stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinämöinen
Väinämöisen eri puolet > Vesillä liikkujana

Väinämöisen nimi liittyy veteen. Väinämöisen kerrotaan myös olevan mestarillinen veneenrakentaja. Väinämöinen on myös erikseen kieltänyt huonon käytöksen vesillä.
Väinämöisen veneenjäljeksi kutsutaan tyyntä kohtaa muuten aaltoilevalla vedenpinnalla. Vedenpinnan nimitysten lisäksi Väinämöiseen liittyviä nimityksiä löytyy luonnosta tähtitaivaalta, kuten Väinämöisen miekka tai viikate (Orion) ja Väinämöiset tai Väinämöisen virsut (Seulaset). Näitä tähdistöjä on käytetty suunnistamiseen vesillä. Väinämöisen (taruhahmona tai jumalolentona) arvellaankin alun perin liittyneen kiinteästi vesillä liikkumiseen.
Taiteessa

Etenkin Väinämöisen soitto on suosittu kohtaus kuvataiteessa. Väinämöinen kuvattiin ensimmäisen kerran Erik Cainbergin veistämässä, vuonna 1814 paljastetussa reliefissä Turun akatemian juhlasalin seinällä. Cainberg sovelsi reliefissä klassista tyyliä ja kuvasi Väinämöisen Orfeuksen kaltaisena soittajana kanteleensa kanssa. Vuosisadan loppupuolella Väinämöinen alettiin kuvata autenttisemmin muinaissuomalaisen näköisenä.
Suhde muihin myytteihin

Väinämöinen on Suomessa jo 1760-luvulta lähtien rinnastettu usein kreikkalaisen mytologian suureen runoilijaan ja soittajaan Orfeukseen. Suomalaiset runot ylistävät Väinämöisen ihmeellistä kanteleensoittoa samalla tavoin kuin kreikkalaiset Orfeuksen lyyransoittoa, ja kummankin kerrotaan soittaneen kielisoitintaan niin vaikuttavasti, että koko luonto heltyy ja tulee ihmettelemään. Väinämöisen tapaan myös Orfeus matkustaa manalaan ja palaa. Orfeus-hahmon katsotaan omaksutun Kreikkaan pohjoisesta päin, Itä-Euroopasta, ja siinä, kuten Väinämöisessä, sanotaan olevan šamaanin piirteitä. Esimerkiksi Holger Thesleff kertoo Orfeuksen olevan "eräänlainen myyttinen šamaani, sukua mm. Väinämöis-hahmolle". Orfeus-aihetta viljeltiin keskiajalla paljon Länsi-Euroopassa, mistä se levisi myös eräisiin pohjoismaisiin balladeihin. Tämän vuoksi myös Martti Haavio uskoo olevan mahdollista, että näiden kahden motiivin välillä on sukulaisuutta.
Väinämöinen on ilmeisesti innoittanut myös virolaisen Vanemuine-hahmon, 1800-luvulla syntyneen pseudomytologisen laulun ja soiton jumalan, luojia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Siikala. Anna-Leena: / Väinämöinen Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
”Virrentakoja” Väinämöinen kuvataan taiteessa usein soittamassa kannelta. Robert Stigellin veistämä patsas Helsingin Vanhalla ylioppilastalolla, 1887.
Väinämöinen soittaa kanteletta. Turun Akatemiatalon seinällä oleva, vuonna 1814 valmistunut Erik Cainbergin reliefi, on luultavasti ensimmäinen kuva Väinämöisestä.
Akseli Gallen-Kallela: Iso hauki (1909). Väinämöinen valmistautuu perkaamaan ison hauen.
R. W. Ekman: Väinämöisen soitto (1866)
Väinämöinen Tuonelassa, Pekka Halonen, 1895–1910
Akseli Gallen-Kallela: Väinämöisen lähtö (1906). Maalauksen Väinämöinen on suuttunut ja muuttunut mustaksi, taustalla loistaa Jeesus-lapsi.
Pekka Halonen: Väinämöisen soitto (1879).
Väinämöinen on usein rinnastettu Orfeukseen, joka soittaa lyyraansa lumoutuneiden eläinten ympäröimänä.
Margaret Thatcher

| Margaret Thatcher |
| --- | --- |

Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri
 4. toukokuuta 1979 – 28. marraskuuta 1990  
Monarkki:  Elisabet II
Varapääministeri:  William Whitelaw   Geoffrey Howe
Edeltäjä:  James Callaghan
Seuraaja:  John Major
Henkilötiedot
Koko nimi:  Margaret Hilda Thatcher (o.s. Roberts)
Syntynyt: 13. lokakuuta 1925 Grantham, Lincolnshire, Englanti
Kuollut: 8. huhtikuuta 2013 (87 vuotta) Lontoo, Englanti
Ammatti:  poliitikko
Arvonimi: paronitar   Sukkanauharitarikunta
Vanhemmat:  Alfred Roberts
Puoliso:  Denis Thatcher (1951–2003)
Lapset:  Mark Thatcher (1953)   Carol Thatcher (1953)
Tiedot
Puolue:  konservatiivi
Koulutus:  juristi
Tutkinnot:  Somerville College Oxfordin yliopistossa
Uskonto:  anglikaani (ennen avioliittoa metodisti)
Etnisyys:  englantilainen
Aiheesta muualla
margaretthatcher.org
Margaret Hilda Thatcher (o.s. Roberts; 13. lokakuuta 1925 Grantham – 8. huhtikuuta 2013 Lontoo) oli brittiläinen poliitikko. Hän oli konservatiivipuolueen puheenjohtaja 1975–1990 ja maansa ensimmäinen naispääministeri 1979–1990.
Thatcher valittiin pääministeriksi ensimmäisen vaalivoittonsa 1979 jälkeen uudelleen 1983 ja 1987. Hän oli Britannian ensimmäinen kolmesti vaalit voittanut pääministeri sitten 1820-luvun, ja vuonna 1988 hänestä tuli Britannian pitkäaikaisin pääministeri 1900-luvulla.
Thatcher oli vapaan markkinatalouden ja matalan tuloverotuksen kannattaja. Pohjanmeren öljystä saadut tulot auttoivat Thatcheria Britannian talouskasvussa. Öljyrahat käytettiin etupäässä veronalennuksiin ja yksityistämisiin. Ulkopolitiikassa Thatcher ylläpiti erityissuhdetta Yhdysvaltoihin, erityisesti ystävänsä Ronald Reaganin toimiessa maan presidenttinä 1981–1989.
Nuoruus ja opinnot

Margaret Roberts syntyi vuonna 1925 Granthamin pikkukaupungissa Lincolnshiressä Alfred Robertsin ja Beatrice Robertsin (o.s. Stephenson) kuopukseksi. Hänellä oli isosisko nimeltä Muriel. Grantham oli kauppakaupunki, jossa Alfred Roberts piti kahta elintarvikekauppaa. Alfred oli myös aktiivinen kaupungin politiikassa ja toimi muun muassa kaupungin pormestarina vuosina 1945–1946. Perhe oli uskonnoltaan metodisteja, ja Alfred toimi maallikkosaarnaajana paikallisessa metodistikirkossa. Vaikka perhe tuli kohtalaisen hyvin toimeen, Alfred kielsi kotona kaikenlaiset ylellisyydet ja opetti tyttärilleen kurinalaisuutta, ahkeruutta, velvollisuudentuntoa ja pikkutarkkuutta. Tyttöjä käytettiin säännöllisesti kirjastossa, ja kun he olivat riittävän vanhoja, he saivat auttaa perheen kaupan tiskin takana.
Margaret kävi Kestevenin ja Granthamin tyttökoulut. Hän opiskeli ahkerasti ja määrätietoisesti, ja menestyi etenkin luonnontieteissä. Hän ei onnistunut saamaan stipendiä Oxfordin yliopistoon mutta sai Oxfordin Somerville Collegesta tavallisen opiskelupaikan. Hän aloitti opintonsa Oxfordissa syksyllä 1943 isänsä rahoittamana. Roberts valmistui Oxfordista kemistiksi toiseksi korkeimmalla arvosanalla. Noustuaan myöhemmin pääministeriksi hän korosti olevansa Britannian ensimmäinen luonnontieteistä valmistunut pääministeri.
Parlamenttiehdokkaana 1950–1959

Alfred Roberts oli ollut konservatiivi 1930-luvulta alkaen, ja myös Margaretista kasvoi vapaita markkinoita kannattava, pääministeri Winston Churchillia ihaileva ja Britannian suuruuteen uskova konservatiivi. Hän liittyi Somerville Collegessa Oxfordin yliopiston konservatiiviyhdistykseen ja nousi viimeisenä opiskeluvuotenaan sen puheenjohtajaksi. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli tutkijakemistinä ja kävi vapaa-aikanaan konservatiivien kokoontumisissa.
Konservatiivipuolue nimitti Robertsin ehdokkaakseen Dartfordin vaalipiirissä Kentissä vuoden 1950 ja 1951 parlamenttivaaleihin. Dartford oli vahvaa työväenpuolueen kannatusaluetta, joten Roberts ei päässyt läpi, vaikka kavensikin eroa työväenpuolueen ehdokkaaseen. Hän meni naimisiin joulukuussa 1951 varakkaan perheyritysjohtajan Denis Thacherin kanssa ja otti tämän sukunimen. Hän olisi voinut halutessaan jäädä kotirouvaksi, mutta hän halusi oman uran ja meni lukemaan lakia. Hän sai tutkinnon joulukuussa 1953 ja erikoistui verolakiin. Vuonna 1953 Thatchereille syntyi kaksoset Carol ja Mark.
Thatcher pyrki 1950-luvun aikana useasti konservatiivien ehdokkaaksi Englannin kaakkoisissa vaalipiireissä, ja konservatiivipuolue otti hänet ehdokkaaksi vuoden 1959 vaaleihin Finchleyssä. Alue oli konservatiivien kannatusaluetta, ja Thatcher valittiin parlamenttiin selvällä ääntenenemmistöllä.
Kansanedustajana ja varjohallituksessa

Thatcher aloitti vuonna 1959 parlamentissa yhtenä kahdestatoista alahuoneen naispuolisesta konservatiiviedustajasta. Hän sai toimia ensi kertaa lakiesityksen esittelijänä jo ensimmäisessä puheessaan helmikuussa 1960. Thatcherin esityksessä haluttiin kieltää kunnanvaltuustoja jättämästä lehdistöä ovien ulkopuolelle kokouksistaan, kuten työväenpuolue oli alkanut tehdä. Pääministeri Harold Macmillan nimitti Thatcherin lokakuussa 1961 eläkeasioiden ministerin parlamenttisihteeriksi, missä tehtävässä Thatcher toimi seuraavan kolmen vuoden ajan. Hän uusi paikkansa parlamentissa helposti vuoden 1964 vaaleissa.
Konservatiivit olivat oppositiossa vuodet 1964–1970. Tuona aikana Thatcher toimi kuudessa eri tehtävässä konservatiivien varjohallituksessa. Varjohallituksen ministeriksi hänet nostettiin vuonna 1967 vastaamaan ensin polttoaineesta ja energiasta, seuraavana vuonna liikenteestä, ja vuonna 1969 opetuksesta.
Opetusministerinä 1970–1974

Kun konservatiivit voittivat vaalit 1970, pääministeri Edward Heath otti Thatcherin hallitukseensa opetusministeriksi. Thatcher ei ministerikautensa aikana tehnyt suuria uudistuksia Britannian opetusjärjestelmään. Hän pyrki tukemaan maan peruskoulujärjestelmää ja korosti myös eliittiyliopistojen tärkeyttä. Hän sai kielteistä julkisuutta lakiehdotuksestaan, joka lakkauttaisi alaluokilta ilmaisen maidon, mistä lehdistö keksi hänelle pilkkanimen milk-snatcher, ’maitorosvo’. Thatcher toimi opetusministerinä koko Heathin kauden ajan vuoteen 1974 saakka, jolloin konservatiivipuolue joutui takaisin oppositioon. Oman parlamenttipaikkansa hän onnistui kuitenkin säilyttämään Finchleystä, vaikka hänen äänimääränsä pienenikin aiemmasta.
Konservatiivien puheenjohtajana 1975–

Thatcher sai uudessa varjohallituksessa tällä kertaa ympäristöministerin paikan. Konservatiivipuolueessa oli noussut vastarintaa puoluejohtaja Heathia kohtaan, ja vapaiden markkinoiden kannattaja Thatcher oli yksi Heathin konsensushakuisen politiikan arvostelijoista. Thatcher tuki aluksi Keith Josephia konservatiivien uudeksi johtajaksi, mutta kun tämä erehtyi puheessaan väheksymään alempia sosiaaliluokkia ja sai kielteistä julkisuutta, Thatcher nousi Heathin vastaehdokkaaksi. Helmikuussa 1975 järjestetyssä konservatiivien parlamenttiehdokkaiden äänestyksessä Thatcher voitti Heathin ja nousi konservatiivien puheenjohtajaksi.
Thatcher muodosti varjohallituksen, josta hän jätti edeltäjänsä pois. Thatcherin asema oli aluksi heikko, sillä lähes kaikki eturivin konservatiivit olivat tukeneet Heathia, eikä Thatcheria ja hänen linjaansa vielä tunnettu kovin hyvin. Saadakseen lisää vakuuttavuutta Thatcher otti puhetunteja madaltaakseen ääntään ja pehmentääkseen äänensävyään. Hän sai Neuvostoliiton viestimiltä lisänimen ”Rautarouva” puheestaan, jossa hän tuomitsi Neuvostoliiton maailmanhallintapyrkimykset. Hän matkusti laajasti ulkomailla ja tapasi Yhdysvalloissa presidentiksi pyrkivän republikaanipoliitikon Ronald Reaganin, josta tuli hänen pitkäaikainen liittolaisensa.
Britannian talous oli stagflaation tilassa talvella 1979 ja työväenpuolueen hallitus oli epäsuosittu. Thatcherin epäluottamuslause hyväksyttiin parlamentissa maaliskuussa 1979, mistä seurasivat ennenaikaiset parlamenttivaalit. Vaalikampanjassaan Thatcher lupasi palauttaa Britannian suuruuden ja kääntää talouden takaisin nousuun vapauttamalla elinkeinotoiminnan, laskemalla tuloveroa, vähentämällä julkista lainaamista ja hillitsemällä uuden rahan painamista. Konservatiivit saivat vaaleissa parlamenttiin 43 edustajan enemmistön, ja Thatcherista tuli Britannian pääministeri 4. toukokuuta 1979.
Pääministerinä > Toinen pääministerikausi 1983–1987

Konservatiivit saivat kesäkuussa 1983 pidetyissä vaaleissa 144 edustajan enemmistön parlamenttiin, ja Thatcher sai ensimmäisen jatkokautensa pääministerinä.
Keväällä 1984 Thatcher selvisi IRA:n tekemästä pommi-iskusta konservatiivien puoluekokoukseen, jossa kuoli viisi ihmistä. Samaan aikaan Thatcherin entinen opinahjo Oxfordin yliopisto kieltäytyi myöntämästä hänelle kunniatutkintoa, vaikka sillä oli ollut tapana aina myöntää sellainen pääministereille. Thatcher sai vuosina 1984 ja 1985 paljon kritiikkiä siitä, että työttömyys oli kasvussa, ja konservatiivien kannatus laskikin vuoden 1980 pohjalukemien tasolle. Syksyllä 1985 maassa puhkesi jälleen katumellakoita.
Thatcher torjui valtiovarainministerinsä Nigel Lawsonin ehdotuksen siitä, että Britannia liittyisi Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssimekanismiin, sillä hän katsoi liittymisen heikentävän Britannian kansallista suvereniteettia. Lawsonin ehdotuksella oli kuitenkin monen konservatiivin tuki, ja pitkittynyt riita johtikin viiden vuoden kuluttua lopulta kummankin poliittisen uran päättymiseen.
Kansallinen hiilikomitea ilmoitti keväällä 1984 sulkevansa 20 tuottamatonta hiilikaivosta, mikä johti hiilikaivostyöläisten 12 kuukauden mittaiseen lakkoon. Kun Thatcher tuomitsi vallankumouksellisen ay-johtaja Arthur Scargillin johtaman lakon, ja hiiltäkin edelleen riitti, kaivosmiehet alkoivat palailla töihin ja lakko loppui. Näin Thatcher oli lyönyt ”sisäisen vihollisensa”, joka oli aiheuttanut hänelle harmia jo vuodesta 1981 asti.
Thatcher lakkautti vuonna 1965 perustetut maan konurbaatioiden hallintoelimet, sillä hän piti niitä tuhlailevina ja vastuuntunnottomina.
Thatcher julisti maaliskuussa 1986 että kuntien vuokra-asujat olivat ryhtyneet runsain joukoin ostamaan itselleen vuokratalojaan, työläiset ostamaan yksityistettyjen yhtiöiden osakkeita, ja ammattiliittolaiset päättämään liittojensa johtajista äänestämällä. Vuoteen 1990 mennessä vuokra-asuntojen myynti olikin tuottanut valtiolle 28 miljardia puntaa. Lisäksi BT:n (British Telecom), British Gasin ja British Airwaysin yksityistäminen tuotti yli 20 miljardia puntaa. Vuosien 1983–1990 aikana Britanniaan syntyi yli kolme miljoonaa uutta työpaikkaa, etupäässä palvelualalle, mikä kompensoi aiemmin menetettyjä teollisuustyöpaikkoja ainakin maan eteläosissa. Myös säännöstelyn purkaminen lisäsi Thatcherin suosiota, ja Lontoon Citystä tuli kansainvälisesti merkittävä finanssikeskus.
Thatcher allekirjoitti Irlannin pääministeri Garret FitzGeraldin kanssa sopimuksen, jolla tunnustettiin Irlannin osallistuminen Pohjois-Irlannin tuleviin rauhanneuvotteluihin.
Vuonna 1986 Thatcher allekirjoitti Ranskan presidentti François Mitterrandin kanssa sopimuksen yhteistyöstä kanaalitunnelin rakentamisessa. Muutoin Thatcher oli kriittinen Euroopan integraation syventämisen suhteen. Thatcher piti Yhdysvaltoihin edelleen hyviä suhteita yllä ja salli amerikkalaisten käyttää Britanniassa olleita F-111-koneita Libyan pommituksiin. Hän solmi myös hyvät keskustelusuhteet Neuvostoliiton nuoreen johtajaan Mihail Gorbatšoviin, jota hän piti yhteistyökykyisenä.
Pääministerinä > Kolmas pääministerikausi 1987–1990 ja syrjäyttäminen

Britannian työttömyys alkoi vihdoin laskea syksyllä 1986, ja matala inflaatio ja matalat korot tekivät Britanniasta yhden EY:n nopeimmin kasvavista talouksista. Tämä kasvatti konservatiivien kansansuosiota. Konservatiivit voittivatkin kesäkuussa 1987 järjestetyt parlamenttivaalit 42,2 prosentin ääniosuudella, ja Thatcher sai toisen jatkokautensa pääministerinä. Näin hänestä tuli Britannian ensimmäinen kolmet peräkkäiset vaalit voittanut puoluejohtaja vuoden 1832 jälkeen. Toukokuussa 1989 Thatcherille tuli täyteen kymmenen vuotta pääministerinä, ja hän oli noussut Britannian pitkäaikaisimmaksi pääministeriksi 1900-luvulla.
Thatcherin pääministerikausien aikana hänen oman puolueensa sisälle oli muodostunut koko ajan kasvava joukko kärkkäitä eturivin kriitikkoja, kuten entiset ministerit Ian Gilmour ja Michael Heseltine. Heidän lisäkseen myöskään konservatiivien rivikansanedustajat eivät pitäneet siitä, että Thatcher jätti heidät ylentämättä tai joskus kokonaan huomiotta. Kansa puolestaan ei pitänyt siitä, että valtiovarainministeri Lawson pudotti ylimmän veroluokan veroprosentin 60:stä 40:een samalla kun kaikkia sosiaaliavustuksia leikattiin. Lisäksi inflaatio nousi takaisin 10 prosenttiin ja korot 15 prosenttiin, mikä kuritti erityisesti keskiluokkaa.
Kansansuosiota verotti myös se, että Thatcher oli ajanut kaikille kunnan asukkaille tulojen tai varallisuuden suuruudesta riippumatta samansuuruista veroa eli niin sanottua henkiveroa. Könttäsummavero eli poll tax olisi korvannut kunnallisen kiinteistöveron, mutta se olisi sisältänyt helpotuksia matalatuloisille. Veroa vastustavat mielenosoitukset yltyivät lopulta mellakoiksi.
Thatcherin skeptisyys Euroopan yhdentymistä kohtaan vahvistui entisestään. Heinäkuussa 1989 Thatcher siirsi toisiin tehtäviin ulkoministeri Howen, joka oli jatkanut valtiovarainministeri Lawsonin kanssa Thatcherin taivuttelua liittymään valuuttakurssimekanismiin. Pian sen jälkeen myös Lawson erosi. Tämän kaiken seurauksena yleinen mielipide kääntyi Thatcheriä vastaan, ja konservatiivit hävisivät europarlamenttivaalit työväenpuolueelle. Thatcherin hyväksyi mielipidekyselyissä enää 20 prosenttia briteistä, ja konservatiivit pitivät hänen kanssaan työskentelyä koko ajan vaikeampana.
Michael Heseltine haastoi Thatcherin konservatiivipuolueen johtajuudesta marraskuussa 1990. Thatcher sai parlamenttiryhmän äänestyksessä 204 ääntä Heseltinen 152:ta vastaan, mutta koska se jäi neljän äänen päähän tarvittavasta, Thatcher ilmoitti 22. marraskuuta ennen toista äänestyskierrosta eroavansa. Kuusi päivää myöhemmin hänen tilalleen puoluejohtajaksi ja pääministeriksi valittiin John Major.
Pääministeriyden jälkeen

Thatcher jatkoi aluksi parlamentin alahuoneessa, kunnes vuonna 1992 hänet aateloitiin paronittareksi ja nimitettiin ylähuoneeseen.
Niin kauan kuin hänen terveytensä salli, Thatcher matkusteli paljon ja piti puheita Yhdysvalloissa, Japanissa ja muualla maailmassa. Hän julkaisi kaksiosaiset muistelmansa vuosina 1993 ja 1995. Thatcher lahjoitti laajan arkistonsa Cambridgen yliopiston Churchill Collegelle ja perusti Thatcher-säätiön edistämään ajatuksiaan maailmanlaajuisesti.
Thatcher sai useita kunnianosoituksia, ja hänet nimitettiin arvovaltaisten seurojen kuten tiedeseura Royal Societyn jäseneksi. Vuonna 1991 presidentti George H. W. Bush myönsi hänelle presidentin vapausmitalin. Vuonna 1995 hänet otettiin sukkanauharitarikuntaan. Thatcher toimi vuosina 1992–1998 Buckinghamin yliopiston kanslerina ja vuosina 1993–2000 yhdysvaltalaisen William and Mary Collegen kanslerina. Thatcherin patsas pystytettiin Westminsterin palatsiin vuonna 1998. Falklandin saarilla juhlitaan Margaret Thatcherin päivää joka 10. tammikuuta.
Pääministeriyden jälkeen > Sairaus ja kuolema

Thatcher kärsi viimeisinä vuosinaan pahenevasta dementiasta. Sairauden oireet alkoivat ilmetä julkisuudessa jo vuonna 1994, jolloin hän menetti tajuntansa puhetilaisuudessa ilmeisesti pienen aivohalvauksen seurauksena. Kun hän sai samanlaisia kohtauksia seuraavinakin vuosina, Thatcher lopetti vuonna 2002 julkiset puheet. Hän osallistui vielä Ronald Reaganin hautajaisiin vuonna 2004, missä hän esitti ennalta nauhoitetun puheen. Maaliskuussa 2006 hänet nähtiin konservatiiviministeri John Profumon hautajaisissa, ja syyskuussa 2007 hän kävi teellä Downing Street numero 10:ssä pääministeri Gordon Brownin luona.
Thatcher jäi leskeksi vuonna 2003. Vuonna 2012 Thatcher muutti asumaan Ritz-hotelliin, missä hän kuoli aivohalvaukseen 8. huhtikuuta 2013. Hautajaisiin osallistuivat muun muassa kuningatar Elisabet II ja Britannian poliittinen johto. Thatcherin tuhkat haudattiin Chelsean Royal Hospitalin maille.
Jälkimaine

Thatcher on yksi ristiriitaisimpia poliitikkoja Britannian historiassa. Thatcherin ihailijat ovat nähneet Thatcherissa maansa pelastajan, joka teki Britanniasta pitkäaikaisen heikentymisen jälkeen taas suuren. He arvostavat Thatcheria siitä että hän kesytti ammattiliitot, käänsi kansallistamiskehityksen, vähensi valtion valtaa, loi vahvan yritystalouden ja pakotti työväenpuolueen hyväksymään maan uuden tilan. Kansainvälisesti Thatcher nosti Yhdysvaltain-suhteet niin läheisiksi ja tärkeiksi, että vastaavaa ei ollut nähty sitten Churchillin aikojen. Hän myös näytti muulle maailmalle mallia yksityistämisessä sekä osallistui kylmän sodan voittamiseen ja Itä-Euroopan vapauttamiseen. Muun muassa suomalaispoliitikko Timo Soini on kertonut pitävänsä Thatcheria yhtenä esikuvistaan.
Brittiparlamentin jäsenet valitsivat 2013 Margaret Thatcherin maan sodanjälkeisen ajan menestyksekkäimmäksi pääministeriksi. Asteikolla 0–10 hän sai arvosanakseen 7,4.
Britanniassa Thatcherin vastustajat muistavat hänet ennen kaikkea siitä, että hänen laajamittaiset yksityistämisensä ja julkisen sektorin leikkauksensa johtivat luokkaerojen kasvuun ja työväestön aseman heikentymiseen. Työväestön keskuudessa katkeruus Thatcherin hallintoa kohtaan jatkui vielä pitkään tämän jäätyä politiikan ulkopuolelle. Thatcherin kuolema jopa synnytti spontaaneja ”kansanjuhlia” eri puolilla Isoa-Britanniaa. Hänen kuolemansa jälkeen kansanliike sai nostetuksi Judy Garlandin esittämän kappaleen ”Ding Dong! the Witch is Dead” (suom. Ding Dong, noita on kuollut) elokuvasta Ihmemaa Oz Skotlannin Scottish Singles Chartin sijalle 1 ja Britannian singlelistan sijalle 2. Punkyhtye Notsensiblesin kappaletta ”I’m in Love with Margaret Thatcher” (suom. olen rakastunut Margaret Thatcheriin) masinoitiin samalla tavalla ja se saavutti UK Singles Chartin sijan 35.
On sanottu, että Thatcherin aikainen talouskasvu olisi ollut suurelta osin Pohjanmereltä löydetyn öljyn ja siitä saatujen öljytulojen ansiota.
Thatcherin pääministerikaudelle sattunut Falklandin sota ilmestyi juuri kun Thatcherin sisäpolitiikka oli kriisissä ja Thatcher pääministerinä oli kulkemassa kohti epäonnistumista. Jälkikäteen Falklandin sodasta on herännyt spekulaatioita, käynnistettiinkö se jotta Thatcher saisi pääministerikautensa vietyä onnistuneesti loppuun asti ja pärjätäkseen tulevissa vaaleissa.
Suomalainen psykoanalyytikko Gustav Schulman on arvioinut, että ”uransa alussa Thatcher vielä kritisoi vastapuolta ylimielisyydestä, mutta sortui myöhemmin itse samaan epäempaattiseen ja omahyväiseen asennoitumiseen muita kohtaan. Yhteistyö hänen kanssaan oli mahdotonta. Sen seurauksena Thatcher joutui luopumaan vallasta.”
Näkemyksiä > Kylmä sota

Thatcher oli Yhdysvaltain presidentti Ronald Reaganin hengenheimolainen. Kumpikin uskoi kapitalismin olevan sekä eettisesti oikea että eniten hyvinvointia tuottava järjestelmä. He arvostelivat Neuvostoliiton ihmisoikeusloukkauksia ja uskoivat maan pyrkivän maailmanherruuteen. Toisaalta he uskoivat – toisin kuin useat muut 1970- ja 1980-luvun vaihteessa – neuvostoblokin lopulta häviävän kylmän sodan. Tätä he katsoivat voivansa nopeuttaa haastamalla sen kiihtyvään kilpavarusteluun. Varustelutaso, joka vei noin viisi prosenttia Yhdysvaltain kansantuotteesta vei moninkertaisen osuuden Neuvostoliiton paljon alhaisemmasta kansantuotteesta ja näin tukahdutti sen talouden raskaiden verojen tavoin. Puolustajien mielestä kylmän sodan voitto oli kaksikon tinkimättömyyden ansiota, vastustajien mielestä se tapahtui heistä huolimatta. Thatcher antoi Yhdysvaltain sijoittaa ydinaseita Britanniaan, mitä vastaan rauhanliike järjesti mielenosoituksia.
Näkemyksiä > Euroopan yhteisö ja integraatio

Tarina kertoo Thatcherin Fontainebleaun kokouksessa 1984 sanoneen: ”Haluan rahani takaisin”, minkä seurauksena Britannialle myönnettiin jäsenmaksualennus. Todellisuudessa Thatcher sanoi: ”Emme pyydä EY:ltä tai muiltakaan rahaa. Me vain haluamme omat rahamme takaisin.” Britanniasta oli tulossa suurin nettomaksaja EU:ssa. Pääongelmana oli Britannian pieni maataloussektori, joten EU:n maataloustukijärjestelmästä hyötyivät muut valtiot.
Vuonna 1988 Thatcher piti puheen, jossa hän vastusti esityksiä EY:n päätöksenteon keskittämisestä ja liittovaltiorakenteesta.[lähde? ] Hänen mielestään EY:n tulisi lisätä kansalaisten vapautta, ei rajoittaa eikä säädellä sitä. Hänestä valtiovallan roolin onnistunut rajoittaminen Britanniassa ei saisi kumoutua sillä, että uusi eurooppalainen supervaltio palauttaisi valtiovallan entiseen laajuuteensa Brysselistä käsin. Erityisesti hän vastusti rahaliitto Emua. Tuolloin tulivat myös näkyviin konservatiivipuolueen jakolinjat suhteessa EY:hyn.