stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdysvaltain sisällissota
Sodankäyntitapojen muuttuminen

Yhdysvaltain sisällissotaa pidetään yhtenä ensimmäisistä nykyaikaisista sodista. Yksi siihen vaikuttanut tekijä oli tekniikan kehitys. Vaikka rihlattuja musketteja olikin ollut käytössä jo 1700-luvulla, näiden lataaminen oli epäkäytännöllisen hankalaa, sillä niissä käytettävien luotien halkaisija oli kutakuinkin sama kuin piipun. Vuonna 1848 ranskalainen upseeri Claude Minié kehitti kartion muotoisen luodin, joka oli halkaisijaltaan piippua pienempi. Se sai nimekseen Minié-luoti. Se laajeni, kun se laukaistaessa painui piipun rihlausta vasten. Tämä mahdollisti rihlattujen muskettien laajamittaisen käytön. Tästä huolimatta 1600-luvulta asti käytössä ollut rivitaktiikka pysyi kutakuinkin ennallaan. Taktiikka johti valtaviin miehistötappioihin, jonka kaltaisia oltiin aiemmin nähty vain Krimin sodassa.
Monia myöhemmin yleistyneitä asioita tuli tässä sodassa ensi kertaa esille. Kenties merkittävin niistä oli rautateiden käyttö ennennäkemättömän nopeisiin miehistö- ja varustetäydennyksiin. Sodassa nähtiin ensimmäinen panssarilaivojen välinen taistelu, kun USS Monitor kohtasi CSS Virginian. Taistelu jäi ratkaisemattomaksi, sillä laivat eivät kyennet läpäisemään toistensa panssaria. Sodassa ensimmäistä kertaa sukellusvene upotti pinta-aluksen kun CSS Hunley upotti USS Housatonicin. Spencer ja Henry olivat ensimmäiset vipulukkokiväärit kun taas kampitoiminen Gatling oli yksi ensimmäisistä konetuliaseista. Yhdysvaltain sisällissota oli myös ensimmäinen sota, jota dokumentoitiin kameran avulla.
Sodan päätös

Pohjoisvaltiot voittivat sodan materiaalisen ja teknisen ylivoimansa ansiosta. Etelävaltiot antautuivat useassa vaiheessa huhti- ja toukokuun 1865 kuluessa.
Pohjoisvaltioiden joukoissa oli kaikkiaan ollut sodan kuluessa 2–3 miljoonaa sotilasta, joista yli 350 000 kaatui. Etelävaltioiden joukoissa arvioidaan olleen noin 750 000 sotilasta, joista kaatui yli 250 000.
Sodasta toipumista hidasti presidentti Abraham Lincolnin murha huhtikuussa 1865. Hänet murhasi Etelävaltioita kannattanut näyttelijä John Wilkes Booth Lincolnin ollessa katselemassa näytelmää Ford-teatterissa Washington DC:ssä.
Sodan seuraukset

Yhdysvaltain sisällissodan välittömänä seurauksena maan kaikki orjat vapautettiin sodan loputtua. Kun orjat vapautettiin, puuvillaa oli hankala valmistaa, kunnes keksittiin kehruukoneet. Liittovaltion armeija ryhtyi miehittämään antautuneita etelävaltioita, ja vapautetuille orjille sekä muillekin mustille luvattiin kansalaisoikeudet. Seurasi rekonstruktiona tunnettu sotilasvallan kausi. Sillä pyrittiin purkamaan Yhdysvaltain etelää edeltävän vuosisadan hallinnut orjayhteiskunta, parantamaan etelän taloudellisia oloja ja nykyaikaistamaan sen yhteiskuntaa sekä takaamaan kaikille asukkaille yhdenvertaiset oikeudet. Ennen sisällissotaa orjuuden sallineet osavaltiot loivat pian sodan päättymisen jälkeen niin kutsuttuja Black Codes -lakeja, joilla juuri vapautettujen mustien oikeuksia kavennettiin. Kongressissa enemmistönä olleet republikaanit kuitenkin onnistuivat kieltämään nämä lait vuoteen 1870 mennessä. Tämä johti siihen, että monet mustatkin pääsivät ensi kertaa hallintotehtäviin. Uutta järjestystä vastaan nousi etelän valkoisen eliitin ja entisten orjanomistajien ääriliikkeitä, tunnetuimpana Ku Klux Klan, jotka harrastivat lynkkauksia ja yleistä vihanlevitystä.
Rekonstruktion edetessä etelän osavaltiot hyväksyttiin takaisin osaksi Yhdysvaltoja. Unionille myötämielisin Tennessee palasi liittovaltion osaksi jo 1866, muut etelävaltiot vuosina 1868–1870. Suhteellisen väkivallattomasti sujuneen loppuvaiheen jälkeen liittovaltion joukot lopettivat miehityksen, 1870-luvun alkupuolella vaiheittain eri osavaltioissa, viimeisissä vasta vuodenvaihteessa 1876–1877. Joukkojen mukana poistuivat yleensä myös pohjoisesta sodan jälkeen tulleet yritykset ja teollisuuslaitokset. Tämän jälkeen kaikissa etelävaltioissa palasivat valtaan vanhat hallintopuolueet, ja mustat menettivät jälleen suuren osan oikeuksistaan osavaltioiden säätäessä syrjintälakeja. Suurin osa etelän taloudellisista kehityshankkeistakin jäi sikseen. Entiset etelävaltiot jäivät pääosaltaan Yhdysvaltain köyhimmäksi alueeksi, ja rotusyrjintä jatkui räikeänä aina 1960-luvun kansalaisoikeustaisteluun saakka. Nykypäivään mennessä etelävaltiot ovat kehittyneet paljon vaikka köyhiä alueita onkin. Texasin osavaltiosta on kehittynyt yksi Yhdysvaltojen suurimmista talousmahdeista, tämän lisäksi esimerkiksi suurkaupungit Atlanta, Miami ja Houston ovat kehittyneet ja nykyaikaistuneet 1900-luvun loppupuolella.
Suomalaiset Yhdysvaltain sisällissodassa

Salomon Ilmosen mukaan suomalaisten määrä Amerikassa 1860-luvun puolivälissä oli luultavasti noin tuhat, ja ehkä noin sata suomalaista näyttää palvelleen sisällissodassa. Suomalaisia amerikkalaisissa kauppalaivoissa palvelleita merimiehiä liittyi Yhdysvaltain laivastoon. Maavoimissa palvelleiden suomalaisten määrä oli pienempi. Kunnostautuneimpia sodassa taistelleita suomalaisia oli New Orleansin valtaukseen osallistunut, quartermasteriksi ylennetty Otto Mauno Geers.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdysvaltain sisällissota Wikimedia Commonsissa
Orjia virginialaisella plantaasilla 1670. Siirtomaa-aikana alkanut orjuus jatkui Yhdysvaltain eteläisissä osissa sisällissotaan asti. Pohjoisvalloissa se kiellettiin pian itsenäistymisen jälkeen.
Vapaiden (sininen) ja orjavaltioiden (punainen) kehitys 1789-1861.
Orjakysymys kannattelee Lincolnin presidenttiehdokkuutta. Aikalaispilakuvassa orja vie Lincolnia eteenpäin vasemmalla, republikaanien puoluekoneisto oikealla.
Pohjoisvaltiot sinisellä ja etelävaltiot punaisella. Vaaleansinisellä on merkitty ne pohjoisvaltiot, joissa orjuus oli sallittua.
Sisällissodan taistelut sotanäyttämöittäin.
Jalkaväen sotilas 1865
Sisällissodan aikainen Yhdysvaltain presidentti Abraham Lincoln.
Sisällissodan aikainen Konfederaation presidentti Jefferson Davis.
Matti Rinne

Matti Antero Rinne (27. marraskuuta 1934 Kouvola – 3. toukokuuta 2020 Lammi) oli suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa pääaineenaan yleinen historia ja valmistui 1958 fil. maisteriksi. Hän toimi Ilta-Sanomien vastaavana kulttuuritoimittajana 1967–1998. Hän oli monien media- ja kulttuurialan järjestöjen puheenjohtaja sekä julkaisi useita kulttuurihistoriallisia tietokirjoja. Rinne oli vanhaa lammilaista sukua. Hän oli muun työnsä ohella veljensä Eero Rinteen kanssa viljellyt Lammilla Kilkon sukutilaa vuosina 1965–1982.
Työura

Jämsän työväenopisto, vt.johtaja 1960
Väestöliitto, toimistosihteeri 1961–62
Kansalaiskasvatuksen keskus, tiedotuspäällikkö 1962–1965
Mielenterveyslehti, toimitussihteeri 1964–67
Ilta-Sanomat, vastaava kulttuuritoimittaja 1967–98
Teokset

Suomen opettajain liitto 1893–1973, SOL 1973
Metallin toinen puoli, Gummerus 1975
Taiteilijoiden rauhanjuna (Pertti Hietasen kanssa), 1982
Rohkaisupistoksia – Eino Leinon seuran viisi vuosikymmentä, Otava 1999
Aseman kello löi kolme kertaa – Suomen rautateiden kulttuurihistoriaa, Otava 2001
Hesperian herra – Toivo A. Pihkasen elämä, Tammi 2004
Kiila 1936–2006 – Taidetta ja taistelua, Tammi 2006
Yksitoista Tapiovaaraa – Tauluja, tuoleja, elokuvia, Teos 2008
Tohtori Brusiinin oikeusopillinen elämä, Teos 2011
Kulttuuritoimittaja - Kurkistus elettyyn, Into 2019
Luottamustoimet

Helsingin Sanomalehtimiesyhdistys, puheenjohtaja 1974
Suomen Arvostelijain Liitto, puheenjohtaja 1975–81
Taiteen puolesta -kampanja, puheenjohtaja 1975–83
Risto Jarva -seura, hallituksen jäsen 1978–80
Pand – Taiteilijat rauhan puolesta, hallituksen jäsen 1983–90
Kiila – kirjailija- ja taiteilijaryhmä, puheenjohtaja 1982–90
Aiheesta muualla

Matti Rinteen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Rinne, Matti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Pirjo Rissanen

| Pirjo Rissanen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. marraskuuta 1945 (ikä 79) Leppävirta
Kansalaisuus:   Suomi
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Tyylilajit:  kaunokirjallisuus
Palkinnot
 Kaarlen palkinto 2004 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pirjo Lumikki Rissanen (s. 7. marraskuuta 1945 Leppävirta) on suomalainen kirjailija.
Rissanen opiskellut kotimaista kirjallisuutta, suomen kieltä ja kansanrunoutta Helsingin yliopistossa, josta valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1967. Hänen tuotantoonsa kuuluu romaaneja ja lasten- ja nuortenkirjallisuutta. Rissanen voitti Gummeruksen myöntämän Kaarlen palkinnon vuonna 2004.
Rissanen on naimisissa ja hänellä on kaksi aikuista lasta. Hän asuu Espoossa.
Tuotanto > Lasten- ja nuortenkirjallisuus

Kuin aaveet yössä.  Helsinki:  Tammi, 1986.  ISBN 951-30-6459-X
Rakas sisareni Vilja.  (Kuvitus: Anna-Liisa Happonen)  Helsinki:  Tammi, 1988.  ISBN 951-30-6832-3
Tommo ja Karvisen kaksoset.  (Kuvitus: Markus Majaluoma)  Helsinki:  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9375-1
Häät Helsingissä.  Helsinki:  Tammi, 1991.  ISBN 951-30-9852-4
Tuotanto > Romaanit

Onnen tyttäret.  Jyväskylä:  Gummerus, 1996.  ISBN 951-20-4894-9
Askelten taito.  Jyväskylä:  Gummerus, 1996.  ISBN 951-20-5006-4
Kotimme Kevätniemi.  Jyväskylä:  Gummerus, 1997.  ISBN 951-20-5217-2
Rakkaus kuin lupiininkukka.  Jyväskylä:  Gummerus, 1999.  ISBN 951-20-5596-1
Sun ystäväsi armaasi.  Helsinki:  Gummerus, 2001.  ISBN 951-20-5974-6  (uusintapainos 2014: ISBN 978-951-20-9517-9)
Kesävieraat.  Jyväskylä:  Gummerus, 2003.  ISBN 951-20-6349-2
Syntymäpäivä.  Helsinki:  Gummerus, 2003.  ISBN 951-20-6464-2
Paju pieni.  Helsinki:  Gummerus, 2004.  ISBN 951-20-6546-0
Syyslaulu.  Helsinki:  Gummerus, 2005.  ISBN 951-20-6810-9
Posliinihäät.  Helsinki:  Gummerus, 2006.  ISBN 951-20-7152-5
Sielunsisaret.  Helsinki:  Gummerus, 2007.  ISBN 978-951-20-7365-8
Kevätniemi.  Helsinki:  Gummerus, 2008.  ISBN 978-951-20-7679-6
Muistot.  Helsinki:  Gummerus, 2010.  ISBN 978-951-20-8127-1
Äitienpäivä.  Helsinki:  Gummerus, 2011.  ISBN 978-951-20-8479-1
Kamomillasola.  Helsinki:  Gummerus, 2012.  ISBN 978-951-20-8801-0
Kesän muisto.  Helsinki:  Gummerus, 2012.  ISBN 978-951-20-8886-7
Terveisiä Armille.  Helsinki:  Gummerus, 2015.  ISBN 978-951-20-9960-3
Aiheesta muualla

Pirjo Rissanen Kirjasampo.fi:ssä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Ristisaaren lajittelulaitos

Ristisaaren erottelutyömaata.
Ristisaaren lajittelulaitos oli Pielisjoessa Joensuun pohjoispuolella sijainnut aikoinaan Suomen suurin puutavaran lajittelutyömaa. Erottelupaikka toimi lähes sata vuotta aina syksyyn 1970 saakka.
Erottelupaikan sulkemisen jälkeen joessa sijainneet uiton tarvitsemat laitteet sekä erottelu- ja niputuslaitos purettiin. Erottelupaikalla oli myös rannalla sijainneita rakennuksia, joista nykyisin on jäljellä suojeltu piiriesimiehen asunto- ja konttorirakennus sekä apurakennuksia. 1980-luvun alussa purettiin suuri ruokalarakennus ja joen rannalla ollut varastorakennus.
Esimerkiksi vuoden 1937 uittokaudella Ristisaaressa lajiteltiin noin 25 miljoonaa tukkia 700 työntekijän voimin ja lajittelua tehtiin 20 tuntia vuorokaudessa kahtena 10 tunnin vuorona. Lajittelutyömaalla oli myös sähkövalaistus. Puutavaraa Ristisaareen uitettiin sekä Pohjois-Karjalasta että Vienan Karjalasta Neuvostoliiton rajan takaa. Neuvostoliitosta tullut puutavara lastattiin lajittelun jälkeen Joensuussa tukkijuniin ja kuljetettiin Rajajoen kautta takaisin Neuvostoliittoon. Suomalaisiin puun uittajiin kuuluivat tuolloin Enso-Gutzeit Oy, Kaukaan tehtaat, A. Ahlström Oy, Repola Wood, Hackman & Co, Kymintehtaat, Wahl & Co, Itä-Suomen Faneeritehdas Oy, Sulka Oy ja Löydön Saha.
Kirjallisuutta

Matti Ronkainen : Ristisaaren savotta. Kansan sivistystyön liiton Kontiolahden opintojärjestö r.y., Kontiolahti 1983 (Teos digitoituna, Työväenhistoriallinen Muisti, Helda)
Erkki Matikainen ym. : Elämän ja leivän Ristisaari. Lehmon työväenyhdistys - Kontiolahti-seura, Kontiolahti 2000 ISBN 952-91-1540-7
Aiheesta muualla

Vihreän kultamme virtoja. Pohjois-Karjalan uittoyhdistys uittaa tänä kesänä 18 milj. puuta. Sisävesien kanavat yhä enemmän uittoväyliksi, Helsingin Sanomat, 30.08.1939, nro 232, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Christian Ritter

Christian Ritter (n. 1650 – 1725 tai sen jälkeen) oli saksalainen säveltäjä ja urkuri.
Ritter aloitti työskentelyn hovimuusikkona Hallessa vuoden 1665 paikkeilla. Vuosina 1681–1682 hän työskenteli hovikapellimestarina Tukholmassa ja vuosina 1683–1687 varakapellimestarina sekä urkurina Dresdenissä. Ritter palasi vuonna 1688 Tukholmaan, jossa toimi kunnes siirtyi vuonna 1699 työskentelemään Hampuriin. Hän edusti säveltäjänä samaa koulukuntaa kuin Heinrich Schütz. Ritterin säilyneistä vokaaliteoksista useimmat kuuluvat Uppsalan yliopistossa säilytettyyn Dübenin kokoelmaan. Ritter sävelsi myös muun muassa sonatiinin uruille, kaksi klaveerisarjaa ja kantaatteja. Urkusonatiini ja yksi klaveerisarja kuuluvat Johann Andreas Bachin kosketinsoitinkappaleiden kokoelmaan.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Woodstock

| Woodstock |
| --- | --- |
 Woodstockin yleisöä
Tyyppi:  musiikkifestivaali
Päivämäärä:  15.−18. elokuuta 1969
Tapahtumapaikka:  Bethel, New York, Yhdysvallat
Kävijöitä:  500 000
Järjestäjä:  Michael Lang John P. Roberts Joel Rosenman Artie Kornfeld
Woodstock oli 15.−18. elokuuta 1969 New Yorkin osavaltiossa järjestetty suuri musiikkifestivaali. Tapahtuma järjestettiin Bethelin pikkukaupungin liepeillä White Laken kylän heinäniityillä. Neljän nuoren miehen järjestämässä nelipäiväisessä festivaalissa esiintyi suuri joukko aikansa populaarimusiikin tähtiä. Yleisöä paikalle tuli yhteensä noin 500 000, ja kerrallaan paikalla oli parhaimmillaan 300 000 ihmistä. Suurin osa päästettiin sisään ilmaiseksi.
Suuresta ihmismäärästä ja huonosta säästä huolimatta tapahtuma oli rauhanomainen ja musiikillisesti korkeatasoisena pidetty. Woodstock on saanut maineen hippiliikkeen ja koko 1960-luvun loppuhuipentumana.
Järjestäjät

Woodstockin alullepanijoina ja järjestäjinä toimivat neljä nuorta miestä: John P. Roberts, Joel Rosenman, Michael Lang ja Artie Kornfeld.
John Roberts oli apteekki- ja hammastahnavalmistajan perijä, jolla oli miljoonien dollarien rahasto. Joel Rosenman oli Yalen lakikoulusta valmistunut kitaristi. Miehet olivat tavanneet vuonna 1966 ja ryhtyneet kämppäkavereiksi. He suunnittelivat kirjoittavansa televisioon tilannekomediasarjan, jossa kaksi rikasta mutta hölmöä kaverusta kokeilee epäonnisesti erilaisia hulluja liikeideoita. Saadakseen ideoita tulevaan sarjaansa miehet laittoivat maaliskuussa 1966 ilmoitukset The Wall Street Journaliin ja The New York Timesiin: ”Nuoret miehet, joilla on rajattomasti pääomaa, etsivät kiinnostavia ja laillisia sijoitusmahdollisuuksia ja liikeideoita”. He saivat tuhansia vastauksia ja alkoivat samalla kiinnostua riskipääomasijoittamisesta televisiosarjansa sijaan.
Artie Kornfeld oli Capitol Recordsin varapääjohtaja, ja hän oli kirjoittanut kolmisenkymmentä hittisingleä. Michael Lang omisti kaupan Floridassa, hän oli rockyhtye Trainin manageri ja tuottanut vuonna 1968 suuren kaksipäiväisen Miami Pop Festivalin. Lang tutustui Kornfeldiin ja muutti pian Kornfeldin ja tämän vaimon asuntoon. Miehet kehittelivät ideoita kulttuurinäyttelystä, rockkonsertista ja rocknäytöksestä sekä levytysstudiosta New Yorkin Woodstockissa. Paikka keksittiin siitä, että kaverusten idoli Bob Dylan asui Woodstockin kylässä.
Lang ja Kornfeld tarvitsivat rahaa festivaaliin ja levytysstudioonsa, ja heidän asianajajansa ehdottivat heille Robertsia ja Rosenmania. Nelikko tapasi toisensa helmikuussa 1969 New Yorkissa.
Festivaalialue ja huolto

Jotkut betheliläiset olivat perustaneet etupihoilleen kauppoja, ja jotkut tarjosivat ilmaista kahvia tai syötävää. Festivaalista tehdyssä elokuvassa näkyy Vassmerin sekatavarakauppa, joka oli auki viikonlopun ajan ja palveli tuhansia ihmisiä. Alkoholia ja kaikenlaisia huumeita oli festivaalialueella helposti saatavilla, etenkin kannabista ja LSD:tä, joita käytettiinkin paljon.
Festivaalialueen ruokapisteitä pyöritti newmexicolainen hippikommuuni Hog Farm. Se muodosti joidenkin vapaalla olevien newyorkilaispoliisien kanssa turvajoukot nimeltä ”Ole kiltti -joukot” (engl. the Please Force), jonka jäsenet sanoivat ihmisille tarvittaessa: ”Ole kiltti äläkä tee noin, tee jotain muuta.”
Festivaalialueen aitojen ulkopuolella oli leiripaikka, jonne tulijat leiriytyivät. Käymälöitä ja pesupaikkoja oli harvassa, ja monet peseytyivät läheisessä Filippinlammessa. Alueelle pystytettiin improvisoituja telttoja, joissa avuliaat ihmiset auttoivat avuntarvitsijoita. Sairaalateltassa hoidettiin etenkin paljain jaloin liikkuneiden ihmisten haavoja sekä pahoista LSD-tripeistä kärsiviä. Ruokaa toimittaneen Food for Love -nimisen yrityksen ruokavarasto tyhjeni muutamassa tunnissa. Ilmainen ruokajakelupiste tarjosi koko festivaalin ajan kolme ateriaa päivässä: aamiaiseksi myslisekoitusta sekä lounaaksi ja päivälliseksi bulguria, riisiä ja vihanneksia. Lauantaista lähtien ruokatarjontaa täydensivät kansalliskaartin ja lääkintäjoukkojen helikopterit muun muassa tonnikalasäilykkeillä, makkaravoileivillä, suklaapatukoilla ja Coca-Colalla.
Esiintymisalue

Festivaalin päälava oli lähes 30 metriä leveä. Sitä ympäröi korkea puinen puutarha-aita, ja sen takana oli esiintyjien alue. Pyöreä esiintymislava oli suunniteltu kääntymään jokaisen esityksen loputtua niin että seuraava esiintyjä olisi jo valmiina omalla lavapuoliskollaan. Lavan pyörät kuitenkin irtosivat heti ensimmäisen yhtyeen soitettua, eikä lavaa saatu koskaan pyörimään.
Äänilaitteiston suunnittelusta, rakennuttamisesta ja koordinoinnista vastasi äänisuunnittelija Bill Hanley. Hän tuli paikalle 30 päivää ennen festivaaleja ja hyväksyi konserttipaikaksi ensimmäisen Michael Langin hänelle esittelemän niityn vilkaisematta edes muita. Hanley rakennutti päälavan alarinteeseen. Hän pystytti enintään 200 000 kuulijalle mitoitetut 16 kaiutinrivistöä ja 20 metrin korkuiset kaiutintornit. Puolen tonnin painoiset ja vajaan kahden metrin korkuiset kaiutinkaapit rakensi Altec Lansing -yhtiö. Valaistuksesta vastasi Chip Monck, joka oli hoitanut myös Montereyn popfestivaalin valaistuksen kaksi vuotta aiemmin. Lavan takana oli muuntaja, joka tarjosi 2 000 ampeerin sähkövirran. Virta otettiin Bethelistä 13 kilometrin mittaisilla kaapeleilla.
Koska Woodstockin tarkoitus oli alun perin olla musiikkifestivaalia laajempi taidefestivaali, myös päälavan ulkopuolella oli tapahtumia. Pääleirin itäpuolella oli avoin esiintymislava, jolla järjestettiin muun muassa joogaistuntoja ja yhteisrummutusta. Sivulavan lähettyvillä oli nukketeatteri, jossa järjestettiin esityksiä pitkin päivää. Puolentoista hehtaarin metsikössä oli kaksi polkua, ”Pääpolku” ja ”Nasta polku”, joiden varrella näki kaikenlaisia ihmisiä tarot-korttien tulkitsijoista meditoijiin ja huumekauppiaisiin. Intiaanipaviljongissa esiteltiin intiaanien nykytaidetta, ja leikkikentällä sai leikkiä keinuissa, telineissä, sokkeloissa ja heinäkasassa.
Yleisö

Woodstockia on jälkeenpäin kuvailtu hetkeksi, joka määritteli 1960-luvun rock-vastakulttuurin. Yleisöä yhdisti moni nuorille tärkeä yhteiskunnallinen kiistakysymys, joka jakoi kansakuntaa, kuten Vietnamin sodan vastustus, kansalaisoikeudet, seksuaalinen vallankumous ja huumeiden käyttö. Moni tuli paikalle myös musiikin, ilmaisunvapauden ja nuorison yhteisöllisyyden houkuttelemina, ja sana ”vaihtoehtoyhteiskunnan” suurimmasta tapahtumasta oli levinnyt jo ennen tapahtumaa.
Yleisöä oli kerrallaan enimmillään 300 000. Yleisö oli etupäässä valkoista ja keskiluokkaista, ja newyorkilaisten osuus oli suhteellisen suuri. Koska paikalle ilmaantui kaiken kaikkiaan lähes puoli miljoonaa ihmistä, moninkertainen määrä ihmisiä siihen nähden, mille festivaali oli suunniteltu, järjestelyt jäivät hyvin puutteellisiksi. Tiet olivat kilometrien matkalta tukossa, esiintyjät myöhästyivät paikalta ja ruokaa ei ollut tarpeeksi. Tapahtuman kaoottisuutta lisäsivät voimakas sade ja tuuli. Teiden tukkeuduttua autoista moni lipun maksaneista ei päässyt festivaalialueen lähellekään. Viranomaisten mukaan puolitoista miljoonaa Woodstockiin pyrkinyttä ei koskaan päässyt perille. Moni esiintyjä lennätettiin festivaalipaikalle helikoptereilla.
Järjestäjät olivat myyneet ennakolta 186 000 pääsylippua. Yleisöä oli kuitenkin vaeltanut festivaalialueelle vain osittain pystytettyjen aitojen läpi perjantaihin mennessä niin paljon, että järjestäjät eivät pystyneet keräämään lippuja, joten kaikki päästettiin sisään ilmaiseksi.
Esiintyjät

Esiintyjinä Woodstockissa oli suuri joukko aikansa nimekkäimpiä sekä nousussa olevia rock- ja folkartisteja. Musiikillisesti Woodstock oli menestys, ja moni festivaalin musiikkiesitys on jäänyt historiaan.
Festivaalin avasi folklaulaja Richie Havens kello 17.15 perjantai-iltapäivällä. Havensin oli pitänyt esiintyä vasta myöhemmin samana iltana, mutta suunnitellut avausesiintyjät olivat juuttuneet liikenneruuhkaan. Avajaispuheen yleisölle piti intialainen hengellinen opettaja Swami Satchidananda. Äänentoisto ei ollut vielä kunnossa ensimmäisen yhtyeen Sweetwaterin soittaessa.
Ensimmäisten esiintyjien aikana sää oli vielä kaunis, mutta sen jälkeen festivaaliyleisöä pyyhkivät viikonlopun aikana toistuvat sade- ja ukkosmyrskyt. Esimerkiksi sunnuntai-iltapäivällä puoli viideltä alkoi voimakas sademyrsky, joka kasteli yleisön läpikotaisin, muutti festivaalialueen mutalammikoiksi ja keskeytti konsertin muutamaksi tunniksi. Myöhästymiset ja sadetauot aiheuttivat ohjelmaan dominovaikutuksen, jonka seurauksena esitysten alut viivästyivät ja sunnuntaina päättyväksi suunniteltu konsertti jatkui aina maanantaiaamulle saakka. Konsertin päättäneen Jimi Hendrixin esitystä oli maanantaina seuraamassa vielä lähes 50 000 katsojaa.
Esiintyjät > Toteutunut ohjelma

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ensimmäinen päivä (perjantai 15.8.) Richie Havens  Swami Satchidananda (avauspuhe)  Sweetwater  Bert Sommer  Tim Hardin  Ravi Shankar  Melanie  Arlo Guthrie  Joan Baez  |  Toinen päivä (lauantai 16.8.) Quill  Country Joe and the Fish  Santana  John Sebastian  The Keef Hartley Band  The Incredible String Band  Canned Heat  Mountain  Grateful Dead  Creedence Clearwater Revival  Janis Joplin  Sly and the Family Stone  The Who  Jefferson Airplane (mukana Nicky Hopkins)  |  Kolmas päivä (sunnuntai 17.8.) Joe Cocker & The Grease Band  Country Joe and the Fish  Ten Years After  The Band  Johnny Winter (Winterin veli Edgar Winter esiintyi 3 kappaleella)  Blood, Sweat & Tears  Crosby, Stills, Nash & Young  |  Neljäs päivä (maanantai 18.8.) The Butterfield Blues Band  Sha Na Na  Jimi Hendrix (Gypsy Sun and Rainbows)  |