Käräjämäki (Eura)
Rautakauden kalmisto

Kalmistona käytettiin noin 400 metriä pitkää hiekkaista harjua aivan peltoalueen vieressä noin 100 metriä itään Eurajoesta. Harjun pohjoispäätä kutsuttiin Käräjäkivien vuoksi käräjämäeksi ja eteläpuolen kohoumaa omistavan maatalon mukaan Osmanmäeksi. 1800-luvulla läheiset talot ottivat harjusta hiekkaa kohdasta, mistä kulki vanhastaan harjun ylittävä polku. Kaivanto kasvoi tien levetessä, ja lopulta harjun voitiin katsoa katkenneen. Luoteisosaa kutsuttiin Osmanmäeksi ja kaakkoisosaa Käräjämäeksi. Myöhemmin Osmanmäki tuhoutui lopullisesti hiekanotossa, ja se tasoitettiin talojen pohjaksi.
Kalmistoa käyttäneitä taloja tai asuinpaikkoja ei ole löydetty, mutta ne luultavasti sijaitsivat kalmiston lähellä, sillä Eurassa oli samaan aikaan käytössä useita suuria kalmistoja. Vanhimmat haudat sijoitettiin alkujaan harjualueen keskiosaan, joka on tuhoutunut hiekanotossa. Sieltä saatiin runsaasti irtolöytöjä, joista osa toimitettiin museoihin. Nuoremmat hautaukset täyttivät harjualuetta ja levisivät koilliseen ja kaakkoon.
Osmanmäellä on havaittu tutkimuksissa 56 hautaa ja Käräjämäellä sijaitsee vielä 169 näkyvää hautapainannetta, joista on tutkittu 55 painannetta. Ruumishaudat olivat ensin matalia kumpuhautoja, ja puisten arkkujen lahottua, ne ovat painuneet kuopalle. Kuopat ovat harjuun nähden poikittaisia eli itä-länsisuuntaisia. Osmanmäellä ne olivat suurimmaksi osaksi viikinkiaikaisia hautoja ja Käräjämäellä ne ovat pääasiassa merovingiajan hautauksia. Käräjämäen eteläpäässä sijainneet 13 tutkittua hautaa kuuluivat kuitenkin viikinkiaikaan. Hautaukset jatkuivat mahdollisesti katkeamatta kansainvaellusajalta viikinkiajan loppuun, joten hiekanotto on tuhonnut ainakin yhden viikinkiajan jakson jäännökset kokonaan. Käräjämäeltä on tehty joitakin varhaisia kansainvaellusajan esinelöytöjä.
Kalmistoa on tutkittu pääasiassa arkeologian alkuaikoina, jolloin tutkimusmenetelmissä oli puutteita. Monet haudat tutkittiin karkeasti lapiolla kaivamalla ja talteen otettiin vain metalli- ja kiviesineitä. Hautakuoppien välisiä alueita ei tutkittu, mikä jätti mahdolliset polttohautaukset huomiotta. Vasta vuonna 1939 kiinnitettiin huomiota lasten hautoihin, joista ei jäänyt näkyvää painannetta. Niitä on saattanut olla myös tässä kalmistossa, joten hautojen kokonaismäärä on saattanut alkujaan olla yli 300.
Kuuluisimmat kalmiston hautauksista ovat kaksi vierekkäistä ja samalla tavalla toteutettua miesten hautaa. Molemmat haudat olivat 3 x 1 metrin kokoisissa kuopissa, jotka oli vuorattu lankuilla vainajien alta ja sivuilta. Vainajat oli myös peitetty lankuilla, jotka vuorostaan olivat paksujen kivilatomusten peittämiä. Kyseessä on varhaisin havaittu puukammiohauta tällä alueella. Hauta-antimiltaan rikkaammassa haudasta löytyi miekka, väkipuukko, keihäs, kilpi, vyö, jossa on kilpineulainen solki, kolme vyön rautahelaa, pronssinen spiraalisormus ja vainajan pään takana keltainen hiekkakivihioin. Tätä kovasinta pidetään päällikkyyden tunnusmerkkinä. Toisesta haudasta löytyi keihäs ja veitsi. Esineistöä on tulkittu niin, että haudoissa makaavat soturipäällikkö ja hänen aseenkantajansa. Hautaukset on ajoitettu vuoteen 550 jaa.
Vaikka kalmistossa on joitakin polttohautauksia sen alkuajoilta, siirryttiin pian pelkästään ruumishautaukseen. Eura, Köyliö ja Yläne olivat Suomessa varhaisia ruumishautauksen esiintymisalueita Suomessa. Muualla suoritettiin vallan polttohautauksia.