stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ryhmä (Suomen puolustusvoimat)
Poikkeusratkaisut > Kaksi orgaanista puoliryhmää > Esimerkkejä kahden orgaanisen puoliryhmän muodostamasta ryhmästä

Aikajakoiset puoliryhmät päivystyksen perusteella
Jalkaväkiprikaati-80:n viestikomppanian viestitystoimiston ryhmä: 2+4+8. Ryhmä voi suunnata prikaatin esikunnasta lähteviä viestejä eri viestilaitteille. Ryhmää johtaa toinen viestiupseeri, mutta se voi ajallisesti jakautua kahteen puoliryhmään siten, että ryhmänjohtaja-upseerin johtama ensimmäinen puoliryhmä päivystää puoli vuorokautta, jonka jälkeen päivystys siirtyy toisen upseerin johtamalle ryhmälle. Näin ollen toiminnallisesti ryhmä on 2 x (1+2+4). Ryhmässä upseerit suuntaavat viestiliikennettä eri laitteille jakaen sitä kiireellisyyden ja viestin perille menemisen varmistamisen takaamiseksi eri viestilaitteille: sähkötysradioille, puheradioille ja sanomaliikenteeksi sanomatoimistoon. Viestien jakamista eri viestiverkkoihin erilaisille laitteille kutsutaan suuntaamiseksi ja suuntaamista suorittavaa upseeria suuntaajaksi. Suuntaaminen edellyttää viestiverkon tuntemista kokonaisuudessaan sekä kykyä arvioida viestiliikennekuormaa verkon kannalta siinä tapauksessa, että sitä on paljon. Suuntaamiseen liittyy myös kiireellisyysluokan arviointi hätä-, valvonta-, komento- ja pikasanomiin sekä tavallisiin sanomiin. Tekniikassa, jossa viestilaitteissa, kuten sähkötysradiossa, puheradiossa tai kaukokirjoittimessa itsessään ei ollut salauslaitteita, piti viestit kääntää salakielelle ennen lähettämistä ja purkaa salakieleltä vastaanottamisen jälkeen. Tätä varten suuntaaja-upseerien välittöminä alaisina oli kaksi salaaja-aliupseeria. Sanomia viestittivät miehistön arvoiset.
Digitaalitekniikan aikakaudella puolivuorokausittain verkkoa valvovat ryhmät voivat olla viestiverkkoa suunnittelevat ja valvovat ryhmät, joiden työn tulee olla ympärivuorokautista viestiasemien toiminnan jatkuvan toiminnan varmistamisden vuoksi.
Toiminnallisesti jaettavat ryhmät
Toiminnallisesti kahtia jaettavia nykyisiä ryhmiä voivat olla 2+6 -vahvuudella toimivat sotilaspoliisiryhmät. Ajatuksena on se, että jos puoliryhmät hoitavat tehtäviään samanaikaisesti, on niiden organisaatioon jo valmiiksi ajateltu ryhmän jakautuminen kahtia kahdeksi itsenäisesti johdetuksi ja mahdollisesti toisistaan etäällään olevaksi, mutta silti samaa tehtävää yhdessä suorittavaksi ryhmäksi. Sotilaspoliisin osalta voidaan ajatella sitä, että ryhmä joutuu esimerkiksi esikunnan tai komentopaikan asemia puolustaessaan jakautumaan kahtia alueen laajuuden vuoksi.
Myös sotilaspoliisiryhmillä voi tulla kyseeseen esimerkiksi vartiopalveluksen vuoksi samanlainen aikajako kuin viestiryhmillä, jossa ensimmäinen puoliryhmä vartioi kohdetta puoli vuorokautta, josta toinen jatkaa.
Poikkeusratkaisut > Ryhmän miehistö koostuu aliupseereista

Erikoistehtävissä tai joissain erityisissä aselajeissa voi ryhmän koko olla tätä pienempi. Joissain erikoistehtävissä voi ryhmää johtaa upseeri, jolloin ryhmän jäsenet ovat aliupseereita. Näin voi olla esimerkiksi joissain tiedusteluryhmissä. Tiedusteluryhmä on periaatteessa ryhmän johtajan johtama ryhmä, jossa on miehistön jäseniä. Sillä ei ole kaksinkertaista miehitystä eikä se sisällä orgaanisesti kahta puoliryhmää. Poikkeus tavalliseen jalkaväkiryhmään on siinä, ettei ryhmänjohtajana ole alikersantti, vaan upseeri ja etteivät ryhmän muut jäsenet palvele miehistön arvoilla, vaan ovat aliupseereita.
Poikkeusratkaisut > Ryhmän miehistö koostuu upseereista, aliupseereista ja miehistön jäsenistä

Muita upseerin tai upseereiden johtamia ryhmiä ovat voineet olla viestijoukoissa puheradio-, sähkötysradio- ja samomalaiteliiketeen kannalta kriittiset koordinoivat ryhmät, joissa on kahden päivystysvuoron vuoksi ollut sisällä kaksi puoliryhmää, joista toinen päivystää puolet toimintavuorokautta toisen levätessä ja joissa jäsenet koostuvat upseereista, aliupseereista ja miehistöön kuuluvista.
Esimerkkejä ryhmistä > Jalkaväki > Jääkäriryhmä

Jääkäriryhmä on aliupseerin johtama ryhmä. Ryhmä koostuu kolmesta partiosta, joista yhtä johtaa ryhmän varajohtaja.
ryhmänjohtaja
konekivääriampuja
rynnäkkökivääriampuja
ryhmän varajohtaja (yleensä korpraali)
konekivääriampuja
rynnäkkökivääriampuja
ajoneuvonkuljettaja (alistettu ryhmän käyttöön siksi ajaksi kun ryhmä käyttää ajoneuvoa)
Esimerkkejä ryhmistä > Jalkaväki > Alueellisten joukkojen jääkäriryhmä

Maavoimien uudistetun taistelutavan mukaisten alueellisten joukkojen ryhmän kokoonpano muodostuu yhdeksästä taistelijasta jotka jakaantuvat kolmeen partioon. Ryhmä voi toimia tilanteesta riippuen myös kahtena puoliryhmänä. Ajoneuvon kuljettaja toimii taistelijana joukkueenjohtajan tai ryhmänjohtajan käskemissä tehtävissä.
ryhmänjohtaja
2 partionjohtajaa
2 konekiväärimiestä
rynnäkkökiväärimies
tukiampuja
räjäyttäjä
taistelupelastaja
Esimerkkejä ryhmistä > Jalkaväki > Sinkoryhmä

Sinkoryhmä on aliupseerin johtama ryhmä, jossa on otettu huomioon ryhmän toimiessa sen jakautuminen kahdeksi partioksi, puoliryhmäksi. Tämän vuoksi myös toista puoliryhmää johtaa aliupseeri. Myös aikaisemmissa organisaatioissa oli sinkoampujien esimiehenä aliupseeri. Sinkopartion, joka toimi 55 S 55 -kalustolla esimiehenä oli aliupseeri, yleensä alikersantti, jonka partio oli alistettuna jalkaväkijoukkuelle muodostaen siitä sinkopartiolla vahvistetun jalkaväkijoukkueen.
ryhmänjohtaja (aliupseeri)
sinkoampuja
sinkoampuja
ryhmän varajohtajajohtaja (korpraali tai aliupseeri)
sinkoampuja
sinkoampuja
Esimerkkejä ryhmistä > Jalkaväki > Muita jalkaväkiryhmiä

Kaupunkijääkäriryhmässä ryhmän johtaja ja varajohtaja ovat molemmat aliupseereita ja miehistöä on kahdeksan. Yksi miehistä toimii kevytkonekivääri- ja yksi tarkka-ampujana.lähde?
Kranaatinheitinryhmään kuuluu heittimenjohtaja, suuntaaja (kantaa tukea), apusuuntaaja (kantaa putkea), lataaja (kantaa vastinta), panostaja ja kaksi ammusmiestä. Suuntaajaksi nimitetään ryhmän miehistä paras ja hän on ryhmän varajohtaja.
Tiedusteluryhmään kuuluu ryhmänjohtaja (upseeri), tulenjohtaja (upseeri), sissiradisti (aliupseeri), radiomies, tarkka-ampuja (aliupseeri), tähystäjä, lääkintäAU (aliupseeri), taistelupelastaja, pioneeriAU (aliupseeri), pioneerimies.
Sotilaspoliisiryhmään kuuluu ryhmänjohtaja (aliupseeri), ryhmän varajohtaja (yleensä korpraali) ja neljä muuta sotilaspoliisimiestä.
Rannikkojääkäriryhmässä on kahdeksan jäsentä. Ryhmänjohtaja taistelijapareineen, kaksi rynnäkkökivääritaistelijaparia (toinen näistä on aseistettu kertasingoilla) ja konekivääritaistelijapari. Ryhmänjohtajan taistelijapari kantaa 40 mm KRPIST 2002 -kranaattipistoolia, joka mahdollistaa aggressiivisen etenemisen eliminoimalla tehokkaasti suojautuneita vihollisia. Varajohtaja on rynnäkkökiväärimies.
Esimerkkejä ryhmistä > Panssarivaunujoukot

Panssarijääkäriryhmään kuuluu ryhmänjohtaja (aliupseeri), varajohtaja (aliupseeri tai korpraali), konekivääritaistelijapari, kertasinkotaistelijapari. Ryhmään kuuluu myös rynnäkköpanssarivaunun miehistö; vaununjohtaja (aliupseeri), ampuja, ajaja.
Esimerkkejä ryhmistä > Tykistö

Tulenjohtoryhmään kuuluu tulenjohtaja (upseeri), tulenjohtoaliupseeri, tulenjohtomies (etäisyydenmittaaja) ja kaksi viestimiestä. Yleensä yksi tulenjohtoryhmä on alistettu yhdelle jääkärijoukkueelle. Tulenjohtoryhmässä sen jokainen jäsen hallitsee käytännön taistelutulenjohtamisen. Upseerien ja aliupseerien erikoisosaamista ovat mm. tulisuunnitelmien laadinta.
Ryhmä on pienin taktinen yksikkö myös aselajeissa, joissa ryhmä toimii tykin tai taisteluajoneuvon käyttäjinä, rakentaa viestiyhteyksiä tai johtaa tulenkäyttöä.
Esimerkkejä ryhmistä > Ryhmän puolustusasema

Ryhmän puolustusasemaa kutsutaan pesäkkeeksi. Pesäke muodostuu yksittäisten taistelijaparien tuliasemista ja on osa joukkueensa tukikohtaa. Pataljoonan johtopaikka on komentopaikka ja prikaatin sen esikunta. Esikunnassa sijaitsevat taistelua tukevien aselajien toimistot.
Esimerkkejä ryhmistä > Johtajien nimitykset

Ryhmää johtaa ryhmänjohtaja (r.joht. , RJOHT).
Aiheesta muualla

Ryhmänjohtajan opas (pdf)
Lidija Tšukovskaja

Lidija Kornejevna Tšukovskaja (ven. Ли́дия Корне́евна Чуко́вская; 24. maaliskuuta (J: 11. maaliskuuta) 1907 Pietari – 7. helmikuuta 1996 Moskova) oli venäläinen kirjailija, kirjallisuuskriitikko ja toisinajattelija.
Lidija Tšukovskaja on kirjallisuudentutkijana, lastenrunoilijana ja kääntäjänä tunnetun Kornei Tšukovskin tytär. Hän valmistui Leningradin yliopiston filologisesta tiedekunnasta ja työskenteli kirjallisuustoimittajana ja kriitikkona. Hänen aviomiehensä, fyysikko Matvei Bronštein menehtyi Stalinin vainoissa. 1960–1970-luvuilla Tšukovskaja tuli tunnetuksi aktiivisena toisinajattelijana. Vuonna 1974 hänet erotettiin poliittisen toimintansa takia Neuvostoliiton kirjailijaliitosta.
Tšukovskajan pienoisromaani Sofja Petrovna (1939–1940) on harvinainen Stalinin vainojen aikalaiskuvaus. Se ja vuoden 1949 tilannetta kuvaava Spusk pod vodu (”Sukellus”, 1957) julkaistiin myöhemmin lännessä. Kirjailijaliitosta erottamista kuvaa kirja Protsess iskljutšenija (”Erottamisprosessi”, 1977–1978). Tšukovskajan parhaiten tunnettu teos on runoilija Anna Ahmatovasta kertova Zapiski ob Anne Ahmatovoi (”Muistiinpanoja Anna Ahmatovasta”, 1. osa 1966, 2. osa 1978–1979), joka sai Venäjän valtionpalkinnon vuonna 1995.
Arsenatso III

| Arsenatso III |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3,6-bis[(2-arsonofenyyli)diatsenyyli]-4,5-dihydroksinaftaleeni-2,7-disulfonihappo
CAS-numero:  1668-00-4
PubChem CID:  15465
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)N=NC2=C(C3=C(C(=C(C=C3C=C2S(=O)(=O)O)S(=O)(=O)O)N=NC4=CC=CC=C4[As](=O)(O)O)O)O)[As](=O)(O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C22H18As2S2N4O14
Moolimassa:  776,384 g/mol
Sulamispiste:  >320 °C
Liukoisuus veteen:  20 g/l
Arsenatso III (C22H18As2S2N4O14) on arsoni- ja sulfonihappoihin sekä atsoväreihin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään analyyttisen kemien reagenssina määritettäessä useiden metalli-ionien pitoisuuksia.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa arsenatso III on violetinpunaista tai vihreää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen, emäksiin ja lisäksi etanoliin. Happamissa oloissa liuokset ovat punaisia, ja muuttuvat pH:n noustessa violeteiksi. Arsenatso III muodostaa kelaatteja muun muassa maa-alkalimetallien, harvinaisten maametallien, zirkoniumin, uraanin, toriumin ja plutoniumin kanssa. Kelaateissa metallit koordinoutuvat arsonihappo- ja fenoliryhmien happiatomeihin ja diatsoryhmien typpiatomeihin.
Arsenatso III:a valmistetaan arsaniilihapon diatsoniumsuolan ja kromotrooppihapon atsokytkentäreaktiolla kalsiumkloridin läsnä ollessa.Yhdistettä käytetään myös natriumsuolana.
Arsenatso III:a käytetään muun muassa elimistön kalsiumpitoisuuden määrittämiseen. Muita aineen avulla määritettäviä metalli-ioneja ovat esimerkiksi harvinaiset maametallit, uraani, torium, zirkonium, kadmium ja sinkki. Määritys voidaan tehdä kompleksometrisesti tai spektrofotometrisesti.
Witold Gombrowicz

| Witold Gombrowicz |
| --- | --- |
 Witold Gombrowicz passikuvassa vuonna 1939.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. elokuuta 1904 Małoszyce, Świętokrzyskien voivodikunta, Puola
Kuollut: 24. heinäkuuta 1969 (64 vuotta) Vence, Ranska
Kansalaisuus:  Puola
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: puola
Pääteokset:  Ferdydurke, Pornografia
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
witoldgombrowicz.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Witold Marian Gombrowicz (4. elokuuta 1904 Małoszyce, Świętokrzyskien voivodikunta, Puola – 24. heinäkuuta 1969 Vence, Ranska) oli puolalainen kirjailija. Hän saavutti mainetta vasta uransa viimeisinä vuosina, mutta nykyisin häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä puolalaisista toisen maailmansodan jälkeisen ajan kirjailijoista.
Gombrowicz teki pääosan kirjallisesta urastaan synnyinmaansa ulkopuolella. Hän pakeni vuonna 1939 toista maailmansotaa Argentiinaan, jossa asui vuoteen 1963 saakka. Argentiinasta hän päätyi takaisin Eurooppaan ja lopulta Ranskaan Vencen kuntaan, jossa hän kuoli vuonna 1969.
Gombrowiczin tunnetuimpia teoksia ovat esikoisromaani Ferdydurke (1937) ja Pornografia (1960). Näytelmäkirjailijana hän oli yksi absurdin teatterin kärkinimiä. Hän oli vuonna 1966 ehdolla Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi, mutta ei kuitenkaan saanut palkintoa.
Jerzy Skolimowski on ohjannut Gombrowiczin romaaniin Ferdydurke pohjautuvan elokuvan Avain moneen oveen (Ferdydurke, 1991)].
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Witold Gombrowicz Wikimedia Commonsissa
Virallinen verkkosivu
Witold Gombrowiczin teoksia Open Library -palvelussa
Witold Gombrowicz Europeanassa
Humanistinen ammattikorkeakoulu

| Humanistinen ammattikorkeakoulu |
| --- | --- |

Perustettu:  1998
Hallintomuoto:  osakeyhtiö
Rehtori:  Jukka Määttä
Toimitilat:  Helsinki, Kauniainen, Jyväskylä, Kuopio, Turku, Tampere
Opiskelijamäärä:  yli 2500
Kotisivu:  www.humak.fi
Humanistinen ammattikorkeakoulu (Humak) on suomalainen valtakunnallisesti ja verkostomaisesti toimiva ammattikorkeakoulu, jossa voi opiskella yhteisöpedagogiikkaa, kulttuurituotantoa sekä viittomakieli- ja tulkkausalaa. Humakin missiona on kouluttaa osaajia, joilla on rohkeutta puolustaa ihmistä, inhimillisyyttä ja kansalaisoikeuksia. Humakissa on noin 2500 opiskelijaa ja 160 työntekijää. Liikevaihto vuonna 2023 oli 16,4 miljoonaa euroa.
Humak on järjestötyön ja nuorisotyön, työyhteisön kehittäjän, kulttuurituotannon sekä viittomakieli- ja tulkkausalan merkittävimpiä kouluttajia ja asiantuntijoita Suomessa.
Humakista valmistuu yhteisöpedagogeja (AMK ja ylempi AMK), kulttuurituottajia (AMK ja ylempi AMK) ja tulkkeja (AMK ja ylempi AMK). Englanninkielisinä tutkintoina ovat Bachelor’s Degree in Adventure and Outdoor Education (Community Educator, Bachelor of Humanities) ja European Master in Sign Language Interpreting.
Humanistisen ammattikorkeakoulun rehtorina ja toimitusjohtajana on 1. elokuuta 2018 alkaen toiminut kasvatustieteiden tohtori Jukka Määttä. Humanistisen ammattikorkeakoulun rehtorin toimisto sekä haku- ja opintotoimistopalvelut sijaitsevat Helsingin Haagassa. Osoitteessa Ilkantie 4 toimivat myös hallinto- ja talouspalvelut, ammattikorkeakoulun ja ylläpitäjäosakeyhtiön hallitukset sekä opiskelijakunta HUMAKO.
Koulutustarjonta ja alueyksiköt

Humakissa voi opiskella päiväopintoina kampuksilla, monimuoto-opintoina tai kokonaan verkko-opintoina. Humakissa voi opiskella myös avoimen ammattikorkeakoulun opintoja.
Valtakunnallisessa verkostoammattikorkeakoulussa on viisi alueyksikköä, joissa voi suorittaa seuraavia tutkintoja (suluissa):
Pääkaupunkiseutu, jonka kampukset sijaitsevat Helsingissä (yhteisöpedagogi ja tulkki) ja Kauniaisissa (kulttuurituottaja). Alueen tutkimus-, kehitys- ja innovaatiotoimintakeskus sijaitsee Helsingissä.
Jyväskylä (yhteisöpedagogi ja kulttuurituottaja)
Kuopio (yhteisöpedagogi ja tulkki)
Turku (yhteisöpedagogi ja kulttuurituottaja)
Tampere (yhteisöpedagogi ja kulttuurituottaja)
Tutkimus-, kehitys- ja innovaatiotoiminta (TKI)

Vuonna 2023 Humakin TKI-toiminnan hankesalkun arvo oli 4,7 miljoonaa euroa hankkeita oli käynnissä 64 kappaletta.
Suomen Humanistinen Ammattikorkeakoulu Oy

Humakin omistaa Suomen Humanistinen Ammattikorkeakoulu Oy, jonka omistaa joukko kansanopistoja, joiden tiloissa ammattikorkeakoulu toimii.
Suomen Humanistinen Ammattikorkeakoulu Oy > Suomen Humanistinen Ammattikorkeakoulu Oy:n osakasluettelo 1.1.2015

Alkio-opiston kannatusyhdistys ry
Kuurojen liitto ry
Paasikiviopistoyhdistys ry
Pohjois-Savon Kansanopistoseura ry
Palkansaajien koulutussäätiö sr
Työväen Akatemian Kannatusosakeyhtiö
Lähde:
Opiskelijakunta HUMAKO

HUMAKO eli Humanistisen ammattikorkeakoulun opiskelijakunta on Humakin opiskelijoiden oma järjestö. HUMAKOn toiminnasta vastaavat opiskelijat ja sen tarkoituksena on valvoa ja edistää Humakin opiskelijoiden etua, erityisesti koulutukseen ja sitä tukeviin arkipäivän asioihin liittyen. HUMAKO toimii myös yhdyssiteenä Humakin eri kampusten opiskelijoiden ja henkilökunnan välillä. Näkyvin osa HUMAKOn toimintaa on tutoreiden ja jaoston koulutus, sekä niiden toiminnan ylläpitäminen.
Aiheesta muualla

Humanistisen ammattikorkeakoulun kotisivut
HUMAKOn kotisivut
Ojakellukka

| Ojakellukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Kellukat Geum
Laji::  rivale
Kaksiosainen nimi
 Geum rivale  L. 
Muunnoksia
 rusko-ojakellukka (var. rivale)  keltaojakellukka (var. subalpinum (Neuman) Selander) 
Katso myös
   Ojakellukka Wikispeciesissä   Ojakellukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ojakellukka (Geum rivale) on Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa kasvava hyönteispölytteinen, punertavasävyinen ruusukasvi. Ojakellukkaa tavataan koko Suomessa.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen ojakellukka on ruohovartinen kasvi, joka kasvaa 25–50 cm korkeaksi. Sen punertavansävyinen varsi ja verholehdet ovat pehmeän karvan peitossa. Maanrajassa on ruusukelehtiä, joiden lapa on 2–4-parinen. Päättölehdykät ovat sormijakoisia tai -osaisia ja kolmiliuskaisia. Myös varsilehdet ovat kolmiliuskaisia ja sormijakoisia. Lehtien päättölehdykät ovat paljon muita lehdyköitä isompia. Lehtiruodin tyvessä olevat korvakkeet ovat pieniä. Kukat ovat nuokkuvat. Verhiö on punaruskea ja melkein kellomainen. Verholehtiä hieman pidemmät terälehdet ovat tummasuonisia, kellanvalkoisia tai punertavia. Ojakellukka kukkii Suomessa touko-heinäkuussa. Hedelmistö on pysty ja pallomainen. Kasvi leviää uusille paikoille ihmisiin ja eläimiin tarttuvien koukkupäisten pähkylöiden avulla.
Ojakellukka voi risteytyä kyläkellukan (G. urbanum) kanssa lajien yhteisillä kasvupaikoilla.
Levinneisyys

Ojakellukkaa tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa. Etelä-Euroopassa laji on kuitenkin harvinaisempi tai puuttuu paikoin kokonaan. Euroopan ulkopuolella ojakellukkaa tavataan Kaukasuksen alueella, Turkissa, Keski-Aasiassa sekä laajalla alueella Pohjois-Amerikassa, erityisesti itärannikolla ja Suurten järvien alueella. Suomessa ojakellukkaa tavataan lähes koko maassa. Laji on hyvin yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa. Ainoastaan aivan pohjoisimmasta Lapista laji puuttuu.
Elinympäristö

Ojakellukka kasvaa kosteilla paikoilla: niityillä, lehdoissa, ojanpientareilla, rehevissä korvissa, letoilla ja lähteiköissä.
Käyttö

Ojakellukka on vanha rohdoskasvi. Sitä kasvatetaan myös koristekasvina ja kerätään kuivakukaksi.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2021: Ojakellukan levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Ojakellukka (Geum rivale)
Luontoportti: Ojakellukka (Geum rivale)
Pohjolan kasvien pauloissa: Geum rivale - ojakellukka
Pohjolan kasvien pauloissa: Geum rivale x urbanum - ojakellukka x kyläkellukka
UPM-Kymmene: Metsiemme lehtokasveja (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
ITIS: Geum rivale (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Geum rivale (englanniksi)
Flora of China: Geum rivale (englanniksi)
Ojakellukan hedelmä.
Ojakellukka kuvattuna Johann Georg Sturmin teoksessa Deutschlands Flora in Abbildungen (1796).
Aleksandra Rahmanova

Aleksandra Rahmanova (myös Alja, oikea nimi Galina Nikolajevna Djurjagina, ven. Алексан́дра Рахма́нова, Аля, Гали́на Никола́евна Дюрягина; 27. kesäkuuta (J: 15. kesäkuuta) 1898 Kasli – 11. helmikuuta 1991 Thurgaun kantonin Ettenhausen) oli venäläinen kirjailija.
Aleksandra Rahmanova syntyi lääkärin perheeseen. Hän opiskeli Irkutskissa ja meni vuonna 1921 naimisiin entisen itävaltalaisen sotavangin kanssa. Vuonna 1925 pariskunta karkotettiin Neuvostoliitosta. Vuonna 1945 he pakenivat neuvostojoukkoja Sveitsiin.
Rahmanovan 1930-luvulla julkaisemat päiväkirjamuotoiset teokset kertovat elämästä vallankumouksen jälkeisellä Venäjällä. Hänen aviomiehensä käänsi kirjat venäjästä saksaksi. Ne olivat aikanaan hyvin suosittuja useissa eri maissa. Myöhemmin Rahmanova kirjoitti venäläisten kirjailijoiden ja historiallisten henkilöiden elämäkertoja.
Suomennettuja teoksia

Ylioppilaita, rakkautta, kuolemaa: venäläisen naisylioppilaan päiväkirja. Suom. Juho Tervonen. Porvoo: WSOY, 1934.
Avioelämää punaisessa myrskyssä: venäläisen aviovaimon päiväkirja. Suom. Juho Tervonen. Porvoo: WSOY, 1935.
Dmitri Baženov

Dmitri Ivanovitš Baženov (ven. Дмитрий Иванович Баженов, 7. heinäkuuta 1904 nykyisen Udmurtian Balezinon piirin Karšurin kylä – 1946 Kislovodsk) oli udmurttilainen kirjailija.
Dmitri Baženov syntyi kyläkoulun opettajan perheeseen. Hän kävi Glazovin opettajaopiston ja työskenteli opettajana, Možgan kansanvalistusosaston johtajana, NKP(b):n aluekomitean agitproposaston työntekijänä sekä Jakšur-Bodjan opettajaopiston johtajana.
Baženov tunnetaan parhaiten lehtimiehenä ja kirjallisuuskriitikkona. Hänen kaunokirjallinen pääteoksensa on pienoisromaani Śöd peri (”Musta vihuri”, 1927), joka kuvaa Venäjän kansalaissotaan osallistuneita nuorisoliittolaisia.
Ivan Rodionov

Ivan Rodionov.
Ivan Aleksandrovitš Rodionov (ven. Иван Александрович Родионов, 1. marraskuuta 1866 Donin kasakoiden alueen Kamyševskajan kylä – 24. tammikuuta 1940 Berliini) oli venäläinen kirjailija.
Donin kasakka-aateliin kuulunut Rodionov sai kasvatuksensa sotakouluissa ja palveli kasakkajoukoissa. Vuosien 1905–1906 vallankumoustapahtumien aikana hän oli kukistamassa levottomuuksia Borovitšissa. Erottuaan palveluksesta hän meni naimisiin tehtaanomistajan tyttären kanssa ja toimi Borovitšin semstvon päällikkönä. Rodionov oli näkemyksiltään yltiöisänmaallinen monarkisti ja antisemiitti, ja hän osallistui venäläisen äärioikeiston toimintaan.
Rodionovin ensimmäinen teos ilmestyi vuonna 1894. Talonpoikaiston moraalin rappiota kuvaava pienoisromaani Rikoksemme (Naše prestuplenije, 1909) herätti suurta huomiota Venäjän lisäksi myös ulkomailla. Liberaali sivistyneistö piti kirjaa törkeänä poliittisena pamflettina, mutta kriitikot ylistivät sen voimakasta kuvausta ja kieltä. Rodionovin myöhempien teosten aiheita ovat Venäjän ja Donin kasakoiden historia sekä ”juutalaisten salajuonet” Venäjän ja maailman tuhoamiseksi.
Rodionov osallistui ensimmäiseen maailmansotaan rintamalehden toimittajana ja oli mukana Kornilovin kapinassa. Hän osallistui valkoisten puolella Venäjän sisällissotaan, mutta katsoi pian pelin menetetyksi ja siirtyi Turkin kautta Jugoslaviaan ja myöhemmin Berliiniin. Rodionovia väitettiin aikanaan Mihail Šolohovin Hiljaa virtaa Don -romaanin tekijäksi.
Suomennettu teos

Rikoksemme: kuvaus kansanelämästä. Suom. S. Wennelvirta. Helsinki: Yrjö Weilin & Kumpp, 1910.