stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daniel Juslenius
Elämänvaiheet

Lounais-Suomen Jusleniukset ovat todennäköisesti polveutuneet Ruotsin aatelisesta Anckar-suvusta. Daniel Jusleniuksen samanniminen isä toimi kappalaisena Turussa, josta muutti Mietoisiin vuonna 1665. Isä-Juslenius harrasti Suomen historiaa ja kieltä. Hänellä oli suuri perhe. Vaimo Barbara Göös oli Kokemäen kirkkoherran tytär ja esikoispoika Henrik Jusleniuksesta kasvoi politiikan ja liike-elämän toimija. Useat perheen pojista toimivat pappeina, ja Gabriel Juslenius eteni teologian professoriksi ja Turun Akatemian rehtoriksi. Daniel Juslenius nuorempi oli perheen kuopus. Hän aloitti Turun katedraalikoulun oppilaana 11-vuotiaana 1687. Isän kuolema aiheutti kuitenkin taloudellisen ahdingon pojan ollessa 15-vuotias. Niinpä pojan yliopisto-opinnot olivat mahdollisia vain yksityisopettajana toimimisen, ruumiillisen työn ja stipendin ansiosta. Juslenius oli kateellinen Ruotsista tulleille opiskelijoille, joiden stipendit olivat suurempia.
Syksystä 1697 alkaen Juslenius opiskeli päätoimisesti. Yhtenä opinnäytetyönä oli Turun kuvaus Aboa Vetus et Nova, joka sai erinomaiset arvosanat vuoden 1700 tarkastuksessa. Sen kirjoittajasta tuli yliopiston riikinruotsalaisten ja saksalaisten opiskelijoiden keskuudessa tunnettu Suomen puolustaja. Muutaman kuukauden opiskelujakso Ruotsin Strängnäsissä korosti hänen mielessään eroja Suomen ja Ruotsin välillä. Turkuun palattuaan 1702 hän toimi yliopiston sihteeritehtävissä ja kotiopettajana. Maisterinväitöskirja on nimeltään Vindiciae Fennorum, suomalaisten puolustus (1703), jonka ansiosta Juslenius valittiin priimusmaisteriksi. Hän sai heprean ja kreikan kielen professuurin. Samaan aikaan oli käynnissä pitkäaikainen suuri Pohjan sota, joka lopulta romahdutti Ruotsin suurvalta-aseman. Juslenius joutui vuonna 1713 pakenemaan isoavihaa Ruotsiin. Siellä hän kirjoitti De miseriis Fennorum -teoksen Suomen tilanteesta ja toimi Västeråsin lukion lehtorina.
Juslenius palasi Suomeen 1722. Hän joutui piispa Herman Witten kanssa moniin kiistoihin virkanimityksistä, sillä Juslenius kannatti suomalaisten hakijoiden nimittämistä virkoihin. Ajan mittaan Juslenius sai ympärilleen innokkaita kannattajia. Vuonna 1734 hänestä tuli Porvoon piispa. Pikkuvihan aikana hän pakeni Ruotsiin ja sai vuonna 1744 Skaran piispan viran. Skaran-kaudella Juslenius sai valmiiksi sanakirjansa Suomalaisen Sana-Lugun Coetus (1745). Sen sijaan hänen keräämänsä kansanrunot tuhoutuivat tulipalossa ja jäivät julkaisematta.
Jusleniuksen Suomi-kuva

Juslenius juonsi suomalaisten sukujuuret ajan tavan mukaan Raamatusta, Maagogin suvusta. Hänen mukaansa Maagogin jälkeläiset vaelsivat Suomeen vedenpaisumuksen jälkeen. Tässä niin kutsutussa goottilaisessa historiankirjoituksen perinteessä oli kyse kansallisen perusmyytin tuottamisesta. Kansalle luotiin geneettinen yhteydentunne sekä omistusoikeus asumaansa maa-alaan.
Juslenius ylisti Suomea kaikinpuolisesti. Hän kehui maan erinomaista satoisuutta ja suomalaisten sivistystä. Suomalaiset olivat keksineet hänen mukaansa kirjoitustaidon jo ennen roomalaisia. Ajalle tyypilliseen tapaan Juslenius hyödynsi tutkimuksissaan kielitiedettä. Hän selitti muiden muassa suomalaisten maineen hakkapeliittoina, urheina sotureina, johtamalla nimityksen sanayhdistelmästä hakkaa päälle. "Suomalaisten loputon into lyödä viholliset synnytti uuden sanan 'hakkapeliitta' ('hakkaa päälle' merkitsee lyö, iske, hakkaa kaikin voimin'), jonka kuuluessa Puola aina vapisi ja itävaltalaiset ja pyhän (jos jumalat tämän sanan sallivat) liigan puolustajat useimmiten joutuivat kauhun valtaan ja menettivät henkensä." Jusleniuksen mukaan sanat eivät ole syntyneet turhaan eli ilman niitä tarkoittavien asioiden olemassaoloa. Jos suomalaiset kerran huusivat vihollisten hakkaamista, heidän täytyi olla taisteluissa niskan päällä.
Jusleniuksen Suomen-suitsutus on ohjannut ajattelemaan, että hänen motiivinaan olisi ollut Suomi-kuvan kirkastaminen. Tästä syystä häntä on pidetty Suomen ensimmäisenä fennofiilinä. Jusleniuksen teokset olivat kuitenkin akateemisia väitöskirjoja, jotka noudattivat ajan tieteen vaatimuksia. Niissä käytettiin niin kutsuttua dialektista metodia, Jusleniuksen teoksissa tämä dialektinen vastakohta-asetelma syntyy kahden Suomi-kuvan kamppailusta. Juslenius esiintyy suomalaisten puolustajana ja kohtaa kuvitteellisessa väittelyaitiossa suomalaisia arvostelevat ulkomaalaiset. Hänen tehtävänään on torjua kaikki suomalaisista esitetyt epäsuotuisat väitteet ja todistaa näin päinvastaisiksi. Dialektisen menetelmän myötä aihe ja sisältö olivat tutkimuksissa sivuseikkoja. Tärkeämpää oli osoittaa oppineisuutensa käyttämällä latinaa selvästi ja loogisesti. Suomi ja suomalaiset olivat väittelyn aiheita muiden joukossa.
Juslenius kielitieteilijänä ja kirkonmiehenä

Juslenius oli kielitieteen asiantuntija. Hänen virkaanastujaisesitelmänsä vuonna 1712 kielten professorin virkaan käsitteli suomen kielen sukulaisuutta heprean ja kreikan kielen kanssa (De convenientia lingvae Fennicae cum Hebraea et Graeca). Jusleniuksen kieliharrastuksesta syntyi myös ensimmäinen laajempi suomen kielen sanakirja, Suomalaisen Sana-Lugun Coetus (1745). Se sisälsi 16 000 sanaa. Sanakirja on ensimmäinen, jossa suomen kieli on hakukielenä. Kirja säilyi useita vuosikymmeniä tärkeimpänä suomen kielen sanakirjana ja siitä julkaistiin korjattu painos vielä vuonna 1917. Juslenius toimi myös piispana Porvoossa (1734–1744) ja Skarassa (1744–1752).
Daniel Jusleniuksen mukaan on nimetty yksi Turun yliopiston humanistisen tiedekunnan rakennus, vuonna 1975 valmistunut Juslenia.
Kirjallisuutta

Juslenius, Daniel: Aboa Vetus et nova: Vanha ja uusi Turku.  (Kääntäjät Tuomo Seppälä-Pekkanen ja Virpi Pekkanen (suomi), Frans Johan Rabbe ja Laura Mattsson (ruotsi) sekä Gerard McAlester (englanti). Latinankielinen alkuteos vuodelta 1700.)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-743-5
Juslenius, Daniel: Suomalaisten puolustus.  ((Vindiciae Fennorum, 1703.) Suomentanut Juhani Sarsila)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1994.
Juslenius, Daniel: Suomalaisen sana-lugun coetus.  (Alkuteos vuodelta 1745)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1968.
Kannisto, Päivi: Suolatut säkeet: Suomen ja suomalaisten diskursiivinen muotoutuminen 1600-luvulta Topeliukseen.  (Diss)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997.  ISBN 951-717-947-2  Teoksen verkkoversio.
Klinge, Matti: ”Opetus ja opiskelu”, Helsingin yliopiston historia 1640–1990, osa I, s. 355–552.  (Toimittanut Rainer Knapas)  Helsinki:  Otava, 1987.
Pietilä, Antti J.: Daniel Juslenius: Hänen elämänsä ja vaikutuksensa.  Tampere:  Tampereen kirjapaino, 1907.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Pitkäranta, Reijo: / Juslenius, Daniel (1676–1752). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  13.1.2012. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Pieni tietosanakirja
Kotivuori, Yrjö: Daniel Juslenius. Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.
Daniel Juslenius. 375 humanistia 18.4.2015. Helsingin yliopisto.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Johannes Gezelius nuorin |  Porvoon piispa 1734-1743 | Seuraaja: Johan Nylander |
| n k Viipurin ja Porvoon piispat |
| --- | --- | --- |
| Viipurin hiippakunta (1554–1721) |  Paavali Juusten (1554–1563)  Canutus Johannis (1563–1564)  Eerik Härkäpää (1568–1578)  ...  Olavi Elimaeus (1618–1629)  Nicolaus Carelius (1630–1632)  Gabriel Melartopaeus (1633–1641)  Petrus Bjugg (1642–1656)  Nicolaus Nycopensis (1658–1664)  Petrus Brommius (1664–1672)  Abraham Thauvonius (1672–1679)  Henrik Carstenius (1679–1681)  Petrus Bång (1681–1696)  Petrus Laurbecchius (1696–1705)  David Lund (1705–1711)  |  |
| Porvoon piispat (1721–1923) |  Johannes Gezelius nuorin (1721–1733)  Daniel Juslenius (1734–1743)  Johan Nylander (1745–1761)  Gabriel Fortelius (1762–1789)  Paul Krogius nuorempi (1789–1792)  Zacharias Cygnaeus (1792–1809)  Magnus Jacob Alopaeus (1809–1818)  Zacharias Cygnaeus nuorempi (1819–1820)  Johan Molander (1821–1837)  Carl Gustaf Ottelin (1838–1864)  Frans Ludvig Schauman (1865–1878)  Anders Johan Hornborg (1878–1883)  Johan Viktor Johnsson (1884)  Carl Henrik Alopaeus (1885–1892)  Herman Råbergh (1892–1920)  Jaakko Gummerus (1920-1923)  |  |
*=historiallisuus epävarmaa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef 
Brunsbon piispantalo Skarassa, Jusleniuksen viimeinen asuinpaikka.
Kristinusko Montanassa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Montanan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2014 väestötutkimuksen mukaan kristinusko on Montanan suurin uskonto. 65 prosenttia Montanan väestöstä kuuluu kristillisiin kirkkoihin.
Tunnustuskunnat

Väestötutkimuksen mukaan suurin kristinuskon suuntaus on protestantismi: evankelista protestantismia tunnustaa 28 prosenttia väestöstä. Päälinjan protestantismia tunnustaa 14 prosenttia väestöstä. Mustaan kirkkoon kuuluu alle prosentti väestöstä.
Katoliseen kirkkoon kuuluu 17 prosenttia väestöstä.
Yhdysvalloissa kristillisiin kirkkoihin lasketaan kuuluvaksi myös mormonit ja Jehovan todistajat. Mormoneihin kuuluu 4 prosenttia väestöstä ja Jehovan todistajiin noin prosentti väestöstä.
| Yhteisö | Perinne | Perhe | Seurakunnat | Kannattajat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Katolinen kirkko Yhdysvalloissa | Katolinen kirkko | Katoliset kirkot | 195 | 112 389 |
| Tunnustuskuntiin kuulumattomat seurakunnat | Evankelikalismi | Muut | 152 | 54 540 |
| Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen Kirkko | Myöhempien aikojen pyhät | Mormonismi | 127 | 50 552 |
| Amerikan evankelisluterilainen kirkko | Päälinja | Luterilaisuus | 119 | 26 883 |
| Assemblies of God USA | Evankelikalismi | Helluntaiherätys | 81 | 22 607 |
| Eteläinen baptistikonventio | Evankelikalismi | Baptismi | 131 | 11 818 |
Richard Norman

Richard Norman vuonna 2011.
Richard Norman on brittiläinen filosofi ja moraalifilosofian professori emeritus. Hän on opettanut useita vuosia Kentin yliopistossa teoreettista ja käytännöllistä etiikkaa sekä yhteiskuntafilosofiaa. Hän on julkaissut etiikkaa, vapautta, tasa-arvoa, oikeudenmukaisuutta ja humanismia käsitteleviä teoksia ja toiminut British Humanist Associationin varapuheenjohtajana.
Teoksia

The moral philosophers: An introduction to ethics . (2nd edition (first edition 1983)) Oxford: Oxford University Press, 1998. ISBN 0-19-875217-2
Sisältö: Introduction: Ethics and its history – Plato: The health of the personality – Aristotle: The rationality of the emotions – Egoism and altruism – Hume: Sympathy – Kant: Respect for persons – Mill: The greatest happiness – Hegelian ethics: Self-realization – Nietzsche: Beyond morality – Facts and values – Utilitarianism and its rivals – The ethical world
On humanism.  (Thinking in action)  London; New York:  Routledge, 2004.  ISBN 0-415-30523-3
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  PhilPeople
Lars Bergendahl

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lars Bergendahl |  Lars Bergendahl |  Lars Bergendahl |  |
Maa:   Norja
Miesten maastohiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Chamonix 1937 | 18 km |  |
|  Kultaa | Chamonix 1937 | 4 × 10 km |  |
|  Kultaa | Zakopane 1939 | 50 km |  |
|  Hopeaa | Lahti 1938 | 4 × 10 km |  |
|  Pronssia | Lahti 1938 | 50 km |  |
Lars Bergendahl (1909–1997) oli norjalainen maastohiihtäjä, moninkertainen MM-mitalisti.
Bergendahl voitti maailmanmestaruuskilpailuissa yhteensä viisi mitalia: Hän saavutti Chamonix'ssa 1937 kaksi mestaruutta: 18 kilometrillä ja viestikilpailussa. Kultaa hän voitti myös 50 kilometriltä kahta vuotta myöhemmin Zakopanessa. Lahdessa 1938 hän sai hopeaa viestistä ja pronssia 50 kilometriltä. Lisäksi hän sijoittui MM-kisoissa viidenneksi 50 kilometrillä vuonna 1937 ja 18 kilometrillä vuonna 1939.
Bergendahl voitti Holmenkollenin kisoissa 50 kilometrin kilpailun vuonna 1940. Toisen sijan hän sai pikamatkalla vuosina 1932, 1933 ja 1940 sekä 50 kilometrillä vuosina 1934 ja 1939.
Hiihtotyyli

Bergendahlin ollessa kunnossa hän oli hyvin vaikeasti voitettavissa. Hänen heikkoutensa oli se, että omien voimien arviointi ja vauhdinjako sekä kunnon ajoittaminen ylipäätään tuottivat hänelle usein vaikeuksia.
Yksityiselämä

Lars Bergendahl oli ammatiltaan maanviljelijä. Hänen setänsä Lauritz Bergendahl oli myös kuuluisa hiihtäjä.
Morten Berglia

Morten Berglia (s. 3. elokuuta 1958) on norjalainen suunnistaja. Hän voitti henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Zalaegerszegin MM-kilpailuissa 1983 sekä kolme kertaa viestin maailmanmestaruuden. Thunin MM-kilpailuissa 1981 hän saavutti henkilökohtaisessa kilpailussa pronssia.
Saavutukset > MM-kisoissa

Thun 1981
Pronssia henkilökohtaisella matkalla
Zalaegerszeg 1983
Kultaa henkilökohtaisella matkalla
Kultaa viestissä
Bendigo 1985
Kultaa viestissä
Gérardmer 1987
Kultaa viestissä
Berjozovka (Karjalan tasavalta)

Berjozovka (ven. Берёзовка) on Kontupohjan kaupunkikuntaan kuuluva taajama Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee 6 kilometriä Kontupohjan asemalta luoteeseen. Vuonna 2006 asukkaita oli 671 henkeä.
Berjozovka syntyi vuonna 1959 perustetun Kondopožski-turkistarhasovhoosin yhteyteen. Aluksi se kuului Suopohjan kyläneuvostoalueeseen ja vuonna 1968 siitä tuli Berjozovkan kyläneuvostoalueen keskus. Nykyään taajamassa on tiilitehdas, rakennustarviketehdas Porfirit, kulttuuritalo ja kirjasto.  Vuonna 2011 taajamassa aloitti toiminnan tasavallan suurin ja nykyaikaisin sikala, jonka odotetaan tuottavan vuosittain 12 000 teurassikaa ja näin kaksinkertaistavan Karjalan sianlihan tuotannon. Sikalan omistaa AKS Holding.
Taajaman lähellä sijaitsee Kivatsun luonnonpuisto.
Orvar Bergmark

Orvar Bergmark
Ernst Orvar Bergmark (16. marraskuuta 1930 – 10. toukokuuta 2004) oli ruotsalainen jalkapalloilija ja jääpalloilija. Hän saavutti jalkapallossa MM-hopeaa vuonna 1958, ja tuona vuonna hänet valittiin maailman parhaaksi puolustajaksi ja hänelle myönnettiin Guldbollen-palkinto. Hän pelasi jalkapallossa 94 maaottelua ja jääpallossa 20 maaottelua.
Bergmark edusti molemmissa lajeissaan Örebro SK:ta ja AIK:ta sekä jalkapallossa lisäksi italialaista AS Romaa.
Aiheesta muualla

Orvar Bergmarkin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
John Marco Allegro

John Marco Allegro.
John Marco Allegro (17. helmikuuta 1923 Lontoo – 17. helmikuuta 1988) oli brittiläinen arkeologi ja Kuolleen meren kääröjen tutkija.
Allegro opiskeli seemiläisiä kieliä Manchesterin yliopistossa ja heprean murteita Oxfordin yliopistossa. Hänellä oli metodistipapin koulutus.
Allegro kuului ainoana uskonnottomana Qumranin tekstejä tutkineeseen työryhmään. Hänet erotettiin siitä. Allegro vastusti kääröjen selvitystyön hitautta. Hän julkaisi käännöksen Kuparikääröstä kaksi vuotta ennen Józef Milikin julkaisemaa virallista versiota.
Allegron kirja The Chosen People (1971) käsittelee juutalaisten historiaa. Tässä kirjassaan Allegro toteaa, että juutalaisten historia alkaa suunnilleen kuninkaiden ajasta. Sitä aikaisempi historia on vielä vahvemmin sepitetty (pääasiassa Babyloniassa) uskonnollisia tarpeita varten. Allegron mukaan juutalaisia on tosin pitkään ollut Egyptissä, mutta taru erämaavaelluksesta luvattuun maahan sepitettiin papiston Babylonian vankeuden aikoihin. Mooseksen kirjat kirjoitettiin sen jälkeen.
Teoksessaan The Sacred Mushroom and the Cross Allegro väitti, että kristinusko oli alun perin essealainen samanistinen kultti ja että Jeesuksella viitattiin evankeliumeissa peitetysti punaiseen kärpässieneen (amanita muscaria). Allegron akateeminen ura ja uskottavuus päättyivät tähän.
Kirjallisuutta

Allegro, John M.: The Dead Sea Scrolls.  London:  Penguin, 1956.  (englanniksi)
Allegro, John M.: The sacred mushroom and the cross: A study of the nature and origins of Christianity within the fertility cults of the ancient Near East.  Garden City, New York:  Doubleday & Co., 1970.  (englanniksi)
Allegro, John M.: The chosen people: A study of Jewish history from the time of the exile until the revolt of Bar Kochba, sixth century B.C. to second century A.D..  Garden City, New York / London:  Doubleday / Hodder and Stoughton, 1971.  ISBN 0-340-14995-7  (englanniksi)
Allegro, John M.: The Dead sea scrolls and the Christian myth.  (Second revised edition)  Buffalo, New York:  Prometheus Books, 1992.  ISBN 0-87975-757-4  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Allreaders.com: Review Summary of The Dead Sea Scrolls (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Kaulauslauta

Kaulauslauta ja -⁠tukki Aleksis Kiven synnyinkodissa Nurmijärven Palojoella.
Vaatteiden kaulausta vuonna 1930
Kaulauslauta ja -⁠tukki ovat käsityökaluja, joita käytettiin ennen mankelin yleistymistä liinavaatteiden kaulaamiseen (ruots. kavla) eli mankeloimiseen sileäksi pesun jäljiltä. Kaulauslautaa kutsutaan myös kauluulaudaksi sekä Karjalassa nimillä rullookarttu ja kataipaalikka. Nykyisin ainakin antiikinkeräilijät käyttävät myös sanaparia mankelilauta ja -pölkky.
Kaulauslauta on vajaan metrin pituinen suora tai pohjasta hieman kupera leveähkö (n. 12 cm) lauta, jonka yläpintaan on Länsi-Suomessa ja Ruotsissa kiinnitetty ovenkahvan kaltainen kädensija, joskus myös toiseen päähän nuppi kuten höylässä. Itä-Suomessa kädensija on laudan pään kavennettu jatke kuten pyykkikartussa, ja laudan pohja on usein hammastettu laudan poikki menevin urin paremman pidon aikaansaamiseksi. Sekä vanhimmat, 1600-luvulta peräisin olevat kaulauslaudat, sekä uusimmat teollisesti valmistetut ovat kuitenkin sileäpohjaisia. Itäsuomalainen hammastettu malli levisi 1800-luvulla länteen, muun muassa Sammattiin ja Vähäänkyröön saakka. Kaulauslaudat olivat suosittuja sulhasten tekemiä morsiuslahjoja, joiden yläpintaan kaiverrettiin usein koristeluja. Kädensija veistettiin usein hevosen muotoiseksi.
Kaulauslaudan vastakappale on pyöreäprofiilinen kaulaustukki, jonka pituus on yleensä 50–60 senttimetriä ja halkaisija noin 4–6 senttimetriä. Hieman kostea, viikattu ja vedetty lakana kiedotaan tiukasti kaulaustukin ympärille (pienemmät ja hauraat tekstiilit mankeliliinaa vastaavan kaulausliinan suojaan) ja tukki asetetaan puhtaalle pöydälle tai penkille. Kaulauslaudalla painetaan kaulaustukkia penkkiä tai pöytää vasten ja aletaan vierittää sitä edestakaisin. Kun vaate on silinnyt, tukki vedetään vaatteen sisältä. Jäljelle jäänyt lakanarulla voidaan painaa kaulauslaudalla pöytää vasten litteäksi. Sitten se kääritään säilytykseen tai laitetaan vielä kuivumaan ilmavasti.
Aiheesta muualla

Kuvia ruotsalaisista kaulauslaudoista ja -⁠tukeista
It’s Alright

| ”It's Alright” Black Sabbath |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Technical Ecstasy
 Julkaistu: 1976
 Tuottaja(t): Black Sabbath
 Tyylilaji: pop rock
 Kesto: 04.06
 Levy-yhtiö: Vertigo Records (Eurooppa)
Black Sabbathin muut singlet
| ”Am I Going Insane (Radio)” 1975 | ”It's Alright” 1976 | ”Gypsy” 1976 |
It's Alright on Black Sabbath -yhtyeen kappale ja singlejulkaisu vuoden 1976 albumilta Technical Ecstasy. Kappale on rakenteeltaan yhtyeelle epätyypillisen kevyt, The Beatles-vaikutteinen balladilähde? ja sen laulaa rumpali Bill Ward. Wardin itsensä mukaan hän myös kirjoitti suurimman osan kappaleesta. Laulusolisti Ozzy Osbourne piti laulusta ja kannatti sitä, että Ward laulaisi sen.
Black Sabbathin Pohjois-Amerikan levy-yhtiö Warner Brothers Records piti kappaleesta niin paljon, että kuvasi siitä promovideon, kuten myös b-puolella olleesta "Rock 'n' Roll Doctor"-kappaleesta, vaikkakaan singleä ei julkaistu uudella mantereella.
Guns N' Roses -yhtye teki kappaleesta myöhemmin cover-version.
Kappaleet singlellä > A-puoli

It's Alright – 3.58
Kappaleet singlellä > B-puoli

Rock 'n' Roll Doctor – 3.59
kappaleiden sävellys Black Sabbath
Muusikot

Ozzy Osbourne - laulu (b-puoli)
Tony Iommi - kitara
Geezer Butler - basso
Bill Ward - rummut, laulu (a-puoli)
Gerald "Jezz" Woodroffe - kosketinsoittimet
Julkaisuhistoria

1976: Vertigo Records, 6079 100, 7", EU
Berenike (Epeiros)

| Berenike> Βερενίκη.Sijainti |
| --- | --- |
 Berenike
Koordinaatit:  39°02′13″N, 20°44′45″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Michalítsi (?), Préveza, Epeiros
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Epeiros
Aiheesta muualla
  Berenike Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Berenike (m.kreik. Βερενίκη, Berenikē, lat. Berenice) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Epeiroksessa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Prévezan kunnan alueella, mutta sen tarkkaa sijaintia ei tunneta varmuudella.
Maantiede

Bereniken kaupunki sijaitsi nykyisen Prévezan kaupungin niemellä. Nykyisin se sijoitetaan yleensä niemen itärannikolle Michalítsin kylän paikalle. Aiemmin se on yleensä sijoitettu niemen länsirannikolle Joonianmeren rannalle lähelle nykyistä Kastrosykián kylää, mihin se on merkitty muun muassa Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartastossa. Joskus Michalítsiin on yritetty sijoittaa Bukhetionin kaupunki, mutta tämä hylätään nykyisin.
Sisämaassa Bereniken lähellä sijaitsi Kassopen kaupunki; mikäli Berenike sijaitsi nykyisessä Michalítsissa, Kassope oli siitä linnuntietä noin 14 kilometriä pohjoisluoteeseen. Kastrosykiásta vastaava etäisyys olisi noin 5,5 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Historia

Bereniken kaupunki perustettiin hellenistisellä kaudella 200-luvulla eaa. Sen perustaja oli Epeiroksen kuningas Pyrrhos, ja perustaminen ajoitetaan vuoteen 297 eaa. Hän nimesi kaupungin vaimonsa Antigonen äidin Bereniken mukaan. (Joskus perustajaksi mainitaan kuitenkin Pyrrhos II, joka hallitsi vuosina 255–237 eaa.)
Kaupungin paikalla on arkeologisten löydösten perusteella ollut linnoitettu kaupunki kuitenkin jo klassisella kaudella 300-luvulla eaa. Se on luettu nykytutkimuksessa klassisen kauden polisten eli kaupunkivaltioiden joukkoon, mutta sen todellinen asema tunnetaan huonosti. Sen arvellaan olleen Kassopen satama ja sen alaisuudessa. Toinen Kassopen satamista sijoitetaan nykyiseen Kastrosykiáan Bereniken aiemmin oletetulle paikalle.  Klaudios Ptolemaios mainitsee Kassopen sataman, mutta ei sen nimeä.
Bereniken väkiluvuksi on arvioitu 300-luvulla eaa. noin 2 400–3 000 henkeä ja 200–100-luvuilla eaa. noin 3 600–4 500 henkeä. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Berenikeus (Βερενικεύς) ja Berenikiadēs (Βερενικιάδης), feminiinissä Berenikeia (Βερενίκεια).
Rakennukset ja löydökset

Bereniken kaupunki on ollut linnoitettu. Nykyisestä Michalítsista on löydetty rikkain hautaesinein varustettuja hautoja 400-luvulta eaa. lähtien.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Berenike Wikimedia Commonsissa
Kultaisen kaulaketjun osia, jotka on löydetty haudasta nykyisestä Michalítsista.