Aunuksen retkikunta
Tausta

Helmikuussa 1918 C. G. E. Mannerheim piti kuuluisan miekkavalapuheensa, jossa hän sanoi, ettei pane miekkaansa tuppeen, ennen kuin Viena ja Aunus on vapautettu Vladimir Leninin sotilaista. Suomen sisällissodan jälkeen käytiin paljon julkista keskustelua Itä-Karjalan liittämisestä Suomeen.
Edelliset yritykset, vuoden 1918 retket Petsamoon ja Vienaan, olivat epäonnistuneet, pääosin karjalaisten sotahaluttomuuden takia. Joukot taistelivat Vienan Karjalaa miehittäneitä Ison-Britannian joukkoja ja suomalaisista punaisista koottua Muurmannin legioonaa vastaan.
Kesällä 1918 Suomen hallitus sai vetoomuksia aunuslaisilta alueen liittämiseksi Suomeen. Erityisen aktiivisia olivat Repolan asukkaat, jotka olivat äänestäneet Suomeen liittymisestä, kuitenkin ankarin ehdoin ja pääosin taloudellisin syin. Suomen armeija miehitti alueen syksyllä 1918. Tammikuussa 1919 pieni vapaaehtoisten joukko miehitti Porajärven, mutta bolševikit työnsivät heidät pian takaisin. Porajärvellä talonpoikien kokous äänesti Suomeen liittymisestä 7. tammikuuta.
Helmikuussa 1919 Mannerheim teki länsivalloille ja Venäjän valkoiselle armeijalle selväksi, että Suomi hyökkäisi bolševikkien kimppuun Petrogradissa, jos se saisi materiaalista ja moraalista tukea. Samaan aikaan jääkärimajuri Gunnar von Hertzen valmisteli hyökkäystä Aunukseen ja yritti haalia yritykselleen Lauri Ingmanin johtaman hallituksen tuen. Hän arvioi, että retki onnistuisi tuhannen vapaaehtoisen sotilaan voimin, mutta vain jos karjalaiset itse liittyisivät taisteluihin. Mannerheim hyväksyi suunnitelman, mutta vaati, että Englannin pitäisi myös hyväksyä se ennen kuin asiassa edettäisiin. Suomen sotavoimien osallistuminen myöhempään Petrogradin valtausyritykseen ei koskaan toteutunut. Sen sijaan Aunuksen retken eduskunta hyväksyi, mikä mahdollisti sen rahoituksen.
Taustalla olivat myös suomalaisten sotilaalliset menestykset Viron vapaussodassa. Suomalaisten itseluottamus oli kasvanut Viron tapahtumien myötä, ja suomalaiset toivoivat, että sama menestys toistuisi Aunuksessa. Retkikuntaan värväytyikin monia Pohjan Poikia ja I Suomalaisen Vapaajoukon sotilaita.
Alun alkaen retken tavoitteena, kuten myöhemminkin, oli siirtää Suomen itäraja niin sanotulle kolmen kannaksen rajalle, joka maantieteellisesti oli Suomen kannalta helpoimmin puolustettavissa. Kolme kannasta olivat Vienanmeren ja Äänisen, Äänisen ja Laatokan sekä Laatokan ja Suomenlahden välissä.
Retken aloitusta varten suomalaiset aktivistit masinoivat niin sanotun Vieljärven kansannousun, jonka merkitystä liioiteltiin hallitukselle ja jonka varjolla retken käynnistämiselle saatiin muodollinen peruste. Vieljärvellä itärajan takana oli saatu aikaiseksi vajaan sadan hengen suuruinen mielenosoitus bolševikkihallintoa vastaan. Hankkeen puuhamiehiä olivat Jussi Lukkarinen armeijan tiedusteluosastolta sekä jääkärit Gustav von Hertzen ja Ragnar Nordström.
Eduskunnassa käsiteltiin retkihanketta kaksi kertaa huhtikuun aikana. Kaarlo Castrénin hallitukselle tehdyssä toisessa välikysymyksessä tukena oli todistusaineistoa retkikunnan vahvuudesta ja joukkojen siirroista. Hallituksen antaman vastauksen mukaan retkikunnan tarkoitus oli auttaa bolševikkeja vastustaneita Aunuksen asukkaita. Eduskunta tyytyi hallituksen selitykseen, vaikka sosiaalidemokraatit vastustivat retkeä. Porvarillisten puolueiden edustajat pääasiallisesti kannattivat sitä.