stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eksistentialismi
Historia > Sartre, Camus ja ranskalainen eksistentialismi

Jean-Paul Sartre on kenties kaikkein tunnetuin eksistentialisti, ja yksi harvoja, joka on hyväksynyt leiman eksistentialistina. Sartre kehitti oman versionsa eksistentialistisesta filosofiasta Husserlin ja Heideggerin vaikutuksen alaisena. L’être et le néant (”Oleminen ja ei-oleminen”) on kenties hänen merkittävin eksistentialismia käsittelevä teoksensa. Sartre oli kyvykäs ilmaisemaan ajatuksiaan monin eri tavoin, mukaan lukien filosofiset esseet, luennot, romaanit ja näytelmät. Suljetut ovet (1944) ja Inho (1938) ovat muita hänen tunnettuja teoksiaan. 1960-luvulla Sartre pyrki yhdistämään eksistentialismin ja marxilaisuuden teoksessaan Critique de la raison dialectique (”Dialektisen järjen kritiikki”, 1960). Sartren mielestä ihminen on se, jonka hän tekee itsestään. Siihen kykenee vain ihminen, ei järjetön luontokappale eikä eloton esine. Vain ihmisellä on Sartren mukaan eksistenssiä.
Albert Camus oli Sartren ystävä ennen heidän välirikkoaan. Hän kirjoitti useita eksistentialistisia teemoja käsitelleitä teoksia, mukaan lukien Sivullinen (1942), Sisyfoksen myytti (1942) ja Kapinoiva ihminen (1951). Hän torjui monien muiden tavoin eksistentialistin leiman ja katsoi teoksiensa olevan absurdeja. Sisyfoksen myytissä hän käyttää analogiaa kreikkalaiseen myyttiin osoittaakseen olemassaolon turhuuden. Myytissä Sisyfos tuomitaan vierittämään kiveä ylämäkeen ikuisuudeksi – kun hän pääsee vuorenhuipulle, kivi vierii takaisin alas. Camus katsoo tällaisen olemassaolon olevan mieletöntä, mutta hän uskoo Sisyfoksen löytävän lopulta merkityksen ja tarkoituksen tehtävälleen yksinkertaisesti osallistumalla siihen jatkuvasti.
Kriitikko Martin Esslin huomautti teoksessaan Theatre of the Absurd, että nykyaikaiset näytelmäkirjailijat, kuten Samuel Beckett, Eugène Ionesco, Jean Genet ja Arthur Adamov, olivat omaksuneet eksistentialistisen näkemyksen, jonka mukaan ihminen on absurdi luomus, joka on irrallaan vailla todellista merkitystä olevassa maailmankaikkeudessa. Esslin huomautti, että monet näistä näytelmäkirjailijoista esittivät eksistentialismin ajatukset paremmin kuin Sartre ja Camus tekivät omissa näytelmissään. Monet näistä ”absurdisteiksi” nimetyistä näytelmäkirjailijoista kuitenkin kielsivät kytkökset eksistentialismiin ja olivat usein vankkumattoman epäfilosofisia (esimerkiksi Ionesco sanoi usein identifioivansa itsensä ennemmin ’patafysiikkaan tai surrealismiin kuin eksistentialismiin).
Simone de Beauvoir, Sarten pitkäaikainen elämänkumppani, kirjoitti teoksissaan, kuten Toinen sukupuoli (1949) ja Moniselitteisyyden etiikka (1947), feministisestä ja eksistentialistisesta etiikasta.
Maurice Merleau-Ponty, joka tunnetaan fenomenologiastaan, voidaan nähdä myös eksistentialistina. Hänen ymmärryksensä Husserlin fenomenologiasta oli syvempää kuin monilla muilla eksistentialisteilla. Merleau-Pontyn teos Humanisme et terreur, essai sur le problème communiste (1947) vaikutti suuresti Sartreen.
Historia > Dostojevski, Kafka ja kirjallinen eksistentialismi

Monilla kirjailijoilla, joita ei yleensä pidetä filosofeina, on ollut myös paljon vaikutusta eksistentialismin syntyyn ja kehitykseen. Heihin kuuluvat ennen kaikkea tšekkiläinen Franz Kafka ja venäläinen Fjodor Dostojevski. Kafka kuvasi usein surrealistisia ja vieraantuneita hahmoja, jotka pyristelevät toivottomuutta ja absurdiutta vastaan, tunnetuimpana teoksissaan Muodonmuutos (1915) ja Oikeusjuttu (1925). Dostojevskin Kellariloukon (1864) proosaosaa on sanottu ”ensimmäiseksi eksistentialistiseksi romaaniksi”. Se kertoo miehestä, joka ei onnistu sopeutumaan yhteiskuntaan ja on tyytymätön itselleen luomiinsa identiteetteihin. Monet Dostojevskin romaanit, kuten Rikos ja rangaistus (1866), sisältävät eksistentialismille keskeisiä teemoja, mutta kieltävät samalla eksistentialismin väitteet, kuten Nietzschen ajatukset yli-ihmisestä. Rikoksessa ja rangaistuksessa päähenkilö Raskolnikov kehittyy poispäin eksistentialistisista ajatuksista ja uskomuksista kohti perinteisempiä kristillisiä näkemyksiä.
1900-luvulla eksistentialismi elpyi monilla taiteenaloilla. Fiktiokirjallisuudessa Hermann Hessen Arosusi (1928) perustui Kierkegaardin teoksessa Joko/tai (1843) olleisiin ajatuksiin. Jack Kerouac ja beat-sukupolven runoilijat omaksuivat eksistentialistisia ajatuksia. Art house -elokuvat alkoivat siteerata eksistentialistisia ajattelijoita ja ajatuksia ja viitata niihin. Eksistentialistinen kirjallisuus nähtiin usein 1950-luvun puolen välin ilmiönä, joka kesti 1970-luvun loppupuolelle. Suurin osa merkittävistä kirjailijoista oli joko ranskalaisia tai kotoisin Ranskan siirtomaista.
Väinö Linna-elämäkerrassaan professori Yrjö Varpio painottaa, että eksistentialistiset teemat ovat keskeinen osa niin Linnan varhaistuotannossa (Musta rakkaus, Päämäärä) kuin ehkä hiukan yllättäen myös tunnetuimmissa teoksissa Tuntematon sotilas ja Täällä Pohjantähden alla. Varhaisteokset käsittelevät nimenomaan ”klassisia” eksistentialistisia aiheita kuten elämän merkityksen etsintää, Jumalan olemassaoloa ja rakkauden järjettömiä ja tuskallisia puolia. Näihin Linna oli Varpion mukaan saanut innoitusta paitsi Dostojevskiltä myös Sartrelta, jonka näytelmiä sodan jälkeen esitettiin niin Tampereella kuin Helsingissäkin. Varpion tavoin Linna itse puolestaan korosti, että myös Tuntemattomassa sotilaassa ja Täällä Pohjantähden alla-sarjassa on kyse ihmisyksilön elämänvoiman kuvaamisesta tietyssä historiallisessa kehyksessä.
Historia > Eksistentialismi 1970-luvun jälkeen

Postmoderni ajattelu tuli monien suosioon 1970-luvulla ja sen jälkeen ja monet postmodernit teokset käsittelevät myös eksistentialismille tyypillisiä teemoja.
Muun muassa sellaiset kirjat kuin Philip K. Dickin Palkkionmetsästäjä, Michael Szymczykin Toilet the Novel ja Chuck Palahniukin Fight Club vääristävät rajan todellisuuden ja vaikutelmien välillä, sisältäen samalla eksistentialistisia teemoja.
Eksistentialismin ydinajatuksia > Olemassaolo edeltää olemusta

Eksistentialismin keskeinen väite on, että olemassaolo edeltää olemusta, eli ihmisyksilön olemassaolo on ensin ja perustavanlaatuisempaa kuin mikään merkitys, joka ihmisen elämälle voidaan osoittaa: ihminen määrittää oman todellisuutensa ja elämänsä tarkoituksen. Tämä kääntää toisin päin perinteisemmän näkemyksen, jonka mukaan filosofian keskeisin tehtävä oli vastata kysymykseen ”mikä on ihmisolento?” – eli ”mikä on ihmisen olemus?” – ja jonka tavoitteena oli johtaa tästä, kuinka ihmisten tulisi elää.
Näin eksistentialismi eroaa länsimaisen filosofian rationalistisesta perinteestä siinä, että se hylkää ajatuksen, jonka mukaan varmin ja ensisijaisin todellisuus olisi rationaalinen tietoisuus. René Descartes uskoi, että ihminen kykeni epäilemään kaiken muun paitsi ajattelevan tietoisuuden olemassaoloa (”cogito ergo sum”). Näin sen todellisuus oli varmempi kuin minkään muun todellisuus. Eksistentialismi hylkää tietoisesti tämän asenteen, katsoen sen sijaan, että tietoisina olentoina ihmiset löytävät itsensä aina jo maailmasta, jossain tilanteessa ja jollain historialla, eivätkä voi kuvitella maailmaa olemattomaksi. Tämä asenne on sisäsyntyinen ja kiinteä osa tietoisuutta. Toisin sanoen, lopullinen, varma ja kiistämätön todellisuus ei ole ajatteleva tietoisuus vaan, Heideggerin mukaan, ”maailmassa oleminen”. Tämä on Franz Brentanolta ja Edmund Husserlilta peräisin olevan intentionaalisuuden ajatuksen radikalisointi. Sen mukaan tietoisuus on pelkistetyimmilläänkin aina tietoisuutta jostakin.
Eksistentialismin ydinajatuksia > Järki puolustuksena ahdistusta vastaan

Eksistentialistit asettuvat rationalismia ja positivismia vastaan painottaessaan toimintaa, vapautta ja päätöksentekoa perustavanlaatuisina. He kieltävät, että ihmisolennot olisivat ensisijaisesti rationaalisia. Sen sijaan eksistentialistit kääntävät katseensa sinne, mistä ihmiset löytävät merkityksiä. Eksistentialistit esittävät, että ihmiset tekevät todellisuudessa valintoja sen mukaan mikä on merkityksellistä heille, eivät sen mukaan, mikä on järkevää.
Järjen hylkääminen merkityksen lähteenä on yleinen eksistentialistisen ajattelun teema, samoin kuin huoli, levottomuus ja pelko, jonka ihminen eksistentialistien mukaan kokee oman radikaalin vapautensa ja tietoisuutensa kuolemasta. Kierkegaard näki rationaalisuuden mekanismina, jonka avulla ihmiset kohtaavat luontaisen levottomuutensa, pelkonsa olla maailmassa. Jos ihminen voi uskoa, että on rationaalinen ja myös kaikki muut ovat rationaalisia, hänellä ei ole mitään syytä pelätä eikä olla levoton oman vapautensa vuoksi.
Sartre näki järjen eräänä ”huonon uskon” muotona, minän pyrkimyksenä tyrkyttää rakenteellisuutta ilmiöiden maailmaan — ”toiseen” — joka on perusteiltaan irrationaalinen ja sattumanvarainen. Sartren mukaan rationaalisuus ja muut huonon uskon muodot estävät meitä löytämästä merkitystä vapaudesta. Yrittämällä tukahduttaa tunteensa levottomuuteen ja pelkoon ihminen rajaa itsensä jokapäiväisen kokemuksen piiriin, samalla luopuen vapaudestaan ja alistuen muodossa tai toisessa ”toisen” valtaan.
Eksistentialismin ydinajatuksia > Absurdi

Camus uskoi samaan sävyyn, että yhteiskunta ja uskonto opettavat ihmisille valheellisesti, että ”toisella” on järjestys ja rakenne. Hän katsoi, että yksilön järjestystä kaipaavan ”tietoisuuden” ja järjestystä vailla olevan ”toisen” yhteentörmäyksessä syntyy kolmas tekijä: ”absurdi”.
Seurauksena eksistentialismi on taipuvainen näkemään ihmisolennot subjekteina välinpitämättömässä, puolueettomassa, usein monitulkintaisessa ja absurdissa maailmankaikkeudessa, jossa merkitystä ei tarjoa mikään luonnollinen järjestys. Järjestys voidaan sen sijaan luoda, joskin tilapäisesti ja epävakaasti, ihmisten toiminnalla ja tulkinnoilla.
1900-luvun kirjallisen modernistisen liikkeen aikana kirjailijat alkoivat kuvata dystopistisia yhteiskuntia, ja surrealistisia ja absurdeja tilanteita rinnakkaisissa todellisuuksissa. Tämä trendi vaikutti rinnakkaisesti eksistentialistisen liikkeen kanssa.
Eksistentialismin ydinajatuksia > Eksistentialistinen näkemys Jumalasta

Eksistentialistit jakautuvat niihin, jotka Kierkegaardin tavoin katsovat perimmäisen olemassaolokysymyksen liittyvän ihmisen ja Jumalan väliseen suhteeseen, ja niihin, jotka hyväksyvät Nietzschen julistuksen ”Jumalan kuolemasta”. Joka tapauksessa teologinen eksistentialismi, jota ovat kannattaneet muun muassa Paul Tillich, Gabriel Marcel ja Martin Buber, jakaa monia samoja periaatteita ja teemoja ateistisen eksistentialismin kanssa. Teologisessa eksistentialismissa usko Jumalaan on henkilökohtainen valinta, joka tehdään uskon, halun tai kokemuksen perusteella. Samoin kuin ateistiset eksistentialistit voivat vapaasti valita olla uskomatta, teistiset eksistentialistit voivat vapaasti valita uskon Jumalaan ja voisivat, huolimatta epäilyistä, uskoa, että Jumala on olemassa ja hyvä.
Kolmas eksistentialismin laji on agnostinen eksistentialismi. Myös agnostinen asenne on valinta. Agnostiset eksistentialistit eivät esitä tietävänsä tai olevansa tietämättä, onko olemassa joku suurempi suunnitelma, vaan katsoo sellaisen tietämisen olevan mahdotonta ihmismielille, tai ettei sitä ainakaan ole vielä löydetty. Pyrkimys löytää todisteita Jumalan olemassaolosta olisi mahdotonta tai turhaa. Sen sijaan hän tunnistaa, että suurin totuus on se, jonka perusteella hän päättää toimia. Kuten kristilliset eksistentialistit, agnostikot uskovat olemassaolon subjektiivisuuteen.
Eksistentialismin kritiikki

Herbert Marcuse arvosteli eksistentialismia, erityisesti Sartren teosta Oleminen ja ei-oleminen, tiettyjen nykyaikaisessa, ahdistavassa yhteiskunnassa elämisen ominaisuuksien, kuten huolestuneisuuden ja merkityksettömyyden, heijastamisesta olemassaolon luonteeseen itseensä: ”Niin pitkälle kuin eksistentialismi on filosofinen oppi, se pysyy idealistisena oppina: se hypotisoi tiettyjä inhimillisen olemassaolon historiallisia tilanteita ontologisiksi ja metafyysisiksi ominaisuuksiksi. Näin eksistentialismista tulee osa juuri sitä ideologiaa, jota vastaan se hyökkää, ja sen radikalismi on vain kuvitteellista”. Sartre vastasi eksistentialismin marxilaiseen kritiikkiin esseessään Eksistentialismikin on humanismia.
Martin Heidegger arvosteli Sartren eksistentialismia teoksessaan Kirje humanismista:
»Eksistentialismi sanoo, että olemassaolo edeltää olemusta. Tässä väittämässä hän [Sartre] ottaa ’existentian’ ja ’essentian’ niiden metafyysisessä merkityksessä, jossa Platonin ajoista saakka on sanottu, että ’essentia’ edeltää 'existentiaa'. Sartre kääntää tämän lausuman toisin päin. Mutta metafyysinen lausuma käännettynä päinvastaiseksi on edelleen metafyysinen lausuma. Sen myötä hän pysyy metafysiikassa, Olemassaolon totuuden unohduksessa.»
Theodor Adorno puolestaan arvosteli Heideggerin eksistentialisminkin taustalla olevaa filosofiaa teoksessaan Jargon der Eigentlichkeit (’Autenttisuuden ammattikieli’, 1964), keskittyen erityisesti tämän kielenkäyttöön. Hän piti Heideggerin ajattelua kehittyneen teollisuusyhteiskunnan ja sen valtarakenteiden mystifioivana ideologiana.
Roger Scruton väitti teoksessaan From Descartes to Wittgenstein, että sekä Heideggerin epäautenttisuuden käsite että Sartren huonon uskon käsite ovat epäjohdonmukaisia; kummatkin kieltävät uskon universaaliin moraaliin, mutta puhuvat silti näistä käsitteistä, niin kuin kaikki olisivat sidottuja sietämään niitä:
»On epäselvää, millä tavalla Sartre voi ’suositella’ autenttisuutta, joka koostuu puhtaasti itsetehdystä moraalista. Hän suosittelee sitä, mutta, oman todistelunsa mukaan, hänen suosituksellaan ei voi olla objektiivista arvoa.» 
(Roger Scruton: From Descartes to Wittgenstein, luku 18)
Tämä voidaan nähdä yleisenä argumenttina kaikkea relativismia vastaan. Sartre vastasi, että huono ja hyvä usko eivät edusta moraalisia ajatuksia, vaan ovat sen sijaan olemisen tapoja.
Loogiset empiristit, kuten Rudolf Carnap ja Alfred J. Ayer, ovat väittäneet, että verbi ”olla” hämää säännöllisesti eksistentialisteja heidän analysoidessaan ”olemassaoloa”. Verbi on liitetty predikaatiksi, ja sanan käyttö ilman predikaattia on mieletöntä. Loogiset empiristit sen sijaan totesivat, samaan tapaan kuin kumotessaan ontologisen todistuksen Immanuel Kantin tavoin, että olemassaolo ei ole ominaisuus.
Tunnettuja eksistentialisteja > Edeltäviä ajattelijoita

Søren Kierkegaard eli ennen kuin eksistentialistinen liike sai alkunsa, ja hän olisi todennäköisesti hylännyt monet Sartren näkemykset. Silti hän oli yksi ensimmäisiä filosofeja, joka käsitteli inhimillisen olemassaolon kysymyksiä tavalla, joka tekee hänestä sartrelaisen eksistentialismin edeltäjän.
Friedrich Nietzsche, kuten Kierkegaard, eli ennen eksistentialistisen liikkeen syntyä, ja hänen näkemyksensä eroavat monella tavalla nykyaikaisesta eksistentialismista. Hän on kuitenkin monella tavalla myöhemmän eksistentialismin edelläkävijä.
Max Stirner, egoisti, eli ennen eksistentialistisen liikkeen syntyä, mutta voidaan nähdä Kierkegaardin ja Nietzschen tavoin eksistentialismin edeltäjänä
Martin Heidegger torjui nimityksen ’eksistentialisti’, mutta hänen ajatuksensa vaikuttivat Sartreen, Jaspersiin ja moneen muuhun eksistentialistiin
Tunnettuja eksistentialisteja > Filosofeja

Simone de Beauvoir
Nikolai Berdjajev
Henri Bergson
Albert Camus
Emil Cioran
William A. Earle
José Ortega y Gasset
Karl Jaspers
Hans Jonas
Walter Kaufmann
Ladislav Klíma
Emmanuel Levinas
Gabriel Marcel
Paul Ricoeur (varhaisteokset)
Jean-Paul Sartre
Lev Šestov
Miguel de Unamuno
Peter Wessel Zapffe
Tunnettuja eksistentialisteja > Psykologeja

Ernest Becker
Ludwig Binswanger
Medard Boss
Frantz Fanon
Viktor Frankl
Thomas Hora
R. D. Laing
Abraham Maslow
Rollo May
Theodore Shanks
Fritz Perls
Otto Rank
Irvin D. Yalom
Tunnettuja eksistentialisteja > Teologeja

Martin Buber
Rudolf Bultmann
Samuel Kuhn
David Layton
John Macquarrie
Gabriel Marcel
Paul Tillich
Tunnettuja eksistentialisteja > Muita kirjailijoita

Colin Wilson
Kirjallisuutta

Appignanesi, Richard: Mihin uskovat eksistentialistit.  ((What Do Existentialists Believe?, 2006.) Suomentanut Susanna Tuomi-Giddings)  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-21645-2
Lehtinen, Torsti: Eksistentialismi. Vapauden filosofia.  Helsinki:  Kirjapaja, 2002.  ISBN 951-625-723-2
Saarinen, Esa: Sartre. Pelon, inhon ja valinnan filosofia.  Tampere:  Fanzine, 1983.  ISBN 951-9287-02-7
Saarinen, Esa: Fenomenologia ja eksistentialismi. Teoksessa Niiniluoto, Ilkka & Saarinen, Esa: Nykyajan filosofia.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26207-2
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Crowell, Steven: Existentialism The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Deranty, Jean-Philippe: Existentialist Aesthetics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Jevlampjev, Igor: Venäläinen ”eksistentialismi”. Uuden ihmiskuvan filosofia. Suomentanut Outi Ahtiainen. Niin & näin 1/1995.
Sartre, Jean-Paul: Existentialism is a Humanism, 1946 (englanniksi)
Wyatt, C. S. (toim.): The Existential Primer (englanniksi)
Eksistentialistinen vapaus. Internetix.
1900-luvun filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Analyyttinen filosofia:   Positivismi  Pragmatismi  Looginen empirismi 
Mannermainen filosofia:   Hermeneutiikka  Fenomenologia  Eksistentialismi  Strukturalismi  Jälkistrukturalismi  Postmodernismi 
Marxilainen filosofia:   Frankfurtin koulukunta  Radikaalifeminismi 
Muut:   Tomismi  Uustomismi 
Søren Kierkegaardin patsas Kööpenhaminassa.
Friedrich Nietzsche vuonna 1882.
Albert Camus vuonna 1957.
Harjun koulu (Lohja)

| Harjun koulu |
| --- | --- |
 Harjun koulu keväällä 2012.
Sijainti:  Toivonkatu 2, 08100 Lohja
Koordinaatit:  60.2476°N, 24.0704°E
Tyyppi:  suomenkielinen yläkoulu
Rehtori:  Mika Sipponen
Luokat:  7–9
Oppilaita:  387 (2020)
Verkkosivut
Harjun koulu oli Lohjalla sijainnut yläkoulu.
Nykyisin Harjun koulu toimii Länsi-Uudenmaan koulutuskuntayhtymä Luksian opetustiloina.
Koulutuskuntayhtymä Luksia on toisen asteen ammatillinen oppilaitos. Jäsenkuntia ovat Hanko, Inkoo, Karkkila, Kirkkonummi, Lohja, Raasepori, Siuntio ja Vihti. Kampukset ovat Lohjalla, Nummelassa, Espoossa ja Kirkkonummella.
Luksia tarjoaa ammatillista koulutusta sekä edistää osaamista. Luksian arvot ovat asiakaskeskeisyys, ammattitaitoisuus ja avoimuus. Strategisia perusvalintoja ovat mm. henkilöstön ja opiskelijoiden hyvinvoinnista sekä motivoinnista huolehtiminen, koulutustarjonnan ja pedagogisten ratkaisujen kehittäminen sekä vastuullisen ja kestävän kehityksen mukainen toiminta.
Historia

Koulurakennus valmistui 1937, ja se vihittiin käyttöön 8. tammikuuta 1937. Koulurakennusta laajennettiin vuonna 1949 kahdella lisäsiivellä. Rakennuksen laajennukset suunnitteli arkkitehtitoimisto Kai Blomstedt ja Birger Stenbäck.
Vuonna 2016 koulua kävi 375 oppilasta. Vuonna 2020 oppilaita oli 387.
Yläkoulu lakkautettiin keväällä 2021 ja toiminta siirtyi Ojamonharjun yhtenäiskouluun. Koulurakennus myytiin Luksialle ja tiloihin tuli sen toimipiste remontin jälkeen.lähde?
The Mills Brothers

The Mills Brothers vuonna 1956.
The Mills Brothers, joskus The Four Mills Brothers, oli yhdysvaltalainen lauluyhtye, jonka pitkä ura ulottui 1920-luvun lopulta 2000-luvulle. Yhtye muodostui alun perin neljästä Ohion osavaltion Piquassa syntyneestä veljeksestä. Yhtye teki yli 2 000 levytystä, jotka myivät yhteensä yli 50 miljoonaa ja saivat lähes 40 kultalevyä. The Mills Brothers hyväksyttiin Vocal Group Hall of Fameen vuonna 1998.
Vanhin veljeksistä oli basso ja kitaristi John C. Junior (1910–1936), seuraava kakkostenori Herbert (1912–1989), toiseksi nuorin baritoni Harry (1913–1982) ja nuorin ykköstenori Donald (1915–1999). Heidän isällään oli parturiliike ja oma barbershop quartet -lauluyhtye. Pojat lauloivat parissakin kirkkokuorossa ja kerääntyivät usein koulun jälkeen isän parturiliikkeen eteen laulamaan ja soittamaan kazoota.
Mills Brothersin tunnusomainen soitinten matkiminen ihmisäänillä syntyi, kun Harry unohti kazoonsa kotiin poikien esiintyessä Piquan oopperatalon uusien kykyjen showssa. Hän teki kämmenistään kupin suunsa ympärille ja imitoi trumpettia. Pian basso John imitoi samalla tavoin tuubaa, Herbert toista trumpettia ja Donald pasuunaa.
Radion ansiosta suosioon

Vuonna 1928 Millsin veljekset kävi koe-esiintymässä WLW-radioasemalla Cincinnatissä ja saivat kiinnityksen radion vakioesiintyjiksi. Onni potkaisi, kun Cincinnatissä vieraillut Duke Ellington kuuli poikien laulavan ja päätti järjestää heille levytyssopimuksen newyorkilaisen Okeh Records -levy-yhtiön kanssa. New Yorkissa he esiintyivät useilla nimillä, kunnes kolmen vuoden sopimus CBS-radioyhtiön kanssa 1930 vakiinnutti nimeksi The Mills Brothers. Se oli ensimmäinen afroamerikkalainen kokoonpano, joka sai oman maanlaajuisen radioshown.
Yhtye siirtyi Brunswick Records -levy-yhtiöön, jossa Harry DaCostan sanoittama ”Tiger Rag” vei veljekset listaykkösiksi. Vuonna 1934 he vaihtoivat taas levymerkkiä Deccalle, jonka tallissa yhtye pysyi 1950-luvulle asti. Tuodakseen uskottavuutta heidän soitinimitoinneilleen, sekä Brunswick että Decca lisäsivät levyihin tekstin: ”Tällä äänitteellä ei kitaran lisäksi käytetä muita soittimia tai mekaanisia laitteita.” Myös radioesiintymisissä yleensä kuulutettiin sama asia.
The Mills Brothers oli radion alkuvuosien suosituimpia esiintyjiä. He esiintyivät omien ohjelmiensa lisäksi muun muassa Rudy Valléen ja Bing Crosbyn kanssa, ja heitä sponsoroivat suurimmat radiomainostajat kuten Standard Oil ja Procter & Gamble. Heistä ja muista radiosuosikeista tehtiin myös elokuvia. Yhtye esiintyi muun muassa elokuvissa 20 miljoonaa rakastettua ((1934) and Laulaja Venetsiasta (1935). Heidän suuria hittejään olivat ”Lazy Bones,” ”Sweet Sue,” ”Lulu’s Back in Town,” ”Bye-Bye Blackbird,” ”Sleepy Head” ja ”Shoe Shine Boy”.
Vuonna 1934 The Mills Brothersista tuli ensimmäiset Britannian kuninkaallisille esiintyneet mustat esiintyjät. Englannin-matkalla vanhin veljeksistä John sai kuitenkin keuhkokuumeen, joka uusiutui 1936 ja vei hänet kuolemaan. Hänen tilalleen tuli poikien isä, parturi John Mills Senior.
Sotavuosien maailmankiertueita

Toisen maailmansodan vuosina The Mills Brothers kiersi laajasti Euroopassa, Australiassa ja Etelä-Amerikassa. Kun Harry joutui armeijaan, häntä sijaisti ensimmäinen perheen ulkopuolinen laulaja, Gene Smith. Poissaolo Yhdysvalloista aiheutti yhtyeelle sen, että ”kotimarkkinoilla” heidät jätti varjoonsa uusi musta lauluyhtye The Ink Spots. Sotavuosina he levyttivät muun muassa laulut ”Someday You’ll Want Me to Want You,” ”Swing Is the Thing,” ”Long About Midnight,” ”Organ Grinder’s Swing” ja ”The Song is Ended”. He kunnioittivat uransa alkuun laittanutta Duke Ellingtonia versiolla hänen Caravanistaan, ja sitä seurasi lisää klassikoksi jääneitä levytyksiä: ”South of the Border”, ”Ain’t Misbehavin’'”, ”It Don’t Mean a Thing (If It Ain’t Got That Swing)”, ”Jeepers Creepers”, ”Three Little Fishies” ja ”Basin Street Blues.” Vuonna 1943 kappaleen ”I’ll Be Around” B-puolella julkaistusta laulusta ”Paper Doll” tuli Mills Brothersin suosituin levytys yli kuuden miljoonan myynnillään.
1950-luvun televisiosuosikkeina

The Mills Brothersin suosio ei juuri kärsinyt rock and rollin synnystä 1950-luvulla, vaan yhtye kykeni yhä tuottamaan hittejä kuten ”You’re Nobody till Somebody Loves You”, ”The Jones Boy,” ”Yellow Bird”, ”Standing on the Corner” ja ”If I Had My Way”. Vuonna 1957 veljesten 68-vuotias isä jäi pois yhtyeestä, joka jatkoi triona. Heistä tuli suosittuja televisioesiintyjiä muun muassa Jack Bennyn, Perry Comon, Pat Boonen ja Dean Martinin nimeä kantaneissa ohjelmissa. Levy-yhtiön vaihto Deccalta Dot Recordsille tuotti hitin The Silhouettes -yhtyeen laulun ”Get a Job” coverversiosta.