stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valmet L-70 Vinka

| L-70 Vinka |
| --- | --- |
 Valmet L-70 Vinka
Tyyppi:  alkeiskoulukone
Alkuperämaa:   Suomi
Valmistaja:  Valmet
Ensilento:  1. heinäkuuta 1975
Esitelty:  1980
Tila:  poistettu käytöstä 2022
Pääkäyttäjät:  Suomen ilmavoimat
Valmistusmäärä:  30 
Muunnelmat:  Valmet L-80 Turbo-Vinha Valmet L-90 Redigo
Valmet L-70 Vinka oli Suomen Ilmavoimien alkeiskoulukone vuodesta 1980 lähtien.
Vinka on kokonaan Suomessa tuotettu lentokone. Se poistui Puolustusvoimien käytöstä vuonna 2022.
Historia

1960-luvun lopulla Suomen Ilmavoimat alkoi pohtia Saab 91D Safir -koulukoneiden korvaamista. Kauppa- ja teollisuusministeriö perusti 15. syyskuuta 1970 Suomen ilmailuteollisuuden eheyttämistä varten Ilmailuteollisuuden Kehitysohjelman (IKO). Sen johtoon tuli DI Elias Järvineva. IKO:n pääpaino oli nimenomaan LEKO-70-koulukoneen kehittämisessä. Täten Elias Järvinevasta tuli Vinkan pääsuunnittelija. Valmet Lentokoneteollisuus sai tilauksen rakentaa prototyyppi LEKO-70-koulukoneesta. lähde?
Kapteeni Paavo Janhunen lensi LEKO-70:tä ensi kerran 1. heinäkuuta 1975 Kuorevedellä. Toinen koneen koelentäjistä oli insinöörikapteeni Jyrki Laukkanen. Testiohjelman jälkeen Ilmavoimat tilasi 30 konetta, joiden nimeksi tuli Valmet L-70 Vinka. Eduskunta hyväksyi rahoituksen 30 koneen tilaamiseen vuonna 1976. Ensimmäinen sarjavalmisteinen Vinka-lentokone nousi lentoon 29. joulukuuta 1979. lähde?
Vinka tuli Ilmavoimien käyttöön vuonna 1980. Pääosa Vinka-koneista toimi Kauhavalla vuoden 2005 loppuun asti asevelvollisten lentäjien ja kadettien koulutuksessa. Sen jälkeen Vinkat toteuttivat samaa tehtävää Jyväskylässä, mutta lennonopettajat tulivat Patria Aviation -yhtiöstä. lähde?
Koneesta kehitettiin vientiversio, josta rakennettiin yksi prototyyppi. Tämän tunnus oli Valmet L-70 Miltrainer (siviilirekisterissä tunnus OH-VAA). Vientikauppoja ei syntynyt. 1980-luvulla kehitettiin potkuriturbiinilla varustettu Turbo-Vinka, josta kehittyi lopulta myös ulkomaille myyty Valmet L-90 Redigo. lähde?
Puolustusvoimat lensi Vinkalla viimeisen kerran elokuussa 2022. Puolustusvoimien viimeisen Vinka-lennon lensi sama mies, joka lensi ensimmäisenkin, tuolloin 80-vuotias insinöörieverstiluutnantti evp Jyrki Laukkanen. Viimeiset Vinkat myytiin huutokaupalla.
Vinka korvataan Yhdistyneestä kuningaskunnasta käytettyinä ostetuilla saksalaisvalmisteisilla Grob G 115E-koneilla.
Tekniset tiedot

Vinka on 3-paikkainen, oppilas ja kouluttaja istuvat vierekkäin.
kokometallinen alatasoinen koulukone
voimalaite: 200 hv Lycoming AEIO-360-A1B6 nelisylinterinen bokserimoottori
laskuteline on kiinteä
siipien kärkiväli: 9 633 mm
pituus: 7 500 mm
korkeus: 2 800 mm
tyhjäpaino alkup. asussa 792 kg, nykyasussaan (805 ± 6) kg koneyksilöstä riippuen
suurin lentopaino: 1 250 kg
Suoritusarvot

Pisin toimintamatka: 840 km (nopeudella 145 km/h)
Suurin nopeus: 230–240 km/h merenpinnan tasalla
Matkanopeus: 75 % teholla 215 km/h
Paras kohoamisnopeus: pinnassa noin 5 m/s kaksipaikkaisena ja 4 m/s täydellä kuormalla
Lakikorkeus: noin 5 000 m, suurimmalla lentomassalla noin 3 500 m
Kirjallisuutta

Jyrki Laukkanen: Valmet Vinka & Redigo. Koala-kustannus, 2022. ISBN 978-952-229-220-9.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valmet L-70 Vinka Wikimedia Commonsissa
Valtion lentokonetehtaan ja Valmetin valmistamia lentokonetyyppejä
| --- | --- |
IVL ja VL:  A.22 Hansa  C.24  C.25  K.1 Kurki  D.26/27 Haukka  Sääski  E.30/31 Kotka  F.30 Paarma  Tuisku  Viima  Pyry  Humu  Myrsky  Pyörremyrsky 
Valmet:  Tuuli II  Vihuri  Tuuli III  L-70 Vinka  PIK-23 Towmaster  L-90 Redigo 
Suunnitellut konetyypit:  B  Puuska  Tuuli I  Vihuri 
Valmet L-70 Miltrainer Teiskon lentokentällä 1983.
Valmet L-70 Miltrainer (OH-VAA) lentonäytöksessä Oripään lentokentällä 2013.
Valtameri (yritys)

Valtameri Oy oli 1913 perustettu suomalainen yritys joka viime vaiheissaan keskittyi teräskauppaan.
Alkujaan yrityksen nimi oli Toiminimi Kontro & Kuosmanen jonka osakkaina olivat Juho Kuosmanen ja K. E. Kontro. Kun se fuusioitiin vuonna 1918 Suomen Kahvintuonti Oy:öön, syntyi Suomen Valtamerentakainen Kauppa Oy, joka oli tuonti-, vienti- ja agentuuriliike. Yrityksen tuotevalikoima oli laaja: elintarkkeita, tekstiilejä, kemikaaleja, tekstiilien raaka-aineita sekä kone- ja autotarvikkeita. Yhtiö harjoitti myös laivaliikennettä omilla laivoillaan Etelä-Amerikkaan. 1930-luvulta alkaen yritys alkoi keskittyä teollisuuden raaka-aineiden ja tarvikkeiden tuontiin, kuten rautaan, teräkseen ja putkiin. Yritys ajautui talousvaikeuksiin, ja vuonna 1928 sen johtokunta yhdessä päärahoittajan KOP:n kanssa päätti lopettaa yhtiön toiminnan. Saman vuonna Kuosmanen perusti muutamien muiden kanssa uuden Valtameri Oy:n, joka jatkoi Suomen Valtamerentakainen Kauppa Oy:n toimintaa.
Yrityksen ensimmäinen johtaja oli Juho Kuosmanen, rinnallaan Risto Ryti ja toimitusjohtaja Samuli Harima, vuodesta 1924 Kuosmanen yksin. Vuodesta 1950 toimitusjohtajana työskenteli Kauko Kuosmanen isänsä jälkeen, joka oli hallituksen puheenjohtaja. Isänsä kuoltua vuonna 1960 Kauko Kuosmanen alkoi karsia yrityksestä rönsyjä ja pyrki keskittämään sitä teräskauppaan. Yhtiön kolmas toimitusjohtaja oli Aimo Paloluoma ja neljäs Erkki Hämäläinen. Vuonna 1983 yhtiö osti Oy Julius Tallberg Ab:n terästoiminnot. Yrityksen osake vietiin 1986 Arvopaperivälittäjien yhdistyksen OTC-listalle, mutta Suomen 1990-luvun alun lama kohteli yritystä ankarasti. Siitä pelastukseksi suunniteltiin yhdistettäväksi kolmen yhtiön, Valtameren, Aspo Oy:n ja Rautaruukin teräskauppatoiminnot. Aie toteutui, kun keväällä 1993 perustettiin Asva Oy. Valtameri Oyj fuusioitiin 1999 Rautaruukkiin.
Suomen Valtamerentakainen Kauppa Oy:n laivoja

| Laivan nimi | Omistusaika | Tyyppi | Rakennusvuosi | Rakennuspaikka | Romutettu | Kantavuus tn | Muuta |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| S/S Rigel | 1920–1923 | höyryrahtilaiva | 1920 | A/B Sandvikens skeppsdocka & Mek. Verkstad, Helsinki | upposi jäihin Maarianhaminan lounaispuolella lähellä Tjärvenin majakkaa maaliskuussa 1923 matkallaan Tukholmasta Turkuun. Jäänmurtaja Murtaja pelasti miehistön. | 500 dwt | ostettu Gustaf Eriksonin varustamolta kesällä 1920 |
| S/S Suomen Neito | 1921–1928 | höyryrahtilaiva | 1921 | A/B Sandvikens skeppsdocka & Mek. Verkstad, Helsinki | 1963 romutettu Mathildedalissa Wihuri-Yhtymä Oy:n Teijon tehtailla | 1 605 dwt | myytiin 1928 Finska Ångfartys Ab:lle |
| S/S Suomen Poika | 1921–1928 | höyryrahtilaiva | 1921 | A/B Sandvikens skeppsdocka & Mek. Verkstad, Helsinki | 1949 viimeiset tiedot, poistettu 1960 laivarekisteristä | 1 580 dwt | luovutettiin 1945 sotakorvauksena Neuvostoliittoon, uusi nimi Pioner, varustamona Sovjet. Baltic Shipping Co Leningradissa |
| S/S Garryvale | 1923–1926 | höyryrahtilaiva | 1907 | William Doxford & Sons, Pallion, Englanti | ajoi karille tammikuussa 1939 ollessaan matkalla rautamalmilastissa Narvikista Tees-joelle, romutettiin 1939 Inverkeithing, Moray Firth | 6 900 dwt | siirrettiin 1926 Suomen Etelä-Amerikan linja -varustamolle, omistaja vuodesta 1928 Rederiaktiebolaget Garryvale Helsingissä |
Kirjallisuutta

Marko Paavilainen: Karjalasta kaukomaille. Valtameri Osakeyhtiön ja sen edeltäjien vaiheet 1913–1998. Otava 1998. ISBN 9789511158837.
Valtameri Osakeyhtiön 60-vuotispäivänä muistoja Juho Kuosmasesta. Valtameri Oy 1973.
Valtameri tänään: 50 vuotta ulkomaankauppaa. Valtameri Osakeyhtiö 1913–1963. Valtameri Oy 1963.
Aiheesta muualla

Pörssitieto: uusi Valtameri Oyj -yhtiö
Anni Valtonen

Anni Valtonen (s. 1970 Joutseno) on suomalainen toimittaja, kriitikko ja tietokirjailija. Valtonen on työskennellyt Fingo ry:n kustantamassa Maailman Kuvalehdessä vuodesta 2009 ja sen päätoimittajana vuodesta 2015.
Valtonen valmistui vuonna 1998 Tampereen yliopistosta pääaineenaan Suomen kirjallisuus. Hän aloitti toimittajan työnsä samana vuonna Aamulehden kulttuuritoimituksessa. Vuodesta 2000 Valtonen työskenteli Helsingin Sanomien kulttuuritoimituksessa erityisenä vastuualueenaan tanssitaide. Tätä nykyä Valtonen kirjoittaa Helsingin Sanomiin kirjallisuusarvosteluja. Valtonen on julkaissut kolme tietokirjaa.
Valtonen on asunut Latinalaisessa Amerikassa ja sittemmin Helsingissä. Hänellä on kaksi lasta.
Teokset

Uusia suomalaisia, Like, 2014 ISBN 978-952-01-1084-0
Elämäni Kolumbia, Like 2020 ISBN 978-951-1-35544-1
Mikko Valtonen - Elämän eränkävijä, Omakustanne 2022 ISBN 978-952-94-6392-3
Valuuttaindeksi

Valuuttaindeksi on mittaamisjärjestelmä, jolla mitataan jonkin maan rahan ulkoista arvoa.
Suomessa otettiin valuuttaindeksi käyttöön vuonna 1977, kun rahalakiin tehtiin muutos, jonka mukaan markan ulkoinen arvo ilmaistiin valuuttaindeksilukuna, joka osoitti Suomen ulkomaankaupan kannalta tärkeiden valuuttojen kurssien keskimääräisen muutoksen. Siinä indeksissä laskettiin Suomen ulkomaankaupan kannalta keskeisimpien maiden valuuttojen kursseille painot, jotka vastasivat kyseisten maiden osuutta Suomen ulkomaankaupasta. Kun markka revalvoitiin tai devalvoitiin, sen ulkoista arvoa osoittavan valuuttaindeksi vaihteluväli muuttui.
Järjestelmää ovat soveltaneet myös esimerkiksi ruotsi ja Norja. Suomi luopui valuuttaindeksin käytöstä vuonna 1991, kun markka kiinnitettiin heinäkuussa ecuun ja suurlaman hellittäessä markka liitettiin lokakuussa 1996 ERM:iin, mikä oli valmistautumista euroon vuoden 1999 alusta lähtien kurssilla 5,94573 mk = 1.
Aiheesta muualla

Valuuttaindeksi, Suomen Pankki[vanhentunut linkki]
Valkoiset

Valkoisia Oulussa 1918
Valkoiset tarkoittaa Suomen sisällissodan hallituksen joukoissa taistellutta osapuolta. Toista, hallitusta vastaan kapinaan noussutta osapuolta kutsutaan punaisiksi.
Svinhufvudin hallituksen itsenäisyysjulistuksen antamisen jälkeen porvarillisten ryhmien johto toimi Vaasaan paenneena sissihallituksena (Vaasan senaatti) ja yritti luoda hallituksen armeijan ylipäälliköksi nimitetyn Carl Gustaf Emil Mannerheimin johdolla järjestysvaltaa maahan. Senaatti oli 25. tammikuuta 1918 julistanut suojeluskunnat hallituksen joukoiksi. Valkoiset aloittivat kansannousun Suomessa olleita tsaarinajalta periytyneitä 75 000 venäläistä sotilasta vastaan. Tämä aseistariisunta alkoi Laihialta.
Pian nämä porvarilliset ryhmät ottivat niin kutsutusta valkoisesta Suomesta suunnakseen etelän, jossa sijaitsi punaisten Kansanvaltuuskunta sekä punaisten kannatusalueet, niin kutsuttu punainen Suomi. Tämä innokkaille itsenäisyysmielisille venäläisten karkottamisena markkinoitu toiminta johti maanmiesten tappamiseen.
Valkoisen armeijan rungon tai ytimen muodostivat suojeluskunnat, joita oli perustettu 423 kuntaan. Vuonna 1917 suojeluskuntien suurimman sosiaalisen ryhmän muodostivat talonpojat (44 %) ja alempi (33 %) ja ylempi keskiluokka (17 %). Työväestön osuus oli 5 % ja varsinaisen yhteiskunnallisen eliitin osuus 1 % (kirkollinen ylin johto, korkein upseeristo, suurmaanomistajat,  tehtaanjohtajat, aateliset). Sodan alkaessa taistelutoimissa oli 15 000–17 000 vapaaehtoista suojeluskuntalaista, mutta asevelvollisuuden, värväyksien ja värväytymisten myötä valkoisen armeijan koko kasvoi 55 000–60 000 mieheen. Tällöin työväestön (työmiehet, työläiset, loiset, itselliset, irtolaiset) osuus valkoisesta armeijasta kasvoi reiluun viidennekseen tai vajaaseen neljännekseen rintamajoukoista.
Valkoisen armeijan ylipäällikkönä oli ratsuväenkenraali C. G. Mannerheim. Valkoinen armeija muodostui suojeluskunnista, värvätyistä joukoista ja asevelvollisista joukoista. Merkittävän osan valkoisen armeijan johtamisosaamista muodostivat keisarillisessa Saksassa koulutetut vapaaehtoiset, jääkärit. Jääkärien kouluttamina ja johtamina valkoiset pystyivät hyökkäämään, mitä sodan voittaminen edellytti.
Valkoiset saivat merkittävää tukea saksalaisilta joukoilta, joiden käyttöä muun muassa Mannerheim ja Maalaisliiton Santeri Alkio vastustivat.
Valkoisessa armeijassa taisteli myös ruotsalaisia vapaaehtoisia. Ruotsissa oli perustettu Suomen ystävät -niminen järjestö, joka huolehti vapaaehtoisten värväämisestä, varustamisesta ja matkajärjestelyistä. Ruotsalaisista upseereista merkittävässä tehtävässä palveli varsinkin eversti Ernst Linder, joka komensi Satakunnan ryhmää. Ruotsalaisia vapaaehtoisia taisteli valkoisten armeijassa yhteensä 1091 miestä, joista 675 Ruotsalaisessa prikaatissa, 128 osittain Ruotsalaisessa prikaatissa ja osittain suomalaisissa joukko-osastoissa sekä 288 ainoastaan suomalaisissa joukko-osastoissa. Lisäksi 78 vapaaehtoista ruotsalaista palveli ambulansseissa osana haavoittuneiden sotilaiden hoitohenkilökuntaa.
Suurhyökkäys ja Tampereen valtaus

Mannerheim lähetti Ludendorffille 5. maaliskuuta sähkösanoman, jossa hän pyysi, että saksalaiset joukot saapuessaan Suomeen julistavat, että ne eivät tule sekaantumaan Suomen sisäisiin taisteluihin, vaan auttavat Suomea sen taistellessa "vieraita murhaajajoukkioita vastaan".  Maaliskuun 7. päivänä solmittiin Suomen ja Saksan välillä sopimus, joka takasi valkoisille riittävän avun. Seuraavana päivänä Mannerheim antoi saksalaisten joukkojen maahantulon johdosta päiväkäskyn. Saksan ylin sotilasjohtaja sotamarsalkka Paul von Hindenburg ilmoitti 10. maaliskuuta hyväksyvänsä Mannerheimin asettaman ehdon. Maaliskuun 12. päivänä allekirjoitti ylipäällikkö käskyn Vilppulaan muodostuneen rintaman puhkaisemiseksi saarrostavalla hyökkäyksellä. Maaliskuun 13.-15. päivinä divisioonan, eli lähes 12 000 miehen, vahvuinen armeija lähti etenemään kohti Tamperetta.
Tampere vallattiin 22 päivää kestäneiden taisteluiden jälkeen, mikä merkitsi käytännössä jo sodan ratkaisua. Huhtikuun 7. päivänä Tampereella järjestettiin sotilaille  jumalanpalvelus Johanneksen kirkossa, paraati ja joukkojen juhlava ohimarssi Mannerheimin läsnäollessa.
Valkoisten lentotoiminta

Valkoisten lentotoiminta sai alkunsa ruotsalaisista lahjoituskoneista ja venäläisiltä jääneistä koneista. Valkoisella puolella oli enimmäkseen ruotsalaisia ja venäläisiä lentäjiä. Toiminta oli hajanaista tiedustelua, kunnes Saksan asevoimat toivat omat lentokoneensa, mutta niidenkin käyttö oli sodan kulun kannalta merkityksetöntä. Sodan aikana ainoa jääkärilentäjä B. Mårtenson ryhtyi hankkimaan kalustoa tuleville Suomen ilmavoimille Saksasta.
Uusi ryhmitys

Valkoiset järjestäytyivät uudelleen huhtikuun ensimmäisen viikon tapahtumien jälkeen. Venäläiset oli voitettu Raudussa, Tampereen viimeiset punaiset olivat antautuneet ja saksalaiset olivat nousseet maihin Hangossa, joten sota oli tullut uuteen vaiheeseen. Ylipäällikkö päätti keskittää pääjoukot jatkossa Karjalaan uutta suurhyökkäystä varten. Sotatoimissa seurasi kuitenkin kahden viikon lepoaika, jonka kuluessa suojeluskuntajoukoista muodostettiin Pohjois-Pohjanmaan rykmentti, Etelä-Pohjanmaan rykmentti, Vaasan rykmentti, Pohjois-Hämeen rykmentti, Porin rykmentti, Pohjois-Savon rykmentti ja Etelä-Savon rykmentti. Näiden joukko-osastojen kokoonpano pyrittiin saamaan samanlaiseksi kuin jääkärirykmenttien. Kuudesta krenatööripataljoonasta muodostettiin kaksi krenatöörirykmenttiä. Myös tykistössä suoritettiin uudelleenjärjestely. Rintamajako ei enää ollut tarkoituksenmukainen, koska sodanjohto haluttiin nyt keskittää. Valkoisten armeija jaettiin kahtia Päijänteen molemmin puolin. Länsiarmeijan komentajaksi tuli kenraalimajuri Martin Wetzer ja Itäarmeijan komentajaksi kenraalimajuri Ernst Löfström. Itäarmeijan tehtävä oli hyökkäyksen suorittaminen Karjalassa. Länsiarmeijan tehtävä taas oli ensin pitää hallussaan saavutettu rintamalinja ja myöhemmin ryhtyä hyökkäykseen kohti Riihimäkeä yhdessä saksalaisten kanssa.
Valkoinen terrori

Ylipäällikkö Mannerheim antoi 25. helmikuuta 1918 päiväkäskyn, jonka mukaan henkilöt, jotka tekevät aseellista vastarintaa maan laillista sotavoimaa vastaan tai jotka tavataan armeijan selän takana hävittämässä teitä, siltoja, kulkuneuvoja tai sähkö- ja lennätinjohtoja, ammutaan paikalla, kuten myös sala-ampujat ja murhapolttajat. Päiväkäsky ja sen soveltaminen rintamaoloissa johtivat käytäntöön, jonka mukaan vangiksi saadut punakaartilaiset ammuttiin heti taistelun jälkeen. Myös venäläiset ammuttiin riippumatta siitä, olivatko he ottaneet osaa taisteluihin. Vankiasioista, valloitettujen alueiden varmistamisesta ja vartioinnista vastannut etappipäällikkö Rudolf Walden ei saanut asiaa korjattua, vaan tilanne kärjistyi kesään mennessä katastrofiksi.
Sodan loppuvaiheessa ja sen päätyttyä valkoisten voittoon maassa alkoi laaja punaisten ja punaisiksi epäiltyjen joukkoteloittaminen ja kokoaminen vankileireille, joista eräs pahamaineisimmista sijaitsi Suomenlinnassa. Yhteensä vankileireillä oli yli 80 000 vankia. Ihmisiä pidettiin jopa vuosia leireillä epäinhimillisissä oloissa, joissa tauteihin, nälkään ja teloituksiin kuoli yli 10 000 vankia. Leirit ja teloitukset saivat osakseen merkittäviä kansainvälisiä protesteja – muun muassa Yhdysvallat ja Iso-Britannia pitivät niitä sodankäynnin sääntöjen ja Geneven sopimusten vastaisina – ja ne hidastivat Suomen itsenäisyyden tunnustamista. Valkoisen terrorin pahimpana ilmentymänä voidaan mainita Jämsä, jossa valkoiset kartanonomistajan Hjalmar Saaren eli ”Saaren Jallun” sekä sotapoliisien Johannes Fromin eli ”Rummin Jussin” ja rakennusmestari Veikko Sippolan johdolla surmasivat kymmeniä punaisina pitämiään henkilöitä.
Yhteensä Valkoiseen terroriin ja vankileirien epäinhimillisiin oloihin menehtyi yli 20 000 punaista. Vankileirien lisäksi kymmenet tuhannet punaiset tai epäillyt punaiset (heidän joukossaan oli yli 4 000 naista) tuomittiin sodan loputtua valtiorikosoikeudenkäynneissä. Yleensä vankeutta tuli 2–3 vuotta ja kansalaisluottamus menetettiin muutamiksi vuosiksi. Tämä tarkoitti sitä, että tuomittu menetti äänioikeutensa ja kelpoisuutensa todistaa tuomioistuimessa ja että työnsaanti oli hyvin vaikeaa. Suurin osa vankeustuomioista oli ehdollisia.
Tilanne sodan jälkeen

Sodan jälkeistä tilannetta marras–joulukuuhun 1918 voidaan kutsua valkoisimman Suomen ajanjaksoksi, jota väritti sisällissodan voittaneen valkoisen osapuolen ehdoton valtakausi ja vahva saksalaissuuntaus Suomessa. Saksalaisia ihailtiin Suomen vapauttajina, ja uuden kapinan välttämiseksi Suomen kuningaskuntahanke sai kannatusta. Jakso päättyi Saksan tappioon ensimmäisessä maailmansodassa syksyllä 1918. Sen jälkeen Suomessa alkoi sisäpoliittisen tilanteen tasapainottuminen, jota vahvistivat vuoden 1918 lopussa järjestetyt kunnallisvaalit ja kevättalvella 1919 eduskuntavaalit. Muutos huipentui tasavaltaisen valtiomuodon hyväksymiseen ja K. J. Ståhlbergin valintaan ensimmäiseksi tasavallan presidentiksi heinäkuussa 1919.
Rintamaryhmäjako
Valkoisten lentokoneesta pudottama lentolehtinen.
Vammaskosken silta

| Vammaskosken silta |
| --- | --- |
 Vammaskosken silta Rautaveden puolelta, taustalla Tyrvään kirkko.
Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Vammaskosken
Sijainti:  Sastamala
Siltatyyppi:  holvisilta
Pituus:  114 m
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Vammaskosken silta on Sastamalan keskustaajamassa Vammalassa sijaitseva  Liekoveden ja Rautaveden välisen Vammaskosken salmen ylittävä silta. Kuusiaukkoinen 114 metriä pitkä ja alun perin 6 metriä leveä graniittisilta rakennettiin vuosina 1913–1915. Sillan rakennustyötä johti rakennusmestari ja sillanrakentaja Valle Antila (1882–1938). Samalla paikalla on ollut jo aiemmin puisia siltoja ainakin 1600-luvulta lähtien. Viimeksi paikalla ollut puusilta oli rakennettu 1874 ja se purettiin graniittisillan valmistuttua 1915.
Sillan alkuperäiset kivipylväiden tukemat putkikaiteet poistettiin vuonna 1958 tapahtuneen sillan kannen leventämisen yhteydessä kun sillalle rakennettiin jalkakäytävät. Osa alkuperäisistä kaiteista sijoitettiin 1970-luvulla Vammalan toria reunustamaan. Sillan viimeisin peruskorjaus ja levennystyö on tehty vuosina 2005–2006.
Vammaskosken silta on edellenkin tärkeä Vammalan sisäisessä liikenteessä koska Rautaveden yli suunniteltua Kilpinokan siltaa ja siihen liittyvää Vammalan keskustan ohitustietä ei ole päästy toteuttamaan.
Aiheesta muualla

Mauno Jokipii ja Pekka Koskinen: Vammaskosken silta 1600-luvulta nykypäiviin. Tyrvään seudun Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja LXXIII, 1992, Vammala. ISBN 951-9279-28-8.
Valokaariuuni

Yksinkertainen kaavio valokaariuunin toiminnasta: Punainen segmentti on sulatettavaa metallia, jonka yläpuolella olevat keltaiset palkit ovat elektrodeja joista tulevat punaiset säteet ovat valokaaria.
Suuri valokaariuuni
Valokaariuunin elektrodit
Valokaariuuni on uuni, jossa varautunutta metallia, kuten terästä kuumennetaan valokaaren avulla.
Valokaariuunien koko vaihtelee kapasiteetiltaan noin tuhatkiloisista (käytetään valurautavalimoissa) 400-tonnisiin (käytetään sekundäärisen teräksenselvennä valmistamiseen). Tutkimuslaboratorioissa ja hammashoitoloissaselvennä ne ovat kapasiteetiltaan vain muutamia kymmeniä grammoja.
Valokaariuunilla päästään noin 1800 celsiusasteen lämpötilaan. Toisin kuin induktiouunissa, varautunut materiaali altistetaan suoraan valokaarelle ja virtaus uunien navoissa läpäisee varautuneen materiaalin.
Valokaariuuni on tehokas tapa esimerkiksi romu- ja harkkometallin sulatuksessa metalliteollisuudessa.
Historia

1800-luvulla valokaariuunia käytettiin jo raudan sulattamiseen. Sir Humphry Davy suoritti ensimmäisen valokaariuunikokeen vuonna 1810; Pepys tutki valokaarihitsausta vuonna 1815; Pinchon yritti valmistaa lämpösähköuunin vuonna 1853; ja vuosina 1878–1879 Sir William Siemens hankki patentin valokaareen perustuvaan sähköuuniin.
Ranskalainen Paul Héroult kehitti ensimmäiset varsinaiset kaupalliset valokaariuunit vuonna 1907 Yhdysvalloissa. Alun perin siitä saatu ”sähköteräs” oli erikoistuote esimerkiksi työstökoneisiin ja jousiteräkseen. Valokaariuunia käytettiin myös kalsiumkarbidin valmistamiseen karbidilamppuihin.
Vaikka valokaariuunia käytettiin laajalti toisessa maailmansodassa seostettujen terästen valmistukseen, niiden laajamittainen käyttö yleistyi vasta myöhemmin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Electric Arc Furnace Steelmaking[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Terästehdas, jossa kaksi valokaariuunia
Valais

| Valais (ranskaksi)  Wallis (saksaksi) virallisesti ransk>  Etat du Valais, saks. Staat Wallis |
| --- | --- |
 Valais sijaitsee Alppien keskellä Rhônejoen laaksossa.
 Vaakuna
 Kantoni sijaitsee Lounais-Sveitsissä.
 Koordinaatit: 46°13′N, 7°29′E 
Valtio:   Sveitsi
Kuntia:  126 (1.1.2017–)
Hallintoalueita (district, Bezirk):  14
Valaliiton jäseneksi:  1815
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Sion
Väkiluku (31.12.2019)  (vakinaiset asukkaat):  345 525 (9.)
 – väestötiheys:  66 as./km²
Kielet:  ranska 68 %  saksa 25 % (2017)
Uskonnot:  katolisuus 70 % (2017)
BKT (2015, alustava):  18 mrd. Sfr (13.)
 – asukasta kohti:  53 000 Sfr (25.)
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  VS
 
Kantonin internetsivut
Rhônen laakso, Alpit ja viinitarhat ovat tyypillistä Valais’ta.
Valais, virallisesti ransk. Etat du Valais, saks. Staat Wallis, (puhekielessä ransk. Valais, saks. Wallis, ital. Vallese, retoromaaniksi Vallais) on kantoni Lounais-Sveitsissä. Kantonissa on noin 350 000 vakinaista asukasta. Valais’n pääkaupunki on Sion (saks. Sitten).
Maantiede

Valais rajoittuu lännessä Ranskaan, etelässä Italiaan, idässä Ticinon ja Urin kantoneihin sekä pohjoisessa Bernin ja Vaudin kantoneihin sekä Genevenjärveen.
Maantiede > Vesistöt

Rhône-joki (saks. Rhone, paikallisesti Wallisissa saks. Rotten tai Rottu) hallitsee Valais'n kantonia, sillä koko kantoni – lukuun ottamatta pieniä alueita Simploninsolassa ja Gemmipass-solassa – sijaitsee Rhônen ja sen sivujokien laaksoissa. Rhône saa alkunsa Valais'n koillisnurkasta, Rhônen jäätiköltä, ja virtaa halki kantonin Genevenjärveen. Asutus on suurelta osin keskittynyt Rhônen laakson pohjalle, joka on suhteellisen tasainen ja sijaitsee noin 0,5 km meren pinnan yläpuolella: (Genevenjärvi 372 m – Brig 680 m).
Rhônen merkittävimmät sivujoet Valais'n alueella ovat oikeanpuoleisella rannalla Massa, Lonza ja Dala sekä vasemmalla rannalla Saltina, Vispa, Navisence, Borgne, Drance ja Trient.
Valais’n luonnonjärvet ovat pieniä ja niitä on vähän: suurin järvi, Genevenjärven jälkeen, on Daubensee (0,6 km²). Vesivoimavarastoiksi rakennetut patojärvet ovat isompia: suurin on Lac des Dix (4,0 km²).