Legioona
Historia > Legioonat 200- ja 300-luvuilla jaa.

Niin sanottu Pax Romana eli Rooman rauha loppui 200-luvulla toistuviin sisällissotiin, talouskriiseihin sekä jatkuvaan inflaatioon ja tehottomaan hallintoon. Tämän seurauksena alkoi myös paine pohjoisrajoilla kasvaa, ja germaaniheimot alkoivat tehdä yhä pahempia ryöstöretkiä valtakuntaa kohtaan. 200-luvun sisällissodassa hyvin koulutetut ja tehokkaat legioonat taistelivat toisiaan vastaan, joten legioonien laatu heikkeni tuolloin. Sisällissotien johdosta legioonat eivät myöskään enää keskittyneet pitämään rajojen takana germaaneja sekä muita barbaareja, joten ne pääsivät ryöstelemään vapaasti Rooman valtakunnan aluetta. Rooman valtakunta ilman puolustavaa armeijaa oli helppo kohde hyökkääjille. Valtakunnan sisällä oli ollut 200 vuotta vallinnut rauhan kausi, joten germaanit pääsivät nopeasti liikkumaan hyvillä teillä esteettömästi. Lisäksi talouden polarisoitumisen vuoksi jatkuvasti köyhtynyt maalaisväestö ja kaupunkien köyhälistö ei ollut enää kiinnostunut vapaaehtoisesta maanpuolustuksesta.
Tuhoutuneita legioonia ei pystytty talouskriisin johdosta enää korvaamaan samantasoisilla joukoilla. Esimerkiksi Lorica segmentata -rintapanssarit olivat poistuneet käytöstä liian kalliina. Legioonalaisia alettiin värvätä yhä useammin Rooman kansalaisten sijaan barbaarien keskuudesta. Toisaalta auxilia-joukkoja alettiin myös värvätä Rooman kansalaisista.
Diocletianus aloitti valtaan noustuaan monien muiden uudistusten ohella myös armeijan uudistuksen. Rooman valtakunnalla ei ollut keskusreserviä, joten se luotti erillisiin legiooniin. Ne marssivat aina hyökättyyn rintamaan tieverkostoa hyödyntäen, jolloin toinen rintama jäi alttiiksi vastahyökkäykselle. Diocletianus alkoi muodostaa pysyviä rajavartioyksiköitä (Limitanei), joille maksettiin vähän palkkaa ja jotka varustettiin huonoilla aseilla. Lisäksi heidät edellytettiin viljelemään oma ruokansa leirillä. Comitatenses, joka koostui ratsuväestä ja legioonalaisista, ei vartioinut rajoja, vaan taisteli konkreetista hyökkäystä vastaan – tai keskenään. Armeija oli Diocletianuksen aikana teoriassa 600 000 miehen suuruinen, mutta käytännössä sen vahvuutena oli 400 000. Myöhäis-Rooman armeijan suurin ongelma oli luultavasti miehistön puute, vihollisten vain lisääntyessä.
Konstantinus Suuri hajotti epäluotettaviksi osoittautuneet pretoriaanit, keisarin henkivartiokaartin, ja perusti keisarin Palatini-joukot, jotka koostuivat pääasiassa germaanipalkkasotureista. Tämä lisäsi armeijan epäroomalaistumista ja valtakunnan riippuvaisuutta germaaneista.
Vaikka näillä uudistuksilla luotiinkin tukeva puolustusjoukko, oli niillä myös haittavaikutuksia esimerkiksi joukkojen laatuun. Limitanei-rajajoukot elivät leireissä joskus erittäin huonoissa oloissa, sen sijaan eliittijoukot elivät kaupungeissa rajajoukkoihin verrattuna erinomaisissa oloissa. Eräiden tutkimusten mukaan sotilaskurin ylläpito oli hankalaa heikkojen olojen ja huonon motivaation takia, mutta myös monista muista syistä. Esimerkiksi Adrianopolin taistelussa 378 jotkut legioonalaiset kieltäytyivät pitämästä panssaria ja ratsuväki juoksi pakoon lyhyen taistelun jälkeen goottien iskettyä heidän sivustaansa.
Armeijan taktiikat muodostuivat nyt raskasjalkaväkikeskeisten operaatioiden sijaan ratsuväkikeskeisiksi ja ratsuväki kasvoi sekä määrällisesti että laadullisesti. Roomalaiset alkoivat ensimmäistä kertaa muun muassa varustaa täyshaarniskoituja katafrakteja. Ratsuväen kalleuden takia jalkaväkeä oli kuitenkin määrällisesti paljon enemmän.
On vaikeaa arvioida kuinka tehokas myöhäis-Rooman armeija oli, mutta se oli ainakin paljon aiempaa kalliimpi. Verotus oli joskus Diocletianuksen ja Konstantinuksen aikana niin kovaa, että veronkerääjiä alettiin vihata enemmän kuin barbaareja. Silti armeija kykeni pitämään barbaarit loitolla vielä 150 vuoden ajan ja voittikin usein. Talouden ja elinkeinoelämän painopiste oli 400-luvulle tultaessa siirtynyt täysin Itä-Roomaan ja Länsi-Rooma oli kukistuessaan vuonna 476 käytännössä täysin konkurssitilassa.
Bysanttilaiselle ajalle tultaessa viimeiset legioonat väistyivät, ja 500-luvun bysanttilaiset armeijat olivat käytännössä täysin ratsuväkikeskeisiä armeijoita.