stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Street Survivors

| Street Survivors Lynyrd Skynyrd |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : huhtikuu 1977, Criteria Studios, Miami, Florida; heinä–elokuu 1977, Studio One, Doraville, Georgia; Muscle Shoals Sound Studios, Muscle Shoals, Alabama
 Julkaistu: 17. lokakuuta 1977
 Tuottaja(t): Tom Dowd
 Tyylilaji: southern rock, boogie rock
 Kesto: 34.57
 Levy-yhtiö: MCA
Listasijoitukset
  Billboard 200: 5.
Lynyrd Skynyrdin muut julkaisut
| One More from the Road 1976 | Street Survivors 1977 | Lynyrd Skynyrd 1991 1991 |
Street Survivors on yhdysvaltalaisen rock-yhtye Lynyrd Skynyrdin viides varsinainen albumi ja julkaistiin 17. lokakuuta 1977. Street Survivors jäi yhtyeen alkuperäisen kokoonpanon viimeiseksi, sillä kolme päivää albumin julkaisun jälkeen yhtyettä kuljettanut lentokone syöksyi maahan surmaten useita yhtyeen jäseniä. Lentoturman jälkeen albumin alkuperäinen kansi, jossa yhtyeen jäsenet seisovat liekkien keskellä vaihdettiin sovinnaisuussyistä. Uudessa kannessa liekkimeri on vaihdettu mustaksi taustaksi. Albumi myi Yhdysvalloissa platinaa.
Kappaleet

What’s Your Name – 3.30 (säv. Gary Rossington, Ronnie Van Zant)
That Smell – 5.47 (säv. Allen Collins, Van Zant)
One More Time – 5.03 (säv. Rossington, Van Zant)
I Know a Little – 3.26 (säv. Steve Gaines)
You Got That Right – 3.44 (säv. Gaines, Van Zant)
I Never Dreamed – 5.21 (säv. Gaines, Van Zant)
Honky Tonk Night Time Man – 3.59 (säv. Merle Haggard)
Ain’t No Good Life – 4.36 (säv. Gaines)
Kokoonpano

Ronnie Van Zant – laulu
Steve Gaines – kitara, taustalaulu, laulu (kappaleet "Ain’t No Good Life"), muu laulu (kappale "You Got That Right")
Allen Collins – kitara
Gary Rossington – kitara
Billy Powell – kosketinsoitin
Leon Wilkeson – basso, taustalaulu
Artimus Pyle – rummut
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

The Honkettes (JoJo Billingsley, Cassie Gaines, Leslie Hawkins) – taustalaulu (kappaleet "That Smell" ja "One More Time")
Ed King – kitara (kappale "One More Time")
Greg T. Walker – basso (kappale "One More Time")
Rickey Medlocke – rummut, taustalaulu (kappale "One More Time")
Tim Smith – taustalaulu (kappale "One More Time")
Barry Lee Harwood – dobro (kappale "Honky Tonk Night Time Man")
Arvostelut

Allmusic:
Robert Christgau: A
Rolling Stone:
Suomuorakas

Suomuorakas voi tarkoittaa seuraavia:
Männynsuomuorakas (Sarcodon squamosus)
Kuusensuomuorakas (Sarcodon imbricatus)
Suomuorakkaat (Sarcodon)
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Suomuorakas”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Solokansaari

Solokansaari (ven. Соловецкий, Solovetski) on Solovetskinsaariin kuuluva saari Pohjois-Venäjällä. Alkujaan sen nimi on todennäköisesti ollut Salo. Saaren pituus on 24 km, leveys 16 km, pinta-ala 285 km², rantaviiva 187 km. Lounaisrannikolla sijaitsee Solovetskin luostari suojaisan satamalahden äärellä. Solokansaaren  pinnanmuodostus on epätasainen; korkein mäki Sekirskaja gora kohoaa 85 metriä merenpinnan yiäpuolelle. Saaren laella on kirkko, jonka torni on toiminut loistomajakkana. Saarella on ollut noin 300 järveä ja lampea, joita yhdistävät osittain järvien laskemiseksi tehdyt kanavat ja kaivannot.
Skanstullin metroasema

Skanstullin aseman portaikko.
Skanstull on Tunnelbanan asema ja linja-autoliikenteen pysäkki Tukholmassa Ruotsissa. Se sijaitsee Södermalmin kaupunginosassa Götgatanin ja Ringvägenin risteyksessä. Nimi on peräisin paikalla aiemmin sijainneesta kaupungin eteläisestä tullipuomista. Tulli toimi siinä 1850-luvulle asti.
Skanstullin ja Slussenin välinen Södertunneln avattiin 1. lokakuuta 1933 jolloin sitä käyttivät raitiovaunut. Aseman nimi oli siinä vaiheessa Ringvägen. Rataa kutsuttiin nimellä Tunnelbanan joka myöhemmin antoi nimen koko Tukholman metrojärjestelmälle. Metrojunat alkoivat liikennöidä tunnelissa raitiovaunujen tilalla vuodesta 1950 jolloin myös aseman nimi muuttui nykyiseksi. Vuonna 2015 asemaa käytti arkisin 26 700 matkustajaa päivässä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skanstullin metroasema Wikimedia Commonsissa
Kerry King

| Kerry King |
| --- | --- |
 Kerry King vuonna 2006
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1964 (ikä 60) Los Angeles, Kalifornia
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Kerry Fucking King 
Aktiivisena:  1981–
Tyylilajit:  thrash metal
Soittimet:  Kitara
Yhtyeet:  Slayer (1982-1984, 1984–) Megadeth (1984, 1987)
Aiheesta muualla
kerrykingofficial.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kerry Ray King (s. 3. kesäkuuta 1964 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalaisen thrash metal -yhtye Slayerin perustaja ja kitaristi.
Hän on soittanut myös Megadethissä, mutta hänet korvattiin Chris Polandilla. King oli sijaisena Megadethin 1987 kiertueella, ja Dave Mustaine olisi halunnut Kingin vakituiseksi kitaristiksi, mutta King jäi Slayeriin.
King on eronnut kerran, nykyisen vaimon nimi on Ayesha King ja hänellä on myös lapsi ensimmäisestä avioliitosta nimeltään Shyanne Kymberlee King.
Kerry King on tunnettu ateistina, muun muassa dokumentissa Metal: Headbanger's Journey hän kommentoi: "Tykkään käydä kristinuskon kimppuun, koska se on pahimman sortin aivopesua, joka kuitenkin on täysin sallittu USA:ssa, ja luultavasti myös muualla maailmassa."
Vapaa-ajallaan King kasvattaa käärmeitä.
King julkaisi uransa ensimmäisen sooloalbumin ”From Hell I Rise” 17. toukokuuta 2024 Reigning Phoenix Musicin kautta.
Soittimet ja laitteet > Kitarat

B.C. Rich Black Warlock
B.C. Rich KKV Signature (3kpl.)
B.C. Rich Wartribe Signature (4kpl.)
ESP King V Custom
EMG 81-85 -kitaramikrofonit
B.C. Rich KKW (7-kielinen)
Soittimet ja laitteet > Vahvistimet

Marshall JCM800 -putkivahvistin
Marshall JCM2000 -putkivahvistin
Marshall ModeFour -hybridivahvistin
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kerry King Wikimedia Commonsissa
Sojuz (avaruusalus)

Sojuz TMA-9 telakoituneena ISS:än.
Sojuz (ven. Союз, liitto) on venäläinen avaruusalus, jonka Sergei Koroljov suunnitteli alun perin Neuvostoliiton avaruusohjelmaa varten. Alukset laukaistaan Sojuz-kantoraketilla ja ne ovat osa Sojuz-avaruusohjelmaa. Aluksesta on aikojen saatossa tehty lukuisia eri versioita.
Sojuz seurasi Neuvostoliiton avaruusohjelmassa Voshod-avaruusaluksia ja rakennettiin alun perin osana Luna-ohjelmaa.[lähde? ] Aluksi niitä käytettiin myös osana Zond-ohjelmaa, [lähde? ]myöhemmin kuljettamaan avaruuslentäjiä Saljut- ja Mir-avaruusasemille sekä nykyään Kansainväliselle avaruusasemalle. Ensimmäinen miehittämätön Sojuz laukaistiin 28. marraskuuta 1966 ja ensimmäinen miehitetty 23. huhtikuuta 1967.
Pitkän historiansa aikana aluksen miehistö on menetetty alkuvaiheen lennoilla Sojuz 1 ja Sojuz 11.
Vuoteen 2015 mennessä aluksen eri versioilla on tehty onnistuneesti yli 120 miehitettyä lentoa.
Avaruusaluksen rakenne

Sojuz-alus koostuu kolmesta osasta: kiertoratamoduuli, laskeutumismoduuli ja huoltomoduuli. Alusta suojaa laukaisun aikana nokassa sijaitseva tuulenhalkaisija, joka irrotetaan, kun alus on läpäissyt ilmakehän. Aluksessa oli automaattinen telakoitumisjärjestelmä. Alusta voidaan operoida automaattisesti, tai ohjaaja voi toimia itsenäisesti.
Sojuz kykenee kuljettamaan kolme kosmonauttia avaruuteen ja pitämään heidät avaruudessa toiminnassa 3,2 päivää. Sen matkustajien elämää ylläpitävä järjestelmä tuottaa noin 1 atm paineen ja korvaa vettä ja hiilidioksidia hapella.
Avaruusaluksen rakenne > Kiertoratamoduuli

Etummainen osa alusta on kiertoratamoduuli, joka sisältää kaikki laitteet, joita ei tarvita laskeutumisessa, kuten testausvälineet, kamerat ja lastin. Se sisältää myös mahdollisen telakoitumisaseman. Kiertoratamoduuli voidaan tarvittaessa eristää laskeutumismoduulista, jolloin se toimii ilmalukkona.
Siirtämällä aiempien miehitettyjen avaruuskapseleiden teknisiä laitteistoja kiertoratamoduuliin, joka ei lennon päättyessä palaa ilmakehään, Sojuzin kosmonauttien avaruuslennon aikana käytettävät tilat kasvoivat merkittävästi. Kiertoratamoduuli voitiin rakentaa paluukapselia kevyemmäksi, koska sitä ei tarvitse suojata Maan ilmakehään palaamista varten. Apollo-avaruusaluksen komentomoduulissa oli kolmelle astronautille kuusi kuutiometriä asuintilaa ja se oli massaltaan 5000 kg. Sojuzissa oli samankokoiselle miehistölle 9 kuutiometriä asuintilaa, pääosin kiertoratamoduulissa.
Avaruusaluksen rakenne > Laskeutumismoduuli

Kosmonautit käyttävät laskeutumismoduulia aluksen laukaisussa ja sen palatessa takaisin Maahan. Laskeutumismoduuli on päällystetty lämmönkestävällä päällysteellä, joka estää sisätilan kuumenemisen aluksen lentäessä suurella nopeudella ilmakehän läpi maahan paluulennon aikana. Laskeutumismoduulin nopeus hidastuu ensin ilmakehän vastuksen ja sitten jarruvarjojen vaikutuksesta, kunnes päävarjo avautuu ja hidastaa aluksen vauhdin maan pintaan laskeutumista varten. Pehmeän laskun varmistavat metrin korkeudessa toimivat kiinteäpolttoaineiset jarruraketit, jotka on sijoitettu lämpökilven taakse.
Eräs laskeutumismoduulin suunnittelun vaatimuksista oli se, että aluksessa tulee olla suurin mahdollinen volumetrinen tehokkuus (sisäinen tilavuus jaettuna rungon pinta-alalla). Paras muoto tätä varten olisi pallo. Pallo ei kuitenkaan tuota nostovoimaa ja johtaisi ballistiseen paluuseen ilmakehään. Ballistinen ilmakehään paluu on miehistölle vaarallista aluksen suuren hidastuvuuden takia. Se estää aluksen ohjaamisen kiertoradalta ilmakehään siirtymisen jälkeen. Tämän vuoksi päätettiin valita "ajovalon" muoto Sojuzin paluukapselille. Siinä on puolipallon muotoinen etuosa, johon on liitetty loivalla kartiolla (7 astetta) pallomainen lämpökilpi. Tällainen muoto antaa pienen nosteen johtuen epätasaisesta painon jakautumisesta (?). Lempinimi muodolle selittyy sillä, että Sojuzin suunnittelun aikaan lähes kaikki autojen ajovalot olivat ympyrämuotoisia.
Avaruusaluksen rakenne > Huoltomoduuli

Aluksen takaosassa on huoltomoduuli. Se on tynnyrin muotoinen paineistettu säiliö, jossa sijaitsevat järjestelmät lämpötilan hallintaan, sähkövoimanlähde, pitkänmatkan radio, radiotelemetria- sekä asennonsäätöjärjestelmä ja hallintajärjestelmä. Paineistamattomassa osassa huoltomoduulia on aluksen pää- ja varamoottorit: kiinteää polttoainetta käyttävä työntövoimajärjestelmä kiertoradalla operointia ja sieltä poistumista varten. Aluksessa on myös pienitehoiset rakettimoottorit asennonkorjaukseen. Huoltomoduulin ulkopuolella ovat asennonsäätöjärjestelmän sensorit ja aurinkopaneelit, jotka suunnataan aurinkoa kohti kääntämällä.
Avaruusaluksen rakenne > Mitat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Versio: | Sojuz-A | 7K-OK | 7K-T | 7K-TM | Sojuz T | Sojuz TM | Sojuz TMA |
Järjestelmä
| Kokonaismassa (kg) | 5880 | 6560 | 6800 | 6680 | 6850 | 7250 | 7220 |
| Pituus (m) | 7,40 | 7,95 | 7,48 | 7,48 | 7,48 | 7,48 | 6,98 |
| Halkaisija  (m) | 2,50 | 2,72 | 2,72 | 2,72 | 2,72 | 2,72 | 2,72 |
| Pituus (m) |  ? | 9,80 | 9,80/– | 8,37 | 10,6 | 10,6 | 10,7 |
Kiertoratamoduuli
| Massa (kg) | 1000 | 1100 | 1350 | 1224 | 1100 | 1450 | 1370 |
| Pituus (m) | 3,00 | 3,45 | 2,98 | 3,10 | 2,98 | 2,98 | 2,98 |
| Halkaisija (m) | 2,20 | 2,25 | 2,26 | 2,26 | 2,26 | 2,26 | 2,26 |
| Asuintilavuus (m³) | 2,20 | 5,00 | 5,00 | 5,00 | 5,00 | 5,00 | 5,00 |
Paluukapseli
| Massa (kg) | 2480 | 2810 | 2850 | 2802 | 3000 | 2850 | 2950 |
| Pituus (m) | 2,30 | 2,24 | 2,24 | 2,24 | 2,24 | 2,24 | 2,24 |
Halkaisija (m): 2,17
| Asuintilavuus (m³) | 4,00 | 4,00 | 3,50 | 4,00 | 4,00 | 3,50 | 3,50 |
Huoltomoduuli
| Massa (kg) | 2400 | 2650 | 2700 | 2654 | 2750 | 2950 | 2900 |
| Ajoainemassa (kg) | 830 | 500 | 500 | 500 | 700 | 880 | 880 |
| Pituus (m) | 2,10 | 2,26 | 2,26 | 2,26 | 2,26 | 2,26 | 2,26 |
| Halkaisija (m) | 2,30 | 2,15 | 2,15 | 2,15 | 2,15 | 2,15 | 2,15 |
| Max. halkaisja (m) | 2,50 | 2,72 | 2,72 | 2,72 | 2,72 | 2,72 | 2,72 |
Sojuzin versiot > Sojuz-alusten vaikutuksia muihin avaruusaluksiin

Miehittämätön Progress-avaruusalus pohjautuu Sojuz-aluksiin. Sitä käytetään kansainvälisen ISS-avaruusaseman huollossa ja käytettiin pitkään Neuvostoliiton Saljut- ja Mir-avaruusasemien huollossa. Progress-aluksissa on Sojuzin automaattinen navigointi- ja telakoitumisjärjestelmä, mutta niissä ei luonnollisestikaan ole paluukapselia. Kun alus on tyhjennetty rahdista ja täytetty avaruusaseman jätteillä, se pudotetaan ilmakehään, jossa se palaa.
Euroopan avaruusjärjestön ATV-rahtialuksen, jonka käyttö aloitettiin vuonna 2008, telakointijärjestelmä on sama kuin Progress-aluksissa.
Kiinalainen Shenzhou-avaruusalus on länsimaisen näkemyksen mukaan saanut vahvasti vaikutteita Sojuzista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
David S.F. Portree, Mir Hardware Heritage (Arkistoitu – Internet Archive), NASA RP-1357, 1995
RSC Energia: Concept Of Russian Manned Space Navigation Development (Arkistoitu – Internet Archive)
Information on Soyuz spacecraft
OMWorld's ASTP Docking Trainer Page (Arkistoitu – Internet Archive)
NASA - Russian Soyuz TMA Spacecraft Details (Arkistoitu – Internet Archive)
Kansainvälinen avaruusasema (ISS)()
Sojuz TMA-6 lähestymässä Kansainvälistä avaruusasemaa. Vasemmalta oikealle: kiertorata-, laskeutumis- ja huoltomoduuli.
Sojuz TMA-2:n laskeutumismoduuli laskeutumisen jälkeen.
Sojuz TM ja avaruussukkula kokovertailussa.
Varhainen 7K-OK Sojuz.
Sojuzin kaaviokuva (NASA)
Apollo-Sojuz testialus (NASA)
Stay behind

Stay behind tarkoittaa toimijaa tai organisaatiota, joka on perustettu tiettyyn maahan ja on aktivoitavissa tilanteessa, jolloin maahan kohdistuu vihamielinen valtaus, tai muissa tilanteissa, joissa normaali toiminta on kielletty.
Aiheesta muualla

Kai Byman, Kylmän sodan suomalaisagentit: käsikirjoitus Yle.fi MOT 14.10.2019
Soloi

Soloi (m.kreik. Σόλοι, lat. Soli) voi viitata seuraaviin:
Soloi, antiikin aikainen kaupunki Kilikiassa
Soloi, antiikin aikainen kaupunki Kyproksen saarella
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Soloi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Sololá (departementti)

| Sololá |
| --- | --- |

 Sijainti
Valtio:  Guatemala
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Sololá
Pinta-ala:  1 061 km²
Väkiluku (2016):  505 500
 – väestötiheys:  476 as./km²
Sololá on departementti Guatemalan lounaisosassa. Departementin pinta-ala on 1 061 neliökilometriä ja asukasluku vajaat 505 500; asukkaista peräti 96,5 prosenttia kuuluu alkuperäiskansoihin. Departementin hallinnollinen keskus on samanniminen Sololán kaupunki. Sololá muistuttaa huomattavasti pohjoispuolellaan sijaitsevaa Totonicapánia, jolla on tarkalleen sama pinta-ala ja jonka asukkaista on myös lähes 97 prosenttia alkuperäiskansoja.
Sololá rajoittuu koillisessa Quichén, idässä Chimaltenangon, etelässä Suchitepéquezin, lännessä Quetzaltenangon ja luoteessa Totonicapánin departementteihin.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Departamento Sololá
Shōhei Ikeda

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Shōhei Ikeda
Syntymäaika: 27. huhtikuuta 1981 (ikä 43)
Syntymäpaikka: Shizuoka, Japani
Kansalaisuus:  Japani
Pelipaikka: Puolustaja
Pituus: 180 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2000–2004 2005 2006 2007–2010 2011 2012 | Shimizu S-Pulse Sanfrecce Hiroshima Vegalta Sendai JEF United Chiba Ehime FC FC Gifu | 64 (2) 10 (0) 22 (0) 59 (0) 34 (1) 10 (0) |
Maajoukkue
| 2001 | Japani U-20 |  |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Shōhei Ikeda (jap. 池田 昇平, Ikeda Shōhei; s. 27. huhtikuuta 1981 Shizuoka) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Ikeda kuului Japanin U-20 joukkueeseen nuorten MM-kilpailuissa 2001.
Aiheesta muualla

Soccerway
Surge (virvoitusjuoma)

Surgen logo.
Surge eli SURGE on The Coca-Cola Companyn tuottama ja markkinoima sitruksen makuinen virvoitusjuoma. Se tuotiin markkinoille alun perin vuonna 1996 Mountain Dew’n ”haastajaksi” yrityksenä vähentää PepsiCo:n asiakkaiden määrää.
Surgea myydään muun muassa Yhdysvalloissa. Norjassa sitä on myyty nimellä ”Urge”.
Shōhei Imamura

| Shōhei Imamura> 今村 昌平 |
| --- | --- |
 Shōhei Imamura vuonna 1963.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1926 Tokio
Kuollut: 30. toukokuuta 2006 (79 vuotta) Tokio
Kansalaisuus:  Japani
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Palkinnot
 Kultainen palmu (1983 ja 1997) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Shōhei Imamura (jap. 今村 昌平, Imamura Shōhei, 15. syyskuuta 1926 Tokio – 30. toukokuuta 2006 Tokio) oli japanilainen elokuvaohjaaja. Imamura oli ensimmäinen japanilaisohjaaja, joka sai Cannesin elokuvajuhlilla Kultaisen palmun (Palme d'Or) kahdesti (Narajaman balladi - jap. Narayama bushiko - vuonna 1983 ja Ankerias - jap. Unagi - vuonna 1997).
Myös Imamuran vanhin poika, Dengan Daisuke, on käsikirjoittaja ja ohjaaja. Daisuke on käsikirjoittanut joitakin Imamuran elokuvista.
Filmografiaa

Murhanhimo (1964)
Baaritytön tarina (1970)
Yön kasvot (1979)
Antaa mennä vaan (1981)
Narajaman balladi (1983)
Zegen – parittajakeisari (1987)
Ankerias (1997)
Aiheesta muualla

Shohei Imamura Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Sitkan arkkienkeli Mikaelin katedraali

| Arkkienkeli Mikaelin katedraali Cathedral of St>  Michael the Archangel Собор Святого Архангела Михаила |
| --- | --- |

Sijainti:  Sitka, Alaska, Yhdysvallat
Koordinaatit:  57°03′0.36″N, 135°20′6.36″W
Kirkkokunta:  Amerikan ortodoksinen kirkko
Hiippakunta:  Alaskan ortodoksinen hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1848
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Arkkienkeli Mikaelin katedraali on ortodoksinen kirkko Sitkan kaupungissa Alaskassa. Kyseessä on ainutlaatuinen muistomerkki Venäjän läsnäolosta Alaskassa. Se on ensimmäinen ortodoksinen katedraali Uudessa maailmassa.
Katedraali on Amerikan ortodoksisen kirkon Alaskan hiippakunnan katedraalikirkko. Kirkkoherrana toimii isä Elia Larson.
Katedraali lisättiin Yhdysvaltain kansalliseen historiallisten paikkojen rekisteriin vuonna 1962, ja se sisältyy Alaskan kansallisten historiallisten maamerkkien luetteloon.
Historia

Sitkan, silloisen Uuden Arkangelin ensimmäisen kirkollisen rakennuksen rakennutti ylin käskynhaltija Aleksandr Andrejevič Baranov. Kyseessä oli tšasouna, joka vuonna 1816 muutettiin kirkoksi ja oli pyhitetty arkkienkeli Mikaelille. Samoihin aikoihin saapui Uuteen Arkangeliin kaupungin ensimmäinen pappi, isä Alekseĭ Sokolov.
Kirkkoon oli sijoitettu arkkienkeli Mikaelin ikoni, joka oli pelastunut Neva-nimisen aluksen haaksirikosta vuonna 1813.
Vuonna 1841 piispa Innokentiĭ saapui Uuteen Arkangeliin, missä hän oli aiemmin toiminut pappina vuosina 1834–38. Hän suunnitteli arkkienkeli Mikaelin katedraalin, joka rakennettiin vuosina 1845–48. Katedraali vihittiin käyttöön 20. marraskuuta 1848. Se rakennettiin Venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian varoilla. Kellot valettiin paikallisissa valimoissa, ja piispa Innokentiĭ kokosi käsin kellon, joka asetettiin kellotorniin. Innokentiĭn virkanimikkeenä oli Kamčatkan,Kuriilien ja Aleuttien piispa, ja hänen piispanistuimensa sijaisi Uudessa Arkangelissa vuosina 1841–50.
Arkkienkeli Mikaelin katedraalista tuli olemassaolonsa alusta lähtien kulttuurikeskus, jonka vaikutus ulottui aina Yukon-joelle ja Atkan saarelle Aleutien saarilla. Vuonna 1841 katedraalin yhteyteen perustettiin teologinen seminaari ensisijaisesti paikallisten asukkaiden tulevalle papistoille. Monet valmistuneista toimivat myöhemmin pappeina Venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian palkkalistoilla. Samaan aikaan perustettiin ala- ja yläkoulu sekä orpokoti. Koulut sijaitsivat rakennuksessa, joka tunnetaan nykyään nimellä Russian Bishop’s House eli Venäläinen piispantalo. Koulu suljettiin vasta vuonna 1906, ja sinne siirrettiin myös seminaari vuonna 1858, kun arkkipiispa Innokentiĭ siirtyi Blagoveščenskiin.
Kun Alaska oli myyty Yhdysvalloille vuonna 1867 amerikkalaiset joukot saapuivat Sitkaan ja ryöstivät katedraalin sekä kauppoja ja yksityiskoteja. Kun Aleuttien hiippakunnan keskus siirrettiin San Franciscoon vuonna 1872, katedraali rapistui, kaikki jäljellä olevat arvokkaat välineet kuljetettiin hiippakunnan keskukseen. Vasta vuonna 1903 katedraalista tuli hiippakunnan apulaispiispan katedraali.
Katedraalissa perustettiin raittiusseura (vuonna 1896) ja veljeskunta (1903), jotka tukivat sitä lahjoituksilla ja mahdollistivat sen korjaukset ja restauroinnin. Lahjoituksia katedraalille antoivat myös Venäjän kirkon lähetysseura, Venäläis-amerikkalainen kauppakomppania sekä yksityishenkilöt (ruhtinas V. P. Kočubei, kreivitär A. A. Orlova). Haaksirikoista pelastuneet lahjoittivat kiitokseksi esineistöä ja ikoneita.
Tulipalo ja siitä toipuminen

2. tammikuuta 1966 yöllä syttyi tulipalo, joka tuhosi lähes koko Sitkan keskustan, ja sen mukana myös katedraalin. Kaupungin asukkaat ja seurakuntalaiset onnistuivat pelastamaan lähes kaikki katedraalin esineet, mukaan lukien ikonostaasin kuninkaalliset ovet ja kattokruunun. Arvokkaimpia tuhoutuneita esineitä olivat kirkonkellot, jotka valmistettu Sitkassa, suuri viimeisen ehtoollisen ikoni ja kellotornissa ollut aikaa näyttänyt kello.
Menetyksiin kuului myös laaja kirjasto, jossa oli kirjoja venäjän, tlingitin ja aleutin kielillä.
Ennen tulipaloa katedraali oli ollut vanhin venäläisajan kirkollinen rakennus Alaskassa.
Osavaltion ja kaupungin hallinnot aloittivat melkein välittömästi kampanjan katedraalin rakentamiseksi uudelleen. Katedraali rakennettiin uudelleen arkkitehti Sergei Padjukovin johdolla, ja siinä käytettiin hyväksi vuonna 1961 tehtyjä piirustuksia. Rakentaminen sijoittui vuosiin 1972–76, uusi rakennus vihittiin vuonna 1976 Aleksandr Solženitsynin ollessa paikalla.
Arkkitehtuuri, sisustus

Nykyinen katedraali käytännössä toistaa aiemman rakenteen, joka ei ole muuttunut koko olemassaolonsa aikana.
Katedraali sijaitsee Sitkan liikekeskustassa Lincoln Streetin ja Maksutoff Streetin risteyksessä, joista ensimmäinen ympäröi temppeliä ja jälkimmäinen päättyy katedraaliin.
Aiemmin katedraali oli puinen, verhottu laudoituksella. Paloturvallisuusvaatimukset määrittelivät kuitenkin uuden rakennusmateriaalin: teräsbetoniseinät vinyylivaipalla. Tuomiokirkon seinät ovat harmaansinisiä ja reunat valkoiset. Katto oli alun perin päällystetty puulla, jonka jälkeen päällyste korvattiin kattotiileillä. Vihreä keskuskupoli on kahdeksankulmaisen tampuurin päällä, jonka molemmilla puolilla on ikkunat.
Katedraalin pohjapiirustus edustaa kreikkalaista ristiä, joka sijaitsee kellotornin takana. Katedraalin leveys on 20,4 m ja pituus 29,5 m.
Tornissa, jonka päällä on tornin muotoinen kupoli, on kahdeksan kaarevaa aukkoa, joista jokaisessa on kello. Kupolia ympäröi kaide. Yläosan ikkunat ovat valeikkunoita, ne on maalattu seiniin. Lisäksi kellotornissa on pyöreä kello, jossa on roomalainen kellotaululla. Kellotornin alaosassa on sisäänkäynti eteiseen.
Katedraalin sisällä seinät ja katto on peitetty kankaalla. Kupolia tukee neljä pientä pylvästä. Alkuperäisessä pylväitä oli kahdeksan.
Temppelin keskellä on piispanistuin, jonka edessä on “orlets” eli kotkamatto, kirjailtu matto, jolla piispa seisoo palvelusta toimittaessaan.
Katedraalissa on kolme alttaria: tärkein niistä on pyhitetty arkkienkeli Mikaelille; pohjoinen on pyhitetty Kazanin Jumalanäidin ikonille ja eteläinen Innokentiĭ Moskovalaiselle. Viimemainittu kappeli vihittiin käyttöön vuonna 1978. Aiemmin se oli pyhitetty Johannes Kastajalle ja ruhtinas Aleksanteri Nevskille.
Ikonostaasit ovat rekonstruoituja, kuninkaanovet ja lähes kaikki ikonit ovat alkuperäisiä.
Seinillä on maalauksia, jotka kuvaavat kohtauksia Vanhasta ja Uudesta testamentista. Ne ovat lahjoittaneet katedraaliin ruhtinas V. P. Kočubei ja kreivitär A. A. Orlova