Idel-Ural
Lokakuun vallankumous

Bolševikkien valtaanpääsy marraskuussa 1917 vaikeutti suuresti Idel-Uralin toimintaa. Bolševikkihallitus solmi rauhan Saksan kanssa Brest-Litovskissa 3. maaliskuuta 1918, mikä mahdollisti voimien suuntaamiseen mm. Idel-Uralin hanketta vastaan. Bolševikit antoivat kaikkien kansojen itsemääräämisoikeutta tukevan julistuksen, mutta hyökkäsivät siitä huolimatta Ufaan, jossa sijaitsi Milli Šuran (Kansallisneuvoston) päämaja, ja Kazaniin, jossa sijaitsi Askeri Šuran (Sotilaallisten järjestöjen neuvoston) päämaja. Jokaisessa tataarilaisessa piirikunnassa oli jo oma edustajisto, ja yhteisellä hallituksella oli käytettävänään myös sotajoukko. Bolševikit vaativat sekä paikallisia vallanpitäjiä että Ufan hallitusta demobilisoimaan nämä sotajoukot ja lopettamaan kaiken valtiollisen toiminnan. Milli Šura ja Askeri Šura onnistuivat suojelemaan maata vain huhtikuun puoliväliin asti. Häviön aiheutti suurelta osalta turkkilaisia joukko-osastoja komentavien venäläisten upseerien kavallus.
Bolševikit suostuttelivat Idel-Uralin johtoa antautumaan lupaamalla, ettei tataarien uskonnollisiin asioihin tai kansallisiin varoihin kajottaisi eikä heidän hallituksensa ja eduskuntansa jäseniä hätyyteltäisi. Käytännössä tataarien hallitus oli punaisten piirittämä, eikä valkoiselta puolelta kuulunut apua, koska venäläisten keskuudessaan oli meneillään omat puoluekiistat. Tässä tilanteessa Idel-Uralin hallitus laski sotaväkensä hajalle. Lupauksistaan huolimatta bolševikit alkoivat takavarikoida tataarihallituksen ja yksityisten omaisuutta. Huhtikuussa 1918 entisen tataarilaisen hallituksen jäsenet ja virkailijat vangittiin. Sheih-ulla Alkin joutui virumaan vankikoppiin kunnes karkasi Siperiaan.
Presidentti Maksudin onnistui päästä pakoon ja hän päätyi vielä vuoden 1918 aikana Suomeen. Hän sai hyvän vastaanoton ulkoministeri Carl Enckelliltä, joka muisti hänen toimensa kansallisen itsemääräämisoikeuden ja Suomen perustuslaillisten oikeuksien puolustamiseksi Venäjän duumassa. Maanpaossa ollut entinen presidentti tapasi myös Viron johtoa ennen kuin vuonna 1919 jatkoi matkaansa Ruotsiin, Saksaan ja Ranskaan, missä hän yritti saada länsimailta tukea Idel-Uralille. Myös muita hankkeen eri tehtävissä toimineita johtomiehiä tuli Suomeen poliittisina pakolaisina vuonna 1918: Yusuf Akçura, Ayaz Ishaki, Musa Carullah Bigi, Zeki Velidi, Alimcan Idris, Abdullah Battal ja Pietarin entinen imaami Lutfi Ishaki.
Kesäkuussa 1918 tšekkiläiset sotavangit nousivat bolševikkeja vastaan. Näin muodostunut tšekkiläislegioona valloitti mm. elokuun alussa Simbirskin ja 23.8. Kazanin bolševikeilta. Näihin tšekkeihin (ja slovakkeihin) yhtyi heti tataarilaisia, baškiirilaisia ja venäläisiä joukko-osastoja. Ennen pitkää tämän sotajohdon alaisista joukoista muhamettilaiset olivat enemmistönä. Näin Idel-Ural sai tilaisuuden järjestäytyä vielä uudestaan, ja Kansalliskeskus (Milli Šura ja Askeri Šura) sopi syyskuussa Ufassa kokoontuneen Venäjän valtakunnan neuvoston ja Venäjän perustuslakiasäätävän kansalliskokouksen (Utšred sobranie) edustajien asettaman Direktoriohallituksen kanssa aseellisesta yhteistoiminnasta bolševikkeja vastaan sillä ehdolla, että Venäjän (valkoinen) hallitus tunnustaa Idel-Uralin itsemääräämisoikeuden. Tšekkien ja slovakkien johtajat eivät paljoakaan välittäneet turkkilais-tataarilaisten toivomuksista; alkoi riita tšekkien, venäläisten ja tataarien välillä. Bolševikkien sotaonni kääntyi syyskuussa. He valloittivat syyskuun 7. päivä Samaran, 10. päivä Kazanin ja 12. päivä Simbirskin.
Joulukuussa 1918 punaisia vastaan taistelevien valkoisten johtoon nousi amiraali Koltšak. Hän ei tunnustanut Idel-Uralin kansalliskeskusta ja meni niin pitkälle, että yritti vangituttaa kansalliskeskuksen jäsenet, mm. muftin, muhamettilaisten hengellisen päämiehen. Tällainen kohtelu avasi bolševikeille tien lopullisesti Idel-Uraliin. Lisäksi tataarilais-baškiirilaiset sotajoukot käänsivät aseensa Koltšakia vastaan.