Kristittyjen vainot
Historia > Antiikin aika > Rooman valtakunnassa

Ensimmäiset kristittyjen vainot alkoivat keisari Neron hallituskaudella, kun Rooman kaupunkia kohtasi suuri onnettomuus, Rooman palo, vuonna 64. Keisarin lahjoitukset ja jumalien lepyttely eivät pystyneet hälventämään ikäviä huhupuheita jotka väittivät, että tulipalo oli tahallisesti sytytetty. Lopettaakseen nämä puheet Nero teki syntipukeiksi kristityt ja rankaisi heitä kidutuksin.
Myöhemmät vainot johtuivat kristittyjen vakaumuksellisesta ideologiasta, jonka nähtiin kiistävän maallisen vallan, keisarin, auktoriteetin. Vaikka Rooman valtakunta oli uskonnollisesti monikulttuurinen ja suvaitsevainen, oli jokaisen sen kansalaisen palvottava keisaria jumalana , mistä kristityt kieltäytyivät. Tämä johti järjestelmällisiin vainoihin keisari Domitianuksen aikana 81–96. Ilmestyskirja kirjoitettiin samoihin aikoihin lohdutukseksi vainojen kohteeksi joutuneille kristityille.
Kristinuskon leviäminen Rooman valtakuntaan laajemmalle loi vakavan jännitteen kristittyjen ja Rooman valtakunnan välille. Uskonvainojen laajuus ja voimakkuus riippuivat poliittisista ja taloudellisista suhdanteista ja henkilöityivät usein keisariin. Kirkkohistoriassa on perinteisesti puhuttu kymmenestä kristittyjä vainonneesta keisarista, jotka olivat:
Nero (54–68)
Domitianus (81–96)
Trajanus (98–117)
Marcus Aurelius (161–180)
Septimus Severus (193–211)
Maximinus Thrax (235–238)
Decius (249–251)
Valerianus (253–260)
Aurelianus (270–275)
Diocletianus (284–305)
Todellisuudessa vainot olivat kuitenkin 200-luvulle saakka lähinnä paikallisia. Vasta vuonna 250 Decius määräsi ensimmäisenä koko valtakunnassa toimeenpantavaksi järjestelmälliset vainot kristinuskon hävittämiseksi kokonaan. Viimeiset ja kaikkein ankarimmat vainot aloitettiin Diocletianuksen kaudella 300-luvun alussa.
Konstantinus Suuri lopulta antoi kristinuskolle tasavertaisen aseman 313, ja myöhemmin kristinuskoa alettiin myös poliittisista syistä suosia Rooman valtakunnan yhteisenä uskontona. Lopulta keisari Theodosius I:n aikana Kristinuskosta tuli valtionuskonto vuonna 380 ja keisari kielsi muiden uskontojen kuin kristinuskon harjoittamisen Rooman valtakunnassa 392. Saatuaan virallisen valtionuskonnon aseman kristityt aloittivat puolestaan vanhan pakanallisen kulttuurin ilmenemismuotojen hävittämisen eli vainoamisen.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
Tacituksen selostus Rooman palosta
Lopettaakseen nämä puheet Nero teki syntipukeiksi kansan kristityiksi nimittämät, rikostensa takia vihatut henkilöt, ja rankaisi heitä valikoiduin kidutuksin. Nimitys oli saanut alkunsa Kristuksesta, jonka prokuraattori Pontius Pilatus oli teloittanut Tiberiuksen aikana. Turmiollinen taikausko talttui hetkeksi mutta levisi sitten uudelleen, ei ainoastaan Juudeaan, josta paha oli saanut alkunsa, vaan jopa Roomaankin. Kaikki inhottava ja hävettävä näet kerääntyy tänne ja viihtyy täällä. Ensiksi vangittiin ne jotka tunnustivat, ja heidän ilmiantonsa perusteella suunnaton joukko muita, joita ei syytetty niinkään tuhopoltosta kuin vihasta ihmissukua kohtaan. Tuhoontuomittujen kustannuksella pilailtiin. Heitä annettiin eläinten taljoihin puettuna koirien raadeltaviksi tai naulittiin ristiin. Illan hämärtyessä heitä käytettiin soihtuina yötä valaisemaan. Nero oli luovuttanut puutarhansa tätä näytelmää varten ja pani siellä toimeen kilpa-ajot … Tämä sai kuitenkin aikaan sääliä uhreja kohtaan vaikka he olivatkin syyllisiä ja ansaitsivat mitä ankarimpia rangaistuksia, sillä heitä ei uskottu tuhottavan yleisen edun vuoksi vaan yhden henkilön julmuuden tyydyttämiseksi. :