stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kunto Karmo
Luottamustoimet

Karmo toimi Suomen ampujainliiton Varsinais-Suomen ampujapiirin puheenjohtajana vuosina 1931–1940 ja Suomen Ampujainliiton liittohallituksen jäsenenä vuosina 1931–1940 sekä Upseerien ampumayhdistyksen Turun alaosaston varapuheenjohtaja vuosina 1930–1935 ja puheenjohtaja vuodesta 1936 alkaen. Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin kunnialautakunnan varajäsenenä hän toimi vuosina 1936–1937 ja Upseerien Ampumayhdistyksen Turun alaosaston varapuheenjohtajana vuosina 1930–1935 ja puheenjohtajana vuosina 1936–1940 sekä Upseerit ei vakinaisessa palveluksessa ry:n johtokunnan jäsenenä vuosina 1958–1968. Upseerien Rauman osaston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1957–1963 ja Turun osaston varapuheenjohtajana vuosina 1964–1968, jossa hän toimi myöhemmin johtokunnan jäsenenä. Kennelliiton Rauman paikallisen osaston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1957–1963 ja  Pohja-Yhtiön tarkastajayhdistyksen hallituksen ja johtokunnan jäsenenä vuosina 1948–1963 lisäksi hän osallistui toimihenkilönä ja jäsenenä Rauman ja Turun reserviupseerikerhon toimintaan.
Ampumaurheilu

Karmo voitti Armeijan mestaruuden kivääriammunnassa 150 ja 300 metrin matkoilta vuonna 1924 ja 2. Divisioonan mestaruuden kivääri- ja kouluammunnassa vuonna 1925.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 10. huhtikuuta 1918  Vääpeli 11. toukokuuta 1918  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 16. toukokuuta 1923  Kapteeni 1. maaliskuuta 1929  Majuri 1940  Everstiluutnantti 1943 |       |  Vapaudenristi 2. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 2. lk.  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Paavali Kaski

Paavali Alarik Kaski ent. Kask (24. toukokuuta 1893 Valkeakoski –  24. huhtikuuta 1919) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen äitinsä oli Ida Maria Kask.
Opinnot

Kaski kävi kansakoulun ja Haminan taistelukoulu vuonna 1918.
Jääkärikausi

Kaski työskenteli palosotilaana Viipurissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 20. syyskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1917 alkaen pataljoonan 3. komppaniaan. Hän suoritti Polangenissa vuonna 1917 järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Kaski astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 Saksassa vannottuaan ensin sotilasvalan ja kirjoitettuaan sitoutumissopimuksen. Tämän jälkeen hänet ylennettiin Suomen armeijan aliupseeriksi. Takaisin suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan, josta hänet määrättiin Satakunnan rintamalle, missä hän sai 23. helmikuuta 1918 tehtäväkseen aseiden toimittamisen Parkanoon, missä hänen tuli kouluttaa paikallisia vapaaehtois-  ja asevelvollisjoukkoja.
Maaliskuun toinen päivä vuonna 1918 hän sai käskyn, joka määräsi hänet lähtemään vapaaehtoisista Jalasjärveläisistä kootun 110 miehisen joukon johtajana Ikaalisiin, missä hän johdatti joukkonsa Ikaalisten ympäristön taisteluihin. Kun kymmenen päivää oli taisteltu Kaski palasi joukkoineen takaisin Parkanoon. Seuraavaksi hän sai tehtäväksi marssittaa joukkonsa Parkanosta 21. maaliskuuta 1918 Osaraan, matkalla hänen joukkoihinsa yhdistettiin vielä Karvian nostoväki. Osaralle saavuttuaan hänen tuomansa joukko yhdistettiin Turun pataljoonaan, missä se määrättiin pataljoonan 3. komppaniaksi. Huhtikuussa vuonna 1918 Hänet siirrettiin Porin rykmentin 3. pataljoonaan 2. komppaniaan. Kaski toimi edellä mainittujen komppanioiden päällikkönä ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kyröskoskella, Epilän-Tampereen akselilla, Karkussa, Kauvatsalla, Laitikkalassa ja Alvettulassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kaski palveli sisällissodan jälkeen komppanianpäällikkönä Varsinais-Suomen rykmentin 3. pataljoonan 2. komppaniassa ja hetken myös Lappeenrannan vartiopataljoonassa. Hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1918 nuoremmaksi upseeriksi Karjalan kaartin rykmentin 5. komppaniaan.
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Žarko Petan

| Žarko Petan |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1929 Ljubljana, Jugoslavia
Kuollut: 2. toukokuuta 2014 (85 vuotta) Ljubljana, Slovenia
Kansalaisuus:  sloveeni
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: sloveeni
Tuotannon kieli: sloveeni
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Žarko Petan (27. maaliskuuta 1929 Ljubljana, Jugoslavia – 2. toukokuuta 2014 Ljubljana, Slovenia) oli slovenialainen kirjailija ja teatteriohjaaja. 1990-luvulla hän työskenteli myös Slovenian television johtajana.
Petan on kirjoittanut tuhansia aforismeja, joita on luettu Suomessa  vuonna 2003 radion "Päivän mietelauseessa"  ja uudestaan kesäkuussa 2008. Hän joutui 1959–1960 vankilaan osittain siksi, että oli sanonut Titoa "operettimarsalkaksi, joka kävelee kuin kalkkuna".
Suomennetut teokset

Titon salattu elämä (alkuteokset: Čudovito življenje Josipa Broza Tito ja Veseli diktator) suom. ja toim. Kari Klemelä, Mansarda 2009 ISBN 978-952-5664-09-6 (Josip Broz Titon elämästä)
Tyhjällä päällä on kevyempi kumartaa, suom. ja toim. Kari Klemelä, Mansarda 2009 ISBN 978-952-5664-07-2 (aforismeja)
Persianlahden sota

Persianlahden sota eli operaatio Desert Storm (suom. Aavikkomyrsky) oli sota, joka käytiin Irakin ja yhdysvaltalaisen kenraali Norman Schwarzkopfin johtaman monikansallisen liittouman välillä vuonna 1991.
Irakin hyökkäys Kuwaitiin 2. elokuuta 1990 johti välittömästi YK:n turvallisuusneuvoston vaatimukseen Irakin joukkojen vetäytymiseksi ja Irakia vastaan asetettuihin talouspakotteisiin. Yhdysvallat ryhtyi myös pikaisesti lähettämään joukkoja Persianlahden alueelle (operaatio Desert Shield, suom. Aavikkokilpi), ilmoittaen joukkojen välittömäksi tehtäväksi Saudi-Arabian puolustamisen. Kun kansainvälisen yhteisön poliittinen painostus ei saanut Irakin presidentti Saddam Husseinia vetämään Irakin joukkoja Kuwaitista, salli YK:n turvaneuvosto myös voimakeinot miehittäjän karkottamiseksi maasta. Yhdysvallat kokosi seuraavien kuukausien aikana 34 maan liittouman Irakia vastaan ja siirsi Persianlahdelle yhteensä noin 575 000 sotilasta. 12. tammikuuta 1991 Yhdysvaltain kongressi antoi presidentille valtuudet sotilaallisen voiman käyttöön Irakin ajamiseksi Kuwaitista.
Kuwaitin miehitys

Irakin ja Kuwaitin edustajat tapasivat 30. heinäkuuta 1990 Jeddassa, Saudi Arabiassa sopien öljyn tuotannosta sekä maiden raja-alueiden hallinnasta, mutta Irak aloitti hyökkäyksensä neuvottelujen kestäessä 2. elokuuta kello 2 aamuyöstä Bagdadin aikaa. Kolme Irakin tasavaltalaiskaartin divisioonaa ylitti maiden välisen rajan. Yksi divisioonista hyökkäsi rantatietä pitkin Kuwait Cityyn, toinen valtasi sisämaan öljykentät ja kolmas siirtyi Saudi-Arabian vastaiselle rajalle estämään mahdollisten apujoukkojen saapumisen.
Kuwaitin joukot kävivät kolmipäiväisen puolustussodan, jonka aikana Kuwaitin maa-, ilma- ja merivoimat tuhottiin tai pakotettiin vetäytymään maasta. Kuwaitin emiiri šeikki Jabir al-Ahmad al-Jabir al-Sabah pakeni helikopterilla Saudi-Arabiaan, jonne hän perusti pakolaishallituksen. Kuwait oli vallattu 3. elokuuta. Seuraavana päivänä Irakin joukot ryhmittyivät maan etelärajalle estääkseen ulkopuoliset hyökkäykset ja mahdollistaakseen etenemisensä Saudi-Arabiaan. Mikäli Irak valtaisi Saudi-Arabian se valvoisi 45 prosenttia maailman öljyvaroista sekä muuttuisi arabimaailman johtajaksi.
Ilmasota

Yhdysvallat, Yhdistynyt kuningaskunta ja yhdeksän muuta maata vastasi Saudi-Arabian elokuiseen avunpyyntöön lähettämällä ilmavoimien yksiköitä alueelle. Liittoumalla oli alueella 7. elokuuta 1990 323 lentokonetta, joiden määrä kasvoi niin, että 12. elokuuta alueella oli jo 501 lentokonetta, 11. syyskuuta 1 220 lentokonetta ja 17. tammikuuta 2 430 lentokonetta ja lopulta 24. helmikuuta 2 790 lentokonetta. Alueella oli esimerkiksi 46 prosenttia Yhdysvaltain ilmavoimien taisteluyksiköistä.
Liittouma käynnisti irakilaisten häätämiseksi Kuwaitista ilmapommitusoperaation 17. tammikuuta 1991. Pommituksiin käytettiin risteilyohjuksia ja täsmäpommeja. Täsmäiskujen yleisyyden takia sotaa voi kutsua ensimmäiseksi hi-tech-sodaksi. Ilmapommitusten tehtävänä oli musertaa Irakin armeijan komentorakenne, ilmapuolustus ja taistelutahto. Hyökkäyksiä tehtiin sotilaskohteiden lisäksi myös joihinkin muihin strategisiin voimalaitoksiin, siltoihin, asevarikkoihin ja kemiallisten aseiden tuotantolaitoksiin.lähde?
Ilmasota > Siviilitappiot

Irakilaisia siviilejä kuoli sodassa 2 278, ja haavoittui tai vammautui 5 965.
Ilmaiskuilla oli erityisen tuhoisa vaikutus Irakin sähköverkkoon. Yksitoista Irakin kahdestakymmenestä päävoimalaitoksesta tuhoutui. Yhdysvaltain ulkoministeri James Baker oli varoittanut Genevessä Irakin varapääministeri Tariq Azizia, että Irak pommitetaan takaisin kivikauteen Tämä lähes pitkin paikkansa, kun sähköntuotannosta oli pommitusten jälkeen jäljellä 4 %. Ilmaiskuilla tuhottiin myös Irakin suurimmat padot, useimmat pumppuasemat ja monet jätevesipuhdistamot. Tällöin Irakista tuli sähkön, puhtaan veden ja viemäröinnin alalla yksi huonoiten varustetuista arabimaista, kun se oli ollut ennen sotaa kärkisijoilla.lähde?
Ilmaiskut vaikeuttivat tuntuvasti elämää Bagdadissa jo kahden pommitusviikon jälkeen. Sähköt olivat poikki ja juomavedestä oli puute monin paikoin. Ruoasta oli jatkuva pula, ja asukkaille ei enää jaettu polttoainetta. Siviilien asunnot kärsivät pahoin ilmapommituksista. 14. helmikuuta 1991 Yhdysvaltain ilmavoimien pudottamat laserohjatut pommit räjähtivät ydinsodan kestäväksi aiotussa pommisuojassa Amiriyahissa. GBU-27-pommi oli räjähtänyt läpäistyään ensin kolmen metrin betonikuoren. Tämän jälkeen tuli toinen pommi, joka teki varsinaisen tuhon. Räjähdyksen tuloksena arviolta neljäsataa pommisuojassa ollutta siviiliä kuoli. Osa kuoli vesisäiliön veden kiehuessa ja kastellessa ihmiset. Suurin osa kuolleista oli naisia ja lapsia. Kesti neljä tuntia ennen kuin palomiehet pystyivät raivaamaan tien auki bunkkeriin. Yhdysvaltain ilmavoimat olivat luulleet, että bunkkeri olisi sotilaallinen johtokeskus, ja prikaatinkenraali Richard Neal syytti Saddamia siviilien sijoittamisesta tähän bunkkeriin tarkoituksella. Tapaus herätti länsimaissa ja arabimaissa laajoja protesteja Yhdysvaltoja vastaan. Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA oli valinnut Amriyahin kohteeksi, ja tämän jälkeen CIA:lta ei kysytty pommituskohteiden valinnassa neuvoja.
Maasota

Helmikuun 24. Yhdysvaltain johtama liittouma käynnisti maahyökkäyksen, joka kukisti ilmaiskujen nujertaman Irakin armeijan varsin helposti ja ajoi sen pakosalle Kuwaitista. Vetäytyessään Irakin armeija tuhosi ja ryösti omaisuutta Kuwaitista, sytytti lukuisia öljylähteitä tuleen ja laski öljyä Persianlahteen.
Irakin vanha liittolainen Neuvostoliitto teki sodassa tulitaukoesityksen ja saikin tappion kärsineen Irakin lupaamaan vetää joukkonsa Kuwaitista. Liittouma ei esitystä tässä vaiheessa enää hyväksynyt vaan sen tavoitteena oli tuhota Saddam Husseinin sotilaallinen mahti ja Al-Kuwaitiin mottiin jäämässä olevat Irakin vakinaisen armeijan joukot, kansalliskaartilaiset (Saddam Husseinin eliittijoukot) sekä palestiinalaismilitantit. Irakilaisten (Al-)Kuwaitissa ollut armeijakunta alkoikin vetäytyä takaisin Irakiin yhtenä valtavana autosaattueena ja muutamana pienempänä saattueena.
Aavikolla kulkeva saattue oli erityisen helppo maali täydellisen ilmaherruuden saavuttaneelle liittoumalle, ja saattuetta tulittaneet nimittivätkin tapausta ”kalkkunan ampumiseksi” (engl. Turkey shoot; yhdysvaltalainen sanonta, joka kuvaa erityisen helppoa maalitaulua). Kriitikkojen mielestä kyseessä ei ollut varsinaisesti taistelu vaan yksipuolinen tuhoaminen. Oman traagisen sävynsä tuovat saattueessa todennäköisesti olleet kuwaitilaiset panttivangit, ihmiskilvet.
Sotilaskalustoa, ajoneuvoja, ryöstösaaliista ja ihmisten palaneita ruumiita täynnä ollut kilometrien mittainen tieosuus tunnettiinkin pian nimellä Kuoleman moottoritie (engl. Highway of death). Tien varrelle jäänyt käyttökelpoinen omaisuus hävisi ryöstelijöiden ja keräilijöiden mukaan. Romut raivattiin tien sivuun. Kuolleet haudattiin lähistölle joukkohautoihin. Vainajien määrää ei tällöin laskettu. Autonromutkin on sittemmin siivottu pois omaan ”joukkohautaansa”.
Helmikuun 27. liittouman joukot ilmoittivat vapauttaneensa Kuwaitin ja 28. helmikuuta Yhdysvallat julisti sata tuntia kestäneen maasodan päätteeksi tulitauon.
Maasota > Tappiot

Arviot Irakin armeijan menetyksistä vaihtelevat 20 000 ja 100 000 kuolleen välillä. Haavoittuneiden määrä on korkeimmillaan arvioitu 300 000:ksi, mutta todellinen luku lienee huomattavasti alempi. Irakin hallituksen ilmoituksen mukaan pommituksissa kuoli 2 300 irakilaista siviiliä.
Yhdysvaltain johtaman liittouman tappiot olivat virallisen ilmoituksensa mukaan 378 kuollutta ja 1 000 haavoittunutta. Sodan jälkeisinä vuosina tuhannet Persianlahden sodan veteraanit ovat kärsineet Persianlahden syndroomasta, jonka syyksi on epäilty muun muassa altistumista kemiallisille aseille, käytettyjä köyhdytettyä uraania sisältäviä ammuksia ja sotilaille annettuja pernaruttorokotteita. Persianlahden syndrooman syyt ja olemassaolo ovat yhä kiistanalaisia.
Maasota > Irakin ohjusiskut Tel Aviviin ja Riadiin

Irak ampui 12 scud-ohjusta 18. tammikuuta 1991 Israeliin. Hyökkäyksen kohteet olivat Tel Avivin ja Haifan kaupungit.
Kaksitoista ihmistä kuoli ja aineelliset vahingot olivat suuret. Yhdysvallat kehotti Israelia pidättäytymään sotilaallisista vastatoimista.
Scud-iskut olivat kohdistuneet myös Saudi-Arabian pääkaupunki Riadiin ja Dhahranin satamakaupunkiin. Yhdysvallat toimitti Israeliin Patriot-ilmatorjuntaohjuksia. Ohjusiskuilla Irak yritti saada Israelia mukaan sotaan ja rikkoa siten liittoutuman arabirintaman. Israel pidättäytyi kostamasta yhä uusia ohjusiskuja. Israel tosin suunnitteli Saddam Husseinin salamurhaa sodan jälkeen. Suunnitelmasta kuitenkin luovuttiin, kun viisi salamurhaa harjoitellutta israelilaissotilasta sai surmansa harjoituksissa vuonna 1992.
Kuwait sodan jälkeen

Irakin miehitysjoukot ja omalta osaltaan myös liittouman joukkojen pommitukset olivat raunioittaneet Kuwaitin. Suuri osa rakennuskannasta ja infrastruktuurista (tiet, sillat, sähkö, vesihuolto ja tietoliikenneyhteydet) oli tuhoutunut. Irakin joukot olivat perääntyessään noudattaneet poltetun maan taktiikkaa ja jättäneet jälkeensä miinakenttiä. Tuhojen rahalliseksi arvoksi laskettiin noin 50–60 miljardia Yhdysvaltain dollaria ja niiden korjaamisen uskottiin vievän useita vuosia. Kuwaitin jälleenrakennuksen tarjoamista rakennusurakoista ja muista kaupoista alettiin kilpailla heti sodan päätyttyä. YK:n turvallisuusneuvosto vaati Irakia korvaamaan Kuwaitille aiheuttamansa vahingot, vaikka Irakilla uskottiin tuskin olevan vuosiin millä maksaa. Pahinta tuhoa Irakin joukot aiheuttivat sytyttämällä vetäytyessään räjähteiden avulla tuleen yli 600 Kuwaitin noin 900 öljylähteestä; räjähteet oli asetettu paikoilleen jo syksyn 1990 aikana. Tämä aiheutti paitsi Kuwaitin tärkeimmän elinkeinon lamautumisen vuosiksi eteenpäin, ennen kaikkea valtavat ympäristötuhot, joiden laajuutta ja seurauksia osattiin aluksi vain arvioida.
Kun Yhdysvaltain joukot vapauttivat Kuwaitin, tavallisen kansan ongelmat siellä jatkuivat ja jopa pahenivat. Al-Sabahin hallitus alkoi jahdata palestiinalaisia samalla, kun jätehuolto ei toiminut, ja ruoasta ja vedestä oli paha pula. Ulkomaalaisia, kansanvaltaa ja palestiinalaisia vastustavia kuolemanpartioita toimi maassa, ja niiden väitettiin olevan hallituksen luomia. Esimerkiksi Irakista sotavankeudesta palanneet upseerit olivat tyytymättömiä hallitsevaan emiirisukuun.lähde?
Uusi maailmanjärjestys

Yhdysvaltain presidentin George H. W. Bushin neuvonantajat julistivat ”uuden maailmanjärjestyksen” syntyneen Persianlahden sodan seurauksena, mikä tarkoitti, että YK:n kollektiivinen turvallisuusjärjestelmä alkaisi vihdoin toimia. YK:n peruskirjan mukaan turvallisuusneuvoston viisi pysyvää jäsenmaata Yhdysvallat, Neuvostoliitto, Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska ja Kiina toimivat ”maailmanpoliiseina” pitäen ”häirikkövaltioita” kurissa. Todellisuudessa Persianlahden sota paljasti YK:n turvallisuusjärjestelmän auttamattomasti vanhentuneeksi. Sodan aikoihin Neuvostoliitto oli jo hajoamistilassa – kansainvälisen huomion kohteena olivat alkuvuonna 1991 myös tapahtumat Baltian maissa ja Kaukasiassa – ja Kiina paini omien sisäisten ongelmiensa kanssa. Kansainvälisen politiikan painopisteen siirryttyä pysyvästi Euroopan ulkopuolelle Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska olivat menettäneet alkuperäisen vaikutusvaltansa ja supistuneet keskikokoisiksi valtioiksi, joiden voimat eivät enää riittäneet maailmanpoliisin tehtävien suorittamiseen. Ainoastaan Yhdysvalloilla oli vielä kykyä ja tahtoa käydä sotaa kaukana omilta alueiltaan. Persianlahden sodassa Yhdysvaltain kansallinen etu ja muiden turvallisuusneuvoston pysyvien jäsenten yhteinen etu sattuivat olemaan yhtenevät.
Irakin kapinat

Irakista paenneet maan kansalaiset kertoivat CIA:lle, että siellä saattaisi syttyä kapina Saddamia vastaan. Niinpä Yhdysvaltain presidentti Bush kehotti Irakin kansaa nousemaan kapinaan. Tämän tuloksena Irakin eteläosien šiiat ja pohjoisen kurdit nousivatkin Saddamia vastaan. CIA pyrki tukemaan kapinaa esimerkiksi propagandan avulla, mutta kapinalliset eivät saaneet esimerkiksi sotilasapua Yhdysvalloilta.lähde?
Eteläosien kapinalliset valtasivat monia kaupunkeja ja melkein saivat Basran. Saddamin armeija toimi tällä kertaa tehokkaasti huonosti aseistettuja kapinallisia vastaan ja surmasi kymmeniä tuhansia kapinallisia. Kapinat olivat ohi seitsemässä viikossa. Yhdysvallat ei auttanut suoralla sotilaallisella väliintulolla Irakin šiia- ja kurdikapinallisia, mutta loi asevoimiensa suojaaman kurdien turva-alueen maan pohjoisosaan. Yhdysvallat pelkäsi kapinallisten pirstovan Irakin osiin, mikä aiheuttaisi pitkään jatkuvaa poliittista epävakautta alueelle. Ajateltiin mahdollisen invaasion tuloksena Saddamin kaaduttua Irakin hajoavan siten, että Kurdistanista olisi tullut oma valtionsa, ja maan eteläosien šiiat liittyneet Iraniin tai vastaavaa. Keskusteluun siitä, valtaisiko liittouma Irakin, kenraali Schwarzkopf sanoi: ”Minä en aio muuttaa mitään”. Saddamin hallinnon kukistaminen sai odottaa vuoteen 2003 ja Irakin sotaan, mitä monet tarkkailijat silloin arvostelivat väkivaltaa lisäävänä.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Persianlahden sota Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Muut:  NARA 
Palava öljylähde Kuwaitissa.
Persianlahden sodan joukkojen liikkeet.
Lajos Kassák

| Lajos Kassák |
| --- | --- |
 Lajos Kassákin patsas Nové Zámkyssä.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1887 Érsekújvár, Itävalta-Unkari
Kuollut: 22. heinäkuuta 1967 (80 vuotta) Budapest, Unkari
Ammatti:  kirjailija, kuvataiteilija, päätoimittaja
Lajos Kassák (21. maaliskuuta 1887 Érsekújvár, Itävalta-Unkari – 22. heinäkuuta 1967 Budapest, Unkari) oli unkarilainen kulttuurivaikuttaja, joka kirjoitti runoja, näytelmiä ja novelleja, maalasi tauluja, teki piirroksia, julkaisi useita kulttuurialan lehtiä, jossa myös käsiteltiin aktivismia. Hän oli myös hetkellisesti edustajana Unkarin parlamentissa.
Elämä

Lajos Kassák syntyi 1887 Érsekújvárissa (nykyinen Nové Zámky Slovakiassa). Hän keskeytti koulun 1899 ja aloitti lukkosepän oppipoikana. Kassákit muuttivat 1904 Budapestiin, ja vuonna 1908 Lajos Kassák julkaisi ensimmäiset kirjoituksensa.
Kassák kierteli 1909–1910 Länsi-Euroopassa ja tutustui Pariisissa moderniin taiteeseen ja anarkistisiin aatteisiin. Budapestissä hän julkaisi novelleja, näytelmiä ja runoja, ja marraskuusta 1915 lähtien hän toimitti A Tett -nimistä julkaisua. Antimilitaristista ja anarkistista aineistoa julkaisseesta A Tettistä ilmestyi vuoden aikana 17 numeroa. Vaikka lehteen kohdistui poliittisia hyökkäyksiä, se onnistui rohkaisemaan kehittyvää avantgarde-taidetta ja aktivismia. Kesällä 1916 Kassák vietti jonkin aikaa Kecskemétin taiteilijasiirtokunnassa lankonsa Béla Uitzin kanssa, jonka vaikutuksesta hän teki ensimmäiset mustepiiroksensa.
Kassák aloitti marraskuussa 1916 uuden julkaisun nimeltä Ma, jota hän toimitti Uitzin kanssa. Lehdessä käsiteltiin unkarilaista aktivismia sekä unkarilaisia ja kansainvälisiä suuntauksia. Unkarin neuvostotasavallan aikana Kassák puolusti taiteen itsenäisyyttä ja ajautui siksi kiistoihin puoluejohtaja Béla Kunin kanssa. Ma kiellettiin, mutta neuvostotasavallan kaatumisen jälkeen olosuhteet heikkenivät. Kassák oli hetken vankilassa ja pakeni 1920 monien muiden intellektuellien kanssa. Kassák muutti Wieniin, missä hän julkaisi Ma-lehteä uudelleen 1920–1926. Kassákista tuli Wienissä eurooppalaisen modernismin arvostettu hahmo, ja hän tutustui muun muassa Kurt Schwittersiin, Tristan Tzaraan, El Lisitskiin ja Hans Arpiin. Kassák julkaisi 1921 pamfletin ”Bildarchitektur” ja 1922 László Moholy-Nagyn kanssa kirjan Buch neuer Künstler.
Kassák oli Wienissä aktiivinen kulttuurivaikuttaja ja kokeili muun muassa de stijl -tyylin hengessä plastisia muotoja. Kassák julkaisi lehdessään myös muun muassa Theo van Doesburgin kirjoituksia, ja toisaalta Kassákin töitä julkaistiin de stijl -liikkeen lehdessä. Kassák muutti 1926 takaisin Budapestiin ja alkoi julkaista Dokumentum-nimistä lehteä. Se oli lyhytaikainen, mutta vuosina 1928–1939 hän julkaisi Munka-lehteä ja organisoi sosialistista nuorten työläisten, intellektuellien, taidemaalareiden ja dokumenttivalokuvaajien Munka-Kört-ryhmää. Ryhmä kiellettiin 1934, mutta lehti ilmestyi vuoteen 1939.
Toisen maailmansodan jälkeen Kassák toimi Unkarin politiikassa ja oli uskonto- ja opetusministerin neuvoa-antavan elimen taideneuvoston varapuheenjohtaja. Hän edusti vuonna 1947 parlamentissa Unkarin sosiaalidemokraattisen puoluetta. Kassák kuului Európai Iskolaan ja toimitti kirjallisuuslehtiä Alkotás ja Kortárs. Hän joutui kuitenkin lähtemään Budapestista poliittisista syistä ja asui ulkomailla 1949–1956. Tällöin hän keskittyi jälleen kuvataiteeseen ja julkaisi muun muassa piirroksia. Kassákilla oli vuosina 1960–1967 ulkomailla useita näyttelyitä. Hän kuoli 80-vuotiaana vuonna 1967.