stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hannes Karjalainen
Jääkärikausi

Karjalainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 14. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, missä hän haavoittui pahoin 24. heinäkuuta 1916 ja siirrettiin sen johdosta pataljoonan täydennysjoukkoon 1. syyskuuta 1916. Haavoista parannuttuaan hänet komennettiin Jääkäripataljoona 27:n  Berliinin toimistoon ja edelleen tammikuussa vuonna 1918 Suomen Tukholman lähetystöön, missä hän palveli 26. kesäkuuta 1919 saakka.
Sisällissodan jälkeinen aika

Takaisin Suomeen Karjalainen palasi 1. heinäkuuta 1919 ja astui armeijan palvelukseen ja määrättiin nuoremmaksi upseeriksi Kaartin jääkäripataljoonaan, josta hänet kumminkin siirrettiin 26. heinäkuuta 1919 Kajaanin sissipataljoonaan, missä palveli aluksi nuorempana upseerina ja 15. elokuuta 1919 alkaen majoitusmestarina. Pataljoonan talouspäälliköksi hänet nimitettiin 3. tammikuuta 1920, mistä tehtävästä hänet siirrettiin 1. joulukuuta 1920 alkaen uudelleen nuoremmaksi upseeriksi. Teknillisiin joukkoihin hänelle tuli siirto 1. maaliskuuta 1922 ja hänet sijoitettiin pataljoonan esikuntaan apulaisintendentiksi. Seuraavaksi häntä siirreltiin talouspäällikkönä seuraavasti ensin 28. huhtikuuta 1927 Autopataljoonaan, 15. kesäkuuta 1928 Kuormastopataljoonaan ja 12. lokakuuta 1928 Karjalan kaartin rykmenttiin. Karjalan kaartin rykmentistä hänet siirrettiin 14. syyskuuta 1934 päälliköksi Muonavarikko 2:een. Seuraavaksi hän sai nimityksen Puolustusministeriön ylireviisoriksi 21. joulukuuta 1934.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Karjalainen osallistui aluksi rauhanaikaisessa tehtävässään, kunnes hänet siirrettiin Päämajaan, missä hänet sijoitettiin Taloushuollon tarkastajan toimistoon, mistä hänet edelleen siirrettiin revisiotoimiston päälliköksi. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä, mutta jatkosodan aikana hänet siirrettiin 10. Divisioonan huoltopäälliköksi, mistä hän palasi takaisin revisiotoimiston päälliköksi vuonna 1942. Vielä samana vuonna hänet siirrettiin huoltopäällikön apulaiseksi Kannaksen Ryhmän esikuntaan, missä hän palveli vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet palautettiin takaisin Päämajaan ja hänet nimitettiin taloushuollon tarkastajaksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin Huoltokoulun johtajaksi, josta hänet siirrettiin vuonna 1944 Revisiotoimiston päälliköksi, missä tehtävässä hän palveli aina vuoteen 1947 saakka. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Karjalainen toimi Autopataljoonan kunnianeuvoston varapuheenjohtajana vuonna 1928 ja Karjalan kaartin kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1929. Oli puolustuslaitoksen eri tehtaiden tilintarkastaja vuosina 1935–1945.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 27. kesäkuuta 1916  Vänrikki 26. kesäkuuta 1919  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1923  Majuri 15. kesäkuuta 1928  Everstiluutnantti 30. tammikuuta 1935  Eversti 1943 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Žemaičių Naumiestis

| Žemaičių Naumiestis |
| --- | --- |
 Žemaičių Naumiestisin keskustaa.
 vaakuna
 Žemaičių Naumiestis
 Koordinaatit: 55°21′29″N, 21°42′0″E 
Valtio:   Liettua
Lääni:  Klaipėda
Kunnallispiiri:  Šilutėn kunnallispiiri
Väkiluku (2001):  1 716
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Žemaičių Naumiestis on kauppala Länsi-Liettuassa, Klaipėdan läänissä, Šilutėn kunnallispiirissä, lähellä Itämeren rannikkoa ja Venäjän (Kaliningradin alue) rajaa. Vuonna 2001 kauppalassa asui 1 716 asukasta. Kauppalan läpi virtaavat joet Šustis, Šelmuo ja Lendra.
Historiallisesti ennen ensimmäistä maailmansotaa Žemaičių Naumiestis sijaitsi useita vuosisatoja Preussin rajaseudulla. Kauppalan väestö oli hyvin monenkirjavaa. Liettualaisten lisäksi Žemaičių Naumiestisissa asui muiden muassa juutalaisia, saksalaisia ja venäläisiä. Toisen maailmansodan jälkeen väestö koostui pääasiassa pelkästään liettualaisista. Žemaičių Naumiestisisin monikulttuurinen menneisyys näkyy yhä kauppalan arkkitehtuurissa; kauppalassa on katolinen kirkko (rakennettu 1782), luterilainen kirkko (rakennettu 1842) ja synagoga (rakennettu 1816).
Nimi

Kauppala tunnettiin pitkään liettuaksi nimellä Naumiestis. Puolan kielen vastine oli Nowe Miasto. Jiddišinkielinen nimi oli Neishtot Sugint viitaten lähellä sijainneeseen Sugintin kartanoon. Venäjän keisarikunnan aikana vuonna 1884 kauppala sai uuden nimen Aleksandrovsk, joka säilyi Žemaičių Naumiestisin virallisena nimenä vuoteen 1918. 1920-luvulla kauppala tunnettiin nimillä Tauragės Naumiestis (liettuaksi) ja Neishtot Tavrik (jiddišiksi) viitaten lähellä sijaitsevaan Tauragėn kaupunkiin. Kauppalan nykyinen nimi Žemaičių Naumiestis otettiin käyttöön 1930-luvulla.
Historia

Saksalaisen ritarikunnan suurmestarin Winrich von Kniproden on väitetty perustaneen alun perin Žemaičių Naumiestisin asutuskeskuksen 1300-luvulla. Kauppala sai kauppaoikeudet vuonna 1750.
Vuonna 1779 Puola-Liettuan kuningas Stanislaus II Poniatowski vuokrasi kauppalan aatelismies Mykolas Rionikerisille 50 vuodeksi. Rionikeris majoitti kauppalaan käsityöläisiä, ja hän toimi katolisen Pyhän Mikaelin kirkon rakennuttajana. Naumiestis sai Magdeburgin kaupunginoikeudet vuonna 1792. Puolan kolmannessa jaossa kaupunki siirtyi Venäjän keisarikunnan hallintaan kuuluen ensin Vilnan kuvernementtiin ja myöhemmin Kaunasin kuvernementtiin.
Vuodesta 1795 alkaen Naumiestisista kolme kilometriä sijainnut Preussin ja Venäjän väliselle raja-alueelle rakennettiin useita linnoituksia. Naumiestis tunnettiin tuohon aikana tärkeänä kauppapaikkana, ja kaupungissa järjestettiin markkinat kahdesti viikossa.
Kaupunki kasvoi merkittävästi 1850-luvulta lähtien pääasiassa johtuen kasvaneesta kaupankäynnistä raja-alueen molemmin puolin. Vuonna 1860 kaupungin väkiluku oli 1600 asukasta, joista suurin osa oli juutalaisia. Vuonna 1897 asukasluku oli 2445 asukasta, joista 59 % oli juutalaisia. Naumiestisissa oli useita kauppoja, majataloja, kolme myllyä ja kolme työpajaa.
Naumiestis oli merkittävässä asemassa vuosina 1863-64 Liettuan lehdistökiellon aikana, koska kaupunki oli tärkeä väylä liettualaisen kirjallisuuden salakuljettajille. Ensimmäisen maailmansodan aikana monet kaupungin rakennukset paloivat. Vuosina 1916-18 Naumiestis oli muun Liettuan tavoin Saksan armeijan miehittämänä. Liettuan itsenäistymisen jälkeen Naumiestisista tuli osa Liettuaa.
Puna-armeija miehitti Žemaičių Naumiestisin kesällä 1940 ja samana vuonna Liettua liitettiin osaksi Neuvostoliittoa. Kaupungin saksalaiset lähtivät kaupungista maaliskuussa 1941. 14. kesäkuuta samana vuonna kaupungin asukkaita karkotettiin Siperiaan. Viikkoa myöhemmin, 22. kesäkuuta,  Wehrmacht miehitti kaupungin tulitaistelujen jälkeen. Kaupungin juutalaiset kerättiin yhteen. Osa heistä ammuttiin ja osa lähetettiin ghettoihin tai keskitysleireille. Useita juutalaisia myös pikateloitettiin ampumalla kesän aikana. Veritekojen toteuttajina olivat Werner Scheun johtamat SS-joukot ja liettualaiset poliisit. Saksan miehityksen aikana osa kaupungista paenneista saksalaisista palasi takaisin. Puna-armeija valtasi kaupungin takaisin maailmansodan loppuvaiheessa, ja Žemaičių Naumiestis liitettiin takaisin Neuvostoliittoon.
Liettuan itsenäistyttyä 1991 kaupungista tuli taas osa Liettuaa. Nykyään Žemaičių Naumiestis on hallinnollisesti kauppala (miestelis) kaupungin (miestas) sijaan.
Kuvagalleria

Žemaičių Naumiestisin keskustaa.
Katolinen kirkko.
Luterilainen kirkko.
Aiheesta muualla

Kauppalan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (liettuaksi)
Klaipėdan lääni
| --- | --- |
Kunnat: Klaipėdan kaupunkikunta • Klaipėdan kunnallispiiri • Kretingan kunnallispiiri • Neringan kunta • Palangan kaupunkikunta • Šilutėn kunnallispiiri • Skuodasin kunnallispiiri
Kaupungit: Klaipėda • Gargždai • Priekulė • Kretinga • Salantai • Palanga • Šilutė • Skuodas
Kauppalat: Vėžaičiai • Dovilai • Kretingalė • Veiviržėnai • Endriejavas • Plikiai • Judrėnai • Darbėnai • Kartena • Grūšlaukė • Švėkšna • Žemaičių Naumiestis • Rusnė • Vainutas • Mosėdis Ylakiai • Lenkimai • Barstyčiai
Kylät: Agluonėnai • Dercekliai • Dreverna • Vydmantai • Kūlupėnai • Padvariai • Kretingsodis • Kurmaičiai • Nida • Juodkrantė • Preila • Traksėdžiai • Juknaičiai • Macikai • Saugos • Pagryniai • Daukšiai • Notėnai • Šaukliai • Šatės • Mažieji Rūšupiai
Vanha, hylätty juutalaisten synagoga Žemaičių Naumiestisissa.
Kansainvälinen turvallisuus

Kansainvälinen turvallisuus (eng. International Security Studies, ISS) on kansainvälisen politiikan (International Relations, IR) erikoisala, joka keskittyy nimensä mukaisesti tutkimaan kansainvälistä turvallisuutta. Se syntyi toisen maailmansodan jälkeen ja on nykyään yksi kansainvälisen politiikan tärkeimmistä erikoisaloista. Toisinaan rajanveto yleisen IR:n ja ISS:n välillä on kuitenkin vaikeaa, ja ISS:llä on yhtymäkohtia myös kansainväliseen poliittiseen talouteen (IPE), ulkopolitiikan teorioihin ja poliittiseen filosofiaan.
Historia

Jo ennen ISS:n syntyä oli olemassa paljon kirjallisuutta, joka käsitteli sotia, armeijoita, strategioita ja geopolitiikkaa, mutta toisen maailmansodan jälkimainingeissa muodostunut ISS keskittyi nimenomaan turvallisuuteen, mikä laajensi näkökulmaa sotilaallisesta yhteiskunnalliseen. Se myös joutui vastaamaan uudenlaisiin kysymyksiin ydinaseiden ja kylmän sodan aikaisessa maailmassa.
Kylmän sodan aikana ISS oli hyvin sotilaallispainotteinen, mutta 1970-luvulta lähtien siihen alkoi tulla mukaan uusia näkökulmia, kuten talous ja ympäristö. Neuvostoliiton kaatuminen ja kylmän sodan päättyminen näkyivät ISS:ssä uusien koulukuntien nousuna. Näihin kuuluivat muun muassa inhimillinen turvallisuus, feminismi ja jälkistrukturalismi.
Turvallisuuskäsite

Kylmän sodan aikana ISS:ssä ei juuri käyty teoreettista keskustelua turvallisuuskäsitteestä, ja vallitsevaa sotilaallispainotteista strategiatutkimusta (Strategic Studies) haastaneet koulukunnat, kuten rauhantutkimus, käyttivät toisia käsitteitä, esimerkiksi rauhaa. Vasta 1980-luvulla turvallisuudesta alkoi tulla laajasti eri koulukuntien käyttämä käsite, ja sen sisällöstä alettiin keskustella. Vuonna 1982 Olof Palmen johtama aseriisunta- ja turvallisuuskomissio esitteli loppuraportissaan käsitteen "yhteinen turvallisuus" (common security), jolla viitattiin siihen, ettei yksikään valtio voi saavuttaa turvallisuutta yksin, vaan sitä varten on tehtävä yhteistyötä.
Koulukuntia

ISS:n koulukunnat eroavat toisistaan siinä, miten ne vastaavat neljään keskeiseen kysymykseen: minkä turvallisuutta (kansakunta, valtio, yksilö, ryhmä jne.) tarkastellaan; ovatko uhat pelkästään ulkoisia vai myös valtion sisäisiä; otetaanko huomioon sotilaallisen turvallisuuden lisäksi muita näkökulmia, kuten talous, ympäristö, sukupuoli yms.; ja liittyykö turvallisuuteen aina dramaattinen uhka.
Koulukuntia > Strategiatutkimus

Strategiatutkimus on realismista paljon vaikutteita saanut, kylmän sodan aikana kultakauttaan elänyt suuntaus, joka keskittyy sotilaalliseen vallankäyttöön ja tarkastelee turvallisuutta valtiokeskeisesti. Erityisen vahva asema Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Strategiatutkimuksen ytimessä olivat kylmän sodan aikana ydinasepelote (nuclear deterrence) ja siihen liittyvät erilaiset peliteoriat. Myös George F. Kennanin kehittämä patoamispolitiikka (containment) oli tärkeä käsite, jolla viitattiin tarpeeseen torjua Neuvostoliiton yrityksiä levittää ideologiaansa muihin maihin. Toiset, kuten uusrealismin perustaja Kenneth Waltz, näkivät kylmän sodan aikaisen suurvaltojen kaksinapaisuuden (bipolarity) vakauttavana tekijänä. Paljon pohdittiin sitä, kuinka rationaalisena toimijana Neuvostoliittoa voi pitää.
Koulukuntia > Rauhantutkimus

Rauhantutkimus oli kylmän sodan aikana strategiatutkimuksen pääasiallinen haastaja, pyrkii vähentämään sotilaallisen vallankäytön merkitystä ja siirtämään huomion valtion turvallisuudesta yhteiskuntien ja yksilöiden turvallisuuteen. Kylmän sodan aikainen rauhantutkimus jakautui negatiiviseen ja positiiviseen rauhankäsitteeseen. Negatiivinen tarkoitti sodan ja laajamittaisen väkivallan poissaoloa, positiivinen taas laajempaa yhteiskunnallista eheyttä ja Johan Galtungin määrittelemän "rakenteellisen väkivallan" torjumista.
Koulukuntia > Konstruktivismi

Konstruktivismi jakautuu perinteiseen konstruktivismiin (Conventional Contructivism) ja kriittiseen konstruktivismiin (Critical Constructivism). Se haastaa strategia- ja rauhantutkimusten materialismin korostamalla ajatusten, uskomusten, normien ja identiteettien merkitystä. Siinä missä perinteinen konstruktivismi on valtiokeskeistä ja menetelmiltään positivistista, kriittinen konstruktivismi tarkastelee myös muita yhteisöjä ja käyttää vahvemmin narratiivisia ja jälkipositivistisia menetelmiä. Konstruktivismin huomattavimpia nimiä ovat Peter J. Katzenstein ja Alexander Wendt.
Koulukuntia > Kriittinen turvallisuustutkimus

Kriittinen turvallisuustutkimus on rauhantutkimusta muistuttava mutta jälkipositivistisia menetelmiä käyttävä, erityisesti Britanniassa jalansijaa saanut koulukunta. Se on saanut paljon vaikutteita Frankfurtin koulukunnalta, ja sen johtavia kehittäjiä ovat olleet Ken Booth ja Richard Wyn Jones. Kriittinen turvallisuustutkimus tähtää yksilöiden emansipaatioon.
Koulukuntia > Jälkistrukturalismi

Jälkistrukturalismi tutkii turvallisuutta diskurssin luomuksena ja kritisoi sekä strategiatutkimuksen valtiokeskeisyyttä että rauhantutkimuksen yksilökeskeisyyttä. Se käyttää menetelmänä esimerkiksi dekonstruktiota ja on suosittua erityisesti Euroopassa. Jälkistrukturalistista otetta ovat edustaneet esimerkiksi R. B. J. Walker, Richard K. Ashley ja James Der Derian.
Koulukuntia > Feminismi

Feminismi sisältää useita alasuuntauksia, joilla on yhteyksiä muihin koulukuntiin, mutta yhdistävänä tekijänä on naisten toimijuuden ja heidän kohtaamiensa erityishaasteiden sekä miehisen hegemonian vaikutuksen huomioiminen turvallisuuspolitiikassa. Se syntyi 1980-luvulla. Ensimmäisenä kokonaisvaltaisen feministisen näkökulman kansainväliseen turvallisuuteen toi J. Ann Tickner kirjallaan Gender in International Relations (1992). Muita merkittäviä feministisiä teoreetikkoja kansainvälisen turvallisuuden alalla ovat olleet muun muassa Cynthia Enloe ja Sara Ruddick.
Koulukuntia > Kööpenhaminan koulukunta

Kööpenhaminan koulukunta laajentaa turvallisuuden käsitettä yhteiskunnan eri sektoreille, korostaa alueellisen tason merkitystä ja tarkastelee turvallistamista, millä tarkoitetaan sitä, kuinka jostain asiasta tehdään puheaktilla turvallisuutta uhkaava. Erityisen vahva Pohjoismaissa sekä Britanniassa. Koulukunnan kehittivät Barry Buzan ja Ole Wæver.
Koulukuntia > Inhimillinen turvallisuus

Inhimillinen turvallisuus ottaa tarkastelun kohteeksi yksilön turvallisuuden ja on saanut paljon vaikutteita rauhantutkimuksesta sekä kriittisestä turvallisuustutkimuksesta. Se tuo turvallisuuskäsitteen alle yksilöä uhkaavia asioita, kuten köyhyyden, yhteiskuntien alikehittyneisyyden ja nälän. Koulukunta on erityisesti Yhdistyneiden kansakuntien suosima suuntaus, ja myös Kanadan, Norjan ja Japanin hallitukset ovat omaksuneet sen. Sitä on kuitenkin kritisoitu turvallisuuskäsitteen liiallisesta laajentamisesta kattamaan lähes kaiken inhimillisen toiminnan, jolloin muun muassa Ottawan yliopiston professorin Roland Parisin mukaan "turvallisuus ei tarkoita enää mitään". Kriittiset rauhantutkijat ovat puolestaan huomauttaneet, että inhimillisen turvallisuuden koulukunta sivuuttaa kritiikin länsimaita ja uusliberaalia maailmanjärjestystä kohtaan.
Koulukuntia > Postkolonialismi

Postkolonialismi kritisoi länsimaakeskeistä ISS:ää, jonka teoriat ja menetelmät eivät aina sovellu entisten siirtomaiden ja muiden kehittyvien maiden tutkimiseen. Postkolonialismi korostaa teollisuusmaiden ja kehittyvien maiden välisten suhteiden epätasa-arvoisuutta ja haastaa länsimaiset stereotypiat kehittyvien maiden kulttuurisesta erilaisuudesta (tai jopa "alemmuudesta") länsimaihin verrattuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansainvälinen turvallisuus Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  NARA
Aarno Karimo

| Aarno Karimo |
| --- | --- |
 Aarno Karimo kotonaan vuonna 1932.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. joulukuuta 1886 Parikkala
Kuollut: 13. maaliskuuta 1952 (65 vuotta) Helsinki
Aarno Karimo (vuoteen 1906 Hasselqvist; 29. joulukuuta 1886 Parikkala – 13. maaliskuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, taidemaalari, piirtäjä, runoilija ja upseeri. Hänen tunnetuin teoksensa on eeppinen ja kansallismielistä mystiikkaa sisältävä Suomen historian neliosainen kuvaus Kumpujen yöstä (1929–1932), jonka hän sekä kirjoitti että kuvitti. Karimo osallistui Suomen sisällissotaan valkoisen armeijan upseerina ja toimi myöhemmin Viipurin suojeluskuntapiirin päällikkönä sekä suojeluskuntajärjestön lehden Hakkapeliitan ensimmäisenä päätoimittajana.
Elämä > Nuoruus ja opinnot

Karimo syntyi Parikkalan kirkonkylässä Argusjärven rannalla sijaitsevassa Alahovin talossa. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä ja tehtailija Sanfrid Hasselqvist ja Ida Matilda o.s. Forsblom. Jyrkkänä suomalaisuuden puoltajana tunnettu Sanfrid Hasselqvist oli toiminut valtiopäivämiehenä talonpoikaissäädyssä, ja myös hänen poikansa kiinnostui politiikasta. Karimo oli mukana muun muassa perustamassa Voimaliittoa hyvän ystävänsä Alpo Sailon kanssa 1906. Kaverukset osallistuivat myös venäläisen vallankumouksellisen Maksim Gorkin auttamiseen ja suojelemiseen tämän paetessa Venäjältä Berliiniin.
Karimo kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun vuosina 1905–1906 ja täydensi taideopintojaan Akseli Gallen-Kallelan oppilaana sekä Pietarissa vuosina 1907–1908. Ensimmäisen näyttelynsä hän piti vuonna 1907. Vuodesta 1910 hän työskenteli sanomalehti Karjalan piirtäjänä. Karimo teki myös poliittisia pilapiirroksia muihin sanomalehtiin sekä Viipurissa ilmestyneeseen pilalehti Ampiaiseen. Hän oli yksi humorististen sanomalehtipiirrosten uranuurtajista Suomessa. Hänen piirroksensa käsittelivät usein suurvaltojen välisiä ristiriitoja. Vuonna 1915 Karimo siirtyi vakituiseksi työntekijäksi Karjalaan, johon alkoi kirjoittaa myös pakinoita ja teatteriarvosteluja.
Karimon puoliso oli vuodesta 1914 Aino Lindqvist, jonka vanhemmat olivat konstaapeli Karl Lindqvist ja Maria Lillmåns.
Elämä > Sotilasura

Sisällissodan alettua Karimo sai helmikuussa 1918 tykkimiehen koulutuksen ja oli erään venäläisiltä vallatun tykin päällikkönä torjumassa punaisten hyökkäystä Antreaan. Hän oli myös Karjalan divisioonan tykistön vt. päällikkönä. Sisällissota muodostui Karimon elämässä tärkeäksi murrosvaiheeksi ja hän teki myöhemmin paljon valkoisen armeijan sankarillisuutta ylistäneitä kirjoja, kuvituksia ja maalauksia. Vuonna 1928 julkaistun itse kirjoittamansa ja kuvittamansa teoksen Valkoinen armeija Karimo sanoi luonnostelleensa jo sodan aikana rintamalla.
Sodan jälkeen Karimo jätti lehtimaailman ja toimi ensin armeijassa sekä vuosina 1919–1925 Viipurin suojeluskuntapiirin päällikkönä. Työnsä ohella hän avusti myös heimosotia. Hänet kuitenkin kutsuttiin luomaan suojeluskuntajärjestölle omaa lehteä; vuoden 1926 alussa aloitti ilmestymisensä Hakkapeliitta, jonka päätoimittajana Karimo toimi seuraavaan vuoteen. Lehti oli täydellisesti hänen luomuksensa, ja hän myös piirsi sen kaikki kansikuvat päätoimittajakautenaan.
Elämä > Vapaana taiteilijana

Toimittuaan lyhyen aikaa yleisesikunnan osastopäällikkönä Karimo jättäytyi vuonna 1927 vapaaksi taiteilijaksi ja kirjailijaksi. Hän maalasi muotokuvia ja Hancockissa Michiganissa sijaitsevaan Suomi-opistoon vuonna 1946 luovutetun kookkaan Delaware-aiheisen taulun sekä veisti Karjalankannakselle vuonna 1935 suuret lahjoitus­maa­talon­poikien­ muistomerkit. Karimo suunnitteli myös arvohenkilöille luovutettuja adresseja ja lahjaesineitä, joista merkittävin oli sotamarsalkaksi ylennetylle Gustaf Mannerheimille vuonna 1933 luovutettu eebenpuusta, norsunluusta ja kullasta valmistettu marsalkansauva.
Sota-aikana Karimo piirsi runsaasti propagandajulisteita ja muita painotuotteita ja suunnitteli Talvisodan muistomitalin. Hänen sotilasarvonsa oli vuodesta 1940 majuri. Karimo oli vuosina 1941–1942 päämajan kunniamerkkitoimiston päällikkö ja osallistui muun muassa Mannerheim-ristin suunnitteluun. Hän suunnitteli myös olympialaisissa menestyneitä urheilijoita ja urheilujärjestötoiminnassa ansioituneita henkilöitä varten vuonna 1945 perustetut Suomen urheilun ansioristit ja -mitalit, jotka myöhemmin (1983) nimettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun ansioristeiksi ja -mitaleiksi. Sodan jälkeen aika ei enää ollut hänen aatteilleen otollinen ja hän keskittyi Kalevalan kuvitukseen, joka kuitenkin jäi kesken hänen kuollessaan vuonna 1952. Työn saattoi päätökseen Hugo Otava, ja 2 500 kuvaa sisältänyt Kuva-Kalevala ilmestyi seuraavana vuonna.
Karimo on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon.
Tuotanto

Karimon tunnetuin teos on Suomen historiasta kertova neliosainen kaunokirjallinen teos Kumpujen yöstä (1929–1932). Siinä kerrotaan lähinnä kuvitteellisten henkilöiden sankarillisista, usein traagisista kohtaloista kansallismielisen paatoksen hengessä. Teoksen alkupuolella Suomen suku saapuu Suomeen itäisestä alkukodista, ja teos päättyy Suomen itsenäisyyteen ja vapaussotaan. Karimo myös kuvitti itse teoksen omilla maalauksillaan, joita on myöhemminkin käytetty historiantapahtumia kuvattaessa. Kumpujen yöstä -sarjan toinen painos ilmestyi 1950-luvulla kolmiosaisena ja kolmas painos enää kaksiosaisena. Näistä uudemmista laitoksista on jätetty pois lopun Suur-Suomi-julistus ja muita uudessa ulkopoliittisessa tilanteessa arveluttavia kertomuksia.
Karimo kirjoitti myös tieteisromaanin Kohtalon kolmas hetki (1926), joka kuvaa Suomen ja Venäjän sotaa vuonna 1967. Romaanissa teknisesti ylivoimainen Suomi voittaa sodan liittolaisinaan Venäjän vanhat viholliset. Romaani ilmestyi ensin jatkokertomuksena Hakkapeliitta-lehdessä ja kirjana useina painoksina, joissa oli kussakin erilaiset Karimon tekemät kansikuvat.
Teoksia

Tykkimiehen muistelmia Karjalan rintamalta (1919)
Kohtalon kolmas hetki (1926)
Valkoinen armeija (1928)
Kumpujen yöstä 1–4 (1929–1932)
Peninkulmia nielemässä (1929)
Germaaneja (1930)
Armfeltin lähetti (1933)
Miehiä ja miehenalkuja (1936)
Karjalan nousu 1918 (1937)
Kuva-Kalevala.  (Kuvittanut Aarno Karimo)  Pellervo-seura, 1952–1953.
Parikkalan vanha vaakuna (yhdessä Ahti Hammarin kanssa, 1956)
Kumpujen yöstä: Suomalaisia vaiheita, tekoja ja oloja kivikaudesta nykyaikaan.  (Kuvittanut ja kirjoittanut Aarno Karimo. Taiteilijan ja hänen teoksensa esittelyn kirjoittanut Päiviö Tommila. Värikuvat valokuvannut Ä. Fethulla. 3. painos (2. painos, lyhennetty laitos ilmestynyt kolmena niteenä 1958–59))  Helsinki:  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-11906-7