stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erving Goffman
Teokset

1959: The Presentation of Self in Everyday Life, University of Edinburgh Social Sciences Research Centre. ISBN 978-0-14-013571-8. Anchor Books edition
1961: Asylums: Essays on the Social Situation of Mental Patients and Other Inmates. New York, Doubleday. ISBN 0-14-013739-4
1961: Encounters: Two Studies in the Sociology of Interaction – Fun in Games & Role Distance. Indianapolis, Bobbs-Merrill.
1963: Behavior in Public Places: Notes on the Social Organization of Gatherings, The Free Press. ISBN 0-02-911940-5
1963: Stigma: Notes on the Management of Spoiled Identity. Prentice-Hall. ISBN 0-671-62244-7
1967: Interaction Ritual: Essays on Face-to-Face Behavior. Anchor Books. ISBN 0-394-70631-5
1969: Strategic Interaction. Philadelphia: University of Pennsylvania Press. ISBN 0-345-02804-X
1969: Where the action is. Allen Lane. ISBN 0-7139-0079-2
1971: Relations in Public: Microstudies of the Public Order. New York: Basic Books. ISBN 0-06-131957-0
1974: Frame analysis: An essay on the organization of experience. London: Harper and Row. ISBN 978-0-06-090372-5
1979: Gender Advertisements, Macmillian. ISBN 0-06-132076-5
1981: Forms of Talk, Philadelphia: University of Pennsylvania Press. ISBN 978-0-8122-7790-6
Suomennetut teokset

Arkielämän roolit.  ((The Presentation of Self in Everyday Life, 1959.) Suomentanut Erkki Puranen. Taskutieto 67)  Porvoo:  WSOY, 1971.
Minuuden riistäjät: Tutkielma totaalisista laitoksista.  (Asylums: Essays on the social situation of mental patients and other inmates, 1961.) Suomennos Auli Tarkka & Riitta Suominen. (Teoksen neljästä esseestä on suomennettu On the characteristics of total institutions ja The moral career of the mental patient)  Helsinki:  Marraskuun liike, 1969.
Minuuden riistäjät: Tutkielma totaalisista laitoksista.  ((Asylums: Essays on the social situation of mental patients and other inmates, 1961.) Suomennos Auli Tarkka & Riitta Suominen. 2. painos, näköispainos. Sisältää myös: Erving Goffman ja minuuden riistäjät / Klaus Mäkelä)  Riihimäki:  Mielenterveyden keskusliitto, 1997.  ISBN 952-5154-04-1
Vuorovaikutuksen sosiologia.  ((Esseet On face work, 1955, The arrangement between the sexes, 1977, Keys and keying, kirjasta Frame analysis, 1974, The vulnerabilities of experience, kirjasta Frame analysis, 1974, Conclusions, kirjasta Frame analysis, 1974, Footing, 1979, The interaction order, 1983.) Suomentanut Kaisa Koskinen. Esipuhe: Eeva Luhtakallio)  Tampere:  Vastapaino, 2012.  ISBN 978-951-768-312-8
Ernő Goldfinger

Ernő Goldfinger, Trellick Tower, 1972.
Ernő Goldfinger (11. syyskuuta 1902 – 15. marraskuuta 1987) oli unkarilais-brittiläinen modernistinen arkkitehti ja huonekalumuotoilija, joka teki työuransa Englannissa. Hänet tunnetaan erityisesti betonibrutalistisista kerrostalotorneistaan.
Unkarilaisen sahanomistajaperheen vesa aikoi aluksi insinööriksi, mutta kiinnostui arkkitehtuurista luettuaan  Hermann Muthesiusin teoksen Das englische Haus. Goldfinger muutti Pariisiin 19-vuotiaana 1921, kun Itävalta-Unkari oli hävinnyt ensimmäisen maailmansodan. Vuonna 1923 hän aloitti opinnot École des Beaux-Arts -oppilaitoksessa Léon Jausselyn johdolla, ja tutustui seuraavien vuosien aikana moniin kaupungissa toimineisiin arkkitehteihin, kuten Auguste Perret’hen, Mies van der Roheen ja Le Corbusieriin. Vuodesta 1929 hän teki opiskelujensa ohella monia sisustussuunnitelmia.
Goldfingeriin teki suuren vaikutuksen Le Corbusierin julkaisema teos Vers une architecture, ja hän kiinnostui tämän oppi-isän Auguste Perret’n kehittämistä teräsbetonirakenteista. 1930-luvun alussa Goldfinger avioitui Crosse & Blackwell -elintarvikeyrityksen perijättären Ursula Blackwellin kanssa ja loi siitä lähtien elämänuransa Englannissa.
Modernistina Lontoossa

1930-luvulla Goldfinger rakensi itselleen ja kahdelle muulle perheelle talot Pohjois-Lontoon Hampsteadiin, osoitteeseen 1-3 Willow Road. Näistä hänen oma entinen talonsa on nyt National Trustin hallinnoima suojelukohde.
Toisen maailmansodan jälkeen Goldfinger palkattiin suunnittelemaan toimitilat The Daily Worker -sanomalehdelle ja Britannian kommunistiselle puolueelle. Hän suunnitteli myös terveysministeriön Alexander Fleming Housen ja kaksi betonielementtirakenteista alakoulua Putneyyn.
Sodan pommitusten jälkeisen asuntopulan edessä Lontoon päättäjät alkoivat etsiä ratkaisua korkeista tornitaloista, ja Goldfingeristä tuli tämän tyyppisten rakennusten erikoisosaaja. Hänen tunnetuimpia töitään ovat 27-kerroksinen Balfron Tower ja sen viereinen 11-kerroksinen Carradale House Itä-Lontoossa. Niiden tyyliä noudattaa myös 31-kerroksinen Trellick Tower Pohjois-Kensingtonissa (1968–1972). Sen asunnot ovat kaksikerroksisia.
Goldfingerin rakennukset eivät herättäneet ihastusta yleisössä eivätkä postmodernismi-tyylisuunnan nuorissa arkkitehdeissa.  Trellick Towerista on kuitenkin tullut eräänlainen populaarikulttuurin design-ikoni, ja tornitalon harvat omistusasunnot käyvät kaupaksi hyviin hintoihin.
Goldfinger tunnettiin huumorintajuttomana luonteena, joka sai usein raivokohtauksia ja erotti helposti liian vitsailevia alaisiaan. Hän myös lopetti yhteistyön joidenkin mielestään ymmärtämättömien asiakkaidensa kanssa.
Kirjailija Ian Fleming vastusti vanhojen huviloiden purkua Goldfingerin pientalojen tieltä Hampsteadin Willow Roadilla. Myöhemmin Fleming nimesi roistohahmon agenttiromaanissaan 007 ja Kultasormi (1959) Goldfingerin mukaan. Arkkitehti haastoi Flemingin oikeuteen, mutta veti lopulta haasteen pois Flemingin kustantajan suostuttua maksamaan hänenkin asianajokulunsa.
Vuonna 2000 Ernő Goldfingerin perikunta perusti rahaston, jonka tarkoituksena on tarjota unkarilaisille arkkitehtiopiskelijoille mahdollisuuksia opiskeluun, opintomatkoihin tai työskentelyyn Britanniassa.
Rakennuksia

2 Willow Road
Alexander Fleming House
Balfron Tower ja Carradale House
Trellick Tower ja sitä ympäröivä Cheltenham Estate
Fulton House, Swansean yliopisto
Greenside School
Haggerston School
Brandlehow School and the attached caretaker's cottage
Weiss shop - 2/2a Golders Green Road (1935)
Hille House, Watford
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Royal Gold Medal: Erno Goldfinger
Kirjallisuutta

Nigel Warburton: Ernő Goldfinger: The Life of an Architect. Routledge 2004, ISBN 978-0415379458.
Robert Elwall: Ernő Goldfinger, Academy Editions 1996, ISBN 978-1854904447.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ernő Goldfinger
1-3 Willow Road
Käännös suomeksi
Geopuisto

Geopark-verkostoon kuuluva alue Kiinassa.
Copper Coast Geoparkin rantakallioita Irlannissa.
Geopuistot (engl. geoparks, ruots. geoparker ) muodostavat ainutlaatuisten geologisten kohteiden ja alueiden kansainvälisen verkoston, joka perustettiin kesäkuussa 2000. Verkostoa kutsutaan yleisesti myös nimellä Geopark-verkosto. Unescon yleiskokous hyväksyi 17. marraskuuta 2015 International Geoscience and Geoparks Programme -ohjelman perustamisen, jolla Geopark-verkosto siirtyi osaksi Unescon toimintaa. Verkosto on tarkoitettu geologisen perinnön suojeluun, jakamaan kokemuksia geoturismista ja kestävästä kehityksestä, sekä esittämään parhaita käytäntöjä luonnontieteiden opetuksesta. Monista suomalaisistakin geopuistoista käytetään vain englanninkielistä nimitystä.
Heinäkuussa 2024 Unescon maailmanlaajuiseen Geopark-verkostoon kuuluu 213 kohdetta 48 maassa. Pohjoismaissa näistä kohteista on 15, ja niistä viisi Suomessa: Rokua, Lauhanvuori-Hämeenkangas, Saimaa, Salpausselkä ja Lappajärvi.
Geoparkit järjestävät vuosittain geopark-tapahtumaviikon.
Verkoston toiminta

Unesco Global Geoparks -verkosto järjestää joka toinen vuosi kansainvälisen konferenssin.
Euroopan Geopark-verkosto järjestää vuosittain kaikille kiinnostuneille avoimen konferenssin. Konferenssissa esitellään verkoston kohteiden toimintaa ja uusia verkostoon pyrkiviä kohteita. Euroopan Geopark-verkostolla on lisäksi oma vuosittain ilmestyvä lehti ja verkkosivut. Toukokuun viimeisellä viikolla vietetään kaikissa Euroopan Geopark-kohteissa Geopark-viikkoa, jonka aikana esitellään kussakin kohteessa sen toimintaa ja kohteita.
Verkoston jäsenet valitsevat jätettyjen hakemusten perusteella uudet Geopark-kohteet vuosittain pidettävässä kokouksessa. Geopark-kohteelta vaaditaan kansainvälisesti arvokkaan geologisen perinnön lisäksi kulttuurin ja elävän luonnon arvoja sekä aktiivista toimintaa paikallisyhteisönsä hyväksi. Geopark-verkoston jäsenalueet arvioidaan uudelleen neljän vuoden välein, mikäli alue ei enää täytä verkoston kriteerejä se voi menettää jäsenyytensä.
Geopark-verkoston tavoitteena on, että kaikissa maissa, joissa sillä on jäsenalueita, olisi myös kansallinen Geopark-toimikunta. Suomen Geopark-toimikunta on perustettu maaliskuussa 2013. Suomen Geopark-toimikunnan muodostavat Geologian tutkimuskeskuksen, Ympäristöministeriön, Metsähallituksen luontopalveluiden, VisitFinlandin, Rokua Geoparkin, Lauhanvuori-Hämeenkangas Geoparkin sekä Saimaa Geoparkin edustajat. Toimikunnassa on lisäksi Suomen Unesco-toimikunnan edustus. Toimikuntien tehtävänä on ohjata Geopark-toiminnan kehittymistä ja tarjota neuvontaa uusille jäseniksi pyrkiville alueille.
Suomalaiset Geopark-kohteet

Rokua (magenta), Lappajärvi (sininen), Lauhanvuori-Hämeenkangas (syaani), Saimaa (vihreä) ja Salpausselkä (punainen)
Suomalaiset Geopark-kohteet > Rokua

Suomen ensimmäinen Unesco Global Geopark on Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun maakuntien alueella sijaitseva Rokua Geopark. Rokua Geopark koostuu Rokuan harju- ja dyynialueesta, Oulujokilaaksosta sekä Oulujärvestä. Rokua Geoparkin teema on jääkausi, jonka jäljet ovat alueella erinomaisen havainnollisesti nähtävissä. Rokua Geopark on maailman pohjoisin Geopark. Rokua Geoparkin hallinnoinnista vastaavat yhteisesti Utajärven, Muhoksen ja Vaalan kunnat, Rokuan Terveys- ja Kuntouttamissäätiö sekä Metsähallitus. Rokuan jäsenyyshakemus hyväksyttiin lokakuun 1. päivänä 2010.
Rokuan geoparkin alueeseen kuuluvat Muhos, Utajärvi ja Vaala.
Suomalaiset Geopark-kohteet > Lauhanvuori-Hämeenkangas

Lauhanvuori-Hämeenkangas Unesco Global Geoparkin teemana on esitellä alueen kehitystä muinaisesta vuoristoseudusta laakeaksi suomaaksi. Geoparkin alueesta kolmannes on suota, ja siellä sijaitsee Etelä-Suomen oloissa harvinaisen laajoja suoalueita. Luontokohteiden ohella Geopark esittelee soihin liittyvää kulttuurihistoriaa. Lauhanvuori-Hämeenkangas Geopark sijaitsee kolmen maakunnan rajaseudulla Pohjois-Satakunnassa, Etelä-Pohjanmaalla ja Pirkanmaalla. Alueella sijaitsevia luontokohteita ovat esimerkiksi Lauhanvuoren kansallispuisto, Kauhanevan-Pohjankankaan kansallispuisto, Hämeenkankaan harjujakso, Kuninkaanlähde Kankaanpäässä ja Käskyvuori Kihniössä.  Lauhanvuori-Hämeenkangas Geopark hyväksyttiin Geopark-verkostoon toisena suomalaisena alueena heinäkuussa 2020.
Lauhanvuori – Hämeenkangas Unesco Global Geopark sijaitsee yhdeksän kunnan alueella: ne ovat Isojoki, Jämijärvi, Kankaanpää, Karijoki, Karvia, Kauhajoki, Kihniö, Parkano ja Siikainen.
Suomalaiset Geopark-kohteet > Saimaa

Kolmanneksi suomalaiseksi Geoparkiksi hyväksyttiin Saimaa Geopark huhtikuussa 2021. Saimaa on itäisen Suomen aarre, joka tunnetaan puhtaasta järviluonnosta sekä upeista vesistölabyrinteistä, jotka miljoonien vuosien aikana ovat muovautuneet nykyiseen loistoonsa. Saimaa Geopark koostuu 9 kunnan alueesta: Imatra, Lappeenranta, Puumala, Ruokolahti, Savitaipale, Sulkava, Taipalsaari, Juva ja Mikkeli. Saimaa UNESCO Global Geoparkin 65 geokohdetta kertovat Suomen suurimman järven muinaisista ajoista. Reunamuodostumat, harjut, siirtolohkareet sekä hiidenkirnut muistuttavat viimeisimmästä jääkaudesta, joka päättyi noin 10 000 vuotta sitten.
Suomalaiset Geopark-kohteet > Salpausselkä

Salpausselkä Geopark hyväksyttiin joukkoon 13. huhtikuuta 2022. Salpausselkä Geopark koostuu Lahden, Hollolan, Asikkalan, Heinolan, Sysmän ja Padasjoen kuntien alueista. Alueella sijaitsevat esimerkiksi Päijänteen kansallispuisto, Tiirismaan alue, Kelvenne, Pulkkilanharju, Paistjärven suojelualue, Kammiovuori, Vesijaon luonnonpuisto, Koreakoivu ja Kutajärvi  .
Suomalaiset Geopark-kohteet > Lappajärven Kraatterijärvi

Lappajärven kraatterijärvestä tuli Suomen viides geopark vuonna 2024. Geopark sijaitsee Alajärven, Evijärven, Lappajärven ja Vimpelin kuntien alueella. Alueen merkittävä erityispiirre on kovassa kuumuudessa ja paineessa syntynyt kivilaji kärnäiitti.
Suomalaiset Geopark-kohteet > Suunnitteilla olevat Geoparkit

Suomessa on meneillään useita projekteja, jotka tähtäävät Geopark-jäsenyyteen. Niihin kuuluu muun muassa Karelia Geopark .
Pohjoismaissa

Tanskassa sijaitsevat Odsherred ja Vestjylland; Islannissa Katla ja Reykjanes; ja Norjassa Gea Norvegica, Magma sekä Trollfjell.
Kirjallisuutta

Zouros, N. (toim.): European Geoparks. Natural History Museum of the Lesvos Petrified Forest. Greece. ISBN 978-960-7646-91-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Unesco Global Geoparks
Suomen Geopark -verkosto
Rokua Geopark -sivut
William Gibson

| William Gibson |
| --- | --- |
 William Gibson vuonna 2007.
Henkilötiedot
Koko nimi:  William Ford Gibson
Syntynyt: 17. maaliskuuta 1948 (ikä 76) Conway, Etelä-Carolina
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Aikakausi:  1977–
Tyylilajit:  tieteiskirjallisuus, kyberpunk, nykyromaani
Esikoisteos:  Neurovelho
Palkinnot
 Nebula-palkinto Hugo-palkinto Philip K. Dick -palkinto Ditmar-palkinto Seiun-palkinto Prix Aurora -palkinto 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
William Ford Gibson (s. 17. maaliskuuta 1948 Conway) on yhdysvaltalainen, nykyisin Vancouverissa Kanadassa asuva tieteiskirjailija, joka tunnetaan erityisesti kyberpunkin perusteoksena pidetystä esikoisromaanistaan Neurovelho (1984). Teosta on pidetty jopa 1980-luvun vaikutusvaltaisimpana tieteisromaanina. Neurovelho on voittanut Nebula-, Philip K. Dick- ja Hugo-palkinnot. Lisäksi Gibsonin Mona Lisa ja Virtuaalivalo ovat voittaneet Aurora-palkinnon.
Gibsonin teos Neurovelho toi kyberavaruuden käsitteen valtavirran tietoisuuteen. Gibson nimesi käsitteen kyberavaruudeksi pohdittuaan ensin nimiä kuten infoavaruus ja data-avaruus. Aiemmin Vernor Vinge oli esittänyt vastaavan konseptin nimellä "Other Plane" (suom. toinen taso).
Bruce Sterlingin kanssa kirjoitettu teos The Difference Engine on kuvattu steampunk-tyylilajin syntynä (kyberpunkin alalajina).
Gibsonin kirjoittaminen on Syyskuun 11. päivän tapahtumien seurauksena muuttunut: hänen sanojensa mukaan aikakausi vaati muuttumista. Hän siirsi kirjoituksensa tulevaisuudesta nykyaikaan koska nykyaika on paljon surrealistisempi kuin mikään keksitty tulevaisuus.
Sovitukset

Gibsonin kirjasta The Peripheral (2014) on tehty sovitus televisiosarjaksi.
Elokuva Johnny Mnemonic – kuoleman kuriiri perustuu Gibsonin novelliin.
Teokset > Sprawl-trilogia

Neurovelho.  ((Neuromancer, 1984.) Suom. Arto Häilä)  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17204-9
Kreivi Nolla.  ((Count Zero, 1986.) Suom. Arto Häilä)  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18962-6
Mona Lisa.  ((Mona Lisa Overdrive, 1988.) Suom. Arto Häilä)  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-19608-8
Teokset > Bridge-trilogia

Virtuaalivalo.  ((Virtual light, 1993.) Suom. Arto Häilä)  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22162-7
Idoru (1996) ISBN 9780425190456
All Tomorrow's Parties (1999) ISBN 9780425190449
Teokset > Blue Ant -trilogia

Hahmontunnistus.  ((Pattern Recognition, 2003.) Suom. Eva Siikarla)  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30700-9
Spook Country (2007) ISBN 9780399154300
Zero History (2010) ISBN 9780399156823
Teokset > Jackpot -trilogia

Trilogiassa julkaistut osat:
The Peripheral (2014) ISBN 9780399158445
Agency (2020) ISBN 110198693X
Jackpot (tulossa)
Teokset > Muut

The Difference Engine (1990), Bruce Sterlingin kanssa. ISBN 0-575-04762-3
Teokset > Suomennetut novellit

”Gernsbackin kontinuumi” (The Gernsback Continuum, 1981). Teoksessa Sterling, Bruce (toim.): Peililasit: Cyberpunk-antologia.  ((Mirrorshades: The Cyberpunk Anthology, 1986.) Suom. Jyri-Pekka Järvinen)  Jalava, 1990.  ISBN 951-8954-24-0
”New Rose Hotellissa” (New Rose Hotel, 1981). Suomentanut Eva Jaeger. Tähtivaeltaja 3/1986.
”Punatähti, talvirata” (Red Star, Winter Orbit, 1983). Teoksessa Peililasit.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kotisivut (englanniksi)
William Gibson Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
William Gibson Science Fiction Awards Database -sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Gorensteinin–Haradan teoreema

Äärellisten ryhmien teoriassa Gorensteinin–Haradan teoreema on lause, joka luokittelee ne äärelliset yksinkertaiset ryhmät, joiden sektionaalinen 2-rankki on korkeintaan neljä. Tulos on osa äärellisten yksinkertaisten ryhmien luokittelua. Lauseen todistus julkaistiin 464-sivuisessa artikkelissa.
Äärellisillä yksinkertaisilla ryhmillä, joiden sektionaalinen 2-rankki on vähintään viisi, on Sylowin 2-aliryhmät, joilla on itsekeskittävä normaali aliryhmä, jonka rankki on vähintään kolme. Tästä seuraa, että nämä ovat joko komponenttityyppisiä tai karakteristikan kaksi tyyppisiä. Siten Gorensteinin–Haradan lause jakaa äärellisten yksinkertaisten ryhmien luokittelun näihin kahteen osaan.
Filipp Gorelenko

Filipp Gorelenko
Filipp Danilovitš Gorelenko (ven. Фили́пп Дани́лович Горе́ленко, 14. marraskuuta 1888 – 1956) oli neuvostoliittolainen komentaja, joka otti osaa talvisotaan.
Gorelenko liittyi punakaartiin vuonna 1917 ja toimi siinä sissiosaston komentajana. Vuonna 1918  hän liittyi puna-armeijaan. Hän valmistui sota-akatemiasta 1934.
Gorelenko toimi talvisodassa 50. jalkaväkiarmeijakunnan komentajana, jonka johtoon hänet oli valittu elokuussa 1939.Talvisodassa Gorelenkon divisioona pääsi Mannerheim-linjalla läpimurtoon helmikuussa 1940. Tästä hyvästä Gorelenko palkittiin Neuvostoliiton sankarinarvolla.
Talvisodan jälkeen Gorelenko toimi Leningradin sotilaspiirin komentajan sijaisena ja tammikuussa 1941 Neuvostoliiton 7. armeijan komentajana, jossa tehtävässä hän oli suuren isänmaallisen sodan syttyessä Suomen vastaisella rintamalla. Gorelenko sai kenraaliluutnantin arvon 4. kesäkuuta 1940, kun kenraaliarvot otettiin käyttöön puna-armeijassa.
Gorbatšovin ajan Neuvostoliiton kansallisuuskiistat

Gorbatšovin ajan Neuvostoliitossa puhkesi monia kansallisuuskiistoja maan puoliksi vapautuneen poliittisen ilmapiirin takia. Eri etnisyyksien välillä oli taisteluja, ja toiset vaativat eroa Neuvostoliitosta. Ne veivät lopulta Neuvostoliiton hajoamiseen.
Ensimmäiset julkisuuteen tulleet yhteenotot tapahtuivat Kazakstanissa joulukuussa 1986 paikallisten venäläisten ja kazakkien välillä.
Baltian maat Liettua, Latvia ja Viro alkoivat kapinoida 1986–1987. Vuonna 1988 Virossa oli laulava vallankumous, Liettuassa kirjailijoiden ja älykköjen kansallismielinen Sąjūdis-liike ja Latviassa perustettiin neuvostovastainen Kansanrintama.
Tammikuussa 1988 Nagorno-Karabahissa eli Vuoristo-Karabahissa islamilaiseen Azerbaidžaniin kuuluvalla kristityllä armenialaisten asuma-alueella armenialaiset aloittivat väkivaltaisuuksia azereita kohtaan, jonka azerit kostivat murhaamalla armenialaisia azerikaupungissa Sumqayıtissa. Tästä syttyi sota armenialaisten ja azerien välille. Neuvostojohto salaili yhteenottoja.
Vuonna 1989 hallituksen joukot surmasivat Tbilisissä 20 mielenosoittajaa.
Syyskuussa 1991 kansankongressi äänesti Neuvostoliiton purkamisesta. Joulukuussa Venäjä, Valkovenäjä ja Ukraina sopivat perustavansa uuden liiton, Itsenäisten valtioiden yhteisön. Siihen liittyivät useimmat entiset neuvostotasavallat Baltian maita lukuun ottamatta.
C.S.I. Miami

| C> S.I. Miami.CSI: Miami |
| --- | --- |

Tyyli:  Rikosdraama
Kestoaika:  45 min
Luoja(t):  Nathan Hancock
Pääosissa:  David Caruso Emily Procter Adam Rodriguez Khandi Alexander Rory Cochrane (2002–2004) Jonathan Togo (2004–) Rex Linn Eva LaRue
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   CBS  MTV3  Sub  FOX
Esitetty:  23. syyskuuta 2002 – 8. huhtikuuta 2012
Tuotantokausia:  10
Jaksoja:  194
Tunnuskappale:  The Who – Won’t Get Fooled Again
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
C.S.I. Miami (CSI: Miami) on yhdysvaltalainen rikosdraamasarja, joka kertoo rikospaikkatutkijoiden työstä Miamin kaupungissa. Se on C.S.I.-televisiosarjan spin-off-sarja. Samoin kuin alkuperäisessä sarjassa, C.S.I. Miamissa seurataan rikospaikkatutkijoiden työtä, mutta sarjan juonikuvioita on yksinkertaistettu ja viihteellistetty: sillä on eri kohdeyleisö kuin alkuperäisellä sarjalla. Sarja keskittyy rikospaikkatutkintaan, kuulusteluihin ja siinä seurataan jonkin verran myös päähenkilöiden yksityiselämää. C.S.I. Miamin tunnusmusiikkina toimii The Whon kappale ”Won’t Get Fooled Again”.
Sarjan päähahmo, komisario Horatio Caine (David Caruso) esiintyi ensimmäistä kertaa alkuperäisessä CSI-sarjassa vuonna 2002. Hahmosta nousi suuri kohu, ja näin ollen Horatiolle järjestettiin kokonaan oma televisiosarja. Horatio Caine on noussut kulttimaineeseen ja hänestä on tullut osa populaarikulttuuria. Tämän seurauksena häntä on parodioitu useissa komediasarjoissa. Horation tunnusmerkeiksi sarjassa on kehkeytynyt mustat aurinkolasit, siisti pukeutuminen ja harmaa ”työauto”. Hahmo on kuitenkin myös hiukan surumielinen ja jää yleensä aina lopuksi yksin.
Sarjan jaksot alkavat aina murhalla, jonka jälkeen Horatio tiimeineen saapuu paikalle. Kun Horatio näkee ruumiin, hän sanoo jotain ironista tai kyynistä, kuten "hyvää syntymäpäivää" uhrille, jolla oli ollut syntymäpäivä. Tämän jälkeen tulee alkutunnus.
C.S.I. Miamia esittiin MTV3:lla ja Sub-kanavalla. Ensimmäiset tuotantokaudet näytettiin MTV3:lla, jonka jälkeen sarja siirtyi Subille. 8. tuotantokauden alussa sarja siirtyi näytettäväksi takaisin MTV3:lle. Toukokuussa 2017 FOX aloitti sarjan uusinnat ensimmäisestä kaudesta lähtien.
CBS ilmoitti C.S.I. Miamin lopettamisesta 13. toukokuuta 2012, ja 10. tuotantokausi jäi sarjan viimeiseksi. Lopettamisen syyksi kerrottiin sen kallis tuotanto, sekä tilaa tehtäisiin uudelle NYC 22 -poliisisarjalle. NYC 22 kuitenkin lopetettiin heti ensimmäisen tuotantokauden jälkeen.
Suomalaisnäyttelijä Peter Franzén esiintyi tutkittavana ruumiina jaksossa, joka esitettiin Suomen televisiossa MTV3-kanavalla 27. marraskuuta 2005 (3. tuotantokauden 5. jakso).
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  David Caruso  | … |  Horatio Caine   |
|  Emily Procter  | … |  Calleigh Duquesne   |
|  Adam Rodriguez  | … |  Eric Delko   |
|  Jonathan Togo  | … |  Ryan Wolfe   |
|  Omar Benson Miller  | … |  Walter Simmons   |
|  Rex Linn  | … |  Frank Tripp   |
|  Eva LaRue  | … |  Natalia Boa Vista    |
Poistuneet hahmot
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Khandi Alexander  | … |  Dr. Alexx Woods (tuotantokaudet 1-6)   |
|  Megalyn Echikunwoke  | … |  Dr.Tara Price (tuotantokausi 7)   |
|  Rory Cochrane  | … |  Tim Speedle (tuotantokaudet 1-3)   |
|  Eddie Cibrian  | … |  Jesse Cardoza (tuotantokausi 8)   |
|  Sofia Milos  | … |  Yelina Salas (tuotantokaudet 3, sivuhahmona 1, 2, 5, 6, 7)   |
|  Kim Delaney  | … |  Megan Donner (tuotantokausi 1)   |
|  Alana de la Garza  | … |  Marisol Delko Caíne (tuotantokausi 4, muisteluna 10)   |