Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Historia > Suuri isänmaallinen sota

Saksa aloitti operaatio Barbarossan 22. kesäkuuta 1941. Valko-Venäjä muuttui sotatantereeksi. Minsk vallattiin jo 28. kesäkuuta ja lokakuun loppuun 1941 mennessä olivat saksalaiset valloittaneet koko Valko-Venäjän. Kansa ei itään päin paenneiden kommunistien ja NKVD:n virkailijoiden perään surrut. Muistot edellisestä saksalaismiehityksestä olivat suhteellisen lieviä ja saksalaisia pidettiin sivistyneinä. Uudet vallanpitäjät näyttivät todellisen luonteensa varsin pian ja kansa pettyi raskaasti.
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon ja sen miehittämille alueille 1941 suurin osa Valko-Venäjästä ja miehitetty Puolan pohjoinen itäosa kuului miehityshallintoa edustaneen Ostlandin valtakunnankomissariaatin Valko-Venäjän pääpiiriin. Osia Valko-Venäjästä liitettiin myös Ukrainan valtakunnankomissariaattiin ja Itä-Preussiin.
Miehittäjät kohtelivat väestöä ennennäkemättömällä julmuudella. Juutalaisgettoja perustettiin 70 ja juutalaisten tuhoaminen aloitettiin heti syksyllä 1941. Valko-Venäjän alueelle perustettiin 260 leiriä, joista Minskin kuolemanleirillä murhattiin yli 300 000 henkeä. Kaikkiaan maa menetti sotavuosina 2,3 miljoonaa henkeä mikä vastasi 25 % väestöstä.
Juutalaisia oli Valko-Venäjän väestöstä ennen vuotta 1941 820 000 henkeä. Holokaustissa heistä sai 650 000 henkeä surmansa. Sisäisissä raporteissaan miehittäjät ilmaisivat huolensa siitä, että minskiläisiä ei saatu yllytettyä juutalaisten vainoamiseen eivätkä he ymmärtäneet juutalaisten muodostamaa ”rodullista uhkaa”. Valkovenäläisiä tuntuukin vaivanneen pelko siitä, että he olisivat seuraavia surmattavia.
Valko-Venäjän alueiden johtajaksi asetettiin Wilhelm Kube. Hän määräsi kolhoosien lopettamisesta ja niiden muuttamisen osuustoimintatiloiksi. Teollisuuden tuli palvella Saksan armeijaa. Teollisuuden työoloja on kuvailtu surkeiksi.
Saksalaismiehittäjät ryhtyivät keräämään yhteistoimintaan halukkaista henkilöistä hallintovirkamiehiä. Perustettiin ”Valko-Venäjän kansallinen oma-apu” (BNS). Sen tarkoituksena oli järjestää terveydenhuoltoa ja yhteiskunnallista valvontaa. Sen toimialuetta laajennettiin koskemaan myös koulutusta ja kulttuuria. Valkovenäläisyyttä suosittiin venäläisyyden kustannuksella lehdistössä, ammattiliitoissa ja opetuksessa. Myös uskonnollista toimintaa elvytettiin.
Kesällä 1942 BNS ehdotti valkovenäläisen vapaaehtoisarmeijan muodostamista. Se ei sopinut miehityshallinnolle, joka vastusti kaikkia kansallisia joukko-osastoja. Koska miehityshallinto tarkasteli kaikkia asioita Saksan sotaponnistusten hyödyntämisen ja rotuteorian valossa, ryhdyttiin valkovenäläisten muodostamia komiteoita lopettamaan. Niiden johtajat pidätettiin ja toimitettiin Saksaan keskitysleireille. Moni joutui ammutuksi. Valko-Venäjän kansalliset symbolit poistettiin julkisista rakennuksista.
Vain pieni osa valkovenäläisistä halusi tehdä miehittäjien kanssa yhteistyötä. Suurin osa pyrki sopeutumaan tilanteeseen ja osa ryhtyi aktiiviseen vastarintaan. Vastarintaa oli laajasti: se ilmeni maanalaisina vastarintajärjestöinä ja partisaanitoimintana. Arvioidaan, että Valko-Venäjällä oli 70 000 maanalaisiin vastarintajärjestöihin kuulunutta henkilöä ja kaikkiaan 374 000 partisaania.