stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valtatie 12
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valtatie 12 Wikimedia Commonsissa
Liittymät Raumalta Kouvolaan
Suunnitellut liittymät välillä Tervasuo–Maatiala
Suunnitellut liittymät välillä Tampere–Kangasala
Suunnitellut liittymät välillä Tuulos–Kouvola
Välimatkataulukko
| (km) | Rauma |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Huittinen | 68 | Huittinen |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Vammala | 92 | 24 | Vammala |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Nokia | 131 | 63 | 39 | Nokia |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Tampere | 151 | 83 | 59 | 20 | Tampere |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Kangasala | 167 | 99 | 75 | 36 | 16 | Kangasala |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Pälkäne | 186 | 118 | 94 | 55 | 35 | 19 | Pälkäne |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Hauho | 212 | 144 | 120 | 81 | 61 | 45 | 26 | Hauho |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Tuulos | 228 | 160 | 136 | 97 | 77 | 61 | 42 | 16 | Tuulos |  |  |  |  |  |  |  |
| Lammi | 237 | 169 | 145 | 106 | 86 | 70 | 51 | 25 | 9 | Lammi |  |  |  |  |  |  |
| Hämeenkoski | 249 | 181 | 157 | 118 | 98 | 82 | 63 | 37 | 21 | 12 | Hämeenkoski |  |  |  |  |  |
| Hollola | 264 | 196 | 172 | 133 | 113 | 97 | 78 | 52 | 36 | 27 | 15 | Hollola |  |  |  |  |
| Lahti | 277 | 209 | 185 | 146 | 126 | 110 | 91 | 65 | 49 | 40 | 28 | 13 | Lahti |  |  |  |
| Nastola | 294 | 226 | 202 | 163 | 143 | 127 | 108 | 82 | 66 | 57 | 45 | 30 | 17 | Nastola |  |  |
| Kausala | 318 | 250 | 226 | 187 | 167 | 151 | 132 | 106 | 90 | 81 | 59 | 54 | 41 | 24 | Kausala |  |
| Kouvola | 339 | 271 | 247 | 208 | 188 | 172 | 153 | 127 | 111 | 102 | 90 | 75 | 62 | 45 | 21 | Kouvola |
Valtatiet 1–29
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Valtatie 12 on etualalla Näsinneulasta vuonna 2002 otetussa kuvassa. Nykyään tie kulkee samassa kohdassa tunnelissa.
Valtatie 12:n ja kantatie 54:n liittymä Hollolassa
Siltatyömaa Tillolassa, Iitin ja Kouvolan (Kuusankosken) rajalla heinäkuussa 2019. Etualalla tilapäinen kiertotie ja varsinainen tie kulkee sillan yli
Uusien teiden rakennustyömaa Tillolassa, Iitin ja Kouvolan rajalla. Osa alueen uusista pienemmistä teistä tehdään KymiRing-radan johdosta
Vare (ainejärjestö)

Vare ry:n logo
Vare ry on Turun yliopiston arkeologian opiskelijoiden ainejärjestö. Vare ry ajaa opiskelijoiden etua yliopisto-organisaatiossa. Lisäksi se järjestää jäsenilleen monipuolista vapaa-ajan toimintaa ja julkaisee Varelia-lehteä. Vare ry on Turun yliopiston ylioppilaskunnan (TYY) yhteisöjäsen.
Yhdistyksen historiaa

Vare ry on perustettu vuonna 1962, ennen arkeologian oppiaineen perustamista.
Aiheesta muualla

Vare ry:n kotisivu
Varjagit

Nikolai Roerichin maalaus Vieraat meren takaa vuodelta 1899.
Bysantin varjagikaartia
Riimukirjoitusta 800-luvulta Hagia Sofian kirkossa Konstantinopolissa
Varjagit eli varangit olivat viikinkejä, jotka tekivät matkoja idäntielle eli lähinnä Venäjälle ja Bysanttiin. Heidän retkensä ulottuivat aina Kaspianmerelle ja Konstantinopoliin saakka. Varjagien uskotaan yleensä olleen lähtöisin nykyisen Ruotsin alueelta. Nykyisessä kielenkäytössä varjageiksi kutsutaan usein kaikkia Venäjän jokireiteillä liikkuneita viikinkejä, joita kutsutaan myös ruseiksi.
Bysantin valtakunnassa toimi varjagikaarti, joka oli Bysantin keisarin henkilökohtainen kaarti. Siinä palveli myös muitakin kuin vain skandinaaveja, kuten slaaveja ja anglosakseja. Varjagi-nimityksen yleisesti hyväksytty etymologia on skandinaavinen ”valaliittolaista” merkitsevä sana väring. Termi on keskiajan venäläisten kronikoiden perua.
Varjagisoutajista on myös valtakunta saanut nimensä Rus ja myöhemmin Russia. Nestorin kronikan mukaan alueen slaavilaiset ja suomalais-ugrilaiset heimot lopettivat veron maksun varjageille ja alkoivat hallita itse itseään. Ajauduttuaan keskinäisiin sotiin he kuitenkin kutsuivat kolme varjagiveljestä Rurikin, Sineuksen ja Truvorin hallitsijoikseen vuonna 862. Rurik ryhtyi hallitsemaan Laatokanlinnaa (Aldeigjuborg), Truvor Izborskia ja Sineus Belozerskia (Valkeajärvi, Vologdan alue). Varsin pian kaksi muuta veljestä kuolivat ja jäljelle jäi Rurik koko Novgorodin hallitsijaksi.  Nykyaikainen DNA-tutkimus on osoittanut, että Rurik todennäköisesti kuului itämerensuomalaiseen N1c1-haploryhmään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varjagit Wikimedia Commonsissa
Austr í Görðum: tulkintoja viikinkiajalta(venäjäksi)
Konstantinos VII:n teos " De Administrando Imperio " eli Imperiumin hallitseminen (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Viikinkiaika
Viikinkiaika(venäjäksi)
Varpunen (lastenlehti)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Varpunen oli Helsingissä vuosina 1860–1861 ilmestynyt lastenlehti.
Rietrikki Polénin toimittama Varpunen, Sanaisia Suomen lapsille oli kristillishenkinen siveellis-valistava lehti, jonka tehtävänä oli jakaa lapsille tietoja ja taitoja. Sen sisältöön kuuluivat myös sadut, sananlaskut, arvoitukset ja laulut. Aikansa muihin suomenkielisiin lastenlehtiin verrattuna Varpunen oli poikkeuksellisen runsaasti kuvitettu. Kahdesti kuukaudessa ilmestynyt lehti sai ensimmäisenä vuotenaan 478,5 tilausta, mutta lakkasi ilmeisesti kannattamattomana jo toisen vuosikerran jälkeen.
Aiheesta muualla

Varpunen digitoituna kansalliskirjastossa
Varvaronísi

| --- | --- |
Muut nimet:  Varvaroúsa (Βαρβαρούσα)
Sijainti:  36°38′54″N, 25°23′13″E, Íos Thíra, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,03 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Varvaronísi (kreik. Βαρβαρονήσι, kath.kreik. Βαρβαρονήσιον, Varvaronísion) eli Varvaroúsa (Βαρβαρούσα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja sijaitsee Íoksen saaren etelärannikolla Manganárin kylän edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,03 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Varvaronísi kuuluu Íoksen kuntaan, Thíran alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Vaskela

Vaskela (ven. Ва́скелово, Vaskelovo) on kylä ja rautatieasema Leningradin alueen Seuloskoin piirin Kuivaisin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Lempaalanjärven koillispuolella Pietarin ja Sortavalan välisen rautatien varrella seitsemän kilometriä Kuivaisista luoteeseen. Kylässä on vajaat 600 asukasta (vuonna 2010).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1800-luvulla Vaskelassa ja sen pienissä lähikylissä (Hovinmäki, Juskela, Komola, Koronsaari, Miskula, Mäkiinkylä, Pajarinmäki, Pekkala, Pirsanmäki, Ristala, Simanla ja Vankkala) asui Pohjois-Inkerin kanta-asukkaita, ortodoksisia inkerikkoja, jotka kuuluivat Matoksin seurakuntaan. Miskulanmäeltä oli kotoisin Inkerin kuuluisin runonlaulaja Larin Paraske. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan Vaskelassa asui 83 venäläistä, 7 inkerinsuomalaista ja neljä suomensuomalaista.
Nykyinen Vaskela on laaja ja hajanainen pientaloalueiden, puutarhapalstojen ja lomakylien kokonaisuus. Virallisesti rekisteröityjen asukkaiden lisäksi kylässä asuu ympäri vuoden arviolta 2000 ihmistä. Kesällä asukasmäärä nousee lähes kahteenkymmeneen viiteen tuhanteen. Alueella toimii tielaitoksen varikko ja pieni olutpanimo. Palveluihin kuuluvat lastentarha, koulu, kulttuuritalo ja ensiapuasema.
Vanhuudesta

| Vanhuudesta> Cato maior de senectute.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Cicero
Kieli:  latina
Genre:  filosofia
Julkaistu:  44 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Marja Itkonen-Kaila
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1992
ISBN:  951-0-17868-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vanhuudesta (lat. Cato maior de senectute, ”Cato vanhempi vanhuudesta”) on Ciceron kirjoittama filosofinen teos, joka käsittelee vanhuutta ja kuolemaa.
Historia

Cicero kirjoitti teoksen vuonna 44 eaa., muutama viikko Julius Caesarin murhan jälkeen. Tämä käy ilmi muun muassa Ciceron Atticukselle osoittamista kirjeistä sekä teoksesta De divinatione. Cicero omisti teoksen ystävälleen Atticukselle samoin kuin samoihin aikoihin kirjoittamansa dialogin Ystävyydestä. Nämä kaksi teosta voidaankin nähdä eräänlaisena kaksosparina.
Cicero sai teokseensa paljon vaikutteita varhaisemman kreikkalaisen filosofian dialogeista. Hän jäljittelee Platonin Valtiossa ja Faidonissa käytyjä keskusteluja ja on kääntänyt teokseensa kohtia Ksenofonin dialogista Talouden taito. Muodoltaan ja tyyliltään teos muistuttaa kuitenkin enemmän Aristoteleen dialogeja.
Vanhuudesta kuuluu Ciceron filosofisista teoksista suosituimpiin. Benjamin Franklin julkaisi teoksesta englanninkielisen käännöksen, jonka oli tehnyt James Logan. Tämä oli ensimmäinen klassisen tekstin käännös Uudessa maailmassa.
Sisältö

»[S]opivimpia aseita vanhuuteen, Scipio ja Laelius, ovat tieteet ja hyveiden vaaliminen. Jos on ikänsä kaiken niitä viljellyt, ne kantavat pitkän ja täyteläisen elämän päätteeksi ihmeellisiä hedelmiä, eivätkä ainoastaan siten, että ne eivät koskaan jätä meitä yksin, eivät edes elämämme ehtoolla – – vaan myös koska on suloista tietää eläneensä elämänsä hyvin ja muistella niitä lukuisia hyviä töitä, jotka on tehnyt.»
Ciceron teos on muodoltaan dialogi eli keskustelu. Siinä arvostettu Marcus Porcius Cato vanhempi, jonka mukaan koko dialogi on nimetty, puhuu aiheesta Scipio Africanukselle ja Gaius Laelius Sapiensille. Keskustelu on sijoitettu vuoteen 150 eaa., jolloin Cato oli 83-vuotias, ja Scipio Africanus ja Laelius nuoria miehiä, kummatkin noin 35-vuotiaita.
Teos koostuu 85 lyhyestä luvusta. Se voidaan jakaa kolmeen osaan. Alkuosassa dialogi omistetaan Atticukselle. Tätä seuraa alustava keskustelu dialogin aiheesta. Siinä Scipio ilmaisee ihailevansa Caton onnellista vanhuutta ja Laelius pyytää Catoa kertomaan, kuinka sellainen voidaan saavuttaa. Pääosan keskustelusta muodostaa Caton esittämä vanhuuden puolustus, jossa hän torjuu neljä yleistä vanhuutta vastaan esitettyä syytöstä. Caton puhe jatkuu keskeyttämättä dialogin loppuun ja näin se on käytännössä enemmänkin monologi.
Cato käsittelee puheensa aluksi maineikkaita miehiä, jotka elivät elämänsä loppuun onnellisina; tällaisiksi mainitaan Fabius Maximus, Platon, Isokrates, Gorgias ja Ennius. Tämän jälkeen Cato kumoaa joukon vanhuutta vastaan esitettyjä syytöksiä. Ensimmäisen syytöksen mukaan vanhuus johtaa toiminnallisesta elämästä luopumiseen. Caton mukaan on kuitenkin olemassa monia toimia, joissa vanhukset hyödyttävät yhteisöä, ja monet maineikkaat vanhukset olivat työteliäitä loppuun saakka.
Toisen syytöksen mukaan vanhuus vie ruumiilliset voimat. Caton mukaan vanhana ei kuitenkaan tarvita yhtä paljon voimia; toisaalta monet vanhuuden ongelmat johtuvat sairauksista, jotka voivat yhtä lailla iskeä nuorempiinkin.
Kolmannen syytöksen mukaan vanhuus vie kyvyn nauttia elämästä. Caton mukaan ne asiat, jotka tuottavat nautintoa nuoruudessa, ovat kuitenkin pahoja, ja vanhuus vain vapauttaa niistä. Samalla vanhuus tuo mukanaan parempia nautintoja, kuten keskusteluista ja kirjallisuudesta nauttiminen.
Neljännen syytöksen mukaan vanhuus on onnetonta aikaa, koska se on kuoleman odottelua. Caton mukaan elämässä ei kuitenkaan ole päämääränä elää pitkään vaan hyvin, jolloin kuolemaa ei tarvitse pelätä missään iässä. Lisäksi kuolema on luonnollista, erityisesti vanhuudessa, ja tapahtuu vieläpä nopeasti ja lähes kivuttomasti, joten siksikään sitä ei tarvitse pelätä. Cato katsoo kuoleman myös olevan portti onnelliseen kuolemattomuuteen, mitä hän perustelee muun muassa Platonin näkemyksillä. Lopuksi Cato ilmaisee kaipaavansa tällaista kuolemattomuutta ja yhdistymistä kaikkiin niihin, jotka hän ennen tunsi ja joita hän rakasti.
Ciceron mukaan vanhuus ei näin vaikuta kaikkiin samalla tavalla, vaan hyväluonteiset ihmiset voivat jatkaa onnellista elämää myös vanhana, kun taas huonoluonteiset ihmiset saavat vanhuudessa kannettavakseen lisää onnettomuuksia.
Kirjallisuutta > Suomennos

Cicero: Vanhuudesta. Teoksessa Cicero: Vanhuudesta. Ystävyydestä. Velvollisuuksista.  (Cato maior de senectute; Laelius de amicitia; De officiis.) Suomentanut ja johdannon kirjoittanut Marja Itkonen-Kaila. Laatukirjat. 3. painos (1. painos 1967)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-17868-3
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Cicero: On Old Age. Teoksessa Cicero: Volume XX.  (On Old Age (De Senectute). On Friendship (De Amicitia). On Divination (De Divinatione). Loeb Classical Library 154)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1923.  ISBN 0674991702  Latinankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Cicero: Cato Maior de Senectute The Latin Library. (latinaksi)
Cicero: Cato Maior de Senectute (Arkistoitu – Internet Archive). (latinaksi)
Cicero: On Old Age. Bartleby. (englanniksi)
Daniele Vargas

Vargas vuonna 1967.
Daniele Vargas (oikealta nimeltään Daniele Pitani; 20. huhtikuuta 1922 Bologna – 26. huhtikuuta 1981 Rooma) oli italialainen elokuvanäyttelijä.
Vargas oli lukiossa Pier Paolo Pasolinin luokkatoveri. Hän opiskeli lääketiedettä ja työskenteli muutaman vuoden lääkärinä, kunnes vuonna 1957 muutti Roomaan päättäen ryhtyä elokuvanäyttelijäksi. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Herkules ja Lyydian kuningatar (1959). Tukevasta ja kaljusta Vargasista muodostui pian yksi peplum- ja muiden viihde-elokuvien vakioroistoista. Hän on esiintynyt myös vakavammissa rooleissa muun muassa Dino Risin elokuvissa Vaikea elämä (Una vita difficile, 1961), La Marcia su Roma (1962) ja I mostri (1963).
Elokuvia

Herkules ja Lyydian kuningatar, 1959
Marathonin sankari, 1959
Bagdadin veijari, 1961
I predoni della steppa, 1964
Ercole contro Roma, 1964
La vendetta di Spartacus, 1964
La montagna di luce, 1965
Golia alla conquista di Bagdad, 1965
Le calde notti di Poppea, 1969
Aiheesta muualla

Daniele Vargas Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Italia 
Henkilöt:  Elonet
Varissuon seisake

Varissuon seisake (ratakm 192+560, Majan 192+590) oli rautatieliikennepaikka Turussa Varissuon kaupunginosan eteläpuolella rantaradan varrella noin 7,1 kilometriä Turun päärautatieasemalta Salon suuntaan. Seisake rakennettiin lähestulkoon samalle paikalle kuin Majan seisake, joka oli käytössä vuodesta 1939 vuoteen 1964 saakka.
Varissuon seisake otettiin käyttöön elokuussa 1986 Piikkiön ja Pernon telakan välisen paikallisliikennekokeilun yhteydessä. Seisake oli sepelipäällysteinen, ja sillä oli betonireuna sekä puinen kaide. Seisake rakennettiin kestämään pidemmän ajan kuin paikallisliikennekokeilun oli tarkoitus kestää, mutta se suljettiin kokeilun päättyessä seuraavan vuoden elokuussa. Seisake pysyi kuitenkin paikoillaan vielä vuosia lakkautuksen jälkeen.
Seisakkeen vieressä on vieläkin käytössä Vaalantien tasoristeys.
Varjoviikuna

| Varjoviikuna |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Mulperikasvit Moraceae
Suku::  Viikunat Ficus
Laji::  microcarpa
Kaksiosainen nimi
 Ficus microcarpa  L.f. 
Synonyymit
 Ficus schlechteri  Ficus nitida  Ficus retusa 
Katso myös
   Varjoviikuna Wikispeciesissä   Varjoviikuna Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Varjoviikuna (Ficus microcarpa) on viikunoiden sukuun kuuluva kasvi. Se kasvaa luonnonvaraisena Intiasta ja Kiinasta Kaakkois-Aasiaan ja Itä-Australiaan.
Varjoviikuna kasvaa luonnossa jopa 15 metriä korkeaksi puuksi, jolla voi olla halkaisijaltaan 30 metrin levyinen latvus. Lehtien muoto vaihtelee suuresti. Lehdet ovat yleensä munanmuotoiset pyöreät tai soikeat, 6–11 cm pitkät ja 1,5–3 cm leveät, kiiltävät ja hieman vahamaiset. Rungossa on pieniä laikkuja.
Varjoviikunasta on jalostettu runsaasti lajikkeita ja sitä käytetään huonekasvina. Huonekasvina se kasvaa noin kahden metrin mittaiseksi. Se sopii myös bonsaiksi.
Aiheesta muualla

Kekkilä: Varjoviikuna (Ficus microcarpa)
ITIS: Ficus microcarpa (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Ficus microcarpa (englanniksi)
Flora of China: Ficus microcarpa (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Ficus microcarpa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q714180  Wikispecies: Ficus microcarpa  AoFP: 1958  APDB: 149002  APNI: 91717  ATRF: Ficus_microcarpa  BOLD: 210597  Calflora: 12512  CoL: 6HWT2  EoL: 590525  EPPO: FIUMI  FNA: 200006364  FoAO2: Ficus microcarpa  FoC: 200006364  GBIF: 7467639  GISD: 1634  GRIN: 16897  iNaturalist: 54982  IPA: 28471  IPNI: 853217-1  IRMNG: 10677279  ISC: 24130  ITIS: 502616  IUCN: 73088912  NCBI: 66385  NZOR: dcbfdd1d-3bdd-4fbb-ad77-74a0ea8b189a  Open Tree of Life: 2599  PFI: 8479  Plant List: kew-2811321  PLANTS: FIMI2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:853217-1  RHS: 32855  Tropicos: 21300462  WoI: 2733  WFO: wfo-0000689298 
Varjoviikuna
Bonsai
Vaskojoki

| Vaskojoki |
| --- | --- |
Alkulähde:  Kietsimä ja Maaresta
Laskupaikka:  Paatari
Maat:  Suomi
Pituus:  110 km
Valuma-alue:  1 445 km²
Vaskojoki
Vaskojoki (pohjoissaameksi Fašku) on jyrkkälaaksoinen joki, joka sijaitsee Lemmenjoen kansallispuistossa läntisessä Inarissa. Vaskojoki alkaa useana sivujokena Kietsimä- ja Maarestatuntureilta ja laskee Paatariin. Paatarin vedet laskevat edelleen Juutuanjokea pitkin Inarijärveen. Vaskojoen rannat ovat enimmäkseen saraluhtia ja tulvanevoja. Joki on yhteensä noin 110 kilometriä pitkä.
Vaskojoen valuma-alue

Vaskojoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 71.3) on Paatsjoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 1 432 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 1,66 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Paatari.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat seitsemän aluetta tai valuma-aluetta :
Vaskojoen alaosan alue (71.31)
Vaskojoen keskiosan alue (71.32)
Vaskojoen yläosan valuma-alue (71.33)
Postijoen valuma-alue (71.34)
Kurtojoen valuma-alue (71.35)
Palojärven valuma-alue (71.36)
Vestojoen valuma-alue (71.37)
Kyösti Varis

Kyösti Varis (s. 4. tammikuuta 1933 Joensuu) on graafinen suunnittelija ja tunnetuimpia suomalaisia graafikkoja.

Varis on koulutukseltaan käsinlatoja, jonka tarkoituksena oli seurata faktori-isänsä jälkiä kirjapainoalalla. Kirjapainossa Varis innostui typografiasta ja kuvallisten harrastusten myötä hän päätyi mainosalalle. Ensimmäinen työpaikka tällä toimialalla oli 1957 typografin työ Mainos Taucherilla. Eteneminen uralla oli nopeaa ja Varis toimi mainostoimisto SEK:n taiteellisena johtajana 1959–1967 sekä Markkinointi Viherjuuren suunnittelujohtajana 1967–1969.
Yrittäjäksi Varis ryhtyi 1969 perustamalla Variksen toimiston, jonka suunnittelijana ja toimitusjohtajana hän toimi. Ensimmäistä yritystä seurasi Varis Poteri Veistola Oy, jossa Varis työskenteli vuoteen 1987. Yhtiöllä oli palveluksessaan 1978 yli kolmekymmentä mainosalan ammattilaista. Seuraavaksi Varis työskenteli suunnittelijana Varis & Ojala Oy:ssä 1988–1994 ja Varis Original Oy:ssä 1994–2020. Eläkkeelle Varis jäi muodollisesti täyttäessään 60 vuotta, mutta hän ei kuitenkaan halunnut jättää suunnittelijan työtä, vaan perusti oman toimiston eli Varis Originalin.
Varis piti itseään graafikkona, merkkien ja julisteiden suunnittelijana. Hän pyrki siihen, että juliste ei tarvitse tekstiä, vaan pelkkä kuva synnyttää halutun mielleyhtymän. Monet hänen julisteensa ovat merkkimäisiä eli tekniikaltaan niukkoja ja kuvallisesti pelkistettyjä. Varis halusi julisteidensa olevan ytimekkäitä ilman ylimääräistä taiteilua.
Varis on maailmalla tunnettu julisteistaan, mutta hän on suunnitellut erityisesti liikemerkkejä, kuten Finnairin, Alkon, Ingmanin ja Pohjoismaiden Neuvoston tunnukset. Japanilainen Idea-lehti nimesi hänet vuonna 1993 maailman sadan merkittävimmän graafisen suunnittelijan joukkoon. Hän käyttää töissään hyväkseen huumoria. Julisteista ovat keskeisiä kantaa ottavat työt, joissa hän kiinnittää huomion yhteiskunnallisiin ja globaaleihin ongelmiin.
Palkinnot ja tunnustukset

Taideteollisen korkeakoulun kunniajäsen 2005
Vuoden graafikko 2002
Platinahuippu-palkinto (Grafia) 1996
Professorin arvonimi 1993
Valtion taideteollisuuspalkinto 1979
1. sija Käsinlatojien latomiskilpailussa 1955
Kirjallisuutta

Aartomaa, Tapio: Platinahuippu – Kyösti Varis, s. 12.  (Teoksessa: Grafia ry. (toim.) Vuoden Huiput  1996 – Parasta suomalaista graafista suunnittelua ja mainontaa)  Helsinki:  Grafia ry., 1997.  ISSN 1238-6421
Stoltzenberg, Ole: Värikäs varis, s. 170–176.  (Teoksessa: Ole Stoltzenberg (toim.) Mainonnan vaikuttajia)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1982.  ISBN 951-26-2322-6
Varis, Kyösti: Liian usein käy niin, että pärjäämisen alkumetreille ehtinyt nuori ei malta jättää ympäristölleen mahdollisuutta tulkita ensin hänen nerouttaan, s. 109–111.  (Teoksessa: Creator Oy (toim.) Sanan voimalla)  Helsinki:  A-lehdet Oy, 1982.  ISBN 951-99425-4-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN
Varsipolyypit

| Varsipolyypit |
| --- | --- |
 Varsipolyyppeihin kuuluvia lajeja
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Polyyppieläimet Hydrozoa
Lahko::  Varsipolyypit Anthoathecata  Cornelius, 1992
Alalahkot
 Aplanulata  Capitata  Filifera 
Katso myös
   Varsipolyypit Wikispeciesissä   Varsipolyypit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Varsipolyypit (Anthoathecata) on polyyppieläimiin kuuluva lahko. Lahkon lajeja tavataan niin makeista kuin merivesistäkin.
Taksonomia ja anatomia

Varsipolyypit on perinteisesti jaettu kolmeen alalahkoon, jotka ovat Aplanulata, Capitata ja Filifera. Luokittelu on perustunut polyyppien morfologiaan ja molekyylifylogeneettisten tutkimusten perusteella sen asema on kyseenalainen. Varsipolyypit eivät siis muodosta yhtenäistä ryhmää ja myös Filifera on parafyleettinen.
Varsipolyyppien polyyppimuodot elävät pohjassa yksittäin tai haarautuneina yhdyskuntina. Polyypeillä ei ole suojanaan perisarkkia. Kaikilla varsipolyypeillä ei ole meduusavaihetta, mutta niillä joilla se on, on se muodoltaan korkea ja kellomainen. Sukupuolielimet sijaitsevat meduusan manubriumissa.
Varstasammalet

| Varstasammalet |
| --- | --- |
 Nuokkuvarstasammal Pohlia nutans
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Hiirensammalet Bryales
Heimo::  Lehväsammalet Mniaceae
Suku::  Varstasammalet Pohlia  Hedw.
Katso myös
   Varstasammalet Wikispeciesissä   Varstasammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varstasammalet (Pohlia) on hiirensammalten lahkoon kuuluva suku, johon kuuluu 21 Suomessa esiintyvää lajia. Uhanalaistarkastelussa lajit on luokiteltu joko elinvoimaisiksi tai puutteellisesti tunnetuiksi.
Suomessa esiintyvät varstasammallajit

Pohlia andalusica - nuppuvarstasammal
Pohlia andrewsii - paljakkavarstasammal
Pohlia annotina - rihmavarstasammal
Pohlia atropurpurea - kääpiövarstasammal
Pohlia bulbifera - silmuvarstasammal
Pohlia camptotrachela - ituvarstasammal
Pohlia cruda - hohtovarstasammal
Pohlia crudoides - pahtavarstasammal
Pohlia drummondii - pohjanvarstasammal
Pohlia elongata - pitkävarstasammal
Pohlia erecta - lumivarstasammal
Pohlia filum - vuorivarstasammal
Pohlia lescuriana - pikkuvarstasammal
Pohlia longicolla - isovarstasammal
Pohlia ludwigii - tunturivarstasammal
Pohlia melanodon - rusovarstasammal
Pohlia nutans - nuokkuvarstasammal
Pohlia obtusifolia - lapinvarstasammal
Pohlia proligera - törmävarstasammal
Pohlia sphagnicola - rahkavarstasammal
Pohlia wahlenbergii - hetevarstasammal
Vankiselli

Vankiselli on yhdelle tai yleensä korkeintaan muutamalle vangille tarkoitettu vankilan asuinhuone, vangin koti. Suomen sana selli perustuu latinan sanaan cella, joka tarkoittaa komeroa, koppia tai kammiota.