stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juhana Luxemburgilainen
Avioliitto ja jälkeläiset

Vuonna 1310 hänen isänsä järjesti avioliiton Böömiä hallitsevaan Přemyslid-dynastiaan kuuluvan 14-vuotiaan Elisabet Böömiläisen (1292–1330) kanssa, joka oli Böömin kuningas Venceslaus II:n (1271–1305) ja Judith (Guta) von Habsburgin (1271–1297) tytär.
Heille syntyi seitsemän lasta, joista vain yksi kuoli jo lapsena:
Margaret (8. heinäkuuta 1313 – 11. heinäkuuta 1341), avioitui 12. elokuuta 1328 Baijerin herttua Henrik XIV:n kanssa
Jutta, ransk. Bonne (21. toukokuuta 1315 – 11. syyskuuta 1349), avioitui 6. elokuuta 1332 Ranskan kuningas Juhana II Hyvän kanssa
Kaarle IV (14. toukokuuta 1316 – 29. marraskuuta 1378), Böömin kuningas ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari
Přemysl Otakar ("Otto") (22. marraskuuta 1318 – 20. huhtikuuta 1320), Böömin prinssi
Johann Heinrich (12. helmikuuta 1322 – 12. marraskuuta 1375), Määrin rajakreivi
Anna (1323 – 3. syyskuuta 1338), Elisabethin kaksoissisar, avioitui 16. helmikuuta 1335 Itävallan herttua Oton kanssa
Elisabeth (1323–1324, kuoli vuoden ikäisenä
Avioliitto oli alun perin katastrofi, sillä Elisabethin täytyi synnyttää poika estääkseen sisarustensa Margaretin ja Agnesin jälkeläisten perinnön, mutta hänellä oli poika vasta kuusi vuotta avioliiton jälkeen, kun hän synnytti Kaarlen, josta tuli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle IV.
Avioliitto parani hetkeksi, kun perimys oli turvattu, mutta jonkin ajan kuluttua Elisabet tuli mustasukkaiseksi Juhanalle, joka oli kuunnellut häntä, mutta jonka poliittiset mielipiteet erosivat hänen omista mielipiteistään. Vuonna 1319 paljastui oletettu salajuoni Juhanan syrjäyttämiseksi vanhimmalla pojalla Kaarlella. Juhana päätti estää vaimoaan puuttumasta heidän lastensa koulutukseen ja otti kolme vanhinta lasta: Margaretin, Jutan ja Kaarlen pois Elisabetilta. Kuningatar Elisabet asui Mělníkin linnassa, ja oma isä vangitsi 7-vuotiaan Kaarlen ennen kuin hänet lähetettiin Ranskaan vuonna 1323. Hän ei nähnyt äitiään enää koskaan.
Kuningas

Saatuaan tukea ruhtinas Henrik VI Kärnteniläiseltä Juhana Luxemburgilainen valittiin Böömin kuninkaaksi ja hänestä tuli sekä yksi seitsemästä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vaaliruhtinas ehdokkaasta että Puolan ja Unkarin kruununtavoittelija. Juhanan yritykset tulla isänsä Henrik VII:n seuraajaksi keisarina kaatuivat, kun tehtävään valittiin Ludvig IV Wittelsbachilainen vuonna 1314.
Juhana Luxemburgilainen ollut pidetty tšekkiaateliston parissa. Häntä pidettiin ”vieraana kuninkaana”. Ehkä juuri tämä sai hänet luopumaan Böömin aktiivisesta hallitsemista ja keskittymään enemmänkin matkusteluun, minkä lisäksi hän vietti paljon aikaa syntymämaassaan Luxemburgissa ja Ranskan hovissa. Hän matkusti Sleesiaan, Puolaan, Liettuaan, Tiroliin, Pohjois-Italiaan ja paavin Avignoniin. Matkat liittyivät osaksi valtataisteluihin ja tuettuaan Saksalaista ritarikuntaa sen Puolaa vastaan käydyissä sodissa vuosina 1326–1332 hän sai Władysław I:n seuraajan kuningas Kasimir III ”Suuren” maksamaan hänelle merkittävän rahasumman vastikkeeksi siitä, että hän luopui vaateestaan Puolan kruunuun.
Satavuotisen sodan puhjetessa vuonna 1337 Juhana liittoutui Ranskan kuninkaan Filip VI:n kanssa. Tämä tekee ymmärrettäväksi sen, että Juhana toimi Languedocin kuvernöörinä  30. marraskuuta 1338 – marraskuu 1340. Hän kaatui juuri 50 vuotta täytettyään Crécyn taistelussa vuonna 1346 osana ranskalaisarmeijaa, englantilaisten jousimiesten nuolien haavoittamana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juhana Luxemburgilainen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Carl Jularbo

| Carl Jularbo |
| --- | --- |
 Carl Jularbo 1920-luvulla
Henkilötiedot
Koko nimi:  Karl Oskar Karlsson
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1893 Avesta, Ruotsi
Kuollut: 13. helmikuuta 1966 (72 vuotta) Nacka, Ruotsi
Ammatti:  viihdemuusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Calle Jularbo
Aktiivisena:  1899–1960-luku
Tyylilajit:  tanssimusiikki
Soittimet:  harmonikka
Levy-yhtiöt:  Odeon, Sonora, Cupol
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Carl "Calle" Jularbo (oik. Karl Oskar Karlsson, 6. kesäkuuta 1893 Avesta – 13. helmikuuta 1966 Nacka) oli ruotsalainen harmonikansoittaja, jota on nimitetty jopa Ruotsin "harmonikkakuninkaaksi".
Tausta

Karl Karlsson syntyi köyhään torppaan Bergslagenissa Avestan lähistöllä. Hänen isänsä oli kulkukauppias ja perhe kuului niin sanottuihin "tattareihin" eli Ruotsin kiertolaisiin, yhteiskunnan ulkopuolella paljolti aikanaan olleeseen väestöryhmään. Karl-poika alkoi soittaa harmonikkaa jo viisivuotiaana kotona keittiössä ja naapuritaloissa pidetyissä tansseissa.
Ura

Jularbo kiersi jo vuodesta 1900 lähtien Norjassa ja Ruotsissa pidettyjä soittokilpailuja, usein voitokkaasti.
Elinaikanaan hän nosti harmonikan suosion maassaan vaatimattomasta kansansoittimesta aikansa suosikkisoittimeksi. Häntä myös vastustettiin - esimerkiksi säveltäjä Hugo Alfvén kehotti polkemaan harmonikat palasiksi. Jularbo on Carl Jularbo -museon tietojen mukaan Skandinavian eniten levytyksiä tehnyt solistimuusikko 1 577 gramofonitaltioinnillaan, vaikka hän ei koskaan opetellut nuotteja. Hän kiersi eritoten Norjassa ja Ruotsissa ja hänen konserttinsa saavuttivat kansanpuistoissa jatkuvasti yleisöennätyksiä. Hänelle tunnusomainen soittotyyli oli melodian ehättäminen hieman bassosäestyksen edelle, mitä jäljiteltiin sittemmin laajalti.. Jularbolla oli ilmiömäinen sävelmuisti ja sen johdosta laaja repertuaari, eikä hän opetellut koskaan lukemaan nuotteja.
Jularbon tunnetuksi tekemiä melodioita olivat eritoten Elämää suomalaismetsissä (ruots. Livet i Finnskogarna), Avestaforsens brus ja Drömmen om Elin. Jularbon loppuvuosia varjosti tapahtuma, jossa nämä sävelmät paljastuivat muiden tekemiksi, vaikka niitä oli pidetty Jularbon sävellyksinä. Jularbon piti allekirjoittaa lausunto, jossa hän sanoi, ettei ollut säveltänyt kyseisiä lauluja. Elämää suomalaismetsissä oli tanskalainen kansansävelmä, Drömmen om Elin oli alun perin Borgholmsvalsen ja Avestaforsens brus -sävelmä oli alun perin ollut Vals från Ovanåker. Jularbon poika Ebba on sanonut isänsä puolustukseksi, että plagiointi ei välttämättä ole ollut tietoista, vaan Jularbo olisi saattanut ohimennen kuulla laulut, jotka hänen hyvä sävelmuistinsa on taltioinut ja ne olisivat jälkikäteen sävellystyön yhteydessä pulpahtaneet esiin hänen omina teoksinaan.
Jularbon omat muistelmat Med Dragspel i Högsätet ilmestyivät 1946. Hänestä on tehty myös elokuva Kalle Karlsson från Jularbo vuonna 1955 sekä julkaistu hänen elämästään kertovaa kirjallisuutta. Avestan vanhassa kaupungissa sijaitsee Carl Jularbo -museo, joka avattiin hänen 100-vuotissyntymäpäivänsä kunniaksi 1993.
Aiheesta muualla

Carl Jularbo -museon sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  KulturNav  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Entlebuchinpaimenkoira

| Entlebuchinpaimenkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Sveitsi
Määrä:  Suomessa rekisteröity 296
Rodun syntyaika:  lopullinen tunnustus 1926
Alkuperäinen käyttö:  maidon ja juuston kuljetus, vahti sekä nautapaimen
Nykyinen käyttö:  samat kuin yllä sekä perhekoira, laviini-, suojelu-, jälki- ja poliisikoira 
Muita nimityksiä:  entlebuch, entlebuchi, Entlebuch Cattle Dog, bouvier de l'Entlebuch, bovaro dell'Entlebuch, perro boyero de Entlebuch, entlebuchi alpi karjakoer
FCI-luokitus:  ryhmä 2 Pinserin ja snautserin tyyppiset, molossikoirat ja sveitsinpaimenkoirat alaryhmä 3 Sveitsinpaimenkoirat #47
Ulkonäkö
Paino:  25–30 kg
Säkäkorkeus:  42–52 cm urokset 44–52 cm nartut 42–50 cm
Väritys:  kolmivärinen
Entlebuchinpaimenkoira (saks. Entlebucher Sennenhund, ransk. bouvier de l'Entlebuch, ital. bovaro dell'Entlebuch) on koirarotu, joka kuuluu sveitsinpaimenkoiriin. Entlebuchinpaimenkoira on neljästä sveitsinpaimenkoirasta pienin.
Toisin kuin muut paimenkoirat, sveitsinpaimenkoirat kuuluvat Fédération Cynologique Internationalen eli FCI:n roturyhmäluokituksessa ryhmän yksi sijaan ryhmään kaksi. Ne muodostavat tämän ryhmän alaryhmän kolme. Pohjoismaiden kennelliitot luokittelevat sveitsinpaimenkoirat ryhmään G eli seurakoirien ryhmään. Suomen Sveitsinpaimenkoirat -yhdistys toimii kaikkien sveitsinpaimenkoirien rotujärjestönä Suomessa.
Alkuperä

Entlebuchinpaimenkoiran kotiseutuna pidetään Entlebuchin aluetta Sveitsin Luzernin kantonissa tai Entlebuchin laaksoa Lüzernin ja Bernin alueilla. Tiettävästi entlebuchinpaimenkoira erotettiin omanlaiseksi koirakseen ensimmäisen kerran vuonna 1889, kun sitä kutsuttiin nimellä ”entlibuchinkoira” (saks. Entilbucherhund), mutta tuolloin sen katsottiin olevan samaa rotua kuin appenzellinpaimenkoira. Entlebuchinpaimenkoira oli kuolemassa sukupuuttoon vuonna 1912, mutta kantaa alettiin elvyttää. Professori Heim arvosteli vuonna 1913 neljä entlebuchinpaimenkoiraa Langenthalin koiranäyttelyssä, ja koira määriteltiin neljänneksi sveitsinpaimenkoiraksi sveitsiläiseen kantakirjaan. Omana rotunaan koiraa on pidetty vuodesta 1926 lähtien, kun tohtori B. Kohlerin aloitteesta perustettiin 20. elokuuta entlebuchinpaimenkoirayhdistys. Tästä alkoi rodun kehitys- ja jalostustyö. Seuraavana vuonna laadittiin ensimmäinen rotumääritelmä. Rotu yleistyi hitaasti, mutta sen suosio on nyttemmin ollut nousussa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Entlebuchinpaimenkoira Suomen Sveitsinpaimenkoirat -yhdistys. Arkistoitu 6.1.2014. Viitattu 6.1.2014.
Entlebuchinpaimenkoira (doc) FCI. Arkistoitu 6.6.2011. Viitattu 22.12.2006. (englanniksi)
Entisöinti

Vertailu Masaccion 1420-luvulla maalaamasta freskosta Karkotus Paratiisista ennen entisöintiä ja sen jälkeen. Entisöinnin yhteydessä Aadamia ja Eevaa verhoamasta poistettiin 1680-luvulla teokseen lisätyt viikunanlehdet.
Entisöinti eli entistäminen tai restaurointi (latinan sanasta restauratio) tarkoittaa esineen, rakennuksen tai muun vastaavan kohteen saattamista alkuperäistä muistuttavaan kuntoon. Useimmiten pyritään entisöinnissä käyttämään alkuperäisiä materiaaleja ja työmenetelmiä. Tavoitteena on usein saattaa entisöitävä kohde käyttöön kelpaavaksi. Entisöitävät kohteet voivat olla kulttuurihistoriallisesti merkittäviä tai suvun perintöesineitä.
Huonekalujen entisöinti

Huonekalujen entisöinti on 1980-luvulta lähtien tullut Suomessa suosituksi. Talonpoikaista tyyliä olevia suvun piironkeja, sivusta vedettäviä vuoteita, kaappi- ja seinäkelloja, kiikkutuoleja ja niin edelleen entistetään muistoesineiksi. Joskus entisöiminen voi aiheuttaa vahinkoa, kun vanhat hienot maalaukset poistetaan ja huonekalu puhdistetaan puun väriin. Talonpoikaishuonekalut valmistettiin useimmiten männystä ja ootrattiin tai muuten koristemaalattiin. Niitä ei juuri jätetty käsittelemättömiksi. Tyylihuonekalujen entisöinti on myös tavallista.
Huonekalujen kunnostaja ja entistäjä voi tarvita työssään puusepän, koristeveistäjän, sorvaajan, maalarin, koristemaalarin, viiluttajan, kultaajan ja verhoilijan taitoja, ellei sitten käytä apunaan näihin aloihin erikoistuneita ammattilaisia. Ensimmäinen vaihe on tarkastella ja tutkia esineen kunto mahdollisimman hyvin ja arvioida, kannattaako sitä kunnostaa. Jos kannattaa, entisöijä tekee kunnostussuunnitelman työvaiheineen, aikatauluineen ja kustannusarvioineen ja esittää sen työn tilaajalle.
Varsinainen työ alkaa huonekalun puhdistamisella ja vanhojen maalikerrosten poistamisella yksi kerrallaan. Näin voi löytyä alkuperäinen väri tai jokin myöhempi väritys entistämisen tavoitteeksi, mutta usein työ joudutaan tekemään ilman aiempaa mallia. Seuraavaksi tutkitaan huonekalun rakenteiden kuten liitosten, kolojen ja lahovaurioiden kunnostustarve suunnitteluvaihetta tarkemmin. Tässä vaiheessa voi paljastua yllätyksiä, ja suunnitelma kustannusarvioineen saattaa näin muuttua.
Huonekalun lahokohdat poistetaan ja paikataan saman puulajin yhtä vanhalla puulla, koska uusi ja vanha puu elävät kalusteessa eri tavoin. Ammattimaisella entisöijällä on varastossaan vähäarvoisia kalusteita, kuten kirkonpenkkejä, vanhan puuaineksen saamiseksi. Vioittuneet koristeosat saatetaan joutua veistämään uudelleen, ellei paikkaus ole mahdollinen. Löystyneiden ja rikkoutuneiden liitosten korjaamiseksi koko huonekalu joudutaan usein purkamaan osiin ja kokoamaan korjausten jälkeen uudelleen. Usein pahimpia vahinkoja rakenteissa aiheuttavat asiantuntemattomasti tehdyt korjaukset nauloin tai ruuvein.
Vanhan huonekalun pintakäsittelyn yksi vaihe on patinointi esimerkiksi harmahtavalla vernissapohjaisella maalikerroksella vanhahtavan vaikutelman säilymiseksi. Patinoinnin päälle levitetään lakkapinta. Pintakäsittelyn jälkeen korjataan ja entisöidään huonekalun mahdollinen verhoilu pehmustuksineen sekä helat eli metalliosat.
Entisöintikoulutus

Entisöinnin ammattikoulutusta tarjoavat ammatilliset oppilaitokset, esimerkiksi Teuvan ammatillinen oppilaitos.
Suomen ainoa restaroinnin AMK-koulutus on tarjolla Kaakkois-Suomen ammattikorkeakoulussa Xamkissa Kouvolassa.
Entisöinti on kasvanut harrastuksena. Kansalais- ja työväenopistot järjestävät kursseja harrastajille.
Jumalan historia

| Jumalan historia: 4000 vuotta juutalaisuutta, kristinuskoa ja islamia> A History of God: The 4,000-Year Quest of Judaism, Christianity, and Islam.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Karen Armstrong
Kieli:  englanti
Genre:  uskontotiede
Kustantaja:  Ballantine Books
Julkaistu:  1993
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  460
ISBN:  0-345-38456-3
Suomennos
Suomentaja:  Markku Päkkilä
Kansitaiteilija:  Ville Tietäväinen
Kustantaja:  Ajatus
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  669
ISBN:  978-951-20-7027-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Jumalan historia: 4000 vuotta juutalaisuutta, kristinuskoa ja islamia (engl. A History of God: The 4,000-Year Quest of Judaism, Christianity, and Islam) on vuonna 1993 ilmestynyt Karen Armstrongin kirja kolmen monoteistisen uskonnon historiasta. Armstrong käsittelee juutalaisuutta, kristinuskoa ja islamia. Teoksen julkaisi suomeksi Ajatus vuonna 2007 ja sen suomensi Markku Päkkilä.
Aiheesta muualla

Martti Mäkisalo: Kaikkivaltias Jumala ja valittu kansa vievät sotiin. Helsingin sanomat 27.5.2007.
Steve Paulson: Going beyond God. Salon 30.5.2006. (englanniksi)
Karen Armstrong: Think Again: God (Arkistoitu – Internet Archive). Foreign Policy 12/2009. (englanniksi)
Karen Armstrong: Karen Armstrong Builds A 'Case For God'. NPR 21.9.2009. (englanniksi)
Y Bham Enuol

| Y Bham Enuol> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1913 Buon Ale A, nykyinen Vietnam
Sotilashenkilö
Komentajuudet:  Front Unifié de Lutte des Races Opprimées
Taistelut ja sodat:  Vietnamin sota
Y Bham Enuol (s. 1913) oli Vietnamin keskiylängön vähemmistökansojen asemaa ajanut aktivisti ja aseellisen Front Unifié de Lutte des Races Opprimées eli FULRO-järjestön komentaja.
Elämäkerta

Y Bham Enuol syntyi vuonna 1913 Buon Ale An kylässä nykyisessä Vietnamissa ja tuolloisessa Ranskan Indokiinassa. Hän opiskeli ranskalaisessa lähetyskoulussa ja sittemmin maatalouskoulussa Tuyên Quangissa. Opintojensa jälkeen hänestä tuli virkamies ranskalaisessa siirtomaahallinnossa.
Enuol liittyi nationalistiseen Bajaraka-liikkeeseen, joka oli perustettu ajamaan Vietnamin vähemmistökansoihin kuuluvien bahnarien, rhadéjen, jaraiden ja kohojen etuja. Liike vastusti etenkin Etelä-Vietnamin presidentti Ngô Đình Diệmin ajamaa maaudistusta, joka olisi vienyt vähemmistökansojen maita ja tuonout vietnamilaisia siirtolaisia Vietnamin keskiylängön vähemmistöalueille. Enuol pidätettiin toimintansa takia vuonna 1958 ja hänet vapautettiin vuonna 1964. Vapauduttuaan Enuol jatkoi toimintaansa vähemmistölkansojen puolesta ja Bajaraka-liike muodostui aseelliseksi ryhmittymäksi Front Unifié de Lutte des Races Opprimées eli FULRO.
Vuonna 1964 Ban Mê Thuộtin erikoisjoukkojen leirillä syttyi kapina, jonka aikana Enuol laati vähemmistökansojen maiden palauttamsita vaatineen manifestin. Uuden påidätyksen uhkaama Enuol siirtyi Vietnamin rajan yli Môndôl Kiriin Kambodžan puolelle, jossa hänestä tuli noin 5 000–6 000 sotilasta käsittäneen FULRO:n aseellisten joukkojen komentaja. Monet heistä olivat karanneet Etelä-Vietnamin hallituksen joukoista. FULRO:n edustajana Enuol kävi sittemmin neuvotteluja Etelä-Vietnamin, Kambodžan, sekä myös Pohjois-Vietnamin ja Vietkong kanssa.
Vietnamin keskiylängön vähemmistökansojen kyliä uhkasi vuonna 1968 tet-hyökkäys ja kiihtyvät taistelut. Enuol halusi siirtää joukonsa Vietnamin puolelle kylien turvaamiseksi. Hän neuvotteli asiasta Etelä-Vietnamin hallinnon kanssa ja syntyneen sopimuksen mukaisesti FULRO oli tarkoitus liittää alueellisiin joukkoihin. FULRO:n johdolle luvattiin edustuspaikkoja maan hallintoon. Enuol syrjäytettiin kuitenkin FULRO:n sisäisessä valtakamppailussa ja hän päätyi perheensä mukana maanpakoon Phnom Penhiin, jossa hän oli kotiarestissa vuodesta 1970 lähtien. Kambodžassa vaikutti kommunistiliike Punaiset khmerit, jonka joukot etenivät pääkaupunkiin huhtikuussa 1975. Enuol ja noin 150 hänen seuraajaansa pakenivat Ranskan lähetystöön, jonka evakuoinnit ranskalaiset aloittivat. Enuolin kohtalosta tämän jälkeen ei tiedetä. Viimeinen silminnäkijähavainto häestä oli, kun hän johti joukon kannattajiaan lähetystöltä antautumaan punakhmerien joukoille.
Epieikidai

| Epieikidai> Ἐπιεικίδαι |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ei tiedossa
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Kekropis
Trittys:  mesogeios
Demonyymi:  Epieikidēs Επιεικίδης, Epeikidēs (Ἐπεικίδης)
Bulen jäseniä:  1
 :  ei tiedossa (vsta 224 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Epieikidai (m.kreik. Ἐπιεικίδαι, lat. Epieicidae) eli Epeikidai (Ἐπεικίδαι) oli antiikin aikainen Kekropis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen mesogeios-trittykseen eli Attikan sisämaa-alueen demoksiin.
Epieikidain sijaintipaikkaa ei tunneta, koska sitä ei kuvata antiikin säilyneessä kirjallisuudessa, eikä siitä ole tehty arkeologisia löytöjä.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli ainakin alun perin yksi edustaja Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhempien aikojen edustajamäärästä ei ole varmuutta. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Epieikidēs (Επιεικίδης) tai Epeikidēs (Ἐπεικίδης).
Jay Epae

Jay Epae, oikealta nimeltään Nicholas Epae (7. maaliskuuta 1933 Manaia, Taranaki, Uusi-Seelanti – 25. heinäkuuta 1994 – 8. syyskuuta 1994) oli uusiseelantilaissyntyinen poplaulaja, joka tuli vuonna 1961 tunnetuksi Pohjoismaissa havaijinkielisestä kappaleestaan Putti Putti.
Epae syntyi Uudessa-Seelannissa. Hänen isänsä oli havaijilainen ja äitinsä maori. Isänsä kautta hän tutustui havaijilaiseen musiikkiin.
Hän muutti vuonna 1957 Yhdysvaltoihin, jossa hän aikoi ryhtyä ammattinyrkkeilijäksi. Ranteen murtuminen katkaisi kuitenkin nyrkkeilyuran ja hän ryhtyi muusikoksi. Hän esiintyi aluksi yökerhoissa, josta levy-yhtiö Mercury löysi hänet. Hänen ensimmäinen levynsä oli hänen oma sävellyksensä Putti Putti, joka levytettiin New Yorkissa. Levy ei menestynyt USA:ssa, mutta Pohjoismaissa siitä tuli erittäin suosittu silloin toiminnassa olleen merirosvoradion Radio Nordin soittaessa sitä ahkerasti. Levy nousi Suomessa ja Ruotsissa listojen ykköseksi ja pysyi Suomessa ykkösenä peräti kolme kuukautta. Siitä tehtiin useita suomenkielisiä versioita, joista parhaiten menestyi Kai Lindin levytys.
Epae yritti jatkaa vielä havaijilaisella linjalla levyttämällä kappaleen Hula-cha, mutta se ei enää menestynyt missään, ja mies painui unholaan. Hän muutti myöhemmin Australiaan, jossa eli lopun elämäänsä.
Aiheesta muualla

Verkkosivu (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Jumalan selitys

| Jumalan selitys: 'jumala' kognitiivisena kategoriana |
| --- | --- |
Kirjailija:  Ilkka Pyysiäinen
Kieli:  suomi
Genre:  uskontotiede
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1997
Ulkoasu:  nidottu
ISBN:  951-1-14940-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Jumalan selitys: 'jumala' kognitiivisena kategoriana on uskontotieteilijä Ilkka Pyysiäisen kirja, joka on ilmestynyt Otavan kustantamana 2009.
Aiheesta muualla

Veikko Anttonen: Jumala mielessä, housut jalassa (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 2/1998.
Martti Mäkisalo: Suomalainen uskontotieteilijä etsii jumaluskon syitä. Helsingin sanomat 24.12.1997.
Julia Concordia

| Julia Concordia> Colonia Julia Concordia |
| --- | --- |
 Concordian basilikakirkon rauniot varrhaiselta kristilliseltä kaudelta.
Sijainti
 Julia Concordia
Koordinaatit:  45°45′24″N, 12°50′39″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Concordia Sagittaria, Venetsia, Veneto
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  42 eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta
Alue:  Venetia, Regio X Venetia et Histria, Italia
Provinssi:  Venetia et Histria(n. 293–)
Julia Concordia tai vain Concordia (m.kreik. Κογκορδία, Konkordia) oli antiikin aikainen kaupunki Venetiassa Italiassa. Se on kehittynyt nykyiseksi Concordia Sagittarian kaupungiksi ja sijaitsi sen paikalla.
Maantiede

Concordia sijaitsi kahden merkittävän tien, Via Annian ja Via Postumian, risteyskohdassa noin kymmenen roomalaista mailia eli noin 15 kilometriä sisämaahan Adrianmeren rannasta. Concordiasta Via Anniaa lounaaseen sijaitsi Altinum ja Via Postumiaa itään Aquileia. Etäisyys näihin kumpaankin kaupunkiin oli itinerariumeiden mukaan 31 mailia eli noin 46 kilometriä. Concordia oli rakennettu pienen joen varrelle. Se tunnetaan nykyisin nimellä Lemene, ja vaikuttaa olleen purjehduskelpoinen antiikin aikana mereltä ainakin kaupungille saakka. Plinius vanhempi mainitsee ilmeisesti saman joen nimellä ”flumen Romatinum”, ja sijoittaa sen Liquentia (nyk. Livenza) ja Tilavemptus (nyk. Tagliamento) -jokien välille.  Joen suussa oli satama nimeltä Portus Reatinus.
Historia

Concordian paikalle syntyi alun perin kylä, joka kasvoi nopeasti kaupungiksi, koska sijaitsi edullisella paikalla teiden risteyksessä joen varrella. Concordian kaupunki perustettiin roomalaisena coloniana eli sotilassiirtokuntana vuonna 42 eaa. nimellä Colonia Julia Concordia, joka tunnetaan piirtokirjoituksista. Sen perusti Augustus, ja sen nimen Concordia, ’Sopimus’ tai ’Harmonia’, liittyy Augustuksen ja muiden triumvirien tekemään sopimukseen, ja Julia puolestaan Julius Caesarin muistoon.
Concordian mainitsevat coloniana sekä Plinius että Klaudios Ptolemaios. Kaupungin asukkaat kuuluivat Claudian tribukseen, ja heistä käytettiin etnonyymiä Concordiensis. Heillä oli täydet poliittiset oikeudet. Strabon luki Concordian vielä Venetian pienempien kaupunkien joukkoon. Se vaikuttaa kuitenkin nopeasti nousseen merkittäväksi, ja se mainitaan usein Rooman valtakunnan myöhempinä vuosisatoina seudun tärkeimpien kaupunkien joukossa.
Kaupunki kärsi barbaarien hyökkäyksistä vuosina 167 ja 180. Myöhäisellä roomalaisella kaudella kaupungissa oli suuri varuskunta, jonka sotilaina oli germaaneja ja galleja. Hunnit tuhosivat Concordian Attilan jodolla vuonna 452, mutta se vaikuttaa olleen ainakin osittain asuttu myöhemminkin. Viimeistään 300-luvulta lähtien kaupunki oli piispanistuin.
Rakennukset ja löydökset

Antiikin ajan Concordiasta on säilynyt vain vähän jäänteitä. Nykyisen kaupungin katedraalin läheltä on löydetty 300-luvulla rakennetun trichoran sekä 400-luvulla siihen lisätyn basilikakirkon jäänteet. Läheltä joenrantaa on löydetty sotilashautausmaa, jonka haudat ajoittuvat 300–400-luvuille. Esinelöytöihin lukeutuu muun muassa sarkofageja, hautakiviä, mosaiikkeja ja piirtokirjoituksia. Kaupungista tehtyjä löytöjä on Concordian arkeologisessa museossa (Museo Archeologico Nazionale Concordiese) Portogruarossa.
Via Annian kiveystä Concordiassa.
Kolmea liktoria esittävä reliefi Concordiasta.