stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juhani Salokannel
Ura

Salokannel valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1973. Hän on toiminut Nuoren Voiman Liiton toiminnanjohtajana, kustannustoimittajana ja osastopäällikkönä Gummeruksessa ja Weilin+Göösin kirjallisen osaston osastopäällikkönä.
Salokannel toimi kirjallisuuslehti Parnasson päätoimittajana vuosina 1980–1986, Suomen Viron-instituutin johtajana 1997–2000 ja Tuglas-seuran toiminnanjohtajana 2006–2012. Hän on ollut Eino Leinon Seuran ja Otto Mannisen seuran puheenjohtaja, toiminut Lahden kansainvälisen kirjailijakokouksen järjestelyelimissä ja Suomen Viron-instituutin säätiön hallituksessa.
Salokannel on Viron kirjallisuuden asiantuntija, ja hän on suomentanut virolaista kirjallisuutta muun muassa Jaan Krossilta, Ülo Tuulikilta, Viivi Luikilta ja A.H. Tammsaarelta.
Teokset > Kaunokirjallisuus

Vieraalla maalla, novelleja, 1983, WSOY
Pitkä nuoruus, romaani, 1985, WSOY
Leikkiä kaikki, romaani, 1987, W+G
Pelastaja, romaani, 1990, Otava
Avarakatseinen mies, novelleja, 1991, Otava
Samaa sukua, romaani, 2003, Otava
Teokset > Tietokirjallisuus

Neljä päivää Virossa, (yhdessä Eva Lillen kanssa), matkaraportti, WSOY, 1989
Linnasta Saarikoskeen, kirjailijakuvia, 1993, WSOY
Sielunsilta – Suomen ja Viron kirjallisia suhteita 1944–1988, SKS, 1998
Tuusulanjärven taiteilijaelämää, yhdessä valokuvaaja Juhani Seppovaaran kanssa, 2005, Otava
Sivistystahto. Jaan Kross, hänen teoksensa ja virolaisuus.  Helsinki:  WSOY, 2008.  (Viroksi: Kultuuritahe. Jaan Kross, tema teosed ja eestlus, virontanut Piret Saluri; Eesti Keele Sihtasutus, 2009.)
Hengen paloa & painettua sanaa: Renqvist-Reenpäät kustantajina 1815–2015.  Helsinki:  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-27838-2
Nuoren Viron omatunto: kansalliskirjailija A. H. Tammsaare.  Tampere:  Vastapaino, 2017.  ISBN 978-951-768-574-0
Vastaanpanemisen kulttuurihistoriaa: Viron kirjallisuuden verkostoja 1940-luvulta nykyaikaan.  Tampere:  Vastapaino, 2023.  ISBN 978-952-397-033-5
Teokset > Toimittajana

Kirjojen kirja.  Helsingissä:  Otava, 1995.  ISBN 951-1-13558-9
Kirjojen Suomi.  Helsingissä:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-14082-5
Palkinnot ja tunnustukset

Suuren Suomalaisen Kirjakerhon tunnustuspalkinto 1987
Valtion kirjallisuuspalkinto 1987 Jaan Krossin romaanin Pietarin tiellä suomennoksesta.
E. W. Ponkalan Säätiön palkinto Jaan Kaplinskin esseitten suomentamisesta
WSOY:n kääntäjäpalkinto 1992
Viron valtion kirjallisuuden vuosipalkinto Jaan Krossin ja Tõnu Õnnepalun teosten suomentamisesta 1995
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juhani Salokannel Wikimedia Commonsissa
Juhani Salokannel Kirjasampo.fi:ssä
Kymen vaalipiiri

| Kymen vaalipiiri |
| --- | --- |

Alue:  Kymenlaakson maakunta Etelä-Karjalan maakunta
Lautakunnan kokouspaikka:  Kouvola
Aiemmat nimet:  Kymen läänin vaalipiiri
Käytössä:  1948–2013
Kansanedustajia:  12 SDP 4 PS 3 Kokoomus 2 Keskusta 2 KD 1
Suurin puolue:  SDP 24,6 % (2011)
Kymen vaalipiiri oli Suomen eduskuntavaalien vaalipiiri vuosina 1948–2013. Vaalipiiri käsitti Kymenlaakson ja Etelä-Karjalan maakuntien alueet. Vuoden 2011 vaaleissa Kymestä valittiin eduskuntaan kaksitoista kansanedustajaa. Vuonna 2013 vaalipiiri yhdistettiin Etelä-Savon vaalipiirin kanssa, ja niistä muodostettiin Kaakkois-Suomen vaalipiiri, jota käytettiin ensimmäisen kerran vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Vuosina 1950–1988 vaalipiiriä käytettiin myös presidentin valitsijamiesvaaleissa.
Kymen vaalipiiri muodostettiin vuonna 1948, kun entiset Kymen läänin läntinen ja Kymen läänin itäinen vaalipiiri yhdistettiin. Nämä olivat perua vastaavista Viipurin läänin vaalipiireistä, jotka nimettiin uudelleen vuonna 1945, kun suurin osa Viipurin läänistä luovutettiin Neuvostoliitolle. Vuonna 1948 vaalipiiristä valittiin vielä 32 kansanedustajaa, kun Karjalan siirtoväki äänesti pääosin entisen kotipaikkansa mukaan Kymen läänin vaalipiirin ehdokkaita. Vuonna 1949 Kymen lääniin ja siten Kymen vaalipiiriin liitettiin Uudenmaan läänistä Anjalan, Elimäen, Iitin, Jaalan ja Kuusankosken kunnat.
Lakkautettaessa 2013 vaalipiiriin kuuluneet kunnat olivat Hamina, Iitti, Imatra, Kotka, Kouvola, Lappeenranta, Lemi, Luumäki, Miehikkälä, Parikkala, Pyhtää, Rautjärvi, Ruokolahti, Savitaipale, Taipalsaari ja Virolahti. Vaalipiirin entisiä kuntia olivat Anjala, Anjalankoski, Elimäki, Haapasaari, Jaala, Joutseno, Karhula, Kuusankoski, Kymi, Lappee, Lauritsala, Nuijamaa, Saari, Simpele, Sippola, Suomenniemi, Uukuniemi, Valkeala, Vehkalahti ja Ylämaa.
Vaalipiirin selkeä valtapuolue oli pitkään SDP.
Kansanedustajat

Esko Almgren (SKL) 1979−1991
Arne Berner (LKP) 1966−1972
Juho Eerola (PS) 2011−2015
Mauno Forsman (SDP) 1971−1983
Sulo Hostila (SDP) 1956−1975
Kalevi Huotari (SMP, SKYP) 1970−1975
Sinikka Hurskainen (SDP) 1983–1999, 2003–2011
Jyri Häkämies (Kok.) 1999-2012
Kari Häkämies (Kok.) 1987−1998
Mikko Kaarna (ML, Kesk.) 1960−1962, 1966−1983
Kaarlo Kajatsalo (KP) 1954−1962
Meeri Kalavainen (SDP) 1948−1979
Anna-Liisa Kasurinen (SDP) 1979−1995
Antero Kekkonen (SDP) 1987−2007
Anneli Kiljunen (SDP) 2003−2015
Veikko Kokkola (SDP) 1951−1970
Jukka Kopra (Kok.) 2011−2015
Toivo Kujala (SKDL) 1945−1959
Suna Kymäläinen (SDP) 2011−2015
Valto Käkelä (SDP) 1945−1972
Jukka Kärnä (SDP) 2011−2015
Markku Laukkanen (Kesk.) 1991–1995, 1999–2011
Juhani Leppälä (ML) 1907−1908, 1919−1921, 1927−1951
Urpo Leppänen (SMP, sit., LKP) 1979−1991
Jari Lindström (PS) 2011−2015
Anna-Liisa Linkola (Kok.) 1962−1979
Matti Miikki (ML) 1930−1960
Sinikka Mönkäre (SDP) 1987−1991, 1995−2006
Sirpa Paatero (SDP) 2006−2015
Sari Palm (KD) 2007−2015
Mikko Pesälä (Kesk.) 1975-1999
Terho Pursiainen (SKDL) 1979−1987
Juha Rihtniemi (Kok.) 1958−1971
Taisto Sinisalo (SKDL) 1962−1979
Sakari Smeds (SKL/KD) 1995−2003
Veikko Svinhufvud (ML, Kesk.) 1958−1966
Penna Tervo (SDP) 1945−1956
Kimmo Tiilikainen (Kesk.) 2003−2015
Seppo Tikka (SDP) 1972−1987
Pentti Tiusanen (Vas.) 1995–2011
Ari Torniainen (Kesk.) 2011−2015
Reijo Tossavainen (PS) 2011−2015
Erkki Tuuli (Kok.) 1954−1966
Riitta Uosukainen (Kok.) 1983−2003
Anu Urpalainen (Kok.) 2012−2015
Raino Westerholm (SKL) 1970−1979
Ääniharavat

| vaalit | ehdokas | puolue | äänet |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1958 | Valde Käkelä | SDP | 8 480 |  |
| 1962 | Juha Rihtniemi | Kok. | 10 795 |  |
| 1966 | Juha Rihtniemi | Kok. | 12 568 |  |
| 1970 | Juha Rihtniemi | Kok. | 13 886 |  |
| 1972 | Seppo Tikka | SDP | 12 931 |  |
| 1975 | Seppo Tikka | SDP | 11 305 |  |
| 1979 | Terho Pursiainen | SKDL | 11 553 |  |
| 1983 | Urpo Leppänen | SMP | 16 959 |  |
| 1987 | Antero Kekkonen | SDP | 12 989 |  |
| 1991 | Antero Kekkonen | SDP | 10 901 |  |
| 1995 | Riitta Uosukainen | Kok. | 15 342 |  |
| 1999 | Riitta Uosukainen | Kok. | 14 160 |  |
| 2003 | Anneli Kiljunen | SDP | 9 396 |  |
| 2007 | Anneli Kiljunen | SDP | 10 770 |  |
| 2011 | Anneli Kiljunen | SDP | 8 294 |  |
Puolueiden paikkamäärät vaalipiirissä

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| puolueet | 1948 | 1951 | 1954 | 1958 | 1962 | 1966 | 1970 | 1972 | 1975 | 1979 | 1983 | 1987 | 1991 | 1995 | 1999 | 2003 | 2007 | 2011 |
| Kok | 6 | 3 | 2 | 3 | 4 | 2 | 3 | 3 | 3 | 3 | 3 | 4 | 3 | 3 | 3 | 3 | 3 | 2 |
| SKL/KD |  |  |  |  |  |  | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | - | 1 | 1 | - | 1 | 1 |
| Ed/KP/LKP | 1 | - | 1 | 1 | - | 1 | 1 | - | 1 |  | - | - | - | - | - | - |  |  |
| ML/Kesk | 12 | 4 | 4 | 4 | 4 | 4 | 2 | 3 | 3 | 3 | 2 | 2 | 4 | 2 | 3 | 3 | 3 | 2 |
| SMP/PS |  |  |  |  | - | - | 1 | 1 | - | 1 | 1 | 1 | - | - |  | - | - | 3 |
| Vihr |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | - | 1 | 1 | - | - | - | - |
| SDP | 10 | 6 | 6 | 5 | 5 | 6 | 6 | 6 | 6 | 6 | 6 | 6 | 5 | 5 | 5 | 5 | 4 | 4 |
| TPSL |  |  |  |  | - | 1 | - | - |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| SKDL/Vas | 3 | 2 | 2 | 2 | 2 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | - | - | 1 | 1 | 1 | 1 | - |
| Yht. | 32 | 15 | 15 | 15 | 15 | 15 | 15 | 15 | 15 | 15 | 14 | 14 | 13 | 13 | 13 | 12 | 12 | 12 |
Aiheesta muualla

HS: Eduskuntavaalien tulokset 2003 (Arkistoitu – Internet Archive)
Die Stem van Suid Afrika

Etelä-Afrikan vuosien 1928–1994 lippu.
Die Stem van Suid-Afrika (engl. The Call of South Africa, suom. Etelä-Afrikan kutsu) oli vuodesta 1957 vuoteen 1994 Etelä-Afrikan kansallislaulu.
Afrikaansiksi kirjoitettu teksti on peräisin C. J. Langenhovenin toukokuussa 1918 kirjoittamasta runosta. Musiikin runoon sävelsi vuonna 1921 pastori M. L. de Villiers. Etelä-Afrikan yleisradio alkoi pian soittaa de Villiersin sävelmää kansallislaulun paikalla ohjelmistonsa lopussa virallisen kansallishymnin God Save the Kingin yhteydessä. Vuonna 1928 laulu esitettiin ensimmäistä kertaa virallisessa tilaisuudessa kansallishymninä. Vuodesta 1932 käytössä on myös laulun englanninkielinen käännös The Call of South Africa.
2. toukokuuta 1957 Etelä-Afrikan hallitus julisti Die Stem van Suid-Afrikan virallisesti maan kansallislauluksi. Maan parlamentti vahvisti asian lailla vuonna 1959. Apartheid-hallinnon Etelä-Afrikassa laulu profiloitui ennen kaikkea valkoihoisen vähemmistön kansallislauluksi, eikä musta enemmistö tuntenut sitä omakseen.
Apartheid-hallinnon päättymisen jälkeen Etelä-Afrikalla oli vuodesta 1994 käytössään kaksi virallista kansallishymniä, jotka soitettiin virallisissa yhteyksissä perä jälkeen. Ensiksi soitettiin mustien kansalaisoikeustaistelijoiden tunnuslauluksi muodostunut, myös Tansanian ja (tosin toisilla sanoilla) Sambian kansallislauluna käytetty Nkosi Sikelel' iAfrika ja heti sen perään Stem van Suid-Afrika. Vuonna 1996 näistä lauluista muodostettiin uusi, viisikielinen kansallishymni, Etelä-Afrikan kansallislaulu.
Afrikaansinkielinen teksti
Die Stem van Suid-Afrika
Virallinen englanninkielinen versio
The Call of South Africa
Koiran parvovirus

| Koiran parvovirus |
| --- | --- |
 Virus elektronimikroskoopissa
Virusten luokittelu
Kunta::  Virus
Heimo::  Parvoviridae
Alaheimo::  Parvovirinae
Suku::  Protoparvovirus
Laji::  Carnivore protoparvovirus 1
Katso myös
   Koiran parvovirus Wikispeciesissä   Koiran parvovirus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koiran parvovirus, lyhyemmin CPV-2, on koirien parvovirusripulin aiheuttaja. Tauti leviää nopeasti, ja se on vaarallinen erityisesti pennuille sekä vanhoille ja yleiskunnoltaan heikoille koirille. Parvovirustartunnan oireita ovat ruokahaluttomuus, raju oksentelu, kuume sekä aluksi limainen ja myöhemmin verinen ripuli. Taudin itämisaika on kolmesta kahdeksaan päivää. Taudille ei ole spesifistä hoitoa, mutta sitä vastaan on kehitetty rokotteita, jotka kuuluvat koiran perusrokotusohjelmaan. Parvovirus on hyvin kestävä ja voi säilyä tartuntakykyisenä sairaan koiran ulosteiden saastuttamassa ympäristössä pitkiä aikoja. Koiran parvovirus ei tartu ihmiseen.
Koiran parvoviruksen kehityshistoriaa

Koiran parvovirus todettiin ensimmäisen kerran 1970-luvun lopussa. Virus levisi nopeasti koirapopulaatioihin ympäri maailmaa. On todennäköistä, että koiran parvovirus on kehittynyt kissan parvoviruksesta, joka on kissaruton aiheuttaja. On mahdollista, että viruksen kehittyminen on tapahtunut siten, että virus on ensin siirtynyt kissaeläimistä muihin lihansyöjiin, kuten minkkeihin ja kettuihin, ja niistä edelleen koiriin.
Ensimmäiset tautitapaukset koirissa ja villeissä koiraeläimissä todettiin vuonna 1978. Ensimmäinen tunnettu positiivinen verinäyte otettiin vuonna 1976. Viruksen kehitystä selvittävät tutkimukset ovat osoittaneet, että se on sopeutunut koiraeläimiin ainakin kymmenen vuotta tätä aiemmin. 1980-luvulla koiran parvoviruksesta kehittyi kaksi uutta tyyppiä: 2a ja 2b. Nämä tyypit ovat käytännössä syrjäyttäneet alkuperäisen viruksen. Nämä uudet virustyypit pystyvät lisääntymään myös kissan soluissa.
Vielä uudempi parvovirustyyppi löydettiin Italiasta vuonna 2001. Se nimettiin 2c-tyypiksi. Vanhojen viruskantojen retrospektiivinen tutkimus on osoittanut, että tämä virustyyppi on kiertänyt Saksassa koirissa jo vuodesta 1996 lähtien. Uudesta virustyypistä 2c on havaintoja monesta maasta, joten on todennäköistä, että se on levinneisyydeltään lähes maailmanlaajuinen.
Tartunta

Parvovirus tarttuu kosketustartuntana koirasta toiseen. Ulosteiden saastuttaman materiaalin välityksellä tapahtuva tartunta on merkittävässä asemassa. Eräät rodut, kuten dobermannit ja rottweilerit, ovat tutkimusten mukaan muita herkempiä parvovirustartunnalle .
Oireet

CPV-2 tarttuu elimistön nopeasti jakautuviin soluihin. Näitä ovat muun muassa luuytimessä olevat immuunijärjestelmän solut sekä suoliston pintasolukko. Suolen epiteelituho aiheuttaa tulehdusreaktion, jonka oireina todetaan ripulia ja oksentelua sekä verenvuotoa. Oireet ilmaantuvat yleensä noin viiden päivän kuluttua tartunnasta. Tyypillisessä taudinpurkauksessa virus iskee 6–20 viikon ikäisiin pentuihin, joilla todetaan äkillistä ripulia ja oksentelua, josta seuraa nopeasti henkeä uhkaava kuivuminen. Immuunijärjestelmän solujen tuho johtaa valkosolujen vähyyteen, mikä altistaa vakaville bakteeri-infektiolle. Nuorilla pennuilla saatetaan lisäksi todeta äkillinen sydänlihastulehdus. Sydämen toiminnan häiriintyminen voi aiheuttaa hapenpuutteesta johtuvia aivovaurioita. Virustartunnan aiheuttama kuolleisuus voi olla jopa 35 %. Huolimatta siitä, onko tartunnan saaneella koiralla ripulia vai ei, se erittää suuria määriä virusta ulosteeseensa. Viruseritys on huipussaan 3–8 päivän kuluttua tartunnasta. Viruksen erittyminen ulosteeseen vähenee nopeasti ja on yleensä vähäistä 10–14 vuorokauden kuluttua tartunnasta.
Diagnoosi

Alustava diagnoosi voidaan tehdä esitietojen ja kliinisen tutkimuksen perusteella. Verinäytteestä todettava valkosolujen vähyys tukee parvovirusinfektion mahdollisuutta mutta ei ole spesifinen löydös. Taudinmääritys voidaan varmistaa ulosteesta tehtävällä virusosoituksella, johon käytetään yleensä ns. pikatestiä tai PCR-menetelmää. Parvovirustartunta voidaan diagnosoida myös vasta-ainetutkimuksella seeruminäytteistä. Seeruminäytteitä otetaan kaksi: ensimmäinen oireiden ilmennyttyä ja myöhempi noin kahden viikon kuluttua. Käytännössä vasta-ainetutkimuksia käytetään vähän diagnostiikassa, koska tuloksen saamisessa on huomattava viive verrattuna viruksen osoittamiseen ulostenäytteestä.
Hoito

Suola- ja nestetasapainon ylläpito on parvovirustartunnasta kärsivän koiran hoidon tärkein tavoite, koska käyttökelpoista spesifistä hoitoa ei ole toistaiseksi tarjolla. Vakavan nestehukan korjaamiseksi nestettä joudutaan antamaan suonensisäisesti. Antibiootteja käytetään yleisesti toissijaisten bakteeri-infektioiden ennaltaehkäisyyn. Koska virus sietää rajujakin pH- ja lämpötilanmuutoksia ja leviää helposti, sairastunut yksilö pitää eristää. Myös hygieniasta on pidettävä erityistä huolta.
Ennaltaehkäisy

Koiranpennut saavat emoltaan vasta-aineita, jos narttu on rokotettu parvovirusta vastaan. Vasta-aineet siirtyvät istukan läpi emon verenkierrosta ja myöhemmin maidon välityksellä. Jotta pentujen saama vasta-ainemäärä olisi mahdollisimman suuri, tulisi narttu rokottaa säännöllisesti ennen astutusta. Emolta saatujen vasta-aineiden antama suoja on kuitenkin lyhytaikainen. Vasta-aineiden taso laskee pennun iän karttuessa normaalin proteiiniaineenvaihdunnan seurauksena. Koska parvovirustartunta on yleinen ja virus säilyy hyvin ympäristössä, on tärkeää suojata nuoret koirat rokottamalla.
Aiheesta muualla

EVIRA Koiran rokotussuositukset[vanhentunut linkki]
National Center for Biotechnology Information (NCBI): Canine parvovirus, taxonomy (englanniksi)
Cornell University, Baker Institute for Animal Health: Canine Parvovirus (englanniksi)
Pahkalammen luostari

Pahkalammen luostari oli Ilomantsin itäosassa Vuottoniemen Pahkalammella sijainnut ortodoksinen vanhauskoisten luostari. Luostarin perusti vuonna 1798 vanhauskoisiin kuulunut Aunuksen puolelta Suomeen paennut loismies Marki Alexandrov, ja luostariin asettui rajan yli uskonnollista vainoa paenneita vanhauskoisia. Luostari oli virallisesti kruununtorppa ja luostarin päämies oli kruunun torppari.
Pahkalammen luostari ja toinen vanhauskoisten Ilomantsiin perustama Megrijärven luostari olivat syrjäisiä erämaaluostareita, mutta niissä vieraili silti etenkin paastoaikana vanhauskoisia pyhiinvaeltajia sekä Suomen puolelta Ilomantsista, Sortavalasta, Suistamolta ja Korpiselästä että Venäjän puolelta Aunuksesta. Näiden luostarien lisäksi vanhauskoisilla oli myös 1850-luvulla lyhyen aikaa toiminut erakkokelja Liusvaaran kylässä. Luostarit harjoittivat kaskiviljelyä ja kalastusta, mutta pääasiassa niiden talous perustui varakkaiden pietarilaisten ja moskovalaisten vanhauskoisten porvareiden lahjoituksiin. Lahjoitusten vähentyessä ja virallisen painostuksen lisääntyessä molempien luostareiden toiminta alkoi hiipua 1850-luvulta lähtien.
Pahkalammen luostarissa asui vuonna 1857 kahdeksan miestä ja kaksi naista. Luostarissa oli kaksi rakennusta, ja varsinainen rukoushuone oli kaksikerroksisen päärakennuksen yläkerrassa. Luostari autioitui jo vuoteen 1880 mennessä, ja myöhemmin entinen luostari maineen siirtyi Enso-Gutzeit-yhtiölle. Suomen itsenäistymisen jälkeen entisen luostarin läheisyyteen rakennettiin 1930-luvulla Pahkalammen rajavartioasema. Vuoden 1940 Moskovan rauhansopimuksen jälkeen molemmat entiset luostarit jäivät luovutetulle alueelle.
Scary Movie 4

| Scary Movie 4 |
| --- | --- |

Ohjaaja:  David Zucker
Käsikirjoittaja:  Craig Mazin  Jim Abrahams  Pat Proft
Tuottaja:  Craig Mazin  Robert K. Weiss
Säveltäjä:  James L. Venable
Kuvaaja:  Thomas E. Ackerman
Leikkaaja:  Craig Herring  Tom Lewis
Pukusuunnittelija:  Carol Ramsey
Pääosat:  Anna Faris  Regina Hall  Craig Bierko  Leslie Nielsen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Dimension Films  The Weinstein Company   Miramax Films  Buena Vista Distribution
Levittäjä:  Dimension Films Miramax Disney+
Ensi-ilta:   12. huhtikuuta 2006    14. huhtikuuta 2006    14. huhtikuuta 2006
Kesto:  83 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  45 000 000 USD
Edeltäjä:  Scary Movie 3
Seuraaja:  Scary Movie 5
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Scary Movie 4 on David Zuckerin ohjaama komediaelokuva vuodelta 2006. Se on Scary Movie -elokuvasarjan neljäs osa. Elokuvan tuottivat Craig Mazin ja Robert K. Weiss. Elokuva julkaistiin Suomessa 14. huhtikuuta 2006.
Elokuva parodioi muun muassa elokuvia Saw, Maailmojen sota (War of the Worlds), Kylä (The Village), Brokeback Mountain, Kauna (The Grudge) ja Million Dollar Baby.
Elokuvassa esiintyvät myös televisiopsykologi Phil McGraw sekä koripallotähti ja rap-muusikko Shaquille O'Neal.
Juoni

Elokuva alkaa, kun Shaquille O'Neal herää vessasta ja huomaa olevansa kahlittuna. Hän yrittää huutaa apua, mutta ei olekaan yksin; Dr. Phil on myös vessassa ja kahlittuna. Pian Jigsaw kertoo miten nämä voivat päästä ulos. Tämä menee pieleen ja Phil kuolee myrkkykaasuun.
Cindyn mies kuolee tiputtuaan maahan parvekkeelta syötyään vahingossa viagralääkettä. Myöhemmin Jigsaw’n alus alkaa tuhota ihmiskuntaa kaapaten mukaansa Cindyn ja tämän ystävät. Kun Cindyn uusi poikaystävä aikoo pelastaa lapsensa, Jigsaw kertoo, että lapset pelastuvat, mutta isä kuolee julmasti. Isän rakkaus saa kuitenkin Jigsaw’n tuntemaan ilkeytensä ja vapauttamaan nämä.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Anna Faris  | … |  Cindy Campbell   |
|  Regina Hall  | … |  Brenda Meeks   |
|  Craig Bierko  | … |  Tom Ryan   |
|  Leslie Nielsen  | … |  Presidentti Harris   |
|  Charlie Sheen  | … |  Tom Logan   |
|  Bill Pullman   | … |  Henry Hale   |
|  Anthony Anderson   | … |  Mahalik   |
|  Molly Shannon   | … |  Marilyn   |
|  Michael Madsen   | … |  Oliver   |
|  Chris Elliott   | … |  Ezekiel   |
|  Carmen Electra   | … |  Holly   |
|  Shaquille O'Neal   | … |  esitti itseään   |
|  Phil McGraw   | … |  esitti itseään   |
|  Cloris Leachman   | … |  Mrs. Norris   |
|  Conchita Campbell   | … |  Rachel   |
|  Beau Mirchoff   | … |  Robbie   |
Vastaanotto

Elokuva tuotti Yhdysvalloissa ilmestymisvuotenaan 90 710 620 dollaria ja lisäksi ulkomailla vielä noin 88 000 000 dollaria tulojen ylittäessä näin elokuvan tuotantobudjetin noin 40 miljoonaa dollaria. Rotten Tomatoes sivuston keräämien 125:tä arvostelusta 37 % oli positiivisia.
Porin Työväen Teatteri

Porin Työväen Teatteri oli vuosina 1909–1931 Porissa toiminut ammattiteatteri. Se yhdistyi Porin Näyttämön kanssa Porin Teatteriksi.
Historia

Porin Työväen Teatterin edeltäjä oli Porin Työväenyhdistyksen näytelmäseura, joka aloitti toimintansa jo yhdistyksen perustamisvuonna 1887. Vuonna 1909 siitä muodostettiin itsenäinen ammattiteatteri. Porin Työväen Teatterin näyttämönä toimi vuonna 1893 rakennettu työväentalo Torppa. Esityksiä oli myös Kirjurinluodon ulkoilmanäyttämöllä. Teatterin johtajana toimivat muun muassa Arvi Tuomi vuosina 1924–1925 sekä Pekka Niskanen 1928–1931. Tunnetuin Porin Työväen Teatterin näyttelijöistä on Siiri Angerkoski, joka oli kiinnitettynä teatteriin vuosina 1921–1926.
Neuvottelut yhdistymisesta porvarillisen Porin Näyttämön kanssa aloitettiin jo 1920-luvun lopulla. Lopullinen sopimus saatiin aikaiseksi vuonna 1930 Porin Näyttämön johtokuntaan kuuluneen varatuomari Kaarlo Saarenheimon johdolla. Yhdistyminen tapahtui syksyllä 1931, jolloin Porin Teatteri aloitti toimintansa.
Porin Työväen Teatteri esittää Seitsemää veljestä vuonna 1920.
Perth (Länsi-Australia)

| Perth |
| --- | --- |

 Perth
 Koordinaatit: 31°57′8″S, 115°51′32″E 
Valtio:  Australia
Osavaltio:  Länsi-Australia
Perustettu:  1829
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  6 416,2 km²
Väkiluku (2022):  2 224 475
 – Väestötiheys:  346,7 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Barrack Street
Perthin kaupungintalo.
Perth on Länsi-Australian osavaltion pääkaupunki Australian länsirannikolla. Kaupungissa asuu noin 2,2 miljoonaa ihmistä, eli lähes kolme neljäsosaa osavaltion väestöstä. Se on Australian neljänneksi suurin kaupunki Sydneyn, Melbournen ja Brisbanen jälkeen. Perthiä on sanottu maailman eristyneimmäksi pääkaupungiksi; sieltä on pitkä matka sekä Australian muihin suurkaupunkeihin että muiden maiden keskuksiin.
Sijainti ja ilmasto

Perthin keskusta sijaitsee Intian valtamereen laskevan Swan River -joen estuaarissa noin 19 kilometrin päässä joen laskupaikasta. Kaupungin keskustaa hallitsevat korkeat pilvenpiirtäjät, ja laajat esikaupungit levittäytyvät pitkälle pohjoiseen, itään ja etelään.
Perthin ilmasto on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan kuumakesäinen välimerenilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin 19 °C ja keskimääräinen sademäärä 810 millimetriä. Suurimman osan vuodesta lämpötilat ovat tasaisia, mutta tammi- ja helmikuut ovat kuumia ja kesä- sekä heinäkuut viileitä. Helmikuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 25 °C. Viilein kuukausi on heinäkuu, jolloin keskilämpötila on noin 14 °C. Sateisin kuukausi on kesäkuu, jolloin sataa keskimäärin noin 175 millimetriä. Tammikuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 7 millimetriä. Aurinko paistaa kaupungissa keskimäärin 8,8 tuntia päivässä.