stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keltasiilikäs
Elinympäristö ja elintavat

Keltasiilikäs elää avoimilla ja lämpimillä paikoilla. Aikuiset perhoset ovat aktiivisia ympäri vuorokauden. Ne lepäävät korkealla kasvillisuuden joukossa ja lähtevät herkästi lentoon. Etenkin koiraat voivat lentää hämärässä valolle.
Naaras munii useita satoja munia, jotka se asettaa pieninä ryhminä kasvin alaosan lehtien alapinnoille. Toukka talvehtii ja koteloituu alkukesästä heinikon joukkoon tekemänsä vaalean kotelokehdon sisään.
Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa vuodelta 2010 se on luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT).
Ravintokasvi

Toukka on polyfagi ja kelpuuttaa ravinnokseen monet eri kasvilajit.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Keltasiilikäs
lepiforum.de (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q747544  Wikispecies: Rhyparia purpurata  BioLib: 54903  BOLD: 110619  EPPO: RHYPPU  EUNIS: 309197  Fauna Europaea: 446983  Fauna Europaea (new): 3938598f-86cd-416c-b392-1f105b6d74ea  GBIF: 5884571  iNaturalist: 467505  LoB: 4695  MaBENA: RhypPurpur  NCBI: 988033  Observation.org: 10036  Open Tree of Life: 102832  Laji.fi: MX.62270
Kernavė

Kirkon rauniot Kernavėssa.
Kernavė sijainti
Kernavė on kylä Kaakkois-Liettuassa ja samalla erittäin merkittävä arkeologinen kohde ja turistinähtävyys. Vuonna 1999 siellä oli 318 asukasta. lähde? Arvioidaan että pysyvä asutus syntyi paikkakunnalle paleoliittisen kivikauden lopulla  noin 12 000 vuotta sitten, pian jäätikön poisvetäytymisen jälkeen. Tämän jälkeen alueella on asuttu varsin yhtäjaksoisesti. Kernavėn alueelta on tehty monipuolisia löytöjä eri aikakausilta kivikaudesta lähtien keskiajalle saakka.  Kernavėn Liettuan kansallinen kulttuurin suojelualue kattaa 194,4 hehtaarin alueen ja se on myös Unescon maailmanperintökohde. Paikkakunta sijaitsee Niemen-joen sivuhaaran Nerisin varrella, noin 35 kilometriä Vilnan luoteispuolella.
Keskiajalla paikkakunnan kukoistuskausi osui  1200- ja 1300-luvuille. Kernavė oli Liettuan suuriruhtinaskunnan pääkaupunki ja suuriruhtinaan asuinpaikka. Kaupunki mainitaan historiallisissa lähteissä nimeltä ensimmäistä kertaa vuonna 1279. Vuonna 1365 saksalainen ritarikunta hyökkäsi kaupunkiin. Vuonna 1390 tapahtui uusi hyökkäys, jolloin ritarikunta poltti laaksoon rakennetun kaupungin linnoineen. Sitä ei korjattu, vaan asutus siirtyi kukkulan päälle. Laakson kaupungin jäänteet peittyivät maakerrosten alle, ja niistä tuli arkeologinen aarre. Sen tutkimukset alkoivat 1800-luvun puolivälissä.
Kernavėn kukkuloita, panoraama maailmanperintökohteesta. Kuvan oikeassa laidassa Niemen-joen Neris-haaraa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kernavė Wikimedia Commonsissa
State Cultural Reserve of Kernavė - suojelualueen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) ja (liettuaksi)
Ken tulta pyytää

| Ken tulta pyytää |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Sakari Kirjavainen
Käsikirjoittaja:  Sakari Kirjavainen Esko Salervo
Tuottaja:  Lasse Saarinen
Säveltäjä:  Anna-Mari Kähärä
Kuvaaja:  Petri Rossi
Leikkaaja:  Heikki Ahola
Pääosat:  Taisto Reimaluoto Anna-Maija Valonen Elena Leeve Antti Litja
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Kinotar
Ensi-ilta:  2001
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ken tulta pyytää on Sakari Kirjavaisen ohjaama ja yhdessä Esko Salervon kanssa käsikirjoittama tummasävyinen komediaelokuva vuodelta 2001. Elokuva käsittelee työuupumusta ja sijoittuu helsinkiläiseen lähiöön.
Elokuvan päähenkilö on loppuunpalanut palomies Jesse Viljanen (Taisto Reimaluoto), joka palkitaan sankariteosta Vuoden palomiehenä. Suunnaton huomio suistaa palomiehen arjen raiteiltaan, ja Jesse palaa isänsä Taiston (Antti Litja) luokse lähiöön. Siellä hän kohtaa myös nuoruudenmielitiettynsä Marjukan (Anna-Maija Valonen) ja tämän isättömän tyttären Jeminan (Elena Leeve).
Like Kustannus on julkaissut elokuvan käsikirjoituksen samannimisenä kirjana.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Taisto Reimaluoto  | … |  Jesse Viljanen, palomies   |
|  Anna-Maija Valonen  | … |  Marjukka, sairaanhoitaja   |
|  Elena Leeve  | … |  Jemina, Marjukan tytär   |
|  Antti Litja  | … |  Taisto Viljanen, Jessen isä, tutkija   |
|  Eero Milonoff  | … |  Peku, Jeminan poikaystävä   |
|  Joonas Saartamo  | … |  Kaizu, Jeminan poikaystävä   |
|  Jari Hietanen  | … |  Kalevi Hakkarainen, "Kunkku"   |
|  Alain Azerot  | … |  Jean-Jacques, "Jakki", työnjohtaja rakennustyömaalla   |
|  Fily Keita  | … |  Marie-Claude, Jakin vaimo   |
|  Kent Sjöman  | … |  palopäällikkö   |
|  Margit Lindeman  | … |  "Kalja", karaoke-emäntä   |
|  Heikki Kujanpää  | … |  1. poliisi   |
|  Matti Onnismaa  | … |  2. poliisi   |
|  Taisto Oksanen  | … |  Into Koivulehto, televisiotoimittaja   |
|  Minna Turunen  | … |  paloaseman hälytyskeskuksenhoitaja   |
|  Hannu Kivioja  | … |  Hakkaraisen hovin jäsen   |
|  Arto Grönholm  | … |  Hakkaraisen hovin jäsen   |
|  Esa Illi  | … |  Hakkaraisen hovin jäsen   |
|  Neil Hardwick  | … |  Ben Laine, työpaikkalääkäri   |
|  Lisa Sjöholm  | … |  sairaanhoitaja työterveysasemalla   |
|  Juuso Hirvikangas  | … |  remonttiässä   |
|  Pemo Ojala  | … |  trumpetisti   |
|  Markku Tuulenkari  | … |  palomies Turtola   |
|  Juha Rajala  | … |  palomies Mäki   |
|  Jouni Kivimäki  | … |  palomies Toropainen   |
|  Lasse Saarinen  | … |  maaherra, juhlavieras paloasemalla   |
|  Erin Koivisto  | … |  bensa-aseman myyjä   |
|  Jonna Kosonen  | … |  Zilde, bensa-aseman myyjä   |
|  Mustafa Altin  | … |  Imretdin, kebabravintolan pitäjä   |
|  Juha Antti-Poika  | … |  asiakkaan ääni seksilinjalla / mies karaokebaarissa / kebab-ravintolan työntekijä   |
Vastaanotto

Tv-maailman kritiikissä luonnehditaan elokuvaa surrealistiseksi aikuisten saduksi, jossa ei farssien tapaan naureta ihmisille ylhäältä. Toisaalta taas Arto Pajukallio (Helsingin Sanomat) toteaa, että realismin ja fantasian kohtaaminen ei osu maaliin, kun hahmot lähenevät ihmisvihaa, vuoropuhelu on lattea ja motiivit näennäispsykologisia.
Aiheesta muualla

Ken tulta pyytää Elonet.
| n k Sakari Kirjavainen |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Ken tulta pyytää (2001)  Tali-Ihantala 1944 (2007)  Hiljaisuus (2011) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  Ruunaus (1999) 
TV-elokuvat ja -sarjat (ohjaus):  Magnus Fredrik Skielm: en rövarhistoria om Finska kriget (2008)  Puolustuksen puheenvuoro (2009) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Birgit (1983)  Peltiaurinko (1984)  Peltiaurinko (1986)  Bileet (1986)  Vieras (1986)  Sata lasta: Vuodenajat (1987)  Kuka tietää minne kuningas lähti? (1989)  Keskiyön erikoinen (1989)  Röökiä riittää (1990)  Alaska (1990)  Alaska Klondyke Road (1991)  Saranakoira (1992)  Oukei! (1995)  Viisasten kivi (1996)  Umbaba (1996)  Qulleq – traanilamppu (1997)  Tyttöjen juttuja (1998)  Syyhis (1999)  Kuun sirkus, eräs elokuvakäsikirjoitus (2012)
Kelttienvinttikoira

| Kelttienvinttikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:  alun perin muinainen Eurooppa  Irlanti/ Iso-Britannia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  antiikin aika
Alkuperäinen käyttö:  hirven-, suden- ja jäniksen metsästys, vartiointi, sotakoira
Muita nimityksiä:  Celtic Hound, Celtic Greyhound, Irish Greyhound, Scottish Rough Hound
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Kelttienvinttikoira (Celtic Hound) on sukupuuttoon kuollut koirarotu Britteinsaarilta.
Ulkonäkö

Kelttienvinttikoira oli todennäköisesti sileäkarvainen ja rakenteeltaan nykyistä englanninvinttikoiraa muistuttanut, joskin tätä huomattavasti kookkaampi ja vahvempi.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu oli erittäin älykäs ja rohkea ja se metsästi sekä näön että hajun avulla. Sitä arvostettiin hyvänä kauriin ja suden metsästäjänä.
Alkuperä

Kuten rodun nimestä voi päätellä, sen toivat Britanniaan keltit. Eri alueilla siitä kehittyi kuitenkin myöhemmin hieman erityyppisiä variaatioita: Irlannissa ja Skotlannissa karkeakarvainen ja luiseva, Englannissa kookas, laiha, luiseva ja vähemmän karkea- mutta kuitenkin karheakarvainen. Näistä englantilainen versio muuttui kuitenkin ajanmyötä erilaiseksi, elegantimmaksi ja nopeammaksi mutta vähemmän voimakkaaksi, koska sen pääasiallinen riista villisiat, sudet ja karhut katosivat aikojen saatossa, ja sitä alettiin käyttää sen sijaan ketun metsästykseen. Irlannissa ja Skotlannissa kuitenkin tarvittiin edelleen alkuperäisiä voimakkaita koiria, minkä vuoksi siellä tyyppi säilyi alkuperäisempänä.
Kelttienvinttikoiran alkuperä ajoittuu antiikin aikaiseen Eurooppaan, ja rotua esiintyikin aikoinaan laajalti eri puolilla Eurooppaa, käytännössä kaikilla kelttiheimojen asuttamilla alueilla. Kuninkaalliset ja sotilaat kunnioittivat kelttienvinttikoiraa suuresti. Se oli tyypillinen kunniakkaille miehille annettu lahja, ja moni sotilas ja johtaja otti sen nimen tittelikseen osoittaakseen uskollisuutensa ja rohkeutensa.lähde? Se esiintyy myös kelttiläisissä jalokivissä ja maalauksissa 1600-luvulta lähtien.
Kelttienvinttikoiraa käytettiin niin suur- kuin pienriistankin metsästykseen. Se oli myös sotakoira, joka hyökkäsi hevosten selässä olleisiin miehiin ja kaatoi heidät satuloistaan, jotta toiset olisivat voineet tappaa heidät.lähde?
Rodun uskotaan olleen englanninvinttikoiran, skotlanninhirvikoiran ja irlanninsusikoiran kantarotu ja mahdollisesti myös alkumuoto. Myös lähes kaikkien muidenkin eurooppalaisten metsästyskoirien uskotaan polveutuneen ainakin osittain siitä.
Alkuperä > Etymologia

Arrianos totesi kirjoituksissaan, että kelttiläisiä vinttikoiria kutsuttiin paikallisittain nimellä vertragi, joka viittasi niiden nopeuteen.
Alkuperä > Mytologia

Kelttiläisissä legendoissa rotu oli metsästyksen, parantamisen ja tuonpuoleisen symboli. Se oli perinteinen teiden ja risteysten vahtikoira ja sen uskottiin suojelevan ja opastavan kadonneita sieluja tuonpuoleisessa.lähde?
Kuuluisimmassa irlantilaisessa legendassa kelttiläinen sankari Cuchulainn (Ulsterin koira tai Culannin koira) tappoi Culann-nimisen rautasepän kelttienvinttikoiran paljain käsin. Kun rautaseppä kysyi kuka vartioisi nyt hänen kauppaansa, nuori Cuchulainn tarjoutui ottamaan koiran paikan, mistä seurasi nimitys Culannin koira. Tarjous hylättiin, ja sen sijaan Cuchulainnista tuli yksi aikakauden suurimmista sotilaslegendoista, mutta lempinimi säilyi silti.lähde?
Muita kuuluisia koiria legendoissa olivat Bran ja Seolan, jotka kuuluivat soturi Fionn Mac Cumhaillille. Niiden emä oli Fionn Mac Cumhaillin täti Tuiren, jonka Sidhen haltija oli muuttanut koiraksi.lähde?
Walesiläisessä mytologiassa Gwyn ap Nudd oli Annwnin (Manala) johtaja, joka saattoi siellä kuolleiden sieluja ja johti yliluonnollisten koirien ajuetta nimeltä Cŵn Annwn (Annwn'n vinttikoirat). Toinen tunnettu walesilaislegenda kertoo prinssi Llewellynin vinttikoirasta Gelertistä, jonka hän epäoikeudenmukaisesti tappoi luultuaan virheellisesti sen tappaneen lapsen.lähde?
Käännös suomeksi
Keltakurkkurosella

| Keltakurkkurosella |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Rosellat Platycercus
Laji::  icterotis
Kaksiosainen nimi
 Platycercus icterotis  (Kuhl, 1820) 
Katso myös
   Keltakurkkurosella Wikispeciesissä   Keltakurkkurosella Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltakurkkurosella (Platycercus icterotis) on pohjoisaustralialainen kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 26 cm ja paino 45–80 g. Sukupuolet ovat erivärisiä. Koiraan pää ja vatsapuoli ovat punaiset, posket keltaiset, selkä keltaisen ja mustan kirjava, yläperä ja pyrstö vihreät, ja siivillä sekä pyrstön alapinnalla on violettia. Naaraan pää ja kurkku ovat vihertävät ja se on muutenkin koirasta himmeämpi. Nokka on harmaa, iiris tummanruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuori lintu muistuttaa naarasta mutta siltä puuttuvat keltaiset poskilaikut.
Esiintyminen

Keltakurkkurosella elää Australian lounaisosassa. Heinrich Kuhl kuvaili lajin holotyypin Albanysta Lounais-Australiasta. Siitä tunnetaan kaksi alalajia, rannikon icterotis ja sisämaan xanthogenys. Populaation koko on noin 100 000 yksilöä.
Elinympäristö

Keltakurkkurosellat asuvat metsien reunoissa, jokien ja teiden varsien metsiköissä ja savanneilla. Ne karttavat sulkeutuneita metsiä.
Lisääntyminen

Pesä on tavallisesti eukalyptuksen kolossa tai onkalossa. Naaras munii kolmesta seitsemään munaa, tavallisesti viisi, joita se hautoo noin 25 päivää. Poikaset jättävät pesän noin viisiviikkoisina ja pysyttelevät vanhempiensa seurassa vielä useita viikkoja. Aikuisen puvun nuori lintu saa runsaan vuoden ikäisenä.
Ravinto

Lajin ruokavalio koostuu siemenistä, marjoista, hedelmistä, kukista sekä hyönteisistä ja niiden toukista.
Lemmikkinä

Suomessa keltarosella on harvinainen lemmikki.
Keltarosellan hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa tai useamman neliön lentohäkin.
Laji kuuluu CITES II/B-liitteeseen, jonka vuoksi lajilla kauppaa käytäessä on yksilöllä oltava vähintään lintuun liitettävä alkuperätodistus. Myös lajia pesittäessä on molemmilla vanhemmilla oltava alkuperätodistukset.
12. divisioona (talvisota)

Suomalaisjoukot vetäytymässä Suojärveltä, joka kuului 12. divisioonan puolustusalueeseen
12. divisioona perustettiin pääosin Karjalan sotilasläänissä, johon kuuluivat Savonlinnan, Sortavalan ja Joensuun sotilaspiirit, 9.–11. lokakuuta 1939. 
Perustamisen jo ennen varsinaista liikekannallepanoa 14. lokakuuta 1939 (YH:n nimellä) käski Pääesikunta, koska kyseessä oli rajaseudulle nopeasti keskitettävä yhtymä.
Divisioonan vastuualueen merkittävimmät taistelut talvisodassa käytiin Kollaanjoen alueella. Divisioona osallistui myös Laatokan Karjalan mottitaisteluihin.
Varustaminen

Liikekannallepanossa 12. divisioona pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaisesti, mutta puolustusvoimien kaluston niukkuudesta johtuen määrävahvuuksia ei saavutettu.
Komentaja(t)

eversti Lauri Tiainen 2. helmikuuta 1940 asti
eversti Antero Johannes Svensson sodan loppuun asti.
Yksiköt

12. divisioonaan kuuluivat muun muassa seuraavat joukot :
Jalkaväkirykmentti 36 (JR 36)
Jalkaväkirykmentti 35 (JR 35)
Jalkaväkirykmentti 34 (JR 34)
Kenttätykistörykmentti 12 (KTR 12)
Kevyt osasto 12 (KevOs 12)
24. pioneerikomppania (24. PionK)
23. pioneerikomppania (23. PionK)
12. viestikomppania (12. VK)
12. linjanrakennuskomppania (12. LRakK)
Keskittäminen

12. divisioonan osalta keskittämiskuljetukset tulevalle toimialueelleen (aluksi Laatokka - Suojärvi, myöhemmin 13. divisioonan saavuttua Syskyjärvi - Kollaa) tapahtuivat pääosin 12.–18. lokakuuta 1939. Kuljetuksiin käytettiin yhteensä 43 junaa.
12. divisioona liitettiin IV armeijakuntaan.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys sodan alkaessa

12. divisioonan tehtävä liittyi IV armeijakunnan saamaan tehtävään pysäyttää puna-armeijan hyökkäys viimeistään Jänisjoen-Jänisjärven alueella ja sen jälkeen vastahyökkäyksellään lyödä vihollisen voimat takaisin.
Divisioona vastasi puolustuksesta Suojärven ja Varpajärven välisellä alueella. Divisioonan vastuualue oli noin 45 kilometriä leveä. Joukkonsa divisioonan esikunta oli jakanut siten, että JR 34 oli yhtä pataljoonaa lukuun ottamatta ryhmittynyt Suojärven alueelle (yksi pataljoona oli sijoitettu Käsnäselän-Loimolan väliselle tielle). JR 35 oli ryhmitettynä reserviksi Syskyjärvi - Varpajärvi alueelle. JR 36 oli asemissa Loimolan alueella yhtä pataljoonaansa lukuun ottamatta (I/JR 36, joka oli sijoitettuna noin 20 kilometriä lähemmäksi rajaa).
Divisioonan vastuualueelle oli ryhmittynyt myös osia Erillinen pataljoona 10:n joukoista sekä rajavartioston joukkoja. IV armeijakunnan reserveistä Muuannon alueella oli myös Polkupyöräpataljoona 7. Molemmat mainutut pataljoonat siirtyivät pian sodan syttymisen jälkeen Ryhmä Talvelan käyttöön.
Yleiskuvaus 12. divisioonan käymistä taisteluista > Marras-joulukuu 1939 divisioonan alueen eteläosassa

Divisioonan vastuualueen eteläosan puolustuksesta vastasi I/JR 34, joka oli ryhmittyneenä Loimolan - Käsnäseläntien varteen Saariselän alueella noin 25 kilometrin päähän (tielinjoja noudattaen) valtakuntien rajasta.
Heti sodan alettua lähetti mainittu pataljoona ensimmäiset tiedustelupartionsa kohti rajaa ja ensimmäiset taistelut käytiinkin alueella edenneen Neuvostoliiton 56. tiedustelupataljoonan joukkojen kanssa aamupäivällä.
Sodan alkuviikkoina suomalais- ja neuvostojoukoilla ei ollut jatkuvaa taistelukosketusta, mutta ajoittain käytiin kiivaitakin yhteenottoja sotivien osapuolien välillä. 2. joulukuuta suomalaiset joutuivat avamaan vastahyökkäyksellä yhteytensä selustaan puna-armeijan yksiköiden sen katkaistua. Seuraava merkittävämpi taistelu käytiin 8. joulukuuta neuvostojoukkojen hyökättyä kaakosta suomalaisten etuvartioasemia vastaan Saarijärveltä noin kilometri etelään. Puna-armeijan joukot vetäytyivät kuitenkin takaisin lähtöasemiinsa.
12.–14. joulukuuta välisenä aikana divisisioonan joukot (mm. I/JR 34 ja I/JR 35) osallistuivat IV armeijakunnan käskemään hyökkäykseen neuvostojoukkojen huoltoreittiä vastaan Uomaan-Saarijärven alueella. Hyökkäys ei kuitenkaan johtanut tulokseen muun muassa siksi, että ensin mainittu pataljoona pääsi lähtemään hyökkäykseen myöhässä torjuttuaan sitä ennen neuvostojoukkojen hyökkäyksen Saarijärven alueella kahtena päivänä ennen määrättyä hyökkäyshetkeä.
12. divisioonaan alun perin kuulunut JR 36 alistettiin IV armeijakunnan eteläosien tapahtumien vuoksi 13. divisioonan esikunnalle ja sen siirtyi kokonaisuudessaan Pyhäjärven ja Kotajärven väliselle alueelle. Alueella mainittu rykmentti oli puolustusvastuussa yhtenäisen johdon alaisena 20. joulukuuta alkaen. Mainittu rykmentti osallistui muun muassa 27. joulukuuta tehtyyn hyökkäykseen Lavajärvelle. Kyseisen hyökkäyksen tavoitteena oli katkaista neuvostojoukkojen pohjoinen huoltoreitti. Hyökkäys jouduttiin kuitenkin keskeyttämään. Samana päivänä 12. divisioonan esikunnan alaisuudessa toiminut (edellisenä päivänä muodostettu Taisteluosasto Valkama, johon kuului jo aiemmin mainittu I/JR 34 sekä Eskadroona Kevyt osasto 12:sta ja yksi patteri) hyökkäsi idempänä kohti Uomaata päästen neuvostojoukkojen huoltotien läheisyyteen ja pystyen tämän jälkeen häiritsemään puna-armeijan huoltoliikennettä tammikuun 1940 alulle saakka.
Yleiskuvaus 12. divisioonan käymistä taisteluista > Tammikuu 1940 divisioonan alueen eteläosassa

IV srmeijakunnan aloittaessa suurhyökkäystään 6. tammikuuta 12. divisioonan joukoista oli hyökkäysalueella jo aiemmin mainutun Taisteluosasto Valkaman joukot ja 13. divisioonalle alistettu JR 36 (joka oli runkona aiemmin perustetussa Taisteluosasto Tykissä). Molemmat taisteluosastot määrättiin 12. divisioonan esikunnan komentoon 12. tammikuuta alkaen.
Taisteluosasto Valkaman (tuolloin suoraan 12. DE:n alaisena) oli edennut Uomaan kylän pohjoislaitaan 3. tammikuuta ja kykeni häiritsemään puna-armeijan huoltokuljetuksia heidän huoltotiellään. 4. tammikuuta alkaen neuvostojoukkojen vastahyökkäysten pakottamana taisteluosasto joutui levittämään rintamaansa kohti pohjoista. Vajaan viikon aktiivisten taisteluiden jälkeen puna-armeijan yksiköiden aktiivisuus alkoi heiketä ja TstOs Valkaman partiot pääsivät entistä tehokkaammin häiritsemään neuvostojoukkojen huoltoliikennettä. Tielinjan pysyvämpään katkaisemiseen ei taisteluosaston komentaja kuitenkaan katsonut joukkojensa riittävän.
12. divisioonan vastuualue Uomaan ja Lemetin välisellä tielinjalla laajeni noin 12 kilometrillä 12. tammikuuta kun IV AKE alisti Taisteluosasto Tykin 12. divisioonalle.
14. tammikuuta IV AK:n esikunta käski 12. divisioonan vallata Uomaan kylän ja pitää sen. Uomaan kylän valtaamisen tarkoituksena oli katkaista lopullisesti neuvostojoukkojen pohjoinen huoltoreitti. Tehtävää varten 12. DE perusti alueen joukoista Taisteluosasto Tiikerin ja alisti sille lisäjoukkoja pataljoonan verran. Taisteluosaston esikunnaksi siirrettiin Kollaanjoen rintamalta JR 35:n esikunta.
17. tammikuuta aloitettu hyökkäys ei johtanut itse Uomaan kylän valtaukseen neuvostojoukkojen sitkeän vastarinnan vuoksi. Tärkein tavoite kuitenkin saavutettiin Uomaan kylän länsipuolella kun suomalaisjoukot pääsivät etenemään Uomaan ja Lemetin väliselle tielle. Uomaan motti alkoi hahmottua, tosin se oli vielä eteläiseltä sivultaan täysin auki.
20. tammikuuta TstOs Tykki aloitti saamansa käskyn mukaisesti hyökkäyksen Lavajärven alueella ja onnistuikin katkaisemaan tien kylän itäpuolelta. Seuraavana päivänä TstOs Tykki jatkoi hyökkäystään itään ja saavuttikin pahimmat vastarintapesäkkeet kiertäen yhteyden idempänä taistelleeseen TstOs Tiikeriin 22. tammikuuta klo 23.30. Jälkimmäisen nimi muuttui 25. tammikuuta alkaen Taisteluosasto Ruusuksi.
Jatkotaisteluiden seurauksena 12. divisioonan Lavajärven ja Uomaan väliselle alueelle muodostui neljä mottia. Motit olivat (lännestä itään lueteltuina)  :
Lavajärven motti
Saarijärven motti
Siiran tienhaaran motti ja
Uomaan motti
Samanaikaisesti suomalaisjoukot etenivät kohti itää lähelle valtakunnan rajaa. Alueelle oli saapumassa uusi neuvostodivisioona, jonka etenemistä mottien avuksi pyrittiin estämään. Rintamalinjaksi vakiintui Uuksunjoki, josta oli lähimpään (Uomaan) mottiin noin kolmen kilometrin matka.
Yleiskuvaus 12. divisioonan käymistä taisteluista > Helmikuu 1940 Kollaanjoen alueella

Helmikuun alussa puna-armeijan painostus Kollaanjoen etulinjaa vastaan jatkui kuten tammikuun lopussakin. Lisäksi 3. helmikuuta taistelualueen pohjoisosassa havaittiin jälleen neuvostojoukkoja etenemässä länteen kohti suomalaisjoukkojen selustaa. Alueelle keskitetyt lisäjoukot pystyivät kuitenkin estämään vastustajan etenemisen. Puna-armeijan yksiköiden todettiin vetäyvän takaisin lähtöesemiinsa 5. helmikuuta alkaen.
Neuvostojoukkojen aktiivinen toiminta Kollaanjoen alueella väheni helmikuun ensimmäisen viikon jälkeen ja loppukuu sujui taistelualueella hieman rauhallisemmissa merkeissä taistelutoiminnan suhteen. Päämajan alistettua 23. divisioonan IV armeijakunnalle 11. helmikuuta päätettiin 12. divisioonan sodan alusta asti rintamataisteluissa palvelleet joukot vapauttaa pois rintamasta.
13. helmikuuta päämaja käski kuitenkin Karjalankannaksen tapahtumien vuoksi 23. divisioonan siirtyä pois Laatokan Karjalasta. Alueelle jätettiin kuitenkin JR 69 ja KevOs 23. Ensin mainitun yksikön siirtyminen Kollaanjoen rintamaan alkoi 18. helmikuuta vastaisena yönä yhden JR 69:n pataljoonan vapauttaessa yhden JR 34:n pataljoonan.
Seuraavien öiden kuluessa vaihdettiin pois muidenkin Kollaanjoen rintamassa sodan alusta asti taistelleet pataljoonat. Itse Kollaanjoen rintamassa tilanne pysyi rauhallisena aina kuun loppuun asti, mutta molemmilla sivuistoilla Neuvostojoukkojen todettiin rakentavan teitä korpialueiden halki, joten uusi hyökkäys Kollaanjoen alueella oli odotettavissa. Alueella jo todettujen joukkojen lisäksi neuvostoliiton 8. armeija keskitti Kollaanjoen rintamaa vastaan uutena divisioonana 128. divisioonan ja osia aiemmin hieman pohjoisempana taistelleesta 75. divisioonasta. Ensimmäiset tiedot jälkimmäisen divisioonan etenemisestä Kollaanjoen pohjoispuolisilla korpialueilla saatiin 21. helmikuuta ja alueelle uutena yhtymänä saapuneen puna-armeijan 128. divisioonan etenemisestä eteläisillä korpialueilla saatiin 27. helmikuuta alkaen.