stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuosikertomus

Vuosikertomus on järjestön tai yrityksen tuottama julkaisu, jonka tavoitteena yleensä on antaa lukijalleen kuva toiminnasta yleisesti ja toiminnan tuloksista sen julkaisemista edeltäneenä vuonna. Yhdistyksissä vuosikertomus voi myös koostua useista osista, joista yhtenä voi olla kirjanpitolain mukainen toimintakertomus.
Pienten yhdistyksien vuosikertomuksesta käytetään edelleen usein myös nimeä toimintakertomus. Kirjanpitolautakunnan vuonna 2006 julkaistun ohjeen mukaan tällaisesta kertomuksesta ei kuitenkaan tulisi käyttää toimintakertomus-nimeä johtuen päällekkäisyydestä kirjanpitolain mukaisen toimintakertomuksen kanssa. Kirjanpitolain mukainen toimintakertomus koskee vain taloudellisia asioita ja sitä koskevat kirjanpitolain tarkemmat sisältömääräykset.
Vuosikertomuksen sisältö

Usein vuosikertomus tehdään kuvaamaan kuluneen kauden toimintaa toimintasuunnitelman pohjalta.
Vuosikertomuksen tarkempi sisältö riippuu yhdistyksen luonteesta ja toiminnan laadusta. Useimmiten se sisältää kuitenkin esimerkiksi seuraavia osia:
Säännöistä poimittu pykälä yhdistyksen tarkoituksesta
Johdanto: tiivistelmä kuluneen vuoden toiminnasta
Muutokset jäsenmäärässä
Hallituksen kokoonpano, kokousten määrä jne.
Yhdistyksen kokoukset
Tiedotustoiminta
Yhdistyksen toiminta
perustoiminta
erityiset tapahtumat, tilaisuudet, juhlat
koulutus, retket, jne.
Vuosikertomuskilpailu

Painettu vuosikertomus oli ennen internet-aikaa tärkeä viestintäväline yrityksen osakkeenomistajille ja muille sidosryhmille. Helsingin pörssin Pörssikomitea ja Helsingin Sanomat aloittivat 1970-luvun taitteessa vuosittaisen suomalaisyritysten vuosikertomusten paremmuuskilpailun. Sen tarkoituksena oli ”lisätä yhtiöiden ja yhteisöjen mielenkiintoa sellaisen vuosikertomuksen julkaisemiseen, joka levittää tietoa yhtiön ja yhteisön tilasta ja kehityksestä yleisölle ja edistävät kiinnostusta osakesäästämiseen”.
Arvosteluperusteina olivat annetun information luonne ja laajuus, esittämistapa ja kertomuksen painoasu. Pörssiyhtiöiden vuosikertomukset osallistuivat kilpailuun automaattisesti, ja muita kilpailusarjoja olivat pörssin ulkopuoliset osakeyhtiöt sekä muut taloudellista toimintaa harjoittavat yhteisöt. Kilpailun tuomaristo poimittiin Helsingin pörssin johtajistosta, taloustoimittajista, markkinointiviestinnän asiantuntijoista ja liiketaloustieteen professoreista.
Myöhemmin vuosikertomuskilpailua ovat järjestäneet ProCom – Viestinnän ammattilaiset ry Oma Media -kilpailun yhtenä sarjana sekä Lönnbergin Kirjapaino.
Aiheesta muualla

vuosikertomukset.net, suomalaisten pörssiyhtiöiden vuosikertomukset ja osavuosikatsaukset verkossa
Karhula

| Karhula> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Kotka |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  60°30′54.8″N, 026°55′59.7″E
Lääni:  Kymen lääni
Maakunta:  Kymenlaakson maakunta
Kuntanumero:  201
Hallinnollinen keskus:  Helilä
Perustettu:  1951
– emäpitäjä:  Kymi
Liitetty:  1977
– liitoskunnat:  Kotka Kymi Karhula
– syntynyt kunta:  Kotka
Pinta-ala:   km²   (1.1.1976)
– maa:  44,3 km²
Väkiluku:  22 686   (31.12.1976)
Karhula on Kymenlaaksossa vuosina 1951–1976 sijainnut entinen Suomen kauppala. Kauppala erotettiin Kymistä ja pakkoliitettiin yhdessä Kymin kanssa Kotkan kaupunkiin.  Nykyinen Karhulan kaupunginosa käsittää kauppalan entisen keskustan.
Karhulan naapurikunnat olivat Kotka, Kymi ja Vehkalahti.
Seurakunnallisesti Karhula kuului Kymin seurakuntaan. Karhulassa sijaitsevat vuosina 1848–1850 rakennettu Kymin kirkko ja vuonna 1930 valmistunut seurakuntatalo.
Historia

Kymin pitäjä itsenäistyi vuonna 1642 Suur-Vehkalahdesta. Karhulan seudun teollisuuden esivaiheena voidaan pitää Korkeakosken putouksen partaalle vuosina 1563–1564 rakennettua, Kyminkartanon omistamaa vesisahaa. Saha tuhoutui Suuren Pohjan sodan aikana 1700-luvun alussa, mutta se rakennettiin uudelleen ja sahaustoiminta jatkui 1840-luvulle saakka. Helilässä toimi 1500- ja 1600-luvuilla veneveistämö, jonka rakentamia aluksia myytiin myös Viroon.
Kymin kunnan nopea teollistuminen johti Kotkan kaupungin perustamiseen vuonna 1879, mutta myös muualle Kymiin perustettiin höyrysahoja, joiden rinnalle syntyi runsaasti muuta teollisuutta ja pienyrityksiä jo 1870-luvulla.
Vuonna 1902 William Ruth muodosti Karhula Osakeyhtiön, jonka osakepääoma oli neljä miljoonaa markkaa. Karhulan tehtaat siirtyivät A. Ahlströmin omistukseen 9. marraskuuta 1915 6,5 miljoonan markan kauppahinnasta. Karhula Osakeyhtiö fuusioitiin A. Ahlströmiin 17. kesäkuuta 1941. Karhulan konepaja valmisti paperi- ja kartonkikoneita, kunnes Ahlström myi nämä liiketoiminnat Valmetille 1987 ja itävaltalaiselle Andritz AG:lle 2001. Karhulan lasitehdas oli loppuaikoinaan Suomen ainoa lasipurkkeja ja -pulloja valmistanut tehdas, jonka yhdysvaltalainen Owens-Illinois osti vuonna 1995 ja lopetti vuonna 2009. Ahlströmin lasivillatehdas toimi Karhulassa 1960-luvun alkupuolelta vuoteen 1982. Pumpputehtaan Ahlström myi vuonna 2000 sveitsiläiselle Sulzerille ja lasikuitutuotetehtaan vuonna 2016 yhdysvaltalaiselle Owens Corningille. Yhä toimiva Karhulan kartonkitehdas on myös Ahlströmin peruja, ja Ahlström omisti aiemmin myös osan Sunilan sellutehtaasta.
Kymin ja Kotkan liittäminen toisiinsa oli esillä vuosina 1949–50 mutta lopulta Kymin teollisuustaajamista päätettiin muodostaa Karhulan kauppala vuonna 1951, maaseutukylien jäädessä edelleen maalaiskunnaksi. Kauppalaan liitettiin Kymin kunnan keskeiset alueet; kirkonkylä Helilä sekä Karhulanniemen, Sunilan ja Korkeakosken teollisuusalueet. Kauppala sai nimensä Karhulanniemen teollisuusalueesta, joka periytyy puolestaan tilannimeen Karhula Helilän kylässä. Alvar Aallon suunnittelema Sunilan asuntoalue oli alun perin kaavoituksella muuhun kuntakokonaisuuteen liittymätön alue Kymissä. Otto-Iivari Meurmanin luomassa Karhulan kauppalan ensimmäisessä yleiskaavassa vuodelta 1955 pyrittiin kokoamaan kylätaajamia kauppalan asumalähiöiksi ja luomaan Helilästä liikekeskusta.
Karhulan kauppala liitettiin Kotkaan vuonna 1977 yhdessä Kymin kunnan kanssa. Liittymisvaiheessa Karhulan asukasluku oli 22 867, Kymin 5 204 ja Kotkan 34 074 eli yhdistyneen kunnan 62 145 asukasta. Karhula oli kauppala-nimityksen lakkaamisen yhteydessä jäljellä olleista kauppaloista ainoa, jota ei muutettu kaupungiksi.
Urheilu

Karhulan kauppalan alueella toimineita urheiluseuroja ovat muun muassa Karhulan Katajaiset, Peli-Karhut, Karhulan Veikot, Karhulan Urheilijat, Rateko, Karhulan Pojat ja Sunilan Sisu.
Kulttuuri

Karhulassa sijaitsi vuonna 1969 toimintansa aloittanut Suomen ensimmäisiin kuulunut disko, Kåren kellari. Kotkan kansalliseen kaupunkipuistoon Karhulasta kuuluvat Karhulan keskusurheilukenttä, sen vieressä oleva Jokipuisto, mikä valmistui 2013. Jokipuistossa on lummelampi, grillauspaikka ja leikkipuisto. Jokipuiston leikkipuisto on palkittu 2015 Vuoden ympäristörakenteena 2015. Kotkan keskusyhteilukenttä rakenenttiin 1940-luvun loppupuolella, ja se oli keskuspaikkana Kalevan kisoissa 1949. Keskusurheilukentän vierelle rakennettiin 2010 viralliset mitat täyttävä jalkapallokenttä tekonurmesta. Karhulan Hovi Valtatie-7:n moottoritien eteläpuoella sijaitsevat entinen Kymin suurpappila, puurakenteinen maakuntatalo kuuluvat myös Kotkan kansalliseen kaupunkipuistoon.
Kauppalanosat

Karhulan kauppalanosat vuonna 1956.
Helilä
Karhulanniemi
Rauhala
Itäranta
Suulisniemi
Popinniemi
Sunila
Kierikkala
Koivula
Hovila
Kalliokoski
Kyminsuu
Eskola
Otsola
Korkeakoski
Halla-Tiutinen
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Karhulan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1950–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
| Karhulan väestönkehitys 1950–1975 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1950 | 1950 |    | 19 139 | 19 139 |
| 1960 | 1960 |    | 22 143 | 22 143 |
| 1970 | 1970 |    | 21 834 | 21 834 |
| 1975 | 1975 |    | 22 854 | 22 854 |
Lähde: Tilastokeskus.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Karhulan taajamat olivat Halla-Tiutinen (259 asukasta), keskustaajama (20 671 asukasta), Marinkylä (394 asukasta) ja Saksala (48 asukasta). Näistä Halla-Tiutinen ulottui osin Kotkan puolelle, Saksala Kymin puolelle ja Karhulan keskustaajama sekä Kotkan että Kymin puolelle. Niiden kohdalla on mainittu pelkästään Karhulan puolella asunut asukasmäärä.
Karhulan kauppalan alue vuosien 1967 ja 1968 peruskartoissa.
Karhulan helluntaiseurakunta elokuussa 2013.
Karhulan kaupunginosaa, entistä Helilän kauppalanosaa. Etualalla kanjonissa kulkeva Valtatie 7, takana linja-autoasema.
Karhulan vesitorni
Mirja Hietamies-Eteläpää

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Mirja Hietamies-Eteläpää |  Mirja Hietamies-Eteläpää |  Mirja Hietamies-Eteläpää |  |
Maa:   Suomi
Maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Cortina d'Ampezzo 1956 | 3 × 5 km |  |
|  Hopeaa | Oslo 1952 | 10 km |  |
| Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut  | Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut  | Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut  |  |
|  Hopeaa | Falun 1954 | 3 × 5 km |  |
|  Pronssia | Falun 1954 | 10 km |  |
Mirja Kyllikki Hietamies-Eteläpää (o.s. Hietamies, 7. tammikuuta 1931 Lemi – 14. maaliskuuta 2013 Savitaipale) oli suomalainen maastohiihtäjä ja viestihiihdon olympiavoittaja. Hän saavutti myös henkilökohtaisilla hiihtomatkoilla kaksi arvokisamitalia 1950-luvulla, jolloin naisten maastohiihto oli ensimmäisiä kertoja arvokisojen ohjelmassa. Urheilutoimittajat valitsivat hänet vuoden 1955 suomalaiseksi naisurheilijaksi.
Kylähiihdoista kunnon suksille

Mirja Hietamies, kahdeksanlapsisen maanviljelijäperheen toiseksi vanhin lapsi, voitti 15-vuotiaana uransa ensimmäisen hiihtokilpailun Lemin Eskojen kyläosastojen välisissä kilpailuissa vuonna 1946. Seuraavana vuonna hän oli mukana piirinmestaruuskilpailuissa  ja vuonna 1948 hän voitti 17-vuotiaana aikuisten piirinmestaruuden. Vuonna 1949 hän sijoittui Kouvolan SM-kilpailuissa 12:nneksi ja vuonna 1950 Mikkelissä 13:nneksi. Päästyään Hiihtoliiton valmennukseen hän hiihti vuoden 1951 SM-kilpailuissa Tainionkoskella kuudenneksi ja muutamaa päivää myöhemmin Holmenkollenilla parhaana suomalaisena toiseksi häviten ruotsalaiselle Märta Norbergille 37 sekuntia. Hän hiihti Holmenkollenilla omien sanojensa mukaan ensi kertaa kunnon suksilla, Järvisillä, omien suksien mentyä rikki.
Olympiamitali

Olympiavuoteen 1952 ”Mirkku”Hietamies valmistautui kovalla harjoittelulla, johon kuului muun muassa paljon uintia. Tammikuussa 1952 hän sijoittui Joensuun olympiakatsastuksissa kolmanneksi ja pääsi kisajoukkueeseen. Naisten 10 kilometrin hiihto, joka oli Oslossa 1952 ensi kertaa olympialaisten ohjelmassa, suoritettiin 23. helmikuuta. Hietamiehen lähtönumero oli 22, ja hän lähti viimeisenä ladulle. Suomi saavutti kilpailussa kolmoisvoiton; Hietamies sijoittui hopealle 59 sekuntia Lydia Widemanille hävinneenä ja 11 sekuntia Siiri Rantasen edellä. Palkinnot suomalaisnaisille jakoi KOK:n suomalaisjäsen Erik von Frenckell.Samana päivänä Suomen miesjoukkue voitti viestihiihdossa kultaa.
Uransa ensimmäisen SM-mitalin Hietamies saavutti Puijolla 1952 sijoittuessaan 10 kilometrillä kolmanneksi.
Menestystä kotimaassa ja ulkomailla

Vuonna 1953 Hietamies sijoittui tammikuussa Grindelwaldin hiihdoissa 10 kilometrillä toiseksi ja voitti viestin. Helmikuussa hän voitti Joensuussa 10 kilometrillä uransa ensimmäisen Suomen-mestaruuden, kun Siiri Rantanen oli toista minuuttia hitaampi. Salpausselän Kisoissa hän sijoittui Rantasen jälkeen toiseksi ja Bodenissa Ruotsin hiihtokisoissa emäntämaan Norbergin sekä Rantasen jälkeen kolmanneksi.
Vuonna 1954 Falunin MM-kilpailuissa olivat neuvostoliittolaiset ensi kertaa hiihdon arvokisoissa mukana. Naisten ensimmäinen laji oli viesti, jossa Hietamies hiihti toisen osuuden. Hän pääsi matkaan neljä sekuntia ennen Neuvostoliiton Margarita Maslennikovaa mutta joutui päästämään tämän seitsemän sekuntia edelleen. Viimeisellä osuudella Suomi jäi lisää ja päätyi naisten ensimmäisessä MM-viestihiihdossa hopealle. Toisen MM-mitalinsa Hietamies sai 10 kilometrillä, jossa häntä nopeampia olivat Neuvostoliiton Ljubov Kozyreva sekä Siiri Rantanen.
Ennen Falunin MM-kilpailuja Hietamies jäi SM-hiihdoissa 12:nneksi. MM-kisojen jälkeen hän voitti neuvostoliittolaisten poissa ollessa Salpausselällä 10 kilometrin kilpailun ja oli paras myös Ounasvaaran kisoissa.
Kohti olympiavoittoa

Vuonna 1955 Cortina d’Ampezzon olympialaisten esikisoissa Hietamies sijoittui Ljubov Kozyrevalle noin 20 sekuntia hävinneenä toiseksi mutta sai samalla pahan kurkkutulehduksen, joka vaati kaksi viikkoa lepoa. Hietamieheltä jäivät SM-hiihdot väliin, mutta Salpausselälle hän tuli suoraan sairauslomaltaan ja voitti kilpailun yhdeksän sekunnin erolla Kozyrevaan. Kahden voittonsa merkiksi hän sai Salpausselkä-mitalin numero 21.  Holmenkollenilla Hietamies sijoittui kolmen neuvostoliittolaisen ja Maire Hahlin takana viidenneksi, ja Ounasvaaralla hän oli toistamiseen nopein.
Hietamies kilpaili toisen kerran urallaan olympialaisissa Cortina d'Ampezzossa 1956. Ensimmäisenä ohjelmassa olleessa 10 kilometrin kilpailussa Hietamiehen suksen side aukesi jo lähtösuoralla ja hän oli puolimatkassa vasta kahdestoista mutta nousi lopputuloksissa kuudenneksi häviten voittajalle 4.07 minuuttia ja pronssimitalistille 1.55 minuuttia. Viestissä hän hiihti koko kilpailun toiseksi nopeimman henkilökohtaisen ajan (vain Ruotsin Sonja Edström oli nopeampi). Hän lähti toiselle osuudelle 24 sekuntia Neuvostoliiton Alevtina Koltšinan jälkeen mutta tavoitti tätä ja oli vaihdossa enää kuuden sekunnin päässä. Viimeisellä osuudella Siiri Rantanen ohitti Neuvostoliiton ja toi Suomen joukkueen olympiakultaan 27 sekunnin erolla neuvostoliittolaisiin. Palkinnot viestinaisille jakoi KOK:n puheenjohtaja Avery Brundage.
Vuoden 1956 SM-hiihdoissa Nokialla Hietamies voitti uransa toisen Suomen-mestaruuden. Holmenkollenilla hän sijoittui toiseksi.
Paluu kilpaladuille

Olympiavoittoa seuranneina kolmena talvena avioliittoon astunut Mirja Eteläpää ei juuri harjoitellut ja hiihti vain muutamia pikkukisoja. Esikoislapsensa syntymän jälkeen ja Squaw Valleyn 1960 olympialaisten lähestyessä hän palasi kilpaladuille. Olympiamatkalle Hietamiestä ei valittu hänen jäätyään pois ratkaisevista olympiakarsinnoista, vaikka viikkoa aiemmin hän oli hävinnyt Eeva Ruopalle vain muutaman sekunnin; Ruoppa sijoittui olympialaisissa 10 kilometrillä 11:nneksi ja saavutti viestissä pronssia. Myöhemmin samana talvena Hietamies sijoittui Salpausselällä kahdeksanneksi ja Holmenkollenilla 54 sekuntia voittaja Toini Gustafssonille hävinneenä neljänneksi.
Vuonna 1961 Hietamies sijoittui Vöyrillä käydyissä SM-hiihdoissa 5 kilometrillä kahdeksanneksi ja 10 kilometrillä neljänneksi. Salpausselällä hän sijoittui neljänneksi. Tämän jälkeen hän jätti kilpailemisen lopullisesti mutta jakoi oppejaan nuoremmille, ja vuonna 1967 hänen oppilaansa Inkeri Kohonen voitti Savonlinnassa Suomen-mestaruuden 5 kilometrillä.
Kilpalatujen ulkopuolella

Koko uransa ajan Lemin Eskoja edustanut Mirja Eteläpää on pituudeltaan 162-senttinen. Hänen isänsä kuoli alle 50-vuotiaana syksyllä 1953. Juhannuksena 1956 hän avioitui Savitaipaleen kirkossa Olli Eteläpään kanssa. Häissä oli paikalla kilpakumppaneita sekä Niilo Tarvajärvi ja Kipparikvartetti. Lapsia perheeseen tuli kolme: tyttäret Hilkka ja Katriina sekä 1960-luvun lopulla Petteri-poika.  Kilpauransa jälkeen Mirja Eteläpää työskenteli perheyrityksessä, joka omistaa taksin ja useita linja-autoja.
Mirja Eteläpää oli vuosina 1965–1967 Suomen Hiihtoliiton liittovaltuuston jäsen. Hän sai vuonna 2001 opetusministeriön Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon. Helmikuussa 2017 hänet valittiin Hiihtomuseon pohjoismaisten hiihtolajien kunniagalleriaan.
Saavutuksia

Olympiakultaa 3 × 5 kilometrin viestihiihdossa Cortina d'Ampezzossa 1956
Olympiahopeaa 10 kilometrin hiihdossa Oslossa 1952
Olympialaisissa kuudes sija 10 kilometrin hiihdossa Cortina d'Ampezzossa 1956
MM-hopeaa 3 × 5 kilometrin viestihiihdossa Falunissa 1954
MM-pronssia 10 kilometrin hiihdossa Falunissa 1954
SM-kultaa 10 kilometrillä 1953 ja 1956
SM-pronssia 10 kilometrillä 1952
Salpausselällä voitto 10 kilometrillä 1954 ja 1955
Holmenkollenilla toinen sija 10 kilometrillä 1951 ja 1956
Aiheesta muualla

Mirja Eteläpään muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| n k Suomen vuoden naisurheilija |
| --- | --- |
Liiton valitsemat:  1949: Kerttu Pehkonen  1950: Sylvi Saimo  1951: Eevi Huttunen  1952: Sylvi Saimo  1953: Eevi Huttunen  1954: Siiri Rantanen  1955: Mirja Hietamies  1956: Siiri Rantanen  1957: Iiris Sihvonen  1958: Siiri Rantanen  1959: Siiri Rantanen  1960: Eevi Huttunen  1961: Mirja Lehtonen  1962: Maire Rautakoski  1963: Mirja Lehtonen  1964: Kaija Mustonen  1965: Maire Lindholm  1966: Eila Pyrhönen  1967: Eija Krogerus  1968: Kaija Mustonen  1969: Marjatta Kajosmaa  1970: Marjatta Kajosmaa  1971: Marjatta Kajosmaa  1972: Marjatta Kajosmaa  1973: Mona-Lisa Pursiainen  1974: Riitta Salin  1975: Helena Takalo  1976: Helena Takalo  1977: Lea Hilokoski  1978: Helena Takalo  1979: Outi Borgenström  1980: Hilkka Riihivuori  1981: Hilkka Riihivuori  1982: Hilkka Riihivuori  1983: Tiina Lillak  1984: Marja-Liisa Kirvesniemi  1985: Marja-Liisa Kirvesniemi  1986: Marjo Matikainen  1987: Marjo Matikainen  1988: Marjo Matikainen  1989: Marjo Matikainen  1990: Päivi Alafrantti  1991: Marja-Liisa Kirvesniemi  1992: Marjut Lukkarinen  1993: Sari Essayah  1994: Sari Essayah  1995: Sari Laine  1996: Heli Rantanen  1997: Raija Koskinen  1998: Satu Pusila  1999: Tuuli Matinsalo  2000: Pia Sundstedt  2001: Pirjo Manninen  2002: Heli Koivula  2003: Hanna-Maria Seppälä  2004: Tanja Poutiainen  2005: Tanja Poutiainen  2006: Tanja Poutiainen  2007: Virpi Kuitunen  2008: Satu Mäkelä-Nummela  2009: Aino-Kaisa Saarinen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO) 
Voittoisa viestijoukkue vuoden 1956 talviolympialaisissa: Sirkka Polkunen, Mirja Hietamies ja Siiri Rantanen.
Koirahullun päiväkirja

Koirahullun päiväkirja on Helena Meripaaden vuosina 2000–2005 kirjoittama kirjasarja. Kuusiosaisen sarjan pääosissa ovat Ulla ja belgianpaimenkoira groenendael Dara.
Sarjan kirjat

Koiran kokoinen kesä (2000)
Koirista parhain (2001)
Enkelikoira (2002)
Tottelemattomuuskoe (2003)
Viittä vaille voittajaluokkaa (2004)
Pentukuumetta (2005)
Asetelma (maalaustaide)

Francisco de Zurbarán, Bodegón (Asetelma keramiikkavaaseilla), 1636.
Asetelma on elottomista luontokappaleista tai esineistä koottu sommitelma tai tällaista aihetta esittävä maalaus, piirustus tai valokuva. Asetelma voidaan koostaa esimerkiksi kulhollisesta hedelmiä, riistaeläimistä tai talousesineistä.
Asetelmamaalauksen taiteenlaji liittyy perinteiseen pohjoiseurooppalaiseen taiteeseen, esimerkiksi saksalaiseen, hollantilaiseen tai englantilaiseen taiteeseen. Vaikka asetelmia maalattiin jo antiikin Roomassa ja renessanssin taiteessa, ne olivat yleensä maalauksen sivussa tai vain osa sitä ja korostivat ihmisen toimintaa, kuten hedelmäasetelma Caravaggion maalauksessa Bacchus.
Asetelma on esitys arjen läheisistä esineistä. Se oli suosittu 1600-luvun Hollannissa kahdesta syystä: maan taide ei ollut vahvan kirkollisen vallan suojeluksessa ja nouseva luokka porvaristo arvosti maalaustaidetta sekä kauneudellisena kohteena että kaupankäynnin välineenä.
Asetelmissa käytetään usein trompe l'oeil -tekniikkaa, jossa viitataan osoittelevasti voimakkaan kuvasyvyyden todellisuusvaikutelmaan. Esimerkiksi Ambrosius Bosschaert vanhemman asetelmat ovat usein trompe l'oeil -maalauksia.
Asetelmaa pidetään myös erinomaisena maalauksen tai piirtämisen harjoitus- ja opiskeluaiheena.
Katoavaisuuden tunnus

Toisinaan Hollannin asetelmamaalauksissa oli myös vanitas, joka oli varoitus katsojalle, jotta hän ei hairahtuisi jokapäiväisen elämän aisteja houkutteleviin mukavuuksiin. Toisissa asetelmissa saattoi olla piilotettuna raamatullisia aiheita.
Vanitas oli osa laajempaa aihepiiriä, jota kutsuttiin sanaparilla memento mori. Tämä latinankielinen sanonta voidaan kääntää: Muista, että olet kuolevainen, tai Muista, että kuolet, tai Muista oma kuolemasi. Se on useiden taiteenlajien ja teosten aiheena, mutta niiden kaikkien tarkoituksena on muistuttaa ihmisiä heidän omasta kuolevaisuudestaan.
Maalaustaiteen hierarkkisesti määritellyt lajityypit alkoivat menettää vaikutustaan 1800-luvulla. Asetelma, joka oli aikaisemmin katsottu vähempiarvoiseksi lajityypiksi, vaikutti avantgardetaiteessa esimerkiksi impressionistien ja van Goghin teoksissa ja erityisesti Cezannen maalauksissa, joissa asetelmaan keskityttiin historiamaalauksen kaltaisella monimutkaisuudella.
1900-luvun modernismin maalaustaide käytti asetelmaa useisiin uudennuksiin ja kubistit, futuristit ja surrealistit käyttivät vanhaa maalaustaiteen lajia teoksissaan. Nykytaiteen keinona installaatio eli valmiista esineistä koostuva asetelma tilassa on jatkoa asetelmamaalaukselle.
Käsitteen alkuperä suomen kielessä

Sanaa asetelma käytti ensimmäisen kerran julkisesti kirjailija, kriitikko, taidemaalari ja metsänhoitaja H. Ahtela alias Einar Reuter vuonna 1917 ilmestyneessä monografiassa, jonka otsikko oli Helena Schjerfbeck. Tässä kirjoituksessa julkaistu käsite yleistyi myöhemmin kielenkäyttöön. Aikaisemmin suomen kielessä asetelmasta käytettyä sanaa ”hiljaiselo” kirjoittaja piti mahdottomana.
Asetelmamaalauksia

Pompejilaisen taidemaalarin asetelma hedelmäkorilla ja ruukuilla, noin 70.
Michelangelo Caravaggio, Bacchus, 1593-94
Jan van Eyckin Arnolfinien hääkuva vuodelta 1434 on henkilökuva, mutta...
...siinä on myös asetelmamaalauksen ainesosia. Yksityiskohta edellisestä maalauksesta.
Yksityiskohta edellisestä maalauksesta.
Yksityiskohta edellisestä maalauksesta.
Ambrosius Bosschaert vanhempi, Kukka-asetelma, 1614.
Pieter Claesz, Vanitas-asetelma, 1630.
Juriaen van Streeck, Asetelma (vanitas), noin 1670.
Jean Siméon Chardin, Asetelma, 1760.
Claude Monet, Asetelma anemoneilla, 1885.
Vincent van Gogh, Auringonkukka-asetelma, 1888.
Paul Cézanne, Omena-asetelma, 1890.
Paul Cézanne, Inkivääriruukku ja hedelmiä, 1895.
Egon Schiele, Saviastioita, 1918.
Juan Gris, Asetelma ja bordeauxviinipullo, 1919.
Nuorten toivekirjasto

Nuorten toivekirjasto on WSOY:n nuortenkirjasarja, jota julkaistiin 1950-luvulta 1980-luvulle. Sarjassa on 265 osaa. Ensimmäinen kirja oli Lennart Vapaavuoren Salmikämpän pojat (1951) ja viimeinen Lassi Koposen Pusun pojat pinteessä (1985). Nuoremmille lukijoille julkaistiin sarjaa Lasten toivekirjasto.
Aiheesta muualla

Tornion kirjaston lista sarjan kirjoista aakkosjärjestyksessä (doc)
Kirjat numerojärjestyksessä
(Arkistoitu – Internet Archive)
Beaivi

Saamelaisen noitarummun keskellä oleva rombikuvio on yleensä tulkittu Auringon symboliksi. Siitä lähtee neljä symbolista sädettä.
Beaivia eli Aurinkoa on pidetty saamelaisessa muinaisuskossa jumaluutena. Sitä on palveltu poronhoidon menestymiseksi ja sairastapauksissa. Sen kunniaksi syötiin myös kevättalvella uhriateria, aurinkopuuro.
Aurinkoa on pidetty aiemmin feminiinisenä jumaluutena, mikä on luultavasti virheellinen yleistys. Sen taustalla on ollut Johannes Schefferuksen lähteinään käyttämät Nicolaus Lundius ja Samuel Rheen, joiden mukaan saamelaiset pitivät Aurinkoa ”kaikkien elävien olentojen äitinä”. Koltta- ja kuolansaamelaisten perinteessä Aurinkoa on kuitenkin kuvattu ympäri maailmaa ahkiossaan ajavana miehenä. Eteläsaamelaisten lähteissä Aurinko on sen sijaan naishahmoinen. Eteläsaamelaisten noitarummuissa Aurinko on ollut keskellä olevana rombikuviona. Muisa rummuissa Aurinko on saattanut olla myös ympyräkuviona rummun yläosassa.
Kaikilta saamelaisaluielta tunnetaan kertomuksia Auringon lapsista. ”Auringon pojan kosiomatka jättiläisten maailmassa” -nimisen joiun kautta tuli tunnetuksi myytti, jonka mukaan saamelaiset polveutuvat Auringon pojasta. Joiun mukaan Auringon poika kävi kosiomatkalla jättilaisten maassa ja meni naimisiin jättiläisen tyttären kanssa. Heidän poikansa eli Gállábártnit keksivät sukset ja aloittivat ihmisrodun. Auringon tytär on puolestaan ollut hyvin keskeinen kulttuuriheeros, joka on aloittanut peuranpyynnin ja poronhoidon.