stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Polemon I
Lähde

John Hazel: Who's who in the Greek world.  Routledge, 2000.  ISBN 0415124972
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Dareios | Pontoksen kuningas | Seuraaja: Pythodorida |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 2 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Polesia

Polesian alankoalue
Polesian rämemaita, Ivan Šiškin, 1890.
Polesia (ukr. Полісся, Polissja, valkoven. Палессе, Palesse) on Valko-Venäjän eteläosassa ja Ukrainan pohjoisosassa sijaitseva alanko, joka sijoittuu etupäässä Pripetin, Desnan ja Läntisen Bugin vetisille valuma-alueille.
Valko-Venäjällä siihen kuuluvat Brestin, Homelin sekä Mahiljoun alueet  ja Ukrainassa Žytomyrin sekä Tšernihivin alueet ja Kiovan alueen pohjoisosa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Polisia (Albertan ja Toronton yliopistojen Ukraina-tietosanakirjan artikkeli) Encyclopedia of Ukraine.  1993. Canadian Institute of Ukrainian Studies (CIUS, University of Alberta/University of Toronto), encyclopediaofukraine.com. Viitattu 14.3.2014. (englanniksi)
Pripyat Polesie can become Belarus’ cultural brand (englanniksi) (belta.by)
Chmyriova L. & N. Fediai: Zoning of Ukraine’s area as one of the factors for spatial social-and-economical development of the regions (Artikkeli Ukrainan erilaisista aluejaosta sosiaalis-taloudellisin perustein)  3/2013. Žurnal Efektyvna Ekonomika, economy.nayka.com.ua. Viitattu 9.3.2014. (ukrainaksi), osin (englanniksi)
Polssova

| Polssova Бо́льшево, Bolševo |
| --- | --- |
 Polssova
 Koordinaatit: 59°19′40″N, 30°2′20″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Hatsina
Kaupunkikunta:  Siiverska
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  260
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Polssova (ven. Бо́льшево, Bolševo) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Siiverskan kaupunkikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee peltoaukean keskellä 3,5 kilometriä Siiverskan asemalta etelään. Kylässä on 260 asukasta (vuonna 2012).
Polssovan tsasouna.
Polssovan kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Ruotsin vallan aikana 1600-luvulla sinne asettui inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Koprinan luterilaiseen seurakuntaan. 1860-luvulle saakka Polssovan talonpojat olivat tilanomistajien maaorjia. Vuonna 1897 kylässä oli 631 asukasta, joista 487 oli ortodokseja ja loput luterilaisia.
Nykyään Polssova koostuu lähinnä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista ja huviloista. Kylän pellot kuuluvat maatalousyritys Orlinskojelle. Länsipuolella on käytöstä poistettu pienkoneiden lentokenttä. Nähtävyyksiin kuuluu 1200–1300-lukujen kurgaanikivikehyshauta sekä vuonna 1888 rakennettu tsasouna.
Polyandria

Polyandria on harvinainen moniavioisuuden muoto, jossa naisella on samanaikaisesti kaksi tai useampi aviomiestä. Polyandriaa on esiintynyt noin puolessa prosentissa maailman kulttuureista. Eräitä esimerkkejä ovat Intian todat ja nairit sekä marquesaslaiset ja tiibetiläiset.
Polyandrisessa avioliitossa naisen aviomiehet ovat yleensä veljeksiä keskenään. Polyandrian takana olevat syyt ovat usein taloudellisia eivätkä seksuaalisia tai asemaan liittyviä. Polyandria liittyy äärimmäiseen köyhyyteen, eikä se ole erityisen arvostettua. Sitä esiintyy kulttuureissa, joissa tyttölapsia surmataan, ja miehiä on siksi enemmän kuin naisia. Tähän poikkeus on Tiibet, missä on paljon naimattomia naisia. Tiibetissä polyandriaa harjoitetaan suvun maiden pitämiseksi yhtenäisinä.
Naisilla ei polyandriassa ole yleensä sananvaltaa miestensä valinnassa. Jos naisen aviomiehellä on veljiä, nainen on naimisissa heidänkin kanssaan. Naisen jokaisella miehellä on periaatteessa yhtäläinen seksuaalinen oikeus vaimoonsa. Miehet saavat erota vaimostaan ja ottaa toisen vaimon, toisin kuin vaimot monivaimoisissa kulttureissa. Polyandrinen suhde kuitenkin heikentää jokaisen aviomiehen suvunjatkamismahdollisuuksia ja toisaalta parantaa vaimon suvunjatkamismahdollisuuksia.
Kaikissa polyandriaa harjoittavissa kulttuureissa suvaitaan myös yksiavioisuutta ja monivaimoisuutta. Kun elinolot paranevat, polyandria yleensä vähenee.
Estavana Polman

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Estavana Polman |  Estavana Polman |  Estavana Polman |  |
Maa:   Alankomaat
Naisten käsipallo
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Tanska 2015 |  |  |
|  Pronssia | Saksa 2017 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Ruotsi 2016 |  |  |
|  Pronssia | Ranska 2018 |  |  |
Estavana Polman (s. 5. elokuuta 1992 Arnhem) on alankomaalainen käsipalloilija. Hän on pelannut Alankomaiden maajoukkueessa toistasataa ottelua ja tehnyt niissä yli 400 maalia. Hän on saavuttanut MM-kilpailuissa hopeaa vuonna 2015 ja pronssia vuonna 2017 sekä EM-kilpailuissa hopeaa vuonna 2016 ja pronssia vuonna 2018. Hän pelasi Rion olympialaisissa 2016 Alankomaiden joukkueen sijoittuessa neljänneksi.
Polman on seuratasolla pelannut Tanskassa vuodesta 2011 alkaen, ensin kaksi vuotta SønderjyskEssä ja sen jälkeen Team Esbjergissä.
Polman elää jalkapalloilija Rafael van der Vaartin kanssa ja heillä on kesäkuussa 2017 syntynyt lapsi.
Kaija Pohjola

| Kaija Pohjola |
| --- | --- |
 Kaija Pohjola vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. syyskuuta 1951 (ikä 73) Kuopio
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1965–
Tyylilajit:  tango, iskelmä
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kaija Pohjola (o.s. Keinänen, s. 26. syyskuuta 1951 Kuopio) on suomalainen laulaja.
Hän osallistui vuonna 1969 Intro-lehden Tähtijahti-kilpailuun ja pääsi sitä kautta levyttämään kappaleen Dong Hoin tyttö, joka päätyi kokoelmalle Tähtijahti 69. Vuonna 1991 Pohjola voitti Seinäjoen Tangomarkkinoilla Tangokuningattaren tittelin. Hänen ensimmäinen albuminsa Kultaa kuutamo loi myi kultaa vuonna 1992.
2000-luvulla Pohjola esiintyi muun muassa Nalle Lehtosen Tulinen Trumpetti -yhtyeen solistina.
Yksityiselämä

Pohjola oli naimisissa Seppo Pohjolan kanssa yli kolmekymmentä vuotta tämän kuolemaan, vuonna 2007 saakka. Kaija Pohjola on ollut vuodesta 2014 lähtien kihloissa Matti Vartialan kanssa. Pohjolalla on kaksi aikuista lasta.
Pohjolalla diagnosoitiin vuonna 2015 rintasyöpä ja suunnitellut häät Matti Vartialan kanssa jouduttiin perumaan.
Diskografia

Tangokuningas ja kuningatar (1991)
Kultaa kuutamo loi (1992)
Nyt tanssimaan (1994)
Tatuoitu ruusu (1995)
Parhaat (1998)
Lasiset lauseet (2000)
Tangokuningatar (2003)
Elämän tie – Kaija & Jaska (2011)
Tosirakkautta (2013)
Seitsemäs aalto (single, 2019)
Aiheesta muualla

Kaija Pohjolan kotisivu
Kaija Pohjolan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaija Pohjola Wikimedia Commonsissa
Seinäjoen tangomarkkinoiden tangokuningattaret
| --- | --- |
1980-luku:   1987: Arja Sipola  1988: Kirsi Rissanen  1989: Arja Koriseva 
1990-luku:   1990: Jaana Lammi  1991: Kaija Pohjola  1992: Eija Kantola  1993: Merja Raski  1994: Tiina Räsänen  1995: Marita Taavitsainen  1996: Saija Varjus  1997: Niina Päivänurmi  1998: Kirsi Ranto  1999: Taina Kokkonen 
2000-luku:   2000: Mira Kunnasluoto  2001: Mira Sunnari  2002: Johanna Pakonen  2003: Saija Tuupanen  2004: Johanna Debreczeni  2005: Kati Fors  2006: Elina Vettenranta  2007: Jenna Bågeberg  2008: Hanna Talikainen 
2010-luku:   2011: Mervi Koponen  2013: Heidi Pakarinen  2014: Maria Tyyster  2015: Susanna Heikki  2016: Erika Vikman  2017: Aino Niemi  2018: Saana Sassali  2019: Pirita Niemenmaa 
2020-luku:   2022: Heta Halonen  2023: Charlotta Saari  2024: Miia Laitinen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  Europeana
Burglinde Pollak

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Burglinde Pollak (1970) |  Burglinde Pollak (1970) |  Burglinde Pollak (1970) |  |
Maa:   Itä-Saksa
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | München 1972 | viisiottelu |  |
|  Pronssia | Montréal 1976 | viisiottelu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1971 | viisiottelu |  |
|  Hopeaa | Rooma 1974 | viisiottelu |  |
|  Hopeaa | Praha 1978 | viisiottelu |  |
Burglinde Pollak (s. 10. kesäkuuta 1951 Alt-Plötzin, Brandenburg, Saksan demokraattinen tasavalta) on entinen itäsaksalainen yleisurheilun moniottelija ja olympiamitalisti. Hän saavutti kahden olympiapronssin lisäksi kolme hopeamitalia Euroopan-mestaruuskilpailuissa.
Pollak sijoittui 18-vuotiaana Ateenan EM-kilpailuissa 1969 viisiottelussa kahdeksanneksi tuloksella 4 598 pistettä. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän saavutti hopeaa 5 275 pisteellä. Osalajeissa hänen tuloksensa olivat 13,34 s 100 metrin aitajuoksussa, 16,11 m kuulantyönnössä, 164 cm korkeushypyssä, 610 cm pituushypyssä ja 24,11 s 200 metrin juoksussa. Münchenin 1972 olympialaisissa hän saavutti hopeaa 4 768 pisteellä (osalajit 13,53 – 16,04 – 176 – 621 – 23,93). Hän hävisi kultamitalisti Mary Petersille 33 pisteellä.
Pollak saavutti toistamiseen EM-hopeaa Roomassa 1974. Hänen tuloksensa oli 4 678 pistettä ja osalajien tulokset 13,36 s, 15,80 m, 171 cm, 619 cm ja 24,46 s. Montréalin 1976 olympialaisissa hän johti kilpailua kahden lajin jälkeen juostuaan 100 metrin aidat aikaan 13,30 s ja työnnettyään kuulaa 16,25 m. Korkeushypyn (164 cm) ja pituushypyn (630 cm) jälkeen hän oli kolmantena edellään neuvostoliittolaiset Nadežda Tkatšenko ja Ljudmila Popovskaja. Pollak juoksi päätöslajin, 200 metriä aikaan 23,64 s ja jätti neuvostoliittolaiset selvästi taakseen, mutta hänen maannaisensa Siegrun Siegl ja Christine Laser olivat nopeampia ja ohittivat Pollakin lopputuloksissa viidellä pisteellä. Pollak sai pronssia kerättyään 4 740 pistettä.
Prahan EM-kilpailuissa 1978 Pollak saavutti jälleen hopeaa. Hänen loppupisteensä olivat 4 600 ja osalajien tulokset 13,48 s, 16,64 m, 165 cm ja 617 cm sekä ohjelmaan 200 metrin juoksun tilalle tulleessa 800 metrin juoksussa 2.15,0. Moskovan 1980 olympialaisissa Pollak sijoittui vielä kuudenneksi 4 553 pisteellä.
Pola (yritys)

Pallo-Paidan paitoja vuonna 1960
Pola Oy oli suomalainen vaateyritys ja Kurikan perheen sukuyritys, jonka historiaan liittyy myös paitavalmistaja Pallo-Paita Oy. Pallo-Paita oli myöhemmin Pola Oy:n aputoiminimi. 1980-luvun puolivälissä Pola ja Pallo-Paita työllistivät yhteensä noin 400 suomalaista. Vuonna 2012 Pola Oy:n liikevaihto oli 50 000 euroa ja henkilöstömäärä 3. Polan tehdas suljettiin 2007 ja yrityksen toiminta lopetettiin 2010-luvun keskivaiheilla.
Historiaa

Vuonna 1927 helsinkiläiset vaatekauppiaat perustivat yhteisyrityksen Vaatehtimojen Paitatehdas Oy tuottamaan miesten kauluspaitoja. Pian sen osti F. I. Kurikka ja muutti 1934 yrityksen nimen muotoon Pallo-Paita Oy. Tehdas evakuoitiin talvisodan jaloista Kankaanpäähän, jossa valmistettiin sotien aikana sotilaiden lumipukuja. Jatkosodan aikana Pallo-Paita palasi Helsinkiin, mutta Kankaanpäähän jääneet ammattilaiset jatkoivat työtään Kankama Oy:ssä, josta sittemmin kehittyi nykyinen Reima Oy.
Pallo-Paidan omistaja kauppaneuvos Pentti Kurikka perusti 1952 Helsinkiin myös Pola Oy -nimisen yrityksen, ja molemmat yritykset siirtyivät Mäkelänkadulle vuonna 1956 valmistuneeseen tehtaaseen. Menestystuote Pallo-Paidalle muodostui miesten nailonpaidoista, joiden myötä alkoi myös bilateraalikauppa Neuvostoliittoon 1960-luvulla. Muita vientimaita olivat Iso-Britannia, Ruotsi ja Norja.
Vuonna 1966 siirrettiin Pallo-Paidan tuotanto Iitin Kausalaan ja vuonna 1970 Pola Oy:n tuotanto Lappeenrantaan. Suomen 1990-luvun alun lamassa vuonna 1991 Kausalan tehdas lopetettiin ja kaikki tuotanto keskitettiin Lappeenrannan tehtaaseen, josta siitäkin jouduttiin irtisanomaan kolmannes väestä. Yritykset fuusioitiin Pola Oy:ksi, joka keskittyi naistenvaatteisiin ja oli Lappeenrannassa suurin yksityinen työnantaja naisille (vuosituhannen vaihteessa 190 työntekijää) sen jälkeen, kun Chymosta alettiin ajaa alas.
Tehtaan toiminta loppui syksyllä 2007, ja lopullisesti Pallon kaupunginosassa sijaitseva vajaan 9000 neliön kiinteistö tyhjeni vuonna 2014.
Kurikan perheen jäsenten (F. I. Kurikka, hänen poikansa Pentti Kurikka ja kolmatta polvea edustava Pola Oy:n viimeinen toimitusjohtaja Jukka Kurikka) Pallo-Paidan ja Polan keskeisiä henkilöitä ovat olleet mallistojen suunnittelijoina Ia Kurikka ja Irma Sikow.
Aiheesta muualla

Annastiina Henttinen: Kauppaneuvos Pentti Kurikka (1913–1978). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (maksullinen)
Polkutie

Autolla ajettava polkutie 50032 eli niin sanottu Korvatunturintie Savukosken Tulppiossa.
Polkutie on lähinnä Lapissa esiintyvä tietyyppi (polku) jota pitkin voidaan kulkea jalkaisin, ratsain, polkupyörällä sekä nykyisin mönkijällä ja usein autollakin. Polkuteillä oli myös soita ylittäviä pitkospuuosuuksia. Vuoden 1918 tielaki määritteli polkutien seuraavasti: Polkutie on pääasiassa kävellen tai ratsainkulkijoille tarkoitettu tie, jossain tapauksessa myös kärryille ja reelle tarkoitettu. Polkutie oli tieluokituksessa alimman tason tie, jolla vielä tehtiin tienrakennustoimenpiteitä.
Aikoinaan merkittävä osa Lapin tieyhteyksistä oli polkuteitä, mutta ajan kuluessa ne on sitten parannettu autoilla ajettaviksi normaaleiksi maanteiksi. Jotkin Lapin polkutiet olivat vielä 2000-luvun alussa Tiehallinnon hoitovastuulla ja niillä oli numero, jota ei ole kuitenkaan merkitty maastoon. Esimerkiksi vuonna 2008 kunnostettiin valtion varoilla 35 kilometrin pituista Saarikosken–Raittijärven polkutietä Enontekiöllä.
Aiheesta muualla

Piltz, Martti & Soosalu, Laura: Seitajärven museotie, Savukoski: Museotien hoito- ja ylläpitosuunnitelma, s. 10–13.  (Polkutie tieliikenteen historiassa)  Pirkanmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus, 2011.  ISBN 978-952-257-356-8  Teoksen verkkoversio (PDF).
Poikkihuilu

| Poikkihuilu |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  puupuhaltimet
Soittimen ääniala:  
Jalometallista tehty, h-jalalla ja avoläpillä varustettu poikkihuilu.
Poikkihuilu.
Poikkihuilu (lat. fistula Germanica) on puupuhaltimiin kuuluva soitin, jota yleensä tarkoitetaan, kun puhutaan huilusta. Soitettaessa poikkihuilua pidetään vaakasuorassa soittajan oikealla puolella siten, että oikea käsi on kauimmaisena. Ääni syntyy puhallettaessa soittimen alkupäässä olevan ääniaukon yli siten, että osa ilmavirrasta osuu aukon vastakkaisen puolen terävään reunaan. Avaamalla ja sulkemalla läpillä peitettäviä äänireikiä saadaan soivan ilmapatsaan pituutta muutettua, jolloin samalla sävelkorkeus muuttuu. Poikkihuilussa on korkea ja kirkas ääni.
Nykyaikaisessa poikkihuilussa on kolme osaa: suukappale, runko sekä jalka, jonka pituudesta riippuu matalin soitettavissa oleva sävel. Yleisin on c-jalka (matalin sävel keski-c), hiukan harvinaisempi on h-jalka (matalin sävel pieni h). Kokeilumielessä on valmistettu myös joitain d-jalkoja (matalin sävel yksiviivainen d).
Läppäkoneisto voi olla umpi- tai avoläppäinen. Jälkimmäisessä, joka on nykyään suositumpi, on joidenkin läppien keskellä reikä, joka suljetaan sormella läppää painettaessa. Avoläppäinen huilu mahdollistaa suuremmat ilmaisumahdollisuudet soitettaessa uutta musiikkia. Oppilaskäytössä suositaan umpiläppäisiä huiluja niiden helpomman soitettavuuden takia.
Valmistusmateriaali

Poikkihuilut valmistetaan nykyään enimmäkseen metallista. Oppilassoittimet ovat yleensä hopeoitua messinkiä tai uushopeaa, harvemmin terästä. Ammattikäyttöön tarkoitetut metallihuilut valmistetaan kuitenkin soittajan mieltymysten mukaisesta arvometallista kuten hopeasta, kullasta tai platinasta. Orkesterisoittajat suosivat hopeasta tehtyjä huiluja niiden kantavan äänen vuoksi. Usein yhdistetään myös esimerkiksi kultainen suukappale hopeiseen runkoon. Joissakin suukappaleissa on yhdistetty hopeiseen tai kultaiseen putkiosaan puinen tai kultainen huulilevy. Huilun alkuperäinen materiaali, puu, on viime vuosina saavuttanut taas suosiota; yleisin puulaji on grenadilla. Puuta voi olla koko huilu tai pelkkä suukappale tai runko. Puisen huilun ääni on metallista pehmeämpi. Huiluvalmistaja Sankyo on valmistanut poikkihuiluja jopa uhanalaisista puulajeista. Suomessa on hiukan jalansijaa saanut hiilikuidusta valmistettu poikkihuilu.
Puuhuilu eli puinen poikkihuilu on irlantilaisessa kansanmusiikissa käytetty soitin.
Poikkihuilun muunnoksia

Piccolo on pituudeltaan vain puolet tavallisesta poikkihuilusta, eikä siinä ole jalkaosaa. Piccolon ääni on huilun ääntä tasan oktaavin korkeampi. Piccoloiden suosituin valmistusmateriaali on jo pitkään ollut puu(grenadilla). Metalliset ovat jääneet lähes täysin pois käytöstä. Oppilassoittimia valmistetaan myös muovista.
Alttohuilu on tavallista poikkihuilua hiukan pidempi: soitin on g-vireinen, eli sillä soitetut Sävelet soivat puhdasta kvarttia matalammalta kuin nuotteihin merkityt. Alttohuilussa voi käyttää suoraa tai käyrää suukappaletta.
Alttohuilua vielä suurempi huilu on bassohuilu, joka soi oktaavia matalammalta kuin tavallinen poikkihuilu. Sen suukappale on käyrä, jotta soittaja ylettyy paremmin läpille. Sama idea on pienen huilistin ensimmäisessä suukappaleessa: soittaminen käy mahdottomaksi jolleivat sormet yllä läpille. Altto- ja bassohuilut valmistetaan yksinomaan metallista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Poikkihuilu Wikimedia Commonsissa
Poliisineuvos

Poliisineuvos on Suomessa eräiden korkeiden poliisin virkamiesten virkanimike. Se on myös arvonimi.
Poliisineuvoksen virkanimi

Poliisineuvos on eräiden korkeiden poliisivirkamiesten virka-arvo. Esimerkiksi keskusrikospoliisin päällikkö on poliisineuvos. Samoin on myös suojelupoliisin päällikkö, vaikka virasto ei olekaan enää poliisihallituksen alainen.
Poliisineuvoksen arvonimi

Poliisineuvos on tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 7. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 8 700 euroa tai 2 200 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1970. Vuosien 1918–2013 aikana poliisineuvoksen arvonimi on myönnetty kahdeksalle henkilölle.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Nro | Päivämäärä | Henkilö | Ammatti tai arvo | Kotipaikka | Lähteet |
|  1.  | 3.7.1970  | Otto Kosonen | entinen apulaispoliisimestari | Helsinki  |   |
|  2.  | 12.5.1972  | Paavo Somiska  | kaupunginviskaali, varatuomari | Helsinki  |   |
|  3.  | 7.12.1979  | Edvard Urja | entinen apulaispoliisimestari | Helsinki  |   |
|  4.  | 14.11.1986  | Viljo Lehkonen | lainopin kandidaatti | Mikkeli |   |
|  5.  | 1.7.1988  | Matti Vanne | entinen apulaispoliisimestari | Helsinki  |   |
|  6.  | 21.11.1991  | Tapani Elomaa | entinen poliisikomentaja, varatuomari  | Helsinki  |   |
|  7.  | 4.12.1992  | Johan Rinne | apulaispoliisimestari | Vantaa |   |
|  8.  | 26.11.2010  | Jukka Riikonen | poliisipäällikkö, varatuomari  | Helsinki |  |

|     | 10.3.2017  | Rauno Ranta | entinen KRP:n päällikkö, poliisineuvos, oikeustiet. kand.  | Kerava |  |
Guglielmo Marconi

| Guglielmo Marconi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. huhtikuuta 1874 Palazzo Marescalchi, Bologna, Italian kuningaskunta
Kuollut: 20. heinäkuuta 1937 (63 vuotta) Rooma, Italian kuningaskunta
Kansalaisuus:  italialainen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  sähkötekniikka
Tunnetut työt:  radio
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1909) Benjamin Franklin -mitali (1918)
 Nimikirjoitus
Markiisi Guglielmo Marconi [guʎˈʎeːlmo marˈkoːni] (25. huhtikuuta 1874 – 20. heinäkuuta 1937) oli italialainen fyysikko, keksijä ja liikemies, joka keksi langattoman lennättimen eli radion.
Radion kehittämisessä oli mukana useita keksijöitä ympäri maailmaa, mutta Marconin 2. heinäkuuta 1897 hyväksyttyä brittipatenttia ”Improvements in transmitting electrical impulses and signals and in apparatus there-for” pidetään ensimmäisenä radiopatenttina, minkä takia Marconia pidetään radion keksijänä. Radiolähetyksiä oli kuitenkin kaikki radion ominaisuudet täyttävillä laitteilla lähetetty ennen Marconin patenttia. Tästä syystä radion keksijän titteli on kiistanalainen (katso lisää: Radion historia). Marconi sai yhdessä Karl Ferdinand Braunin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1909 ”ansioista langattoman lennättimen kehittämisessä.”
Myöhemmässä elämässään Marconi puolusti aktiivisesti Italian fasisteja, kuuluen myös itse Italian fasistipuolueeseen.
Elämä > Radion kehittäminen alkaa

Ollessaan velipuolensa Luigin kanssa lomamatkalla Alpeilla Marconi luki Heinrich Hertzin artikkelin, jossa tämä todistaa sähkömagneettisen säteilyn olemassaolon. Marconi ymmärsi, että säteilyn avulla voitaisiin lähettää ja vastaanottaa viestejä langattomasti. Tämä innosti Marconia niin paljon, että hän aloitti isänsä tilalla Villa Griffonessa Bolognassa vuonna 1894 kokeet tekemällään parannetulla versiolla Hertzin rakentamasta koneesta. Ensimmäiset signaalit siirtyivät muutamia metrejä, mutta pian hän pidensi matkan pariin kilometriin. Marconi tarjosi keksintöä Italian hallitukselle, joka ei kiinnostunut. Tämän jälkeen hän demonstroi laitetta Britannian postilaitokselle. 1896 hän oli saanut signaalin havaittua 13 kilometrin päässä.
Elämä > Oma yritys

Heinäkuussa 1897 Marconi perusti Lontoota kotipaikkanaan pitäneen yrityksen The Wireless Telegraph & Signal Company (josta myöhemmin tuli Marconi Wireless Telegraph Company). Yritys avasi radiotehtaan Chelmsfordiin Englantiin seuraavana vuonna, työllistäen 50 ihmistä.
Elämä > Yhteyskokeilut

Marconi tuli tunnetuksi erityisesti radion kaupallistamisesta. Tähän liittyen hän teki lukuisia lähetyskokeita, joiden tarkoituksena oli osoittaa "langattoman lennättimen" mahdollisuudet kaupallisessa käytössä.
13. toukokuuta 1897 Marconi lähetti ensimmäisen radiolähetyksen veden yli Etelä-Walesista Lavernock Pointista Flatholmin saarelle.
Vuonna 1898 hän lähetti veden yli Ballycastlesta, Irlannista, Rathlinin saarelle.
Huomiota herättävä julkisuustemppu oli lähettää sanomia joulukuussa 1898 kuninkaallisesta jahdista, jossa Walesin prinssi toipui loukkaantumisen jälkeen, kuningatar Viktorian residenssiin Osborne Houseen Wightsaarelle.
12. joulukuuta 1901 Marconi vastaanotti kolme pistettä (Morse-koodin kirjain S) St. John’sissa Newfoundlandissa (Kanadassa). Lähetysasema oli Poldhussa, Cornwallissa. Nyttemmin Marconin ensimmäistä transatlanttista lähetystä on epäilty (mm. John S. Belrose) ilmakehän häiriöiksi.
Yksityiselämä

Marconi oli naimisissa kaksi kertaa, ja hänellä oli poika ja kolme tytärtä. Hän kuoli Roomassa 20. heinäkuuta 1937. Marconi on haudattu Firenzeen Santa Croce -kirkkoon samaan riviin kuin Galileo Galilei ja Enrico Fermi.
Van Nest Polglase

| Van Nest Polglase> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. elokuuta 1898 New York, New York
Kuollut: 20. joulukuuta 1968 (70 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvalavastaja
Van Nest Polglase (25. elokuuta 1898 New York, New York – 20. joulukuuta 1968) oli yhdysvaltalainen elokuvalavastaja.
Ennen siirtymistään elokuva-alalle Polglase toimi arkkitehtina. Vuonna 1919 hän aloitti Paramount Picturesilla, jolta kymmenen vuotta myöhemmin siirtyi RKO:lle, jossa hänen ensimmäisiin tehtäviinsä kuului RKO:n radiomastoa esittävän logon suunnittelu. Vuosina 1929–1942 hän sai asemansa turvin nimensä art directorina kaikkiin RKO:n tuottamiin elokuviin, vaikka tuotannosta olisivat käytännössä vastanneet hänen alaisensa. Polglase menetti työnsä RKO:lla alkoholiongelmansa seurauksena, mutta palasi tilapäisesti takaisin 1950-luvun puolessavälissä, työskenneltyään väliaikana muun muassa Columbialla. Polglase sai urallaan kuusi Oscar-ehdokkuutta.
Osittainen filmografia

Ilmiantaja (The Informer, 1935)
Laivasto tanssii (Follow the Fleet, 1936)
Hätä ei lue lakia (Bringing Up Baby, 1938)
Citizen Kane (1941)
Herra ja rouva Smith (Mr. and Mrs. Smith, 1941)
Gilda (1946)
Aiheesta muualla

Van Nest Polglase Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Van Nest Polglase Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet