stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Otto Immanuel Colliander
Toiminta > Raamatullinen teologi

Teologisesti Colliander liittyi samaan saksalaisen Johann Tobias Beckin kehittämään raamatulliseen biblisismin traditioon kuin Gustaf Johansson, hänen edeltäjänsä silloisessa Kuopion hiippakunnassa. Suomessa beckiläisyys oli 1800-luvun loppupuolella merkittävin teologinen koulukunta.
Collianderin beckiläisyys näkyi hänen Raamatun kirkkokäsitystä käsittelevässä väitöskirjassaan sekä muissa systemaattiseen teologiaan liittyvissä kirjoituksissa. Väitöskirjansa esipuheessa Colliander selittää, että oikea käsitys kirkosta perustuu Raamattuun eikä luterilaisiin tunnustuskirjoihin. Collianderin Beckiin perustuvan käsityksen mukaan kirkko on ihmisen toiminnan tulosta, kun taas Jumalan valtakunta on realisoitunut maailmaan tulleessa Kristuksessa. Tähän Jumalan valtakuntaan kuuluvat vain tosiuskovat kirkon jäsenet. Colliander myös mainitsee väitöskirjassaan useasti J. T. Beckin nimen.
Colliander palasi myöhemmin jo väitöskirjassa esiin tulleeseen eskatologiseen näkemykseen transkendenttisestä Jumalan valtakunnasta, jonka historia on kolmivaiheinen. Ensimmäisen vaiheen muodostaa Vanhan testamentin valmistava temppeliuskonnollisuus, joka realisoituu toisessa vaiheessa Kristuksessa ja mahdollistaa henkilökohtaisen ja subjektiivisen sisäisen uskonelämän syntymisen. Kolmas vaihe, kristokratia, alkaa paruusiasta eli Kristuksen toisesta tulemisesta. Colliander oli kiinnostunut eskatologisista kysymyksistä ja käsitteli niitä myös saarnoissaan.
Collianderin beckiläiset näkemykset tulivat esiin useissa käytännön kannanotoissa. Hän muun muassa asennoitui varauksellisesti ulkonaiseen kirkkolaitokseen, jonka tehtävänä hän näki vain jäsentensä kasvattamisen Jumalan valtakunnan vastaanottamiseen. Hän myös varoitti kirkon tunnustuksen liiallisesta korostamisesta, joka voi syrjäyttää Raamatun opin ja elämän ohjenuorana. Colliander teki eron opin ja tunnustuksen välillä. Opin avulla kirkko selittää Jumalan ilmoituksen sisältöä, tunnustus antaa ohjeet oppiin ja elämään nähden. Katekismusta koskevassa kiistassa hän niin ikään halusi Raamatun aseman keskeiseksi. Hänen mukaansa kirkollisen suunnan kannattama tunnustuskirjojen keskeinen asema johtaisi siihen, että kirkon opin määrittelisivät kirkon johto ja kirkolliskokous eikä Raamattu. Ehtoollista Colliander piti – toisin kuin kastetta – vain uskoville kuuluvana sakramenttina ja ajoi siksi ehtoollis­pakon poistamista. Hänen mukaansa kirkko toimi omaksi vahingokseen, jos se tarjosi ehtoollista kaikille jäsenilleen.
Collianderin teologiset näkemykset johtivat erittäin konservatiiviseen yhteiskuntanäkemykseen. Hän näki yhteiskunnalliset uudistusliikkeet antikristillisen ajanhengen ilmauksina. Edustukselliseen demokratiaan hän suhtautui varauksellisesti. Hän pelkäsi muun muassa, että kansanvaltainen järjestelmä voisi vaikuttaa kirkkoon ja kannatti siksi kirkon erottamista valtiosta. Kirkon uusiin toimintamuotoihin ja vilkastuvaan kristilliseen yhdistystoimintaan hän niin ikään suhtautui varauksellisesti.
Toiminta > Virsitutkija

Yksi Collianderin erityisistä kiinnostuksen kohteista oli hymnologia eli virsitutkimus. Collianderin merkittävin hymnologinen tutkimus oli vuonna 1880 julkaistu lisensiaatinväitöskirja Om den kyrkliga psalmen jemte inledning till evangelisk-luthersk hymnolog. Sitä pidetään hymnologian varsinaisena avauksena Suomessa. Tutkimus edustaa historiallista ja teologis-teoreettista lähestymistapaa. Siinä ei juuri puututa virsien musiikilliseen puoleen. 
Väitöskirjansa johdanto-osassa Colliander käsitteli mm. hymnologian käsitettä ja asemaa teologiassa. Tutkimuksen pääosassa Colliander käsitteli virsien taustaa ja historiaa sekä virsien asemaa jumalan­palveluksessa. Collianderin käsityksen mukaan jumalanpalveluksessa seurakunnalla pitää olla mahdollisuus toimia kollektiivisena subjektina ja siten hengellisenä papistona. Tämä voi toteutua yhteisessä virrenveisuussa, jossa seurakunta voi ilmaista yhteisen kiitoksen, rukouksen ja tunnustuksen.
Colliander suunnitteli väitöskirjaansa myös jatko-osia, jotka olisivat käsitelleet virsikirjaa, koraalia ja liturgista laulua, mutta ne jäivät vain suunnitelmiksi. Virsilaulun kehitystä hän edisti kirkollis­kokouksen vuosina 1886 ja 1903 asettamien koraalikomiteoiden puheenjohtajana sekä hallituksen vuonna 1903 asettaman lukkarien koulutusta suunnittelevan komitean puheenjohtajana. Yhdessä Richard Faltinin kanssa hän toimitti useita koraalikirjoja.
Opintomatkallaan Saksassa Colliander innostui "rytmisiin" koraalisävelmiin vaihtoehtona Suomessa tuohon aikaan kannatetuille "tasatahtisille" sävelmille, joissa rytmi on tasajakoinen ja sävelten pituus kauttaaltaan sama. Collianderin mielestä suomalaiset seurakuntalaiset olisivat kykeneviä oppimaan myös rytmisiä sävelmuotoja. Hän perusteli kantaansa myös viittaamalla vanhimpiin suomalaisiin koraalikirjoihin, kuten vuoden 1702 koraalikirjaan Yxi Tarpelinen Nuotti-Kirja. Tässä kirjassa sävelmät olivat rytmisesti rikkaampia kuin myöhemmissä laitoksissa. Colliander arveli, että kansa on aikaisemmin laulanut Nuotti-Kirjan sävelmiä ja ihmetteli, miten tämä taito olisi voinut kadota. Hänen mukaansa vanhat rytmiset koraalisävelmät elivät heränneiden keskuudessa. Hän muisteli myös itsekin herännäiskodin lapsena oppineensa useita virsiä pitkälti Nuotti-Kirjan esittämässä muodossa.
Colliander esitteli virsikäsityksiään muun muassa kirjan Kolme Wiidettä Elias Lönnrot'in kääntämää Uutta Suomalaista Wirttä esipuheessa, jossa hän vaati palaamista niin teksteissä kuin sävelmissäkin uskon­puhdistuksen hengen mukaiseen muotoon. Virsisävelmissä tämä tarkoitti hänen mukaansa siirtymistä tasatahtisuudesta rytmilliseen sävelmuotoon. Virsilaulun uskonpuhdistuksen jälkeinen kehitys oli Collianderin näkemyksen mukaan rappeutumista. Kansanomaisia sävelmiä ja sävelmämuotoja hän ei hyväksynyt, puhumattakaan maallisten kansansävelmien käyttämisestä, vaan torjui kaiken muun kuin klassisen luterilaisen koraaliaineiston käyttämisen virsilaulussa.
Toiminta > Sukututkija

Jo professorina ollessaan Colliander alkoi koota genealogisia tietoja 1800-luvun papistosta ja heidän jälkeläisistään. Piispana ollessaan Colliander julkaisi aineistostaan papiston ja seurakuntien matrikkelin Suomen kirkon paimenmuisto 19:n vuosisadan alusta nykyaikaan I–II (1910–1918). Teoksen ensimmäisessä osassa on tietoja seurakunnista, niiden papeista ja kirkkorakennuksista. Kesken jääneessä toisessa osassa on genealogisia tietoja papistosta. Julkaistussa osassa on sukunimet A–E. Tämä matrikkeli on edelleen keskeinen 1800-luvun papistoa käsittelevä lähdeteos. Sen julkaisematon osa on tutkijoiden käytettävissä.
O. I. Collianderin julkaisuja

Kolme Wiidettä Elias Lönnrot'in kääntämää Uutta Suomalaista Wirttä, jotka saksalaisesta wirsiaarteesta walitsi ja alkuparäisillä rythmillisillä nuoteilla warusti O. I. Colliander. Filos. Maisteri. Helsinki 1874.
Kysymys uudesta koraalikirjasta Suomen kirkolle. Historiallisesti ja periaatteellisesti valaistu. Kuopio 1898.
Koralbok, ny, för de evangelisk-lutherska församlingarna i storfurstendömet Finland, sammanstäld enl. den af andra allmänna finska kyrkomötet år 1886 tillsatta koralkomiténs nya finska o. svenska koralpsalmböcker, samt lämpad äfven till de gamla finska o. svenska psalmböckerna.Helsinki, Edlund 1888.
Skolans nya koralbok. Några utvalda psalmer och liturgiska sångstycken för blandad kör till begagnande vid sångundervisningen samt morgon- och aftonbön äfvensom fester och andaktsstunder i skolan. Helsinki 1889.
Eksegeetillis-homileetillinen käsikirja. Suomen kirkon evankeliumi-tekstein selityksiä. 1-2, Jouluaika–Pääsiäisaika. Kuopio 1891–1894.
Suomen kirkon paimenmuisto 19:n vuosisadan alusta nykyaikaan. Ensimmäinen osa. I. Suomen kirkon hiippakunnat ja niiden tuomiokapitulit. II. Suomen kirkon seurakunnat ynnä niiden kirkkorakennukset ja papisto. XI s. + 1132 palstaa + 3 s. Suomen Kirkkohistoriallisen Seuran toimituksia 8:1 (myös Otava). Helsinki. Ilm. vihkoina 1907-1910.
Suomen kirkon paimenmuisto 19:n vuosisadan alusta nykyaikaan. Toinen osa. Suomen kirkon papisto yhdeksännellätoista vuosisadalla. Ensimmäinen nide A–E ynnä henkilöhakemisto laatinut Arvid Colliander. VIII s. + 1156 palstaa + 141 s. Suomen Kirkkohistoriallisen Seuran toimituksia 8:2 (myös Otava). Helsinki (hakem. Sortavala). Ilm. vihkoina 1911-1918.
Yleiskatsaus nykyajan johtaviin aatteihin kristikunnan, teoloogisen tieteen ja kristillisen elämän alalta sekä kertomus Savonlinnan hiippakunnan vaiheista ja tilasta vuosina 1907-1912. Savonlinna 1913.
Nykyinen murrosaika Pyhän Raamatun ilmoittaman jumalanvaltakunnan historian valossa. Tekijän kustantama. Savonlinna 1922.
Kévork Khazoumian

Kévork Khazoumian ICPB (s. 10. maaliskuuta 1935) on libanonilainen armenialaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 3. heinäkuuta 1960 ja nimitettiin Jerusalemin ja Ammanin patriarkaaliseksi eksarkiksi vuonna 2001. Hän sai 22. tammikuuta 2002 lisäksi nimityksen Marasc degli Armenin titulaaripiispaksi. Piispaksi konsekroinnin suoritti 7. huhtikuuta Nerses Bedros XIX Tarmouni, jota avustivat Vartan Achkarian ja Jean Teyrouz.
15. maaliskuuta 2006 Khazoumian nimitettiin Istanbulin arkkieparkian koadjuuttoriarkkipiispaksi Turkkiin.
Emmanuel Dabbaghian

Emmanuel Dabbaghian (26. joulukuuta 1933 Aleppo – 13. syyskuuta 2018 Beirut) oli irakilainen armenialaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin Institut du Clergé Patriarcal de Bzommarin papiksi 25. joulukuuta 1967 ja valittiin Bagdadin arkkieparkian arkkipiispaksi 13. syyskuuta 2006. Dabbaghianin konsekroi piispaksi 4. elokuuta 2007 Nerses Bedros XIX Tarmouni, jota avustivat Jean Teyrouz ja Nechan Karakéhéyan.
Etelä-Saimaa (järvi)

Etelä-Saimaa on Saimaaseen liittyvä käsite, jolla on eri merkityksiä riippuen siitä, mitä tarkoitetaan Saimaalla ja mitä osaa siitä Saimaan eteläosalla tarkoitetaan. Saimaa on Vuoksen vesistön varsinainen pääjärvi, jonka eteläosaa kutsutaan Etelä-Saimaaksi. Etelä-Saimaan kaakkoisosasta Vuoksenniskalta alkaa vesistön laskujoki Vuoksi, joka laskee Laatokkaan.
Eri tulkintoja

Jos Saimaalla tarkoitetaan Joensuusta Lappeenrantaan ulottuvaa järveä, voi Etelä-Saimaa tarkoittaa Savonlinnan Kyrönsalmesta etelään jäävää Saimaata. Tästä voidaan käyttää myös nimeä Ala-Saimaa vastakohtana Ylä-Saimaalle, mutta vesialuetta on kutsuttu myös Suur-Saimaaksi. Toinen jakokohta voi olla Puumalan Puumalansalmi, josta siis Etelä-Saimaa alkaisi.
Eräät pitävät Saimaana vain Puumalansalmesta etelään ja länteen sijaitsevia järvenselkiä, joiden vesipinta-ala on 1 377 neliökilometriä (km² ). Tämä tarkoittaa niin kutsuttua varsinaista Saimaata. Tähän pinta-alaan luetaan silloin mukaan Pien-Saimaa (151 km²), Maavesi (18 km²), Lietvesi (91 km²), Luonteri (108 km²), Louhivesi (48 km²), Yövesi (58 km²), Haapavesi (noin 46 km²) ja keskisen osan laajat järvenselät (872 km²). Osa liittää tähän mukaan myös Ukonveden (24,2 km² ) vesialueet ja toiset vielä Niiniveden (2,3 km² ) ja Paljaveden (10,6 km² ) alueet. Silloin Saimaakin olisi 1 414 km² suuruinen. Esko Kuusisto ilmoittaa tämän pinta-alaksi 1 480 km² .
Tässä yhteydessä puhutaan Etelä- ja Pohjois-Saimaasta jakolinjana Kyläniemi ja sen länsipäässä virtaavaa Rastinvirtaa ja Kutveleen kanavaa. Etelä-Saimaaseen kuuluu tällöin Imatran, Lappeenrannan ja Rastinvirran rajaama vesialue, johon luetaan myös Pien-Saimaa. Tämän vesialueen vesipinta-ala on 621 km². Tätä samaa aluetta on myös kutsuttu Suur-Saimaaksi erotukseksi Pien-Saimaasta, joka sisältyy myös tässä kappaleessa kuvattuun Etelä-Saimaaseen.
Luis Garrido

Luis Garrido vuonna 2015.
Luis Fernando Garrido (s. 5. marraskuuta 1990) on hondurasilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän on pituudeltaan 175-senttimetrinen.
Garrido on edustanut seurajoukkuetasolla lukuisia joukkueita, niistä kuitenkin merkittävimpänä Olimpiaa. Hän voitti joukkueen kanssa neljästi Hondurasin pääsarjamestaruuden. Hän liittyi Hondurasin A-maajoukkueeseen lokakuussa 2012 ja pelasi joukkueessa 46 ottelua. Hän edusti joukkuetta MM-kilpailuissa 2014 ja kesäolympialaisissa 2012.
K. H. Wiik

K. H. Wiik, kuva mahdollisesti 1910-luvulta.
Karl Harald (K. H.) Wiik (13. huhtikuuta 1883 Helsinki – 29. kesäkuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja vasemmistolainen poliitikko. Wiik oli vanhan työväenliikkeen keskeisiä vaikuttajia ja loi poliittisen uransa suurelta osin Suomen Sosialidemokraattisessa Puolueessa (SDP), jonka puoluesihteerinä hän toimi vuosina 1926–1936. Myöhemmin hän oli perustamassa SDP:stä erkaantunutta Sosialistista eduskuntaryhmää ja sittemmin Suomen Kansan Demokraattista Liittoa (SKDL), jonka ensimmäisenä puheenjohtajana hän oli lyhyen aikaa vuonna 1944. Wiik säilytti koko ikänsä vakaumuksensa johdonmukaisena kautskylaisena sosialistina, mikä ajoi hänet ristiriitoihin sekä sosiaalidemokraattien että kommunistien kanssa.
Wiik oli kansanedustajana vuosina 1911–1918, 1922–1929, 1933–1941 ja 1944–1946 sekä presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925, 1937 ja 1940 vaaleissa.
Ura vanhassa työväenliikkeessä

Wiik syntyi Helsingissä ruotsinkieliseen porvarisperheeseen. Hänen vanhempansa olivat kauppias Frithiof Wiik ja Johanna Sundström. Wiik aloitti poliittisen toimintansa varhain. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1900 ja liittyi seuraavana vuonna Suomen Ruotsalaiseen Työväenliittoon. Hänet valittiin liiton puheenjohtajaksi vain 19-vuotiaana vuonna 1902. Wiik aloitti toimittajanuransa avustamalla ruotsinkielisiä työväenlehtiä. Hän oli Arbetaren-lehden toimittaja vuosina 1903–1907 ja vastaava toimittaja vuonna 1905 sekä Arbetet-lehden toimittaja Turussa vuosina 1911–1917. Lisäksi hän toimitti Folktribunen-lehteä. Vuonna 1909 hän oli Suomen Ruotsalaiseen Työväenliiton sihteerinä.
Vuoden 1905 suurlakon jälkeen Wiik alkoi esiintyä myös suomenkielisissä järjestöissä. Sosialidemokraattisessa puolueessa hän vierasti aluksi puhdasoppista linjaa ja oli kiinnostuneempi kansallisista harrastuksista. Vuonna 1910 hän valmistui filosofian maisteriksi ja hänet palkattiin Työväen Arkiston hoitajaksi Yrjö Sirolan jälkeen, missä tehtävässä hän jatkoi muiden toimiensa ohella vuoteen 1929. Wiik valittiin samana vuonna myös SDP:n puoluetoimikuntaan. Hän asettui ensi kerran ehdokkaaksi vuoden 1911 eduskuntavaaleissa 1911, ja tulikin valituksi.
Wiikin ”marxilais-kautskylainen” linja alkoi hahmottua näihin aikoihin. Kielitaitoisena nuoresta Wiikistä tuli jo 1910-luvulla SDP:n kansainvälisten yhteyksien asiantuntija, ja hän piti samanaikaisesti yhteyttä sekä jääkäriliikkeeseen että Venäjän bolševikkeihin, joiden molempien hän uskoi voivan auttaa Suomen itsenäistymistä. Bolševikkien johtajan V. I. Lenininkin hän tapasi ensi kerran jo vuonna 1910. Suomeen paennut Lenin majoittui elokuussa 1917 päivän ajaksi Wiikin kotiin Helsingin maalaiskunnan Malmilla. Wiik kuului Edvard Gyllingin ja Kullervo Mannerin ohella Suomen sosiaalidemokraattien valtuuskuntaan, joka neuvotteli Suomen itsenäisyydestä Leninin kanssa Pietarin Smolnassa 27. joulukuuta 1917. Lupaus itsenäisyyden tunnustamisesta annettiinkin juuri heille, jo ennen Suomen senaatin edustajien Carl Enckellin ja K. G. Idmanin saapumista.
Suomen sisällissotaan johtaneessa vuosien 1917–1918 kehityksessä Wiik yritti jarrutella vallankumouslinjaa. Kun Väinö Tannerin kaltaiset oikeistososiaalidemokraatit jättäytyivät sivuun radikalisoituneen puolueen toiminnasta, Wiik yritti estää sodan puhkeamisen pysymällä mukana puoluetoimikunnassa viimeiseen asti. Kun puoluejohto 25. tammikuuta 1918 päätti lopullisesti vallankumoukseen ryhtymisestä, Wiik erosi vastalauseena puoluetoimikunnasta. Hän kieltäytyi ottamasta poliittista vastuuta vallankumoushallinnossa, mutta suostui toimimaan kielenkääntäjänä ja sihteerinä Yrjö Sirolan johtamassa kansanvaltuuskunnan ulkoasiainosastossa. Sodan jälkeen Wiik piilotteli oman turvallisuutensa vuoksi maan alla kevääseen 1919 saakka, sillä valkoiset rankaisivat monia kapinaan syyttömiäkin työväenliikkeessä toimineita. Tänä aikana hän kirjoitti syksyllä 1918 tilityksen Kovan kokemuksen opetuksia: Sananen Suomen työväelle, jossa hän arvosteli sotaan johtanutta kehitystä ja hahmotteli työväenliikkeen uutta, rauhanomaisempaa linjaa.
SDP:ssä sisällissodan jälkeen

Wiik palasi politiikkaan ja SDP:n puoluetoimikuntaan vuonna 1919. Hän edusti siellä nyt keskilinjaa; oikealla olivat puoluetta johtaneet ”tannerilaiset”, vasemmalla Eino Pekkalan kaltaiset vasemmistososialistit, jotka siirtyivät vuonna 1920 kommunistien kanssa perustamaansa Sosialistiseen Työväenpuolueeseen (SSTP). Tämän jälkeen Väinö Huplin, J. W. Kedon ja Wiikin johtama ”keskusta” muodosti SDP:n vasemman laidan.
Wiik erosi toiseen kertaan puoluetoimikunnasta vuonna 1920, tällä kertaa protestina puolueen linjaukselle Ahvenanmaan kysymyksessä. Hän kannatti Ahvenanmaan oikeutta erota Suomesta samalla logiikalla kuin oli kannattanut Suomen oikeutta erota Venäjästä. Wiik oli vuosina 1920–1921 SDP:n ruotsinkielisen pää-äänenkannattajan Arbetarbladetin päätoimittaja ja jatkoi sen jälkeen lehden avustajana vuoteen 1939 asti. Hän palasi eduskuntaan vuoden 1922 vaaleissa. Kun puolueen ”keskusta” onnistui vuoden 1926 puoluekokouksessa väliaikaisesti selättämään Tannerin, valittiin Wiik puoluesihteeriksi. Puoluesihteerinä hän pyrki pysyttelemään ryhmäkuntien ulkopuolella ja saattoi jatkaa tehtävässä sen jälkeenkin, kun tannerilaiset 1930-luvun alussa palasivat puolueen johtoon. Tannerin johtamaan sosialidemokraattiseen vähemmistöhallitukseen Wiikiä ei otettu mukaan, mutta hän tuki sitä.
Wiikin ja Tannerin välit kriisiytyivät 1930-luvun kuluessa ideologisten erojen vuoksi. Wiik vastusti muun muassa Akateemisen Sosialistiseuran ”soihtulaisten” savustamista ulos puolueesta sekä SDP:n myönteiseksi kääntynyttä suhtautumista maanpuolustukseen. Hän vetäytyi puoluesihteerin paikalta vuonna 1936, mutta ei tällä kertaa eronnut puoluejohdosta. Hän kuului niihin harvoihin ei-kommunisteihin, jotka ennen talvisotaa peräänkuuluttivat Suomen ja Neuvostoliiton keskinäisen luottamuksen rakentamiseen perustuvaa ulkopolitiikkaa varustautumisen sijaan. Sodan sytyttyä Wiik tuki Suomen puolustautumista, mutta hän vastusti sodan jälkeen jatkettua ”kansallisen yksimielisyyden” vaatimusta ja poliittisten vapauksien rajoittamista sen varjolla. Tämä ajoi hänet puolueen kanssa lopulta täydelliseen välirikkoon.
Muuta

Wiik asui Malmilla silloisessa Helsingin maalaiskunnassa, jonka kunnanvaltuuston puheenjohtajana toimi lyhyen aikaa. Wiikin syntymän satavuotisvuonna 1983 sai Malmin aseman lähellä sijaitseva kadunpätkä SKDL:n kaupunginvaltuutettujen ehdotuksesta nimekseen K. H. Wiikin katu. Helsingin kaupunginvaltuusto hyväksyi ehdotuksen vasta kun se perusteltiin valtakunnanpolitiikan sijasta Wiikin roolilla maalaiskunnan kunnallispolitiikassa.
Wiik oli vuodesta 1925 naimisissa Työväen Arkiston hoitajan Anna Wiikin (o.s. Forsström) kanssa. Heillä ei ollut lapsia. Wiik on haudattu perhehautaan Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Wiikin päiväkirjat vuosilta 1917–1918 julkaistiin postuumisti vuonna 1978 Sven Lindmanin toimittamina. Erkki Tuomioja on kirjoittanut Wiikistä kaksiosaisen elämäkerran, joka ilmestyi vuosina 1979 ja 1982.
Teokset

Arbeterskor!. Skrifter utgifna af Finlands Svenska Arbetareförbund n:o 5. Helsingfors 1907.
Berättelse över Helsingfors' svenska arbetarförenings värksamhet 1898–1908. Helsingfors 1908.
Kovan kokemuksen opetuksia: Sananen Suomen työväelle. Kansanvalta, Helsinki 1918, 3. painos 1919. (Kirjan digitoitu versio: HDL:10138/144430. Työväenliikkeen kirjasto: Digitaalinen arkisto.)
Die Arbeiterbewegung in Finnland. Kirjoittajat N. R. af Ursin ja Karl H. Wiik. Leipzig 1926.
Eri maiden sos.-dem. puolueiden keskuselinten kokoonpano: selostus. Sos.-dem. puoluetoimikunta, Helsinki 1930.
Väkivaltaa ja taantumusta vastaan! Sos.-dem. Puolueen vaalikirjanen 1930, n:o 1. Sos.-dem. puoluetoimikunta, Helsinki 1930.
Keskustelua kuolemanrangaistuksesta: Piirteitä kysymyksen vaiheista eduskunnassamme. Koonnut K. W. Omakustanne, Helsinki 1935.
Raittiusliike työväenliikkeen kasvattajana. Suomen sos.-dem. raittiusliitto, Helsinki 1937.
Työväki ja varusteluvimma: Uuden perushankintaohjelman johdosta. Helsinki 1938.
Viktor Brand (oik. Anders Viktor Johansson): En finsk justitieförbrytelse: K. H. Wiiks brev till en bemärkt riksdagskollega, i vilket han fastslår att han och hans kamrater blivit oskyldigt dömda, ingår i denna skrift. Hjälpkommitén för Finlands politiska fångar, Stockholm 1944.
Karl H. Wiiks dagbok från storstrejken till upproret 1917–1918. Utgiven av Sven Lindman. Åbo Akademi, Åbo 1978.
Kirjallisuutta

Tuomioja, Erkki: K. H. Wiik I: Itsenäisyysmies ja internationalisti. Elämäkerta vuoteen 1918. Tammi 1979.
Tuomioja, Erkki: K. H. Wiik II: Puoluesihteeri ja oppositiososialisti. Tammi 1982.
Suloinen nainen

| Suloinen nainen> Une femme douce |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Bresson
Käsikirjoittaja:  Robert Bresson
Perustuu:  Fjodor Dostojevskin novelliin ”Lempeä luonne”
Tuottaja:  Mag Bodard
Säveltäjä:  Jean Wiener
Kuvaaja:  Ghislain Cloquet
Leikkaaja:  Raymond Lamy
Pääosat:   Dominique Sanda  Guy Frangin 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:   Marianne Productions  Parc Film 
Ensi-ilta:  1969
Kesto:  88 min.
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suloinen nainen (Une femme douce) on Robert Bressonin ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 1969. Se perustuu Fjodor Dostojevskin novelliin ”Lempeä luonne”. Sen pääosissa ovat Dominique Sanda ja Guy Frangin.
Suloinen nainen kertoo nuoresta parista, jonka avioliitto on jäänyt aivan täysin vaille kommunikaatiota. Elokuvan alussa nainen tekee itsemurhan, ja tämän jälkeen mies yrittää ymmärtää sitä, miksi hänen vaimonsa oli päätynyt itsemurhaan, kertomalla parin tarinan palvelijalle.
Tuotanto

Bresson muokkasi hieman Dostojevskin novellia elokuvakäsikirjoitusta varten. Novellissa lähes 50-vuotias mies kertoo tarinansa suoraan lukijalle, kun elokuvassa pääosamies on vain noin 30-vuotias ja kertoo tarinansa palvelijalle. Lisäksi Bresson siirsi elokuvan menneestä Pietarista nykyajan Pariisiin. Elokuva oli Bressonin ensimmäinen värielokuva.
Bresson valitsi elokuvan pääosiin Dominique Sandan ja taidemaalari Guy Franginin, jonka hän tapasi taidenäyttelyssä. Lisäksi pienessä sivuroolissa on muun muassa kirjailija Claude Ollier. Rooli oli mallina tunnetun Sandan ensimmäinen valkokangasesiintyminen. Sanda oli niitä harvoja Bressonin ”malleina” käyttämistä henkilöistä, jotka pystyivät tekemään pitkän elokuvauran.
Gustaf Dahlberg

| Gustaf Dahlberg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. joulukuuta 1821 Huittinen, Suomi
Kuollut: 26. syyskuuta 1906 (84 vuotta) Turku, Suomi
Ammatti:  kirkkoherra, suomentaja, valtiopäivämies
Arvonimi: tuomiorovasti
Vanhemmat:  Jakob Gustafsson Dahlberg ja Valborg Mattsdotter Praadi
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Karolina Vilhelmina Packalén (-1867), Augusta Olivia Randel (1868-)
Lapset:  Lars Gustaf Viktor (1847-1924) ja Otto Julius Dahlberg (1849-1938)
Gustaf Dahlberg (22. joulukuuta 1821 Huittinen – 26. syyskuuta 1906 Turku) oli suomalainen kirkkoherra, suomentaja, valtiopäivämies ja vuodesta 1891 Turun tuomiorovasti.