stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuparikiisu

| Kuparikiisu |
| --- | --- |
 Kuparikiisua
Luokka:  sulfidimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  CuFeS2
Molekyylipaino:  183,53 g/mol
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  messinginkeltainen, himmenee
Asu:  usein massiivinen tai rakeinen, myös tetraedrisiä kiteitä
Kidejärjestelmä:  tetragoninen
Lohkeavuus:  epäselvä
Murros:  epäsäännöllinen, epätasainen
Taottavuus:  murenee taottaessa
Kovuus Mohsin asteikolla:  3,5–4
Tiheys:  4,1–4,3 g/cm3
Liukenevuus:  liukenee typpihappoon
Optiset ominaisuudet
Optiset ominaisuudet:  isotrooppinen
Kiilto:  metallikiilto
Viiru:  vihertävänmusta
Läpinäkyvyys:  läpinäkymätön
Lähteet
  
Aiheesta muualla
  Kuparikiisu Commonsissa 
Kuparikiisu (CuFeS2, rautakuparisulfidi) (ennen kalkopyriitti) on messinginkeltainen, hieman vihreään vivahtava metallikiiltoinen sulfidimineraali. Se on maankuoren yleisin kuparimalmimineraali.
Kuparikiisu sisältää noin 35 % kuparia, mutta sen, rikin ja raudan lisäksi kuparikiisu sisältää usein pieniä määriä mm. kobolttia, sinkkiä, nikkeliä, hopeaa, kultaa, platinaa, lyijyä, arseenia ja seleeniä.
Kuparikiisun kidejärjestelmä on tetragoninen. Kiteet ovat kuitenkin suhteellisen harvinaisia ja pieniä, useimmiten kuparikiisu esiintyykin massamaisina kasaumina ja lohkareina (ks. kuvat).
Kuparikiisu hapettuu nopeasti ja saa jo tunneissa lohkaisun jälkeen sateenkaaren väreissä kimaltelevan hapettumakerroksen (ks. kuva).
Fysikaaliset ominaisuudet

Kuparikiisu sulaa herkästi asetyleeniliekillä, ja liukenee typpihappoon. Muiden happojen kanssa kuparikiisu reagoi erittäin heikosti. Kuparikiisulle voi kuitenkin keinotekoisesti tehdä kauniinvärisen hapettumakerroksen upottamalla näytteen suolahappoon. Kuivuessaan kuparikiisu on hapettunut  värikkääksi. (ks. kuva)
Liekkikokeessa kuparikiisu värjää liekin vihreäksi, samaten kuin puhdas kupari ja monet paljon kuparia sisältävät mineraalit.
Kidejärjestelmältään kuparikiisu on tetragoninen. Kovuus on 3,5–4 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 4,2 g/cm³. Viiru on hieman vihertävän musta.
Esiintyminen

Kuparikiisu esiintyy tavallisesti rikkikiisun, magneettikiisun, lyijyhohteen, sinkkivälkkeen kanssa ja muodostaa usein aggregaatteja (geol. termi) kvartsin, kalsiitin ja dolomiitin kanssa (ks. kuva).
Suomessa kuparikiisun tärkeimpiä esiintymiä on Pyhäsalmen kaivos ja Outokumpu, ja ylipäätään rekisteröityjä esiintymiä noin kolmensadan kunnan alueella.
Aiheesta muualla

Sari Grönholm (toim.), Reijo Alviola, Kari A. Kinnunen, Kari Kojonen, Niilo Kärkkäinen ja Hannu Mäkitie: Retkeilijän kiviopas, sivu 16, Kuparikiisu, Geologian tutkimuskeskus (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Hapettunutta kuparikiisua.
Kuparikiisun ja kvartsin muodostama aggregaatti.
Kutsuntalakko

Kutsuntalakko 1902. Miehiä kokoontuneena Kaartin maneesin eteen 18.4.
Kutsuntalakko oli vuosina 1902–1904 Suomen suuriruhtinaskunnassa järjestetty kieltäytyminen asevelvollisuuskutsunnasta, jossa arvalla valittiin kolmen vuoden asepalvelukseen joutuvat. Muiden tuli palvella reservin sotilaina 45, 30 ja 15 vuorokautta peräkkäisinä kesinä. Ajatus kutsuntalakosta perustui riitaan Suomen suuriruhtinaskunnan autonomiasta ja Venäjän yleisestä asevelvollisuudesta. Suomalaisen näkemyksen mukaan suomalaisten sotilaiden olisi tullut puolustaa vain Suomen suuriruhtinaskuntaa, kun taas venäläisten näkemyksen mukaan asevelvollisuuden olisi tullut laajeta suomalaistenkin osalta koskemaan koko Venäjän keisarikuntaa. Kutsuntalakkojen seurauksena suomalaisten asevelvollisuus korvattiin Suomen suuriruhtinaskunnan rahamaksuin Venäjän keisarikunnan yleiseen budjettiin sotilasmiljoonin.
Muistoksi kutsuntalakkolaisuudesta 1902–1904 on vuosien 1902-1904 kutsuntalakkolaisten muistomitali. Yksi mitalin saajista on Carl Gustaf Emil Mannerheim, joka tuona aikana palveli ammattiupseerina Venäjän keisarikunnan armeijassa. Sitä säilytetään Mannerheimin kunniamerkkikokoelmassa hänen kotimuseossaan.
Aiheesta muualla

Kutsuntalakkolaiset koolla, Kuva, 15.12.1937, nro 6, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Reijo Kupiainen

| Reijo Kupiainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1964 Pori
Reijo Kupiainen (s. 1964 Pori) on suomalainen filosofi ja kasvatustieteilijä. Kupiainen työskentelee Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa visuaalisen kulttuurin teorian professorina ja vierailevana mediakasvatuksen professorina Norjan teknis-luonnontieteellisen yliopiston kasvatustieteiden laitoksella. Aiemmin hän on toiminut mediakasvatuksen yliassistenttina Tampereen yliopistossa, lehtorina ja määräaikaisena professorina (Lapin yliopisto) ja visuaalisen kulttuurin lehtorina (Taideteollinen korkeakoulu, Porin yksikkö).
Kupiaisen kirjalliseen työhön kuuluu muun muassa Martin Heideggerin teoksen Oleminen ja aika suomentaminen. Kupiainen on väitellyt mediakasvatuksen alalta vuonna 2005 tutkimuksellaan Mediakasvatuksen eetos, joka palkittiin kasvatustieteen vuotuisella väitöskirjapalkinnolla. Hänen julkaisunsa Media and Digital Literacies in Secondary School (Peter Lang 2013) tarkastelee yläkoululaisten mediakäytäntöjä ja koulun mediakasvatusta suomalaisessa yläkoulussa.
Lisäksi hän on tehnyt uraauurtavaa työtä pienten lasten mediakulttuurin alalla kehittämällä muun muassa animaatiopajatoimintaa päiväkodeissa ja kouluissa sekä opettajien perus- ja täydennyskoulutuksessa.
Kupiainen on myös toiminut filosofisen aikakauslehden Niin & näin toimittaja vuosina 1994–2006.
Kupiainen toimi Mediakasvatusseuran puheenjohtajana 2009–2010.
Teoksia

Media and Digital Literacies in Secondary School. Peter Lang 2013. ISBN 978-1-4331-1840-1
Medialukutaidot osallisuus mediakasvatus (yhdessä Sara Sintosen kanssa). Gaudeamus 2009. ISBN 978-951-570-769-7
Mediakasvatuksen eetos: Fenomenologinen tutkimus mediakasvatuksen etiikasta. (Ethos of Media Education: Phenomenonological Research of Media Education.) Acta Universitatis Lapponiensis 64. University of Lapland 2005. ISBN 951-634-973-0.
Martin Heideggerin ja Friedrich Nietzschen taidekäsitysten jäljillä. Gaudeamus, Helsinki 1997.
Ajattelemisen anarkia. Transmetafyysinen asenne Martin Heideggerilla. Filosofisia tutkimuksia Tampereen yliopistosta vol. XVIII, 1991.
Muita julkaisuja

Löysät Ritarit (Zerga 2003 CD ZR-10)
Aiheesta muualla

Reijo Kupiaisen kotisivut. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Muut:  IdRef
Paul Brunton

Paul Bruntonin omakuva vuodelta 1933.
Paul Brunton, vuoteen 1933 Raphael Hurst (21. lokakuuta 1898 Lontoo – 27. heinäkuuta 1981 Vevey, Sveitsi) oli brittiläinen filosofi, mystikko ja matkailija. Hän jätti sanomalehtimiehen uran elääkseen joogien, mystikkojen ja pyhien miesten parissa ja opiskeli laajasti niin itä- kuin länsimaistakin esoteerista perinnettä. Teoksillaan hän levitti ensimmäisten joukossa itämaista mystiikkaa ja filosofiaa, lähinnä Advaita Vedantaa, länteen. Myöhemmin hän loi oman eklektisen filosofisen suuntauksen, yhdistelmän idän ja lännen filosofioita. Tämä tulee parhaiten esille hänen postuumisti julkaistussa "Notebooks"-sarjassaan.
Teokset

Are You Upward Bound (yhdessä William G. Fernin kanssa) (1931)
A Search in Secret India (1934) – suom. Salaista Intiaa etsimässä
The Secret Path (1935) – suom. Salainen tie
A Search in Secret Egypt (1936) – suom. Egyptin salaisuuksien jäljillä
A Message from Arunachala (1936)
A Hermit in the Himalayas (1936) – suom. Himalajan erakko
The Quest of the Overself (1937) – suom. Yliminää etsimässä
Indian Philosophy and Modern Culture (1939)
The Inner Reality (1939) (julkaistu Yhdysvalloissa samana vuonna nimellä Discover Yourself) – suom. Totuuden jäljillä
Hidden Teaching Beyond Yoga (1941)
Wisdom of the Overself (1943) – suom. Yliminän viisaus
Spiritual Crisis of Man (1952) – suom. Ihmisen ikuinen kriisi
Essays on the Quest (1984) – suom. Ajatuksia etsijän tieltä
Essential Readings
Conscious Immortality
Notebooks of Paul Brunton (1984–1988)
Teokset > Suomennetut teokset

Salainen tie: Henkisen itsensä löytämisen menetelmä nykymaailmaa varten.  ((The secret path: A modern technique for self discovery, 1935.) Suom. Aarne Valpola)  Hämeenlinna:  Karisto, 1976, 3. p. 1995.  ISBN 951-23-3437-2
Yliminää etsimässä. Suom. Aarne Valpola, Karisto, 1978. (2. p. 1985. Alkuteos: The quest of the overself, 1937.)
Salaista Intiaa etsimässä. Suom. Voitto Viro, Karisto, 1981. (2. p. 1987. Alkuteos: A search in secret India, 1934.)
Egyptin salaisuuksien jäljillä. Suom. Voitto Viro, Karisto, 1981. (2. p. 1985. – 3. p. 1992. – 4. p. 1998. Alkuteos: A search in Secret Egypt, 1936.)
Totuuden jäljillä.  (The inner reality, 1939.) Suom. Voitto Viro. 3. p. (1. p. 1983)  Hämeenlinna:  Karisto, 2005.  ISBN 951-23-4631-1
Yliminän viisaus. Suom. Voitto Viro, Karisto, 1985. (2. p. 1986, 3. p. 1991. Alkuteos: The Wisdom of the Overself, 1934.)
Ihmisen ikuinen kriisi. Suom. Anja Aatola, Karisto, 1986. (Alkuteos: The Spiritual Crisis of Man, 1952.)
Himalajan erakko: Yksinäisen maanpakolaisen muistelmat. Suom. Leena Katila, Karisto, 1988. (Alkuteos: A Hermit in the Himalayas: The journal of a lonely exile, 1936.)
Ajatuksia etsijän tieltä. Suom. Leena Katila, Karisto, 1991. (2. p. 1992. Alkuteos: Essays on the Quest, 1984.) (YKL: 11.5.)
Mietiskelyä henkiseen kasvuun.  ((Meditations for people in charge: A handbook for men and women whose decisions affect the world, 1995.) Suomennos: Marjaleena Hovila)  Helsinki:  Biokustannus, 1998.  ISBN 952-5132-00-5
Meditaatio ja karma. Suom. Susanna Paarma, Karisto, 1999. (Alkuteos: What is karma?)
Teokset > Kirjallisuutta

Hurst, Kenneth Thurston (1989). Paul Brunton: A Personal View. Burdett, New York: Larson Publications. (Bruntonin pojan kirjoittama elämäkerta.)
Masson, Jeffrey Moussaieff (1993). My Father's Guru: A Journey Through Spirituality and Disillusion. Addison-Wesley. ISBN 0-201-56778-4
Aiheesta muualla

Paul Brunton Philosophic Foundation (englanniksi)
About Paul Brunton The Wanderling's Zen Enlightenment Message Board (englanniksi)
Reflections of Paul Brunton Nonduality.com (englanniksi)
About Paul Brunton WriteSpirit.net (englanniksi)
Paul Brunton in the Great Pyramid (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 2 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Karl Thorsten Brunou

Karl Thorsten Brunou
Karl Thorsten Brunou (10. elokuuta 1894 Helsinki – 17. syyskuuta 1968) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja liikemies. Hänen vanhempansa olivat asemapäällikkö Torsten Einar Brunou ja Maria Viktoria Galle. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1931 Lydia Alastalon kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Iisalmen keskikoulun jatkoluokilta vuonna 1915 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelystaloudellisella osastolla kevätlukukauden vuonna 1915. Liikealalle perehtymisopintomatkan hän suoritti vuonna 1923 ja se suuntautui Ranskaan, Englantiin ja Tanskaan.
Jääkäriaika

Hän keskeytti opintonsa, koska liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan jouluaattona 1916, josta hänet siirrettiin 18. huhtikuuta pataljoonan haupitsipatteriin ja edelleen 4. elokuuta 1917 pataljoonan 4. komppaniaan ja takaisen haupitsipatteriin 30. joulukuuta 1917. Saksassa oloaikanaan hänet komennettiin Suomeen 7. tammikuuta 1916, missä toimi jääkärivärvärinä ja Haaparannalla ja Ruotsin Ylitorniolla vastaanottamassa Saksaan matkaavia jääkäreitä. Saksaan hän palasi 1. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella, Ekkau-Kekkaussa ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan nuoremmaksi upseeriksi Jääkäritykistön 1. jääkäripatteriin, josta hänet siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen tykistön uudelleenjärjestelyn seurauksena 11. huhtikuuta 1918 Jääkäritykistöprikaatin 1. jääkäripatteriston adjutantiksi. Hän otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Suomen sisällissodan jälkeen hän palveli Suomen tykistökoulun adjutanttina ja syksystä 1918 Sotaministeriön tykistötoimistossa. Vuonna 1919 hän oli komennettuna erikoistehtävissä Viroon yhden kuukauden ajaksi. Armeijasta hän erosi 3. lokakuuta 1919. Armeijauran jälkeen hän pääsi R. V. Hoffströmin metsätoimiston palvelukseen ja toimi toimistossa vuoteen 1922 asti. Porissa sijainneen Kalle Ritalan puutavaraliikkeen palvelukseen hän astui vuonna 1922 ja palveli liikettä aina vuoteen 1924 asti, jonka jälkeen hän oli lyhyen ajan liikemiehenä, kunnes vuonna 1926 muutti Yhdysvaltoihin ja siirtyi ravintola-alalle ja alalla hän toimi aina vuoteen 1940 asti, jolloin matkusti Suomeen todistamaan sen kohtalonhetkiä.
Jatkosota ja sotien jälkeinen aika

Jatkosotaan hän liittyi Raahen suojeluskuntapiirin esikuntaan adjutantiksi ja edelleen hänet siirrettiin adjutantiksi Jalkaväenkoulutuskeskus 15:een, huoltopäällikkönä hän toimi vuodesta 1942 lähtien. Sotien aikana ja jälkeen hän toimi maanviljelijänä Kestilässä vuosina 1941–1946 sekä Kuusjoella vuosina 1947–1968. Henkivakuutusyhtiö Salaman piiritarkastajana hän toimi vuonna 1947. Hän työskenteli H. Brunou Ky:n palveluksessa vuosina 1958–1963.
Luottamustoimet

Kestilän kunnanvaltuuston ja verolautakunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1944–1945. Hänet on haudattu Kuusjoelle.
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Helena Kuuskoski

Helena Kuuskoski (27. marraskuuta 1919 – 1. syyskuuta 2013) oli suomalainen taiteilija. Hän alkoi ommella kissoja, koiria ja klovneja 1950-luvun alussa Naantalissa. Kun toiminta laajeni, hän perusti yrityksen Atelier Faunin, joka valmisti Fauni-peikkoja, ja hänen silloinen miehensä, näyttelijä Martti Kuuskoski tuli yritykseen mukaan. Kun perhe muutti 1955 Tuusulaan, hän aloitti muumien teon. Yritys laajeni niin, että siinä oli lopulta 200 työntekijää.
Helena Kuuskoski muutti lapsineen Yhdysvaltoihin, missä he perustivat peikkoja myyvän yrityksen.
Pieter Brueghel vanhempi

Brueghelin piirustusta Taidemaalari ja taiteentuntija vuodelta 1565 pidetään taiteilijan omakuvana
Pieter Brueghel vanhempi (holl. [ˈpitər ˈbrøːɣəl]) (noin 1525 Breda – 9. syyskuuta 1569 Bryssel) oli alankomaalainen taidemaalari ja taidegraafiikko, joka oli tunnettu maisemamaalauksistaan ja talonpoikaiskuvauksistaan.
Elämä

Brueghel syntyi vuonna 1525 Bredan kylässä, joka nykyisin kuuluu Alankomaihin. Brueghelin varhaisvuosista on niukasti tetoja. Carel van Manderin Het Schilderboeck -kirjan mukaan Brueghel oli Pieter Coecke van Aelstin oppipoika. Coecke oli suuren työpajan johtaja, kuvanveistäjä, arkkitehti sekä seinävaatteiden ja lasimaalausten suunnittelija, joka oli matkustellut sekä Italiassa että Turkissa. Coecken oppilaana Brueghel sai vaikutteita humanistisista aatevirtauksista. Lisäksi Coecken vaimo Maria Verhulst Bessemers oli taidemaalari, joka tunnettiin akvarelli- tai temperatöistään, joissa pigmentit sekoitettiin kananmunankeltuaisen tai liima-aineen kanssa pellavakankaalle. Brueghel käytti myöhemmin tätä tekniikkaa. Brueghel alkoi myös tehdä tilaustöitä Hieronymus Kock-Welleuksen kirjapainolle, ja tutustui siellä italialaiseen taiteeseen. Brueghel suoritti opintonsa Antwerpenissä ja hänet hyväksyttiin Luukaksen maalarikiltaan vuonna 1551.
Vuonna 1551 tai 1552 Bruegel lähti tavanomaiselle pohjoisen taiteilijan matkalle Italiaan, luultavasti Ranskan kautta. Useista säilyneistä maalauksista, piirroksista ja etsauksista voidaan päätellä, että hän matkusti Napolin kautta Sisiliaan, mahdollisesti Palermoon asti, ja että hän asui vuonna 1553 jonkin aikaa Roomassa, jossa hän työskenteli kuuluisan miniatyyrimaalari Giulio Clovion kanssa. Kerättyään vaikutteita Italian maaseudulta hän palasi vuonna 1553 tai 1554 takaisin Antwerpeniin. Brueghel maalasi sen jälkeen suuria maalaussarjoja, joiden aihepiirinä olivat allegoriat. Brueghel teki samalla Hieronymus Kock-Welleukselle piirustuksia ja grafiikkaa koko loppuelämänsä ajan. Brueghel seurusteli Antwerpenin oppineiston kanssa ja oli sen hyvin arvostettu jäsen. Brueghel meni vuonna 1563 naimisiin opettajansa Pieter Coecken tyttären Mayken Coecken kanssa ja muutti Brysseliin. Brueghel vietti siellä loppuelämänsä ja omistautui maalaamiselle. Hän kuoli Brysselissä vuonna 1569.
Teoksia > Maalaukset

Flaamilaisia sananlaskuja (1559)
Kuoleman riemuvoitto (noin 1562)
Kaksi apinaa (1562)
Metsästäjiä talvimaisemassa (Tammikuu sarjasta Vuodenajat, 1565)
Viattomien lasten murha (noin 1565-1567)
Laiskurien maa (1567)
Talonpoikaishäät (1568)
Talonpoikaistanssit (noin 1568)
Sokeat (1568)
Baabelin torni (1568), toinen versio.
Teoksia > Grafiikka

Vuoristomaisema (1553)
Ripa Grande Roomassa (noin 1552-1554)
Säkkipillin soittaja (noin 1565)
Laiskuus (Desidia), sarjasta "Seitsemän kuolemansyntiä" (1557)
Ylpeys (Superbia), sarjasta "Seitsemän kuolemansyntiä" (1557)
Kesä, sarjasta "Neljä vuodenaikaa" (1568)
Kirjallisuutta

Honour & Fleming: Maailman taiteen historia. Helsinki: Otava, 1994.
Martindale, Andrew: Maailmantaide: Renessanssi. Helsinki: Tammi, 1967.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pieter Brueghel vanhempi Wikimedia Commonsissa
WebMuseum: Brueghel, Pieter the Elder
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  FID  KulturNav 2  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Victoria  Prado  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Baabelin torni (1563).
Kuvaruno

Slovenialaisen France Prešerenin kuvaruno Zdravljica, jossa jokainen säkeistö on viinilasin muotoinen
Kuvaruno (lat. carmen figuratum) on runo, jossa säkeiden pituus, säkeiden sijoittelu tai muu typografinen keino luo tekstille visuaalisen muodon, jolla on yhteys runon merkityssisältöön. Lyriikkaa jaoteltaessa kuvarunon jaotteluperusteena on tekstin ulkonäkö ei sen sisältö. Kuvarunossa tavanomainen kirjoitustapa hylätään, jotta kirjaimista, tavuista, sanoista, säkeistä tai säkeistöistä muodostuisi kuvioita.
Suomenkielisiä kuvarunoja on useiden runoilijoiden kokoelmissa:
Aaro Hellaakoski: Jääpeili, 1928
Väinö Kirstinä: Puhetta, 1963
Paavo Haavikko: Viiniä, kirjoitusta, 1976
Kutriot

| Kutriot |
| --- | --- |
 Kiinankutrio (Lagerstroemia indica)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Myrtales
Heimo::  Rantakukkakasvit Lythraceae
Suku::  Kutriot Lagerstroemia  L.
Katso myös
   Kutriot Wikispeciesissä   Kutriot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kutriot eli lagerströemiat (Lagerstroemia) on rantakukkakasveihin kuuluva suku, jossa on noin 50 lajia. Niitä esiintyy lämpimän ilmaston ja trooppisilla alueilla Aasiasta Australiaan. Kutriot ovat kausivihantia tai ainavihantia pensaita ja puita. Niillä on näyttävä kukinta ja kirkkaanväriset kukat, joissa on poimuttuneet terälehdet. Erityisesti kiinankutriosta on jalostettu suuri määrä koristekasvilajikkeita. Kutrioita viljellään ulkona, siellä missä ne menestyvät, ja muuten huonekasveina.
Lajeja

Lagerstroemia fauriei – japaninkutrio
Lagerstroemia indica – kiinankutrio (lagerströmia, lagerströemia)
Lagerstroemia speciosa – kuningatarkutrio
Kiinankutrio.
Kiinankutrio.
Kuningatarkutrio.
Kuningatarkutrio.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Lagerstroemia
Suomen Lajitietokeskus: Kutriot – Lagerstroemia
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q775229  Wikispecies: Lagerstroemia  APDB: 191912  APNI: 90217  BOLD: 223556  CoL: 62W2Q  EoL: 71118  EPPO: 1LAEG  FloraBase: 21799  FNA: 117489  FoAO2: Lagerstroemia  FoC: 117489  GBIF: 3188723  GRIN: 6470  iNaturalist: 68717  IPNI: 25461-1  IRMNG: 1061639  ITIS: 27109  NCBI: 122809  NZOR: 8002736f-3311-4519-b587-04de05addb22  Open Tree of Life: 264011  PLANTS: LAGER  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:25461-1  Tropicos: 40001206  WFO: wfo-4000020441
Torsten Brander

| Ernst Torsten Brander |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1946 (ikä 78) Oulu
Torsten Brander (s. 18. huhtikuuta 1946 Oulu) on suomalainen valtiotieteiden maisteri, musiikkialan kulttuurivaikuttaja ja tietokirjailija, joka on perustanut  Suomen Beniamino Gigli -seuran ja edistänyt Suomen ja Italian musiikillisia kulttuurisuhteita.
Opinnot ja työura

Torsten Brander valmistui  ylioppilaaksi Tornion yhteislyseosta vuonna 1967 ja jatkoi opintoja  Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa, josta hän valmistui valtiotieteen kandidaatiksi ja myöhemmin maisteriksi vuonna 1974. Torsten Brander oli VRn palveluksessa eri tehtävissä vuosina 1973 - 2005.
Työssäoloaikana hän suoritti Markkinointi-instituutin MKT-tutkinnon vuonna 1986.
Kulttuurilähettiläs

Torsten Brander on käyttänyt suuren osan elämästään kulttuurin, erityisesti laulutaiteen hyväksi. Hän ihastui nuoruudessaan Beniamino Giglin kauniiseen ääneen . Sen jälkeen Torsten Brander on toiminut tenori Beniamino Gigli muiston säilyttämiseksi ja perustanut tenorin nimeä kantavan Suomen Beniamino Gigli -seura ry:n v. 1985, jonka puheenjohtajana hän on ollut alusta lähtien vuoteen 2016. Seuran avulla suomalaisia laulajia ja pianisteja on päässyt konsertoimaan Italiassa Beniamino Giglin syntymäkaupungissa Recanatissa,  Bagnara di Romagnassa, Milanossa ja Padovassa. Torsten Brander on myös tehnyt omaa yksinäistäkin kulttuurityötään Suomen Beniamino Gigli -seura ry:n nimissä ja on sen kautta edistänyt merkittävästi useiden suomalaisten taiteilijoiden uraa. Hänellä on yksityishenkilöksi poikkeuksellisen hyvät suhteet oopperamaailmaan, ja hän on jatkuvasti yhteydessä useiden kuuluisienkin oopperalaulajien sekä muiden ooppera- ja laulutaiteen vaikuttajien kanssa.
Torsten Branderin suhteiden avulla ja johdolla Suomen Beniamino Gigli -seura on vuodesta 1987 alkaen järjestänyt  Suomessa vuosittaisia Beniamino Gigli -muistokonsertteja . Hänen henkilökohtaiset suhteensa Italiaan ja italialaisiin ovat avanneet myös suomalaiselle kuulijakunnalle ainutlaatuisen mahdollisuuden kuulla oopperamaailman kansainvälisiä tähtiä myös Suomessa. Italiassa ja Suomessa hänet on huomioitu monella merkittävällä tavalla.
Brander on ideoinut ja toteuttanut Beniamino Gigli -palkinnon sekä tuottanut myös kirjoja ja levytyksiä Beniamino Giglistä.
Beniamino Gigliin liittyvää toimintaa

Seitsemän suurta Gigli-näyttelyä: Tornio 1988, Kouvola 1988, Forssa 1993, Lahti 1995, Tammela 1995, Helsinki 1991 ja 2003,
Organisoitu Ruotsin CD-levy Beniamino Giglin Tukholman konsertista (25.11.1952) 1998 Beniamino Gigli: Live in Stockholm (1952)
CD -levy Finland’s tribute to Beniamino Gigli 2006
Noin 43 laajaa esitelmää Giglistä eri puolilla Suomea
Lukuisia aikakausi- ja sanomalehtiartikkeleita Giglistä
Giglin muistolaatta Töölön kisahallin seinään 26.2.1990
Esitelmät Giglistä  Italian Forlìssa 21.11.2003, Borlängen Jussi Björling -museossa 1995 ja Jussi Björling -seurassa Alftassa Ruotsissa 2009
Mahdollistanut  suomalaiset laulajat Recanatissa.
Beniamino Gigli -palkinto on myönnetty 23 suomalaisille ja italialaisille esiintyjille (vuoteen 2015 mennessä).
Organisoinut Suomessa 41 suurta Beniamino Gigli -muistokonserttia vuosina 1987–2015.
Luottamustehtävät

Espoon Suomi-Italia -Seuran puheenjohtaja (1987 – 1991)
Suomen Beniamino Gigli -seuran  perustajajäsen ja puheenjohtaja (1985 - 2016)