu järjestetään syyskuussa kaksi päivää Grand Prix Cycliste de Québec -kilpailun jälkeen. Kilpailut ovat olleet ainoat World Touriin kuuluvat Pohjois-Amerikassa järjestettävät kilpailut ennen Kalifornian ympäriajon mukaantuloa 2017. Ensimmäisen kerran Grand Prix Cycliste de Montréal järjestettiin vuonna 2010, mutta reittiä käytettiin osin jo vuoden 1974 maantiepyöräilyn maailmanmestaruuskilpailuissa ja vuoden 1976 kesäolympialaisissa.
Reitti

Toisin kuin useimmat yhden päivän mittaiset kilpailut, Grand Prix Cycliste de Montréalin reitti muodostuu seitsemästätoista 12,1 km mittaisesta kierroksesta. Reitillä on kolme nousua Mount Royalin rinteillä: Côte Camilien-Houde (1,8 km, 8 % keskijyrkkyys), Côte de la Polytechnique (780 m, 6 % keskijyrkkyys) ja Avenue du Parc (560 m, 4 % keskijyrkkyys). Kilpailun maali sijaitsee kierroksen viimeisen nousun rinteellä.
Kilpailussa on noin 4 000 metriä nousua, mikä vastaa suurin piirtein Ranskan ympäriajon vuoristoetappia matalammassa korkeudessa.
Voittajat

Lähde: Pro Cycling Stats
2010  Robert Gesink
2011  Rui Costa
2012  Lars Petter Nordhaug
2013  Peter Sagan
2014  Simon Gerrans
2015  Tim Wellens
2016  Greg Van Avermaet
2017  Diego Ulissi
2018  Michael Matthews
2019  Greg Van Avermaet
2020 ei järjestetty
2021 ei järjestetty
2022  Tadej Pogačar
2023  Adam Yates
2024  Tadej Pogačar
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
UCI World Tour
| --- | --- |
Kaudet:  (UCI World Ranking 2009  UCI World Ranking 2010)  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019  2020  2021  2022  2023  2024 
Kilpailut:  Tour Down Under  Pariisi–Nizza  Tirreno–Adriatico  Milano – San Remo  Katalonian ympäriajo  E3 Prijs Vlaanderen  Gent–Wevelgem  Flanderin ympäriajo  Baskimaan ympäriajo  Pariisi–Roubaix  Amstel Gold Race  La Flèche Wallonne  Liège–Bastogne–Liège  Tour de Romandie  Italian ympäriajo  Critérium du Dauphiné  Sveitsin ympäriajo  Ranskan ympäriajo  Puolan ympäriajo  Eneco Tour  Clásica de San Sebastián  Espanjan ympäriajo  Vattenfall Cyclassics  GP Ouest-France  Grand Prix Cycliste de Québec  Grand Prix Cycliste de Montréal  Lombardian ympäriajo 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Grand Prix Cycliste de Montréal
Käännös suomeksi
Helsingin tuomiokirkko

| Helsingin tuomiokirkko |
| --- | --- |
 Helsingin tuomiokirkko nähtynä Senaatintorilta.
Sijainti:  Kruununhaka, Helsinki
Koordinaatit:  60°10′13″N, 024°57′08″E
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Helsingin hiippakunta
Seurakunta:  Helsingin tuomiokirkkoseurakunta
Rakentamisvuosi:  1830–1852
Suunnittelija:  Carl Ludvig Engel (alkuperäinen suunnittelu), Ernst Lohrmann (myöhempi suunnittelu)
Istumapaikkoja:  1 300
Tyylisuunta:  Uusklassismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Helsingin tuomiokirkko (alun perin Nikolainkirkko, 1917–1959 Suurkirkko) on Helsingin tuomiokirkkoseurakunnan ja Helsingin hiippakunnan pääkirkko. Carl Ludvig Engelin suunnittelema kirkko sijaitsee Senaatintorin laidalla Kruununhaassa. Valkoiselta näyttävä, mutta todellisuudessa kolmella eri vaaleanharmaan sävyllä maalattu tuomiokirkko apostolipatsaineen on Helsingin tunnetuimpia symboleja. Siellä järjestetään myös valtiolliset juhlajumalanpalvelukset. Tuomiokirkko on Helsingin suosituimpia matkailunähtävyyksiä. Vuosittain kirkossa vierailee yli 500 000 ihmistä, joista noin puolet on ulkomaalaisia turisteja. Vuonna 2024 kirkkoon otettiin käyttöön pakollinen pääsymaksu.
Historia

Tuomiokirkko on osa 1820–1850-luvuilla rakennettua Helsingin empirekeskustaa. Keskustan asemakaava on Johan Albrecht Ehrenströmin käsialaa, ja tärkeimmät rakennukset suunnitteli Carl Ludvig Engel. Ehrenströmin asemakaavassa Senaatintorin pohjoispuolinen kallio oli varattu luterilaisen pääkirkon paikaksi. Engel laati jo vuonna 1818 ensimmäiset suunnitelmat kirkosta ja hioi sen arkkitehtonista tyyliä vuosikymmenen ajan.
Arkkitehtuuri

Kirkko edustaa uusklassista tyyliä ja on pohjapiirrokseltaan tasavartisen kreikkalaisen ristin muotoinen. Esikuvana ratkaisulle on pidetty Pietarissa sijaitsevaa Kazanin katedraalia. Engel itse ei erityisesti pitänyt keskeiskirkoista, mutta valitsi tyypin lähtökohdakseen, sillä kirkon sijainnin vuoksi sitä tarkasteltaisiin kaikilta puolilta. Näin kirkkorakennus olisi symmetrinen kaikista suunnista katsottuna. Engel teki kirkosta lukuisia luonnoksia ja hioi sen tyylin mahdollisimman sulavaksi ja pelkistetyksi.
Keisari Aleksanteri I:n hyväksymissä lopullisissa piirustuksissa on neljä korinttilaisten pylväiden reunustamaa ristisakaraa, joiden keskellä kohoaa pyöreä, kupolikatteinen torni. Kirkkosali oli perinteiseen tapaan itä-länsisuuntainen alttarin sijoittuessa auringonnousun suuntaan eli itäpäätyyn. Länsipäätyyn oli sijoitettu pääsisäänkäynti ja sille Unioninkadulta nousevat pääportaat. Vaalea ja eleetön kirkkosali oli suunniteltu yhdellä silmäyksellä havaittavaksi, minkä mahdollisti sen symmetrinen muoto. Kirkko kohoaa omalta kivetyltä tasanteeltaan, jonka Senaatintorin puoleiselle sivulle Engel sijoitti päävartion. Kirkon Unioninkadun puoleista ovea vastapäätä Engel suunnitteli Keisarillisen yliopiston pääkirjaston rakennuksen vuonna 1840.
Ilmajokisen Könnin-suvun kolmannen polven kellomestari Juho Könni oli taitava kellojen tekijä. Hänen huomattavin työnsä oli koneiston toimittaminen kirkkoon. Koneisto oli käytössä aina vuoteen 1902 asti, jolloin hajonneen koneiston tilalle asennettiin uusi sähkökello. Alkuperäiset Juho Könnin valmistamat kellotaulut ovat edelleen käytössä. Könnin mestarin valmistamaa alkuperäistä koneistoa säilytetään Suomen kellomuseossa Espoossa.
Suunnitelmaan tuli rakennusvaiheessa useita muutoksia. Vuonna 1839 annetulla keisarillisella käskyllä päävartio purettiin ja korvattiin leveillä monumentaaliportailla, jotka laskeutuivat kirkon tasanteelta torille. Engel vastusti tuloksetta portaiden rakentamista, koska muutos vaikutti aukion luonteeseen: aiemmin pohjoisreunastaan suljettu Senaatintori avautui nyt kohti kirkkoa.
Engelin kuoltua ja E. B. Lohrmannin jatkettua hänen työtään kirkko koki lisää muutoksia. Kirkon rakenteen pelättiin olevan liian heikko, joten siihen lisättiin Lohrmannin johdolla päätornin tueksi neljä kulmatornia ja katolle Pietarin Iisakin kirkkoa jäljitellen kaksitoista apostoleja kuvaavaa sinkkipatsasta. Ne ovat maailman suurin yhtenäinen sinkkiveistoskokoelma. Koska kirkon kupoliin ei uskallettu sijoittaa painavia kirkonkelloja, Lohrmann suunnitteli myös pääjulkisivun portaiden reunoille sivurakennukset, joista toinen on kellotapuli, toinen kappeli. Nämä muutokset olivat ristiriidassa Engelin alkuperäisten suunnitelmien kanssa ja rikkoivat kirkon pelkistetyn ulkoasun. Kirkkosali noudattaa paremmin Engelin alkuperäistä arkkitehtuuria.
Kahdentoista apostolin patsaat

Kirkon päätykolmioiden ylle sijoitettiin Pietarin Iisakin kirkkoa jäljitellen kaksitoista apostoleja kuvaavaa, August Wredovin ja Hermann Schievelbeinin veistämää sinkkipatsasta. Näistä ovat kirkon länsisivulla, Unioninkadun puolella Tuomaan, Pietarin ja Simon Kananeuksen patsaat, joista Pietarin patsas on keskimmäisenä kirkon pääoven yläpuolella. Eteläsivulla, Senaatintorin puolella ovat Bartolomeuksen, Johanneksen ja Matteuksen patsaat. Itäsivulla ovat Jaakob nuoremman, Paavalin ja Jaakob vanhemman patsaat. Pohjoissivulla ovat Filippuksen, Andreaan ja Mattiaksen patsaat. Schievelbeinin veistämiä ovat Pietari, Paavali, Simon, Tuomas ja molemmat Jaakobit. Wredowin veistämiä ovat Andreas, Matteus, Taddeus, Johannes, Filippus ja Bartolomeus.
Patsaat valettiin S. P. Deravannen sinkkivalimossa Berliinissä vuosina 1845–1847 ja sijoitettiin kirkon katolle vuonna 1849. Ne ovat yksi maailman suurimmista yhtenäisistä sinkkiveistoskokoelmista. Ne entisöitiin vuosina 1996–1998 kunnostuksen yhteydessä.
Kahdentoista apostolin patsaat > Patsaiden tuntomerkit

| --- | --- |
 Tuomaan kädessä on suorakulma.  Pietarilla on kaksi Taivasten valtakunnan avainta.  Simon Selootin tunnuksensa on saha.  Mattiaksen kädessä on mestauskirves.  Andreas ristiinnaulittiin vinoristille, joka on hänen tunnuksensa kirkkotaiteessa.  Filippuksella on käsissään avattu kirja. :  Jaakob vanhemman tunnuksena on simpukalla koristeltu matkasauva.  Paavalilla on miekka.  Jaakob nuorempi kantaa nuijapäistä keppiä.  Matteuksella on kirjoitusvälineet.  Johanneksella on malja.  Bartolomeus nyljettiin elävältä, minkä takia hänellä on kädessään veitsi.