stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Messe

| Messe> Μέσση |
| --- | --- |
 Tigánin niemi, Messen kaupungin oletettu paikka.
Sijainti
 Messe
Koordinaatit:  36°31′54″N, 22°22′52″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Agía Kyriakí, Anatolikí Máni, Lakonia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Lakonia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Messe (m.kreik. Μέσση, Messē, lat. Messa) oli antiikin aikainen kaupunki Lakoniassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Anatolikí Mánin kunnan alueella, oletettavasti nykyisellä Tigánin niemellä lähellä Agía Kyriakín ja Stavrín kyliä.
Messe oli yksi niistä yhdeksästä kaupungista, jotka Homeros mainitsee Lakonian kaupunkeina Iliaan laivaluettelossa. Hän antoi sille epiteetin polytrērōn (πολυτρήρων), ”monikyyhkyinen”.
Strabon sanoo, ettei Messen sijaintia tunnettu, mutta Pausanias mainitsee Messa-nimisen kaupungin ja sataman, joka yleensä yhdistetään homeeriseen kaupunkiin. Tämä Messa sijaitsi nykyisin Mánin niemimaana tunnetun niemen länsirannikolla Hippolan ja Oityloksen välissä. Nykyisin kaupunki sijoitetaan Tigánin niemelle Mézapoksen lahden länsirannalle tai sen läheisyyteen. Niemellä sijaitsevat myös bysanttilaisaikaisen Tigánin eli Maḯnisin linnan rauniot 500-luvulta.
W. M. Leake sijoitti Messen nimen perusteella Spartan lähelle Mystrakseen, koska katsoi, ettei paikka Mánilla sopinut millekään kovin merkittävälle kaupungille, mutta tätä tulkintaa ei ole yleisesti hyväksytty, eikä ole erityistä syytä ajatella, että homeerinen Messe ja Pausaniaan Messa olisivat olleet eri paikat. Antiikin aikainen kaupunki oli olemassa arkaaiselta roomalaiselle kaudelle.
HMS Mersey (P283)

| HMS Mersey |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vosper Thornycroft
Laskettu vesille:  25. kesäkuuta 2003
Palveluskäyttöön:  28. marraskuuta 2003
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 675 t (kuormattu)
Pituus:  79,5 m
Leveys:  13,6 m
Syväys:  3,8 m
Koneteho:  11 000 shp
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  1 x 20 mm BMARC KAA
HMS Mersey (viirinumero P283) on Britannian kuninkaallisen laivaston River-luokan ulkovartiolaiva (engl. Offshore Patrol Vessel, OPV).
Valmistus

Alus tilattiin huhtikuussa 2001 VT Groupilta. Se laskettiin vesille 25. kesäkuuta 2003 ja valmistui 28. marraskuuta.
Palvelus

Alus on palveluksessa.
Meriputki

| Meriputki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Apiales
Heimo::  Sarjakukkaiskasvit Apiaceae
Suku::  Karhunputket Angelica
Laji::  archangelica
Alalaji::  litoralis
Kolmiosainen nimi
 Angelica archangelica ssp. litoralis  (Fr.) Thell. 
Katso myös
   Meriputki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Meriputki (Angelica archangelica ssp. litoralis) on sarjakukkaisiin kuuluva kaksi- tai kolmevuotinen onttovartinen putkilokasvi. Se on merenrannoilla kasvava väinönputken alalaji.
Lajikuvaus

Meriputken ulkonäköerot väinönputkeen ovat pieniä. Sen sarjakukintojen pikkusarjojen perät ovat karvattomia ja sarjojen suojuslehdet lyhyemmät. Meriputken hedelmä on 5–6 mm pitkä, soikeampi ja matalauurteisempi kuin väinönputkella. Hedelmät ovat pistävänhajuisia.
Meriputki Suomessa

Suomessa meriputkea tavataan kaikilla rannikoilla paitsi Keski-Pohjanmaalla. Suomenlahden ja Ahvenanmaan rannikolla se on runsas. Meriputki kasvaa merenrannoilla, jotka ovat avoimia ja kivikkoisia.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2021: Meriväinönputken (Angelica archangelica subsp. littoralis) levinneisyys Suomessa.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q49622174  CoL: 5FM9Z  EUNIS: 151516  GBIF: 5371809  GRIN: 318608  iNaturalist: 447773  ITIS: 184750  NCBI: 1623465  Observation.org: 114502  Plant List: kew-2639002  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77249496-1  Tropicos: 1702354  WFO: wfo-0000536110
Mesoni

| Mesoni |
| --- | --- |

Rakenne:  Yhdistelmähiukkanen (1 kvarkki ja 1 antikvarkki)
Perhe:  Bosoni
Ryhmä:  Hadroni
Vuorovaikutus:  Vahva vuorovaikutus
Löydetty teoreettisesti:  Hideki Yukawa (1935)
Löydetty:  1946
Sähkövaraus:  -1 e, 0 e, +1 e
Spin:  0, 1
Hiukkasfysiikassa mesoni on kvarkista ja antikvarkista koostuva hadroni. (Toinen hadroneihin kuuluva ryhmä on baryoni.) Mesoni on bosoni, eli sen spin on kokonaisluku. Mesonit ovat epästabiileja ja hajoavat nopeasti itsestään kevyemmiksi hiukkasiksi, yleensä leptoneiksi.
Mesonit voidaan jakaa spinien perusteella spin 0 ja spin 1 -mesoneihin. Spin 0 -mesoneilla kahden kvarkin spinit ovat erisuuntaiset ja spin 1 -mesoneilla samansuuntaiset. Keveimmät mesonit kuuluvat spin-nolla -oktettiin. Näitä ovat pionit (kaksi varattua ja yksi neutraali), kaonit (kaksi varattua ja kaksi neutraalia) ja eeta-mesoni (neutraali). Näiden massat ovat pionien 140 MeV:sta kaonien 500 MeV:iin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
HyperPhysics – Table of Mesons
Hiukkaset fysiikassa
Merirosvo Morgan

| Merirosvo Morgan> Morgan il pirata |
| --- | --- |
 Elokuvan yhdysvaltalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  André de Toth, Primo Zeglio
Käsikirjoittaja:  Filippo Sanjust, André De Toth, Primo Zeglio
Perustuu:  Emilio Salgarin romaaniin
Tuottaja:  Joseph E. Levine
Säveltäjä:  Franco Mannino
Kuvaaja:  Tonino Delli Colli
Leikkaaja:  Maurizio Lucidi
Tuotantosuunnittelija:  Gianni Polidori
Lavastaja:  Gianni Polidori
Pääosat:  Steve Reeves, Valérie Lagrange
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Adelphia Compagnia Cinematografica, Compagnie Cinématographique de France, Lux Film
Ensi-ilta:  17. marraskuuta 1960 (Italia) 27. lokakuuta 1961 (Suomi)
Kesto:  103 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  622 424 000 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merirosvo Morgan (ital. Morgan il pirata, ransk. Capitaine Morgan) on vuonna 1960 valmistunut italialais-ranskalainen seikkailuelokuva. Sen ovat ohjanneet André de Toth ja Primo Zeglio. Merirosvogenreen kuuluvan elokuvan pääosaa esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Steve Reeves.
Juoni

Elokuvan päähenkilö on bukanieeri Henry Morgan, joka ryösteli espanjalaisten laivoja Karibianmerellä 1670-luvun alussa. Espanjalaisten vangitsema Morgan rakastuu kuvernöörin tyttäreen Dona Ineziin, kaappaa laivan ja purjehtii Tortugaan. Siellä hän pelastaa Inezin kaksintaistelussa merirosvopäällikkö L’Ollonaisia vastaan. Morgan tekee sopimuksen brittien kanssa taistelusta espanjalaisia vastaan, valloittaa Panaman ja voittaa lopulta Inezin rakkauden.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steve Reeves  | … |  Henry Morgan   |
|  Valérie Lagrange  | … |  Dona Inez   |
|  Ivo Garrani  | … |  kuvernööri Don José Guzman    |
|  Lidia Alfonsi  | … |  Dona Maria    |
|  Giulio Bosetti  | … |  Sir Thomas Modyford    |
|  Angelo Zanolli  | … |  David    |
|  George Ardisson  | … |  Walter    |
|  Dino Malacrida  | … |  Duke    |
|  Armand Mestral  | … |  L’Olonnais    |
|  Chelo Alonso  | … |  Concepcion   |
Tuotanto

Hollywood-ohjaaja André de Tothin Merirosvo Morgan on tyypillinen halvalla ja huolimattomasti tehty italialaistuotanto, mutta samalla melko toimiva seikkailuelokuva. Päähenkilö kapteeni Morgan on muutettu romantisoiduksi ja puhdashenkiseksi sankariksi. Elokuvan kohokohtia ovat Filippo Sanjustin näyttävä puvustus sekä Morganin ja L’Olonnaisin miekkataistelu Tortugan hiekkarannalla. Steve Reeves paljastaa lihaksikkaan yläruumiinsa ja kuubalainen seksipommi Chelo Alonso esittää eksoottisen voodootanssin.
Aiheesta muualla

Merirosvo Morgan Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Merirosvo Morgan Elonet.
Mervin valloitus

Mervin valloitus tarkoittaa Venäjän keisarikunnan suorittamaa Mervin kaupungin valloitusta nykyisen Turkmenistanin alueella helmikuussa 1884. Kaupunki saatiin antautumaan ilman varsinaisia sotatoimia.
Tausta

Mervin valloitus liittyi niin sanottuun suureen peliin eli Venäjän ja Britannian kilpailuun Keski-Aasiassa. Venäjä oli voittanut Geok-Tepen taistelussa turkmeenit ja ottanut linnoituksen haltuunsa, mutta voiton jälkeen venäläiset olivat luvanneet olla etenemättä Merviin brittien huolestuttua Afganistanin turvallisuudesta Venäjän edetessä alueelle. Lupauksista huolimatta Mervin valloitusta alettiin suunnitella nopeasti salassa. Suunnitelmissa hyödynnettiin muun muassa brittien tuolloista vetäytymistä Afganistanissa levittämällä huhua, että britit olivat vetäytyneet keisarin käskystä. Merviläisiä turkmeenipäälliköitä oli myös kutsuttu uuden keisarin Aleksanteri III:n kruunajaisiin, jossa heidät tutustutettiin Venäjän armeijan voimaan. Merviin päätettiin lopulta lähettää vakooja. Tehtävään valittiin muslimitaustainen luutnantti Alikhanov. Turkmeenien oletettiin luopuvan ilman taistelua, mutta jos niin ei kävisi, Alikhanovin tuli tutkia kaupungin puolustuksia.
Valloitus

Merv Turkmenistanin kartalla
Alikhanov johti helmikuussa 1882 Merviin kauppakaravaaniksi naamioitunutta joukkoa, jonka mukana oli puoli tusinaa aseistautuneita miehiä ja kaksi muuta venäläisupseeria. Karavaani saapui kaupunkiin yöllä välttääkseen tarkemman tarkistuksen. Kaupungissa oli jo useita venäläisten puolella olleita turkmeenipäälliköitä, joille oli kerrottu karavaanista etukäteen. He ottivat karavaanin vastaan ja julistivat aamulla venäläisen seurueen saapuneen kaupunkiin säännöllisten karavaaniyhteyksien luomiseksi lähimpään venäläisten hallitsemaan paikkaan eli Ašgabatiin. Tämän johdosta turkmeenipäälliköt päättivät pitää kokouksen. Alikhanov ja hänen seurueensa ottivat osaa kokoukseen. Alikhanov pyysi lupaa purkaa seurueensa tavarat ja myydä ne paikallisille kauppiaille. Eräs turkmeenipäällikkö ehdotti, että ensin Mervin ja Venäjän hallituksen pitäisi käydä keskusteluja. Alikhanov ei suostunut siihen, vaan uhkasi lähteä kaupungista ja lisäsi ettei hän tiennyt, miten Venäjällä asiaan suhtauduttaisiin, mutta että keisari todennäköisesti suuttuisi tiedosta. Turkmeenipäälliköt sanoivat lopulta, että Alikhanov seurueineen voisi jäädä kaupunkiin vaikka pysyvästi, mutta hän ilmoitti tarvitsevansa vain pari päivää. Karavaani lähtikin takaisin, mutta Alikhanov jäi kaupunkiin.
Kaupungissa Alikhanov keskittyi paitsi puolustuksien kartoittamiseen, myös venäläisvastaisten turkmeenipäälliköiden vaikutusvallan vähentämiseen. Helmikuussa 1884 hän ilmoitti venäläisille kaiken olevan valmista. Sattumalta samaan aikaan britit olivat kiinni Sudanissa eivätkä voineet asialle mitään. Venäläisten ensimmäinen toimenpide oli noin 130 kilometrin päässä kaupungista olevan Tejendin keitaan valtaus. Alikhanov kutsui kaupungin päälliköt koolle ja kehotti näitä antautumaan venäläisille. Hän väitti Tejendin valloittaneiden joukkojen olleen vain suuremman armeijan etujoukkoja. Hän lupasi lisäksi, että jos turkmeenit antautuisivat, kaupunkiin ei sijoitettaisi venäläisiä joukkoja, tai korkeintaan kuvernööri ja hänen apulaisiaan. Suurin osa turkmeeneista oli jo menettänyt halunsa vastarinnalle. Kokouksen jälkeen he päättivät hyväksyä keisarin ylivallan alueella.
Seuraukset

Kokouksen jälkeen Alikhanov sähkötti 14. helmikuuta Pietariin Aleksanteri III:lle kaupungin antautuneen. Vähän tämän jälkeen Tejendin vallanneet joukot tulivat kaupunkiin ja ottivat sen linnoitukset haltuunsa. Keisari ylensi henkilökohtaisesti verettömän valtauksen taanneen Alikhanovin majuriksi. Myöhemmin hänestä tuli eversti ja valtaamansa kaupungin kuvernööri. Britit saivat tietää valtauksesta vain päivää keisaria myöhemmin. Valtausta oli kuitenkin jo osattu odottaa, mutta sille ei voitu mitään. Valtausta pidettiin uhkana etenkin Intialle, sillä Mervin ja Intian välillä ei ollut samanlaisia maantieteellisiä esteitä, kuin Venäjän aiemmin valloittamista Hivasta, Buharasta ja Kokandista. Venäläiset olivat lisäksi samoihin aikoihin kukistaneet vastarinnan Kaukasuksella, ja siten armeija vapautui sieltä.
Britit esittivät venäläisille vastalausekirjelmän, jossa he syyttivät näitä lupauksiensa rikkomisesta. Venäläiset vastasivat, että turkmeenit itse olivat ehdottaneet liittämistä. Alkaneet keskustelut johtivat lopulta siihen, että valtiot päättivät sopia rajalinjan Keski-Aasiaan. Rajan vetäminen ei kuitenkaan ollut ongelmatonta, ja maat ajautuivat lopulta sodan partaalle.
Merv
Merimerkki

Länsiviitta ja sektoriloisto
Kiinteä karimerkki. Sen huippumerkkinä on kaksi mustaa palloa.
Merimerkki on merenkulun turvaamiseksi ja navigoinnin apuvälineeksi rakennetun kiinteän tai kelluvan turvalaitteen yleisnimitys.
Kiinteitä merimerkkejä käytetään vesiliikenteen ohjaamiseen, aluksen kulun turvaamiseen ja sen paikan määrittämisen apuna. Kelluvat merimerkit osoittavat yleensä väyläalueen sijaintia tai varoittavat väylän varrella olevista erilaisista vaaroista, kuten vedenalaisista kivistä ja matalikoista. Kiinteät merimerkit ovat navigoinnin kannalta varmempia kuin kelluvat merimerkit, jotka voivat siirtyä paikaltaan muun muassa jääolosuhteiden vuoksi.
Merimerkin sijainti ja tyyppi käy ilmi merikartasta. Eri maiden karttalaitokset julkaisevat merikarttojen ohella myös teosta, jonka nimi on INT 1 (tai Kartta 1, missä sana Kartta on sillä kielellä, jolla teos on julkaistu, esim. engl. Chart 1). Siinä on kuvattu kaikki merikartoilla käytetyt symbolit ja käsitteet. Loistot ovat teoksen osassa P ja muut merimerkit osassa Q.
Kiinteät merimerkit

Loistot, majakat, reunamerkit, linjamerkit (linjataulut), kummelit, tutkamerkit ja tunnusmajakat ovat kiinteitä merimerkkejä. Ne on pystytetty joko maalle tai perustettu veteen (merenpohjaan).
Loisto on kiinteän, valaistun merimerkin yleisnimitys. Sektoriloistossa on useita värillisiä ja mahdollisesti myös pimennettyjä sektoreita. Sektoriloisto näyttää yleensä valkoista valoa väylän suuntaan. Sektoriloistoa kohti ajettaessa valkoisen sektorin vasemmalla puolella on punainen ja oikealla puolella vihreä sektori. Suuntaloistossa ei ole erivärisiä sektoreita. Se on tarkoitettu kohti ajamiseen. Suuntaloisto ei ole linjassa minkään muun loiston kanssa.
Merimajakka on kooltaan ja valovoimaltaan huomattava majakka, joka usein on ensimmäisenä merkkinä väylän ulkosuulla. Se voi myös sijaita yksittäisenä merimerkkinä avomerellä kaukana varsinaisista väylistä.
Reunamerkki on väylän reunaa osoittava kiinteä merimerkki, joka sijaitsee kartalle merkityn reunaetäisyyden päässä väylän reunasta. Yleisnimikkeenä reunamerkki voi myös tarkoittaa kaikkia väylän reunaa osoittavia merimerkkejä, myös poijuja ja viittoja.
Linjamerkki yhdessä toisen linjamerkin kanssa osoittaa väylälinjan tarkan sijainnin. Saman linjan merkit ovat vedenpintaan nähden eri korkeuksilla. Alempi linjamerkki sijaitsee väylältä katsottuna lähempänä ja ylempi kauempana. Linjamerkit näkyvät päällekkäin, kun alus on väylän keskilinjalla. Linjamerkin päivämerkkinä toimii yleensä linjataulu. Valolaitteella varustettua linjamerkkiä kutsutaan myös linjaloistoksi.
Kummeli on rannalle rakennettu, yleensä valaisematon merimerkki, joka toimii karkean paikannuksen apuvälineenä. Rakenteeltaan se on esimerkiksi valkeaksi maalattu kivilatomus tai puu-, betoni- tai teräsrakenne. Se voi myös olla levykummeli, jossa osa sen taulurakenteesta on tehty valoa hyvin heijastavasta materiaalista. Siinä voi olla numero- tai kirjaintunnus, joka on myös merkitty levykummelin karttamerkin yhteyteen.
Tutkamerkki on varustettu tutkaheijastimella ja siksi se erottuu tutkakuvasta selkeästi. Tutkamerkki voi sijaita vedessä tai rannalla.
Tunnusmajakka on kooltaan huomattava, useimmiten puu- tai kivirakenteinen majakanomainen rakenne, joka on valaisematon. Siitä käytetään myös epävirallista nimitystä pooki.
Kelluvat merimerkit

Kelluvat merimerkit on ankkuroitu pohjaan kettingillä. Ne voidaan rakenteensa ja ankkurointitapansa perusteella jaotella viitoiksi tai poijuiksi. Suomessa ne on useimmiten varustettu heijastimilla, jotta ne voidaan pimeässä tunnistaa valonheittimen avulla.
Viitta on rakenteeltaan kapea. Sen vedenpäällisen näkyvän osan korkeuden suhde leveyteen on suurempi kuin 5:1. Viitta on ankkuroitu pohjaan esijännitetysti siten, että sen ankkurikettinki on kireällä, jolloin viitta ei pääse vapaasti kellumaan ankkurointipisteensä ympärillä.
Poiju on rakenteeltaan viittaa paksumpi. Se on tyypillisesti ankkuroitu pohjaan löysällä kettingillä, jolloin se pääsee vapaasti kellumaan ankkurointipisteensä ympärillä.
Suomessa kutsutaan viittapoijuksi vapaasti kelluvaa viittaa, joka on ankkuroitu poijun tapaan löysällä ankkurikettingillä. Poijuviitaksi kutsutaan poijua, joka on ankkuroitu viitan tapaan esijännitetysti ja jonka halkaisija vesirajassa on yleensä 1000 mm.
Muualla maailmassa kelluvien merimerkkien rakenne voi poiketa Suomessa käytetystä, pohjoisiin jääolosuhteisiin soveltuvasta rakenteesta. Muualla ne voivat olla rakenteeltaan lieriötä, kartioita, palloja tai ponttonin tai kelluvan lautan varaan rakennettuja suurpoijuja. Myös niiden ankkurointitapa voi vuorovedestä johtuen olla erilainen. Käytössä voi myös olla majakkalaivoja, joita Suomessa ei ole enää käytössä.
Viitoitusjärjestelmä

Suomessa ja myös muualla Euroopassa käytetty viitoitusjärjestelmä perustuu Kansainvälisen majakkaliiton IALA:n suositusten mukaiseen ns. A-järjestelmään. Sitä sovelletaan viittoihin, poijuihin ja reunamerkkeihin, joiden värityksen, valotunnukset ja mahdollisesti käytettävien huippumerkkien ulkonäön se määrää. Viitoitusjärjestelmään kuuluvia merkkejä ovat kompassin käyttöön perustuvat, pääilmansuuntien mukaan nimetyt kardinaalimerkit ja väylän vasenta tai oikeaa reunaa nimelliskulkusuunnan mukaan osoittavat lateraalimerkit sekä karimerkki, turvavesimerkki ja erikoismerkki. Ne opastavat merenkulkijaa turvalliselle vesialueelle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Venekoulu (Arkistoitu – Internet Archive), Naantalin Meripelastajat
Vasen reunamerkki
Linjataulut
Levykummeli
Kardinaaliviittoja: etelä- ja länsiviitta
Länsipoiju
Vihreä lateraalipoiju Hollannissa
Messinesin taistelu

Messinesin taistelu käytiin ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla 7.–14. kesäkuuta 1917 saksalaisten ja brittien välillä. Taistelussa britit valtasivat Messinesin harjanteen, mikä valmisteli Ypresin kolmatta taistelua.
Vuodesta 1915 lähtien kenraali Herbert Plumerin johtamat britit olivat kaivaneet miinatunneleita saksalaisten linjojen alle. Miinat räytettiin 7. kesäkuuta. Yhteensä miinat sisälsivät noin puoli miljoonaa kiloa TNT:tä. Samaan aikaan britit aloittivat voimakkaan tykistötulituksen saksalaisten tykistöpattereita vastaan. Miinat ja tykistön toiminta mahdollistivat Messinesin harjanteen valtauksen siedettävillä tappioilla.
Mesoksaalihappo

| Mesoksaalihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-oksopropaanidihappo
CAS-numero:  473-90-5
PubChem CID:  10132
SMILES:  C(=O)(C(=O)O)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H2O5
Moolimassa:  118,046 g/mol
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Mesoksaalihappo eli ketomalonihappo tai oksomalonihappo (C3H2O5) on ketodikarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdisteen suolat ja esterit ovat nimeltään mesoksalaatteja. Mesoksaalihappoa esiintyy sinimailasen (Medicago sativa) ja juurikkaiden (Beta) juurissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa mesoksaalihappo on valkoista kiteistä ainetta. Se liukenee hyvin veteen ja alkoholeihin sekä dietyylieetteriin. Vedestä se kiteytyy hydraattinaan dihydroksimalonihappona. Keitettäessä mesoksaalihapon vesiliuosta yhdiste hajoaa glyoksyylihapoksi ja hiilidioksidiksi. Yhdiste kykenee kelatoimaan monia metalli-ioneja.
Valmistus

Mesoksaalihappoa voidaan valmistaa hapettamalla tartronihappoa vismuttinitraatin avulla. Muita tapoja ovat glyserolin hapetus, malonihapon reaktio typpihapokkeen kanssa ja muodostuvan tuotteen hydrolyysi, malonihapon esterien ja dityppitrioksidin välisellä reaktiolla sekä elektrolysoimalla viinihappoa emäksisissä olosuhteissa. Yhdistettä muodostuu myös pieniä määriä orgaanisista yhdisteistä, kun jätevesiä käsitellään otsonilla.
Puškin (kaupunki)

| Puškin Пу́шкин |
| --- | --- |
 Kaupungin keskustaa.
 fiPuškin 
 59°43′01″N, 30°25′01″E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Piiri:  Puškinin piiri
Väkiluku 2023:  108 187 
Puškinin kaupunki Pietarin kartalla.
Puškin (ven. Пу́шкин) on Pietariin kuuluva kaupunki Venäjällä. Se sijaitsee 24 kilometriä Pietarin keskustasta etelään Vitebskin rautatien varrella (Detskoje Selon asema). Hallinnollisesti Puškin on Puškinin piiriin kuuluva kunta. Asukkaita on 84 600 henkeä (vuonna 2003).
Kaupunki on syntynyt ruotsalaisen Saaren moision paikalle, joka venäjän kielessä muotoutui ensin nimeksi Sarskoje Selo (ven. Сарское Село) eli ”Saaren kylä” ja sittemmin muotoon  Tsarskoje Selo (ven. Царское Село) eli ”Tsaarin kylä”. Inkerinsuomalaiset ovat käyttäneet paikkakunnasta nimitystä Saari.
Kaupungin historiaa

1700-luvun alussa Pietari I lahjoitti kylän ensin ruhtinas Aleksandr Menšikoville. Vuodesta 1710 lähtien sen omisti Pietarin vaimo Katariina I. Vuodesta 1725 lähtien Saari toimi Venäjän keisarien kesäasuntona. 1700-luvulla rakennettiin suuri palatsi- ja puistoalue.
Jo 1700-luvun alkupuoliskolla palatsialueen koillispuolelle syntyi pieni esikaupunki, joka kasvoi huomattavasti 1770-lukuun mennessä. Katariina II yritti rajoittaa esikaupungin kasvua perustamalla sen lähelle uuden Sofijan kaupungin. Vuonna 1808 Sofija lakkautettiin ja liitettiin Saareen, joka sai samana vuonna kaupunginoikeudet. Vuosina 1811–1843 Saaressa toimi kuuluisa Tsarskoje Selon lyseo, jossa opiskelivat mm. runoilijat Aleksandr Puškin ja Anton Delvig sekä dekabristi Wilhelm Küchelbecker. Vuonna 1837 Pietarin ja Saaren välille rakennettiin Venäjän ensimmäinen rautatie.
Vuonna 1918 palatsi- ja puistoalueesta tehtiin museo ja kaupunki sai nimen Detskoje Selo (ven. Детское Село) eli ”Lasten kylä”. Vuonna 1937 Venäjän kansallisrunoilijan Aleksandr Puškinin kuoleman satavuotisjuhlallisuuksien yhteydessä kaupungille annettiin nimi Puškin. Toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana pahoin tuhoutunut palatsikokonaisuus on sodan jälkeen rakennettu pääosin ennalleen.
Palatsi- ja puistoalueet

Puškinin palatsi- ja puistoalueen ytimen muodostaa Katariinan palatsi, joka oli alun perin Pietari I:n puolisoa varten rakennettu pienehkö kaksikerroksinen rakennus. Vuosina 1744–1748 palatsia laajensivat arkkitehdit Aleksei Kvasov ja Savva Tševakinski. Vuosina 1752–1757 arkkitehti Bartolomeo Rastrelli suunnitteli siitä suurenmoisen barokkipalatsin, jonka sisustamiseen osallistuivat mm. Charles Cameron ja Vasili Stasov. Palatsin sisätiloista upeimpia ovat Suuri sali, Taulusali sekä sodan aikana ryöstetty Meripihkahuone, joka on nykyään luotu uudelleen. 1780–1790-luvuilla palatsin vasempaan päätyyn liitettiin Cameronin suunnittelemat klassistiset Cameronin galleria, Akaattihuoneet ja Riippuva puutarha. Oikea pääty yhdistettiin Ilja Nejelovin suunnittelemaan ja Stasovin vuonna 1811 uudistamaan lyseorakennukseen.
1720–1860-luvuilla luotiin Katariinan, Aleksanterin ja Babolovon puistot, Alapuisto sekä Maatilapuisto, joiden yhteispinta-ala on noin 600 hehtaaria. Katariinan palatsia ympäröivät geometrisen säännölliset alueet liittyvät laajoihin maisemapuistoihin. Puistoalueilla on Giacomo Quarenghin vuosina 1792–1796 suunnittelema uusklassinen Aleksanterin palatsi, joka rakennettiin Katariina II:n käskystä hänen pojanpojalleen Aleksanteri I:lle.  Rakennus on symmetrinen ja julkisivussa on rivi valkoisia korinttilaispylväitä. Alueella on myös lukuisia paviljonkeja (esim. vuosina 1743–1754 rakennettu Eremitaasi eli Erakkomaja, arkkitehdit Bartolomeo Rastrelli ja Mihail Zemtsov), lampia, kanavia, muistomerkkejä ja veistoksia.