stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mur des Fermiers généraux
Historia > Pikkutulli

Pikkutulli, octroi, jonka vuoksi muuri rakennettiin, poistettiin 1. toukokuuta 1791, mutta se palautettiin palautettiin vuonna 1798. Tuolloin Direktorio määräsi Pariisin porteille pienen kauttakulkumaksun, jonka tuotto, "octroi de bienfaisance", kuului Pariisin sairaaloille. Tuolloin tullipuomit palautettiin ja kunnostettiin. Napoleon I:n aikana tullimaksujen perintää tehostettiin. Vuonna 1860 tulliraja siirrettiin Thiersin puolustusmuurille, ja Mur des Fermiers généraux menetti tehtävänsä.
Sen vuoksi, että Pariisin porteilla perittiin sinne tuotavista tavaroista tullimaksuja, suuri joukko ulkoravintoloita oli syntynyt juuri muurin ulkopuolelle. Niistä tuli pariisilaisten suuresti suosimia juhla- ja huvittelupaikkoja, jotka antoivat aihetta useisiin lauluihin.
Purkaminen

Vuonna 1859 annetulla lailla Pariisin kunnalliset rajat ja samalla myös tulliraja siirrettiin seuraavan vuoden alusta lukien Thiersin puolustusmuurille. Kun siis Mur des Fermiers généraux kävi virattomaksi, prefekti Georges-Eugène Haussmann määräsi sen purettavaksi, samoin kuin neljää lukuun ottamatta myös kaikki sen varrella olleet Claude-Nicolas Ledoux'n suunnittelemat tullivartijoiden paviljongit. Alueliitos ja muurin purkaminen liittyivät tuolloin meneillään olleisiin Pariisin laajoihin uudisrakennustöihin.
Jäljellä olevat rakennelmat

Muurin purkamisen jälkeen siihen liittyvistä rakennelmista ovat jäljellä:
Rotonde du Parc Monceau Chartresin tulliportilla
Rotonde de la Villette Place de la Bataille-de-Stalingradilla paikalla, jossa Canal Saint-Martin leikkasi muurin
Barrière du Trône, tulliportin pylväät Cours de Vincennes -kadun molemmin puolin lähellä Place de la Nationia
Barrière d'Enfer, tullipaviljongit Place Denfert-Rochereaun luona.
Barrière de Chartres, rotonde du parc Monceau
Rotonde de la Villette
Barrière du Trônen portinpylväät
Barrière d'Enferin paviljongit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mur des Fermiers généraux Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Mur des Fermiers généraux
Pariisin kartta vuodelta 1859. Sininen viiva = Mur des Fermiers généraux, punainen viiva = Thiersin puolustusmuurit
Muuria puretaan.
Käännös suomeksi
Mustakarakara

| Mustakarakara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Jalohaukkalinnut Falconiformes
Heimo::  Jalohaukat Falconidae
Suku::  Daptrius
Laji::  ater
Kaksiosainen nimi
 Daptrius ater  Vieillot, 1816 
Katso myös
   Mustakarakara Wikispeciesissä   Mustakarakara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustakarakara (Daptrius ater) on jalohaukkoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Mustakarakara voi kasvaa 40–48 cm pitkäksi. Lajin höyhenpeite on kauttaaltaan musta lukuun ottamatta pitkän pyrstön valkoista raitaa. Nokka on koukkupäinen ja silmienympärystän iho on paljas ja väriltään oranssinkeltainen.
Levinneisyys ja elintavat

Mustakarakaraa tavataan Venezuelasta Brasiliaan ja Boliviaan ulottuvalta alueelta. Linnun elinympäristöä ovat niin metsät kuin puoliavoimet ympäristöt usein vesialueiden lähellä. Ne liikkuvat tavanomaisesti muutaman yksilön ryhmissä. Mustakarakaran ravintoa ovat kalojen, linnunpoikasten, hyönteisten ja haaskojen lisäksi palmujen hedelmät. Laji pesii maalis-kesäkuussa ja ruskeapilkullisia munia on kaksi tai kolme.
Mustasaaren vaakuna

Mustasaaren vaakuna
Mustasaaren vaakuna on Mustasaaren kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa kuntaliitokseen, jossa nykyinen Mustasaaren kunta muodostettiin Björköbyn, Koivulahden, Mustasaaren, Raippaluodon ja Sulvan kunnista.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä reunoihin ulottuva kolmoisriu’un ja kaksoisvartaan muodostama risti, jonka risteyskohtaa ympäröi rengas, kaikki kultaa; kuviot ovat toisiinsa punottuina.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Mustasaaren kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 27. syyskuuta 1974. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 20. tammikuuta 1975.
Mustasaaren vanha vaakuna (1960–1975)
Mustasaaren aikaisempi vaakuna oli myös von Numersin suunnittelema. Sen selitys kuului ”punaisessa kentässä risti, jonka kolme ylintä sakaraa kapenevat keskustaa kohti ja ovat suippokärkisiä alimmaisen muodostaessa alaspäin levenevän, kolmoisvuorella seisovan paalun; ristin sakaroiden päälikkeenä rengas; kaikki hopeaa paitsi kolmoisvuori kultaa.”
Vanhan vaakunan aihe viittaa Magnus Schjerfbäckin suunnittelemaan, vuonna 1894 Korsholman linnan valleille pystytettyyn kiviseen ristiin. Risti on muistomerkki tarinasta, jonka mukaan paikalla oli ollut ruotsalaisten ristiretkeläisten pystyttämä puinen risti. Mustasaaren kunnanvaltuusto hyväksyi vaakunan kokouksessaan 13. kesäkuuta 1960, ja sisäasiainministeriö vahvisti sen käyttöön 2. marraskuuta samana vuonna. Mustasaaren kuntaliitoksen yhteydessä todettiin tarve suunnitella uusi vaakuna kuvastamaan syntynyttä suurkuntaa, mutta vanha vaakuna pysyi käytössä aina uuden vahvistamiseen saakka.
Mustafrankoliini

| Mustafrankoliini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Suku::  Aasianfrankoliinit Francolinus
Laji::  francolinus
Kaksiosainen nimi
 Francolinus francolinus  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Mustafrankoliini Wikispeciesissä   Mustafrankoliini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Francolinus francolinus
Mustafrankoliini (Francolinus francolinus) on aasianfrankoliinien sukuun kuuluva kanalintu.
Tuntomerkit

Mustafrankoliini on 33–36 senttimetriä pitkä. Se kulkee usein pystyasennossa, ja näyttää siksi suhteellisen suurelta. Koiraalla on musta pää ja rinta sekä leveä, punaruskea kaulavyö. Poskella sillä on valkoinen laikku ja vatsassa ja selässä valkoista täplitystä. Siivet ovat ruskeat ja pyrstö musta. Naaras on kellanruskea ja tummien poikkiraitojen ja täplien värittämä. Sillä on ruosteenruskea niska sekä mustat uloimmat pyrstösulat.
Levinneisyys

Mustafrankoliineja elää Etelä-Turkista itään Bangladeshiin ulottuvalla alueella. Sitä esiintyy Afganistanissa, Armeniassa, Azerbaidžanissa, Bhutanissa, Kyproksella, Georgiassa, Intiassa, Iranissa, Irakissa, Israelissa, Jordaniassa, Nepalissa, Pakistanissa, Palestiinassa, Syyriassa, Turkissa ja Turkmenistanissa. Sitä on myös istutettu Havaijille sekä Toscanan alueelle Italiaan.
Elinympäristö

Mustafrankoliini pesii veden läheisyydessä kuivilla tasangoilla. Se suosii viljelyksiä, mutta pesii myös matalaa heinikkoa kasvavilla alueilla, esimerkiksi joenvarsilla.
Mustaa valkoisella (albumi)

| Mustaa valkoisella Pave Maijanen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : touko–heinäkuu 2000, Secret Labouratory;   syys–lokakuu 2000, Crystal Sound, Helsinki
 Julkaistu: 2000
 Formaatti: CD-levy
 Tuottaja(t): Pave Maijanen
 Tyylilaji: pop rock
 Kesto: 46.56
 Levy-yhtiö: AllStar Music
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Pave Maijasen muut studioalbumit
| Kohti uutta maailmaa 1998 | Mustaa valkoisella 2000 | Kaikessa rauhassa 2010 |
Mustaa valkoisella on Pave Maijasen vuonna 2000 levyttämä yhdeksäs studioalbumi.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut Pave Maijanen, ellei toisin mainittu.
Jos oot mun – 4.38
Huokausten silta – 6.07
Leikkilaiva – 4.31
Mustaa valkoisella – 4.23 (sov. Pave Maijanen & yhtye)
Elämä jatkuu – 3.04
Tännepäin – 5.59
Saman taivaan alla – 5.43
Tasapaino – 4.14
Tähdet sen tietää – 4.16
Elämän talo – 4.01
Kokoonpano

Antti Ikola – koskettimet
Jaakko Kiikeri – kitarat
Okko Laru – rummut
Pave Maijanen – laulu, basso, kitarat
Jyrki Manninen – kitarat
Kokoonpano > Tuotanto

Pave Maijanen – tuottaja, miksaaja
T. T. Oksala – äänittäjä, miksaaja
Mika Jussila – masteroija (Finnvox)
Jalle Niemelä – layout
Henrik Schütt – valokuvat
CD-levyn mukana on 12-sivuinen vihkonen, jossa on laulujen sanat ja valokuvia.
Kiitoksissa on mainittu muun muassa Antti Murto (Crystal Sound), Seppo Pietikäinen sekä Mirko Ekberg (Gibson-kitarat).
Mustiala - Porras - Kaukolanharju

Mustialan maanviljelysoppilaitoksen vanha päärakennus.
Mustiala - Porras - Kaukolanharju on yksi Suomen ympäristöministeriön vuonna 1992 määrittelemistä  Suomen valtakunnallisesti arvokkaista maisema-alueista.
Maisema-alue sijaitsee Tammelassa Kanta-Hämeen maakunnassa. Se ulottuu Tammelan Mustialasta Tammelan kirkonkylän, Saaren kartanon, Kaukolanharjun ja Saaren kansanpuiston kautta Tammelan Portaaseen ja Hämeen Härkätielle ja käsittää myös Tammelan Kaukolan, Hykkilän ja Lunkaan kylät Pyhä- ja Kuivajärvien rannoilla.
Alueen sisällä Mustialan maanviljelysopisto, Tammelan kirkko sekä Saaren kartano ja kansanpuisto ovat myös Museoviraston vuonna 2009 määrittelemiä valtakunnallisesti merkittäviä rakennettuja kulttuuriympäristöjä, samoin kuin aluetta Tammelan Portaassa leikkaava Hämeen Härkätie. Kaukolanharju ja Saaren kansanpuisto muodostavat myös Kaukolanharjun Natura 2000 -suojelualueen.
Mustaeväkampela

| Mustaeväkampela |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kampelakalat Pleuronectiformes
Heimo::  Oikeasilmäkampelat Pleuronectidae
Alaheimo::  Pleuronectinae
Suku::  Glyptocephalus
Laji::  cynoglossus
Kaksiosainen nimi
 Glyptocephalus cynoglossus  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Pleuronectes cynoglossus Linnaeus, 1758  Pleuronectes saxicola Faber, 1828  Pleuronectes nigromanus Nilsson, 1829  Platessa elongata Yarrell, 1839  Glyptocephalus acadianus Gill, 1873-74 
Katso myös
   Mustaeväkampela Wikispeciesissä   Mustaeväkampela Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustaeväkampela (Glyptocephalus cynoglossus) on oikeasilmäkampeloiden (Pleuronectidae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Mustaeväkampela kasvaa tavanomaisesti alle 40 senttimetrin mittaiseksi, mutta suurimmillaan se voi olla jopa 60 senttimetrin pituinen ja painaa 2,5 kilogrammaa. Mustaeväkampelan kylkiviiva on täysin suora. Silmät sijaitsevat oikealla puolella, joka on harmaanruskea ja tummien läikkien peittämä. Toinen puolisko taas on vaaleansininen ja läpikuultava. Mustaeväkampelan selkäevä alkaa silmän kohdalta ja päättyy pyrstön varteen. Peräevä on lähes yhtä pitkä; se ulottuu rintaevästä pyrstön varteen. Vaalean rintaevän kärjessä on musta laikku.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustaeväkampelaa tavataan Atlantin valtamerellä sekä yleisenä Euroopassa. Lajin elinympäristöä ovat pehmeät hiekka- ja liejupohjat 50–1400 metrin syvyydessä 2–6 asteen lämpöisissä vesissä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut mustaeväkampelan vaarantuneeksi lajiksi.
Ravinto ja elintavat

Mustaeväkampela käyttää ravinnokseen pieniä kaloja, kuten tokkoja, tuulenkaloja ja sillikaloja, sekä katkoja ja muita nilviäisiä ja äyriäisiä. Laji tulee sukukypsäksi keskimäärin 30,4 senttimetrin mittaisena. Kuteminen tapahtuu toukokuun ja syyskuun välisenä aikana noin 70–160 metrin syvyydessä. Naaras voi munia kerralla jopa 500 000 munaa, joiden läpimitta on noin 1 millimetri. Poikaset kuoriutuvat muutaman viikon kuluttua. Ne ovat kuoriutuessaan noin puolisenttisiä.
Piirretty mustaeväkampela
Musta raamattu

Musta raamattu on magiaa ja noituutta käsittelevä kirja, joka sisältää kabbalistisia manauksia, loitsuja ja sinettejä. Kirja väittää, nimiölehdellä olevan otsikkonsa mukaisesti, koostuvansa Raamatusta pois jätetyistä kuudennesta ja seitsemännestä Mooseksen kirjasta.
Historia

Kuudes ja seitsemäs Mooseksen kirja julkaistiin Stuttgartissa 1849 antikvaristi Johann Scheiblen keräämän aineiston pohjalta. Aineiston alkuperä on voitu jäljittää 1500-luvulle. Englanninkielinen käännös ilmestyi New Yorkissa 1880. Suomenkielinen laitos on julkaistu 1902 Michiganissa ja se on oletettavasti käännetty Egyptian Publishing Companyn vuonna 1900 julkaisemasta versiosta.  Kirjan etusivulla mainitaan, että se on käännetty englanninkielisestä teoksesta. Mustaa raamattua ei tule sekoittaa suomalaiseen loitsukirjaan nimeltä Mustakirja, jonka tekijäksi mainitaan Aaprami Pöyrynen.
»Tarinan kertoja sanoi paljon kuulleensa sellaista puhetta, että Mooseksen kirjoja on seitsemän, mutta kuudetta ja seitsemättä ei näytetä eikä anneta muille kuin korkeasti oppineille pappismiehille. He saavat ne tutkintoa suorittaessaan. Niiden oppi on vastakkainen kristinuskollemme ja sen tähden niiden sisältö on yleisöltä salattu. Niissä kirjoissa ovat mustat lehdet valkeilla kirjaimilla. Nimi johtuu lehtien väristä.» 
(Myytillisiä tarinoita, toim. Lauri Simonsuuri, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1947)
Suomessa on monesti kerrottu verenseisauttajien ja muiden kansanparantajien lukeneen Mustaa raamattua. Kirja tunnetaan myös vanhassa suomalaisessa satuperinteessä.
Sisältö

Mustan raamatun suomenkielisen painoksen osat ovat:
Kuudes Mooseksen kirja - Mooseksen taika ja henkioppi
Seitsemäs Mooseksen kirja
Ensimmäinen osa - Israelilaisten taikavoima
Toinen osa - Mystillisen perimystiedon säännöt eli taikaoppi
Kolmas osa - Semiphoras ja schemhamphoras
Sepher Shimmush Tehillim eli Psalmien käyttö
Tähtimaailman vaikutus ihmiseen
Kirjallisuutta

Alkuperäinen "Musta raamattu": Kuudes ja seitsemäs Mooseksen kirja eli Mooseksen taika- ja henkioppi ja selityksiä ihmetöistä, joita tekivät vanhat ja viisaat heprealaiset: Käännetty Mooseksen Cabala ja Talmud kirjoista ihmiskunnan hyödyksi.  (Sisältää runsaasti kuvia. (Tehty uusilla kirjasimilla vanhan tekstin pohjalta))  Naantali:  Kansallis-mytologinen Yhdistys, 1986.  ISBN 951-9360-33-6
Musta raamattu: Kuudes ja seitsemäs Mooseksen kirja, eli, Mooseksen taika- ja henkioppi sekä selityksiä ihmetöistä, joita tekivät vanhat ja viisaat heprealaiset: Käännetty Talmud- ja Kabbala-kirjoista ihmiskunnan hyödyksi.  (Uusittu laitos. Salatieteiden kirjasto 1)  Helsinki:  Salakirjat, 2007.  ISBN 978-952-92-2634-4
Aiheesta muualla

The Sixth Book of Moses (englanniksi)
The Seventh Book of Moses (englanniksi)
The Sixth and Seventh Books of Moses (englanniksi)
The Sixth and Seventh Books of Moses (Part 2) (englanniksi)
Luettelo eri versioista (englanniksi)
"Musta raamattu". Mustan magian kuuluisin kirja, Seura, 20.01.1937, nro 3, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mustahäntäkauris

| Mustahäntäkauris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Hirvieläimet Cervidae
Alaheimo::  Kauriit Capreolinae
Suku::  Odocoileus
Laji::  hemionus
Kaksiosainen nimi
 Odocoileus hemionus  (Rafinesque, 1817) 
 Mustahäntäkauriin levinneisyys. Eri alalajit on merkitty eri väreillä.
Alalajit
 Katso teksti 
Katso myös
   Mustahäntäkauris Wikispeciesissä   Mustahäntäkauris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Uros ja naaras
Mustahäntäkauris eli muulipeura (Odocoileus hemionus) on Pohjois-Amerikan länsiosissa elävä kauriiden alaheimon hirvieläinlaji. Se on samoin pohjoisamerikkalaisen valkohäntäkauriin (valkohäntäpeuran) lähin sukulainen. Mustahäntäkauris ja valkohäntäkauris kykenevät lisääntymään keskenään. Näiden kahden lajin välisiä risteymiä on joskus erehdytty pitämään omana lajinaan.
Ulkonäkö ja koko

Mustahäntäkauris painaa 43-150 kg, keskimäärin noin 95 kg. Nimen muulipeura (mule deer) se onsuurista, muulin korvia muistuttavista korvistaan, mustahäntäkauris-nimen taas mustasta hännän päästä, joka erottaa sen valkohäntäkauriista. Toisin kuin valkohäntäkauriilla, nustahäntäkauriin sarvet haarautuvat dikotomisesti, aina kahteen jokseenkin yhtä vahvaan haaraan. Vain uroksilla (hirvailla) on sarvet. Se kasvattaa uudet sarvet joka vuosi.
Levinneisyys

Mustahäntäkauriita elää koko Pohjois-Amerikan länsiosassa, Kaakkois-Alaskasta Kalifornian niemimaalle ja Luoteis-Meksikoon. Kanadassa ja Yhdysvalloissa levinneisyys ulottuu länsirannikolta Kalliovuorten yli läntiselle tasankoalueelle Saskatchewaniin, Nebraskaan, Kansasiin ja Teksasin länsiosaan asti. Argentiinassa ja Havaijin Kauain saarella mustahäntäkauris on ihmisen istuttama vieraslaji. Laji on elinympäristönsä suhteen hyvin joustava ja monin paikoin runsaslukuinen. Se elää niin metsissä, preerialla, aavikoilla kuin vuoristoissakin.
Alalajit

Mustahäntäkauriista on erotettu useita maantieteellisiä alalajeja, joiden tarkasta lukumäärästä ei olla aivan yksimielisiä. Näistä länsirannikon Odocoileus hemionus columbianus-alalajia kutsutaan Amerikasa yleisemmin 'mustahäntäkauriiksi' (engl. black-tailed deer), luoteista O. h. sitkensis-alalajia 'sitkankauriiksi', ja muita 'muulikauriiksi' (mule deer):
Odocoileus hemionus hemionus (Kalliovuoret ja niiden itäpuolinen tasankoalue)
O. h. californicus (Kalifornia)
O. h. cerrosensis – "cedrosinmuulipeura" (Cedros Island Kalifornian niemimaan rannikolla; on ainoa uhanalainen alalaji)
O. h. columbianus (rannikkoalue Brittiläisestä Kolumbiasta Pohjois-Kaliforniaan)
O. h. eremicus
O. h. fuliginatus (Kalifornia)
O. h. inyoensis
O. h. peninsulae (Kalifornian niemimaa)
O. h. sheldoni (Tiburon Island, Kalifornianlahti)
O. h. sitkensis (Kaakkois-Alaska, Brittiläisen Kolumbian saaristo- ja rannikkoalueet)
Mustakurkkumurri

| Mustakurkkumurri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Ruokit Alcidae
Suku::  Kirjomurrit Synthliboramphus
Laji::  antiquus
Kaksiosainen nimi
 Synthliboramphus antiquus  (Gmelin, 1789) 
Katso myös
   Mustakurkkumurri Wikispeciesissä   Mustakurkkumurri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustakurkkumurri (Synthliboramphus antiquus) on ruokkien heimoon kuuluva rantalintu.
Levinneisyys

Mustakurkkumurreja pesii Keltaisellamerellä, Tyynenmeren rannikolla Venäjällä ja Pohjois-Amerikan länsirannikolla. Koko maailman kannaksi on arvioitu 1–2 miljoonaa yksilöä. Lajin kannankehitys on laskeva, mutta laji on luokiteltu elinvoimaiseksi. Euroopassa laji tavattiin ensimmäisen kerran keväinä 1990–1992, jolloin laji havaittiin Britanniassa. Havainnot koskivat luultavasti samaa yksilöä. 9. marraskuuta 2021 mustakurkkumurri havaittiin ensimmäistä kertaa Suomessa Kirkkonummella ja samalla toista kertaa Euroopassa.
Elinympäristö

Mustakurkkumurrit elävät kivikkoisilla merenrannoilla. Laji pesii saarilla, joilla on usein tiheää kasvillisuutta.
Ravinto

Mustakurkkumurri käyttää ravinnokseen pääasiassa äyriäisiä.
Mustaa vettä

| Mustaa vettä Kaija Kärkinen & Ile Kallio |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Hot House Studios
 Julkaistu: 1991
 Formaatti: CD, LP, C-kasetti
 Tuottaja(t): Ile Kallio, Anssi Nykänen
 Tyylilaji: soft rock, poprock
 Kesto: 46.56
 Levy-yhtiö: Dig It
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Kaija Kärkisen & Ile Kallion muut julkaisut
|   | Mustaa vettä 1991 | Sade 1995 |
Mustaa vettä on suomalaisen Kaija Kärkinen & Ile Kallio -duon debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 1991. Albumi tehtiin vielä "Kaija Kärkinen" -nimellä, mutta myöhemmät levyt on tehty "Kaija Kärkinen & Ile Kallio" -nimellä.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt Ile Kallio.
Ansaan – 3.27
Hullu yö – 3.05
En uskalla – 3.51
Tää kaikki ehkä kuuluu elämään – 3.28
Ammu selkään – 4.26
Voitonmalja – 3.43
Paljain jaloin – 2.54
Putoo pilvistäs – 4.20
Mustaa vettä, mustaa taivasta – 3.39
Uudestaan – 2.46
Vie mut pois – 3.55
Sateeseen – 4.41
Vakavaa? – 2.41
Kokoonpano

Ile Kallio – kitarat, tuottaja
Jarmo Nikku – silde-kitara, sitar, kitarat
Harri Rantanen – bassokitara, huuliharppu
Anssi Nykänen – rummut, tuottaja
Jukka Hakoköngäs – kosketinsoitin
Mongo Aaltonen – lyömäsoittimet
Heikki Keskinen – tenorisaksofoni
Kokoonpano > Muut tekijät

Pekka Witikka – äänittäjä, miksaaja
Riitta Sourander – valokuvat
Jani – kansikuva
Aiheesta muualla

Mustaa vettä discogs.com -sivustolla
Mustameduusakala

| Mustameduusakala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meduusakalat Centrolophidae
Suku::  Centrolophus
Laji::  niger
Kaksiosainen nimi
 Centrolophus niger  (Gmelin, 1789) 
Katso myös
   Mustameduusakala Wikispeciesissä   Mustameduusakala Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Mustameduusakala (Centrolophus niger) on meduusakaloihin kuuluva kalalaji. Sitä tavataan lauhkeista valtameristä niin pohjoiselta kuin eteläiseltäkin pallonpuoliskolta.
Koko ja ulkonäkö

Mustameduusakala voi kasvaa suurimmillaan 110–150 cm pitkäksi ja tyypillinen pituus on noin 60 cm. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen ja tylppäkuonoinen. Kalan silmät ovat suuret. Mustameduusakalan selkä- ja peräevät ovat pitkät ja pyrstöevä on kuunsirpinmuotoinen tai hieman haarautunut. Mustameduusakala on väriltään hyvin tumman ruskea, lähes musta, ja ruumiissa voi olla sinertävä vivahde. Vatsa on muuta ruumista vaaleampi.
Levinneisyys ja elintavat

Mustameduusakalan levinneisyysalue on hyvin laaja sitä tavataan Pohjois-Atlantilla idässä Norjasta Espanjaan ja lännessä Nova Scotiasta Massachusettsiin sekä Välimerestä. Eteläisellä pallonpuoliskolla laji elää Argentiinasta Tyynenmeren kaakkoisosiin. Mustameduusakala liikkuu useimmiten 300–700 metrin syvyydessä ja syvimmillään sitä on tavattu noin 1 100 metrin syvyydessä. Nuoret yksilöt liikkuvat lähempänä pintaa usein meduusojen, salpojen tai hylkytavaran seassa. Mustameduusakala syö meduusojen, salpoja, äyriäisiä ja kaloja.
Mustameduusakala on hyvä ruokakala, mutta ei kaupallisesti kovin merkittävä.
Musō Shinden-ryū

Nakayama Hakudō, kendo, iaido ja jōdō hanshi
Musō Shinden-ryū (jap. 夢想神伝流) on yksi yleisimmin harjoiteltavista iaidō-koulukunnista maailmassa. Juurensa Musō Shinden-ryūlla on Musō Jikiden Eishin-ryūssa, josta kyseinen tyylisuunta (ryū-ha) haarautui 1700-luvulla kahden kilpailevan päämestarin (soke) erimielisyyksien johdosta. Eishin-ryūn (Shimomura-ha) ryūhasta Nakayama Hakudō kehitti nykyisen Musō Shinden-ryūn koska hänellä ei ollut Eishin-ryūn opetusoikeutta. Nakayama Hakudō (1869–1958) toimi päämestarina Musō Shinden-ryūssa.
Katasarjat > Shoden (初伝)

jap. 初発刀, Shohatsutō (tai Shohattō)
jap. 左刀, Hidaritō (tai Satō)
jap. 右刀, Migitō (tai Utō)
jap. 当刀, Ataritō
jap. 陰陽進退, In'yō shintai
jap. 流刀, Ryūtō
jap. 順刀, Juntō
jap. 逆刀, Gyakutō
jap. 勢中刀, Seichūtō
jap. 虎乱刀, Korantō
jap. 抜刀, Nukiuchi (tai Battō)
jap. 膝囲, Hizakakoi (tai jap. 陰陽進退替業, In'yō shintai kaewaza)
Katasarjat > Chūden (中伝)

jap. 横雲, Yokogumo
jap. 虎一足, Toraissoku
jap. 稲妻, Inazuma
jap. 浮雲, Ukigumo
jap. 山颪, Yamaoroshi
jap. 岩浪, Iwanami
jap. 鱗返, Urokogaeshi
jap. 浪返, Namigaeshi
jap. 滝落, Takiotoshi
jap. 抜打, Nukiuchi
Katasarjat > Okuden (奥伝) > Suwariwaza no bu

jap. 霞, Kasumi
jap. 臑囲, Sunegakoi
jap. 四方切, Shihōgiri
jap. 戸詰, Kozume
jap. 戸脇, Kowaki
jap. 棚下, Tanashita
jap. 両詰, Ryōzume
jap. 虎走, Torabashiiri
jap. 暇乞, Itomagoi