stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pirkko Ryhäsen murha

Pirkko Ryhäsen murha on 5. maaliskuuta 1963 tapahtunut selvittämätön henkirikos, jossa surmattiin suomalainen koululainen Pirkko Inkeri Ryhänen. Murha tapahtui Helsingin Kumpulassa iltamyöhällä Ryhäsen ollessa palaamassa kotiinsa iltakoulusta. Teosta tuomittiin ehdonalaisessa vapaudessa tapahtumahetkellä ollut kirvesmies Torsti Ossian Koskinen (1924–1987) 12,5 vuoden kuritushuonerangaistukseen. Koskinen ehti kärsiä tuomiostaan 7,5 vuotta, kunnes Pekka Tapio Lappalainen (1946–1995) tunnusti tehneensä teon. Koskisen tuomio purettiin ja hän sai rahallisen korvauksen vankilassaoloajastaan. Myöhemmin Lappalainen perui tunnustuksensa oikeudessa ja vapautui syytteistä todisteiden puuttuessa. Pirkko Ryhäsen surma on edelleen selvittämättä.
Surma

Iisalmesta kotoisin ollut Pirkko Ryhänen (s. 14. huhtikuuta 1946 Iisalmi) työskenteli lastenhoitajana insinööri Esko Räsäsen perheessä ja asui heidän luonaan Koskelantie 25:ssä. Hän kävi Kalliossa Hämeentien varrella sijainnutta iltakoulua ja palasi iltaisin kotiinsa Kumpulan kaupunginosan kautta. Tavallisesti Ryhäsen poikaystävä Seppo Lipponen saattoi häntä loppumatkan Hämeentieltä Koskelantielle, mutta tapahtumailtana Ryhänen oli lähtenyt koulusta normaalia aikaisemmin eikä Lipponen ollut ehtinyt häntä vastaan Hämeentien varteen.
Ryhänen oli kääntynyt Hämeentieltä Jyrängöntielle ja päässyt Kumpulan ihotautisairaalan ja Limingantien väliselle kadunosuudelle, kun hänen kimppuunsa hyökkäsi noin kello 21.15 mieshenkilö, joka iski Ryhästä puukolla ylävartaloon parikymmentä kertaa. Ryhäsen avunhuutojen paikalle hälyttämät ohikulkijat ehtivät nähdä vain maassa makaavan Ryhäsen luota poistuvan mieshenkilön pakenevan Limingantieltä katsottuna Jyrängöntien vasemmalla puolella olevaa jyrkkää rinnettä ylöspäin metsikköön. Silminnäkijöiden mukaan hattupäinen mies oli noin 180 cm pitkä ja pukeutunut tummaan päällystakkiin ja suoriin housuihin. Mies oli myös kulkenut toinen olkapää vinosti edellä. Ryhänen oli vielä löydettäessä elossa, mutta kuoli vammoihinsa Marian sairaalaan tuotaessa.
Poliisin tutkimuksissa selvisi, että paikalta paennut mies oli juossut metsikössä puolen kilometrin verran Hämeentien suuntaan, mutta palannut sitten takaisin Jyrängöntielle. Iltakävelyllä ollut pariskunta Oiva ja Lea Mäkelä törmäsi Kumpulan kartanon ns. sillikellarin luona mustaan ulsteriin ja Eden-hattuun pukeutuneeseen mieheen, joka halusi tietää missä hän oli sillä hetkellä ja missä oli lähin puhelinkoppi. Mies oli vaikuttanut sivistyneeltä ja oli nähtävästi nauttinut jonkin verran alkoholia. Tapaamishetkellä ensimmäiset hälytysajoneuvot olivat olleet tulossa Ryhäsen surmapaikalle.
Jyrängöntie ja Kumpula yleensä oli 1960-luvun alussa levotonta aluetta, jolla sijaitsi tilapäisiä parakkiasumuksia (Toukolan puistotalot) ja siellä harjoitettiin myös pimeää viinanmyyntiä. Nykyisin alueella sijaitsee Helsingin yliopiston matemaattis-luonnontieteellinen kampus.
Torsti Ossian Koskinen tuomitaan teosta

Torsti Ossian Koskinen oli Kumpulan alueella asunut useisiin yleensä pienehköihin rikoksiin aiemmin syyllistynyt alkoholisoitunut kirvesmies ja hän oli tapahtuma-aikaan keväällä 1963 ehdonlaisessa vapaudessa.
Vahvassa humalassa ollut Koskinen oli kulkenut naisystävänsä Ester Dagmar Niemisen (s. 1916) kanssa noin tuntia ennen Ryhäsen puukotusta noin 300 metrin päässä Kustaa Vaasan tien Elannon lähellä ja joutunut sanaharkkaan kadulla seisoskelleen kolmen lättähattunuorukaisen kanssa. Koskinen raapaisi veitsellä poskeen yhtä nuorista, autonkuljettaja Rainer Tuunelaa ja pakeni sitten poliisin myöhemmin esittämän teorian paikalta samaan metsikköön, joka rajautui lännessä Jyrängöntiehen. Muut ryhmässä olleet nuoret olisivat sitten lähteneet ajamaan takaa Koskista, mutta eivät tavoittaneet tätä. Yksi takaa-ajajista oli pukeutunut samantapaisiin vaatteisiin kuin Pirkko Ryhänen.
Myöhemmin poliisitutkimuksissa alettiin pitää mahdollisena, että humalassa ollut Koskinen olisi Jyrängöntielle tultuaan luullut pimeässä pitkiin hiihtohousuihin ja puolipitkään tummansiniseen toppatakkiin pukeutunutta Ryhästä yhdeksi takaa-ajajistaan. Ryhänen oli vartaloltaan tanakka ja hänellä oli lyhyeksi leikatut hiukset, joten tämäkin seikka olisi saattanut erehdyttää Koskista luulemaan häntä pojaksi. Tällä perustella oikeus katsoi Koskisella olleen motiivin surmatekoon ja hänet tuomittiin tahallisesta taposta kuritushuoneeseen 12,5 vuodeksi.
Kuulustelussa Koskinen itse kertoi hakeneensa veitsen lähellä olleesta ns. Jussin mökistä, jossa hän asui naisystävänsä kanssa sen jälkeen kun lättähatut olivat alkaneet ahdistella hänen naisystäväänsä. Koskinen oli sitten palannut veitsen kanssa ja raapaissut sillä yhtä lättähattua poskeen, jolloin pojat olivat lähteneet pakoon. Tämän jälkeen Koskinen oli mennyt naisystävänsä kanssa mökkiin, mutta lähtenyt sitten noin kello 20.50 hakemaan pimeää viinapulloa ns. Mustalais-Fannin mökistä, jonne hän saapui noin 21.30. Hän palasi sieltä kello 22 erään Pena-nimisen peltisepän kanssa. Koskinen ei muistanut mitään 20.50–21.30 välisestä ajasta, jolloin Ryhänen oli surmattu.
Koskisen syyllisyyttä vastaan olivat seuraavat seikat:
Koskisella tapahtumailtana ollut vaatetus muistutti surmapaikalta paenneen miehen vaatetusta, mutta alueella oli nähty liikkuvan myös muitakin samantapaisiin vaatteisiin pukeutuneita miehiä.
Surmapaikan läheltä mäenrinteestä löytynyt jalanjälki ei sopinut Koskisen käyttämiin kenkiin.
Ryhäsen surma tehtiin puukolla, kun taas Koskinen käytti keittiöveistä kahakoidessaan lättähattujen kanssa.
Mäkelän pariskunta ei tunnistanut Koskista sillikellarin luona tapaamakseen mieheksi.
Koskisen vaatteista löytyi vain vähän verta, joka saattoi olla peräisin yhtenotosta lättähattujen kanssa
Koskinen tunsi hyvin alueen, joten hän olisi tuskin jäänyt harhailemaan metsikköön ja kysellyt olinpaikkansa tapaamiltaan ihmisiltä.
Koskisen tuomio puretaan

Koskisen tuomion perusteluita pidettiin jo alun perin puutteellisina ja tuomion purku sai lisävauhtia, kun varastomies Pekka Tapio Lappalainen tunnusti tehneensä teon. Myöhemmin Lappalainen tosin perui tunnustuksensa, mutta tämä ei vaikuttanut Koskisen tuomion purkamiseen marraskuussa 1970. Lappalainen oli saman ikäinen kuin Ryhänen ja rikospäivänä hän oli ollut putkassa tinnerihumalasta selviämässä. Myös Lappalaisen tuolloin käyttämä vaatetus (pusero ja mahdollisesti pipo) oli ollut erilainen kuin silminnäkijöiden rikospaikalla havaitsemalla miehellä ja hän oli lisäksi pienikokoinen ja ruumiinrakenteeltaan hintelä toisin kuin silminnäkijöiden havaitsema mies. Pirkko Ryhäsen surma on edelleen selvittämättä.
Koskinen vapautui vankilasta 1. joulukuuta 1970 ja hän sai 93 290 markan (yli 100 000 euroa) korvaukset vankilassaolostaan. Alkoholismista kärsinyt Koskinen käytti rahat kertoman mukaan kahdeksassa kuukaudessa. Viimeisinä elinvuosinaan Koskinen onnistui pääsemään irti alkoholista pitkiksikin ajoiksi ja hän eli silloin normaalia elämää.
Tapauksen käsittely julkisuudessa

Pirkko Ryhäsen surmaa käsiteltiin Åke Lindmanin juontaman Ei vanhene koskaan -dokumenttisarjan osassa Erehdys. Toimittaja Risto Juhani kirjoitti tapauksesta dokumenttiromaanin Torsti Ossian Koskinen: syyllinen-syytön (Tammi 1971), joka sisälsi otteita tutkinta- ja kuulustelupöytäkirjoista sekä kuvauksen Koskisen oikeudenkäynnistä ja tuomion purusta. Tapausta on käsitelty myös toimittaja Hannes Markkulan kirjassa Suomalainen murha 1953-1990. Maunu Kurkvaaran Koskisen oikeustaistelusta ohjaama elokuva Kujanjuoksu kuvattiin alkuperäisillä tapahtumapaikoilla Kumpulassa.
Lincoln Navigator

| Lincoln Navigator |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Lincoln Motor Company
Konserni:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1997–
Korimalli:  5-ovinen maasturi
Luokka:  J-segmentti
Teknisesti samankaltaisia:  Ford Expedition Ford F-150
Lincoln Navigator on yhdysvaltalaisen Lincoln Motor Companyn valmistama iso katumaasturi. Autoa myydään pääosin Pohjois-Amerikassa. Vuoteen 2007 autoa tehtiin vain Michiganissa, mutta silloin sitä alettiin valmistaa myös Kentuckyssa. Valmistustoiminta Michiganissa loppui 2009.
Sukupolvet

Ensimmäinen sukupolvi.
Toinen sukupolvi.
Kolmas sukupolvi.
Kolmannen sukupolven facelift.
Neljäs sukupolvi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lincoln Navigator Wikimedia Commonsissa
Leväsenlampi (Joutsa)

| Leväsenlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Joutsa
Koordinaatit:  61°39′22″N, 26°21′15″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Ylä-Suonteen valuma-alue (14.85)
Laskuoja:  oja Suonteeseen 
Järvinumero:  14.851.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  94,1 m  
Pituus:  190 m  
Leveys:  60 m  
Rantaviiva:  0,486 km  
Pinta-ala:  0,931 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiLeväsenlampi 
Leväsenlampi  on Keski-Suomessa Joutsassa  Hankaan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 190 metriä pitkä, 60 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,9 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Sysmän reitin valuma-alueen (14.8) Ylä-Suonteen valuma-alueella (14.85), jonka Ylä-Suonteen lähialueeseen (14.851) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 94,1 metriä mpy.
Louis Charbonneau (kirjailija)

Louis Charbonneau (1924–2017) oli yhdysvaltalainen journalisti ja tieteiskirjailija.
Charbonneaun tunnetuin teos lienee vuonna 1958 ilmestynyt No Place on Earth.
Charbonneaulta on suomennettu ainoastaan Intruder nimellä "Ohjelmoitu tuhoamaan".
Pohjois-Karjalan Liiga-Riento

| Pohjois-Karjalan Liiga-Riento |
| --- | --- |

Koko nimi:  Pohjois-Karjalan Liiga-Riento ry
Perustettu:  2009
Lakkautettu:  2017
Kenttä:  Joensuun urheilutalo
– Kapasiteetti:  800 istumapaikkaa
Puheenjohtaja:   Matti Vänskä
Valmentaja:   Aleksander Endzin
Sarja:  Lentopallon 1-sarja
Liiga-Riento oli joensuulainen liigalentopalloon erikoistunut urheiluseura, joka pelasi Lentopallon Mestaruusliigassa. Sen emäseura oli Mutalan Riento, jolta uusi seura peri liigapaikan.
Seura fuusioitui keväällä 2017 Susiraja Volleyn ja Niceteamin kanssa. Uusi seura sai nimekseen Karelian Hurmos.
Historia liigassa

Riento nousi lentopallon SM-liigaan kauden 2004 päätteeksi voitettuaan Vaasan Kiiston liigakarsinnoissa. Ensimmäisellä SM-liigakaudellaan joukkue säilytti sarjapaikkansa helposti, seuraavalla vasta karsintasarjan kautta. Kolmannella SM-liigakaudellaan Riento eteni aina pudotuspeleihin asti, josta se lopulta putosi suomenmestaruuteen edenneelle Rovaniemen Santasportille.
Kauteen 2007-2008 Riento valmistui paremmin kuin mihinkään edelliseen kauteensa. Joukkue hankki hakkurin Serbiasta, ja Petteri Penttisen Muuramen Lentopallosta. Lisäksi joukkueessa jatkoi kuubalainen Jimmy Hernandez. Riento aloittikin kauden pirteästi ja taisteli paikasta kolmen parhaan joukossa aina runkosarjan loppuun asti. Runkosarjan viimeiset pelit kuitenkin käänsivät tilanteen täysin kun Riento putosi kuuden parhaimman joukkueen joukosta tiukasti. Joukkue hävisi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella lopulta Hurrikaani Loimaalle.
Kaudella 2008-2009 joukkuetta valmensi virolainen Urmas Tali, joka on samalla Riennon historian ensimmäinen ammattilaisvalmentaja. Kausi päättyi puolivälieriin, kuten myös seuraavakin kausi.
Kauden 2010-2011 päätteeksi seura putosi Mestaruusliigasta. Riento hävisi liigakarsintasarjan Kokkolan Tiikereille voitoin 3-2. Ratkaiseva ottelu päättyi tappioon erin 3-2. Ennen ottelua joukkueen venäläinen päävalmentaja erosi ja joukkue pelasi kakkosvalmentaja Jani Säisän alaisuudessa ratkaisuottelun.
Riennon tiputtua 1-sarjaan joukkue asetti heti tavoitteekseen nousun takaisin korkeimmalle sarjatasolle. Riento voitti 1-sarjan kaudella 2011-12 ja eteni liigakarsintoihin edellisvuoden vastustajaansa Kokkolan Tiikereitä vastaan. Liigakarsintasarja päättyi Tiikereille tiukasti otteluvoitoin 2-3.
Riento saavutti liigapaikan kuitenkin kabinettipäätöksen kautta. Oululainen Sun Volley luopui liigapaikastaan vapaaehtoisesti talousvaikeuksien vuoksi kauden 2011-12 jälkeen. Täten liigajoukkueiden määrä ei ollut riittävä (12), ja Liiga-Riento täytti Sun Volleylta vapautuneen paikan Mestaruusliigassa. Kun Liiga-Riento oli kauden 2010-11 jälkeen hakenut kabinettipäätöksellä Salon Piivolleylta vapautunutta liigapaikkaa, se meni Korson Vedolle. Nyt joensuulaisjoukkue saavutti paikan.
Kaudella 2012–2013 joukkue voitti vain kaksi ottelua 33:sta jääden runkosarjassa selkeästi viimeiselle sijalle. Liigakarsinnoissa kaatui kuitenkin Vaasan Kiisto suoraan kolmessa ottelussa, joten liigasopimus sai jatkoa.
Liigakausi 2013–2014 toi seuralle runkosarjan 9. sijan, jolloin pelit päättyivät siihen. Seuraava kausi toi sijan 11. ja edessä oli jälleen liigakarsinta, jonka Riento selvitti Akaa-Volleytä vastaan viiden ottelun taistelun jälkeen. Karsintakierre jatkui myös keväällä 2016, jolloin Lempäälän Kisa kaatui kolmessa ottelussa, mutta liigataival päättyi kauden 2016–2017 päätteeksi, kun Akaa-Volley pudotti Riennon puhtaasti kolmessa ottelussa. Viimeisellä mestaruusliigakaudellaan Liiga-Riento voitti vain yhden 30:stä ottelustaan.
Muuta

Riennon kotiyleisöä pidetään lentopallon SM-liigan parhaimpana yleisönä. IS-Veikkaajan kyselyssä kävi ilmi että kun Joensuussa pelataan, niin jokainen peli tuntuu SM-finaalilta. Seuran valmentajatiimissä pohditaan paitsi käytännön asioiden hoitumista myös yleisempiä kasvatuksen kysymyksiä. Riennon lentopallotoiminnasta on tehty Joensuun yliopistoon kasvatustieteen pro gradu -tutkielma.
Aiheesta muualla

http://www.liigariento.org/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Lentopallon 1-sarjan joukkueet
Paul Verhoeven

| Paul Verhoeven |
| --- | --- |
 Paul Verhoeven Cannesissa vuonna 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1938 (ikä 86)
Ammatti:  elokuvaohjaaja, tuottaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Paul Verhoeven (s. 18. heinäkuuta 1938 Amsterdam) on alankomaalainen elokuva- ja televisio-ohjaaja, joka on ohjannut elokuvia niin Alankomaissa kuin Hollywoodissakin. Hänen elokuviaan ovat muun muassa tieteistoimintaelokuva RoboCop (1987), eroottinen trilleri Basic Instinct – vaiston varassa (1992) ja Elle (2016).
Elämä ja ura

Paul Verhoeven syntyi Amsterdamissa 18. heinäkuuta 1938. Lapsuutensa hän eli toisen maailmansodan vuosina. Lukion jälkeen Verhoeven opiskeli Leidenin yliopistossa matematiikkaa ja fysiikkaa, joista hän luki tohtoriksi.
Verhoeven kiinnostui elokuvanteosta opiskeluaikoinaan ja osallistui lyhytelokuvien tekemiseen ensi kerran vuonna 1964. Hän suoritti asepalveluksensa laivastossa ja ohjasi laivaston elokuvayksikössä 23-minuuttisen palkitun dokumenttielokuvan laivastojoukoista. Päästyään siviiliin Verhoeven ryhtyi päätoimiseksi elokuvaohjaajaksi. Hän ohjasi Hollannin televisioon 12-osaisen sarjan Floris, joka oli keskiaikaan sijoittunut seikkailusarja. Sarjasta tuli hyvin suosittu, ja se teki Verhoevenista tunnetun ohjaajan Hollannissa.
Verhoeven ohjasi Hollannissa vuosina 1971–1985 useita menestyselokuvia, joiden pääosassa oli, kuten Floriksessakin, usein Rutger Hauer. Elokuva Gestapon vihollinen numero 1 (1977) voitti Golden Globe -palkinnon.
Verhoeven lähti Steven Spielbergin pyynnöstä Hollywoodiin 1980-luvun puolivälissä. Siellä hän ohjasi Amerikan-läpimurtoelokuvansa RoboCop (1987) sekä menestyselokuvat Total Recall – Unohda tai kuole (1990) ja Basic Instinct – vaiston varassa (1992). Niiden jälkeen hän ohjasi elokuvat Showgirls (1995), Starship Troopers – universumin sotilaat (1997), Hollow Man – mies ilman varjoa (2000) sekä Black Book (2006), joka kuvattiin suurimmaksi osaksi Alankomaissa. Kymmenen vuoden tauon jälkeen Verhoeven toi vuonna 2016 ensi-iltaan ranskankielisen jännityselokuvan Elle, jonka pääosaa näyttelee Isabelle Huppert.
Verhoeven on kuulunut 1980-luvulta lähtien Jeesus-seminaari-asiantuntijaryhmään, joka keskustelee ja tekee äänestysten kautta linjauksia historiallisesta Jeesuksesta. Verhoeven on kirjoittanut Jeesuksesta kirjan Jeesus Nasaretilainen (2008), ja hän on suunnitellut jo kauan tekevänsä Jeesuksen elämästä joskus elokuvan.
Filmografia > Lyhytelokuvat

A Lizzard Too Much, 1960
Nothing Special, 1961
De Lifters, 1962
Let's Have a Party, 1963
The Royal Dutch Marine Corps, 1965, dokumentti
The Wrestler, 1970
Filmografia > Televisio

Mussert, 1968– dokumentti
Floris, 1969 – televisiosarja
Soldaat van Oranje, 1977 – minisarja
All Things Pass, 1979 – televisioelokuva
Voorbij, voorbij – televisioelokuva
Filmografia > Elokuvat

Mitä näenkään (Wat zien ik), 1971
Turkkilainen namu, 1973
Keetje Tippel, 1975
Gestapon vihollinen numero 1, 1977
Nuoria haaveita, 1980
De vierde man, 1983
Lihaa ja verta, 1985
RoboCop, 1987
Total Recall – Unohda tai kuole, 1990
Basic Instinct – vaiston varassa, 1992
Showgirls, 1995
Starship Troopers – universumin sotilaat, 1997
Hollow Man – mies ilman varjoa, 2000
Black Book, 2006
The Entertainment Experience, 2011
Elle, 2016
Benedetta, 2021
Kirjallisuutta

Lehtinen, Lauri: ”Vulgaari viisaus – Paul Verhoevenin elokuvat”. Filmihullu 2/2018.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paul Verhoeven Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Paul Verhoeven – professori Dan Shawin arviointia 'Senses of Cinema' -sivustolla
Lintujen joukkokuolemat 2011

Lintujen joukkokuolemat 2011 käsittää vuoden 2011 alussa tapahtuneet useat lintujen joukkokuolemat ympäri maailmaa. Uutenavuonna kuoli lintuja Arkansasin ja Louisianan osavaltioissa Yhdysvalloissa. Joukkokuolemien syyksi on esitetty ilotulitteita ja myrkyttämistä. Tammikuussa 2011 kuoli 60 naakkaa Ruotsissa. Italiassa puolestaan löytyi jopa 8 000 kuollutta turturikyyhkyä.
Arkansasissa suoritettujen ruumiinavausten perusteella viranomaiset olivat vakuuttuneita, että linnut säikähtivät ilotulitteita, lentelivät paniikissa ja törmäilivät ympäriinsä.
Lowestoftin rautatieasema

Lowestoftin rautatieasema on rautatieasema Lowestoftin kaupungissa Suffolkissa, Englannissa. Se on East Suffolkin radan pääteasema ja toinen Wherry Linesin itäisistä pääteasemista. Sinne liikennöi Greater Anglia.
Asema avattiin 1. heinäkuuta 1847. Lowestoft Northin rautatieaseman avaamisen myötä asema sai uudeksi nimekseen Lowestoft Central 1. lokakuuta 1903. Lowestoft North suljettiin vuonna 1970, ja jossakin vaiheessa sen jälkeen aseman nimeksi tuli taas pelkkä Lowestoft. Asemaa käytti yli 450 000 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Aseman laiturialue.
Lindsay Duncan

Lindsay Duncan vuonna 2011.
Lindsay Vere Duncan (s. 7. marraskuuta 1950 Edinburgh) on skotlantilainen näyttelijä. Hän on voittanut teatterirooleistaan muiden muassa Tony- ja Drama Desk -palkinnot. Bratislavan elokuvajuhlilla hän sai parhaan naispääosan palkinnon elokuvasta AfterLife (2003). Pääosastaan elokuvassa Le Week-End (2013) hänet palkittiin British Independent Film Awards -gaalassa. Lisäksi hän on ollut kolmesti ehdolla Baftan saajaksi: tv-sarjoista G.B.H. (1991), Valokuvien vangit (1999) ja Sukupuu (2001).
Duncan on näytellyt myös televisiosarjoissa Rooma (2006), Eksyin Jane Austenin maailmaan (2008), Ontto kruunu (2012).
Duncan on naimisissa näyttelijä Hilton McRaen kanssa.
Elokuva- ja televisiorooleja

Grown-Ups (1980)
Loose Connections (1983)
Prick Up Your Ears (1987)
Yhden rakkaudenyön tähden (Manifesto, 1988)
Body Parts (1991)
The Reflecting Skin – lapsuuden loppu (1991)
Vuosi Provencessa (A Year in Provence, tv-minisarja, 1993)
Kasvattitytön tarina (Mansfield Park, tv-minisarja, 1999)
Valokuvien vangit (Shooting the Past, tv-minisarja, 1999)
Sukupuu (Perfect Strangers, tv-minisarja, 2001)
Toscanan auringon alla (Under the Tuscan Sun, 2003)
The Queen of Sheba’s Pearls, (2004)
Rooma (Rome, 2006)
Eksyin Jane Austenin maailmaan (Lost in Austen, tv-minisarja, 2009)
Rudy & Margot (Margot, 2009)
Margaret (tv-elokuva, 2009)
Ontto kruunu (The Hollow Crown, tv-sarja, 2012)
Le Week-End (2013)
Oli aikakin (About Time, 2013)
Birdman (2014)
Liisan seikkailut peilimaailmassa (Alice Through the Looking Glass, 2016)
Agatha Christie: Tuijottava katse, 2012
Aiheesta muualla

Lindsay Duncan Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Lindsay Duncan
Käännös suomeksi
Luis Felipe Sánchez Aponte

Luis Felipe Sánchez Aponte vuonna 2017.
Luis Felipe Sánchez Aponte (s. 11. toukokuuta 1947) on kolumbialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 28. syyskuuta 1973 ja nimitettiin Chiquinquirán hiippakunnan piispaksi 11. helmikuuta 2004. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Beniamino Stella, jota avustivat Luis Augusto Castro Quiroga ja José Vicente Huertas Vargas.
Lotte World Tower

| Lotte World Tower> 롯데월드타워 |
| --- | --- |
 Lotte World Tower kohoaa merkittävästi Soulin muun rakennuskannan yläpuolelle.
Sijainti:  Soul, Etelä-Korea
Koordinaatit:  37°30′45″N, 127°6′10″E
Valmistumisvuosi:  2016, avattu yleisölle 4/2017
Suunnittelija:  Kohn Pedersen Fox Associates (KPF), USA
Korkeus:  555 m
Kerrosluku:  123 + 6 maan alaista kerrosta
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lotte World Tower (kor. 롯데월드타워, Rotde Woldeu Tawo) on Etelä-Korean korkein, huhtikuussa 2017 yleisölle avattu pilvenpiirtäjä. Tämä 123-kerroksinen, Soulissa sijaitseva rakennus oli valmistuessaan vuonna 2016 maailman viidenneksi korkein pilvenpiirtäjä. 555-metrinen rakennus on japanilais-eteläkorealaisen Lotte-monialakonsernin rakennuttama. Vuosina 2011–2016 rakennetun pilvenpiirtäjän on suunnitellut yhdysvaltalainen arkkitehtitoimisto Kohn Pedersen Fox Associates.
Rakennuksen 1.–12. sisältävät vuokrattavia liiketiloja (Podium). Tämän yläpuolella, 14.–38. kerroksissa on toimistotiloja (Prime office). Kerroksissa 42–71 on asuntoja (Signiel residence), joiden kuvattiin neliöhinnaltaan (1 825 USD neliöjalkaa kohden) Korean kalleimmaksi. Asuntojen korkean hinnan, niistä vuosittain perittävien maksujen ja maailmanpoliittisen tilanteen vuoksi asuntojen myynnin ennakoitiin vievän pitkään. Kerrokset 76.–101. toimivat ylellisenä hotellina (Signiel Seoul) ja kerrokset 108.-114. toimistotiloina (Premiere 7). Hotelli Signiel Seoulilla on 235 huonetta. Sen ravintolat palvelevat pilvenpiirtäjän 81. kerroksessa ja sieltä löytyvät esimerkiksi ranskalainen kolmen Michelin-tähden ravintola Stay (eräs keittiömestari Yannick Allénon ravintoloista) kuin korealaisenkin Michelin-tähtikokin ravintola Bicena. Lotte-konsernin Etelä-Korean pääkonttori oli tarkoitus siirtää rakennuksen 108. kerrokseen vuonna 2017. Rakennuksen maanalaisissa kerroksissa on pysäköintitiloja.
Ylimmissä eli 117.–123. tasoilla sijaitsevat "havaintoasemaksi" nimetyt lasiseinäiset ja -lattiaiset näköalakerrokset (Observatorio). Rakennuksen Sky Shuttle -hissit kulkevat nopeudella 10 m/s. Näköalakerrokset ovat avoinna päivittäin kello 9.30–23.00. Pääsylippu maksaa aikuisilta 27 000 KRW (lokakuun 2017 alun vaihtokurssein vajaa 20 EUR).
Rakennus on ollut ainakin avaamisvuonnaan suosittu nähtävyys, sillä heinäkuussa 2017 Lotte-konserni kertoi rakennukseen tutustuneen sadan ensimmäisen aukiolopäivän aikana jo 10 miljoonaa kävijää eli keskimäärin 120 000 kävijää päivässä. Kävijöistä 450 000 oli tutustunut rakennuksen huipulla sijaitseviin lasisiin Seoul Sky -näköalakerroksiin.
Rakennuksen vieressä toimii ennen pilvenpiirtäjän valmistumista avattu Lotte World Mall -kauppakeskus ja Lotten tavaratalo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lotte World Tower Wikimedia Commonsissa