stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan 3. vuoristodivisioona
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
kenraaliluutnantti Eduard Dietl perustamisesta – 14. kesäkuuta 1940
kenraaliluutnantti Julius Ringel 14. kesäkuuta – 23. lokakuuta 1940
kenraaliluutnantti Hans Kreysing 23. lokakuuta 1940 – 8. elokuuta 1943
eversti Mönch 8.–10. elokuuta 1943
kenraaliluutnantti Egbert Picker 10.–26. elokuuta 1943
kenraalimajuri Siegfried Rasp 26. elokuuta – 10. syyskuuta 1943
kenraaliluutnantti Egbert Picker 10.–29. syyskuuta 1943
kenraaliluutnantti August Wittmann 29. syyskuuta 1943 – 3. heinäkuuta 1944
kenraaliluutnantti Paul Klatt 3. heinäkuuta 1944 – antautumiseen 1945
Tunjurit

Tunjurit ovat etninen ryhmä Tšadissa ja Sudanissa. Heitä on arviolta 10 000 ja he harjoittavat islaminuskoa. Kielenään tunjurit puhuvat arabiaa.
Tunjurien alkuperästä ei ole varmaa tietoa. Joiden lähteiden mukaan he ovat lopputulos nubialaisten ja arabien sekoittumisesta keskenään. Arabeilta he ovat omaksuneet arabian kielen. Joidenkin toisten lähteiden mukaan he olisivat peräisin Tunisiasta. Tunjurit alkoivat ilmeisesti muuttaa nykyisen Darfurin alueelle 1300-luvulla, jossa he saivat vähitellen taloudellista ja poliittista valtaa. 1500-luvulla tunjurit kukistettiin Darfurissa ja he muuttivat karulle alueelle nykyisen Sudanin Tšadin vastaisen rajan länsipuolelle Tšadjärvestä itään, jonne he perustivat Wadain kuningaskunnan.
1600-luvun alkupuolella Abd-el-Kerimin johtamat islaminuskoiset mabat kapinoivat tunjureja vastaan ja perustivat islamilaisen Wadain valtion. Tunjurit joutuivat jälleen pakenemaan länteen kohti Kanemia, jossa he valtasivat Bulalan kuningaskunnan. Sittemmin tunjurit liittoutuivat Wadain kanssa, mutta tämä ei estänyt Bornun kuningaskuntaa valtaamasta heidän alueitaan vain hieman myöhemmin.
Saksan 13. panssaridivisioona

| Infanterieführer IV 13>  jalkaväkidivisioona 13. motorisoitu jalkaväkidivisioona 13. panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1. lokakuuta 1934 – 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Tukikohta:  Magdeburg
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
13. panssaridivisioona (saks. 13. Panzer-Division) oli Saksan maavoimien panssariyhtymä, joka osallistui toisessa maailmansodassa sotatoimiin.
Perustaminen

Wehrkreis IV muodosti 1. lokakuuta 1934 Magdeburgissa divisioonan peitenimellä Infanterieführer IV, jonka nimi vaihdettiin 15. lokakuuta 1935 Saksan irtautuessa Versailles'n rauhan rajoituksista 13. jalkaväkidivisioonaksi. Divisioonasta muodostettiin 12. lokakuuta 1937 13. motorisoitu jalkaväkidivisioona.
Palvelus

Divisioonassa toteutettiin liikekannallepano 18. elokuuta 1939 ja se ryhmittyi 22. elokuuta Lansberg an der Warthen alueelle, mistä se aloitti Puolan sotaretken 10. armeijan mukana. Sotatoimien päätyttyä divisioona siirrettiin Eifelin alueelle Dillenburgiin. Ranskan taisteluiden aikana se osallistui sotatoimiin Laonissa, Calais'ssa, Amiensissa ja Lyonissa.
Divisioonasta muodostettiin Wienissä lokakuussa 1940 13. panssaridivisioona, joka lähetettiin heti perustamisen päätyttyä Romaniaan koulutukseen. Operaatio Barbarossaa varten se liitettiin Etelä armeijaryhmän 1. panssariryhmään, jonka mukana se piiritti Lublinissa ja Kiovassa olleet neuvostojoukot. Vuoden 1941 lopulla divisioona oli Rostovissa, josta se  joutui vetäytymään neuvostojoukkojen aloitettua vastahyökkäyksen. Divisioona kuului 1942 ja 1943 panssariryhmästä muodostettuun armeijaryhmä A:n 1. panssariarmeijaan, jonka mukana se osallistui taisteluihin Kaukasuksen öljykentistä sekä Stalingradin taistelun jälkeen Kubanin puolustukseen. Syksyllä 1943 yhtymä vedettiin Länsi-Ukrainaan, jossa se osallistui Dneprin puolustustaisteluihin.
Neuvostojoukot työnsivät akselivaltojen joukot niiden kesän 1941 lähtöalueille ja divisioona sai määräyksen pitää hallussaan Romanian öljykentät. Neuvostojoukkojen elokuussa 1944 tekemä hyökkäys tuhosi divisioonan sen jouduttua Budapestissa saarroksiin.
Komentajat

kenraaliluutnantti Paul Otto perustaminen - kesä 1939
kenraaliluutnantti Moritz von Faber du Faur kesä - 6. syyskuuta 1939
jalkaväenkenraali Paul Otto 6. syyskuuta - 31. lokakuuta 1939
kenraaliluutnantti Friedrich-Wilhelm von Rotkirch und Panthen 1. marraskuuta 1939 - uudelleen nimeämiseen
kenraaliluutnantti Friedrich-Wilhelm von Rotkirch und Panthen 11. lokakuuta 1940
kenraaliluutnantti Walther Düvert 25. kesäkuuta 1941
panssarikenraali Traugott Herr 1. joulukuuta 1941
kenraaliluutnantti Helmutt von der Chevallerie 1. marraskuuta 1942
kenraalimajuri Wilhelm Crisolli 1. joulukuuta 1942
kenraaliluutnantti Helmutt von der Chevallerie 15. toukokuuta 1943
kenraaliluutnantti Eduard Hauser 1. syyskuuta 1943
kenraaliluutnantti Hans Mikosch 26. joulukuuta 1943
eversti Friedrich von Hake 18. toukokuuta 1944
kenraaliluutnantti Hans Tröger 25. toukokuuta 1944
kenraalimajuri Gerhard Schmidhuber 9. syyskuuta 1944
Tummanvihreä pikkolopoika

| Tummanvihreä pikkolopoika> Le Groom vert-de-gris |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Yann (käsikirjoitus), Olivier Schwartz (piirrokset)
Kieli:  ranska
Genre:  sarjakuva
Kustantaja:  Dupuis
Julkaistu:  2009
Sivumäärä:  64
ISBN:  978-2-8001-4051-3
Suomennos
Suomentaja:  Emilia Melasuo
Kustantaja:  Egmont
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  64
ISBN:  978-952-233-363-6
Sarja: Pikon ja Fantasion uudet seikkailut
Edeltävä:  Piko: Nuoren sankarin päiväkirja
Seuraava:  Paniikki Atlantilla
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tummanvihreä pikkolopoika (ransk. Le Groom vert-de-gris) on vuonna 2009 ilmestynyt Pikon ja Fantasion uudet seikkailut -sarjan albumi, jonka on käsikirjoittanut Yann ja piirtänyt Olivier Schwartz.
Vastaanotto

Tähtivaeltajan Toni Jerrmanin mukaan tarinan hassuttelu lähentelee lapsellisuutta. Kevyt toimintahuumori ei silti pahemmin haittaa lukijaa, lukuun ottamatta epäonnistunutta päätösjaksoa. Lennokas ligne claire -piirrostyyli sopii hyvin sinällään puoliviihdyttävään mutta helposti unohtuvaan teokseen. Ulkoisesti häiritsevää albumissa on painotekninen virhe, jonka vuoksi monissa ruuduissa on ääriviivojen ja värien välissä valkoinen varjo.
Aiheesta muualla

Tero Mattila: Piko ja Fantasio vastaan natsit[vanhentunut linkki]. Kvaak.fi 13.10.2010.
Janne Suominen: Nokkelaa nostalgisointia (Arkistoitu – Internet Archive). Lumo 17.11.2010.
Jokke Saharinen: Pikon ja Fantasion uudet seikkailut (Arkistoitu – Internet Archive). Keskisuomalainen 10.1.2011.
Heikki Jokinen: Piko natsien valtaamassa Brysselissä. Helsingin Sanomat 18.1.2011.
Saint-Louis (Senegal)

| Saint-Louis |
| --- | --- |
 Kaupungin symboli on Faidherben silta.
 Saint-Louis
 Koordinaatit: 16°1′33″N, 16°30′17″W 
Valtio:  Senegal
Alue:  Saint-Louisin alue
Departementti:  Saint-Louisin departementti
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Väkiluku (2016):  226 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saint-Louisia 1900-luvun alussa.
Siirtomaa-ajan rakennuksia.
Jokiveneitä satamassa.
Saint-Louisin katedraali on Länsi-Afrikan vanhin kirkko.
Saint-Louis (wolofiksi N’Dar) on kaupunki sekä Saint-Louisin alueen ja departementin hallinnollinen keskus Senegalissa. Se sijaitsee Senegaljoen suussa 270 kilometriä Dakarista pohjoiseen. Kaupungissa on 226 800 asukasta (vuonna 2016, arvio).
Maantiede

Kaupunki sijaitsee Langue de Barbarie -nimisen hiekkasärkän Atlantista erottaman Senegaljoen laguunin saarilla ja rannoilla. Sen olemassaoloa uhkaa rannikon eroosio.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kuiva ja viileä kausi kestää lokakuusta maaliskuuhun, kuiva ja kuuma kausi huhtikuusta kesäkuuhun ja sadekausi heinäkuusta syyskuuhun. Vuotuinen sademäärä on 200–300 millimetriä.
Historia

Saint-Louis oli yksi eurooppalaisten ensimmäisistä tukikohdista Afrikassa ja se on Senegambian vanhin kaupunki. Ranskalaiset orjakauppiaat perustivat sen vuonna 1659 rakentaen N’Darin saarelle pysyvän linnoituksen. 1700-luvulla sen ympärille muodostui ranskalaisten kauppiaiden, kreolien, venemiesten, kalastajien ja orjien asuttama kaupunki. Britit pitivät Saint-Louisia hallussaan vuosina 1758–1778 ja 1809–1817.
Vaikeapääsyisestä satamastaan huolimatta Saint-Louisista kehittyi tärkeä kauppakaupunki. Orjakaupan lakkauttamisen jälkeen vuonna 1848 kaupankäynti keskittyi arabikumiin. Kaupunki toimi alueen hallinnollisena keskuksena sekä Senegalin yläjuoksulle ja Ylä-Nigerille suuntautuneen siirtomaavalloituksen tukikohtana. Saint-Louis oli yksi Senegalin neljästä vanhasta kunnasta, joiden asukkailla oli Ranskan kansalaisoikeudet.
Saint-Louisin ja Dakarin välinen rautatie valmistui vuonna 1885. Ranskan Länsi-Afrikan perustamisen yhteydessä Dakarista tuli sen pääkaupunki, mutta Saint-Louis säilytti asemansa Senegalin hallinnollisena keskuksena. Talouden painopisteen siirtyessä Keski-Senegalin maapähkinävyöhykkeelle ja Dakarin–Nigerin rautatien valmistuttua vuonna 1923 kaupunki alkoi taantua. Se menetti Senegalin pääkaupungin aseman Dakarille vuonna 1957. Saint-Louis toimi myös Mauritanian siirtomaan pääkaupunkina ennen vuonna 1958 alkanutta Nouakchottin rakentamista, joka valmistui maan itsenäistyessä vuonna 1960.
Liikenne ja talous

Saint-Louisin kautta kulkee Dakarista Mauritanian rajalle johtava maantie N2. Rautatie suljettiin vuonna 1999. Kaupungissa on lentokenttä.
Paikallisia elinkeinoja ovat kalastus, kaupankäynti, matkailu, maanviljely ja karjanhoito. Kaupungissa toimii Gaston Bergerin yliopisto.
Matkailu

Saint-Louis on yksi Senegalin matkailun keskuksista. Sen keskustasaari nimitettiin vuonna 2000 Unescon maailmanperintökohteeksi. Kaupungin nähtävyyksiä ovat siirtomaa-ajan rakennukset, sen rikas kulttuuriperintö ja vuosittain järjestettävät musiikki- ja tanssifestivaalit. Lähiseudun luontokohteita ovat Langue de Barbarien kansallispuisto ja Djoudjin lintujensuojelualue.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint-Louis (Senegal) Wikimedia Commonsissa
Saint-Louis de Sénégal (ranskaksi), (englanniksi)
Saksan 15. panssaridivisioona

| 15>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1940 – 1943
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
15. panssaridivisioona (saks. 15. Panzer-Division) oli Saksan maavoimien panssariyhtymä, joka osallistui toisessa maailmansodassa sotatoimiin Pohjois-Afrikassa.
Perustaminen

Darmstadtissa ja Landaussa 33. jalkaväkidivisioonasta muodostettiin elokuussa 1940 15. panssaridivisioona liittämällä siihen 10. panssaridivisioonasta 8. panssarirykmentti ja luovuttamalla 110. jalkaväkirykmentti 112. jalkaväkidivisioonalle. Divisioonan hevoset siirrettiin Wehrkreis IX:lle, joka siirsi ne edelleen 129. jalkaväkidivisioonalle. Virallisena perustamispäivänä 1. marraskuuta siihen kuuluivat kaksipataljoonaisten 104. ja 115. kiväärirykmenttien ja 15. moottoripyöräpataljoonan muodostama 15. kivääriprikaati, kaksi pataljoonainen 8. panssarirykmentti ja 647. raskaspatteristo, joka liitettiin 33. panssaritykistörykmentin IV patteristoksi.
Palvelus

Divisioona siirrettiin huhtikuussa 1941 Libyaan, jossa se liittyi kenraali Erwin Rommelin johtamaan Saksan Afrikan armeijakuntaan. Kesän kuluessa divisioona luovutti 104. panssarikrenatöörirykmentin 5. kevyelle divisioonalle, josta oltiin muodostamassa 21. panssaridivisioonaa. Hieman myöhemmin 115. panssarikrenatöörirykmenttiin muodostettiin kolmas pataljoona 2. konekivääripataljoonasta ja 15. moottoripyöräpataljoona luovutettiin 104. panssarikrenatöörirykmentin III pataljoonaksi.
Divisioona oli 15. kesäkuuta Bardian eteläpuolella armeijakunnan reservinä ja se osallistui operaatioiden Brevity ja Battleaxe torjuntaan Halfajansolassa. Brittijoukkojen aloitettua 18. marraskuuta operaatio Crusaderin divisioona oli Tobrukin itäpuolella ja se torjui yhdessä 21. panssaridivisioonan kanssa brittiläisen XXX armeijakunnan hyökkäyksen. Suuria tappioita kärsinyt divisioona vetäytyi muiden joukkojen mukana Libyaan, jossa se täydennettiin tammikuussa 1942 saapuneilla vaunuilla. Divisioona osallistui Rommelin toiseen hyökkäykseen, ja se valtasi Benghazin. Vuoden aikana se osallistui taisteluihin Gazalan linjalla ja Tobrukin valtaukseen sekä hyökkäykseen Egyptiin. Divisioona lähes tuhoutui El Alameinin taisteluissa.
Rommelin aloittaessa joukkoineen vetäytymisen marraskuussa 1942 8. panssarirykmentti oli menettänyt kaikki panssarivaununsa ja 33. panssaritykistörykmentillä oli vain seitsemän tykkiä. Divisioona vetäytyi aina Tunisiaan, jossa siihen liitettiin panssarirykmentin III pataljoonaksi Tiikeri vaunuilla varustettu 504. raskas panssaripataljoona. Divisioona liittyi hyökkäykseen taistellen Kasserinen solassa. Divisioona tuhoutui Pohjois-Afrikan joukkojen antautuessa toukokuussa 1943.
Komentajat

kenraaliluutnantti Friedrich Kühn perustamisesta  - 21. maaliskuuta 1941
kenraalimajuri 22. maaliskuuta - 10. huhtikuuta 1941
eversti Maximilian von Herff 10.-13. huhtikuuta 1941
kenraalimajuri Hans-Karl Freiherr von Esebeck 13. huhtikuuta - 13. toukokuuta 1941
eversti Max Eichstädt huhtikuu 1941
eversti Maximilian von Herff 13. toukokuuta - 16. kesäkuuta 1941
kenraalimajuri Walter Neumann-Silkow 16. kesäkuuta - 6. joulukuuta 1941
eversti Erwin Menny 6.-8. joulukuuta 1941
kenraalimajuri Gustav von Vaerst 9. joulukuuta 1941 - 28. toukokuuta 1942
eversti Eduard Crasemann 26. toukokuuta - 15. heinäkuuta 1942
kenraalimajuri Heinz von Randow 15. heinäkuuta - 25. elokuuta 1942
kenraaliluutnantti Gustav von Vaerst 25. elokuuta - 11. marraskuuta 1942
kenraaliluutnantti Willibald Borowitz 11. marraskuuta 1942 - antautumiseen
Tunnuslaatikko

Tunnuslaatikko on aikakaus- ja sanomalehtien jokaisessa numerossa oleva palsta tai kehystetty laatikko, jossa kerrotaan vähintään vastaavan päätoimittajan nimi, julkaisun painovuosi ja julkaisija. Näiden asioiden ilmoittamista edellyttää Suomessa laki sananvapauden käyttämisestä joukkoviestinnässä (5§):
Julkaisijan on huolehdittava siitä, että julkaisussa, aikakautisessa julkaisussa ja verkkojulkaisussa on tieto julkaisijasta. Julkaisijan ja vastaavan toimittajan on huolehdittava siitä, että aikakautisessa julkaisussa ja verkkojulkaisussa on tieto myös vastaavasta toimittajasta. Julkaisussa ja aikakautisessa julkaisussa tulee olla tieto myös sen valmistamisvuodesta. – – Jos aikakautista julkaisua, verkkojulkaisua tai ohjelmaa varten on määrätty useita vastaavia toimittajia, tulee kyseisessä julkaisussa tai ohjelmatoiminnassa ilmoittaa, mistä julkaisun tai ohjelman osasta kukin heistä vastaa.
Lain edellyttämien tietojen lisäksi voidaan tunnuslaatikossa kertoa muiden toimittajien,  taittajien, valokuvaajien, vakituisten avustajien ja muiden lehden tekoon vaikuttaneiden nimet ja yhteystiedot. Edelleen tunnuslaatikosta voi löytyä tietoa lehden tilaus-, irtonumero- ja ilmoitushinnoista, asiakaspalvelun ja ilmoitusmyyjien yhteystietoja, perustietoa lehteä julkaisevasta yrityksestä tai yhteisöstä sekä muita lukijoille, mainostajille, avustajille tai lehden muille sidosryhmille tärkeitä tietoja. Tunnuslaatikosta löytyy yleensä myös julkaisun ISSN-numero ja tieto julkaisun painaneesta kirjapainosta. 
Yleensä laatikko on lehden alku- tai loppupuolella vakiopaikalla.
Tunnuslaatikon nimitys apinalaatikko on toimittajien humoristista ammattikieltä.
Saksan 122. jalkaväkidivisioona

| 122>  jalkaväkidivisioona |
| --- | --- |

Toiminnassa:  7. marraskuuta 1940 - 8. toukokuuta 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  Heer
Aselajit:  Jalkaväki
Koko:  Divisioona
Lempinimi:  Greif (Aarnikotka)
Sodat ja taistelut:  Viipurinlahden taistelu Kuurinmaan motti
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Kenraalimajuri Hero Breusing
Saksan 122. jalkaväkidivisioona oli Saksan maavoimien yhtymä, joka taisteli itärintamalla toisessa maailmansodassa. Se antautui neuvostojoukoille Kuurinmaalla sodan lopussa.
Perustaminen

Divisioona perustettiin 7. marraskuuta 1940 Groß-Bornin koulutusalueella Itä-Pommerissa, osana armeijan yhdettätoista liikekannallepanoaaltoa. Divisioona muodostettiin 32. jalkaväkidivisioonan ja 258. jalkaväkidivisioonan osista sekä 14. jalkaväkidivisioonan moottoroimattomista osista.
Palvelus

Divisioonan koulutus saatiin päätökseen maaliskuussa 1941 ja se siirrettiin Itä-Preussiin, mistä divisioona ylitti pohjoisen armeijaryhmän mukana Neuvostoliiton rajan operaatio Barbarossan alkaessa 22. kesäkuuta. Divisioona taisteli itärintamalla pohjoisessa armeijaryhmässä, kunnes se syyskuussa 1943 siirrettiin keskustan armeijaryhmään, jossa se oli aina maaliskuuhun 1944. Divisioona siirrettiin heinäkuussa Helsinkiin ja se osallistui Viipurinlahden taisteluun ennen 29. heinäkuuta eli kaksi päivää Narvan kukistumisen jälkeen annettua paluukäskyä. Pohjoisessa armeijaryhmässä divisioona oli aina lokakuuhun 1944, jolloin se joutui Kuurinmaalla mottiin. Ennen sodan päättymistä divisioona osallistui kuuteen taisteluun motissa ollen saarroksissa toukokuiseen antautumiseensa asti.
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
Kenraaliluutnantti Sigfrid Macholz (5. lokakuuta 1940 - 8. joulukuuta 1941)
Kenraaliluutnantti Friedrich Bayer (8. joulukuuta 1941 - 17. helmikuuta 1942)
Kenraaliluutnantti Sigfrid Macholz (17. helmikuuta - 1. elokuuta 1942)
Kenraaliluutnantti Kurt Chill (1. elokuuta - 10. lokakuuta 1942)
Kenraaliluutnantti Gustav Hundt (10. lokakuuta - marraskuu 1942)
Kenraaliluutnantti Sigfrid Macholz ( marraskuu - 1. joulukuuta 1942)
Kenraalimajuri Adolf Westhoff (1. joulukuuta 1942 - 8. tammikuuta 1943)
Kenraalimajuri Adolf Trowitz (8. tammikuuta - 15. toukokuuta 1943)
Kenraaliluutnantti Alfred Thielmann (15. toukokuuta - 27. kesäkuuta 1943)
Kenraaliluutnantti Kurt Chill (27. kesäkuuta 1943 - 1. helmikuuta 1944)
Kenraalimajuri Johann-Albrecht von Blücher (1. - 4. helmikuuta 1944)
Kenraalimajuri Hero Breusing (4. helmikuuta - 25. elokuuta 1944)
Jalkaväenkenraali Friedrich Fangohr (25. elokuuta 1944 - 20. tammikuuta 1945)
Kenraalimajuri Bruno Schatz (20. tammikuuta - 08. toukokuuta 1945)
Aiheesta muualla

Viipurinlahti kesällä 1944, Yle Areena (Arkistoitu – Internet Archive)
Tummapronssikyyhky

| Tummapronssikyyhky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kyyhkylinnut Columbiformes
Heimo::  Kyyhkyt Columbidae
Suku::  Pronssikyyhkyt Henicophaps
Laji::  albifrons
Kaksiosainen nimi
 Henicophaps albifrons  G. R. Gray, 1862 
Alalajit
 H. a. albifrons  H. a. schlegeli 
Katso myös
   Tummapronssikyyhky Wikispeciesissä   Tummapronssikyyhky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tummapronssikyyhky (Henicophaps albifrons) on kyyhkyihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Uudesta-Guineasta ja sen lähisaarilta.
Koko ja ulkonäkö

Tummapronssikyyhky on kyyhkyksi suhteellisen suurikokoinen ja voi kasvaa 33–41 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan hieman ulkonäöltään. Yleisväritykseltään tummapronssikyyhky on tumman violetinruskea ja otsa on valkoinen. Koiraslinnun päälaki on väriltään valkoinen ja naaraalla se on kellertävä tai ruskehtava. Siivissä on muutamia pronssinvärisenä kimaltelevia sulkia. Lajin nokka on pitkä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Tummapronssikyyhkyä tavataan Indonesialle ja Papua-Uudelle-Guinealle kuuluvalta Uuden-Guinean saarelta sekä lähistön saarilta esimerkiksi Uudelta-Britannialta, Arusaarilta, Umboisaarelta ja Lolobausaarelta. Lajin elinympäristöä ovat pääasiassa sade- ja monsuunimetsät, mutta sitä tavataan kuivemmissakin metsissä ja tiikkiviljelmillä. Ne elävät yksin tai pareittain ja liikkuvat pääasiassa maassa. Lintu syö maahan pudonneita hedelmiä sekä hyönteisiä ja matoja, joita se tonkii maasta pitkällä nokallaan. Tummapronssikyyhky pesii kuivan kauden aikana kesä-heinäkuussa.
Saajoen valuma-alue

Saajoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.27) on Kymijoen vesistössä (14) Suur-Päijänteen alueessa (14.2) sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue. Valuma-alueen laskujoki on Saajoki, joka alkaa Saarijärvestä ja laskee Päijänteeseen Päijänteen alueeseen (14.22)
Yleistä > Vesistön sijainti

Saajoen valuma-alue pinta-ala on 129,49 neliökilometriä ja valuma-alueen järvisyys on 6,46 %. Alue on alle 20 kilometriä pitkä ja lähes 15 kilometriä leveä. Se sijaitsee Keski-Suomessa Jyväskylän Korpilahdella ja Jämsässä. Saajoen valuma-alue sijaitsee Kymijoen vesistön länsiosissa, mutta se kuuluu vielä Suur-Päijänteen alueeseen. Sitä kiertää länsipuolelta pohjoiseen laajempi Jämsän reitin valuma-alue (14.5), jonka kainaloon jäävät Saajoen lisäksi myös Päijänteen lähialueeseen (14.221) kuuluvat Patajoen ja Juoksjärven valuma-alueet. Saajoen itäpuolella sijaitsee Muuratjärven valuma-alue (14.28), jonka länsipuolelta löytyvät vielä pienet Särkijoen, Korpijoen ja Autionjoen valuma-alueet.
Yleistä > Pääoman kulun ja pituuden määritys

Saajoen pääuomasta ei ole lähdetietoa käytettävissä. Suomessa pääuomaan valitaan jokiverkostossa se jokihaara, jossa virtaa eniten vettä. Valinnan tekemiseen pitäisi tuntea jokihaarojen virtaamia, mutta sellaisia tietoja on harvoin käytössä. Virtaamien sijasta voidaan vertailla sivuhaarojen valuma-alueita, sillä lähialueilla ne ovat verrannolliset toisiinsa. Niin on tässäkin toimittu. Saajoen valuma-alueen pinta-ala on noin 127 neliökilometriä. Sen pääjärvi on Saarijärvi, jonka laskujoki on Saajoki ja järven pinta-ala on noin 5,8 neliökilometriä . Saarijärven valuma-alue on 118 neliökilometriä. Saarijärveen laskee sen ympäristöstä muutamia metsäpuroja ja -ojia, joista suurimmat ovat vesistöviranomaisten mukaan Lahnajärven laskuoja, Kattilaoja ja Rumaoja. Niiden valuma-alueiden pinta-alat ovat vastaavasti 15 , 39 ja 30 neliökilometriä. Sen mukaan Kattilaoja kuuluisi pääuomaan ja valuma-alueen vesireittiin kuuluu vesistöviranomaisten merkitsemänä alajuoksulta lukien ainakin Auvaistenjoki, Auvanen, Syväjärvi ja Suojärvi. Siitä eteenpäin voidaan pääuomaan valita nimetty valtaoja Hoikanoja, joka alkaa Hoikanjärvestä. Viimeiseen järveen laskee monia metsäojia, joita ei tässä yhteydessä käsitellä.
Pääuoman pituus voidaan määrittää laskemalla yhteen viranomaisten uomatietokannasta vesireitin pääuomaan kuuluvat eri osuudet. Saajoen pituudeksi löytyy 7,7 kilometriä, Saarijärven järvenselällä  tulee matkaa Kattilaojalle 4,3 kilometriä ja loput latvauomat antavat kokonaismatkaksi noin 22 kilometriä.
Yleistä > Vesistöalueen jako

Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat neljä aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen alajuoksulta luetellussa järjestyksessä :
Saajoen alue (14.271)
Saarijärven alue (14.272)
Kattilaojan valuma-alue (14.274)
Rumaojan–Myllyojan valuma-alue (14.273)
Yleistä > Vesistöalueen maankäyttö

Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 86,2 %, maatalousalueita 4,3 %, kosteikkoja ja soita on 0,4 % ja rakennettuja alueita on 2,3 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 6,7 %.