stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hermann Kretzschmar

Hermann Kretschmar vuonna 1912.
Hermann Kretzschmar (19. tammikuuta 1848, Oldernhau, Saksi – 10. toukokuuta 1924, Berliini, Saksa) oli saksalainen musiikintutkija, kapellimestari ja pedagogi. Aluksi hänen opettajanaan toimi oma isä, kuoronjohtaja ja urkuri Karl Dankegott Kretzschmar. Hermann Kretzschmar pääsi 14-vuotiaana opiskelemaan musiikkia Dresdenin Kreuzschuleen vuoteen 1867 asti. Vuonna 1868 hän alkoi opiskella musiikkitiedettä Leipzigin yliopistossa opettajinaan Oscar Paul, F. Ritschl ja Woldemar Voigt. Hän väitteli tohtoriksi 1871 latinankielisellä tutkimuksellaan keskiaikaisesta nuottikirjoituksesta. Lisäksi hän opiskeli Leipzigin konservatoriossa 1869–1870 opettajinaan Oscar Paul, Ernst Friedrich Richter ja Carl Reinecke.
Vuonna 1871 Kretzschmar alkoi opettaa Leipzigin konservatoriossa toimien samalla kapellimestarina kaupungin musiikkiseuroissa, joita olivat muun muassa Euterpe ja Singakademie. Samalla vuosikymmenellä hän myös sävelsi laulumusiikkia. Kretzschmar kuitenkin ylirasittui suuresta työmäärästä niin paljon, että joutui luopumaan opettajan toimestaan 1876. Vähän aikaa hän johti Metzin kaupunginteatterissa ennen kuin siirtyi Rostockin yliopiston musiikinjohtajaksi 1877. Vuodesta 1880 lähtien hän oli myös Rostockin kaupungin musiikinjohtaja. Kretzschmar palasi 1887 Leipzigiin yliopiston musiikinjohtajaksi johtaen samalla ylioppilaiden Paulus-kuoroa. Leipzigissa hän toimi myös yliopiston musiikinhistorian dosenttina ja ylimääräisenä professorina vuodesta 1895. Vuonna 1904 Kretzschmar aloitti Berliinin yliopiston musiikkitieteen professorina ja 1909–1920 hän oli Berliinin musiikkikorkeakoulun johtaja.
Kretzschmar oli aikanaan yksi merkittävimmistä Saksan musiikinhistorioitsijoista, joka teki myös uraauurtavaa työtä vanhan musiikin ja sen esitystavan parissa. Hänen näkökulmansa musiikinhistoriaan edusti laajaa kulttuuri- ja sosiaalihistoriallista katsantoa. Hän oli myös musiikillinen kansansivistäjä Führer durch den Konzertsaal -kirjasarjallaan. Hän oli musiikin hermeneutiikan perustajia.
Oppilaita

Rudolf Breithaupt
Kirjallinen tuotanto

Führer durch den Konzertsaal:
I Sinfonie und Suite, 1887
II Vokalmusik, 1. Kirchliche Werke, 1888
II Vikalmusik, 2. Oratorien und weltliche Chorwerke, 1890
H. Mersmann kirjoitti sarjaan osan III Die Kammermusik, 1930–1933
Die Venetianische Oper und die Werke Cavallis und Cestis, Vierteljahrsschrift für Musikwissenschaft 1892
Monteverdis Incoronatione di Poppea, Vierteljahrsschrift für Musikwissenschaft 1894
Bemerkungen über den Vortrag alter Musik, Peters Jahrbuch 1900
Anregungen zur Förderung einer musikalischen Hermeneutik, Peters Jahrbuch 1902
Musikalische Zeitfragen, 1903
Neue Anregungen... Satzästhetik, Peters Jahrbuch 1905
Kleine Handbücher der Musikgeschichte nach Gattungen, vuodesta 1905
Geschichte des neuen deutschen Liedes I, 1911
Geschichte der Oper, 1919
Einführung in die Musikgeschichte, 1920
Bach-Kolleg. Vorlesungen über J. S. Bach, 1922
A. Heuss (toimittanut): Gesammelte Aufsätze über Musik, aus den Grenzboten, 1910, kirjoituskokoelma
F.W. Grunow (toimittanut): Gesammelte Aufsätze über Musik II, aus den Jahrbüchern der Musikbibliothek Peters, 1911, kirjoituskokoelma.
Eino S. Repo

| Eino S>  Repo |
| --- | --- |
 Eino S. Repo juuri valittuna Yleisradion pääjohtajana vuonna 1965.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Eino Sakari Repo
Syntynyt: 6. syyskuuta 1919 Isokyrö
Kuollut: 16. joulukuuta 2002 (83 vuotta) Helsinki
Ammatti:  pääjohtaja, radiojohtaja
Muut tiedot
Järjestö:  Yleisradio
Edeltäjä:  Einar Sundström
Seuraaja:  Erkki Raatikainen
Eino Sakari Repo (6. syyskuuta 1919 Isokyrö – 16. joulukuuta 2002 Helsinki) oli Oy Yleisradio Ab:n pääjohtaja 1965–1969 ja radiojohtaja 1969–1974. Hänen toimikauttaan yhtiön johdossa on kutsuttu ”Reporadion” ajaksi. Repo toimi myös Ulkopolitiikka-lehden päätoimittajana.
Ennen Yleisradiota

Eino S. Repo osallistui talvi- ja jatkosotaan rintamalla ja kotiutui 1944 kapteenina. Hän valmistui 1948 filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta, pääaineenaan kirjallisuustiede. Valmistuttuaan hän toimi vapaana kirjallisuuskriitikkona ja kirjoitti arvosteluja muun muassa Uuteen Suomeen ja Parnassoon sekä radioon. Repo tunnettiin radikaalina kirjoittajana ja hänen oli lopetettava Uuden Suomen avustaminen, kun hän oli riitaantunut pääkriitikon, konservatiivisen V. A. Koskenniemen kanssa. Apu-lehden toimittajana Repo toimi 1958–1964, minkä jälkeen hänet valittiin Mainostelevision ohjelmajohtajaksi.
Reporadio

Revon toimiessa vuosina 1965–1969 Yleisradion pääjohtajana hän toteutti yhtiössä useita uudistuksia. Niinpä Yleisradiolle, jossa oli aikaisemmin lähetetty vain STT:n sähkeuutisia, perustettiin Ralf Fribergin johdolla oma uutistoimitus. Samalla voimistunut vasemmistolainen opiskelijaradikalismi sai jalansijaa yhtiössä. Repo antoi runsaasti tilaa nuorille toimittajille ja heidän yhteiskuntakriittisille ohjelmilleen, mikä herätti syytöksiä Yleisradion politisoitumisesta ja toi sille pilkkanimen ”Reporadio”.
Muuta

Zavidovo-vuodon kuulusteluissa presidentti Kekkosen kansliapäällikkö Antero Jyränki (sd.) tunnusti antaneensa osan Zavidovo-muistiosta Revon nähtäväksi.
Eino S. Repo oli perustamassa Suomi–Chile-seuraa Tarja Halosen ja Jacob Södermanin kanssa.
Repo on myös käsikirjoittanut kolme dokumenttia, esiintynyt kahdessa dokumentissa sekä elokuvassa Vodkaa, komisario Palmu, jossa esitti cameoroolissa itseään Yleisradion pääjohtajana. Spede-elokuvassa Repoa itseään esittää Taneli Mäkelä.
Eino S. Revon nuorempi veli oli kustannusjohtaja Ville Repo. He kirjoittivat yhdessä kirjan Kekkosesta. Revon tytär, ohjaaja ja dramaturgi Kristiina Repo on naimisissa näyttelijä Kari Kihlströmin kanssa ja näyttelijä Emil Kihlström on Eino S. Revon lapsenlapsi.
Julkaisuja

(toim.): Toiset pidot Tornissa.  Jyväskylä:  Gummerus, 1954.
Helsingin Puhelinlaitos 1882−1957.  Helsinki:  Weilin+Göös, 1956.
Repo, Eino S. & Huovinen, Pentti: Kekkoskaskut.  Helsinki:  Weilin+Göös, 1966.
Pihlajanmarjat. Muistelua vuosilta 1939−1969.  Helsinki:  Weilin+Göös, 1975.
Repo, Eino S. & Repo, Ville: Päämies. Henkilökuva Urho Kekkosesta hänen presidenttiajaltaan.  Helsinki:  Weilin+Göös, 1985.
Kirjallisuutta

Hemanus, Pertti: Reporadion nousu ja tuho. Helsinki: Otava, 1972.
Salokangas, Raimo: Aikansa oloinen: Yleisradion historia 2 (1949–1996). Helsinki: Yleisradio, 1996. ISBN 951-43-0714-3.
Viljakainen, Jarmo: Reporadio – vallankumouksen käsikassara? Helsinki: Ajatus, 2007. ISBN 978-951-20-7176-0
Viljakainen, Jarmo: Reporadio – Yleisradion vaaran vuodet 1965–1972. Opus Liberum, 2008. ISBN 978-952-92-3825-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Salokangas, Raimo: / Repo, Eino Sakari (1919–2002). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 9.10.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Tilintekoja Reporadion ajasta. Ylen Elävä arkisto.
Pääjohtaja Repo pakkolomalle. Ylen Elävä arkisto.
Kysymyksiä pääjohtaja Revolle. Ylen Elävä arkisto.
Repo ja informatiivisen ohjelmapolitiikan julistus. Ylen Elävä arkisto.
Eino S. Repo. 375 humanistia 3.3.2015. Helsingin yliopisto.
Ylen pää- ja toimitusjohtajat
| --- | --- |
Pääjohtajat:: Hjalmar Woldemar Walldén (1944–1945) • Hella Wuolijoki (1945–1949) • Einar Sundström (1950–1964) • Eino S. Repo (1965–1969) • Erkki Raatikainen (1970–1979) • Sakari Kiuru (1980–1989) • Reino Paasilinna (1990–1994)
Toimitusjohtajat:: L. M. Viherjuuri (1926–1927) • Yrjö Koskelainen (1927) • Armas Deinert (1927) • Hjalmar Woldemar Walldén (1927–1944) • Arne Wessberg (1994–2005) • Mikael Jungner (2005–2010) • Lauri Kivinen (2010–2018) • Merja Ylä-Anttila (2018–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Eino S. Repo haastattelee ministeri Onni Närvästä Ministerimme tänään -ohjelmassa 1962
Kouvolan yhteiskoulu

| Kouvolan yhteiskoulu> Kankaan koulu |
| --- | --- |
 Koulun päärakennus, "punainen talo"
Osoite:  Salpausselänkatu 24, 45100 Kouvola
Sijainti:  Kangas, Kouvola
Rakennustyyppi:  Uusklassismi
Valmistumisvuosi:  1926
Avattu:  2014
Suunnittelija:  Toivo Salervo
Urakoitsija:  Eemeli Elo
Omistaja:  Kouvolan kaupunki
Kerrosluku:  3
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kouvolan yhteiskoulu on Kouvolan keskustassa sijaitseva peruskoulu, jossa toimii luokat 7.–9. Koulussa jokaisella vuosiasteella on niin musiikki- kuin matematiikkapainotteinenkin luokka, joille voi hakea ennen yläkoulun alkamista. Oppilaita koulussa on noin 300. Vuonna 2016 koulussa oli 286 oppilasta.
Yhteiskoulu aloitti toimintansa 1955, ja aikaisempi koulurakennus valmistui vuonna 1963. Tuo rakennus tuhoutui täysin 11. helmikuuta 2014 sattuneessa tuhoisassa tulipalossa ja purettiin marraskuussa 2014.
Nykyään yhteiskoulu toimii yläasteena 1920-luvulla rakennetun entisen Kankaan koulun tiloissa. Vuonna 2015 Kouvolan yhteiskoulun lukio ja Kouvolan lyseon lukio yhdistettiin Kouvolan yhteislyseoksi.
| Kouvolan yhteiskoulu> Oppikujan koulu |
| --- | --- |
 Koulun toinen rakennus, "valkoinen talo"
Osoite:  Kauppalankatu 18, 45100 Kouvola
Valmistumisvuosi:  1914
Suunnittelija:  Kaarle Ketomaa 1913, laajennus Toivo Salervo 1939
Omistaja:  Kouvolan kaupunki
Käyttäjä:  Kouvolan yhteiskoulu
Tyylisuunta:  funktionalismi
Kerrosluku:  3
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo:
Historia

Kouvolan yhteiskoulun perustamisesta tehtiin Kouluhallitukselle 30. maaliskuuta 1954 anomus, joka evättiin. Seuraavana vuonna valtioneuvosto teki päätöksen viisiluokkaisen yhteiskoulun perustamisesta, ja koulun toiminta alkoi 1. syyskuuta 1955. Yhteiskoulu toimi aluksi viidessä paikassa, joista käytetyin oli Sivistys- ja urheilutalo. Kouvolan lyseon saadessa uuden koulurakennuksen otti yhteiskoulu käyttöönsä entisen lyseotalon vuonna 1961.
Uutta koulurakennusta alettiin rakentaa vanhan lyseon tontille entisen rakennuksen taakse. Yhteiskoulun rakennus vihittiin käyttöön 16. marraskuuta 1963, ja samalla vuonna 1906 rakennettu punahonkainen "puulyska" purettiin.
Peruskoulu-uudistuksen myötä Kouvolan yhteiskoulu muuttui yksityisestä koulusta kaupungin ylläpitämiksi Salparinteen yläasteeksi ja Kouvonrinteen lukioksi vuonna 1975. Nykyisellä nimellään koulu on toiminut vuodesta 1998 alkaen.
Nykyinen koulurakennus valmistui vuonna 1926. Koulun suunnitteli kouluhallituksen tarkastaja ja arkkitehti Toivo Salervo, ja urakoitsijana toimi rakennusmestari Eemeli Elo. Keskustan maamerkkinä pidetty rakennus edustaa 1920-luvun uusklassismia, jonka tiukka symmetria antaa rakennukselle jylhän ilmeen. Koulun pihaa ympäröivä aita on rakennusmestari Uuno Immosen suunnittelema.
Toinen koulurakennus edustaa tyylisuunnaltaan funktionalismia. Sen suunnitteli Kaarle Ketomaa vuonna 1913, eli yli kymmenen vuotta ennen Kankaan koulun, nykyisen Yhteiskoulun päärakennuksen, valmistumista. Vuonna 1939 päärakennuksen suunnitellut Toivo Salervo suunnitteli lisärakennuksen laajennuksen.
Koulurakennukset ovat yhdet Kouvolan keskustan alueen ainoista rakennuksista, jotka eivät ole tuhoutuneet sotien aikana.
Tulipalo > Tapahtumat

Yhteiskoulussa syttyi 11. helmikuuta 2014 tulipalo, josta hätäkeskus sai ilmoituksen kello 11.46. Palo sai alkunsa koulun siipirakennuksesta, josta se levisi myös päärakennukseen. Koulun evakuointi tapahtui ripeästi. Onnettomuustutkintakeskuksen mukaan palo sai alkunsa siipirakennuksen liikuntasalissa olleesta viallisesta sähkökaapelista. Syttymispaikkaa ei olisi tavanomaisissa tarkastuksissa voitu havaita.
Kesäkuussa 2014 päätettiin, ettei koulurakennusta korjata eikä rakenneta uudelleen. Yläkoululaiset siirrettiin elokuussa 2014 lakkautetun Kankaan koulun tiloihin.
Lukio siirrettiin toimimaan keskustassa sijaitsevaan Kymen lukon rakennukseen ja se toimi siellä syksyyn 2017 asti. Vuonna 2015 Yhteiskoulun lukio ja Kouvolan lyseon lukio yhdistettiin Kouvolan yhteislyseoksi. Syksyllä 2017 yhteislyseon päärakennukseen valmistui laajennusosa ja peruskorjaus, jolloin entisen yhteiskoulun lukion toiminta siirtyi kokonaan uuteen rakennukseen.lähde?
Tuhoutuneen yhteiskoulun tontille valmistui tilapäinen pysäköintialue vuonna 2017.lähde?
Tulipalo > Yhteiskoulu palon jälkeen

Koulu Salpaus­selän­kadun ja Sumu­laakson­kadun risteyksestä katsottuna.
Koulu Sumu­laakson­kadulta katsottuna.
Koulun pääovi sammutuksen aikana. Yläpuolella ja keskellä on urkuparvi, jonka kautta savu ja tuli levisi salista koulun aulatilaan.
Palon syttymis­kohta rakennuksen sähkö­keskuksessa.
Tulevaisuus

Opetus on kuitenkin loppumassa keväällä 2026 Marjoniemen yhtenäiskoulun rakentamisen yhteydessä ja rakennukset todennäköisesti myydään esimerkiksi toimistoiksi tai asunnoiksi.
Kirjallisuutta

Muistelmia elävästä talosta : Kouvolan yhteiskoulun historiikki 1955-2005. Kouvolan yhteiskoulu : Kouvolan yhteiskoulun lukio, 2005. ISBN 952-91-9379-3.
Vasemmalla Kankaan koulun rakennus ja oikealla Oppikujan koulun rakennus. Kuvalähde: Kouvolan kaupunginmuseo
Kriminaalipsykologia

Kriminaalipsykologia on sovelletun psykologian osa-alue, jossa tutkitaan erityyppisissä rikoksissa, kuten väkivaltarikoksissa ilmenevää rikospaikkakäyttäytymistä ja sen yhteyksiä rikoksen tekijän piirteisiin. Tutkimuskohteita ovat esimerkiksi rikosten uusimisen ennustaminen ja väkivaltaisen käyttäytymisen eskaloituminen mm. lähestymiskielto- ja pommiuhkaustapauksissa sekä rikoksentekijöiden persoonallisuuden piirteet ja elämänkaari.
Kirjallisuutta

Bull, Ray: Criminal Psychology : A Beginners Guide. Oneworld Publications, 2009. ISBN 978-1-85168-707-7.
Haapasalo, Jaana: Kriminaalipsykologia. 2., uudistettu painos, Jyväskylä : PS-kustannus, 2017. ISBN 978-952-451-784-3.
Haapasalo, J. (toim.) (1995). Rikollisuuden psykologiaa. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Haapasalo, J. (toim.) (1999). Väkivallan kierre. Jyväskylä: Vankienhoidon koulutuskeskus.
Haapasalo, J., Kiesiläinen, K. ja Niemi-Kiesiläinen, J. (2000). Todistajanpsykologia ja todistajankuulustelu. Helsinki: Lakimiesliiton kustannus.
Haapasalo, Jaana, (toim.) (1995). Rikollisuuden psykologiaa. Jyväskylän yliopisto.
Hare, Robert D.: Ilman omaatuntoa. 1999/2004, Helsinki: Gilgames.
Putkonen, H. (2003) Homicidal Women in Finland 1982–1992. Väitöskirja, Helsingin yliopisto, myös verkkojulkaisuna.
Kovddoskaisi

Kovddoskaisi Vuomakasjokivarresta läheltä Meekonjärveä nähtynä.
| --- | --- |
Tyyppi:  tunturi
Sijainti:  Käsivarren erämaa-alue, Enontekiö,  Suomi
Vuoristo:  Skandit
Korkeus merenpinnasta:  1 230 m
Prominenssi:  440  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kovddoskaisi tai Govddosgáisi on tunturi Enontekiön Yliperällä. Se on Suomen neljänneksi korkein tunturi, korkeudeltaan yli 1 220 metriä. Joissain lähdeteoksissa sen korkeudeksi mainitaan jopa 1 242 metriä. Karttojen ja internetin karttasovellusten perusteella tuo korkeus on kuitenkin liioiteltu. Korkeuskäyrien perusteella tunturin korkein kohta on sen eteläreunalla olevista kaksoishuipuista läntinen, jonka korkeus on noin 1 230 metriä. Tämäkin korkeus oikeuttaa Govddosgáisin neljänteen sijaan Suomen korkeimpien tuntureiden listalla.
Yleistä

Kovddoskaisi sijaitsee Käsivarren erämaa-alueella aivan sen ylimmän kulmauksen tuntumassa vain parin kilometrin päässä Norjan rajasta. Haltiin nähden tunturi on lounaassa noin seitsemän kilometrin päässä.
Kovddoskaisi on laaja ja ympäröivästä maastosta selvästi erottuva tunturimassiivi. Pohjois–etelä-suunnassa sillä on mittaa enimmillään lähes viisi kilometriä ja itä–länsi-suunnassa noin neljä kilometriä pinta-alan ollessa yli 16 km2. Läheisen Riimmajärven rannasta nousua tunturin huipulle on yli 560 metriä reilun kahden kilometrin matkalla. Kovddoskaisin kaakkoisrinne on Suomen suurimpia suhteellisia korkeuseroja: tunturin huippu kohoaa n. 590 metriä Vuomakasjärven pinnasta 4,4 kilometrin matkalla.
Suomen tyypillisistä, pyöreämuotoisista, tuntureista poiketen Kovddoskaisin huippu ei ole pyöreä tai kupera, vaan loivasti kovera. Korkeimmat kohdat ovat huipun reunoilla ja maa laskee tunturin keskelle laakeaan ylänkölaaksoon, joka on karua louhikkoa eli rakkaa. Ylängöllä on eräs Suomen korkeimmalla olevista lammista yli 1 100 metrin korkeudessa. Tunturilaen reunoilta avautuvat näkymät ovat hyvin jylhät ja vaikuttavat.
Nimen merkitys

Vanhoista kartoista voi löytää lukuisia erilaisia muunnoksia tunturin nimestä: Kuottuskaisi, Kouttuskaisi, Koukkuskaisi, Kovddoskaisi, Kuovdaskaisi ja Guovdesgaissa. Nimelle on esitetty useitakin selityksiä. Sen alkuosan on tulkittu tarkoittavan keskimmäistä (guovdas), sarasuota (kuovda), jopa karhuakin (kuovdza). Kun jokainen näistä selityksistä on jollakin tavalla sopiva, on sekaannus ymmärrettävissä. Saamen kielen ja saamelaiskulttuurin tutkijan, T. I. Itkosen, mukaan tunturin nimen oikea muoto on Guovdaskaisi, eli keskushuippu.
Maastoliikenne Käsivarren erämaa-alueella

Maastoliikenne on rajoitettua Käsivarren erämaa-alueella, aivan kuten muillakin Suomen erämaa-alueilla. Lumettomana aikana vain poronhoitajat ja eri viranomaiset (poliisi, tulli, rajavartijat, pelastustoimi yms.) saavat liikkua alueella moottoriajoneuvoilla ilman erillistä maastoliikennelupaa. Lisäksi Enontekiön kunnan asukkaat voivat hakea maastoliikenneluvan alueella oleville muutamille vakiintuneille kulku-urille. Luvat myöntää maanomistaja, jota Käsivarressa edustaa Metsähallitus. Talvella moottoriajoneuvon, käytännössä moottorikelkan, käyttö on vähän vapaampaa ja paikkakuntalaiset saavat anoessaan maastoliikenneluvan koko alueelle. Lumiaikana myös ulkopaikkakuntalainen voi saada maastoliikenneluvan merkityille reiteille ja paikallisen oppaan kanssa muullekin ennalta ilmoitetulle reitille. Ilman paikallista opasta ulkopaikkakuntalainen pääsee Kovddoskaisille käytännössä vain vuokraamalla lentokuljetuksen tai omin voimin kävellen tai hiihtäen.
Vaeltaminen Kovddoskaisille

Omatoimiseen vaellukseen on reittivaihtoehtoja lukuisia sekä kesällä että talvella. Tyypillisimpiä vaelluksen aloituspaikkoja ovat Suomen puolella Kilpisjärvi ja Norjan puolella Gálggojávri talvella tai Didnujoki kesällä valtatie 21/ E8 varressa. Kilpisjärveltä lähdettäessä kuljetaan yleensä Kalottireittiä, josta on erkaannuttava Vuomakasjärven tuntumassa. Matkaa kertyy reittiä myöten yhteen suuntaan yli 40 km. Norjan puolelta tullaan tavallisesti Lossujärvelle ja sieltä edelleen Urtasvankkaa myöten Kovddoskaisin tuntumaan matkan ollessa yhteen suuntaan reilut 20 km.
Kovddoskaisin valloittamisessa tai huiputtamisessa, kuten vaeltajat asian usein ilmaisevat, on omat haasteensa. Sen ylärinteet ovat louhikkoiset ja lakialue lähes pelkkää rakkaa, sijainti syrjäinen ja seinämät lähes kaikilta suunnilta hyvin jyrkät. Etelästä Riimmajärven rannalla olevalta Urtashotellilta pääsee huipulle helpoiten laajan tunturilaen kaakkoiskulmassa olevaa kapeaa kurua pitkin. Nousu on raskas, mutta ylös pääsee ilman mitään erityisiä kiipeilyvälineitä. Rinteen jyrkkyyden ja yläosan muodon takia Kovddoskaisi ei "petä" nousijaa samalla tavalla, kuin monet pyöreämuotoiset tunturit, joiden huippu tuntuu pakenevan koko ajan kauemmaksi. Huippu tulee vastaan siinä, missä se näkyy jo alhaalta kapuamaan lähdettäessä.
Kuvia

Kovddoskaisi iltamyöhällä Riimmajärven rannalta nähtynä
Näkymä Kovddoskaisin huipulta etelälounaaseen Riimma- ja Urtasjärville, taustalla Urtaspahta
Näkymä Kovddoskaisin huipulta länteen kohti Urtasvankkaa ja Lossujärveä
Suomen korkeimmat tunturit: vasemmalla 4. korkein Kovddoskaisi (1 227 m),
osin sen edessä Pihtsosjunni (1 083 m),
taivaanrannassa 3. korkein Kiedditsohkka (1285 m),
Pihtsusjärven takana Etu-Halti (1 200 m, lumiviiru rinteessä),
taustalla rusehtava ja korkein Halti (1 365 / 1 324 m) ja 2. korkein Ridnitsohkka (1 317 m)
Korean demokraattinen kansantasavalta

Korean demokraattinen kansantasavalta (kor. 조선민주주의인민공화국, Joseon minjujuui inmin gonghwaguk), epävirallisesti Pohjois-Korea (kor. 북조선, Buk-Joseon, Etelä-Koreassa käytetään myös nimeä kor. 북한, Buk-Han), on valtio Itä-Aasiassa, Korean niemimaan pohjoisosassa. Naapurimaat ovat etelässä Etelä-Korea (Korean tasavalta), pohjoisessa Venäjä ja Kiina. Valtio on sosialistinen yksipuoluejärjestelmä, ja sitä johtaa länsimaissa tavallisesti kommunistisena pidetty Korean työväenpuolue. Maan perustuslaista poistettiin vuonna 2009 kuitenkin kaikki viittaukset kommunismiin. Pohjois-Korean ideologia perustuu juche-aatteeseen; maan ulkopuolella sitä on luonnehdittu stalinistiseksi diktatuuriksi, joskin maalla on myös absoluuttisen monarkian piirteitä, sillä maata on hallinnut sen perustamisesta asti Kim-suku ja hallitusta ja kansan käyttäytymistä säätelevän Kymmenen Periaatteen mukaan Kim-suvun tulee ikuisesti hallita sitä.
Maantiede

Pohjois-Korea on suurimmaksi osaksi jokien halkomaa vuoristoa tai ylänköä. Vuoret nousevat idässä Japaninmeren rannikolta ja laskeutuvat loivina länteen, jossa on Keltaisenmeren rannikkotasanko. Korkein vuori Paektu-san (2 744 m) sijaitsee maan koillisosassa Kiinan vastaisella rajalla. Keltaisenmeren rannikkotasanko ulottuu Etelä-Korean rajalta Kiinan vastaiselle rajajoelle Jalulle. Pohjois-Korean väestöstä asuu yli puolet tällä tasangolla, joka on myös maan merkittävintä viljelysaluetta. Neljännes pohjoiskorealaisista asuu vuoristoalueen jokilaaksoissa, neljännes itärannikon tasangolla.
Kesäisin kaakosta ja lounaasta puhaltaa lämmin ja kostea kesämonsuuni. Talvimonsuuni puolestaan tuo pohjoisesta ja luoteesta kylmää ja kuivaa ilmaa. Pjonjangissa sataa lunta keskimäärin 37 päivänä vuodessa, ja tammikuun keskimääräinen ylin lämpötila on −3 °C ja alin −13 °C, elokuussa ylin 29 °C ja alin 20 °C.
Maan vuoristoisissa osissa on kasvanut paljon metsää, ja sahateollisuus on ollut merkittävä tulonlähde. Hakkuut ovat vähentäneet metsiä, joskin meneillään on uusi metsitysohjelma.
Koreoiden välisestä demilitarisoidusta vyöhykkeestä on tullut villieläinten ja harvinaisten kasvien suoja-alue.
Pohjois-Koreassa on aikaisemmin elänyt monia suurpetoja, kuten ilveksiä, tiikereitä, karhuja, panttereita ja leopardeja, mutta ne ovat käyneet harvinaisiksi. Hirviä ja villisikoja on edelleen, mutta kasvava väestö on ajanut nekin ahtaalle. Valkoinen haikara on maan kansanrunoudessa tärkeä symboli.
Hallinnollinen jako

Pohjois-Koreassa on kaksi suoraan hallittua kaupunkia (Chik'alshi; 직할시), kolme erityisaluetta eri nimityksillä ja yhdeksän maakuntaa (Do; 도).
Kaupungit:
Pjongjang (P'yŏngyang Chik'alshi; 평양 직할시)
Rasŏn (Rajin-Sŏnbong) Chik'alshi (라선 (라진-선봉) 직할시)
Erityisalueet:
Kaesŏngin teollisuusalue (Kaesŏng Kong-ŏp Chigu; 개성 공업 지구)
Kŭmgang-sanin turistialue (Kŭmgang-san Kwangwang Chigu; 금강산 관광 지구)
Shinŭijun erityishallintoalue (Shinŭiju T'ŭkbyŏl Haengjeonggu; 신의주 특별 행정구)
Maakunnat:
Chagang (Chagang-do; 자강도)
Pohjois-Hamgyŏng (Hamgyŏng-bukto; 함경 북도)
Etelä-Hamgyŏng (Hamgyŏng-namdo; 함경 남도)
Pohjois-Hwanghae (Hwanghae-bukto; 황해 북도)
Etelä-Hwanghae (Hwanghae-namdo; 황해 남도)
Kangwŏn (Kangwŏndo; 강원도)
Pohjois-P’yŏngan (P'yŏngan-bukto; 평안 북도)
Etelä-P’yŏngan (P'yŏngan-namdo; 평안 남도)
Ryanggang (Ryanggang-do; 량강도), kirjoitetaan joskus 'Yanggang'