stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alexanderplatz

Alexanderplatz Fernsehturmista kuvattuna.
Weltzeituhr (Maailmankello)
Alexanderplatz on aukio keskellä Berliiniä Spreejoen ja Berliinin tuomiokirkon lähellä. Paikalliset kutsuvat aluetta usein yksinkertaisesti nimellä Alex. Alexanderplatzilla sijaitsee S-Bahn-, U-Bahn- ja lähijunia palveleva Alexanderplatzin asema.
Hans Hartig: Tauwetter am Bahnhof Alexanderplatz (Suojasäätä Alexanderplatzin rautatieasemalla), noin 1919.
Alexanderplatz yöllä vuonna 2015.
Entinen karjamarkkinapaikka nimettiin Venäjän keisari Aleksanteri I:n mukaan tämän vierailtua Berliinissä 25. lokakuuta 1805. Alueesta tuli merkittävä osa kaupunkia 1800-luvun lopulla samannimisen asemarakennuksen ja läheisen kauppa-alueen valmistumisen myötä. Alueen kulta-aika sijoittuu 1920-luvulle, jolloin se oli yhdessä Potsdamer Platzin kanssa Berliinin yöelämän keskuksia.
Jaetussa Berliinissä Alexanderplatz jäi Itä-Berliinin puolelle ja siitä rakennettiin 1960-luvulla Itä-Berliinin liikekeskus. Raunioiden raivaamisen myötä aukion pinta-ala nelinkertaistui ja kolmen hehtaarin laajuisena se on nykyään Berliinin suurin aukio. Lähialueen näkyvimmäksi maamerkiksi nousi vuonna 1969 valmistunut Fernsehturm-televisiotorni.
Nykyään Alexanderplatzilla on jäljellä vain kaksi toista maailmansotaa edeltävältä ajalta olevaa rakennusta, vuonna 1932 valmistuneet Peter Behrensin suunnittelemat Alexanderhaus ja Berolinahaus. Muuten aukion ympäristö on täynnä DDR:n ajalta olevia rakennuksia, joissa on toiminut muun muassa useita ministeriöitä. Tunnettuja rakennuksia ovat virastotalot Haus der Elektroindustrie, Haus der Presse, Haus des Reisens, Haus des Lehrers, tavaratalo Centrum sekä hotelli Park Inn Berlin, joka on Berliinin korkein hotellirakennus. Aukion keskellä on 1960-luvulla rakennettu Kansojen välisen ystävyyden lähde -niminen suuri suihkukaivo sekä kuuluisa Urania-maailmankello. Useat Alexanderplatzin rakennukset ovat DDR:n johtaviin arkkitehteihin kuuluneen Hermann Henselmannin suunnittelemia.
Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen Alexanderplatzin uudelleenrakentamisesta järjestettiin suunnittelukilpailu, jonka voitti vuonna 1993 arkkitehti Hans Kollhoff. Hänen suunnitelmaansa kuului 13 uuden kerrostalon rakentaminen. Sitä ei toistaiseksi ole ryhdytty toteuttamaan.
Alexanderplatz tunnetaan myös Alfred Döblinin vuonna 1929 julkaisemasta romaanista Berlin Alexanderplatz.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alexanderplatz Wikimedia Commonsissa
Mario Aerts

| Mario Aerts |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. joulukuuta 1974 (ikä 49)
Kansalaisuus:   Belgia
Pyöräilijä
Pituus:  182 cm
Paino:  68 kg
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
1996–1997 1998–2002 2003–2004 2005–2006 2007 2008–2009 2010–2011:  Vlaanderen 2002 Lotto T-Mobile Team Davitamon-Lotto Predictor-Lotto Silence-Lotto Omega Pharma-Lotto
Suurimmat voitot
 Circuit Franco-Belge 1997 La Flèche Wallonne 2002 
 Tiedot päivitetty: 17. maaliskuuta 2012 
Aiheesta muualla
mario-aerts.50megs.com
Mario Aerts (s. 31. joulukuuta 1974 Herentals) on belgialainen maantiepyöräilijä. Hän kilpaili ammattilaisena 1996–2011. Aerts osallistui uransa aikana kaikkiin kolmeen suureen ympäriajoon.
Aertsin merkittävin voitto on vuodelta 2002, jolloin hän voitti kevään klassikoihin kuuluvan La Flèche Wallonnen.
Vuonna 2007 Aerts ajoi läpi kaikki kolme suurta ympäriajoa, Italian (sijoitus 20.), Ranskan (sijoitus 70.) ja Espanjan (sijoitus 28.) ympäriajot. Hänestä tuli ensimmäinen belgialainen ja kaikkiaan 25. ajaja, joka on ajanut maaliin kaikki suuret ympäriajot saman vuoden aikana.
Mario Alfagüell

Mario Alfagüell vuonna 2004.
Mario Alfagüell (s. 1948 San José) on costaricalainen säveltäjä. Hän opiskeli sävellystä ja pianonsoittoa Costa Rican kansallisessa yliopistossa vuosina 1966–76. Hän täydensi sävellysopintojaan Brian Ferneyhoughin ja Klaus Huberin johdolla Hochschule für Musik Freiburgissa, Saksassa vuosina 1976–80. Alfagüellin saamiin tunnustuksiin lukeutuvat Costa Rican hallituksen kansalliset sävellyspalkinnot vuosilta 1982 (teoksista Sonaatti vasemmalle kädelle, op. 14, ja Sinfoniset episodit, op. 19), 2001 (teoksesta Sonata quasi un claro de luna, op. 111) ja 2007 (pianokonsertto vasemmalle kädelle ja orkesterille, op. 145). Alfagüell on saanut myös muita palkintoja, kuten Premio Ancoran San Joséssa vuonna 1975 pianotriosta (op. 5).
Alfagüell on säveltänyt lukuisia orkesteri-, kamarimusiikki-, kuoro-/muita vokaali-, piano- ja urkuteoksia. Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu näyttämöteoksia (oopperoita, zarzuela, baletti). Orkesterituotannon joukossa on sinfonioita, konserttoja ja muita sävellyksiä. Alfagüellin musiikkia on esitetty Costa Ricassa, Saksassa, Argentiinassa, Brasiliassa, Kanadassa, Chilessä, Kolumbiassa, Ecuadorissa, El Salvadorissa, Guatemalassa, Italiassa, Meksikossa, Nicaraguassa, Perussa, Puolassa, Espanjassa, Sveitsissä, Togossa, Uruguayssä, Yhdysvalloissa ja Venezuelassa.
Alfagüell on kuulunut Costa Rican kansallisen yliopiston henkilökuntaan vuodesta 1975.
Michael Begley (soutaja)

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset .Miesten soutu | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset .Miesten soutu | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset .Miesten soutu | Maa:   Yhdysvallat> .Miesten soutu |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | St. Louis 1904 | perämiehetön nelikko |  |
Michael ("Mike") Begley (22. syyskuuta 1872 Dublin, Irlanti – 24. elokuuta 1938 Saint Louis, Missouri, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen soutaja. Hän kilpaili Mound City Rowing Clubille. Hän osallistui vuoden 1904 kesäolympialaisiin Saint Louisissa ja sai siellä hopeaa perämiehettömässä nelikossa Fred Suerigin, Martin Formanackin ja Charles Amanin kanssa.
Magoúla

Magoúla (kreik. Μαγούλα, ”Poski”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Magoúla, kaupunki Elefsínan kunnassa Länsi-Attikan alueyksikössä Attikan alueella
Magoúla, kylä Spártin kunnassa Lakonian alueyksikössä Peloponnesoksen alueella
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Magoúla”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Michael Beasley

| Michael Beasley |
| --- | --- |
 Beasley Timberwolvesin paidassa vuonna 2011
Henkilötiedot
Koko nimi:  Michael Paul Beasley, Jr.
Syntynyt: 9. tammikuuta 1989 (ikä 35) Washington
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Pelipaikka:  Laitahyökkääjä
Pituus:  208 cm
Paino:  107 kg
Nyk. joukkue:   Guangdong Southern Tigers
NBA-varaus:  2. varaus, 2008 Miami Heat
Pelaajaura
Seurajoukkueet
2008–2010 2010–2012 2012–2013 2013–2014 2014–2015 2015 2015–2016 2016 2016–2017 2017–2018 2018–2019 2019–:   Miami Heat  Minnesota Timberwolves  Phoenix Suns  Miami Heat  Shanghai Sharks  Miami Heat  Shandong Golden Stars  Houston Rockets  Milwaukee Bucks  New York Knicks  Los Angeles Lakers  Guangdong Southern Tigers
Aiheesta muualla
FIBA
Michael Paul Beasley, Jr. (s. 9. tammikuuta 1989 Washington) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan iso laitahyökkääjä. Hän on edustanut NBA-liigassa Miami Heatia, Minnesota Timberwolvesia, Phoenix Sunsia, Houston Rocketsia, Milwaukee Bucksia, New York Knicksiä ja Los Angeles Lakersia. Helmikuussa 2019 hän siirtyi kiinalaisseura Guangdong Southern Tigersiin ja aiemmin hän on pelannut Kiinassa Shanghai Sharksissa ja Shandong Golden Starsissa.
Ennen ammattilaisuraansa Beasley pelasi yliopistokoripalloa Kansasin osavaltionyliopiston joukkueessa.
Akateeminen kysymys

| Akateeminen kysymys |
| --- | --- |

Kirjailija:  Tuukka Tomperi, toim.
Kieli:  suomi
Genre:  tietokirjallisuus
Kustantaja:  Vastapaino
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  240 s.
ISBN:  978-951-768-255-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Akateeminen kysymys on vuoden 2010 alussa voimaan tullutta yliopistolakia ja siitä käytyjä keskusteluja ja kamppailuja tarkasteleva tietokirja. Kirjan on toimittanut Tuukka Tomperi ja kustantanut Vastapaino vuonna 2009.
Kirjan sisällys

Tuukka Tomperi: Akateemisia kysymyksiä esipuheen muodossa
I Tunnelmakuvia
Antti Salminen: Fragmentteja murroksesta
Suvi Ronkainen: Universitas 2010 -juhla: Kuohuviinistä (auto)etnografiaa
II Kokemuksia, polkuja ja sattumia
Heikki Patomäki: Yliopisto konkreettisena utopiana: kokemuksia Turusta Nottinghamiin ja Helsingistä Melbourneen
Emilia Palonen: Yliopistouudistus periferiassa
Jussi Pakkasvirta: Kun Universitatis muuttui projektiksi
Juha Suoranta: Alamaisten elämää
III Vanha ja uusi yliopisto
Oili-Helena Ylijoki: Yliopiston lumo
Päivi Naskali: Uusi häpeän yliopisto
Leena Koski: Yliopiston sisäisen järjestyksen muutos
Jussi Vähämäki: Tietopaja
Matti Vesa Volanen: Yliopisto 3.0
IV Laki lähikuvassa
Tuukka Tomperi: Yliopistolaki taustoineen. Koulutuspoliittinen tarkastelu
Martina Reuter: Haave strategisesta ohjauksesta
Thomas Wallgren: Yliopiston autonomian kaventaminen
V Lopuksi: niin se käy
Petri Koikkalainen: Yliopistouudistus poliittisen tahdon ilmentymänä
Aiheesta muualla

Akateemisen kysymyksen blogi
Akateeminen kysymys kustantajan sivulla
Magongon taistelu

Magongon taistelu oli zulukuningas Dinganen ja hänen velipuolensa Mpanden kannattajien välillä helmikuussa 1840 käyty taistelu. Taistelu päättyi buurien tukeman Mpanden voittoon ja Dingane joutui pakenemaan pohjoiseen nyawos-heimon alueelle. Nyawot kuitenkin vangitsivat hänet, kiduttivat ja lopulta tappoivat. Taistelun tuloksena Mpande nousi zulukuningaskunnan kuninkaaksi.
Magomedsalam Magomedov

Magomedsalam Magomedov
Magomedsalam Magomedalijevitš Magomedov (ven. Магомедсалам Магомедалиевич Магомедов; s. 1. kesäkuuta 1964 Levaši, Dagestan) on venäläinen poliitikko. Hän toimi Dagestanin tasavallan päämiehenä vuosina 2010–2013. Sittemmin hän siirtyi Venäjän presidentinhallinnon varapuheenjohtajaksi.
Magomedov opiskeli Dagestanin valtionyliopistossa ja Venäjän taloustieteellisessä Plehanov-yliopistossa. Hän väitteli taloustieteiden tohtoriksi. Magomedov nimitettiin helmikuussa 2010 Muhu Alijevin seuraajaksi Dagestanin johtajana. Hänen kautensa oli määrä päättyä helmikuussa 2015, mutta hänen seuraajakseen nimitettiin jo tammikuussa 2013 Ramazan Abdulatipov. Magomedov oli kieltäytynyt julkisesti tukemasta Vladimir Putinin ehdotusta Pohjois-Kaukasian tasavaltojen johtajien suorasta valinnasta luopumisesta.
Magomedov on etnisesti dargini ja uskonnoltaan sunnimuslimi. Myös hänen isänsä Magomedali Magomedov oli poliitikko.
Michael Atiyah

Michael Atiyah vuonna 2007.
Michael Francis Atiyah (22. huhtikuuta 1929 – 11. tammikuuta 2019) oli brittiläinen matemaatikko. Hänet tunnettiin varsinkin hänen merkittävästä työstään geometrian alalla.
Atiyah syntyi Lontoossa skotlantilaisen ja libanonilaisen pojaksi. Hän kasvoi pääosin Kairossa ja Sudanissa. Atiyahin–Singerin indeksilause on nimetty hänen ja Isadore Singerin mukaan. Atiyahille myönnettiin vuonna 1966 Fieldsin mitali.
Atiyahista tuli Sir vuonna 1983, ja hänestä tehtiin Ansioritarikunnan jäsen 1992. Hän sai vuonna 1988 Copleyn mitalin, toimi vuosina 1974–1976 Lontoon matemaattisen seuran puheenjohtajana ja vuosina 1990–1995 Royal Societyn puheenjohtajana. Hänelle ja Isadore Singerille myönnettiin vuonna 2004 Abelin palkinto.
Atiyah johti vuosina 1990–1997 Cambridgen Trinity Collegea ja vuosina 1995–2005 Leicesterin yliopistoa. Hän oli Edinburghin yliopiston kunniaprofessori ja Venäjän tiedeakatemian ulkomaalaisjäsen sekä vuosina 2005–2008 Edinburghin Royal Societyn puheenjohtaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael Atiyah Wikimedia Commonsissa
1936: Ahlfors • Douglas | 1950: Schwartz • Selberg | 1954: Kodaira • Serre | 1958: Roth • Thom | 1962: Hörmander • Milnor | 1966: Atiyah • Cohen • Grothendieck • Smale | 1970: Baker • Hironaka • Novikov • Thompson | 1974: Bombieri • Mumford | 1978: Deligne • Fefferman • Margulis • Quillen | 1982: Connes • Thurston • Yau | 1986: Donaldson • Faltings • Freedman | 1990: Drinfeld • Jones • Mori • Witten | 1994: Zelmanov • Lions • Bourgain • Yoccoz | 1998: Borcherds • Gowers • Kontsevitš • McMullen | 2002: Lafforgue • Vojevodski | 2006: Okounkov • Perelman • Tao • Werner | 2010: Lindenstrauss • Châu • Smirnov • Villani | 2014: Avila • Bhargava • Hairer •  Mirzakhani | 2018: Birkar • Figalli • Scholze • Venkatesh | 2022: Duminil-Copin • Huh • Maynard • Vjazovska
Mario Adorf

Mario Adorf
Mario Adorf (s. 8. syyskuuta 1930) on saksalainen näyttelijä. Kansainvälisesti hänet tunnetaan varsinkin roolistaan Günter Grassin romaaniin perustuvassa Volker Schlöndorffin ohjaamassa elokuvassa Peltirumpu (1979).
Adorf syntyi Zürichissä italialaisen isän ja saksalaisen äidin lapsena. Hän on uransa aikana ollut aktiivinen sekä elokuvissa, televisiossa että teatterissa. Uransa alkuaikana 1950-luvulla Adorf näytteli elokuvissa usein roistoa tai muuten pahamaineista henkilöä. 1960-luvulle tultaessa hänestä tuli vakituinen näyttelijä italowesternien revolverisankarina, joka usein kuoli elokuvan loppukohtauksessa. Italowesternien jälkeen hän alkoi saada rooleja uuden saksalaisen elokuvan tähtiohjaajilta, kuten Schlöndorffilta Peltirummussa ja Rainer Werner Fassbinderilta elokuvassa Lola. Uransa myöhempinä vuosina Adorf on esiintynyt pääasiassa saksalaisissa televisioelokuvissa, joissa hänen suosikkiohjaajiaan ovat olleet Helmut Dietl ja Dieter Wedel.
Adorf sai ensimmäisen puolisonsa Lis Verhoevenin kanssa yhden tyttären, Stellan. Hän erosi ja meni vuonna 1985 uusiin naimisiin Monique Fayen kanssa. Hän oli Berliinin elokuvajuhlien tuomariston jäsen vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mario Adorf Wikimedia Commonsissa
Makoto Tamada

| Makoto Tamada> 玉田誠 |
| --- | --- |
 Makoto Tamada (2006)
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. marraskuuta 1976 (ikä 47) Matsuyama, Ehimen prefektuuri
Kansalaisuus:   Japani
Uratiedot
Aktiiviura:  1998, 2003–2007
Pyörä(t):  Honda, Yamaha
Ensimmäinen GP-startti:  Japanin Grand Prix 1998 – 250cc
Viimeinen GP-voitto:  Japanin Grand Prix 2004 – MotoGP
Viimeinen GP-startti:  Valencian Grand Prix 2007 – MotoGP
Tilastot
GP-startit:  82
Maailmanmestaruudet:  0
Voitot:  2
Palkintopallisijat:  5
Paalupaikat*:  3
 *Vuodesta 1974 lähtien 
Nopeimmat kierrokset:  2
MM-pisteet:  462
Aiheesta muualla
www.tamayangp.com
Makoto Tamada (jap. 玉田誠, s. 4. marraskuuta 1976 Matsuyama, Ehimen prefektuuri) on japanilainen ratamoottoripyöräilijä. Tamada on yksi niistä muutamista, jotka ovat voittaneet kilpailuja sekä MotoGP:n että Superbike World Championshipin puolella.
Aiheesta muualla

tamayangp.com – Makoto Tamadan virallinen kotisivu (englanniksi) (japaniksi)
7,5 cm kanon PL vz. 37

Škoda-ilmatorjuntatykki Ilmatorjuntamuseossa takaa päin kuvattuna
7,5 cm Kanón proti letadlům vz. 37 on tšekkoslovakialaisen Škodan valmistama 75 mm:n ilmatorjuntatykki. Suomi osti tällaisia tykkejä välirauhan aikana 20 kappaletta Saksasta. Suomessa tykkimalli tunnettiin nimellä 75 ItK 37 ja Saksassa 7,5 cm Flak M.37(t).
Tykin historiaa

Artikkelissa käsiteltävän ilmatorjuntakanuunan historian voidaan katsoa ulottuvan ensimmäisen maailmansodan aikaan, jolloin tšekkiläisen insinöörin Emil Škodan perustama tehdas sai Itävalta-Unkarin hallitukselta ensimmäisen ilmatorjunta-asetta koskevan tilauksensa. Tuohon aikaan muuallakin päädyttiin kehittelemään ensimmäisiä ilmatorjunta-aseita lähinnä kenttätykkejä muuntelemalla, joten tehtaan suunnitteluosasto aloitti kevyen kenttäkanuunan muuntamisen ilmatorjuntaan sopivaksi. Ensimmäisen maailmansodan aikana tehdas valmisti seitsemän erilaista ilma-ammuntaan soveltuvaa tykkiä kenttätykkejä muuntelemalla.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Škodan tehdas jatkoi ilmatorjuntaan soveltuvien aseiden kehittelyä muun muassa ranskalaisen Schneiderin tykkitehtaan rahoittamana. 1920-luvulla tehdas valmisti viisi erilaista ilma-ammuntaan soveltuvaa tykkimallia, joista osa oli edelleen ns. muunnostykkejä osan ollessa jo alusta alkaen ilmatorjunta-aseiksi suunniteltuja.
Vuonna 1932 Škodan tehdas valmisti ensimmäisen raskaan, alusta alkaen ilmatorjuntaan soveltuvan tykkinsä. Tätä tykkiä kehiteltiin käyttökokemusten perusteella siten, että vuonna 1937 valmistui parannettu versio aiemmasta tykistä. Kyseessä oli siis tämän artikkelin aiheena oleva ase. Kehitystyön pitkäaikaisuudesta ja laajuudesta johtuen nyt käsiteltävässä tykissä ei enää ollut ns. lastentauteja ja se osoittautui sangen toimintavarmaksi aseeksi.
Tekniset tiedot

Tykin teknisiä tietoja :
Valmistaja: Škodovy zàvody, Plzeň
Kaliiperi: 75 mm
Patruuna: 75×658R
Lähtönopeus: 775 m/s
Putken pituus: 48,6 kal = 3 495 mm
Suurin ampumaetäisyys: 14 600 m
Ammuksen lakikorkeus: 9 170 m
Korotus: 0–85°
Sivusuuntausmahdollisuus: 360°
Tulinopeus: 10–12 ls/min
Marssipaino: 4 150 kg
Tuliasemapaino: 2 800 kg
Patruunan paino: 11,55 kg
Ammuksen paino: 6,5 kg
Räjähdyspanos: noin 640 g TNT:tä tai amatolia
Maksimi siirtonopeus: 60 km/h
Hidastin: nestetoiminen
Palautin: jousitoiminen
Tykissä on ristilavetti yhteenkäännettävillä sivuansaimilla, vaihdettava, kuparoitu sisusputki ja puoliautomaattinen putoava kiilalukko. Putkensuussa on myös suujarru, joka tykin valmistumisaikaan oli vielä melko harvinainen raskaissa it-tykeissä ja lisäksi hieman erikoisina ratkaisuina voi pitää tykin lavetin kartio-osan puuttumista; kehto oli kiinnittyi suoraan alalavettiin. Ajolaitteena toimi kaksi erillistä ilma-kumipyöräistä siirtolaitetta, jotka oli varustettu mekaanisella tai hydraulisella jarrujärjestelmällä. Ajolaitteet irrotettiin laitettaessa tykki tuliasemaan.
75 ItK 37 Škoda Suomessa

Suomeen tykkejä hankittiin Saksasta välirauhan aikana. Saksahan oli miehittänyt Tšekkoslovakian jo vuonna 1938 ja ottanut samalla haltuunsa tykkejä valmistaneen tehtaan. Suomen ja Saksan tekemä asekauppa solmittiin 10. tammikuuta 1941. Kaupan kohteena oli 20 kpl 75 ItK 37 Škoda-tykkejä, 56 000 laukausta kyseiseen aseeseen ja viisi saman valmistajan keskuslaskinta. Tykit saatiin Suomeen marraskuun lopulla samana vuonna ja niillä varustettiin viisi raskasta ilmatorjuntapatteria (a 4 tykkiä).
Škodan tykkien arvioitiin kuuluvan jatkosodan parhaimpiin ilmatorjuntatykkeihin muun muassa niiden varmatoimisuuden vuoksi. Varmatoimisuuden taustalla ollut ainakin osittain se, että tykit valmistanut tehdas oli jo ennen mainittua tykkimallia konstruoinut toistakymmentä raskasta ilmatorjuntatykkimallia. Suurimpana heikkoutena pidettiin keskuslaskimen (Keskuslaskin m/37 Škoda T 7) liian alhaista maalille asetettavaa maksiminopeutta (=140 m/s).
Muuta

Kolmella tällaisella tykillä ammuttiin taistelukranaatein 19 kunnialaukausta marsalkka Mannerheimin hautajaisissa; laukaukset ammuttiin korkealle meren ylle Hietaniemen rannasta.
Tapaus on täysin ainutkertainen, koska yleensä kunnialaukaukset ammutaan merkkipanoksilla.
Kyseiset tykit ovat Tuusulassa Ilmatorjuntamuseossa.
Kyseisiä tykkejä vetivät muun muassa ranskalaisvalmisteiset Latil M2TL6 -tykkitraktorit Latiltrucks.net
Matti Kiianlinna

Matti Kiianlinna Daniel Hjortin rooliasussa 1927–1929.
Matti Kiianlinna (vuoteen 1907 Nyberg; 17. helmikuuta 1900 Vanaja – 1. maaliskuuta 1931 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Hänen isänsä oli Tammisaaren pakkotyölaitoksen johtaja Edvard Kiianlinna ja äitinsä Ilta Elisabet Palmroth.
Matti Kiianlinna harrasti lausuntaa jo nuorena ja päästyään ylioppilaaksi 1919 hän alkoi esiintyä myös julkaisesti lausujana. Kiianlinna oli näyttelijänä Kansallisteatterissa 1921–1929. Hän esiintyi muun muassa vuonna 1925 Klabundin näytelmän Liitupiiri pääosassa yhdessä Ruth Snellmanin kanssa ja vuonna 1927 Josef Julius Wecksellin näytelmän Daniel Hjort pääroolissa.
Kansallisteatterista lähdettyään Kiianlinna esiintyi parilla omalla kiertueellaan eri puolella Suomea kunnes hän syksyllä 1930 tuli Tampereen Teatteriin näyttelijäksi. Matti Kiianlinna kuoli maaliskuun alussa 1931 Tampereella influenssan seurauksena tulleeseen keuhkotulehdukseen.
Kiianlinna tutustui kesällä 1925 Tammisaareen muuttaneeseen taiteilija Helene Schjerfbeckiin. Hän tarjoutui malliksi Schjerfbeckille, joka maalasi hänestä muotokuvan vuosina 1926–1927. Gösta Serlachiuksen taidesäätiö osti muotokuvan vuonna 2017 Hagelstamin huutokaupassa 445 000 eurolla.
Sirpa Kähkösen näytelmä Helene S. – rakkaudella kertoo Schjerfbeckin ja Kiianlinnan ystävyyssuhteesta ja elämästä Tammisaaressa. Näytelmän ensi-ilta oli Kuopion kaupunginteatterissa 2014.
Alan Ritchson

| Alan Ritchson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. marraskuuta 1982 (ikä 41)  Grand Forks, Pohjois-Dakota
Ammatti:  näyttelijä, malli
Puoliso:  Catherine Ritchson (2006–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  2006–
Aiheesta muualla
www.alanritchson.com
IMDb 
Alan Ritchson (s. 28. marraskuuta 1982 Grand Forks, Pohjois-Dakota) on  yhdysvaltalainen näyttelijä ja entinen malli.
Ura > Mallina

Ritchson aloitti mallin työt heti high schoolin jälkeen Abercrombie & Fitch -yhtiön mallina. Sittemmin vuonna 2008 hän allekirjoitti sopimuksen losangeleslaisen agentuurin Vision Model Managementin kanssa ja esiintyi N2N Bodywear -mallina. Ritchson lopetti mallin työt vuoden 2009 alussa.
Ura > Näyttelijänä

Ritchson esiintyi vuonna 2004 American Idolissa, jossa hän selvisi 87 parhaan joukkoon. Vuotta myöhemmin Ritchson aloitti näyttelemisen televisiossa. Hän esitti ensimmäisen roolinsa Smallvillessa näytellen Arthur Currya. Seuraavana vuonna hän esitti ensimmäisen elokuvaroolinsa televisioelokuvassa Though None Go with Me. Ritchson jatkoi myöhemmin Smallvillessä esittämässään roolissa jaksoissa "Justice" ja "Odyssey". Lisäksi Ritchson teki cameo-roolin Oikeuden Puolustajat: Uusi rintama -animaatioelokuvassa, jossa hän ääninäytteli Smallvillessäkin esittämänsä hahmon. Hän teki pieniä rooleja televisioon malliuransa ollessa vielä meneillään, kunnes lopetti mallin työt vuoden 2009 alussa. Sittemmin Ritchson esiintyi vuoden 2010 alussa  televisiosarjan Blue Mountain State pääosassa yhdessä Darin Brooksin, Chris Romanon ja Sam Jones III:n kanssa. Hänet nähtiin myös sivuroolissa, Nälkäpeli- Vihan liekit elokuvassa 2013.