stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Filippiinienkrokotiili
Elintavat

Filippiinienkrokotiilin elintavoista tiedetään hyvin vähän. Se syö etenkin kalaa, selkärangattomia, matelijoita, sammakkoeläimiä ja nisäkkäitä. Se on Filippiinien suurin petoeläin heti suistokrokotiilin jälkeen. Lajien välisistä suhteista ei juurikaan tiedetä. Aikuisilla ei ole suistokrokotiilia lukuun ottamatta yhtään luonnollista vihollista, vaikka poikasilla niitä on paljon. Vankeudessa tehtyjen havaintojen perusteella naaras rakentaa pienen pesäkeon, joka on 1,5 metriä leveä ja puoli metriä korkea. naaras munii pesään vain 7–20 munaa. Munat hautuvat noin 85 päivää. Naaras hoitaa poikasiaan muiden krokotiilien tavoin myös vankeudessa.
Uhat ja suojelu

Filippiinienkrokotiileja arvioidaan elävän luonnossa vain noin 100 yksilöä ja laji on äärimmäisen uhanalainen. Kanta on vähentynyt rajusti erityisesti hallitsemattoman metsästyksen, mutta myös ympäristönmuutosten takia. Ainoa suojelualue, jolla laji elää, on Naujan Laken kansallispuisto, mutta sielläkin valvonta on puutteellista. Filippiinienkrokotiili lisääntyy vankeudessa, josta niitä voitaisiin vapautta luontoon, mutta ongelmana on se, että kaikki filippiinienkrokotiilit eivät välttämättä ole geneettisesti puhtaita. Lajin pelastamiseksi on kuitenkin aloitettu maailmanlaajuinen kasvatusohjelma, jossa pidetään huolta filippiinienkrokotiilien geeniperimästä myös niin, ettei laji kärsisi sisäsiittoisuudesta.
Nuori filippiinienkrokotiili
Fiat G.59

| Fiat G> 59 |
| --- | --- |

Tyyppi:  sotilaskoulukone
Alkuperämaa:   Italia
Valmistaja:  Fiat
Fiat G.59 oli italialainen, yksitasoinen, kokometallirakenteinen hävittäjä- ja jatkokoulutuskone. Konetta valmistettiin sekä yksi- että kaksipaikkaisina versioina Italian ilmavoimien koulutuskäyttöön. Syyrian ja Argentiinan ilmavoimat käyttivät konetta myös hävittäjänä ja hävittäjäpommittajana. Fiat G.59-koneita valmistettiin eri versioina noin 200 kappaletta.
Kehitys

Fiat Aviazionen pääsuunnittelija Giuseppe Gabrielli kehitti G.59:n jatkokoulutuskoneeksi, jota voitaisiin tarpeen vaatiessa käyttää myös operatiivisissa tehtävissä. Suunnittelun pohjana oli toisen maailmansodan aikainen hävittäjäkone Fiat G.55. 
Fiat G.59 erosi edeltäjästään voimalaitteen osalta, Fiat RA 1050-moottori vaihtui englantilaisvalmisteiseen Rolls-Royce Merlin 500/20-moottoriin.
Ensimmäinen prototyyppi tunnettiin projektinimellä Fiat G.55M ja se oli koottu tehtaan varastoon jääneistä Fiat G.55:n komponenteista. Prototyyppi rakennettiin kaksipaikkaiseksi, ja sen moottorina oli Packard Merlin (mm. P-51D Mustang-hävittäjän moottori), teholtaan 1 590 hv. Koneen ensilento lennettiin 4. maaliskuuta 1949. Ensilento osoitti voimalaitteen vaihdon onnistuneeksi, koneen suoritusarvot olivat odotetun kaltaiset ja sarjatuotanto voitiin aloittaa.
Käyttöhistoria

Ensimmäiset sarjakoneet saapuivat Italian ilmavoimien lentokoulun käyttöön Lecceen vuonna 1950. Koneita käytettiin 1950-luvulla taitolentokoulutukseen sekä välityyppinä ennen suihkukonekalustoon siirtymistä. Italian ilmavoimien siirtyessä uudempiin konetyyppeihin osa jäljellä olevista koneista myytiin Syyriaan ja Argentiinaan, jotka olivat jo aiemmin ostaneet vientiversioita G.59 2A ja 2B.
Museokoneita

Fiat G.59-koneita on museoituna tai lentokuntoisena useita.[vanhentunut linkki][vanhentunut linkki]
Versiot > Prototyypit

G.59M, Packard Merlin-moottorilla varustettu, ensilento 4. maaliskuuta 1949.
G.59 3A, suunnistuskoulutuskone, vain prototyyppi rakennettiin.
Versiot > Tuotantoversiot

G.59 1A, yksipaikkainen esisarjakone, rakennettiin 15 kappaletta, palveluskäyttöön 1950.
G.59 1B, kaksipaikkainen esisarjakone, rakennettiin  15 kappaletta, palveluskäyttöön 1950.
G.59 2A, yksipaikkainen vientiversio, aseistuksena 4 Hispano-Suiza 20 mm tykkiä sekä pommiripustimet. 30 rakennettiin, joista 26 myytiin Syyriaan ja 1 Argentiinaan.
G.59 2B, kaksipaikkainen vientiversio, 19 rakennettiin, Syyria osti 4 konetta.
G.59 4A, yksipaikkainen tuotantoversio, näkyvyyden parantamiseksi pullistettu ns. kuplakuomu ja matalampi takarunko, rakennettiin 30, joista 20 Italian ilmavoimille.
G.59 4B, kaksipaikkainen tuotantoversio kuplakuomulla, 85 rakennettiin.
Tekniset tiedot (G.59 4A)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.04700009,47 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.058000011,58 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.06800003,68 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&021.011000021,11 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02850.&&&&002 850 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&03460.&&&&003 460 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Rolls-Royce Merlin 500/20 -nestejäähdytteinen V12-moottori; &&&&&&&&&&&01059.&&&&001 059 kW (&&&&&&&&&&&01420.&&&&001 420 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0593.&&&&00593 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01420.&&&&001 420 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&011500.&&&&0011 500 m
Aseistus
2 × 12,7 mm konekivääriä
Finskt Idrottsblad

Lehden ensimmäisen numeron kansisivu.
Finskt Idrottsblad oli Helsingissä vuosina 1904–1947 ilmestynyt ruotsinkielinen urheilulehti. Vuodesta 1919 lähtien sen nimenä oli Idrottsbladet.
Uno Westerholmin perustama Finskt Idrottsblad oli monipuolinen urheilun uutislehti. Se toimi aluksi SVUL:iin kuuluneiden ruotsinkielisten urheiluseurojen ja vuodesta 1912 lähtien Finlands Svenska Gymnastik- och Idrottsförbundin äänenkannattajana. Vuonna 1918 lehden kustantajaksi perustettiin Ab Idrottsförlaget. Vuonna 1937 Idrottsbladetiin yhdistettiin Svenska Finlands Idrottsförbundin Idrott-lehti.
Lehti ilmestyi aluksi kerran kuukaudessa, vuodesta 1909 lähtien kahdesti kuussa ja vuodesta 1913 viikkolehtenä. Sen toimittajina työskentelivät Uno Westerholm (1904–1918, 1921–1926), Artur Eklund (1918–1920), John Rönnberg (1918–1920), Ivar Ståhle (1927), Gustaf Sundvall (1928–1936), Arthur Englund (1937–1942), Henning Relander (1945–1946) ja Lars Rönnqvist (1943–1947).
Aiheesta muualla

Finskt Idrottsblad digitoituna kansalliskirjastossa
Finsk Musikrevy

Lehden kansisivu vuodelta 1906.
Finsk Musikrevy oli Helsingissä vuosina 1905–1907 ilmestynyt ruotsinkielinen musiikkilehti.
”Nuorten muusikkojen julkaiseman” Finsk Musikrevyn tavoitteena oli edistää kotimaista musiikinviljelyä, tehdä tunnetuksi suomalaisten säveltäjien teoksia, herättää kiinnostusta kansanmusiikkia kohtaan sekä julkaista arvosteluja ja uutisia. Sen toimittajina työskentelivät aluksi Axel von Kothen ja hänen jälkeensä Edvard Fazer vuonna 1905 sekä vuodesta 1906 Otto Andersson. Komeasti painettu lehti ilmestyi kahdesti kuukaudessa runsaan kahden vuoden ajan.
Aiheesta muualla

Finsk Musikrevy digitoituna kansalliskirjastossa
Filosofien luonnonopillisista mielipiteistä

| Filosofien luonnonopillisista mielipiteistä> Περὶ τῶν ἀρεσκόντων τοῖς φιλοσόφοις φυσικῶν δογμάτων |
| --- | --- |
 Teoksen alku Plutarkhoksen Moralian vuoden 1531 laitoksessa.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Pseudo-Plutarkhos
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  filosofia
Julkaistu:  100-luku
Sarja: Moralia
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Filosofien luonnonopillisista mielipiteistä (m.kreik. Περὶ τῶν ἀρεσκόντων τοῖς φιλοσόφοις φυσικῶν δογμάτων, Peri tōn areskontōn tois filosofois fysikōn dogmatōn; lat. De placitis philosophorum tai Placita philosophorum) on Plutarkhoksen Moralia-kokelmaan (kirja XI, 61) kuuluva tutkielma, joka käsittelee luonnonfilosofiaa ja luonnontieteitä. Se on kuitenkin epäperäinen, ja sen kirjoittajasta käytetään nimitystä Pseudo-Plutarkhos.
Historia

Tutkielma Filosofien luonnonopillisista mielipiteistä on ajoitettu 100-luvun puoliväliin. Se liitettiin jo pian Plutarkhoksen teosten joukkoon. Todellisuudessa se vaikuttaa olevan jonkun muun tekemä tiivistelmä varhaisemmasta teoksesta. Perinteisesti kyseinen alkuperäinen teos on laitettu Aetioksen nimiin ja ajoitettu noin vuoteen 100. Aetioksen olemassaolo on kuitenkin myös kyseenalaistettu, ja alkutekstin ajoitukseksi on ehdotettu jo 40–30-lukuja eaa.
Eusebios Kesarealainen hyödynsi tutkielmaa laajasti lähteenään teoksessa Praeparatio evangelica. Hänen tavoitteenaan oli käyttää sitä osoittamaan, kuinka erilaisia ja keskenään ristiriitaisia mielipiteitä kreikkalaisilla filosofeilla oli. Giorgio Valla käänsi Pseudo-Plutarkhoksen teoksen latinaksi ja liitti sen oman teoksensa De expetendis et fugiendis rebus (1501) kirjoiksi XX–XXI. Sillä oli suuri vaikutus Nikolaus Kopernikuksen tietämykseen antiikin luonnonfilosofiasta. Odoardo Corsini toimitti Pseudo-Plutarkhoksen teoksen tekstilaitoksen sekä teki siitä latinankielisen käännöksen, joka julkaistiin vuonna 1750.
Sisältö

Tutkielma oli nimensä mukaisesti yhteenveto eri filosofien ja koulukuntien mielipiteistä koskien luonnonfilosofiaa. Se koostuu viidestä kirjasta ja käsittelee yhteensä 133 eri kysymystä yhtä monessa luvussa.
Kirja I (johdanto ja 30 lukua) käsittelee luontoa ja luonnontieteitä ja klassisia alkuaineita. Aiheina ovat muun muassa maailmankaikkeuden ikuisuus, aine, muoto, syyt ja seuraukset, tila, aika ja liike, sekä kappaleiden luonne ja muoto. Lähteinä ovat monet esisokraatikkoihin sekä Platon, Aristoteles, stoalaiset ja Epikuros.
Kirja II (32 lukua) käsittelee edelleen maailmankaikkeutta ja sen muotoa, ikuisuutta, keskusta ja järjestystä. Aiheena ovat myös tyhjiö; taivaat ja taivaan sfäärit; tähdet ja niiden luonto, muoto ja liike; planeettojen nimet; sekä Aurinko ja Kuu.
Kirja III (18 lukua) käsittelee meteorologian alaan antiikin aikana luettuja asioita sekä maata ja sen muotoa, sijaintia ja liikettä.
Kirja IV (23 lukua) käsittelee psykologiaa ja aistimista.
Kirja V (30 lukua) käsittelee biologian ja lääketieteen aloille kuuluvia kysymyksiä.
Aiheesta muualla

Πλούταρχος: Περί των αρεσκόντων τοις φιλοσόφοις φυσικών δογμάτων. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Pseudo-Plutarch: Placita Philosophorum. Perseus. (muinaiskreikaksi)
Pseudo-Plutarch: Placita Philosophorum. Perseus. (englanniksi)
Fievel matkalla villiin länteen

| Fievel matkalla villiin länteen> An American Tail: Fievel Goes West |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Phil Nibbelink  Simon Wells 
Käsikirjoittaja:  Flint Dille
Tuottaja:  Steven Spielberg Robert Watts
Säveltäjä:  James Horner
Leikkaaja:  Nick Fletcher
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Netflix Universal Studios
Ensi-ilta:  1991
Kesto:  75 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  $22 166 041 (Yhdysvallat)
Edeltäjä:  Fievel matkalla Amerikkaan
Seuraaja:  Fievel ja Manhattanin aarre
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fievel matkalla villiin länteen on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut Phil Nibbelinkin ohjaama piirroselokuva. Elokuva on jatko-osa vuonna 1986 ilmestyneelle elokuvalle Fievel matkalla Amerikkaan.
Juoni

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat kaksi vuotta myöhemmin Fievel matkalla Amerikkaan elokuvan jälkeen. Mousekewitzin perhe päättää jättää huonon vuokratalonsa New Yorkissa ja muuttaa kauas länteen.
Ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Phillip Glasser  | … |  Fievel Mousekewitz   |
|  Dom DeLuise  | … |  Tiikeri   |
|  John Cleese  | … |  Cat R. Waul   |
|  Erica Yohn  | … |  Mama Mousekewitz   |
|  Nehemiah Persoff  | … |  Papa Mousekewitz   |
|  Catherine Cavadini  | … |  Tanya Mousekewitz   |
|  James Stewart  | … |  Wylie Burp   |
Ääninäyttelijät > Suomenkielinen näyttelijä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kasimir Pennanen  | … |  Fievel Mousekewitz   |
|  Keijo Romppainen  | … |  Tiikeri    |
|  Helena Lintunen  | … |  Tanya Mousekewitz (dialogi)   |
|  Stiina Jean Tarvonen  | … |  Tanya Mousekewitz (laulu)   |
|  Heikki Häkkä  | … |  Papa Mousekewitz    |
|  Päivi von Haartman  | … |  Mama Mousekewitz    |
|  Klaus Thomasson  | … |  Cat R. Waul    |
|  Heikki Nousiainen  | … |  Wylie Burp    |
Musiikki

Elokuvan musiikin on säveltänyt James Horner. Yhdessä kohtauksessa kuultava Rawhide-televisiosarjan tunnuslaulu on poimittu sellaisenaan elokuvasta The Blues Brothers. Osa elokuvan musiikista mukailee Hoe Down -kappaletta Aaron Coplandin villi länsi -aiheisesta baletista  Rodeo.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi sanoo elokuvan yltävän edeltäjänsä tasolle, paitsi ei suomenkielisen dubbauksen tasossa. Hän antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Fievel matkalla villiin länteen Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Fievel matkalla villiin länteen Elonet.
Arabialainen kalligrafia

Arabialaista kalligrafiaa fajanssilaatoilla Wazir Khan -moskeijassa Lahoressa, Pakistanissa, rakennettu 1634-1635.
Arabialainen kalligrafia on arabialaisia kirjaimia käyttävien kielten, kuten arabian, kaunokirjoitustaidetta. Kalligrafiaa pidetään islamilaisessa maailmassa hyvin suuressa arvossa. Sitä sovelletaan kaikille mahdollisille pinnoille, tavallisimpien kirjoitusalustojen lisäksi myös rakennusten seinäpintoihin, tekstiileihin sekä koriste- ja tarve-esineisiin.
Merkitys

Kalligrafia on noussut etenkin arabiankielisissä maissa arvostettuun asemaan sen seurauksena, koska ihmisten piirtäminen on nähty islamissa epäjumalien palvontana. Islamilaisessa kulttuurissa kalligrafiaa pidetään kuvataiteen jaloimpana muotona, sillä se pukee Koraanissa ilmoitetun Jumalan sanan näkyvään muotoon. Koraanin käsikirjoitukset onkin aina tilattu etevimmiltä kalligrafeilta, jotta teksti saisi arvoaan vastaavan taiteellisen asun. Kalligrafia on harvoja islamilaisen taiteen muotoja, joissa taitavimmat mestarit tunnetaan nimeltä.
Tyylit

Arabialaisen kalligrafian tavoitteena on elegantti ja melodinen rytmi, joka saadaan aikaan geometrisin keinoin. Arabian kieltä on aikojen kuluessa kirjoitettu erilaisilla tyyleillä. Varhaisimmat arabialaiset kirjoitustyylit olivat jäykkä kuufalainen tyyli sekä pehmeämpi naskhi-tyyli.
Tyylit > Kuufalainen tyyli

Kuufalaista tyyliä käytettiin varhaisimmissa Koraanin käsikirjoituksissa. Kuufalaisesta on kehitetty eri muunnelmia. Kulmikas muunnelma tuli yleiseksi rakennusten pintojen kaakelikoristeluissa. Kukkakoristeista muunnelmaa käytettiin kirjojen nimilehdillä. Pystylinjoja limittäin sommitteleva tyyli taas sopi käytettäväksi laastireliefeissä.
Tyylit > Naskhi-tyyli

Varhaisesta naskhi-tyylistä kehitetyistä monista muunnelmista kuusi saavutti klassisen aseman:
600-luvulla syntyi thuluth-tyyli, joka hiottiin huippuunsa 800-luvun lopulla. Siinä kirjainten peruskorkeuden suhde pitkien pystysuorien viivojen korkeuteen on yhden suhde kolmeen, mistä tyyli on saanut nimensäkin (thuluth, 'kolmannes'). Thuluth-tyyliä käytetään kaikista tyyleistä useimmin otsikoissa, nimikilvissä, koriste-esineissä ja seinien koristeteksteissä.
Naskhi-nimellä tunnetussa pyöreälinjaisessa tyylissä kirjainten ylä- ja alarekisterit yltävät yhtä kauas perusviivojen välisestä osasta, mikä tekee siitä helppolukuisemman kuin thuluth. Koraanin käsikirjoituksissa se onkin yleisin tyyli. Naskhi on elegantti, vaikkakaan ei yhtä koristeellinen kuin thuluth.
Kolmas klassinen tyyli on Koraanin käsikirjoituksissa suosittu muhaqqaq. Sille on leimallista alapuolisten kaarien vaakasuora venytys, joka saa tekstirivit näyttämään yhtenäisiltä nauhoilta. Läheistä sukua muhaqqaqille on raihani.
Maghribi on pohjoisafrikkalainen tyyli, joka eroaa selvästi muista klassisista tyyleistä. Maghribin korkeat pystyviivat taipuvat lievästi vasemmalle ja alapuoliset kaaret kurottuvat kauas eteenpäin, usein seuraavien sanojen alle.
Tawqi’ korostaa vaakalinjoja, eikä jätä sanavälejä.
Riqa’ on tiivistä ja korostaa kirjainten pyöreitä muotoja.
Riqa’an perustuu turkkilaisten kehittämä ruq’a-tyyli, jota arabit Pohjois-Afrikkaa lukuun ottamatta käyttävät nykyisin eniten käsialanaan.
Persiassa tawqi’- ja riqa’-tyyleistä kehitettiin 1000-luvulla omaleimainen ta’liq-tyyli. Siinä sanat viettävät alaviistoon ja ne kirjoitetaan puoliksi limittäin. Viivojen paksuudet vaihtelevat, ja tekstin liukuvaa vaikutelmaa korostavat pitkät ja pehmeät alakaaret. 1400-luvulla ta’liqista kehitettiin vielä kepeämpi nasta’liq. Kumpaakin tyyliä käytetään Iranissa esimerkiksi persialaisissa matoissa sekä Intiassa, mutta ei juurikaan arabimaissa.
Tyylit > Muut tyylit

Turkissa kehitettiin ottomaanien valtakunnan aikana 1444–1923 ruq’an lisäksi myös muita uusia kirjoitustyylejä, kuten diwani, jeli dewani, tughra’a ja siyaqat. Samalla aiempia tyylejä kehitettiin ja ne saavuttivat nykyisen muotonsa. Kaarevamuotoista ja monimutkaisen koristeellista diwania käytettiin ottomaanihovin virallisissa dokumenteissa, ja se on yhä käytössä.
Käyttö

Arabiassa kalligrafiaa käytetään paljon islamilaisessa arkkitehtuurissa, koristelussa ja kolikoissa. Kalligrafiaa sovelletaan kaikille mahdollisille pinnoille, tavallisimpien kirjoitusalustojen lisäksi myös rakennusten seinäpintoihin, tekstiileihin sekä koriste- ja tarve-esineisiin. Rakennusornamentiikassa on yleistä kalligrafian ja arabeskin päällekkäinen kudos. Kalligrafialla voidaan korostaa Jumalan kunniaa, kantajansa loistoa tai lahjoittajansa anteliaisuutta tai tekijänsä ammattitaitoa. Tällaisessa käytössä kirjoituksen luettavuus ei ole yhtä tärkeää kuin sen taiteellinen ja symbolinen arvo.
Koraanissa käytetään otsikoissa eri kalligrafista tyyliä kuin tekstissä. Otsikot ovat usein suorakaiteen muotoisen paneelin sisällä, jonka taustana on arabeski. Koraanin käsikirjoitusten hallitseva väri on ollut kulta, rinnallaan sininen, punainen ja vihreä, joista sininen nousi 900-luvulla kullan rinnalle tärkeimpänä värinä. Myös mustaa tekstiä on käytetty.
Kalligrafialla muotoillut kuvat, kalligrammit, ovat tulleet suosituiksi etenkin 1400-luvulta alkaen. Arabialaisten kalligrammien tyypillisiä aiheita ovat moskeija, laiva, Nooan arkki, vesikannu ja erilaiset eläimet. Osmanisulttaaneilla oli kalligrafinen monogrammi, tughra, jonka he kirjoittivat virallisten päätösten alkuun.
Kuvia

Maghribi-tyyliä 1200-luvulta
Muhaqqaq-tyyliä
Ta’liq-tyyliä
Persialaista, kaltevaa ja kepeää nasta’liq-kirjoitustyyliä 1500-luvun lopun tienoilta
Kulmikasta kuufalaista seinälaattakalligrafiaa Kazakstanissa Khoja Ahmed Yasavin mausoeumissa. Tekniikka tunnetaan nimellä banna’i.
Arabialaisen kalligrafin perusvälineet: ruokokyniä (qalam) tai puusta tai bambusta kaiverrettuja kyniä, vesiliukoista, hiilipohjaista mustetta, sekä ahar-tärkillä päällystettyä paperia.
Kalligrafian rakennetta havainnollistava animaatio
Bismillah-lause kalligrafisesti kirjoitettuna, Aziz Efendi (k. 1934)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arabialainen kalligrafia Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Islamilainen kalligrafia Wikimedia Commonsissa
Kuufalaista kirjoitusta 700- tai 800-luvulta
Korkeaviivaista thuluth-kirjoitusta Samarkandissa
Thuluth-kalligrafiaa Taj Mahalin ulkoseinällä.
Diwani-tyylinen, veneen muotoinen kalligrammi.
Finljandskaja gazeta

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Finljandskaja gazeta (ven. Финля́ндская газе́та) oli Helsingissä vuosina 1900–1917 ilmestynyt venäjänkielinen sanomalehti. Se oli autonomian ajan ainoa pitkäikäinen Suomessa ilmestynyt venäläinen sanomalehti.
Kenraalikuvernööri Bobrikov perusti Finljandskaja gazetan Venäjän hallituksen äänenkannattajaksi Suomen suuriruhtinaskunnassa. Sen tavoitteena oli edistää Suomen hallinnollista liittämistä Venäjään sekä suomalaisten ja venäläisten kansallista lähentymistä. Lehti rahoitettiin valtion ja kenraalikuvernöörin avustuksilla sekä virallisilla ilmoituksilla, jotka suomen- ja ruotsinkielisen virallisen lehden lisäksi oli pakko julkaista myös venäjänkielisessä lehdessä.
Alkuvaiheessa Finljandskaja gazeta oli innokas propagandalehti, mutta vuoden 1905 suurlakon jälkeen sen tilaajamäärä ja merkitys romahti. Vähitellen siitä tuli ”elävä ruumis”, joka levisi vain osalle Suomessa asuvista venäläisistä. Lehden ilmestyminen lakkasi helmikuun vallankumouksen jälkeen.
Finljandskaja gazetan julkaisijana toimi kenraalikuvernöörin kanslia. Se ilmestyi aluksi kolmesti, vuodesta 1901 lähtien neljästi, vuonna 1913 viidesti ja vuodesta 1914 kuudesti viikossa. Lehden levikki oli suurimmillaan 1 180 kappaletta vuonna 1904. Lisäksi sitä jaettiin vapaakappaleina virkamiehille. Vuoteen 1904 saakka sen rinnalla ilmestyi myös suomenkielinen viikkolehti Suomen Sanomat.
Päätoimittajat

Ivan Baženov (1901–1908)
Vladimir Lebedev (1907–1911)
V. Semjonov (1911)
B. V. Dobryšin (1911)
Ja. M. Grosman (1911, 1913, 1914)
Aleksandr Jefimov (1911–1913)
V. P. Krohin (1913–1914)
Nikolai Roždestvenski (1914–1916)
B. V. Starkov (1914)
A. A. Bašmakov (1914–1915)
P. Šveikovski (1915–1916).
Aiheesta muualla

Finljandskaja gazeta digitoituna Kansalliskirjastossa
Filosofiset tietosanakirjat

Filosofiset tietosanakirjat ja sanakirjat ovat filosofiaan erikoistuneita tietoteoksia. Varsinaisia filosofiaan erikoistuneita tietosanakirjoja (ensyklopedioita) on julkaistu 1800-luvulta lähtien.
Historiaa

Filosofiset sanakirjat syntyivät jo ennen varsinaisia tietosanakirjoja. Ensimmäisenä voidaan pitää Aristoteleen Metafysiikan viidettä kirjaa, joka sisältää metafysiikan termien määrittelyjä. Keskiajan skolastiikalle tyypillisiä summa-teoksia voidaan pitää myös teologis-filosofisina järjestettyinä hakuteoksina. Compendium philosophiae (noin 1327) oli keskiaikainen Aristoteleen filosofian yhteenveto, joka perustui Albert Suuren teoksiin.
Myöhempiä esimerkkejä ovat Pierre Baylen Dictionnaire historique et critique (1697) ja Voltairen Dictionnaire philosophique (1764), jotka olivat paitsi sanakirjoja myös hyökkäyksiä metafysiikkaa, teologiaa ja uskontoa kohtaan. 1700- ja 1800-luvun filosofisiin sanakirjoihin kuuluvat myös J. G. Walchin Philosophisches Lexikon (1726), W. T. Krugin Allgemeines Handwörterbuch der Philosophischen Wissenschaften (1827–29), Adolphe Franckin Dictionnaire des sciences philosophiques (1843–1852) ja J. M. Baldwinin Dictionary of Philosophy and Psychology (1899). 1900-luvulla julkaistuja ovat muun muassa Dagobert D. Runesin Dictionary of Philosophy (1942), A. R. Laceyn A Dictionary of Philosophy (1976), Antony Flew'n A Dictionary of Philosophy (1979) ja Robert Audin The Cambridge Dictionary of Philosophy (1995).
Varsinaiset tietosanakirjat syntyivät keskiajalla ja sisälsivät paljon myös filosofista aineistoa. Filosofia oli keskeisellä sijalla valistusajan Encyclopédiessa, jota toimittivat Denis Diderot ja Jean le Rond d'Alembert. Ensimmäisiä pelkästään filosofialle omistettuja tietosanakirjoja esittivät olevansa G. W. F. Hegelin Filosofisten tieteiden ensyklopedia (Enzyklopaedie der philosophischen Wissenschaften, 1817–30) sekä J. F. Herbartin Encyklopädie der Philosophie (1841).
Arnold Ruge ja Wilhelm Windelband johtivat vuonna 1912 alkanutta Hegelin ensyklopedian innoittamaa hanketta Encyclopedia of the Philosophical Sciences, josta julkaistiin vain ensimmäinen osa (”Vol. I. Logic”, 1913). Ensimmäinen vakavasti otettavampi filosofinen tietosanakirja oli neliosainen italialainen Enciclopedia filosofica (1957). Tähänastisista merkittävimmät ja laajimmat filosofiset tietosanakirjat ovat alun perin 8-osainen Encyclopedia of Philosophy (1967) ja 10-osainen Routledge Encyclopedia of Philosophy (1998).
Nykyisin monet filosofiset tietosanakirjat toimivat verkossa. Routledge Encyclopedia of Philosophyn koko sisältö on saatavilla verkossa maksullisena. Stanford Encyclopedia of Philosophy ja The Internet Encyclopedia of Philosophy ovat ilmaisia verkossa julkaistuja tietosanakirjoja.
Suomeksi on julkaistu painettuna vain Filosofian sanakirja (1999), joka perustuu WSOY:n tietosanakirja-aineistoon. Verkkoon kootaan muun muassa Filosofia.fi -sivuston Logos-ensyklopediaa.
Filosofisia tietosanakirjoja > Verkossa

Filosofia.fi – Logos-ensyklopedia (verkkosivut)
The Internet Encyclopedia of Philosophy (verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive))
Routledge Encyclopedia of Philosophy (verkkosivut)
Stanford Encyclopedia of Philosophy (verkkosivut)