stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinö Virkkunen
Opetustoimi

Virkkunen toimi Savon jääkärirykmentin II pataljoonan aliupseerikurssin johtajana keväällä 1919 ja Ilmavoimien aliupseerikurssien johtajana vuosina 1922 ja 1923 sekä suojeluskuntalaisille järjestetyn kahden ohjaajakurssin johtajana vuonna 1924.
Luottamustoimet

Virkkunen toimi Ilmavoimien kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1926 ja puheenjohtajana vuosina 1927, 1932–1936 sekä Ilmavoimien upseeriyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1930–1932.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 5. heinäkuuta 1918  Vänrikki 5. tammikuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923  Majuri 6. joulukuuta 1926  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1928  Eversti 16. toukokuuta 1934 |      |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Suomen lentomerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Tanskan Dannebrogin ritarikunnan 2. lk. komentajamerkki  Latvian lentomerkki  Norja Pyhän Olavin ritarikunnan komentajamerkki  Puolan lentomerkki  Ruotsin miekkaritarikunnan 1. lk. ritarimerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Viron kirjallisuus

Viron kirjallisuudella (vir. eesti kirjandus) tarkoitetaan Virossa painettuja kirjoja ja muita painotuotteita. Pääasiassa kirjoituskielenä on viro, mutta varhaisempina aikoina on käytetty runsaasti saksaa ja latinaa.
Vironkielinen Raamattu vuodelta 1739.
1700-luku

Uusi testamentti ilmestyi vuonna 1715 Tallinnassa pohjoisviron kielellä. Raamattu ilmestyi viroksi vuonna 1739 kaksivärisenä, lähes puolitoistatuhatta sivua laajana ja 6015 kappaleen painoksena.  Nimi oli viroksi Piibli Ramat, se on keik se Jummala Sanna. Julkaisijoina olivat Vironmaan konsistori ja pastori Anton Thor Helle.
1800-luku

Viron kirjallisuus syntyi samoihin aikoihin kuin Suomen kirjallisuuskin: 1800-luvun kansallisuusaatteen aallonharjalla. Monenlaista kirjallista elämää oli ollut toki tätä ennenkin, mutta se oli ollut pääasiassa saksan- tai latinankielistä. Vasta kansallinen herääminen synnytti varsinaisen virolaisen kirjallisuuden.
Ensimmäisen virolaisen kirjailijan arvonimi on annettu nuorena kuolleelle Kristjan Jaak Petersonille. Hänen kirjallinen tuotantonsa jäi suppeaksi: Kristjan Jaak menehtyi tuberkuloosiin ollessaan vasta 21-vuotias.lähde? Silti hänen katsotaan olleen edelläkävijä alallaan: Kristjan Jaakin syntymäpäivä, 14. maaliskuuta, on virolaisen kirjallisuuden päivä. Hänen patsaansa seisoo Tarton Toomemäellä.
Kristjan Jaak Peterson aloitti opinnot Tarton yliopistossa vuonna 1819. Kielivirtuoosina pidetty Kristjan Jaak opiskeli latinaa, hepreaa ja kaldeaa, mutta hallitsi täydellisesti myös monia muita kieliä. Tästä osoituksena Kristfried Gananderin suomalaista mytologiaa käsittelevän teoksen kääntäminen ruotsista saksaan. Viron kielestä hän kirjoitti artikkeleita Johann Heinrich Rosenplänterin kirjalliseen aikakauslehteen nimeltä "Beiträge zur genauern Kenntniss der ehstnischen Sprache", jossa hän esitti ajatuksen viron kielen sopivuudesta kaunokirjallisuuden kieleksi.lähde?
Runoja Kristjan Jaak Petersonilta on säilynyt 25, joista kolme on saksaksi, loput ovat vironkielisiä. Kristjan Jaakin kuoleman jälkeen runot pysyivät pitkään tuntemattomina, käytännössä aina vuoteen 1901 asti, jolloin ne löydettiin Viron sivistysseuran (vir. Õpetatud Eesti Selts) arkistoista.lähde?
Merkittävää osaa kansallisessa heräämisessä näytteli Viron kansalliseepos Kalevipoeg. Ajatuksen oman eepoksen kokoamisesta esitti Friedrich Robert Faehlmann jo vuonna 1839, mutta hän itse ei ehtinyt nähdä suunnitelman toteutuvan elinaikanaan. Faehlmannin aloittaman runojen keräämisen vei loppuun Friedrich Reinhold Kreutzwald ja Kalevipoeg ilmestyi vuonna 1953.
Teoksella on runsaasti yhtymäkohtia Kalevalaan. Osittain siksi, että molemmat ammentavat yhteisestä itämerensuomalaisesta kansanperinteestä, osittain siksi että Kalevala oli Kalevipoegin vahva esikuva. Eepos on kirjoitettu kalevalamitassa (vir. regivärss).
1900-luvun alku

1900-luvun alussa kirjallinen elämä vilkastui, ja ulkomaiset modernit vaikutteet saapuivat Viroon. Kirjallisen elämän keskiössä oli Noor-Eesti-ryhmä (suom. Nuori Viro). Sen keskeisiä kirjailijoita olivat Gustav Suits ja Friedebert Tuglas.lähde? Kuten suomalaisen Tulenkantajat-ryhmän, Noor-Eestiläistenkin henki oli "ikkunat auki Eurooppaan".
Noor-Eestin seuraajana voidaan pitää Siuru-ryhmää. Siurun runoilijoiden, kuten Marie Underin ja Henrik Visnapuun runous oli ekspressionistista ja nooreestiläisiä tunteellisempaa.
A. H. Tammsaaren viisiosainen eepos Totuus ja oikeus ilmestyi vuosina 1926–1933. Tämä psykologis-realistinen romaani käsittelee virolaista yhteiskuntaa ja kansallisia aiheita talonpoikaisessa miljöössä. Teosta pidetään virolaisen kirjallisuuden kulmakivenä.
1900-luvun loppupuoli

Merkittäviä kirjailijoita 1900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla olivat mm.
Jaan Kaplinski
Jaan Kross
Lennart Meri
Mati Unt
Mats Traat
Arvo Valton
Oma näkökulmansa aikakaudesta oli Ruotsin virolaisilla, jotka sivusta seurasivat vapautensa menettänyttä kotimaata. Ruotsin-pakolaisia olivat kirjailijat Gustav Suits, Marie Under, Bernard Kangro, Karl Ristikivi, August Gailit, August Mälk, Artur Adson, Henrik Visnapuu, Ivar Ivask, Ain Kalmus, Helga Nõu, Enn Nõu, Valev Uibopuu, Johannes Aavik, Arno Vihalemm, Kalju Lepik, Ivar Grünthal, Hellar Grabbi, Ilmar Laaban, Arved Viirlaid, Liidia Tuulse, Salme Ekbaum, Gert Helbemäe, Arvo Mägi, Harri Asi, Raimond Kolk ja Albert Kivikas.
Uudelleen itsenäistymisen jälkeinen aika

Merkittäviä virolaisia nykykirjailijoita:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tiit Aleksejev  Maimu Berg  fs (oikea nimi Indrek Mesikepp)  Mehis Heinsaar  Ülle Kahusk Kauksi Ülle  Doris Kareva  Jan Kaus  Kaur Kender  Sven Kivisildnik  |  Andrus Kivirähk  Kadri Kõusaar  Hasso Krull  Asko Künnap  Viivi Luik  Ene Mihkelson  Mihkel Mutt  Eeva Park  Toomas Raudam  |  Jürgen Rooste  Olavi Ruitlane  Mari Saat  Peeter Sauter  Karl Martin Sinijärv  Mats Traat  Tõnu Õnnepalu (Emil Tode)  |
Uudelleen itsenäistymisen jälkeen kesti jonkin aikaa ennen kuin kirjallisuus alkoi toipua. Ensimmäisenä kirjoittivat historiantutkijat, sitten kehittyi omaelämäkerrallisen dokumentaarisen kirjallisuuden laji. Runous toipui vähitellen, ja kaunokirjallinen proosa myöhemmin, varsinaisesti vasta kun uusi sukupolvi alkoi teoksissaan käsitellä neuvostoaikaa neutraalimmasta näkökulmasta. Vanhempi polvi oli tottunut sensuuriin eikä pystynyt vapautumaan mallista vapauden tultuakaan. Suhtautumista kaunokirjallisuuteen sävytti 2010-luvulla edelleen dokumentaarisuuden vaatimus, ja faktojen epätarkkuudesta huomautettiin kerkeästi.
Vaikenemisen kulttuuria käsittelee syksyllä 2016 ilmestyneessä romaanissaan kirjailija Kätlin Kaldmaa. Hän kirjoittaa lapsen näkökulmasta, koska lapsi kysyy ja ihmettelee luontevasti. Aihetta käsitelleitä muita kirjailijoita ovat Jan Kaus, Maarja Pärtna ja Kai Aareleid, vanhemmasta kirjailijapolvesta myös Ene Mihkelson on kyennyt käsittelemään sukunsa vaiheita suorasukaisesti.
Kirjallisuutta

Nirk, Endel: Viron kirjallisuus.  ((Alkuteos: Eesti kirjandus, 1983.) Suomentanut Eva Lille)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1986.  ISBN 951-717-443-8
Hasselblatt, Cornelius: Geschichte der estnischen Literatur.  Berlin – New York:  Walter de Gruyter, 2006.  ISBN 3-11-018025-1
Kärki, Joni: Virolaisia nykykirjailijoita  BTJ Kustannus 2007 Helsinki  ISBN 978-951-692-707-0
Eestin runotar: virolaisen lyriikan antologia, (toim. Elsa Haavio) WSOY 1940
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viron kirjallisuus Wikimedia Commonsissa
Puoliapinat

| Puoliapinat |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Puoliapinat Strepsirrhini  É. Geoffroy Saint-Hilaire, 1812
Osalahkot 
 Lemuriformes (makimaiset puoliapinat)  Chiromyiformes (ai-ai eli sormieläin)  Lorisiformes (lorimaiset puoliapinat) 
Katso myös
   Puoliapinat Wikispeciesissä   Puoliapinat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Senegalingalago (Galago senegalensis)
Puoliapinat (Strepsirrhini) on alalahko kädellisten (Primates) lahkossa. Puoliapinoita elää Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, erityisesti Madagaskarilla, sekä Etelä-Intiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Indonesiassa.
Piirteet

Puoliapinat ovat noin kissan kokoisia, puussa elämiseen sopeutuneita eläimiä: niillä on pitkät sormet ja kiipeämiseen sopiva kämmen, jossa peukalo on kääntynyt muita sormia vastaan. Useimmat puoliapinat ovat yöeläimiä, mistä kertoo niiden suuret silmät ja tarkka kuulo.
Puoliapinat eroavat kädellisten toisesta alalahkosta Haplorrhini seuraavasti:
Pienemmät aivot suhteessa ruumiin kokoon
Kyky tuottaa C-vitamiinia
Enimmäkseen yöeläimiä
Lisääntymiskausi ja kiima-aika
Poikueessa monta poikasta kerrallaan
Naarailla useita nännejä
Kostea nenä
Nenään kiinnittyvä ylähuuli, mikä rajoittaa ilmehtimistä
Pitkä kuono ja siten koiramainen ulkonäkö
Luokittelu

Puoliapinoiden alalahko jaetaan nykyisin kolmeen osalahkoon, joissa on yhteensä seitsemän heimoa. Aiemmin puoliapinoiden alalahkoon, jonka tieteellinen nimi oli silloin Prosimii, luettiin myös kummituseläimet (Tarsiidae). Nykyisin kummituseläimet luokitellaan yhdessä apinoiden kanssa Haplorrhini-alalahkoon.
osalahko makimaiset puoliapinat (Lemuriformes)
yläheimo Cheirogaleoidea
heimo pikkumakit (Cheirogaleidae)
yläheimo Lemuroidea
heimo makit (Lemuridae)
heimo kärppämakit (Lepilemuridae, vanh. Megaladapidae)
heimo indrit (Indridae)
osalahko Chiromyiformes
heimo sormieläimet (Daubentoniidae)
osalahko lorimaiset puoliapinat (Lorisiformes)
heimo lorit (Lorisidae)
heimo galagot (Galagidae)
VL Pyörremyrsky

| VL Pyörremyrsky |
| --- | --- |
 Prototyyppi PM-1 Tampereella syyskuussa 1945.
Tyyppi:  hävittäjälentokone
Alkuperämaa:  Suomi
Valmistaja:  Valtion lentokonetehdas
Suunnittelija:  Torsti Verkkola
Ensilento:  21. marraskuuta 1945
Poistettu käytöstä:  1947
Tila:  ainoa kappale museossa
Pääkäyttäjät:  Suomen ilmavoimat
Valmistusmäärä:  1 
VL Pyörremyrsky oli DI Torsti Verkkolan suunnittelema ja Valtion Lentokonetehtaan rakentama toisen maailmansodan aikainen suomalainen hävittäjälentokone. Sen mahdollisimman moni rakenneosa oli tehty puusta, jonka saatavuus oli sodan aikana Suomessa hyvä, toisin kuin monen muun materiaalin. Tavoitteena oli Messerschmitt Bf 109 G -version suoritusarvot. Pyörremyrskyä on aiheetta nimitelty ”Puumersuksi”. Tosiasiassa vain moottori ja potkuri sekä pääase olivat samaa tyyppiä kuin Bf 109:ssä. Muuten kone oli kotimaista suunnittelua ja suunnitteluratkaisut poikkesivat esikuvastaan merkittävästi. Koneen näkyvä etu Messerschmitt Bf 109:ään verrattuna oli leveämpi laskuteline, joka helpotti rullausta, lähtökiitoa ja laskukiitoa.
Koneen tilaus ja prototyyppi

13. huhtikuuta 1943 Suomen ilmavoimat tilasi kaksi Pyörremyrskyn prototyyppiä (alustava tilaus oli tehty 26. marraskuuta 1942). Koneiden tuli olla valmiina toukokuussa 1944. Spesifikaatio oli tässä vaiheessa hyvin paljon toteutuneen mukainen. Myöhemmin spesifikaatiota muutettiin niin paljon, että Pyörremyrskyn rinnalla alettiin suunnitella kevyemmällä aseistuksella ja pienemmällä siivellä varustettua ”kansanhävittäjää”, joka sai nimekseen Puuska. VL Puuska jäi kuitenkin suunnitteluasteelle ja Pyörremyrsky toteutettiin. Jatkosodan lopulla oli pakko priorisoida myös Valtion lentokonetehtaan projektit ja Pyörremyrsky siirrettiin täytetyöksi. Toinen prototyypeistä peruutettiin ja vain yksi kone valmistui. Toisinaan konetta kutsutaan merkinnällä VMT Pyörremyrsky, koska se rakennettiin Valtion Metallitehtaiden synnyttyä entisistä Puolustusministeriön asetehtaista, mukaan lukien VL. lähde?
Pyörremyrsky ei ehtinyt jatkosotaan, mutta kone haluttiin viedä viedä koelentovaiheeseen saakka nähtävästi uteliaisuudesta tietää, millainen siitä tuli. Prototyyppi tyyppimerkinnältään PM-1 lensi ensimmäisen kerran 21. marraskuuta 1945 Härmälässä, ohjaajana koelentäjä Esko Halme. Koneen ensimmäisellä 25 minuutin mittaisella koelennolla koneesta irtosi muotopellin kappale. Koelentäjä Halme joutui tulemaan laskuun, pakoputkien ulostulon johtaessa moottorin pakokaasut ohjaamoon. Halme pelastui tilanteesta koneen happilaitteen käytöllä. Koneella lennettiin vain kolme lentoa Tampereella, kolmas oli siirtolento Kuorevedelle 16. tammikuuta 1946. Siellä lennettiin 31 lentoa, kokonaislentoaika oli 27 tuntia vuoteen 1947 mennessä. Koneella ehti lentää kahdeksan ohjaajaa: Esko Halme, Lauri Hämäläinen, Erkki Itävuori, Osmo Kauppinen, Lasse Heikinaro, Martti Laitinen, Heikki Keso ja Lauri Lautamäki. Viimeisen 20 minuuttia kestäneen lennon lensi kapteeni Osmo Kauppinen Kuoreveden kentältä 22. heinäkuuta 1947. PM-1 poistettiin vahvuudesta 1. huhtikuuta 1953. Poistamisen yhteydessä prototyyppi määrättiin museoitavaksi. Kone kunnostettiin vuosina 1970–1972 Tampereen varikolla. PM-1 on entisöitynä näytteillä Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Pyörremyrsky oli lento-ominaisuuksien osalta lähes tuotantovalmis konstruktio, joskin siiveke- ja peräsinvoimien säätämistä ja pituusepävakavuuden poistamista varten olisi ollut tehtävä töitä. Myös puurakenteen soveltuvuutta kenttäolosuhteisiin on epäilty, koska muun muassa vanerisaumojen kestävyys ja liimojen huono laatu koitui niin ikään puurakenteisen VL Myrskyn kohtaloksi. Myös sodan loppuminen vaikutti luonnollisesti koelento-ohjelman keskeyttämiseen. Siipiprofiilia käytettiin kuitenkin myöhemmin Valmet Vihuri -koulukoneessa.
Pyörremyrskyn suoritusarvot olivat hyvät. Se oli ketterämpi kuin Messerschmitt Bf 109 G ja se nousi Bf 109:ää nopeammin. Sen huippunopeus oli kuitenkin Bf 109:ää pienempi. Bf 109:n suurin ongelma, kapea laskuteline, oli korvattu PM:ssä sisäänpäin sulkeutuvalla telineellä, ratkaisten näin kenttäkelpoisuusongelman.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.9,13 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.038000010,38 m
Korkeus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.3,89 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&019.&&&&0019 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02736.&&&&002 736 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&03307.&&&&003 307 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Daimler-Benz DB 605A-1 nestejäähdytteinen V12-moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0620.&&&&00620 km/h 6 400 metrissä, 522 km/h merenpinnassa
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0380.&&&&00380 km/h alakorkeuksilla
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0700.&&&&00700 km sisäpuolisella tankkauksella
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&011250.&&&&0011 250 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&021.&&&&0021 m/s 2 000 metrissä, 16 m/s merenpinnassa
Nousuaika: 4,5 min 5 000 metriin
Aseistus
1 × 20 mm MG 151 -tykki ja 150 ammusta
2 × 12,7 mm LKk/42-konekivääriä
4 × 50–100 kg pommia
Kirjallisuutta

Uolamo, Seppo: Härmälä, Tampereen lentokenttä. Apali 2004 ISBN 952-5026-41-8
Karhunen, Joppe: Kotkia kuolinsyöksyissä. Helsinki : Otava, 1968 (Teos kuvaa Halmeen ensilennon PM-1:llä.)
Hirvonen, Pauli: Mitä-Missä-Milloin Nuorten Ilmailukirja, s. 86–87. Helsinki Otava, 1961
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta VL Pyörremyrsky Wikimedia Commonsissa
Valtion lentokonetehtaan ja Valmetin valmistamia lentokonetyyppejä
| --- | --- |
IVL ja VL:  A.22 Hansa  C.24  C.25  K.1 Kurki  D.26/27 Haukka  Sääski  E.30/31 Kotka  F.30 Paarma  Tuisku  Viima  Pyry  Humu  Myrsky  Pyörremyrsky 
Valmet:  Tuuli II  Vihuri  Tuuli III  L-70 Vinka  PIK-23 Towmaster  L-90 Redigo 
Suunnitellut konetyypit:  B  Puuska  Tuuli I  Vihuri 
VL Pyörremyrsky Suomen Ilmavoimamuseossa.
Virtuaaliosoite

Virtuaaliosoite tai looginen osoite on suorittimen käyttämä osoite, jonka muistinhallintamekanismi muuttaa fyysiseksi osoitteeksi, muistiosoitteeksi. Vaikka virtuaalimuisti vaatii toimiakseen virtuaaliosoitteet, näitä käsitteitä ei pidä sotkea keskenään. Myös sellaisissa järjestelmissä, joissa ei ole virtuaalimuistia, voi olla virtuaaliosoitteita. Suorittimen kyky viitata muistiin muodostaa osoiteavaruuden, fyysinen muisti puolestaan muistiavaruuden. Nykykoneissa fyysinen muisti on käytännössä aina pienempi kuin osoiteavaruus, mutta vanhimmissa koneissa tilanne saattoi olla päinvastoin.
Virtuaaliosoitteiden tärkein merkitys on siinä, että ne antavat jokaiselle prosessille samanlaisen osoiteavaruuden. Näin jokainen ohjelma (tai sen näkemä osoiteavaruus) alkaa osoitteesta nolla. Tämä mahdollistaa sen, että sama ohjelma voidaan sijoittaa eri kohtaan fyysistä muistia muuttamatta sen sisäisiä muistiviittauksia. Ennen virtuaaliosoitejärjestelmiä piti ohjelma instrumentoida käynnistyksen yhteydessä siten, että sen muistiosoitteet toimivat kulloisessakin suorituspaikassa oikein.
Kun virtuaaliosoitteisiin lisätään oikeustarkistuksia, voidaan huolehtia siitä, että ohjelmat eivät pääse koskemaan toistensa muistipaikkoja.
Virtuaaliosoitteiden muuttaminen muistiosoitteiksi

Yksinkertaisimmat mekanismit virtuaaliosoitteiden muuttamiseksi muistiosoitteiksi olivat segmenttirekisterit ja sivurekisterit. Nykyjärjestelmät käyttävät yleensä sivuttavaa muistinhallintaa, jota toteuttamaan tarvitaan muistinhallintayksikkö (engl. Memory Management Unit, MMU). Tämä yksikkö huolehtii sekä virtuaaliosoitteiden muuttamisesta fyysisiksi osoitteiksi että mahdollisista oikeustarkistuksista.
Virtuaaliosoitteiden muuttaminen muistiosoitteiksi > Segmenttirekisterit

Segmentoivissa järjestelmissä virtuaaliosoite yhdistetään segmenttirekisterin kanssa, jolloin saadaan varsinainen muistiosoite.
Yhdistäminen voi tarkoittaa yhteenlaskua, pitkän osoitteen muodostamista laittamalla segmenttirekisterin arvo ja virtuaaliosoite yhdeksi pitkäksi luvuksi, tai näiden kahden tavan sekamuotoa, jossa rekisterin arvo ja virtuaaliosoite ovat osittain päällekkäin yhteenlaskua tehtäessä.
Varsinaisen segmenttirekisterin lisäksi järjestelmissä on usein myös segmentin pituuden määrittelevä rekisteri, jolla voidaan tarkistaa, että ohjelma ei viittaa sille varatun muistin ulkopuolelle.
Segmenttirekistereillä voidaan helposti tuottaa tarvittava illuusio siitä, että kaikkien prosessien osoiteavaruudet alkavat nollasta. Erottamalla koodisegmentti datasegmentistä saavutetaan kaksi asiaa: koodisegmenttiin ei voi kirjoittaa, ja sama koodisegmentti voidaan jakaa useamman prosessin kesken, mikä säästää keskusmuistin tarvetta. Segmenttirekisterillä on myös luonteva säätää oikeuksia segmenttikohtaisesti, mutta virtuaalimuistin toteutukseen segmentit ovat kömpelöitä.
Segmenttirekistereitä ei yleensä ole monta.  Intel käyttää arkkitehtuurissaan neljää segmenttirekisteriä (käsky, pino, data ja ekstra). Käytettävä segmenttirekisteri riippuu siitä, noudetaanko viittauksella käsky, siirretäänkö tietoa pinoon tai pinosta vai data-alueelta.  Mahdollista ekstrasegmenttiä varten on omat viittausmuotonsa.
Virtuaaliosoitteiden muuttaminen muistiosoitteiksi > Sivurekisterit

Sivurekisterit muistuttavat hieman segmenttirekistereitä, mutta niitä on useampia, ja käytettävä sivurekisteri ei määräydy siitä, missä tarkoituksessa muistiin viitataan, vaan virtuaaliosoitteen ylimpien bittien avulla.
Jos oletamme, että virtuaaliosoite on 16-bittinen,
voitaisiin siitä varata kolme ylintä bittiä sivurekisterin valintaan. Näin tarvitaan kahdeksan sivurekisteriä.  Kun suoritin sitten viittaa muistiin, valitaan kolmen ylimmän bitin osoittama sivurekisteri, jonka arvo yhdistetään virtuaaliosoitteen 13 alimpaan bittiin samalla tapaa kuin segmenttirekistereilläkin; saatu arvo on varsinainen muistiosoite. Sivurekisterille ei välttämättä ole asetettu mitään arvoa, jolloin viittaus sivuun aiheuttaa aina ajonaikaisen virheen.
Kuten segmentoivassa muistissa oli segmentin pituusrekisteri, oli sivurekisterikoneissa yleensä sivunpituusrekisteri, jolla huolehdittiin siitä, että muistiosoitukset eivät menneet toisen prosessin alueelle. Sivurekisterikoneessa sivun koko riippui koneen arkkitehtuurista. Esimerkissämme sivun maksimikoko oli 8 kilotavua.
Virtuaaliosoitteiden muuttaminen muistiosoitteiksi > Sivuttava muistinhallinta

Sivuttava muistihallinta eli sivutus, on loogisesti sivurekisteri-idean jatko.  Kun segmentti- ja sivurekisterit ovat selvästi suorittimen sisäisiä, on sivuttava muistinhallinta yleensä ratkaistu erillisellä muistihallintayksiköllä, joka tosin voi fyysisesti sijaita samalla sirulla suorittimen kanssa.
Sivuttavassa muistinhallinnassa muisti on jaettu tasakokoisiin sivuihin, joten sivunpituustieto on tarpeeton. Sivun koko on usein joko neljä tai kahdeksan kilotavua, mutta pienimmät sivutusjärjestelmät ovat käyttäneet 512 tavun sivuja ja suurimmat megatavuluokkaa olevia sivuja. Sivun koko on monissa järjestelmissä ohjelmallisesti muutettavissa.
Kuten sivurekisteriratkaisussa on myös sivuttavassa muistinhallinnassa virtuaalimuistiosoite jaettu (ainakin) kahteen osaan. Alin osa on osoite viitattavan sivun sisällä, ja siihen tarvitaan yleisessä 4 kilotavun sivussa 12 alinta bittiä.  Ylempien bittien avulla etsitään oikea muistisivun alkuosoite.  Koska pitkissä osoitteissa tämä aiheuttaisi valtavan määrän sivurekistereitä, jotka kaikki tulee vaihtaa ajettavaa prosessia vaihdettaessa, käytetään muunnokseen keskusmuistissa olevaa sivutaulua. Virtuaaliosoitteen ylimmillä biteillä valitaan sivutaulusta oikea rivi, jolta varsinaisen muistisivun osoite löytyy.  Prosessia vaihdettaessa riittää vaihtaa sivutaulun alkuun osoittavan rekisterin arvo.
Koska edellä oleva tapa viitata muistiin aiheuttaisi jokaista ohjelman tekemää muistiviittausta kohti ainakin kaksi viittausta (ensin sivutaulun arvon lukeminen, jonka jälkeen lasketulla osoitteella varsinainen viittaus), käytetään apuna assosiatiivista välimuistia, jossa on muutaman viimeksi viitatun sivun tiedot.  Tästä välimuistista käytetään useissa järjestelmissä nimitystä TLB (engl. Translation Lookaside Buffer). Tämän välimuistin koko ei yleensä ole kovin suuri, muutamasta rekisteristä noin sataan. Huomaa, että vaikka TLB on välimuisti, se on sitä vain osoitteille. Tavallisesti välimuisti tarkoittaa suorittimessa tai muistinhallintayksikössä olevia muistipaikkoja, joilla voidaan vähentää varsinaisia keskusmuistiin asti meneviä muistiviittauksia. Normaalin välimuistin tapaan myös TLB voi olla hierarkkinen.
Virtuaaliosoitteiden muuttaminen muistiosoitteiksi > Sivuttava virtuaalimuisti

Kun edellä olevaan sivuttavaan muistinhallintaan lisätään tieto siitä, onko sivu keskusmuistissa vai ei, ja jos ei ole, mistä se voidaan löytää, saadaan aikaan virtuaalimuistijärjestelmä.
Virtuaalimuistijärjestelmässä koko ohjelman ei tarvitse olla kerrallaan keskusmuistissa, vaan osa siitä voi sijaita massamuistilla, tavallisesti levyllä.  Kun tällaiseen massamuistilla olevaan sivuun viitataan, aiheutuu tästä keskeytys, ja käyttöjärjestelmä noutaa halutun sivun keskusmuistiin.  Viitanneelle ohjelmalle tämä operaatio on loogisesti näkymätön, mutta kuluttaa tietenkin aikaa.
Koska virtuaalimuistijärjestelmissä sivutaulunkin koko kasvaa ylettömän suureksi – varsinkin, kun useimmissa ohjelmissa osoiteavaruudesta käytetään vain pientä osaa – siirretään usein osa sivutaulustakin pois keskusmuistista.  Tällöin virtuaalimuistiosoitteen yläosa, jolla alun perin valittiin suoraan sivu sivutaulusta, jaetaan kahteen osaan, josta ylempi osa on aina keskusmuistissa ja alempi haetaan sinne tarvittaessa samaan tapaan kuin yllä kuvattiin tavalliselle muistisivulle. Tällainen virtuaalimuistijärjestelmä on nimeltään kaksitasoinen sivutaulu.  Sivutaulussa voi olla useampiakin tasoja, jopa neljä.
Sivutauluratkaisu vie aina aika paljon keskusmuistitilaa, koska jokaiselle prosessille pitää olla oma sivutaulunsa. Tämän takia suurilla osoiteavaruuksilla käytetään myös käänteistä sivutaulua, jonka koko riippuu ainoastaan keskusmuistin koosta. Avukseen käänteinen sivutaulu tarvitsee toisen tietorakenteen, jonka avulla massamuistilla oleva sivu löytyy.