stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jarmo Rantanen (jääkiekkoilija)

Jarmo Olavi Rantanen (9. huhtikuuta 1947 Turku – 21. syyskuuta 2010) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi hyökkääjänä SM-sarjassa vuosina 1963–1975.
Rantanen edusti SM-sarjaurallaan Turun Palloseuraa ja Turun Tovereita. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 271 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 49 + 29 = 78 ja jäähymääränsä 68 minuuttia. Hän saavutti Turun Toverien joukkueessa kaksi SM-pronssia.
Veikko Rantanen

Toivo Veikko Rantanen (5. tammikuuta 1933 Sysmä – 28. helmikuuta 2014 Heinola) oli suomalainen painija, joka kilpaili sekä kreikkalais-roomalaisessa painissa että vapaapainissa ja edusti Suomea kaksissa olympialaisissa.
Rantanen sijoittui Melbournen kesäolympialaisissa 1956 kreikkalais-roomalaisen painin alle 73 kilon sarjassa neljänneksi. Samojen kisojen vapaapainikilpailuissa hän karsiutui alkukierroksella. Rooman olympialaisissa 1960 hän osallistui vain vapaapainiin ja karsiutui toisella kierroksella oltuaan punnituksessa ylipainoinen. Vuonna 1955 kreikkalais-roomalaisen painin MM-kilpailuissa hän sijoittui 73-kiloisissa viidenneksi voitettuaan neljä ottelua ja hävittyään kaksi.
Rantanen edusti seuratasolla Heinolan Iskua ja voitti vapaapainissa ja kreikkalais-roomalaisessa painissa yhteensä 12 Suomen mestaruutta vuosina 1956–1966.
Veikko Rantasen nimikkopainit on kilpailtu Heinolassa vuodesta 1996. Hänen poikansa Risto Rantanen (s. 1957) saavutti painissa poikien ja juniorien SM-mitaleja.
Rantanen menehtyi 81 vuoden ikäisenä sikainfluenssan jälkiseurauksiin helmikuussa 2014.
Kira Muratova

| Kira Muratova> Кіра Мура́това |
| --- | --- |
 Kira Muratova.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. marraskuuta 1934 Soroca, Romanian kuningaskunta, nyk. Moldova
Kuollut: 6. kesäkuuta 2018 (83 vuotta) Odessa
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Kira Heorhijivna Muratova (ukr. Кіра Георгіївна Мура́това; o.s. Korotkova, 5. marraskuuta 1934 Soroca, Romanian kuningaskunta, nyk. Moldova – 6. kesäkuuta 2018 Odessa) oli ukrainalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä, joka on yksi maansa tunnetuimmista Neuvostoliiton aikana uransa aloittaneista elokuvantekijöistä. Hänen elokuvansa joutuivat usein sensuurin kohteiksi Neuvostoliitossa, mutta länsimaissa hänen elokuviaan palkittiin. Muratova työskenteli etupäässä Odessassa.
Kira Korotkovan vanhemmat olivat kommunisteja, jotka kuuluivat vastarintaliikkeeseen toisen maailmansodan aikana. Hänen isänsä vangittiin ja teloitettiin. Hänen äitinsä oli gynekologi. Kira asui äitinsä kanssa Bukarestissa sodan jälkeen ja kävi koulua. Korotkova pääsi opiskelemaan maineekkaaseen Moskovan elokuvainstituuttiin (VGIK), josta hän valmistui 1959. VGIK:ssa opiskelivat liki saman ikäpolven elokuva-ohjaajista myös esimerkiksi Mikko Niskanen (1929–1990), Andrei Tarkovski (1932–1986) ja Elem Klimov (1933–2003).lähde?
Korotkova sai Odessan elokuvastudiolta ohjaajan tehtävän. Hän nai Odessassa ohjaajakollegansa Aleksandr Muratovin ja teki kaksi ensimmäistä elokuvaansa yhteistyönä aviomiehensä kanssa.
Korotkovan yksin ohjaama esikoiselokuva oli vuonna 1967 ensi-iltansa saanut kolmiodraama Lyhyitä kohtaamisia (Korotkie vstretši), jonka pääosia näyttelivät Muratova itse ja myöhemmin suursuosioon laulajana noussut Vladimir Vysotski. Seuraava elokuva, Pitkiä jäähyväisiä (Dolgie provody, 1971) kertoo yksinhuoltajaäidin ja teinipojan hankalasta suhteesta. Se kiellettiin Neuvostoliitossa kokonaan, ja Muratovan ura keskeytyi moneksi vuodeksi. Uransa alun pienimuotoisista kamarielokuvista Muratova suuntautui myöhemmin persoonallisen surrealistiseen ja huumoria käyttävään elokuvailmaisuun. Hän pääsi draaman pariin ohjaajaksi vasta Leningradiin muutettuaan, jossa valmistui rakennustyöläisistä kertova Poznavaja belyi svet (1978). Vuonna 1990 valmistunut Asteeninen oire (Astenitšeski sindrom) sai tuomariston erikoispalkinnon Berliinin elokuvajuhlilla 1990.
Peter von Bagh totesi teoksessaan Elokuvan historia (1998) Muratovan tehneen ”ohjaajan elokuvia” ja käyttäneen ”kaikkien sääntöjen ulkopuolelle etenevää kuvakieltä, jossa dokumentin ja sepitteen rajat ovat suhteelliset, otokset ovat avoimia...” Elokuvista jäävät von Baghin mukaan mieleen ”kriisit ja tuskatilat, jotka usein liittyvät miehen ja naisen suhteisiin”.
Vuonna 1994 Muratova sai elämäntyöpalkinnon Locarnon elokuvajuhlilla, ja vuonna 2000 hän sai Andrzej Wajdan mukaan nimetyn palkinnon. Muratova vieraili 2010 Sodankylän elokuvajuhlilla.
Filmografia

(osittaislähteenä, lista ei aivan kattava):
1960: Kuilun partaalla (U krutogo jara, yhdessä Aleksandr Muratovin kanssa)
1964: Naš tšestnyi hleb (Aleksandr Muratovin kanssa)
1967: Lyhyitä kohtaamisia (Korotkije vstretši) nimellä Valentina Ivanovna
1971: Pitkiä jäähyväisiä (Dolgije provody)
1972: Rossija (dokumentti, yhdessä Theodore Holcombin kanssa)
1978: Poznavaja belyi svet
1983: Sredi seryh kamnei
1987: Peremena utšasti
1990: Asteeninen oire (Astenitšeski sindrom)
1992: Tšuvstvitelnyi militsioner
1993: Uvletšenija
2002: Tshehovilaistunnelmissa (Tšehovskije motivy)
2004: Nastroištšik
2005: Spravka
2006: Kukla
2007: Dva v odnom
2009: Melodija dlia šarmanki
2012: Vetšnoje vozvraštšenije. Kasting
Aiheesta muualla

Kira Muratovan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Kira Muratova
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Karoliina Rantamäki

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Karoliina Rantamäki |  Karoliina Rantamäki |  Karoliina Rantamäki |  |
Maa:   Suomi
Naisten jääkiekko
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Nagano 1998 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Vancouver 2010 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | 1997 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | 1999 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | 2000 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | 2004 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | 2008 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | 2009 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | 2011 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | 2015 | jääkiekko |  |
Karoliina Stina Margaretha Rantamäki (s. 23. helmikuuta 1978 Espoo) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän saavutti keväällä 2008 toisena suomalaisnaisena 200 jääkiekkomaaottelun rajan. Hän pelasi syksystä 2007 kevääseen 2018 Venäjällä Nižni Novgorodin SKIF-joukkueessa. Kaudeksi 2019–2020 Rantamäki palasi Suomeen HIFK:n naisten jääkiekkojoukkueeseen, joka nousi edellisen kauden päätteeksi naisten Liigaan. Rantamäki on joukkueensa kapteeni.
Rantamäki on Emma Terhon ohella ainoa suomalainen naisjääkiekkoilija, joka on osallistunut viisiin olympialaisiin.. Naganossa 1998 ja Vancouverissa 2010 Suomi sai pronssia. MM-kilpailuissa Rantamäki on pelannut kaksitoista kertaa. MM-pronssia hän on saavuttanut kahdeksan kertaa, viimeksi Ruotsissa vuonna 2015. Keväällä 2008 hänestä tuli Sari Fiskin jälkeen toinen suomalaisnainen, joka on pelannut 200 jääkiekkomaaottelua. Rantamäki teki pronssiotteluissa jatkoajalla ratkaisumaalin 3–2 sekä Ruotsia vastaan Vancouverin talviolympialaisissa 2010 että Venäjää vastaan Sveitsin MM-kilpailuissa 2011.
Ennen siirtymistä Venäjän SKIF-sarjaan Rantamäki on edustanut kotimaassaan Kiekko-Espoota ja Espoo Bluesia. Hän on voittanut Suomen mestaruuden kahdeksan kertaa vuosina 1999–2005 ja 2007. Hän jäi vuodesta 1982 vuoteen 2017 toimineen naisten SM-sarjan (Vuonna 2017 sarjan nimeksi muutettiin Naisten Liiga) eniten maaleja tehneeksi ja tehopisteitä keränneeksi pelaajaksi. Hänen tehopisteensä 338 ottelussa ovat 355+284=639. Hän voitti seurajoukkueiden Euroopan-mestaruuden HC SKIF Nižni Novgorodissa 2015.
Rantasalmen vaakuna

Rantasalmen vaakuna
Rantasalmen vaakuna on Rantasalmen kunnan tunnus, joka on saanut aiheensa kunnan nimestä ja on siten puhuva vaakuna. Siinä aaltokoroinen palkki kuvastaa salmea kahden rannan välissä.
Vaakunan selitys on ”kultakentässä musta, aaltokoroinen palkki.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Rantasalmen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 16. kesäkuuta 1958. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 1. lokakuuta samana vuonna.
Mott (albumi)

| Mott Mott the Hoople |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : helmikuu – huhtikuu 1973
 Julkaistu: 20. heinäkuuta 1973
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Mott the Hoople
 Tyylilaji: glam rock
 Kesto: 45.10
 Levy-yhtiö:  CBS Records    Columbia Records
Muut kannet
   Kansi, jota käytettiin Yhdysvaltain-painoksessa ja vuoden 2006 CD-versiossa.
Listasijoitukset
  7. (elokuu 1973)    35. (1973)    43. (6. lokakuuta 1973)
Mott the Hooplen muut julkaisut
| Rock and Roll Queen 1972 | Mott 1973 | The Hoople 1974 |
Mott on brittiläisen Mott the Hoople -yhtyeen heinäkuussa 1973 julkaistu kuudes studioalbumi. Se nousi Britanniassa listan sijalle seitsemän ja on siellä yhtyeen ainoa kymmenen myydyimmän joukkoon yltänyt albumi. Albumilla ovat singlemenestykset ”All the Way from Memphis” ja ”Honaloochie Boogie”.
Albumi sai hyvän vastaanoton kriitikoilta. Yhdysvaltalaisissa Rolling Stone- ja Creem-lehdissä se äänestettiin vuoden albumiksi. Yhtyeen keulahahmo Ian Hunter on sanonut sen olevan Mott the Hooplen albumeista kokonaisuutena paras.
Työstö

Mott the Hoople tuotti albumin itse, koska sen haluamat tuottajat eivät olleet käytettävissä.
Mott-albumia äänitettiin helmikuusta huhtikuuhun Lontoon Oxford Streetillä sijainneen AIR Studiosin kakkosstudiossa. Lopuksi tehtiin vielä jonkin verran päällekkäisäänityksiä EMI Studiosissa Abbey Roadilla. Ensimmäisinä saatiin nauhalle kappaleet ”Honaloochie Boogie”, ”Hymn for the Dudes”, ”The Ballad of Mott the Hoople”, ”Drivin’ Sister” ja ”Rose”. Kaksi viimeistä esiteltiin yhtyeen helmikuun kiertueella. Päivittäiset äänityssessiot venyivät usein 16-tuntisiksi.
Albumin työstöä varjostivat Ian Hunterin ja kitaristi Mick Ralphsin kireät välit. Ralphs tunsi katkeruutta siitä, että aikoinaan pelkäksi yhtyeen kosketinsoittajaksi liittynyt Hunter oli noussut yhtyeen merkittävimmäksi jäseneksi ja laulunkirjoittajaksi lopullisesti vuoden 1972 aikoihin. Vastaavasti Ralphsin vaikutusvalta oli jatkuvasti pienentynyt, ja Mott-albumilla hänen soittonsa pääsi kunnolla esiin vain kappaleessa ”I’m a Cadillac / El Camino Dolo Roso”. Hunterin vastusteluista huolimatta Ralphs jätti yhtyeen albumin julkaisun jälleen.
Musiikki > A-puoli

Albumin avauskappale ”All the Way from Memphis” kertoo yhtyeen kokemuksista vuoden 1972 Yhdysvaltain-kiertueella ja etenkin konsertissa Memphisin Ellis Auditoriumissa. Sanoituksissa pohditaan myös menestyksen haurautta, kuten rivillä ”You look like a star but you’re still on the dole.” (suom. Näytät tähdeltä, mutta saat yhä työttömyysavustusta.) Hunterin mukaan sanoituksesta osa on totta ja osa keksittyä. Kappaleen työnimi oli ”Rocker in Sea Sharp (and Bristol Fashion)”. Saksofonia kappaleessa soittaa Roxy Musicin Andy Mackay. Rumpali Dale Griffinin mukaan saksofonia oli soittanut ennen Mackayta ensin Ronnie Ross ja sitten Bobby Keys, mutta kummankaan esitykseen ei oltu tyytyväisiä.
”Whizz Kid” on ensimmäinen albumin kahdesta kappaleesta, joka käsittelee epäonnistuneita ihmissuhteita. Kappale on musiikillisesti monimutkainen ja Hunter joutui rohkaisemaan yhtyeen muita jäseniä hyväksymään sen rakenne. Kappaleen nimi oli todellisuudessa ”Whizz Kidd”, mutta albumin tietoihin nimi päätyi painovirheen kanssa.
Hunterin ja Verden Allenin kirjoittamaa kappaletta ”Hymn for the Dudes” oli soitettu konserteissa jo muutaman kuukauden ajan. Siitä nauhoitettiin ensimmäinen versio jo lokakuussa 1972 Allenin ollessa yhä yhtyeen jäsen, mutta se äänitettiin uudestaan Mott-albumia varten. Hunter kohdisti sanoituksensa nuorelle ja innokkaalle yleisölleen, jota hän ihaili. Hunterin mukaan kappaleen sanomana on osoittaa välittämistä heitä kohtaan ilman, että se kuulostaa kornilta.
”Honaloochie Boogie” sisältää viittauksia Hunterin elämään takavuosien Northamptonissa, jossa hän aloitteli muusikonuraansa. Kunnianosoituksena kappaleessa mainitaan teräskärkisiin saappaisiin pukeutuva ystävä, joka on johdattanut hänet rock and rolliin. Kyseessä on Hunterin 1960-luvun oppi-isä Freddie Lee. Hunter on kertonut, että jossain määrin kappaleeseen innoitti 1950-luvulle sijoittuva elokuva Sehän nähdään (1973), joka toi hänen mieliinsä nuoruusmuistoja. Myöhemmin hän on kuitenkin kuvannut sanoitusta ”käytännössä merkityksettömäksi” eikä tiedä itsekään, mistä se kertoo. Myöskään kappaleen nimi ei tarkoita mitään, mutta Hunterin mielestä se kuulosti hyvältä.
A-puolen viimeinen kappale ”Violence” on raivoisa ja rauhaton kappale, joka huipentuu tappelukohtaukseen. Graham Preskett soittaa kertosäkeissa maanisesti viulua. Nimensä mukaisesti väkivaltaa käsittelevä ”Violence” oli aihepiiriltään jatkumoa edellisen All the Young Dudes -albumin kappaleelle ”One of the Boys”. ”Violence” oli tarkoitettu parodiaksi yhtyeen tuntemasta kiukusta ja raivosta, mutta sessioiden lopussa Hunter ja Ralphs ajautuivat studiossa aitoon käsirysyyn, mikä huononsi heidän välejään.
Musiikki > B-puoli

Kakkospuolen aloittaa Rolling Stones -tyylinen ”Drivin’ Sister”. Kappaleen työnimi oli ”Rolling Fingers”, ja lopullinen nimi mukaili Rolling Stonesin kappaletta ”Jiving Sister Fanny”. Ian Hunterin mukaan kappaleen tarina perustui automatkaan, jonka yhtye oli tehnyt entisen managerinsa Guy Stevensin kanssa. Stevens oli ajanut Volkswageniaan Lontoon Hampstead Heathissä yhtyeen esikoisalbumin yli kymmenminuuttisen kappaleen ”Half Moon Bay” tahdissa. Kappaleessa on useita tahtilajinvaihdoksia, ja Stevens vuoroin kiihdytti ja jarrutti auton nopeutta niiden mukaisesti. Rumpali Dale Griffin oli tyytymätön albumille päätyneeseen ottoon, koska se ei ollut hänen mielestään riittävän raju.
”The Ballad of Mott the Hoople (March 26, 1972 – Zurich)”  kertoo, kuinka yhtye hetkellisesti hajosi ennen läpimurtoaan. Kappaleen omaelämäkerrallinen sanoitus kertoo ylä- ja alamäistä rock and rollin maailmassa ja epätoivoisesta kamppailusta menestyksen eteen. Mott-albumilla Hunter yritti yleisestikin tehdä selväksi, ettei rockbisneksessä mukana oleminen merkitse automaattisesti supertähteyttä ynnä muuta hienoa, vaan joukkoon mahtuu niin voittajia kuin häviäjäkin. Basisti Overend Wattsin mukaan Hunter onnistui tässä surullisessa ja pessimistisessä kappaleessa pukemaan sanoiksi sen, miltä yhtyeestä tuntui. ”The Ballad of Mott the Hoople” omistettiin yhtyeen The Sea Divers -nimiselle fanikerholle. Albumin alkuperäisessä britannialaisessa painoksessa kappaleen nimi on poikkeuksellisesti muodossa ”Ballad of Mott”.
Mott the Hooplen esikoisalbumin tavoin myös Mott-albumilla on Mick Ralphsin soolonumero: poptyylinen ”I’m a Cadillac” ja sen instrumentaalinen kooda ”El camino dolo roso”. ”I’m a Cadillac” -kappaleen nimi pohjautui Ralphsin ja Wattsin vuonna 1972 alkanutta yhteistä innostusta yhdysvaltalaisia autoja kohtaan. Kappaleen alkuperäinen nimi oli ”Nice One Stan”. ”El camino dolo roso” oli akustinen jammailu, johon Ralphs myöhemmin päällekkäisäänitti slide-kitaran. Kappaleen otsikoksi kaavailtiin aluksi muun muassa nimiä ”Elephant’s Gerald” ja ”No Jive”, kunnes lopulta päädyttiin tuskien tietä tarkoittavaan nimeen. ”Doloroso” on todellisuudessa yhdyssana ja päätyi albumille väärin kirjoitettuna. Kappale merkittiin yksin Ralphsin nimiin, mutta Griffinin mukaan sen tekemiseen osallistuivat myös hän ja Watts.
Levyn päättävä, Hunterin kirjoittama ”I Wish I Was Your Mother” levytettiin sessioiden lopussa, kun päätösnumeroksi kaavailtu ”Rose” päätettiin jättää pois. Kakkospuolelle haluttiin nopeampi kappale, ja ”I Wish I Was Your Mother” oli nopein mitä oli saatavilla. Mick Ralphs soittaa kappaleessa studiosta löytynyttä mandoliinia. Kappale on vahvasti Bob Dylan -vaikutteinen, ja se käsittelee rakkaussuhteessa ilmenevää mustasukkaisuutta ja Hunterin äärimmäistä omistushalua vaimoaan kohtaan.
Kansitaide

Kansikuvan tekijäksi Mott the Hoople pyysi Hipgnosis-työryhmää. Yhtyeen mielestä sen paras ehdotus oli itkevä, suuton tyttö, jonka levy-yhtiö CBS Records hylkäsi julkaisukelvottomana. Kompromissina kanneksi valittiin Rosław Szaybon työstämä miehen kasvokuva.
Levyn alkuperäisessä painoksessa oli avattavat kannet ja miehen kasvoissa ikkuna. Ratkaisu osoittautui liian kalliiksi, joten ikkunallista mallia valmistettiin vain muutamia tuhansia kappaleita.
Yhdysvalloissa albumin julkaissut Columbia Records kieltäytyi käyttämästä Britannian-painoksen kansikuvaa. Kanteen valittiin sen sijaan tavanomainen yhtyekuva.
Julkaisu ja vastaanotto

Mott julkaistiin 20. heinäkuuta 1973. Albumi nousi Britanniassa listalle elokuussa ja ylsi korkeimmillaan seitsemänneksi. Yhdysvalloissa sijoitus oli 35:s, mikä teki siitä siellä yhtyeen ensimmäisen 40 myydyimmän joukkoon nousseen albumin.
Albumi sai kriitikoilta hyvän vastaanoton niin Britanniassa kuin Yhdysvalloissakin. Yhdysvaltalaisissa Rolling Stone- ja Creem-lehdissä se äänestettiin vuoden albumiksi. Rolling Stone lisäksi sijoitti albumin myöhemmin sijalle 366 kaikkien aikojen 500 parasta albumia -listallaan. Sama lehti on kuvannut Mott-albumia 1970-luvun parhaan yhtyeen parhaaksi albumiksi ja yhdeksi modernin rockin parhaista kadonneista mestariteoksista. Mott on myös yhtyeen ainoana albumina mukana Robert Dimeryn toimittamassa kirjassa 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Kappaleet

Kaikki kappaleet on kirjoittanut Ian Hunter, ellei toisin mainita.
Kaikki kappaleet on sovittanut Hunter.
A-puoli
All the Way from Memphis – 5.02
Whizz Kid – 3.25
Hymn for the Dudes – 5.24 (säv. Verden Allen, Hunter)
Honaloochie Boogie – 2.43 (säv. Hunter, Mick Ralphs)
Violence – 4.48
B-puoli
Drivin’ Sister – 3.53
The Ballad of Mott the Hoople (March 26, 1972 – Zurich – 5.24 (säv. Hunter, Dale Griffin, Pete ”Overend” Watts, Ralphs, Allen)
I’m a Cadillac / El Camino Dolo Roso – 7.51 (säv. Ralphs)
I Wish I Was Your Mother – 4.52
Kappaleet > Bonuskappaleet vuoden 2006 CD-painoksella

Rose – 3.56 (”Honaloochie Boogie” -singlen B-puoli, säv. Hunter, Ralphs, Watts, Griffn)
Honaloochie Boogie – 3.07 (demoversio)
Nightmare – 3.36 (demoversio, säv. Allen)
Drivin' Sister – 4.30 (live, Hammersmith Odeon)
Kokoonpano > Mott the Hoople

Mick Ralphs – kitara, laulu
Ian Hunter – laulu, kitara, piano
Pete "Overend" Watts – bassokitara, taustalaulu
Dale Griffin – rummut, lyömäsoittimet, taustalaulu
Kokoonpano > Vierailijat

Paul Buckmaster – sähkösello
Thunderthighs – taustalaulu
Andy Mackay – saksofoni
Graham Preskett – viulu
Rantavuori

Rantavuori on Naantalissa, Rymättylässä Otavan saarella Ahteentaassa sijaitseva merenrantakallio, joka kohoaa merestä 45 metrin korkeuteen. Jyrkästi merestä nouseva kallioselännejakso on 24 hehtaarin laajuinen rajautuen ympäröiviin peltoihin ja metsäkaistaleisiin. Vesi- ja ympäristöhallituksen vuoden 1995 julkaisussa Luonnon- ja maisemansuojelun kannalta arvokkaat kallioalueet Turun ja Porin läänissä Rantavuori sai inventoinnin, valtakunnallisesti merkittävän kallioalueen suojelurajauksen. Kallioalueen maisemallisia arvoja pidetään hyvin merkittävänä, kun geologisia ja biologisia arvoja merkittävänä. Rantavuoren arvoluokka eli luonnon- ja maiseman suojelullinen merkitys on 4, eli kyseessä on luonnonarvoiltaan arvokas kallioalue.
Rantavuori on suosittu näköalapaikka. Rantavuoren huipulta on hyvä näkymä etelään ja länteen saaristoon ja pohjoiseen metsäisiin viljelysmaisemiin. Kallioalueen länsiosan etelärinteellä on massiivinen mereen laskeva jyrkänne, joka erottuu kauas. Rantavuori erottuu maisemasta myös mantereen suunnalta katsottaessa melko kaukaa.
Kallion geomorfologisesti merkittävin kohta on kiillegneissin liuskeisuutta myötäillen merestä 40 metriä kohoava eteläjyrkänne. Jyrkännemaisemat ja selänteiden väliset syvät halkeamat ja raot muodostavat edustavan mosaiikkimaisen kalliomaiseman jota pidetään tavanomaista erikoisempana. Kallioselännejakson lakiosat ovat melko voimakkaasti kumpuilevaa kalliomännikkömaastoa, joita erottaa matalat kalliopainanteet. Etenkin länsiosan jyrkillä rinteillä silokallioalueet ovat edustavia.
Biologisilta arvoiltaan kallioalue on merkittävä ja monipuolinen. Kasvillisuus on osin varsin edustavaa, ja silokallioiden sekä paisteisten avokalliorinteiden jäkäliköitä ja kallioniittyjä on varsin runsaasti. Näillä paikoilla esiintyy muun muassa napa- ja kymyjäkäliköitä sekä kalliokieloja ja isomaksaruohoja. Etelärinteen jyrkänteen alapuolella on pensaikkoinen lehtoreunus, joka muuttuu rannassa tervaleppäkorveksi. Paikalla kasvaa taikinanmarjaa ja hiirenporrasta. Silokallioseinämillä ja pystyseinämillä on varsin edustavasti niukkaravinteista kalliokasvillisuutta kuten kalliopalmikkosammalta ja kallioisokarvetta.
Ranskan ympäriajo 1999

Ranskan ympäriajo 1999 alkoi 3. heinäkuuta ja päättyi 25. heinäkuuta 1999. Kilpailun voitti alun perin Yhdysvaltain Lance Armstrong, toiseksi sijoittui hänelle 7.37 minuuttia hävinnyt Sveitsin Alex Zülle ja kolmas oli Espanjan Fernando Escartín 10.26 minuuttia voittajalle hävinneenä.
Vuonna 2012 Lance Armstrongin voitto mitätöitiin hänen dopingin käyttönsä paljastuttua.
Etapit

| Etappi | Päivä | Reitti | type | Pituus (km) | Voittaja | Kokonaiskilpailun johtaja |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Prologi  | 3. heinäkuu | Puy du Fou – Puy du Fou |  | 6,8 |  Lance Armstrong |  Lance Armstrong |
| 1  | 4. heinäkuu | Montaigu – Challans | Tasamaaetappi | 208 |  Jaan Kirsipuu |  Lance Armstrong |
| 2  | 5. heinäkuu | Challans – Saint-Nazaire | Tasamaaetappi | 176 |  Tom Steels |  Jaan Kirsipuu |
| 3  | 6. heinäkuu | Nantes – Laval | Tasamaaetappi | 194,5 |  Tom Steels |  Jaan Kirsipuu |
| 4  | 7. heinäkuu | Laval – Blois | Tasamaaetappi | 191 |  Mario Cipollini |  Jaan Kirsipuu |
| 5  | 8. heinäkuu | Bonneval – Amiens | Tasamaaetappi | 233,5 |  Mario Cipollini |  Jaan Kirsipuu |
| 6  | 9. heinäkuu | Amiens – Maubeuge | Tasamaaetappi | 171,5 |  Mario Cipollini |  Jaan Kirsipuu |
| 7  | 10. heinäkuu | Avesnes-sur-Helpe – Thionville | Tasamaaetappi | 227 |  Mario Cipollini |  Jaan Kirsipuu |
| 8  | 11. heinäkuu | Metz – Metz | Henkilökohtainen aika-ajo | 56,5 |  Lance Armstrong |  Lance Armstrong |
| 9  | 13. heinäkuu | Le Grand-Bornand –  Sestriere | Vuorietappi | 213,5 |  Lance Armstrong |  Lance Armstrong |
| 10  | 14. heinäkuu |  Sestriere – Alpe d'Huez | Vuorietappi | 220,5 |  Giuseppe Guerini |  Lance Armstrong |
| 11  | 15. heinäkuu | Le Bourg-d'Oisans – Saint-Étienne | Keskivaikea vuorietappi | 198,5 |  Ludo Dierckxsens |  Lance Armstrong |
| 12  | 16. heinäkuu | Saint-Galmier – Saint-Flour | Keskivaikea vuorietappi | 201,5 |  David Etxebarria |  Lance Armstrong |
| 13  | 17. heinäkuu | Saint-Flour – Albi | Keskivaikea vuorietappi | 236,5 |  Salvatore Commesso |  Lance Armstrong |
| 14  | 18. heinäkuu | Castres – Saint-Gaudens | Tasamaaetappi | 199 |  Dmitri Konyschew |  Lance Armstrong |
| 15  | 20. heinäkuu | Saint-Gaudens – Piau Engaly | Vuorietappi | 173 |  Fernando Escartín |  Lance Armstrong |
| 16  | 21. heinäkuu | Lannemezan – Pau | Vuorietappi | 192 |  David Etxebarria |  Lance Armstrong |
| 17  | 22. heinäkuu | Mourenx – Bordeaux | Tasamaaetappi | 200 |  Tom Steels |  Lance Armstrong |
| 18  | 23. heinäkuu | Jonzac – Futuroscope | Tasamaaetappi | 187 |  Gianpaolo Mondini |  Lance Armstrong |
| 19  | 24. heinäkuu | Futuroscope – Futuroscope | Henkilökohtainen aika-ajo | 57 |  Lance Armstrong |  Lance Armstrong |
| 20  | 25. heinäkuu | Arpajon – Avenue des Champs-Élysées | Tasamaaetappi | 143,5 |  Robbie McEwen |  Lance Armstrong |
Ranuan vaakuna

Ranuan vaakuna
Ranuan vaakuna on Ranuan kunnan tunnus. Aiheen saha viittaa metsätöihin ja aaltokoroinen hirsi seudun vesistöihin.
Vaakunan selitys on ”vihreässä kentässä alainen aaltokoroinen hirsi, jonka yläpuolella justeerisaha, kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Ranuan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 23. kesäkuuta 1959. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 23. marraskuuta samana vuonna.