stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pääjärvi (Karjalan tasavalta)

| Pääjärvi |
| --- | --- |
 Pääjärvi satelliittikuvassa
Valtiot:   Karjalan tasavalta (Venäjä)
Paikkakunta:  Kiestinki, Louhen piiri
Koordinaatit:  66°05′00″N, 30°58′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Kuntijoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  100 – 101 m (vaihtelee jopa4,5m säännöstelyn takia)
Pinta-ala:  659 km²
Tilavuus:  9,95 km³
Keskisyvyys:  15,4 m
Suurin syvyys:  49 m
Valuma-alue:  12 900 km2 
 fiPääjärvi 
Pääjärvi (karjalaksi Piäjärvi; ven. Пяозерo, Pjaozero) on Koutajoen vesistöön kuuluva järvi, joka sijaitsee Venäjällä Karjalan tasavallan pohjoisosassa Louhen piirin Kiestingin kunnassa. Järveltä on Suomen rajalle linnuntietä alle 30 kilometrin matka. Pääjärven pinta-ala on 659 km² ja järven pinta on tyypillisesti 100–101 metriä merenpinnan yläpuolella. Järven vesitilavuus on 9,95 km3, keskisyvyys 15,4 metriä ja suurin syvyys 49 metriä. Pääjärven suurin pituus on 77 kilometriä ja suurin leveys noin 30 kilometriä. Järvessä on yli 30 saarta joista useat suurehkoja. Järven pintaveden lämpötila kohoaa heinäkuussa 18–19 °C:een. Järvi on jäässä marraskuusta toukokuulle.
Pääjärven vesistöalue on laajuudeltaan 12 900 neliökilometriä. Järveen laskevista joista merkittävimmät ovat lännestä Suomen puolelta alkunsa saava Oulankajoki ja etelästä Tuoppajärvestä tuleva Sohjananjoki. Pienempiin Pääjärveen laskeviin jokiin kuuluu muiden muassa lähellä Suomen rajaa sijaitsevasta Tavajärvestä alkunsa saava Tavajoki. Pääjärvi laskee vetensä Kuntijokea myöten Kuntijärveen, josta vedet virtaavat edelleen monien järvien ja jokien kautta Koutajärveen ja sieltä edelleen Vienanmereen.
Vienan Karjalassa sijaitseva Pääjärvi on kalaisa. Siitä pyydetään mm. siikaa, muikkua, harjusta ja kuoretta.
1960-luvulta lähtien vesivoiman vesivarasto

Monissa lähteissä kuten useissa venäläiskartoissa järvi esitetään osana Koutajoen tekojärveä (ven. Кумское водохранилище, Kumskoje vodohranilištše, suom. Kuman eli Kovdan eli Koutajoen tekojärvi). Tämä synnytettiin palvelemaan vuosina 1962–1966 rakennettua vesivoimalaa. Tämän tekojärven alue kattaa myös yläjuoksun Tuoppajärven ja kattaa yhteensä 1 910 neliökilometrin pinta-alan ja voi varastoida 5,63 km3 voimantuotantoon tarkoitettua vettä. Tekojärven rakentamisen yhteydessä Pääjärven vedenpintaa nostettiin 7–9 metriä aiemmasta tasostaan, ja järven pinta-ala kasvoi 35–40 %. Tällöin monet saaret ja rannat rakennuksineen jäivät veden alle. Nykyään Pääjärven vedenpinta vaihtelee jopa 4,5 metriä säännöstelytason mukaan.
Järven rannoilla sijainneet kylät

Aikoinaan Pääjärven rannoilla oli muutamia huomattavia vienankarjalaisia kyliä, kuten Oulanka järven länsirannalla, Niska koillisrannalla ja Sohjanansuu eteläpäässä. Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan ajan päättymisen jälkeen 1950- ja 1960-luvuilla seurasi venäläistämistoimenpiteiden aikakausi, jolloin pieniä kyliä hävitettiin "perspektiivittömiä kyliä likvidoimalla" ja väestö määrättiin muuttamaan suurempiin keskuskyliin ja taajamiin. Nykyisin asutusta on vain Niskan kylässä. Huomattavin Pääjärven läheisyydessä olevista asutuskeskuksista on 1970-luvulla rakennettu Pääjärven taajama.lähde?
Aiheesta muualla

Piäjärvi - kalaštajien paratiisi (Arkistoitu – Internet Archive) (karjalan kielellä) (karelia-sever.ru)
Pjaozero[vanhentunut linkki] (venäjäksi) (vedlozero.ru)
Topografinen karttalehti Q-36-XIV-2 (Pääjärven laskukohta näkyy karttalehden vasemmassa yläosassa. Nuolilla voi siirtyä viereisille karttalehdille.) Karjalan tiedekeskus, Biologian instituutti, biology.krc.karelia.ru. Arkistoitu 6.8.2016. Viitattu 11.7.2013. (venäjäksi)
Niskan (ven. Zašejek) kylä (66.25°N, 31.10°E) Pääjärven laskukohdan, Kuntijoen suun eteläpuolella
Ingrid Qvarnström

Ingrid Qvarnström, o.s. Norrmén (15. helmikuuta 1891 Helsinki – 7. tammikuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija. Hän toimi aikakauslehti Astran toimittajana vuosina 1927–1956 ja kirjoitti erityisesti kulttuurihistoriallisia teoksia. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1913 lääketieteen lisensiaatti Einar Fabian Qvarnström (1873–1960). Heidät on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Teokset

Omalla nimellä:
Bergsrådets sextioårsdag. 1925
Flemings på Tavastila. Schildt, Helsingfors 1926
En gedigen flicka'. Schildt, Helsingfors 1930
Ett legendomspunnet liv: Aurore Karamsin och hennes samtid. Schildt, Helsingfors 1937 (suomeksi nimellä Tarunhohteinen elämä: Aurora Karamzin ja hänen aikakautensa, Otava 1939, 3. painos 1948)
Ett liv i glans: en nordisk kvinnas sällsamma öde : (Aurore Karamsin). Medén, Stockholm 1938
Den romantiska leken: en berättelse från 1840-talets Helsingfors. Schildt, Helsingfors 1939 (suomeksi nimellä Romanttinen leikki : kertomus 1840-luvun Helsingistä, Otava 1940)
I Kumlinge prästgård: en krönika från 1700-talets Åland. Schildt, Helsingfors 1943 (suomeksi nimellä Kumlingen pappilassa : sukutarina 1700-luvun Ahvenanmaalta, Otava 1944)
Svensk teater i Finland 1: Rikssvensk teater. Schildt, Helsingfors 1946
Svensk teater i Finland 2: Finlands-svensk teater. Schildt, Helsingfors 1947
Nimellä Stina Stålfelt:
Fallet Finlay: roman. Schildt, Helsingfors 1942
Nimellä Paul Nylander:
Professorn från Uppsala. 1918
Pölykiekko

Au Microscopiin pölykiekko Hubblen kuvaamana. Itse tähti on peitetty.
Pölykiekko on litteähkö tähden ympärillä havaittu pölymuodostuma, joka kiertää tähteä. Se havaitaan muun muassa infrapuna-alueessa. Tutkijoiden mukaan pöly on peräisin planeettoja kiertävien pikkuplaneettojen törmäilyistä. Monet havaitut pölykiekot vastaavat lähinnä Aurinkokunnan Kuiperin vyöhykettä. Pölykiekkoja on havaittu muun muassa Vegalta, Fomalhautilta, Beta Pictorikselta ja Denebolalla.lähde?
Monet pölykiekot ovat havaintojen mukaan rengasmaisia, tai niissä esiintyy monia renkaita. Pölykiekot tai renkaat voivat olla epäsymmetrisiä, esimerkiksi ylhäältä katsoen soikeita.lähde?
Tietoa pölykiekoista

Infrapunasatelliitti IRAS kartoitti1980-luvun alussa  taivasta muun muassa pölyn ulossäteilyn infrapunaisella aallonpituusalueella. Ensimmäiset pölykiekot havaittiin vuonna 1983 siitä, että jotkut tähdet säteilivät huomattavan ylimäärän infrapunasäteilyä, eli niillä on selvä IR-eksessi. Infrapunasäteily on keskustähden lämmittämän pölyhiukkasen ulossäteilyä.lähde?
Pölyä muodostuu esimerkiksi asteroidien törmäyksissä sekä komeettojen vaikutuksesta. Pölykiekon olemassaolo saattaa viitata mahdollisiin planeettoihin tai niiden muodostumisvaiheeseen. Monien pölykiekkojen rakenteissa on havaittu karkeilla teleskooppihavainnoilla ja tietokonelaskennalla piirteitä, jotka kertovat mahdollisten planeettojen aiheuttamista häiriöistä. Näissä pölykiekoissa näkyy muun muassa rengasmaisia tihentymiä ja harventumia, jotka tuovat mieleen asteroidivyöhykkeessä olevat aukot ja tihentymät, jotka johtuvat jättiläisplaneetta Jupiterin häiriöistä.lähde?
Pölykiekot voivat olla joko lähellä tähteään olevia kuumia pölykiekkoja ja kaukana olevia kylmiä kiekkoja. Kuumaa kiekkoa sanotaan monesti eksozodiakaaliseksi pölyksi eli Aurinkokunnan ulkopuoliseksi eläinradatavalopölyksi. Kuuma kiekko on esim. Eta Corvilla, kylmä Fomalhautilla.lähde?
Tunnettuja pölykiekkoja

| Tähti | Spektriluokkaluokka | Etäisyys Maasta (vv> ) | Rataetäisyys keskustähdestä (AU) |
| --- | --- | --- | --- |
| Epsilon Eridani | K2V | 10.5 | 35–75 |
| Tau Ceti | G8V | 11.9 | 35–50 |
| Vega | A0V | 25 | 86–200 |
| Fomalhaut | A3V | 25 | 133-158 |
| AU Microscopii | M1Ve | 33 | 50–150 |
| HD 69830 | K0V | 41 | <1 |
| 55 Cancri A | G8V | 41 | 27–50 |
| Pi1 Ursae Majoris | G1.5Vb | 46.5 |  ? |
| HD 139664 | F5IV-V | 57 | 60–109 |
| Eta Corvi | F2V | 59 | 100–150 |
| HD 53143 | K1V | 60 |  ? |
| Beta Pictoris | A6V | 63 | 25–550 |
| Zeta Leporis | A2Vann | 70 | 2–8 |
| HD 92945 | K1V | 72 | 45–175 |
| HD 107146 | G2V | 88 | 130 |
| HR 8799 | A5V | 129 | 75 |
| HD 12039 | G3-5V | 137 | 5 |
| HD 98800 | unknown | 150 | 1 |
| HD 15115 | F2V | 150 | 315–550 |
| HR 4796 A | A0V | 220 | 200 |
| HD 141569 | B9.5e | 320 | 400 |
| HD 113766 A | F4V | 430 | 0.35–5.8 |
Beta Pictoriksen pölykiekko ja tähteä kiertävä eksoplaneetta Beta Pictoris b.
Konstantin Nikolajevitš Romanov

| Konstantin Nikolajevitš Romanov |
| --- | --- |
 Venäjän suuriruhtinas
 Konstantin Nikolajevitš, valokuvaaja Nadar n. 1880
Puolan varakuningas
Valtakausi:  27. toukokuuta 1862 – 16. lokakuuta 1863
Edeltäjä:  Alexander von Lüders
Seuraaja:  Fredrik Vilhelm Berg

Syntynyt:  9. syyskuuta 1827 Talvipalatsi, Pietari, Venäjä
Kuollut:  13. tammikuuta 1892 (64 vuotta) Pavlovskin palatsi, Pauluskoi, Venäjä
Puoliso:  Aleksandra Iosifovna  (vih. 1848)
Lapset:  Nikolai  Olga Vera Konstantin Dimitri Vjatšeslav
Suku:  Romanov
Isä:  Nikolai I
Äiti:  Aleksandra Fjodorovna
Uskonto:  ortodoksisuus
Nimikirjoitus:  
Nuori suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš, Franz Krüger
Konstantin Nikolajevitš Romanov (ven. Константин Николаевич); (9. syyskuuta (J: 21. syyskuuta) 1827 Talvipalatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta – 13. tammikuuta (J: 25. tammikuuta) 1892 Pavlovskin palatsi, Pauluskoi) oli venäläinen amiraali ja Romanov-suvun suuriruhtinas. Hän oli keisari Nikolai I:n ja keisarinna Aleksandra Fjodorovnan toiseksi vanhin poika ja keisari Aleksanteri II:n veli.
Konstantin Nikolajevitšin puoliso oli suuriruhtinatar Aleksandra Iosifovna. Konstantin Nikolajevitš oli Puolan varakuningas vuosina 1862–1863. Hänen tyttärestään Olga Konstantinovnasta tuli Kreikan kuningar Olga.
Suku ja koulutus

Konstantinin syntymän jälkeen hänen isänsä suuriruhtinas Nikolai Pavlovitš päätti, että toiseksi vanhimman pojan pitäisi tehdä ura merisotilaana ja uskoi päävastuun hänen koulutuksensa alle nelivuotiaasta lähtien amiraali Fjodor Petrovitš Litkalle. Todellinen koulutus alkoi 7-vuotiaana ja kesti 16 vuotta. Hän sai merimiestaitojen lisäksi opetusta 4-5 tuntia päivässä historiassa, ranskassa, englannissa, saksassa, tilastotieteessä, oikeustieteessä, fysiikassa, matematiikassa ja sotatieteessä sekä kalligrafiassa, piirtämisessä ja musiikissa. Oppituntien välissä pidettiin ruokataukoja, ulkoilua tai muita fyysisiä harjoitteita kuten miekkailua ja kivääriammuntaa. Hän edistyi opinnoissaan hyvin ja suoritti loppututkintonsa 17-vuotiaana loistavin arvosanoin, isänsä suureksi iloksi. Hänen vanhemman veljensä kruununperijä Aleksandrin opettajalla, runoilija Vasili Žukovskilla oli myös suuri vaikutus Konstantiniin.
Vuonna 1835 hän seurasi vanhempiaan ulkomaanmatkalle Saksaan. Vuonna 1834 hän teki 8-vuotiaana ensimmäisen purjehduksensa merikadettina sota-alus "Herkuleksella". Vuosina 1843 ja 1844 Konstantin Nikolajevitš oli meriluuntanttina harjoittelemassa yhdessä nuorempien veljiensä Nikolain ja Mihailin kanssa pienellä purjealuksella, lokertti "Oranienbaumilla" ja he purjehtivat Suomenlahdella. Vuonna 1844 hänet nimitettiin priki Odysseuksen komentajaksi. Vuosina 1844–1845 hän teki purjehduksen "Ingermanland" aluksella Arkangelin ja Kronstadtin välillä sekä sota-alus "Konstantinopolilla" Ranskaan, Englantiin ja Espanjaan. Vuonna 1846 hänet ylennettiin ensimmäisen luokan kapteeniksi ja nimitettiin fregatti "Palladan" komentajaksi. Vuonna 1848 hänet kirjattiin Hänen Majesteettinsa seurue (ven. Свита Его Императорского Величества) -nimiseen korkea-arvoisten upseerien erikoisosastoon, joilla oli erikoisoikeus päästä suoraan keisarin luokse ja raportoida henkilökohtaisesti suoraan hänelle.
Nuoruus ja kihlautuminen

Nikolai I huomasi Altenburgin prinsessa Alexandran vuonna 1846 tämän ollessa 16-vuotias ja lähetti Konstantin Nikolajevitšin vierailulle Altenburgiin jo saman vuoden syksyllä tämän sisaren Olga Nikolajevnan häihin, kun tämä avioitui Württembergin kuninkaan Kaarle I:n kanssa. Konstantin viipyi muutaman päivän Alexandran isän linnassa. 18-vuotias Konstantin rakastui korviaan myöten 15-vuotiaaseen prinsessaan, joka oli hänen pikkuserkkunsa.
Hänen vierailunsa oli järjestänyt Alexandran täti, suuriruhtinatar Jelena Pavlovna, joka oli syntyjään Württembergin prinsessa Charlotte. Jelenan ja Alexandran äidit olivat molemmat Württembergin herttua Fredrik II Eugenen jälkeläisiä. Jelena oli naimisissa suuriruhtinas Mihail Pavlovitšin, keisari Nikolai I:n nuoremman veljen kanssa. Jelena Pavlovna oli Konstantinin täti avioliiton kautta ja Aleksandran täti sukunsa perusteella. Jelena vaikutti voimakkaasti Konstantiniin, joka ihaili hänen älyään ja edistyksellisiä näkemyksiään. Hänellä oli kirjallisia kiinnostuksen kohteita, hän oli musikaalinen, ja perusti Pietarin konservatorion. Nuori Konstantin vietti usein aikaa Jelenan kotona ja salongissa Pietarissa.
Konstantin oli älyllinen ja liberaali, kun taas Alexandra oli konservatiivinen ja melko vilkasluonteinen. Vaikka heidän luonteensa olivat erilaiset, he olivat molemmat kiinnostuneita musiikista ja pitivät pianon soittamisesta nelikätisesti. Konstantinia kiehtoi Alexandran nuorekas kauneus: tämä oli pitkä, hoikka ja viehättävä. Alexandra oli vain 16-vuotias ja Konstantin 19-vuotias. He olivat kihloissa, mutta heidän piti odottaa vielä kaksi vuotta ennen kuin he vihdoin menivät naimisiin.
Avioliitto ja perhe

Lokakuussa 1847 Konstantinin 18-vuotias morsian Altenburgin prinsessa Alexandra saapui Venäjälle. Hän kääntyi ortodoksiseen uskoon ja otti nimen Aleksandra Iosifovna. Häät pidettiin 11. syyskuuta [J: 30. elokuuta] 1848 Talvipalatsissa. He asuivat Pavlovskin palatsissa, Strelnassa ja Marmoripalatsissa.
Aleksandralle ja Konstantinille syntyi kuusi lasta. Heidän sukuhaaraansa kutsuttiin Kontantinovitšeiksi.
Nikolai Konstantinovitš Romanov (1850–1918), julistettiin mielenvikaiseksi ja karkotettiin eliniäkseen Pietarista timanttivarkauden vuoksi vuonna 1874 ensin Vladimirin kuvernementtiin, Umaniin, Tyvroviin lähellä Vinnitsaa ja sen jälkeen Keski-Aasiaan Samaraan, Turkestaniin ja Taškentiin. Meni naimisiin useita kertoja ja hänellä oli paljon jälkeläisiä eri suhteista.
Olga Konstantinovna Romanova (1851–1926), Kreikan kuningatar, Edinburghin prinssi Philipin isoäiti.
Vera Konstantinovna Romanova (1854–1912), adoptoitiin Konstantinin sisaren Württembergin kuningattaren Olgan ja kuningas Kaarle I:n perheeseen, avioitui vuonna 1874 Württenbergin herttuan Eugenen (1846–1877) kanssa. Heille syntyi kaksoistyttäret, joilla oli jälkeläisiä.
Konstantin Konstantinovitš Romanov (1858–1915), avioitui vuonna 1884 herttuatar Elisabet Saksi-Altenburgin (1865–1927) kanssa. Heille syntyi yhdeksän lasta, vaikka aviomiehellä oli myös miessuhteita. Kolme heidän pojistaan teloitettiin vallankumouksen aikana.
Dmitri Konstantinovitš Romanov (1860–1919), teloitettiin vallankumouksen aikana, kuoli naimattomana ilman jälkeläisiä
Vjatšeslav Konstantinovitš Romanov (1863 Varsova –1878), kuoli 15-vuotiaana aivokalvontulehdukseen
Avioliitto ja perhe > Yksityiselämä

Konstantin Nikolajevitšilla oli useita julkisia suhteita ja rakastajattaria 1860-luvun lopulta alkaen, jolloin hän erkaantui vähitellen vaimostaan. Ensimmäisestä suhteesta syntynyt Marie Condousso lähetettiin Konstantinin tyttären kuningatar Olgan hovinaiseksi Kreikkaan, jossa hän avioitui sikäläisen pankkiirin kanssa.
Konstantin Nikolajevitšilla oli noin vuodesta 1868 alkaen suhde Pietarin Bolšoi-teatterin tanssijatar Anna Vasiljevna Kuznetsovan (1844–1922) kanssa. Suhteesta syntyi viisi lasta, jotka asuivat suuressa huvilassa lähellä avioparin asuinpalatsia Pavlovskissa. Heille annettiin sukunimeksi Knjazev. Konstantin Nikolajevitš esitteli suosikkinsa tuttavilleen sanoilla: "Pietarissa minulla on hallituksen vaimo, mutta täällä minulla on laillinen vaimo!" Hän kertoi tästä vaimolleen Aleksandra Iosifovnalle ja kehotti tätä "pitämään julkisivun pystyssä". Keisari Aleksanteri III suhtautui jyrkän negatiivisesti "Koko-sedän" käytökseen. Myös Konstantinin veljillä Aleksanteri II:lla ja suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšilla oli keski-iässä perustettu rinnakkaisperhe.
Sergei Konstantinovitš Knjazev (1873–1873); kuoli lapsena
Marina Konstantinovna Knjazeva (1875–1941); naimisissa kenraali Aleksandr Pavlovitš Ertšovin kanssa vuonna 1894. Heillä oli yhdeksän lasta.
Anna Konstantinovna Knjazeva (1878–1920); naimisissa eversti Nikolai Lialinen kanssa vuonna 1898. Heillä oli kolme lasta.
Izmail Konstantinovitš Knjazev (1879–1885); kuoli tulirokkoon 6-vuotiaana
Leo Konstantinovitš Knjazev (1883–1885); kuoli tulirokkoon 2-vuotiaana
Elämän loppupuoli

Vuoden 1881 jälkeen, eläkkeelle jäätyään hän oleskeli äidiltään Aleksandra Fjodorovnalta perimässään Oreandan palatsissa ja omassa Amiraalin talo -huvilassaan Krimillä. Kesäkuussa 1889 Konstantin Nikolajevitš sai tyttärentyttärensä Kreikan ja Tanskan prinsessa Aleksandran, suuriruhtinatar Aleksandra Georgijevnan (1870–1891) häissä aivoinfarktin. Hän halvaantui oikealta puoleltaan ja joutui liikunta- ja lähes puhekyvyttömänä aviovaimonsa huolehdittavaksi, joka ei sallinut tälle enää mitään kontaktia aviottomien lastensa tai rakastajattariensa kanssa. Hänen kuolinvuoteelleen Pavlovskin palatsiin tammikuussa 1892 päästettiin rukoilemaan rakastajatar Anna Vasiljeva Kuznetsova.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konstantin Nikolajevitš Romanov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Puoliso suuriruhtinatar Aleksandra Iosifovna Romanova, 1860-luku
Suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš Romanov n. 1860-luku
Suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš Romanov n. 1875
Suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš (oik.), keskellä suuriruhtinatar Aleksandra Iosifovna ja heidän lapsensa vuonna 1863
Käännös suomeksi
Pärskesammal

| Pärskesammal> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Maksasammalet Marchantiophyta
Luokka::  Aitomaksasammalet Jungermanniopsida
Lahko::  Aitomaksasammalet Jungermanniales
Heimo::  Korvasammalet Jungermanniaceae
Suku::  Pärskesammalet Eremonotus
Laji::  myriocarpus
Kaksiosainen nimi
 Eremonotus myriocarpus  (Carrington) Pearson 
Synonyymit
 Anastrophyllum myriocarpum (Carrington) R.M. Schust. ex Váňa  Anomomarsupella cephalozielloides R.M.Schust.  Hygrobiella myriocarpa (Carrington) Spruce  Jungermannia myriocarpa Carrington 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pärskesammal (Eremonotus myriocarpus, (Carrington) Pearson tai Anastrophyllum myriocarpum, (Carrington) R.M. Schust. ex Váňa) on maksasammallaji, joka kuuluu hopeasammalten heimoon (Gymnomitriaceae) tai korvasammalten heimoon (Jungermanniaceae).
Ulkonäkö

Pärskesammal on hyvin pieni, punertavan tai ruskehtavan tummanvihreä. Se muistuttaa hopeasammalia. Sen kylkilehdet ovat vartta vasten painuneita ja sillä ei ole vatsalehtiä. Lehdet ovat pihtimäisiä ja niissä on kaksi teräväkärkistä liuskaa.
Levinneisyys

Sen levinneisyysaluetta ovat vuoristot Euroopassa ja Japanissa. Euroopassa sitä kasvaa muun muassa Alpeilla, Pyreneillä ja Skandeilla. Suomessa laji on harvinainen ja on löydetty vain kahdesta paikasta Enontekiön Kilpisjärvellä.
Elinympäristö

Pärskesammal kasvaa märillä kalkkikivikallioilla ja -kivillä virtaavien vesien ja vesiputousten pärskeisillä reunoilla. Pärskesammal on nykyisin erittäin uhanalainen Suomessa.
Aiheesta muualla

United States Department of Agriculture (USDA): Eremonotus myriocarpus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q11889433  BOLD: 416957  CoL: 6GFWR  EoL: 604333  FNA: 200000202  GBIF: 7980318  iNaturalist: 481858  ITIS: 846483  NatureServe: 2.126975  NBN: NHMSYS0000309841  NCBI: 463571  Open Tree of Life: 269136  Plant List: tro-35208455  PLANTS: ERMY3  Tropicos: 35208455  WFO: wfo-0001207580  Laji.fi: MX.44297
Aarne Korhonen

Aarne Vilho Korhonen (16. marraskuuta 1891 Pyhäjärvi – 12. tammikuuta 1977) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli monen sodan veteraani, joka joutui jättämään kotinsa evakkona jatkosodan jälkeen.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat tilanhoitaja Daniel Korhonen ja Sofia Augusta Koskinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Varpu Vesalaisen kanssa.
Opinnot

Korhonen kävi kansakoulun ja Räisälän kansanopiston vuosina 1910–1911 sekä suoritti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1926. Hän suoritti Suojeluskuntain päällystökoulun Viipurissa vuonna 1921 ja Reserviupseerikoulun vuonna 1926.
Jääkärikausi

Korhonen työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 14. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Korhonen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Vuohiniemellä ja Kelhossa, missä hän haavoittui pahasti 7. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Korhonen määrättiin sisällissodan jälkeen 25. heinäkuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan 2 komppaniaan, josta hänet siirrettiin 2. joulukuuta 1918 Helsingin etappipataljoonaan. Siellä hän toimi 1. komppaniassa koulutusaliupseerina ja komppanianvääpelinä ja 25. toukokuuta 1919 hänet siirrettiin koulutusaliupseeriksi Keski-Suomen rykmentin 8. komppaniaan.
Armeijasta hän erosi 30. syyskuuta 1920 ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. marraskuuta 1920 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Räisälän suojeluskuntaan. Suojeluskunnasta hän erosi 6. helmikuuta 1921 ja astui takaisin armeijan palvelukseen 1. huhtikuuta 1925. Hänet sijoitettiin Karjalan kaartin rykmenttiin, missä hän toimi 2. konekiväärikomppanian vääpelinä. Toistamiseen hän erosi armeijasta 19. toukokuuta 1929 ja työskenteli sen jälkeen metsätyönjohtajana ja maanviljelijänä Räisälässä, missä hän kuului edelleen Räisälän suojeluskunnan esikuntaan.
Talvi- ja jatkosota

Korhonen otti osaa talvisotaan aluksi joukkueenjohtajana ja myöhemmin komppanianpäällikkönä Erillisessä pataljoona 6:ssa ja Jalkaväkirykmentti 23:ssa. Hän otti osaa talvisodan taisteluihin Raudussa, Metsäpirtissä, Sakkolassa, Vuokselassa, Kiviniemellä, Keljassa ja Taipaleella. Välirauhan aikana hän jatkoi edelleen samassa yksikössä yksikön päällikkönä.
Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Käkisalmen sotilaallisen hallintopiirin kansanhuoltotehtäviin, missä tehtävissä hän toimi koko sodan ajan. Hän otti osaa jatkosodassa Itä-Kannaksen kuntien evakuoimiseen vuonna 1944. Sotien jälkeen hän muutti siirtolaisena Harjavaltaan, jossa hän työskenteli maanviljelijänä vuodesta 1948 alkaen. Harjavallassa hän toimi vuosina 1945–1949 siirtoväen huollon johtajana.
Korhosen hautakiveen on merkitty sotilasarvoksi jääkärikapteeni.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 2. huhtikuuta 1918  Vääpeli 14. toukokuuta 1918  Vänrikki 1940  Luutnantti 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.