stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Diklooridimetyylisilaani
Valmistus ja käyttö

Diklooridimetyylisilaania valmistetaan johtamalla kloorimetaania piin ja kuparin seokseen. Reaktiossa muodostuu myös muita kloorisilaaneja ja selektiivisyyden parantamiseksi kuparin sijasta käytetään usein kuparin, sinkin, tinan ja alumiinin seoksia ja tämä parantaa myös reaktiivisuutta. Seokseen voidaan lisätä myös fosforia tai booria parantamaan selektiivisyyttä.
Dimetyylidikloorisilaania käytetään valmistettaessa erityisesti rengasrakenteisia siloksaaneja reaktiolla veden kanssa. Reaktion lämpötilaa, liuotinta, reaktioaikaa ja lähtöaineiden ainesuhteita vaihtelemalla voidaan saada aikaiseksi myös lineaarisia siloksaanioligomeereja ja -polymeerejä. Yhdistettä käytetään myös alkoholien, amiinien ja amidien silyloimisreagenssina, suojaryhmänä karbonyyliyhdisteille ja dioleille sekä niin kutsutussa pinakolisyklisointireaktiossa.
James Dillion

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Helsinki 1952 | kiekonheitto |  |
James Dillion (2. toukokuuta 1929 – 16. syyskuuta 2010) oli yhdysvaltalainen kiekonheittäjä ja olympiamitalisti.
Dillion saavutti kiekonheitossa olympiapronssia Helsingissä 1952 tuloksella 53,28 m. Hän jätti maailmanennätystä hallussaan pitäneen maanmiehensä Fortune Gordienin neljänneksi 62 senttimetrin erolla. Urheilijan uransa jälkeen hän työskenteli auto- ja lentomekaanikkona sekä toimi yksityislentäjänä.
Diklooridifenyylidikloorietaani

| Diklooridifenyylidikloorietaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-kloori-4-[2,2-dikloori-1-(4-kloorifenyyli)etyyli]bentseeni
CAS-numero:  72-54-8
PubChem CID:  6294
SMILES:  C1=CC(=CC=C1C(C2=CC=C(C=C2)Cl)C(Cl)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C14H10Cl4
Moolimassa:  320,02 g/mol
Sulamispiste:  109-110 °C
Kiehumispiste:  193 °C
Tiheys:  1,476 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen.
Diklooridifenyylidikloorietaani eli DDD (C14H10Cl4) on orgaaninen yhdiste, joka muistuttaan rakenteeltaan ja ominaisuuksiltaan huomattavasti DDT:tä ja on sen aineenvaihduntatuote. Yhdistettä on aikaisemmin käytetty DDT:n tavoin hyönteismyrkkynä maataloudessa. DDD:n isomeeri on lääkeaineena käytettävä mitotaani.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa diklooridifenyylidikloorietaani on valkoista kiteistä veteen liukenematonta ainetta. Yhdiste on DDT:n aineenvaihduntatuote eliöissä ja maaperässä, ja sillä on samanlaisia insektisidisiä ominaisuuksia DDT:n kanssa. Nisäkkäille sen akuutti myrkyllisyys ei ole yhtä suuri kuin DDT:n, ja esimerkiksi rotalla suun kautta saatuna diklooridifenyylidikloorietaanin LD50-arvo on 3,4 g/kg. Yhdiste kuitenkin kertyy DDT:n tavoin ravintoketjussa eliöihin ja säilyy luonnossa pitkiä aikoja hajoamatta.
Diklooridifenyylidikloorietaania on käytetty muun muassa kasvis- ja tupakkaviljelmillä hyönteismyrkkynä. Yhdistettä levitettiin joko jauheena tai emulsiona. Nykyään yhdisteen käyttö on kielletty monissa maissa esimerkiksi Yhdysvalloissa se kiellettiin vuonna 1974.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): P,P'-DDD (englanniksi)
KEGG: Dichlorodiphenyldichloroethane (englanniksi)
ChemBlink: 4,4'-DDD (englanniksi)
Shirō Ishii

| Shirō Ishii |
| --- | --- |
 Majuri Shirō Ishii vuonna 1932
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. kesäkuuta 1892 Shibayama, Japanin keisarikunta
Kuollut: 9. lokakuuta 1959 (67 vuotta) Tokio, Japani
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Japanin keisarikunta
Palvelusvuodet:  1920–1945
Komentajuudet:  Yksikkö 731
Taistelut ja sodat:  toinen maailmansota
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Ylennykset:  eversti 1938 kenraalimajuri 1941 kenraaliluutnantti 1945
Shirō Ishii (jap. 石井四郎, Ishii Shirō; 25. kesäkuuta 1892 Shibayama, Japanin keisarikunta – 9. lokakuuta 1959 Tokio, Japani) oli keisarillisen Japanin armeijan mikrobiologi ja lääkintäupseeri toisen maailmansodan aikana. Hän johti lukuisia sotarikoksia tehnyttä tutkimusryhmä Yksikkö 731:ä. Häntä kutsutaan joskus ”Japanin Mengeleksi”, sotarikoksiin syyllistyneen natsilääkäri Josef Mengelen mukaan.
Varhaiset vaiheet

Shirō aloitti lääketieteen opiskelut Kioton yliopistossa vuonna 1916. Hän oli kiinnostunut bakteriologiasta alusta alkaen. Valmistuttuaan 1920 hän liittyi armeijaan ja ylennettiin luutnantiksi 1922. Hän edisti biologisten aseiden kehittämistä. Hän väitteli tohtoriksi 1927. Hänen ohjaajansa Ren Kimuran mukaan Shirō oli luonteeltaan ajattelematon, röyhkeä ja mahtipontinen opiskelija, joka teki tutkimustyönsä usein öiseen aikaan. Vuonna 1928 Shirō lähetettiin Eurooppaan tutustumaan sotalääketieteeseen. Opintomatkan salaisena tavoitteena oli päästä selville siitä, kuinka pitkällä Euroopassa oltiin biologisten aseiden kehittämisessä. Matkallaan hän osoitti suurta mielenkiintoa myös taistelukaasuihin ja kemialliseen sodankäyntiin.
Yksikkö 731

Vuonna 1932 Shirō asetettiin johtamaan peitenimen mukaan epidemioita tutkivaa laboratoriota, joka todellisuudessa omistautui tutkimaan lähinnä kemiallisten ja biologisten aseiden kehittämistä. Shirō siirsi laboratorionsa Japanin valtaamaan Mantšuriaan, jossa hän aloitti ihmisillä tehdyt kokeensa, joita hän jatkoi aina sodan loppuun asti. Yksikkö 731 perustettiin Harbinissa 1935. Shirōn johdolla yksikkö kehitti muun muassa räjähteitä, joiden tarkoitus oli levittää haitallisia bakteereja. Näitä räjähteitä testattiin sotavangeilla. Yksikkö tutki myös bakteerien levittämistä kirppujen avulla.
Sodan jälkeen

Japanin antauduttua Shirō yritti lavastaa oman kuolemansa kotipaikkakunnallaan tekohautajaisia ja tekaistua kuolinilmoitusta käyttäen. Yhdysvaltain tiedustelupalvelu oli kuitenkin tiennyt hänestä jo ennen sodan loppumista ja oli kiinnostunut Shirōn tutkimuksista ja tuloksista. Hän tajusi, ettei voi välttää oikeudenkäyntiä ja antautui liittoutuneille. Kuulusteluissa hän kuitenkin peitteli ja salasi omat sekä yksikkönsä tekemät ihmiskokeet.
Tutkintavankeusaikanaan Shirō onnistui neuvottelemaan itselleen syytesuojan sotarikosoikeudenkäynneistä, eikä häntä koskaan syytetty tai tuomittu oikeudessa sodan aikana tekemistään julmuuksista. Vapauduttuaan hän työskenteli siviiliammateissa, joskin hänellä oli vaikeuksia löytää pysyvä työpaikka. Shirō Ishii kuoli 67-vuotiaana kurkkusyöpään Tokiossa 1959.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shirō Ishii Wikimedia Commonsissa
Yksikkö 731:sta kertova verkkosivusto (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Puola 
Muut:  NARA
Dimbokro

| Dimbokro |
| --- | --- |
 Dimbokron rautatiesilta.
 Dimbokro
 Koordinaatit: 6°39′5″N, 4°42′19″W 
Valtio:  Norsunluurannikko
Alue:  N’zi
Departementti:  Dimbokro
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  141 km²
Väkiluku (2014):  63 200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dimbokro on kunta, departementti ja N’zin alueen hallinnollinen keskus Norsunluurannikolla. Se sijaitsee N’zijoen varrella maan keskiosassa 235 kilometriä Abidjanista luoteeseen. Kunnassa on 63 200 asukasta (vuonna 2014).
Dimbokron kunnan pinta-ala on 141 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Bocandan, idässä Bongouanoun, etelässä Tiémélékron ja lännessä Toumoudin ja Yamoussoukron kuntiin.
Seudun kanta-asukkaat ovat bauleja, mutta myöhemmin sinne on muuttanut asukkaita eri puolilta maata.
Abidjanin–Nigerin rautatien varrella sijaitseva Dimbokro oli aikoinaan tärkeän kaakaon- ja kahvinviljelyalueen keskus. Vuonna 1975 sinne perustettiin suuri tekstiilitehdas Utexi. Tehdas suljettiin vuonna 2002, mutta se avattiin uudelleen vuonna 2012 nimellä Sotexi. Paikkakunnalla jalostetaan myös cashewpähkinöitä ja muita maataloustuotteita.
Isandlwanan taistelu

Isandlwanan taistelu käytiin zulujen ja Ison-Britannian joukkojen välillä vuonna 1879. Taistelu opetti siirtomaavaltioille olla aliarvioimatta alkuasukaskansojen kykyä taistella vastaan.
Taustaa

Länsimaiden sodankäynti vaikutti ylivertaiselta 1800-luvun lopulle tultaessa. Eurooppalaiset hallitsivat suurinta osaa maapalloa, Aasiasta Afrikkaan. Eurooppalaiset käyttivät tykistöä, kivääreitä, konekivääreitä ja järjestivät huoltonsa taitavasti. Kaksi taistelua 1870-luvulla kuitenkin kolautti eurooppalaisten itsevarmuutta. Kesäkuussa 1876 everstiluutnantti Custer miehineen tuhottiin Little Bighornin taistelussa, kun nämä olivat hyökänneet siouxleiriä vastaan. Kolmea vuotta myöhemmin vielä suurempi tuho kohtasi brittejä, jotka olivat sentään rakentamassa imperiumia. Etelä-Afrikassa he joutuivat vastakkain vain keihäin aseistautuneiden alkuasukkaiden kanssa.
Ennen hollantilaisten ja brittien tuloa paikalliset kansat olivat kärsineet zulujen hyökkäyksistä. Zulut olivat voimakas ja sotaisa kansa, joka oli luonut laajan kuningaskunnan. Transvaalin buuriasukkaat taistelivat maan omistuksesta zulujen kanssa 1870-luvulla zulukuningas Cetshwayota vastaan. Aluksi britit tukivat zuluja, mutta kun Transvaal alistettiin brittiläiseen imperiumiin, pidettiin parempana puolustaa buureja ja niinpä britit ryhtyivät vastustamaan zuluja. Joulukuussa 1878 Cetshwayolle lähetettiin uhkavaatimus, jollaista hän ei voinut brittien mielestä hyväksyä. Siitä britit saivat tekosyyn edetä Zulumaahan tammikuussa 1879.
Brittijoukkoja komensi lordi Chelmsford. Hän komensi noin 5000 britin ja 8000 alkuasukasliittolaisen joukkoja, joka aloitti etenemisensä Zulumaahan 11. tammikuuta 1879. Hänen miehensä olivat aseistautuneet uusimmilla aseilla. Cetshwayolla oli 40 000 soturin joukko, joka oli aseistautunut keihäin. Kuningas tajusi, ettei voittaisi brittejä muuten kun nopealla yllätyshyökkäyksellä.
Taistelu

Chelmsfordin suunnitelmana oli vallata Zulumaan pääkaupunki Ulund suurella pihtiliikkeellä. Tämän tehdäkseen hän hajotti miehensä kolmeen rykmenttiin , mutta samalla heikensi sen kokonaisvahvuutta. Chelmsford pystytti leirin Isandlwanan jyrkän vuoren juurelle 20. tammikuuta. Hän komensi nyt suoraan 24. rykmenttiä, 3600 miestä. Tiedustelijat kertoivat, että zulut kokoontuivat lähelle. Chermsford päätti kohdata heidät kahden päivän päästä ennen aamunkoittoa, puolella miehistä. Hän jätti 1700 miestä leiriin ja lähti toisen puolikkaan kanssa. Huomattavasti suurempi noin 20 000 zulun joukko siirtyi nyt brittien sivustan ympärille ja kätkeytyi maastoon noin kahdeksan kilometrin päähän Isandlwanasta.
Zulut aloittivat hyökkäyksen puolikuun muodostelmassa. Aluksi näytti, että brittien tulivoima hoitaisi tehtävänsä, kun zulut piiloutuivat tulitusta onkaloihin. Yllättäen he alkoivat edetä kävelyvauhtia huutaen taisteluhuutonsa "uSuthu!" ja rynnistivät hurjina brittien kimppuun. Britit joutuivat paniikkiin ja pakenivat leirilleen zulujen seuratessa perässä. Pian zulut saartoivat britit. Molemmille osapuolille aiheutui raskaita tappioita, kunnes lopulta zulujen lukumääräinen ylivoima toi voiton. Eloonjääneet britit yrittivät pakoon polkua pitkin, mutta zulut tukkivat pakotien. Ketään ei säästetty, vaikka britit pyysivät armoa. Yli 1200 brittiä ja heidän alkuasukasliittolaistaan tapettiin polulle. Taistelu oli ohi.
Jälkiseuraukset

Muutama sata brittiä ja itse lordi Chelmsford selvisivät taistelusta. Lordi kokosi kaikki joukkonsa ja tappio kostettiin vuoden loppuun mennessä, kun zulut lyötiin ja lopullisesti. Isandlwana antoi kuitenkin esimakua tuleville koville siirtomaataisteluihin Etelä-Afrikassa.
Elokuvia

Taistelusta on tehty ainakin kaksi elokuvaa. Taistelu aamunkoitteessa (Zulu Dawn, 1979) kertoo itse taistelusta ja Zulu (1964) taistelun jälkeisistä päivistä Rourke's Driftin lähetysasemalla, jossa pieni brittisotilaiden joukko onnistui lyömään noin 4 000 zulun hyökkäykset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isandlwanan taistelu Wikimedia Commonsissa
FS Isly (1891)

| Isly |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest
Kölinlasku:  elokuu 1887
Laskettu vesille:  23. kesäkuuta 1891
Palveluskäyttöön:  1893
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta 1914
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 406 t
Pituus:  105,00 m
Leveys:  12,98 m
Syväys:  6,10-6,45 m
Koneteho:  88 000 ihp
Nopeus:  19-19,5 solmua
Miehistöä:  387-405
Aseistus
Aseistus:  4 × 164 mm/28 tykkiä 6 × 140 mm/30 tykkiä 2 × 9 naulan tykkiä 8-12 × 47 mm tykkiä 8-10 × 37 mm tykkiä 5 × 14" torpedoputkea
Isly oli Ranskan laivaston vuonna 1891 vesillelaskettu Alger-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Brestin telakalta ja sen köli laskettiin elokuussa 1887. Alus laskettiin vesille 23. kesäkuuta 1891 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1893.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta vuonna 1914.
Intialainen kulttuuri

Intialainen kulttuuri on kehittynyt maantieteellisesti rajatulla alueella viidentuhannen vuoden aikana. Siihen ovat vaikuttaneet useat eri taustoja ja uskontoja edustaneet maahanmuuttajien ryhmät, joiden omat kulttuurit ovat vaikuttaneet intialaisen kulttuurin kehitykseen samalla kun ne ovat sulautuneet siihen.
Kuvataide

Intian ilmastossa veistokset, arkkitehtuuri ja korkokuvat ovat säilyneet paremmin kuin maalaukset. Vuosisatojen varrelta on säilynyt tuhansia taidokkaasti kaiverrettuja sinettileimasimia. Maalauksia on säilynyt kuitenkin luolissa ja temppelien seinämmalauksina. Mesoliittisella kaudella tehdyt Bhimbetkan luolamaalaukset kuuluvat Unescon maailmanperintöluetteloon.
Kuvanveistossa ja arkkitehtuurissa on toisistaan poikkeavia tyylejä alueen ja uskonnon mukaan. Hindujen ja buddhalaisten temppeleihin tehtiin taidokkaita patsaita. Maalaustaide kehittyi erityisen voimakkaasti suurmogulien kaudella. Vaikka islam kieltää ihmiskasvojen kuvaamisen, maalattiin paljon kasveja, eläimiä ja historiallisia kohtauksia. Öljyvärimaalauksen perinne alkaa eurooppalaisten valtakauden muotokuvista.
Arkkitehtuuri

Vanhimmat intialaisen arkkitehtuurin kohteet kuten stupat ja luolatemppelit, joita on rakennettu vuodesta 250 eaa. Näitä loisteliaammat ja suuremmat ovat vuosilta 600 jaa. polveutuvat brahmalaiset temppeli- ja luostarirakennukset, kuten Ellorassa ja Elefantassa. 1000–1700-luvuilla rakennettiin tiili- tai hiekkakivitemppeleitä, joissa päätemppeliä (pagodia) ympäröi kappeleita, pilarikäytäviä, avoimia pihoja ja vesialtaita.
Suurmogulit investoivat monumentaaliseen arkkitehtuuriin ja rakennuttivat paljon moskeijoita, palatseja ja mausoleumeja eripuolille valtakuntaa. Taj Mahal on suurmogulien ajan arkkitehtuurin hienoin muistomerkki. Brittien kaudelta on vähemmän näyttävää arkkitehtuuria; Le Corbusierin suunnittelema Chandigarhin kaupunki on näkyvin sen ajan tuote.
Unescon maailmanperintöluettelon kulttuurikohteita Intiassa ovat Agran linnoitus, Ajantan luolastot, Bhimbetkan kalliosuojat, Champaner-Pavagadhin arkeologinen puisto, Chhatrapati Shivaji Terminus, Cholan elävät temppelit, Elephanta-luolat, Elloran luolat, Goan kirkot ja luostarit, Hampin monumentit, Humayunin hauta Delhissä, Intian vuoristorautatiet, Jantar Mantar, Khajurahon monumentit, Konarakin aurinkotemppeli, Mahabodhin temppelikokonaisuus Bodh Gayassa, Mamallapuramin monumentit, Mogulikaupunki Fatehpur Sikri, Pattadakalin monumentit, Punainen linnoitus, Qutab Minar monumentteineen Delhissä, Sanchin buddhalaiset monumentit sekä Taj Mahal.
Esittävät taiteet

Intialainen musiikkikulttuuri on luonteeltaan täysin erilaista kuin länsimainen musiikki yleensä. Melodian lisäksi tärkeä elementti on raaga, jota on kuvattu musiikilliseksi ajatukseksi, jonka tehtävä on herättää tietty tunnetila. Tämä saavutetaan yhdistämällä opittuja sävelmänpalasia ja improvisaatiota.
Soittimia ovat erilaiset lyömäsoittimet sekä huilut ja kielisoittimet kuten sitar ja sarod.
Intialainen tanssi pohjautuu vuosituhantisiin perinteisiin ja jakautuu lukuisiin eri tyylilajeihin, joista osa on niin sanottuja klassisia eli taidetansseja ja osa kansantansseja. Intialaisille tanssityyleille ominaisia ovat muun muassa kurinalaisuus, monimutkaiset säännöt ja rytmiikka, jotka liittyvät läheisesti intialaisen musiikin muotoihin. Nykyaikaisista tyylilajeista tärkeimpiä ovat muun muassa länsimaissa paljon huomiota saaneet intialaisten elokuvien Bollywood-tanssit.
Esittävät taiteet > Elokuva

Intiassa on yksi maailman vanhimmista elokuvakulttuureista. Lumieren veljesten eläviä kuvia esitettiin maassa jo 1896. Ensimmäinen intialainen elokuva ilmestyi 1913 ja oli heti suurmenestys.
Nykyisin Intian elokuvateollisuus on tuotettujen elokuvien lukumäärällä mitattuna maailman suurin (877 pitkää elokuvaa ja 1 177 lyhytelokuvaa vuonna 2003). Elokuvia tehdään monilla kielillä, huomattavimpia ovat hindin- ja bengalinkieliset elokuvat.
Ohjaaja Satyajit Ray sai Oscarin elämäntyöstään vuonna 1992, ja intialaissyntyiset ohjaajat Mira Nair (Salaam Bombay!) ja Deepa Mehta ovat olleet Oscar-ehdokkaina.
Elokuvat ovat televisiosta huolimatta suosittua ajanvietettä. Vuonna 1996 maassa oli yli 12 500 elokuvateatteria, joissa kävi yhteensä lähes sata miljoonaa katsojaa viikossa.
Bollywood-nimitystä käytetään Mumbaihin keskittyvästä hindinkielisestä elokuvateollisuudesta. Nimi yleistetään joskus virheellisesti kaikkeen intialaiseen elokuvaan.
Kirjallisuus

Mahabharata ja Ramayana ovat vanhimmat tunnetut eeppiset runoelmat.
Rabindranath Tagorelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1913 runoteoksesta Uhrilauluja (Gitanjali: Song Offerings).
Uudempia tunnettuja intialaisia kirjailijoita ovat Vikram Seth ja Salman Rushdie. Vikas Swarupin romaanista Slummien miljonääri tehtiin menestyselokuva.
Keittiö

Intian eri alueilla on omia ruokiaan, joihin luonnollisesti vaikuttavat alueelta saatavana olevat raaka-aineet. Myös uskonto vaikuttaa, muslimit eivät syö sikaa, bramiinit ovat usein kasvissyöjiä samoin kuin monet muut intialaiset. Maahanmuuttajat ja siirtomaaisännät ovat tuoneet omia ruoka-aineitaan: tomaatti, chili ja peruna tulivat portugalilaisten mukana.
Intialaisen ruokavalion perustana ovat riisi, vehnäjauho ja palkokasvit kuten pavut ja linssit. Mausteista käytetyimpiä ovat jeera, korianteri, kurkuma, valkosipuli, inkivääri, kardemumma, muskotti, chili, neilikka, kaneli ja sinapin- ja fenkolinsiemenet. Usein niistä sekoitetaan maustesekoituksia kuten garam masala.
Monissa Intian osavaltioissa naudanlihan käyttö ravinnoksi on laitonta. Maaliskuussa 2015 kieltolaki astui voimaan Maharashtran osavaltiossa, ja hindunationalistinen BJP-puolue pyrkii levittämään kiellon koko Intian alueelle. Intiassa teurastajat ovat pääasiassa muslimeja, ja kielto vaikuttaa heidän elinkeinoonsa kielteisesti.
Yhteiskunnan ja arkielämän piirteitä

Intian perustuslakiin lisättiin vuonna 1976 maininta valtion sekulaarisuudesta. Valtion irrottautuminen uskonnosta on nähty ainoaksi vaihtoehdoksi monikulttuurisessa, monikielisessä monen uskonnon maassa. Monet konservatiivit ja kansallismielinen BJP-puolue kuitenkin samaistavat intialaisuuden hindulaisuuteen. Hindujen ja muslimien välisiä väkivaltaisia yhteenottoja on nähty jatkuvasti.
Yhteiskunnan ja arkielämän piirteitä > Kastilaitos

Intiassa on vallinnut vuosisatojen ajan yhteiskuntahierarkia nimeltä kastilaitos. Intialaiset on jaettu neljään pääkastiin eli varnaan: bramiinit eli pappiskasti, kshatriyat eli sotilaskasti, vaishyat eli viljelijät ja kauppiaat ja shudrat eli taiteilijat ja palveluammattien harjoittajat. Pääkastien ulkopuolelle jäävät kastittomat dalit, jotka ovat kaikkien neljän pääkastin alapuolella ja jotka tekevät kaikkein vähiten arvostettuja töitä. Varna-kastijärjestelmän rinnalla ja siihen sekoittuneena Intiassa ovat jatit. Jateja on tuhansia ja ne ovat eräänlaisia ammattikiltoja ja alakasteja. Kastilaitos yhdistetään hindulaisuuteen, mutta myös muiden Intian uskontojen sisällä on varnoja ja jateja vastaavia yhteiskuntaluokkia. Kastin perusteella syrjiminen on perustuslaissa periaatteessa kielletty. Kuitenkin alimpien kastien edustajat kokevat syrjintää ja jopa väkivaltaa. Väestönlaskennan yhteydessä on viimeksi kartoitettu henkilön kasti vuonna 1931. Pitkän keskustelun jälkeen kysymys kastista päätettiin ottaa jälleen mukaan vuoden 2010 väestönlaskentaan.
Yhteiskunnan ja arkielämän piirteitä > Perhe-elämä

Intialaista perhe-elämää on kuvattu patriarkaaliseksi. Sanotaan, että naisen on ensin toteltava isäänsä, sitten aviomiestään ja vanhana poikaansa. Vanhoilla naisilla saattaa olla kulissien takana paljonkin päätösvaltaa, mutta muodollisesti rahat ja tärkeät päätökset ovat miespuolisen perheenpään vallassa.
Useimmat avioliitot ovat järjestettyjä, sukujen välisiä sopimuksia joissa kihlaparin romanttisilla tunteilla ei ole juuri merkitystä. "Rakkausavioliitto" on edelleen rajoittunut lähinnä kaupunkien keskiluokkaan.
Yhteiskunnan ja arkielämän piirteitä > Pukeutuminen

Salwar kameez (myös shalwar kameez tai shalwar qameez) on perinteinen housupuku, jota varsinkin naiset käyttävät Pohjois-Intiassa. Alun perin se on ollut muslimiväestön vaate, joka on yleistynyt myös hindujen keskuudessa.
Toinen naisten yleisesti käyttämä asu on sari eli saree tai shari. Sari on noin neljästä yhdeksään metriä pitkä kankaansuikale, joka kiedotaan päälle siten, että se peittää koko vartalon. Sarin juuret ylettyvät aina Indus-laakson sivilisaation aikaan (n. 2800–1800 eaa.). Induslaakson alueelta on löytynyt pappeja esittäviä patsaita, joilla on yllään sarin tapainen, laskostettu vaate.
Intialaiset naiset käyttävät perinteisen asun lisäksi monia perinteisiä koristeita. Bindi on otsaan maalattava punainen merkki, joka on kuulunut naimisissa olevien hindunaisten ehostukseen tuhansien vuosien ajan. Mehendi on hennatahnalla käsiin maalattava ornamenttikuvio. Näiden lisäksi käytetään varvasrenkaita, nenärenkaita, riipuksia ja muita koruja.
Urheilu

Kriketti on Intian suosituin urheilulaji. Maahockey on kuitenkin Intian kansallisurheilulaji. Intian maahockeyjoukkue onkin olympiahistorian menestynein maa 8 kullalla, 1 hopealla ja 2 pronssilla. Joissakin osavaltioissa myös jalkapallo on suosittua. Perinteisiä lajeja kuten kabaddi, kho kho ja gilli-danda pelataan ympäri maata.
Intia on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1900 alkaen. Vuodesta 1988 alkaen sillä on ollut myös muutaman urheilijan joukkue talviolympialaisissa. Maa on saanut kaikkiaan 26 olympiamitalia, useimmat niistä joukkuelajeissa.
Intian jalkapallomaajoukkue ei ole koskaan pelannut maailmanmestaruuskilpailuiden lopputurnauksessa. FIFAn rankingissa se oli heinäkuussa 2011 sijalla 153.
Kirjallisuutta

Karttunen, Klaus: Pippuri, nolla ja Buddha: Intia maailman kulttuurihistoriassa.  Aviador, 2024.  ISBN 978-952-381-198-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Intialainen kulttuuri Wikimedia Commonsissa
Taj Mahal.
Bharata natyam -tanssija.
Intialaisia mausteita.
Dikloorioksidi

| Dikloorioksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7791-21-1
PubChem CID:  24646
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Cl2O
Moolimassa:  86,9
Ulkomuoto:  Kellanruskea kaasu
Sulamispiste:  -121 °C
Kiehumispiste:  -3,8 °C
Liukoisuus veteen:  1436 g/l
Dikloorioksidi (Cl2O) on yksi kloorin oksideista. Yhdistettä käytetään muun muassa klooriyhdisteiden valmistuksessa
Ominaisuudet ja reaktioita

Dikloorioksidi on huoneenlämpötilassa kellanruskea kaasu. Yhdiste on suhteellisen pysymätön ja hajoaa räjähtäen esimerkiksi kipinän vaikutuksesta tai kuumennettaessa klooriksi ja hapeksi. Dikloorioksidi liukenee hyvin veteen muodostaen hypokloorihapoketta. Se on siis hypokloorihapokkeen anhydridi. Emäksisissä liuoksissa muodostuu hypokloriitteja. Metallien ja eräiden epämetallien kloridien kanssa dikloorioksidi muodostaa oksiklorideja. Yhdiste reagoi orgaanisten yhdisteiden kanssa muodostaen kloorattuja johdannaisia. Alkaanit ja alkeenit reagoivat muodostaen kloorialkaaneja. Aromaattisten yhdisteiden kanssa reagoidessaan dikloorioksidi voi kloorata joko aromaattisen renkaan tai aromaattisen renkaan sivuketjun esimerkiksi metyyliryhmän.