stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Love Gun
Kokoonpano

Paul Stanley – rytmikitara, laulu kappaleissa ”I Stole Your Love”, ”Tomorrow and Tonight”, ”Love Gun” ja ”Then She Kissed Me”, basso kappaleessa ”Love Gun”, soolokitara kappaleessa ”I Stole Your Love”
Gene Simmons – basso, laulu kappaleissa ”Christine Sixteen”, ”Got Love for Sale”, ”Almost Human” ja ”Plaster Caster”, rytmikitara kappaleissa ”Christine Sixteen”, ”Almost Human” ja ”Plaster Caster”
Ace Frehley – soolokitara, laulu kappaleessa ”Shock Me”, basso sekä soolo- ja rytmikitara kappaleessa ”Shock Me”
Peter Criss – rummut ja lyömäsoittimet, laulu kappaleessa ”Hooligan”
Jimmy Maelin – lyömsoittimet kappaleessa ”Almost Human”
Kissettes -kuoro (Raymond Simpson, Tasha Thomas, Valerie Simpson, Hilda) – taustalaulu kappaleessa ”Tomorrow and Tonight”
Eddie Kramer – tuotanto, äänittäminen ja miksaus, piano kappaleessa ”Christine Sixteen”
Corky Stasiak – äänittäminen ja miksaus
Ken Kelly – kansitaiteen kuvitus
Dennis Woloch – graafinen suunnittelu
David Spindel – valokuvaus
Aiheesta muualla

Love Gun Discogsissa. (englanniksi)
| n k Kiss |
| --- | --- | --- |
 Gene Simmons  Paul Stanley  Tommy Thayer  Eric Singer 
| Entiset jäsenet |  Ace Frehley  Peter Criss  Eric Carr  Vinnie Vincent  Mark St. John  Bruce Kulick  |  |
| Studioalbumit |  Kiss  Hotter Than Hell  Dressed to Kill  Destroyer  Rock and Roll Over  Love Gun  Dynasty  Unmasked  Music from The Elder  Creatures of the Night  Lick It Up  Animalize  Asylum  Crazy Nights  Hot in the Shade  Revenge  Carnival of Souls: The Final Sessions  Psycho Circus  Sonic Boom  Monster  |  |
| Livealbumit |  Alive!  Alive II  Alive III  Kiss Unplugged  You Wanted the Best, You Got the Best!!  Kiss Symphony: Alive IV  Kiss Alive! 1975–2000  Alive 35  Kiss Rocks Vegas  Off the Soundboard – Tokyo 2001  |  |
| Kokoelmat |  The Originals  The Originals II  Double Platinum  Killers  Chikara  Smashes, Thrashes & Hits  Greatest Kiss  The Box Set  The Very Best of Kiss  The Best of Kiss: The Millennium Collection  The Best of Kiss: The Millennium Collection, Vol. 2  Gold  The Best of Kiss: The Millennium Collection, Vol. 3  The Best of Kiss  Playlist Plus  Playlist Your Way  Jigoku-Retsuden – New Recordings Best  Ikons  |  |
| Videojulkaisut |  Animalize Live Uncensored  Exposed  Crazy Nights  X-treme Close-Up  Konfidential  Kiss My Ass: The Video  Kiss Unplugged  Psycho Circus 3-D Video  The Second Coming  Kiss Symphony: The DVD  Rock the Nation Live!  Kissology Volume One: 1974–1977  Kissology Volume Two: 1978-1991  Kissology Volume Three: 1992–2000  |  |
Tuottaja Eddie Kramer.
Motoriikka

Motoriset toiminnot ovat hermo- ja lihassolujen toiminnasta aiheutuvia toimintoja, jotka johtavat toivottuun liikkeeseen tai liikkeen muutokseen. Pelkkä suomenkielinen termi motoriikka viittaa liikkeisiin ja liiketoimintoihin.
Motoriikan neurofysiologia

Aivoissa on olemassa selkeät ratajärjestelmät motorisen aivokuoren ja opitun liikkeen välillä. Liikettä voi kuitenkin harjoitella toisella raajalla ja suorittaa sitten liikkeen toisella raajalla. Motoristen toimintojen voidaan siis ajatella olevan koodattuna aivoihin riippumatta suorittavasta ruumiinosasta. MRI-tutkimuksissa on havaittu ei-dominoivalla raajalla tehtyjen, hyvin harjoiteltujen liikkeiden aktivoivan aivoja samoilla alueilla kuin silloin, kun liikkeet tekee dominoivalla raajalla. Jos liikkeet olisi koodattu aivoihin raajoittain, liikkeet aktivoisivat mieluummin alueita, jotka olisivat tyypillisiä ei-dominoiville raajoille.
Motoriikan neurofysiologia > Motoriikan fysiologiasta muissa artikkeleissa

Ekstrapyramidaalijärjestelmä
Kortikospinaalirata
Näköaisti ja motoriikka

Näköaistimukset stimuloivat ja ovat isossa osassa motoriikan toiminnoissa. Näköaistimus suoritettavan liikkeen tuloksen näkemisestä aktivoi aivojen motorisia alueita ilman, että koehenkilön tarvitsisi suorittaa itse liikettä.
Havaintomotoriikka

Kognitiivisen näkökulman mukaan motoriikka voidaan määritellä havaintomotoriikka termin avulla. Havointomotoriikka tarkoittaa tapahtumasarjaa, jossa yksilö käsittelee eri aistien avulla tietoa itsestään ja ympäristöstään tuottaakseen tilanteeseen sopivan motorisen vasteen, kuten käden puristuksen tai jalan liikkeen. Käsitellessään aistitietoa yksilö valikoi ja yhdistelee sitä aikaisempiin kokemuksiin. Havaintomotorinen toiminta on suurimmaksi osaksi automatisoitunutta ja tiedostamatonta. Esimerkkinä kävely ja tasapainon säilyttäminen seistessä. Havaintomotoriikkan heikentyminen iän myötä on seurausta biologisista tekijöistä, kuten motorisen nopeuden ja lihasvoiman laskusta.
John Morton (poliitikko)

| John Morton |
| --- | --- |
 John Mortonin muotokuva
Henkilötiedot
Syntynyt: 1724 tai 1725 Ridley Township, Delaware County, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 1. huhtikuuta 1777 (52–53 vuotta) Ridley Township (hautapaikan sijainti Chester, Pennsylvania
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  maanviljelijä, maanmittaaja ja juristi
Vanhemmat:  John Morton ja Mary Archer
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Anna Justis
Lapset:  Jacob; Mary; Sarah; John; Lydia; Aaron; Ann; Elizabeth
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
John Mortonin kirjoittama allekirjoitus 4. heinäkuuta 1776 yhdysvaltojen itsenäisyysjulituksessa.
John Morton (1725 Ammasland Ridley Park, Pennsylvania – 1. huhtikuuta 1777 Ridley Park) oli pennsylvanialainen suomalaissukuinen poliitikko, yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen 56 allekirjoittajasta.
Sukujuuret

John Morton on Värmlannista Delawareen saapuneiden suomalaisten uudisasukkaiden jälkeläinen. Sukututkimuksissa on yleensä päädytty siihen, että Mortonin juuret ovat Rautalammilta 1500-luvulla Värmlantiin siirtyneessä Marttisen suvussa. Mortonin isoisoisä Martti Marttinen (myös Morten Morteninpoika tai Mårten Mårtenson) oli kaskenpolttaja, joka muutti Amerikkaan Uuden Ruotsin siirtokuntaan vuonna 1654. Hänen mukanaan oli vaimo Helena ja poika, Martti (Morten Jr.). Nuoremman Marttisen poika Johan muutti lähtilalle ja vaihtoi nimekseen John Morton mennessään naimisiin englantilaisnaisen kanssa.
Perhe

Kun John Morton syntyi vuonna 1725, hänen isänsä John Morton vanhempi oli jo ehtinyt kuolla. Hänen äitinsä Mary Archer  avioitui englantilaista syntyperää olevan maanmittari John Sketcleyn kanssa, joka kasvatti ja koulutti kasvattipoikaansa kotona.
Vuonna 1754 Morton avioitui Anna Justisin (mahdollisesti o.s. Juustinen) kanssa, joka oli syntyperältään suomalais-ruotsalainen. Pariskunta sai kolme poikaa ja viisi tytärtä.
Ura

Nuori John Morton tunnettiin nopeaälyisenä ja kovasti uurastavana miehenä, joka sai maanmittauskoulutuksen isäpuoleltaan, mutta toimi myös maanviljelijänä. Hänet valittiin 32-vuotiaana maakuntaneuvostoon ja myöhemmin sen puheenjohtajaksi. Hän toimi useissa viroissa Pennsylvaniassa, muun muassa rauhantuomarina, yliseriffinä, oikeuden tuomarina ja siirtokunnan korkeimman oikeuden apulaistuomarina.
Hän kuului myös englantilaiseen seurakuntaan ja kirkonvanhimpiin. Vuodesta 1756 Morton edusti Chester countya Pennsylvanian siirtokunnan edustajistossa ja toimi sen puheenjohtajana. Kotiseudullaan hän toimi monissa oikeudellisissa tehtävissä, ja esimerkiksi hänen nimikirjoituksensa painettiin Pennsylvanian siirtokunnan seteleihin.
Morton kuului Benjamin Franklinin johtamaan siirtokuntien itsenäistä asemaa korostavaan ryhmään. Pohjois-Amerikan englantilaiset siirtokunnat pitivät yhteisiä kokouksia (Continental congress), joissa käsiteltiin lakiehdotuksia, mutta myös käytännön asioita. Vuodesta 1774 lähtien hän oli jäsenenä mannermaakongressissa Pennsylvanian edustajistossa.
Kolmetoista  pohjoisamerikkalaista siirtokuntaa ajautuivat verotuksen vuoksi vapaussotaan emämaataan Isoa-Britanniaa vastaan vuonna 1775. Siirtokunnat alkoivat suunnitella itsenäistymistä.
Vuonna 1776 siirtokuntien edustajat käsittelivät mannermaakongressissa siirtokuntien itsenäistymistä. Ne kokoontuivat Pennsylvanian Philadelphiaan, joka oli siirtokuntien alueen suurin kaupunki. Kongressin tavoitteena oli, että päätös hyväksyttäisiin yksimielisesti. 
Pennsylvanian siirtokunnan delegaation äänet jakautuivat jyrkästi kahtia, kaksi edustajaa kannatti itsenäistymistä, kaksi vastusti, kun taas Morton oli kahden vaiheilla. Morton, Pennsylvanian edustajiston puheenjohtaja saapui paikalle sairastumisensa vuoksi hieman myöhässä. Delegaation johtajana hän äänesti viimeisenä antaen samalla delegaation ratkaisevan äänen itsenäistymiseen. Kongressin edustajat allekirjoittivat itsenäisyysjulistuksen Philadelphiassa 2. elokuuta 1776.
Itsenäisyysjulistuksen hyväksymisen jälkeen Morton toimi puheenjohtajana komiteassa, joka valmisteli Yhdysvaltain ensimmäisen perustuslain eli konfederaatioartiklat. Hän kuoli luultavasti tuberkuloosiin maatilallaan 1. huhtikuuta 1777.
Merkitys

Amerikansuomalaisten identiteetin kannalta John Mortonin osallistuminen itsenäisyysjulistuksen allekirjoittamiseen on ollut tärkeää. 1900-luvun alkuvuosikymmeninä suomalaissiirtolaiset joutuivat kohtaamaan kysymyksen siitä, ketkä olivat "oikeita amerikkalaisia". He vetosivat kuuluvansa Delawaren ja Mortonin kautta Yhdysvaltain historian "perustajakansallisuuksiin". Tärkessä roolissa tiedon levittämisessä oli harrastajahistorioitsija, pastori Salomon Ilmonen, joka tutki Delawarea ja John Mortonia Delawaren 300-vuotisjuhlia varten. Delawaren siirtokunnan ja John Mortonin ansiosta amerikansuomalaisten itsetunto nousi ja he juhlivat Delawaren siirtokunnan historiaa näyttävästi sekä vuonna 1938 että vuonna 1988.
50 John Morton -tutkijaa ympäri maailmaa saapui kesäkuussa 2010 Rautalammille tutkimaan Mortonin sukujuuria. He tutustuivat muun muassa paikkakunnalla olevaan Delaware-muistomerkkiin. DNA-tutkimusten mukaan Morton on 99,56 prosentin todennäköisyydellä suomalaista syntyperää. Myös hänen savolaiset sukujuurensa on varmistettu tutkimuksilla. Heinäkuussa Rautalammille avattiin hänen nimeään kantava ravintola.
Muuta

Turun yliopisto jakaa vuosittain John Mortonin nimeä kantavaa palkintoa, joka myönnetään muuttoliikkeiden ja monikulttuurisuuden hyväksi Suomessa tehdystä työstä.
Muinainen Libya

Zeuksen temppeli Kyrenessä.
Libya (lat., m.kreik. Λιβύη, Libyē) viittasi antiikin aikana Niilin länsipuoliseen alueeseen, joka yleensä vastaa nykyistä Maghrebia. Sen kansa oli nykyisten berberien esi-isiä. Suppeammin Libya voisi viitata myös välittömästi länteen Egyptistä eli pienempään Marmarikan alueeseen ja Kyrenaikaan nykyisten Libyan ja Egyptin valtioiden alueella. Libyanmeri tai Mare Libycum oli osa Välimerta Kreetan eteläpuolella Kyrenen ja Aleksandrian välissä ja se vastaa sen nykyistä määritelmää.
Egyptiläisissä hieroglyfeissä muinaisen Libyan asukkaista mainitaan kaksi heimoa, joista käytetään nimiä Libu ja Meshwesh. Libyasta egyptiläiset käyttivät nimeä Tjehenu, ja se oli tuntematonta aluetta muinaisille egyptiläisille.
Hellenistisellä aikakaudella berbereistä tunnettiin libyalaiset, kreikkalainen termi sen asukkaille oli Maghreb. Maata kutsuttiin nimellä Libya, ja se ulottui nykyisestä Marokosta muinaisen Egyptin länsirajalle. Ala-Egyptin kolmas nomos tunnettiin hellenistisellä kaudella joskus nimellä Libya. Nykyinen Egypti sisältää muun muassa Siwan, joka kuului muinaiseen Libyaan. Siwi on berberikieli, jota puhutaan yhä alueella.
Rooman vallan aikana Libyan alue tai osa siitä kuului ensin Cyrenaican provinssiin, sitten Creta et Cyrenen provinssiin ja myöhäisroomalaisella kaudella Libya superiorin ja Libya inferiorin provinsseihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta muinainen Libya Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ancient Libya
Käännös suomeksi
Mosit

Mosit (myös mossit, mooset) ovat Burkina Fasossa ja sen naapurimaissa asuva mooren kieltä puhuva kansa. He muodostavat noin puolet Burkina Fason väestöstä. Moseja on paljon myös Norsunluurannikolla ja Ghanassa. Ennen siirtomaa-aikaa Burkina Fason alueella oli mosivaltioita. Kansan pääelinkeino on maanviljely. Uskontoja ovat islam, perinteinen uskonto ja kristinusko.
Asuinalue ja kieli

Mosit asuvat etupäässä Burkina-Fason keskiosan ylängöllä. He muodostavat noin puolet Burkina Fason väestöstä. Naapurimaihin suuntautuvan muuttoliikkeen seurauksena moseja on paljon myös Norsunluurannikolla ja Ghanassa. Pieniä ryhmiä on Malissa ja Togossa.
Mosien puhuma mooren kieli kuuluu gurilaisten kielten ryhmään. Sitä kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin. Moore toimii Burkina Fasossa eri kansallisuuksien yhteisenä kielenä. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan sitä puhuu pääkielenään 50,5 prosenttia maan väestöstä.
Etninen historia

Mosien uskotaan saapuneen nykyisen Ghanan koillisosasta 1000–1300-luvuilla. He muodostivat mosivaltioita, joista vanhin oli kansanperinteen mukaan Tenkodogo Valkoisen-Voltan keskijuoksulla. Käytännössä itsenäisten valtioiden muodostamalla mosivaltakunnalla oli yhteinen hallitsija, jonka pääkaupungiksi tuli Ouagadougou. 1400- ja 1500-luvuilla mosivaltakunta kuului Länsi-Afrikan voimakkaimpien valtioiden joukkoon, mutta myöhemmin se hajosi toistensa kanssa sotineiksi pieniksi osiksi. Valtioiden hajanaisuus helpotti Ranskan siirtomaavalloitusta 1800-luvun lopussa.
Elinkeinot ja aineellinen kulttuuri

Kansan pääelinkeino on maanviljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi ja durra. Lisäksi viljellään papuja ja vihanneksia, pohjoisessa fonioa ja etelässä mukulakasveja ja maissia. Muita elinkeinoja ovat karjanhoito, kalastus ja pienimuotoinen kaupankäynti. Varsinaisen kauppiasluokan muodostivat aikaisemmin islaminuskoiset mandet. Vientituotteita olivat karja, aasit ja puuvillakankaat. Tuonti koostui suolasta, kolapähkinöistä ja ylellisyystarvikkeista. Perinteisiä käsityöammatteja ovat metalliesineiden valmistus, savenvalanta ja punonta. Sepät, savenvalajat ja muusikot muodostavat erityisiä kastiryhmiä. Miehet käyvät usein ansiotöissä Ghanan eteläosan ja Norsunluurannikon plantaasiviljelmillä.
Viljelysmaata hallitsevat sukuryhmät, jotka jakavat sitä tarpeen mukaan. Peltotöihin osallistuu koko perhe. Naiset laittavat ruoan, hakevat veden ja polttopuut sekä vastaavat puuvillan kehräämisestä. Miehet kutovat kankaat ja ompelevat ne vaatteiksi.
Peltojen ympäröimä maaseutuasutus on hajanaista. Savitiilestä rakennetuissa, yleensä pyöreissä taloissa on kartiomainen olki- tai nykyään peltikatto. Taloja ja talousrakennuksia ympäröi savimuuri. Päälliköt ja kuninkaat asuivat suuremmissa kylissä tai kaupungeissa, joissa oli myös käsityöläisiä ja kauppiaita. Siirtomaa-aikana ja sen jälkeen monet ovat muuttaneet kaupunkeihin, mutta säilyttäneet yhteytensä maaseudulle.
Miesten vaatetus on eurooppalaistyyppinen. Naiset kietoutuvat kahteen kirkasväriseen puuvillakankaaseen. Ruokavalio koostuu hirssi-, durra- ja maissipuurosta, väkevien kastikkeiden kanssa syötävistä kakkaroista ja keitoista. Lisäksi käytetään maitoa, vihanneksia ja hedelmiä.
Yhteiskunta ja henkinen kulttuuri

Yhteiskunta perustuu patrilineaarisiin sukuryhmiin. Ne muodostavat laajempia klaaneja, joilla on yhteinen esi-isä ja toteemieläin. Paikallisyhteisön sisällä järjestettävät avioliitot ovat eksogaamisia. Leviraatti, sororaatti ja varsinkin aikaisemmin myös polygynia ovat yleisiä. Perinteinen vanhimman veljen johtama suurperhe koostuu veljesten ja heidän naimisissa olevien poikiensa perheistä, joilla on toistensa yhteydessä sijaitsevat asuntonsa.
Mosikuninkaat ja päälliköt ovat menettäneet virallisen asemansa itsenäisessä Burkina Fasossa. Heillä on kuitenkin yhä paikallista merkitystä, ja monet osallistuvat maan politiikkaan. Mosien ylin hallitsija moro naba on säilyttänyt symbolisen valtansa ja hänellä on yhä hovinsa Ouagadougoussa.
Perinteiseen uskontoon kuuluu maailman luonut korkeampi voima, joka ei vaikuta arkielämään. Suurempi merkitys on maan hedelmällisyyttä ja sadetta hallitsevilla yliluonnollisilla voimilla, joita palvotaan puiden tai kallioiden luona järjestettävissä rituaaleissa. Palvonnan kohteena ovat myös jälkeläistensä toimintaa ja menestystä säätelevät suvun esi-isät.
Mosivaltiot olivat yksi harvoista muslimivalloituksen välttäneistä Sahelin kulttuureista. Siirtomaavalta heikensi perinteistä uskontoa ja toi mukanaan katoliset ja myöhemmin protestanttiset lähetyssaarnaajat. Se loi samalla myös edellytykset afrikkalaisten harjoittamalle islamin levittämiselle. Nykyään ehkä puolet moseista on muslimeja. Kristittyjä on noin kymmenen prosenttia.
Mosien veistoksilla ja naamioilla on yhteisiä piirteitä bobojen ja dogonien kanssa. Miesten ja naisten naamiot sisältävät yksinkertaisia ihmis- ja eläinaiheita. Pyöreitä veistoksia tavataan harvoin, eivätkä mosit eräistä muista gurilaisita kansoista poiketen koristele savitiiliseiniään. Rituaalit sisältävät musiikkia, tansseja ja laulua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mosit Wikimedia Commonsissa
Metsästäjiä ja sotureita 1900-luvun alussa.
Mosinaamio.
Muinaisuiguurin kieli

Muinaisturkkilaisen piirtokirjoituskiven kopio Ankarassa.
Muinaisuiguurin kieli on muinaisten uiguurien käyttämä turkkilainen kirjakieli. Se tuli tunnetuksi Itä-Turkestanista 1800–1900-lukujen vaihteessa löydettyjen kirjallisten muistomerkkien ansiosta.
Muinaisuiguurin kehityksen uskotaan alkaneen 500-luvun lopussa Orhonjoella nykyisen Mongolian alueella syntyneessä muinaisturkkilaisessa valtakunnassa. 700-luvun puolivälistä lähtien uiguurien valtakunnassa käytettiin turkkilaisiin piirtokirjoitusaakkosiin perustunutta kirjakieltä, jonka normit olivat yhteisiä kaikille itäisille turkkilaisille. 800-luvun puolivälissä osa uiguuriheimoista muutti Itä-Turkestaniin ja perusti Kotšon valtakunnan, jossa on laadittu suurin osa muinaisuiguurin kirjallisista muistomerkeistä. Valtakunnan hajottua 1200-luvun puolivälissä muinaisuiguuria käytettiin vielä pitkään kulttikielenä.
700–1600-luvulta peräisin olevien muinaisuiguurilaisten tekstien kieli kuuluu turkkilaisten kielten uiguurilais-oguusilaiseen ryhmään. Ne on laadittu etupäässä uiguurilaisella kirjaimistolla. Sen lisäksi on käytetty manikealaista, syyrialaista (estrangelo), brahmilaista, tiibetiläistä sekä turkkilaista riimukirjoitusta. Muistomerkit koostuvat etupäässä käännetyistä buddhalaisista ja muiden uskontojen pyhistä kirjoituksista.
Toisen vuosituhannen alussa käytetty karahanid-uiguurin kirjakieli ja sen jatkajat sekä nykyinen uiguurin kieli eli uusuiguuri poikkeavat huomattavasti muinaisuiguurista. Ne kuuluvat turkkilaisten kielten karlukkilaiseen ryhmään.
Muhammad III

| Muhammad III> Marokon sulttaani |
| --- | --- |
Valtakausi:  1748
Edeltäjä:  Al-Mustadi
Seuraaja:  Abdallah
Valtakausi:  10. marraskuuta 1757 – 9. huhtikuuta 1790
Edeltäjä:  Abdallah
Seuraaja:  Yazid

Syntynyt:  n. 1710 Fès, Marokko
Kuollut:  1790 Meknes, Marokko
Suku:  Alaouite
Isä:  Abdallah bin Ismail
Uskonto:  sunnalaisuus
Muhammad III:n rahoja vuosilta 1760–1767. Rahat on lyöty Essaouirassa.
Muhammad III (arab. محمد الثالث بن عبد الله الخطيب‎‎), (n. 1710 – 1790) oli Marokon sulttaani. Alaouiten hallitsijasukuun kuuluva Muhammad III oli ensimmäisen kerran sulttaani lyhyen aikaa vuonna 1748. Lokakuussa 1748 Muhammad III:ta seurasi sulttaanina Abdallah, joka oli vallassa 10. marraskuuta 1757 saakka. Tällöin Muhammad III nousi uudelleen Marokon sulttaaniksi. Valtakausi päättyi 9. huhtikuuta 1790, ja sulttaaniksi nousi Yazid.
Valtakausi

Muhammad III päätti vuonna 1765 perustaa rannikon Essaouiraan satamakaupungin, johon hän ohjasi kaiken Marokon eteläosan kaupan. Kaupungista muodostui yksi Marokon tärkeimmistä kaupankäyntikeskuksista ja satamakaupungeista. Sulttaani asutti kaupunkiin juutalaisia, joiden suhteita sulttaani hyödynsi suhteiden luomisessa eurooppalaisten kanssa ja kaupankäynnin järjestämisessä heidän kanssaan. Muhammad III myös rakennutti vuoden 1755 maanjäristyksessä tuhoutuneen Casablancan medinan uudelleen vuonna 1770.
Amerikan vallankumouksen seurauksena Britannian lipun alla Atlantilla kulkeneet yhdysvaltalaiset kauppalaivat menettivät Britannian takaaman suojelun ja joutuivat barbareskimerirosvojen hyökkäysten kohteiksi. Yhdysvallat oli yrittänyt tuloksetta pyytää suojelua eurooppalaisilta. Sulttaani Muhammad III:n johtama Marokko tunnusti 20. joulukuuta 1777 ensimmäisenä valtiona Yhdysvaltain itsenäisyyden. Tunnustuksen jälkeen yhdysvaltalaiskauppalaivat pääsivät Marokon sulttaanikunnan suojeluun, mikä takasi turvallisen merenkulun. Sulttaani ilmoitti marokkolaisissa Tangerin, Essaouiran, Salén ja Larachen satamakaupungeissa toimiville eurooppalaisille kauppiaille ja konsuleille, että yhdysvaltalaiset laivat saivat samat oikeudet kuin muutkin valtiot ja saivat näin ollen vapaasti käyttää maan satamia.
Muhammad III solmi Yhdysvaltain kanssa vuonna 1787 voimaan tulleen ystävyyssopimuksen, joka on Yhdysvaltain vanhin yhä voimassa oleva ystävyyssopimus. Yhdysvaltain perustuslain tultua voimaan vuonna 1787, kirjoitti maan presidentti George Washington Muhammad III:lle kunnioittavan kirjeen, joka on päivätty 1. joulukuuta 1789. Kirjeen tarkoituksena oli vahvistaa Yhdysvaltain ja Marokon välisiä suhteita. Kirjeessä Washington myös pahoitteli hidasta viestintää Marokon kanssa sekä kertoi Yhdysvaltain ottaneen käyttöön uuden perustuslain.
Aiheesta muualla

Sulttaanin muotokuva
Mosambikin sisällissota

Mosambikin sisällissota seurasi Mosambikin vuonna 1975 tapahtunutta itsenäistymistä. Sisällissodan saivat aikaan johtavan Mosambikin vapautusrintama -puolueen eli Frelimon sekä Rhodesian ja Etelä-Afrikan tukeman Renamon keskinäiset väkivaltaisuudet.
Mosambikin sisällissota käynnistyi 1970-luvun lopulla. Maan uusi perustuslaki otettiin käyttöön marraskuussa 1990. Frelimon Joaquim Chissano ja Renamon Afonso Dhlakama allekirjoittivat virallisen rauhansopimuksen Roomassa 5. lokakuuta 1992.
Sodan päätyttyä vuonna 1992 maan ensimmäiset monipuoluevaalit pidettiin vuonna 1994. Sota ehti kuitenkin vaatia satojatuhansia kuolonuhreja – ihmishenkiä vaativat sekä taistelut että nälkä, ja monia vammauttaneet maamiinat jäivät ongelmaksi sodan jälkeenkin.
Taustat

Mosambik itsenäistyi Portugalin siirtomaavallasta itsenäisyyssodan jälkeen 25. kesäkuuta 1975. Uuden valtion ensimmäiset vuodet olivat vaikeita. Monin paikoin syntyi rotuerimielisyyksiä, ja valkoisten asukkaiden määrä putosi kahdessa vuodessa 200 000:sta 30 000:een. Valkoisten maastamuutto aiheutti pääoman ja ammattitaidon häviämisen. Lisäksi valkoiset veivät maasta kaiken, mitä pystyivät, ja pyrkivät tuhoamaan lopun omaisuutensa. Mosambikin alusrakenne oli heikkoa ja portugalilaiset olivat rakentaneet sitä vain luonnonvarojen keräämistä varten ja helpottaakseen sotatoimia Frelimoa vastaan itsenäisyyssodassa. Frelimo pyrki kehittämään tilannetta toteuttamalla monia marxistis-leninistisiä keinoja, kuten talouden kansallistamisen ja yksityisen maanomistuksen kieltämisen.
Mosambik päätti maaliskuussa 1976 seurata kansainvälistä esimerkkiä ja langettaa naapurimaalleen Rhodesialle sanktioita. Mosambik sulki Rhodesian vastaisen rajansa, mikä vaikeutti Rhodesian kaupankäyntiä, sillä reitti Hararesta Beiran satamakaupunkiin Mosambikiin oli Rhodesialle hyvin tärkeä. Lisäksi Mosambik tuki Rhodesian valkoisen hallituksen vastaista Zimbabwe African National Union -liikettä. Rhodesiassa perustettiinkin Mosambikin kansallinen vastarintaliike eli Renamo, jolla ei ollut alkujaan poliittista suuntausta. Se koostui lähinnä sosialismin ja Frelimon vastaisista joukoista, joiden ensimmäiseksi johtajaksi valittiin André Matsangaissa. Vuonna 1977 Renamo käynnisti sisällissodan.