stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinö Strömberg

Väinö Emil Einar Strömberg (16. syyskuuta 1896 Helsinki – 14. heinäkuuta 1926) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa pataljoonan komentajana Valkoisen armeijan itäisellä rintamaosalla Karjalankannaksella.
Perhe, nuoruuden harrastukset ja opinnot

Strömbergin vanhemmat olivat työnjohtaja Emil Strömberg ja Hilma Magdalena Stenroos. Opiskeluaikanaan Strömberg kuului viipurilaiseen jääpalloseuraan VBJS eli myöhemmin paremmin tunnettu nimellä Sudet. Seuran riveissä Strömberg saavutti SM-hopeaa kaudella 1913 ja kautena seuraavan kautena eli 1914 ja 1915. SM-kultaa. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Anni Margit Molanderin kanssa. He saivat kaksi tytärtä. Hän kävi viisi luokkaa Viipurin suomalaista lyseota ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1920.
Jääkärikausi

Strömberg työskenteli konttoristina ennen liittymistään yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 5. maaliskuuta 1915 ja sijoitettiin 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet siirrettiin Jääkäripataljoonan 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 10. syyskuuta 1915 alkaen. Hän otti osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Strömberg saapui takaisin Suomeen 17. marraskuuta 1917 sukellusvene UC 57:llä Hamnskäriin Loviisan edustalle. Hänet määrättiin Viipuriin suojeluskuntajoukkojen kouluttajaksi. Viipurin ohella hän koulutti joukkoja myös Viipurin ympäristössä, muun muassa Koivistolla, Antreassa ja Kirvussa. Hän johti tammikuun 20 päivän vastaisena yönä vuonna 1918 suojeluskunta osastoa, joka käsitti 47 miestä. Osaston tehtävänä oli avustaa Pietisen tehtaaseen saarrettuja suojeluskuntalaisia. Hän osallistui myös  Venäjänsaaren retkeen. Sisällissodan alkumetreillä hän toimi räjäytyskomennuskunnan päällikkönä ja tässä tehtävässä hän räjäytti 26. tammikuuta 1918 Kämärällä radan Kämärän ja Säiniön asemien väliltä, jonka jälkeen hän osallistui taisteluihin kyseisellä alueella. Tämän tapahtuman jälkeen hänet määrättiin 31. tammikuuta 1918 alkaen koulutusupseeriksi Karjalan 3. pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän toimi 21. helmikuuta – 6. maaliskuuta 1918 Raudun rintamalohkon päällikkönä. Hänet määrättiin 14. maaliskuuta 1918 alkaen pataljoonan komentajaksi Karjalan 2. rykmentin 5. pataljoonan, josta hänet siirrettiin niin ikään komentajaksi 7. huhtikuuta 1918 alkaen Karjalan 3. rykmentin 7. pataljoonaan. Hän hoiti myös Karjalan 3. rykmentin komentajan tehtäviä 14. – 21. huhtikuuta 1918 välisen ajan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kavantsaaressa, Hannilassa, Ahvolassa, Seitsolassa, Oravalassa, Joutsenossa, Ravattilassa ja Simolassa sekä rykmentin etenemiseen Haminaan.
26. huhtikuuta Strömberg ampui Lappeenrannan poliisikamarin pihalla ylioppilas Mikko Jakowleffin, joka oli toiminut Suomen kansanvaltuuskunnan vallan aikana Lappeenrannan miliisipäällikkönä. Hänen kumppaninaan oli hotellinjohtaja Uno Serenius. Tapausta tutkittaessa Jakowleffin ampuminen todettiin tarpeettomaksi teoksi samoin kuin rautatieläinen Leonard (Lenni) Vihelän ampuminen. Vihelän ampui niin ikään Strömberg. Strömberg ja Serenius saivat rangaistuksen vain juovuksissa esiintymisestä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Strömberg palveli sisällissodan jälkeen 3. Karjalan rykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Karjalan rykmentti 2. Hänet siirrettiin 14. syyskuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi Karjalan kaartin rykmenttiin 2. konekiväärikomppaniaan, josta hän siirtyi 1. toukokuuta 1919 alkaen II pataljoonan komentajaksi. Hän erosi armeijasta 9. helmikuuta 1921 ja työskenteli sen jälkeen puutavaraliikemiehenä ja sahanhoitajana Kivennavalla ja Raivolassa. Strömberg kuoli sydänkohtaukseen 29-vuotiaana vuonna 1926.
Kirjallisuutta

Jaakko Suomalainen ym. (toim.): Suomen jääkärit: elämä ja toiminta sanoin ja kuvin: II osa, sivu 1103 Vedenalaisella Suomeen (S-W Pekkola). Kuopio: Osakeyhtiö Sotakuvia, 1933.
Aiheesta muualla

Terrorin kaksi kasvoa. Yle uutiset 29.4.2018
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgewehrführer 10. tammikuuta 1916  Gewehrführer 31. toukokuuta 1917  Zugführer 9. elokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 10. toukokuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Jorma Styng

| Jorma Styng> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1958
Ammatti:  kitarataiteilija, kitarapedagogi, säveltäjä
Muusikko
Soittimet:  klassinen kitara, sähkökitara
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jorma Styng (vuoteen 1991 asti Tykkyläinen) (s. 1958 Nurmes) on suomalainen kuvataiteilija, kitaristi, kitarapedagogi ja säveltäjä.
Klassisen kitaran lisäksi Styng on soittanut myös sähkökitaraa. Itseopiskelun lisäksi hän on opiskellut kuvataiteita Limingan taidekoulussa. Musiikkia hän on opiskellut Oulun musiikkiopistossa, Jyväskylän Konservatoriossa, Estudio de Arte Guitarristico -koulussa (México), Prahan konservatoriossa (Tšekkoslovakia), G.I.T:ssä (Guitar institue of Technology, Musicians Institute, USA), Oulun seudun ammattikorkeakoulussa ja Piteån musiikkikorkeakoulussa (Ruotsi). Viime vuosina hän on keskittynyt kuvataiteisiin ja on pitänyt useita näyttelyitä yksin ja yhdessä toisten taiteilijoiden kanssa.
Diskografia > Omat julkaisut

Baroque and 20th century music, LP, 1987. JOLP 871.
Jorma Tykkyläinen plays Baden Powell. C-kasetti, 1988, JOMC 882.
Against the wind/Vasten tuulta, CD, 1990. JOCD 903.
Looking Back, CD, 2004. JOCD 404.
Diskografia > Mukana muiden levyillä

Kollaboratorio, Jouni Kesti ensemble plays Jouni Kesti. CD-levy, 1994, Jase-CD 0021.
Unique Music from the University of Oulu. CD-levy, 2001, OYCD011.
Nuottijulkaisut

A Sunny Monday (2005), gtr, vlc, FIMIC 18954.
Concerto for Guitar and Orchestra (2003), str, gtr, fl, ob, perc, mar, FIMIC 18806.
Kana? (2004), gtr, FIMIC 18808.
Muna? (2004), str, FIMIC 18809.
Omelette (2005), gtr, str, FIMIC 18810.
Kastehelmipeili (2004), str, FIMIC 18807.
Omelette ouverture (2005), gtr, vlc, FIMIC 18955.
Simple Dance (1985), gtr, FIMIC 19100.
Tango Aranjuez (1997), vlc, gtr, FIMIC 19098.
Tangonia (1997), vlc, gtr, FIMIC 19099.
Elokuvatähti muuttaa paikkakuntaa (1987), gtr, FIMIC 19138.
Rush Hour (2008), gtr, FIMIC 20347.
Kasvatuslaulu (2000), mukana kokoelmassa UNIQUE MUSIC from the UNIVERSITY of OULU, Kasvatustieteiden ja opettajankoulutuksen yksikkö, Musiikkikasvatus, 2001. ISBN 951-42-5961-0. ISSN 1455-6286.
De Part Ment (2009), Bass Clarinet, Trumpet in C, Accordeon, FIMIC 21165
Oppikirjoja

Vapaa säestys ja melodiasoitto kitaralla, oppikirja, 1997, Oulun yliopisto, musiikkikasvatuksen koulutus, 1997. ISBN 951-42-4821-X.
Pop/jazz -improvisaatio kitaralla ja muilla g-klaavin soittimilla, oppikirja, 1998. Oulun yliopisto, musiikkikasvatuksen koulutus, 1998. ISBN 951-42-5074-5.
Aiheesta muualla

Jorma Styngin kotisivut
https://www.ouka.fi/oulu/pohjoista-musiikkia/jorma_styng
Kazimir Malevitš

| Kazimir Malevitš |
| --- | --- |
 Malevitš noin 1927
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. helmikuuta 1879 Kiova, Ukraina
Kuollut: 15. toukokuuta 1935 (57 vuotta) Leningrad, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  Venäjä Neuvostoliitto
Taiteilija
Ala:  Taidemaalari
Taidesuuntaus:  Suprematismi
Kuuluisimpia töitä:  Musta neliö (1913)  Valkoista valkoisella (1918)
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Kazimir Severinovitš Malevitš (ven. Казими́р Севери́нович Мале́вич, ukr. Казимир Северинович Малевич, Kazymyr Severynovytš Malevytš, puol. Kazimierz Malewicz, 23. helmikuuta (J: 11. helmikuuta) 1879 Kiova – 15. toukokuuta 1935 Leningrad), oli ukrainalais-venäläinen kuvataiteilija ja taideteoreetikko. Hän oli eräs abstraktin taiteen pioneereja ja keskeinen hahmo toisiaan seuraavissa avantgarde-liikkeiden sarjassa Venäjän vallankumousten aikana vuosina 1905–1917.
Malevitš tuli tunnetuksi suprematistisilla teoksillaan 1920–1930-luvuilla. Hänellä oli aluksi vaikutusvaltaa Neuvostoliiton taide-elämässä, kunnes syytökset formalismista alkoivat vaikeuttaa teosten esille saamista. Hän palasi 1920-luvun lopulla esittävään maalaustyyliin, joka muistutti hänen varhaistuotantoaan.
Elämä ja työ > Varhaisvaiheet

Malevitš syntyi Ukrainassa lähellä Kiovaa puolalaisille vanhemmille. Malevitšin äidinkielet olivat puola ja venäjä. "Malevitš" on hänen puolalaisen nimensä Malewicz translitteraatio. Hän ei itse tiennyt tarkkaa syntymäaikaansa, ja jopa syntymävuodesta on epäselvyyttä. Toisten tietojen mukaan hän syntyi vuonna 1878, mutta myöhemmin syntymävuodeksi on vahvistunut 1879. Päivän epäillään olevan joko 24. tai 26. helmikuuta (J: 11. helmikuuta/14. helmikuuta). Malevitš varttui Ukrainan maaseudulla, ja hän oli taiteensa kautta koko ikänsä sidoksissa talonpoikaisympäristöön. Malevitš opiskeli Kiovan piirustuskoulussa 1895–1896. Hän muutti Moskovaan 1904, jossa opiskeli Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa sekä Fjodor Rerbergin ateljeessa vuosina 1904–1910. Vuonna 1910 hän osallistui Ruutusotamies-ryhmän näyttelyyn Moskovassa.
Vuonna 1911 Malevitš osallistui taiteilijaryhmä Nuorten liiton (Sojuz Molodjoži) toiseen näyttelyyn Pietarissa Vladimir Tatlinin kanssa sekä myös ryhmän kolmanteen näyttelyyn 1912 Aleksandra Eksterin, Vladimir Tatlinin ja muiden kanssa. Samana vuonna hän osallistui Moskovassa Aasinhäntä-ryhmän näyttelyyn. Hän sai tuon aikaisiin töihinsä vaikutteita venäläisiltä avantgardemaalareilta Natalja Gontšarovalta ja Mihail Larionovilta, joita innoitti erityisesti vanha venäläinen kansantaide lubok.
Malevitš osallistui ulkomailla Der Blaue Reiterin näyttelyyn Münchenissä 1912 ja ”Riippumattomien salonkiin” 1914 Pariisissa yhdessä Alexander Archipenkon, Sonia Delaunayn, Aleksandra Eksterin, Vadim Mellerin ja muiden venäläistaiteilijoiden kanssa. Vuonna 1915 hän julkaisi manifestinsa Kubismista suprematismiin.
Elämä ja työ > Varhaisvaiheet > Futuristien tapaaminen

Malevitš oleskeli Itä-Suomessa kesällä 1913 ystävänsä Mihail Matjušinin huvilalla, joka sijaitsi parin kilometrin päässä Uudenkirkon (sittemmin Kanneljärvi) asemalta. Matjushinin vaimon, runoilija, kirjailija ja taidemaalari Jelena Guron (Eleanora von Notenberg) kuoltua keväällä huvilalla järjestettiin 18.-20. heinäkuuta tapaaminen, jota kutsuttiin myöhemmin "Ensimmäiseksi yleisvenäläiseksi futuristien liittokokoukseksi". Siihen osallistuivat Malevitšin ja futuristisen muusikko Matjušinin lisäksi futuristirunoilija Aleksei Krutšonyh ja taidemaalari Davyd Burljuk. Mukana olivat myös runoilija Velimir Hlebnikov. Lyhyt kohtaaminen sujui yhteisymmärryksessä, ja sen aikana laadittiin suunnitelma oopperan toteuttamiseksi. Ajan henkeä ja mielialoja myötäillen tekijät pyrkivät eroon totunnaisista ja heidän mielestään jo aikansa eläneistä ilmaisumuodoista. Näin syntyi ooppera Voitto auringosta.
Tapaamisen julkilausumassa ilmoitettiin, että oli päätetty perustaa futuristinen teatteri. Saman vuoden lopulla taideyhdistys Nuorten liitto kustansi Pietarin Luna-puistossa olleeseen teatteriin kaksi futuristista esitystä. Niistä toinen oli Vladimir Majakovskin näytelmä Vladimir Majakovski. Toinen esitys oli ”kanneljärveläisen kolmikon” kirjoittama ja säveltämä maailman ensimmäinen futuristinen ooppera Voitto auringosta. Sen esipuheen oli kirjoittanut Velimir Hlebnikov. Kaksinäytöksisessä oopperassa kuvattiin, miten aurinko vangitaan ja miten voimaihmisten valtakunta saa alkunsa. Oopperan geometrinen puvustus ja lavasteet olivat Malevitšin suunnittelemia. Teos oli suunnattu ”laiskaa maallikkojärkeä vastaan”, ja se mainosti uutta, toisenlaista järkeä, josta puuttui kaikki logiikka. Esitys sai aikaan yleisön hurjistuneita vastalauseita.
Malevitš kehitti Uudellakirkolla myös myöhemmin julkaisemiaan suprematismin ideoita.
Kukkaistyttö, 1930.
Bulevardi, noin 1930.
Huntu, 1908.
Maisema (Talvi), 1909.
Talonpoikaisnainen, ämpärit ja lapsi, noin 1912.
Nuoren talonpoikaistytön pää, 1912-1913.
Englantilainen Moskovassa, 1914.
Wilhelmin karuselli, 1914.
Elämä ja työ > Suprematismi

Malevitš yllätti niin taiteilijaystävänsä kuin yleisönkin siihen asti salassa pitämällään suprematistisella teossarjallaan, jossa katsoja sai nähtäväkseen nonfiguratiivisen maailman tyhjyyden.
Vuosina 1915–1916 Malevitš työskenteli muiden suprematistitaiteilijoiden kanssa talonpoikais- ja taiteilijayhteisössä Skoptsin ja Verbovkan kylissä. Hän oli eri vaiheissa opettajana Ukrainassa, Valko-Venäjällä ja Venäjällä. Vuonna 1922 hän lähetti teoksiaan Berliinin ensimmäiseen venäläiseen taidenäyttelyyn.
Malevitš oli monumenttien ja museoiden suojelukomitean Narkomprosin taiteilijakollegion jäsen (1918–1919). Hän toimi myöhemmin opettajana Vitebskin taideteollisuuskoulussa (1919–1922), Pietarin taideakatemiassa (1922–1927), valtion taideinstituutissa Kiovassa (1927–1929) ja Leningradin taiteilijoiden talossa (1930). Malevitšin ollessa opettajana Vitebskissä, eräs koulun oppilaista oli Aleksanteri Ahola-Valo.
Vuonna 1927 hän matkusti Varsovaan, jossa oli hänen yksityisnäyttelynsä avajaiset ja edelleen Berliiniin, jossa osallistui ”Suureen berliiniläiseen taidenäyttelyyn”, jossa Malevitšilla oli oma sali. Vastaanotto oli innostunut. Samana vuonna ilmestyi saksaksi Bauhausbücher-sarjaan kuuluva Malevitšin kirjoittama kirja Die gegenstandslose Welt (Ei-esineellinen maailma).
Malevitšin matkustaessa Berliiniin hänen arvovaltansa riisuminen ja vaikutusvaltansa rajoittaminen oli kuitenkin jo alkanut Neuvostoliitossa. Vuonna 1926 lakkautettiin Valtion taidekulttuurin instituutti (GINHUK), jonka rehtorina Malevitš oli 1924 alkaen. Syynä oli yhä äänekkäämpi modernin taiteen vastustaminen Neuvostoliitossa.
Suprematismi, 1915.
Suprematismi kahdeksalla suorakulmiolla, 1915.
Suprematismi, 1916.
Suprematismi, 1921–1927.
Musta risti, 1920-luku.
Poika, 1928–1932.
Kesämaisema, 1929.
Punainen ratsuväki laukkaa, 1928–1932
Leikkaaja, 1930.
Vaikeaselkoinen aavistus (Keltapaitainen torso), noin 1932.
Elämä ja työ > Myöhäistuotanto

Tehtyään tilateoksia ja arkkitektoneita Malevitš palasi taulumaalaukseen ja esittävään maalaustyyliin 1920-luvun lopulla. Valmistautuessaan Tretjakovin gallerian yksityisnäyttelyyn, joka pidettiin 1929, hän maalasi niin sanotun talonpoikaissarjan maalauksia ja neoimpressionistisia töitä, jotka olivat hänen varhaisemman tuotantonsa rekonstruktioita. Hän merkitsi talonpoikaissarjan työt tehdyiksi vuosina 1908–1912 ja impressionististen maalaustensa valmistumisvuodet 1903-1906.
Malevitš itse vaikeutti teostensa arviointia ilmoittamalla teoksilleen vääriä valmistumisaikoja ja sijoittama Malevitš lopulta periksi vai kokeiliko hän uusia ilmaisumuotoja, joita oli saavuttanut suprematismin avulla.
Vuonna 1930 teoksia oli esillä neuvostotaiteen näyttelyissä Berliinissä ja Wienissä. Malevitš pidätettiin syksyllä, mutta hänet vapautettiin joulukuun alussa. Vuonna 1931 hän osallistui Leningradissa näyttelyyn ”Nainen sosialistisen yhteiskunnan rakennustyössä”. Hän esitti 1930-luvun alussa neuvostoviranomaisille suunnitelmansa niin sanotusta sosialistisesta kaupungista Sotsgorodista, mutta hanke ei toteutunut.
Vuonna 1932 Malevitš nimitettiin Leningradin Venäläisen museon kokeellisen laboratorion johtajan virkaan. Hän osallistui Yhdysvalloissa järjestettyihin venäläisen taiteen näyttelyihin. Taiteilijan viimeisiä muotokuvia oli esillä ”Leningradin taiteilijoiden ensimmäisessä näyttelyssä”. Näyttely jäi hänen elinaikanaan viimeiseksi.
Eräs Malevitšin viimeisistä maalauksista on Omakuva renessanssimuotokuvan tyyliin. Hän signeerasi teoksen maalaamalla oikeaan alareunaan mustan neliön.
Naisen muotokuva, 1930.
Miehen muotokuva.
Nainen, jolla on kampa päässään, 1932–1933.
V. A. Pavlov, 1933.
Unan muotokuva, 1934.
Elämä ja työ > Kuolema ja muistomerkki

Syksyllä 1933 kävi ilmi, että Malevitš sairasti parantumatonta syöpää. Taiteilijan toivomus oli tulla haudatuksi Moskovan lähelle Nemtšinovkaan. Siellä oli hänen toisen vaimonsa isän datša, jossa hän oli työskennellyt pitkään.
Malevitšin kuoltua 15. päivänä toukokuuta 1935 kulki Pietarin Nevski prospektia Moskovan asemalle ruumissaatto. Taiteilijan suprematistinen sarkofagi oli asetettu kuorma-auton lavalle, ja auton keulaan oli kiinnitetty Musta neliö. Taiteilijan ruumisarkku siirrettiin junalla Moskovaan, ja tuhkauksen jälkeen Malevitšin tuhkat vietiin Nemtšinovkaan ja haudattiin tammen alle hautausmaan vieressä olevalle pellolle. Hautapaikalle Nikolai Sujetin suunnitteli muistomerkiksi valkoisen kuution, jossa oli musta neliö. Hauta katosi sota-aikana.
Muistomerkki entistettiin pellon laidalla olevan metsän reunaan vuonna 1988. Siinä valkoiseen kivikuutioon on upotettu punainen neliö.
Taiteellinen ajattelu ja tuotanto

Malevitš kokeili uransa varhaisvaiheessa modernismin eri tyylejä, kuten kubismia ja futurismia, josta esimerkkinä puvustus ja lavastus kubofuturistiseen oopperaan Voitto auringosta. Hän esitteli 1915 Pietarissa abstraktit, ei-esineelliset kuvionsa tyylinä ja taideliikkeenä, jota kutsuttiin suprematismiksi. Kuuluisimmat tyylisuunnan mukaiset teokset ovat Musta neliö (1913) ja Valkoista valkoiselle (1918).
Mustaa neliötä hän kutsui ”paljaaksi ikoniksi” ja myös ripusti sen näyttelytilan nurkkaan ikonin tavoin. Useiden aikalaistensa tavoin Malevitš etsi uutta lähtökohtaa spiritualismista, mutta ei tyytynyt vertauskuvallisuuteen eikä epämääräisiin viittauksiin. Toinen todellisuus edusti hänelle maailmaa, jota ei voinut tavoittaa järjellä eikä kuvata tavanomaisin keinoin. 
Malevitšin ajatteluun vaikutti muun muassa venäläinen mystikko-matemaatikko P. D. Uspenski, joka puhui ja kirjoitti neljännestä ulottuvuudesta sekä neljännestä tiestä.
Malevitšin ajattelussa suprematismi ("ylemmyys, suprematia") merkitsi laajaa filosofis-taiteellista teoriaa, jonka avulla hän halusi löytää taiteelle kokonaan uudet lait. Suprematismilla haettiin taiteelle keinoa, jolla sen olisi mahdollisuus ylittää kolmiulotteinen todellisuus ja välittää henkisesti korkeampaa tietoisuuden tasoa, neljättä ulottuvuutta. Tällaista filosofis-taiteellista näkemystä vastustavien mukaan esoteeristen ajatusten vaikutuksen syvyyttä Malevitšiin ei ole helppo osoittaa, ja monien aikalaistensa tavoin Malevitš olisi hylännyt ne myöhemmin. Malevitšin taiteen lähtökohdaksi tulivat kuitenkin geometriset perusmuodot ja kirkkaat värit. Mustasta neliöstä tuli sen tärkein perusmuoto, filosofinen symboli, jossa maalauksen pinta ja värit vaikuttivat voimina, energiakenttinä.
Malevitš käytti neliöteemaa Voitto auringosta -oopperassa, jossa Musta neliö esiintyi eri kohtauksissa läpi koko näytelmän. Lopulta se peitti auringon kokonaan, vain musta neliö jäi jäljelle.
Teosten kohtalo > Länsimaissa

Malevitš jätti Berliinin näyttelynsä maalaukset berliiniläiselle arkkitehti Hugo Häringille. Vuonna 1929 teokset siirrettiin syrjäiseen hannoverilaiseen taidemuseoon, mutta 1935–1936 ne lähetettiin takaisin Häringille Berliiniin, koska ne eivät enää olleet turvassa kansallissosialistien hyökkäykseltä ”rappiotaidetta” kohtaan. Häring onnistui säilyttämään teokset Berliinissä vuoteen 1943 asti ja pelasti ne vielä pommituksilta pakenemalla eteläsaksalaiseen Biberbachin kaupunkiin.
Berliinissä esitetyistä 73 maalauksesta kahdeksaatoista pidetään nykyisin kadonneena. Yksitoista niistä on julkisissa ja yksityisissä kokoelmissa, kuten Guggenheim-museossa New Yorkissa ja Venetsiassa sekä New Yorkin Museum of Modern Artissa.
Amsterdamin Stedelijk-museo osti suurimman osan kokoelmasta vuonna 1958. Museon kokoelma on kolmanneksi suurin Malevitšin teosten kokoelma Pietarin Venäläisen museon ja Moskovan Tretjakovin gallerian jälkeen. Amsterdamin kokoelman yhteydessä on myös merkittävä osa taiteilijan kirjallista jäämistöä. Stedelijk-museon Malevitš-arkistossa on käsin ja koneella kirjoitettuja tekstejä, muistikirjoja ja lehtileikkeitä. Kokoelman tekstit ajoittuvat vuosille 1913–1927, ja niihin kuuluu täydellinen käsikirjoitus teoksen Suprematism. Mir kak bespredmetnost versioehdotuksesta vuodelta 1922. Lisäksi arkistossa on osia Malevitšin merkittävästä taideteoreettisesta teoksesta Maailma ei-esineellistettynä.
Länsimaissa Malevitšin teokset tulivat kiinnostuksen kohteiksi varsinkin minimalismin myötä 1960-luvulta alkaen.
Teosten kohtalo > Neuvostoliitossa

Malevitšin kuoltua hänen äitinsä, leskensä ja tyttärensä lahjoittivat 86 maalausta ja 8 piirustusta Venäläiselle museolle, jossa ne olivat esillä lyhyen aikaa. Pian ne määrättiin poistettavaksi museon näyttelytiloista. Venäläisestä museosta tuli taiteilijan oman ennustuksen mukaisesti hänen teostensa ”hautakammio”. Museo ei saanut asettaa niitä näytteille eikä edes myöntää julkisesti, että sen kokoelmissa on Malevitšin teoksia.
Malevitšin ensimmäinen kuolemanjälkeinen näyttely hänen kotimaassaan oli vuonna 1962. Kansainvälistä kuuluisuutta saavuttaneen taiteilijan teosten julkistamisen paineet kasvoivat. Vasta vuonna 1977 Venäläisessä museossa olleet Malevitšin teokset siirrettiin museon pysyviin kokoelmiin ja niiden olemassaolo sai ”virallisen aseman”.
Malevitšin taiteeseen tunnettiin kiinnostusta myös Neuvostoliitossa, mutta sen esittäminen ja tutkiminen vapautuivat täysin vasta virallisen sensuurijärjestelmän lakkauttamisen jälkeen vuonna 1988.
Teosten kohtalo > Suomessa

Venäjän avantgarden 1900-luvun alun keskeiset tapahtumat eivät vaikuttaneet Suomessa. Malevitšin teoksia alettiin huomioida Suomessa 1960-luvulla abstraktin taiteen tullessa ajankohtaiseksi. Suomalaiset näkivät Malevitšin teoksia Tukholman Moderna Museetin näyttelyissä 1960-luvulla. Voitto auringosta -ooppera esitettiin uudelleen vuonna 1988 Imatralla. Pietarin Venäläisen taiteen museon Malevitšin teosten kokoelma oli esillä Didrichsenin taidemuseossa Helsingissä vuonna 2000 ja Espoon Emma-museossa avattiin lokakuussa 2006 näyttely "Kazimir Malevitsh: Henkisyys ja muoto".
»Maailma on maailma, ei henkeä eikä ainetta.» 
(Kazimir Malevitš.)