stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Sodanjälkeinen ilmapiirin muutos ja kirkon sisäiset virtaukset koskettivat jossain määrin evankelista liikettä. Huomattava joukko SLEY:n paikallisyhdistyksiä ja rukoushuoneita jäi luovutettuun Karjalaan. Silti toiminta elpyi varsin nopeasti sodan jälkeen. Etenkin Pohjanmaalla ja Keski-Suomessa esiintyneet nuorisoherätykset olivat omiaan vahvistamaan liikkeen toimintaa. Osoitus vahvistuneesta asemasta oli kymmenien uusien rukoushuoneiden rakentaminen. 1940-luvun kuluessa perustettiin myös seitsemän uutta kansanopistoa.
Liikkeen oma lähetystoiminta laajeni entisestään, ja liike sai virallisesti tunnustetun aseman, kun Japanin-lähetys tunnustettiin osaksi Suomen kirkon virallista lähetystyötä. SLEY:n toiminnanjohtajana toimi läpi sodanjälkeisen kauden rovasti Toivo Rapeli. Sodanjälkeisiin virtauksiin SLEY suhtautui vaihtelevasti. Muun muassa Erkki Niinivaara asettui aktiivisesti tukemaan asevelipapistoa ja sittemmin uuskansankirkollisia suuntauksia.
Pääosin evankelinen liike suhtautui pidättäytyvästi 1960-luvun radikaaleihin muutosvaatimuksiin. Evankelinen liike oli valmis osittain yhdistymään uuspietistisen liikkeen kritiikkiin, jonka mukaan kirkollinen uudistus kohdistui kristillisen pelastussanoman ja Raamatun kannalta toisarvoisiin asioihin. Yksi kirkkoa selvimmin jakaneista kysymyksistä oli kysymys pappisviran avaamisesta naisille. Evankeliumiyhdistys suhtautui perinteisesti torjuvasti virkakysymykseen, mutta osa liikkeen maallikoista hyväksyi myös kirkollisen kannan. SLEY vahvisti kantansa jäsenkokouksessa 1987. Myöhemmin 2000-luvulla kysymys vaikutti taustalla muun muassa SLEY:n kustannusyhtiön johtohahmojen eroon sekä Evankelisen lähetysyhdistyksen perustamiseen.
Historia > Syrjintätuomiot 2007

SLEY:n pappi ja paikallisyhdistyksen puheenjohtaja saivat vuonna 2007 sakkoja naispappeuskannan vuoksi todetusta syrjinnästä.
Vuonna 1966 valtakunnallinen Evankeliumijuhla vaihtui kiertäväksi, ja juhlan asema tuli keskeiseksi SLEY:n piirissä. Evankeliumiyhdistyksen toiminta hiipui muusta Suomesta poiketen Helsingissä 1960-luvulta lähtien, ja Fredrikinkadun rukoushuone jäi vähälle käytölle. SLEY:n keskustoimisto muutti 1981 Malminkadulta muutaman korttelin päähän Lastenkodinkujalle. Evankeliumiyhdistys myi koko Fredrikinkatu 42:n ja Malminkatu 12:n kiinteistön 1989 vakuutusyhtiö Sammolle ja rakennusyhtiö Polarille, jotka saneerasivat ja laajensivat kiinteistöä.
Historia > Järjestö nykyaikana

Syksyllä 1985 järjestettiin ensimmäiset Maata näkyvissä -festarit, joka kasvoi myöhemmin Pohjoismaiden suurimmaksi kristilliseksi nuorisotapahtumaksi. Vuonna 1991 tapahtuma siirtyi järjestettäväksi Turkuhalliin. Vuonna 1990 Karkun evankelinen opisto siirtyi SLEY:n omistukseen. Siionin kanteleen uusin painos valmistui vuonna 1999. Vuonna 2013 Myanmar tuli SLEY:n lähetyskentäksi. Vuonna 2016 Helsingin Luther-kirkko otettiin uudelleen käyttöön. Taloudellisen tilanteen takia myös hallinto eli keskustoimisto sekä Sanansaattaja-lehti muuttivat kirkon yläparvelle.
Historia > Pappisvihkimys Inkerissä

Yhdistys vihitytti erillisvihkimyksessä Inkerin kirkossa papiksi miehiä, jotka vastustavat naispappeutta eivätkä siksi halunneet pappisvihkimystä yhtä aikaa naisten kanssa. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piispainkokous edellyttää vuonna 2024 yhdistykseltä "korjaavia toimia". Ellei näin tapahdu, piispainkokous esittää kirkolliskokoukselle, että kumppanuus järjestöjen kanssa päättyy ja järjestö menettää asemansa kirkon lähetysjärjestönä. Piispat pitävät toimintaa Kansanlähetystä ongelmallisempana, sillä SLEY on jo aiemmin rikkonut sopimusta vuonna 2017 Keniassa tapahtuneessa pappisvihkimyksessään.
Toiminta > Toiminta Suomessa

Evankeliumiyhdistyksen paikallinen toiminta tapahtuu seurakuntien kanssa joko paikallisosastojen tai työn ystävien välityksellä. Yhdistys tekee muun muassa nuoriso- ja opiskelijatyötä usealla paikkakunnalla sekä järjestää jumalanpalveluksia Helsingissä, Hyvinkäällä, Hämeenlinnassa, Imatralla, Jyväskylässä, Kotkassa, Lahdessa, Lappeenrannassa, Lohjalla, Oulussa, Porissa, Sastamalassa, Seinäjoella, Tampereella, Turussa ja Vaasassa.
Vuotuisia päätapahtumia ovat viikko juhannuksen jälkeen vaihtuvilla paikkakunnilla järjestettävä Evankeliumijuhla sekä marraskuisin Turussa järjestettävät Maata näkyvissä -festarit. Vuonna 2014 Evankeliumijuhla järjestettiin Lahdessa, v. 2015 Sastamalassa, v. 2016 Virroilla, v. 2017 Helsingissä, v. 2018 Kalajoella, v. 2019 Porissa, v. 2020 Kälviällä, v. 2021 Turussa (hybridi), v. 2022 Sastamalassa, v. 2023 Toholammilla ja v. 2024 Oulaisissa. Liikkeen keskustoimisto sijaitsee Helsingin Kampissa.
Lähetys- ja ulkomaantyö

SLEYn kautta on lähetystyöntekijöitä Japanissa, Venäjällä, Virossa, Saksassa, Etelä-Sudanissa, Myanmarissa ja Keniassa. Järjestö tekee myös maahanmuuttajatyötä Helsingissä. Muiden organisaatioiden kanssa sillä on lisäksi yhteistyötä Etelä-Koreassa, Israelissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Sambiassa. SLEY:n toimintaa on myös Ruotsissa ja Kanadassa.
Japani: SLEY on tehnyt lähetystyötä Japanissa vuodesta 1900. Vuonna 2024 SLEY:llä oli maassa kaksi lähettiä Tokiossa seurakuntatyössä. Kaksi lähettiä tekee Suomesta käsin internet-lähetystyötä ja kaksi lähettiä tekee lähetysmatkoja Japaniin.
Kenia: Keniassa on kaksi lähettiä. SLEY:n yhteistyökirkko Keniassa on Kenian evankelis-luterilainen kirkko (ELCK).
Sambia: SLEY tekee Raamattukoulutustyötä, jota tuetaan lyhytseminaarein. Opetus- ja seminaarimatkoja järjestetään Keniasta ja Suomesta. Diakoniatyössä tuetaan orpo- ja kummityötä. Orpotyön piirissä on 85 sijaiskodeissa olevaa lasta, kummityön piirissä on 50 lasta ja kaksi opiskelijaa. SLEY:n yhteistyökirkko Sambiassa on Afrikan evankelis-luterilainen kirkko (LECA).
Kongon demokraattinen tasavalta: Sambian lähetit tekevät opetus- ja saarnamatkoja Afrikan evankelis-luterilaisen kirkon Kongon puoleisiin seurakuntiin. Sikäläiset seurakunnat saavat myös lainoja erilaisiin pienhankkeisiin.
Etelä-Sudan: SLEY:llä on ollut lähetystyöntekijöitä Etelä-Sudanissa ajoittain syksystä 2011 lähtien. Etelä-Sudanin lähetit toimivat tällä hetkellä Ugandan pakolaisleireillä, jonne suuri osa yhteistyökirkon jäsenistä joutui pakenemaan. SLEY  tukee erityisesti kirkon työntekijöiden koulutusta, kristillistä kasvatusta ja diakoniatyötä. Pääkaupungissa Jubassa on SLEY:n rahoituksella syyskuussa 2011 rakennettu kirkko, jonka SLEY:n toiminnanjohtaja Lasse Nikkarikoski kävi vihkimässä käyttöön. SLEY:n yhteistyökirkko Etelä-Sudanissa on Sudanin/Etelä-Sudanin evankelis-luterilainen kirkko (ELCS/SS).
Venäjä: Venäjällä on tällä hetkellä kolme lähetystyöntekijää. Työalueena ovat pääasiassa Inkerin kirkon, joka on SLEYn yhteistyökirkko Venäjällä, Pietarin ja Länsi-Inkerin rovastikunnat. Pietarin alueen työ on seurakuntatyötä ja diakoniaa Pietarin eteläpuolella, muun muassa vanhainkodeissa. Mediassa (Vybormedia) on strategiana kasvattaa Inkerin kirkkoon lisää nuorten ryhmiä, jotka voisivat tehdä mediatyötä. SLEY:n työntekijä on aloittanut työn Siperian rovastikunnan rovastina 2013, tavoitteena on työn vahvistaminen monenlaisten koulutusten muodossa.
Viro: SLEY:llä on vuonna 2024 Virossa neljä lähettiä seurakunta- ja pienpiiritoiminnassa. SLEY:n yhteistyökirkko Virossa on Viron evankelis-luterilainen kirkko.
Kulttuuri

Järjestön tunnuksena olleesta Lutherin sinetistä luovuttiin liikkeen graafisen ilmeen uudistuksen yhteydessä marraskuussa 2009.
Kulttuuri > Kirjakustannus

Tammikuussa 1874 alettiin etsiä yhdistyksen palvelukseen miehiä toimimaan kiertävinä kirjamyyjinä ja saarnaajina. Haettiin myös sellaisia paikallisia asiamiehiä, joiden tehtävänä oli hankkia tilauksia yhdistyksen sanomalehdille. Tehtävään ilmoittautui useita halukkaita, jolloin sai alkunsa kolportööritoiminnaksi kutsuttu työmuoto. Kustannustoiminta oli aluksi vähäistä ja tuotteet pääosin evankelisten pappien laatimia kirjasia. Valmiita teoksia hankittiin esimerkiksi Evangeliska Fosterlandsstiftelseniltä Ruotsista. Pian kustannusohjelmaan tulivat laajemmat kirjat ja erityisesti Lutherin teoksien suomennokset.
Yhtiömuotoista toiminta on ollut vuodesta 1977. Yhtiö oli nimeltään SLEY-Kirjat Oy vuoteen 2005 asti, jolloin nimeksi muutettiin Kustannus Oy Arkki. SLEY myi Kustannus Oy Arkin kokonaan yksityishenkilöille syyskuussa 2009. Kustannus Oy Arkki julkaisee kirjoja markkinointinimen Aurinko Kustannus alla.
SLEY:n lehti- ja muuta kustannustoimintaa varten Arkin korvaajaksi perustettiin SLEY-Media Oy kesäkuussa 2009. Yhtiö on kokonaan Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys ry:n omistuksessa ja sen liikevaihto on vuodesta 2013 laskenut kristillisen kirjallisuuden kysynnän vähentyessä.
Kulttuuri > Musiikki

Vuonna 1874 ilmestyi ensi kertaa koko evankelisen liikkeen keskeisimmäksi laulukokoelmaksi myöhemmin muodostunut Siionin kannel. 25 vuoden aikana yksistään sitä painettiin yli 200 000 kappaletta. Laulukirjaa kuitenkin laajennettiin jatkuvasti uusia painoksia otettaessa, joten luultavasti samat ihmiset ostivat vuosien varrella useampia Kanteleita.
Kulttuuri > Media

Järjestön virallinen lehti on joka toinen viikko ilmestyvä Sanansaattaja. Muita lehtiä ovat nuorille tarkoitettu lehti Nuotta ja lastenlehti Vinkki. Nuotta on Suomen vanhin kristillinen nuorisojulkaisu, ja SLEY julkaisee sitä yhdessä Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen ja OPKOn kanssa.
Kausijulkaisuja ovat Kevätkukkia, Talvikukkia ja Joululyhde. Verkossa julkaistaan Gladiolus-lehteä, joka on SLEY:n teologinen lehti.
Kulttuuri > Koulutus

Karkun evankelinen opisto on SLEY:n omistama kansanopisto. Opistossa toimii peruskoululinja, lukiolinja, raamattukoulutusta, eräopaskoulutus ja useita lyhytkursseja.
Merkittävät henkilöt > Toiminnanjohtajat

1883–1890: Johannes Bäck
1890–1898: Julius Engström
1898–1904: A. J. Bäck
1904–1906: L. L. Byman
1906–1908: J. J. Bäck
1908–1922: L. L. Byman (sihteeri)
1923–1946: Kauko Veikko Tamminen
1947: Lauri Takala
1947–1973: Toivo Rapeli
1973–1981: Lauri Koskenniemi
1981–1991: Reijo Arkkila
1991–2005: Seppo Suokunnas
2006–2016: Lasse Nikkarikoski
2016– Tom Säilä
Merkittävät henkilöt > Muita merkittäviä henkilöitä

Adolf Moberg (puheenjohtaja 1873–189?)
E. A. Forssell (puheenjohtaja 189?–1895)
K. H. Ekroos (puheenjohtaja 1896–1922)
Aiheesta muualla

SLEY:n kotisivu
Luther-kirkko Helsingin Fredrikinkadulla.
SLEY:n Hyvän Paimenen kappeli Seinäjoella.
Karkun evankelinen opisto
Saariselän tunturikappeli Inarissa
SLEY Malminkatu 12 nykyisessä asussaan.
Evankelisen herätysliikkeen alueellinen levinneisyys Suomessa vuonna 2007.

Toimintaa vähintään:

  Kuukausittain  Vuosittain
Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen tunnus oli aiemmin Lutherin sinetti.
Nicolas Champion

Nicolas Champion (n. 1475 Liège – 1533) oli renessanssin ajan säveltäjä.
Champion oli Josquin Desprez’n, Pierre de La Ruen ja Alexander Agricolan vähemmän tunnettu aikalainen. Hänet tunnetaan parhaiten neliäänisen, Josquin Desprez’lle attribuoidun De profundiksen todennäköisempänä säveltäjänä. Hänen muihin teoksiinsa kuuluu Missa de Sancta Maria Magdalena.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Punavartija

| Punavartija |
| --- | --- |
Luoja(t):  Roy Thomas ja John Buscema
Kustantamo:  Marvel
Ensiesiintyminen:  The Avengers #43 (elokuu 1967)
Henkilötiedot
Oikea nimi:  Alexei Shostakov
Status:  Aktiivinen
Ryhmäsidokset:  Maggia
Henkilöllisyydet:  (I) Aleksey Lebedev (II) Alexei Shostakov (III) Tania Belinsky (IV) Josef Petkus (V) Krassno Granitsky (VII) Nicolai Krylenko
Voimat:  Taitava atleetti, lähitaistelu, lentäjä, heitettävä vyösolkilevy
Punavartija (engl. Red Guardian) on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä supersankari. Punavartijan identiteettiä käytettiin alun perin, jotta Neuvostoliitolla olisi oma vastineensa Kapteeni Amerikalle. Vähintään kaksi henkilöä on käyttänyt Punavartijan nimeä vielä Neuvostoliiton romahtamisen jälkeenkin.
Hahmon fiktiivinen historia > Aleksey Lebedev

Aleksey Lebedev oli kronologiselta järjestykseltään ensimmäinen Punavartija. Hän esiintyi ensimmäisen kerran Namor, The Sub-Mariner Annual -lehden ensimmäisessä numerossa (kesäkuu 1991). Hahmon loivat kirjoittajat Dana Moreshead ja Mike Thomas sekä taiteilija Phil Hester. Hänestä tiedettiin hyvin vähän, mutta hän oli ollut paikalla heinäkuussa 1945 Potsdamin konferenssissa sen aikaisen Kapteeni Amerikan, William Naslundin, sekä Namorin lisäksi. Hän aloitti uransa jo toisen maailmansodan aikana ja kohtasi Hyökkääjien entiset jäsenet vain kerran ennen sodan päättymistä. Hän sai oletettavasti surmansa 1950-luvun puhdistuksessa, koska hän vastusti brutaaleja kokeita, joilla hänen seuraajiaan koulutettiin.
Hahmon fiktiivinen historia > Alexei Shostakov

Alexei Alanovich Shostakov oli kronologisesti toinen, mutta ensimmäinen sarjakuvissa esiintynyt Punavartija. Hahmon loivat Roy Thomas ja John Buscema. Shostakov oli Natasha Romanoffin aviomies. Hänestä ja hänen vaimostaan tuli molemmista Neuvostoliiton agentteja: Romanoffista tuli KGB:n vakooja koodinimellä ”Musta Leski”, kun taas Shostakovista tuli koelentäjä ja KGB:n agentti, joka lopulta koulutettiin Punavartijaksi.
Alexei Shostakov oli Neuvostoliiton parhaita lentäjiä. Toisen maailmansodan aikana hän ampui alas monia Luftwaffe-hävittäjiä itärintamalla, auttaen Neuvostoliiton ilmavoimia säilyttämään vallan Stalingradissa ja Kurskissa. Taitojensa vuoksi Shostakov valittiin vaarallisiin ja salaisiin kokeisiin, kuten ensimmäiseksi lentäjäksi testaamaan MiG-15 -hävittäjää. Levittämällä uutisia tästä ja muista suurista tehtävistään, kuten taisteluista Yhdysvaltain ilmavoimia vastaan Korean sodassa, he saivat tehtyä Shostakovista Neuvostoliiton kansallissankarin. Shostakov menestyi myös henkilökohtaisessa elämässään naimalla aivan yhtä kuuluisana pidetyn ballerinan Natalie (tunnettu paremmin nimellä Natasha) Romanoffin.
Kylmän sodan kasvaessa 1950-luvulla Nikita Hruštšov uskoi, että Neuvostoliitto tarvitsi oman vastineensa Kapteeni Amerikalle. Hruštšov valitsi Shostakovin kokeeseen Juri Gagarinin sijasta. KGB lavasti Shostakovin kuoleman ja koulutti häntä salaa Natashan tietämättä. Shostakovista tuli lähitaistelun mestari ja erinomainen atleetti. Lisäksi hän kantoi vyöllään heittolevyä, jota käyttää vastustajaa vastaan ja joka magneettisen voiman seurauksena palasi heiton jälkeen heittäjälleen. Levyä koristi keltainen vasara ja sirkkeli ja hänellä oli punainen tähdellä koristeltu asu symboloiden Neuvostoliiton lippua. Musta Lesken menetettyä uskonsa esimiehiinsä KGB:ssä ja käännyttyä Yhdysvaltojen puolelle, Punavartija pysyi uskollisena Neuvostoliitolle ja hänestä tuli yhä armottomampi. Punavartija kohtasi Kostajat taistelussa kiinalaisen liittolaisensa eversti Wai Lingin kanssa suojellakseen Kiinan kommunistien salaista selvennä, kohdaten taistelussa myös Mustan Lesken ja alkuperäisen Kapteeni Amerikan Steve Rogersin. Kun Musta Leski huomasi hänessä jotain tuttua, Shostakov paljasti henkilöllisyytensä hänelle. Romanoffia edelleen rakastava Shostakov yritti estää eversti Lingiä tappamasta tätä ja haavoittui itse kuolettavasti Lingin laseraseesta. Kun ase aiheutti vahingossa nukkuvan tulivuoren heräämiseen, Shostakovin ruumis hautautui laavaan.
Myöhemmin Shostakovista luotiin Life Model Decoy, joka luuli olevansa oikea Shostakov. Sen luultiin tuhoutuneen ensimmäisessä taistelussa Mustaa Leskeä vastaan. Myöhemmin paljastui, että Shostakov oli yhä elossa ja saavuttanut valtaa Bulgariassa. Hän taivutteli Yhdysvallat luovuttamaan Natashan Bulgarialle lupaamalla luovuttaa itse Yhdysvalloille Madame Hydran. Natasha, yhdessä Daredevilin, Kostajien ja YPKVV:n avustuksella kuitenkin pysäytti hänet. Myöhemmin hän omaksui Roninin identitettin ja liittyi Dark Ocean Societyyn Vostokin, Perunin ja Purppuradynamon kanssa.
Hahmon fiktiivinen historia > Tania Belinsky

Tohtori Tania Belinsky, neuvostoliittolainen aivokirurgi, omaksui Punavartijan henkilöllisyyden ja liittyi Puolustajiin.
Muissa medioissa > Televisio

Alexei Shostakov / Punavartija esiintyi animaatiosarjassa Avengers Assemble, ääninäyttelijänään Troy Baker. Hän esiintyi jaksossa ”Secret Avengers” Winter Guardin jäsenenä. Salaisten Kostajien ja Winter Guard taistelivat aluksi toisiaan vastaan, kunnes heidän oli pelastettava läheinen kylä venäläisen laitoksen (joka käytti voimanlähteenä (Radioaktiivista Miestä) epävakauden räjähdykseltä. Punavartija selitti myöhemmin Kapteeni Amerikalle Winter Guardin olevan venäläisten vastine Kostajille ja heidän toimeksiantajinaan toimivan Keskuskomennon olevan venäläisten vastine YPKVV:lle.
Muissa medioissa > Marvel Cinematic Universe

Alexei Shostakov esiintyy Marvel Cinematic Universen elokuvissa, näyttelijänään David Harbour.
Hahmo teki ensiesiintymisensä elokuvassa Black Widow (2021). Shostakovista oli alun perin luvattu tehdä Neuvostoliiton oma supersotilas, mutta hänet lähetettiinkin vain Melina Vostokoffin sekä 11-vuotiaan Natasha Romanoffin ja 6-vuotiaan Yelena Belovan kanssa Ohioon suorittamaan vakoilutehtäviä. Katkerana tästä, hän nousi kenraali Dreykovia vastaan ja päätyi siitä hyvästä vankilaan. Captain America: Civil Warin tapahtumien jälkeen Natasha ja Yelena vapauttivat hänet auttamaan Dreykovin lopullisessa pysäyttämisessä.
Shostakov tullaan näkemään elokuvassa Thunderbolts* (2025), jossa hänestä tulee yksi antisankariryhmä Ukonnuolten jäsenistä.
Torrevieja

| Torrevieja |
| --- | --- |
 Paseo marítimo Torreviejassa.
 lippu:  vaakuna
 Torrevieja
 Koordinaatit: 37°58′40″N, 0°41′0″W 
Valtio:  Espanja
Itsehallintoalue:  Valencia
Maakunta:  Alicante
Perustettu:  1803
Hallinto:  
 – Pormestari:  Eduardo Dolón (Kansanpuolue/Partido Popular)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  71,44 km²
Korkeus:  7 m
Väkiluku (2020):  86 510
 – Väestötiheys:  1 210 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  03181-03188
Suuntanumero(t):  965 ja 966
Motto::  ”Blanca de sales, morena de soles” (Suolan valkoinen, auringon ruskettama)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Torrevieja on kaupunki Valencian itsehallintoalueella Alicanten maakunnassa Kaakkois-Espanjassa noin 50 kilometriä Alicanten kaupungin eteläpuolella. Nykyisin Torrevieja tunnetaan myös lomakohteena, sillä kaupunki sijaitsee suositulla Costa Blancan loma-alueella. Kaupunki on myös suosittu kohde Espanjaan muualta Euroopasta pysyvästi muuttaneiden keskuudessa: Torreviejassa oli vuoden 2020 maaliskuun väestönlaskennan mukaan 86 510 asukasta, joista espanjalaisia 49 962. Espanjalaisten lisäksi suuria väestöryhmiä Torreviejassa ovat Ison-Britannian (4870), Venäjän (4140), Ukrainan (3116), Kolumbian (2189),  Marokon (2168) ja Saksan (1011) kansalaiset (maaliskuu 2020). Suomalaisia asuu Torreviejassa  564.
Maantiede

Rantakallioita Cala de la Higueralla.
Playa Torrelamata eli Playa de La Mata on Torreviejan suurin hiekkaranta.
Torrevieja sijaitsee Vega Bajan comarcassa. Kaupungin rajat myötäilevät pohjoisessa Guardamar del Seguraa, lännessä Rojalesia ja Benijófaria, lounaan suunnassa Montesinosia ja San Miguel de Salinasia sekä etelässä Orihuelan rantoja. Torreviejasta on 41 kilometriä matkaa Alicanteen, 23 kilometriä Elcheen ja 53 kilometriä Murciaan. Kaupungilla on merenrantaviivaa Välimeren kanssa 20 kilometriä. Rannikkoon kuuluu kuusi suurta hiekkarantaa, jotka ovat La Mata, Cabo Cervera, Los Locos, El Cura, Los Náufragos ja Ferris. Rannikolla on myös noin 20 pientä lahtea, joilla rantakalliot ovat yleisiä. Kaupungin lähellä sijaitsevat Torreviejan ja La Matan suolavetiset järvet, jotka ovat kooltaan 1 400 ja 700 hehtaaria. Järvet kuuluvat luonnonsuojelualueeseen.
Maantiede > Ilmasto

Torreviejassa on leuto välimerenilmasto, jossa lämpötilat vaihtelevat enimmäkseen 18 °C ja 25 °C välillä ympäri vuoden, keskilämpötilan ollessa 18,2 °C. Kesäisin lämpötilat voivat nousta jopa 32 asteeseen, kun taas talvella lämpötila voi laskea 6 asteeseen. Vuotuinen veden keskilämpötila on 19,5 °C. Veden lämpötila voi nousta kesällä elokuussa ylimmillään 26 asteeseen ja laskea talvella helmikuussa alimmillaan 14 asteeseen. Huhti–lokakuun välillä veden lämpötila vaihtelee keskimäärin 18 ja 27 asteen välillä.
Luonto

Laguna Salada de Torrevieja -järven näkyvä erityispiirre on sen vaaleanpunainen väri. Vaaleanpunaisuus johtuu muun muassa mikroskooppisen kokoisesta levästä, Dunaliella salina, jolla on korkea karoteenipitoisuus. Sen lisäksi järvessä elää muitakin mikro-organismeja, jotka tuottavat suolaisessa vedessä vaaleanpunaista väriä suojautuakseen auringon säteilyltä. Järvillä elää myös flamingoja, jotka saavat vaaleanpunaista väriä ravintonsa kautta. Flamingot syövät muun muassa suolalehtijalkaisia, jotka ovat järvillä eläviä äyriäisiä. Ne puolestaan saavat vaaleanpunaisen värinsä syömästään levästä.
Historia

Torreviejan nimi juontaa juurensa monista siellä sijainneista Välimeren rannikon tähystystorneista. Tällaisesta tornista on jäljennös, Torre del Moro. Kaupungin varsinainen kasvu alkoi kuninkaallisen suolatehtaan hallinnon siirryttyä Torreviejaan, jolloin asukasmäärä rupesi kasvamaan. Väestön toimeentulo liittyi pitkälti kalastukseen ja suolateollisuuteen. Lauantaina 21. maaliskuuta 1829 Torreviejaan iski voimakas maanjäristys, jonka magnitudiksi mitattiin 6,6. Vaikka eniten maanjäristyksessä kärsinyt paikka olikin Almonadi, oli Torrevieja kuitenkin suurin maanjäristyksen pahoin vaurioittama keskittymä. Suurinta osaa taloista kannattelivat puiset palkit. Rakenteet eivät kestäneet, vaan maanjäristys romahdutti lähes kaikki talot ihmisten yhä ollessa sisällä. 2 965 taloa tuhoutui täysin ja 2 396 taloa vaurioitui. Vanha Torreviejan nimikkotähystystorni Eras de la Salissa sortui niin ikään samassa järistyksessä. Henkensä menetti 386 ihmistä ja 375 loukkaantui. 1820–1830-välinen aika oli Alicanten provinssin eteläosissa seismisesti poikkeuksellisen aktiivista. Katastrofin jälkeen kaupunki jälleenrakennettiin täysin sotilasarkkitehti Larramendin suunnitelmien pohjalta. Sittemmin väestön demografinen kehitys johti 1900-luvun viimeisellä neljänneksellä vakiintuneeseen monikansalliseen väestörakenteeseen.
Talous

Torreviejan merkittävimmät elinkeinot ovat suolateollisuus ja matkailu. Läheiset Torreviejan ja La Matan järvet ovat suolankeruukäytössä ja ne tuottavatkin suolaa satoja tuhansia kiloja vuosittain. Järvet ovat kanaalein yhteydessä mereen. Neljä metriä merenpinnan tasoa alempana sijaitsevien järvien meriveden määrää säädellään kanaalien sulkuporttien avulla, ja meriveden annetaan pikkuhiljaa haihtua suolapitoisuuden kasvattamiseksi. Torreviejan altaan pohjaan kiteytynyt suola on valmista kerättäväksi, mistä se siirretään keskellä olevalle keinosaarelle pestäväksi ja kuljetetaan lähellä oleviin suuriin kartionmuotoisiin kekoihin. Suola kulkeutuu osittain maan alle ja maan päälle rakennetun hihnakuljettimen kautta edelleen laiturille, jossa se lastataan kuljettimen kautta suoraan laivaan. Suolan tuottajalla on sopimus jatkaa tuotantoa ainakin vuoteen 2039 asti. Suolalle on väitetysti yli 12 000 käyttökohdetta. Suuri osa suolan ulkomaanviennistä päätyy teiden talvikunnossapitoon. Suolaa käytetään runsaasti teiden sulatuksessa etenkin Pohjoismaissa (Ruotsissa, Norjassa ja Suomessa), Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa.