stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Travnik
Historia > Osmanikausi

Osmanien vallattua alueen Travnikin linnan yhteyteen perustettiin tori. Kaupunki kasvoi aluksi ilmeisesti hitaasti. 1600-luvulla siellä oli kuitenkin jo noin 3 000–3 500 asukasta. Matkailija Evliya Çelebi kuvaili vuonna 1660 kaupungin käsittäneen noin 2 000 taloa, 17 moskeijaa, kouluja, karavaaniseraljin ja hammamin. Kaupunki kasvoi ja teki rahaa etenkin osmanien armeijan läsnäololla.
Huomattava käänne entistä nopeampaan kasvuun oli Bosnian osmanivisiirin siirtyminen Sarajevosta Travnikiin vuonna 1699. Tämä johti samalla esimerkiksi lisääntyneeseen kauppaan ja teollisuuteen. Kaupungin asukasluku tuplaantui 1800-luvun puoliväliin mennessä noin 7 000:n henkilöön. Heistä noin 1 500 oli kristittyjä. 1800-luvun alussa kaupunkiin perustettiin myös jotkin Osmanivaltakunnan ensimmäisistä eurooppalaisista konsulaateista. Kaupungissa oli ranskalainen ja itävaltalainen konsulaatti. Myös monet nykyaikaan säilyneistä historiallisista rakennuksista ovat peräisin 1700- ja 1800-luvuilta.
Historia > Nykyaika

Kaupunki alkoi taantua vuonna 1850, kun osmanivisiiri siirtyi takaisin Sarajevoon. Vuonna 1879 sen asukasluku oli enää 5 887, heistä 3 482 muslimeja, 1 455 katolilaisia, 576 ortodokseja ja 374 juutalaisia. Näihin aikoihin rakennettiin Guča Goran katolinen luostari kaupungin viereen. Itävalta-Unkari miehitti Bosnian vuonna 1878. Vuonna 1903 syttyi suuri tulipalo, joka hävitti monet kaupungin rakennuksista ja etenkin sen puiset osat kaupungin historiallisessa keskustassa. Myöhemmän 1900-luvun aikana kaupungin asukasluku kasvoi, joskin sillä ei enää ollut historiallista merkitystään.
Väestö

Travnikin kunnan asukasluku oli vuonna 2013 yhteensä 53 482. Heistä bosniakkeja oli 35 648, kroaatteja 15 102, serbejä 640 ja muita 1 628. Uskonnoltaan muslimeja oli 35 767, katolilaisia 14 788, ortodokseja 664 ja muita 1 339.
Travnikin linna.
Suleimania-moskeija.
Katolinen kirkko.
Ruan Lingyu

| Ruan Lingyu |
| --- | --- |
 Ruan Lingyu valokuvassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1910  Kiina
Kuollut: 1935  Kiinan tasavalta
Ammatti:  näyttelijä
Ruan Lingyu (kiin. 阮玲玉; 26. huhtikuuta 1910 – 8. maaliskuuta 1935) oli kiinalainen näyttelijä. Hän nousi teini-iässään maineeseen mykkäelokuvien tähtenä ja pysyi tuotteliaana loppuikänsä.
Näyttelijän elämä päättyi itsemurhaan Shanghaissa; hän otti 24-vuotiaana kohtalokkaan yliannostuksen barbituraattejalähde?.
Elämäkerta

Ruan Lingyun isä kuoli hänen ollessaan 6-vuotias ja hänen äitinsä työskenteli sisäkkönä varakkaalle shanghailaiselle perheelle. 16-vuotiaana hän alkoi ansaita näyttelijänä Mingxing-elokuvayhtiölle ja hänen ensimmäinen elokuvansa julkaistiin vuonna 1927. Tämän elokuvan jälkeen Ruan teki vielä neljä elokuvaa saman yhtiön kanssa, vaihtaen sittemmin kuusi elokuvaa hänen kanssaan tehneeseen Da Zhonghua-Baihe yhtiöön ja lopulta Lianhuaan, jonka omisti Luo Mingyou. Ruan teki tunnetuimmat elokuvansa Lianhuan kanssa ja näihin lukeutuivat Gudu Chunmeng (1930), Sange Modeng Nuxing (1933), Xiao Wanyi (1933) ja Shennu (1934). Vuonna 1935 Ruan osallistui juhlaan työnantajiensa ja kollegojensa kanssa tehden samana yönä itsemurhan 24-vuotiaana. Arveluja tämän syistä on monia, mutta siihen lienee vaikuttanut taloudelliset vaikeudet ja lehdistön uutiset hänen rakkauselämästään.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ruan Lingyu Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  Europeana
Wilma Rudolph

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Wilma Rudolph |  Wilma Rudolph |  Wilma Rudolph |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 100 m |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 200 m |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 4 × 100 m |  |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | 4 × 100 m |  |
Wilma Glodean Rudolph (23. kesäkuuta 1940 Clarksville, Tennessee – 12. marraskuuta 1994 Brentwood, Tennessee) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija ja kolminkertainen olympiavoittaja.
Rudolphilla diagnosoitiin nuorena polio. Hänen äitinsä kuljetti häntä kahdesti viikossa 50 mailin päässä olevaan mustien sairaalaan. Rudolph pystyi jälleen kävelemään kunnolla 11-vuotiaana ja hän päätti, että hänestä tulee urheilija.
Lukioaikana (high school) hänestä tuli koripallotähti. Rudolph rikkoi osavaltion ennätykset koripisteissä ja johdatti joukkueensa osavaltion mestaruuteen. Lukion jälkeen Rudolph sai täyden stipendin Tennesseen yliopistoon, josta hän myöhemmin sai kandidaatin paperit kasvatustieteistä.
Yleisurheiluvalmentaja huomasi Rudolphin koripallokentiltä ja toi mukaan yleisurheiluun. Rudolph osallistui 16-vuotiaana vuoden 1956 kesäolympialaisiin, joissa hän karsiutui 200 metrin juoksun alkuerissä mutta oli mukana pronssia voittaneessa 4 × 100 metrin viestijoukkueessa. Neljä vuotta myöhemmin Rooman olympialaisissa Rudolph voitti kultaa 100 metrin (11,0 s myötätuulessa) ja 200 metrin juoksussa (24,0 s) sekä 4 × 100 metrin viestijuoksussa (44,5 s; välierissä maailmanennätys 44,4 s).
Urheilu-uran jälkeen Rudolph työskenteli opettajana, valmentajana ja urheilukommentaattorina. Hän meni naimisiin Robert Eldridgen kanssa 1963. Myöhemmin eronnut pari sai neljä lasta.
Rudolph kuoli 54-vuotiaana aivokasvaimeen kotonaan Brentwoodissa. Yhdysvaltojen postiyhtiö (United States Postal Service) julkaisi hänestä 23 centin postimerkin vuonna 2001.
Italialaiset käyttivät Rudolphista lempinimeä La Gazzella Nera (musta gaselli), ranskalaisille hän oli La Perle Noire (musta helmi).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wilma Rudolph Wikimedia Commonsissa
Naisten 100 metrin juoksun olympiavoittajat
Naisten 200 metrin juoksun olympiavoittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Kreikka  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  World Athletics  Tilastopaja 🔒 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Treffit

Erään elokuvan näyttelijät näyttelemässä treffikohtausta.
Treffit (ruots. träff, tapaaminen) on slangia ja tarkoittaa sovittua tapaamista, etenkin seurustelutarkoituksessa.
Sokkotreffit

Treffejä ennalta tuntemattoman henkilön kanssa sanotaan sokkotreffeiksi. Sokkotreffien tarkoitus on uusiin ihmisiin tutustuminen. Sinkkujen tekemien treffien tarkoitus on seuran hakeminen. Laajemmassa mielessä treffit tarkoittavat seuranhakua esimerkiksi internetin tai lehtien seuranhakupalstojen ilmoitusten perusteella tehtyjä treffejä.
Lehti-ilmoitukset

Lehdissä olevissa seuranhakuilmoituksissa on jokin tunniste (nimimerkki tai numero), jonka perusteella halukkaat lehden lukijat voivat lähettää lehden toimitukseen kirjeen edelleenlähetettäväksi ilmoituksen tekijälle. Vain lehden toimitus tietää ilmoituksentekijän yhteystiedot. Ilmoituksen tehnyt voi vapaasti vastata vastauksiin tai olla vastaamatta.
Nettitreffit

Internetin seuranhakupalveluissa (engl. Online Dating Service) on mahdollisuus luoda oma ilmoitus toisten nähtäväksi. Ilmoituksessa palvelun käyttäjä kuvailee itseään sekä toiveitaan kumppanista. Palvelussa voi olla sovitustoiminto, joka etsii hakukriteerit täyttävät ilmoitukset.
Suurimpia kansainvälisiä kaupallisia deittisivustoja ovat Badoo, Plenty of Fish (POF), Match.com, Twoo.com, Zoosk ja Tinder. Yleisdeittien lisäksi on kehitetty palveluita eri ihmisryhmille esimerkiksi iän, uskonnon, rodun tai seksuaalisen suuntautumisen mukaan. Tämän ryhmän tunnettuja deittipalveluita ovat esimerkiksi seksuaalivähemmistöille suunnattu Grindr, kristityille suunnattu Christian Mingle sekä yli 50-vuotiaille tarkoitettu 50plusmatch.
Suosittuja suomalaisia deittisivustoja ovat esimerkiksi Suomi24 Treffit, E-kontakti ja Deitti.net. Suomessa on jo vuosia toiminut myös pienempiä erikoisdeittejä, kuten kristillinen Kotisataman Deitti ja uushenkinen Aurinkokivi Deitti.
Sivustot rahoittavat toimintansa mainoksilla tai käyttäjiltä perittäviltä maksuilla. Kuukausikulut maksullisissa sivustoissa ovat 10–120 euroa. Pienissä erikoisdeiteissä kuukausihinnat voivat olla halvempiakin. Suurin osa nettideittailusta tapahtuu vielä muilla kuin kaupallisilla sivustoilla. Tutkimuksessa nuorista kumppanin oli löytänyt deittipalveluista 9,8 % ja sosiaalisesta mediasta 5,8 %. Vuosina 2005–2012 jo kolmannes yhdysvaltalaisista aviopareista oli tavannut toisensa netissä.  Näistä 45 % löysi kumppanin deittipalvelun kautta. Kumppanin muualta netistä löysi 55 %.
Treffisivustoilla ja sähköpostein mainostaen deittailijoita on vaanimassa nettihuijareita (engl. Scammers) ansaintatarkoituksessa. Huijarit luovat profiilisivuja erinomaisin valokuvin. Huijarien kirjeitä nimitetään myös nigerialaiskirjeiksi romanssihuijauksissa (engl. Romance Scam).
Vuonna 2015 Isossa-Britanniassa tilastoitiin 400 rikosta, joihin liittyy Tinder-mobiilideittisovellus. Näiden joukossa oli esimerkiksi raiskauksia, lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö ja murhan yritys. Yleensä rikosilmoitukset koskivat väkivalta- tai seksuaalirikoksia.
Seuranhakupalveluja on myös radiossa ja televisiossa.
Kirjallisuutta

Niemelä, Minni & Malmi, Pasi: Nettideitit: Uusi onni verkosta?.  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-5896-5
Aiheesta muualla

Terhi Simola & Janne Junttila: Deittailu on tuuripeliä, myös verkossa. Kuningaskuluttaja 18.4.2013.
Rukkas-Antti

Rukkas-Antti vuonna 1983.
Rukkas-Antti Salon Markkinoilla vuonna 1959
Rukkas-Antti, oikealta nimeltään Urho Aadolf Albert Kuronen, (13. toukokuuta 1924 Uukuniemi – 24. maaliskuuta 2019 Kerava) oli suomalainen markkinoiden helppoheikki. Hän toimi muun muassa Kuopion Tammimarkkinoilla, jossa helppoheikit ovat perinteisesti olleet osa yleisötapahtumaa. Rukkas-Antti oli taitava sanankäyttäjä olematta rivo. Hän muun muassa kohdisti hyväntahtoista pilantekoaan asiakkaita kohtaan. Hän kauppasi muun muassa työrukkasia ja paristoja. Hänen tunnusmerkkinään oli asemapäällikönlakki, jota hän nimitti ”pääkassaksi” ja laittoi sinne suurieleisesti suurimmat setelit. Lahtelainen.net-blogin mukaan Rukkas-Antti kävi Lahden markkinoilla 1950- ja 1960-luvulla.
Kuronen joutui sotaan 18-vuotiaana. Hänen kauppamiesuransa sai vauhtia, kun hän osti kirjansitomon Keravalta. Sitä kautta – nahkakansien hukkapaloista – syntyi rukkastuotanto. Kuronen on omistanut Pertunmaan Kuortissa tuotantohallin.
Kuronen oli kansanedustajaehdokkaana Kymen vaalipiirissä vuoden 1983 eduskuntavaaleissa SMP:n sitoutumattomana ehdokkaana. Hän sai 1 658 ääntä eli puolueessaan toiseksi eniten, ja hänestä tuli kansanedustajaksi valitun Urpo Leppäsen varamies. Kurosen ammatti vaalilistoissa oli toimitusjohtaja ja kotipaikka Järvenpää. Vaalimainoksissa hänellä oli päässään asemapäällikönlakki. Kuronen on ollut myös Suomen Yksityisyrittäjäin Puoluejärjestön puoluesihteerinä.
Kuronen sai ehdottoman vankeusrangaistuksen 1980-luvulla Tuusulan kihlakunnanoikeudessa. Alibi-lehden (12/1988) jutun mukaan hän kärsi rangaistustaan Katajanokan vankilassa, mutta pakeni kärsittyään puolet kahden vuoden tuomiostaan. Hovioikeus oli määrännyt Kurosen vapautettavaksi, mutta hän uskoi, että hovioikeuden käsittelyssä tuomio olisi vielä noussut. Hän pakeni ”Suureen Länteen”. Alibin mukaan Kuronen on kirjoittanut muistelmat, joita hän aikoi markkinoida Suomeen. Muistelmien toisen osa nimi on lehden mukaan Tuliko Suomesta polliisivaltio.
Rtištševo

| Rtištševo (Рти́щево) |
| --- | --- |
 Rtištševon rautatieasema
 lippu:  vaakuna
 Rtištševo
 Koordinaatit: 52°15′00″N, 43°47′00″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Saratovin alue
Perustettu:  1666
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  32 km²
Väkiluku (2010):  41 289
Aikavyöhyke:  UTC+4 (MSK+1)
 
 rtishevo.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rtištševo (ven. Ртищево) on kaupunki Saratovin alueella Venäjällä, noin 200 kilometriä Saratovista länsiluoteeseen. Sen asukasluku on 41 289 (2010).
Historia

Rtištševon seudulla Hopjor-joen vaikutuspiirissä oli vanhaa käsityksensä mukaan Przemyślistä peräisin olevaa slaavilaista asutusta jo 1500-luvulla. Kirkko perustettiin paikalle vuonna 1666. Kylän nimi oli vuoteen 1723 Pokrovski kirkon mukaan. Venäjän tsaari Pietari Suuri asutti Rtištševoon Suuren Pohjan sodan veteraaneja. Rtištševo sai rautatieaseman 1870-luvulla, jolloin sen läpi kulkeva rautatie Tambovista Saratoviin oli valmistui. Alueelliseen pääkaupunkiin Saratoviin Volgalle on matkaan noin 240 kilometriä. Kaupunginoikeudet Rtištševolle myönnettiin vuonna 1920.
Rtištševolla on virallinen ystävyyskaupunki Levice Slovakiassa.
Asukasluvun kehitys

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1875 | 0,886 | 1923 | 10,8 | 1940 | 30,0 | 1970 | 37,1 | 1996 | 45,1 | 2005 | 43,6 |
| 1897 | ~3,0 | 1926 | 11,4 | 1942 | 28,2 | 1979 | 41,1 | 2000 | 45,0 | 2006 | 43,4 |
| 1912 | ~6,0 | 1936 | 23,1 | 1959 | 32,7 | 1989 | 44,3 | 2001 | 44,8 | 2007 | 43,3 |
| 1917 | 8,6 | 1939 | 24,8 | 1967 | 35,8 | 1992 | 44,3 | 2003 | 44,2 |  |  |

Saratovin alue
Rubellius Plautus

Gaius Rubellius Plautus (33-62) oli roomalainen poliitikko ja keisari Neron poliittinen vihamies. Ajatusmaailmaltaan Plautus oli stoalainen. Hän on yksi kolmesta Neron murhauttamasta ”stoalaisesta marttyyristä” Thrasea Paetuksen ja Barea Soranuksen ohella. He kaikki olivat Musonius Rufuksen oppilaita.
Elämä > Sukutausta

Plautus oli äitinsä Julian kautta sukua Juliusten-Claudiusten dynastialle. Hän oli Drusuksen, Tiberius Caesarin ainoan pojan, lapsenlapsi ja Tiberiuksen ja hänen veljensä Drusuksen lapsenlapsen lapsi. Iso-isoäitiensä Vipsania Agrippinan ja Antonia minorin kautta hän oli sukua myös Marcus Vipsanius Agrippalle ja Marcus Antoniukselle, mutta ei Augustukselle. Hän oli Octavia minorin, joka oli sukua Julius Caesarille, jälkeläinen.
Plautuksen isä oli Gaius Rubellius Blandus. Tämän suku oli kotoisin Tiburista ja kuului equites-luokkaan. Julia oli aiemmin ollut naimisissa serkkunsa Nero Caesarin kanssa, ja Rubellius Blandus oli hänen toinen miehensä.
Vuosien 43 ja 45 välillä Juliasta tuli keisarinna Valeria Messalinan juonittelujen viaton uhri. Eräs syy saattoi olla se, että Messalina näki nuoren Plautuksen uhkana pojalleen Britannicukselle. Keisari Claudius ei suojellut sukulaistaan, ja Julia teloitettiin. Hänet tunteneet ihmiset kuitenkin tiesivät hänet hyveelliseksi.
Plautus nai Antistia Pollittan, Lucius Antistius Vetuksen tyttären. Heidän lastensa nimiä ei tiedetä. Yksikään heistä ei selvinnyt Neron puhdistuksista vuonna 66.
Elämä > Neron kateus

Junia Silana, keisarinna Agrippina nuoremman kilpailija ja Messalinan rakastajan entinen vaimo, syytti vuonna 44 Agrippinaa suunnitelmasta syöstä keisari Nero vallasta ja sijoittaa Plautus valtaistuimelle. Nero ei tehnyt tuolloin vielä mitään, mutta ajan kanssa hänen suhteensa Silanaan lämpeni, kun taas suhde hänen äitiinsä huononi. Vuonna 60 nähtiin komeetta, ja juorut Neron kukistumisesta ja Plautuksen noususta valtaistuimelle kasvoivat. Nero ajoi Plautuksen perheineen maanpakoon Asia Minoriin.
Sukutaustan lisäksi Neron kateutta lietsoi Plautuksen korkea stoalainen moraali, jonka Nero näki suorana loukkauksena itselleen. Plautus vetäytyi julkisesta elämästä, mutta se ei estänyt häntä koskevia huhupuheita. Vuonna 62 Plautuksen huhuttiin suunnittelevan vallankaappausta itäisen armeijan voitokkaan komentajan Gnaeus Domitius Corbulon kanssa. Nero määräsi Plautuksen teloitettavaksi. Hänen päänsä tuotiin Roomaan. Nero pilkkasi, kuinka kauhea Plautuksen pitkä nenä on.
Samoihin aikoihin Nero vangitsi myös Musonius Rufuksen. Vuonna 66 teloitettiin Plautuksen leski, lapset ja appi. Samoin Nero alkoi vainota tämän ystäviä Thrasea Paetusta ja Barea Soranusta.
Käännös suomeksi
Maarit Ruikka

Tuula Maarit Ruikka (s. 16. joulukuuta 1958 Rovaniemen maalaiskunta) on suomalainen teatteriohjaaja sekä Teatterikorkeakoulun ohjaajatyön professori (2006–). Ruikka on toiminut Viirus-teatterin taiteellisena johtajana vuosina 1997–2001 ja Tampereen Teatterikesän taiteellisen johtoryhmän jäsenenä vuosina 2004–2007.
Ruikka on ohjannut useita näytelmiä muun muassa Suomen Kansallisteatterille, Viirus-teatterille, Helsingin, Turun ja Oulun kaupunginteattereille sekä kuunnelmia Radioteatterille.
Ruikka on suorittanut peruskoulun luokanopettajan tutkinnon Rovaniemellä vuonna 1981. Teatterikorkeakoulun ohjauksen koulutusohjelmasta hän valmistui vuonna 1993.
Ruikka on saanut Nuoren taiteen Suomi-palkinnon vuonna 1997.
Aiheesta muualla

Taideyliopiston Avaintietoa-osio: Teatterikorkeakoulun dekaanit
Ilmari Ruikka

Ilmari Ruikka
Frans Ilmari Ruikka (16. tammikuuta 1925 Alatornio – 31. heinäkuuta 2013) oli suomalainen painija, joka ylsi vapaapainin MM-hopealle Helsingissä 1951. Helsingin Jyryä edustanut Ruikka voitti samana vuonna uransa ainoan Suomen mestaruuden. Ammatiltaan Ruikka oli raitiovaununkuljettaja. Hän oli naimisissa, ja hänellä oli vuonna 1952 syntynyt poika.
Saavutuksia

MM-hopeaa vapaapainissa 1951 (sarja 62 kg)
Suomen mestari vapaapainissa 1951 (sarja 62 kg)
Runkohuone

Lohjan kirkon pohjapiirustus. Kirkossa on kolmilaivainen runkohuone, jonka eteläpuolella on asehuone eli eteinen ja pohjoispuolella sakaristo.
Runkohuone on pitkäkirkkotyyppisen kirkon suurin tila, joka on tarkoitettu lähinnä seurakunnalle. Se koostuu yhdestä tai useammasta pitkittäislaivasta.
Rubiini-iibis

| Rubiini-iibis |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Iibikset Threskiornithidae
Suku::  Kaunoiibikset Eudocimus
Laji::  ruber
Kaksiosainen nimi
 Eudocimus ruber  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Rubiini-iibis Wikispeciesissä   Rubiini-iibis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rubiini-iibis (Eudocimus ruber) on iibiksiin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta ja Karibianmeren saarilta.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan rubiini-iibis voi kasvaa 56–76 cm pitkäksi. Koiraat ovat naaraita suurempia. Lajin paras tuntomerkki on aikuisen linnun lähes kauttaaltaan kirkkaanpunainen höyhenpeite. Ainoastaan siipien kärjet ovat mustat. Nuoret linnut ovat väriltään vatsastaan valkoisia ja selästään ja päästään ruskehtavan harmaita. Rubiini-iibiksen nokka on pitkä ja alapäinkaartunut. Nokka on väriltään harmaa ja koiraan nokka on naaraan nokkaa pidempi.
Levinneisyys ja elintavat

Rubiini-iibistä tavataan Etelä-Amerikan pohjoisosien rannikoilta alueelta, joka ulottuu Kolumbiasta Brasiliaan. Lisäksi sitä tavataan muun muassa Trinidadista ja Tobagosta ja vaeltajana useilta Karibianmeren saairlta. Lajin elinympäristöä ovat suot, mutatasangot, laguunit ja mangrovemetsät. Rubiini-iibikset liikkuvat tyypillisesti parvissa. Lajin ravintoa ovat katkaravut ja muut äyriäiset, vesihyönteiset, sammakot, nilviäiset ja pienet kalat. Aikuiset rubiini-iibikset saavat punaisen värinsä syömistään katkaravuista. Rubiini-iibiksen lisääntymisaika on syyskuusta joulukuuhun. Laji pesii kolonioina ja koiras rakentaa risupesän puuhun tai pensaaseen. Naaras munii tyypillisesti 3–5 munaa.
Trianonin rauha

| Trianonin rauha |
| --- | --- |
 Entinen Itävalta-Unkari ja Pariisin rauhankonferenssissa vedetyt uudet rajat kartalla.
Allekirjoitettu:  4. kesäkuuta 1920
Allekirjoituspaikka:  Trianon-palatsi Versailles, Ranska
Osapuolet
Trianonin rauha oli ensimmäisen maailmansodan jälkeen ympärysvaltojen ja Unkarin välillä solmittu rauhansopimus, joka allekirjoitettiin 4. kesäkuuta 1920. Unkari menetti rauhan nojalla kaksi kolmannesta entisestä pinta-alastaan ja uusien rajojen ulkopuolelle jäi 3 miljoonaa etnistä unkarilaista. Alueita saivat Itävalta-Unkarista itsenäistynyt Tšekkoslovakia, yhdistynyt eteläslaavien Jugoslavia ja Unkarin naapurimaat Romania ja Itävalta. Rauhansopimus rajoitti myös Unkarin armeijan kokoa ja velvoitti sen maksamaan myöhemmin määrättävän summan sotakorvauksia. Rauhan koettu vääryys määritteli Unkarin sisä- ja ulkopolitiikkaa vielä kauan sen solmimisen jälkeen.
Tausta > Ensimmäinen maailmansota ja kaksoismonarkia

Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1916 Itävalta-Unkarissa valtaan noussut uusi hallitsija Kaarle I (Unkarin kuninkaana Kaarle IV) teki ensimmäiset tunnustelut ympärysvaltojen kanssa liittolaisensa Saksan selän takana. Ympärysvallat määrittelivät sodanpäämääränsä Itävalta-Unkaria koskien ensi kertaa tammikuussa 1917. Ympärysvallat vaativat kansallisuusperiaatteeseen vedoten kaksoismonarkian eri kansojen vapauttamista "vieraasta herruudesta". Vaatimus kuulosti uhkaavalta, mutta sitä saattoi tulkita monella tapaa. Tärkeintä ympärysvalloille oli löytää nopein reitti Itävalta-Unkarin irrottamiseksi sodasta. Julistus innosti kuitenkin maan vähemmistökansallisuuksia, joita oli innoittanut myös Venäjän vallankumous maaliskuussa 1917. Venäjän väliaikainen hallitus vaati ympärysvalloista ensimmäisenä Itävalta-Unkarin pirstomista itsenäiseen Tšekkoslovakiaan ja eteläslaavien yhteiseen valtioon. Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin tammikuussa 1918 julkaistu 14 kohdan rauhanohjelma vaati samaan tapaan Balkanin ja Italian rajojen vetämistä uudelleen kansallisuusperiaatteen mukaisesti. Serbian tuli saada meriyhteys, mutta vähemmistökansalaisuuksien itsenäisyyteen ei viitattu. Sen sijaan vaadittiin niiden "autonomista kehitystä". Itävalta-Unkarissa syntyikin ajatus kaksoismonarkian muuttamisesta liittovaltioksi.
Venäjän bolševikkihallituksen kanssa tehdyn Brest-Litovskin rauhan jälkeen Itävalta-Unkarille jäi vain kaksi rintamaa Balkanilla ja Pohjois-Italiassa. Sotilaallinen tilanne oli kohentunut, mutta maalla oli vakavia taloudellisia ja sisäisiä ongelmia. Teollinen tuotanto ja maatalous ei enää kyennyt vastaamaan maan ja väestön tarpeisiin. Lokakuun vallankumous innoitti työväenliikkeen vallankumousaatetta. Huhtikuussa 1918 Roomassa järjestettiin kongressi, jossa Jugoslavian, Tšekkoslovakian ja Puolan kansalliskomiteat, sekä maanpaossa eläneet serbien ja romanialaisten edustajat vaativat täydellistä itsenäisyyttä. Lisäksi erillisrauhan mahdollisuudesta luopuneet ympärysvallat ilmoittivat kesäkuussa, että Puolan ja Tšekkoslovakian itsenäisyys kuului niiden sodanpäämääriin. 4. lokakuuta 1918 Itävalta-Unkari pyysi aselepoa ja rauhanneuvotteluiden aloittamista. Neuvottelut haluttiin aloittaa Wilsonin 14 kohdan ohjelman pohjalta, mutta Yhdysvallat ilmoittikin nyt, että kaksoismonarkian kansojen tuli itse päättää kohtalostaan. 28. lokakuuta tšekit julistautuivat itsenäiseksi ja kaksi päivää myöhemmin heihin liittyivät slovakit. Kroatian maapäivät päätti puolestaan eroavansa Unkarista. Unkarissa käynnistyi lokakuussa niin sanottu krysanteemivallankumous. Monarkian tunnukset asuistaan irti repineet vallankumoukselliset sotilaat miehittivät pääkaupungin avainkohdat. Kaksoismonarkian viimeiseksi merkittäväksi eleeksi jäi aselevon allekirjoittaminen Padovassa 3. marraskuuta. Kaarle IV luopui vallasta 11. marraskuuta ja 16. marraskuuta istuntoon kokoontunut kansallisneuvosto julisti Unkarin itsenäiseksi tasavallaksi.