stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Euroopan esihistoria
Jääkauden maksimivaihe 18 000 eaa. (LGM 22 000–17 000 eaa.)

Jääkausi oli kylmimmillään LGM:n (jääkauden maksimi) aikoihin noin 22 000–17 000 eaa. (katso myös Jääkausi Alpeilla). Merenpinta oli tuolloin 150 metriä nykyistä alempana. Aurignac- ja Gravette-kulttuurien ihmiset siirtyivät jään reunan edetessä pohjoisesta etelään tundralle ns. refugeihin. Niitä oli Ukrainassa ja Iberian niemimaalla. Arkeologiassa Pyreneitten alueen kulttuuria kutsutaan Solutren kulttuuriksi. Se vallitsi noin 22 000–16 000 eaa. Ukrainan alueella oli Kostjonkin kulttuuri noin 22 000–12 500 eaa.
Euroopan alkuperäväestöjen asuma-alueet

Suurriistaa oli jääkauden jälkeisillä tundra-aroilla riittävästi. Mammutin tarvitsemaa tundraruohoa kasvoi laajalla alueella Uralilta Biskajanlahdelle. Tätä muinaisen Euroopan alueen laajaa kasvillisuusvyöhykettä on kutsuttu mammuttiaroksi. Mammutti kuoli Euroopassa sukupuuttoon noin 11 000 eaa. Aasiassa se hävisi vasta 7000 eaa. tienoilla Wrangelin saarella.
Ukrainan alueella Kostjonkin kulttuurin ihmiset elivät suurriistan metsästyksellä. Pohjois-Puolaan ilmaantunut Swidryn kulttuuri oli Gravetten kulttuuria jatkanut suurriistan (?) pyyntikulttuuri. Pyytäjät liikkuivat sekä Länsi- että Itä-Euroopassa. Kostjonkin ja Hampurin kulttuurien väestö siirtyi pohjoisemmaksi. Niiden "perimän" on todettu jatkuneen Swidryn ja Post-Swidryn kulttuureissa. Noiden kulttuurien suoraa jatkumoa on Kundan kulttuuri sekä kampakeramiikka, joka 5000 eaa. alkaen valtasi alueen Veikseliltä Uralille. Kundan ja ehkä myös Swidryn kulttuurin kielen on otaksuttu olleen suomalais-ugrilainen..
Iberian niemimaalla ja Ranskan alueella vallitsi Madeleinen kulttuuri 16 000–10 000 eaa. On varmaa, että Madeleinen kulttuurin koilliset ryhmät olivat peuranmetsästäjiä. Myöhempien Brommen ja Ahrensburgin kulttuurienkin (noin 11 000 – 9 500 eaa.) populaatioiden pääelinkeino oli peuranmetsästys. Pohjois-Norjaan ilmaantui Komsan kulttuuri noin 9300 eaa.
Jääkauden maksimin jälkeen Pohjanmeren alue oli edelleen kuiva manner ja asuttavaa. Hampurin seuraaja Brommen kulttuuri ulottui Tanskasta Britteinsaarille vielä noin 11 500 eaa. Mahdollisesti Pohjanmeren paikalla oli tundraa aina nuoremman dryas-kauden loppuun saakka.
Jääkauden loppuvaiheessa ihmisen elinkeinot muuttuivat. Ilmaston lämmetessä nopeasti holoseeni-Flanderi-kauden alussa metsät levisivät ja suurriista väheni. Esiintyi hirven, karhun, hylkeen jne. metsästystä sekä kalastusta ja keräilyä. Karjalankannaksen Antreasta on löydetty (maailman vanhin kalaverkko) noin vuodelta 8300 eaa.
Pohjois-Euroopan asuttaminen

Jään väistyessä ja asuttavien alueiden laajentuessa Euroopassa metsästäjäväestöä siirtyi Ahrensburgin, Swidryn ja Kundan kulttuurien alueilta Fennoskandiaan.
Suomen alueen vanhimmat löydöt noin vuodelta 8700 eaa. on tehty Lahden Ristolan ja Orimattilan alueilta. Moni arkeologi esittää, että jatkuvuusteorian mukaan Suomen asutuksen juuret ovat Kundan kulttuurissa ja siten Euroopan metsästäjäväestöissä.  Osa tutkijoista on sitä mieltä, että huomattavaa väestön siirtymistä ei ollut kivikaudella muualta kuin Kundan kulttuurista, eli tämä populaatio muodostaisi Suomen väestön perustajaelementin.
Mesoliittisen kauden jälkeen Euroopan pohjoisosissa oli kampakeraaminen kulttuuri noin vuosina 5200–2000 eaa. Kulttuuri levisi Puolan ja Veikselin alueelta Uralille ja Fennoskandiaan. Jotkut kielitieteilijät ja arkeologit esittävät, että tyypillisen kampakeramiikan (Ka II) esiintymisalue vastasi suurin piirtein aluetta, jolla oli varhaiskantasuomea puhunutta väestöä.
Nuorakeraamisen eli vasarakirveskulttuurin n. 3200–2350 eaa. aikana Suomeen ehkä muutti euripidista (?) väestöä lähinnä Baltiasta. Heitä on arveltu olleen muutamia satoja, ehkä tuhatkunta. He olivat ehkä kantasuomen puhujia ja toivat mukanaan balttilaisia, indoeurooppalaisia lainasanoja. Perinteisemmän käsityksen mukaan he olivat jonkun indoeurooppalaisen (balttilaisen) kielen puhujia. Oletetun migraation ja kulttuurivaikutuksen seurauksena kieli oli alkanut lounaisrannikolla muuntua kantasuomeksi, kun taas nuorakeraamiselle vaikutukselle vähemmän altistuneessa sisämaassa kieli kehittyi kantalapiksi. Pronssikaudella läntiset yhteydet ja siirtolaisuus Skandinaviasta eriyttivät "suomalais"- ja "saamelais-" väestöjä toisistaan yhä enemmän. Suomen kieleen tuli germaanisia lainoja.
Nuoremman dryas-kauden jälkeen Etelä-Ruotsiin (Skånen ja Hallandin) alueille muutti metsästäjiä jo noin 11 000 eaa. väliaikaisesti. Muualla Ruotsin alueella jääkausi päättyi n. tuhat vuotta myöhemmin kuin Suomessa. Keski-Ruotsi oli veden alla Itämeren Yoldiameri- ja Ancylusjärvi-vaiheiden aikana. Norlannin alue muuttui asuttavaksi vasta mannerjään sulattua ja Baltian jääjärven jälkeen. Vanhimmat arkeologiset löydöt ovat ajalta 7000 eaa. Norlannin Byskeälvenistä. Ruotsiin muutti metsästäjäkeräilijöitä etelästä ja Suomen sekä Venäjän alueelta. Kyseessä lienee kokoelma niistä ihmisistä, joita asui Euroopassa jo jääkauden maksimin aikana. Mitä kieltä ensimmäiset tulokkaat puhuivat, jäänee ikuiseksi arvoitukseksi. Ehkä kieli oli esisaamea tai esisuomea. Asiasta on esitetty useita ristiriitaisia teorioita.
Alppien pohjoispuolisen, vaaleaihoisen väestön europidinen perimä on lähtöisin myöhäispaleoliittisilta metsästäjä-keräilijöiltä. Eräiden geneetikkojen (mm. Svante Pääbo, Luigi Luca Cavalli-Sforza) mukaan Aurignac- ja Gravette-kulttuurien väestö edustaa eurooppalaisten perimästä n. 75 %:a. Myöhemmät migraatiot ovat merkitykseltään vähäisempiä.
Neoliittinen vallankumous 5500 eaa. alkaen

Maanviljely saapui eteläiseen Eurooppaan noin 6000–5500 eaa. Maanviljelykulttuuri ulottui aluksi Mustanmeren ja Alppien väliselle alueelle, josta se levisi Alppien pohjoispuolelle. Metsästäjäväestö vaihtoi elinkeinonsa maanviljelykseksi, koska suurriistaa oli entistä vähemmän.
Eurooppaan muutti geneettisesti uutta väestöä noin vuosina 5000–3000 eaa. Muuttajien määrän on todettu olleen n. 20 %:a aiemman eurooppalaisen metsästäjäväestön määrästä.
Metsästäjä-keräilijät siirtyivät pohjoisemmaksi, esimerkkinä Erteböllen kulttuuri noin 5300–3950 eaa. Maanviljely aloitettiin kaskiviljelynä. Keski-Euroopassa kehittyi nauhakeraaminen kulttuuri.
Maanviljelijäväestön kieleksi on esitetty indoeurooppalaista kieltä. Metsästäjäväestön toimeentulosysteemin vaihtamiseen on mahdollisesti liittynyt myös kielenvaihtoa noin 5000–4000 eaa. alkaen. Dokumentoituja esimerkkejä tällaisista kielenvaihdoista löytyy historiasta runsaasti. Esimerkiksi Pohjois-Venäjän suomalais-ugrilaisista kansoista moni on vaihtanut kielensä slaavilaiseksi viimeisimmän tuhannen vuoden aikana.
Seuraavaksi Euroopan väestötilannetta muokkasi kansainvaellusaika. Sen käynnistäjäksi mainitaan hunnien hyökkäys Aasiasta Eurooppaan n. 375 jaa. Hunnien jälkeen germaanit siirtyivät uusille alueille. Itä-Euroopassa slaavit työntyivät suhteellisen harvaan asutuille alueille.
Väestöjen perimässä ei tapahdu merkittäviä muutoksia. Siksi sellaiset käsitteet, kuten germaani ja slaavi ovat ennen kaikkea kielitieteellisiä abstraktioita, eikä niillä voida määritellä väestön geneettistä perimää.
Myöhäiset migraatiot Eurooppaan ovat geneettiseltä merkitykseltään vähäisiä. Niiden vaikutus eurooppalaisten perimään on noin 5 %:a. Näitä muuttajaryhmiä ovat olleet esimerkiksi kimmerialaiset, skyytit, sarmaatit, hunnit, mongolit, turkkilaiset ja viimeisinä indoeurooppalaiskielisistä muuttajista romanit 1300–1600-luvuilla jaa.
Kiistanalaisia väitteitä

Lastenlääkäri, tietokirjailija Stephen Oppenheimerin käyttämän DNA-aineiston perusteella Euroopan asuttaminen (nykyihmiset, modern humans) alkoi kuitenkin jo aiemmin, noin 48 000 vuotta sitten Turkin kautta Balkaniaan ja sieltä muualle Etelä-Eurooppaan ja Keski-Eurooppaan.lähde?
Kalevi Wiikin teorian mukaan kieli olisi edustanut varhaista suomalais-ugrilaisen kielen kantamuotoa. Teoria ei kuitenkaan ole saanut yleistä kannatusta kielitieteilijöiden keskuudessa. Aiheen ympärille syntyneen pro gradun loppupäätelmä oli "Wiikin edustama vallankumouksellinen paradigma perustuu piittaamattomuuteen tieteellisestä metodista ja kuuluu näin ollen pseudotieteen piiriin."
On kiistelty, oliko maanviljelyskulttuurilla ja indoeurooppalaisella kielellä yhteys. Colin Renfrew uskoo, että maanviljelykulttuuri ja indoeurooppalainen kieli tulivat Eurooppaan (tarkemmin sanottuna Kreikkaan) Anatoliasta samaan aikaa noin 6000–6500 eaa. Toisen, Marija Gimbutasin esittämän, teorian mukaan indoeurooppalaista kantakieltä puhuttiin Mustanmeren koillispuolella 4000 eaa., josta se levisi hevosen kesyttämisen ja myöhemmän sotavaunujen kehittämisen kanssa Keski-Eurooppaan ja Skandinaviaan noin 3600–2300 eaa.. Tähän liittyisi vanhan megaliittikulttuurin häviö. Muitakin teorioita on esitetty, mutta Ukrainan aroille viittaava alkukotiteoria vastaa parhaiten (?) kielitieteen tuloksia. Arkeologisin perustein on päädytty alkukotiin neoliittisessa Anatoliassa kielitieteen tulokset sivuuttaen.
Leo Fabritius

Tauno Leo Fabritius (11. elokuuta 1912 Viipuri – 22. maaliskuuta 2005 Nummi-Pusula) oli viimeinen elossa ollut Espanjan sisällissotaan tasavaltalaisten puolella osallistunut Suomen kansalainen.
Fabritius lähti kotoaan Helsinkiin 17-vuotiaana ja oli sitten aluksi kolmen vuoden ajan Vakuutusyhtiö Pohjolan palveluksessa. Hän kävi sitten kokkikoulun ja oli parin vuoden merivartiolaitoksen laivoille kunnes siirtyi kokiksi kauppalaivoille. Fabritius karkasi vuonna 1937 Kanadassa Antti Wihurin varustamon Viiri-laivasta jossa hän oli ollut pääkokkina. Hän oli kaivostöissä ja sitten ravintolakokkina Torontossa. Espanjan sisällissodan puhjettua Fabritius lähti vapaaehtoisena taistelemaan tasavaltalaisten puolella käyttäen passissaan nimeä Leo Riuttu.
Fabritius saapui Espanjaan Ranskan kautta syyskuussa 1937 ja liittyi XV kansainvälisen prikaatin Mac-Papineau-pataljoonaan. Kolmen viikon konekiväärikurssin jälkeen hän lähti rintamalle. Hän oli mukana sotatoimissa aina tasavaltalaisten kukistumiseen saakka. Helmikuussa 1939 Fabritius siirtyi Pyreneiden yli Ranskaan josta suomalainen kenraali Bruno Jalander löysi hänet pakolaisleiriltä. Hän palasi Suomeen ja kuulustelujen jälkeen pääsi taas työhön kokiksi ja tarjoilijaksi muun muassa hotelli Antreaan Viipuriin. Fabritius palasi kuitenkin pian merille ja kesäkuussa 1940 hän matkasi Petsamosta Yhdysvaltoihin laivalla karaten laivasta New Yorkissa. Fabritius oli sitten merimiehenä amerikkalaisella ja norjalaisella laivalla, toimi IWW:n suomalaisen sihteerin Karl Päiviön autonkuljettajana tämän puhujamatkoilla ja oli työssä Päiviön mustikkafarmilla. Vuosina 1941–1944 Fabritius oli englantilaisten internoimana Jamaikan saarella.
Vapauduttuaan vankeudesta Fabritius oli aluksi työssä Eteenpäin-lehden kirjapainossa New Yorkissa mutta palasi sitten merille. Vuonna 1952 hän palasi maihin ja oli pari vuotta työssä eri puolilla Yhdysvaltoja muun muassa hotelleissa. Vuonna 1954 hän muutti Australiaan ja oli aluksi uraanin etsijänä. Hän asettui lopulta Sydneyyn ja meni naimisiin suomalaisen Tyyne Tuomen kanssa. He pitivät Sydneyssä 16 vuoden ajan sekatavarakauppaa aina vuoteen 1977 saakka. Tänä aikana Fabritius keräsi merkittävän kokoelman suomalaisiin siirtolaisiin liittynyttä esineistöä pitämäänsä kotimuseoon.
Fabritius palasi vuonna 1986 Suomeen ensimmäisen kerran vuoden 1940 jälkeen sen jälkeen kun hänen vaimonsa ja appivanhempansa olivat kuolleet Australiassa. Hän lahjoitti keräämänsä esineet Turussa toimivalle Siirtolaisinstituutille. Suomessa hän tapasi toisen vaimonsa puheterapeutti Marjukka Wäreen ja he menivät naimisiin Sydneyssä 1987. Fabritius palasi Suomeen 1988 myytyään talonsa Sydneyssä. Hän asui sitten vaimonsa kanssa eri puolilla Suomea ja viimeksi Saukkolassa.
Fabritius julkaisi vuonna 1986 kirjan sotakokemuksistaan Espanjassa nimellä Tasavaltalaisena Espanjan sisällissodassa.
Kirjallisuutta

Tasavaltalaisena Espanjan sisällissodassa ; toimittanut Tarmo Yli-Rajala. Finnpublishers, Tampere 1986 ISBN 9518480230
Eric Fabricius

| Eric Fabricius> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. marraskuuta 1914 Helsinki
Kuollut: 29. kesäkuuta 1994 Vällingby (79 vuotta)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  etologian  professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FT 1953)
Instituutti:  Tukholman yliopisto
Eric Fabricius (s. 10. marraskuuta 1914 Helsinki – 29. kesäkuuta 1994 Vällingbylähde?) oli Tukholman yliopiston etologian professori.
Hän valmistui filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1953. Hänen saksankielinen eläinekologiaan ja etologiaan liittyvä väitöskirjansa (1951) oli otsikoitu Zur Ethologie junger Anatiden. Hän oli vuodesta 1955 lähtien Tukholman yliopiston ekologian ja etologian dosentti.
Fabricius työskenteli vuodesta 1947 assistenttina Drottningholmissa sijanneessa makeanveden laboratoriossa (Sötvattenslaboratoriet), toimien vuodesta 1950 lähtien kalatarkastajana ja vuodesta 1953 laboratoriotyöntekijänä. Tukholman yliopiston eläintieteen laitoksen palveluksessa vuosina 1959–1981. Hän oli vuodesta 1970 Ruotsin luonnontieteellisen tutkimusneuvoston (NFR) etologian professori, vuosina 1980–1981 Tukholman yliopiston professori.
Julkaisuja

Zur Ethologie junger Anatiden (1951, väitöskirja)
Etologi : en introduktion till studiet av djurens beteendemönster (1961, 1964 ja 1973; esim. 3. uppl.: ISBN 91-24-68582-8, 189 s.)
Etologia : Johdatus eläinten käyttäytymismallien tutkimukseen, Otava: Jokamiehen korkeakoulu; 246 s.
Jämförande etologi (1973), sarja: Biologi, 8. Almqvist & Wiksell, ISBN 91-20-05015-1, 237 s.
(Fabricius, Eric & Norgren, Hans) Lär känna kanadagåsen (1987); Svenska jägareförbundet; ISBN 91-7118-602-6. 57 s.
Eric Fabricius julkaisi runsaasti populaaritieteellisiä kirjoituksia ja artikkeleita päivälehdissä, oli eräs alansa ammattikirjallisuuden ja hakuteosten tekijöistä sekä toimi etiologian kansainvälisen Behavior-julkaisun yhtenä toimittajana.
Aiheesta muualla

Eric Fabricius. Fabriʹcius [-tsi-, Eric,1914–94, finländsk etolog och ekolog, föreståndare för zoologiska... (Uppslagsverket, kokoteksti vaatii lukuoikeuden)] (ruotsiksi) (ne.se)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat
Ludvig XVI

| Ludvig XVI |
| --- | --- |
 
Ranskan kuningas
Valtakausi:  10. toukokuuta 1774 – 21. syyskuuta 1792
Kruunajaiset:  11. kesäkuuta 1775
Edeltäjä:  Ludvig XV
Seuraaja:  ensimmäinen tasavalta

Syntynyt:  23. elokuuta 1754 Versailles, Ranskan kuningaskunta
Kuollut:  21. tammikuuta 1793 (38 vuotta) Pariisi, Ranskan ensimmäinen tasavalta
Hautapaikka:  Saint-Denis’n basilika
Puoliso:  Marie Antoinette
Lapset:  Ludvig XVII
Koko nimi:  Louis Auguste
Suku:  Bourbon (kapetingi-dynastia)
Isä:  dauphin Ludvig
Äiti:  Maria Josepha von Sachsen
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Henrik IV
Ludvig XIII
Gaston Orléans
Henriette-Marie
Ludvig XIII
Ludvig XIV
Filip I, Orléansin herttua
Ludvig XIV
Ludvig, Grand Dauphin
Ludvig, Burgundin herttua
Filip V, Espanjan kuningas
Kaarle, Berryn herttua
Ludvig XV
Ludvig XV
Ludvig, Dauphin
Ludvig XVI
Ludvig XVIII
Kaarle X
Ludvig XVI
Ludvig XVII
Ludvig XVII
Ludvig XVIII
Kaarle X
Ludvig XVI (ransk. Louis); (23. elokuuta 1754 Versailles'n linna, Ranskan kuningaskunta – 21. tammikuuta 1793 Place de la Révolution, Pariisi, Ranskan ensimmäinen tasavalta) oli Ranskan kuningas vuosina 1774–1792.
Hän oli edeltäjänsä Ludvig XV:n pojanpoika ja maansa viides kapetingien hallitsijasuvun Bourbon-haaraan kuulunut hallitsija. Hänen valtakaudelleen ajoittuivat Yhdysvaltain vapaussota, johon Ranska osallistui, ja Ranskan suuren vallankumouksen ensimmäiset vuodet. Vuonna 1791 Ranskasta tehtiin perustuslaillinen monarkia. Seuraavana vuonna monarkia lakkautettiin, ja myöhemmin Ludvig XVI vangittiin ja mestattiin.
Elämäkerta

Ludvig Augustus oli Ranskan kruununperillisen, dauphin Ludvigin (1729–1765) poika. Hänen äitinsä, dauphinin toinen puoliso, oli Saksin prinsessa Maria Josefina Karolina (1731–1767), jonka isä oli Saksin vaaliruhtinas Fredrik August II (Puolan kuninkaana August III) ja äiti Itävallan arkkiherttuatar Maria Josefina. Ludvig Augustus oli Ranskan kuninkaan Ludvig XV:n ja Maria Leszczyńskan pojanpoika.
Syntyessään hän sai Berryn herttuan aatelisarvon, jota hän kantoi aina isänsä 20. joulukuuta 1765 tapahtuneeseen kuolemaan saakka. Tämän jälkeen hänestä tuli kruununperillinen, sillä hänen vanhempi veljensä Burgundin herttua Louis Joseph (1751–1761) oli kuollut jo aiemmin. Ludvig Augustuksesta tuli kuningas Ludvig XVI 10. toukokuuta 1774, ja Reimsin arkkipiispa-herttua Monsignor De La Roche-Aymon suoritti perinteen ja riittien mukaisen kuninkaan virkaan voitelemisen Reimsin tuomiokirkossa sunnuntaina 11. kesäkuuta 1775.
Elämäkerta > Perhe

Ludvig Augustus avioitui 15-vuotiaana 16. toukokuuta 1770 Versaillesissa, Reimsin arkkipiispa-herttuan toimittamassa seremoniassa Itävallan 14-vuotiaan arkkiherttuattar Maria Antoinetten (1755–1793) kanssa. Hänen vanhempansa olivat Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Frans I ja arkkiherttuatar Maria Teresia, joka oli myös Unkarin ja Böömin kuningatar sekä Itävallan hallitseva arkkiherttuatar. Hovissa tiedettiin, että avioliittoa ei oltu pantu heti täytäntöön.
Ludvig XVI:n ja Marie Antoinetten persoonallisuus ei olisi voinut olla vastakkaisempi. Ludvig oli sisäänpäinkääntynyt, ujo ja päättämätön, hän piti yksinäisistä harrastuksista kuten lukemisesta ja metallityöstä sekä metsästämisestä. Marie Antoinette oli eloisa, ulospäinsuuntautunut ja rohkea seurapiiriperhonen, joka rakasti uhkapelaamista, juhlia ja ylellistä muotia. Kun kuningas meni nukkumaan ennen puoltayötä, kuningattaren illalliset ja juhlinta eivät olleet vielä alkaneet. Kun Marie Antoinette heräsi juuri ennen puoltapäivää, Ludvig oli työskennellyt jo tuntikausia.
Vuoteen 1777 asti avioliittoa ei oltu vielä pantu täytäntöön ja puolisot viettivät aikaansa erillään. Anoppi Maria Teresia oli ollut asiasta niin huolissaan, että lähetti poikansa Joosef II:n toimimaan eräänlaisena avioliittoneuvojana. Molemmat kiittivät tätä myöhemmin kirjeissään.
Avioliitosta syntyivät lapset:
Marie-Thérèse Charlotte (1778–1851) Madame Royal, avioitui 1799 serkkunsa Angoulêmen herttua Louis Antoine de Bourbonin (1775–1844) kanssa, heillä ei ollut jälkeläisiä
Louis-Joseph-Xavier-François (1781–1789), ensimmäinen dauphin, kuoli 7-vuotiaana tuberkuloosiin
Louis-Charles (1785–1795), toinen dauphin ja tuleva kuningas Ludvig XVII, kuoli 10-vuotiaana todennäköisesti tuberkuloosiin
Sophie-Hélène-Béatrix (1786–1787), kuoli 11 kuukauden ikäisenä kouristuksiin, mahdollisesti tuberkuloosin aiheuttamina
Elämäkerta > Luonne ja kyvyt

Historioitsija François Furet kirjoittaa, että Berryn herttua (myöhemmin Ludvig XVI) oli lapsena epäsuosittu, vetäytynyt, yksinäinen ja  kömpelö. Octave Aubry kuvaa nuorta kuningasta sanoilla "raskasliikkeinen jo 20-vuotiaana, syö liikaa, nukkuu liian hyvin ja käyttäytyy tökerösti."
Kuninkaan intohimona oli metsästäminen sekä lukkojen ja avaimien valmistaminen omassa lukkosepän pajassa. Hallitsijan älynlahjoja ei kuvata vilkkaiksi vaan hänet kuvataan kaavamaisena ja banaalina. Hänen hyveikseen luetellaan oikeamielisyys, hurskaus, sävyisyys ja ahkeruus. Kuninkaan kasvatus rajoittui uskontoon ja humanistisiin aineisiin eikä häntä koulutettu hallitsijan tehtäviin tai sotilaaksi. Hän matkusti Ranskassa vain kahdesti, Reimsiin kruunattavaksi ja lyhyen kierroksen Normandiassa, joten hän tiesi kuningaskunnastaan vain vähän.
Valtakunnan politiikassa ja vallankumouksen pyörteissä hän oli passiivinen seurailija, joka noudatti hovin keskenään kilpailevien ryhmien neuvoja. Aubry tiivistää kuninkaan lähtökohdat ja mahdollisuudet sanoihin: "Kehnosti kasvatettuna, älyllisesti untelona, luonteeltaan pehmeänä ja ristiriitaisten neuvojen ympäröimänä hän ei mitenkään voinut onnistua tehtävässään vaikeana aikana."
Elämäkerta > Politiikka

Hallituskauden alusta asti Ludvig XVI:n hallinto oli vakavissa taloudellisissa vaikeuksissa. Anne Robert Jacques Turgot’n ja Chrétien Guillaume de Lamoignon de Malesherbesin radikaalit uudistukset herättivät suurta tyytymättömyyttä aristokratiassa sekä sen johtamassa Pariisin parlamentissa. Turgot erotettiin ja Malesherbes tuli erotetuksi ja hänet korvattiin Jacques Neckerillä vuonna 1776. Ludvig XVI tuki Yhdysvaltojen vallankumousta vuodesta 1778, mutta Pariisin rauhassa vuonna 1783 hän saavutti hyvin vähäisiä tuloksia, paitsi lisäämällä valtakunnan valtionvelkaa. Necker erotettiin vuonna 1781 ja korvattiin Charles Alexandre de Calonnella sekä Étienne Charles de Loménie de Briennellä, kunnes hän palasi vuonna 1788.
Vuonna 1789 Ludvig XVI määräsi pidettäväksi säätyvaltiopäivien vaalit, jotka olivat ensimmäiset sitten vuoden 1614 pidettyjen vaalien. Säätyjen tarkoituksena oli paneutua valtakunnan talousongelmiin. Nämä vaalit olivat yksi niistä tapahtumista, jotka muodostivat eräänlaisen askeleen kohden Ranskan suurta vallankumousta, jonka katsotaan alkaneen kesäkuussa 1789. Kolmas sääty eli porvaristo julistautui itse kansalliskokoukseksi. Ludvig XVI yritti kontrolloida vaalien tulosta ja seurauksena oli ns. pallohuoneen vala 20. kesäkuuta 1789 sekä hieman myöhemmin 9. heinäkuuta säädyn julistautuminen perustuslakia säätäväksi kansalliskokoukseksi. Seurauksena oli myös Bastiljin linnoitusvankilan valloittaminen 14. heinäkuuta 1789. Lokakuussa kuningas ja hänen perheensä pakotettiin muuttamaan Versailles’n palatsista Pariisissa sijaitsevaan Tuileries’n palatsiin.
Ludvig XVI itse oli hyvin suosiollinen ja ei mitenkään välinpitämätön henkilö sosiaalisten, poliittisten ja taloudellisten reformien vallankumoukselle. Uusin tutkimus on todennut, että Ludvig kärsi masennuksesta, joka esti häntä usein osallistumasta tärkeiden päätösten tekemiseen, ja tällöin puoliso, epäsuosittu kuningatar Maria Antoinette kantoi vastuun päätöksistä ja toimi kruunun puolesta.
Vallankumouksen periaatteet kansan suvereniteetista sekä ajatukset demokraattisista periaatteista merkitsivät selkeää katkosta itsevaltaisen hallinnon periaatteisiin. Tämän seurauksena vallankumous oli vastakohtainen kaikelle aiemmalle hallinnolle, josta käytetään ranskankielistä nimitystä ancien régime. Vallankumous oli vastakohta aiemman eliitin hallitsemalle Ranskalle, ja samalla se oli lähes kaikkia Euroopan valtioiden hallitsevia eliittejä vastaan.
Ludvig XVI ei ollut missään niin voimakkaasti vastentahtoinen tapahtumille kuin olivat hänen hyvin konservatiiviset veljensä Artoisen kreivi ja Provencen kreivi, ja hän lähetti useita yksityisiä ja julkisia viestejä, joissa hän pyysi näitä lopettamaan suunnitelmansa vastavallankumoukseksi. Hän ei kuitenkaan ollut jäsenenä uudessa hallituksessa.
Vallankumous > 1789

Keskusteltuaan lainvalmistuksesta ja siinä tarvittavista toiminnoista Kansalliskokous (ransk. Assemblée nationale) sääti 10. lokakuuta 1789, että kuningas olisi vastedes: ”Ludvig, Jumalan armosta & valtakunnan perustuslain mukaan, Ranskalaisten kuningas, olevien ja tulevien, tervehdys” (Louis, par la grâce de Dieu & la loi constitutionelle de l’État, Rois des Français à tous présents et à venir, salut). Useille tutkijoille tämä päivämäärä merkitsee arvonimen Ranskalaisten kuningas käyttöönottoa. 6. marraskuuta 1789 lähtien Ludvig XVI käytti tätä pitkää titteliään esimerkiksi vahvistaessaan lakeja ja antaessaan lakiesityksiä. Samoin uusi, helmikuussa 1790 käyttöön otettu kuninkaallinen sinetti sisälsi tuon pitkän tekstin.
Vallankumous > Perustuslaillinen monarkia

Joidenkin tutkijoiden näkemyksen mukaan Ludvig XVI ei ollut määritelty ranskalaisten kuninkaaksi kuin 3. syyskuuta 1791 säädetyn perustuslain mukaan.selvennä Tämän perustuslain kuningas ”hyväksyi” allekirjoituksellaan 13. syyskuuta 1791. Lain mukaan kuninkaan valtaoikeudet olivat rajoitetut tarkoin määritellyt.
Ludvig XVI ei ollut enää kuningas Jumalan armosta, vaan juuri ranskalaisten kuningas. Hän ei ollut hallitsija jumalaisen oikeuden perusteella, vaan hän oli eräänlainen johtaja, joka oli Ranskan kansan ensimmäinen edustaja, Toisaalta perustuslaki määritteli myös arvonimen dauphin muutettavaksi muotoon kuninkaallinen prinssi. Tämä muutos tehtiin 14. elokuuta 1791. Ludvig XVI vannoi uskollisuutta hänen valtaansa vähentäneelle perustuslaille 14. syyskuuta 1791.