stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Pystynen

Paavo Pystynen (kesk.) vuonna 1964. Vasemmalla Eino Valle ja oikealla opetusneuvos Kaarina Virolainen.
Paavo Kalervo Pystynen (3. helmikuuta 1932 Hirvensalmi – 12. helmikuuta 2021 Lappeenranta) oli suomalainen kestävyysjuoksija.
Pystynen sijoittui Tokion 1964 olympialaisissa maratonilla 20:nneksi. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti hopeaa vuonna 1963 sekä pronssia vuosina 1965 ja 1968. Hän edusti Suomea kymmenessä maaottelussa. Hän sijoittui Bostonin maratonilla toiseksi vuonna 1962 ja neljänneksi vuonna 1964. Hän saavutti voittoja 25 kilometrin pituisilla Kaivopuiston maratonilla (vuosina 1958 ja 1959) ja Suomen Urheilulehden maratonilla (vuonna 1961).
Pystynen voitti Suomen mestaruuden maastojuoksussa vuosina 1960 ja 1961, 10 000 metrin juoksussa vuonna 1961 sekä maratonilla vuonna 1963. Hän saavutti SM-hopeaa maastojuoksussa vuonna 1963 ja maratonilla vuonna 1964 sekä SM-pronssia 10 000 metrillä vuonna 1958 ja maratonilla vuosina 1962, 1965 ja 1966. Hän edusti yleisurheilijana seuratasolla Parikkalan Urheilijoita ja Lappeenrannan Urheilu-Miehiä.
"Pate" Pystynen julkaisi vuonna 1999 omaelämäkerran Valoa ja varjoa.
Henkilökohtaiset ennätykset

5 000 metriä: 14.23,2 (1968)
10 000 metriä: 30.00,2 (1963)
Maraton: 2.19.18 (1968)
Pyrokseeni

Diopsidikiteitä Afganistanista
Pyrokseenit ovat silikaattimineraaleihin kuuluva mineraaliryhmä. Pyrokseeneja esiintyy sekä magmakivissä että metamorfisissa kivissä. Pyrokseenit jaetaan kiderakenteensa puolesta klinopyrokseeneihin, joiden kidejärjestelmä on monokliininen, sekä ortopyrokseeneihin, joiden kidejärjestelmä on ortorombinen. Nämä jaetaan vielä koostumuksensa perusteella eri mineraaleiksi.
Nimi pyrokseeni on johdettu kreikan kielen sanoista pyro 'tuli' ja xenos 'vieras'. Nimen mineraaliryhmälle antoi Haüy.
Pyrokseenimineraaleja

Oheisessa listassa on vain osa ryhmiin kuluvista mineraaleista.
Klinopyrokseeneja:
Augiitti
Diopsidi
Egiriini
Hedenbergiitti
Jadeiitti
Omfasiitti
Pigeoniitti
Spodumeeni
Ortopyrokseeneja:
Bronsiitti
Enstatiitti
Ferrosiliitti
Hypersteeni
Aiheesta muualla

Mineral Galleries – The Pyroxene group (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pyrofosfaatti

Pyrofosfaattianionin rakenne
Kolmiulotteinen malli pyrofosfaattianionin rakenteesta
Pyrofosfaatti eli difosfaatti on anioni P2O74-. Nimeä pyro­fosfaatti käytetään myös tämän anionin sisältävistä ioniyhdisteistä sekä pyro­fosfori­hapon estereistä.
Ominaisuudet

Pyrofosfaatit ovat yksinkertaisimpia polyfosfaateista. Kiteisessä muodossa fosfaattiryhmien keskinäinen asento riippuu kationin koosta. Pienten kationien tapauksessa fosfaattiryhmien konformaatio on lomittainen, ja kohdakkainen, kun kationi on suuri. Pyrofosfaatit ovat melko stabiileja lämmitettäessä sulamispisteeseensä asti ja vesiliuoksissakin hydrolysoitumista tapahtuu ilman katalyyttiä hitaasti. Yhdisteistä alkalimetalli- ja ammoniumsuolat ovat runsasliukoisia veteen, mutta muun muassa kalsium- ja eräät raskasmetallipyrofosfaatit ovat veteen liukenemattomia. Pyrofosfaatilla on melko vahva taipumus muodostaa komplekseja eräiden metallien kanssa ja nämä kompleksit usein liukenevat veteen.
Merkittävimmät pyrofosfaateista ovat natriumpyrofosfaatti, kaliumpyrofosfaatti, kalsiumpyrofosfaatti ja ammoniumpyrofosfaatti, mutta myös paljon muita pyrofosfaatteja, myös kaksoismetallisuoloja tunnetaan. Pyrofosfaatteja valmistetaan tyypillisesti kuumentamalla metallin divetyfosfaatti- tai vetyfosfaattisuolaa. Niukkaliukoisia pyrofosfaatteja voidaan valmistaa myös saostamalla ja eräissä tapauksissa yhdisteitä muodostuu myös ortofosfaatti- tai fosfiittisuolaa kuumentamalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyrofosfaatti Wikimedia Commonsissa
Ivan Pyrjev

Ivan Aleksandrovitš Pyrjev (ven. Ива́н Алекса́ндрович Пы́рьев, 17. marraskuuta 1901 nykyisen Altain aluepiirin Kamen-na-Obi – 7. helmikuuta 1968 Moskova) oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Elämäkerta

Ivan Pyrjev suoritti vuonna 1923 näyttelijäntutkinnon GEKTEMAS:issa, jossa hän opiskeli myös ohjausta. Hän työskenteli näyttelijänä Proletkultin työläisteatterissa ja Meyerholdin teatterissa. Vuodesta 1925 lähtien Pyrjev toimi elokuvaohjaajien avustajana ja käsikirjoittajana. Hänen ensimmäisiä ohjaajantöitään olivat pikkuporvarillisuutta ja byrokratismia arvostelevat satiirit Postoronnjaja ženštšina (”Vieras nainen”, 1929) ja Gosudarstvennyi tšinovnik (”Valtion virkamies”, 1931). Konveijer smerti (”Kuoleman liukuhihna”, 1933) kuvaa epäuskottavasti Saksan työväenluokan taistelua nousevaa natsismia vastaan. Stalinin vainoja heijastava Partijnyi bilet (”Puolueen jäsenkirja”, 1936) piirtää kuvan NKP(b):hen soluttautuvasta kansanvihollisesta.
1930-1940-lukujen vaihteessa Pyrjev tuli tunnetuksi suosituista komedioista ”Rikas morsian” (Bogataja nevesta, 1938), ”Iloiset toverukset” (Traktoristy, 1939) sekä ”Sianhoitaja ja paimen” (Svinarka i pastuh, 1941). ”Puolueosaston sihteeri” (Sekretar raikoma, 1942) oli ensimmäisiä neuvostopartisaanien taistelua toisessa maailmansodassa kuvaavia elokuvia. Lyyrinen komedia ”Kello 6 sodan jälkeen” (V šest tšasov vetšera posle voiny, 1944) sekä värikkäät musiikkikomediat ”Laulu Siperiasta” (Skazanije o zemle Sibirskoi, 1948) ja ”Kubanin kasakat” (Kubanskije kazaki, 1950) saivat valtavan yleisönsuosion. Kymmenen vuoden aikana Pyrjev sai elokuvistaan Stalin-palkinnon peräti kuusi kertaa. Myöhemmin varsinkin ”Kubanin kasakat” mainittiin esimerkkinä sodanjälkeiselle neuvostotaiteelle ominaisesta todellisuuden kaunistelusta (ks. ristiriidattomuuden teoria).
”Rakkauden vala” (Ispitanyje vernosti, 1954) kuuluu Stalinin kuolemaa seuranneiden ihmissuhde-elokuvien sarjaan. Myöhemmistä ohjaustöistä huomiota herättivät Dostojevski-filmatisoinnit ”Idiootti” (Idiot, 1958) ja ”Karamazovin veljekset” (Bratja Karamazovy, 1969; elokuvan viimeistelivät Kirill Lavrov ja Mihail Uljanov). Dostojevskin novellin ”Valkoiset yöt” elokuvaversiota ”Pietarin öitä” (Belyje notši, 1960) pidetään epäonnistuneena.
Pyrjev laati käsikirjoitukset useimpiin ohjaamiinsa elokuviin. Hän työskenteli Mosfilmin johtajana sekä vuosina 1957–1965 Neuvostoliiton elokuvatyöntekijöiden liiton järjestelykomitean puheenjohtajana. Vuonna 1948 Pyrjev sai Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen. Ohjaaja liittyi NKP:hen vuonna 1956 ja hän toimi myös Neuvostoliiton korkeimman neuvoston jäsenenä.
Ohjaustyöt

Postoronjaja ženštšina (”Vieras nainen” 1929)
Gosudarstvennyi tšinovnik (”Valtion virkamies” 1931)
Konveier smerti (”Kuoleman liukuhihna” 1933)
Partijnyi bilet (”Puolueen jäsenkirja” 1936)
”Rikas morsian” (Bogataja nevesta 1938)
”Iloiset toverukset” (Traktoristy 1939, Stalin-palkinto 1941)
Ljubimaja devuška (”Rakas tyttö” 1940)
”Sianhoitaja ja paimen” (Svinarka i pastuh 1941, Stalin-palkinto 1942)
”Puolueosaston sihteeri” (Sekretar raikoma 1942, Stalin-palkinto, 1943)
”Kello 6 sodan jälkeen” (V šest tšasov vetšera posle voiny 1943, Stalin-palkinto 1946)
”Laulu Siperiasta” (Skazanije o zemle Sibirskoi 1948, Stalin-palkinto 1948, Mariánské Lázněn elokuvajuhlien palkinto
”Kubanin kasakat” (Kubanskije kazaki 1950, Stalin-palkinto 1951, Karlovy Varyn elokuvajuhlien elokuvajuhlien palkinto)
”Elämä on meidän” (My za mir, dokumenttielokuva Joris Ivensin kanssa 1951)
”Rakkauden vala” (Ispytanije vernosti 1954)
”Idiootti” (Idiot 1958)
”Pietarin öitä” (Belyje notši 1960)
Naš obštši drug (”Yhteinen ystävämme” 1962)
Svet daljokoi zvezdy (”Kaukaisen tähden valo” 1965)
”Karamazovin veljekset” (Bratja Karamazovy 1969)
Hilary Putnam

Hilary Putnam vuonna 2006.
Hilary Whitehall Putnam (31. heinäkuuta 1926 Chicago, Illinois – 13. maaliskuuta 2016) oli yhdysvaltalainen filosofi, joka edusti analyyttisen filosofian suuntausta.
Filosofia > Mielenfilosofia

Putnam oli tärkeimpiä mielenfilosofian tutkijoita 1900-luvulla. Hänet tunnettiin mielenfilosofiassa alun perin yhtenä funktionalismin tärkeimmistä edustajista ("aivot ovat vain tietokone"), vaikka hän hylkäsikin myöhemmin teoksessaan Representation and reality näkemyksensä mahdottomana. Alun perin Putnam esitti funktionalismia vaihtoehtona mielenfilosofiassa vallalla olleelle identiteettiteorialle, jonka mukaan jokainen mielentila on identtinen tietyn aivotilan kanssa. Putnam tuli kuuluisaksi esitettyään monitoteutuvuuden argumenttinsa identiteettiteoriaa vastaan. Perustelu sanoo, että jos mielentila voidaan palauttaa tiettyyn fysikaaliseen rakenteeseen, toteuttaakseen samanlaista mielen toimintaa kahdella eliöllä on oltava identtinen fysiologinen rakenne. Tämä on mahdoton ajatus. Jo pelkästään eri ihmisillä aivoissa on eroja, mutta on myös täysin ristiriidatonta kuvitella fysiologialtaan täysin erilainen organismi, jolla on kuitenkin esimerkiksi kivun aistimuksia. Ei ole mitään syytä olettaa, etteikö tällainen eliö todella tuntisi kipua, vaikka sen aivot ovatkin rakenteeltaan erilaiset. Tästä syystä identiteettiteoria on epätosi.
Filosofia > Kielifilosofia

Kielenfilosofiassaan hänen tärkeimpiin näkemyksiinsä kuului eksternalismi eli "merkitys ei ole vain pään sisällä", jonka hän on tiivistänyt "kaksoismaan ajatuskokeeseensa". Hänen mukaansa, jos näet jonkin nesteen jota kutsut "vedeksi" ja jokin muukalais-kaksoisolentosi vieraalla planeetalla näkee täysin samannäköistä nestettä ja kutsuu myös sitä vedeksi ja se lopulta osoittautuukin XYZ:ksi eikä H2O:ksi, sinä ja kaksoisolentosi tosiasiassa tarkoitatte eri asioita sanalla vesi, vaikka sillä onkin teille sama funktio (tämä liittyy läheisesti siihen, miksi Putnam hylkäsi funktionalismin). Argumentti puolustaa Putnamin ja Saul Kripken esittämää uutta merkitysteoriaa.
Putnam myös esitti argumentin, jota useat pitävät pätevänä refutaationa "aivot altaassa" -ajatuskokeelle. Hänen mielestään kukaan ei voi loogisesti todeta olevansa pelkät aivot, jotka ovat kiinni laitteessa joka luo havaintomaailmamme, kuten esimerkiksi Matrix-elokuva kuvasi. Jos tosiasiassa joku väittäisi olevansa todella pelkät "aivot laitteessa", hän ei tietenkään voisi puhua oikeista "aivoista", koska ei olisi ikinä nähnyt niitä, vaan pelkästään jotain aivojen kaltaista, joka olisi havaintomaailman luojan luomaa joka tapauksessa. Jos joku siis toteaisi, "olen pelkät aivot laitteessa", hän tosiasiassa tarkoittaisi "olen pelkät laite-aivot laite-laitteessa", mikä ei tietenkään vastaisi sanojan sanoilleen toivomaa merkitystä. Jos toisaalta sanoja olisi oikeasti olemassa tässä maailmassa, hänen puheissaan olisi vielä vähemmän järkeä. Argumentilla Putnam pyrki esittämään vastaesimerkin sille, mitä hän kutsui maagiseksi referenssin teoriaksi, jota hänen mukaansa myös totuuden korrespondenssiteoria vaatii. Vaihtoehdoksi hän esitti nk. kausaalista referenssin teoriaa.
Filosofia > Ontologia

Ontologiassa Putnam on tunnettu erottelustaan metafyysiseen realismiin ja sisäiseen realismiin. Metafyysinen realisti ajattelee, että on todella olemassa ulkoinen todellisuus, jolla on tietty meistä riippumaton rakenne. Todellisuudesta voidaan esittää yksi ja vain yksi tosi kuvaus, totuus on korrespondenssi- eli vastaavuussuhde kielen ja todellisuuden välillä. Putnam arvosteli tätä ja kannatti sisäistä realismia, jonka mukaan todellisuudesta on mahdollista esittää useita yhtä tosia kuvauksia. Metafyysinen realismi on "Jumalan näkökulma", jollaista ei ihmisellä voi olla. Myöhemmin Putnam hylkäsi tämän erottelun, mutta arvosteli edelleen kiivaasti sitä, mitä hän kutsui Ontologiaksi. Ontologia on paitsi mieletöntä, myös oleellisesti epäeettistä. Näin Putnam lähestyi Emmanuel Levinas'n ajatusta etiikasta ensimmäisenä filosofiana.
Filosofia > Uskonnonfilosofia

Putnam oli uskonnollisesti suuntautunut ajattelija. Hänen väitetään haastattelussa sanoneen, että lause ”Jumala on olemassa” ei ole ristiriidassa väitteen ”Jumala ei ole olemassa” kanssa. Perinteisen filosofian mukaan lauseet ”Jumala on olemassa” ja ”Jumala ei ole olemassa” muodostavat yhdessä ristiriitaisen lausejoukon, niin ettei kukaan järkiperäinen henkilö voi kannattaa molempia lauseita yhtä aikaa.
Putnam edellytti uskovaiselta uskon arvioimista käytännön ja kokemuksen valossa ja sitoutumista kommunikaation periaatteeseen, valmiutta keskustella kaikista käsityksistä, joita väittää tosiksi.
Teoksia

Benacerraf, Paul & Hilary Putnam (editors): Philosophy of Mathematics: Selected Readings.  (Second edition (First edition: Englewood Cliffs, New Jersey: Prentice-Hall, 1964))  Cambridge: Cambridge University Press, 1983.  ISBN 0-521-29648-X
Philosophy of Logic. New York: Harper and Row, 1971. London: George Allen and Unwin. 1972.
Mathematics, Matter and Method. Philosophical Papers, vol. 1. Cambridge: Cambridge University Press, 1975. 2nd. ed.. 1985.
Mind, Language and Reality. Philosophical Papers, vol. 2. Cambridge: Cambridge University Press. 1975.
Meaning and the Moral Sciences. London: Routledge and Kegan Paul. 1978.
Reason, truth and history.  (Reprint 1982, 1989, 1990)  Cambridge:  Cambridge University Press, 1981.  ISBN 0-521-23035-7
Realism and Reason. Philosophical Papers, vol. 3. Cambridge: Cambridge University Press. 1983.
Methodology, Epistemology, and Philosophy of Science: Essays in Honour of Wolfgang Stegmüller. Edited with Wilhelm K. Essler and Carl G. Hempel. Dordrecht: D. Reidel. 1983.
Epistemology, Methodology, and Philosophy of Science: Essays in Honour of Carl G. Hempel. Edited with Wilhelm K. Essler and Wolfgang Stegmüller. Dordrecht: D. Reidel. 1985.
The Many Faces of Realism. La Salle, Ill.: Open Court. 1987.
Representation and Reality. Cambridge, Mass.: MIT Press. 1988.
Realism with a Human Face. Edited by James Conant. Cambridge, Mass.: Harvard University Press. 1990.
Renewing Philosophy. Cambridge, Mass.: Harvard University Press. 1992.
Pursuits of Reason: Essays in Honor of Stanley Cavell. Edited with Ted Cohen and Paul Guyer. Lubbock: Texas Tech University Press. 1993.
Words and Life. Edited by James Conant. Cambridge, Mass.: Harvard University Press. 1994.
Pragmatism: An Open Question. Oxford: Blackwell, 1995.
The Threefold Cord: Mind, Body, and World. New York: Columbia University Press. 1999.
Enlightenment and Pragmatism. Assen: Koninklijke Van Gorcum. 2001. 48pp.
The Collapse of the Fact/Value Dichotomy and Other Essays. Cambridge, Mass.: Harvard University Press. 2002.
Ethics Without Ontology. Cambridge, Mass.: Harvard University Press. 2004.
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Putnam, Hilary: ”’Merkityksen’ merkitys”, Ajattelu, kieli, merkitys.  (Toimittanut Panu Raatikainen)  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-683-1
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Pihlström, Sami: Usko, järki ja ihminen: Uskonnonfilosofisia esseitä.  (Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 227)  Helsinki: Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 2001.  ISBN 952-9791-41-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hilary Putnamin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Pihlström, Sami: Putnamin episteemisestä totuuskäsityksestä. niin & näin 2/1994, 23–29.
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:   William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:   Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  DBLP  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Merkittävien filosofien elämät ja opit

| Merkittävien filosofien elämät ja opit> Βίοι καὶ γνῶμαι τῶν ἐν φιλοσοφίᾳ εὐδοκιμησάντων |
| --- | --- |
 Merkittävien filosofien elämät ja opit -teoksen kansilehti vuoden 1594 painoksesta.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Diogenes Laertios
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  elämäkerta
Julkaistu:  200-luku
Suomennos
Suomentaja:  Marke Ahonen
Kustantaja:  Summa
Julkaistu:  2002
ISBN:  952-5418-07-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Merkittävien filosofien elämät ja opit (m.kreik. Βίοι καὶ γνῶμαι τῶν ἐν φιλοσοφίᾳ εὐδοκιμησάντων, Bioi kai gnōmai tōn en filosofia eudokimēsantōn) on Diogenes Laertioksen kokoama antiikin kreikkalaisten filosofien elämäkertateos.
Diogeneen teos pyrkii nimensä mukaisesti esittämään filosofien elämät ja opetukset. Teoksessa on yli 80 filosofin elämäkerrat. Teos on merkittävä, koska se kuuluu harvojen antiikin ajalta säilyneiden suhteellisen kokonaisten filosofian historiaa käsittelevien teosten joukkoon, ja sen osana on säilynyt merkittäviä muutoin kadonneita katkelmia useilta filosofeilta.
Historia

Merkittävien filosofien elämät ja opit on kirjoitettu mahdollisesti 200-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Joidenkin teoksessa olevien viittausten perusteella on päätelty, että teos on osoitettu filosofiasta ja erityisesti Platonista kiinnostuneelle naiselle; joidenkin mukaan kyseessä olisi ollut Galenoksen filosofiystävä Arria, joidenkin mukaan puolestaan keisarinna Julia Domna. Mahdollinen omistuskirjoitus ei kuitenkaan ole säilynyt.
Teoksessa mainitaan noin neljäkymmentä kreikkalaisten filosofien elämästä ja filosofiasta kirjoittanutta, ja kaiken kaikkiaan mainitaan 211 kirjailijaa, joita Diogenes on käyttänyt lähteenään. Diogeneen lähteinä ovat toimineet muun muassa Aleksandros Polyhistorin Perimysjärjestykset (Διαδοχαῖ, Diadokhai), Apollodoros Ateenalaisen Aikakirjat (Χρονικοῖ, Khronikoi), Demetrios Magnesialaisen Samannimiset (Ὁμωνύμοι, Homonymoi), Diokles Magnesialaisen Filosofielämäkerrat (Βίοι τῶν φιλοσόφων, Bioi tōn filosofōn) ja Katsaus filosofeihin (Ἐπιδρομή τῶν φιλοσόφων, Epidromē tōn filosofōn), Favorinoksen Muistelmia (Ἀπομνημονευμάτα, Apomnēmoneumata), sekä Pamfilen Muistiinpanot (Ὑπομνημάτα, Hypomnēmata).
Historia > Käsikirjoitushistoria

Teoksesta on säilynyt lukuisia käsikirjoituksia, vaikkakaan yksikään niistä ei ole erityisen varhainen ja niillä kaikilla on yhteinen alkuperä, minkä osoittaa VII kirjan loppuosan puuttuminen kaikista käsikirjoituksista. Hyödyllisimmät käsikirjoitukset tunnetaan lyhenteillä B, P ja F. Käsikirjoitus B (Codex Borbonicus) on peräisin 1100-luvulta, ja sitä säilytetään Napolin kansalliskirjastossa. Käsikirjoitukset P (Codex Parisinus) ja F (Codex Florentinus) ovat todennäköisesti jonkin verran nuorempia.
Vaikuttaa siltä, että teoksesta on tehty joitakin varhaisia latinankielisiä käännöksiä, jotka eivät ole säilyneet nykyaikaan. 900-luvulta peräisin oleva teos Tractatus de dictis philosophorum osoittaa joitakin vaikutteita Diogeneen teoksesta. Henricus Aristippuksen  tiedetään kääntäneen ainakin osan teoksesta latinaksi 1100-luvulla. 1300-luvulla tuntematon kirjailija hyödynsi teoksen latinankielistä käännöstä De vita et moribus philosophorum, joka on laitettu virheellisesti Walter Burleyn nimiin. Vaikuttaa siltä, että vielä tuolloin Diogeneen teoksesta on tunnettu laajempi versio, sillä De vita et moribus philosophorum sisältää osia ja lainauksia, jotka vaikuttavat olevan peräisin Diogeneelta, mutta joita nykyisin tunnettuun tekstiin ei sisälly. Teos on myös selkeämpi ja täydellisempi monissa kohdissa, joissa Diogeneen teksti on lyhennelty vaikeasti ymmärrettäväksi. Tämän vuoksi jotkut tutkijat ovat katsoneet, että nykyinen tekstimuoto on alkuperäisen kokonaisuuden turmeleva lyhennelmä teoksesta.
Historia > Painokset

Teoksen ensimmäiset painetut laitokset olivat latinankielisiä. Ambrogio Traversari teki teoksesta ennen vuotta 1432 latinankielisen käännöksen, joka painettiin Roomassa vuonna 1475. Eräiden osien, kuten Aristoteleen ja Theofrastoksen elämäkertojen, kreikankieliset tekstit ilmestyivät Aldus Manutiuksen toimittamina vuonna 1497. Ensimmäinen koko kreikankielisen tekstin sisältänyt laitos oli Hieronymus Frobenin vuonna 1533 toimittama. Varhaisia laitoksia toimittivat myös Henri Estienne eli Henricus Stephanus (1570) ja Isaac Casaubon (1594).
Ensimmäinen koko teoksen kriittinen laitos ilmestyi H. S. Longin toimittamana sarjassa Oxford Classical Texts vuonna 1964. Sen on sittemmin syrjäyttänyt Miroslav Marcovichin Teubner-laitos vuosilta 1999 ja 2002.
Marke Ahosen suomennos teoksesta (Summa, 2002) sai J. A. Hollon palkinnon vuonna 2003 tunnustuksena vaativan tietokirjan korkeatasoisesta suomennoksesta.
Sisältö

Diogeneen teos yhdistelee nimensä mukaisesti sekä filosofien elämäkertoja että doksografiaa. Diogenes aloittaa filosofian alkuperän käsittelyllä sekä Kreikan seitsemällä viisaalla. Hän katsoo filosofian olevan alkuperältään puhtaasti kreikkalainen, vaikka luetteleekin alussa useita mahdollisia alkuperiä barbaarien, kuten persialaisten, babylonialaisten ja egyptiläisten, ajattelussa.
Tämän jälkeen Diogenes on jakanut aihealueensa kahteen osaan, joita hän kutsuu joonialaiseksi ja italialaiseksi koulukunnaksi tai filosofiaksi. Ensin mainitun koulukunnan elämäkerrat alkavat Anaksimandroksesta ja päättyvät Kleitomakhokseen, Theofrastokseen ja Khrysippokseen. Jälkimmäisen koulukunnan elämäkerrat alkavat Pythagoraasta ja päättyvät Epikurokseen. Sokraattiset koulut on luettu joonialaisen filosofian alle, kun taas elealaiset ja skeptikot on puolestaan luettu italialaisen filosofian alle.
Diogenes on liittänyt teokseensa myös omia keskinkertaisia runonpätkiään epigrammikokoelmastaan Sekamitat (Πάμμετρος, Pammetros).
Sisältö > Henkilökuvausten rakenne

Diogenes kertoo kunkin filosofin elämästä ja ajattelusta vaihtelevan pituisesti. Joidenkin filosofien osuus on hyvin lyhyt, esimerkiksi Kebeen tapauksessa vain parin rivin mittainen, kun taas Platonille ja Epikurokselle on kummallekin omistettu kokonainen kirja. Aristoteleen ajattelun yhteenveto on melko suppea ottaen huomioon hänen tuotantonsa laajuuden, kun taas Zenon Kitionilaisen elämäkerran yhteyteen on liitetty laaja yhteenveto koko stoalaisesta opista, ja Epikuroksen tapauksessa mukaan on liitetty kokonaisia filosofisia teoksia.
Paul Moraux on havainnut Diogeneen järjestäneen aineistonsa kunkin filosofin tapauksessa suunnilleen seuraavan kaavan mukaisesti, mikäli aineistoa on ollut saatavilla:
Elämäkerta
Testamentti
Kokoelma säilyneitä lausumia
Luettelo teoksista
Yhteenveto opeista
Luettelo muista samannimisistä henkilöistä
Teoksen sisältämien teosluetteloiden lähteenä Diogenes on käyttänyt Hermippos Smyrnalaista sekä aleksandrialaisia tekstikriitikkoja. Teosluetteloissa on säilynyt tietoa muutoin kadonneista kirjoista. Esimerkiksi Aristoteleelta mainitaan 155 teosta, joista suurin osa on kadonnut. Tämän luettelon alkuperä on todennäköisesti Aleksandrian kirjastossa ja se sisältää tiedon kirjaston hallussa olleista Aristoteleen teosten käsikirjoituksista.