stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luolakahlaaja
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 33-36 cm, josta nokkaa 5-6 cm, siipien kärkiväli 75-78 cm ja paino 248-325 g. Naaras on kookkaampi. Pääosin valkoinen höyhenpuku, jossa musta selkä ja mustat siipisulat. Koivet ovat pitkät, harmaat. Nokka on pään pituinen, tukeva, väriltään tummanharmaa. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Luolakahlaaja on heimonsa ja sukunsa ainoa laji. Sen taksonominen asema on aina ollut epäselvä ja monet tutkijat sijoittaisivat sen ennemmin lokkeihin tai ruokkeihin.
Esiintyminen

Yhtenäinen pesimäalue Persianlahden pohjoisrannikolla, erillispopulaatioita Intian valtameren rannikoilla ja saarilla sekä paikoin Somaliassa, Keniassa ja Tansaniassa. Maailman populaation koko on 60 000–80 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Pääosin muuttolintu, joka talvehtii muun muassa Intiassa, Madagaskarilla ja Afrikan sekä Etelä-Aasian rannikoilla ja saarilla. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Valtamerien rannikot ja rannikon läheiset saaret. Vaatii vuorovesirantoja, ja viihtyy etenkin koralliriutoilla, mutarannoilla, laguuneissa ja suola-altailla. Pesimäaikana se elää hiekkaisilla riutoilla ja dyyneillä.
Lisääntyminen

Luolakahlaajalla on kahlaajista poikkeava pesimätapa: se kaivaa pesäkolon tai -luolan hiekkamaahan, tai käyttää vanhaa koloa. Laji pesii suurissa yhdyskunnissa, joissa voi olla jopa 1500 paria. Munia on yleensä vain 1, joskus 2. Se on valkoinen ja linnun kokoon nähden suuri. Haudonta-aika ja sukupuolten rooli siinä on huonosti tutkittu, mutta ilmeisesti naaras hoitaa ainakin pääosan haudonnasta. Poikanen pysyy pesässä useita päiviä kuoriutumisen jälkeen ja emot tuovat sille ruokaa, mikä on myös poikkeuksellista kahlaajalle. Poikanen pysyy emojen seurassa usein seuraavaan kevääseen saakka, ja emot voivat ruokkia sitä syksyn ja talven mittaan.
Ravinto

Pääasiallisena ravintona ovat ravut, joita meluisat parvet etsivät luodeveden aikaan mutarannoilta ympäri vuorokauden. Vahvalla nokallaan se rikoo ravun kuoren ja nielaisee pienet ravut kokonaisina. Isot ravut se pilkkoo pienemmiksi palasiksi. Syö myös muita äyriäisiä, nilviäisiä, matoja ja muita selkärangattomia.
Leonard Grandell

Leonard August Mathias Grandell
Leonard August Mathias Grandell (1. lokakuuta 1894 Nauvo – 2. helmikuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraaliluutnantti. Hänen vanhempansa olivat merikapteeni Anders Mathias Grandell ja Amanda Emilia Lindqvist. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Karin Östensonin kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta reaalilyseosta vuonna 1913 ja liittyi Åbo Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun insinööriosastolla vuosina 1913–1914 ja edelleen  Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiakielten osastolla vuoteen 1915 saakka. Hän teki opintomatkan Norjaan kutsuntalaitokseen vuonna 1921 ja Sveitsiin vuonna 1924 tutustuakseen maan miliisijärjestelmään sekä Ruotsiin vuosina 1928 ja 1934 tutustuakseen Ruotsin armeijan huoltopalvelukseen. Saksaan vuonna 1935 ja Ruotsiin vuonna 1936 hänen opintomatkansa kohdistui maiden taloudelliseen puolustusvalmiusjärjestelmään tutustumiseen. Hän suoritti Sotakorkeakoulun erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1926–1927.
Jääkäriaika

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 3. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan. Hän hoiti Sassnitzin etappiasemaa toukokuun 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa pidetyille moottorivenekursseille.
Suomen sisällissota

Grandell astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 kapteeniksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet määrättiin aluksi Valkoisen armeijaan komppanianpäälliköksi 3. jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 15. huhtikuuta 1918 5. jääkäripataljoonan komentajaksi. Hän otti Suomen sisällissodassa osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa, missä hän haavoittui lievästi 29. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Grandell toimi touko- ja kesäkuun 1918 3. Jääkärirykmentin komentajana, josta hänet siirrettiin 29. kesäkuuta 1918 toimistopäälliköksi Yleisesikunnan järjestelyosastolle. Sotaministeriön armeijatoimiston päälliköksi hänet nimitettiin 19. joulukuuta 1918 ja liikekannallepanotoimiston päälliköksi 4. marraskuuta 1919 sekä yleisen sota-asiain osaston päälliköksi 18. toukokuuta 1920. Armeijasta hän erosi 30. maaliskuuta 1922 ja toimi sen jälkeen osastonpäällikkönä Maanviljelijäin maitokeskus oy:ssä. Hän astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen 15. maaliskuuta 1923 ja hänet sijoitettiin vastaperustetun Yliesikunnan sotilaallisen jaoston päälliköksi. Kyseisessä tehtävässä hän osallistui vuoden 1924 alussa niin sanottuun upseerikapinaan, jonka tarkoituksena oli painostaa Lauri Ingmania ottamaan hallitukseensa puolustusministeriksi Lauri Malmberg tiukkoine ehtoineen, johon vaatimukseen Ingman sitten myöntyikin presidentti Ståhlbergin periaatteellisesta vastustuksesta huolimatta.. Myöhemmin hänet siirrettiin 28. toukokuuta 1927 alkaen Yleisesikunnan järjestely- ja liikekannallepano-osaston ja edelleen 11. tammikuuta 1936 puolustusministeriön sotatalousosaston päälliköksi. Sotatalouspäälliköksi hänet nimitettiin 28. tammikuuta 1938, Hän toimi vuosina 1929–1935 useita kertoja Yleisesikunnan päällikön viransijaisena. Hänet komennettiin Englantiin vuonna 1936 eräiden ulkomaisia sotatarvikehankintoja koskevien periaatteellisten kysymysten takia ja Unkariin vuonna 1937 tutustumaan Unkarin sotatarviketeollisuuteen.
Opetustoimi

Hän toimi sotalaitosopin opettajana Sotakorkeakoulussa vuosina 1928–1933 ja sotalaitosopin sekä huoltopalveluksen tuntiopettajana Sotilashallinnollisessa koulussa ja Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1928–1935.
Luottamustoimet

Grandell kuului jäsenenä komiteoihin jotka käsittelivät ehdotusta hevosottolaiksi ja sen soveltamisasetukseksi vuonna 1922 sekä asevelvollisuuslain soveltamisasetusehdotusta laatimiseksi vuosina 1922–1923. Puolustusrevisionin jäsenenä hän toimi vuosina 1923–1926 ja oli jäsenenä valtion tapaturmalautakunnassa käsiteltäessä sisällissodan invalidieläkeasioita vuosina 1923–1931. Hän toimi apujäsenenä valtioneuvoston asettamassa tutkintolautakunnassa ruotsinkielessä suoritettavia tutkintoja varten vuonna 1928. Ilmapuolustuksen kehittämisohjelmaa suunnitelleen komitean jäsenenä hän toimi vuonna 1928 ja erinäisten sodanaikaisten olojen järjestämistä koskevaa lainsäädäntöehdotusta vuonna 1928 sekä rajavartiostojen vakinaistuttamista koskevaa lainsäädäntöehdotusta laatineen komitean jäsenenä vuonna 1929. Asevelvollisten palvelukseenastumisaikojen muuttamista pohtineen komitean puheenjohtajana hän toimi vuonna 1929 ja puolustuslaitoksen uudelleenjärjestelyä ja tästä johtuvaa lainsäädäntöä suunnitelleen toimikunnan jäsenenä vuonna 1930. Hänet määrättiin Kenttäohjesäännön huoltopalvelusta käsittelevää osaa laatineen toimikunnan jäseneksi vuonna 1930. Hän toimi Yleisesikunnan kunnianeuvostonjäsenenä vuonna 1929 ja puheenjohtajana vuosina 1931–1933. Hänet määrättiin valtioneuvoston 24. syyskuuta 1936 asettaman Pohjoismaiden taloudellista yhteistoimintaa poikkeuksellisissa olosuhteissa käsittelevän valiokunnan jäseneksi (ottanut myös osaa tässä tarkoituksessa pidettyihin pohjoismaisiin konferensseihin). perushankintakomiteaan hän osallistui 7. toukokuuta 1937. Valtion laivatelakan johtokunnan jäseneksi hänet nimitettiin 8. tammikuuta 1937 ja Valtion tykkitehtaan johtokunnan jäseneksi 27. toukokuuta 1937 ja toimi siinä vuoteen 1944 saakka. Hän toimi Valtion sytytintehtaan johtokunnan jäsenenä vuosina 1941–1944.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui sotatalousosaston päällikkönä ja jatkosotaan sotataloustarkastajana. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sotien jälkeen vuonna 1944.
Sotien jälkeinen aika

Hän toimi sotien jälkeen puolustuslaitoksen (myöhemmin valtion) metallitehtaiden keskuskonttorin johtajana vuoteen 1946 saakka, jolloin hän siirtyi varapääjohtajaksi Valtion Metalliteollisuuteen.
Valtion hankkiman lentoyhtiö Aero Oy:n toimitusjohtajaksi ja johtokunnan puheenjohtajaksi hän siirtyi vuonna 1947 ja oli tehtävässä vuoteen 1960 saakka. Toimeksianto oli kenraalille selkeä, taantunut yhtiö piti nostaa samaa vauhtia kuin nousi sodan köyhdyttämä ja uuvuttama Suomi.
Aero kasvoi Grandellin johtajakaudella merkittävästi. Hänen toisena johtajavuonnaan yhtiössä työskenteli 12 lentokapteenia, 11 perämiestä, 11 sähköttäjää ja 11 lentoemäntää. Hänen jäädessään eläkkeelle lukemat olivat moninkertaiset. Aeron kasvu oli 1950-luvulla muutenkin huimaa, vuosina 1950–1956 yhtiön kotimaanliikenne viisin- ja ulkomaanliikenne kolminkertaistui. Kenraali oli innokas organisaattori, joka vaati täsmällisyyttä ja järjestystä. Hän matkusti mielellään katsomaan asioiden sujumista käytännössä ja osasi hoitaa asioita sekä suoransotilaallisilla mahtikäskyillä että isällisellä lämmöllä.
Grandell ei koskaan kirjoittanut muistelmiaan ja antoi haastattelujakin hyvin niukasti. Jäätyään eläkkeelle syksyllä 1960, hän vaelsi yhtiön konttoriin säännöllisesti vielä vuoden loppuun. Hän halusi jättää puhtaan työpöydän.
Hänet haudattiin Helsinkiin.
Kirjallinen tuotanto

Joukkojen huolto sodassa, 1934.
Puolustusvoimamme rauhan ja sodan aikana, 1935.
Grandell – Nurmio, Viborgs erövring, 1919 (suom. 1919).
Tuompo – Grandell, Suomen armeija sanoin ja kuvin, 1920.
Bergroth, Kersti – L. Grandell, Jääkärit. Kolme kuvaelmaa jääkäriliikkeestä, 1933.
Detta sällsamma liv, 1944 (salanimellä Leo Novén).
Den Stora sanndrömmen: tillvaron, 1947.
Grandell kirjoitti myös Finsk Tidskrift aikakauslehteen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 2. syyskuuta 1915  Zugführer 21. toukokuuta 1916  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 24. joulukuuta 1919  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1925   Eversti 15. kesäkuuta 1928  Kenraalimajuri 16. toukokuuta 1938  Kenraaliluutnantti 1942  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 16. marraskuuta 1927 |           |  Suomen Leijonan ritarikunnan suurristi  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki rintatähden kera  Vapaudenristi 1. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenristi 2. lk. kansalaisansioista  Olympiadia XV ansioristi  Suojeluskuntain ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki rintatähden ja miekkojen kera  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Saksan liittotasavallan ansioristikunnan suurristi tähden ja olkanauhan kera  Viron Kotkaristi ritarikunnan 2. lk. ansioristi  Unkarin Ansioritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Ruotsin Miekka ritarikunnan komentajamerkki  Ruotsin Vaasan ritarikunnan komentajamerkki  Ruotsin Maanpuolustusjärjestöjen liiton kultainen ansiomerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Suojeluskuntain Yliesikunnan käsivarsikilpi.
Lunnikoira

| Lunnikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Norja
Määrä:  Suomessa rekisteröity 505
Rodun syntyaika:  viimeistään 1600-luvulla
Alkuperäinen käyttö:  lunnien metsästys
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  norsk lundehund, Norwegian Lundehund, Puffin Dog, chien norvegien de macareux, Norwegischer Lundehund, lundehund noruego, norra lunnikoer
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 2 Pohjoiset metsästyskoirat #265
Ulkonäkö
Paino:  6–7 kg
Säkäkorkeus:  uros 35–38 cm, naaras 32–35 cm
Väritys:  ruskean eri sävyt, valkoinen, karvat usein mustakärkiset
Lunnikoira (norj. norsk lundehund) on norjalainen lunnien metsästykseen jalostettu pienehkö koirarotu. Alkuperäisestä käyttötarkoituksestaan koiralla on yhä muistona tiettyjä rakenteellisia ominaispiirteitä, kuten kuusivarpaiset käpälät ja hämmästyttävä notkeus.
Ulkonäkö

Lunnikoira on melko pieni, yleensä kippurahäntäinen pystykorva. Koiran ruumiinrakenne on melko kevyt ja suorakaiteen muotoinen. Lunnikoiralla on monta erikoista piirrettä, jotka ovat auttaneet sitä alkuperäisessä tehtävässään lunnien metsästyksessä. Koiran piti kyetä kiipeilemään Norjan vuonojen jyrkillä ja liukkailla kallioilla sekä työntymään lintujen ahtaisiin pesäonkaloihin. Siksi se on hämmästyttävän notkea ja mahtuu kulkemaan pienistäkin aukoista. Se voi taivuttaa päätään taaksepäin niin paljon, että kuono miltei koskettaa selkää. Etujalkansa koira voi kääntää sivulle 90 asteen kulmaan. Keskikokoiset korvansa lunnikoira voi taivuttaa korvakäytäviensä peitoksi suojaamaan niitä luolissa vedeltä ja pölyltä. Lisäksi koiralla on ylimääräinen varvas kussakin jalassaan, mikä auttaa sitä kiipeämään kallionkielekkeillä.
Lunnikoiran turkki on tiivis ja kaksikerroksinen: karkean, lyhyehkön ulkoturkin alla on pehmeä pohjavilla. Karva on hieman pidempää kaulassa, rinnassa ja raajojen takaosissa sekä hännässä. Hännän asento vaihtelee selän päälle kiertyneestä kippurasta riippuvaan. Sallitut värit ovat eri ruskean sävyt, musta, harmaa sekä valkoinen tummin merkein. Myös valkoiset merkit sallitaan. Karvojen kärjet ovat ruskeilla koirilla yleensä mustat, ja väri tummuu tavallisesti koiran vanhetessa.
Luonne ja käyttäytyminen

Luonteeltaan lunnikoira on seurallinen ja iloinen, vaikka suhtautuukin vieraisiin usein aluksi hiukan varautuneesti. Perheeseensä se kiintyy vahvasti ja tarkkailee valppaasti ympäristöään. Se tarvitsee kohtalaisen paljon liikuntaa ja nauttii ulkoilusta. Lunnikoiran kanssa voi harrastaa esimerkiksi agilityä, jossa rodun erikoislaatuinen ketteryys on avuksi. Koira ei ole koulutettavana kaikkein helpoimpia, koska sillä ei ole juurikaan miellyttämisenhalua. Erityisesti sisäsiistiksi opettaminen voi kestää varsin pitkään. Lunnikoira on myös melko herkkä haukkumaan.
Alkuperä

Lunnikoira polveutunee muiden muassa normaalia pienikokoisemmista buhundeista, joista muodostui ennen pitkää muusta maailmasta eristynyt populaatio Lofooteilla Værøyn saarella. Kyseessä on vanha rotu: sitä käytettiin jo viimeistään 1600-luvulla metsästämään lunneja ja etsimään niiden munia Norjan rannikolla Værøyn saarella. Kiinnostus rotuun väheni, kun lunnien metsästykseen keksittiin uusia menetelmiä. Vuoden 1900 tietämillä koiria oli jäljellä enää eristyneessä Mostadin kylässä Lofooteilla. Rotu oli sukupuuton partaalla toisen maailmansodan aikaan, mutta huolellisen jalostuksen ansiosta se selvisi, vaikka jäljellä oli enää muutama yksilö.
Rotu on yksi maailman harvinaisimmista. Tällä hetkellä koiria on maailmassa noin 1 500–2 000, joista 1 100 Norjassa. Lunnien metsästyksessä rotua ei enää käytetä, vaan se on puhtaasti seura- ja harrastuskoira.
Terveys

Rodulle ominainen sairaus on ns. lunnikoirasyndrooma eli intestinaalinen lymfangiektasia, joka on imusuoniston toimintahäiriö. Käytännössä kyse on ruoansulatushäiriöstä, jonka seurauksena koira kärsii joidenkin ravintoaineiden puutoksesta. Tautia tai vastaavia sairauksia esiintyy silloin tällöin myös muilla koiraroduilla ja ihmiselläkin, mutta lunnikoiralla se on erityisen yleinen. Sairauden arvellaan olevan perinnöllinen, mutta täyttä varmuutta asiasta ei ole. Lunnikoirasyndrooman oireita ovat turkin harveneminen, ripuli, oksentelu ja nesteen kertymisestä aiheutuva pöhöttyminen. Sairaus voi olla myös piilevä, jolloin varsinaisia oireita ei esiinny. Taudin vakavuus vaihtelee lievistä oireista nopeaan kuolemaan.
Lunnikoirasyndroomaa ei voida parantaa, mutta sen oireita voidaan lievittää. Sairastumisvaaraa voi alentaa vähärasvaisella ruokavaliolla, stressi puolestaan voi kasvattaa riskiä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Norsk lundehund klubb (norjaksi)
The International Web Page of the Norwegian Lundehund (englanniksi)
Norwegian Lundehund Association of America, Inc. (englanniksi)
Lunnikoira Koirat.com:ssa
| n k Norjalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  buhund  dunkerinajokoira  haldeninajokoira  harmaanorjanhirvikoira  hygeninajokoira  lunnikoira  mustanorjanhirvikoira 
Harvinaiset:  greyster  skandinaviankoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  garpehund  gråhund  ringerikenajokoira 
Lunnikoiran kuusivarpainen käpälä
Lunni
Olli Lyytikäinen (lehdenkustantaja)

Lyytikäinen Kustannusliike Apulehden toimitusjohtajana vuonna 1959.
Olli Antero Lyytikäinen (8. helmikuuta 1932 Tampere – 29. marraskuuta 1978 Moskova, Neuvostoliitto) oli suomalainen lehdenkustantaja. Hän oli johtokunnan puheenjohtaja Apu-yhtiöt Oy:ssä 1976–1978, Kustannusosakeyhtiö Apulehdessä 1967–1976, Ropakonnokka Oy:ssä 1969–1978 ja Oy Schröder Ab:ssä 1977–1978.
Lyytikäinen toimi perheyhtiössä levikkipäällikkönä 1950-luvun puolivälissä ja hoiti muutenkin yrityksen markkinointia ja taloutta. Hän nousi isänsä Yrjö Lyytikäisen kuoleman 1956 jälkeen Kustannusyhtiö Apulehden toimitusjohtajaksi. Vuosina 1965–1967 Olli Lyytikäinen toimi Apu-lehden päätoimittajana.
Taru Luojola

Taru Luojola (s. 1980) on suomalainen kirjailija, kääntäjä ja kustannustoimittaja. Hän on kirjoittanut kaksi absurdin synkkää humoristista velopunk-romaania (Ei kaikki pinnat kireällä, 2018, ja Myöhempien aikojen liiketoimintamahdollisuuksia, 2019). Samaan kuvitteelliseen maailmaan sijoittuvia novelleja on myös julkaistu sekä suomeksi että Yhdysvalloissa englanniksi. Hän on myös kirjoittanut ja kääntänyt teoksia taiteilijanimellä Aulis Hård.
Luojola sai novellillaan Mielenmuutos Nörttityttöjen kirjoituskilpailun jaetun voittosijan, ja Etelä-Savon taidetoimikunnan lastenkirjakilpailun ensimmäisen palkinnon romaanikäsikirjoituksellaan Pikavuoro keijumaahan. Hän on Osuuskumma-kustantamon perustajajäsen, ja toimi hallituksen puheenjohtajana sen ensimmäisen kauden, 2012–2015.
Julkaisut > Kirjallisuus

Myöhempien aikojen liiketoimintamahdollisuuksia. Osuuskumma-kustannus 2019, ISBN 978-952-7215-83-8.
Ei kaikki pinnat kireällä. Osuuskumma-kustannus 2018, ISBN 978-952-7215-65-4.
Beasts of Bataranam. Teoksessa Dragon Bike: Fantastical Stories of Bicycling, Feminism, & Dragons, Microcosm Publishing 2020, ISBN 9781621060475.
Pure mun ananasta. Teoksessa Äänellä jonka kuulet, Ääres 2019, ISBN 978-952-94-1903-6.
Mielenmuutos. Nörttityttöjen kirjoituskilpailun voiton jakanut novelli, 2018.
Herr Maximilian Dunkelhaus och hans tivoli (ruots. Linn Alice Wilhelmsson). Teoksessa Trollguld och andra berättelser, Osuuskumma-kustannus 2018, ISBN 978-952-7215-52-4.
Herr Maximilian Dunkelhaus and his Circus (engl. Jukka Särkijärvi). Teoksessa Boundaries and Other Horror Stories From Finland, Nysalor-kustannus 2017, ISBN 978-952-68737-4-9.
Herra Maximilian Dunkelhaus ja hänen tivolinsa. Teoksessa Ruumiittomat, Osuuskumma-kustannus 2014, ISBN 978-952-6642-16-1.
Missä paikkasi, tiedätkö sen? Teoksessa Steampunk! — Höyryä ja helvetinkoneita, Osuuskumma-kustannus 2013, ISBN 978-952-6642-09-3.
Kuuntele Tomppaa. Teoksessa Kumman rakas, Osuuskumma-kustannus 2012, ISBN 978-952-6642-00-0.
Valioyksilö. Teoksessa Lastuja, Pohjois-Karjalan kirjailijayhdistys Ukri ry 2011, ISBN 978-951-95657-7-4.
Miehet, jotka katsovat autiota hiekkarantaa. Teoksessa Suolaa hiuksissa — Tarinoita tsunamista, Tmi Saara Kuha 2011, ISBN 978-952-92-9436-7.
Glitterin hinta nousussa. Teoksessa Ajantakojat – Kummalinnun munia 3, Osuuskumma-kustannus 2017, ISBN 978-952-7215-18-0.
Lomaparatiisin huumassa. Teoksessa Ajantakojat – Kummalinnun munia 3, Osuuskumma-kustannus 2017, ISBN 978-952-7215-18-0.
Julkaisut > Näytelmät

Missä paikkasi, tiedätkö sen? Julkaisematon näytelmäkäsikirjoitus, kantaesitys Tukkateatterissa Tampereella 6.9.2014, ohjaus Katja Pilvi.
Julkaisut > Toimitetut

Kumman rakas (toim. Taru Luojola ja Tarja Sipiläinen), Osuuskumma-kustannus 2012, ISBN 978-952-6642-00-0.
Ursula, numerot 1/2012, 2/2012 ja 1/2013, Osuuskumma-kustannus, ISSN 2243-1608.
Julkaisut nimellä Aulis Hård > Käännökset

Phil Andros: Kreikkalainen naimajuttu (Greek Ways). Into Kustannus 2013, ISBN 978-952-264-150-2.
Phil Andros: Kädet ylös, housut alas! (The Boys in Blue). Into Kustannus 2013, ISBN 978-952-264-149-6.
Julkaisut nimellä Aulis Hård > Omakustanteet

Rallikaupungin kukkulat. Romaani, 2012, ISBN 9781476216522.
Posliinimestari. Novellikokoelma, 2011, ISBN 9781465925435.
Posliinimestari ja kaikkien aikojen kesä. Novellikokoelma, 2012, ISBN 9781476042183.
Alison Lurie

Alison Lurie (3. syyskuuta 1926 Chicago, Yhdysvallat – 3. joulukuuta 2020 Ithaca, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän sai vuonna 1985 Pulitzer-palkinnon romaanista Ulkomaansuhteita
Lurie syntyi Chicagossa, kasvoi New Yorkissa ja valmistui Radcliffe Collegesta vuonna 1947. Hän oli 1948–1985 naimisissa Jonathan Peale Bishopin kanssa. He saivat kolme poikaa ja lapsenlapsia. Lurie avioitui myöhemmin kirjailija Edward Howerin kanssa. Hän oli vuodesta 1989 Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian jäsen.lähde?
Lurien ensimmäinen romaani Love and Friendship ilmestyi vuonna 1962. Hänen myöhempiä teoksiaan on muiden muassa Real People (1969), mutta Ulkomaansuhteita on pysynyt hänen magnum opuksenaan.lähde? Hän oli Cornellin yliopistossa professori vuodesta 1976.
Lurie oli kiinnostunut myös lastenkirjallisuudesta ja on kirjoittanut aiheesta teoksen Don't tell the Grown-ups: Subversive Children's Literature (1990). Vuonna 2001 hän julkaisi muistelmateoksen Familiar Spirits, jossa keskeisissä osissa ovat avoimesti homoseksuaali runoilija James Merrill ja hänen partnerinsa David Jackson. Lurie tunsi molemmat henkilökohtaisesti jo 1950-luvulta.lähde?
Palkinnot ja tunnustukset

Pulitzer-palkinto 1985 romaanista Ulkomaansuhteita.
Prix Femina Étranger 1989
Teokset > Suomennetut teokset

Ulkomaansuhteita (Foreign affairs), suom. Elsa Carroll, Helsinki: Tammi 1987 ISBN 951-30-6391-7
Teokset > Englanninkieliset teokset

Love and Friendship, 1962
The Nowhere City, 1966
Imaginary Friends, 1967
Real People, 1969
The War Between the Tates, 1974
Only Children, 1979
Foreign Affairs, 1984; suomennos: Ulkomaansuhteita)
The Truth About Lorin Jones, 1988
Don't Tell The Grown-Ups: The Subversive Power of Children's Literature', 1990
The Language of Clothes, 1991
Women and Ghosts, 1994
The Last Resort, 1998
Familiar Spirits: A Memoir of James Merrill and David Jackson, 2001
Boys and Girls Forever: Children's Classics from Cinderella to Harry Potter, 2002
Truth and Consequences, 2005