Reino Oittinen
Pitkä tie peruskouluun

Oittinen toimi opetusministerinä Fagerholmin (1948–1950), Kekkosen (1951–1953), von Fieandtin (1957–1958), Lehdon (1963–1964) ja Paasion (1966–1968) hallituksissa, joista kolmessa viimeisessä hän oli samanaikaisesti pääministerin sijaisena. Hänet kutsuttiin aina, kun opetusministerin salkku osui SDP:lle, minkä lisäksi hän oli von Fieandtin ja Lehdon hallituksissa ammattiministerinä.
Ollessaan ensi kertaa ministerinä vuonna 1948 K.-A. Fagerholmin sosiaalidemokraattisessa vähemmistöhallituksessa Oittinen joutui puolueensa linjan mukaisesti hylkäämään henkilökohtaisesti kannattamansa niin sanotun Ruudun komitean yhtenäiskouluesityksen, joka oli leimaantunut kommunistien hankkeeksi. Oittisen tultua 17. helmikuuta 1950 Yrjö Ruudun seuraajana Kouluhallituksen pääjohtajaksi yhtenäiskoulun toteuttamisesta tuli hänelle elämäntehtävä. Ruotsissa siihen siirtyminen alkoi jo samana vuonna, mutta Suomessa saatiin odottaa vielä yli kaksikymmentä vuotta. Oittisen kaksi seuraavaakaan ministerikautta eivät vieneet tavoitetta sanottavasti eteenpäin, sillä poliittinen tahto siihen puuttui yhä. Sen sijaan kehitettiin Kouluhallituksen kouluneuvoksen Alfred Salmelan ajamaa uudistettua kansalaiskoulua, joka jäi kuitenkin lyhytikäiseksi välivaiheeksi.
Maalaisliittolainen opetusministeri Johannes Virolainen asetti 1950-luvun lopulla Oittisen johtaman koulujärjestelmän uudistamista pohtineen kouluohjelmakomitean. Riitaisa komitea jätti vuonna 1959 vähemmistönsä kantaa heijastelleen mietinnön, joka tuki yhtenäiskouluun siirtymistä. Vuonna 1961 Oittisen johtama Kouluhallitus antoi mietintöä puoltaneen lausuman, joka auttoi kääntämään riittävän monta porvarillista poliitikkoa ajatuksen taakse. Eduskunta hyväksyi marraskuussa 1963 ponnen, jossa vaadittiin hallitusta ryhtymään toimiin yhtenäiskoulun toteuttamiseksi. Opetusministeriksi sopivasti palannut Oittinen asetti uuden peruskoulukomitean, jota hän jälleen johti itse. Komitean työn valmistuttua hän oli jo opetusministerinä uudessa hallituksessa ja antoi keväällä 1967 eduskunnalle lakiesityksen peruskoulu-uudistuksesta. Hän joutui arvostelun kohteeksi vastustettuaan pakollista ruotsin opiskelua, joka lisättiin jälkeenpäin esitykseen, eikä häntä siksi huolittu opetusministeriksi enää keväällä 1968 nimitettyyn Koiviston I hallitukseen. Ateistina Oittinen olisi halunnut myös lakkauttaa tunnustuksellisen uskonnonopetuksen, mutta katsoi sen olevan toistaiseksi epärealistinen tavoite.
Loukkaantuminen auto-onnettomuudessa kesällä 1966 haittasi Oittisen viimeisiä työvuosia ja pakotti hänet ennenaikaisesti eläkkeelle. Kouluhallituksen johdossa hänen uransa viimeiseksi vaiheeksi jäi eduskunnan vuonna 1968 hyväksymän peruskoulu-uudistuksen toimeenpano, joka kesti vielä vuosikymmenen. Hän oli mielissään satojen vanhojen yksityisten oppikoulujen ottamisesta valtion ja kuntien haltuun uudistuksen yhteydessä, sillä näissä piireissä olivat olleet peruskoulu-uudistuksen vankimmat vastustajat. Hän oli kannattanut myös elitistisenä pitämänsä vanhan Suomen akatemian lakkauttamista, joka myös toteutui vuonna 1969.
Oittisen viimeisinä pääjohtajavuosina koulumaailmankin yli pyyhkäissyt vasemmistolainen opiskelijaradikalismi ja kouludemokratiahankkeet jättivät hänet kylmäksi. Lapualaisaikana miltei koulutoveriensa muiluttamaksi joutunut Oittinen vastusti politiikan tuomista kouluihin, muttei voinut pysäyttää ajan virtaa. Vaikka hän oli ollut ikänsä johdonmukainen marxilainen sosialisti, hän oli henkisesti eri aallonpituudella kuin Teiniliiton johtoon kohonneet vallankumousaatteista innostuneet radikaaleimmat nuoret. Oittista Kouluhallituksen johdossa seurannut Erkki Aho suvaitsi nuoria radikaaleja enemmän.
Muiden tehtäviensä ohella Oittinen toimi vuosina 1950–1957 Suomen Taideakatemian hallituksen, vuodesta 1952 Kansallisoopperan hallintoneuvoston ja vuosina 1957–1965 Suomen UNESCO-toimikunnan puheenjohtajana. Jyväskylän kasvatustieteellisen korkeakoulun filosofisen tiedekunnan kasvatustieteen kunniatohtoriksi hänet vihittiin vuonna 1964 ja ministerin arvonimen hän sai vuonna 1971.
Lopullinen siirtyminen peruskoulujärjestelmään alkoi vuonna 1972 Pohjois-Suomessa ja eräissä muissa kunnissa, joissa sitä oli jo kokeiltu. Oittinen jäi samana vuonna eläkkeelle halvauskohtauksen vuoksi. Viimeiset kansa-, keski- ja kansalaiskoulut muuttuivat peruskouluiksi pääkaupunkiseudulla vuonna 1977. Oittinen kuoli Helsingissä seuraavana vuonna.