stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henry Wadsworth Longfellow
Elämä ja ura > Viimeiset vuodet

Kuumana päivänä heinäkuussa 1861 Fanny sai kuolettavia palovammoja, kun hänen vaatteensa syttyivät tuleen, ja häntä pelastanut Longfellow paloi niin pahasti, ettei päässyt osallistumaan hautajaisiin. Longfellow järkyttyi tapahtuneesta ja turvautui laudanumiin ja eetteriin.
Longfellow oli aikanaan kriitikkojen suosiossa, mutta myöhemmin äänet alkoivat muuttua. Häntä ennen ylistänyt Edgar Allan Poe syytti häntä jäljittelystä, etenkin Alfred Tennysonin matkimisesta. Myös Margaret Fuller arvioi häneltä puuttuvan voimallisuutta ja mielikuvitusta. Runoilija Walt Whitman piti Longfellow’ta eurooppalaisten muotojen matkijana. Sen sijaan Lontoossa, jossa London Quarterly Review tuomitsi kaiken amerikkalaisrunouden, Longfellow’ta pidettiin yhtenä ”kahdesta tai kolmesta poikkeuksesta.”
Arvosteluista huolimatta Longfellow’sta tuli aikansa suosituin runoilija. Hänen 70-vuotissyntymäpäiväänsä juhlittiin paraatein ja puhein.
Viimeiset vuotensa hän vietti kääntämällä Dante Alighierin Jumalaista näytelmää. Täydellistääkseen käännöksen hän kutsui vuodesta 1864 keskiviikkoisin ystäviään arvioimaan käännöstä. Useimmin vieraisilla kävivät William Dean Howells, James Russell Lowell ja Charles Eliot Norton.
Keväällä 1882 Longfellow sairastui. Hän hoiti ankaria vatsakipujaan oopiumilla ja kuoli peritoniittiin 24. maaliskuuta 1882.
Teokset

Longfellow, Henry Wadsworth: Laulu Hiawathasta.  (The Song of Hiawatha, 1855.)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1912.  – Näköispainos Lasipalatsi 2011 ISBN 978-952-480-280-2.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Henry Wadsworth Longfellow on Wikiaineistossa
Sitaatteja aiheesta Henry Wadsworth Longfellow Wikisitaateissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Herman Schalin

Albert Gebhardin vuonna 1893 maalaama muotokuva Schalinista.
Herman Walentin Schalin (12. tammikuuta 1865 Ilmajoki – 23. helmikuuta 1954) oli suomalainen pianonvirittäjä ja liikemies.
Elämä

Herman Schalin syntyi eteläpohjalaisen mökkiläisen pojaksi. Nälkävuonna 1867 hänen äitinsä lapsineen joutuu kulkemaan kerjuulla. Schalin sairastui tulirokkoon kuusivuotiaana ja menetti sen myötä täysin näkönsä 12-vuotiaana. Hän suoritti opintonsa Kuopion sokeainkoulussa, jonne hän sai kotikuntansa myöntämän stipendin, ja valmistui pianonvirittäjäksi 20-vuotiaana erinomaisin arvosanoin. Koulun jälkeen hän muutti Helsinkiin.
Schalin teki opintomatkoja Ruotsiin ja Saksaan. Hänen maineensa alkoi levitä ja hän sai huippupianisteilta kutsuja tulla virittämään konserttiflyygeleitä muun muassa Pietariin. Schalin teki yhteistyötä säveltäjä Oskar Merikannon kanssa ja miehet perustivat pianomakasiinin Eteläesplanadille 1885. Merikanto oli toiminnassa mukana kuitenkin vain yhden vuoden. Herman Schalinin liiketoiminta laajeni koko Suomeen, ja hänen asiakkaitaan olivat erityisesti seurakunnat ja niiden kanttorit. Hän vaurastui ja rakennutti kerrostalon Kapteeninkatu 11:een Helsingin Ullanlinnaan. Talon piirsi arkkitehti Usko Nyström, ja se tunnetaan muun muassa 1930-luvulla avatusta ja yhä toimivasta Sea Horse -ravintolasta. Lisäksi Schalinilla oli pari maatilaa sekä viisi muuta kivitaloa, joista kolme Viipurissa.
Herman Schalin oli hallitseva persoona kotona ja ystäviensä seurassa. Suurin osa hänen vuokralaisistaan pelkäsi häntä. Suomen sisällissodan aikana Schalinien talossa asusti 23 suojeluskuntalaista. Schalin kuljetti aseita ja patruunoita pitkän turkkinsa suojissa, kukaan ei epäillyt sokeaa miestä.
Ankaran Schalinin lapset rohkenivat puhutella isäänsä vasta aikuisiällä toisen maailmansodan jälkeen. Schalin oli kookas ja parrakas, tuttu hahmo useimmille ajan helsinkiläisille. Hän liikkui kadulla yksin kepin avulla.
Edzard Schaper

Edzard Hellmuth Schaper (1908–1984) oli saksalainen kirjailija ja kääntäjä. Hän asui Virossa 1930–1940 ja Suomessa 1940–1944, vuodesta 1947 Sveitsissä. Hänen tuotantonsa keskeinen teema on ihmisen suhde uskontoon ja yhteiskuntajärjestelmiin. Hän käänsi suomalaista kirjallisuutta, muun muassa Aleksis Kiven Seitsemän veljestä, Frans Eemil Sillanpään teoksen Hurskas kurjuus. Hänen omia teoksiaan on suomennettu.
Suomennetut teokset

Vangitun vapaus (Die Freiheit des Gefangenen), suom. Sinikka Kallio-Visapää. Helsinki : Otava, 1951. - (Delfiini-sarja).
Kaukopartio (Das Christkind aus den grossen Wäldern), suom. Elvi Nieminen, kuv. Richard Seewald. Hämeenlinna : Karisto, 1958.
Legenda neljännestä kuninkaasta (Die Legende vom vierten König), suom. Helinä Kuusiola. Hki : SLEY-kirjat, 1981 ISBN 951-617-510-4
Édouard Louis

| Édouard Louis |
| --- | --- |
 Édouard Louis vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. lokakuuta 1992 (ikä 32) Hallencourt
Kansalaisuus:  ranskalainen
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Édouard Louis (ent. Eddy Bellegueule) (s. 30. lokakuuta 1992 Hallencourt) on ranskalainen kirjailija.
Louis julkaisi esikoisromaaninsa En finir avec Eddy Bellegueule (suom. Ei enää Eddy) 21-vuotiaana. Omaelämäkerrallinen romaani kertoo Louis'n lapsuudesta ja nuoruudesta köyhässä työläisperheessä. Sen teemoihin kuuluvat väkivalta, köyhyys ja homofobia. Teosta myytiin Ranskassa julkaisuvuonnaan yli 300 000 kappaletta, ja se herätti paljon keskustelua julkisuudessa. Myös Louis'n myöhempi tuotanto perustuu tämän omiin kokemuksiin. Hänen toinen teoksensa Histoire de la violence (suom. Väkivallan historia) pohtii väkivallan rakenteita ja kertoo raiskauksesta ja murhanyrityksestä, joiden uhriksi Louis joutui joulukuussa 2012. Kolmas romaani Qui a tué mon père käsittelee Louis'n isän elämää ottaen samalla kantaa ranskalaiseen politiikkaan. Neljäs romaani Combats et métamorphoses d'une femme kertoo Louis'n äidistä.
Louis on opiskellut sosiologiaa École normale supérieuressa Pariisissa. Sosiologinen näkökulma ja etenkin Pierre Bourdieun ajatukset näkyvät Louis'n kirjoituksissa. Romaaniensa lisäksi Louis tunnetaan poliittisesti kantaaottavista mielipidekirjoituksistaan ja esseistään.
Louis'n teoksia on käännetty kymmenille kielille, ja niitä on esitetty myös näytelmäsovituksina teattereissa.
Teokset > Romaanit

En finir avec Eddy Bellegueule. Éditions du Seuil, 2014. ISBN 9782021117707.
Histoire de la violence. Éditions du Seuil, 2016. ISBN 9782021177787.
Qui a tué mon père. Éditions du Seuil, 2018. ISBN 9782021399431.
Combats et métamorphoses d'une femme. Éditions du Seuil, 2021. ISBN 9782021312546.
Changer : méthode. Éditions du Seuil, 2021. ISBN 9782021483048.
Monique S’evade. Le prix de la liberté. Éditions du Seuil, 2024. ISBN 9782021483468.
Teokset > Esseekokoelmat

Édouard Louis, toim., Pierre Bergougnioux, Annie Ernaux, Didier Eribon, Frédéric Lordon, Arlette Farge, Geoffroy de Lagasnerie ja Frédéric Lebaron. Pierre Bourdieu. L'insoumission en héritage. Presses universitaires de France, 2013. ISBN 978-2-13-073208-2.
Teokset > Suomennetut teokset

Ei enää Eddy. (En finir avec Eddy Bellegueule.) Suomentanut Lotta Toivanen. Tammi, 2019. ISBN 9789520408053.
Väkivallan historia. (Histoire de la violence.) Suomentanut Lotta Toivanen. Tammi, 2020. ISBN 9789520410650.
Kuka tappoi isäni. (Qui a tué mon père.) Suomentanut Lotta Toivanen. Tammi, 2022. ISBN 9789520436315.
Naisen taistelut ja muodonmuutokset (Combats et métamorphoses d'une femme.) Suomentanut Lotta Toivanen. Tammi, 2022. ISBN 9789520436322.
Muutos: metodi (Changer : méthode.) Suomentanut Lotta Toivanen. Tammi, 2023. ISBN 9789520446345.
Lothal

Lothal
Lothalin raunioitunut satama-allas, jonne saapui aikoinaan laivoja kaukaa.
Lothalin sijainti kartalla.
Lothalin  kartta.
Lothal oli muinainen Indus-kulttuuriin liittynyt satamakaupunki nykyisessä Gujaratin osavaltiossa Luoteis-Intiassa. Aikoinaan siellä lienee asunut noin 2 500 ihmistä viiden hehtaarin alalla.
Sijainti ja arkkitehtuuri

Lothal sijaitsee Sabarmatijoen ja sen sivujoen Bhogavon välissä Saurasthran alueella. Rauniot ovat nykyään 19 kilometrin päästä merestä, mutta aikoinaan sinne pääsi suoraan Khambatinlahdelta. Asutuskeskus oli keskikokoinen ja suurin piirtein suorakulmaisen muotoinen. Sitä ympäröi muuri, joka oli alkujaan tehty mudasta mutta myöhemmin rakennettu uudelleen tiilistä.
Alueelta on löydetty asuinrakennuksia, joista osa on melko suuria neli- tai kuusihuoneisia. Niissä oli lisäksi kylpyhuone, iso piha ja veranta. Lothalin merkittävin jääne on eräänlainen satama, joka on alueen itäosassa. Puolisuunnikkaan muotoista allasta ympäröi muuri. Allas oli tehty Sabarmatijoen varrelle, ja sitä käytettiin vuorovesi-ilmiön, hydrauliikan ja veden käyttäytymisen avulla. Laivat pystyivät tulemaan jokea pitkin altaaseen, jossa ne sitten tyhjennettiin lastista. Toiset tutkijat eivät tue väitettä, vaan pitävät allasta jonkinlaisena juomavesialtaana.
Kypsän Haranna kulttuurin aikoina meren pinnan arvelalan olleen Lothalin 6-7 metriä nykyistä korkeammalla.
Historia

Lothalin paikka oli pieni kylä, kun Indus-kulttuurin ihmiset saapuivat sinne noin 2450 kalenterivuotta eaa. He perustivat kukoistavan kauppakeskuksen, joka oli erityisesti helmiteollisuuden keskus. Kaupunki ajautui rappiolle tulvassa, joka sattui noin vuonna 1900 eaa.
Indus-kulttuuri säilyi alueella pidempään kuin pohjoisemmilla seuduilla.. Kirjoitus hävisi, mutta painot jäivät. Kauppa palautui ennalleen 1700–1600 eaa.
B-jaksolla, noin 1900–1600 eaa., uusia keramiikatyylejä ilmestyi asteittain, samalla kuin vanhat Harappan keramiikat vähitellen katosivat. Niinpä  Lothalin B-jakson (1900–1600 eaa., Masca-kalibraatio 2180–1800 eaa.) alkupuolella ei tehty kiillotettua punaista keramiikkaa, mutta B-jakson vaiheessa V tehtiin. Harappan kirjoitusta käytettiin sineteissä yhä, muttei sineteissä ollut eläinkuvia.. Lothal itse hylättiin luultavasti voimakakan tulvan takia noin 1600 eaa. Noin 1600–1400 eaa. kiillotetu punainen keramiikka levisi ympäristöön.
Aikajako

A-B jako
Lothal A 2300–1900 radiohiilivuotta eaa.  (masca-kalibraatio 2850–2180 kalenterivuotta eaa.)
Lothal B 1900–1600 Masca 2180–1800 cal. eaa.
Raon aikajako
I 2450–2350
II 2350–2200
III 2200–2000
IV 2000–1900
V 1900–1600  Myöhäisharappalainen
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pictures of Lothal Remains (Arkistoitu – Internet Archive)
Lothal (Arkistoitu – Internet Archive)
A Walk through Lothal
Satiiri

Pieter Bruegelin satiirinen maalaus Sokeat johtamassa sokeita (1568).
Satiiri on taiteen laji ja tyylikeino, joka tarttuu todellisuuden ja ihanteiden eroavaisuuksiin ja kritisoi ihmisten paheita tai yhteiskunnan epäkohtia. Satiirista teosta läpäisee kriittinen, pilkallinen tai aggressiivinen asenne, pureva iva.
Teksti määrittyy satiiriksi yleensä sen sävyn tai tarkoituksen mukaan, ei niinkään sen ulkoisten muotokriteerien perusteella. Ulkoisen muotonsa satiiri lainaa isäntälajiltaan. Satiiri on laji tai moodi, joka voi tunkeutua mihin tahansa muuhun lajiin ja alistaa sen satiirisen tarkoituksensa palvelukseen, näin muuttaen sitä oleellisesti. Satiirin isäntälaji voi olla esimerkiksi runo, matkakertomus, kirje, pitokuvaus, essee, dialogi, tutkielma tai romaani.
Luonne

Satiirista teosta läpäisee kriittinen, pilkallinen tai aggressiivinen asenne, pureva iva. Satiirin päätarkoitus on poliittinen, yhteiskunnallinen tai moraalinen. Satiiriin kuuluu kuitenkin myös hauskuus, sillä se esittää kritiikkinsä naurua herättäen ja koomisin keinoin, tekemällä kohteestaan naurettava. Satiiri onkin joskus luettu huumorin lajiksi. Mutta siinä kun huumori ymmärretään yleensä hyväntuuliseksi ja kujeelliseksi leikinlaskuksi, jossa naurettaviin elämän ilmiöihin suhtaudutaan myötätuntoisesti, satiiri on harvemmin tällä tavoin myötätuntoista. Satiirissa kohteen naurettavuus voidaan osoittaa ilman myötäelämisen signaaleja.
Satiiri lähenee toisinaan tarkoitushakuista polemiikkia ja propagandaa. Satiiria ja propagandaa yhdistää musta-valkoisen kontrastin luominen, selvästi hahmottuvat hyvän ja pahan symbolit sekä abstraktin periaatteen esittäminen konkreettisessa muodossa. Satiiri kuitenkin käyttää näitä keinoja tarinansa lähtökohtana mutta ei pyri propagandan tavoin vastakohtien lopulliseen lukitsemiseen.
Valtioneuvoston kanslian julkaiseman Informaatiovaikuttamiseen vastaaminen -oppaan mukaan satiiria ja parodiaa voidaan käyttää disinfomaation keinona harhaanjohtavan informaation levittämiseen ja yksilöiden, narratiivien tai mielipiteiden naurunalaiseksi saattamiseen tai kritisointiin. Huumoria voidaan käyttää kiistanalaisten mielipiteiden oikeuttamiseen.
Muita piirteitä

Satiiri on usein rakenteeltaan episodimaista, siinä on poikkeamia, nopeita näkökulman vaihdoksia, äkillistä lopetusta ja kaikenlaista runsautta.
Satiiri joskus hämärtää normaaliuden ja hulluuden rajaa, kyseenalaistaen nämä luokittelut mielivaltaisina. Tästä tunnettu esimerkki on Jaroslav Hašekin sotamies Švejk. Viisaus näyttäytyy satiireissa usein Svejkin kaltaisten narrien hahmoissa, jotka näennäisen naiiveilla mutta selvänäköisillä kysymyksillään aiheuttavat häiriöitä yhteiskunnan näennäisen toimivassa koneessa.
Satiiriin kuuluu lahjomaton tuomitseminen. Satiirikot sanovat pyrkivänsä kertomaan totuuden tai tuomaan esiin havaitsemiaan näennäisarvoja tai valheellisuutta. Satiirikon totuudessa on toki usein myös subjektiivisuutta, valikointia ja liioittelua. Satiiri on usein nähty sananvapauden pioneerina, jolla on lupa rangaistuksetta, suorapuheisesti ja sopivuuden rajoja koetellen kritisoida yhteiskunnallista kehitystä ja paljastaa ihmisten paheita.
Satiirissa voi olla sanaleikkejä, kielellistä nokkeluutta ja fantasiaa, joilla satiirista tehdään nautittavaa ja huvittavaa. Muista kritiikin muodoista satiirin erottaakin hauskuus ja fiktiivisen maailman luominen. Satiirista ja koomista esitystä yhdistää potentiaalinen hauskuus, eikä lajien välillä ole selvää rajaa. Satiirin päätarkoituksena ei kuitenkaan ole viihdyttäminen tai hauskuuttaminen kuten komedialla, vaikka se hyödyntäisikin komiikkaa ja huumoria. Satiirisuuteen kuuluu huumorin alla piilevä vakavuus, ja se pyrkii ennemmin opettamaan kuin huvittamaan. Satiirin nauru on äärimmillään vahingoniloista, leimaavaa ja ulkopuolelle sulkevaa. Siinä on mukana sosiaalinen ja rankaiseva aspekti, ja se kykenee tuottamaan häpeää.
Satiirin maailmat

Kirjalliset, kertovat satiirit luovat fiktiivisen maailman sepitettyine henkilöhahmoineen. Tämä maailma ei kuitenkaan ole erillinen tekstinulkoisesta todellisuudesta, sillä satiirin ja sen lukemisen keskeisiä konventioita on viittaaminen kielenulkoiseen todellisuuteen. Maailma voidaan kuvata negatiivisesti arvottaen rappion maailmaksi, minkä taustalla on toive paremmasta maailmasta.
Satiirien maailman kriittisyyden voi sanoa syntyvän vastaavuudesta fiktion maailman ja reaalimaailman välillä sekä erillisyydestä ideaalin ja reaalisen välillä.
Satiireissa pyritään tuomaan esiin jokin kätketty tai vaiettu todellisuus, maailma kulissien takana. Tällainen paljastamisen pyrkimys saa usein moraalisen luonteen kun näennäisesti hyveellisen, toimivan todellisuuden takaa paljastuukin paheellinen, todempi todellisuus. Niiden eron näyttämiseen perustuu yksi satiirien suosikkikohde, tekopyhyyden tai kaksinaismoraalin kritiikki.
Satiirien henkilöt ovat harvoin pohjimmiltaan hyviä; jos ovat, ympäröivä fiktion maailma turmelee tai tuhoaa heidät. Satiirissa paha on ottamassa voiton hyvästä, ja kirjoittamisellaan satiirikko vastustaa tätä kehitystä.
Satiirisen kritiikin välineenä on joskus käytetty utopiaa, onnellista ja parasta mahdollista yhteiskuntaa. Esittämällä sen kautta ihanteita satiirikko tuo verhotusti julki oman yhteiskuntansa epäkohtia ja mahdollisia uudistusehdotuksia. Utopiaakin yleisempi satiirityyppi on dystopia, joka on ihannevaltion vastakohta, synkkä maailma, joka toimii varoittavana esimerkkinä. Tunnettu dystopia on George Orwellin Vuonna 1984. Koska satiirien kritiikki suuntautuu aina ihmisen väärään toimintaan, dystopian kautta satiirikko osoittaa pienen ryhmän itsekkäiden pyrkimysten jättävän jalkoihinsa yksilön vapauden, tasa-arvon ja onnellisuuden.
Sota on tyypillinen satiirin ja dystopian kohde, etenkin sotakoneisto ja sotaretoriikka sekä sodan valheelliset motiivit.
Juoni ja kehittyminen

Satiirissa kehitykseen suhtaudutaan usein pessimistisesti, ja onnellinen lopetus tai sovitus eivät useinkaan kuulu satiiriin. Tapahtumat voivat kehittyä usein vain huonompaan suuntaan. Mikään ei kehity, maailma ei muutu, henkilöt eivät kasva, viisastu tai tee parannusta. Usein sama painajaismainen tilanne palaa uudestaan ja uudestaan, ja merkityksettömyys ja turhuus korostuvat. Satiireissa juoni ei olekaan komposition tärkein osa, vaan satiiri panostaa henkilöhahmoihin ja paheiden kuvaamiseen.
Satiirin juoni lähenee usein absurdia esitystä, jonka keskeisiä piirteitä ovat järjenvastaisuus, kaiken tarkoituksen poissaolo, tapahtumat mielekkääksi tekevien syy-seuraussuhteiden katkeaminen tai itse tapahtumien puuttuminen.
Luokittelu

Satiiri voidaan jakaa kolmeen tyylilajiin, jotka ovat saaneet nimensä antiikin ajan satiirikoilta: Horatiuksen satiiriin, menippolaiseen satiiriin ja Juvenaliksen satiiriin. Jaottelu perustuu pitkälti satiirin kärkevyyteen.
Horatiuksen satiiri on lempeäsävyistä satiiria. Horatius käsittelee ihmisille ominaisia hullutuksia ja ristiriitaisuuksia suvaitsevaisesti, pikemminkin huvittuneena kuin närkästyneenä.
Menippolainen satiiri on ilomielinen proosasatiirin muoto. Siinä henkilöiden luonteenpiirteitä liioitellaan karikatyyrimäisesti, ja he esiintyvät lähinnä joidenkin ajattelu- ja suhtautumistapojen edustajina.
Juvenaliksen satiiri on kärkevää ja pessimististä. Sen maalitauluina ovat etenkin rikkaat, teeskentelijät, säädyllään ylpeilevät, naissukupuoli, ulkomaalaiset (etenkin kreikkalaiset), suurkaupungin elämä ja yleinen moraalittomuus. Juvenalis hekumoi kaikkinaisen mädännäisyyden kuvaamisella.
Historiaa

Antiikin aikana satiirisia piirteitä oli monissa Rooman ja Kreikan kirjallisuuden lajeissa, kuten komediassa, ivarunoudessa ja epigrammeissa. Kreikassa satiiria ei kuitenkaan esiintynyt itsenäisenä lajina, vaan varsinainen satiiri oli latinankielistä, heksametrimittaan kirjoitettua runoutta. Ensimmäisiä tunnettuja satiirikkoja ovat kreikkalaiset Arkhilokhos, Hipponaks, Aristofanes ja Menippos. Roomalaisen satiirin edustajia olivat esimerkiksi Ennius, Lucilius, Varro, Horatius, Petronius, Martialis ja Juvenalis.
Euroopan kirjallisuudessa satiireja esiintyi niukasti 100-luvun ja 1000-luvun välissä. Sen jälkeen satiiri nousi Euroopassa uuteen kukoistukseen, ja onkin sanottu, että 1100-luvulla kirjoitettiin enemmän satiirisia tekstejä kuin millään muulla läntisen kulttuurin vuosisadalla. Satiirin sisarlajeista kuten ridiculumista, nugasta ja invektiivistä keskiajan satiirilla yleensä tarkoitetaan niitä pitempää ja kertovaa runomuotoista tekstiä, joka on sisällöltään moraalikriittisen pilkkaava. Lempiaiheita 1000-luvun latinankielisessä satiirissa olivat korruptio ja lahjonta, jotka olivat tulleet ajankohtaisiksi kiistoissa maallisten hallitsijoiden ja katolisen kirkon virkanimityksistä. Myös irstaus oli suosittu aihe. Moni satiiri oli vuoropuhelun muodossa. 1100-luvulla satiirit pitenivät ja saivat lähes eeppiset mittasuhteet.
Keskiajan loppupuolella satiirisia aineksia sisältyi runsaasti esimerkiksi fabliau-tarinoihin, goliardirunouteen, eläinfaabeleihin sekä muun muassa Geoffrey Chaucerin kertomuksiin ja François Villonin balladeihin.
Myöhäiskeskiajalla ja renessanssin aikana karnevalistinen eli menippolainen satiiri nousi suosioon. Karnevaalisatiiri sisältää huomattavan paljon groteskeja tyylipiirteitä.
Tragedia ja komedia olivat menneinä vuosisatoina ylväitä taidemuotoja. Niissä ei sopinut esittää paheellisia tai inhottavia ihmisiä tai olosuhteita. Kun taiteellinen ilmaisu vapautui 1700-luvulla, nousi esille ennen kiellettyjä alhaisia, perverssejä, rumia ja halpamaisia ilmiöitä. Satiirin keinoin ilmaistiin yhteiskunnan moraalista rappiota. Siitä muodostui 1900-luvun modernin kirjallisuuden keskeinen tyylisuunta. Henkilöhahmoissa on usein sadistinen paholainen ja hänen viattomia uhrejaan. Jos tyylilajiin yhdistetään romantiikkaa, siirrytään kauhukirjallisuuden ja mustan romantiikan alueelle.
Historiaa > Tunnettuja teoksia

Jonathan Swiftin Gulliverin retkissä (1726) Swift ottaa satiirin keinoin kantaa muun muassa uskonsotiin ja ajan tieteeseen. Uskonkiistaa esittää kansaa jakava riita siitä, pitääkö kananmuna murtaa suiposta vai tylpästä päästä. Tämä riita laajentuu täysimittaiseksi sodaksi, joka vertautuu protestanttien ja katolisten sotaan Swiftin aikana.
Voltairen klassikossa Candide (1759) kirjailija kritisoi sodan ja kuoleman keinoin leibniziläistä optimismia, jonka mukaan ihmiskunta elää parhaassa mahdollisessa maailmassa.
Mark Twainin Huckleberry Finnin seikkailujen (1884) päähenkilö muun muassa kauhistelee ystävyyttään ”neekeriorjan” kanssa, koska sellainen on muka Jumalan tahdon vastaista.
Historiaa > Tunnettuja teoksia > Suomessa

Suomalaisen satiirin ensimmäinen mestari oli Eino Leino, joka viljeli satiiria sekä runoissa että pakinoissa. Myös Erno Paasilinna ja Veikko Huovinen ovat leimautuneet tuotannossaan nimenomaan satiristeiksi. Huovisen pahennustakin herättäneet tarinat Hitleristä, Stalinista ja Pietari Suuresta ovat klassisia satiireja. Huovisen Veitikka sisältää samanselvennä kirjallisen keinon jo teoksen nimessä.
Näyttämöllä etenkin revyyteatteri on käyttänyt vanhastaan satiirin keinoja. Arvo Salon Lapualaisooppera oli parodian keinoja taitavasti soveltanut 1960-luvun satiiri 1930-luvun politiikasta.
Historiaa > Tunnettuja teoksia > Suomalaisia satiirisia sarjoja

| --- | --- |
 Apinatasavalta  Donna Paukku  Hukkaputki  Hyvät herrat  Hyvät ja huonot uutiset  Itse valtiaat  Iltalypsy :  Noin viikon uutiset  Pasila  Presidentin kanslia  Tohtori Raimo  TV-ohjelma Kettunen  YleLeaks  Uutisvuoto
Kirjallisuutta

Kivistö, Sari & Riikonen, H. K.: Satiiri Suomessa. Lyhyt oppimäärä. SKS, 2013.
Zareff, Janne: Kuinka vallalle nauretaan. Poliittinen satiiri suomalaisessa televisiossa. Gaudeamus, 2020. ISBN 9789523456334.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Satiiri Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Satiirisivuja

Johannes Heinonen (Arkistoitu – Internet Archive)
Lehti
The Onion (englanniksi)
Something Awful (englanniksi)
Telajärven kunta
Kohtaus Charles Chaplinin satiirisesta elokuvasta Diktaattori (1940).
Oswald Schmiedeberg

Oswald Schmiedeberg
Oswald Schmiedeberg (10. lokakuuta 1838 – 12. heinäkuuta 1921) oli baltiansaksalainen farmakologi. Hän työskenteli farmakologian professorina Strasbourgin yliopistossa 46 vuotta vuodesta 1872 alkaen. Schmiedebergiin viitataan usein ”modernin farmakologian isänä”. Hän oli Tartossa ja Giessenissä vaikuttaneen Rudolf Buchheimin oppilas ja koulutti lukuisia farmakologeja ympäri maailmaa. Buchheimin ja Schmiedenergin vaikutus näkyy käytännössä koko nykyaikaisessa farmakologiassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oswald Schmiedeberg Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Eric Lomax

| Eric Lomax> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. toukokuuta 1919 Edinburgh, Skotlanti, Iso-Britannia
Kuollut: 8. lokakuuta 2012 (93 vuotta) Berwick-upon-Tweed, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Eric Sutherland Lomax (30. toukokuuta 1919 – 8. lokakuuta 2012) oli Britannian armeijan upseeri, joka joutui japanilaisten vankileirille Kaakkois-Aasiaan 1942. Hän on kirjoittanut toisen maailmansodan kokemuksistaan kirjan The Railway Man.