stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Libyan juutalaiset
Historia > Maailmansodan lopusta nykypäivään

Liittoutuneiden otettua Libyan haltuunsa juutalaisten tilanne helpottui. Libyassa toimi myös brittien alainen juutalainen prikaati, jonka jäsenet levittivät sionistista ajatusmaailmaa. Libyassa tapahtui brittien miehitysaikana toisaalta myös juutalaisten vastaisia väkivaltaisuuksia vuosina 1945 ja 1948. Lisäksi noin 3 000 juutalaista muutti laittomasti pois alueelta. Vuonna 1948 juutalaisia oli yhteensä 38 000. Heistäkin noin 30 000 muutti Israeliin brittien laillistettua muuton vuonna 1949. Libyan itsenäistyessä vuonna 1951 juutalaisia oli jäljellä noin 5 000. Heistäkin suurin osa muutti maasta vuonna 1967. Muammar Gaddafin noustessa valtaan vuonna 1969 juutalaisia oli enää 300 ja vuonna 1970 vain 90. Viimeisen Libyan juutalaisen uutisoitiin kuolleen vuonna 2002. Tripolissa huomattiin kuitenkin vielä asuvan 80-vuotias Rina Debach, mutta hän muutti maasta vuonna 2003.
Kulttuuri

Suurin osa Libyan juutalaisista asui Tripolissa ja noin 6 000 Kyrenaikan puolella Benghazissa. Maaseudulla ja sisämaan vuoristoseudulla asui vain pieniä juutalaisyhteisöjä. Yhteisö oli melko vanhoillinen ja esimerkiksi uskonnollisia lakeja kuten sapattia ja ruokarajoituksia noudatettiin tarkasti. Naimisiin meno yhteisön ulkopuolelle oli harvinaista. Juutalaiset olivat lähinnä kauppiaita ja käsityöläisiä. He hallitsivat paljolti kaupanalaa, sekä hopea- ja kultaseppien alaa. Tripolin juutalaiset olivat tyypillisesti melko köyhiä ja he asuivat kahdessa juutalaisessa korttelissa. Benghazissa vastaavia kortteleita ei ollut. Libyan juutalaiset puhuivat lähinnä juutalaisarabiaa.
Kreikkalaista kirjoitusta juutalaisen perheen hautajaissteelassa.
Libyaan palaavia Bergen-Belsenin keskitysleiriltä selvinneitä juutalaisia.
Juutalainen äiti ja hänen tyttärensä Tripolissa vuonna 1914.
Jauhovinokas

| Jauhovinokas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Lyophyllaceae
Suku::  Jauhovinokkaat Ossicaulis
Laji::  lignatilis
Kaksiosainen nimi
 Ossicaulis lignatilis  (Pers.) Redhead & Ginns 
Katso myös
   Jauhovinokas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jauhovinokas (Ossicaulis lignatilis) on laakean suppilomainen härmäinen valkoinen tai harmaanvalkoinen jauhovinokaslaji. Sen heltat ovat valkoiset. Sienen jalka on valkoinen ja nukkainen. Sieni maistuu ja tuoksuu jauhomaiselta. Se kasvaa lehtipuiden ja varsinkin koivun rungoilla ja kannoilla. Se kasvaa Etelä- ja Keski-Suomessa harvinaisena.
Jauren kieli

Jauren kieli on Norsunluurannikon keskiosassa asuvien jaurejen puhuma mandelainen kieli. Sen puhujamääräksi on arvioitu 25 000 henkeä.
Jaurea puhutaan Bandamajoen varrella Bouaflén aliprefektuurissa. Se kuuluu mandekielten kaakkoishaaran eteläryhmään. Lähin sukukieli on guro. Monet jauret osaavat guroa, baulea, djulaa tai ranskaa. Jaureksi on julkaistu aapinen, lukukirja ja Uuden testamentin käännöksiä latinalaisella kirjaimistolla.
Jaroslavitši

Jaroslavitši (ven. Яросла́вичи, vepsäksi Vilhal ~ Viĺhal) on kylä Venäjällä Leningradin alueen Podporožjen piirin Vinnitsyn kunnassa. Se sijaitsee Ojattijoen rannalla Vinnitsyn ja Aljohovštšinan välisen maantien varrella. Kylässä on noin 200 asukasta.
Kylän venäjänkielinen nimi perustuu muinaisslaavilaiseen henkilönimeen Jaroslav. Vepsäläisen nimen taustalla on itämerensuomalainen henkilönimi Vilha. Kylä on syntynyt todennäköisesti ensimmäisen ja toisen vuosituhannen vaihteessa. Se koostuu kahdesta osasta, varsinaisesta Jaroslavitšista ja entisestä Beregin kylästä, joista jälkimmäinen on säilynyt perinteisessä asussaan. Asukkaista suurin osa on vepsäläisiä. Kylässä on kirjasto, kerhotalo, koulu ja sen yhteydessä toimiva kotiseutumuseo. Vuosittain vietetään vepsäläistä perinnejuhlaa.
Aiheesta muualla

Jaroslavitšin kylä Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Japanin kiinalaiset

Japanin kiinalaiset ovat Japanissa asuvia kiinalaisia, joiden tausta on Taiwanissa tai Kiinan mannermaalla. Vuonna 2001 näiden maiden kansalaisia oli Japanissa yhteensä 381 225. Lukuun ei kuulu Japanin kansalaisuuden saaneet henkilöt.
Historia

Ensimmäiset kiinalaiset Japanissa olivat lähinnä kiinalaisten hallitsijoiden sinne lähettämiä lähetystöjä. 500-luvulla Japanin hallitsijat pyrkivät edistämään buddhalaisuutta massaan ja tämän takia maahan muutti suuri joukko kiinalaisia ja korealaisia. Japanin yhdistyttyä Yamato-kaudella kiinalaisia oppineita, jotka asettuivat pääkaupunki Kioton alueelle. Tang-dynastian rappeutumisen myötä 800-luvulla tulijoiden määrä kuitenkin laski ja maahan jo tulleet sulautuivat japanilaiseen valtaväestöön.
Myöhemmin Japaniin muuttaneet kiinalaiset olivat pikemminkin kauppiaita kuin oppineita. Ming- ja Qing-dynastioiden aikana kaupankäynti japanilaisten kanssa oli kielletty, mutta kiinalaiset ja japanilaiset merirosvot kävivät silti kauppaa. Tokugawa-shōgunaatin alkuaikoina Nagasakiin muodostui pieni kiinalaisten kauppiaiden yhteisö. Tokugawa-shōgunaatti alkoi rajoittaa kaupankäyntiä ulkomaiden kanssa vuodesta 1639 lähtien ja kiinalaisten oikeuksia asua Japanissa alettiin vähitellen rajoittaa. Vuonna 1688 kiinalaiset rajattiin ghettoon ja vapaa liikkuminen kaupungissa kiellettiin. Nämä rajoitukset poistuivat vasta 1800-luvulla.
Vuonna 1858 Japani suostui avaamaan satamiaan länsimaiden kauppiaille. Vastaavaa sopimusta ei tehty Kiinan kanssa, mutta tämä ei estänyt kiinalaisia hyödyntämästä satamien avautumista. Kiinan–Japanin sodan puhjettua vuonna 1894 suuri osa kiinalaisista muutti kuitenkin takaisin Kiinaan. Japani voitti sodan ja liitti itseensä Taiwanin saaren. Sodan jälkeen Taiwanista ja jälleen Kiinan mannermaalta alkoi muuttaa siirtolaisia Japaniin, mikä käänsi kiinalaisten määrän nousuun. Suuren Kantōn maanjäristyksen jälkeen levisi huhu, jonka mukaan joku ulkomaalainen oli myrkyttänyt paikallisen kaivon. Väkijoukot vainosivat tästä syystä paikallisia kiinalaisia ja korealaisia. Maanjäristys myös tuhosi Jokohaman kiinalaiskaupunginosan.
Toisen maailmansodan aikana Japanissa asui noin 20 000 kiinalaista. Sodan jälkeen vuonna 1948 määrä oli noussut 36 932:een. Heistä noin 40 prosenttia oli peräisin Taiwanista. Taiwanilaisten muutto maahan jatkui 1950-luvulta 1970-luvulle. Heitä tuli maahan opiskelijoina ja valmistuttuaan suuri osa jäi Japaniin töihin. Muutto Kiinasta sen sijaan vähentyi merkittävästi. Japani ei tunnustanut Kiinan kommunisteja vaan piti Taiwania hallinneita kansallismielisiä sen oikeina vallanpitäjinä. 1970-luvun alussa maassa asui noin 50 000 kiinalaista.
Vuoteen 2001 mennessä kiinalaisten määrä oli moninkertaistunut lukuun 381 225. Tähän on vaikuttanut Japanin 1980-luvun talouskasvu ja siitä seurannut työvoiman puute. Lukuun kuuluu kuitenkin vain Kiinan tai Taiwanin kansalaisuuden omaavat henkilöt. Henkilöt jotka ovat jo saaneet Japanin kansalaisuuden eivät kuulu tähän lukuun. Lisäksi arvioiden mukaan Japanissa on noin 40 000 kiinalaistaustaista laitonta siirtolaista. Nykyisin lähes puolet maan kiinalaisista asuu Tokiossa tai sen metropolialueella. Myös Osakassa ja Kobessa on suurehkot kiinalaisyhteisöt.
Kulttuuri

Suurin osa Japanin kiinalaisista pystyy lukemaan ja kirjoittamaan sekä japania, että kiinaa. Nuorempi sukupolvi osaa puhua paremmin japania kuin kiinaa. Vanhemmat sukupolvet puhuvat kiinaa alueellisilla murteilla, kuten esimerkiksi kantoninkiinalla. Puhuessaan jotain muuta murretta puhuvien kiinalaisten kanssa, kieli vaihtuu useammin japaniksi kuin mandariinikiinaksi. Kiinaksi julkaistaan Japanissa vain muutamaa levikiltään pientä lehteä ja uutiset luetaankin pääasiassa japanilaisista lehdistä. Japanissa on viisi kiinalaista koulua, joissa opetus tapahtuu kiinaksi.
Kristinusko kiellettiin Japanissa vuonna 1612 ja tehdäkseen selväksi oman uskonnollisen kantansa paikalliset kiinalaiset rakennuttivat useita buddhalaisia temppeleitä Nagasakissa. Myös Konfutselle rakennettiin temppeli vuonna 1647. Kyseinen rakennus vaurioitui toisessa maailmansodassa, mutta se jälleenrakennettiin vuonna 1967 ja 1980. Taolaiselle sodanjumala Guandille rakennettiin temppeli 1870-luvulla Jokohamaan. Sekin vaurioitui sodassa ja jälleenrakennettiin vuonna 1980.
Kiinalainen temppeli Jokohaman kiinalaiskaupunginosassa.
Jarin piiri

Jarin piiri Udmurtian kartalla.
Jarin piiri (ven. Я́рский райо́н, Jarski raion; udmurtiksi Яр ёрос, Jar joros) on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1524,3 neliökilometriä. Asukkaita on 15 300 henkeä (vuonna 2010).
Jarin piiri sijaitsee Udmurtian luoteisosassa. Se rajoittuu idässä Glazovin ja etelässä Jukamenskojen piireihin sekä lännessä ja pohjoisessa Kirovin alueeseen. Pinta-alasta 35 % on metsää. Seudun jokia ovat Vjatka, Tšeptsa, Lekma, Tum, Pudemka, Moja, Tšura ja Sada. Hyötykaivannaisiin kuuluu savi.
Piiriin kuuluu Jarin kaupunkikunta ja 9 maalaiskuntaa: Barmašur, Batšumovo, Dizmino, Jelovo, Pudem, Tum, Ukan, Vortsa ja Zjuino. Hallinnollinen keskus on Jarin kaupunkimainen taajama.
Asukkaista 68,5 % on udmurtteja, 29,0 % venäläisiä ja 1,0 % tataareja. Kaupunkiväestön osuus on 43,1 %.
Piirin kautta kulkee Kirovin ja Permin välinen rautatie, josta Jarissa haarautuu sivurata Pudemin kautta Lesnajaan. Glazoviin on maantieyhteys. Pudemissa on metallitehdas, Jarissa pellavanjalostuslaitos, metsäteollisuuspiiri, tiilitehdas, leipomo ja meijeri. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, pellavan, perunan ja rehukasvien viljelyyn.
Paikallislehtenä ilmestyy Selskaja pravda.
Aiheesta muualla

Jarin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Udmurtian hallinnollinen jako
| --- | --- |
Kaupunkipiirikunnat:  Iževsk (pääkaupunki) · Glazov · Možga · Sarapul · Votkinsk
Piirit:  Alnaši · Balezino · Debjosy · Glazov · Grahovo · Igra · Jar · Jukamenskoje · Kambarka · Karakulino · Kez · Kijasovo · Kizner · Krasnogorskoje · Malaja Purga · Možga · Sarapul · Selty · Šarkan · Sjumsi · Uva · Vavožin · Votkinsk · Jakšur-Bodja · Zavjalovo
Janan jakopiste

Janan AB jako sisäpisteellä P
Janan AB jako ulkopisteellä P
Janan jakopiste on geometriassa piste, joka sijaitsee janalla ja jakaa janan kahteen osaan. Yleensä jakopiste on janan sisäpiste. Erityisesti janan keskipiste on jakopiste, joka jakaa janan kahteen yhtäpitkään osaan.
Analyyttinen geometria > Lukusuora

Lukusuoraa voidaan pitää euklidisena yksiulotteisena avaruutena  \mathbb {R} . Kaksi kohtaa x1 ja x2 lukusuoralla vastaavat tällöin avaruuden pisteitä ja niiden väli avaruuden janaa. Merkitään etäisyydet jakokohtaan P seuraavasti: |AP| = p ja |PB|=q. Silloin niiden välinen jakokohta m, joka lasketaan lukujen x1 ja x2 painoilla p ja q painotettuna keskiarvona, on:
Analyyttinen geometria > Taso ja tila

Tason kaksiulotteinen euklidisessa avaruudessa janan päätepisteet ovat A(x1, y1) ja B(x2, y2). Janan AB sisäpiste P jakaa janan kahdeksi osaksi AP ja PB, joiden pituudet ovat  |AP| = p ja |PB| = q. Silloin jakopiste P ilmaistaan päätepisteiden (x1, y1) ja (x2, y2) x-koordinaattien ja vastaavasti y-koordinaattien painojen p ja q painotettuina keskiarvoina:
Tilan kolmiulotteisessa avaruudessa janan päätepisteiden koordinaatit ilmaistaan A(x1, y1, z1) ja B(x2, y2, z2), jakopisteen P koordinaatit ovat:
Aiheesta muualla

Math Open Reference: Dividing a segment into several equal parts, (englanniksi)
Math's fun: Cut a line into N segments, (englanniksi)
Liedon Parma

Liedon Parman logo
Liedon Parma on vuonna 1907 perustettu lietolainen urheiluseura. Seuralla on toimintaa hiihdossa, lentopallossa, mäkihypyssä, suunnistuksessa ja yleisurheilussa. Seuran puheenjohtaja on Maarit Lempiäinen.
Mäkihyppy

Liedon Parmalla on kolme hyppyrimäkeä Liedon Parmaharjulla.lähde? Normaalimäki otettiin käyttöön alkuvuonna 1969 ja siinä kilpailtiin Suomen-mestaruuksista ensimmäisen kerran vuonna 1971. Lietolaisia mäkihyppääjiä ovat muun muassa olleet Parmaharjun mäkien rakentamista puuhannut ja aikanaan Varsinais-Suomen ainoaksi mäkihyppääjäksi tituleerattu Pekka Vento sekä SM-kilpailussa kotimäessään kuudenneksi vuonna 1983 sijoittunut Timo Raidisto.
Lentopallo

Seuran lentopallon miesten edustusjoukkue pelasi 1-sarjassa.milloin?
Suunnistus

Liedon Parmalla ja Mynämäen Suunnistajat -52:lla on yhteinen edustusseura, MS Parma. Vuodesta 2003 kaikki Parman ja MS-52:n suunnistajat edustavat MS Parmaa.
Liedon Parma voitti Jukolan viestin vuosina 1969, 1972 ja 1974 sekä Venlojen viestin vuosina 1995, 2000 ja 2001. Maailmanmestarit Liisa Veijalainen ja Reeta-Mari Kolkkala edustivat huippuvuosinaan Parmaa.
Yleisurheilu

Parma oli Suomen Urheiluliiton seuraluokittelun 42:s vuonna 2011). Seuralla on noin 100 lisenssin lunastanutta yleisurheilijaa, muiden muassa kestävyysjuoksijat Laura Skyttä ja Saara Skyttä sekä seitsenottelija Maiju Mattila. Kestävyysjuoksija Tuomas Jokinen edusti Parmaa vuoteen 2008.
Aiheesta muualla

Liedon Parman viralliset sivut
Parmaharjun hyppyrimäki.
Japanin naisten lentopallomaajoukkue

Japanin naisten lentopallomaajoukkue edustaa Japania naisten arvokilpailuissa ja kansainvälisissä lentopallokilpailuissa. Se on voittanut kaksi olympiakultaa ja kolme maailmanmestaruutta.
Arvokilpailut > Olympialaiset

Kultaa 1964, 1976
Hopeaa 1968, 1972
Pronssia 1984, 2012
Neljäs 1988
Viides 1992
Puolivälierissä 2004, 2008, 2016
Yhdeksäs 1996 (jaettu sija)
Arvokilpailut > MM-kilpailut

Kultaa 1962, 1967, 1974
Hopeaa 1960, 1970, 1978
Pronssia 2010
Neljäs 1982
Kuudes 2006, 2018
Seitsemäs 1986, 1994, 2014
Kahdeksas 1990, 1998
Kolmastoista 2002
Japanin aivotulehdusrokote

Japanin aivotulehdusrokote
Japanin aivotulehdusrokote on rokote, jonka tarkoitus on suojata Japanin aivotulehdukselta. Tautia esiintyy itäisessa Aasiassa,  pohjoisimmassa osassa Australiaa sekä Tyynenmeren saarilla likimain Pakistanista Venäjän kaukoitään ulottuvan linjan itäpuolella. Tauti tarttuu hyttysenpuremasta, ja vaikka tartunta on useimmille lähes huomaamaton, oireiseen tautiin ei ole olemassa hoitoa ja siihen liittyy korkea kuolleisuus.
Kohderyhmä

Suomessa rokotteella on kaksi kohderyhmää:
Taudin esiintymisalueella pitkäaikaisesti, toistuvasti tai riskialttiisti oleilevat sekä
Japanin aivotulehdusvirusta sisältäviä näytteitä käsittelevä laboratoriohenkilökunta.
Matkailijalle rokote on harvoin tarpeen. On arvioitu että satunnaisen turistin riski sairastua on pienempi kuin yksi miljoonasta. Pitempiaikaisesti riskialueella oleskelevilla on kuitenkin aivan yhtä suuri riski tartuntaan kuin paikallisilla. Myös runsas luonnossa liikkuminen kasvattaa riskiä lyhyemmälläkin matkalla.
Koska tauti on hyttysten levittämä, sillä on osassa esiintymisaluetta vuotuinen, sadekausiin painottuva esiintymishuippu. Trooppisen ilmaston alueella tautia tavataan ympäri vuoden. Taudin ilmaantuvuus vaihtelee vuosittain noin 1–10 tapausta 100 000 asukasta kohti, mutta epidemiavuosina, joita on 2–15 vuoden välein, ilmaantuvuus voi olla paljonkin korkeampi. Viruksella on reservi sioissa ja vesilinnuissa.
Esiintymisalueellaan Japanin aivotulehdus on merkittävä ongelma. Vaikka vain noin yksi 250:stä tartunnan saaneesta saa oireisen taudin, taudin endeemisellä alueella elää noin kolme miljardia ihmistä. Oireiseen tautiin ei ole hoitoa. Siihen menehtyy noin joka kolmas ja eloonjääneistä 30–50 % saa pysyvän aivovaurion. Vuosittain Japanin aivotulehdukseen kuolee arviolta 13 600–20 400 ihmistä. Taudin esiintymisalueella rokotussarja annetaankin jo pienille lapsille.
Rokote

Maailmalla on käytössä neljänlaisia Japanin aivotulehdusrokotteita. Ne sisältävät joko:
inaktivoituja apinan tai hiiren (aivo)soluissa tuotettuja viruksia,
inaktivoituja Vero-soluissa tuotettuja viruksia,
eläviä heikennettyjä viruksia, tai ovat
yhdistelmä-DNA -tekniikalla tuotettuja rekombinaatiorokotteita.
Pitempään taudin riskialueella oleskelevat saattavat joutua ottamaan jonkin paikallisen valmisteen. Tällöin ei suositella käyttämään apinan soluissa valmistettua rokotetyyppiä. Suomessa saatavilla on ainoastaan Valnevan valmistama Ixiaro. Kiinalaisvalmisteinen, eläviä heikennettyjä viruksia sisältävä SA14-14-2 on taudin esiintymisalueella yleisesti käytössä.
Yksi Ixiaro-annos sisältää 60 antigeeniyksikköä Japanin aivotulehdusviruksen kantaa SA14-14-2, joka on kasvatettu Vero-soluissa ja inaktivoitu. Virukset on kiinnitetty alumiinihydroksidiin, jonka määrä vastaa 0,25 milligrammaa alumiinia, ja joka toimii myös tehosteaineena.
Yksi rokoteannos on tilavuudeltaan 0,5 millilitraa ja se annetaan pistoksena lihakseen. Yli 3-vuotiaille rokotussarja muodostuu kahdesta annoksesta, jotka annetaan 28 päivän välein. Yli 2kk mutta alle 3v ikäisille annos on 0,25 ml. Rokote antaa suojan vasta tehosteen ottamisen jälkeen. Tehoste on annettava viimeistään 11 kk ensimmäisestä pistoksesta. Kiireellistä suojaa tarvitsevalle 18–65 -vuotiaalle tehoste voidaan antaa jo 7 vuorokautta ensimmäisestä pistoksesta.
Rokotussarjan toinen annos tulisi antaa viimeistään viikkoa ennen matkaa.
Suomessa aikaisemmin käytössä olleen, kolme pistoskertaa vaatineen JEV-GCC -rokotteen viimeiset erät vanhenivat vuonna 2014 eikä valmistetta enää tuoda maahan. Mahdolliset tehosterokotukset annetaan Ixiarolla.
Jasenovacin keskitysleiri

Jasenovacin keskitysleirin sisäänkäynti
Jasenovacin keskitysleiri (serbokroaatiksi Logor Jasenovac) oli toisen maailmansodan aikaisen, natsi-Saksan nukkehallituksena toimineen Itsenäisen Kroatian valtion (NDH) ja Ustaša-puolueen perustama ja ylläpitämä keskitysleiri. Se toimi elokuusta 1941 huhtikuuhun 1945. Pääasiallisessa vastuussa leirin perustamisesta ja toiminnasta oli Ustaša-kenraali Maks Luburić.
Leiri oli noin 1,5 neliökilometrin kokoinen alue, jota ympäröivät kolmelta sivulta muurit ja yhdeltä sivulta Savajoki. Leiri koostui viidestä eri alaleiristä, joista suurin sijaitsi Jasenovacissa noin 100 km Zagrebista kaakkoon. Vangitut olivat Balkanin serbejä, romaneja, juutalaisia ja muita Ustaša-puolueen hallinnon vainoamia etnisiä ja poliittisia ryhmiä. Arviot leirillä menehtyneiden määrästä vaihtelevat kymmenistä tuhansista satoihin tuhansiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jasenovacin keskitysleiri Wikimedia Commonsissa
Fərit Yarullin

Fərit Zahidulla ulı Yarullin (tat. Фәрит Заһидулла улы Яруллин, ven. Фарид Загидуллович Яру́ллин, Farid Zagidullovitš Jarullin; 1. tammikuuta 1914 Kazanin läänin Malyje Sunin kylä – 17. lokakuuta 1943) oli tataarilaissyntyinen neuvostoliittolainen säveltäjä. Hänen teoksiin kuuluu tataarien ensimmäinen kansallinen baletti Şürəle.
Elämäkerta

Yarullin syntyi muusikon perheeseen. Hän opiskeli sellon ja pianon soittoa Kazanin musiikkiopistossa vuodesta 1930 ja säveltämistä Boris Šehterin johdolla Moskovan konservatoriossa vuosina 1933–1934. Vuosina 1934–1939 hän oli Tatarstanin oopperastudiossa ja vuosina 1939–1940 opiskeli säveltämistä Genrih Litinskin johdolla Moskovan konservatoriossa.
Yarullin on säveltänyt muun muassa keskeneräisen sinfonian, kamariorkesteri-, viulu- ja pianokappaleita, sonaatteja, romansseja ja lauluja sekä laatinut kansanlaulujen sovituksia. Hänen päätyönsä on tataarien ensimmäinen kansallinen baletti Şürəle, jonka libreton on kirjoittanut näytelmäkirjailija Ahmet Faizi. Toisen maailmansodan aikana neuvostoarmeijaan kutsuttu säveltäjä kaatui taistelussa Kurskin luona.
Şürəletä pidetään yhtenä neuvostoajan parhaista baleteista. Sen aiheena on tataarien kansanperinteeseen perustuva Ğabdulla Tuqayn samanniminen runoelma. Paha metsänhaltija Şüräle varastaa linnusta ihmiseksi muuttuneen Söyembikə-neidon siivet. Metsästäjä Ali-Batyr löytää Söyembikən ja menee tämän kanssa naimisiin. Şürəle palauttaa siivet korppien välityksellä ja nämä ajavat Söyembikən metsänhaltijan luolaan. Ali-Batyr pelastaa Söyembikən ja tappaa Şürəlen. Baletin musiikki pohjautuu tataarien laulu- ja tanssisävelmiin.
Säveltäjä Fabi Vitatšekin soitintama baletti esitettiin ensimmäisen kerran Kazanissa vuonna 1945 Leonid Žukovin ja Gai Tagirovin ohjaamana. Myöhemmin säveltäjät Vladimir Vlasov ja Vladimir Fere laativat siitä uuden version, joka esitettiin Leonid Jakobsonin ohjaamana nimellä Ali-Batyr Leningradissa vuonna 1950. Tänä versiona Şürəle tunnetaan entisessä Neuvostoliitossa ja Euroopan maissa.
Yarullinille myönnettiin postuumisti Tatarian ASNT:n valtionpalkinto vuonna 1958.
Osmo V. Jaskari

Osmo Veijo Jaskari (5. joulukuuta 1926 Kuopio – 4. syyskuuta 2011) oli suomalainen taloustieteilijä. Hän oli Teknillisen korkeakoulun kansantaloustieteen professori 1962–1993. Hänen tutkimusalaansa oli rahapolitiikka ja verotuksen vaikutus.
Jaskari kirjoitti ylioppilaaksi Kauhavan keskikoulusta ja lukiosta 1949 ja valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteiden kandidaatiksi 1951, valtiotieteiden maisteriksi 1951, valtiotieteiden lisensiaatiksi 1956 ja valtiotieteiden tohtoriksi 1961 (1958). Työuransa hän aloitti Helsingin yliopiston finanssiopin assistenttina 1953–1958. Teknillisen korkeakoulun kansantaloustieteen virkaa toimittavana professorina Jaskari työskenteli 1959–1961 ja professorina 1962–1993.
Julkaisut

Rahapolitiikka ja strategiset taloudelliset muuttujat eri suhdannevaiheissa, (väitöskirja Helsingin yliopistoon) omakustanne 1958
A study in the theory of incidence of taxation, (väitöskirja Helsingin yliopistoon)
Relevancy of the equation e=p/q in practice, 1960
Depreciation allowances and the real capital, Suomalainen tiedeakatemia 1960
The cost topography A key to the economics of location, 1972
Japani olympialaisissa

Japani osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Tukholman 1912 kesäolympialaisissa. Se on saavuttanut taidelajit mukaan lukien kaikkiaan 445 olympiamitalia ja on olympialaisten mitalitilastossa toiseksi parhaana aasialaisena maana sijalla 15. Japanilainen kaupunki on toiminut olympialaisten isäntänä kolme kertaa. Tokio isännöi vuoden 1964 kesäolympialaisia, Sapporo vuoden 1972 talviolympialaisia ja Nagano vuoden 1998 talviolympialaisia.
Japani on saavuttanut olympiamitaleja noin 30 urheilumuodossa. Parhaiten maa on menestynyt judossa, telinevoimistelussa, vapaapainissa ja uinnissa. Japanin vahvimmat talvilajit ovat pikaluistelu, mäkihyppy ja taitoluistelu. Maan ensimmäinen olympiavoittaja oli kolmiloikkaaja Mikio Oda, joka voitti kultaa Amsterdamissa 1928.
James Bondin musiikki

James Bondin musiikkiin kuuluvat jokaisessa James Bond -elokuvassa toistuva sarjan tunnuskappale ”James Bond Theme”, viiden Bond-elokuvan toimintakohtauksessa kuultava ”007” sekä jokaisen Bond-elokuvan yksilöllinen tunnuslaulu ja soundtrack. ”James Bond Theme” -kappaleen on säveltänyt Monty Norman ja ”007”-kappaleen John Barry, joka myös laajensi ”James Bond Themea”. Bond-elokuvien tunnuskappaleet puolestaan laulaa joku tunnettu artisti, ja vain Shirley Bassey on laulanut useamman kuin yhden tunnuskappaleen.
”James Bond Theme”

James Bond -elokuvasarjan tunnuskappale ”James Bond Theme” kuullaan sarjan jokaisessa elokuvassa. Kappaleen säveltäjäksi on nimetty Monty Norman, joka kirjoitti sarjan ensimmäisen elokuvan Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962) muunkin musiikin. Norman sävelsi tunnuskappaleen kitarariffin oman ”Bad Sign, Good Sign” -kappaleensa pohjalta, jonka hän oli tehnyt vuonna 1961 West End -musikaaliin, jota ei lopulta toteutettu. Elokuvasäveltäjä John Barry palkattiin sovittamaan Normanin musiikki elokuvaan. Hän laajensi myös tunnuskappaletta lisäten siihen bassokuvion, rytmin ja jatsahtavan keskiosan.
Tunnuskappaleesta tuli heti suosittu ja arvostettu, ja se nousi Britannian singlelistalla marraskuussa 1962 sijalle 13.
Myöhempinä vuosina Barry alkoi pitää itseään kappaleen todellisena säveltäjänä. Sen seurauksena Norman haastoi Barryn väitteitä kritiikittömästi julkaisseita lehtiä voittoisasti oikeuteen kunnianloukkauksesta.