stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Irlanti yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuissa 2008
Tulokset > Miehet

| laji | urheilija | kilpailu | sijoitus | tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 500 m | James Nolan | alkuerät | 6. | 3.42,12 |
Tulokset > Naiset

| laji | urheilija | kilpailu | sijoitus | tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 60 metrin juoksu | Ailis McSweeney | alkuerät | 4. | 7,43 |
| 60 metrin juoksu | Ailis McSweeney | välierät | 7. | 7,46 |
James Norris Memorial Trophy

| James Norris Memorial Trophy |
| --- | --- |
 James Norris Memorial Trophy Hockey Hall of Famessa
Myönnetään:  parhaalle puolustajalle
Jaettu:  1953–
Viimeisin voittaja:   Quinn Hughes
James Norris Memorial Trophy on NHL:n palkinto, joka annetaan vuosittain vuoden parhaalle puolustajalle. Palkinnon saajasta äänestävät jääkiekkotoimittajat kauden päätyttyä. Äänestyksessä toimittajat antavat runkosarjan jälkeen viidelle parhaalle ehdokkaalle pisteitä järjestyksessä 10–7–5–3–1. Kolme eniten ääniä saanutta pelaajaa nimetään finalisteiksi ja palkinnon voittaja ilmoitetaan NHL:n palkintogaalassa pudotuspelien päätyttyä.
Palkinto on nimetty Detroit Red Wingsin entisen omistajan James E. Norrisin kunniaksi. Sen käyttöönottoa ehdottivat Norrisin neljä lasta vuonna 1953, vuosi tämän kuoleman jälkeen. Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran NHL-kaudella 1953–1954 ja tuolloin sen voitti Red Kelly. Eniten Norris Trophy -voittoja on Bobby Orrilla, joka voitti palkinnon kahdeksan kertaa.
Useimmin palkitut

8 kertaa
Bobby Orr
7 kertaa
Doug Harvey
Nicklas Lidström
5 kertaa
Ray Bourque
3 kertaa
Chris Chelios
Paul Coffey
Erik Karlsson
Pierre Pilote
Denis Potvin
2 kertaa
Duncan Keith
Rod Langway
Brian Leetch
Larry Robinson
James Norris Memorial Trophy -voittajat

| --- | --- |
 1954 –  Red Kelly, Detroit Red Wings  1955 –  Doug Harvey, Montréal Canadiens  1956 –  Doug Harvey, Montréal Canadiens  1957 –  Doug Harvey, Montréal Canadiens  1958 –  Doug Harvey, Montréal Canadiens  1959 –  Tom Johnson, Montréal Canadiens  1960 –  Doug Harvey, Montréal Canadiens  1961 –  Doug Harvey, Montréal Canadiens  1962 –  Doug Harvey, New York Rangers  1963 –  Pierre Pilote, Chicago Black Hawks  1964 –  Pierre Pilote, Chicago Black Hawks  1965 –  Pierre Pilote, Chicago Black Hawks  1966 –  Jacques Laperrière, Montréal Canadiens  1967 –  Harry Howell, New York Rangers  1968 –  Bobby Orr, Boston Bruins  1969 –  Bobby Orr, Boston Bruins  1970 –  Bobby Orr, Boston Bruins  1971 –  Bobby Orr, Boston Bruins  1972 –  Bobby Orr, Boston Bruins  1973 –  Bobby Orr, Boston Bruins  1974 –  Bobby Orr, Boston Bruins  1975 –  Bobby Orr, Boston Bruins  1976 –  Denis Potvin, New York Islanders  1977 –  Larry Robinson, Montréal Canadiens  1978 –  Denis Potvin, New York Islanders  1979 –  Denis Potvin, New York Islanders  1980 –  Larry Robinson, Montréal Canadiens  1981 –  Randy Carlyle, Pittsburgh Penguins  1982 –  Doug Wilson, Chicago Black Hawks  1983 –  Rod Langway, Washington Capitals  1984 –  Rod Langway, Washington Capitals  1985 –  Paul Coffey, Edmonton Oilers  1986 –  Paul Coffey, Edmonton Oilers  1987 –  Ray Bourque, Boston Bruins  1988 –  Ray Bourque, Boston Bruins  1989 –  Chris Chelios, Montréal Canadiens :  1990 –  Ray Bourque, Boston Bruins  1991 –  Ray Bourque, Boston Bruins  1992 –  Brian Leetch, New York Rangers  1993 –  Chris Chelios, Chicago Blackhawks  1994 –  Ray Bourque, Boston Bruins  1995 –  Paul Coffey, Detroit Red Wings  1996 –  Chris Chelios, Chicago Blackhawks  1997 –  Brian Leetch, New York Rangers  1998 –  Rob Blake, Los Angeles Kings  1999 –  Al MacInnis, St. Louis Blues  2000 –  Chris Pronger, St. Louis Blues  2001 –  Nicklas Lidström, Detroit Red Wings  2002 –  Nicklas Lidström, Detroit Red Wings  2003 –  Nicklas Lidström, Detroit Red Wings  2004 –  Scott Niedermayer, New Jersey Devils  2005 – ei voittajaa työsulun vuoksi  2006 –  Nicklas Lidström, Detroit Red Wings  2007 –  Nicklas Lidström, Detroit Red Wings  2008 –  Nicklas Lidström, Detroit Red Wings  2009 –  Zdeno Chára, Boston Bruins  2010 –  Duncan Keith, Chicago Blackhawks  2011 –  Nicklas Lidström, Detroit Red Wings  2012 –  Erik Karlsson, Ottawa Senators  2013 –  P. K. Subban, Montréal Canadiens  2014 –  Duncan Keith, Chicago Blackhawks  2015 –  Erik Karlsson, Ottawa Senators  2016 –  Drew Doughty, Los Angeles Kings  2017 –  Brent Burns, San Jose Sharks  2018 –  Victor Hedman, Tampa Bay Lightning  2019 –  Mark Giordano, Calgary Flames  2020 –  Roman Josi, Nashville Predators  2021 –  Adam Fox, New York Rangers  2022 –  Cale Makar, Colorado Avalanche  2023 –  Erik Karlsson, San Jose Sharks  2024 –  Quinn Hughes, Vancouver Canucks 
Voittajat maittain: (1954-2024)
| Maa | Voittajien määrä |
| --- | --- |
 Kanada: 48
 Ruotsi: 11
 Yhdysvallat: 9
 Sveitsi: 1
 Slovakia: 1
Nicklas Lidström, seitsenkertainen voittaja
Brian Leetch, kaksinkertainen voittaja
Peretz Smolenskin

| Peretz Smolenskin |
| --- | --- |
 Peretz Smolenskin
Henkilötiedot
Syntynyt: 1842 Valko-Venäjä
Kuollut: 1885 (42–43 vuotta) Merano, Italia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: heprea
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Peretz Smolenskin (1842 Valko-Venäjä – 1885 Merano, Italia) oli hepreankielinen juutalainen kirjailija. Hän julkaisi aikakauslehteä Ha-shahar , josta tuli valistuksen myöhäiskauden merkittävin julkaisu. Osaksi omaelämäkerrallinen teos Ha-toeh be-darkhe ha-Hayyim ilmestyi 1876. Hän asui vuodesta 1868 Wienissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peretz Smolenskin Wikimedia Commonsissa
Issam Badda

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 10. toukokuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Khémisset, Marokko
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 189 senttimetriä
Seura
Seura: FUS de Rabat
Pelinumero: 1
Junioriseurat
2000–2005: IZK Khémisset
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2005–2008 2008– | IZK Khémisset FUS de Rabat |  |
Maajoukkue
| 2008– |  Marokko | 7 (0) |
Issam Badda (arab. عصام بادة‎, s. 10. toukokuuta 1983 Khémisset, Marokko) on marokkolainen jalkapalloilija. Maalivahtina pelaava Badda edustaa Marokon pääsarjassa pelaavaa FUS de Rabatia.
Seurajoukkueura

Badda aloitti uransa IZK Khémissetin junioreissa vuonna 2000, josta hän siirtyi edustukseen vuonna 2005. Heinäkuussa 2008 Badda siirtyi FUS de Rabatin riveihin. Hän oli voittamassa kaudella 2009–2010 Marokon cupin lisäksi Afrikan Confederation Cupia.
Maajoukkueura

Badda on edustanut Marokkoa vuodesta 2008 lähtien. Badda valittiin Marokon joukkueeseen vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskisoihin, jossa hän ei pelannut yhtään ottelua. Hän oli sairastunut 'hyvänlaatuiseen' malarian muotoon ennen kisojen alkua.
Saavutukset

Marokon cup: 2010
Afrikan Confederation Cup: 2010
Pekka Kangasalusta

| Pekka Kangasalusta |
| --- | --- |
 Pekka Kangasalusta vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. syyskuuta 1977 (ikä 47) Jurva, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Parru
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  175 cm
Paino:  80 kg
Pelinumero:  8
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1995–2005
Seurat:  Ilves (SM-liiga),  Koovee (I-div.),  Hermes (I-div.),  Malmö Redhawks (Elitserien),  HIFK (SM-liiga),  Kärpät (I-div., SM-liiga),  TPS (SM-liiga),  Ässät (SM-liiga)
Pekka Kangasalusta (s. 22. syyskuuta 1977 Jurva) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija. Vuodesta 2022 alkaen hän on toiminut Saksan pääsarja DEL-joukkue Bietigheim Steelersin päävalmentajana.
Uran alku

Ensimmäiset pelinsä Pekka Kangasalusta pelasi Jurvassa, mutta koska Jurvassa ei ollut jäähallia, hän siirtyi jo varhaisessa vaiheessa edustamaan Kurikan Ryhtiä. Kun Kangasalusta kasvoi pelaajana, hän siirtyi pelaamaan juniorisarjoissa Vaasan Sportin riveissä. Muutaman Vaasan-vuoden jälkeen hän muutti Tampereelle jo 15-vuotiaana ja pääsi Ilveksen junioreihin. Jo kaudella 1994–1995 pelaamaan edustusjoukkueen mukana kaksi ottelua. Seuraavalla kaudella hän edusti A-nuoria, mutta kävi kokeilemassa myös aikuisten pelejä niin Kooveen riveissä I-divisioonassa kuin Ilveksessäkin. Keväällä 1996 Kangasalustan tilastoihin merkattiin kaksi SM-liigan pudotuspeliä Ilveksen riveissä.
Ura pelaajana

Kangasalusta vakiinnutti liigapaikkansa Ilveksessä kaudella 1996–1997, vaikka pelasikin vielä muutamia A-junioreiden pelejä ja edusti Suomea myös nuorten MM-kisoissa. Seuraavasta kaudesta hän pelasi suurimman osan Ruotsissa Malmö Redhawksissa, mutta palasi kaudelle 1998–1999 taas Ilvekseen.
Kaudella 1999–2000 Kangasalusta ehti edustaa kolmea seuraa Suomessa: kahden pelin ajan Ilvestä, 26 ottelun verran HIFK:ta ja lopulta seitsemän ottelun ajan Oulun Kärppien I-divisioonajoukkuetta. Kärpät nousi kauden päätteeksi SM-liigaan, ja Kangasalusta jatkoi joukkueessa.
Syksyllä 2001 Kangasalustan tie vei Turkuun TPS:n riveihin. Siellä hän pelasi yhden kauden kunnes siirtyi uransa kahdeksi viimeiseksi kaudeksi Porin Ässiin. Loukkaantumisista kärsinyt Kangasalusta pelasi kahden viimeisen kautensa aikana SM-liigassa 25 ja 18 ottelua ja joutui lopettamaan ammattilaisuransa vasta 27-vuotiaana. Kaudella 2004–2005 Kangasalusta palasi vielä jäille pelaten Suomi-sarjassa HC Montrealin riveissä 13 ottelun ajan.
Urallaan Kangasalusta ei pisteillä juhlinut. SM-liigassa hän tienasi kaikkiaan 10 kauden aikana 30 pistettä. Hän oli perusvarma puolustaja, jonka tehtävänä oli puolustaa omaa maalia ja pitää yllä taklauspeliä. Kangasalusta tunnettiin lempinimellä Parru. Etenkin uransa alussa mies kunnostautui kovan pelin taitajana, ja kaudella 1998–1999 jäähyminuutteja kertyi 119 kaikkiaan 44 ottelussa.
Ura valmentajana

Vuosina 2007–2010 Kangasalusta valmensi Ilveksen juniorijoukkueita, B-junioreiden apuvalmentajana yhden kauden ja A-junioreiden päävalmentajana kaksi kautta. Kaudella 2011–2012 hän toimi Ilveksen edustusjoukkueen apuvalmentajana.
Ilveksen jälkeen Kangasalusta valmensi kaksi kautta Mestiksen Kiekko-Vantaata päävalmentajana. Vuosien 2014–2017 aikana hän toimi kolmen kauden ajan HIFK:n apuvalmentajana.
HIFK-aikansa jälkeen hän toimi vuoden Suomen jääkiekkomaajoukkueen apuvalmentajana. Kaudeksi 2018–2019 hänet nimettiin SM-liigassa pelaavan Mikkelin Jukurien päävalmentajaksi. Kauden 2019–2020 aikana hänet vapautettiin tehtävästä.
Kaudeksi 2020–2021 Kangasalusta siirtyi kaksivuotisella sopimuksella apuvalmentajaksi KHL-joukkue Jokereihin.
Muu toiminta

Kaudella 2010–2011 Kangasalusta toimi Ilveksen pelaajakoordinaattorin tehtävissä.
Painin Euroopan-mestaruuskilpailut 2009

Vuoden 2009 painin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin Vilnassa, Liettuassa 31. maaliskuuta – 5. huhtikuuta. Kilpailujen ohjelmassa olivat kreikkalais-roomalainen paini, vapaapaini ja naispaini, joissa kaikissa painittiin seitsemässä eri painoluokassa. Kilpailupaikkana toimi Universal arena "Sportima". EM-kilpailut oli kaikkien aikojen ensimmäinen Liettuassa järjestetty suuren luokan painiturnaus.
Mitalistit > Kreikkalais-roomalainen paini

Kreikkalais-roomalaisessa painissa painittiin 4.–5.4.
| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 55 kg |  Jani Haapamäki |  Mariusz Łoś |  Aleksăndar Kostadinov    Bekxan Mankijev |
| 60 kg |  Islam-bek Albijev |  Edward Barsegjan |  Ivo Angelov    Eusebiu Diaconu |
| 66 kg |  Ambako Vatšadzje |  Mih’ail Sjamjonau |  Sharur Vardanjan    Manuhar Tshadaia |
| 74 kg |  Arsen Julfalakyan |  Volodymyr Šatskykh |  Selçuk Çebi    Aleksandr Kikinev |
| 84 kg |  Aleksei Mišin |  Nazmi Avluca |  Vitali Lištšynsky    Şalva Qadabadze |
| 96 kg |  Aslanbek Huštov |  Mindaugas Ežerskis |  Marek Švec    Jimmy Lidberg |
| 120 kg |  Juri Patrikejev |  Jalmar Sjöberg |  Mihály Deák-Bárdos    Nico Schmidt |
Mitalistit > Vapaapaini

Vapaapainissa painittiin 31.3. – 1.4.
| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 55 kg |  Nariman Israpilov |  Besarion Gotšašvili |  Vladislav Andrejev    Radoslav Velikov |
| 60 kg |  Zəlimxan Hüseynov |  Adam Batirov |  Vasyl Fedoryšyn    Malkhaz Kurdiani |
| 66 kg |  Andri Stadnik |  Cəbrayıl Həsənov |  Malkhaz Muziašvili    Žirayr Hovhannisyan |
| 74 kg |  Çamsulvara Çamsulvarayev |  Fırat Binici |  Kiril Terziev    Murad Haidarau |
| 84 kg |  Soslan Ktsojev |  Ibragim Aldatov |  Novruz Temrezov    Gökhan Yavaşer |
| 96 kg |  Xetaq Qazyumov |  Georgi Ketojev |  Serhat Balcı    Edgar Jenokjan |
| 120 kg |  Əli İsayev |  Ruslan Basijev |  Vasili Tesmenetski    Recep Kara |
Mitalistit > Naispaini

Naispainissa painittiin 2. – 3.4.
| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 48 kg |  Mariya Stadnik |  Estera Dobre |  Sarianne Savola    Lilia Kaskarakova |
| 51 kg |  Jekaterina Krasnova |  Emese Szabó |  Julija Blahinya    Francine de Paola |
| 55 kg |  Natalija Synyšyn |  Alena Filipava |  Natalia Smirnova    Ana Maria Pavăl |
| 59 kg |  Johanna Mattsson |  Iryna Khariv |  Julija Rekvava    Meryem Selloum |
| 63 kg |  Monika Michalik |  Aljona Kartašova |  Hanna Johansson    Stefanie Stüber |
| 67 kg |  Katerina Burmistrova |  Zumrud Kurbangajiyeva |  Ralitsa Ivanova    Julija Bartnovskaja |
| 72 kg |  Stanka Zlateva-Hristova |  Aljona Starodubzeva |  Agnieszka Wieszczek    Svitlana Sayenko |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Venäjä | 7 | 4 | 5 | 16 |
| 2 |  Azerbaidžan | 5 | 2 | 2 | 9 |
| 3 |  Ukraina | 3 | 3 | 5 | 11 |
| 4 |  Armenia | 2 | 1 | 2 | 5 |
| 5 |  Puola | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 6 |  Ruotsi | 1 | 1 | 3 | 5 |
| 7 |  Bulgaria | 1 | 0 | 5 | 6 |
| 8 |  Suomi | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 9 |  Turkki | 0 | 2 | 4 | 6 |
| 10 |  Valko-Venäjä | 0 | 2 | 3 | 5 |
| 11 |  Georgia | 0 | 1 | 3 | 4 |
| 12 |  Romania | 0 | 1 | 2 | 3 |
| 13 |  Unkari | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 14 |  Liettua | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 15 |  Saksa | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 16 |  Italia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 16 |  Ranska | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 16 |  Tšekki | 0 | 0 | 1 | 1 |
Suomen joukkue

Suomen Painiliitto valitsi 10.3. EM-kilpailuihin kuusi painijaa kreikkalais-roomalaiseen painiin sekä kaksi painijaa naisten painiin. Vapaapainiin ei nimetty edustajia. Kilpailuista suomalaiset saavuttivat kaksi mitalia, kun Jani Haapamäki voitti kreikkalais-roomalaisen painin 55 kilogramman sarjassa Euroopan mestaruuden ja naispainissa Sarianne Savola saavutti EM-pronssia 48-kiloisten sarjassa.
Suomen joukkue > Miehet, kreikkalais-roomalainen paini

55 kg: Jani Haapamäki Kultaa
Tasauskierros:  Roberto Pira 2-0 (8-0, 3-2) Voitto
1. kierros:  Laša Gogitadze 2-0 (1-0, 2-0) Voitto
2. kierros:  Maksim Kažarski 2-0 (3-0, 1-0) Voitto
Välierä:  Bekxan Mankijev 2-0 (2-0, 1-0) Voitto Mankijev sijoittui lopulta pronssille.
Finaali:  Mariusz Łoś 2-0 (1-1, 3-0) Voitto
60 kg: Ville Pasanen 11:s
1. kierros:  Apostolos Manoulidis 2-1 (2-0, 0-1, 5-1) Voitto
2. kierros:  Fuəd Əliyev 0-2 (0-1, 0-1) Tappio
66 kg: Jarkko Ala-Huikku 23:s
Tasauskierros:  Manutšar Tskhadaia 0-2 (0-2, 0-2) Tappio Tskhadaia voitti lopulta pronssia.
74 kg: Valtteri Moisio kahdeksas
Tasauskierros:  Ilja Shafran 2-0 (2-0, 1-0) Voitto
1. kierros:  Ionel Puscasu 2-0 (3-0, 4-0) Voitto
2. kierros:  Selçuk Çebi 0-2 (1-1, 0-1) Tappio Çebi voitti lopulta pronssia.
84 kg: Antti Hakala 13:s
Tasauskierros:  Nazmi Avluca 0-2 (0-2, 0-1) Tappio Avluca saavutti sarjan hopeaa.
1. keräilyottelu:  Denis Nikolajev 2-0 (2-1, 1-0) Voitto
2. keräilyottelu:  Pawel Poslad 1-2 (0-1, 1-0, 0-1) Tappio
96 kg: Rami Hietaniemi yhdeksäs
Tasauskierros:  Mindaukas Ežerskis 1-2 (0-1, 3-1, 0-2) Tappio Ottelun lopussa tehdyn tarkistuksen perusteella Hietaniemen jalka kävi mattopainissa liian korkealla, minkä vuoksi viimeisen jakson ja samalla ottelun lopputulosta muutettiin. Ežerskis palkittiin lopulta hopeamitalilla.
1. keräilyottelu:  Şalva Gadabadze 2-1 (0-1, 1-0, 1-0) Voitto
2. keräilyottelu:  Serkan Ozden 0-2 (0-1, 0-2) Tappio
Hakala ja Hietaniemi selviytyivät keräilyeriin painimaan painoluokkiensa pronssimitaleista.
Suomen joukkue > Naisten paini

48 kg: Sarianne Savola Pronssia
1. kierros:  Estera Dobre 0-2 (0-1, 0-1) Tappio Dobre voitti lopulta hopeaa.
Keräilyottelu:  Silvia Felice 2-1 (0-3, 1-0, 1-0) Voitto
Pronssiottelu:  Tasjana Hurmovitš 2-0 (1-0, 1-1) Voitto
51 kg: Tiina Ylinen 14:s
1. kierros:  Emese Szabó 0-2 (0-1, 0-1) Tappio Szabó palkittiin lopulta hopeamitalilla.
Keräilyottelu:  Francine de Paola 0-5 (1-0, sh. 0.54) Tappio De Paola voitti lopulta pronssia.
Sekä Savolan että Ylisen ensimmäisen kierroksen vastustajat etenivät loppuotteluihin, joten suomalaiset pääsivät keräilyeriin painimaan sarjojensa pronssimitaleista.
Peretolan lentoasema

Peretolan lentoasema tai Firenzen lentoasema (italiaksi Aeroporto di Firenze Vespucci) on Firenzen kansainvälinen lentoasema. Se on Pisan Galileo Galilein lentoaseman ohella toinen Toscanan päälentoasema. Peretola on suhteellisen pieni lentoasema; siellä on ainoastaan yksi kiitotie.
Lentoyhtiöt ja kohteet

Air France (Pariisi-Charles de Gaulle)
Alitalia (Milano-Malpensa, Rooma-Fiumicino)
Austrian Airlines (Wien)
Carpatair (Timişoara)
Lufthansa
Lufthansa CityLine (Frankfurt, München)
Meridiana (Amsterdam, Barcelona, Budapest, Catania, Lontoo-Gatwick, Madrid, Olbia, Palermo, Praha)
Brussels Airlines (Bryssel)
Pan Am

| Pan Am |
| --- | --- |

 IATA: PA  –  ICAO: PAA 
Kutsukoodi:  CLIPPER
Perustettu:  19. lokakuuta 1927
Lakkautettu:  4. joulukuuta 1991
Laivaston koko:  226
Kohteiden määrä:  yli 86 maata
Tunnuslause:  Every country has an airline. The World has Pan Am. (viimeisin)
Solmukohdat:  Frankfurtin lentoasema John F. Kennedyn kansainvälinen lentoasema Heathrown lentoasema Miamin kansainvälinen lentoasema Tokion kansainvälinen lentoasema Naritan kansainvälinen lentoasema Tempelhofin lentoasema Honolulun kansainvälinen lentoasema George Bushin kansainvälinen lentoasema Loganin kansainvälinen lentoasema Los Angelesin kansainvälinen lentoasema O’Haren kansainvälinen lentoasema San Franciscon kansainvälinen lentoasema Dullesin kansainvälinen lentoasema
Emoyhtiö:  Pan Am Corporation
Tytäryhtiö(t):  Pan Am Express (1987–1991)
Kotipaikka:   New York, Yhdysvallat  Miami, Florida, Yhdysvallat
Kanta-asiakasohjelma:  WorldPass
Avainhenkilö(t):  Juan T. Trippe (tj 1927-1968) Harold F. Gray (tj 1968–1969) Najeeb E. Halaby Jr (tj 1969–1971) William T. Seawell (tj 1971–1981) C. Edward Acker (tj 1981–1988) Thomas G. Plaskett (tj 1988–1991) Russell L. Ray, Jr. (tj 1991)
Pan American World Airways (yleinen kutsumanimi Pan Am) (IATA: PA, ICAO: PAA, kutsukoodi: CLIPPER) oli vuonna 1927 perustettu lentoyhtiö. Se oli Yhdysvaltojen merkittävin kansainvälisten lentojen lentäjä aina 1930-luvulta konkurssiinsa 1991 saakka. Yhtiön kaikkien koneiden nimet alkoivat sanalla Clipper.
Samalla nimellä on tämän jälkeen toiminut kaksi halpalentoyhtiötä: ensimmäinen vuosina 1996–1998 ja toinen, joka lopetti toimintansa 2004.
Historia

Pan Am aloitti vesitasoyhteytenä Key Westissä, Floridassa vuonna 1927, josta se laajensi toimintaansa Keski- ja Etelä-Amerikan reiteille 1920-luvun lopulla ja 1930-luvun alussa. Vuonna 1937 Pan Am aloitti ensimmäisen reittilennon Eurooppaan. Lähes koko 1930-luvun ajan Pan Am käytti lähinnä Sikorsky S-40-, Sikorsky S-42- ja Martin M-130 -koneita. Vuoden 1939 alussa Pan Am hankki kuusi suurta pitkän matkan Boeing 314 -konetta.
Toisen maailmansodan aikana suurin osa Pan Amin koneista otettiin armeijan käyttöön.
Sodan jälkeen Pan Am uusi nopeasti laivastoaan hankkimalla nopeampia lentokoneita, kuten Boeing 377, Douglas DC-6 ja Lockheed Constellation -koneita. Sodan jälkeen aloitettiin ehkä Pan Amin kuuluisimmat lennot: Pan Amin lento 001 lähti San Franciscosta ja lensi maailman ympäri laskeutuen Honolulussa, Tokiossa, Hongkongissa, Bangkokissa, Kalkutassa, Delhissä,  Beirutissa, Istanbulissa, Frankfurtissa, Lontoossa ja New Yorkissa. Pan Amin lento 002 puolestaan kiersi maapallon itään päin. Lentoja lennettiin toisen maailmansodan jälkeen lähes 40 vuotta.
Suuren kilpailun takia Pan Am alkoi investoida lentämisen uusiin innovaatioihin, kuten suihkumoottori- ja laajarunkolentokoneisiin sekä hankki Douglas DC-8 ja Boeing 707 -koneita. Boeing 707 -koneiden istuinjärjestystä muutettiin viidestä rinnakkaisesta istuimesta kuuteen Pan Amin painostuksesta. Atlantin ylittävä vuoro New Yorkista Pariisiin aloitettiin 26. lokakuuta 1958 Boeing 707 -koneella nimeltään Clipper America.
Pan Am oli Boeing 747 -konetyypin ensimmäinen tilaaja: se tilasi 25 konetta huhtikuussa 1966. 15. tammikuuta 1970 Yhdysvaltain ensimmäinen nainen Pat Nixon kastoi Pan Amin ensimmäisen 747-koneen Washingtonin Dullesin kansainvälisellä lentokentällä. Kastaminen tapahtui normaalista samppanjapullon rikkomisesta poiketen ruiskuttamalla punaista, valkoista ja sinistä vettä koneen päälle. Pan Am lensi ensimmäisen 747-vuoron illalla 21. tammikuuta 1970, kun Clipper Victor lensi New Yorkista Lontooseen.
Vuoden 1973 energiakriisi nosti voimakkaasti lentoyhtiöiden kuluja. Yhtiö kärsi myös eräistä liittovaltion määräyksistä. Liikennerajoitusten vapautus vuonna 1979 salli Pan Amin ryhtyä kilpailemaan myös kotimaanliikenteestä Yhdysvalloissa, minkä se teki ostamalla National Airlines -yhtiön tarjouskilvassa vuonna 1980. Yhtiöstä maksettu ylihinta pakotti Pan Amin karsimaan toimintojaan, minkä se teki myymällä koko Tyynenmeren toimintonsa United Airlinesille vuonna 1985.
Persianlahden sota elokuussa 1990 vähensi merkittävästi Atlantin ylilentoja, ja Pan Am joutui myymään merkittävimmän reittinsä Lontoon Heathrowiin United Airlinesille, jolloin sille jäi vain kaksi päivittäistä lentoa Lontoon Gatwickiin. Yhtiö julistettiin konkurssiin tammikuussa 1991. Delta Air Lines osti yhtiön toiminnot ja rahoitti tappiollista yhtiötä loppuvuoden, kunnes viimeiset toiminnot lopetettiin 4. joulukuuta 1991.
Laivasto

| Konetyyppi | Laivastossa | Tilauksessa | Matkustajia> F | Matkustajia> C | Matkustajia> Y | Matkustajia> Total |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Airbus A300-B4 | 12 | — | — | 24 | 230 | 254 |
| Airbus A310-200 | 7 | — | — | 18 | 207 | 225 |
| Airbus A310-300 | 12 | — | 12 | 30 | 154 | 196 |
| Boeing 727–200 | 91 | - | — | 14 | 131 | 145 |
| Boeing 737–200 | 5 | — | — | 21 | 95 | 116 |
| Boeing 747–100 | 18 | — | 39 | 52 | 286 | 377 |
| Boeing 747-200B | 7 | — | 21 | 44 | 347 | 412 |
| Total | 152 | 9 |  |  |  |  |
Onnettomuudet ja terrori-iskut

Vuoteen 1990 mennessä kootuissa tilastoissa Pan Am oli suurista amerikkalaisyhtiöistä eniten kuolemia aiheuttanut – 3,35 kuolemaa miljoonaa aikataulun mukaista lentoa kohden. Onnettomuuksista neljä oli aiheutunut terrorismista. Yhtiön toiminnan aikana sen lentokoneet olivat osallisena kaikkiaan 75 onnettomuudessa. Ensimmäinen tapahtui 16. heinäkuuta 1932, kun Ford Trimotor törmäsi vuorenrinteeseen Vitacurassa, Chilessä. Kaikki yhdeksän koneessa ollutta menehtyi.
27. maaliskuuta 1977 Pan Am oli osallisena historian pahimmassa lento-onnettomuudessa Teneriffalla, kun KLM:n Boeing 747 törmäsi nousukiitonsa aikana kentällä rullaavaan Pan Amin Boeing 747 Clipper Victoriin. Turma vaati 583 kuolonuhria, joista 335 oli Pan Amin koneessa.
Vuonna 1986 Pan Amin lento 73, Boeing 747 Clipper Empress of the Seas, kaapattiin Pakistanissa, mikä johti 140 matkustajan kuolemaan tai loukkaantumiseen.
Vuonna 1988 Pan  Amin lento 103, Boeing 747-121 Clipper Maid of the Seas, räjäytettiin Skotlannin yllä Lockerbiessa, mikä vaati 270 kuolonuhria.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pan Amin historiikki (Arkistoitu – Internet Archive)
Tv-sarja Pan Amin vaiheista on myös muodin ajankuvaa  (Arkistoitu – Internet Archive)
Pan Amin Boeing 747-100.
Pan Am Airbus A300.
Pan Amin Boeing 727-200.
Irlanti talviolympialaisissa 2018

Irlanti osallistui Pyeongchangin talviolympialaisiin 2018. Maata edusti viisi urheilijaa, jotka kilpailivat neljässä eri urheilumuodossa. Avajaisissa maan lippua kantoi lumilautailija Seamus O’Connor ja päättäjäisissä freestylehiihtäjä Brendan Newby.