stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tamminiemen pesänjakajat
Julkaisu

Tamminiemen pesänjakajien kirjoittajat eivät järjestäneet kirjan julkistamistilaisuutta eikä sitä muutoinkaan mainostettu etukäteen. Pehmeäkantiseksi taskukirjaksi painettua kirjaa oli saatavissa aluksi vain R-kioskeissa sarjakuva- ja vitsikirjojen rinnalla, koska kirjakaupat eivät suostuneet ottamaan sitä myyntiin.
Tamminiemen pesänjakajat ilmestyi lokakuun alussa 1981. Julkaisu osui sattumalta dramaattiseen hetkeen: kirjoitusvaiheessa presidentinvaalit oletettiin pidettäviksi Urho Kekkosen kauden päättyessä vuonna 1984, mutta Kekkonen jäikin yllättäen sairauslomalle vain kuukausi ennen kirjan julkaisemista ja erosi 10 päivää kirjan ilmestymisen jälkeen virastaan. Vaalit järjestettiinkin jo kolmen kuukauden kuluttua tammikuussa 1982. Laitinen kertoi myöhemmin saaneensa kirjan oikaisuvedokset tarkistettavakseen 11. syyskuuta 1981, samana päivänä, jolloin Urho Kekkosen ilmoitettiin jäävän sairauslomalle. Tässä vaiheessa käsikirjoituksesta poistettiin kaikki maininnat vuoden 1984 presidentinvaalista. Samoin poistettiin keskustalaisen kansanedustajan ja ministerin Olavi Martikaisen nimi häneen viitanneesta ”Poliitikon arkea” -luvusta.
Tamminiemen pesänjakajat kertoi ajan hengen vastaisesti poliitikoista negatiivisia asioita ja käsitteli sangen laajasti heidän yksityiselämäänsä, kuten entisen pää- ja ulkoministeri Ahti Karjalaisen alkoholiongelmaa ja eduskunnan puhemiehen Johannes Virolaisen avioeroa. Samoin poliitikkojen yhteyksistä Neuvostoliiton suurlähetystön työntekijöihin (niin sanotut kotiryssät) kirjoitettiin avoimemmin kuin siihen asti oli ollut tapana. Poikkeuksellista oli myös, että kirjassa kerrottiin, toki varovaisesti, Kekkosen terveydentilan heikentymisestä. Myöhempien painosten, erityisesti kahden viimeisen, esipuheessa Laitinen kuvasi suorin sanoin kuinka huonoksi Kekkosen terveys tosiasiassa oli jo mennyt. Jukka Tarkan mukaan kirjan tekijät kohtelivat vanhaa presidenttiä loppujen lopuksi hyvin armeliaasti, toisin kuin muita kohteitaan; he tiesivät karusta todellisuudesta paljon enemmän kuin kehtasivat kirjoittaa.
Kirjan viimeinen, Gummeruksen julkaisema kahdeksas painos julkaistiin syksyllä 1989 täydennettynä presidentti Urho Kekkosen virkakauden loppuvaiheisiin ja vuoden 1982 presidentinvaalia edeltäneisiin tapahtumiin liittyneillä tiedoilla, jotka oli saatu Ahti Karjalaisen muistelmateoksesta Presidentin ministeri. Painoksen alkulauseessa Aarno Laitinen kirjoitti, että syksyllä 1981 Kekkosen ja Neuvostoliiton puoluejohtajan Leonid Brežnevin välillä ”käytiin mielenkiintoista sähkeiden vaihtoa”, vaikka ”kumpikaan valtionpäämies tuskin pystyi tuolloin enää lukemaan, mitä heidän nimissään kirjoitettiin.” Laitisen mukaan Brežnevin sähkeet oli muotoiltu niin, että ne oli helppo ymmärtää tueksi Ahti Karjalaisen presidenttiehdokkuudelle. Laitinen sisällytti alkulauseeseen myös ulkoministeri Paavo Väyrysen Karjalaiselle syksyllä 1981 lähettämän kirjeen, josta ilmeni ministerineuvos Viktor Vladimirovin osuus Karjalaisen tukemisessa.
Sisältö > Rakenne

Tamminiemen pesänjakajat edusti Suomessa uutta, itsesensuurista vapaata tyyliä. Politiikan toimittajille, joista monet miltei asuivat Eduskuntatalossa, kertyi henkilökohtaisten suhteidensa kautta suuret määrät tarinoita, joille ei ollut julkaisukanavaa 1970- ja 1980-luvun vaihteen Suomessa. Tietoa karttui paljosta muustakin kuin päivänpolttavista poliittisista aiheista; eduskunnan kahvilassa ja yhteisissä illanvietoissa toimittajille selvisi, että poliitikot pelasivat politiikan ohella omia valtapelejään. Poliitikot olivat voineet luottaa siihen, että arkaluonteiset asiat eivät päässeet julkisuuteen, koska toimittajat eivät kehdanneet kertoa niitä lehdissä. Tamminiemen pesänjakajat rikkoi ensimmäisenä tämän käytännön. Tamminiemen pesänjakajien epäsovinnaisuutta kuvasi osaltaan, että kirjasta ei koskaan otettu kovakantista painosta.
Kirja alkaa selostuksella presidentti Urho Kekkosen heikkenevästä terveydestä. Esipuheessa kerrotaan, että presidenttipeliä Kekkosen seuraajasta on käyty jo pitkään, mutta kulissien takana ja salassa kansalta. Esipuhe toteaa:
»Politiikan asiantuntijoiden keskustelukerho Lauantaiseura katsoo, että kansallakin pitää olla oikeus tietää mitä Suomessa tapahtuu; siunataanhan meitä yksityiskohtaisilla tiedoilla Yhdysvaltain tai Ranskan presidenttiehdokkaista, heidän henkilökohtaisista ominaisuuksistaan, epämiellyttävistäkin.»
Kirja sisältää 22 tunnetun poliitikon satiirisen henkilökuvan ja arveluja kunkin roolista tulevissa presidentinvaaleissa. Omassa artikkelissaan käydään läpi myös heidän puolisonsa ja näiden mahdollisuudet päästä ”Linnan emänniksi”. Lisäksi kirjassa käsitellään ”poliitikon arkea”, johon kerrotaan kuuluvan runsaasti juhlintaa, ulkomaanmatkoja ja alkoholinkäyttöä, sekä kotiryssäilmiötä. Kuvaukset olivat kohteitaan kohtaan armottomia: heitä kuvattiin milloin ”kovapintaisina”, ”säälimättöminä”, ”ylimielisinä”, ”kyynisinä” tai ”ketaleina”, kun taas vähemmän kierot olivat ”paperinmakuisia magnetofonipuhujia” ja ”harmaita mitättömyyksiä”.
Kirjan ilmestymisajalle kuvaavaa on, että siinä esiteltyjen Urho Kekkosen seuraajaehdokkaina pidettyjen henkilöiden joukossa oli vain yksi nainen, YK:n apulaispääsihteeri Helvi Sipilä, jonka annettiin ymmärtää keskittyvän lähinnä patsasteluun ja seuraelämään.
Kirjan mottona oli Yhdysvaltain presidentin Abraham Lincolnin lause: ”Yksikään ihminen ei ole riittävän hyvä hallitsemaan toista ilman tämän suostumusta.”
Sisältö > Luvut

Alla kirjan sisällysluettelo sellaisena kuin se esiintyi kirjan 1. painoksessa 1981:
| --- | --- |
 Mauno Koivisto – Yksinäinen sheriffi  Kalevi Sorsa – Herkkä pohdiskelija  Ahti Karjalainen – Ns. henkilökohtainen ongelma  Paavo Väyrynen – Liian paljon liian varhain  Juhani Perttunen – Linnan hämähäkki  Poliitikon arkea  Virolaisen kaatajat  Johannes Virolainen – Kekkosen kiusaaja  Martti Miettunen – Kepun hätävara  Ahti Pekkala – Liian rehellinen  Keijo Korhonen – Tamminiemen Kissinger  Heikki Haavisto – Ketale  Max Jakobson – Porvariston Suslov  Harri Holkeri – Kokoomuksen mannekiini  Raimo Ilaskivi – Hänen Ylimielisyytensä :  Jaakko Lassila – Rahavallan Reagan  Paavo Aitio – Kommunistiruhtinas  Aarne Saarinen – Työläiskommunisti  Teuvo Aura – Kohtalona Sirkka  Olavi J. Mattila – Kaatuva mahtimies  Ulf Sundqvist – Vuoden 2002 vaalit  Veikko Vennamo – Vielä kerran  Mikko Juva – Maallinen kirkonmies  Jan-Magnus Jansson – Poliittinen hurmuri  Helvi Sipilä – Miesten salainen ase  Linnan emännät  Kotiryssä  Näin valittiin ennen  Keskeneräinen kertomus 
Kirjassa käsitellyistä henkilöistä Koivisto, Virolainen, Holkeri, Jansson, Vennamo ja Sipilä olivat sittemmin ehdolla vuoden 1982 presidentinvaaleissa ja Karjalainenkin pyrki puolueensa ehdokkaaksi. Koivisto valittiin presidentiksi. Myös Väyrynen, Ilaskivi ja Korhonen olivat ehdokkaina myöhemmissä presidentinvaaleissa. Vuoden 1982 vaalin ehdokkaista kirjassa jäivät käsittelemättä vain SKDL:n Kalevi Kivistö ja kristillisen liiton Raino Westerholm.
Dokumenttielokuva

Syksyllä 2021 sai ensi-iltansa Arthur Franckin ohjaama dokumenttielokuva Pesänlikaajat: Erään kirjakohun anatomia. Elokuvaan haastateltiin kaikkia elossa olleita kirjan tekijöitä, myös Aarno Laitista, joka kuoli ensi-illan aikoihin.
Aiheesta muualla

Tamminiemen pesänjakajat: Kekkonen lähtee – kuka tulee? Kirjan verkkoversio (PDF). WSOY (archive.org).
Tamminiemen pesänjakajat jätti pysyvän jäljen poliittiseen journalismiin. Ylen Elävä arkisto.
Pesänlikaajat. Dokumenttielokuva. Yle Areena.
Määräaika

Määräaika on oikeudellisissa yhteyksissä tietty ajanjakso oikeustoimen suorittamiseksi tai aikajakso, johon liittyy oikeusseuraamuksia. Se voi olla lailla tai asetuksella säädetty, tuomioistuimen asettama tai sopimuksessa määritelty. Määräaika on joko määrähetki tai kahden määrähetken välinen ajanjakso.
Jos tietyn määräajan laskemisesta ei ole omaa oikeussäännöstä noudatetaan lakia säädettyjen määräaikain laskemisesta (150/1930). Määräajan laiminlyönnistä seuraa yleensä oikeudenmenetys eikä asianosainen saa enää toteuttaa kyseistä oikeustointa. Myös yksityishenkilöiden keskeisten toimien yhteydessä käytetään määräaikoja, mutta tällöin ei voida soveltaa mainittua lakia sellaisenaan määräaikoja laskettaessa. Euroopan unionin lainsäädännössä on omat säännökset määräajoista.
Määräpäivä

Määräpäivä on tuomioistuimen tai sen puheenjohtajan määräämä ajankohta, jolloin asianosaisten on saavuttava oikeudenkäyntiin voidakseen osallistua oikeusprosessiin.
Menetetyn määräajan palauttaminen

Menetetyn määräajan palauttaminen on keino ylimääräisen muutoksenhaun toteuttamiseen. Sen avulla asianosainen voi saada uuden oikeusprosessiin liittyvän määräajan. Määräajan laiminlyönnin syynä voi olla laillinen este tai muu erityinen syy, johon asianosainen ei ole voinut vaikuttaa. Syyksi kelpaa esimerkiksi sairaus tai liikenneyhteyden katkeaminen, mutta ei unohtaminen tai erehtyminen määräajasta.
Riita- ja rikosasiassa määräajan palauttamista on haettava kirjallisesti hovioikeudesta, jos hakemus koskee toimen tekemistä käräjäoikeudessa tai muutoksen hakemista sen ratkaisuun. Muussa tapauksessa palauttamista haetaan korkeimmalta oikeudelta 30 päivän kuluessa esteen lakkaamisesta ja viimeistään vuoden kuluessa määräajan päättymisestä. Jos hakemus hyväksytään osianosainen saa uuden määräajan, jolloin hänen on suoritettava laiminlyömänsä prosessitoimi, jotta  oikeudenkäynti jatkuisi kuin laiminlyöntiä ei olisi ollutkaan.
Hallintoasiassa määräajan palauttamista haetaan korkeimmalta hallinto-oikeudelta 30 päivän kuluessa laillisen esteen lakkaamisesta ja muussa tapauksessa viimeistään vuoden kuluessa määräajan päättymisestä. Muu syy voi olla esimerkiksi viranomaisen viivyttely tai asianosaiselle annetut virheelliset neuvot. Hakijalle voidaan myöntää uusi määräaika esimerkiksi valituksen, kantelun tai oikaisupyynnön tekemiseen. Palauttaa voidaan myös muutoksenhakuun liittyviä määräaikoja. Oikeuskäytännössä lakia on tulkittu suppeasti, kun kyseessä on ollut hallintomenettelyyn tai hallintolainkäyttömenettelyyn liittyvät määräajat. Esimerkiksi virkaan tai oppilaitokseen määrättyä hakuaikaa ei ole pidetty mahdollisena palauttaa.
Aiheesta muualla

Laki säädettyjen määräaikain laskemisesta
Kirsti Mäkinen

Kirsti Mäkinen
Kirsti Eva-Maria Mäkinen (o.s. Mänty, 18. heinäkuuta 1939 Tampere – 24. marraskuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen tietokirjailija, äidinkielen ja kirjallisuuden opettaja ja toimittajien ja opettajien kouluttaja. Hän oli suosittu puhuja ja kirjoittaja sekä monipuolinen toimija kulttuurijärjestöissä. Mäkinen sai kouluneuvoksen arvonimen vuonna 1998.
Ura

Mäkinen kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen yhteiskoulustalähde? 1957. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1962, maisteriksi 1964 ja lisensiaatiksi 1969. Mäkinen toimi opettajana muun muassa Tehtaanpuiston yhteiskoulussa (1963–1964), Helsingin yksityislyseossa (1964–1969) ja Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa (1969–2002). Lisäksi hän työskenteli Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuudenlähde? vt. assistenttina (1972–1973) ja vt. lehtorina (1974–1975) sekä Ylioppilastutkintolautakunnan apujäsenenä 1982–2009lähde?.
Mäkinen toimi Sanoman toimittajakoulun luennoitsijana 1976–89 ja avustajana Helsingin Sanomissa vuosina 1974–1977 ja Aamulehdessä vuodesta 1987 alkaen.
Mäkinen oli yksi WSOY:n kirjallisuussäätiön palkinnon saajista vuonna 2012. Palkinto on tunnustus merkittävästä työstä kotimaisen kirjallisuuden ja lukuharrastuksen edistämisessä.
Tunnustukset ja palkinnot

Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkki
Opettajien ammattijärjestön hopeinen ansiomerkki
Yksityiskoulujen liiton ansiomerkki
Cygnaeus-palkinto 1985
Suomen Tiedeseuran palkinto 2001
Larin Paraske -palkinto 2002
Kalevalaseuran Kekrinpäivän tunnustuspalkinto 2002
Aikakauslehtien Liiton J. V. Snellman -palkinto 2004
Suomen tietokirjailijat ry:n Tietokirjailijapalkinto 2007
Rakkaudesta kirjaan -palkinto 2016
Julkaisut

Pulpetin henki. Opettajan muistelmat. 2015. Otava. ISBN 978-951-1-26903-8
Topeliuksen joulu. 2015. WSOY. ISBN 978-951-0-40314-3
Topeliuksen lukemisia lapsille. Kuvitus Risto Suomi. 2013. WSOY. ISBN 978-951-0-39602-5
Kruunupäinen käärme ja muita Suomen kansan tarinoita, 2012. Otava. ISBN 978-951-1-25620-5
Lollot ja kollot. Suomalaista naapurihuumoria, 2007. Otava.
Sammon sanat. Kalevalan sitaattisanakirja selityksineen, 2004. Otava.
Mäkinen, Kirsti & Uusi-Hallila, Tuula: Minna Canth: Taiteilija ja taistelija.  (Laatukirjasto)  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27673-1
Suomen lasten Kalevala.  (Kertonut Kirsti Mäkinen. Kuvittanut Pirkko-Liisa Surojegin)  Helsingissä:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-17468-1  Käännetty japaniksi ja englanniksi.
Mäkinen, Kirsti: Ajattelen kynälläni: Esseitä, kirjoituksia.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 718)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997.  ISBN 951-746-080-5
Kirjoittajan opas (Riitta Korhosen kanssa), 1980. WSOY.
Lukion äidinkieli 1–3 (työryhmä), 1975–80,  Uuden lukion äidinkieli 1–3 (työryhmä), 1981–86. WSOY.
Toimittanut

Käpälän kosketus. Unohtumattomia eläintarinoita, 2004. Otava.
Kirjallisuuden opetusta Suomessa ja maailmalla. Opetusvihjeitä IB-opettajille (Tuula Uusi-Hallilan kanssa), 2002. Laatusana.
Kirjoita itsesi maailman väleihin. Esseekokoelma, 1997. SKS.
Muutos ja pysyvyys. Rehtori Vesa Nikusen juhlakirja (Tuula Uusi-Hallilan kanssa), 1997.
Mistä ääni meissä tulee. Runoja ja tulkintoja (Satu Grünthalin kanssa), 1994. WSOY.
Yön ja päivän kartta. Novelleja ja tulkintoja, 1993. WSOY.
Koulun tie. Helsingin Suomalaisen Yhteiskoulun satavuotisjuhlajulkaisu, 1986.
Kalevala, perinne ja koulu, 1985. SKS ja Äidinkielen opettajain liitto.
Folklore tänään (Hannu Launosen kanssa), 1974. SKS.
Raimo Määttänen

| Raimo Määttänen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 8. helmikuuta 1943 Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  187 cm
Paino:  90 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1961–19???
Seurat:  Ilves (SML)   RU-38 (SML)
Raimo Määttänen (s. 8. helmikuuta 1943 Tampere, Suomi) on suomalainen entinen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Määttänen pelasi puolustajana. Valmentajana Määttänen oli ensimmäinen päätoiminen ja ammattimainen valmentaja Suomessa. Tällä hetkellä Määttänen toimii sekä TuTon valmennuspäällikkönä että Turun kaupungin liikunta- ja ulkoilukeskuksen esimiehenä.
Tamperelaissyntyinen Määttänen pelasi sekä Ilveksessä että porilaisessa RU-38:ssa SM-sarjaa. Määttänen pelasi myös Suomen maajoukkueessa, osallistuen vuoden 1967 maailmanmestaruuskilpailuihin ja pelaten kisoissa seitsemän ottelua.
Peliuransa jälkeen Määttänen keskittyi päätoimisesti valmennustöihin, valmentaen 1970- ja 1980-luvuilla sekä SM-sarja ja SM-liigajoukkueita (TPS 1975–1980, Ilves 1980–1982) että ensimmäisen divisioonan joukkueita (HPK 1982–1983, TuTo 1983–1987 ja 1991–1992). Määttänen toimi myös maajoukkuevalmennustehtävissä, ollen Kalevi Nummisen apuvalmentaja 1974 MM-kotikilpailuissa Helsingissä.
Määttänen valmensi Turun Palloseuran SM-liigan ensimmäiseen mestaruuteen kaudella 1975–1976. Määttäsen valmennuskausi TPS:ssä oli tuloksekas, sillä viitenä valmennusvuotenaan joukkue voitti mestaruuden, hopean ja kaksi pronssia. Viimeisenä Määttäsen TPS-kautena (1979–1980) joukkue sijoittui neljänneksi, ja Määttänen sai lähteä.
Kahden Ilves-valmennuskauden jälkeen Määttänen valmensi kauden ykkösdivisioonaan joutunutta HPK:ta ja nosti joukkueen takaisin liigaan. Tämän jälkeen Määttänen valmensi neljä kautta TuToa. Määttäsen valmennusura kesti 1990-luvulle asti, joukkueen ollessa jälleen TuTo.
Määttänen harrasti nuoruudessaan myös suunnistusta.
Määttänen pelaajana

(peliuran tiedot vaillinaisia)
1961–1962 Ilves (SM-sarja)
1965–1966 RU-38 (SM-sarja) (Määttänen pääsi Suomen ensimmäiseen keräilykorttisarjaankin
1967–1968 RU-38 (SM-sarja)
Määttänen pelasi yhdet MM-kilpailut, 1967 Wienissä, Itävallassa.
Määttänen valmentajana

1972–1973 HJK (SM-sarja).
1974 MM-kilpailut, Helsinki. Määttänen toimi Kalevi Nummisen apuvalmentajana. Suomi sijoittui neljänneksi.
1975–1980 TPS (SM-liiga). Tuloksena yksi kulta, yksi hopea, kaksi pronssia ja yksi neljäs sija, tässä järjestyksessä.
1980–1982 Ilves (SM-liiga). Joukkueen sijoitukset runkosarjassa: 6. ja 8.
1982–1983 HPK (I-div.). Joukkue voitti divarin runkosarjan, voitti nousukarsinnat ja nousi SM-liigaan.
1983–1987 TuTo (I-div.). Sijoitukset runkosarjassa: 4, 4, 2, 2.
1991–1992 TuTo (I-div.) yhdessä Sergei Grisintšovin kanssa.
Valmentajana Määttänen oli vaativa. Valmentaessaan HPK:ta I-divisioonassa Määttänen riitautui puolustaja Hannu Jortikan kanssa, joka lopetti peliuransa..
Määttänen valmentajana > Saavutukset ja palkinnot valmentajana

SM-kulta (TPS 1975–1976), ensimmäinen SM-liigamestaruus
SM-hopea (TPS 1976–1977)
SM-pronssi (TPS 1977–1978)
SM-pronssi (TPS 1978–1979)
Mäntsälän rautatieasema

| Mäntsälä |
| --- | --- |

Perustiedot
Rataosa:  Kerava–Lahti
Sijainti:  60°38′51″N, 025°18′27″E
Osoite:  Asemakatu 1, 04600 Mäntsälä
Etäisyydet:  Haarajoki 20 km  Henna 20,2 km  Lahti 45 km
Avattu:  2006
Liikenne
Käyttäjiä:  1544 (arkivrk)
Liikennöitsijä(t):  VR-Yhtymä
Lähijunat:  Z
Matkustajalaituri(t)
Korkeus:  55 cm (Liikenneviraston standardi)
Lyhin ja pisin pituus:  220 m 
Pinnoite:  Asfaltti
Laiturinäytöt:  4 kpl , 2 kpl / laituri
Asemarakennus
Tyyppi:  moderni paikallisjunien asema
Lipunmyynti:  kyllä (automaatti)
Hissejä:  2
Ratapiha
Raiteisto:  2 laituriraidetta 2 pääraidetta
Mäntsälän rautatieasema (Mlä, ratakm 59+210) on Lahden oikoradalla Mäntsälässä sijaitseva Suomen rataverkon liikennepaikka, joka sijaitsee 59 kilometrin päässä Helsingin rautatieasemalta. Aikataulunmukainen liikenne alkoi 3. syyskuuta 2006.
Asemalla on neljä raidetta, joista raiteilla 1 ja 4 on omat laiturialueensa. Raiteelta 1 liikennöidään Helsinkiin ja raiteelta 4 Lahden suuntaan. Ohittavat kaukojunat käyttävät raiteita 2 ja 3.
Aseman kummallekin puolelle rakennutettiin uudet pyöräpysäköintikatokset lähes 300 polkupyörälle vuonna 2023.
Mäntsälän rautatieaseman idänpuoleiset pyöräkatokset.
Asemalla pysähtyvät junat

Z (Helsinki–Lahti-(Kouvola))
Tomi Mäkelä (musiikkitieteilijä)

Tomi Matti Mäkelä (s. 3. tammikuuta 1964 Lahti) on Berliinissä asuva suomalainen musiikkitieteilijä, esseisti ja pianopedagogi, Hallen yliopiston professori. Mäkelä on naimisissa korkeakoulurehtori Manuela Schwartzin kanssa ja heillä on kaksi lasta.
Opinnot

Mäkelä valmistui Päijät-Hämeen konservatorion ammattiosastolta (myöhemmin Lahden ammattikorkeakoulun osa, josta Lahden konservatorio 1991 eriytyi) pianonsoiton opettajaksi yliopettaja Rauno Jussilan luokalta 1982. Samana vuonna hän valmistui ylioppilaaksi Lahden yhteiskoulun iltalukiosta. Hän jatkoi opintoja Wienin musiikkikorkeakoulussa (nykyisin Hochschule für Musik und darstellende Kunst) professori Noel Floresin mestariluokalla 1982–1984 ja suoritti pianonsoiton III-tutkinnon 1984 Sibelius-Akatemiassa. Hän aloitti musiikista kirjoittamisen Etelä-Suomen Sanomien kulttuuriosaston avustajana.
Mäkelä suoritti pianonsoiton III-kurssin Sibelius-Akatemiassa 1984 ja keskittyi jo aloittamiinsa musiikkitieteen opintoihin Wienissä muun muassa professori Walter Passin johdolla. Mäkelä jatkoi opintoja Helsingin yliopistossa ja valmistuttuaan sieltä filosofian lisensiaatiksi opiskeli Länsi-Berliinin Technische Universitätissä Carl Dahlhausin ja Helga de la Motte-Haberin johdolla. Hän väitteli tohtoriksi Berliinissä vuonna 1988 ja on toiminut Helsingin yliopiston ja Sibelius-Akatemian dosenttina vuodesta 1990.
Ura

Hoidettuaan erinäisiä yliopistovirkoja Helsingissä ja Turussa (mm. Mikko Heiniön ja Erkki Salmenhaaran viransijaisena sekä assistenttina ja yliassistenttina Eero Tarastin laitoksella) ja avustettuaan muun muassa Uutta Suomea, Helsingin Sanomia, Rondoa ja Suomen Yleisradiota hän siirtyi tutkijaksi Saksaan Deutsche Forschungsgemeinschaftin palvelukseen 1994. Hänet nimitettiin musiikkitieteen ma. professoriksi Kölnin yliopistoon 1995 ja vakinaiseksi professoriksi Magdeburgin yliopistoon 1996. Hänellä on laaja tieteellinen ja yleistajuinen julkaisutoiminta. Hän on myös myöhemmin avustanut suomalaisia medioita, mm. Hufvudstadsbladetia ja Nykypäivää.
Aloitettuaan akateemisen uransa lähinnä teoreettisen musiikkitieteen edustajana, Mäkelä on viime vuosinakeskittynyt suomalaisiin ja pohjoismaisiin aiheisiin – Fredrik Pacius, Jean Sibelius, Aarre Merikanto, Paavo Heininen, Magnus Lindberg, Kaija Saariaho, Edvard Grieg, Eduard Tubin, Erkki-Sven Tüür – sekä kulttuurihistoriallisiin ongelmiin. Aiemmin hänen erikoisalueisiinsa ovat kuuluneet myös pakolaismuusikot (Arnold Schönberg) ja modernismi (Igor Stravinski, Max Reger) sekä tekijyys, virtuositeetti ja ylimalkaan musiikin estetiikka. Lisäksi hän on panostanut musiikkikasvatuksen, erityisesti musiikin yksityisopetuksen historian tutkimukseen julkaisemalla muun muassa Friedrich Wieckin teoksia ja tutkimalla Leipzigin konservatorion vaikutusta suomalaisten oppilaitosten (em. Helsingissä ja Viipurissa) syntevaiheisiin. Vuodesta 2009 alkaen Mäkelä on tutkinut myös elokuvan ja musiikin suhdetta.
Mäkelä julkaisi keväällä 2007 sekä laajan saksan- että suppean suomenkielisen monografian Sibeliuksesta. Saksankielinen Sibelius-kirja (2007), joka sai Geisteswissenschaft international -palkinnon 2008, ilmestyi laajennettuna englanniksi 2011. Täydentävä jatko-osa saksankieliselle Sibelius-kirjalle (2007) ilmestyi 2013 Laaber-kustantamon sarjassa Große Komponisten und Ihre Zeit.
Mäkelä on ohjannut jatko-opiskelijoita myös Sibelius-Akatemiassa (muun muassa Docmus-yksikössä) ja toiminut lukuisissa asiantuntijatehtävissä mm. Suomessa, etenkin Helsingin yliopistossa ja Taideyliopiston Sibelius-Akaemiassa. Vuodesta 2009 alkaen hän on Martin Luther -yliopiston professori (Institut für Musik, Halle). Vuonna 2013 Mäkelä valittiin Edvard Grieg -tutkimuskeskuksen johtoon Bergenissä Norjassa, mutta hän luopui tehtävästä toimittuaan siinä vuoden sivutoimisesti.
19. syyskuuta 2015 Mäkelä esiintyi Berliinin filharmonikkojen Digital Concert Hall -sarjassa Carl Nielsen -asiantuntijana.
Vuonna 2023 Tomi Mäkelälle myönnettiin SLS:n Fredrik-Pacius-palkinto.