stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Newman
Autourheilu

Newman kiinnostui autourheilusta harjoiteltuaan lajia elokuvaa Kilparatojen voittaja varten. Hän osallistui ensimmäiseen ammattilaiskilpailuunsa 47-vuotiaana vuonna 1972. Newman kilpaili aktiivisesti 30 vuoden ajan ja voitti monia kilpailuja. Le Mansin 24 tunnin ajossa 1979 Newman sijoittui toiseksi  ja ajoi kilpailussa saksalaisen Rolf Stommelenin ja Dick Barbourin kanssa. He olivat oman luokkansa nopeimpia. Newman voitti 1995 Daytonan 24 tunnin ajon ja oli 70-vuotiaana kilpailun historian vanhin voittaja. Hän osallistui 2005 kilpailuun uudestaan.
Ajaja ja autonomistaja Carl Haas perusti Newmanin kanssa 1983 yhteisen CART-tallin, Newman/Haas Racingin. He onnistuivat houkuttelemaan talliinsa tunnettuja ajajia ja suuria sponsoreita, kuten Texacon ja McDonald’sin. Tallin ajajiin kuuluivat muun muassa entiset Formula 1 -mestarit Nigel Mansell ja Mario Andretti. Talli lopetti kuitenkin toimintansa joulukuussa 2011. Se voitti historiansa aikana 107 osakilpailua ja kahdeksan ajajien mestaruutta.
Yksityiselämä ja perhe

Paul Newman oli kaksi kertaa naimisissa. Vuonna 1949 hän meni naimisiin Jacqueline Witten kanssa. He saivat kolme lasta, Scottin, Stephanien ja Susanin. Paul ja Jacqueline erosivat 1958, ja Paul Newman meni samana vuonna naimisiin näyttelijä Joanne Woodwardin kanssa. He olivat alkujaan tavanneet Picnic-näytelmän tuotannossa. He tapasivat uudelleen elokuvan Hehkuva kesä kuvauksissa ja rakastuivat. He saivat kolme tytärtä ja kasvattivat heidät 15 eekkerin maatilalla Westportissa, Connecticutissa. Paul Newmanin poika ensimmäisestä avioliitosta, Scott, kuoli huumeiden yliannostukseen 28-vuotiaana.
Newman kuoli syöpään kotonaan Westportissa perheensä keskuudessa syyskuussa 2008. Hänen jäänteensä krematoitiin, ja hänelle pidettiin perheen toiveesta vain pieni yksityinen muistoseremonia.
Poliittinen toiminta ja hyväntekeväisyys

Newman oli uransa aikana aktiivinen liberaalidemokraatti ja osallistui muun muassa Eugene McCarthyn vuoden 1968 presidentinvaalikampanjaan. Newman päätyi jopa tulevan presidentin Richard Nixonin kuuluisalle 20 pahimman vastustajan listalle sijalle 19. Lisäksi Newman vastusti Vietnamin sotaa ja tuki vasemmistolehteä The Nation.
Newman myi jouluna 1982 itse tekemäänsä salaattikastiketta ystävilleen. Siitä kehittyi kirjailija A. E. Hotchnerin avulla Newman’s Own -niminen yritys ja brändi, joka on sen jälkeen laajentunut käsittämään myös lukuisia muita elintarviketuotteita. Yrityksen tarkoitus ei kuitenkaan ole tuottaa voittoa, vaan se lahjoittaa koko tuottonsa hyväntekeväisyyteen. Yrityksen ilmoituksen mukaan se on tehnyt vuoteen 2012 mennessä lahjoituksia yli 340 miljoonalla dollarilla. Suuri osa varoista on mennyt Newmanin perustamalle Hole in the Wall Gang Camps -leirille, joka tarjoaa ilmaisen kesäleirin vaikeasti sairaille lapsille. Newman palkittiin ansioistaan 1994 Jean Hersholtin humanitaarisella palkinnolla.
Valikoitu filmografia > Ohjaukset

Rachel, Rachel – haluan rakastaa 1968
Ei tuumaakaan1970
Kehäkukkia 1972
Pitenevät varjot 1980 (televisioelokuva)
Harry & Son 1984
Lasinen eläintarha 1987
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Newman Wikimedia Commonsissa
Paul Newmanin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Paul Newman laivaston valokuvassa.
Paul Newman ja Elizabeth Taylor elokuvassa Kissa kuumalla katolla.
Paul Newman vuonna 2007.
Paul Newmanin Lola-auto historiallisten autojen tapaamisessa.
Bugatti Veyron

| Bugatti Veyron |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Ranska
Valmistaja:  Bugatti Automobiles
Konserni:  Volkswagen Group
Valmistusvuodet:  2005–2011
Tuotantomäärä:  16.4 300, Grand Sport 45
Korimalli:  2-ovinen coupé 2-ovinen targa
Luokka:  superauto
Muotoilija:  Hartmut Warkuß, Jozef Kabaň
Edeltäjä:  Bugatti EB110
Seuraaja:  Bugatti Chiron
Tekniset tiedot
Henkilöluku:  2
Iskutilavuus:  7 993 cm³
Teho:  736-883 kW (1001-1200 hv)
Vääntö:  1 250 Nm
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  neliveto
Vaihteisto:  7-vaihteinen kaksoiskytkin
Kulutus:  24,1 litraa
Mitat
Massa:  1 888 kg
Pituus:  4 462 mm
Leveys:  1 998 mm
Korkeus:  1 204 mm
Bugatti Veyron  on VW-konsernin omistaman Bugattin valmistama urheiluauto, jonka tuotanto ja markkinointi aloitettiin syksyllä 2005. Autoa valmistaa Bugatti Automobiles SAS -yhtiö Molsheimissa, Ranskassa. Auto on nimetty kilpa-autoilija Pierre Veyronin mukaan, joka voitti Bugattilla Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1939. Sen rajoitettu huippunopeus on 431,1 km/h.
Historia

Veyronin kehittely alkoi vuonna 1999 konseptimallilla EB 18/4. Se esiteltiin ensimmäisen kerran Tokyo Motor Show'ssa, ja silloinen esittelymalli muistutti melko tarkasti tuotantoon tullutta autoa. Olennainen muutos tapahtui moottorin suhteen. Konseptimallissa oli V18-moottori, kun taas tuotantomallissa on W16-moottori. Auton suunnitteli Volkswagen-konsernin Hartmut Warkuß.
Geneven autonäyttelyssä 2001 VW-konsernin silloinen pääjohtaja Ferdinand Piëch ilmoitti Veyronin tuotannon aloittamisesta. Hän lupasi auton olevan historian nopein, voimakkain ja kallein. Autoon sijoitettava W16-moottori oli ensimmäisen kerran esillä Bentley Hunaudières -konseptiautossa. Moottorissa olisi neljä turboahdinta, ja se kehittäisi 1001 hevosvoimaa eli 736 kW:n tehon. Nopeutta autolle luvattiin yli 407 km/h, ja hinnaksi arvioitiin miljoona euroa.
Auton kehittely jatkui koko vuoden 2001, ja loppuvuodesta ilmoitettiin, että auto tulisi tuotantoon vuonna 2003. Matkassa oli kuitenkin monta mutkaa. Auton ajovakaus suurilla nopeuksilla tuotti ongelmia, ja yksi prototyyppi tuhoutui koeajoradalla lehdistöesittelyn aikana. Veyronin tuotanto siirrettiin epämääräiseen tulevaisuuteen. Kehitystyötä johti aiemmin VW:n insinöörinä toiminut ja nyt Bugatista vastannut Wolfgang Schreiber.
Huhtikuussa 2005 Veyronin tuotannon todettiin alkavan saman vuoden loppupuoliskolla ja tulevan saman tien myös markkinointiin. Ongelmat oli voitettu ja riittävä ajovakaus huippunopeuksillakin saavutettu.
Tuotanto

Autoja on ennen tuotannon aloittamista tilattu muutama kymmenen kappaletta. Mallin kokonaistuotannoksi arvioidaan 300 kappaletta. Jokainen ajoneuvo kootaan ja valmistetaan yksilöllisesti käsityönä. Autossa on käytetty myös VW-konsernin tavallisempien automerkkien osia, joskin hyvin vähäisessä määrin. Molsheimissa Ranskassa rakennettavan superauton lasit on valmistettu Suomessa. Umpikorisen Veyronin valmistus päättyi 2011. Autosta on valmistettu myös yksittäiskappale erikoismalli Bugatti Veyron Pegaso Edition ukrainalaiselle miljonäärille.
Yhden auton valmistuskustannuksiksi, projektin kehityskulut huomioon ottaen, on arvioitu noin 2 miljoonaa Englannin puntaa, joten siihen nähden valmistaja myy autoa edullisesti.
Veyronissa on saksalaisen Dieter Burmesterin suunnittelemat äänentoistolaitteet.
Alkuperäisen Veyronin lisäksi Bugatti valmisti targa-kattoista Grand Sport -mallia, jossa on käytetty hiilikuitua vahvistamaan rakennetta irrotettavan katon vuoksi. Grand Sportia valmistettiin vuodesta 2009 vuoteen 2015 yhteensä 150 kappaletta. Autoa valmistettiin myös yksittäisiä erikoismalleja.
Tekniset tiedot

Veroton hinta: noin 1 400 000 euroa (Saksassa)
Teho: 1001 hv / 736 KW @ 6000 kierr/min
Vääntö: 1250 Nm / 922 ft lbs @ 2200 kierr/min
Voimansiirto: Neliveto Haldex-monilevykytkimellä (jatkuva veto takana)
Paino: 1,9 tonnia
Huippunopeus: 408.47 km/h, 431.072 km/h (Supersport)
0–100 km/h: 2,46 s
0–300 km/h: 16,7 s
0-400 km/h: 57,8 s
Sylinteritilavuus: 7 993 cm³, 16 sylinteriä, W16 à 72°, kaksi VR8:aa (8 sylinteriä erittäin pienessä v-kulmassa) asennettu yhteen
Turboahtimet: 4
Venttiilit: 4 jokaisessa sylinterissä
Pituus: 4 462 mm
Leveys: 1 998 mm
Korkeus: 1 204 mm
Kulutus kaupunkiajossa: noin 34 l/100 km
Kulutus maantieajossa: noin 24 l/100 km
Kulutus huippunopeudessa: 112 l/100 km, joten auto kuluttaa 100 litran tankkinsa kahdessatoista minuutissa
Marlowe Gardiner-Heslin

| Marlowe Gardiner-Heslin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. maaliskuuta 1985 (ikä 39)  Toronto, Ontario
Näyttelijä
Aktiivisena:  2002–
Merkittävät roolit:  Tyson Granger (Beyblade)
Aiheesta muualla
IMDb 
Marlowe Gardiner-Heslin (s. 30. maaliskuuta 1985 Toronto, Ontario) on kanadalainen ääninäyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Tysonina Beybladessa. Enimmäkseen hän on näytellyt teattereissa.
Filmografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ilmestymisvuosi | Englanninkielinen nimi | Rooli |
| 2002–2003 | Beyblade | Tyson Granger (ääni) |
| 2003–2004 | Beyblade V-Force | Tyson Granger (ääni) |
| 2004 | Interlude | He (ääni) |
| 2004–2005 | Beyblade G-Revolution | Tyson Granger (ääni) |
| 2005 | Beyblade: The Movie | Tyson Granger (ääni) |
Denis Lawson

| Denis Lawson |
| --- | --- |
 Denis Lawson
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. syyskuuta 1947 (ikä 77) Crieff, Skotlanti
Kansalaisuus:  Skotlanti
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Sheila Gish
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Wedge Antilles alkuperäisessä Tähtien sota -trilogiassa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Denis Lawson (s. 27. syyskuuta 1947 Crieff, Skotlanti) on lukuisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa esiintynyt skotlantilainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Wedge Antillesin roolista alkuperäisessä Tähtien sota -trilogiassa. Hänen sisarenpoikansa on näyttelijä Ewan McGregor, joka esitti Obi-Wan Kenobia Tähtien sodan esiosatrilogiassa.
Filmografia (epätäydellinen)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Ilmestymisvuosi | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi | Rooli |
| 1977 | Rautanaamio | The Man in the Iron Mask | Claude |
| 1977 | Viimeinen kirja | Providence | Dave Woodford |
| 1977 | Tähtien sota | Star Wars | Wedge Antilles |
| 1980 | Imperiumin vastaisku | The Empire Strikes Back | Wedge Antilles |
| 1983 | Local Hero – kylän sankari | Local Hero | Urquhart |
| 1983 | Jedin paluu | Return of the Jedi | Wedge Antilles |
| 1984 | Muuttoketju | The Chain | Keith |
| 1989 | Yhteentörmäys | One Way Out | Bernard |
| 1991 | Musta hatturasia | Bejewelled | Alistair |
| 1998 | Suurlähettiläs | Ambassador | John Stone |
| 2000 | Toisten lapset | Other People's Children | Tom |
2000: Leonard
| 2019 | Star Wars: The Rise of Skywalker | Star Wars: The Rise of Skywalker | Wedge Antilles |
Aiheesta muualla

Denis Lawson – Filmography British Film Institute – BFI. Viitattu 1.1.2023. (englanniksi)
Denis Lawson Biography (1947-) Filmreference. Viitattu 1.1.2023. (englanniksi)
Arianwen Parkes-Lockwood

| Arianwen Parkes-Lockwood |
| --- | --- |
 Arianwen Parkes-Lockwood vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1987 (ikä 37) Armidale, Uusi Etelä-Wales, Australia
Puoliso:  Marcello Fabrizi
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Olivia Bligh (Kotiin takaisin)
Aiheesta muualla
IMDb 
Arianwen Parkes-Lockwood (s. 24. heinäkuuta 1987 Armidale, Uusi Etelä-Wales, Australia) on australialainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Olivia Blighin roolista draamasarjassa Kotiin takaisin.
Filmografia > Televisiosarjat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Esiintymisvuosi | Nimi | Nimi Suomessa | Rooli | Huomioitavaa |
| 2011 | Tough Nuts: Australia's Hardest Criminals | – | Marlene McPherson | yksi jakso |
| 2011 | The Kangaroo Gang | – | Fiona | yksi jakso |
| 2011 | Underbelly | – | Dolly Green | neljä jaksoa |
| 2013–2018 | A Place to Call Home | Kotiin takaisin | Olivia Bligh | päähenkilö |
| 2015 | Miss Fisher's Murder Mysteries | Neiti Fisherin etsivätoimisto | Harriet Edwards | yksi jakso |
Filmografia > Elokuvat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Ilmestymisvuosi | Nimi | Nimi Suomessa | Rooli | Huomioitavaa |
| 2010 | The Filmmaker | – | nuori Jess | lyhytelokuva |
| 2011 | Rosey and Me | – | Rosey | lyhytelokuva |
| 2012 | May | – | Emma | lyhytelokuva |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arianwen Parkes-Lockwood Wikimedia Commonsissa
Arianwen Parkes-Lockwood Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Desmond Tutu

| Desmond Tutu |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. lokakuuta 1931 Klerksdorp, Transvaalin provinssi, Etelä-Afrikan unioni
Kuollut: 26. joulukuuta 2021 (90 vuotta) Kapkaupunki, Etelä-Afrikka
Kansalaisuus:  eteläafrikkalainen
Ammatti:  arkkipiispa
Arvonimi: The Most Reverend (käännä suomeksi)
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Leah Nomalizo Tutu
Lapset:  Trevor, Theresa, Naomi ja Mpho.
Muut tiedot
Tunnustukset:  Nobelin rauhanpalkinto (1984)
 Nimikirjoitus
Desmond Mpilo Tutu (7. lokakuuta 1931 Klerksdorp, Transvaalin provinssi,  Etelä-Afrikan unioni – 26. joulukuuta 2021 Kapkaupunki, Etelä-Afrikka) oli eteläafrikkalainen anglikaanisen kirkon Kapkaupungin arkkipiispa, joka tuli 1980-luvulla tunnetuksi apartheidin vastustajana ja jatkoi sen jälkeen toimintaansa ihmisoikeuksien puolustajana ja oli muun muassa Etelä-Afrikan totuuskomission puheenjohtaja. Tutulle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1984. Tutu teki runsaasti työtä rotuerottelun ehkäisemiseksi.
Elämä

Tutu syntyi Klerksdorpissa, Transvaalin provinssissa 7. lokakuuta 1931. Tutulla on sekä xhosa- että tswanataustaa. Perhe muutti Johannesburgiin Tutun ollessa 12-vuotias. Hän olisi halunnut opiskella lääkäriksi, mutta koska perheellä ei ollut varaa siihen, hän seurasi isänsä jalanjäljissä opettajaksi. Tutu opiskeli 1951–1953 Pretorian Bantu Normal Collegessa ja opetti sen jälkeen vuoteen 1957 Johannesburgin Bantu High Schoolissa. Hän kuitenkin erosi vastalauseena eteläafrikkalaiselle kasvatus- ja koulutuslaille, joka vahvasti tuki rotuerottelua ja epätasa-arvoa. Se muun muassa kielsi eri rotujen opiskelun samoissa ryhmissä ja heikensi siten Etelä-Afrikan mustan väestön opiskelumahdollisuuksia. Tutu jatkoi opintojaan teologian saralla, ja vuonna 1960 hänet vihittiin anglikaanipapiksi. Hän siirtyi työskentelemään pappina keskustelua herättäneessä Fort Haren yliopistossa, joka oli yksi harvoja eteläisen Afrikan laatukouluja mustille opiskelijoille. Tutu meni 1955 naimisiin Leah Nomalizon kanssa. Heillä on neljä lasta.
Tutu suoritti 1962–1966 teologian kandidaatin ja maisterin tutkinnot Lontoon King’s Collegessa. Opintojen jälkeen hän palasi Etelä-Afrikkaan, missä jatkoi mustaihoisen papiston kouluttamista vuosina 1967–1972. Hän kirjoitti pääministeri B. J. Vorsterille kirjeen, jossa hän kuvasi tilannetta Etelä-Afrikassa ”ruutitynnyriksi, joka voi räjähtää milloin tahansa”. Hän ei koskaan saanut vastausta kirjeeseensä. Ruutitynnyri räjähti, kun 1975 bantujen kouluissa määrättiin pakolliseksi opetuskieleksi afrikaans, jota harvat opettajat tai oppilaat osasivat. Koululaisten mielenosoitus johti väkivaltaisuuksiin, joissa kuoli ainakin kaksi lasta.
Vuonna 1972 Tutu palasi Isoon-Britanniaan, jossa hänet nimitettiin kirkkojen maailmaneuvoston teologisen kasvatusrahaston varajohtajaksi. Hän palasi Etelä-Afrikkaan jälleen vuonna 1975, jolloin hänet nimitettiin Johannesburgissa sijaitsevan St. Maryn tuomiokirkon rovastiksi ensimmäisenä mustana henkilönä.
Elämä > Tutun poliittinen työ

Vuonna 1976 syttyivät Soweton mellakat, kun hallitus suunnitteli lisäävänsä afrikaansin käyttöä mustissa kouluissa. Tapahtuma kehittyi massiiviseksi kapinaksi rotuerottelua vastaan. Siitä lähtien Tutu tuki maansa taloudellista boikottia. Hän oli Lesothon piispa vuodesta 1976 vuoteen 1978, jolloin hänestä tuli Etelä-Afrikan kirkkojen neuvoston pääsihteeri. Tässä asemassa hän pystyi jatkamaan työtään rotuerottelua vastaan lähes kaikkien kirkkojen luvalla. Tutu puolusti johdonmukaisesti sovintoa kaikkien asianosaisten välillä kirjoituksissaan ja luennoissaan kotimaassa ja ulkomailla. Tutu sai 1984 Nobelin rauhanpalkinnon. Nobel-komitea mainitsi hänen roolinsa ”yhdistävänä johtohahmona kampanjassa apartheid-ongelman ratkaisemiseksi Etelä-Afrikassa”. 7. syyskuuta 1986 Tutusta tuli ensimmäinen Etelä-Afrikassa anglikaanikirkkoa johtanut musta henkilö.
Vuonna 1995 presidentti Nelson Mandela nimitti Tutun johtamaan totuuskomissiota, jonka tehtävänä oli tutkia apartheidin ajan mahdollisia ihmisoikeusrikkomuksia. Tämän työn johdosta hän sai 1999 Sydneyn rauhanpalkinnon. Tutulla diagnosoitiin eturauhassyöpä vuonna 1997.
Tutu nimitettiin useiden yliopistojen kunniatohtoriksi sekä Yhdysvalloissa että Britanniassa. Tutu palasi vuonna 2004 Isoon-Britanniaan King’s College Londonin vierailevaksi professoriksi ja piti luentosarjan, jolla juhlistettiin yliopiston 175. vuosipäivän merkkivuotta. 78-vuotias Tutu ilmoitti kesällä 2010 vetäytyvänsä julkisuudesta ja julkisista tehtävistään voidakseen viettää eläkepäiviään perheensä parissa.
Elämä > Kuolema

Desmond Tutu kuoli 90 vuoden iässä pitkäaikaisen sairauden seurauksena 26. joulukuuta 2021. Tutun omasta toivomuksesta hänen ruumiinsa tuhkattiin ympäristöystävällisemmällä neste- eli vesituhkausmenetelmällä, jossa vainajan ruumis liuotetaan lämmön, paineen ja kemikaalien vaikutuksesta kiihdytettyä maatumista muistuttavassa prosessissa. Koruttomat hautajaiset pidettiin Kapkaupungissa 1. tammikuuta 2022.
Elämä > Tunnustuksia

Tutu sai elämänsä aikana lukuisia tunnustuksia, joista kuuluisin lienee Nobelin rauhanpalkinto.
Poliittisia mielipiteitä

Tutu uskoi Israelin valtion palestiinalaisiin suuntaaman kohtelun olevan yksi apartheidin muoto. Hän pyysi toistuvasti Israelin hallitusta kunnioittamaan palestiinalaisten ihmisarvoa, olivatpa he muslimeja tai kristittyjä.
Nobelisti tuki myös Länsi-Papuan itsenäisyysliikettä ja arvosteli YK:n roolia Indonesian Länsi-Papuan valtauksessa. Tutu sanoi: ”Useita vuosia Etelä-Afrikan ihmiset kärsivät sorron ja rotuerottelun ikeen alla. Monet ihmiset kärsivät yhä raa’asta sorrosta ja heidän ihmisarvonsa kielletään. Yksi tällainen ihmisjoukko on Länsi-Papuan kansa.”
Tutu arvosteli myös ihmisoikeuksien loukkauksia Zimbabwessa. Hän kutsui Zimbabwen presidentti Robert Mugabea ”afrikkalaisen diktaattorin irvikuvaksi” ja arvosteli Etelä-Afrikan hallituksen diplomatiaa Zimbabwea kohtaan.
Vuonna 2012 Tutu jättäytyi pois Etelä-Afrikassa pidetystä seminaarista, jonne oli kutsuttu puhumaan myös Tony Blair. Tutun edustajan mukaan tämän mielestä Blairin päätöstä tukea USA:n hyökkäystä Irakiin oli ”moraalisesti mahdotonta puolustaa” ja arkkipiispan olisi ”sopimatonta ja kestämätöntä” esiintyä Blairin kanssa samassa tilaisuudessa. Pian tämän jälkeen Tutu vaati The Observerin julkaisemassa kirjoituksessaan Blairin ja George W. Bushin haastamista Haagin kansainväliseen rikostuomioistuimeen Irakin sodan takia.
Teoksia

Crying in the Wilderness (1983)
Hope and Suffering. Sermons and Speeches (1983; suom. Kärsimys ja toivo Kirjayhtymä 1985)
The Words of Desmond Tutu (1989)
The Rainbow People of God (1994)
The Essential Desmond Tutu (1997)
No Future without Forgiveness (1999; suom Anteeksiantaminen, tie tulevaisuuteen Gummerus 2001)
God Has a Dream. A Vision of Hope for Our Time (2004)
Made for Goodness: and Why This Makes All Difference (yhdessä Mpho Tutun kanssa, 2010)
God is not a Christian. Speaking Truth in Times of Crisis (2011)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Desmond Tutu Peace Centre. (englanniksi)
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Dunant, Passy 1902: Ducommun, Gobat 1903: Cremer 1904: Kansainvälisen oikeuden instituutti 1905: Suttner 1906: Roosevelt 1907: Moneta, Renault 1908: Arnoldson, Bajer 1909: Beernaert, Paul Balluet d’Estournelles de Constant 1910: Kansainvälinen Rauhantoimisto 1911: Asser, Fried 1912: Root 1913: La Fontaine 1917: Punainen Risti 1919: Wilson 1920: Bourgeois 1921: Branting, Lange 1922: Nansen 1925: Chamberlain, Dawes
1926–1950:  1926: Briand, Stresemann 1927: Buisson, Quidde 1929: Kellogg 1930: Söderblom 1931: Addams, Butler 1933: Angell 1934: Henderson 1935: Ossietzky 1936: Lamas 1937: Cecil 1938: Nansenin kansainvälinen pakolaistoimisto 1944: Punainen Risti 1945: Hull 1946: Balch, Mott 1947: Kveekarit 1949: Boyd Orr
1951–1975:  1950: Bunche 1951: Jouhaux 1952: Schweitzer 1953: Marshall 1954: Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö 1957: Pearson 1958: Pire 1959: Noel‑Baker 1960: Lutuli 1961: Hammarskjöld 1962: Pauling 1963: Punainen Risti 1964: King 1965: Unicef 1968: Cassin 1969: Kansainvälinen työjärjestö 1970: Borlaug 1971: Brandt 1973: Kissinger, Lê 1974: MacBride, Satō 1975: Saharov
1976–2000:  1976: B. Williams, Corrigan 1977: Amnesty International 1978: Sadat, Begin 1979: Äiti Teresa 1980: Esquivel  1981: YK:n pakolaisapujärjestö 1982: Myrdal, García Robles 1983: Wałęsa 1984: Tutu 1985: Lääkärit ydinsotaa vastaan 1986: Wiesel 1987: Arias 1988: YK:n Rauhanturvaajat 1989: Dalai Lama 1990: Gorbatšov 1991: Suu Kyi 1992: Menchú 1993: Mandela, de Klerk 1994: Arafat, Peres, Rabin 1995: Pugwash-liike, Rotblat 1996: Belo, Ramos Horta 1997: Kampanja maamiinojen kieltämiseksi (ICBL), J. Williams 1998: Hume, Trimble 1999: Lääkärit ilman rajoja 2000: Kim
2001–:  2001: YK, Annan 2002: Carter 2003: Ebadi 2004: Maathai 2005: IAEA, ElBaradei 2006: Yunus, Grameen Bank 2007: Gore, IPCC 2008: Ahtisaari 2009: Obama 2010: Liu 2011: Gbowee, Johnson Sirleaf, Karman 2012: EU 2013: Kemiallisten aseiden kieltojärjestö 2014: Satyarthi, Yousafzai 2015: Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti 2016: Juan Manuel Santos 2017: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons 2018: Murad, Mukwege 2019: Abiy 2020: Maailman ruokaohjelma 2021: Ressa, Muratov 2022: Bjaljatski, Memorial, Center for Civil Liberties 2023: Mohammadi 2024: Nihon Hidankyō
Falunin kunta

| Falunin kunta |
| --- | --- |
 vaakuna

Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Taalainmaan lääni
Maakunta:  Taalainmaa
Keskustaajama:  Falun
Kuntakoodi:  2080
Pinta-ala  ():  
 – Maa:  2 040,27 km²
Väkiluku (31.12.2020)  ():  59 528
 – Väestötiheys:  29,1 as./km²
 
 www.falun.se 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vanha pitäjäjako nykyisten Borlängen ja Falunin kuntien alueella. Pitäjien nimet on kirjoitettu pienellä, vuoden 1952 kuntien nimet suuremmalla ja nykypäivän kuntien nimet kaikkein suurimmalla. Roosa viiva tarkoittaa kuntarajoja 1950–1970-luvuilla ja punainen nykyisiä kuntarajoja.
Falunin kunta (ruots. Falu kommun) on Taalainmaan läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Taalainmaahan. Kunnan keskustaajama on Falun.
Kunnan maapinta-ala on 2 040,27 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 59 528 henkeä (31.12.2020).
Vuonna 2007 kunnassa oli 59,75 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 2,9 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Kuntajaon kehitys

Vuoden 1952 kuntauudistuksessa Aspeboda liitettiin Stora Kopparbergin maalaiskuntaan. Muut viisi maalaiskuntaa ja Falunin kaupunki jäivät uudistuksessa ennalleen. Vuonna 1967 Stora Kopparbergin ja Vikan maalaiskunnat liitettiin Falunin kaupunkiin. Vuoden 1971 kuntauudistuksessa muodostettiin Falunin kunta yhdistämällä kaupunki sekä Bjursåsin, Envikenin, Sundbornin ja Svärdsjön maalaiskunnat.
Vaakuna

Nykyinen vaakuna on entisen Falunin kaupungin vaakuna. Myös kuudella maalaiskunnalla oli oma vaakuna.
Bjursåsin maalaiskunta
Envikenin maalaiskunta
Stora Kopparbergin maalaiskunta
Sundbornin maalaiskunta
Svärdsjön maalaiskunta
Vikan maalaiskunta