stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kustaa VI Aadolf
Kuningas

Vuonna 1950 kruununprinssi Gustaf Adolfista tuli kuningas Kustaa VI Aadolf 68-vuotiaana hänen 93-vuotiaan isänsä Kustaa V:n kuoltua, joka oli hallinnut maata yli 40 vuotta. Hän oli viimeinen Ruotsin kuningas, jolla oli valtaa ennen vuoden 1971 perustuslain muutosta. Kuninkaana hän hyväksyi täysin parlamentarismin, eikä yrittänyt osallistua Ruotsin hallintaan. Hän piti poliittiset mielipiteensä omana tietonaan, mutta ei ollut salaisuus, että hän oli liberaali.
Kuningas oli hyvin suosittu ruotsalaisten keskuudessa. Kuningas oli kiinnostunut arkeologiasta, taiteesta,  arkkitehtuurista ja kasvitieteestä. Hän keräili kiinalaista taidetta. Hän teki arkeologisia kaivauksia itse ja kirjoitti tutkimuksia muinaisista ruotsalaisista monumenteista. Häntä pidettiin kiinalaisen keramiikan auktoriteettina, ja hän omisti yhden maailman suurimmista yksityisistä aasialaisen keramiikan kokoelmista. Vielä 88-vuotiaana hän osallistui kaivauksiin etruskien raunioilla Acquarossassa, Italiassa.
Kuningas ja hänen toinen puolisonsa kuningatar Louise tekivät kesäkuussa 1952 Suomeen virallisen valtiovierailun, joka oli aikansa suuri julkisuustapahtuma.
Kuolema

Kuningas Kustaa VI Aadolf kuoli 90-vuotiaana syyskuussa 1973 Helsingborgin sairaalassa mahahaavaleikkauksen jälkeiseen keuhkokuumeeseen. Hänen seuraajansa oli hänen lapsenlapsensa Carl Gustaf. Ensimmäisenä Bernadotte-suvun hallitsijana Kustaa VI Aadolfia ei haudattu perinteen mukaan Riddarholmskyrkaniin kuten oli ollut kaikille Ruotsin kuninkaille tapana vuodesta 1689 lähtien, vaan Hagan puistoon kuninkaalliselle hautausmaalle Solnaan. Hänen molemmat puolisonsa on myös haudattu samaan hautaan.
Kustaa VI Aadolfin vaakuna ja monogrammi

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Norjan ja Ruotsin prinssi ja Skånen herttua vuodesta 1882 vuoteen 1905 | Ruotsin kruunuprinssi Skånen herttua vuodesta 1907 vuoteen 1950 | Ruotsin suuri valtakunnanvaakuna  | Monogrammi  |
Kirjallisuutta

Elgklou, Lars: Bernadotte-suvun tarina.  Suomentanut Salmenoja, Margit. Hämeenlinna:  Arvi A. Karisto Oy, 1981.  ISBN 951-23-1749-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kustaa VI Aadolf Wikimedia Commonsissa
Elonet: Finlandia-katsaus 177 (1952): Kustaa VI Aadolfin virallinen vierailu Suomeen kesäkuussa 1952 - 1:55 elokuvan alusta
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Kustaa V | Ruotsin kuningas 1950–1973 | Seuraaja: Kaarle XVI Kustaa |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Kruununprinssi Gustaf puolisonsa kruununprinsessa Margaretin ja neljän vanhimman lapsensa kanssa vuonna 1912.
Kruununprinssi Gustaf vuonna 1916
Kustaa VI Aadolfin hauta Hagan puistossa.
Savonia-kirjallisuuspalkinto

Savonia-kirjallisuuspalkinto on Kuopion kaupungin vuodesta 1986 jakama kirjallisuuspalkinto. Se jaetaan vuosittain 9. joulukuuta savolaisten maakuntalaulun, Savolaisen laulun ensiesityksen vuosipäivänä. Palkinto myönnetään savolaiselle kirjailijalle edellisten 12 kuukauden (1.11. – 30.10.) aikana julkaistusta merkittävästä kaunokirjallisesta teoksesta. Vuoteen 2019 asti palkinto jaettiin Aapelin päivänä 2. tammikuuta edellisen vuoden aikana ilmestyneestä teoksesta.
Palkinnon suuruus oli pitkään 10 000 euroa, vuodesta 2017 palkintosumma on ollut 12 000 euroa.
Huomiolista

↑  Palkinto siirtyi jaettavaksi ennen joulua.
Mogens Schou

Mogens Schou (24. marraskuuta 1918 – 29. syyskuuta 2005) oli tanskalainen psykiatri ja tutkija. Schoun tutkimus johti litiumin maailmanlaajuiseen läpilyöntiin bipolaarihäiriön hoidossa.
Schou järjesti myös maailman ensimmäisen tunnetun kaksoissokkotutkimuksen psykiatrian alalla. Hänen esimiehensä Århusin yliopistollisessa psykiatrisessa sairaalassa oli kiinnittänyt Schoun huomiota toisen psykiatrin, australialaisen John Caden laatimaan artikkeliin löydöstään eli litiumin antimaanisista vaikutuksista. Schou pystyi vahvistamaan tohtori Caden väittämän todeksi vuonna 1952.
Tehdyssä tutkimuksessa kukaan osallisista (potilaat, arvioivat psykiatrit, verrokit) ei tiennyt sitä, kuka saa niin sanottua lumelääkettä ja kuka taas oikeaa lääkettä. Tuolle ajalle tyypillisesti psykiatri Schou kokeili litiumia myös itseensä. Edelleen tutkittiin oireiden ilmaantuvuutta lääkityksen loppumisen jälkeen.
Myös Mogens Schoun isä oli psykiatri, ja hänkin kiinnostui lääketutkimuksesta. Schoun suvussa oli esiintynyt bipolaarihäiriötä usealla henkilöllä, ja he saivat litiumista avun. Onnekseen Mogens Schou sai olla näkemässä omien tutkimustulostensa nopeaa vaikutusta. Schoun mielestä hänen litiumilla hoidettujen sukulaistensa olisi ollut mahdollista joko päätyä pitkäkestoisiin sairaalahoitoihin taikka jopa menehtyä ennenaikaisesti. Yhdysvalloissa litium hyväksyttiin kaksisuuntaisen mielialahäiriön hoitokeinoksi vasta vuonna 1970.
Stacy Schiff

Stacy Schiff vuonna 2011.
Stacy Madeleine Schiff (s. 26. lokakuuta 1961 Adams, Massachusetts) on yhdysvaltalainen tietokirjailija ja toimittaja. Hän on voittanut Pulitzer-palkinnon teoksellaan Vera (Mrs. Vladimir Nabokov) (1999) ja ollut toisen kerran ehdolla teoksellaan Saint-Exupéry: A Biography (1994).
Teokset

Schiff, Stacy: Saint-Exupéry: A Biography.  New York:  A.A. Knopf, 1994.  ISBN 0-679-40310-8
Schiff, Stacy: Vera (Mrs. Vladimir Nabokov).  Pan Books Ltd, 1999.  ISBN 0-330-37674-8
Schiff, Stacy: A Great Improvisation: Franklin, France, and the Birth of America.  New York:  Henry Holt, 2005.  ISBN 0-8050-6633-0  (Published in the UK as Dr Franklin Goes to France
Schiff, Stacy: Cleopatra: A Life.  Little, Brown and Company, 2010.  ISBN 0-316-00192-9  Suomennettu nimellä Kleopatra. Eräs elämä. Suom. Anuirmeli Sallamo-Lavi. WSOY 2011. ISBN 978-951-0-39763-3.
Schiff, Stacy (2015), The Witches: Salem, 1692 (2015). New York: Little, Brown. ISBN 9780316200615.
Marie-Thérèse-Louise de Savoie-Carignan

Madame de Lamballen muotokuva, 1776
Bosselman, Madame de Lamballe, kaiverrus.
Marie Louise Thérèse de Savoie (ital. Maria Luisa Teresa di Savoia, 8. syyskuuta 1749 Torino – 3. syyskuuta 1792 Pariisi) oli Ranskan aateliston jäsen, hovinainen sekä kuningatar Marie-Antoinetten hovin intendentti ja ylikamarineiti sekä tämän uskottu. Madame de Lamballe kuoli Ranskan suuren vallankumouksen syyskuun murhiksi kutsutun tapahtumaketjun uhrina.
Tausta

Madame de Lamballe, syntymänimeltään Marie Louise Thérèse de Savoie, syntyi Torinossa, Savoijin kuningashuoneen jäsenenä. Hänen vanhempansa olivat Carignanin prinssi Louis Victor ja Christine Henriette Hessen-Rheinfels-Rotenburg. Avioliittonsa kautta hänet tunnetaan paremmin nimellä Lamballen ruhtinatar tai Lamballen prinsessa
Lapsuutensa Torinossa viettänyt Maria Luisa avioitui 31. tammikuuta 1767 Lamballen ruhtinas Louis Alexandre de Bourbonin (1747–1768) kanssa, joka kuului Ranskan kuningashuoneeseen.  Ruhtinaan isä, Penthièvren herttua Louis Jean Marie de Bourbon, oli Toulousen kreivi ja kuningas Ludvig XIV:n sekä Madame de Montespanin laillistettu jälkeläinen. Hän oli myös yksi Ranskan vauraimmista yksityishenkilöistä.
Lyhyt ja lapseton avioliitto päättyi ruhtinaan kuolemaan vain 16 kuukauden kuluttua häistä. Puolison kuoleman jälkeen 19-vuotias leski muutti appensa Rambouillet'n linnaan ja omistautui hyväntekeväisyystyölle.
Asema hovissa

Madame de Lamballe oli osallistunut Versaillesin hovin seremonioihin jo avioliittonsa aikana, mutta säännöllisesti vasta vuodesta 1771 alkaen, jolloin hänestä tuli nuoren kruununprinsessa Marie Antoinetten uskottu ystävä ja joidenkin huhujen mukaan myös hänen rakastettunsa. Vuonna 1774 kuningattareksi noussut Marie Antoinette tarjosi hänelle hovinsa ylimmän taloudenhoitajan tehtävän (surintendante de la Maison de la reine). Tehtäviin kuului lähinnä kuningattaren seuraelämän järjestäminen. Luonteeltaan pikemminkin vakavamielisen ruhtinattaren paikan kuningattaren suosikkina vei kuitenkin pian Madame de Polignac. Lamballen ruhtinatar vetäytyi maaseudulle ja osallistui hyväntekeväisyyteen. Myöhemmin hän osti apeltaan Pariisissa sijaitsevan Hôtel de Toulouse -kaupunkipalatsin.
Vallankumous ja sen seuraukset

Vallankumouksen alkaessa 1789 kuningatar Marie Antoinette etsi uudelleen ystävänsä seuraa ja tämä seurasi kuningasperhettä Versailles'sta Pariisiin, jossa he asuivat vartioituina Tuileries'n palatsissa. Lamballen ruhtinatar matkusti Englantiin vuonna 1791, mutta palasi Pariisiin vaikka arveli henkensä olevansa vaarassa ja teetti testamenttinsa ennen lähtöään Englannista. Hän seurasi kuningasperhettä tämän etsiessä suojaa kansalliskokoukselta vallankumouksellisten hyökättyä Tuileries'n palatsiin 10. elokuuta 1792. Kun vallankumoushallinto määräsi kuningasperheen vangittavaksi samassa kuussa, Lamballen ruhtinatar seurasi vapaaehtoisesti heidän mukanaan. Heidät sijoitettiin aluksi Templen torniin, mutta kun vallankumoukselliset erottivat muut vangitut kuningasperheen varsinaisista jäsenistä, hänet siirrettiin La Force -nimiseen vankilaan.
Lamballen ruhtinattaresta tuli yksi syyskuun joukkomurhiksi (Massacres de septembre) kutsutun tapahtumaketjun uhreista, kun pariisilaiset ryntäsivät vankiloihin 2. ja 3. syyskuuta 1792. Hätäisesti kootun ja epävirallisen oikeudenistunnon tuomion langetti eräs vallankumouksellisten julmimmista miehistä, Jacques Hébert. Tuomion jälkeen ruhtinatar pahoinpideltiin ja lopulta nuijittiin kuoliaaksi. Ruhtinattaren runneltu ruumis silvottiin ja seipään kärkeen työnnetty pää vietiin Templeen jääneiden nähtäväksi.
Julkaisuja kuolemaan liittyvistä olosuhteista

Pian Lamballen ruhtinattaren kuoleman jälkeen julkaistiin suuri määrä silminnäkijöiden kertomuksia, joita levittivät niin vallankumoukselliset, kuningasmieliset kuin vastavallankumoukselliset piirit. Ne perustuvat kuitenkin enemmän mielikuvitukseen kuin tosiasioihin, ja siksi niihin on suhtauduttava epäillen. Kertomuksista kannattaa kuitenkin mainita La Famille royale préservée au Temple. Extrait du récit de ce qui s'est passé au Temple dans les journées des 2 et 3 septembre 1792, jonka tekstiä Georges Bertin on lainannut vuonna 1888 ilmestyneessä teoksessaan, kertomus tapahtumista Révolution de Paris -lehden numerossa 6 vuodelta 1792, jossa Lamballen ruhtinatar esitetään juonittelijaksi, La Vérité tout entière sur les vrais acteurs de la journée du 3 septembre 1792, le Bulletin du comte de Fersen au prince régent de Suède sur ce qui s'est passé en France tai Idée des horreurs commises à Paris dans les journées à jamais exécrables des 10 août, 2, 3, 4 et 5 septembre 1792 ou Nouveau Martyrologe de la Révolution française.
Tapahtumien jälkeen myös useat kirjailijat toistivat niiden kuvauksia omissa teoksissaan. Heitä olivat l'abbé Barruel, Antoine Serieys, Mme de Créquy ja Mme Guénard.
Prinsessa Marie-Louisen allekirjoitus
Warren Schatz

Warren Schatz (s. 3. marraskuuta 1945 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen muusikko ja levytuottaja, joka tuotti paljon diskotyylisiä levyjä RCA Records -levymerkille 1970-luvulla. 1970-luvun alussa Schatz asui jonkin aikaa Suomessa, teki yhteistyötä muun muassa Jukka Kuoppamäen kanssa ja levytti 1972 sooloalbumin Love Recordsille.
Elämä ja ura

Brooklynissa varttuneen Warren Schatzin isä tunsi levytysstudion omistaja Nat Schnapfin ja vei kymmenvuotiaan musiikista innostuneen poikansa katsomaan levytyssessiota. Pian hän pääsi Schnapfille lähettipojaksi kuljettamaan levytysmateriaaleja koulun jälkeen Manhattanilla. Eräänä päivänä yksi äänittäjistä ei tullut töihin, ja 13-vuotias Warren pääsi äänittämään Burt Bacharachin ja Dionne Warwickin demonauhoitusta. Parin vuoden kuluttua poika äänitti demoja muun muassa Carole Kingille ja Gerry Goffinille, muille lähellä sijainneen Brill Buildingin lauluntekijöille, Paul Simonille, Neil Diamondille ja The Lovin’ Spoonful -yhtyeelle. Schatz sai kerran tehtäväkseen laulaa demonauhoituksia Broadway-musikaalin Bye Bye Birdie lauluista, ja sai siitä kipinän ryhtyä tekemään ja esittämään myös omia lauluja. Hän sai levytyksillään jopa pientä listamenestystä esittäjänimillä The Whispers (single ”Here Comes the Summer” Laurie Recordsille), Ritchie Dean (”Goodbye Girl” Tower-levymerkille) ja The Warmest Spring (”Younger Girl” Cameo Parkway -merkille).
1970-luvun alussa Warren Schatz tapasi Tokiossa Jukka Kuoppamäen, joka houkutteli hänet vuosiksi 1972–1973 Suomeen tuottamaan ja sovittamaan albumejaan. Vuonna 1972 Schatz teki Love Recordsille oman sooloalbumin, joka julkaistiin myös muissa Euroopan maissa ja Brasiliassa muilla levymerkeillä. Hän levytti myös neljä Irwinin hittikappaletta omina englanninkielisinä tekstityksinään. Schatz sai lehdistöpalkinnon laulusuorituksestaan Sopotin laulufestivaaleilla Puolassa. Schatz teki satunnaisesti yhteistyötä suomalaismuusikoiden kuten Mikko Alatalon ja Jukka Linkolan kanssa vielä 1990-luvulla.
1970-luvun puolivälissä Schatz palasi New Yorkiin levytuottajaksi, ja ensimmäinen hitti syntyi Frankie Vallin laulusta ”Our Day Will Come”. Sen ansiosta hän sai paikan RCA-yhtiössä, jossa hän eteni johtotehtäviin asti. Vicki Sue Robinsonille tuotettu ”Turn the Beat Around” oli suuri hitti ja aloitti Schatzin menestyksekkään uran diskotyylisen popmusiikin tuottajana.
Levytyksiä > Albumeja

Warren Schatz (Columbia Records 1971)
Warren Schatz (Love Records 1972)
Songwriter (Love Records 1973)
Warren Schatz (Electrecord 1974)
Warren Schatz With The Universal City Orchestra: Stuck On T.V. (MCA Records 1982)
Ronald W. Schafer

| Ronald W>  Schafer.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. helmikuuta 1938 (ikä 87)  Tecumseh, Nebraska 
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Alan V. Oppenheim
Instituutti:  Bellin laboratorio 
Tutkimusalue:  digitaalinen signaalinkäsittely (DSP) 
Ronald W. Schafer (s. 17. helmikuuta 1938 Tecumseh, Nebraska ) on digitaalisen signaalinkäsittelyn (DSP) uranuurtaja Bellin laboratoriossa 1960-luvulta saakka.
Kansainvälisiä palkintoja ja tunnustuksia

IEEE Jack S. Kilby Signal Processing Medal (2010)
Teokset

Oppenheim, Alan V. & Schafer, Ronald W.: Digital signal processing. 1. painos Prentice Hall, tammikuu 1975. 585 sivua. ISBN 0-13-214635-5.
Oppenheim, Alan V. & Schafer, Ronald W.: Discrete-time signal processing. 1. painos Englewood Cliffs, N.J. : Prentice Hall, 1989. 879 sivua. ISBN 0-13-216771-9.
Oppenheim, Alan V. & Schafer, Ronald W. & Buck, John R.: Discrete-time signal processing. 2. painos  	Upper Saddle River, N.J. : Prentice Hall, 1999. 870 sivua. ISBN 0-13-083443-2.
Oppenheim, Alan V. & Schafer, Ronald W.: Discrete-time signal processing. 3. painos Upper Saddle River : Pearson, 2010. 1108 sivua. ISBN 0-13-206709-9.
Savanniparatiisikaija

| Savanniparatiisikaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Psephotus
Laji::  haematonotus
Kaksiosainen nimi
 Psephotus haematonotus  Gould, 1838 
Katso myös
   Savanniparatiisikaija Wikispeciesissä   Savanniparatiisikaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Savanniparatiisikaija (Psephotus haematonotus) on kaakkoisaustralialainen värikäs kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 27 cm ja paino 55–85 g. Sukupuolet ovat erivärisiä. Koiraan pää, alapuoli ja yläperä ovat vihreät, siivet, selkä ja pyrstö siniset, ja alaperä punainen. Naaras on yksivärisemmän oliivinvihreä ja alaperä sekä siiven alapinta ovat valkoiset. Nokka on musta (koiras) tai harmaa (naaras), iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Nuori lintu muistuttaa aikuista, mutta on himmeämmän värinen.
Esiintyminen

Savanniparatiisikaijat elävät Australian kaakkoisosan sisämaassa. Sen elinympäristön ala on 1,49 miljoonaa neliökilometriä ja populaation koko noin 200 000 yksilöä. John Gould kuvaili lajin holotyypin Uudesta Etelä-Walesista.
Elinympäristö

Laji asuttaa puustoisia savanneja ja ruohostomaita sekä viljelyalueita, eikä sitä tavata yli 1 250 metrin korkeudessa merenpinnasta.
Lisääntyminen

Savanniparatiisikaijan pesä on tavallisesti veden äärellä kasvavan eukalyptuksen kolossa, joskus myös rakennelmissa. Naaras munii neljästä seitsemään, tavallisesti viisi munaa, joita se hautoo noin kolme viikkoa. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta lähes joka tunti. Poikaset jättävät pesän kuukauden ikäisinä ja saavat aikuispuvun sulkasadossa, joka tapahtuu noin kolme kuukautta pesästälähdön jälkeen.
Ravinto

Savanniparatiisikaijat etsivät siemenravintonsa maasta. Parvet lentelevät maanpinnan yläpuolella kuin kahlaajaparvi lietteen yllä, välillä pysähdellen etsimään siemeniä, ja taas jatkaen matkaansa. Ne syövät myös vihreitä lehtiä, etenkin ohdakkeiden lehtiä.
Janne Schaffer

Janne Schaffer 2015.
Schaffer vuonna 2008.
Jan Erik Tage ”Janne” Schaffer (s. 24. syyskuuta 1945 Tukholma) on ruotsalainen kitaristi ja säveltäjä. Hän on yksi Ruotsin arvostetuimmista sähkökitaristeista ja studiomuusikoista, joka on soittanut noin viidellä tuhannella äänitteellä. Hän on esiintynyt muun muassa Abban, Toto-yhtyeen ja Bob Marleyn kanssa ja tehnyt paljon yhteistyötä Björn J:son Lindhin ja Ted Gärdestadin kanssa. Lisäksi hän on tehnyt sooloalbumeja vuodesta 1973 alkaen.
Vuonna 2009 Schafferin ensimmäinen sooloalbumi Janne Schaffer (1973) pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Elämä ja ura

Janne Schafferin isä soitti viulua ja äiti opetti pianonsoittoa. Poika varttui Blackebergin kaupunginosassa Tukholmassa. Hän soitti aluksi pianoa, mutta vaihtoi sitten sähkökitaraan. Ensimmäisen kitaransa hän teki koulun veistotunnilla. Koulutovereista muodostettujen kitarayhtyeiden jälkeen Schaffer esiintyi 1960-luvulla muun muassa Gunnar Wiklundin, Björn Skifsin ja Ted Gärdestadin kanssa. 1970-luvulla hän tuli tunnetuksi Abba-yhtyeen konserteista ja äänilevyiltä.
Vuonna 1973 Schaffer aloitti sekä soolouransa että pitkän yhteistyönsä Björn J:son Lindhin kanssa, joka kesti tämä kuolemaan 2013 saakka. Yhtyeitä, joissa Schaffer on soittanut, ovat muun muassa Hörselmat, Grapes of Wrath, Pop Workshop, Dynamite Brass, Opus III, Svenska Löd AB!, Baltik, Ablution, Mads Vinding Group, Midnattsensemblen Paramount, Ralph Lundsten and The Andromeda All Stars sekä Harlequin.
Vuonna 1980 muodosti Schaffer yhdessä Lasse Åbergin ja Klasse Möllbergin kanssa yhtyeen Electric Banana Band, jossa hän sävelsi ja Åberg sanoitti. Laulut olivat usein ympäristöaiheisia. Ryhmän hittejä olivat ”Banankontakt”, ”Olyckans sång” ja ”Zwampen”.
Schaffer käyttää pääasiassa Larrivée-sähkökitaraa, jossa on EMG:n yksikelainen mikrofoni. Hän omistaa myös Gibson Les Paul -kitaran vuodelta 1959. Vahvistimena hän käyttää yleensä Peaveytä.
Sooloalbumeja

1973 – Janne Schaffer
1974 – Janne Schaffer's Andra LP
1974 – The Chinese
1976 – Katharsis
1978 – Earmeal
1980 – Presens
1982 – Blå Passager och Röda Vågor
1985 – Traffic
1987 – Hörselmat med Gävleborgs Symfoniorkester
1988 – Electric Graffiti
1989 – Julglöd (yhdessä Leif Strandin, Bo Westmanin ja Nacka Sångensemblen kanssa)
1989 – Katharsis & Earmeal Med Janne Schaffer 1976–1979 (kokoelma)
1990 – Tid brusa (yhdessä Björn J:son Lindhin ja Gunnar Idenstamin kanssa)
1992 – Ögonblick
1993 – Mellan sol och måne 73–93 (kokoelma)
1995 – Av Ren Lust
1996 – Tunga låtar 73-96 (kokoelma)
1996 – Lugna låtar 80-95 (kokoelma)
2000 – Den hela människan (musiikkia elokuvasta Terveysmatka), (mukana Björn J:son Lindh ja Electric Banana Band)
2000 – På andra sidan månen
2002 – Nära i sommarnatten (kokoelma)
2004 – Överblick (kokoelma)
2005 – Med Betoning på Ljus (kokoelma)
2009 – Stämningsfullt – En vinterresa (kokoelma)
2010 – Music Story (kokoelmaboksi)
2013 – Musik / Schaffer Text / Åberg (yhdessä Lasse Åbergin kanssa)
Käännös suomeksi
Johan Henrik von Schrowe

Johan Henrik von Schrowe (15. tammikuuta 1825 Hartola – 27. lokakuuta 1904 Hartola) oli suomalainen virka- ja moninkertainen valtiopäivämies.
Von Schrowen vanhemmat olivat Carl Magnus von Schrowe ja Helena Aatamintytär Tillala ja puoliso vuodesta 1848 Charlotta Sjöholm (k. 1914). Lääkäri Johan Gerhard von Schrowe ja runoilija Uno von Schrowe olivat heidän lapsiaan. Von Schrowe oli Mikkelin läänin palveluksessa kanslistina 1843–1844, toimi sitten maanviljelijänä ja oli kruununnimismies Hartolan pitäjässä vuodesta 1868. Hän sai kuvernementinsihteerin arvon 1895.
1860-luvulla von Schrowe asui Joutsassa ja vaikutti merkittävästi pitäjän kehitykseen. Hän oli paikkakunnan ensimmäisiä kauppiaita ja toimi kunnallispolitiikassa mm. kunnallislautakunnan esimiehenä vuoden 1865 kunnallisasetuksen jälkeen.
Von Schrowe oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1867, 1872, 1882, 1885 ja 1888.
Ernst Günther Schenck

Ernst Günther Schenck (3. lokakuuta 1904 Marburg – 21. joulukuuta 1998 Aachen) oli saksalainen lääkäri, joka toisen maailmansodan viimeisinä päivinä työskenteli Berliinissä ja kirjoitti kokemuksistaan useita kirjoja. Vuonna 1944 hänet ylennettiin Obersturmbannführeriksi (everstiluutnantti) ja seuraavana vuonna Standartenführeriksi (eversti).
Isänsä ammattia seurannut Schenck valmistui lääkäriksi vuonna 1930 ja toimi tämän jälkeen apulaislääkärina Ludolf-Krehl-klinikalla Heidelbergissa. Vuosina 1931–1934 hän toimi Kaiser-Wilfelm-Institutin lääketieteellisen tutkimuksen yliassistenttina.  Kansallissosialistien valtaannousun (Machtergreifung) myötä hän liittyi SA-joukkoihin vuonna 1933. Vuonna 1934 hänestä tuli ylilääkäri. Kansallissosialistisen puolueen jäsenyyden hän otti vuonna 1937 liittyen samalla useisiin eri puolueen järjestöihin, kuten  NS-Ärztebund, NS-Dozentenbund, Deutsche Arbeitsfrontt, NS-Volkswohlfahrt ja Reichsluftschutzbund. Vuonna 1940 Schenk liittyi Waffen-SS:ään. Sodan aikana hän työskenteli muun muassa Dachaun keskitysleirin suurella yrttitarhalla, jonka yli 200 000 lääkekasvista valmistettiin esimerkiksi vitamiinituotteita Waffen-SS:lle. Vuonna 1943 hän kehitti proteiinimakkaran SS:n eturintaman joukkoja varten. Tuotteen testeissä Mauthausenin keskitysleirillä kuoli 370 aliravittua vankia nälkäturvotukseen.
Sodan loppupuolella Schenck työskenteli vapaaehtoisena Berliinissä valtakunnankansliassa Führerbunkerin läheisyyteen tehdyssä tilapäissairaalassa. Vaikka hän ei ollut saanut kirurgin koulutusta hän oli mukana monissa suurissa leikkauksissa yhtenä avustajistaan Hitlerin henkilökohtainen lääkäri tohtori Werner Haase. Haase, jolla oli enemmän kirurgikokemusta, oli tuberkuloosin heikentämä.
Länsi-Saksa ei sallinut Schenckin harjoittaa ammattiaan, joten sotavankeudesta palaamisen jälkeen Schenck toimi lääketeollisuuden palveluksesa.
Elokuvat

Schenkiä ovat elokuvissa esittäneet:
Frank Gatliff vuoden 1981 yhdysvaltalaisessa televisioelokuvassa Bunkkeri
Christian Berkel vuoden 2004 saksalaiselokuvassa Perikato
Monissa Perikato-elokuvan arvioissa on kiinnitetty huomiota siihen, että elokuvassa Schenck kuvataan sankarina huolimatta sodanaikaisesta toiminnastaan ”SS-tohtorina”.