Marxilainen uskontokritiikki
Magiasta uskontoon

Marxilaisuuden mukaan taiteen, tieteen ja filosofian erkaantuessa jumalatarustossa kiteytyy samalla myös uskonto lopullisesti omaksi erityiseksi tajunnan muodokseen ja yhteiskunnan ylärakenteen osaksi. Mutta siinä missä taide, tiede ja filosofia marxilaisen ajattelun mukaan kuvastavat ihmisten yhteiskunnallisen toiminnan eri puolia myönteisellä tavalla, siinä uskonto kytkeytyy tämän toiminnan kielteisiin piirteisiin.
Jumaltaruihin pohjautuvan ajattelun purkaantuessa syntyy ikään kuin kaksi napaa, myönteinen ja kielteinen. Ensin mainitun ympärille kerääntyvät kaikki sivilisaation myönteiset ansiot, kaikki se henkinen työ, joka heijastaa ihmisen vapautumista häntä kahlehtivista ulkoisista edellytyksistä. Jälkimmäiselle, kielteiselle navalle taas kerääntyvät työnjaon ja luokkaristiriidan synnyttämät harhat: idealistinen filosofia ja uskonto. Tämä vastakkaisuus säilyy vuosituhansien ajan luokkayhteiskuntien aikakaudella antiikista pääomatalouden aikakaudelle.
Se kielteinen inhimillisen toiminnan muoto, johon uskonto liittyy, on magia eli taikuus. Uskonnossa magia on marxilaisen ajattelun mukaan kohonnut korkeammalle tasolle, muttei kumoutunut. Magian tavoin myös uskonto on kuvitteellista pyrkimystä hallita ylivoimaiseksi koettua todellisuutta.
Erilaisten juhlamenojen avulla yhteisön jäsenet vahvistivat yhteenkuuluvuuttaan ja välittivät suvun ja heimon perinnettä eteenpäin. Tilanne muuttuu kaupunkivaltion myötä. Juhlamenot säilyvät mutta ihmiset eivät enää muodosta sopusointuista yhteisöä, sillä kaupunkivaltio on jo muotoutunut sovittamattomaksi luokkayhteiskunnaksi.
Uskonnon harjoitusta ylläpitävälle ihmisryhmälle tai -luokalle, papistolle, on marxilaisuuden mukaan aina ominaista loismaisuus. Papin tehtävänä on läpiviedä palvonta- ja juhlamenojen ”maagiset tehtävät”. Alkukantaisempien yhteisöjen poppamiehistä ja shamaaneista papiston erottaa se, että ensiksi mainitut säilyttivät maagisten tehtäviensä ohella myös erilaista yhteisön ylläpidon kannalta tärkeää tietoutta, kuten lääkintätaitoa, heimon historiaa ja niin edelleen, ja marxilaiset pitivät tätä myönteisiin tekijöihin kuuluvana. Sen sijaan papisto on ilmiö, joka syntyy vasta luokkayhteiskuntien aikakautena, ja papit ”ovat aina osallistuneet yhteiskunnallisen lisätuotteen vastikkeettomaan anastukseen”
Kreikkalainen historioitsija Polybios sanoi, että Rooman suuruuden ja mahdin perustana on sen asukkaiden taikausko:
Tämän asian on väitetty olleen päivänselvän jokaiselle sivistyneelle antiikin yläluokan edustajalle.
Platonin setä Kritias, yksi ylimysvaltaisen Spartan tukemista 30 tyrannista, kiittää eräässä säilyneessä näytelmäkatkelmassaan:
Antiikin yksi vaikutusvaltaisimmista ajattelijoista, Platon, oli ylimysvaltaisen valtion kannattaja, jonka ihanteena oli hierarkiassaan liikkumaton yhteiskuntajärjestelmä, jossa jokaisella ihmisellä on syntymässä määrätty paikkansa. Tällainen yhteiskunta oli Platonin aikana esimerkiksi muinainen Egypti. Platon oli sitä mieltä, että kansa on pidettävä kurinalaisena ja että paras keino tähän tarkoitukseen on uskonto.
Platonin määritelmä uskonnosta antiikin kaupunkivaltiossa oli ”jalo valhe”, ”tarpeellinen valhe” tai ”kaunis valhe”. Platon kirjoittaa Valtio-teoksessaan, että valtion kansalaiset on saatava uskomaan, että jumala muka on jakanut ihmiset eri luokkiin. Koska ihminen ei ole täydellinen kuten jumalat, hänen on turvauduttava valheeseen lääkkeenä, kuten Sokrates Platonin mukaan sanoi.
Platonin mallia ”jalosta valheesta” toteutettiin antiikissa myös käytännössä. Egyptin hellenistinen kuningas Ptolemaios I halusi valtakuntaansa uuden jumalan. Egyptiläinen pappi Manetho ja kreikkalainen pappi Timotheus laativat yhteistyössä uuden jumalan tunnusmerkit ja sopivat sen nimestä, joksi tuli Serapis. Jumalalle rakennettiin huomattava pyhäkkö nimeltään Serapeion. Uusi jumaluus oli tarkkaan harkittu yhdistelmä vanhan Egyptin uskonnollisia perinteitä ja kreikkalais-hellenistisiä näkemyksiä. Sen palvonnan piti toimia egyptiläisyyttä ja kreikkalaisuutta yhdistävänä siteenä. Kuuluisa aleksandrialainen keksijä Heron sijoitti pyhäkköön erilaisia koneistoja. Pyhäkön ovet avautuivat itsestään ja vesi muuttui astiasta toiseen virratessaan viiniksi näkymättömissä olevien laitteiden voimalla. Säilyneissä kirjoituksissaan Heron selostaa, kuinka nämä temput herättivät tavallisissa ihmisissä hämmästystä ja pelkoa.