stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Osbaioi

| Osbaioi> Ὀσβαῖοι(?) |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakia
Osbaioi (m.kreik. Ὀσβαῖοι(?)) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta, ei edes sitä, sijaitsiko se antiikin aikana Khalkidikeksi kutsutulla alueella vai muulla alueella Khalkidikesta nimensä saaneella nykyisellä Chalkidikín niemimaalla. Sitä on yritetty sijoittaa sekä niemimaan luoteis- että kaaksoisosaan.
Myöskään Osbaioin historiasta ei tiedetä mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Osbaios (Ὀσβαῖος). Kaupungin nimi ei esiinny sellaisenaan missään antiikin aikaisessa lähteessä, vaan se on johdettu tutkimuksessa etnonyymistä, joka tunnetaan piirtokirjoituslähteistä.
Sikelgaita

Robert Guiscard perheineen; Sikelgaita istuu oikealla, 1800-luvun maalaus
Sikelgaita (Sichelgaita, Sigelgaita, Gaita); (1036/1040 – 16. huhtikuuta 1090) oli lombardialainen prinsessa ja Apulian herttuatar normanniherttua Robert Guiscardin toisena puolisona vuosina 1058–1085.
Suku

Hän oli Salernon lombardisukuisen ruhtinas Guaimar IV:n ja Gemma di Capuan tytär. Hänen kasvatuksestaan tiedetään vähän, mutta hän kasvoi usean sisaruksen perheessä. Mikään ei viittaa siihen että hän olisi saanut sotilaskoulutusta. Sikelgaitan kuvataan olleen vaaleatukkainen, sinisilmäinen, pitkä, lihaksikas, älykäs, sivistynyt ja hyvin voimakasluonteinen.
Apulian kreivi, Robertin Guisgardin valloitukset olivat saavuttaneet pisteen, jossa hänen oli vahvistettava maittensa omistus avioliitto kautta. Koska hänen ainoa poikansa Bohemond oli vielä sylilapsi ja aivan liian nuori avioituakseen Sikelgaitan kanssa, hän päätti avioitua tämän kanssa itse. Sigelgaitan veli, Salernon herttua Gisulf II oli haluton avioliiton järjestämiseen. Gisulf oli aina vihannut normanneita ja pitänyt heitä barbaareina, mutta suostui sillä ehdolla, että Robert rauhoittaa vanhemman velipuolensa Guillaume Rautakäden ja sisarensa Fressendan puolison, Capuan ruhtinas Richard I Drengot'n, joita hän piti uhkana ruhtinaskunnalleen. Gisulf myöntyi sisarensa antamiseen Robetille myös siksi, että hän oli ollut pitkään palveluksen velkaa Robertille ja pystyi korvaamaan sen vain sitoutumisellaan avioliiton järjestämiseen. Tästä huolimatta Sikelgaita avioitui Robertin kanssa heti sen jälkeen, kun Robert erosi ensimmäisestä puolisostaan, kreivitär ​​Alberadasta perusteenaan liian läheinen sukulaisuus.
Avioliitto

Sikelgaita avioitui Apulian herttua Robert IV Guiscardin kanssa 22-vuotiaana joulukuussa 1058. Hänestä tuli poliittisesti aktiivinen vuodesta 1065 lähtien. Hänen perintönsä teki hänestä tärkeän voimavaran Robertin hallinnolle Etelä-Italiassa, mikä legitimoi tämän ja tämän seuraajien hallituskauden. Sikelgaita seurasi Robertia usein sotaretkille ja hän on tullut tunnetuksi joukkojen johtamisesta taistelussa, josta ei ole olemassa kuitenkaan mitään todistetta.
Naissoturi ja amatsooni?

Aikalaishistorioitsija, bysanttilainen Anna Komnena kuvaa keisari Aleksios I Komnenosta käsittelevässä teoksessaan Sikelgaitaa "kuin tarujen amatsoniksi", "toinen Pallas, jollei kuin Athene". Sikelgaitan sanotaan osallistuneen puolisonsa kanssa Dyrrhakhionin taisteluun Aleksios I Komnenoksen joukkoja vastaan vuonna 1081. Normannien vasemman siiven murruttua ja paettua Sikelgaita ratsasti miesten edelle, otti kypärän ja rengaspaidan pois päältään ja pilkkasi heidän rohkeuttaan. Tästä sisuuntuneina normannit lähtivät vastarynnäkköön ja löivät kovan taistelun jälkeen bysanttilaiset. Keisari Aleksios itse pääsi hurjan taistelun jälkeen murtautumaan ulos ja pakenemaan.
Leskiherttuatar

Hän oli puolisonsa kuoleman jälkeen merkittävä tuki pääperilliselleen Roger Borsalle ja pysyi aktiivisesti mukana politiikassa kuolemaansa asti.
Puolisonsa Robert Guiscardin kuoltua vuonna 1085 Sikelgaita vetäytyi luostariin synnyinkaupunkiinsa Salernoon, jossa hän kuoli noin 60-vuotiaana 16. huhtikuuta 1090. Hänet haudatiin hänen omasta pyynnöstään Monte Cassinon luostarin kirkkoon.
Perintö

Hänen jälkeensä Robertin maat jaettiin niin, että Robertin vanhin poika Bohemund hänen ensimmäisestä avioliitostaan Alberadan kanssa sai Taranton ja Bysantilta vallatut alueet, ja Sikelgaitan vanhin poika Roger Borsa sai Apulian sekä äitinsä perintönä Salernon.
Jälkeläiset

Sikelgaitalla ja Robert Guiscardille syntyi kymmenen lasta, joista kahdeksan eli aikuiseksi asti:
Matilde (Mahalta, Maud tai Maude); (n. 1060 – n. 1112), avioitui 1077 Barcelonan kreivi Ramón Berenguer II:n (k.1082) kanssa; heille syntyi poika Ramón Berenguer III; avioitui toisen kerran n. 1086 Narbonnen varakreivi Aimeric I:n (k.1108) kanssa; heille syntyi neljä lasta
Roger Borsa (1060/1061– 1111), Apulian ja Calabrian herttua
Mabile, avioitui Guillem de Grandmesnilin kanssa
Héria, avioitui 1077 Mainen kreivi Hugues V:n kanssa, joka hylkäsi hänet ja joutui paavi Urbanus III:n asettamaan ekskommunikaatioon
Roberto Scalio (n. 1068–1110), taisteli vanhemman veljensä joukoissa
Guido (k. 5. heinäkuuta 1108), Amalfin herttua, sotilas ja bysanttilainen sebastos
Sibilla, avioitui kreivi Ebles II de Roucyn kanssa, heille syntyi kahdeksan lasta
Olympias (Helena), kihlattiin Konstantin Dukasin, Bysantin keisari Mikael VII Dukasin ja Maria Bagrationin pojan kanssa elokuussa 1074, kihlaus purettiin vuonna 1078
Populaarikulttuurissa

Sikelgaitan väitetään olleen Richard Wagnerin Nibelungin sormus -oopperan henkilön Brünnhilden (germaanisessa mytologiassa "Brunhilde") esikuva.
Kirjallisuutta

Sture Linnér: Anna Komnenas värld : Bysans på 1100-talet.  Atlantis, 1993.
John Julius Norwich: Byzantium: The Decline and Fall.  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani
Silkki

Silkkihuiveja
Silkki on silkkiperhosen toukan koteloista eli kokongeista kelattua kuitua ja siitä valmistettavaa kangasta. Silkin valmistus keksittiin Kiinassa, ja suurin osa maailman silkistä valmistetaan vielä nykyisinkin Itä-Aasiassa. Silkkiä arvostetaan vaatekankaana sen hyvien ominaisuuksien, kuten kiillon, pehmeyden ja lujuuden vuoksi.
Tuotanto

Silkkiperhosia on noin 180 lajia, joista muutamien kehräämää silkkikuitua käytetään hyväksi. Näistä tunnetuin ja yleisin on mulperiperhonen (Bombyx mori). Se syö ainoastaan valkomulperipuun lehtiä. Valkomulperi viihtyy vain alueella, joka on 60. pohjoisen ja 40. eteläisen leveysasteen välissä. Mulperiperhosen nykyinen muoto ei enää pärjäisi luonnossa, sillä se on sokea ja lentokyvytön, eikä sillä ole suuta. Laji tuottaa puhtaan valkoista silkkisäiettä. Silkkiperhosen lisäksi jotkin muutkin hyönteislajit valmistavat silkkikuitua erilaisiin tarkoituksiin.
Silkinviljelyyn kuuluu mulperipuun viljely, munien tuottaminen ja toukkien kasvattaminen. Yksi perhonen munii noin 500 munaa, jotka säilytetään talven yli ja haudotaan keväällä +22 asteen lämmössä toukiksi. Toukat ovat kuoriuduttuaan 3 millimetrin mittaisia, ja niitä kasvatetaan kennostoissa, joissa niitä ruokitaan muutaman tunnin välein tuoreilla mulperipuun lehdillä. Toukat ovat herkkiä olosuhteille kuten ilmanlaadulle. 28 vuorokauden kuluttua toukka on kasvanut 8–9 senttimetrin pituiseksi ja 4-grammaiseksi. Kun toukka on täysikasvuinen, se lopettaa syömisen ja asettuu oksanhankaan, ja silkinkehruu alkaa.
Täysikasvuinen toukka kehrää 60 tunnin ajan. Sen tuottama raakasilkki koostuu kahdesta valkuaisaineesta, fibroiinista ja serisiinistä. Silkissä on 18 aminohappoa, rasvaa, väriainetta ja mineraaleja. Toukka erittää alahuulensa kahdesta kehruurauhasesta fibroiinia kahtena säikeenä ja serisiiniä, joka liimaa säikeet yhteen. Toukka muodostaa säikeistä itselleen 2,5 × 3,5 senttimetrin suuruisen kotelokopan eli kokongin, jossa on 2–3 kilometriä yhtenäistä silkkisäiettä. Kotelokopat lajitellaan ja niistä valitaan parhaat jatkotuotantoon. 10–14 vuorokauden kuluttua perhoset kuoriutuvat kokongeista ja alkavat heti tuottaa uusia munia.
Silkintuotantoon valitut kokongit höyrykäsitellään tai pakastetaan toukan tappamiseksi, ja proteiinipitoinen toukka syödään tai valmistetaan rehuksi. Yhteen kiloon raakasilkkiä käytetään 250–300 kiloa lehtiä ja noin 10 000 toukkaa. Yhtenäistä lankaa eli grège-lankaa saadaan yhdestä kotelosta yleensä 500–1000 metriä. Päällimmäisistä langoista kehrätään schappe- ja bourette-lankaa.
Grège-lankoja yhdistetään keskenään ja myydään sellaisenaan silkkikangasta valmistaville tehtaille. Silkkisäikeiden liima-aine eli serisiini poistetaan yleensä vasta valmiista langasta tai kankaasta keittämällä silkkiä useissa saippualiuoksissa. Keitettäessä silkki saa lisää lujuutta ja pehmeyttä sekä kevenee jopa 30 %. Ennen silkkiin lisättiin painohäviön korvaamiseksi erilaisia orgaanisia suoloja, eli sitä kuormitettiin. Nykyään kuormituksesta on luovuttu, sillä se heikentää silkin laatua. Kuiduista valmistetaan värjäämällä, valkaisemalla ja kutomalla erilaisia silkkikankaita.
Silkin vuosituotanto on nykyään noin 70 000 tonnia. Suurimpia silkin viljelymaita ovat Kiina (yli 50 %), Japani, Intia, Korea ja Brasilia. Euroopassa silkkiä viljellään vain vähän. Kiina on myös maailman tärkein silkkilankojen valmistaja. Myös muissa Aasian maissa ja Euroopassa valmistetaan silkkikankaita.
Tuotanto > Erilaisia silkkejä tai silkkilankoja

armure on pienikuvioista silkkikangasta, jota käytetään muun muassa solmioihin
atlassilkki on satiinisidoksista, erittäin kiiltävää silkkikangasta
bourette- tai burette-silkkikangas kehrätään alle viiden senttimetrin mittaisista kuitupätkistä (stumba) ja se on ulkonäöltään karkeaa, nyppyistä ja epätasaista
brokadi-silkki on kangasta, johon on kudottu värillisiä kuvioita, alun perin kulta- tai hopealangoista
crêpe de Chine eli kiinankreppi on melko ohutta, hieman rosopintaista silkkikangasta. Sen kude on kreppilankaa ja loimi kiertämätöntä lankaa, ja sitä käytetään puseroissa, leningeissä ja huiveissa
crêpe Georgette eli kreppisorsetti on kreppi- tai palttinasidoksinen, pinnaltaan hiekkamainen kangas, jonka loimi ja kude ovat molemmat kreppilankaa
crêpe marocain, crêpe charmeux, crêpe romain ja crêpe chiffon ovat muita silkistä valmistettavia kreppikankaita
duvetiini on toimikas- tai pomsisidoksinen, oikealta puolelta nukattu ja nurjalta puolelta liimattu kangas, jonka loimi on puuvillaa ja kude schappe-silkkiä
grège-silkki on 4–8 kotelosta kerrallaan kelattua raakasilkkiä
moaree (ransk. moiré) eli läikekangas, johon on puristamalla saatu valon mukaan vaihtelevia läikekuvioita
pongé eli japaninsilkki on erittäin kevyttä, hienosta langasta palttinasidoksin kudottua silkkikangasta
raakasilkki on keittämätöntä, kovaa ja kiillotonta silkkiä, jossa serisiini on vielä mukana
šantung on palttinasidoksinen villisilkkikangas, jonka loimena on grègelankaa ja kuteessa juovikkaita epäsäännöllisyyksiä.
schappe-silkkikangas valmistetaan kotelokopan päällä olevista lyhyistä pätkistä kehrätystä silkkilangasta
silkkidamasti on arvokkainta silkkikangasta, usein kuvioitua ja moniväristä, jota käytetään lähinnä sisustustekstiilinä
silkkisametti on samettimenetelmällä kudottua nukkapintaista silkkikangasta
silkkitvilli on toimikassidoksista silkkikangasta, joka impregnoidaan käytettäväksi päällystakeissa ja sateensuojissa
silkkivoilee on palttinasidoksinen, ohut ja läpikuultava silkkikangas
tafti on vanhimpia silkkikangastyyppejä, palttinakudoksista, kahisevan kankeaa myös ohuena
šifonki (ransk. chiffon) on hyvin kevyttä, harsomaisen harvaksi kudottua silkkikangasta
tram-silkki on löyhäkierteinen silkkilanka, jota käytetään kuteena
villisilkki on puolivapaina luonnossa elävistä silkkiperhosista tuotettua kuitua. Siitä saadaan schappe- ja bourette-lankaa. Tärkein villisilkkilaji on tussah-silkki. Villisilkki on yleensä värillistä.
erisilkki eli rauhansilkki eli Assamsilkki kehrätään vapaina elävien silkkiäisperhosten kokongeista, kun perhonen on kuoriutunut ja jättänyt kokongin. Silkkiäisperhosen toukkaa ei siis tapeta silkin takia. Erisilkkiä tuotetaan muun muassa Assamin alueella Koillis-Intiassa, ja pieniä määriä myös Kiinassa ja Thaimaassa.
Ominaisuudet ja käyttö

Silkin suosio perustuu sen moniin hyviin ominaisuuksiin. Silkkikuitu on joustavaa ja lujaa. Silkin tyypillinen ja kaunis kiilto syntyy siitä, että toukan kehräämän säikeen poikkileikkaus on kolmion muotoinen. Silkkisäie imee painostaan 30 prosenttia kosteutta tuntumatta märältä, ja siksi sitä käytetäänkin muun muassa urheiluasuissa. Silkki oikenee itsestään levossa, lukuun ottamatta hyvin hienoja ja sileitä silkkikankaita ja ns. kuormitettua silkkiä. Koska silkillä on hyvä lämmöneristämiskyky, se tarjoaa lämpöä mutta tuntuu silti viileältä. Iholla silkki tuntuu miellyttävältä, sillä sen koostumus ja kosteuspitoisuus muistuttavat ihoa. Silkki on lujuudestaan huolimatta kevyttä. Silkki neutralisoi hajuja, hylkii likaa ja on paloturvallista. Silkki puhdistuu usein pelkällä tuuletuksella. Hiki ja hajusteet voivat kuitenkin aiheuttaa siihen värimuutoksia, joten silkkivaatteisiin tulisi ommella vuori ja kainalolaput.
Silkki soveltuu paitsi vaatemateriaaliksi, myös kirjontaan ja maalaamiseen, sillä silkkilanka on taipuisaa ja väri imeytyy siihen hyvin. Silkkiä käytettiinkin Kiinassa maalauskankaana ennen paperin keksimistä.
Silkkivaate tuuletetaan käytön jälkeen, jolloin se puhdistuu itsestään reagoimalla hapen kanssa. Silkin voi pestä 30-asteisessa vedessä hienovaraisesti ja ilman linkousta. Rumpukuivausta, aurinkokuivausta tai lämpöpatterin lähellä kuivausta ei suositella. Silkin voi silittää enintään 150 asteessa. Silkkiä on paras säilyttää hiukan viileässä ja valolta suojattuna.
Vaatteiden etiketeissä silkistä käytetään kansainvälistä lyhennettä SE.
Historia

Vanhin löydetty silkkikangas on noin 4 700 vuotta vanhaa, mutta arkeologisten kaivausten mukaan silkkitehtaita on ollut vähintään 5 500 vuoden ajan. Vanhimmat tunnetut kirjotut silkkikangaspalat ovat peräisin ensimmäiseltä vuosituhannelta eaa., ja niiden aiheet ovat säilyneet kirjontojen aiheina nykyaikaan saakka.
Silkin keksimisestä kerrotaan Kiinassa erilaisia tarinoita. Yhdessä näistä keisari Hoang Tin (2677–2597 eaa.) kaunis puoliso Si Ling Chi keksi silkin käyttämisen kutomista varten nähdessään silkkiperhosen toukan kehräämässä itselleen koteloa, tai kun hänen teekuppiinsa putosi valmis kotelo, joka alkoi purkautua lämpimässä juomassa. Keisarinna Si Ling Chi onkin korotettu silkinviljelyn suojelijattareksi ja jumalattareksi. Joissain tarinoissa myös itse keisarin tai hänen toisen puolisonsa kerrotaan keksineen silkin valmistustaidon. Silkin merkki on osana satoja kiinan kielen sanamerkkejä.
Kiinasta oli myyty silkkiä Eurooppaan jo ennen antiikin aikaa, mutta 200-luvulla eaa. avattiin Aasian poikki kulkeva kauppareitti, joka tunnettiin nimellä Silkkitie. Silkkitietä pitkin kulki silkin lisäksi muutakin arvokasta kauppatavaraa niin idästä länteen kuin takaisinkin. Silkkipakat kuljetettiin Kiinasta karavaaneilla Syyrian satamiin ja sieltä saraseenien laivoilla Eurooppaan. Intiaan silkki tuli vuonna 300 ja persialaiset aloittivat oman silkintuotantonsa 500-luvulla.
Kiinalaiset eivät suostuneet kertomaan muulle maailmalle kuinka silkkiä tehdään. Kerrotaan, että Bysantin keisari Justinianus päätti vuonna 542 varastaa silkin salaisuuden kiinalaisilta ja lähetti asialle kaksi munkkia. He olisivat tarinan mukaan tuoneet Kiinasta kaksi onttoa puukeppiä täynnä silkkiperhosen toukkia, mutta tarina ei ole uskottava, sillä toukkien pitäminen elossa ei olisi näin onnistunut. Etelä-Eurooppaan, pääasiassa Sisiliaan, tuotiin silkkiperhosen toukkia 1100-luvulla, koska ristiretkeläiset onnistuivat tällöin saamaan taidon mukaansa Bysantista. Ranskaan toukkia alettiin tuoda 1400-luvulla, ja Lyon ohitti pian italialaiset Euroopan tunnetuimpana silkintuottajana.
Suomessa mulperipuuta yritettiin viljellä silkintuotantoon 1750-luvulla, mutta puut eivät kestäneet kylmiä talvia.
Kirjallisuutta

Kurki, Marja: Silkkitieni.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-25965-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta silkki Wikimedia Commonsissa
Silkkisäikeiden erottelua koteloista Turkissa.
Nainen valmistamassa silkkikangasta Khotanissa, Xinjiangissa Kiinan uiguurialueella.
Silkkinen ja silkkikirjailtu aamutakki. Japani, n. 1885.
Munkit antavat keisari Justinianukselle Kiinasta tuomiaan silkkiperhosen toukkia puukepin sisällä. Myytin mukaan näin silkinviljelyn salaisuus tuli Eurooppaan.
Organotinayhdisteet

Organotinayhdisteet sisältävät hiilen ja tinan välisen kovalenttisen sidoksen
Organotinayhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, jotka sisältävän tinan ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen. Organotinayhdisteillä on useita käyttökohteita, mutta osasta käyttökohteista on luovuttu myrkyllisyyden vuoksi.
Organotinayhdisteiden ominaisuuksia ja valmistus > Alkyyli- ja aryylitinayhdisteet

Tina esiintyy organometalliyhdisteissä tyypillisesti hapetusluvulla +IV. Eräät steerisesti estyneitä alkyyli- tai aryyliryhmiä sisältävät tina(II)organometalliyhdisteet ovat stabiileja, mutta esiintyvät tyypillisesti polymeereinä.
Stabiileimmat organotinayhdisteet ovat tetrasubstituoituja johdannaisia, joita voidaan kuvata kaavalla RnSnX4-n. Tässä R on alkyyli- tai aryyliryhmä, X on halogeeni-, happi- tai rikkiatomi ja n on kokonaisluku väliltä 1–4. Stabiileimpia näistä ovat tetra-alkyyli- tai -aryylijohdannaiset eli organostannaanit, jotka ovat huoneenlämpötilassa nesteitä tai kiinteitä aineita. Ne eivät reagoi helposti veden eivätkä hapen vaikutuksesta. Jos alkyyliryhmiä on vähemmän, organotinayhdisteet hapettuvat ilman hapen vaikutuksesta suhteellisen helposti. Tetra-alkyylitinayhdisteitä voidaan valmistaa usealla tavalla. Käytettyjä tapoja ovat muun muassa tina(IV)kloridin reaktio Grignardin reagenssien kanssa, tina(IV)kloridin reaktio organoalumiiniyhdisteiden kanssa tai niin kutsuttu suora synteesi, jossa tina reagoi alkyyli- tai aryylihalogenidien kanssa. Organotinayhdisteillä on usein taipumus muodostaa oligomeerejä.
Trialkyylitinahalogenideja R3SnX valmistetaan tetra-alkyylitinajohdannaisista halogeenin tai vetyhalogenidin välisellä reaktiolla. Jos X on kloridi, voidaan yhdisteitä tuottaa myös tetra-alkyylitinayhdisteen ja tina(IV)kloridin välisellä reaktiolla. Samalla tavoin voidaan valmistaa myös dialkyylidihalogenideja tai monoalkyylitrihalogenideja. Organotinahydridejä RnSnH4-n saadaan pelkistämällä organotinahalogenideja litiumalumiinihydridillä.
Tunnetaan myös organotinayhdisteitä, joissa tinan koordinaatioluku on 3, 2 tai 1. Näistä koordinaatioluvulla 2 ja 1 olevat yhdisteet ovat melko epästabiileja ja esiintyvät usein vain reaktioiden välivaiheina. Koordinaatioluvuilla 3 esiintyvät stannyylianionit (R3Sn-) ovat hieman stabiilimpia. Näitä valmistetaan alkalimetallien ja organotinahalogenidien tai organolitiumyhdisteiden ja tina(II)halogenidin, kuten tina(II)kloridin välisellä reaktiolla. Nämä yhdisteet ovat väriltään punaisia ja keltaisia ja hapettuvat suhteellisen helposti hapen vaikutuksesta ja reagoivat veden kanssa. Organostannyylejä käytetään välituotteina orgaanisissa synteeseissä
Organotinayhdisteiden ominaisuuksia ja valmistus > Organotinaoksidit ja -hydroksidit

Vesi hydrolysoi organotinahalogenidit organotinahydroksideiksi. Niistä eliminoituu kuumennettaessa vettä, jolloin muodostuu organotinaoksideja.
Käyttö

Organotinayhdisteillä on useita käyttökohteita. Ne ovat hyödyllisiä yhdisteitä orgaanisessa synteeseissä, ja tärkeä organotinayhdisteitä hyödyntävä reaktio on Stille-kytkentä. Trialkyyli-, dialkyyli- ja monoalkyylitinayhdisteitä käytetään PVC-muovin stabilisaattoreina. Tämä on organotinayhdisteiden suurin yksittäinen käyttökohde, mihin arvioidaan kuluvan noin 60 % tuotetuista organotinayhdisteistä. Erityisesti tähän käytettyjä yhdisteitä ovat muun muassa dimetyylitinadikloridi ja metyylitinatrikloridi. Organotinayhdisteitä voidaan käyttää myös valmistettaessa tinadioksidikalvoja CVD-pinnoituksella ja bakteereja, sieniä sekä tuhohyönteisiä tappavina aineina maataloudessa.  Aikaisemmin tributyylitinaa ja trifenyylitinaa on käytetty laivojen pohjamaaleissa ehkäisemässä eliöiden tarttumista laivan pohjaan. Nykyään tämä käyttö on kuitenkin kielletty näiden yhdisteiden myrkyllisyyden vuoksi.
Myrkyllisyys

Useat organotinayhdisteet ovat hyvin myrkyllisiä ja myrkyllisimpien organotinayhdisteiden myrkyllisyys on vetysyanidin luokkaa. Myrkyllisyys riippuu substituutioasteesta ja alkyylisubstituenttien pituudesta. Myrkyllisimpiä ovat trialkyylitinayhdisteet ja myrkyllisyys pienenee järjestyksessä trialkyylitina > dialkyylitina > tetra-alkyylitina > monoalkyylitina. Myrkyllisimpiä ovat metyylitinajohdannaiset ja myrkyllisyys laskee alkyylisubstituentin koon kasvaessa. Organotinayhdisteet kertyvät helposti luonnossa eliöihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Organotinayhdisteet Wikimedia Commonsissa
Tetrabutyylitina on esimerkki tetrasubstituoidusta organotinayhdisteestä
Francisco de Orellana

Francisco de Orellanan patsas
Francisco de Orellana (1511 Trujillo, Espanja – marraskuu 1546 Amazon, Brasilia) oli espanjalainen konkistadori ja tutkimusmatkailija, ja ensimmäinen Amazon-joen purjehtinut eurooppalainen.
Varhaisvuodet

Extremadurassa syntynyt Orellana purjehti Espanjasta etsimään onneaan Länsi-Intian saarille Amerikkaan vuonna 1527. Vuosina 1533–1535 hän taisteli Francisco Pizarron joukoissa inkoja vastaan Limassa, Trujillossa ja Cuscossa. Hän menetti näissä taisteluissa toisen silmänsä. Vuonna 1538 Orellana oli mukana valloittamassa La Culatan maakuntaa inkoilta ja perustamassa Guayaquilin kaupunkia nykyisen Ecuadorin rannikolle. Vielä samana vuonna Orellana auttoi Pizarroa lyömään Diego de Almagron joukot espanjalaisten välisessä sisällissodassa.
Tutkimusretki Amazonille

Asuttuaan Puerto Viejossa nykyisessä Ecuadorissa muutaman vuoden ajan Guayaquilin kuvernöörinä Orellana perusti vuonna 1541 retkikunnan, johon kuului 20 miestä ja joukko intiaaneja. Retkikunta lähti matkaan Quitosta, ylitti pohjoiset Andit ja liittyi Gonzalo Pizarron johtamaan suurempaan retkikuntaan. Pizarro oli lähtenyt etsimään arvokkaita kanelipuita kasvavaa aluetta ja myyttistä Eldoradon kuningaskuntaa, jossa piti olla paljon kultaa.
Pizarro nimitti Orellanan retkikunnan kakkosmieheksi. Koska kanelipuita ei löytynyt tarpeeksi, retkikunta jatkoi Andeilta itään päin kohti Eldoradoa. Kun retkikunnalta loppui ruoka, miehet rakensivat jokilaivan, jolla Orellana ja 56 espanjalaista lähti kanoottiensa kanssa jokea alaspäin etsimään intiaanikyliä, joista saisi ruokaa. Koska virta oli liian voimakas, Orellanan retkikunta ei enää kyennyt palaamaan takaisin Pizarron retkikunnan luokse. Miehet rakensivat suuremman laivan ja jatkoivat huhtikuussa 1542 Amazonjokea eteenpäin tarkoituksenaan purjehtia aina joen suulle asti. Vaikealla matkalla he kohtasivat useita intiaanikyliä ja joutuivat useasti puolustautumaan lukumääräisesti ylivoimaisia hyökkääjiä vastaan. Yhdessä taistelussa espanjalaiset kertomansa mukaan kohtasivat myös naissotureita, jotka matkan kronikoitsija, dominikaanipappi Gaspar de Carvajal rinnasti myyttisiin amatsonehin.
Orellanan retkikunta saavutti Amazonin vuorovesivyöhykkeen heinäkuussa 1542 ja joen suun vihdoin elokuussa 1542. He jatkoivat Etelä-Amerikan pohjoisrannikkoa pitkin ja rantautuivat syyskuussa 1542 Nueva Cádiziin Cubagualle Venezuelan rannikolla. Orellanan retkikunta oli ensimmäinen, joka oli tiettävästi purjehtinut Amazonin koko pituuden, yli 3 000 kilometriä. Samalla hänestä tuli ensimmäinen Etelä-Amerikan poikki matkannut eurooppalainen.
Sillä välin, kun Orellanan retkikunta oli matkannut Amazonia pitkin itään, Gonzalo Pizarro oli palannut takaisin Quitoon retkikuntansa rippeiden kanssa ja alkanut syyttää Orellanaa petoksesta tämän lähdettyä omille teilleen.