stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Botniabanan

Botniabanan on Ruotsin rataverkon osa Perämeren rannalla, joka yhdistää Nylandin, Örnsköldsvikin, Nordmalingin ja Uumajan. Sen pituus on noin 185 kilometriä. Rata on rakennettu korkeatasoiseksi: suurimmat sallitut nopeudet radalla ovat 250 km/h henkilöliikenteessä ja 120 km/h tavaraliikenteessä. Rataosa on sähköistetty ja kauko-ohjattu yksiraiteinen rata, joka on varustettu ERTMS/ETCS-kulunvalvonnalla. Rataosalla on 140 siltaa sekä yhteensä 25 kilometriä tunneleita.
Rautatie rakennettiin vuosien 1999 ja 2010 välisenä aikana, sen jälkeen kun Ruotsin valtiopäivät päätti vuonna 1996 rautatien rakentamisesta. Rata avattiin Örnsköldsvikin ja Husumin väliselle tavaraliikenteelle lokakuussa 2008 ja Västeraspbyn ja Örnsköldsvikin välille lokakuussa 2009. Botniabanan vihittiin käyttöön 28. elokuuta 2010, jolloin alkoi henkilöliikenne Örnsköldsvikin ja Uumajan itäisen aseman välillä.
Yksiraiteiseksi rakennettu rata on alun alkaen rakennettu siten, että sen kaksiraiteistaminen on tulevaisuudessa mahdollista vähäisin toimenpitein. Radalla on kaikkiaan 22 junakohtauspaikkaa, joilla junat voivat kohdata tai ohittaa toisensa. Pääradan pienin kaarresäde on 3 200 metriä, pois lukien Örnsköldsvikissä sijaitseva kaarre, jonka säde on 800 metriä. Suurin nousu radalla on kymmenen metriä kilometrillä (10‰).
Rakentaminen

Rataosuuden rakentaminen alkoi vuonna 1999, ja sen eteläinen osuus Örnsköldsvikistä Husumiin M-Realin paperitehtaalle avattiin liikenteelle 16. lokakuuta 2008. 190 kilometrin pituinen Botniabanan, joka on osa Ruotsin rataverkkoa, vihittiin käyttöön 28. elokuuta 2010. Radalla on Ruotsin rataverkon korkein huippunopeus, 250 km/h kaluston niin salliessa.
Hankkeen toteutuksesta vastanneen Botniabanan AB -yhtiöstä Ruotsin valtio omistaa 91 prosenttia ja Kramforsin, Örnsköldsvikin, Nordmalingin ja Uumajan aluehallinnot yhdeksän prosenttia. Työt aloitettiin vuonna 1999, ja puolivälissä rata oli vuoden 2005 lopussa. Valmistumisensa jälkeen vuonna 2010 linja vuokrattiin Ruotsin liikennevirastolle. Kun Botniabanan AB on saanut investoimansa rahat takaisin, arviolta 2050-luvulla, linjan omistajuus siirtyy Liikennevirastolle. Rakennusbudjetti oli 15 miljardia Ruotsin kruunua.
Botniabananin tarkoituksena on kilpailla maantieliikenteen kanssa, joka käyttää E4-tietä, joka on raskaan tavaraliikenteen pääväylä.
Matkustajaliikenne alkoi elokuussa 2010 Uumajasta Örnsköldsvikiin. Myöhäinen Ådalsbananin uudistaminen johti siihen, että liikenne Örnsköldsvikistä etelään päin alkoi vasta elokuussa 2012.
Rakentaminen > Viivästynyt pidennys luonnonsuojelualueen läpi

Rautatien keskiosa oli valmis liikenteelle vuonna 2008, ja kaikki osat rautatiestä lukuun ottamatta pohjoista osaa, lokakuussa 2009. Pohjoisessa osassa, lähellä Uumajaa, ei ollut liikennettä elokuuhun 2010 saakka, koska Uumajajoen ylittävän sillan sijoittamisesta ympäristöllisesti herkille alueelle käytiin kiistaa. Nämä alueet on suojattu luonnonsuojelualueina ja sen sijainnin hyväksymistä vastustivat ympäristönsuojelijat ja naapurit, jotka olivat huolissaan kiinteistöistään. Sen katsottiin myös sijaitsevan liian lähellä Uumajan lentoasemaa, aiheuttaen turvallisuushuolia, ja lentoaseman sekä joen alapuolella oleva tunneli olisi aivan liian kallis. Eteläisempi reitti olisi voinut pidentää linjaa ja olla kalliimpi. Keskustelun ydin oli, että luonnonsuojelualue perustettiin joitakin vuosia sen jälkeen, kun radan sijoitus oli vahvistettu.
Matkustajaliikennettä ei ollut ennen kuin koko rautatie oli valmistunut, koska suurin kaupunki, Uumaja, ei ollut yhdistettynä linjaan aiemmin. Jotkut rahtikuljetukset kuitenkin käyttivät valmistuneita rautatien kohtia.
Historia

Rautatien vanha päärata pitkälle pohjoiseen Ruotsiin (Bräcke–Boden, "Stambanan genom övre Norrland") rakennettiin vuosien 1880–1895 aikana noin 30–100 kilometrin päähän rannikosta, jotta se olisi paremmin suojassa mereltä tulevilta sotilaallisilta operaatioilta lentokoneettoman sodankäynnin aikana. Se on todella mutkikas ja siinä on suhteellisen jyrkät nousut. Rata pysyy rahtiliikenteen käytössä, ja sitä käytetään mahdollisesti jossain matkustajaliikenteessä, kuten välillä Östersund-Bräcke-Långsele-Kramforsin lentoasema-Uumaja.
Rautatielinjaa oli vaadittu jo jonkin aikaa Pohjois-Ruotsin rannikolle, nykyisen päälinjan (sisämaassa) kapasiteetin puutteen; hitaampien nopeusrajoitusten, mutkien ja nousujen vuoksi. Botniabanan parantaa myös alueen julkista liikkuvuutta, vähentäen matkustusaikaa Uumajan ja Örnsköldsvikin välillä 40–50 minuuttiin nopeakulkuisella junalla. Se palvelee myös lähijunia, ehdotetulla vuorotiheydellä, joka on vähintään kuusi junaa kumpaankin suuntaan.
Ajat, etäisyydet ja keskinopeus

| Yhteys | Aika | Matka | Keskinopeus |
| --- | --- | --- | --- |
| Örnsköldsvik-Uumaja | 0:40 | 112 km | 165 km/h (Intercity) |
| Kramfors-Örnsköldsvik | 0:35 | 86 km | 150 km/h (Intercity) |
| Sundsvall-Uumaja | 2:20 | 300 km | 130 km/h |
| Örnsköldsvik-Uumaja | 0:55 | 112 km | 120 km/h (taajama) |
| Tukholma-Uumaja | 5:40 | 680 km | 120 km/h |

Rautatielinjalla voi ajaa maksimissaan 250 kilometrin tuntinopeudella. Kun nopeusrajoitusta nostetaan nopeuteen 200 km/h, se tulee olemaan nopein yksiraiteinen rautatie maailmassa. Junat kulkevat muutamina ensimmäisinä vuosina nopeudella 180–200 km/h, mutta myöhemmin se tulee nousemaan.
Maakuntien omistama leasingyhtiö Transitio teki lokakuussa 2008 sopimuksen Alstomin Coradia-junien ostamisesta. Nämä junat toimitettiin vuonna 2011, ja niiden huippunopeus on vain 180 km/h. SJ käyttää Tukholmasta lähtevässä kaukoliikenteessä Regina-junia, joiden huippunopeus on 200 km/h. Toistaiseksi toimittajat eivät mene takuuseen talviominaisuuksista yli 200 kilometrin tuntinopeudessa, koska kokemusta noin suurista nopeuksista Ruotsin ilmastossa ei ole. Tutkimusprojekti Gröna tåget tutkii tätä.
Botniabanan on ensimmäinen rata Ruotsissa, joka on varustettu merkkijärjestelmä ERTMS:llä (taso 2) ja sitä on testattu nopeudella 289 km/h Botniabananin eteläosassa. Tällä hetkellä Ruotsin opastinjärjestelmä ja sen ATP-turvajärjestelmä (ATC, Automatic Train Control) on validoitu nopeuteen 210 km/h.
16. lokakuuta 2008 tavarajunat käyttivät osaa rautatiestä, mutta manuaalisella junankulkuvalvontajärjestelmällä. Alstom-junia ei toimitettu avajaisiin elokuussa 2010, koska toimitusaika on vähintään kaksi vuotta. Yksi Regina-tyypin juna vuokrattiin eteläisestä Ruotsista välille Uumaja-Örnsköldsvik. Sen huippunopeus on 200 km/h. Elokuusta 2010 lähtien SJ liikennöi yöjunia Långsele-Mellansel-Örnsköldsvik-Uumaja-reitillä välillä Tukholma-Narvik ja Göteborg-Luulaja, mutta ne on usein uudelleenreititetty vanhalle radalle ERTMS-ongelmien vuoksi.
Asemat

Junien pysähdyspaikat:
Ådalbanan:
Sundsvall keskusta 319,391 km
Timrå            295,681 km
Härnösand        248,051 km
Kramfors         208,366 km
Kramforsin lentoasema (bussikuljetus lentoasemalle, koska tietä pitkin on matkaa 1–2 km)
Botniabanan:
Örnsköldsvik keskusta         115,402 km
Örnsköldsvik pohjoinen      112,986 km
Husum         90,313 km
Nordmaling                   58,109 km
Hörnefors                    34,856 km
Uumajan itäinen rautatieasema 2,016 km
Uumajan keskusrautatieasema       0 km
Jotkut junat pysähtyvät vain suurimmilla asemilla.
Eniten käytetyksi asemaksi on ennustettu Uumajan itäistä rautatieasemaa, koska se on kävelymatkan päässä Uumajan yliopistosta sekä alueen pääsairaalasta. Uumajan keskusrautatieasema oli suljettuna vuosien 2010–2011 ajan uudelleenrakennustöiden vuoksi.
Sillat ja tunnelit

Radalla on 140 siltaa sekä 16 tunnelia:
Pisimmät sillat:
Uumajajoen silta: 1 950 metriä
Nätraån silta: 1 050 metriä
Ångermanälvenin silta: 1 000 metriä
Pisimmät tunnelit:
Namntalltunneln: 6 000 metriä (Nyland–Bjärsta)
Björnböletunneln: 5 200 metriä  (Nyland–Bjärsta)
Åskottunneln: 3 300 metriä (Nyland–Bjärsta)
Varvsbergstunneln: 2 000 metriä (Örnsköldsvik)
Suomalainen Lemminkäinen Oyj on rakentanut useita Botniabananin tunneleita.
Ådalenin rata

Botniabanan päättyy lähelle Kramforsin lentoasemaa Ådalsbananin radalle, joka menee reittiä Långsele–Kramfors–Härnösand–Sundsvall. Matkaa Sundsvalliin on 101 kilometriä. Rautatie rakennettiin vuosina 1890–1925, ja se on varsin mutkikas ja huonokuntoinen. Sillä kulkee lähinnä tavaraliikennettä, eikä lähes lainkaan matkustajaliikennettä. Ådalsbanania aiotaan parantaa, jotta se voi sallia suuremmat nopeudet (100–160 km/h) jatkossa. Parannukset sisältävät uudet raiteet, uuden ajojohtimen, uuden signaalijärjestelmän (ERTMS) ja parempia sekä vähemmän maantieylityksiä. Muutamat osat Härnösandista pohjoiseen (yhteensä 29 km) korvataan uudella reitillä, jotka rakennetaan samanlaisiksi kuin Botniabananilla.
Norrbotniabanan

Norrbotniabanan on suunniteltu Botniabananin laajennus Uumajan pohjoisosasta Luulajaan. Matka on noin 270 kilometriä, pidempi kuin tämänhetkinen Botniabanan. Alustava päätös sen rakentamisesta on tehty, ja yksityiskohtainen suunnittelu on käynnissä, sisältäen reitin valinta. Rakentamisen on suunniteltu alkavaksi vuoden 2020 paikkeilla. Päätöstä ei ole kuitenkaan vielä lyötä lukkoon, ja se voi siirtyä.
Molemmilla, Norrbotniabananilla ja Botniabananilla on etu tiheän ja raskaan tavaraliikenteen kustannusten vähentämiseksi niiden valmistuttua. Ne vähentävät huomattavasti matkustajien matka-aikaa verrattuna linja-autoihin; esimerkiksi matkustusaika Sundsvallista Uumajaan vähenee ainakin 1,5 tunnilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Botniabanan Wikimedia Commonsissa
Botniabanan.se (Arkistoitu – Internet Archive)
Järnväg.net — Botniabanan (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Bothnia Line
Rautatie kulkee rinnakkain Eurooppatie E4:n kanssa.
Rata lähellä Ovansjötä.
Rautatie päättyy Uumajan keskusrautatieasemalle.
Uumajan itäinen rautatieasema syyskuussa 2010.
Yksi rataosan erikoisimmista toteutuskohteista: Botniabanan ylittää Paradiskullenin hyppyrimäen alastulorinteen Örnsköldsvikissä.
Ångermanjoen ylittävä silta.
Käännös suomeksi
Carlos Bianchi

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Carlos Arcecio Bianchi
Syntymäaika: 29. huhtikuuta 1949
Syntymäpaikka: Buenos Aires, Argentiina
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1967–1973  1973–1977  1977–1979  1979–1980  1980–1984  1984–1985 | Vélez Sarsfield  Stade de Reims  Paris Saint-Germain  RC Strasbourg  Vélez Sarsfield  Stade de Reims  Yht. | 165 (121)  124 (107)  074 0(64)  022 00(8)  159 0(85)  018 00(8)  562 (393) |
Maajoukkue
| 1970–1972 | Argentiina | 014 00(7) |
Valmennusura
1984–1988  1989–1990  1990–1991  1993–1996  1996  1998–2001  2003–2004  2005–2006: Stade de Reims  OGC Nice  Paris Saint-Germain  Vélez Sarsfield  AS Roma  Boca Juniors  Boca Juniors  Atlético Madrid
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Carlos Bianchi (s. 29. huhtikuuta 1949 Buenos Aires) on argentiinalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja, pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Pelaajaura

Bianchi aloitti ammattilaisuransa buenosairelisaisessa Vélez Sarsfieldin joukkueessa vuonna 1967 ja pelasi seurassa vuoteen 1973 saakka siirryttyään Ranskaan Stade Reimsiin. Vélez Sarsfieldissa Bianchi voitti Argentiinan Nacional-sarjan mestaruuden vuonna 1968 ja maalikuninkuuden Nacional-sarjassa 1970 ja Metropolitano-sarjassa 1971.
Stade Reimsissä Bianchi pelasi kaudet 1973/74–1976/77 ja voitti Ranskan liigan maalikuninkuuden vuosina 1974, 1976 ja 1977. Vuonna 1977 Bianchi siirtyi toiseen ranskalaisseuraan Paris Saint-Germainiin, missä hän voitti maalikuninkuuden vuosina 1978 ja 1979. Bianchi pelasi vielä kauden 1979/80 Ranskassa Strasbourgissa ennen paluutaan kotiseuraansa Vélez Sarsfieldin. Vélez Sarsfieldissa hän voitti vuonna 1981 Nacional- sarjan maalikuninkuuden 15 maalillaan. Bianchi pelasi seurassa aina vuoteen 1984, minkä jälkeen hän siirtyi takaisin Reimsiin pelaaja-valmentajan ominaisuudessa. Hän pelasi seurassa vain yhden kauden, kunnes siirtyi täysipainotteisesti valmennustehtäviin.
Argentiinan maajoukkueessa Bianchi pelasi vuosina 1970–1972 14 ottelua, joissa hän teki seitsemän maalia.
Valmentajaura

Bianchi oli Reimsissä aina vuoteen 1988 saakka, minkä jälkeen hän valmensi hetken aikaa toisia ranskalaisjoukkueita OGC Nizzaa ja PSG:tä ennen paluutaan Vélez Sarsfieldiin vuonna 1993. Bianchin kolme vuotta kestäneen valmennuskauden aikana seura ylsi historiansa suurimpiin saavutuksiin. Se voitti Argentiinan kevätkauden mestaruuden vuosina 1993 ja 1996, ja syyskauden mestaruuden 1995. Lisäksi menestystä tuli myös kansainvälisellä tasolla, kun seura voitti vuonna 1994 Etelä-Amerikassa mestareitten liigaa vastaavan Copa Libertadoresin, sekä Etelä-Amerikan ja Euroopan mestareitte välisen Intercontinental Cupin. Vuonna 1996 seura voitti Etelä- ja Pohjois-Amerikan mestarien välisen Copa Interamericanan. Vuonna 1994 hänet valittiin Etelä-Amerikan vuoden valmentajaksi.
Vélez Sarsfieldista Bianchi siirtyi vuonna 1996 Italian Serie A -seura AS Roman peräsimeen, mutta pesti jäi lyhyekssi. 1998 hän palasi takaisin Argentiinaan ja Boca Juniorsiin. Bianchi johdatti seuran kolmesti Argentiinan syyskauden mestaruuteen (1998, 2000, 2003) ja kertaalleen kevätkauden mestaruuteen (1999). Copa Libertadoresin joukkue voitti hänen valmennuksessaan kolmesti vuosina 2000, 2001 ja 2003, ja Intercontinental Cupin vuosina 2000 ja 2003. Bianchi valittiin neljästi Etelä-Amerikan vuoden valmentajaksi (1998, 2000, 2001, 2003).
Vuonna 2005 Bianchi aloitti espanjalaisen Atlético Madridin valmentajana, mutta tulokset jäivät laihoiksi ja hän sai potkut kesken kauden.
Chonkielet

Chonkielten levinneisyysalue tummansinisellä
Chonkielet on pieni kielikunta aivan Etelä-Amerikan eteläkärjessä. Kielten keskenäisistä sukulaisuussuhteista ei kuitenkaan ole aivan täyttä varmuutta.
Kielikunnan katsotaan jakautuvan edelleen saaristo- ja manner-chonkieliin ja koko kielikuntaan kuuluu vain neljä kieltä:
Saaristo-chonkielet
Ona
Haush
Manner-chonkielet
Tehuelche
Teushen
Canon EOS 800D

| Canon EOS 800D |
| --- | --- |

Tyyppi:  digitaalinen järjestelmäkamera
Kenno:  CMOS APS-C 22,3 × 14,9 mm
Korkein resoluutio:  6 000 × 4 000 (24,0 megapikseliä)
Objektiivi:  Canon EF / Canon EF-S
Suljinajat:  1/4 000 – 30 s
Tarkennuspisteet:  45
Sarjakuvaus:  6 kuvaa sekunnissa
ISO-arvot:  ISO 100 – 25 500
LCD-näyttö:  3,0", kosketusnäyttö, 1 040 000 pikseliä
Tallennusmedia:  SD/SDHC/SDXC
Akku:  LP-E17
Paino:  532 g (akun kanssa)
Canon EOS 800D on Canonin helmikuussa 2017 julkistama digitaalinen järjestelmäkamera. Kamerassa on 24 megapikselin APS-C-kokoinen CMOS-kenno. Sillä voi kuvata parhaimmillaan kuusi kuvaa sekunnissa ja videoida FullHD-laadulla 60 kuvaa sekunnissa. Kamerassa on kolmen tuuman kosketusnäyttö ja tuki Bluetoothille, NFC:lle ja Wi-Fi:lle. Kamera painaa akun kanssa 532 grammaa.
Pohjois-Amerikassa kamera tunnetaan nimellä Canon EOS Rebel T7i ja Japanissa nimellä Canon EOS Kiss X9i.
Bridget Jones: Elämä jatkuu

| Bridget Jones: Elämä jatkuu> Bridget Jones: The Edge of Reason |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Beeban Kidron
Käsikirjoittaja:  Andrew Davies  Richard Curtis  Adam Brooks
Perustuu:  Helen Fieldingin romaaniin Bridget Jones: Elämä jatkuu
Tuottaja:  Tim Bevan  Jonathan Cavendish  Eric Fellner
Säveltäjä:  Harry Gregson-Williams
Kuvaaja:  Adrian Biddle
Leikkaaja:  Greg Hayden
Pääosat:  Renée Zellweger Hugh Grant Colin Firth Jim Broadbent Gemma Jones
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Iso-Britannia   Ranska  Saksa  Irlanti
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures StudioCanal Miramax Films Working Title Films Little Bird
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Netflix
Ensi-ilta:   12. marraskuuta 2004  3. joulukuuta 2004
Kesto:  107 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, saksa, thai
Budjetti:  40 miljoonaa $
Tuotto:  262 520 724 $
Edeltäjä:  Bridget Jones – elämäni sinkkuna
Seuraaja:  Bridget Jones’s Baby
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bridget Jones: Elämä jatkuu (Bridget Jones: The Edge of Reason) on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, jonka on ohjannut  Beeban Kidron. Se on jatko-osa elokuvalle Bridget Jones – elämäni sinkkuna (2001). Elokuvan pääosissa näyttelevät  Renée Zellweger, Hugh Grant, Colin Firth, Jim Broadbent ja Gemma Jones.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Renée Zellweger   | … |  Bridget Jones   |
|  Gemma Jones   | … |  Bridgetin äiti   |
|  Jim Broadbent   | … |  Bridgetin isä   |
|  James Faulkner   | … |  Geoffrey-'setä', Unan mies   |
|  Celia Imrie   | … |  Una Alconbury, äidin ystävätär   |
|  Dominic McHale   | … |  Bernard   |
|  Colin Firth   | … |  Mark Darcy   |
|  Donald Douglas   | … |  Admiraali Darcy   |
|  Shirley Dixon   | … |  Mrs. Darcy   |
|  Neil Pearson   | … |  Richard Finch   |
|  Hugh Grant   | … |  Daniel Cleaver   |
|  Sally Phillips   | … |  Shazza   |
|  Jacinda Barrett   | … |  Rebecca    |
Vastaanotto > Palkinnot

Elokuva sai Golden Globe -ehdokkuuden parhaasta naispääosasta musikaali- tai komediaelokuvassa.
Aiheesta muualla

Tiina Forsberg: Bridget Jones: Elämä jatkuu. Film-o-holic.com 3.12.2004.
Tero Niemenpää: Bridget Jones: Elämä jatkuu. Elokuvateatteri.com 25.4.2005.
Cedar Rapids RoughRiders

| Cedar Rapids RoughRiders |
| --- | --- |

Perustettu:  1983
Entiset nimet:  North Iowa Huskies (1983–1999) Cedar Rapids RoughRiders (1999- ) 
Kaupunki:   Cedar Rapids, Iowa
Kotiareena:  Cedar Rapids Ice Arena
Sarjataso:  USHL
Konferenssi:  Itäinen
Värit:                
Toimitusjohtaja:   Mark Carlson
Päävalmentaja:   Mark Carlson
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cedar Rapids RoughRiders on vuonna 1983 perustettu yhdysvaltalainen juniorijääkiekkoseura, joka pelaa USHL:ssa. Seura on kotoisin Cedar Rapidsista Iowasta.
Joukkue

| Maalivahti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 33 |  | Chris Birdsall | L | 1996 | Glen Rock, New Jersey, Yhdysvallat |
| 35 |  | Danny Tirone |  | 1994 | Trumbull, Connecticut, Yhdysvallat |
|   |  | Ben Blacker | L | 1997 | Oakville, Ontario, Kanada |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 2 |  | McKay Flanagan | R | 1997 | Ridgefield, Connecticut, Yhdysvallat |
| 7 |  | Charlie Curti |  | 1995 | Mound, Minnesota, Yhdysvallat |
| 26 |  | Clark Kuster | R | 1995 | St. Louis, Missouri, Yhdysvallat |
|   |  | Tim Shoup | L | 1995 | Upper St. Clair, Pennsylvania, Yhdysvallat |
|   |  | Logan Von Ruden | R | 1996 | Northfield, Minnesota, Yhdysvallat |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 8 |  | Dylan Steman | L | KH | 1994 | Maple Grove, Minnesota, Yhdysvallat |
| 10 |  | Brennan Sanford |  | H | 1995 | Holt, Michigan, Yhdysvallat |
| 11 |  | Nick Master | L | H | 1995 | Broomal, Pennsylvania, Yhdysvallat |
| 16 |  | Carlos Fornaris |  | H | 1995 | Miami, Florida, Yhdysvallat |
| 17 |  | Erik Foley | L | H | 1997 |  |
| 20 |  | Jason Kalinowski | R | OLH | 1995 | Stamford, Connecticut, Yhdysvallat |
| 21 |  | Alec Marsh | R | VLH | 1995 | Bridgewater, New Jersey, Yhdysvallat |
| 24 |  | Kevin Shand | R | H | 1995 | Saline, Michigan, Yhdysvallat |
| 28 |  | Cal Burke | R | H | 1997 | Boxborough, Massachusetts, Yhdysvallat |
Aiheesta muualla

Cedar Rapids RoughRidersin verkkosivut (englanniksi)
Burning My Soul

| ”Burning My Soul” Dream Theater |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Falling into Infinity
 Julkaistu: 1997
 Formaatti: CDS
 Tyylilaji: progressiivinen metalli
 Levy-yhtiö: EastWest
Dream Theaterin muut singlet
| ”The Silent Man” 1994 | ”Burning My Soul” 1997 | ”Hollow Years” 1997 |
Burning My Soul on Dream Theaterin ensimmäinen single yhtyeen albumilta Falling into Infinity. Se julkaistiin vuonna 1997 levymerkillä EastWest Records.
Kappaleet

Burning My Soul (radioversio)
Burning My Soul (LP-versio)
Audio Bio
Kokoonpano

James LaBrie – laulu
John Petrucci – kitara
John Myung – basso
Derek Sherinian – koskettimet
Mike Portnoy – rummut
Cedar Walton

Cedar Walton vuonna 2001.
Cedar Anthony Walton Junior (s. 17. tammikuuta 1934 – 19. elokuuta 2013) oli yhdysvaltalainen hard bop -tyylin jazzpianisti. Hän tuli tunnetuksi rumpali Art Blakeyn yhtyeessä ennen kuin loi uran omien yhtyeidensä johtajana ja jazzsäveltäjänä.
Walton varttui Texasin Dallasissa ja sai aluksi pianonopetusta äidiltään, joka oli konserttipianisti. Pojan esikuviksi nousivat Nat King Cole, Bud Powell, Thelonious Monk ja Art Tatum.  Walton alkoi opiskella säveltämistä Denverin yliopistossa Coloradossa, mutta ohjattiin sitten opiskelemaan musiikkikasvatusta, mikä antoi hänelle monipuolista kosketusta eri instrumentteihin ja niille sovittamiseen.
Walton tapasi Denverissä vierailevia jazzmuusikoita, kuten John Coltranen, Charlie Parkerin ja Richie Powellin ja alkoi haaveilla muusikon urasta New Yorkissa. Vuonna 1955 hän päätti jättää koulun ja ajoi ystävänsä kanssa itärannikolle. Walton joutui kuitenkin pian kahdeksi vuodeksi asepalvelukseen Saksaan, jossa soitti muiden muassa Leo Wrightin, Don Ellisin ja Eddie Harrisin kanssa. Saksasta Walton palasi New Yorkiin ja alkoi soittaa Kenny Dorhamin, pasunisti J. J. Johnsonin ja Gigi Grycen kanssa. Vuodesta 1958 vuoteen 1961 Walton soitti Benny Golsonin ja Art Farmerin Jazztet-yhtyeessä, kunnes ryhtyi Art Blakey's Jazz Messengers -kokoonpanon pianistiksi ja sovittajaksi. Samana päivänä yhtyeeseen liittyi Freddie Hubbard, ja mukana oli myös Wayne Shorter. Tässä kuviossa Walton alkoi saada nimeä myös sovittajana, esimerkkinä kappaleet ”Ugetsu” ja ”Mosaic”. Vuonna 1964 Walton jätti Blakeyn ja toimi vuosikymmenen lopulla Prestige Records -levy-yhtiön studiomuusikkona ja levytti muun muassa Lee Morganin kanssa. 1970-luvulla Walton muun muassa johti funk-yhtyettään nimeltä Mobius.
Waltonin tunnetuimpiin sävellyksiin kuuluvat ”Firm Roots”, ”Cedar’s Blues” ja  ”Bolivia”. Vuonna 2010 hänet nimitettiin NEA Jazz Masters -jäseneksi.
Levytyksiä yhtyeenjohtajana

1967: Cedar! (Prestige)
1968: Spectrum (Prestige)
1969: The Electric Boogaloo Song (Prestige)
1969: Soul Cycle (Prestige)
1972: Breakthrough! with Hank Mobley (Cobblestone)
1973: A Night at Boomer's (Muse)
1974: Firm Roots (Muse)
1975: Mobius (RCA)
1976: The Pentagon (East Wind)
1977: First Set (SteepleChase)
1977: Second Set (SteepleChase)
1977: Third Set (SteepleChase)
1978: Animation (Columbia)
1980: Soundscapes (CBS)
1980: The Maestro (Muse)
1981: Piano Solos (Clean Cuts)
1982: Among Friends (Theresa Records)
1985: The Trio, Vols. 1–3 (Red)
1985: Cedar's Blues (Red)
1985: Bluesville Time (Criss Cross)
1986: Up Front (Timeless)
1986: Cedar Walton Plays (Delos)
1987: This Is For You, John  (Timeless)
1992: Live at Maybeck (Concord Jazz)
1992: Manhattan Afternoon (Criss Cross)
1996: Composer (Astor Place)
1999: Roots (Astor Place)
2001: The Promise Land (Highnote Records)
2002: Latin Tinge (Highnote)
2005: Naima (Savoy Jazz)
2005: Midnight Waltz (Venus Records)
2005: Underground Memoirs (Highnote)
2006: One Flight Down  (Highnote)
2008: Seasoned Wood (Highnote)
2009: Voices Deep Within (Highnote)
2010: Cedar Chest (Highnote)
2011: The Bouncer (Highnote)
Aiheesta muualla

Cedar Waltonin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Cedar Walton
Käännös suomeksi