Filip V (Espanja)
Hallituskausi

Kuningatar Maria Luisan kuoltua helmikuussa 1714 Filip V avioitui toisen kerran 24. joulukuuta 1714 Parman prinsessa Elisabet Farnesen kanssa. Avioliiton järjesti isä Giulio Alberoni, tuleva kardinaali. Uusi kuningatar lähetti tiehensä pääkamarirouva Ursinsin prinsessa Marie Anne de La Trémoillen ja ministeriksi tuli Alberoni, joka hallitsi heikkotahtoista Filip V:tä. Alberonin ohjauksessa Espanja joutui neliliiton sotaanHollannin, Englannin ja Ranskan kanssa. Lopulta Alberoni erotettiin vuonna 1719.
Koska vahvatahtoinen kuningatar Elisabet halusi turvata omille pojilleen alueita Italiassa, Espanja joutui konfliktiin Itävallan, Ison-Britannian, Ranskan ja Alankomaitten Yhdistyneiden provinssien kanssa, mutta onnistui saamaan tulevalle Kaarle III:lle Parman herttuakunnan.
Vuonna 1724 Filip V luopui vaikean masennuksensa vuoksi kruunusta vanhimman poikansa Ludvigin hyväksi. Ludvig I kuitenkin kuoli vain seitsemän kuukauden hallitsemisen jälkeen, jolloin Filip palasi uudelleen valtaan puolisonsa vaatimuksesta. Vuonna 1725 Filip katkaisi suhteensa Ranskaan, sillä se oli lähettänyt takaisin hänen tyttärensä, infanta Mariana Viktorian (1718–1781), joka oli ollut kolmivuotiaasta lähtien kasvatettavana Ludvig XV:n puolisoksi, mutta todettu 7-vuotiaana liian nuoreksi, sillä juuri täysi-ikäiseksi tulleelle 15-vuotiaalle kuninkaalle tarvittiin perillisiä mahdollisimman pikaisesti.
Filip V lähestyi Itävaltaa ja solmi sen kanssa Sevillan sopimuksen vuonna 1729. Sopimuksessa Parma ja Piacenza luvattiin Filip V:n nuoremmille pojille. Puolan perimyssotaa Filip käytti vaihtokauppaan, jossa hän sai vuonna 1738 itselleen Napolin ja Sisilian, jotka oli menetetty Utrechtin rauhassa 1713. Suhteet Ranskaan paranivat ennalleen kun Ludvig XV:n tytär Louise Élisabet (1727–1759) avioitui vuonna 1739 Filip V:n pojan Filip, Parman herttuan (1720–1765) kanssa.
Kuningas suosi ja edisti Atlantin kauppaa Espanjan ja sen Amerikassa olevien alueiden kanssa ja lopetti Sevillan monopolin siirtomaakaupassa. Tänä aikana nousi esiin tärkeitä Espanjan merihistorian henkilöitä, kuten laivakaappari Amaro Pargo. Filip V antoi tälle syyskuussa 1714 kuninkaallisen käskykirjeen, jossa nimitti Pargon Caracasiin matkaavan kauppa-aluksen kapteeniksi. Vaikka kruunu tuki ja edisti laivanrakennusta, Espanjan laivasto oli silti liian pieni meri-imperiumin tarpeisiin.
Filipin hallituskausi tunnetaan ensisijaisesti hänen ranskalaisten ja italialaisten neuvonantajiensa käynnistämistä hallinto- ja talousuudistuksista. Hänen hallintokaudellaan perustettiin Espanjaan lukuisia tiede- ja kulttuuri-insituutioita kuten Espanjan kuninkaallinen akatemia (La Real Academia Española) vuonna 1714, joka on edelleen espanjankielen korkein auktoriteetti oikeinkirjoituksessa ja espanjankielen sanakirjan tekijänä. Kuninkaallinen historian-akatemia perustettiin vuonna 1738. Kuninkaallinen taideakatemia, Sevillan kuninkaallinen lääketieteellinen seura sai tukea ja Kuninkaallinen kirjakauppa eli julkinen kirjasto avattiin vuonna 1712, joka hyödynsi kuninkaan yli  6 000 kirjaa ja oli tulevan Madridin kansalliskirjaston siemen. Filip V:n hallituskaudella aloittivat Matritensen lääketiedeakatemia, Barcelonan kirjallisuusakatemia, Cádizin kuninkaallinen kirurgia kollegio ja Sevillan kirjallisuusakatemia.
Kuningasparin intohimo rakentamiseen näkyi Habsburg hallitsijasuvun (Casa d’Austria) arkkitehtuuriperinnön säilyttämisessä Madridissa (Palacio de los Vargas Casa del Campo, El Pardon kuninkaallinen palatsi, Palacio de la Zarzuela ja Buen Retiron palatsi), palatsien entisöinnissa (Palacio Real de Valsain) ja uusien palatsien rakentamisessa La Granjan kesäpalatsi Segoviaan sekä Madridin kuninkaallinen palatsi, sen jälkeen kun Alcázarin kuninkaallinen palatsi tuhoutui tulipalossa vuonna 1734. Taidemaalareita, kuten ranskalaisia Michel Ange Houasse (1680–1730), Jean Ranc (1674–1735) sekä hovimaalari Louis-Michel Van Loo (1707–1771) tuettiin sekä kotimaisia kamarimaalareita, kuten Miguel Jacinto Meléndez (1679-1734). Filip V:n taiteellinen perintö näkyy myös La Granjan kuninkaallisessa lasitehtaassa Segoviassa vuodelta 1727 ja Santa Bárbaran kuninkaallisessa kuvakudosmanufaktuurissa Madrissa vuodelta 1721.
Musiikki saavutti poikkeuksellisen kehityksen, varsinkin kun säveltäjä Domenico Scarlatti ja kontratenori Carlos Broschi eli Farinelli saapuivat Espanjaan. Farinellista tuli äänensä ansiosta paras terapia kuninkaan masennusongelmiin.