stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loisto (merenkulku)
Muut loistot

Pääloistoksi kutsutaan majakan tai muun loiston päävaloa. Lisäloisto on loisto, joka on rakennettu esimerkiksi merimajakan yhteyteen tavanomaisen merimajakkavalon lisäksi. Se osoittaa yleensä erillistä kulkuväylää.
Apuloisto on väylän sivussa navigoinnin apuna, esimerkiksi ristisuuntimien ottamiseen tai käännöksen alkamisen merkkinä, eikä ole tarkoitettu kohtiajoon. Apuloistot noudattavat tavallisesti Kansainvälisen majakkaliiton IALA:n viitoitusjärjestelmän mukaisia tunnuksia.
Kalastusloisto on kalastuskäyttöön tarkoitettu loisto, esimerkiksi linjaloisto tai sektoriloisto. Se sytytetään useimmiten vain tarvittaessa kun kalastajat ovat merellä, ja se on yleensä kunnan tai yksityisen omistama ja ylläpitämä.
Loistojen lukumäärä Suomessa

Väyläviraston mukaan vuoden 2022 lopussa Suomessa oli sen ylläpitämiä yhteensä 363 sektoriloistoa, 23 suuntaloistoa, 1865 linjaloistoa, 45 merimajakkaa ja 193 apuloistoa, minkä lisäksi muiden ylläpitämiä loistoja oli 33 sektoriloistoa, 191 linjaloistoa, 1 merimajakka ja 31 apuloistoa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Loistot (Verkkojulkaisu, arkistoitu) Väylien varsilta - Suomen historialliset merimerkit ja luotsipaikat. 2001. Helsingin yliopisto, kulttuurien tutkimuksen laitos/kansatiede. Arkistoitu 24.9.2015. Viitattu 11.10.2017.
Suomen rannikon loistoluettelo Traficom 16.02.2022
Sektoriloisto Uudessakaupungissa näyttää valkoista valoa kapeasta valosektorista Pakkahuoneen vierasvenesatamaan johtavan väylän suuntaan. Pylväsmallisessa loistossa on vain lyhty ja värilliset sektorilevyt, joiden välisestä raosta valkoinen valo näkyy.
Alempi linjajoisto Svartholm Korppoon koillispuolella Saaristomerellä.
Päiväloisto Seili Airistolla.
Harmajan majakka ja luotsiasema Helsingin edustalla Suomenlahdella.
Epilä

| Epilä |
| --- | --- |

Kaupunki:  Tampere
Suuralue:  Lounainen suuralue
Suurpiiri:  Raho
Koordinaatit:  61°30.4′N, 23°40.1′E
Osa-alueet:  Winterin alue
Postinumero(t):  33270
Lähialueet:  Epilänharju, Hyhky, Kaarila, Rahola
Epilä on kaupunginosa Tampereella. Alue rajoittuu pohjoisessa Tampere-Pori-rataan ja Lielahteen, idässä Hyhkyn Vaakonkatuun, lännessä Raholaan sekä etelässä Kaarilaan.
Epilässä on ollut pysyvää asutusta 1500-luvulta lähtien. Nykyisellä Winterin alueella selvennä sijainnut Epilä mainitaan vuoden 1540 maakirjassa Pirkkalan pitäjän Tohlopin kylään kuuluneena talona, jonka omisti tuolloin Heikki Epi. Nimi pohjautuu mahdollisesti ruotsalaiseen miehennimeen Ebbe. Vuosina 1759–1836 Epilä oli Harjun kappeliseurakunnan kappalaisen virkatalo. Alueella on ollut Kaarilan kartanon laidunmaita. Suomen sisällissodan aikana maalis-huhtikuussa 1918 Epilässä käytiin ankaria taisteluja; Aatto Koivusen komentama punakaarti voitti ruotsalaisen eversti Hjalmarsonin johtamat valkoiset useaan otteeseen. Ankarin hyökkäystaistelu käytiin 26. maaliskuuta 1918.
Tampere–Pori-radan valmistuttua vuonna 1895 avattiin Epilän rautatieasema, jonka ympäristöön alkoi kehittyä uusi asunto- ja teollisuusalue. Näin talonnimestä oli tullut alueennimi. Epilän alue siirrettiin muiden Tampereen läntisten esikaupunkialueiden mukana siihenastisesta Pohjois-Pirkkalasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa. Epilän, Kaarilan ja Hyhkyn kaupunginosien yhteinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1953. Epilän seisake poistettiin käytöstä vuonna 1979, oltueen henkilöliikenteen käytössä avaamisestaan tuohon asti.
Ilmakuva Epilästä vuonna 1930
Valtaosan 1900-lukua Epilä oli teollisuusvaltainen alue, mutta nykyään se on lähinnä pientalovaltainen asuinalue. Teollisuusajalla Epilässä toimivat mm. Uusi Kivipaino Oy ja Winterin maalitehdas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Epilä Wikimedia Commonsissa
Epilä-kulttuuriraitti
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue: Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue: Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue: Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue: Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue: Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue: Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita: Taraste
Aunessilta

| Aunessilta |
| --- | --- |
 Silta heinäkuussa 2019
Ylittää:  Aunessillansalmi, Paarlahti
Sijainti:  Kämmenniemi, Tampere
Ylläpitäjä:  Väylävirasto
Siltatyyppi:  graniittinen yksi­aukkoinen holvisilta
Pituus:  46,7 m
Leveys:  6,1 m
Avattu liikenteelle:  1899
Suljettu:  moottoriajoneuvoliikenteeltä 1983
Koordinaatit:  61°37′51.5″N, 23°50′15.0″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Silta kauempaa katsottuna kesäkuussa 2011
Aunessilta on Tampereella entisen Teiskon kunnan alueella Kämmenniemen kaupunginosassa sijaitseva graniittinen, vuosina 1898–1899 rakennettu yksiaukkoinen holvisilta, jonka kokonaispituus on 46,7 metriä ja vapaa aukko 19 metriä. Sillan kaideväli on 4,6 metriä ja alikulkukorkeus 6 metriä. Aunessilta on perustettu kalliolle. Paarlahden sisämaavuonon ylittävän sillan on suunnitellut arkkitehti Georg Schreck. Sillan ylitti Tampereen ja Ruoveden välinen maantie, joka numeroitiin 1970-luvulla seututieksi 338. Silta oli yleisen liikenteen käytössä vuoteen 1983 saakka, kunnes sen korvaava Kaitaveden silta valmistui lähistölle. Aunessilta on nykyisin entisöity museosillaksi, ja se on vain kevyen liikenteen käytössä. Sillalle on kulku Kaitaveden sillan pohjoispuolelta olevalta levähdysalueelta. Silta kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Sillan kiviholvi on Suomen suurin ja pohjoismaisestikin merkittävän kokoinen.
Siltasuunnitelma

Aunessalmi yhdistää Paarlahden Näsijärveen. Salmen puusilta oli rapistunut, ja vuonna 1894 kunnallislautakunta päätti sillan uusimisesta. Arkkitehti Schreckin vuodelta 1896 olevassa ehdotuksessa otettiin kantaa myös salmen kapeuteen vanhan puusillan kohdalla sekä vähäiseen vedensyvyyteen. Hän esitti salmen syventämistä sillan kohdalla koko leveydeltään ja noin 30 metrin pituudelta. Puusillan silta-arkun alla oli toisella rannalla lisäksi kallionkärki ja vierinkiviä vesiliikenteen haittana, joten salmi tulisi ennen uuden sillan rakentamista myös leventää sillan kohdalta, etenkin kun kapeaa kohtaa oli vain 10 metriä. Harmaakivisestä sillasta tulisi ikuinen ja palamaton. Silta tulisi perustaa kalliolle, joka on etelärannalla maanpinnassa eikä pohjoispuolellakaan ole kahta metriä syvemmällä. Schrekin laatima kustannusarvio sillan rakentamiselle oli 50 000 markkaa.
Rakentaminen

Keisarillinen Senaatti tarjosi 10 000 markan valtionavun, joka päätettiin ottaa vastaan. Ensin ei saatu hyväksyttäviä tarjouksia, mutta toisessa huutokaupassa kesäkuussa 1898 sillan sai rakentaakseen ylöjärveläinen kivityömies Frans Malmlund, jolla oli takaajina kolme ylöjärveläistä talollista, ja urakkahinnaksi sovittiin 28 000 markkaa. Sillan tuli olla valmis 1. kesäkuuta 1899. Vuoden 1899 maaliskuuhun mennessä kävi selväksi, että urakoitsija oli tehnyt liian alhaisen tarjouksen. Rahaa oli nostettu jo 27 266 markkaa, mutta työsuoritus oli vasta puolivälissä. Kunta ei suostunut maksamaan Malmlundin vaatimaa loppuosaa urakkasummasta, ja Malmlund kieltäytyi työn jatkamisesta, kuten myös takaajat.
Kuntakokous perusti rakennuskomitean hoitamaan sillan rakentamista valmiiksi. Silta valmistui kesällä 1899, ja sen kokonaishinnaksi tuli 66 841,07 markkaa, joka on vuoden 2000 rahassa noin 1 778 000 markkaa. Suomen Pankin laskurin mukaan alkuperäinen summa on vuoden 2011 euroissa 268 000.
Sillan rakennustöissä mukana olleen kirvesmies Kalle Virtasen mukaan kivenhakkaajia oli töissä kymmenkunta ja sillan puista tukirakennetta tekemässä 15 kirvesmiestä. Hän kuvaili tukirakennetta vankasta puutavarasta tehdyksi ja tiheäksi sanoen, että "oli se sentään mahdotonta puunhaaskausta". Virtasen mukaan kiviä jouduttiin rahtaamaan Korven vuorilta myös kesällä, koska Malmlund oli hakkuuttanut talvella tuodut kivet "mitättömiksi". Sillan kivet olivat sopineet niin hyvin yhteen, että paikoin ei "sementtilillinkiä" ollut mahtunut yhtään kivien väliin. Siltaan tuli maatäyttö, ja sen selkä tuli siten köyryksi. Sillan päälle tuli Tie- ja vesirakennusten ylihallituksen määräyksestä "sepelikiviä ja sementtiruukia" ja lopuksi noin 15 sentin kerros asfalttia. Arkkitehti Schreck olisi alkuperäisen suunnitelman mukaan päällystyttänyt sillan kannen betonilla. Virtasen mukaan silta oli kuulemma laskeutunut sentin, kun "varmu" laskettiin alas, ja hän arveli sen johtuneen siitä, että kivien raoissa olleet "pienet nypyt murtu pois".
Taloudellinen loppuselvitys

Rakennuskomitean tehtäviin kuului myös periä Malmlundilta takaisin kunnalle aiheutunut taloudellinen vahinko. Korvausta määrättiin käräjillä kaikkiaan 28 341,07 markkaa, joka oli kunnan vaatima määrä. Malmlund oli lähes varaton, joten takuumiehet joutuivat maksamaan summan. Kaksi heistä menetti talonsa.
Aiheesta muualla

Kuva Aunessillan holvista (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:  Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:  Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:  Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:  Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:  Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:  Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:  Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:  Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:  Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:  Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:  Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:  Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:  Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:  Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:  Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:  Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:  Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Aunessilta (Q11853481)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: holvisilta, jalankulkusilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Tampere
sijainti: Kämmenniemi
koordinaatit: 61°37′51″N 23°50′15″E﻿ / ﻿61.630972°N 23.8375°E﻿ / 61.630972; 23.8375

Aunessillan muistolaatta
Erfurtin ohjelma

Erfurtin puolueohjelman kansilehti.
Erfurtin ohjelma on Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen vuonna 1891 Erfurtissa käyttöönsä hyväksymä puolueohjelma. Ohjelman kirjoitti Karl Kautsky apunaan ohjelmakomitea, johon kuului muun muassa Eduard Bernstein. Tavoitteena oli luoda ”Sosialidemokraattinen katekismus” ja tapahtuneen historian valossa teoksesta sellainen syntyikin.
Ohjelma jakaantui kahteen osaan: periaatteelliseen ja käytännölliseen. Edellisessä käsitellään sosiaalidemokratian päämääriä ja jälkimmäisessä puolueen (nyky-)yhteiskunnalle vaatimuksia päämäärien saavuttamiseksi. Ohjelman periaatteellinen osa alkaa pikkutuotannon puolustuksella, toisin sanoen sellaisen käsityöläisyyden ja yrittämisen puolustamisella, jossa
työntekijä omistaa itse työ- ja tuotantovälineensä. Ohjelman mukaan
»Työn vapauden häviö on välittömässä yhteydessä pikkuteollisuuden häviön kanssa. Sitä eivät hävitä sosiaalidemokraatit, vaan suurteollisuuden lakkaamaton kehitys. Juuri ne, jotka pitävät pahinta melua työn vapauden välttämättömyydestä, kapitalistit, juuri ne edistävät tehokkaimmin sen häviämistä.»
Tavoitteena ei kuitenkaan ollut jonkun tietyn luokan etujen ajaminen, vaan luokkavallan ja luokkien poistaminen ja samanlaisten oikeuksien ja velvollisuuksien antaminen kaikille syntyperään tai sukupuoleen katsomatta.
Suomeksi Erfurtin ohjelman periaatteellinen osuus ilmestyi ensimmäisen kerran jo 1899 J. K. Karin suomentamana. Teoksesta on otettu useita painoksia; teoksen uusittu laitos ilmestyi 1974 Tammen kustantamana.
Suomen Sosialidemokraattinen Puolue otti ohjelman käytännöllisen osan vaatimukset melkein sellaisenaan ensimmäiseksi puolueohjelmakseen Forssan puoluekokouksessa 1903 Forssan ohjelmana. Myös monien muiden maiden sosiaalidemokraattiset puolueet omaksuivat ohjelman ohjenuorakseen.
Suomennos

Karl Kautsky: Erfurtin ohjelma. Tammi, 1974. ISBN 951-30-2903-4.
Karl Kautsky: Erfurtin ohjelma. Sosialismi.net, 2010.
Toussaint Charbonneau

| Toussaint Charbonneau |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: noin 1759 Montreal
Kuollut: noin 1843
Ammatti:  turkiskauppias, eräopas, tulkki
Siviilisääty:  aviossa
Puoliso:  Sacagawea
Lapset:  Jean Baptiste Charbonneau, Lizette Charbonneau
Muut tiedot
Lempinimet:  Kurpitsojen mies, Pikkukylän päällikkö, Suuri hevonen ulkomailta (intiaanien antamia nimiä)
Toussaint Charbonneau (1759 Montreal – 1843) oli ranskalais-kanadalainen turkismetsästäjä ja kauppias, joka osallistui Lewisin ja Clarkin tutkimusretkeen vuosina 1805–1806. Hänet tunnettiin myös saman matkan aikana kuuluisuutta saavuttaneen shoshoni-opas Sacagawean aviopuolisona.
Historia > Kauppiaana Pohjois-Dakotassa

Charbonneau syntyi Montrealissa vuonna 1759. Hänen varhaisista vaiheistaan ei tiedetä paljonkaan. Vuonna 1795 Charbonneausta on lyhyt maininta erään raiskaustapauksen ja sitä seuranneen puukotuksen yhteydessä. Tuolloin muuan intiaaninainen oli iskenyt naskalilla tyttärensä raiskannutta Charbonneauta, joka vain vaivoin oli päässyt pakenemaan paikalta.
Charbonneau työskenteli 1700-luvun loppupuolella joitakin vuosia brittiläisen North West Companyn alaisuudessa. Oman väittämänsä mukaan hän siirtyi 1797 asumaan Pohjois-Dakotan alueella kyliään pitäneiden mandanien ja hidatsojen luo ja ryhtyi vapaaksi kauppiaaksi. Paikallisia intiaanimurteita puhuvana hän otti vastaan myös tulkin ja eräoppaan tehtäviä. Paikallinen väestö tunsi Charbonneaun hyvin ja antoi hänelle monia hieman ivallisia lempinimiä.
Historia > Lewisin ja Clarkin matkassa

Lewisin ja Clarkin retkikunnan rakentaessa Fort Mandanin talveksi 1804–1805 Charbonneau tarjoutui amerikkalaisten tulkiksi. Tutkimusretken johtajat Meriwether Lewis ja William Clark tarvitsivat tulkkeja koska suunniteltu matka jatkui kauas länteen. Kuullessaan, että Charbonneaulla oli kaksi shoshoni-vaimoa miehet päättivät palkata Charbonneaun ja tämän nuoremman vaimon Sacagawean, jonka kielitaidon uskottiin olevan eduksi siirryttäessä nykyisten Montanan ja Idahon alueille. Ennen kuin retkikunta jatkoi matkaansa Sacagawea synnytti pojan, joka sai nimen Jean Baptiste.
Huhtihuussa 1805 retkikunta jätti Fort Mandanin ja aloitti pitkän matkansa. Jean Baptiste seurasi vanhempiaan Sacagawean selässään kantamassa korissa. Missourijoella toukokuun puolivälissä sattunut välikohtaus varjosti pitkään retkikunnan uskoa Charbonneauhin. Voimakas tuulenpuuska heilautti venettä, jonka peräsimessä hän oli. Charbonneau joutui paniikkiin ja oli aiheuttaa veneen kaatumisen. Veneessä ollut Pierre Cruzatte uhkasi ampua Charbonneaun mikäli tämä ei saisi malttiaan takaisin. Sacagawea kurkottui poimimaan jokeen pudonneita arvokkaita muistiinpanoja sillä aikaa kun veneen miehistö yritti vakauttaa aluksensa kulkua. Lewis oli raivostunut ja kirjoitti myöhemmin, että uimataidoton Charbonneau oli "ehkä pelokkain vesimies maailmassa".
Charbonneau onnistui myöhemmin korjaamaan mainettaan ja avusti monilla tavoin tutkimusretken onnistumista. Hän kielitaidostaan oli apua kun retkikunta kohtasi Kanadasta tulleita ranskankielisiä turkismetsästäjiä. Charbonneaun ansiot kokkina olivat erinomaiset ja saivat useat seurueen jäsenet ylistämään boudin blancia (valkoista makkaraa, joka on tehty biisoninlihasta ja sekä keitetty että käristetty karhun rasvassa). Lisäksi hänen taitonsa hieroa kauppoja osoittautui hyödylliseksi, kun retkikunta hankki elintärkeäksi osoittautuneita hevosia Shoshonien leiristä Idahossa. Charbonneau oli mukana myös ´kolme tulkkia vaatineessa käännöstyössä, jonka ansiosta retkikunnan tavoitteet tulivat selviksi shoshoneille. Sacagawea puhui äidinkieltään heimonsa kanssa ja käänsi puheen miehelleen hidatsaksi. Charbonneau käänsi hidatsankielen ranskalaiselle retkikunnan jäsenelle Francis Labichelle, joka puolestaan käänsi puheet englanniksi.
Kapteeni Clark oli ihastunut Charbonneaun ja Sacagawean poikaan Jean Baptisteen, joselvennä joutui usein tekemisiin lapsen vanhempien kanssa. Clark joutui puuttumaan myös aviolliseen kiistaan Charbonneaun pahoinpidellessä vaimoaan tutkimusmatkan aikana. Kun tutkimusmatka päättyi elokuussa 1806 maksettiin Charbonneaulle palveluksistaan 500 dollaria.
Historia > Tutkimusmatkan jälkeen

Retkikunnan paluun jälkeen Charbonneau perheineen asui kaksi vuotta hidatsojen kylässä. Vuonna 1809 perhe siirtyi St. Louisiin Clarkin ehdotuksesta. Charbonneau sai pienen maapalstan palveluksistaan retkikunnan jäsenenä ja yritti viljellä maata. Katsottuaan maanviljelyn itselleen sopimattomaksi hän myi maansa ja palasi takaisin Missourin seudulle.
Missouri Fur Companyn työllistämänä Charbonneau siirtyi Etelä-Dakotaan, jossa Sacagawea synnytti 1812 Lizette-nimisen tyttären. Lapsen syntymän jälkeen Sacagawea sairastui nopeasti ja menehtyi saman vuoden joulukuussa isorokkoon, tulirokkoon tai tuberkuloosiin. Osa tutkijoista uskoo, että kuollut nainen ei ollut Sacagawea, vaan Charbonneaun toinen shoshoni-vaimo. Shoshonien suullisen perimätiedon mukaan Sacagawea jätti Charbonneaun ja asui comanchien ja shoshonien parissa Porivo-nimisenä ja kuoli hyvin vanhana.
Kapteeni Clark otti molemmat lapset huostaansa hetkeksi aikaa St. Louisiin, koska ei pitänyt Charbonneauta sopivana kasvattajana. Vuonna 1813 Clark luovutti Jean Baptisten ja Lizetten St. Louisin orpokotiin..
Vuosien 1812–1838 välisenä aikana Charbonneau teki satunnaisia töitä Ylä-Missourin intiaaniasiaintoimiston kielenkääntäjänä. Hän oli saanut tämän työn Missourin territorion kuvernööriksi valitun Clarkin avustuksella ja ansaitsi palkkaa 300 dollarista 400 dollaria vuodessa. Tämän työn lisäksi Charbonneau toimi kahden keskenään kilpailevan turkisyrityksen palveluksessa, ja hänestä tuli tämän menettelynsä vuoksi epäsuosittu. Suurimmat ansionsa Charbonneau saavutti sellaisten henkilöiden eräoppaana kuten taiteilija Karl Bodmer ja prinssi Maximilian zu Wied-Neuwied.
Charbonneaun uskotaan kuolleen vuonna 1843. Samana vuonna hänen poikansa Jean Baptiste siirtyi asumaan hänen maatilalleen.
Robert Brantberg

Robert Brantberg paneelikeskustelussa Oulun kirjamessuilla kesällä 2011. Vasemmalta muusikko ja kirjailija Kauko Röyhkä, Brantberg, kirjailija Ari Paulow sekä kirjailija Pekka Jaatinen.
Robert Georg Brantberg (s. 1950, Helsinki) on sotahistorian alalla paljon julkaissut suomalainen tietokirjailija. Erityisen tunnetuksi ovat tulleet hänen Mannerheim-sarjansa ja kenraalielämäkertansa. Sotasankari.fi-sivuston äänestyksessä on Brantbergin kirjoista valittu vuoden sotakirjaksi Kaukopartioritari vuonna 2009, Arnold Majewski – Rukajärven legenda vuonna 2013 ja Tiedustelueversti Reino Hallamaa – Voiton avaimet vuonna 2014
Elämä ja ura

Brantberg on opiskellut  TKK:ssa (laivanrakennus ja tuotantotalous), Helsingin yliopistossa (kansantalous), Tampereen yliopistossa (journalismi), Radio ja tv-instituutissa sekä Tanskassa (journalismi). Hän on työskennellyt toimittajana Insinööriuutisissa, Kalevassa, Yleisradiossa ja Radio Kaiussa (päätoimittaja) vuosina 1977–1990. Radio Diga ( päätoimittaja, Fuengirola) vuosina 2000–2001.
Brantberg on ollut Oulun kirjailijaseura ry:n varapuheenjohtajana vuosina 2010–2014 ja puheenjohtajana vuoden 2015. Oulun liikelaitoksen johtokunnan ja Oulun veden johtokunnan jäsenenä hän on ollut vuosina 2013–2017 ja Kaltion hallituksen varapuheenjohtajana vuosina 2013–2015.
Brantberg on naimisissa ja hänellä on yksi poika.