stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Somalian historia
Itsenäisyyden aika > Väliaikaishallitus ja pyrkimykset rauhaan

Somalian tasavaltaa ei ole käytännössä ollut olemassa tammikuun 1991 jälkeen. Eri klaanien edustajat kokoontuivat 1997 Kairossa ja sopivat uuden kansallisen hallituksen perustamisesta. Elokuussa 2000 Abdiqasim Salad Hassan valittiin presidentiksi Djiboutin Artassa pidetyn rauhankokouksen päätteeksi. Kolmas kapina puhkesi 1999. Huhtikuussa 2001 sotaherrat perustivat Etiopian tukemana oman hallituksensa kansallista hallitusta vastaan. Rahanweynin vastarinta-armeijan hallitsema Lounais-Somalia julistautui itsenäiseksi 1. huhtikuuta 2002. Sen pääkaupunki vallattiin kuitenkin saman vuoden lokakuussa, ja sen päämiehet liittyivät väliaikaisen hallituksen ministereiksi. 21 sotivaa ryhmittymää ja väliaikainen hallitus solmivat lokakuussa 2002 aselevon, ja uusi väliaikainen parlamentti perustettiin 2004 Keniassa. Lokakuussa se valitsi presidentiksi Abdullahi Yusufin. Helmikuussa 2006 parlamentti otti sijaintipaikakseen Baidoan. Heinäkuussa 2006 Somalian lounaiskulmassa Kenian rajalla oleva Jubamaa julistautui itsenäiseksi. Merkittävä este tilanteen rauhoittumiselle Somaliassa on Etiopian sotkeutuminen asioihin.
Ensimmäinen Somalian parlamentti sitten vuoden 1991 valittiin elokuussa 2012. Parlamentista oli tarkoitus tulla 275-jäseninen, mutta se valittiin jonkin verran vajaana. Parlamentti valitsi puhemiehekseen Mohamed Osman Jawarin, ja syyskuussa Somalian uudeksi presidentiksi valittiin Hassan Sheikh Mohamud.
Kirjallisuutta

Mohammed Haji Mukhtar: Historical Dictionary of Somalia (New Edition), Scarecrow Press 2003, ISBN 978-0810843448
Ali Jimale Ahmed (toim.): The Invention of Somalia, Red Sea Press 1995, ISBN 0932415997
Maria Brons: Somaliland: Zwei Jahre nach der Unabhängigkeitserklärung, Institut für Afrika-Kunde, Hamburg 1993, ISBN 978-3928049238
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nationmaster: Somalia
Ulkoministeriön tietopaketti Somaliasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Somali History (englanniksi)
Countrystudies.us: Somalia (englanniksi)
BBC:Timeline: Somalia (englanniksi)
Yle Elävä arkisto: Suomalaiset ovat olleet rakentamassa sovintoa ympäri maailmaa
Afrikan historia maittain
Algeria
Angola
Benin
Botswana
Burkina Faso
Burundi
Djibouti
Egypti
Eritrea
Etelä-Afrikka
Etelä-Sudan
Etiopia
Gabon
Gambia
Ghana
Guinea
Guinea-Bissau
Kamerun
Kap Verde
Kenia
Keski-Afrikan tasavalta
Komorit
Kongon demokraattinen tasavalta
Kongon tasavalta
Lesotho
Liberia
Libya
Madagaskar
Malawi
Mali
Marokko
Mauritania
Mauritius
Mosambik
Namibia
Niger
Nigeria
Norsunluurannikko
Päiväntasaajan Guinea
Ruanda
Sambia
São Tomé ja Príncipe
Senegal
Seychellit
Sierra Leone
Somalia
Sudan
Swazimaa
Tansania
Togo
Tšad
Tunisia
Uganda
Zimbabwe
Afrikan sarven asutus noin vuonna 70. Himyariten kuningaskunta (liila), Hadhramautin kuningaskunta (ruskea), Aksumin kuningaskunta (oranssi) ja Nazrangidin imperiumi (tummanvihreä)
Somaliaa halkoo kaksi jokea, Jubba ja Shebele. Kartta vuodelta 2007.
Afrikan sarven vanhimmat taideteokset ovat Laas Geelistä Pohjois-Somaliasta vuonna 2002 löydetyt luolamaalaukset. Ne ovat aikaväliltä noin 9 000–8 000 – 3 000 eaa.
Aksumin obeliski
Ylängöllä 1000 m merenpinnasta sijaitseva Amudin kaupunki oli Adalin sulttaanikunnan keskus
Tori Mogadishussa vuonna 1882
Hobyon sulttaanikunnan ratsuväkeä ja linnoitus 1930-luvulla
Brittiläisen Somalimaan lippu
Ranskan (sininen), Britannian (vaaleanpunainen), Italian (ruskeanvihreä) ja Abessinian (oranssi) alueet vuonna 1915.
Italian kuningaskunnan lippu
Somalia itsenäistymisen jälkeen 1960-luvulla (sininen). Kartassa näkyy myös Etiopia (oranssi) ja Britannian (vaaleanpunainen) sekä Ranskan (violetti) alueet
Ogadenin kartta
Hylätty panssarivaunu tien sivussa Somalian sisällissodan ajalta
Somalian poliittinen tilanne tammikuussa 2008. Somalian väliaikaishallituksen alueet (sininen), epäselvät alueet jotka eivät ole kenenkään hallinnassa (harmaa), Somalimaa (oranssi) ja Islamilaisten vastarintaliikkeiden hallussa olevat alueet (vihertävä harmaa)
Mainen raha

Samanlainen hopearaha
Mainen raha (engl. Maine penny) on hopearaha, jota pidetään Norjan kuninkaan Olav Kyrren (hallitsi 1067–1093) lyöttämänä. Rahan väitetään löytyneen Mainesta Yhdysvalloista. Tällöin se olisi ainoa Yhdysvalloista arkeologisilla kaivauksilla löydetty aito viikinkiesine. Rahan on sanottu löytyneen vuonna 1957 intiaanien asuinpaikalta Naskeag Pointista, josta on noin 1 250 kilometrin matka Newfoundlandin L’Anse aux Meadowsin skandinaavisiirtokuntaan. Kolikon aitouden kannattajien mukaan löytö osoittaa, että viikinkien ja intiaanien välillä oli yhteyksiä, ja että skandinaavien yhteydet Pohjois-Amerikkaan eivät katkenneet L’Anse aux Meadowsin siirtokunnan hylkäämiseen.
Mainen rahan alkuperästä on esitetty epäilyksiä. Ainoa tunnettu viikinkiasumus Pohjois-Amerikassa L’Anse aux Meadowsissa oli lyhytaikainen ja sijoittui vuoden 1000 tienoille. Kolikon löytänyt amatööriarkeologi Guy Mellgren oli numismaatikko, joka keräili historiallisia kolikoita. Oslon yliopiston tohtori Kolbjorn Skaare tunnisti rahan 22 vuotta löytämisen jälkeen. Skandinaavisia 1000-luvun rahoja ei ole kuitenkaan löydetty Grönlannista, vaikka siellä oli useita skandinaavista asutuksia. Islannista rahoja on löydetty, ei kuitenkaan yhtään Olav Kyrren lyöttämää. Yhdysvaltain numismaatikkoyhdistyksen mukaan kolikko on todennäköisesti peräisin vuonna 1878 Gresslistä, Norjasta tehdystä rahalöydöstä.
Mahiljoun rautatieasema

| Mahiljoun rautatieasema   Вакзал Магілёў, Вокзал Могилев |
| --- | --- |
 Mahiljoun rautatieasema talvella
Perustiedot
Sijainti:  53°55′34.4″N, 030°20′17.9″E
Osoite:  ven. Привокзальная площадь 1, 212001 г. Могилев ,  Rautatientori 1, 212001 Mahiljou, Mahiljoun alue, Valko-Venäjä) 
Kunta:  Mahiljou
Valtio:  Valko-Venäjä
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Valko-Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  Kaukojunat Oršan, Žlobinin ja  Asipovitšyn risteysasemien kautta koti- ja ulkomaille, muun muassa Vitsebskiin, Pietariin, Smolenskiin, Moskovaan, Minskiin, Homeliin ja Kiovaan
Paikallisjunat:  ainakin  Žlobinin risteysaseman kautta Homeliin
Tavaraliikenne:  rahdin kauttakulku runsasta
Pysäköinti:  asemarakennuksen edustalla
Asemarakennus
Rakennettu:  1902 
Lipunmyynti:  kyllä, myös kansainvälisille reiteille

Mahiljoun rautatieasema (valkoven.  Вакзал Магілёў, ven.  Вокзал Могилев) on tärkeä  Valko-Venäjän rautateiden väli- ja risteysasema maan kolmanneksi suurimmassa kaupungissa Mahiljoussa.
Asemarakennus valmistui tsaari-Venäjän aikana vuonna 1902.  Asema sijaitsee kantakaupungissa, noin kaksi kilometriä Mahiljoun hallinnollisesta keskustasta pohjoiseen.
Aiheesta muualla

Mogilevin rautatieasemasta[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Valko-Venäjän rataverkon kartta (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (karttavalikon kautta) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Georg Stiernhielm

Georg Stiernhielm. David Klöcker Ehrenstrahl (1663).
Georg Stiernhielm (synt. Göran Olofsson, myös Georgius Olavi, Lillia, 7. elokuuta 1598 Vika, Ruotsi – 22. huhtikuuta 1672 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen hallintomies, kielitieteilijä, yleistieteilijä ja runoilija. Häntä on kutsuttu "Ruotsin runouden isäksi", joka otti ensimmäisenä käyttöön antiikin runomittoja Ruotsin kirjallisuudessa teoksessaan Hercules (1658).
Elämä ja ura

Göran Olofssonin isä Olof Marqvardsson oli ammatiltaan vuorimies Svartskärsin kylässä Vikan pitäjässä Taalainmaalla. Göran aloitti opettajanuransa Västeråsin koulussa, josta hän lähti vuonna 1619 Uppsalan yliopiston ja otti nimen Lillia. Hän opiskeli myös Saksassa jonkin aikaa ja palasi Uppsalaan 1624. Hän lähti pian kuitenkin takaisin Saksaan ja matkusteli myös Italiassa, Ranskassa, Hollannissa ja Englannissa. Piispa Johannes Rudbeckius kutsui hänet lehtoriksi Västeråsin gymnasiumiin vuonna 1626 ja kohta tämän jälkeen kuningas Kustaa II Aadolf nimitti hänet Tukholman Collegium illustren aateliston oppimestariksi ja hän sai nimityksen johdosta suurta huomiota. Hänet nimitettiin Tarton hovioikeuden asessoriksi 1630 ja aateloitiin vuonna 1631 nimellä Stiernhielm saaden läänityksikseen Stjernlundin ja Vasulan tilukset Liivinmaalla. Hänestä tuli myös Liivinmaan maaneuvos vuonna 1639. Stiernhielm kutsuttiin takaisin Tukholmaan 1642 juuri perustettuun Lagkommissioneniin ja hän jäi useiksi vuosiksi maan pääkaupunkiin.
Kuningatar Kristiina alkoi kiinnittää huomiota Stiernhielmin runoihin ja hän sai siten osakseen myös yhä enemmän yleistä huomiota Tukholman piireissä. Stiernhielm nimitettiin Tarton hovioikeuden varapresidentiksi 1648 mutta kutsuttiin pian taas takaisin Tukholmaan Riksarkivetin johtajaksi (ruots. riksarkivarie) vuonna 1649 ja Ruotsin kuningashuone kiinnitti huomiota edelleen runsaasti hänen runouteensa ja tuotantoonsa. Jonkin ajan kuluttua Stiernhielm joutui hovin epäsuosioon johtuen tämän kritiikistä eräitä kuningattaren suosikkeja kohtaan ja hän joutui palaamaan Liivinmaalle. Pohjan sodan sytyttyä Stiernhielm joutui palaamaan Tukholmaan 1656 perheensä kanssa. Sodan jälkeen Stiernhielm kärsi perheineen virattomaksi jäätyään talousvaikeuksista. Kaarle X Kustaa nimitti hänet maatuomariksi nyt Ruotsin haltuun joutuneeseen Trondheimin lääniin, jonka se tosin jälleen menetti vuonna 1660 ja Stiernhielm jäi taas työttömäksi. Hänet kutsuttiin krigsrådin jäseneksi 1661 ja vuotta myöhemmin Reduktionskollegiumiin. Vuonna 1667 hänet nimitettiin vastaperustetun antikviteettikollegion ensimmäiseksi johtajaksi, joka takasi lopulta Stiernhielmille vakaan toimeentulon hänen elämänsä loppuvuosiksi. Stiernhielmin kuoltua Ruotsin akatemia julkaisi muistomitalin hänen kunniakseen.
Tuotanto ja merkitys

Stiernhielmiä pidettiin Ruotsissa aikansa oppineimpana henkilönä, jonka kirjallinen tuotanto oli monialaista. Hän julkaisi viisi-kuusikymmentä kirjallista teosta, jotka runouden lisäksi käsittelivät matematiikkaa, luonnontieteitä, lakitieteitä, historiaa, tilastotiedettä ja kielitiedettä. Erik Gustaf Geijer on kuvannut Stiernhielmiä "kaikessa suurena alkuunsaattajana" (ruots. "i allt en stor börjare"). Hän oli ensimmäisiä ruotsalaisia matemaatikkoja, jotka saivat laajempaa huomiota ja hän toi matkoiltaan paljon aiemmin valtakunnassa tuntematonta matemaattista tietoa Ruotsiin. Hallitus kuunteli hänen neuvojaan valtakunnallisten mittayksiköiden perustamiseksi tieteelliselle pohjalle. Hän myös toi Ruotsiin mikroskoopin ja suurennuslasin. Lakitieteilijänä hän kävi läpi vanhat ruotsalaiset lait ja julkaisi Vestgötalagen -teoksen. Hän oli ensimmäinen, joka lisäsi lakikirjoihin selityksiä. Filosofina Stiernhielm suosi Platonia ja Plotinosta mutta vastusti kartesiolaisuutta. Historioitsijana hän pyrki näyttämään toteen kansainvaellusten olevan lähtöisin Ruotsista ja pyrki osoittamaan ruotsin kielen aseman kaikkien kielien kantakielenä. Vaikka hänen kansallismielisiä historia- ja kielitutkimuksiaan ei pidetä järin tieteellisinä, häntä pidetään kuitenkin eräänä ensimmäisistä vertailevan kielentutkimuksen alkuunpanijoista.
Tieteellisen toiminnan ohessa Stiernhielmin merkittävimpänä panoksena pidetään hänen herättämäänsä huomiota siihen saakka väheksytyn ruotsin kielen aseman nostamiseen. Hän julkaisi sanakirjoja ja tutki kielen alkuperää. Hänen runonsa olivat Ruotsin runoudessa käänteentekeviä, vieden alaa eteenpäin kansanlauluista ja -riimeistä taiteeksi.
Suomennettuja runoja

Hercules: katkelma sankarirunoelmasta (Hercules), suom. Lauri Viljanen, Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja, WSOY 1930 (Stiernhielm kirjoitti tämän tunnetuimman runoelmansa 1647. Se julkaistiin 1658. Runo verkossa alkukielellä)
Hercules: Elämän katoavaisuus: katkelma (Hercules), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta, WSOY 1957
Pysähdy, ymmärrys (Håll stilla, mitt förnuft), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta, Helsinki: WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8 (Runo artikkelissa alkukielellä)
Aiheesta muualla

Helmer Winter : "Kyl mino piex sinum perkele pois". Suomalaisen ja venäläisen soturin suorasukaista sanavaihtoa ruotsalaisen runoniekan säkeissä, missä suomalainen haastaa omalla kielellään!, Hakkapeliitta, 09.03.1937, nro 10, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  IdRef 
Muistomerkki Knivassa Stiernhielmin syntymäpaikalla
Minna Maijala

Minna Maarit Maijala (s. 18. toukokuuta 1975 Raahe) on suomalainen tietokirjailija ja kirjallisuushistorioitsija. Hän on opettanut Helsingin yliopistossa 1800-luvun realistista ja naturalistista kirjallisuutta.
Maijala valmistui ylioppilaaksi Vuolijoen lukiosta vuonna 1994 ja maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2001 pääaineenaan kotimainen kirjallisuus. Vuonna 2008 Maijala väitteli Helsingin yliopistossa Minna Canthin tuotannon psykologisesta ihmiskuvauksesta tutkimuksella Passion vallassa. Hermostunut aika Minna Canthin teoksissa. Väitöskirjassaan hän pyrki eroon Canthin tuotantoa hallinneesta elämäkerrallisesta ja sukupuolittuneesta tulkinnasta.
Väitöksen jälkeen Maijala innostui vastaväittäjänsä professori Liisi Huhtalan esittämän toiveen mukaisesti tekemään Canthista elämäkerran. Vuonna 2014 ilmestynyt Herkkä, hellä, hehkuvainen luo Canthista uudenlaisen kuvan. Teos oli vuoden 2014 Tieto-Finlandia-ehdokkaana.
Teokset

Passion vallassa – hermostunut aika Minna Canthin teoksissa, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008 Sarja: Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 0355-1768; 1169 ISBN 978-951-746-995-1 (väitöskirja)
Herkkä, hellä, hehkuvainen – Minna Canth.  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-23656-6
Kultakauden maanalainen vastarinta: sortokauden taisto isänmaan ja sananvapauden puolesta, Helsinki: Otava 2017 ISBN 978-951-1-29949-3
Punaiset kengät: Minna Canthista, rakkaudesta ja vallasta: esseitä, Helsinki: Otava 2019 ISBN 978-951-1-33096-7
Katri Vala: Kulkuri ja näkijä, Helsinki: Otava 2021 ISBN 978-951-1-38243-0
Pirkko Lahti : kuuntelija.  Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-37441-1
Maijakaisan koulu

Maijakaisan koulu oli 1800-luvulla Tampereella ja kaupungin lähipitäjissä toiminut alkeiskoulu. Koulun opettajana oli itseoppinut Maria Katariina Jernqvist (1828–1901) jonka mukaan koulu oli saanut nimensä. Alkeisopetusta 6–8-vuotiaille lapsille antanut koulu oli tunnettu tavanomaisesta poikkeavista opetusmenetelmistään.
Maijakaisan koulu toimi 1860- ja 1870-luvuilla pääasiassa kesäisin Kyttälän esikaupungissa joka liitettiin Tampereen kaupunkiin vuonna 1876. Luokkahuoneena oli tällöin leivintupa jossa leivinlaudat toimivat oppilaiden penkkeinä. Koulussa ei ollut lukujärjestystä ja lukemaan opittiin toistamalla opettajan perässä kirjaimia ja sanoja aisakellon säestyksellä. Koulu järjesti myös kauniiden päivien kulkueita kaupungin kaduilla jolloin oppilaat esittivät hengellisiä lauluja ja virsiä kantaessaan opettajaansa lakanalla ja soittaessaan kulkueen edellä aisakelloa.
Koulun toiminta siirtyi ensin Kangasalle ja sitten vuonna 1883 Pirkkalaan sen jälkeen kun kansakoulu perustettiin Tampereelle. Täällä koulu toimi kiertokouluna ja opettaja Maija-Kaisa sai opetustyöstään tunnustuksena Topelius-rahaston palkinnon. Koulun toimintaa Kangasalla on kuvannut kirjailija Jalmari Finne.
Kirjallisuutta

Kaarisilta juurille : Ida ja Juho Niemen elämään Kangasalla ; toimittaja Marja-Liisa Hänninen. Vantaa 2014 ISBN 9789529341320
Dermatologia

Dermatologia eli ihotautioppi on lääketieteen osa-alue, joka tutkii ja hoitaa ihon sairauksia.  Sen piirissä käytetään sekä lääkinnällisiä että kirurgisia hoitoja. Dermatologiassa käsitellään sairauksia ja syöpiä, jotka esiintyvät iholla, päänahassa, hiuksissa ja kynsissä.
Dermatologia kehittyi 1700-luvun aikana sisätautien osa-alueena. Se pystyi kehittymään helposti itsenäiseksi tutkimusalueeksi, sillä ihon tutkiminen on helppoa. Alkujaan dermatologinen tutkimus oli yhteydessä seksitauteihin, sillä ihottumien yleisenä diagnoosina oli kuppa. Dermatologian tieteellisen perustan asetti 1800-luvun puolivälissä itävaltalainen Ferdinand von Hebra, joka painotti iholeesioden mikroskopista tutkimista ihotautien selvittämisessä. Tämän jälkeen dermatologinen tutkimus keskittyi erityisesti ihotautien määrittelemiseen ja luokitteluun. Stephen Rothmanin 1930-luvulla aloittama biokemiallinen ja fysiologinen suuntaus johti vuosisadan puolivälin jälkeen uudenlaisien ja tehokkaampien hoitokeinojen kehittämiseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dermatologia Wikimedia Commonsissa
DermNet: All about the skin (englanniksi)
Louis MacNeice

| Louis MacNeice> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1907 Belfast, Pohjois-Irlanti
Kuollut: 1963 (55–56 vuotta) Lontoo, Britannia
Kansalaisuus:  Britannia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Blind Fireworks
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Louis MacNeice (1907 Belfast, Pohjois-Irlanti – 1963 Lontoo, Britannia) oli irlantilais-brittiläinen kirjailija.
MacNeice opetti klassisia kieliä ja oli BBC:ssä vuodesta 1941 radiotoimittajana. Hänen esikoisrunokokoelmansa Blind Fireworks ilmestyi 1929. Hän kuului yhdessä Stephen Spenderin, W. H. Audenin ja Cecil Day-Lewisin kanssa runoilijaryhmään, joka ennusti kulttuurin tuhoutumista.
Suomennetut teokset

Pimeä torni: kuunnelma (The Dark Tower)
Auringonsäteitä hatussa: tutkielma Tšehovista ihmisenä, kuunnelma, (Sunbeams in his Hat), suom. Veli Sandell, Helsinki: Yleisradio 1971
Mielettömät saaret: kuunnelma (The Mad Islands), suom. Antero Tiusanen, Helsinki: Yleisradio 1966 (moniste)
Suomennetut teokset > Suomennettuja runoja

Elegia vähäisemmistä runoilijoista, suom. Hannu Kankaanpää, julkaisussa: Parnasso 2001; nro 1
Lunta (Snow), suom. Janne Tarmio, teoksessa Maailman runosydän toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Omaelämäkerta (Autobiography), suom. Risto Ahti, teoksessa Maailman runosydän
Rukous ennen syntymää (Prayer Before Birth), suom. Risto Ahti, teoksessa Maailman runosydän
Lisäksi suomennoksia MacNeicen runoista on antologiassa: Tuomas Anhava, Minä kirjoitan sinulle kaukaisesta maasta, Helsinki: Otava 2003 ISBN 951-1-18638-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louis MacNeice Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Madeiranhippiäinen

| Madeiranhippiäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Hippiäiset Regulidae
Suku::  Hippiäiset Regulus
Laji::  madeirensis
Kaksiosainen nimi
 Regulus madeirensis  Harcourt, 1851 
Katso myös
   Madeiranhippiäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Madeiranhippiäinen (Regulus madeirensis) on pienikokoinen Madeiran endeemisiin lintulajeihin kuuluva varpuslintu. Aiemmin sen ja tulipäähippiäisen katsottiin olevan samaa lajia. Oman lajistatuksen madeiranhippiäinen sai vuonna 2003.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan madeiranhippiäinen on noin 8–8,5 cm pitkä. Madeiranhippiäinen muistuttaa muuten väritykseltään muita hippiäisiä, mutta sen erottaa mustasta ja ylempää valkeasta silmäkulmajuovasta. Myös päälaen juova on hyvä tuntomerkki. Naaraalla juovan väri on keltainen ja koirailla oranssi.  Erona tulipäähippiäiseen on, että nokka on pidempi, silmäkulmanjuova on lyhempi ja siipikuviot ovat mustemmat.
Elinympäristö

Lajia tavataan koko Madeiran saarella. Se elää saaren alkuperäisissä laakeripuusekametsissä yleensä 600–1 550 metrin korkeudessa. Madeiranhippiäinen ei sopeudu viljeltyihin eukalyptusmetsiin, ja vaikka lajia ei luokitellakaan uhanalaiseksi, alkuperäisten metsien muuttaminen viljelymetsiksi on sille uhka.
Ravinto ja lisääntyminen

Madeiranhippiäinen käyttää ravintonaan hyönteisiä ja hämähäkkejä, joita se etsii lehdiltä ja oksilta. Pyöreänmallisen pesänsä laji rakentaa pensaaseen hämähäkinseitistä, sammalesta ja pienistä oksista. Naaras munii 5–7 munaa, yleensä 6.
Madeiranhippiäisen munia.
Madeiranhippiäinen
Maamme

| Maamme |
| --- | --- |
 Vänrikki Stoolin tarinat vuoden 1898 painoksena. Kuvitus Albert Edelfelt. Maamme-laulun sanat ovat alkuperäisessä vuoden 1867 muodossa: pohjainen, ei pohjoinen, joka muutos sisältyi Taavi Hahlin Ylioppilaslauluja-kokoelmaan jo vuonna 1871.
Valtio:   Suomi
Säveltäjä:  Fredrik Pacius
Sanoittaja:  Johan Ludvig Runeberg
Sävelletty:  1847
  
Maamme (ruots. Vårt land) on Suomen kansallislaulu. Se on alkujaan Johan Ludvig Runebergin ruotsiksi kirjoittama runo, jonka on säveltänyt Fredrik Pacius. Runeberg kirjoitti sanat eräänlaisena vastavallankumouksellisena runona kevätkesällä 1846 tunnelmissa, jotka enteilivät vuosien 1847–1848 ”Euroopan hullua vuotta”. Hän tarkoitti runonsa sävellettäväksi ja julkaisi sen itse säveltämänään vuonna 1847.
Paciuksen säveltämänä Vårt land -runo sai ensiesityksensä ylioppilaiden Floranpäivän juhlissa vuonna 1848. Runeberg edesauttoi Paciuksen sävellyksen asemaa sisällyttäessään sen kirjoittamansa Vänrikki Stoolin tarinoiden, jonka esirunona Vårt land oli, liiteeksi samana vuonna. Yksiselitteistä tukea Runeberg ei Paciuksen sävellykselle antanut, sillä seuraavassa painoksessa oli liitteenä kolme muutakin sävellystä. Kansallislaulun asemaan laulu nousikenen mukaan?, kun se sai suomenkieliset sanat nimellä Maamme. Lainsäädännössä laulun asemaa Suomen kansallislauluna ei ole vahvistettu. Suomenkieliset sanat perustuvat Julius Krohnin johtaman runoilijaryhmän käännökseen vuodelta 1867.
Nykyisen muotonsa Runebergin runon suomennos sai Paavo Cajanderin korjausten jälkeen, mutta kansallislauluna lauletut ensimmäinen ja viimeinen säkeistö ovat peräisin Krohnin ryhmän alkuperäisestä käännöksestä. Maamme-laulu levisi ympäri Suomea erityisesti kuorojen ja kansakoulun avulla. Kansakoulujen laulunopetuksessa näkyi selvästi kansallinen herääminen, ja Maamme oli laulunopetuksen suosituin laulu vuosien 1869–1881 aikana.
Historia > Tausta

Kansallisuuskysymys nousi Suomessa aktiiviseksi puheenaiheeksi 1844. Sen taustalla oli koko Eurooppaa koskenut poliittis-kansallinen, oppositiomielinen liikehdintä, joka purkautui Euroopan hulluna vuonna 1848–1849. Sitä edeltänyt paine oli kuitenkin havaittavissa jo vuosia aiemmin. Euroopan poliittisia näkemyksiä levitti Suomessa J. V. Snellmanin Saima-lehti, joka ilmestyi tammikuusta 1844 joulukuuhun 1846. Sen keskeisin lukijakunta tuli Helsingin yliopistopiireistä.
Keväällä 1844 Aleksanterin yliopistossa (Helsingin yliopisto) päätettiin järjestää osakuntien yhteinen kevätjuhla, joka rehtorin painostuksesta kuitenkin peruutettiin. Kuraattori Zachris Topelius ei olisi tahtonut peruuttaa sitä, mutta hän sai kuitenkin revanssina tehdä kevään promootiorunon, jossa hänen itsensä mukaan ”kuultiin ensimmäisen kerran fennomanian karjuntaa”. Samana vuonna ilmestyi Emil von Qvantenin kirjoittama runo Suomen laulu, jonka Fredrik Pacius sävelsi. Johan Ludvig Runeberg ihastui tähän honkien huokailusta ja Väinön runokanteleesta kertovaan romanttiseen lauluun. Topeliukselle se ei kuitenkaan ollut tarpeeksi, ja Porthanin päiväksi hän teki Marseljeesista ruotsinkielisen käännöksen, joka noudatti alkuperäistä taisteluhenkeä ja herätti huolestusta viranomaisissa.