stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tarton rauha
Tilanne ennen neuvotteluja > Neuvotteluihin johtaneet tapahtumat

Syyskuun puolivälissä vuonna 1919 Neuvosto-Venäjä, joka oli kenraali Nikolai Judenitšin komentaman armeijan hyökkäyksen takia hätää kärsimässä, kääntyi Suomen ja joidenkin muiden Itämeren alueen  naapurivaltioiden puoleen ehdottaen rauhanneuvottelujen aloittamista. Suomen eduskunta käsitteli Neuvosto-Venäjän ehdotusta 16. lokakuuta Vennolan hallituksen tiedonannon pohjalta. Hallitus vastusti rauhanneuvottelujen aloittamista, eikä ehdotus edennyt eduskunnassa sen pitemmälle.
Brittiläisten interventiojoukkojen vetäydyttyä syys–lokakuussa 1919 Arkangelista ja Murmanskista Pohjois-Venäjälle jääneiden, kenraali Jevgeni Millerin komentamien venäläisten valkoisten joukkojen asemat romahtivat helmikuussa 1920. Suomi reagoi tähän miehittämällä helmikuun alussa tyhjäksi jääneen Petsamon. Millerin joukkojen rippeet vetäytyivät Repolaan ja Porajärvelle suomalaisten turviin. Niitä takaa-ajaneiden puna-armeijan joukkojen ja suomalaisten välille puhkesi helmikuun lopussa kaksi viikkoa kestäneitä taisteluja Porajärven seudulla. Väliaikaisena ratkaisuna Suomen ulkoasiainministeri Rudolf Holsti oli ilmoittanut kansankomissaarien neuvostolle Moskovaan, että suomalaiset riisuvat Venäjän valkoiset aseista ja estävät heidän toimintansa, mikäli Neuvosto-Venäjä ei hyökkää Repolaan eikä Porajärvelle. Neuvosto-Venäjä hyväksyi tämän väliaikaisratkaisuksi edellyttäen Venäjän valkoisten aseistariisuntaa. Järjestely ei koskenut Petsamoa, josta puna-armeija karkotti suomalaiset miehittäjät maaliskuun 1920 lopussa. Tämän jälkeen maiden välillä syntyi yhteisymmärrys aseleponeuvotteluista.
Suomen presidentti K. J. Ståhlberg nimitti maaliskuussa 1920 pääministeriksi kokoomuslaisen professori Rafael Erichin, joka kokosi laajapohjaisen keskustaoikeistolaisen hallituksen. Holsti jatkoi ulkoministerinä. Ohjelmapuheessaan pääministeri Erich lupasi pyrkiä Neuvosto-Venäjän kanssa rauhaan, joka vastaisi Suomen ”velvollisuuksia heimokansoja kohtaan”. Erichin hallituksen nimittäminen oli presidentti Ståhlbergin keino sitoa rauhanneuvotteluihin oikeistopuolueet kokoomus ja RKP, joissa kummassakin vaikutti äänekäs bolševikkien kanssa tehtävää rauhaa vastustanut vähemmistö. Rauhanneuvotteluja voimakkaimmin kannattaneet sosiaalidemokraatit tekivät aiheesta keväällä 1920 eduskunnassa kaksikin välikysymystä.
Presidentti Ståhlberg asetti 16. huhtikuuta komitean valmistelemaan rauhanteon yhteydessä olevia kysymyksiä. Puheenjohtajana toimi J. K. Paasikivi ja jäseninä Alexander Frey, Väinö Kivilinna, Väinö Tanner, Rudolf Walden, J. H. Vennola ja Väinö Voionmaa. Komitea piti ensimmäisen kokouksensa 19. huhtikuuta yhdessä hallituksen ulkoasiainvaliokunnan kanssa. Komitea jakautui kahteen jaostoon: poliittiseen ja taloudelliseen. Jaostot valmistelivat asiat, joista päätettiin yhteiskokouksessa. Komitean päätökset Suomen ehdotuksiksi tuleviin rauhanneuvotteluihin muotoiltiin valmiiksi artikloiksi. Sen jälkeen, kun komitea oli saanut ehdotuksensa valmiiksi, se kokoontui vielä kolmena päivänä pohtimaan artikloja yhdessä hallituksen kanssa.
Aseleponeuvottelut Rajajoella

Suomen ja Neuvosto-Venäjän valtuuskunnat kokoontuivat 12. huhtikuuta 1920 aseleponeuvotteluihin Rajajoelle. Suomen valtuuskuntaa johti kenraalimajuri Martin Wetzer ja sen muut jäsenet olivat majuri Arne Somersalo, kapteeni Einar Schwanck, lähetystöneuvos Lauri Hannikainen ja insinööri Albert Enckell. Neuvosto-Venäjän valtuuskuntaa johti Mihail Laševitš ja sen muut jäsenet olivat Aleksandr Samoilo, Jevgeni Behrens, B. Suhl ja P. Udalov. Neuvottelut eivät edenneet, sillä osapuolten näkemykset erosivat toisistaan suuresti. Suomi lähti ajatuksesta, jonka mukaan maiden välillä tulisi muodostaa puolueeton turvallisuusvyöhyke, joka kattaisi Vienan Karjalan, Aunuksen Karjalan pohjoisosat ja Nevan pohjoispuolisen Inkerinmaan. Neuvosto-Venäjä taas halusi neuvottelut käytävän vuoden 1914 rajan pohjalta lukuun ottamatta Repolaa ja Porajärveä, joista voitaisiin neuvotella erikseen. Aseleponeuvottelut katkaistiin 24. huhtikuuta, koska rajakiistojen selvittelyä katsottiin paremmaksi jatkaa lopullisissa rauhanneuvotteluissa.
Neuvosto-Venäjän ulkoministeri Georgi Tšitšerin esitti virallisen neuvottelutarjouksen Suomelle 11. toukokuuta. Suomen hallitus antoi hyväksyvän vastauksensa 14. toukokuuta, ja eduskunta antoi hallitukselle valtuudet rauhanneuvotteluiden käymiseen.
Rauhanneuvottelut Tartossa > Suomen valtuuskunta

Juho Kusti Paasikivi (kokoomus), pj.
Alexander Frey (RKP)
Väinö Kivilinna (maalaisliitto)
Väinö Tanner (SDP)
Rudolf Walden (puolueeton, oikeisto)
Juho Vennola (edistyspuolue)
Väinö Voionmaa (SDP)
Rauhanneuvottelut Tartossa > Venäjän valtuuskunta

Jan Antonovitš Berzin (oikealta nimeltään Jānis Bērziņš-Ziemelis), pj.
Platon Mihailovitš Keržentsev
Nikolai Sergejevitš Tihmenev
Aleksandr Aleksandrovitš Samoilo
Jevgeni Andrejevitš Behrens
Rauhanneuvottelut Tartossa > Neuvottelujen lähtötilanne

Rauhanneuvottelut alkoivat Viron Tartossa 12. kesäkuuta 1920. Neuvottelut käytiin Tarton yliopiston opiskelijajärjestö Eesti Üliõpilaste Seltsin talossa. Suomen valtuuskuntaa johti J. K. Paasikivi ja se koostui samoista henkilöistä kuin Suomen rauhanehdot valmistellut komitea. Puheenjohtajuutta oli alkuaan tarjottu Carl Enckellille, mutta hän kieltäytyi, koska vastusti rauhan solmimista bolševikkien kanssa. Kun jäsenten näkemykset Itä-Karjalan Suomeen liittämisen tarpeellisuudesta vaihtelivat, Paasikiven komitea oli kompromissina ajatellut vaatia itäkarjalaisille oikeutta päättää kansanäänestyksellä kuulumisesta joko Suomeen tai Venäjään. Ulkoministeri Holsti sen sijaan antoi Suomen valtuuskunnalle tavoitteeksi vetää itäraja Laatokan–Syvärin–Äänisen–Vienanmeren linjalle sekä liittää Petsamo ja koko Kuolan niemimaa Suomeen. Ainoastaan vaatimukset Kirjasalosta tai Inkerinmaasta jätettiin sivuun, koska niiden tavoittelua ei pidetty realistisena Pietarin läheisen sijainnin vuoksi. Inkeriläisille päätettiin suositella kulttuuriautonomiaa.
Juuri ennen neuvottelujen alkamista Neuvosto-Venäjä miehitti Muurmannin radan ja Suomen välisen alueen ja julisti perustetuksi Karjalan työkansan kommuunin, jonka johtoon asetettiin Suomesta paennut sosialisti Edvard Gylling. Tämä oli bolševikkien mukaan osoitus siitä, että Itä-Karjalan väestö oli ratkaissut itsemääräämisoikeutensa sisällön eikä kansanäänestystä tarvittaisi.
Rauhanneuvottelut Tartossa > Neuvottelutulos

Neuvosto-Venäjä tunnusti Suomen historialliset rajat (Suomen autonomisen suuriruhtinaskunnan raja vuodelta 1812, joka noudatteli Laatokan pohjoispuolella vuoden 1617 Stolbovan rauhan rajaa) ja luovutti Suomelle Petsamon, jonka keisari Aleksanteri II oli 1864 luvannut liitettäväksi Suomeen vastineeksi Venäjään liitetystä Siestarjoen asetehtaan alueesta. Suomi lupautui myös palauttamaan Vienan ja Aunuksen retkikuntien aikana Suomeen liittymisestä päättäneet Repolan ja Porajärven pitäjät. Vaihdettavien alueiden asukkaat saivat vuoden aikaa valita asuinmaansa. Suomi ei joutunut luovuttamaan alueita Karjalankannakselta, mutta se sitoutui olemaan rakentamatta Pietarin läheisyyteen rannikkolinnoituksia. Kiistelty Inon linnakkeen alue jäi Suomelle sillä ehdolla, että sitä ei linnoitettaisi uudelleen, ja Suomenlahden ulkosaaret sillä ehdolla, että ne neutralisoitaisiin. Eräitä vähäisiä poikkeuksia lukuun ottamatta vanha Venäjän valtion omaisuus Suomen alueella katsottiin siirtyneeksi Suomelle ja Suomen kruunun omaisuus Venäjällä vastaavasti Neuvosto-Venäjän valtiolle. Maiden väliset valtionvelat ja Suomen osuus Venäjän sotaveloista kuitattiin.
Suomalaisten mieliksi Neuvosto-Venäjän valtuuskunta antoi sopimuksen allekirjoitustilaisuudessa pöytäkirjaan liitetyn erillisen julkilausuman, jonka mukaan Itä-Karjalan väestölle taattaisiin itsehallinto. Tällä tosiasiassa tarkoitettiin vain tuolloin jo perustettua Karjalan työkansan kommuunia.
Allekirjoitustilaisuudessa oli läsnä toimittajia mutta ei valokuvaajia. Ilmeisesti ainoa tilaisuudesta säilynyt kuva on Uuden Suomen piirtäjä Eric Vasströmin piirros, jota säilytetään Sota-arkiston kokoelmissa.
Sopimuksen sisällöstä

Sopimuksen johdanto toteaa: ”Ottaen huomioon, että Suomi vuonna 1917 on julistautunut itsenäiseksi ja että Venäjä on tunnustanut Suomen valtakunnan, Suomen Suuriruhtinaanmaan rajoissa, riippumattomaksi ja täysivaltaiseksi, ja haluten lopettaa molempien valtioiden välillä sittemmin syntyneen sodan, luoda pysyväiset rauhalliset suhteet niiden kesken sekä lopullisesti selvittää Suomen ja Venäjän aikaisemmasta valtioyhteydestä johtuneet suhteet, ovat päättäneet tehdä tätä tarkoittavan sopimuksen”.
Ensimmäisessä artiklassa todetaan sotatilan loppuvan sopimuksen jälkeen. Toinen artikla määrittelee rajan ja kolmas aluevedet. Neljännessä artiklassa Venäjä luovuttaa Petsamon Suomelle ja viidennessä sovitaan rajankäynnistä. Kuudes asettaa eräitä rajoituksia Suomen Jäämeren sotilaslaivoihin ja seitsemäs koskee kalastusoikeuksia. Kahdeksas antaa venäläisille kauttakulkuoikeuden Petsamon läpi Norjaan ja takaisin. Yhdeksännessä annetaan Petsamon venäläisille oikeus valita Suomen ja Venäjän kansallisuuden ja valtion välillä. Kymmenennessä sovitaan, että Suomi luovuttaa Repolan ja Porajärven, jotka liitetään Itä-Karjalan autonomiseen alueeseen, ja yhdennessätoista luovutuksen järjestelyistä. Kahdestoista määrittelee periaatteen Itämeren neutraloimisesta ja 13.–14. Suomi lupautuu neutraloimaan eräitä Suomenlahden saaria. Pykälässä 15. Suomi sitoutuu purkamaan Inon ja Puumalan rannikkopatterit sekä olemaan rakentamatta itäisimmälle Suomenlahden rannikolle tai sen läheisyyteen tykkipattereita, joilla voisi ampua aluevesirajojen yli. 16. sovitaan Laatokan osittaisesta neutraloimisesta. 17. Suomalaisille laivoille taataan esteetön kulku Suomenlahden ja Laatokan välillä Neva-jokea pitkin. 24. molemmat pidättäytyvät vaatimasta sotakorvauksia. 25.–28. ja 31.–32. käsittelevät taloudellisia asioita. Artikla 30. velvoitti Suomen varaamaan kymmenen vuoden ajan puolet Uudellakirkolla sijainneen Halilan keuhkotautiparantolan potilaspaikoista Pietarin ja sen ympäristön asukkaille samoilla ehdoilla kuin Suomen kansalaisille. Artikla 35. määräsi vankienvaihdosta ja kummankin maan kansalaisten toisen osapuolen eduksi tekemästä valtiollisesta rikoksesta tai toisen osapuolen sotajoukoissa palvelemisesta tuomittujen syytesuojasta ja oikeudesta päästä esteettömästi kotimaahansa.
Sopimuksen ratifiointi ja voimaantulo

Ennen voimaantuloaan Tarton rauhansopimus oli vielä hyväksyttävä Suomen eduskunnassa, jossa asiasta muodostui kolme erilaista mielipidesuuntaa. Hyväksymisen kannalla olivat selkeimmin sosiaalidemokraatit, edistyspuolue, maltilliset kokoomuslaiset ja osa maalaisliittoa. Jyrkimmin sopimusta vastustivat ruotsalaiset ja E. N. Setälän johtamat kokoomuksen aktivistit, jotka vastustivat bolševistisen Venäjän tunnustamista. Varauksellisuutta oli laajemminkin kokoomuksessa ja Maalaisliitossa, joiden mukaan sopimusta olisi pitänyt parantaa jatkoneuvotteluilla. Samaan päätökseen oli sidottu myös lakialoite sotatilan päättymisestä. Oikeistoa ärsytti myös sopimuksen 35. artikla, joka velvoitti armahtamaan Venäjälle paenneita sisällissodan punaisia. Neuvosto-Venäjän julkilausuma Itä-Karjalan itsehallinnosta luultavasti edisti sopimuksen hyväksymistä eduskunnassa, vaikka Suomen valtiojohto käsitti sen todellisen merkityksen olevan vähäinen.
Rauhansopimus hyväksyttiin eduskunnassa 1. joulukuuta 1920 äänin 163–27. Presidentti Ståhlberg vahvisti päätöksen ja ratifioi sopimuksen Suomen osalta 11. joulukuuta. RKP:ta edustaneet ministerit Hjalmar Granfelt ja Hjalmar Procopé olivat suositelleet presidentille asian lykkäämistä. Neuvosto-Venäjän ylin valtioelin Yleisvenäläinen toimeenpaneva keskuskomitea ratifioi sopimuksen jo yhdeksän päivää allekirjoittamisen jälkeen 23. lokakuuta 1920. Ratifioimisasiakirjat vaihdettiin Moskovassa 27. joulukuuta.
Sopimus astui voimaan 31. joulukuuta 1920. Inkeriläisten vapaaehtoispataljoona oli jo joulukuun alussa perääntynyt Suomen puolelle ja luopunut Kirjasalosta. Repolan ja Porajärven kuntien luovutus Neuvosto-Venäjälle tapahtui 15. helmikuuta 1921. Neuvosto-Venäjän Helsingin-lähetystö aloitti toimintansa vuoden 1921 helmikuussa ja Suomen Moskovan-lähetystö saman vuoden syyskuussa. Petsamon rajankäynti kesti myös vuoden 1921 syksyyn. Rauhansopimuksen täydennykseksi tarkoitettua kauppasopimusta ei saatu aikaan.
Seuraukset

Aikalaisten mielipiteet Tarton rauhasta olivat ristiriitaisia. Monet suomalaiset eivät olleet tyytyväisiä sopimukseen, joka jätti Itä-Karjalan kokonaan Neuvosto-Venäjälle. Osa oikeistoa vastusti lisäksi yleensäkin sopimusten tekemistä epäluotettavina pidettyjen bolševikkien kanssa, joiden vallan he uskoivat pian romahtavan. Pettyneiden keskuudessa sopimusta kutsuttiin ”häpeärauhaksi”. Repolan väliaikainen nimismies Bobi Sivén ampui itsensä vastalauseena pitäjän luovutukselle tammikuussa 1921 ja kohosi heimoaatteen kannattajien marttyyriksi. Tarton rauha esti Suomea tukemasta talvella 1921–1922 puhjennutta Itä-Karjalan kansannousua, joka kukistettiin pian. Pettymys synnytti Suomessa yhteiskunnallista liikehdintää, jonka johti muun muassa Akateemisen Karjala-Seuran perustamiseen. Myöhemmän historian valossa Tarton rauhanehdot on usein nähty hyvinkin edullisina Suomelle. Neuvotteluvaltuuskuntaa johtanut J. K. Paasikivi arvioi vuosia myöhemmin, että Tarton rauha oli Suomelle ”liian hyvä kestääkseen”.
Vasta Tarton rauhansopimuksessa Neuvosto-Venäjä tosiasiallisesti tunnusti Suomen itsenäisyyden, koska siinä maiden välinen sotatila lopetettiin, rajat määrättiin ja sovittiin Venäjän ja Suomen välisen valtioyhteyden katkeamisesta seuranneista käytännön järjestelyistä.
Tarton rauhan nojalla tuhannet pietarinsuomalaiset muuttivat Suomeen. Petsamon satamalle muodostui sittemmin erittäin merkittävä asema Suomen ulkomaankaupassa välirauhan aikana.
Talvisodan jälkeen Tarton rauha korvattiin vuonna 1940 Moskovan rauhalla ja vuonna 1947 Pariisin rauhalla, joissa Suomi joutui luovuttamaan huomattavasti alueitaan Neuvostoliitolle. Jotkut Karjalan palautuksen kannattajat ovat myöhemmin vaatineet Tarton rauhan rajojen palauttamista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tarton rauhansopimus (Kansallisarkiston digitaalinen aineisto)
Muutos Tarton rauhansopimuksen 22 artiklaan (1922) (Kansallisarkiston digitaalinen aineisto)
Heikkinen, Seppo: Tarton rauha oli tiukan neuvottelun takana - eikä kestänyt kauan  14.10.2020. Yle.
Väinö Tanner: Tarton rauha (marxists.org)
Suomen ja Venäjän/Neuvostoliiton rauhansopimukset (päättyneet sodat)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Tarton rauha 1920 Moskovan rauha 1940 (talvisota) | Moskovan välirauha 1944 (jatkosota) | Pariisin rauha 1947 |  |
Suomen neuvotteluvaltuuskunta avustajineen. Eturivissä vasemmalta Alexander Frey, Väinö Voionmaa, J. H. Vennola, J. K. Paasikivi, Rudolf Walden, Väinö Kivilinna ja Väinö Tanner.
Neuvosto-Venäjän neuvotteluvaltuuskunta avustajineen. Toisessa rivissä viidentenä ja kuudentena vasemmalta Jan Berzin ja Platon Keržentsev.
Ylioppilaskunta Eesti Üliõpilaste Seltsin talo, jossa rauhanneuvottelut käytiin.
Tehokerroin

Tehokerroin (cos φ) on vaihtovirtakuormissa pätötehon suhde näennäistehoon (cos φ = P / S = P / (U·I) ). Täysin resistiivisen kuorman tehokerroin on 1 ja työtä tekevä pätöteho siirtyy optimaalisesti sähköverkossa. Osittain induktiivisilla kuormilla kuten sähkömoottoreilla tehokerroin on alle yhden ja silloin tarvitaan loistehon kompensointia, jotta sähkön siirto verkossa tapahtuisi ilman suuria häviöitä.
SMS Tb 93F

| Tb 93F |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Danubius, Porto Ré
Kölinlasku:  9. maaliskuuta 1915
Laskettu vesille:  25. marraskuuta 1915
Palveluskäyttöön:  16. huhtikuuta 1916
Poistui palveluskäytöstä:  Jugoslavian kuningaskunnan laivastolle 1921
Loppuvaihe:  upotettu syyskuussa 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  244 t
Pituus:  58,8 m
Leveys:  5,8 m
Syväys:  1,5 m
Koneteho:  5 000 shp
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  38-41
Aseistus
Aseistus:  2 x 66 mm/L30 -tykkiä 4 x 450 mm torpedoputkea
SMS Tb 93F oli Itävalta-Unkarin laivaston Tb 82F -luokan torpedovene. Alus luovutettiin 1921 Jugoslavian kuningaskunnalle, joka nimesi sen T6:ksi.
Valmistus

Itävalta-Unkarin laivasto tilasi aluksen Danubiukselta, missä köli laskettiin 9. maaliskuuta 1915. Alus laskettiin vesille 25. marraskuuta ja valmistui 16. huhtikuuta 1916.
Palvelus

Alus annettiin 1920 Jugoslavialle Saint Germain en Layen rauhassa. Alus luovutettiin maaliskuussa 1921 ja liitettiin laivastoon nimellä T6. Vuonna 1925 alus osallistui harjoituksiin Dalmatian rannikolla. Alus osallistui touko-kesäkuussa 1929 laivasto-osaston mukana purjehdukseen Maltalle, Korfulle ja Bizerteen. Osaston muut alukset olivat viisi torpedovenettä, kevyt risteilijä Dalmacija, sukellusveneiden emälaiva Hvar ja sukellusveneet Hrabri ja Nebojša.
Huhtikuussa 1941 akselivallat hyökkäsivät Jugoslaviaan, jolloin alus kuului Sibenikiin sijoitettuun 3. torpedovenelaivueeseen. Alus  määrättiin laivueen mukana osallistumaan hyökkäykseen italialaisten hallussa pitämään Zaraan. Osasto joutui kolmeen Italian ilmavoimien pommitukseen. Viimeisen pommituksen jälkeen osasto siirtyi Zatonista  Prokljanjärvelle, missä alukset olivat 11. huhtikuuta saakka. Seuraavana päivänä laivue saapui Milnaan, missä laivue kieltäytyi täyttämästä annettua käskyä siirtymisestä Kotorinlahdelle. Italian joukot valtasivat alukset.
Alus palveli Regia Marinassa samalla nimellä suojaten Adrianmeren liikennettä. Aluksen pääaseet vaihdettiin kahteen 76 millimetrin ilmatorjuntatykkiin. Syyskuussa 1943 Italian antauduttua liittoutuneille aluksen miehistö upotti 11. syyskuuta aluksen 30 kilometriä Riministä pohjoiseen.
Kim Bergstrand

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Kim Hilding Bergstrand
Syntymäaika: 18. huhtikuuta 1968 (ikä 56)
Syntymäpaikka: Täby, Ruotsi
Pituus: 180 cm
Seura
Seura: avoin
Tehtävä: Päävalmentaja
Junioriseurat
1974–1982:  IFK Täby
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1983–1994 1995–1998 1999–2000 2001–2002 |  AIK  Hammarby IF  Nacka FF  IF Brommapojkarna |  |
Valmennusura
2001 2003–2007 2008–2010 2012–2018 2019–2024:  Nacka FF  IF Brommapojkarna (juniorit)  IF Brommapojkarna  IK Sirius  Djurgårdens IF
Kim Bergstrand (s. 18. huhtikuuta 1968) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä.
Ura pelaajana

Bergstrand aloitti pelaajauransa IFK Täbyssä, josta siirtyi 15-vuotiaana AIK:n riveihin. Hän debytoi AIK:n edustusmiehistössä kaudella 1986 ja pelasi kaikkiaan 13 Allsvenskan-ottelua. Bergstrand viihtyi AIK:ssa yhdeksän kauden ajan ja vastuuta kertyi mukavasti. Parhaimmalla kaudellaan 1993 Bergstrand iski 11 maalia 20 Allsvenskan-ottelussa. Hän voitti seuran paidassa Ruotsin mestaruuden kaudella 1992.
Bergstrand siirtyi AIK:sta Hammarbyhyn kaudeksi 1995. Hän edusti Hammarbytä neljän kauden ajan ja iski kaudella 1996 peräti 14 maalia pelaamissaan 17 1. divisioona-ottelussa. Hammarby nousi Allsvenskaniin kaudeksi 1998, joka jäi myös Bergstrandin viimeiseksi seuran paidassa. Hän jatkoi uraansa vielä Nacka FF:ssä ja IF Brommapojkarnassa, kunnes päätti pelaajauransa kauden 2002 jälkeen.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Ruotsin mestaruus: 1992
Ruotsin 1. divisioona: 1997
Ura valmentajana

Bergstrand aloitti valmennusuransa Nacka FF:n pelaajavalmentajana kaudella 2001. IF Brommapojkarnan organisaatiossa hän toimi juniorivalmentajana vuosina 2002–2007 ja johdatti joukkueen A-nuorten Ruotsin mestariksi vuonna 2006. Kaudeksi 2008 hän siirtyi seuran edustusjoukkueen päävalmentajaksi. Debyyttikausi Superettanissa päättyi kolmanteen sijaan ja joukkue nousi Allsvenskaniin. Ensimmäinen pääsarjakausi valmentaja päättyi sijaan 12 ja Brommapojkarna säilyi sarjassa. Kaudella 2010 joukkue juuttui sarjajumboksi ja lopulta BP erotti Bergstrandin lokakuun alussa 2010.
Marraskuussa 2011 kerrottiin, etät Bergstrand aloittaa kauden 2012 alussa IK Siriuksen päävalmentajana. Upsalalaisseura voitti Bergstrandin alaisuudessa Division 1 Norran mestaruuden kaudella 2013 ja nousi neljän kauden tauon jälkeen Superettaniin. Kaudella 2015 Sirius oli Superettanissa kolmas ja karsi noususta Allsvenskaniin. Nousu jäi lopulta haaveeksi, kun Falkenbergs FF voitti nousukarsinnat vierasmaalisäännön turvin. Kaudella 2016 Sirius jatkoi loistavia peliesityksiään Bergstrandin alaisuudessa. Tiukassa mestaruuskamppailussa Sirius oli lopulta AFC Unitedia parempi yhden maalin erolla ja voitti Superetannin mestaruuden 2016. Mestaruuden myötä Bergstrand nosti seuran Allsvenskaniin ensimmäistä kertaa sitten kauden 1974. Bergstrandin johdoll Sirius säilytti kaudella 2017 sarjapaikkansa ollen Allsvenskanissa seitsemäs. Kaudella 2018 sarjapaikka säilyi neljän pisteen erolla karsintaviivaan. Kauden jälkeen Bergstrand allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen Djurgårdens IF:n kanssa.
Bergstrandin debyyttikausi Djurgårdenissa oli menestyksekäs ja seura voitti hänen johdollaan Ruotsin mestaruuden 14 vuoden tauon jälkeen. Debyyttikauden jälkeen Bergstrand ei onnistunut nostamaan Djurgårdenia toistamiseen liigan kärkeen. Kausi 2020 päättyi sijaan neljä ja kausi 2021 sijaan kolme. Kaudella 2022 Djurgården pääsi lähelle mestaruutta, mutta joutui tyytymään lopulta hopeaan. Joukkue kuitenkin loisti Konferenssiliigassa, jossa Djurgården voitti lohkonsa ja eteni keväällä 2023 pelattaviin pudotuspeleihin. Bergstrand sai potkut tehtävistään lokakuussa 2024 Djurgårdenin ollessa Allsvenskanissa kolmantena.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Ruotsin mestaruus: 2019
Superettan: 2016
Division 1 Norra: 2013
A-nuorten Rotsin mestaruus: 2006
Muuta

Bergstrand työskennellyt palomiehenä ja opiskellut valmentajaksi Idrottshögskolanissa. Hän on myös opiskellut Tukholman yliopistossa ja suorittanut Ruotsin jalkapalloliiton pro-lisenssin vuonna 2011. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Teatterineuvos

Teatterineuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 8. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 6 200 euroa tai 1 550 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1948. Vuosien 1918–2017 aikana teatterineuvoksen arvonimi on myönnetty ainakin 28 henkilölle.