Nummimurhat
Bradyn ja Hindleyn vankila-aika ja kuolemat

Myra Hindley teki valituksen tuomiostaan ​​välittömästi oikeudenkäynnin jälkeen, joka hylättiin. Hän oli kirjeenvaihdossa Bradyn kanssa vuoteen 1971 asti, jolloin hän lopetti suhteen. He pitivät satunnaista yhteyttä toisiinsa useiden kuukausien ajan, mutta Hindley oli rakastunut Patricia Cairnsiin, yhteen vanginvartijoistaan Hollowayn vankilassa. Cairnsin avustuksella ja toisen vangin Maxine Croftin ulkopuolisten kontaktien avulla Hindley suunnitteli vankilapakoa, joka epäonnistui, kun virkavapaalla oleva poliisi sai haltuunsa vankilan avaimista tehdyt jäljennökset. Cairns tuomittiin kuudeksi vuodeksi vankeuteen osallisuudestaan ​​pakoon.
Hindleylle kerrottiin, että hänen pitäisi viettää kaksikymmentäviisi vuotta vankilassa ennen kuin hänen ehdonalaiseen vapauttamistaan harkittaisiin. Vuonna 1985 sisäministeri Leon Brittan korotti tuomion 30 vuoteen. Lesley Ann Downeyn äiti oli aina varmistamassa kampanjoinnillaan, ettei Hindleyä koskaan vapauteta vankilasta, ja kuolemaansa saakka helmikuussa 1999 hän antoi säännöllisesti televisio- ja sanomalehtihaastatteluja aina, kun Hindleyn vapautumisesta huhuttiin. Vuonna 1985 pääministeri Margaret Thatcher kertoi Brittanille, että hänen ehdottamansa vähimmäisrangaistukset, Hindleylle 30 vuotta ja Bradylle 40 vuotta, olivat liian lyhyitä, ja sanoi: "En usko, että kumpaakaan näistä vangeista pitäisi koskaan vapauttaa vankeudesta. Heidän rikoksensa oli nykyajan hirvein ja julmin."
Vuonna 1987 Hindley myönsi, että ehdonalaiseen vapauttamista koskeva pyyntö, jonka hän oli esittänyt sisäministerille kahdeksan vuotta aiemmin, oli "kokonaisuudessaan... pelkkiä valheita". Sisäministeri David Waddington määräsi Hindleylle elinikäisen tuomion vuonna 1990, kun tämä tunnusti osallistuneensa murhiin enemmän kuin oli aiemmin myöntänyt. Vuonna 1996 ehdonalaislautakunta suositteli Hindleyn siirtämistä avovankilaan. Hän hylkäsi idean ja hänet siirrettiin vuoden 1998 alussa keskiturvallisuusluokan Highpointin vankilaan.  Ylähuoneen päätös jätti avoimeksi mahdollisuuden myöhempään vapauttamiseen. Joulukuun 1997 ja maaliskuun 2000 välisenä aikana Hindley teki kolme erillistä valitusta elinkautisestaan väittäen, että hän oli tapansa parantanut nainen eikä enää vaaraksi yhteiskunnalle, mutta tuomioistuimet hylkäsivät jokaisen valituksen.
Kun vuonna 2002 elinkautisvanki haastoi sisäministerin valtuudet määrätä vähimmäisrangaistuksen pituudesta, joten Hindley ja sadat muut vangit joiden tuomioita poliitikot olivat korottaneet, näyttivät todennäköisesti vapautuvan. Hindleyn vapautuminen näytti olevan välitön, ja kannattajat suunnittelivat hänelle uuden identiteetin antamista. Sisäministeri David Blunkett määräsi poliisin etsimään uusia syytteitä Hindleyä vastaan ​​estääkseen tämän vapautumisen vankilasta. Vuonna 2002 Britannian korkeimmat tuomioistuinviranomaiset päättivät, että tuomareiden, eikä poliitikkojen pitäisi päättää, kuinka kauan rikollinen viettää kaltereiden takana, ja riisti sisäministeriltä valtuudet määrätä vähimmäisrangaistuksia. Juuri ennen tätä Hindley kuoli vietettyään vankeudessa 37 vuotta.
Myra Hindley siirrettiin vankilasta kolme päivää ennen kuolemaansa West Suffolkin sairaalaan, jossa hän kuoli 60-vuotiaana 15. marraskuuta 2002 sydänsairauden aiheuttamaan keuhkokuumeeseen. Hän oli ollut ketjutupakoitsija koko elämänsä. Polttohautaus suoritettiin Cambridgen kaupungin krematoriossa. Yli 20 hautaustoimistoa oli kieltäytynyt toimittamasta Hindleyn hautajaisia. Hindleyn äiti ei terveyssyistä pystynyt osallistumaan toimitukseen, eikä ketään lähisukulaisia ollut läsnä mutta paikalla olivat muun muassa Hindleyn asianajajat. Hindleyn vankila-aikainen tyttöystävänsä, hänen entinen vartijansa, sirotteli tuhkat Stalybridgen luonnonpuistoon lähelle Saddleworth Mooria.
Ian Brady siirrettiin tuomionsa jälkeen Durhamin vankilaan, missä hän pyysi sijoittamista eristysselliin. Hän vietti 19 vuotta tavanomaisissa vankiloissa, ennen kuin hänet diagnosoitiin psykopaatiksi marraskuussa 1985 ja lähetettiin tiukasti vartioituun Park Lane Hospitaliin, nykyiseen Ashworthin vankimielisairaalaan Maghullissa, Merseysidessä. Hän teki selväksi, ettei hän  halunnut koskaan vapautua. Vuonna 2012 Brady anoi palauttamistaan vankilaan ja toisti halunsa näännyttää itsensä nälkään.
Mielenterveystuomioistuimessa seuraavan vuoden kesäkuussa hän väitti, ettei kärsi paranoidisesta skitsofreniasta, kuten hänen Ashworthin lääkärinsä väittivät, vaan persoonallisuushäiriöstä. Bradyn hakemus hylättiin, ja tuomari totesi, että hän "kärsi edelleen mielenterveyshäiriöstä, joka on luonteeltaan ja laajuudeltaan sellainen, että hänen on aiheellista jatkaa lääketieteellistä hoitoa". Saatuaan saattohoidon Brady kuoli obstruktiiviseen keuhkosairauteen ja cor pulmonaleen, sairauteen, joka aiheuttaa sydämen oikean puolen vajaatoiminnan Ashworthin sairaalassa 15. toukokuuta 2017. Ruumiinavauksessa todettiin, että hän kuoli luonnollisiin syihin ja ettei hänen nälkälakkonsa ollut vaikuttanut siihen. Hänet polttohaudattiin Southportissa ilman seremoniaa, ja hänen tuhkansa laskettiin biohajoavassa uurnassa mereen yön aikana. Bradyn kerrotaan halunneen polttohautauksen ja tuhkansa siroteltavaksi Glasgow’ssa, jossa hän varttui. Kaupunginvaltuusto kielsi Bradyn polttohautaamisen alueella.