stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Sjöström
Talvi- ja jatkosota

Sjöström osallistui talvisotaan kuormastopäällikkönä Jalkaväkirykmentti 6:ssa ja osallistui taisteluihin Pasurissa, Salmenkaidassa ja Kaskiselässä. Jatkosodan aikana hän työskenteli Mäntyharjun-Kymijoen uittopiirin päällikkönä sekä Kymin uittoyhdistyksen uittopäällikkönä ja kassantarkastajana aina vuoteen 1954 saakka. Hänet on haudattu Heinolaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 8. joulukuuta 1915  Gruppenführer 10. tammikuuta 1916  Yliluutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 18. maaliskuuta 1919  Majuri 1941 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaudenmitali 2. lk. kansalaisansioista  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Etelä- ja Pohjois-Hämeen sekä Jyväskylän suojeluskuntapiirien käsivarsikilpi.
Skorpioni II

Skorpioni II:n kohokuvio nuijan päässä, Ashmolean museo
Skorpioni II (muinaisegyptiksi ehkä Selk tai Weha), joka tunnetaan myös nimellä skorpionikuningas, hallitsi Egyptissä arviolta 3100-luvulla eaa.
Nimi

Egyptologit ovat erimielisiä Skorpioni II:n nimestä ja arvonimestä. Kuninkaan nimen yhteydessä esiintyvä skorpionifetissi on yleinen myöhemmin ilmaantuneessa jumalatar Serketin kultissa. Egyptologit ja kielitieteilijät, kuten L. D. Morenz, H. Beinlich, Toby Wilkinson ja Jan Assmann ovat huomauttaneet, että Serketin palvonta alkoi kuitenkin vasta vanhan valtakunnan loppuvaiheessa. Heidän mukaansa protodynastisen ajan skorpionifetissiä ei voida siten yhdistää Serketiin.
Historiallinen kuva

Skorpioni II:n henkilöllisyydestä ja elinajasta on useita teorioita. Jotkut egyptologit, kuten Bernadette Menu, väittävät, että koska Egyptin ensimmäisen dynastian kuninkaat käyttivät ilmeisesti useita nimiä, Skorpioni II oli itse asiassa Narmerina tunnettu kuningas. He väittävät myös, että Skorpioni II:lle kuuluneen nuijan päässä on samankaltaisia koristeita kuin kuuluisammassa Narmerin nuijassa.
Skorpioni II:n aikaan Egypti oli jaettu useisiin pieniin valtakuntiin, jotka taistelivat toisiaan vastaan. Erään teorian mukaan kuningas Narmer olikin ehkä eri henkilö, joka voitti Ka:n ja Skorpioni II:n valtakunnat ja yhdisti ensimmäisen kerran koko Egyptin.
Aiheesta muualla

Scorpion Macehead
Narmer Macehead
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Scorpion II
Käännös suomeksi
Slutskyn lause

Slutskyn lause kuuluu tilastotieteessä seuraavasti: Jos jakaumille  X_{n},X,Y_{n} ja vakiolle  a on voimassa  X_{n}\to X jakauman mielessä ja  Y_{n}\to a, niin  Y_{n}X_{n}\to aX jakauman mielessä ja  X_{n}+Y_{n}\to X+a jakauman mielessä.
Skuoritsa

Inkerin evankelis-luterilaisen kirkon Skuoritsan seurakunnan alttari.
Skuoritsa eli Kuoritsa (ruots. Skvorits, saks. Skworitz, ven. Скворицы, Skvoritsy) on luterilainen seurakunta Inkerissä. Skuoritsa sijaitsee noin 30 kilometriä Pietarista lounaaseen, Tervolan (ven. Терволово) lähellä.
Historia

Ruotsin vallan aikana vuonna 1640 Skuoritsaan perustettiin luterilainen seurakunta. Seurakunnan väkiluku oli 9 000 henkeä vuonna 1928. Skuoritsan pappilassa oli Inkerinmaan suurin kirjasto. Vuonna 1839 rakennettiin kivikirkko, johon mahtui 1 300 henkeä. Uusien asukkaiden kerhona käyttämä kirkko raunioitui tulipalossa 1956. Tämän Pyhän Katariinan kirkon rauniot on nykyään korjattu kirkoksi, arkkitehtina Pekka Wesamaa. Seurakunta perustettiin uudelleen vuonna 1990. Skuoritsa on Vantaankosken seurakunnan ystävyysseurakunta.
Skuoritsan kylät

Ahmosi, Ahokas, Akkala, Ala-Purskova, Aropakkasi, Autio-Tukenitsa, Hatsinanmylly, Huittula, Ihalaisi, Iistinä, Ikatla, Juvaisi, Kaijasi, Kainolaisi, Karhunkylä, Kemppilä, Kesälä, Kiurula, Kolmikanta, Kolmola, Korpikylä, Koskelaisi, Kouhia, Kuitusi, Kämärä, Laitisi, Lusikkala, Malkkila (Tynilä), Metiäisi, Motsina, Multia, Mutakylä, Muttala, Myllykylä, Niisnova, Nikreuksenkylä, Nousiaisi, Näppilä, Ontrova, Orava, Pekkala, Pellilä, Peräjärvi, Petrova, Peussala, Pieni Iistinä, Pieni Reisinä, Pietilä, Pitkälä, Pokkisen Purskova, Punakkala, Pöllä (Sepänkylä), Pöyhölä, Riepposi, Ruotsila, Rähmösi, Rätönkylä, Saalisi, Skuoritsa, Sokkala, Suo-Tukenitsa, Suuri Puutosti, Suuri Reisinä, Suuri Taaitsa, Tehvinä, Tervola, Tervola (Sämpsänpalo), Turtia, Tyyskälä, Uusi Purskova, Uusi Puutosti, Veikkola, Vohkana, Voutila (Foutila), Vuitti, Väisälä, Ylä-Purskova.
Aiheesta muualla

Georg Luther. Herdaminne för Ingermanland 2: De finska och svenska församlingarna och deras prästskap 1704-1940. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland, 2000. ISBN 951-583-052-4 (sid.)
Esko Jalkanen. Skuoritsan papit sekä seurakunnan historiallisia vaiheita vuosina 1624-2001. Joensuu: Skuoritsan työ-toimikunta, 2002. ISBN 952-91-5356-2 (sid.)
Virtuaali-Inkerin sivu Skuoritsasta
Skuoritsan seurakunnan sivusto (venäjäksi)
Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Inkere
Jaama
Järvisaari
Haapakangas
Hatsina
Hevaa
Hietamäki
Kaprio
Kattila
Keltto
Kolppana
Koprina
Kupanitsa
Lahti
Lempaala
Liissilä
Markkova
Miikkulainen
Moloskovitsa
Narvusi-Kosemkina
Novasolkka
Pyhä Maria (Pietari)
Pähkinälinna
Ropsu
Rääpyvä
Saari
Serepetta
Siestarjoki
Skuoritsa
Soikkola
Spankkova
Toksova
Tuutari
Tyrö
Valkeasaari
Venjoki
Viron Inkeri
Vuole
Quentin Skinner

Quentin Skinner (s. 1940 Oldham, Lancashire) on tunnetuimpia politiikan teoreetikkoja ja aatehistorioitsijoita.kenen mukaan? Cambridgen yliopiston uuden ajan Regius-professorina toiminut Skinner on tullut tunnetuksi käsitehistorioitsijana sekä kontekstualisoinnin metodin kehittäjänä ja eräänlaisena politiikan tutkimuksen "uskonpuhdistajana". Vuodesta 2008 hän on toiminut professorina Queen Maryn yliopistossa Lontoossa.
Skinnerin mukaan poliittisen analyysin kohdetta tulee lähestyä siitä historiallisesta, intellektuaalisesta ja ideologisesta kontekstista käsin, jossa poliittinen toiminta tapahtuu. Skinnerin kiinnostuksen kohteena on erityisesti se, mitä poliittiset toimijat tekevät kirjoittaessaan, väittäessään ja teoretisoidessaan. Merkittävää hänestä on tekojen luonne: kysymykset miksi, keitä ja mitä vastaan tai minkä puolesta ja minkälaisessa ideologisessa ja käsitteellisessä ympäristössä historialliset tekstit on tehty. Samoin Skinner haluaa eriteltävän minkälaisin resurssein nämä tekstit on tuotettu.
On arvioitu Skinnerin kääntäneen politiikan tutkimuksen painopistettään "ikuisista totuuksista" ja "hyvän järjestelmän etsinnästä" retorisen toiminnan suuntaan ja avanneen uusia teoreettisia konteksteja ja käsitehorisontteja poliittiselle toiminnalle.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1989.
Teokset

Foundations of Modern Political Thought I & II (Cambridge University Press, 1978)
The Return of Grand Theory in the Human Sciences, ed.; co-author (Cambridge: 1985)
Meaning and Context: Quentin Skinner and his Critics, ed. James Tully (Princeton: 1988)
Reason and Rhetoric in the Philosophy of Hobbes (Cambridge: 1996)
Machiavelli (Oxford University Press, 1996)
Liberty Before Liberalism (Cambridge: 1998)
Visions of Politics, 3 vols.: Regarding Method; Renaissance Virtues; Hobbes and Civil Science (Cambridge: 2002;2005)
Kolmas vapauden käsite.  ((Third concept of liberty, 2002.) Muistoluento Britannian Akatemialle 2001 Isaiah Berlinin kunniaksi)  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2003.  ISBN 951-96984-9-3
Kirjallisuutta

Palonen, Kari: Quentin Skinner: history, politics, rhetoric. Cambridge: Polity Press, 2003 ISBN 0-7456-2856-7
Aiheesta muualla

Koikkalainen, Petri & Syrjämäki, Sami: Quentin Skinner Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Koikkalainen, Petri & Syrjämäki, Sami: Menneisyyden kohtaamisesta – Quentin Skinnerin haastattelu. niin & näin, 4/2001, 9–23.
Koikkalainen, Petri & Syrjämäki, Sami: Intellektuaalihistorian uskonpuhdistaja. niin & näin, 4/2001, 8–9.
Koikkalainen, Petri & Syrjämäki, Sami: Quentin Skinnerin haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf) (englanniksi)
Syrjämäki, Sami: Keskustelu vapaudesta Quentin Skinnerin kanssa (pdf) (englanniksi)
Syrjämäki, Sami: Sins of a Historian. Väitöskirja anakronismin ongelmasta intellektuaalihistoriassa. Sisältää laajan tarkastelun Skinnerin metodologisista näkemyksistä
Perreau-Saussine, Emile: Quentin Skinner in context (Arkistoitu – Internet Archive), Review of Politics, vol. 68 (1), 2007, p. 106-122
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID  PhilPeople 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Siuntion rautatieasema

Siuntion rautatieasema (lyh. Sti, ruots. Sjundeå järnvägsstation) on rautatieasema Rantaradalla. Asema on maaliskuusta 2016 lähtien ollut Helsingin seudun lähijunaliikenteen Y-junien pääteasema. Siuntiota käyttää pääteasemanaan myös yksi arkiaamuisin liikennöivä L-junavuoro sekä yksi illan U-junavuoro Helsingistä. Siellä pysähtyy myös yksi H-junavuoro sekä Helsinkiin että Hankoon keskiviikko-, perjantai- ja sunnuntai-iltaisin. Asemalta lähtee keskiyön jälkeen myös yksi L-junavuoro Helsinkiin. Kaikki junat käyttävät raidetta 2 lukuun ottamatta H-junia, jotka käyttävät raidetta 1.
Nykyisin yksityisasuntona toimiva asemarakennus on rakennettu 1898–1899 arkkitehti Bruno Granholmin piirustusten mukaan. Asema-alueelle rakennettiin myös vesitorni ja ratapihalta johdettiin teollisuusraide lounaaseen tiilitehtaalle. Siuntion asemanseutu oli radan alkuaikoina harvaan asuttua aluetta ja sijaitsi viiden kilometrin päässä Siuntion kirkonkylästä etelään, kirkolta Pikkalaan ja Helsingin ja Tammisaaren väliselle maantielle johtaneen kylätien varrella.
Siuntion asema jäi lokakuussa 1944 Porkkalan vuokra-alueelle. Vuokra-ajan päätyttyä asema avattiin jälleen normaalille liikenteelle toukokuussa 1956. 1960-luvulla Siuntion asemanseutu alkoi kasvaa kunnan tärkeimmäksi taajamaksi ohi kirkonkylän. Seuraavalla vuosikymmenellä asemakylä oli jo selvästi kirkonkylää suurempi asutuskeskittymä, ja myös pääosa kunnallisista ja kaupallisista palveluista oli siirtynyt sinne.
Tavaraliikenne Siuntion asemalla lopetettiin vuonna 1990 ja lipunmyynti suljettiin 1991. Aseman itäpuolinen tasoristeys poistettiin käytöstä alikulun valmistuttua syksyllä 1992. Junasuoritus toimi pari vuotta uudessa laiterakennuksessa, kunnes rataosan kauko-ohjaus otettiin käyttöön vuonna 1993. Vanha asemarakennus ja tavarasuoja siirtyivät Ratahallintokeskukselta Senaatti-kiinteistöille ja edelleen myyntiin vuonna 2007.
Kuvagalleria

Kyltit Siuntion rautatieasemalla.
Siuntion rautatieasema talvella.
Siuntion asemalaiturit.
Siuntion rautatieasema tammikuussa 2024.
Asemarakennus takaa.
Asemarakennuksen itäpääty
Asemarakennuksen länsipääty.
Asemalaituri tammikuussa 2024.
Pöllöt

| Pöllöt |
| --- | --- |
 Huuhkaja (Bubo bubo)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae  Vigors, 1825
Synonyymit
 Striginae 
Suvut
 Helmipöllöt Aegolius  Sarvipöllöt Asio  Minervanpöllöt Athene  Huuhkajat Bubo  Metsäpöllöt Ciccaba  Varpuspöllöt Glaucidium  Hindustaninpöllöt Heteroglaux  Harjapöllöt Jubula  Kalahuuhkajat Ketupa  Töyhtöpöllöt Lophostrix  Kuubanpöllöset Margarobyas  Mascarenotus †  Kirkupöllöset Megascops  Kaktuspöllöt Micrathene  Pisarapöllöset Mimizuku  Isojalkapöllöt Nesasio  Haukkapöllöt Ninox  Pöllöset Otus  Pseudoscops  Ponderosapöllöset Psiloscops  Naamapöllöset Ptilopsis  Kultapöllöt Pulsatrix  Palaunpöllöset Pyrroglaux  Kirkupöllöt Sceloglaux †  Kalapöllöt Scotopelia  Viirupöllöt Strix  Hiiripöllöt Surnia  Papuanpöllöt Uroglaux  Partapöllöt Xenoglaux 
Katso myös
   Pöllöt Wikispeciesissä   Pöllöt Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pöllöt (Strigidae) on pöllölintujen lahkoon kuuluva lintuheimo. Heimoon kuuluu 220 lajia 26 suvussa. Suurin osa pöllöistä asuu metsässä ja ne ovat pääosin yöeläimiä, mutta jotkut lajit liikkuvat myös päivällä. Suomessa pesii pääosin 10 pöllölajia.
Anatomia ja elintavat

Pöllöille on tyypillistä suhteellisen suuri pää, lyhyt kaula ja koukkumainen lyhyt nokka. Siivet ovat keskipitkät, leveät ja pyöreäpäiset. Lyhyissä jaloissa on terävät kaarevat kynnet. Pöllöillä on tuuhea, elinympäristöön sopiva höyhenpuku. Sukupuolet ovat samannäköiset, mutta naaras on usein koirasta suurikokoisempi.
Pöllöt tunnetaan hyvästä hämäränäöstä, lähes äänettömästä lennosta sekä noin 270 astetta kääntyvästä päästä. Pöllöillä on usein matalan suppilon mallinen naamakiehkura, joka kerää ääniä korva-aukkoon siten tehostaen sen kuuloa. Pöllöt ovat lihansyöjiä ja niiden pääasiallista ravintoa ovat myyrät sekä muut pikkunisäkkäät ja linnut. Ne saalistavat yleensä öisin ja paikantavat uhrinsa kuulonsa avulla. Ravinnon sulamattomat osat pöllöt oksentavat niin kutsuttuina oksennuspalloina.
Pöllölajit > Suomessa tavatut pöllölajit > Pesivät

Helmipöllö – Aegolius funereus
Hiiripöllö – Surnia ulula
Huuhkaja – Bubo bubo
Lapinpöllö – Strix nebulosa
Lehtopöllö – Strix aluco
Sarvipöllö – Asio otus
Suopöllö – Asio flammeus
Tunturipöllö – Nyctea scandiaca
Varpuspöllö – Glaucidium passerinum
Viirupöllö – Strix uralensis
Pöllölajit > Suomessa tavatut pöllölajit > Harhailijat

Kyläpöllönen – Otus scops
Minervanpöllö – Athene noctua
Tornipöllö – Tyto alba (kuuluu heimoon tornipöllöt)
Pöllölajit > Sukupuuttoon kuolleita pöllölajeja

Kirkupöllö – Sceloglaux albifacies
Maskareenien saarilla eläneen Mascarenotus-suvun kaikki kolme lajia: M. grucheti, M. murivorus ja M. sauzieri
Siaun saarella Sulawesissa elävä Otus siaoensis-pöllöslaji on nähty varmuudella vain kerran (vuonna 1866), ja se on todennäköisesti kuollut sukupuuttoon.
Ornimegalonyx, suurin koskaan elänyt pöllö, eli Kuuban saaressa ja oli jopa 1,1 metriä korkea.
Kansanperinteessä ja symboliikassa

Pöllöä on vanhoista ajoista asti pidetty viisaana eläimenä. Minervanpöllö on viisauden ja filosofian perinteinen symboli.
Pöllöä on monissa perinteissä pidetty kuoleman lintuna, niin muinaisessa Egyptissä kuin Roomassakin. Suomessa sitä on pidetty paholaisen lintuna, Pohjoismaissa myös ukkosen jumalan Ukon lintuna. Sen silmiä on syöty koska on uskottu hämäränäön paranevan. Sydän on tuonut rahaa, metsästysonnea ja sodassa rohkeutta. Pöllönmunan ja sydämen keitoksesta tehdyllä juomalla uskottiin olevan parantavaa vaikutusta alkoholismiin, kaatumatautiin ja hinkuyskään. Intiassa pöllönlihan on uskottu kiihottavan sukupuoliviettiä mutta myös tekevän hulluksi. Kun naisen vasemmalle rinnalle asetettiin pöllön sydän, naisen uskottiin paljastavan kaikki salaisuutensa.
Pöllö on ollut paitsi viisauden myös tyhmyyden symboli. Sen kansanomainen nimi hyypiö sisältää myös omituisen olion merkityksen. Myös hyypiä-muotoa on käytetty, ja molemmat ovat yhä käytössä sukuniminä. Pöllö sen sijaan ei enää ole sukunimenä käytössä.
Pöllöstä on tullut myös muoti-ilmiö. Taika-astiastossa on pöllön kuva, ja koru- ja tatuointimuotikin on ottanut pöllön omakseen. Kaupunkipöllöt, kuten Bubi ja Helsingin Forum-korttelin huuhkajat vuonna 2011 edistivät pöllön myönteistä kuvaa.
Nalle Puhissa pöllö on vanha ja viisas. Tiedon symbolina se on muun muassa yliopistoissa, kirjastoissa. Kreikkalaisilla se oli mukana sodassa suojelemassa. ”Mainospöllö” oli MTV:n (myöh. MTV3:n) pitkäaikaisin symboli.
Kirjallisuutta

Heimo Mikkola ja Jouni Lamminmäki, Suomen pöllöjen sulkasadon, iän ja sukupuolen määritysopas, Suomenselän Lintutieteellinen Yhdistys 2014, ISBN 978-951-98263-1-8
David Tipling ja Jari Peltomäki, Luontotutkielma – Pöllöt, Finnature, 2013 ISBN 978-952-68066-0-0
Mika Honkalinna. Suuri pöllö. 2011. (kirja huuhkajasta)
Kerstin Viering, Roland Dr. Knauer: Päiväpetolinnut ja pöllölinnut - Lajit, elinympäristöt, käyttäytyminen. Naumann & Göbel 2011.
Esa Kero. Pöllökärpäsen purema - Hermannin toisenlainen luontokirja. Multikustannus 2009.
Dag Peterson, Juhani Lokki. Pohjolan petolinnut ja pöllöt. Kustannus-Mäkelä 2002.
Hannu Hautala. Ei pöllömpää. Suomen luonnonsuojelun tuki 2001. (tietokirja lapsille)
Pertti Saurola. Suomen pöllöt. Kirjayhtymä 1995. (”lyömätön tietopaketti”)
Pekka Helo. Yön linnut : Kirja Suomen pöllöistä. 1984.
Kirjallisuutta > Lehtiartikkeleita

Forsman, Dick; Jokinen, Mikko; Kaikusalo, Asko & Korpimäki, Erkki: 1000: Pöllöjen pesintä Suomessa. – Lintumies 1.1980 s. 2–9. LYL.
Korpimäki, Erkki 1985: Pöllötutkimus Suomessa. – Lintumies 1.1985 s. 57–62. LYL.
Palmgren, Pontus 1982: Pöllöjen suuntakuulosta. – Ornis Fennica 59:32–35.
Ylimaunu, Juha; Henttonen, Heikki & Lagerström, Martti 1985: Myyrien kannanvaihtelut ja pöllöjen esiintyminen. – Lintumies 3.1985 s. 139–149. LYL.
Aiheesta muualla

Suomenluonto.fi: Suomalaisten pöllölajien ääniä
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26012  Wikispecies: Strigidae  ADW: Strigidae  AFD: Strigidae  BOLD: 1493  CoL: GQX  EoL: 8660  EPPO: 1STRIF  Fauna Europaea: 10808  Fauna Europaea (new): 0b0f4bb3-fec6-4f27-9cc6-5381a1046910  GBIF: 9348  iNaturalist: 19728  IRMNG: 105006  ITIS: 177854  NBN: NBNSYS0000161066  NCBI: 30459  NZOR: bf31794a-a04f-47d6-8505-948887f69bba  Open Tree of Life: 1028828  Paleobiology Database: 39403  Paleobiology Database: 39403  WoRMS: 196062  Xeno-canto: strigidae
Skotlannin klaanit

Ylämaiden (Highlands) klaanit ja Alamaiden (Lowlands) suvut  merkittynä Skotlannin kartalle.
Skotlannin klaanit (clann, gaeliksi perhe tai jälkeläiset) ovat Skotlannin Ylämaan sukukuntia (ks. klaani), joilla on ollut suuri merkitys Skotlannin historiassa. Skotlannin Ylämaalla klaanien asema oli perinteisesti vahvempi kuin Alamaalla. Tappio 1700-luvun jakobiittikapinassa mursi klaanien vallan. Saman klaanin jäsenten kiltin tartaanikuvio on samanlainen.
Klaaneja

Abercromby
Affleck
Agnew
Anderson
Anstruther
Arbuthnott
Armstrong
Arthur
Baillie
Baird
Balfour
Bannerman
Barclay
Borthwick
Boyd
Boyle
Brodie
Broun
Bruce
Buchan
Buchanan
Cameron
Campbell
Carmichael
Carnegie
Carruthers
Cathcart
Charteris
Chattan
Chisholm
Cochrane
Colquhoun
Colville
Cranstoun
Crawford
Crichton
Cumming
Cunningham
Dalrymple
Davidson
Dewar
Douglas
Drummond
Dunbar
Duncan
Dundas
Dunlop
Durie
Edmonstone
Elliot
Elphinstone
Erskine
Farquharson
Fergusson
Fletcher
Forbes
Forsyth
Fraser
Fraser of Lovat
Galbraith
Gordon
Graham
Grant
Gregor
Grierson
Gunn
Guthrie
Haig
Haldane
Hamilton
Hannay
Hay
Henderson
Home
Hope
Hunter
Innes
Irvine
Irving
Jardine
Johnstone
Keith
Kennedy
Kerr
Kincaid
Lamont
Leask
Lennox
Leslie
Lindsay
Livingstone
Lockhart
Logan
Lumsden
Lyon
MacAlister
MacAlpin/e
MacArthur
MacAulay
MacBain
MacDonald
MacDonell
MacDougall
MacDowall
MacDuff
MacEwen
MacFarlane
Macfie
MacGillivray
MacInnes
Macintyre
MacIver
MacKay
MacKenzie
MacKinnon
Mackintosh
MacLachlan
MacLaine
MacLaren
MacLean
MacLennan
MacLeod
Macmillan
Macnab
MacNaughton
MacNeill
Macpherson
Macquarrie
Macqueen
Macrae
MacTavish
MacThomas
Maitland
Makgill
Malcolm
Mar
Marjoribanks
Matheson
Maxwell
Menzies
Moffat
Moncreiffe
Montgomery
Morrison
Munro
Murray
Napier
Nesbitt
Nicolson
Ogilvie
Oliphant
Primrose
Pringle
Ramsay
Rattray
Riddell
Robertson
Rollo
Rose
Ross
Russell
Ruthven
Sandilands
Scott
Scrymgeour
Sempill
Shaw
Sinclair
Skene
Spens
Stewart
Stirling
Strange
Sutherland
Swinton
Trotter
Urquhart
Wallace
Wedderburn
Wemyss
Wood
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skotlannin klaanit Wikimedia Commonsissa
Sluicewayn kulttuuri

Sluicewayn kulttuuri oli paleointiaanien kulttuuri Alaskassa 13300-11400 vuotta sitten (10000-11000 radiohiilivuotta sitten). Se saattaa olla kytköksissä varhaisten paleointiaanien Clovis-kulttuuriin. Sluiceway-kärjet ovat kaksipuolisesti iskettyjä, muodoltaan pitkiä soikioita, hieman samaan tapaan kuin Solutrén kärjet, mutta niiden kärjet ovat tylppiä eivätkä erityisen taitavasti työstettyjä. Keski-Alaskan Nenanan kärjet olivat esimerkiksi litteitä, kaksipuolisesti iskettyjä pisaranmuotoisia. Alaskasta Bluefish-luolasta on löydetty 15 000 vuotta vanhoja todisteita ihmisestä, samoin Diringistä Jakutiasta. Bluefish-luolasta ovat kuitenkin maansiirtymät hävittäneen alkuperäisen kulttuurikerrostuman, minkä takia löytöpaikka ei ole arkeologin kannalta paras mahdollinen.
Varhaisin eskimokulttuuri

Eskimokulttuurin ensimmäinen vaihe (Eskimo Stage I) on hyvin vanha, Clovisin aikalainen. Se lienee sama kuin Alaskan ns. Denalin kompleksi.
Alaskasta Dry Creek istä, Meadista ja Swan Pointista on löydetty 11 000–12 000 vuotta vanhoja esineitä. Nenana-laakson Dry Creekissä on ensimmäiset vahvat todisteet ihmisestä Alaskassa noin 11 100 vuotta sitten.
Aiheesta muualla

Sluiceway Projectile Point projectilepoints.net. Viitattu 7.9.2018.
Rinella, Steven: Meet the Flintstones Outside Online. 1.8.2007. Viitattu 7.9.2018.
Dennis J. Stanford & Bruce A. Bradley: Across Atlantic Ice: The Origin of America's Clovis Culture, s. 86–.  Univ of California Press, 3.6.2013.  ISBN 978-0-520-27578-2  Teoksen verkkoversio.
Slutsk

| Slutsk (Слуцк) |
| --- | --- |
 Slutskin piirin hallintorakennus Slutskissa
 vaakuna
 Slutsk
 Koordinaatit: 53°01′39″N, 27°33′08″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Minskin alue
Perustettu:  1116 (maininta asiakirjoissa)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  24,60 km²
Korkeus:  145–160 m
Väkiluku (10/2009):  61 444
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 www.slutsk.minsk-region.by/en/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Slutsk (valkoven. Слуцк, ven. Слуцк, puol. Słuck, liett. Sluckas, aiemmin myös Slutsak) on keskikokoinen kaupunki Valko-Venäjällä Minskin alueella, maanteitse 102 km Minskistä etelään. Tämä vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan 61 444 asukkaan kaupunki on samalla 95 106 asukaan Slutskin hallintopiirin keskuksena.
Varhaisin kirjallinen maininta Slutskista on vuodelta 1116. Vuonna 1160 siitä tuli Slutskin ruhtinaskunnan pääkaupunki. 1300-luvun alkupuolelta se kuului Liettuan suuriruhtinaskuntaan ja myöhemmin Puola-Liettuaan. Sittemmin se kuului Radvilan suvun (Radziwill) maihin ja siitä tuli Puolan reformoidun kirkon keskuspaikka.
Nykyisin Slutsk on teollisuuskaupunki, jossa elintarviketeollisuus on merkittävin toimiala (muun muassa sokerituotantoa, juustonvalmistusta, lihanjalostusta, leipomoja, pastan valmistusta ja panimo). Lisäksi kaupunkiin on sijoittunut esimerkiksi vaateteollisuutta ja kalustetuotantoa.
Liikenneyhteyksistä tärkeimpiä ovat pohjois-eteläsuuntainen kantatie P23 (Minsk-Slutsk-(Salihorsk)- M10 valtatie), itä-länsisuuntainen kantatie P43 (joka lännessä liittyy M1-moottoritiehen ja idässä 115 km:n päässä päätyy Bobruiskiin) sekä rautatieyhteys (Baranavitšy-Slutsk-Asipovitšy).
Pyhän Mikaelin kirkko Slutkissa on Valko-Venäjän ortodoksisen kirkon Minskin ja Slutskin hiippakunnan toinen pääpyhäkkö (katedraali).
Slutskin rautatieasema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slutsk Wikimedia Commonsissa
Tiivis kaupunkikuvaus (englanniksi) (BYcity.org)
Artikkeleja hallintopiiristä ja kaupungista (venäjäksi) (dorogiby.info)
Kartta kaupungin keskustasta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia satelliittikuva kaupungista, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
Slutsk -tiivistelmä - Belarusturism.by (englanniksi)
Kaupunkisivusto (epävirallinen) (venäjäksi)
Eräs Slutsk-aiheinen kaupunkiportaali (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kuvia Slutskin kaupungista (Radzima.org) (englanniksi)
Joitain rakennuksia Slutskista (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Slutskin juutalaisten historiaa (englanniksi)
Slutsk - Summary (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)