stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hortai
Alkuperä

Rotu polveutuu kahdesta sukupuuttoon kuolleesta rodusta, jotka olivat krymskaja ("krimiläinen") ja gorskaja ("vuoristolainen"). Näiden kahden ulkonäkö muistutti borzoin ja englanninvinttikoiran risteytystä. Jalostamiseen käytettiin aikoinaan myös tazia. Virallisen rotumääritelmän mukaan hortai kuuluisi vinttikoirien itäiseen ryhmään ja sen alkuperä olisi muinaisessa taittokorvaisessa aasialaisessa vinttikoirassa.
Ensimmäinen kuvaus rodusta oli vuodelta 1859. Vuonna 1952 se hyväksyttiin Moskovan kynologisessa kongressissa eteenpäin kehitettäväksi. Vuonna 1829 yksi hortai oli esitteillä Lontoon eläintarhassa nimellä Russian Greyhound, mutta sen jälkeen rodun edustajia ei ole enää tavattu Britanniassa. Hortai on kotialueensa ulkopuolella edelleenkin melko tuntematon. Rodulla metsästetään jänistä, pientä peuraa, kettua ja sutta.
Venäjän vallankumouksen myötä moni hortai hylättiin oman onnensa nojaan, ja ne risteytyivät paikallisten koirien kanssa – tästä tuloksena syntyi etelävenäjänvinttikoira.
Alkuperä > Etymologia

1600-luvulla sana hort viittasi yleisesti vinttikoiraan, riippumatta sen rodusta. Sanaa hortai käytettiin ensimmäisen kerran merkitsemään nimenomaan lyhytkarvaisia vinttikoiria noin 1700-luvun alussa.
Eemil

| Eemil, Emil |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Eemil: 30. elokuuta
– ruotsinkielinen:  Emil: 30. elokuuta
– ortodoksinen:  18. heinäkuuta, 8. elokuuta
Muunnelmia:  Eemeli, Eemi
Vastineita eri kielissä:  Émile, Emilio
Nimen alkuperä:  Aemilius
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Eemil on suomalainen miehen etunimi, muunnelma roomalaisen ylimyssuvun nimestä Aemilius. Monissa maissa nimi esiintyy muodossa Emil, Emilio tai Èmile. Suomessa nimi Eemil on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 19 753:lle ja Emil 30 239 miehelle. Nimen naispuolinen vastine on Emilia.
Tunnettuja Eemil- ja Emil-nimisiä > Eemil

Eemil Airila (1875–1958), suomalainen korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos
Eemil Erholtz (s. 2000), suomalainen jääkiekkoilija
Eemil Halonen (1875–1950), suomalainen kuvanveistäjä
Eemil Helander (s. 2001), suomalainen kestävyysjuoksija ja maastohiihtäjä
Eemil Hynninen (1882–1947), suomalainen poliitikko ja Alkoholiliikkeen pääjohtaja
Eemil Hytti (1906–1944), sotamies Hytin tapauksessa vuonna 1944 ammuttu suomalainen sotilas
Eemil Ihalainen (k. 1918), suomalainen punakaartilainen
Eemil Kokko (1903–1955), suomalainen sotilaspoliisipataljoonan komentaja, Viipurin viimeinen poliisipäällikkö
Eemil Linna (1876–1951), suomalainen poliitikko (Nuorsuomalainen, Edistyspuolue), ministeri, maanviljelijä ja kunnallisneuvos
Eemil Luukka (1892–1970), suomalainen Maalaisliiton kansanedustaja ja ministeri
Eemil Aleksander Myntti, Eemu Myntti (1890–1943), suomalainen ekspressionistinen taidemaalari
Eemil Partanen (1906–1996), suomalainen Maalaisliiton/Keskustapuolueen kansanedustaja ja ministeri
Eemil Johan Pesonen (1868–1936), kuuromykkien koulun johtaja ja oppikirjojen tekijä
Eemil Ponsimaa (1894–1967), kirkkoherra, hartauskirjailija ja virsirunoilija
Eemil Pääkkönen (1892–1962), suomalainen Maalaisliiton kansanedustaja ja taloustirehtööri
Eemil Arvi Saarimaa (1888–1966), kielitieteilijä ja kielenhuollon asiantuntija
Eemil Tanninen (1870–1942), liikemies, lahjoittaja ja kauppaneuvos
Eemil Aukusti Tunkelo (1870–1953), kielitieteilijä, päätoimittaja ja professori
Eemil Vekara (1874–1933), suomalainen nuorsuomalainen poliitikko
Eemil Vinni (s. 2005), suomalainen jääkiekkomaalivahti
Eemil Viro (s. 2002), suomalainen jääkiekkoilija
Emil taiteilijanimenä

Emil Retee, Emil von Retee, suomalainen iskelmäsanoittaja Veikko Salmi
Kuvitteellisia Emilejä

Emil Eagle (Velmu Viurusilmä), keksijä Disneyn sarjakuvissa
Emil i Lönneberga (Vaahteramäen Eemeli), Astrid Lindgrenin luoma satuhahmo
Nimen muita merkityksiä

Sturer Emil, saksalainen toisen maailmansodan aikainen panssarintorjuntavaunu
Taidemuseo Eemil, Eemil Halosen mukaan nimetty taidemuseo Lapinlahdella.
Ruotsin kruununperimyslaki

Ruotsin kruununperimyslaki (ruots. successionsordningen, SFS 1810:0926) on vanhin Ruotsin neljästä voimassa olevasta perustuslaista. Se hyväksyttiin vuoden 1810 valtiopäivillä Örebrossa ja saatettiin voimaan 26. syyskuuta samana vuonna. Laissa säädetään valtaistuimen kruununperimysjärjestys, eli se, kenestä saa tulla Ruotsin kuningas tai hallitseva kuningatar. Lain voimaantulon myötä oikeuden valtaistuimeen sai Bernadotten suku.
Kruununperimyslaki määräsi alkujaan, että kuninkaan arvon voivat periä Kaarle XIV Juhanan miespuolisten jälkeläisten miespuoliset lapset, eli perimysjärjestys oli agnaattinen primogenituuri. Tämän vuoksi esimerkiksi Kaarle XV:n ainoa lapsi, prinsessa Lovisa, ei voinut periä kruunua, vaan valtaan nousi Kaarlen veli Oskar. Vuodesta 1980 lähtien kruunun voivat periä kaikki Kaarle XVI Kustaan jälkeläiset sukupuolesta riippumatta, eli järjestys on nykyään absoluuttinen primogenituuri.
Taustaa

Laki korvasi aiemman kruununperimysjärjestyksen ja otettiin käyttöön, kun Jean Baptiste Bernadotte (Kaarle XIV Juhana) valittiin Ruotsin kuninkaaksi. Siksi se lähti alun perin liikkelle hänestä. Vuonna 1980, kun kruununperimysoikeus laajennettiin koskemaan myös naispuolisia jälkeläisiä, laki kuitenkin muutettiin alkamaan silloisesta ja yhä vallassa olevasta Kaarle XVI Kustaasta. Näin estettiin sellaisia naispuolisia Kaarle XIV Juhanan jälkeläisiä vaatimasta kruunua, jotka muutoin olisivat voineet uuden säännön mukaan olla siihen oikeutettuja. Lakiin myös tehtiin erityinen siirtymäsääntö, jolla säilytettiin kuninkaan sedän, prinssi Bertilin perimysoikeus kruunuun (näin mahdollistettiin myös se, että Bertil voisi toimia sijaiskuninkaana Kaarle XVI Kustaan alaikäisille perijöille). Sääntö kumoutui, kun Bertil kuoli vuonna 1997.
Taustaa > Naisten kruununperimysoikeus

Pääministeri Thorbjörn Fälldinin II hallitus esitti joulukuussa 1977 naisten kruununperimysoikeutta. Kommunistipuolue julkaisi vastaehdotuksen aloitteen hylkäämisesta, perinnöllisen monarkian lopettamisesta ja siirtymisestä tasavaltalaiseen valtiomuotoon, jossa valtiopäivien puhemies olisi Ruotsin valtionpäämies. Valtiopäivät päätti 20. huhtikuuta 1978 äänin 156–14 (135 poissa) kannattaa hallituksen esitystä.
Koska perustuslain muutokset vaativat kaksien valtiopäivien päätöksen, asiaa käsiteltiin jälleen vuoden 1979 vaalien jälkeen. Valtiopäivät päätti 7. marraskuuta 1979 äänin 165–21 (147 poissa) kannattaa ehdotusta naisten kruununperimysoikeudesta. Uusi perustuslaki astui voimaan 1. tammikuuta 1980.
Prinssi Carl Philipin syntyessä toukokuussa 1979 hänestä tuli aluksi kruununperillinen sukupuolensa vuoksi, mutta titteli siirrettiin hänen vanhemmalle sisarelleen Victorialle uuden lain myötä. Kuningas Kaarle XVI Kustaa kuvaili lain muutosta "hankalaksi (ruots. knepigt)".
Lain sisältö

Kruununperimyslaissa säädetään paitsi perimysjärjestys, myös määräykset kuningashuoneen jäsenten uskomusjärjestelmästä ja avioliitoista sekä kielto vieraan vallan hallitsijaksi ryhtymisestä ilman lupaa.
Lain 4 § mukaan kuninkaan tulee tunnustaa Augsburgin tunnustuksen ja vuoden 1593 Uppsalan kirkolliskokouksen mukaista evankelis-luterilaista uskoa ja kasvattaa prinssit ja prinsessat saman uskon mukaan Ruotsin valtakunnan sisällä, muutoin nämä menettävät kruununperimysoikeutensa. Tämä sääntö koskee sekä hallitsijaa että prinssejä ja prinsessoja. Sen sijaan avioliittosäädös ei sido monarkkia, vaan hän voi naida kenet haluaa. Prinsessa tai prinssi taas tarvitsee lain 5 § mukaan sekä hallitsijan että hallituksen hyväksynnän puolisolleen, jotta ei menettäisi kruununperimysoikeuttaan.
Lain 7 § mukaan kruununperijä ei saa matkustaa ulkomaille kuninkaan tietämättä ja ilman tämän suostumusta.
Lain 8 § mukaan kuningashuoneen jäsen ei ilman hallitsijan ja valtiopäivien lupaa saa ryhtyä vieraan valtion hallitsijaksi, riippumatta siitä tapahtuisiko näin perimyksen, avioliiton tai valinnan kautta. Muussa tapauksessa hän jälkeläisineen menettää oikeutensa kruununperimykseen.
Kruununperimysjärjestys

Tällä hetkellä Ruotsin kruununperimysjärjestys on seuraava:
Kruununprinsessa Victoria
Prinsessa Estelle
Prinssi Oscar
Prinssi Carl Philip
Prinssi Alexander
Prinssi Gabriel
Prinssi Julian
Prinsessa Ines
Prinsessa Madeleine
Prinsessa Leonore
Prinssi Nicolas
Prinsessa Adrienne
Aiheesta muualla

Laki lagen.nu-sivustolla (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Successionsordningen
Kruununprinsessa Viktoria on ensimmäisenä perimysjärjestyksessä.
Käännös suomeksi
Yhteinen julistus vanhurskauttamisopista

Yhteinen julistus vanhurskauttamisopista on luterilaisten kirkkojen ja Roomalaiskatolisen kirkon yhteinen julkilausuma vanhurskauttamisesta  eli syntien anteeksiantamisesta ja kadotuksesta vapauttamisesta. Julkailausuma allekirjoitettiin 31.10.1999 Augsburgissa. Julistuksen taustana ovat ne tuomiot harhaoppisiksi, jotka annettiin  1500-luvulla Trenton kirkolliskokouksessa ja luterilaisissa tunnustuskirjoissa. Kiistan aiheena oli, miten vanhurskaus Jumalan edessä on ihmisen saavutettavissa tai miten ihminen voi sen saada. Kiistaan liittyen kirkot julistivat toisensa aikoinaan pannaan. Nämä pannaanjulistukset katsotaan julistuksessa vanhentuneiksi. Niitä ei varsinaisesti peruta, vaan todetaan että ne eivät "osu maaliin", toisin sanoen eivät koske kirkkojen oppeja sellaisina kuin ne nykyään yhteisesti ymmärretään.
Julistuksen mukaan luterilaisten ja katolilaisten välillä vallitsee nykyään yksimielisyys vanhurskauttamisopin "perustotuuksista". Yhteisesti todetaan myös vanhurskauttamisopin olevan "luovuttamaton kriteeri, joka aina suuntaa kirkon kaiken opetuksen ja toiminnan Kristukseen". Julistuksessa kuitenkin tuodaan esille myös opillisia eroja ja korostetaan, ettei se tee tyhjentävästi selkoa luterilaisesta ja roomalaiskatolisesta vanhurskauttamisopista. Lähtökohtana on, että on monta tapaa ymmärtää vanhurskauttaminen ja siitä on monenlaisia oppeja, mutta allekirjoittaneet tahot voivat yhdessä kuvata, millä tavalla oppi vanhurskauttamisesta voidaan ymmärtää.
Yhteinen julistus vanhurskauttamisesta on herättänyt myös paljon arvostelua, eivätkä kaikki luterilaiset kirkot tai kirkkojen sisäiset toimijat edelleenkään hyväksy sitä. Silti julistus on ekumenian suurimpia saavutuksia, ja sillä on suuri käytännöllinen merkitys kirkkojen välisen yhteistyön kannalta. Julistuksesta huolimatta kirkkojen välillä on kuitenkin edelleen merkittäviä opillisia eroja.
Vuodesta 2004 lähtien on työstetty laajempaa lausumaa vanhurskauttamisen raamatullisista perusteista. Vuonna 2006 Metodistien maailmanneuvosto liittyi julistuksen allekirjoittajiin Soulissa, Etelä-Koreassa.
Korea Hydro and Nuclear Power

| Korea Hydro and Nuclear Power |
| --- | --- |
Perustettu:  2001
Toimitusjohtaja:  Chung Jaehoon (CEO)
Kotipaikka:  Gyeongju, Etelä-Korea
Tuotteet:  Energiantuotanto Ydinvoima Vesivoima
Henkilöstö:  7 600
Emoyhtiö:  Korea Electric Power
Kotisivu:  www.khnp.co.kr/eng
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Korea Hydro and Nuclear Power Co., Ltd. (kor. 한국수력원자력(주), lyhennys KHNP, epävirall. suomennus Korean vesi- ja ydinvoimayhtiö) on eteläkorealainen, pörssinoteeratun, valtioenemmistöisen Korea Electric Power -energiakonsernin (KEPCO) sataprosenttisesti omistama tytäryhtiö.
KHNP on Etelä-Korean suurin sähköntuottaja ja se omistaa ja operoi Etelä-Korean neljää ydinvoimalaitosta, joissa toimi yhteensä 24 ydinvoimalaitosyksikköä (8/2021). Yhtiö tarjoaa voimalaitoksiin liittyviä konsulttipalveluja eli tekee voimalaitosten toteutusarvioita ulkomaille (erityisesti korealaisilla reaktorimalleilla) sekä antaa teknistä neuvontaa voimaloiden modifiointi- ja kehittämistarpeisiin. KHNP:llä on palveluksessaan noin 7 600 työntekijää,  tai emoyhtiön mukaan 11 559 työntekijää.
Ydinvoimalat

YK:n ydinenergiajärjestö IAEA:n mukaan KHNP:n ydinvoimalat tuottivat vuonna 2020 yhteensä 29,6 prosenttia Etelä-Korean sähköstä. Korean vesi- ja ydinvoimayhtiö (KHNP) oman ilmoituksen sen osuus oli 29,8 prosenttia joulukuussa 2020.
Korea Hydro and Nuclear Power -yhtiöllä oli vuoden 2020 lopussa yhteensä 24 toiminnassa ollutta ydinvoimalayksikköä neljässä voimalaitoksessaan:
Hanbitin ydinvoimalaitos, Etelä-Jeolla
Hanulin ydinvoimalaitos, Uljin
Korin ydinvoimalaitos, Busan ja Ulsan
Wolsongin ydinvoimalaitos, Gyeongju
Lisäksi rakenteilla on neljä lisäreaktoria nykyisiin voimaloihin.
Maailmassa oli vuoden 2020 lopussa yhteensä 443 operatiivistä ydinvoimalayksikköä, joiden nettotuotantokapasiteetti oli yhteensä 393,24 GW(e). Ydinvoimaloiden sähköntuotantokapasiteetilla (23,2 GW(e)/24 yksikköä) mitattuna Etelä-Korea (KHNP) oli vuonna 2020 maailman 6. suurin ydinvoimamaa. Sitä suurempia olivat vain Yhdysvallat (yhteiskapasiteetti 95,5 GW(e)/ 93 yksikköä), Ranska (61,4 GW(e)/ 56), Kiina (48,5 GW(e)/ 51) , Japani (31,7 GW(e)/33) ja Venäjä (28,6 GW(e)/38).
KHNP on suunnitellut yhdysvaltalaisen esikuvan pohjalta OPR-1000-reaktorin (Optimum Power Reactor 1000 MWe) ja sittemmin kehittyneemmän APR-1400-painevesireaktorilaitosmallin (Advanced Power Reactor 1400 MWe). KHNP:llä on käytössä 12 OPR-1000-laitosyksikköä. APR-1400-laitosyksikköjä on käytössä ja rakenteilla Etelä-Korean ohella Barakahin ydinvoimalassa Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa.
Muut voimalat

Yhtiöllä oli joulukuussa 2020 21 suurempaa tai keskisuurta vesivoimalaitosyksikköä (osuus yhtiön sähköntuotannosta 2,1%) ja 16 pumppuvoimalaitosyksikköä (osuus 16,4%) sekä aurinko- ja tuulivoimalalaitosyksiköitä (osuus 0,2 %).
Kuvia

KHNP:n Hanbitin ydinvoimalaitos Etelä-Koreassa.
Hanulin ydinvoimalaitos.
Korin ydinvoimalaitoksen yksiköt (vasemmalta) 4, 3, 2 ja 1.
Wolsongin ydinvoimalaitos.
KHNP:n tutkimuskeskus.
Aulikki Eerola

| Aulikki Eerola |
| --- | --- |
 Aulikki Eerola 1990-luvulla. Valokuvaaja Heikki Tuuli.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1948 (ikä 76) Tuusula
Ammatti:  oopperalaulaja, laulutaiteen lehtori, musiikin tohtori
Vanhemmat:  Oskar Antola ja Lahja Antola s. Perälä
Puoliso:  Pertti Eerola
Muusikko
Aktiivisena:  1972-
Tyylilajit:  lied, oratorio ja ooppera
Merkittävät teokset:  Soiva L. Onerva. Tohtorintutkinnon kirjallinen työ (2008). "Runoilijarakkautta"; Lauluja L. Onervan ja Eino Leinon runoihin: "Onerva, Pariisi ja kuvat", "Vaiennettu Runoilija", "Uskonnollinen ja Aatteellinen Onerva" sekä "Ruhtinas unelmain mailla"
Palkinnot
 Lappeenrannan laulukilpailuissa II palkinto vuosina 1972 ja 1975  Palkinto Robert Schumann-kilpailussa Zwickaussa 1974  Palkinto Hugo Wolf-kilpailussa Salzburgissa 1976  Suomen Valkoisen Ruusun Ritarimerkki 2013 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Aulikki Saara Lilja Eerola o.s. Antola (s. 1. heinäkuuta 1948 Tuusula) on suomalainen oopperalaulaja, laulutaiteen lehtori, musiikin tohtori.
Perhe

Aulikki Eerolan isä, rovasti Oskar Antola oli Eurajoen kristillisen kansanopiston johtaja ja Eurajoen yhteiskoulun rehtori. Eerolan äiti Lahja (o.s. Perälä) perusti Antolan perhekuoron 1950-luvulla. Kuoro levytti "Uudet taivaat ja uusi maa"  –äänilevyn ja lauloi paljon Länsi-Suomen rukoilevaisuuden käyttämiä Siionin virsiä ja Halullisten Sielujen Hengellisiä Lauluja. Musiikin sovittajina ja johtajina olivat Aulikki ja Pertti Eerola. Kuoro esiintyi Varsinais-Suomessa ja Satakunnassa.lähde?
Eerolan puoliso vuodesta 1971 on urkuri, pianisti, kapellimestari Pertti Eerola. Eerolan perheeseen syntyi kolme lasta. Tytär Talvikki Eerola on näyttelijä, tanssija, muusikko.lähde?
Opinnot

Eurajoen yhteiskoulussa ylioppilastutkinnon 1967 suorittanut Eerola opiskeli Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1967. Äänialaltaan sopraano oleva Eerola suoritti seitsemän tutkintoa: kanttori-urkurin, laulunopettajan, kirkkomusiikkiosaston ja solistisen osaston päästötodistustutkinnot sekä lauludiplomin Taru Linnalan ja professori Liisa Linko-Malmion johdolla vuonna 1974 sekä jatko-opintovaiheessa musiikin lisensiaatin (2006) ja musiikin tohtorin (2008) tutkinnot. Wienin Musiikkiakatemiaan (Hochschule für Musik und darstellende Kunst Wien) ja Wienin Konservatorioon Aulikki Eerola siirtyi lukuvuosiksi 1975-77 Itävallan valtion stipendiaattina. Hänen opettajinaan toimivat kamarilaulajatar Hilde Zadek ja professori Erik Werba. Mestarikurssien opettajina hänellä ovat olleet mm. Kim Borg, Rudolf Bautz, Jolanda di Maria Petris ja Gérard Souzaylähde?.
Jatko-opinnoissa Eerolan aiheena oli  "Soiva L. Onerva". Tutkinnon taiteellisiin opin- ja taidonnäytteisiin sisältyivät seuraavat viisi konserttia: "Runoilijarakkautta", Lauluja L. Onervan ja Eino Leinon runoihin; "Onerva, Pariisi ja kuvat", "Vaiennettu Runoilija",  "Uskonnollinen ja Aatteellinen Onerva" sekä "Ruhtinas unelmain mailla" - Onerva-lauluja orkesterin ja pianon säestyksellä.
Työ, kilpailut ja esiintymiset

Sibelius-Akatemiassa Aulikki Eerola on toiminut laulunopettajana 1982 ja laulutaiteen lehtorina  vuodesta 1983 lähtien. Niin ikään hän on työskennellyt vastuu- ja asiantuntijatehtävissä sekä pedagogina laulun mestarikursseilla Suomen lisäksi myös Wienin (Universität für Musik und darstellende Kunst Wien), Berliinin (Universität der Künste Berlin), Bremenin (Hochschule für Künste Bremen) ja Grazin (Universität für Musik und darstellende Kunst Graz) musiikkiyliopistoissa sekä Yhdysvalloissa Wisconsin-Madison yliopistossa (University of Wisconsin–Madison).
Työ, kilpailut ja esiintymiset > Konsertteja, oopperaa

Ensikonsertin Helsingissä Eerola piti 1975. Hän on esiintynyt lähes kaikissa Johanneksen Kamariorkesterin ja -kuoron konserteissa solistina. Pertti Eerolan kanssa hän on esiintynyt lied-laulajana kotimaan lisäksi Wienissä, useimmissa Keski-Euroopan maissa sekä Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Venäjällä sekä Suomessa oratorio- ja orkesterisolistina.
Oopperadebyyttinsä Aulikki Eerola teki Savonlinnan Oopperajuhlilla 1977 Mozartin Taikahuilun Paminan roolissa. Hän oli kiinnitettynä Savonlinnan Oopperajuhlille 1977-85 ja on vieraillut myös Suomen Kansallisoopperassa. Eerola on esittänyt suomalaista mm. Taneli Kuusiston, Oskar Merikannon ja Erkki Melartinin laulumusiikkia. Melartinin Koivuaaria Aino-oopperasta on soinut Yleisradion ohjelmissa lähes puolivuosisadan.
Vuonna 1983 Eerolalla oli Lontoossa Purcell Roomissa konsertti. The Times -lehti kiitti laulajattaren Sibelius- ja Fauré-osastoja. Ranskalaisen laulumusiikin tulkitsijana Eerola onkin ollut edelläkävijä Suomessa. Ohjelmistoon ovat kuuluneet Debussyn, Faurén ja Poulencin lauluja. Harvinaisempaa Georges Auricin, Ernest Chaussonin ja Henri Duparcin tuotantoa on hän myös laulanut.
Eerolaa konserteissa ovat johtaneet mm. kapellimestarit Paavo Berglund,  Charles Farncombe, Pertti Eerola, Jussi Jalas, Okko Kamu, Jorma Panula, Paavo Rautio, Ulf Söderblom, Osmo Vänskä ja Leif Segerstam. Lied-pianistina ovat toimineet Pertti Eerola, Irwin Gage, Ralf Gothóni, Pentti Koskimies ja Erik Werba.
Työ, kilpailut ja esiintymiset > Tallenteilla, radioaalloilla, palkittuna

Eerola on levyttänyt oratorioita, messuja sekä lied-ohjelmistoa sekä kantaesittänyt suomalaissäveltäjien teoksia. Diskografia sisältää kolmisenkymmentä äänitettä. Radionauhoituksia ja -konsertteja Eerola on tehnyt 1972 alkaen Yleisradion ohella myös BBC:lle sekä mm. Itävallan, Ranskan, Saksan, Tanskan, Puolan ja Ruotsin radioihin.
Eerola voitti Lappeenrannan laulukilpailuissa II palkinnon vuosina 1972 ja 1975. Zwickaussa 1974 pidetyssä Robert Schumann -kilpailussa hänet palkittiin niin ikään, kuten myös Hugo Wolf -kilpailussa Salzburgissa 1976. Kilpailuissa pianistina oli Pertti Eerola. Vuonna 1977 hän oli laulukilpailun finaalissa 's-Hertogenboschissa Hollannissalähde?.
Työ, kilpailut ja esiintymiset > Huomioita

Kolmella taiteilijalla on ollut vahva vaikutus Eerolan toiminnalle. Martti Talvela kutsui hänet Savonlinnan Oopperajuhlien esiintyjäksi. Laulutekniikan opetusta hän on koko uransa ajan saanut wieniläiseltä Hilde Zadekilta. Professori Matti Lehtisen innostamana Eerola haki Sibelius-Akatemiaan laulutaiteen lehtorin virkaan.
Eerolalle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun Ritarimerkki 2013.
Eerola on ollut L. Onervan Seura ry:n hallituksen jäsen vuodesta 2018.
Laulajatohtori Eerolalle sopivat tutkimuskohteensa L. Onervan runon sanat ”Tahdon loistaa, tahdon laulaa / kiitoslaulun elämälle.”
Työ, kilpailut ja esiintymiset > Kantaesitykset

Aulikki Eerola on tilannut (valinnut runot) ja  kantaesittänyt seuraavat L. Onervan runoihin sävelletyt teokset: Kaj-Erik Gustafssonin laulusarjat "Yksin" ja "Böner"; Pertti Eerolan laulusarjat "Sydänkannel" ja "Iltatähti"; Ilkka Kuusiston laulusarjan Seitsemän laulua L. Onervan runoihin; Jaakko Kuusiston orkesterilaulut "Toivomus" ja "Yölintu"; Jorma Panulan laulusarjan; Uljas Pulkkiksen Neljä laulua L. Onervan runoihin; Harri Ahmaksen "Kumartakaa valkeaa" - Messu sopraanolle ja baritonille, kuorolle ja orkesterille.
Eerola on kantaesittänyt seuraavat teokset: Jouko Heikkilän laulusarjan Katri Valan ja Einari Vuorelan runoihin; Jouko Heikkilän Hannan laulun Aleksis Kiven runoon; Ilkka Kuusiston laulusarjan "Äiti ja lapsi" Aleksis Kiven runoihin ja Olli Kortekankaan Messun sopraanolle Raamatun teksteihin;  Mikko Heiniön Landet, som icke är Edith Södergranin runoon; Kaija Saariahon Kolme preludia Raamatun teksteihin sopraanolle ja uruille.
Julkaisuja

Aulikki Eerola, Tell the story. Haastateltavana laulutaiteen professori Harry van der Kamp. Sibis: Sibelius-Akatemian lehti 1998: 2, s. 28-29.
Aulikki Eerola, Runoilija L. Onervan syntymästä 125 vuotta. Finaali : Sibelius-Akatemian jatko-opiskelijoiden lehti 2007: 1, s. 22-33.
Aulikki Eerola, Soiva L. Onerva. Tohtorintutkinnon kirjallinen työ (240 sivua). Sibelius-Akatemia 2008. ISBN 978-952-5531-40-4. Kirjan verkkoversio.
Aulikki Eerola: Soiva L. Onerva sivut 150-157. Kotiseutumme Eurajoki XXVIII. ISSN 0786-6089.
Retoriikka ja poetiikka ranskalaisessa laulumusiikissa, Aulikki Eerolan artikkeli julkaisussa Laulupedagogi 1998-1999, sivut 31-38. ISSN 0784-5936.
Se on laulun tenhoisa taika, Aulikki Eerolan artikkeli teoksessa Antolan sisarukset, Saimme Lahjan, sivut 59 – 77, Väyläkirjat 2021. ISBN 978-952-7375-58-7
Aiheesta muualla

Aulikki Eerolan laulutuotanto Fenno-levytietokannassa
Grosses Sängerlexikon, (Aarden–Castles; Castori–Frampoli; Franc–Kaidanoff; Kainz–Menkes; Menni–Rappold; Rasa–Sutton; Suvanny–Zysset). Saur, München 2003, ISBN 978-3-598-44088-5 Aulikki Eerola niteessä 4, niteitä 7
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Aulikki Eerolan tohtorinväitös 15.12.2008
Pertti ja Aulikki Eerola
Kirgisianvinttikoira

| Kirgisianvinttikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Kirgisia
Määrä:  Suomessa ainakin yksi yksilö maailmalla uhanalainen (1000 yksilöä)
Rodun syntyaika:  mahdollisesti 1000-luku
Alkuperäinen käyttö:  antiloopin, villilampaan, villivuohen, murmelin, mäyrän, villikissan, ketun ja suden metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys- ja seurakoira
Elinikä:  10–14 vuotta
Muita nimityksiä:  Kirgizskaya Borzaya, Taigan, Tajgan, Tagan, Kyrkyz Taigan, Kirghiz Greyhound, Kirghiz Borzoi, Levriero Kirghiso, Borzoi Kirghiso, Chart Kirgiski, Kirgisisk Mynde, Kirgiser
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu RKF/VDH/ZKP ryhmä: 10 Vinttikoirat alaryhmä 1 Pitkä- ja hapsukarvaiset vinttikoirat
Ulkonäkö
Paino:  uros 18–25 kg narttu 16-22 kg
Säkäkorkeus:  uros 65-70 cm narttu 60-65 cm
Väritys:  valkoinen, fawn, punainen, harmaa, musta, mustavalkoinen, black&tan tai täplikäs/merle
Kirgisianvinttikoira (Kirgizskaya Borzaya) l. taigan (kirg. Тайган) on kirgisialainen koirarotu. Sitä kasvatetaan jonkin verran Baltiassa ja Norjaan tuotiin ensimmäinen yksilö Argentiinasta vuonna 1992. Venäjän Kennelfederaatio (RKF), Verband für das Deutsche Hundewesen (VDH) eli Saksan Kennelliitto ja Zwiazek Kynologiczny w Polsce (ZKP) eli Puolan Kennelliitto ovat tunnustaneet sen viralliseksi roduksi.