stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daniil Andrejev

Daniil Andrejev 1959.
Daniil Leonidovitš Andrejev (ven. Дании́л Леони́дович Андре́ев; 2. marraskuuta (J: 20. lokakuuta) 1906 – 30. maaliskuuta 1959 Moskova) oli venäläinen kirjailija, runoilija ja mystikko.
Daniil Andrejev Leningradin rintamalla vuonna 1943.
Daniil Andrejev ja Alla Aleksandrovna 1959.
Andrejev palveli toisen maailmansodan aikana lääkintäjoukoissa ja tuli ensimmäisten joukossa  piiritettyyn Leningradiin. Hänet pidätettiin huhtikuussa 1947, parin päivän kuluttua myös hänen vaimonsa, taiteilija Alla Aleksandrovna. Heitä syytettiin hänen romaaninsa perusteella salajuonesta Stalinia vastaan. Hän vietti vankilassa runsaat puolitoista vuotta. Nikita Hruštšovin kaudella kumpikin sai 25 vuoden vankeustuomion, joka kuitenkin lyhennettiin kymmeneen vuoteen. Hänen elämänsä kymmenen viimeistä vuotta olivat tuotteliainta aikaa. Hän alkoi kuulla ääniä, sanelua, jonka perusteella hän kirjoitti teoksen Rauhan ruusu.
Andfrejevin isä oli venäläinen kirjailija Leonid Andrejev (1871–1919).
Suomennetut teokset

Rauhan ruusu (Roza mira), suom. Liilia Siiberg, Merja Nurmisto, omakustanne: Liilia Siiberg. Jyväskylä 2007. ISBN 978-952-92-2488-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Daniil Andrejev Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
François-vaasi

| François-vaasi |
| --- | --- |
 François-vaasi.
Nimi:  François-vaasi
Tekijä:  Ergotimos (savenvalaja) Kleitias (vaasimaalari)
Valmistumisvuosi:  n. 570 eaa.
Taiteenlaji:  keramiikka
Teostyyppi:  voluuttikrateeri
Korkeus:  66 cm
Leveys:  57 cm
Sijainti:  Firenzen arkeologinen museo, Firenze, Italia
François-vaasi on antiikin kreikkalainen voluuttikrateeri, joka on tehty arkaaisella kaudella noin vuonna 570 eaa. Se on yksi kreikkalaisen keramiikan tunnetuimpia edustajia, ja koristeltu rikkaasti mytologisilla aiheilla. Nykyisin vaasi on esillä Firenzen arkeologisessa museossa.
Historia

François-vaasi edustaa attikalaista mustakuviokeramiikkaa ja on tehty sen keskisellä kaudella noin vuonna 570 eaa. Sen on valanut Ergotimos ja maalannut Kleitias, jotka työskentelivät usein yhdessä. Vaasissa on kolme signeerausta, kaksi Ergotimokselta ja yksi Kleitiaalta.
Vaasi löytyi Chiusista antiikin Clusiumin etruskilaisten hautausmaiden kaivauksissa vuonna 1844. Sen löysi Alessandro François, jonka mukaan se on nimetty. Vaasi oli löydettäessä sirpaleina, ja joitakin osia puuttui eikä koskaan löytynyt. Vaasin kunnosti Vincenzo Manni kaivausten jälkeen.
Raivostunut museonvartija, joka tappeli museon toisen työntekijän kanssa, hajotti vaasin 9. syyskuuta 1900, ja se särkyi 638 palaseen. Se korjattiin vuonna 1902, jolloin lisättiin myös yksi uusi sillä aikaa löytynyt palanen. Vaasi kunnostettiin uudelleen vielä vuonna 1973 sen vaurioiduttua Firenzen vuoden 1966 tulvissa.
Vaasi ja koristelu

François-vaasi on tyypiltään voluuttikrateeri, jossa on suun yläpuolelle kiertyvät kädensijat. Malli perustuu todennäköisesti metallisiin esikuviin. Vaasin korkeus on noin 66 cm ja suurin halkaisija noin 57 cm.
Krateerin maalauskoristelu esittää lukuisia eri kohtauksia kreikkalaisesta mytologiasta. Vaasia kiertää kuusi kuvanauhaa, kaksi kaulassa, kolme vartalossa ja yksi jalassa. Yhteensä siinä on kuvattu 270 eri ihmis- ja eläinhahmoa sekä muun muassa rakennuksia, alttareita, lähteitä ja huonekaluja. Hahmot on nimetty 121 eri kirjoituksella. Mustakuviomaalauksen lisäksi lisäväreinä on käytetty valkoista ja purppuraa.
Kaulan ylimmäinen kuvanauha esittää Peleusta, Meleagrosta ja Melanionia Kalydonin metsäkarjun ajossa, Dioskuureja ja Atalantea sekä Theseuksen ja ateenalaisten juhlia Theseuksen surmattua Minotauroksen. Kaulan alemmassa kuvanauhassa on kuvattuna kentauromakhia eli kentaurien ja lapiittien taistelu sekä Patrokloksen hautakisat Troijan sodan aikana.
Vartalon ylin kuvanauha esittää jumalia Peleuksen ja Thetiin häissä. Keskimmäinen kuvanauha esittää Akhilleusta tavoittelemassa Troilosta Priamoksen katsellessa tapahtumia Troijan muureilta, sekä Hefaistoksen paluuta Olympokselle vapauttamaan Hera, mistä hän sai Afroditen puolisokseen. Alemmassa kuvanauhassa on kuvattuna myyttisiä eläimiä, kuten griippejä ja sfinksejä.
Vaasin jalustan kuvanauhassa on kuvattuna muun muassa vuohella ratsastavia pygmejä. Vaasin kädensijojen sivuilla on kuvattuna gorgot, eläimiä pitelevä Potnia Theron -tyypin Artemis sekä Aias kantamassa Akhilleuksen ruumista.
Aias kantaa Akhilleuksen ruumista.
Gorgo.
Kalydonin metsäkarjun ajo.
Tanssijoita.
Peleuksen ja Thetiin hääjuhlaa.
Peleus palatsinsa edustalla.
Troijan tapahtumia sekä eläimiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta François-vaasi Wikimedia Commonsissa
François-vaasi.
Ann (Kalifornia)

Ann on aavekaupunki Alamedan piirikunnassa Kaliforniassa. Se sijaitsee 18 kilometrin päässä Livermoresta. Kaupungissa toimi postitoimisto vuonna 1896.
Sylvi Kekkonen

| Sylvi Kekkonen |
| --- | --- |
 Sylvi Kekkonen vuonna 1961
Suomen tasavallan presidentin puoliso
 1.3.1956–2.12.1974  
Edeltäjä:  Alli Paasikivi
Seuraaja:  Tellervo Koivisto
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1900 Pieksämäki, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 2. joulukuuta 1974 (74 vuotta) Helsinki, Suomi
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Urho Kekkonen
Lapset:  Matti Kekkonen, Taneli Kekkonen
Sylvia (Sylvi) Salome Kekkonen (o.s. Uino; 12. maaliskuuta 1900 Pieksämäki – 2. joulukuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja tasavallan presidentti Urho Kaleva Kekkosen puoliso.
Perhe

Sylvi Uinon vanhemmat olivat kirkkoherra Kauno Edvard Uino (1863–1916) ja Emilia Salome Stenberg (1868–1948). Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1918 Mikkelissä. Sisällissodan aikana Uino hoiti molempien puolten haavoittuneita Mikkelissä ja jatkoi sairaanhoidon harjoittelijana.
Uino työskenteli lyhyen aikaa Suomen Käsityön Ystävissä ja pidempään Etsivän Keskuspoliisin kansliassa henkilökortiston pitäjänä. Etsivällä Keskuspoliisilla työskennellessään hän tapasi tulevan puolisonsa Urho Kekkosen, joka oli Uinon esimies. Pari avioitui vuonna 1926.
Vuonna 1928 syntyivät kaksoset Matti ja Taneli, minkä jälkeen Sylvi Kekkonen ei enää tehnyt ansiotyötä. Kekkoset olisivat halunneet lisää lapsia, mutta Sylvi sai useita keskenmenoja. Myöhemmin Sylvin vaikea kohdunulkoinen raskaus johti kiireelliseen leikkaukseen.
Tasavallan presidentin puoliso

Luonteeltaan Sylvi Kekkosta on kuvailtu älylliseksi, pidättyväiseksi ja sisäänpäinkääntyneeksi. Toisaalta myöhemmin on myös katsottu, että Sylvi jäi julkisessa roolissa miehensä varjoon ja että sen vuoksi suuri yleisö ei oppinut tuntemaan tämän moniuloitteista ja vahvaa luonnetta.
Presidentin puolisona hän osallistui edustamistehtäviin parhaansa mukaan, vaikka julkista toimintaa haittasi nivelreuma.
Sylvi Kekkonen tyynnytteli miehensä kiukunpurkauksia ja sai tämän silottelemaan kirjoituksiaan, mutta toisaalta hänellä oli joskus hyvinkin kärkeviä mielipiteitä poliitikoista. Tamminiemen pesänjakajat -teoksessa todetaan, että Sylvi Kekkonen oli ainoa kriitikko, jota Urho Kekkonen kuunteli ja jonka mielipiteet hän otti huomioon. Monien ystävyyssuhteiden raju katkeaminen presidentin kahdella viimeisellä kaudella johtui juuri hänen vaimonsa, suuren "kotidiplomaatin" poissaolosta.
Kun Kekkoset olivat Yhdistyneeseen kuningaskuntaan vuonna 1961 tekemänsä valtiovierailun yhteydessä saaneet lahjaksi Morris Minin, Sylvi Kekkonen ilmoittautui autokouluun ja suoritti ajokortin salaa mieheltään. Urho Kekkosella ei koskaan ollut ajokorttia, mutta oma auto antoi Sylvi Kekkoselle vapauden ajaa esimerkiksi Naantalin Kultarantaan tai perheen kesämökille Suomusjärvelle. Muutamaa vuotta myöhemmin Sylvi Kekkonen sai lahjaksi ensimmäisen länsimaihin tuodun Moskvitš Eliten, mutta tämän auton hän antoi tasavallan presidentin kanslian käyttöön.
Sylvi Kekkonen kuoli pitkän sairauden jälkeen Meilahden sairaalassa 2. joulukuuta 1974 ja hänen kuolemansa vuoksi perinteinen itsenäisyyspäivän vastaanotto Presidentinlinnassa peruutettiin. Hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle samaan hautaan vanhempiensa kanssa.
Kirjallinen ura

Sylvi Kekkonen harrasti syvällisesti kirjallisuutta, piti kotonaan kirjallista salonkia ja kirjoitti pienimuotoista proosaa. Hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa oli mietelmäkokoelman Kiteitä 1949. Kolme vuotta myöhemmin ilmestyi muistikuvien kokoelma Kotikaivolla. Pienoisromaani Käytävä (1955) kuvasi sairaanhoitajan maailmaa ja pääteokseksi luonnehdittu Amalia (1958) sitä, miten itsensä epäonnistuneeksi tunteva nainen kamppailee omanarvontuntonsa puolesta ja luopuu inhimillisistä toiveistaan. Sylvi Kekkosen viimeinen teos oli lapsuusmuistelma Lankkuaidan suojassa (1968). Professori Kai Laitinen on luonnehtinut Kekkosen kirjailijanjälkeä: ”Hän puhuu lukijalleen koruttomasti, luottavaisesti ja läheltä.”
Vuonna 1949 Sylvi Kekkonen alkoi järjestää kotonaan kirjallisia keskusteluiltoja. Kirjailija Marja-Liisa Vartio on kuvaillut ilmapiiriä kotoisaksi ja vapautuneeksi. Hänen mukaansa Kekkonen oli yleensä mietteliäs ja hiljainen mutta saattoi joskus puhjeta hymyyn, kun vierasjoukko oli täynnä nuoruuden tärkeyttä ja itsevarmuutta. Keskusteluilloista muodostui vähitellen foorumi, jossa eri ikäpolvet tapasivat toisiaan ja heidän näkökantansa kohtasivat. Niihin osallistuivat muun muassa Eeva Joenpelto, Kirsi Kunnas, Kai Laitinen, Lassi Nummi ja Kaari Utrio. Presidentti Kekkonenkin otti osaa keskusteluun, jos hänellä oli aikaa, ja näin hän tutustui 1950-luvun modernisteihin.
Sylvi Kekkonen koki, että hänen asemansa vaikeutti kirjailijantyötä vaikuttamalla kustantajan, kriitikkojen ja kollegoiden asenteisiin.
Kekkosen nimeä kantava kirjallisuustapahtuma Sylvi Symposiumi on järjestetty Pieksämäellä vuodesta 2000.
Kulttuurivaltuuskunnan johtajana Kiinassa

Keväällä 1953 Sylvi Kekkonen johti suomalaista kulttuurivaltuuskuntaa, joka teki puolitoista kuukautta kestäneen vierailun Kiinaan. 17-jäseniseen valtuuskuntaan kuuluivat muiden muassa kirjailijat Pentti Haanpää ja Matti Kurjensaari, kuvataiteilija Aimo Kanerva, kansatieteilijä Kustaa Vilkuna ja SKDL:n kansanedustaja Mauri Ryömä, joka toimi valtuuskunnan varajohtajana. Monen valtuuskunnan jäsenen osalta kyseessä oli ensimmäinen ulkomaanmatka, ja seurueen sekalainen kokoonpano aiheutti poliittisia jännitteitä. Riitoja aiheutti myös alkoholi, sillä varsinkin Pentti Haanpää ryypiskeli matkan aikana runsaasti. Sylvi Kekkoselle itselleen matka oli rasittava sekä henkisesti että fyysisesti: toisaalta hän oli erakkoluonne ja inhosi jäykkiä muodollisuuksia ja puheiden pitämistä, toisaalta häntä oli silloin jo pitkään vaivannut perinnöllinen nivelreuma.
Matkan jälkeen Sylvi Kekkonen ylläpiti suhteitaan Kiinaan elämänsä loppuun saakka ja osallistui muun muassa Kiinan Helsingin-suurlähetystössä järjestettyhin tapahtumiin. Sylvi Kekkosen päiväkirja Kiinan-matkalta löytyi Kekkosen arkistosta Orimattilasta vuonna 1995, ja se julkaistiin Pekka Lähteenkorvan, Timo Soikkasen ja Henna Lohennon toimittamana kirjana vuonna 2020 nimellä Sylvin matkassa – yksityiset päiväkirjat Kiinasta. Kirjassa on rinnakkain otteita Sylvi Kekkosen päiväkirjasta ja muiden valtuuskunnan jäsenten matkakertomuksista.
Sylvi Kekkosen Kiinan-matka herätti myös Urho Kekkosessa kiinnostusta Kiinaa kohtaan. Erityisesti Suomen Pekingin-suurlähettilääksi vuonna 1961 nimitetyn Joel Toivolan toiveena oli saada Kekkonen vierailemaan Kiinassa. Kiinan ja Neuvostoliiton suhteet kuitenkin kärjistyivät 1960-luvun alussa, ja kahden suurvallan välirikko tuli koko maailman tietoon juuri Toivolan nimityksen aikaan lokakuun lopulla 1961. Kiinan Helsingin-suurlähettiläs esitti Suomen ulkoministeriön välityksellä Kekkoselle vierailukutsun loppuvuonna 1962. Ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkö Max Jakobson katsoi, että Suomen presidentin vierailu Kiinassa voitaisiin silloin vallinneessa ilmapiirissä tulkita Neuvostoliitossa epäystävälliseksi eleeksi. Urho Kekkosen vierailu Kiinassa ei lopulta koskaan toteutunut, vaikka asiaa tunnusteltiin varovasti useaan otteeseen vielä 1970-luvullakin. Ensimmäisenä Suomen valtionpäämiehenä Kiinassa vieraili Mauno Koivisto lokakuussa 1988.
Teokset

Kiteitä (1949, toinen, uusittu painos 1964)
Kotikaivolla (1952)
Käytävä (1955)
Amalia (1958)
Lankkuaidan suojassa (1968)
”Hurri”, antologiassa Sitä koiraa en unohda koskaan (1969, Otava)
Kekkonen, Urho: Rakas Häiskä: Urho ja Sylvi Kekkosen kirjeenvaihtoa vuosilta 1924–1945. Toimittanut Ari Uino (1997, Otava)
Sylvi Kekkosen muisto. Toimittanut Aili Palmén (1975, Otava)
Kirjallisuutta

Linnankivi, Marja: Kekkosten miniänä. Tammi, 2010. ISBN 978-951-31-5366-3
Mattsson, Anne: Sylvi Kekkosen elämäkerta. ISBN 951-884-287-6
Suhola, Aino: Luja ja urhoollinen sydän: Sylvi Kekkosen elämä. ISBN 952-459-149-9
Vartio, Marja Liisa – Haavikko, Paavo: Sylvi Kekkosen muotokuva. ISBN 951-884-294-9
Venho, Johanna: Ensimmäinen nainen: Romaani. WSOY, 2019. ISBN 978-951-0-43570-0
Kekkonen, Sylvi & Soikkanen, Timo & Lohento, Henna & Lähteenkorva, Pekka: Sylvin matkassa. Yksityiset päiväkirjat Kiinasta. Otava, 2020. ISBN 978-951-1-37355-1
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Sylvi Kekkosen aforismeja
Sylvi Kekkosen radioessee vuodelta 1958 (äänite). Ylen Elävä arkisto.
Kekkonen, Sylvi hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Sylvi Kekkosen Kiinan-päiväkirjat julki — muistiinpanot valottavat uusia puolia Urho Kekkosen puolisosta Suomenmaa.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Alli Paasikivi | Suomen tasavallan presidentin puoliso 1956–1974 | Seuraaja: Tellervo Koivisto |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Sylvi Kekkonen on haudattu äitinsä suvun hautaan Hietaniemen hautausmaalle. Hänen nimensä on haudan edessä olevassa laattakivessä.
Henrika Andersson

Henrika Madeleine Andersson (s. 2. syyskuuta 1965 Tammisaari) on suomalainen näyttelijä ja kirjailija.
Andersson opiskeli Teatterikorkeakoulussa vuosina 1985–1989 ja vuoden Pariisin Le Conservatoire National Supérieur d’Art Dramatiquessa (CNSAD). Hän on näytellyt elokuvissa, teatterissa ja televisiossa. Andersson on myös ohjannut ja käsikirjoittanut näytelmiä ja kirjoittanut novelleja ja lastenromaaneja. Anderssonin toinen romaani Emma Gloria ja Kalamaran varjot (2006) oli Finlandia Junior -palkintoehdokas. Anderssonin isä oli psykiatri, kansanedustaja ja ministeri Claes Andersson.
Hänet on palkittu Suomen Näyttelijäliiton kultaisella taiteilijamerkillä.
Teokset

Nauvo-Auvon oma kirja, Tammi 2007.  ((Nagu-nalles egen bok, Söderströms 2005). Kuvitus: Christel Rönns)  Suomentanut Helene Bützow. Helsinki:  Söderströms, 2005.  ISBN 978-951-31-3797-7
Emma Gloria ja Kalamaran varjo (Tammi 2007, Emma Gloria och de levande varslarna Söderströms 2006)
Emma Gloria och den röda Längtansboken (Söderströms 2008)
Emma Gloria med lust och fägring stor (Söderströms 2011)
Nauvo-Auvo, mun amour.  ((Nagu-nalle min amour, 2013). Kuvitus: Christel Rönns)  Suomentanut Helene Bützow. Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2013.  ISBN 978-951-52-3082-9
Sirpale sielua.  (En skärva av själen, 2014)  Suomentanut Helene Bützow. Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2014.  ISBN 978-951-52-3439-1
Nauvo-Auvo aalloilla.  ((Nagu-nalle på djupa vatten, 2016). Kuvitus: Christel Rönns)  Suomentanut Helene Bützow. Helsinki:  Kustantamo S&S, 2016.  ISBN 978-951-52-3786-6
Nagu-nalle och kastasdjuren.  (Kuvitus: Christel Rönns)  Helsinki:  Förlaget, 2019.  ISBN 978-952-333-197-6
Runokirjat
Tigerfiskar.  Maxmo:  Marginal, 2019.  ISBN 978-952-69076-2-8
Bokstavsvärldar.  (Kuvitus: Maria Sann)  Helsinki:  Förlaget, 2021.  ISBN 978-952-333-373-4
Kirjallisuutta

Sisättö, Vesa: Kotimaisia lasten- ja nuortenkirjailijoita 5.  Helsinki:  BTJ, 2008.  ISBN 978-951-692-713-1
Aiheesta muualla

Hannu Kylkisalo: Sisäistä fantasiaa (Arkistoitu – Internet Archive). Vantaan Lauri 13.12.2007.
Anderssonin esittely Schildts & Söderströmsin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia 
Henkilöt:  Elonet
Angolan sisällissota
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Angolan sisällissota Wikimedia Commonsissa
Globalis.fi - Angolan konflikti (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Merkinnän syy: Sodan päättyminen kuvaamatta
Yrjö Keinonen

| Yrjö Ilmari Keinonen |
| --- | --- |
 Yrjö Keinonen vuonna 1966
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. elokuuta 1912 Ruskeala
Kuollut: 29. lokakuuta 1977 (65 vuotta) Nurmijärvi
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  sotilas
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1942–1969
Komentajuudet:  Puolustusvoimien komentaja 1965–1969
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  jalkaväenkenraali
Kunniamerkit:  2.lk Mannerheim-risti VR2 miekkojen kera SL komentajamerkki SVR komentajamerkki
Yrjö Ilmari Keinonen (31. elokuuta 1912 Ruskeala – 29. lokakuuta 1977 Nurmijärvi) oli suomalainen jalkaväenkenraali, puolustusvoimain komentaja ja Mannerheim-ristin ritari.
Yrjö Keinonen opiskeli filosofian maisteriksi pääaineenaan matematiikka.lähde?
Ura

Keinonen palveli talvisodassa kornettina. Aktiiviupseeri hänestä tuli vasta jatkosodan aikana, 30-vuotiaana eli suhteellisen korkeassa iässä, kun hän reservin ratsumestarina 1942–1943 kävi Maasotakoulun. Hänen virkaikänsä jäi siten myös melko lyhyeksi. Samasta syystä kadettiupseerien keskinäinen solidaarisuus jäi ilmeisesti hänen osaltaan "vajaaksi".
Keinonen nimitettiin 8. syyskuuta 1942 Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi numero 91 perustelujen ollessa komppanian johtaminen yli 20 taistelussa erikoisella taidolla ja sitkeydellä osoittaen itse esimerkillistä rohkeutta, kestävyyttä ja uhrimieltä. Hän oli tuolloin sotilasarvoltaan Ratsumestari (kadetti) ja ollut komppanianpäällikkönä 7. divisioonan jalkaväkirykmentti yhdeksässä (JR 9). Nimityshetkellä hän opiskeli kadettikoulussa{Lähde}}.
Majuriksi ylennetty Keinonen oli heti sodan jälkeen Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin 2. ye-upseeri, jonka tehtävänä oli suorittaa asekätkentä piirin alueella. Hänet pidätettiin 1945 ja tuomittiin myöhemmin 14 kuukauden vankeusrangaistukseen.
Vankeusrangaistus ei hidastanut Keinosen uraa. Hän eteni nopeasti puolustusvoimien riveissä ja ohitti monia virkaiältään vanhempia upseereja. Kukaan ei voinut asettaa kyseenalaiseksi Keinosen rohkeutta ja älyä sinänsä; paitsi Mannerheim-ristin ritari, hän oli myös filosofian maisteri ja Sotakorkeakoulun aseteknisen linjan priimus.
Everstiluutnanttina Keinonen tunsi kuitenkin 1950-luvun lopulla juuttuneensa paikalleen ja suunnitteli siirtymistä siviilivirkaan, johon hänellä myös oli kelpoisuus. Hän oli Maalaisliiton jäsen 1957–1958 ja osallistui jopa Kankaanpään puoluekokoukseen.
Keinosen nimitystä puolustusvoimien  komentajaksi tuki ennen muuta kaksi Mannerheim-ristin ritaria: Adolf Ehrnrooth ja Arvo Pentti. Myös puoluesihteeri Arvo Korsimo kannatti Keinosta.
Loppuvaiheet

Vuonna 1977 Keinosella todettiin olevan pitkälle edennyt mahasyöpä ja hän kuoli kotonaan 29. lokakuuta 1977. Keinonen totesi päivää ennen kuolemaansa esitetyssä televisio-ohjelmassa Itse asiassa kuultuna, ”ettei yhtään hänen tekemäänsä uudistusta ole vedetty takaisin”.
Hänet on haudattu Nurmijärven hautausmaalle.
Keinosen komentajakuva

Keinosen ongelma saattoi hänestä väitelleen Pentti Airion mukaan olla palvelusuran keskittyminen kenttä- ja komentajatehtäviin. Häneltä puutui kokemus sotilaallisen suoritusvalmiuden tehtävissä sekä palveleminen suuren esikunnan avainviroissa. Tämä toi mukanaan tiettyä suhteellisuudentajun puutetta.
Kari Kaunismaan mukaan Keinonen ei onnettomuudekseen lähtökohtaisesti edellyttänyt kantahenkilökunnan sitoutumista päättämiinsä uudistuksiin. Keinosen päätöksiä vastustettiin järjestelmällisesti, etenkin vanhempien upseerien keskuudessa. Asiaa ei auttanut se, että komentaja ei juuri piitannut virka-ajoista, vaan todistettavasti lähti harjoittelemaan hiihtoa kelin ollessa sopiva. Mahdollisesti tietynlainen poliittinen naiivius edesauttoi komentajaa sortumaan kuvitelmaan omasta erinomaisuudestaan.
Teokset

Puolustuskykymme materiaalinen perusta, Puolustusvoimat, 1968
Kärkijoukkona Syvärille, Tammi, 1970
1944 taistellen takaisin, Tammi, 1971
Kadonnut joukkue, Tammi, 1972
Veriset lumet, Tammi, 1974
Huipulla, muistelmia puolustusvoimain komentajakaudeltani, Tammi, 1977
Yrjö Keinonen. [TV-ohjelma. Nauhoitus 16.3.1977, ensiesitys 28.10.1977. Haastattelijat: Pekka Holopainen, Leo Lehdistö ja Risto Heikkilä. Haastattelusta tekstin viimeistellyt Risto Kautto.] WSOY, 1979
Kirjallisuutta

Airio, Pentti: Yrjö Keinonen: Puolustusvoimain komentaja, 2007. ISBN 978-951-1-22026-8
Airio, Pentti: Yrjö Keinonen. Uudistajaksi asetettu, 2007. ISBN 978-951-25-1811-1
Lappi, Marja - Lappi, Seppo: Yrjö Keinonen: Taistelujen ritari. (Arkistoitu – Internet Archive) 1996. ISBN 951-31-0930-5
Lappi, Marja - Lappi, Seppo: Yrjö Keinonen: Suomalainen sotilas. (Arkistoitu – Internet Archive) 2000. ISBN 952-91-2520-8
Pernaa, Veli Y.: Kenraali Keinosen näytösoikeudenkäynti. 2016. ISBN 978-952-93-6673-6
Seppinen, Ilkka: ”Keinonen, Yrjö (1912–1977)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 79–80.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Ankara vastuu

Ankara vastuu eli objektiivinen vastuu tarkoittaa, että henkilö tai oikeushenkilö on vastuussa vahingosta, jota kukaan ei ole aiheuttanut tahallaan tai huolimattomuudellaan. Usein kyseessä on luvanvarainen toiminta, jossa on läsnä tavallista suurempi vahinkoriski. Ankaran vastuun osa on vaarantamisvastuu, joka liittyy sopimuksenulkoiseen vastuuseen. Ankaran vastuun yhteydessä vaaditaan vahingonkorvausvelvollisuuden syntymiseen, että vastuun perustana oleva toiminta on syy-yhteydessä vahinkoon.
Ilma-, maantie-, meri- ja rautatiekuljetuksissa rahdinkuljettajan vastuu on pääsääntöisesti ankaraa vastuuta, mutta vastuuta on rajoitettu kansainvälisin sopimuksin tiettyyn rahamäärään tavaran painokiloa kohden. Yhdysvaltain useimmissa osavaltioissa on 1960-luvulta lähtien omaksuttu ankara tuotevastuu ja suuret korvaukset. Siellä syntyneiden suurten tuotevastuukustannusten ja ongelmien välttämiseksi EY:n ministerineuvosto hyväksyi 1985 tuotevastuuta koskevan direktiivin (85/374/ETY).
Esimerkkejä

Ankaraa vastuuta noudatetaan lannoitteiden, rehujen ja siementen kaupassa. Vahingonkorvausvelvollisuudesta säädetään lannoitevalmistelain (539/2006) 40. pykälässä, rehulain (86/2008) 48 §:ssä ja siemenkauppalain (728/2000) 14 §:ssä. Siemenkauppalaki koskee vain kylvösiemenen kunnostajia ja pakkaajia, mutta ei muiden siementen myyjiä. Taimiaineistolaki (1205/1994) ei sen sijaan sisällä lainkaan määräyksiä ankarasta kaupanvastuusta. Ydinlaitoksen haltija vastaa vahingoista ankaran vastuun mukaisesti ja vastuu on rajoittamaton, paitsi muualla kuin Suomessa syntyneistä vahingoista enintään 700 miljoonaa euroa (ydinvastuulaki, 484/1972, 12 ja 18 §). Ankaraa vastuuta noudatetaan myös ympäristövahinkojen korvaamisessa (ympäristövahinkolaki, 737/1994, 7 §). Niihin liittyy sellainen erityispiirre, että vahingon aiheuttajan lisäksi korvausvelvolliseksi voi joutua toiminnanharjoittajaan rinnastettava taho (7 §).