stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aemilia

| Aemilia Regio VIII Aemilia Provincia Aemilia> Italian alue Rooman provinssi |
| --- | --- |

 Regio VIII Aemilian sijainti Italiassa.
Valtio:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta (n. 395–)
Prefektuuri:  Italia et Africa (n. 395–)
Diokeesi:  Italia annonaria (n. 395–)
Nykyinen valtio/alue:  Italia (Emilia-Romagna)
Perustettu:  n. 7 eaa. (alue) n. 395 (provinssi)
Lakkautettu:  n. 293 jaa. (alue)
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Placentia
Aemilia (lat. Regio VIII Aemilia) oli keisari Augustuksen perustama roomalaisen Italian alue ja myöhemmin myös Rooman valtakunnan provinssi (Provincia Aemilia), joka käsitti suunnilleen nykyisen Italian Emilia-Romagnan alueen.
Maantiede

Aemilia sijaitsi Italian niemimaan pohjoisosissa ja käsitti Gallia cispadanan eli Padus (nyk. Po) -joen eteläpuolisen alueen Gallia cisalpinasta. Se ulottui lähes koko niemimaan poikki, idässä Adrianmeren rantaan ja lännessäkin varsin lähelle Ligurianmeren rantaa. Pohjoisessa aluetta rajasi Padus-joki ja etelässä Apenniinit. Aemilian pohjoispuolella sijaitsivat Venetia et Histria (Regio X) ja Transpadana (Regio XI), länsipuolella Liguria (Regio IX), ja eteläpuolella Etruria (Regio VII) ja Umbria (Regio VI).
Aemilian ollessa provinssi sen hallinnollinen keskus oli Placentia. Aemilian alueen halki Adrianmeren rannalta Ariminumista luoteeseen päin Padus-joen rannalle Placentiaan kulki sotilastie Via Aemilia. Alueen merkittävimmät kaupungit sijaitsivat sen varrella. Alueen toinen tärkeä tie oli rannikolla kulkenut Via Popillia.
Maantiede > Kaupunkeja

Aemilian alueen kaupunkeja olivat muun muassa:
Ariminum
Bononia eli Felsina
Brixellum
Caesena
Claterna
Faventia eli Forum Faventini
Fidentia eli Forum Fidentini
Florentia
Forum Clodi
Forum Cornelii
Forum Gallorum
Forum Livii
Forum novum
Forum Popilii
Forum Truentinorum
Mutina
Nuceria
Otesia eli Forum Otesini
Padinum
Parma
Placentia
Ravenna
Regium Lepidum eli Regium Lepidi
Tannetum
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Regio VIII Aemilia Wikimedia Commonsissa
Italian alueet ja Rooman provinssit vuonna 117
| --- | --- |
AugustuksenItalian alueet:   Regio I Latium et Campania  Regio II Apulia et Calabria  Regio III Lucania et Bruttii  Regio IV Samnium  Regio V Picenum  Regio VI Umbria  Regio VII Etruria  Regio VIII Aemilia  Regio IX Liguria  Regio X Venetia et Histria  Regio XI Transpadana 
Provinssit:   Achaea  Aegyptus  Africa proconsularis  Alpes Cottiae  Alpes maritimae  Alpes Poeninae et Graiae  Arabia Petraea  Armenia  Asia  Assyria  Bithynia et Pontus  Britannia  Cappadocia  Cilicia  Creta et Cyrene  Cyprus  Dacia  Dalmatia  Epirus  Galatia  Gallia Aquitania  Gallia Belgica  Gallia Lugdunensis  Gallia Narbonensis  Germania inferior  Germania superior  Hispania Baetica  Hispania Tarraconensis  Judaea  Lusitania  Lycia et Pamphylia  Macedonia  Mauretania Caesariensis  Mauretania Tingitana  Mesopotamia  Moesia inferior  Moesia superior  Noricum  Pannonia inferior  Pannonia superior  Raetia  Sardinia et Corsica  Sicilia  Syria  Thracia 
Rooman provinssit valtakunnan jaon aikoihin vuonna 395
Achaea
Aegyptus
Aemilia
Africa proconsularis
Alpes Cottiae
Alpes maritimae
Alpes Poeninae et Graiae
Apulia et Calabria
Aquitanica prima
Aquitanica secunda
Arabia
Arcadia
Armenia prima
Armenia secunda
Asia
Augustamnica
Baetica
Belgica prima
Belgica secunda
Bithynia
Britannia prima
Britannia secunda
Byzacena
Campania
Cappadocia prima
Cappadocia secunda
Caria
Carthaginensis
Cilicia prima
Cilicia secunda
Corsica
Creta
Cyprus
Dacia mediterranea
Dacia ripensis
Dalmatia
Dardania
Epirus nova
Epirus vetus
Euphratensis
Europa
Flaminia et Picenum annonarium
Flavia Caesariensis
Galatia
Galatia salutaris
Haemimontus
Helenopontus
Hellespontus
Honorias
Insulae
Gallaecia
Germania prima
Germania secunda
Insulae Baleares
Isauria
Libya inferior
Libya superior
Liguria
Lucania et Bruttii
Lugdunensis prima
Lugdunensis secunda
Lugdunensis tertia
Lusitania
Lycaonia
Lycia
Lydia
Macedonia prima
Macedonia secunda
Mauretania Caesariensis
Mauretania Sitifensis
Mauretania Tingitana
Maxima Caesariensis
Maxima Sequanorum
Mesopotamia
Moesia prima
Moesia secunda
Narbonensis prima
Narbonensis secunda
Noricum mediterraneum
Noricum ripense
Novempopulana
Numidia
Osroene
Palaestina prima
Palaestina secunda
Palaestina salutaris
Pamphylia
Pannonia prima
Pannonia secunda
Paphlagonia
Phoenice prima
Phoenice secunda
Phrygia Pacatiana
Phrygia salutaris
Picenum suburbicarium
Pisidia
Pontus Polemoniacus
Praevalitana
Raetia prima
Raetia secunda
Rhodope
Samnium
Sardinia
Savia
Scythia
Senonia
Sicilia
Syria prima
Syria secunda
Tarraconensis
Thebais
Thessalia
Thracia
Tripolitania
Tuscia et Umbria
Valentia
Valeria (Italia)
Valeria (Pannonia)
Venetia et Histria
Viennensis
Aemilian alueen kartta.
HMS Devastation (1871)

| HMS Devastation |
| --- | --- |
 HMS Devastation

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Portsmouthin telakka
Kölinlasku:  12. marraskuuta 1869
Laskettu vesille:  12. heinäkuuta 1871
Palveluskäyttöön:  19. huhtikuuta 1873
Loppuvaihe:  romutettu 1908
Tekniset tiedot
Uppouma:  9 180 t (standardi) 13 000 t (kuormattu)
Pituus:  94 m (kokonaispituus)
Leveys:  18,97 m
Syväys:  8,18 m
Koneteho:  8 498 ihp
Nopeus:  13,84 solmua
Miehistöä:  329-410
Aseistus
Aseistus:  4 × 12" 35 ton MLR -tykkiä
HMS Devastation oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1871 vesillelaskettu Devastation-luokan ironcladtaistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Portsmouthin telakalta ja sen köli laskettiin 12. marraskuuta 1869. Alus laskettiin vesille 12. heinäkuuta 1871 ja se valmistui 19. huhtikuuta 1873.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi toukokuussa 1908.
Josquin Desprez

Josquin Desprez. Petrus Opmeerin puupiirros.
Josquin Desprez (tunnetaan myös nimellä Josquin Des Prez; noin 1450 Hainaut – 27. elokuuta 1521 Condé-sur-l'Escaut) oli alankomaalainen renessanssisäveltäjä.
Elämä ja tuotanto

Desprez syntyi vuoden 1450 tienoilla nykyisen Belgian alueella. Hän alkoi laulaa kuorossa noin vuonna 1460. Hän opiskeli kontrapunktia mahdollisesti Johannes Ockeghemin johdolla. Myöhemmin Desprezistä tuli yksi aikansa tunnetuimmista muusikoista.
Josquin oli tuottelias säveltäjä: hän sävelsi taidokkaasti lauluja (frottola ja laude olivat hänen aikansa laulumuodot), mutta myös monimutkaisempia teoksia. Hänen messunsa ovat tyyliltään vaihtelevia: hän hallitsi kaikki aikansa tyylilajit. Josquinin mestariteos on messu Missa Pange lingua, joka lienee hänen viimeisimpiä messujaan ja sävelletty vuoden 1515 tienoilla. Se on mainittu useammassa musiikinhistoriassa mestariteoksena, joka ”loistaa kuin tähdet läpi kaikkien myöhempien aikakausien”.
Ottavio Petrucci, polyfonisen musiikin ensimmäinen painaja, julkaisi kolme kirjaa Desprezin musiikkia ja otti jokaisesta myös uusintapainoksen aikana, jolloin kukaan muu säveltäjä ei saanut julkaistua enempää kuin yhden teoksen. Josquin Desprezin musiikkia, joka sisältää muun muassa 18 messua, yli 50 motettia ja 65 chansonia, jäljiteltiin, kopioitiin ja uudelleentyöstettiin aina 1500-luvun lopulle asti.
Josquin Desprez sekoitetaan usein samannimiseen mieheen, joka lauloi Milanossa vuosina 1459–1474. Sen vuoksi jotkin lähteet ilmoittavat Desprezin syntymävuodeksi 1440.
Kirjallisuutta

Fallows, David: Josquin.  Turnhout:  Brepols, 2009.  ISBN 978-2-503-53065-9
Rodin, Jesse: Josquin’s Rome: Hearing and Composing in the Sistine Chapel.  (AMS Studies in Music)  Oxford:  Oxford University Press, 2012.  ISBN 978-0-19-984430-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti käytettävissä olevia Desprezin partituureja Mutopia Project
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Gallipolin taistelu

Gallipolin taistelu käytiin ensimmäisessä maailmansodassa Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan sekä Osmanien valtakunnan välillä 19. helmikuuta 1915 – 9. tammikuuta 1916. Taistelu jakautui kahteen vaiheeseen. Ensimmäisessä vaiheessa ympärysvaltojen laivasto yritti tunkeutua Dardanellien salmen läpi Osmanien valtakunnan pääkaupunkiin Konstantinopoliin. Toisessa vaiheessa brittiläis-ranskalainen siirtoarmeija nousi maihin Gallipolin niemimaalla tavoitteenaan miehittää Dardanellien rannikko ja taata laivaston turvallinen pääsy Marmaranmerelle. Kumpikin operaatio epäonnistui, ja lähes 11 kuukautta kestäneiden taistelujen jälkeen ympärysvallat joutuivat vetäytymään Gallipolista.
Taistelun taustalla oli ympärysvaltojen halu tukea niiden liittolaista Venäjää, pakottaa Osmanien valtakunta pois sodasta ja avata huoltoreitti Välimereltä Mustallemerelle. Alusta lähtien operaatio kärsi huonosta suunnittelusta, hitaasta etenemisestä ja kyvyttömyydestä hyödyntää meri- ja maataistelujen aikana yllättäen tarjoutuneita tilaisuuksia. Ympärysvallat aliarvioivat osmanien taistelutahdon ja -taidot pahoin. Osmanit hyötyivät myös liittolaisensa Saksan tuesta sekä Gallipolin rosoisesta maastosta, joka tekee maihinnousu- ja hyökkäysoperaatioista vaikeita. Ympärysvaltojen suurimpia vahvuuksia olivat tehokkaampi huolto, parempi kalusto sekä vahva laivasto, joka kykeni tykkitulellaan tuhoamaan osmanien asemia. Ympärysvallat eivät kuitenkaan kyenneet nopeaan läpimurtoon, ja taistelu jumiutui kuluttavaksi asemasodaksi.
Gallipolin taisteluun osallistui lähes miljoona ympärys- ja keskusvaltojen sotilasta. Kumpikin osapuoli menetti noin neljännesmiljoona miestä kuolleina, haavoittuneina, kadonneina ja sairastuneina. Ympärysvallat menettivät myös suuren määrän taistelulaivoja ja pienempiä sota-aluksia, jotka enimmäkseen tosin olivat vanhentunutta kalustoa. Osmaneille Gallipolin taistelu oli odottamaton voitto, joka nosti valtakunnan arvovaltaa ja antoi sen asevoimille kokemusta nykyaikaisesta sodankäynnistä. Osmanien menestys vaikutti myös Bulgarian päätökseen liittyä sotaan keskusvaltojen puolella. Gallipolissa palvelleesta everstiluutnatti Mustafa Kemalista tuli sodan jälkeen itsenäisen Turkin tasavallan ensimmäinen presidentti.
Ympärysvalloille tappio taantuvaa Lähi-idän valtiota vastaan oli nöyryytys, joka sai ne vaikuttamaan sotilaallisesti kyvyttömiltä. Yhdistyneessä kuningaskunnassa tappio johti hallituskriisiin ja laivastoministeri Winston Churchillin eroon. Dardanellien salmi pysyi ympärysvaltojen laivaliikenteeltä suljettuna ensimmäisen maailmansodan loppuun asti, mikä osaltaan vaikutti Venäjän sotakoneiston romahdukseen vuoden 1916 lopulla.
Tausta > Dardanellit ja Gallipoli

Dardanellien salmella on antiikin ajoista saakka ollut suuri taloudellinen ja sotilaallinen merkitys, sillä se tarjoaa meritien Välimereltä Marmaranmerelle ja Istanbuliin. Salmi on 61 kilometriä pitkä ja kapeimmillaan vain noin 1 500 metriä leveä. Kapeikon länsirannalla on Gallipolin niemimaa, jonka ylängöltä on mahdollista hallita koko taistelukenttää. Itärannalla levittäytyy Anatolian mäkinen maasto.
Pitkä rantaviiva tekee Gallipolin puolustamisesta vaikeaa, sillä vihollisen laivasto voi helposti hyökätä niemimaan puolustajien sivustaan tai häiritä huolto- ja viestintäyhteyksiä. Maasto on vaikeaa myös hyökkääjälle. Niemimaalla on joitakin maihinnousukelpoisia rantoja, mutta suuri osa rannikosta on kallionjyrkännettä. Epätasaisen maaston rotkot ja kukkulat pilkkovat maihinnousukelpoiset rannat pieniksi, toisistaan eristetyiksi kaistaleiksi.
Tausta > Osmanien valtakunta sodassa

Osmanien valtakunnan sotilaallinen mahti oli 1900-luvun alussa vain varjo entisestä. Libyan (1911) ja Balkanin (1913) sodissa koettujen tappioiden jälkeen asevoimia yritettiin saksalaisten neuvonantajien tuella modernisoida. Marraskuussa 1914 valtakunta liittyi ensimmäiseen maailmansotaan keskusvaltojen puolella. Sodan ensimmäisinä kuukausina osmanit tekivät hyökkäyksiä Kaukasiassa ja Siinailla. Niiden epäonnistuttua aloite siirtyi ympärysvalloille, jotka alkoivat suunnitella Dardanelleille suuntautuvaa sotilasoperaatiota. Operaation tarkoituksena oli vähentää Venäjään Kaukasuksen rintamalla kohdistuvaa painetta, avata huoltoreitti Länsi-Euroopasta Mustallemerelle ja valloittaa Osmanien valtakunnan pääkaupunki Konstantinopoli.
Venäjän pitkäaikainen tavoite oli Konstantinopolin valloittaminen ja ortodoksisen kirkon keskuksen palauttaminen kristityn hallitsijan alaisuuteen. Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat perinteisesti vastustaneet Venäjän vallan laajentumista Välimerelle ja Länsi-Aasiaan, mutta vuosien 1914–1915 kriisit pakottivat ne tarkistamaan kantojaan. Ranskan sisäministeri Aristide Briand ehdotti marraskuussa 1914, että Kreikkaan lähetettäisiin 400 000 miehen vahvuinen brittiläis-ranskalainen siirtoarmeija, joka tukisi Serbiaa sen taistelussa keskusvaltoja vastaan. Tuossa vaiheessa Ranskan sodanjohto halusi kuitenkin keskittää kaikki liikenevät voimat länsirintamalle.
Aigeianmerellä toiminut brittiläinen laivue pommitti Dardanellien linnoituksia 3. marraskuuta 1914. Tykkituli räjäytti osmanien ammusvaraston, jolloin useimmat Euroopan-puoleisen rannan raskaat tykit tuhoutuivat. Hyökkäys oli vastine Osmanien valtakunnan aloittamille sotatoimille, ja laivue vetäytyi pian. Hyökkäyksen määrännyt laivastoministeri Winston Churchill vakuuttui kuitenkin siitä, ettei Dardanelleille suuntautuvalla laivastohyökkäyksellä olisi pelkkää taktista merkitystä vaan se voisi olla strategisesti ratkaiseva. Osmaneille hyökkäys osoitti, kuinka vaarallista oli laiminlyödä Dardanellien puolustus, jota alettiin kiireesti vahvistaa.
Osapuolet > Keskusvallat

Kaukasiassa, Siinailla ja Mesopotamiassa kärsityistä tappioista huolimatta Traakiaan oli sijoitettuna lukuisia Osmanien valtakunnan divisioonia, joiden toimintakyky vaihteli huomattavasti. Armeijan vakinaiset divisioonat olivat tehokkaita, mutta sotaa varten muodostetuilta joukko-osastoilta puuttui koulutusta ja kokemusta. Divisioonien ja armeijakuntien johto oli enimmäkseen pätevää, mutta pääesikunta oli keväällä 1915 sekasortoisessa tilassa. Sotaministeri Enver pašša ja laivastoministeri Djemal pašša halusivat hallinnollisten tehtävien lisäksi osallistua varsinaisten sotatoimien johtamiseen. Apunaan heillä oli saksalaisia neuvonantajia, jotka jättivät asemansa Konstantinopolissa ja siirtyivät Enverin ja Djemalin mukana rintamalle. Myös viestiyhteydet ja huolto olivat puutteelliset, mikä johti tehottomuuteen ja tarvikepulaan.
Osmanit olivat tehneet suunnitelmia Dardanellien puolustamiseksi jo Balkanin sotien 1912–1913 aikaan. Vielä kesällä 1914 alueen puolustus oli kuitenkin melko heikko. Tykistö oli suurelta osin vanhentunutta, eikä ammuksia ja muita varusteita ollut riittävästi. Linnoitukset olivat huonossa kunnossa, ja osa niistä oli keskiaikaisia tai sitäkin vanhempia. Saksalaiset olivat tietoisia ongelmista ja lähettivät osmanien avuksi noin 500 rannikkopuolustuksen ja linnoitustöiden asiantuntijaa. Heitä johti vara-amiraali Guido von Usedom. Osmanivaltakunnan liityttyä sotaan alueelle lähetettiin suuria miesvahvistuksia ja nykyaikaista tykistöä. Tieverkostoa ja puolustusasemia parannettiin, ja sotilaat alkoivat harjoitella maihinnousulta puolustautumista. Gallipolin niemimaan ja Anatolian välinen kapeikko miinoitettiin raskaasti.
Dardanellien puolustus oli jaettu kolmeen vyöhykkeeseen. Uloin vyöhyke koostui kahdesta linnoituksesta kapeikon molemmilla rannoilla, ja sen 20 raskasta ja keskiraskasta tykkiä olivat enimmäkseen vanhentuneita. Keskimmäisellä vyöhykkeellä oli 20 enimmäkseen kevyttä ja korkean tulinopeuden tykkiä, joiden tarkoitus oli estää vihollisen miinanraivaajien toiminta salmessa. Sisimmällä vyöhykkeellä oli 76 tykkiä, joista 70 raskaita. Kalusto oli vanhaa ja ammuksia vähän. Patterien liikkuvuus oli kuitenkin hyvä, mikä vaikeutti niiden tuhoamista laivaston tykkitulella. Aluksi Dardanellien puolustuksesta vastasivat 1. (Euroopan-puoleinen osa) ja 2. armeijat (Aasian-puoleinen osa), mikä johti sekavaan ja epäyhtenäiseen komentoketjuun. Maaliskuun lopulla perustettiin 5. armeija, joka puolusti kapeikon kumpaakin rantaa.
On epäselvää, paljonko Gallipolin taisteluun osallistui Osmanien valtakunnan joukkoja. Englanninkielisissä lähteissä mainitaan usein suurusluokkana 500 000 miestä, mutta Edward J. Erickson pitää lukua turkkilaisten arkistolähteiden perusteella liian suurena ja arvioi, että ympärysvalloilla oli miesylivoima lähes koko taistelun ajan. Suurimmillaan osmanijoukot olivat lokakuussa 1915, jolloin 5. armeijan vahvuus oli 5 500 upseeria ja 310 000 miestä. Taisteluun osallistui yhteensä 14 Osmanien valtakunnan divisioonaa. Maavoimien lisäksi Dardanelleilla toimi kevyitä tykkiveneitä, joilla torjuttiin vihollisen miinanraivaajia. Saksalaisia asiantuntijoita oli noin 700.
Dardanellien laivasto-operaatio > Helmikuun hyökkäys

Gallipolin taistelu alkoi laivaston ampumalla tykistötulella 19. helmikuuta 1915. Huonon sään vuoksi pommitus jouduttiin keskeyttämään, ja se alkoi uudelleen vasta 25. helmikuuta. Tykkituli ammuttiin aluksi kaukaa, ja se onnistui vaimentamaan uloimmista puolustusasemista ammutun vastatulen. Maihin nousi 63. divisioonan pioneerijoukkoja, jotka valloittivat Kum Kalen ja Seddelbahgirin vanhat linnoitukset. Osmanit olivat hylänneet ne raskaan tykkitulen vuoksi, ja pioneerit vetäytyivät tuhottuaan linnoitusten tykit. Osmanien vastarinta oli heikkoa, mutta heidän tykistölleen ei aiheutunut merkittävää vahinkoa. Huonon sään vuoksi ympärysvallat joutuivat jälleen keskeyttämään sotatoimet Dardanelleilla, ja sairastellut amiraali Caden korvattiin de Robeckilla. Lyhyen maihinnousun merkittävin seuraus olikin se, että osmanit kiihdyttivät puolustusvalmistelujaan ja alueelle tuotiin lisää tykkejä eri puolilta Osmanien valtakuntaa. Maaliskuun puolivälissä rannikkotykistön vahvuus oli noussut yli 300 putkeen, jotka oli sijoitettu linnoituksiin ja rannikolle.
Sotilaallisesti hyökkäys oli merkityksetön, mutta sen poliittinen vaikutus oli suuri. Kreikka tarjoutui lähettämään joukkoja sotaretken tueksi, Italia osoitti haluja liittyä ympärysvaltoihin, Bulgaria keskeytti väliaikaisesti neuvottelunsa Saksan kanssa ja Venäjä alkoi suunnitella Bosporinsalmen kautta tapahtuvaa hyökkäystä Konstantinopoliin. Kaikki tämä näytti vahvistavan oikeaksi käsityksen, että Dardanellien sotaretki voisi voittaa koko Etelä-Euroopan ympärysvalloille.
Helmikuun lopulla 63. divisioonan merijalkaväki nousi jälleen maihin Kum Kalessa. Tällä kertaa osmanit tekivät kiivasta vastarintaa ja aiheuttivat hyökkääjille suuria tappioita. Ympärysvaltojen sodanjohto alkoi ymmärtää, että hyökkäys salmen läpi vaatisi huolellista suunnittelua ja järjestelmällistä etenemistä.
Dardanellien laivasto-operaatio > Venäläisten tukitoimet

Venäjän Mustanmeren laivasto hyökkäsi 28. maaliskuuta Marmaranmeren itäiseen päätyyn ja tulitti Bosporinsalmen linnakkeita. Hyökkäyslaivastoon kuului 5 taistelulaivaa ja 2 risteilijää suojanaan 10 hävittäjää. Konstantinopolia puolusti saksalainen taisteluristeilijä SMS Goeben, joka upotti kaksi venäläistä hävittäjää ja pakotti loput vetäytymään.
Gallipolin maasota > Valmistelut

Maihinnousun ensisijainen tavoite oli liikkuvan rannikkotykistön tuhoaminen. Hamilton noudatti tunnollisesti sotaministeri Kitchenerin ohjeita eikä hyökännyt ennen kuin kaikki hänen alaisuuteensa asetetut joukot olivat valmiina. Välimeren siirtoarmeijan tiedustelu oletti virheellisesti, että osmaneilla olisi Dardanelleilla 170 000 miestä valmiudessa, kun oikea luku oli alle puolet tästä. Osmanien puolustusasemien sijainnista ei ollut tarkkaa tietoa, eikä alueesta ollut edes kunnollisia karttoja. Hamilton matkusti Turkista Egyptiin, missä hän käytti seuraavat kolme viikkoa siirtoarmeijan organisointiin. Taistelusuunnitelmat ja huolto jouduttiin kiireessä improvisoimaan. Päähyökkäys päätettiin kohdistaa Euroopan-puoleisella rannikolle, sillä Kitchener ei uskonut voimien riittävän Anatolian laajojen maa-alueiden miehittämiseen. Miinakenttien vuoksi maihinnousu oli pakko tehdä Gallipolin niemimaan kärjessä.
Samaan aikaan osmanit tekivät kiireisiä valmisteluja von Sandersin johdolla. Tämä keräsi Gallipoliin kaikki liikenevät joukot ja kaluston ja nimitti johtotehtäviin uudistusmielisiä turkkilaisia upseereja, joista monet olivat aiemmin olleet poliittisista syistä epäsuosioissa. Maihinnousukelpoiset rannat suojattiin piikkilangalla ja ne ympäröitiin juoksuhaudoilla.
Gallipolin maasota > Vetäytyminen

Osmanien menestyksen rohkaisemana Bulgaria liittyi sotaan keskusvaltojen puolella syyskuussa 1915. Balkanin läpi alkoi virrata saksalaista ja itävaltalaista sotilasapua. Osmanien 5. armeijan uupuneita joukkoja alettiin korvata levänneillä 2. armeijan joukoilla. Ympärysvallat joutuivat samaan aikaan siirtämään joukkoja Bulgarian uhkaaman Serbian tueksi. Osmanit alkoivat suunnitella ratkaisevaa vastahyökkäystä, jolla vihollinen ajettaisiin Gallipolista. Ympärysvallat joutuivat tunnustamaan, ettei taistelu ollut voitettavissa ilman suuria lisäpanostuksia.
Loppusyksyyn mennessä Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus kannatti vetäytymistä lähes yksimielisesti. Lordi Kitchener vastusti itsepintaisesti, mutta hänellä ei ollut tarjota suunnitelmaa, jolla Gallipolin tilanne olisi käännetty voitoksi. Hamilton ei ollut halukas vetäytymään, ja 15. lokakuuta hänet korvattiin kenraaliluutnantti Charles Monrolla. Monro järkyttyi nähdessään joukkojensa uhanalaisen aseman ja kehotti lopettamaan sotaretken välittömästi. Marraskuussa lordi Kitchener vieraili Gallipolissa henkilökohtaisesti ja asettui Monron kannalle. Kitchenerin päätökseen vaikutti Serbian puolustuksen nopea romahdus syksyllä 1915.
Vetäytyminen alkoi 10. joulukuuta ja toteutettiin vaiheittain. Viimeiset ympärysvaltojen joukot poistuivat Gallipolista yöllä 8.–9. tammikuuta. Vetäytyminen oli valmisteltu taitavasti, ja juoksuhautoihin esimerkiksi asetettiin sotilailta näyttäviä nukkeja. Osmanit huomasivat tapahtuneen vasta jälkikäteen, kun tiedustelijat havaitsivat vihollisasemat tyhjiksi. Ympärysvallat evakuoivat onnistuneesti kaikki miehensä ja suurimman osan tykistöstään, mutta osmanit saivat sotasaaliina suuren määrän muonaa, ammuksia, hevosia, telttoja ja muuta tarpeistoa. Maasota Gallipolissa oli kestänyt 259 päivää. Osmanien 5. armeijan vahvuus laskettiin taistelua edeltäneelle tasolle, ja 11 divisioonaa siirtyi Pohjois-Traakiaan lepäämään.