Ideaoppi
Ideaopin kritiikki > Platonin itsekritiikki

Platon oli hyvin tietoinen teoriansa rajoitteista, ja hän esitti omaa kritiikkiään dialogissaan Parmenides. Siinä Sokrates esiintyy nuorena filosofina, joka väittelee jo iäkästä Parmenidesta vastaan. Dialogi on jossain mielessä leikkimielinen, koska vanhemmalla Sokrateella on ratkaisuja joihinkin ongelmiin, joiden parissa nuoremman esitetään painiskelevan.
Dialogi esittää ideaopissa olleen todellisen ongelman, jota Aristoteles käsitteli myöhemmin. Aristoteles esitti ongelmaan ratkaisun, mutta hylkäsi samalla ideoiden itsenäisen olemassaolon. Tutkijat ovat erimielisiä siitä, katsoiko Platon, että kritiikki todisti ideaopin lopullisesti vääräksi. On syytä huomata, että Aristoteles oli tuolloin Platonin oppilas ja nuorempi työtoveri. Näin on täysin mahdollista, että Parmenides valmistelee näyttämön Aristoteleelle, eli että Platon ja Aristoteles sopivat olevansa sovussa eri mieltä ideaopista.
Ongelma on siinä, kuinka yksittäiset oliot osallistuvat ideaan, tai kuinka yksi idea voi toteutua monissa yksilöolioissa. Nuori Sokrates esitti, että idea
»[...] on ikään kuin päivä joka, vaikka on yksi ja sama, on yhtä aikaa monessa paikassa eikä kuitenkaan ole erillään itsestään. Näin jokainen idea, vaikka se on yksi ja sama, voisi olla yhtä aikaa kaikissa olioissa, jotka kuuluvat sen piiriin.»
Mutta kuinka idea tarkkaan ottaen on joka paikassa yhtä aikaa, kuten päivä? Tämän selittäisi erillinen idea, johon alkuperäinen idea sekä kaikki yksittäiset alkuperäisestä ideasta osalliset oliot osallistuvat. Tämä johtaa kuitenkin päättymättömään regressioon, ongelmaan, joka tunnetaan kolmannen ihmisen argumenttina. Se osoittaa, etteivät ideat voi olla olemassa itsenäisinä ja niin, että useat oliot voivat osallistua niihin.
Kolmannen ihmisen argumentti ja sen esiin nostamat ongelmat voidaan tiivistää seuraavasti: Jos universaali (kuten ’Ihmisen’ idea) ja partikulaari (kuten yksittäinen ihminen) ovat kaikki olemassa ja ovat samaa, silloin idea ei ole yksi vaan monta. Jos universaali ja partikulaarit puolestaan ovat ainoastaan toistensa kaltaisia, silloin ne sisältävät idean joka edustaa niiden samuutta. Jos ’Ihmisen’ idea (eli ”ensimmäinen ihminen”) ja yksittäinen ihminen (eli ”toinen ihminen”) ovat samanlaisia, tulee siis olla olemassa toinen ’Ihmisen’ idea (eli ”kolmas ihminen”), joka on yhteistä sekä ’Ihmisen’ idealle että yksittäiselle ihmiselle. Tästä seuraa päättymätön sarja kolmansia ihmisiä. Lopullinen ’Ihmisen’ idea, josta kaikki ihmiset ovat osallisia, jää tavoittamattomaksi. Lisäksi mikään idea ei ole yhtenäinen ja jakamaton vaan koostuu äärettömästä määrästä osia, joista mikään ei ole kunnollinen idea.
Nuori Sokrates (jota voitaisiin pitää nuorena Platonina) ei hylkää ideaoppia kolmannen ihmisen argumentin vuoksi, vaan valitsee toisen lähestymistavan: partikulaarit eivät ole olemassa itsessään. Mitä ne ovatkin, ne ovat ideoiden jäljitelmiä, jotka vaikuttavat partikulaareilta. Tässä näkemys lähestyy representationalismia, jonka mukaan emme voi havaita oliota sellaisina kuin ne ovat vaan sellaisina kuin ne meille representoituvat. Näkemyksessä on se heikkous, että jos vain jäljitelmät voidaan havaita, tällöin emme voi tietää mitään itse ideoista, eikä havaitsijalla ole mitään tietoa siitä, mitä representaatioiden pitäisi esittää, tai että ne yleensäkään ovat representaatioita jostakin.
Platonin myöhempi vastaus oli, että ihmiset tuntevat ideat, koska ovat olleet ideoiden valtakunnassa ennen syntymäänsä. Ideoiden jäljitelmien näkemien tässä maailmassa saa ainoastaan aikaan ideoiden mieleenpalautumisen (anamnesis). Näin esimerkiksi geometriaa tuntemattomien henkilöiden suorittama geometrinen päättely johtuu ainoastaan tällaisesta mieleenpalauttamisesta, ei oivaltamisesta.
Tuonpuoleisen ideamaailman olemassaoloa ei kuitenkaan voida osoittaa tässä elämässä, ja siitä voidaan esittää vain spekulaatioita. Aristoteles hylkäsikin koko ajatuksen, ja komediakirjailija Aristofanes kirjoitti näytelmän Pilvet, joka pilkkaa pää pilvissä olevaa Sokratesta.