stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raamatun historiallisuus
Raamatullisen arkeologian ja historiantutkimuksen koulukuntia > Raamatullinen maksimalismi

Raamatullinen maksimalismi lähtee siitä oletuksesta, että Raamattu on enimmäkseen historiallisesti paikkansapitävää, lukuun ottamatta poikkeuksia, kuten ilmiselvästi taruiksi tai runollisiksi tarkoitettuja osia. Näkemys yhdistetään usein virheellisesti käsitykseen Raamatun erehtymättömyydestä. Suurin osa maksimalisteista ei kuitenkaan ole sitä mieltä, että Raamattu on erehtymätön.
Suurin osa raamatullisista maksimalisteista hyväksyy monia nykyaikaisen historian ja arkeologian tutkimustuloksia ja myöntävät, että Raamatun tarunomaisten kertomusten takana olevien historiallisten tosiasioiden esiinkaivamisessa tulee noudattaa varovaisuutta. Maksimalistit kuitenkin katsovat, että Raamatun ydinkertomukset kertovat pohjimmiltaan todellisista historialliseista tapahtumista ja että erityisesti Raamatun nuoremmat kirjat ovat historiallisempia kuin vanhemmat.
Arkeologian avulla voidaan selvittää historiallisia aikakausia ja valtakuntien olemassaoloa, elämän ja kaupankäynnin tapoja, käsityksiä sekä yhteiskunnallisia järjestelmiä. Arkeologia pystyy kuitenkin ainoastaan harvoissa tapauksissa tarjoamaan tietoa yksittäisten ihmisten tai perheiden elämästä, eikä sen ole yleensä tarkoituskaan. Näin arkeologia ei voi myöskään sanoa juuri mitään Raamatun patriarkkojen olemassaolosta. Osa maksimalisteista katsoo, että kaikki tai suurin osa näistä patriarkoista oli historiallisia henkilöitä, mutta että Raamatun kertomuksia näistä henkilöistä ei tulisi ottaa täysin kirjaimellisesti. Osa taas katsoo, että jotkut tai jopa kaikki näistä patriarkoista tulisi lukea ennemminkin puhtaasti taruluomusten, joiden henkilöllä on ainoastaan hieman tekemistä jonkun todellisen henkilön kanssa, joukkoon — hieman samaan tapaan kuin brittiläinen taru Kuningas Arthurista.
Raamatulliset maksimalistit katsovat, että Israelin kaksitoista heimoa olivat olemassa, vaikka eivät välttämättä katsokaan Raamatun kertomuksen niiden alkuperästä olevan paikkansapitävä. Maksimalistit katsovat myös Israelin historian merkittävimpien henkilöiden, kuten kuningas Daavidin ja kuningas Saulin olleen olemassa, samoin kuin Israelin kuningaskunnan ja Jeesuksen.
Raamatullisen arkeologian ja historiantutkimuksen koulukuntia > Marginaalinäkemyksiä

Populistiset kirjoittajat kuten juutalainen Immanuel Velikovsky, Donovan Courville ja muut kirjoittajat uskovat, että arkeologisen todisteaineiden puute johtuu traditionaalisen kronologian virheistä tai arkeologisten todisteiden virheellisestä ajoittamisesta. Velikovsky on myös väittänyt monien Vanhassa testamentissa mainittujen tapahtumien aiheutuneen Aurinkokunnassa tapahtuneista mullistuksista, joissa Venus sivuutti Maan hyvin läheltä.
Tällaiset teoriat on kuitenkin tieteellisesti osoitettu mahdottomiksi.
Uudempien teorioiden kuten juutalaisen David Rohlin ja Peter Jamesin mukaan egyptiläisessä ajanlaskussa on noin 300 vuoden virhe, joka johtuu siitä, että 21. ja 22. dynastia hallitsivat osin samanaikaisesti eri puolilla Egyptiä. Rohl ajoittaa oman kronologiansa Urartissa 9. 5. 1012 eaa. nähtyyn auringon­pimennykseen, jonka ajankohdan hän laski tietokoneella ja joka egyptiläisten dokumenttien mukaan tapahtui Akhenatenin aikakaudella. Rohlin kronologia ei kuitenkaan ole saavuttanut yleistä hyväksyntää, ja sen voimakkaimpiin vastustajiin kuuluu konservatiivikristitty 
egyptologian professori Kenneth Kitchen.
Libanonilainen tutkija Kamal Salibi väitti kirjassaan Missä Raamattu syntyi (engl. The Bible Came from Arabia, 1982), etupäässä paikan­nimistöön perustuen, että Babylonin pakko­siirto­laisuutta edeltäneen ajan Juuda ja Israel eivät vastoin yleistä käsitystä sijainneetkaan nykyisen Israelin ja Palestiinan alueella vaan noin 2000 kilo­metriä etelämpänä, Asirin maa­kunnassa nykyisen Saudi-Arabian lounais­osassa.
Raamatullisen arkeologian ja historiantutkimuksen koulukuntia > Lisääntynyt ristiriita minimalistisen ja maksimalistisen koulukunnan välillä

2000-luvulle tultaessa debatti minimalistien ja maksimalistisen koulukunnan välillä on vain lisääntynyt. Vuonna 2001 Israel Finkelstein ja Neil Asher Silberman julkaisivat kirjan The Bible Unearthed: Archaeology's New Vision of Ancient Israel and the Origin of Its Sacred Texts, joka seurasi jotakuinkin minimalistista linjaa ja sai monet vanhoilliset kiihdyksiin. Samana vuonna Hershel Shanks puolestaan kirjoitti Biblical Archeological Review -julkaisun maalis-huhtikuun numerossa useita arkeologeja ja raamattuoppineita lainaten, että minimalismi oli kuolemassa. Vuonna 2003 egyptologi ja maksimalisti Kenneth Kitchen kirjoitti teoksen On the Reliability of the Old Testament. Hän puhui Raamatun luotettavuuden puolesta ja arvosteli Finkelsteinin, Silbermanin ja muiden minimalistien näkemyksiä. Kitchen kuitenkin vastustaa ankarasti juutalaisen David Rohlin revisioitua kronologiaa, joka ajoittaa VT:n tapahtumat noin 300 vuotta myöhempään aikaan.
Arkeologia ja nykyisen Israelin politiikka

Raamatullinen arkeologia aiheuttaa joskus myös poliittisia ristiriitoja, erityisesti silloin kun se käsittelee yhdistynyttä Israelin kuningaskuntaa. Jotkut nykyiset Suur-Israelin kannattajat nimittäin käyttävät oletettua historiaa tukena näkemyksilleen. Tällaiset henkilöt saattavat syyttää Israelin kuningaskunnan historiallisuuden ja Exoduksen epäilijöitä antisemitismistä.
Kirjallisuutta

Hakola, Raimo & Pakkala, Juha: Kristinuskon ja juutalaisuuden juuret: Arkeologian näkökulmia.  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 978-951-607-647-1
Kuula, Kari & Nissinen, Martti & Riekkinen, Wille: Johdatus Raamattuun.  (2. tarkistettu painos)  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 978-951-607-648-8
Sollamo, Raija (toim.): Paimentolaisten uskonnosta kirkkolaitokseksi.  (Perustuu Helsingin yliopistossa syksyllä 1988 pidettyyn yleisöluentojen sarjaan Studia Biblica)  Helsinki:  Suomen eksegeettinen seura, 1991.  ISBN 951-9217-10-X
Kirjallisuutta > Uusi testamentti

Aejmelaeus, Lars: Kristinuskon synty: Johdatus Uuden testamentin taustaan ja sanomaan.  (Uusittu laitos)  Helsinki:  Kirjapaja, 2007.  ISBN 978-951-607-529-0
Auvinen, Ville & Holmén, Tom & Kankaanniemi, Matti & Ollilainen, Vesa: A.D. 30: Kirja Jeesuksen kuolemaan liittyvistä tapahtumista.  Helsinki:  Art House, 2009.  ISBN 978-951-884-449-8
Holmén, Tom & Merenlahti, Petri (toim.): Jeesus ja temppeli: Viisi näkökulmaa Raamatun tekstiin.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2002.  ISBN 951-570-490-1
Uro, Risto & Lehtipuu, Outi (toim.): Nasaretilaisen historia.  Helsinki:  Kirjapaja, 1997 (2. painos 2001).  ISBN 951-625-457-8
Aiheesta muualla

Vanha testamentti:
Ong Kar Khalsa: The Debate over the Historicity and Chronology of the United Monarchy in Jerusalem
Archaeology: Biblical ally or adversary? by Paul L. Maier (Arkistoitu – Internet Archive)
'Minimalism' -  The Copenhagen School of Thought in Biblical Studies (Arkistoitu – Internet Archive)
Conservative/Maximalist Bible Archaeology Resource (Arkistoitu – Internet Archive)
David Rohl's New Chronology
Uusi testamentti:
Gary Habermas: Why I Believe The New Testament Is Historically Reliable
S/S Rauha

S/S Rauha on höyrylaiva, joka on rakennettu vuonna 1878 Viipurin konepajalla Viipurissa kauppahuone Gustav Cederberg & Co:n käyttöön. Yritysoston kautta Gustav Cederberg & Co:sta tuli osa Kaukas osakeyhtiötä ja tässä yhteydessä myös S/S Rauha siirtyi Kaukaksen omistukseen. Kaukas osakeyhtion omistuksessa alus teki pitkän päivätyön hinaten kuusipaperinippuja vuoteen 1970 asti. Ammattiliikenteen päätyttyä alus siirtyi yksityisomistukseen ja se seilaa edelleen Saimaalla huvialuksena.
Tekniset tiedot

Aikaisemmat nimet: Humppa
Alustyyppi: Hinaaja
Rakennuspaikka: Viipurin konepaja, Viipuri
Rakennusvuosi: 1878
Rakennusaine: Rauta
Pituus: 25,95 m
Leveys: 5,40 m
Syväys: 2,80 m
Koneen tyyppi: Compound-höyrykone
Koneen teho: 280 ihv
Nopeus: 11,5 solmua
Polttoaine: Öljy
Entiset omistajat: Gustav Cederberg & Co (1878 - 1920), Oy Kaukas Ab (1920 - 1968) Tehdaspuu Oy (1968 - 1970), Harri Lallukka, Tero Lehto, Esko Pakkanen ja Pentti Roitto (1970 - 1977), Paavo Airas, Helsinki (1977)
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
Rauman pohjoinen saaristo

| Rauman pohjoinen saaristo |
| --- | --- |
 Rauman pohjoista saaristoa ilmakuvassa
Maantiede
Sijainti:  Rauma, Eurajoki
Merialue:  Selkämeri
Suurin saari:  Olkiluoto
Muita saaria:  Nurmes, Reksaari, Omenapuumaa
Maakunta:  Satakunta
Rauman pohjoiseksi saaristoksi kutsutaan Rauman saariston pohjoisosaa, joka ulottuu Rauman kaupungin sekä Eurajoen kunnan alueille. Sen suurimpia saaria ovat Nurmes, Reksaari ja Omenapuumaa sekä Eurajoen Olkiluoto. Muita saaria ovat muun muassa Munakari, Kaunissaari, Kivi-Reksaari, Voitka, Pask-Aikko, Susikari ja Kalla. Merkittäviä vesialueita ovat Nurmeksen, Reksaaren ja Omenapuumaan keskelle jäävä Haapasaarenvesi, Olkiluodon edustan Olkiluodonvesi sekä Sorkanlahti. Osa saaristosta kuuluu myös Selkämeren kansallispuistoon.
Kirjallisuutta

Heljala, Minna: Saaristolaiselämää – Rauman pohjoisen saariston kalastustilat 1900–1960. Rauman museo, 1990. ISBN 951-96132-2-6.
Raparperi

| Raparperi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Tatarkasvit Polygonaceae
Suku::  Raparperit Rheum
Laji::  rhabarbarum
Kaksiosainen nimi
 Rheum rhabarbarum  L. 
Katso myös
   Raparperi Wikispeciesissä   Raparperi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Raparperi eli tarharaparperi (Rheum rhabarbarum) on tatarkasveihin kuuluva erittäin hapan vihannes, jonka meheviä varsia käytetään ravinnoksi, lehdet ovat myrkyllisiä ravintona. Raparperia voidaan käyttää esimerkiksi piirakoissa, kiisselissä ja hilloissa.
Raparperi on kotoisin Kiinasta, missä sen juurta on käytetty tuhansia vuosia ulostus- ja mahalääkkeenä. Euroopassa raparperi tunnettiin luultavasti jo keskiajalla, mutta sitä ei käytetty elintarvikkeena, vaan se luokiteltiin pikemminkin myrkylliseksi tai syötäväksi kelpaamattomaksi kasviksi. Euroopassa julkaistiin vuonna 1612 raparperin lääkinnällisistä ominaisuuksista teos De Rhapontico.lähde? Vielä 1700-luvulla kasvia pidettiin puhtaasti lääketieteellisenä yrttinä.
Raparperin nimelle on useita selityksiä. Isidorus Sevillalaisen mukaan *rheu on 'juurta' tarkoittava barbaarien sana. Ammianuksen mukaan alun Rha barbaarien nimi nykyiselle Volgalle.
Tämän tarinan mukaan raparperia kasvoi Uralin rinteillä, ja sitä kuljetettiin Välimeren maihin pitkin Volgaa, barbaarien jokea - Rha barbarum.
Ulkonäkö ja kasvutapa

Raparperin suurikokoiset lehdet kasvavat maavarresta pitkän lehtiruodin päähän. Luonnonvaraisella kasvilla lehtiruodin halkaisija on noin 2,5 cm, pituus 60 cm ja lehden halkaisija 60 cm. Lehdet nousevat varhain keväällä, myöhemmin kesällä kehittyy kukkavarsi, johon tulee vihertävänvalkoisten kukkien muodostama kukinto.
Raparperilla tapaa toisinaan punaisenkirjavia hierakanjärviruokoruosteen helmi-itiöpesäkkeitä, jotka ovat vähintään esteettinen haitta.
Ominaisuudet elintarvikkeena

Sadassa grammassa raparperia on 5,5 grammaa hiilihydraatteja eikä juuri lainkaan rasvaa tai proteiinia. C-vitamiinia on 5 mg, A-vitamiinia 5,1 µg.
Raparperin vihreät lehdet sisältävät runsaasti myrkyllistä oksaalihappoa. Oksaalihappomyrkytys voi syntyä, jos syödään raparperin lehtiä. Oksaalihappoa jää kasvussa hieman myös lehtiruotiin, jonka happamuus johtuu kuitenkin runsaasta omenahaposta. Oksaalihappo sitoo elimistön kalsiumia lähes liukenemattomaksi kalsiumoksalaatiksi, josta voi muodostua virtsa- ja munuaistiehyitä tukkivia kiviä. Oksaalihappo voi pahentaa kihtipotilaan tai niveltulehdusta potevan vaivoja. Oksaalihapon pitoisuus syötävissä raparperin lehtiruodissa on pienehkö, mutta munuais- ja sappikiviongelmaisten on oltava varovaisia.
Aiheesta muualla

Eliaksen yrittitarha (Internet Archive)
Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Tarharaparperi (Rheum x hybridum)
Ravintosisältö (Arkistoitu – Internet Archive) fineli.fi
ITIS: Rheum rhabarbarum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Rheum rhabarbarum (englanniksi)
Flora of China: Rheum rhabarbarum (englanniksi)
Suomalaiset hyötypuutarhakasvit
| --- | --- |
Juurekset:  lanttu  mustajuuri  nauris  palsternakka  porkkana  piparjuuri  punajuuri  retiisi  selleri 
Kaalit:  keräkaali  kiinankaali  kukkakaali  kyssäkaali  lehtikaali  punakaali  parsakaali  ruusukaali  kurttu- eli savoijinkaali 
Kurkkukasvit:  kurkku  kesäkurpitsa  kurpitsa  spagettikurpitsa 
Mausteet:  basilika  humala  kirveli  krassi  kumina  kurkkuyrtti  kynteli  lipstikka  meirami  minttu  persilja  rakuuna  rosmariini  salvia  sitruunamelissa  tilli  timjami 
Mukulakasvit:  maa-artisokka  peruna 
Palkokasvit:  herne  härkäpapu  tarhapapu 
Sipulit:  hillosipuli  ilmasipuli  jättisipuli  purjo  sipuli  ruohosipuli  ryvässipuli  valkosipuli  vihersipuli 
Muut kasvikset:  endiivi  fenkoli  latva-artisokka  lehtisalaatti  lehtiselleri  mangoldi  maissi  paprika  parsa  pinaatti  raparperi  tomaatti 
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q7535  Wikispecies: Rheum rhabarbarum  BioLib: 38792  CoL: 4S6BX  EoL: 485576  EPPO: RHERH  FNA: 242343402  FoC: 242343402  GBIF: 2888867  GRIN: 404883  iNaturalist: 51251  IPA: 22049  IPNI: 301818-2  IRMNG: 10452745  ITIS: 504747  NatureServe: 2.961292  NCBI: 3621  NZOR: 1ef9ddfe-9b8b-4555-8638-f22261f0394c  NZPCN: 2886  Observation.org: 141287  Open Tree of Life: 693832  PalDat: Rheum_rhabarbarum  PFI: 10521  Plant List: kew-2425570  PLANTS: RHRH2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:301818-2  RHS: 176312  Tropicos: 26001783  VASCAN: 8199  WFO: wfo-0000404478  Laji.fi: MX.38249
Rantakaija

| Rantakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Ruohokaijat Neophema
Laji::  petrophila
Kaksiosainen nimi
 Neophema petrophila  Gould, 1841 
Katso myös
   Rantakaija Wikispeciesissä   Rantakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rantakaija (Neophema petrophila) on Australian rannikolla elävä kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 22 cm ja paino 44–67 g. Sen höyhenpuku on pääosin oliivinvihreä, otsassa ja siivillä on kirkkansinistä. Nokka on harmaa, iiris tummanruskea ja koivet harmahtavat. Nuori lintu on himmeämmän värinen. Laji on vaatimattomimman värinen kaikista australialaisista papukaijoista.
Esiintyminen

Rantakaijan esiintymisalue ulottuu Australian länsirannikolta etelärannikon Robeen. Laji on yleinen ja asuttaa vain kapeaa rannikkovyöhykettä ja saaria 20 kilometriä rannasta. Sisämaassa sitä ei tavata kymmentä kilometriä kauempana merenrannasta. Kannan suuruus on yli 20 000 yksilöä. Gould kuvaili lajin holotyypin Länsi-Australiasta.
Elinympäristö

Rantakaijat asuvat vain rannikon hiekkadyyneillä, alkaalisilla soilla ja karuilla kallioluodoilla. Ne esiintyvät yleensä pareittain tai perhekunnittain, mutta voivat joskus muodostaa jopa sadan yksilön parvia.
Lisääntyminen

Lisääntymisaika on elokuusta lokakuulle. Pesä on maassa kallionkielekkeen alla tai vanhassa merilinnun pesäonkalossa, aina nousuveden ylärajaa korkeammalla. Naaras munii neljästä viiteen munaa, joita se hautoo noin 18 päivää. Poikaset jättävät pesän kuukauden ikäisinä, ja muodostavat vanhempiensa kanssa perhekunnan. Poikaset saavat aikuisen höyhenpuvun kolmen tai neljän kuukauden ikäisinä. Pari voi pesiä kahdesti kesän aiakan, jos olot ovat suotuisat.
Ravinto

Ruokavalio koostuu ruohojen ja pensaiden siemenistä ja hedelmistä. Joskus ne voivat tulla ratapihoille syömään maahan karisseita vehnänjyviä. Ruokaillessaan ne ovat kesyjä, mutta vaikeasti havaittavia, sillä ne etsivät lähes äänettöminä siemeniä kasvillisuuden seassa.
Väri

Värikynillä muodostettu väriympyrä.
Väri on esineestä, aineesta tai muusta vastaavasta säteilevän tai heijastuvan valon aallonpituudesta ja intensiteetistä riippuva näköaistimuksena havaittava ominaisuus. Värin laatu vaihtelee myös ympäristön ja havaitsijan mukaan.
Ihminen näkee maailman väreissä toisin kuin monet muut nisäkkäät. Joidenkin eläinten värinäkö on vielä ihmistäkin laajempi. Eliö aistii värin, kun valo heijastuu jostakin värillisestä kohteesta silmään. Aivot tulkitsevat silmän kautta tulevan impulssin muuntaen sen väriksi.
Värin ominaisuuksia ovat sävy, kirkkaus ja kylläisyys. Sävy määräytyy silmän saman energiasäteilyn valta-aallonpituuden mukaan. Väriympyrässä jokainen sävy sijoitetaan omaan kohtaansa kirjon mukaisessa järjestyksessä, ja värien nimityksinä käytetään usein värisävyjen nimiä sellaisinaan. Kirkkaus tarkoittaa värin sävyominaisuuksien havaittavuutta ja vastaa tietokoneruudulla valoisuutta. Kylläisyys eli ärsykepuhtaus on suurimmillaan silloin, kun värin sävykkyys on suurimmillaan.
Havaitseminen

Värin havaitseminen perustuu kolmeen asiaan: valoon, kohteeseen sekä havaitsijan väriaistiin, joka perustuu näköjärjestelmään eli silmiin ja aivoihin.
Havaitseminen > Valon väri

| väri | aallonpituusväli | taajuusväli |
| --- | --- | --- |
| punainen | ~ 625–740 nm | ~ 480–405 THz |
| oranssi | ~ 590–625 nm | ~ 510–480 THz |
| keltainen | ~ 565–590 nm | ~ 530–510 THz |
| vihreä | ~ 500–565 nm | ~ 600–530 THz |
| syaani | ~ 485–500 nm | ~ 620–600 THz |
| sininen | ~ 440–485 nm | ~ 680–620 THz |
| violetti | ~ 380–440 nm | ~ 790–680 THz |
Valo on värien kokemisen edellytys. Koettu väri riippuu olennaisesti valon laadusta. Valo on sähkömagneettista säteilyä, jonka jokaista väriä vastaa oma aallonpituutensa. Päivänvalon kirjossa ovat spektrin kaikki värit pitkäaaltoisimmasta punaisesta lyhytaaltoisimpaan violettiin. Valonlähteen lähettämän valon väri riippuu sen spektrijakaumasta. Suora auringonvalo on lämpimämmän sävyinen kuin keskipäivänvalo ja pohjoisen taivaan valo, joissa on enemmän sinistä. Keinovaloissa on keskenään erilaisia spektrijakaumia, jotka tekevät niiden valosta kylmää tai lämmintä. Esimerkiksi hehkulampun valo on erittäin punavoittoista. Valoa voidaan saada aikaan myös esimerkiksi loistelampuilla, laserilla ja LEDeillä. Näiden lähettämän valon aallonpituusjakauma ja sen väri riippuu pääasiassa käytetyistä materiaaleista. Laserin lähettämä valo on täysin yksiväristä eli monokromaattista, toisin sanoen siinä esiintyy vain yhtä aallonpituutta.
Väriaistimus on harvoin monokromaattista tietä syntynyt, sillä aistittu säteily sisältää yleensä vaihtelevassa määrin kaikkia aallonpituuksia. Värivaikutelma muodostuukin aallonpituuksien painopisteen eli valta-aallonpituuden sijaintikohdan mukaisesti. Värin sävy koetaan sitä kirkkaampana, mitä hallitsevampi on valon valta-aallonpituus ja mitä vähäisempi on siitä poikkeavan säteilyn osuus.
Havaitseminen > Valon väri > Valonlähteen lämpötilan vaikutus sen väriin

Kaikki kappaleet lähettävät sähkömagneettista säteilyä sitä enemmän, mitä korkeampi niiden lämpötila on. Säteilyn määrän ja aallonpituusjakauman osoittaa Planckin laki. Huoneenlämpöisen kappaleen lähettämä säteily on käytännössä täysin näkymätöntä, infrapunasäteilyä, mutta jos kappaleen lämpötila on riittävän korkea (yli 500 °C), se hehkuu, eli lähettää myös näkyvää valoa. Jos lämpötila on vain hieman tämän rajan yläpuolella, lähtevässä säteilyssä esiintyy vain pitkäaaltoisinta näkyvää, punaista valoa eli kappale on punahehkuinen, mutta jos lämpötila on vielä korkeampi, kappale tulee lopulta valkohehkuiseksi, jolloin sen lähettämä valkoinen valo sisältää kaikkia näkyvän valon aallonpituuksia. Sellaista on esimerkiksi Auringon valo.
Havaitseminen > Pinnan väri

Kun valo kohtaa pinnan, valonsäteet joko imeytyvät siihen, läpäisevät sen tai heijastuvat siitä. Pinnan väri on sen mukainen, mitkä valonsäteet pinta heijastaa katsojan silmiin. Jos pinta heijastaa kaikki valonsäteet, se on valkoinen. Jos pinta imee kaikki valonsäteet, se on musta. Jos pinta imee kaikki valonsäteet mutta heijastaa jollain tietyllä aallonpituudella olevat, se on sitä aallonpituutta vastaavan värinen, esimerkiksi punainen. Jos pinta heijastaa useampaa kuin yhtä väriä vastaavaa aallonpituutta, sen väri muodostuu additiivisesti: esimerkiksi punaista ja keltaista säteilyä samanaikaisesti heijastava pinta on oranssi.
Yleensä pinnan värillä tarkoitetaan sen aiheuttamaa väriaistimusta, kun pintaa valaistaan kirkkaalla valkoisella valolla. Kappaleen pinnan aistittu väri riippuu kuitenkin myös valaistuksesta. Esimerkiksi valkokangas on valkoinen, mutta se loistaa elokuvateatterissa monivärisenä kun sen pintaan projisioidaan värielokuva.
Materiaalin väriin voidaan vaikuttaa ulkoisesti muuttamalla kappaleen lämpötilaa, jännitettä, säteilyn voimakkuutta eli intensiteettiä ja happamuutta. Näitä materiaaleja nimitetään kromogeenisiksi materiaaleiksi.
Väriaineet ovat materiaaleja, jotka on valmistettu heijastamaan ja absorboimaan haluttuja aallonpituuksia.
Havaitseminen > Väriaisti > Ihmisen väriaisti

Ihmisen nykymuotoinen värinäkö kehittyi 30–40 miljoonaa vuotta sitten. Tuolloin ihmisen edeltäjät elivät metsissä, joissa oli eduksi kyetä erottamaan kasvien värikkäät ravintorikkaat osat vihreistä osista. Väreillä pystyttiin myös viestimään suvunjatkamisaikeista aiempaa tehokkaammin.
Väri on sitä, miltä se ihmisen näköjärjestelmän tuottamana aistimuksena erilaisissa tilanteissa kulloinkin näyttäytyy. Ihmisen näköjärjestelmän osia ovat silmä, näköhermo ja aivot. Värien prosessointia näköjärjestelmässä kuvataan vyöhykemallilla, jonka kolme tasoa ovat verkkokalvotaso, koodaustaso ja havaintotaso.
Silmässä olevan verkkokalvon tappisolut sisältävät fotopigmenttejä eli väriaineita, jotka toimivat suodattimina imemällä itseensä vain tietyillä aallonpituusjaksoilla olevat valon säteet. Tappireseptoreita on kolmentyyppisiä sen mukaan, mihin aallonpituuksiin ne kaikkein herkimmin reagoivat. Eniten on punaherkkiä tappisoluja, toiseksi eniten viherherkkiä soluja, ja vähiten siniherkkiä soluja. Imeydyttyään tappisolun reseptorin pigmenttiin valokvantti aiheuttaa siinä kemiallisen muutoksen, joka laukaisee sähköisen ketjureaktion verkkokalvon ylemmissä soluissa. Reseptoreista saapuvat kolmenlaiset signaalit muuntuvat bipolaari- ja gangliosoluissa vastaväriparien keltainen/sininen ja punainen/vihreä mukaisiksi opponenttisignaaleiksi. Tämän vuoksi ihminen ei kykene aistimaan samassa värissä sekä punaisuutta että vihreyttä, tai sekä sinisyyttä että keltaisuutta.
Näköaistitieto siirtyy silmästä näköhermon ja näköjuosteen kautta aivoihin, jotka käsittelevät sen. Värihavainnon syntyminen aivoissa on hyvin monimutkainen tapahtumasarja, ja aistitietoa prosessoidaan sekä vaiheittain että rinnakkain. Tieto menee aluksi primaarisen näköaivokuoren alueisiin, jotka sijaitsevat takaraivolohkossa. Sieltä tieto siirtyy kahta eriytynyttä väylää pitkin päälakilohkoon ja ohimolohkoon.
Tavallisin värinäön poikkeama on punavihersokeus. Harmaakaihi voi aiheuttaa värinäön vääristymän. Ihmisen värihavainto ei yleensä muutu ikääntymisen seurauksena, mutta kyky havaita värieroja heikkenee.
Havaitseminen > Väriaisti > Eläinten väriaisti

Eläimet näkevät värit yleensä eri tavoin ihmiseen verrattuna. Jotkin eläimet havaitsevat saman aallonpituusalueen kuin ihminenkin, mutta ne havaitsevat värejä ihmisestä poikkeavalla tavalla. Jotkin eläimet havaitsevat myös ultravioletin värin ja jotkin käärmeet jopa infrapunan, mutta jotkin lajit ovat enemmän tai vähemmän värisokeita ihmiseen verrattuna. Lintujen värinäkö on ihmistä tarkempi ja laajempi. Nisäkkäistä ihmisen kaltaisesti värejä aistivat vain vanhan maailman apinat. Moni nisäkäs ei näe punaista väriä, mutta toisaalta jotkin lajit näkevät ultravioletin. Hyönteiset kykenevät yleensä näkemään sinisen, vihreän ja ultravioletin, mutta harvoin myös punaisen.