stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rooman valtakunnan ruokakulttuuri

Historia
200-luvun kriisi
myöhäisantiikki
Hallinto ja politiikka
kuninkaat
konsulit
keisarit
senaatti
provinssit
Oikeus
Talous
Kulttuuri
kirjallisuus
mytologia
ruoka
tekniikka
Sotahistoria
legioona
n
k
Osa artikkelisarjaa
Hedelmäkori- ja maljakkoasetelma Pompejista noin vuodelta 70
Rooman valtakunta käsittää jakson 600-luvulta eaa. 500-luvulle eli noin 1000 vuotta. Jos Itä-Rooman valtakunta lasketaan mukaan, on jakso yli 2000 vuotta. Tämän pitkän ajan kuluessa ihmisten kulinaariset tottumukset muuttuivat huomattavasti. Ruokakulttuurin muutoksissa on nähtävissä kreikkalaisen kulttuurin vaikutus, valtakunnan laajenemisen seurauksena provinssien asukkailta omaksutut menetelmät ja tavat sekä Rooman valtakunnan eri poliittisten vaiheiden erilaiset tavat. Valtakunnan historian kolme päävaihetta olivat kuningasaika, tasavallan aika ja keisariaika.
Köyhien ja rikkaiden ruokavaliossa ei Rooman valtakunnan alkuvaiheissa ollut paljonkaan eroa, mutta ajan mittaan tilanne muuttui, ja lopulta eri yhteiskuntaluokkien ruokakulttuurit poikkesivat toisistaan huomattavasti.
Ateriat

Alun perin päivittäisiin aterioihin kuului aamuisin aamiainen, ientaculum tai iantaculum, keskipäivällä päivän pääateria cena, ja illalla vesperna. Kreikkalainen vaikutus sekä muualta tuotujen elintarvikkeiden lisääntynyt kulutus johtivat siihen, että cenasta tuli runsaampi ja se nautittiin vasta iltapäivällä, vesperna jäi pois, ja varhaisella keskipäivällä nautittava toinen aamiainen prandium yleistyi.
Alemmissa yhteiskuntaluokissa säilyi kuitenkin vanha ateriajärjestys, joka myös vastasi paremmin ruumiillista työtä tekevien ihmisten tarpeita.
Ateriat > Ientaculum (aamiainen)

Aamiaisella syötiin alun perin speltistä tehtyä rieskan tapaista leipää ja suolaa. Varakkaammat söivät myös kananmunia, juustoa, hunajaa sekä hedelmiä ja joivat maitoa. Leivän kanssa syötiin mielellään moretumia, eräänlaista yrttirahkaa. Keisariajasta lähtien oli saatavilla vehnäleipää ja yhä enemmän myös muita leipomotuotteita, jotka syrjäyttivät yksinkertaiset rieskat.
Ateriat > Prandium

Tämä toinen aamiainen oli ravitsevampi. Se koostui usein edellispäivän cenan tähteistä.
Ateriat > Cena (päivällinen)

Rooman yläluokka, joka ei harjoittanut ruumiillista työtä, hoiti tavallisesti tärkeät asiansa aamupäivän aikana. Kun prandiumin jälkeen oli hoidettu viimeisetkin asiat, oli aika käydä kylpylässä. Noin kolmen aikaan iltapäivällä alkoi cena, joka kesti usein hyvinkin pitkään. Monesti sen päätteeksi pidettiin vielä comissatio, kunnon juomingit.
Kuningasaikana ja tasavallan aikana mutta myös myöhemmin työtätekevien ihmisten cena oli useimmiten annos viljasta tehtyä puuroa, puls tai pulmentum. Yksinkertaisin puuro tehtiin speltistä, vedestä, suolasta ja rasvasta, hieman jalostuneemmissa versioissa saattoi olla öljyä tai vihanneksia. Varakkaampien puls sisälsi munia, juustoa ja hunajaa, satunnaisesti myös lihaa tai kalaa.
Tasavallan aikana cenasta muodostui kaksiosainen ateria, johon kuului pääruoka ja jälkiruoaksi hedelmiä tai äyriäisiä. Tasavallan ajan loppuvaiheissa oli jo yleistä alkuruoan, pääruoan ja jälkiruoan kolmijako.
Pöytäkulttuuri

Kreikkalaisilla tavoilla oli ollut suuri vaikutus Rooman yläluokkaan noin vuodesta 300 eaa. lähtien. Hyvinvoinnin lisääntyminen johti yhä runsaampiin ja hienostuneempiin aterioihin. Ravinto ei ollut aterioilla pääasia, päinvastoin: mitä vähemmän ruoissa oli ravintoaineita, sitä paremmin ne näyttivät sopivan tuon ajan gourmetaterioihin. Lisäksi annettiin arvoa ruoan hyvälle sulamiselle ja jopa laksatiivisille ominaisuuksille.
Pöydässä ihmisillä oli yllään miellyttävä vaate, vestis cenatoria. Ruokailu tapahtui erityisessä ruokahuoneessa, jota myöhemmin nimitettiin tricliniumiksi. Ihmiset makasivat pöydän ääressä erityisellä ruokailusohvalla (lectus triclinaris). Pöydän eli mensan ympärille oli järjestetty kolme sohvaa hevosenkengän muotoon. Jokaisella sohvalla makasi korkeintaan kolme henkilöä, ennen keisariaikaa ainoastaan miehiä. Päät olivat pöytään päin, vasen kyynärpää nojasi tyynyyn ja jalkaterät olivat sohvan ulkopuolella. Talon emännän, muiden vieraiden ja seuralaisten täytyi istua tuoleilla. Orjien piti usein jopa seistä koko ajan.
Kädet ja jalat pestiin ennen cenan alkua. Syömisessä käytettiin sormenpäitä sekä kahdenlaista lusikkaa, suurempaa ligulaa sekä pienempää cochlearia, jonka neulan muotoista kärkeä käytettiin etanoiden ja simpukoiden syömisessä lävistämiseen nykyisen haarukan tavoin. Ruoan viipaloija viipaloi suuremmat palat pöydässä pienemmiksi, ja ruokailijat ottivat sitten palat maljoista tai tarjottimilta. Jokaisen ruokalajin jälkeen pestiin sormet, ja usein käytettiin myös serviettejä (mappae) suun pyyhkimiseen. Vieraat toivat myös mukanaan serviettejä, joissa he saattoivat kuljettaa mukanaan kotiin ruokia ja vieraille annettuja pieniä lahjoja (apophoreta).
Vieraille tarjottavan aterian aikana esiintyi muusikoita, akrobaatteja ja lausujia. Pöydässä myös keskusteltiin vilkkaasti. Tanssia ei pidetty sopivana tuon ajan hienoihin pöytätapoihin, comissation aikana tosin toimittiin useastikin hyvien tapojen vastaisesti. Ruokailusohvalta nouseminen oli hyvin paheksuttavaa; edes saniteettitiloissa käyminen ei käynyt laatuun, vaan pidättäminen kuului kohteliaisuuden taitoon. Hyvin pieni osa yläluokkaa käytti toisinaan oksetusaineita välttääkseen ylellisten vierasaterioiden ikävät seuraukset, sillä Rooman herkkusuutkin tiesivät varsin hyvin, mitä maha ei reistailematta kestä. Pääateriaa seuranneen tauon aikana uhrattiin laareille, kotijumalille. Uhrilahjaan kuului yleensä lihaa, viiniä ja kakku, joka oli useimmiten värjätty sahramilla.
Tyypillisiä ruokia

Monet nykyaikana yleiset elintarvikkeet olivat Rooman valtakunnan aikana tuntemattomia, sillä ne ovat peräisin tuolloin vielä tuntemattomista maanosista. Näitä ovat esimerkiksi tomaatti, paprika, chili, maissi, kurpitsa ja kalkkuna. Kanat ja kananmunat tunnettiin vasta tasavallan ajan loppuvaiheista lähtien. Tasavallan loppuvaiheissa ennen ajanlaskun alkua vakiintui jako alkuruokaan (gustatio), pääruokaan (promae mensae) ja jälkiruokaan (secundae mensae).
Tyypillisiä ruokia > Alkuruoat (gustatio)

Alkuruoaksi (gustatio tai promulsis) tarjottiin kevyitä, ruokahalua herättäviä ruokia, joiden kanssa juotiin mulsumia, eräänlaista viinin ja hunajan seosta. Tärkeitä alkuruoan aineksia olivat munat, yleisimmin kananmunat, joskus myös ankan, hanhen tai harvoin jopa riikinkukon munat. Lisäksi syötiin vihanneksia ja salaattia.
Tavallisia kasviksia olivat
Palkokasvit kuten härkäpavut, kahviherneet, herneet ja lupiinit, jotka kelpasivat kuitenkin vain maanviljelijöille, sepille, legioonalaisille ja gladiaattoreille. Herkuttelijat suosivat Egyptistä tuotuja linssejä. Nykyisen kaltaiset pavut ovat peräisin Amerikasta, eikä niitä tuolloin vielä tunnettu.
Kaalia syötiin mielellään etikalla höystettynä, lehtikaali keitettiin nitraattisuolassa, mangoldista käytettiin sekä lehtiosat että paksut valkoiset ruodit.
Monet pensaiden ja yrttien lehdet, esim. seljan, malvakasvien, maltsojen, sarviapilan, nokkosen ja niittysuolaheinän lehdet keitettiin soseeksi ja syötiin voimakkaasti maustettuna.
Happamana säilöttyjen hedelmien ja vihannesten kuten oliivien, purjon, sipulin, kurkun, melonin, kapriksen ja krassin yleisnimitys oli acetaria. Näitä pidettiin ruokahalua nostattavina.
Alkuruokien muita aineksia olivat:
Sienet, erityisesti keisarikärpässienet, herkkutatit, herkkusienet ja tryffelit.
Haudutetut ja suolatut etanat, raa'at tai keitetyt simpukat, merisiilit ja pienet kalat.
Tasavallan kauden jälkeen tarjottiin alkuruokana myös kevyitä liharuokia. Unikekoja kasvatettiin erityisissä aitauksissa (gliraria), ja ne lihotettiin lopuksi teurastuskuntoon tummissa saviastioissa. Myös pieniä lintuja kuten mustapääkerttuja kasvatettiin ja syötettiin. Teurastamisen jälkeen jalat poistettiin ja lintu tarjoiltiin täytettynä; tätä pidettiin suurena herkkuna.
Pidemmillä vierasaterioilla tarjottiin useimmiten useita alkuruokia toisensa jälkeen.
Tyypillisiä ruokia > Jälkiruoat (mensa secunda)

Suosittuja hedelmiä olivat viinirypäleet. Roomalaiset tekivät jo eron viinissä käytettävien ja sellaisenaan syötävien rypäleiden välille; lisäksi he valmistivat myös rusinoita. Muita hedelmiä olivat viikunat, taatelit ja monet granaattiomenalajikkeet sekä järjestelmällisesti viljellyt kvittenit, omenat ja aprikoosit.
Alun perin tarjottiin myös jälkiruokana kylmiä simpukoita sekä ostereita, joita kasvatettiin ahkerasti. Ajan mittaan niistä tuli kuitenkin yksinomaan alkuruokia.
Siten kakkujen merkitys jälkiruoilla kasvoi; ne leivottiin useimmiten vehnästä ja kastettiin hunajaan. Lisäksi syötiin pähkinöitä, joita heiteltiin kansanjuhlissa yleisön sekaan samalla tavoin kuin nykyään karamelleja.
Juomat ja juomatavat

Hyvälaatuista vettä oli saatavana joka puolella Roomaa noin vuodesta 300 eaa. lähtien. Sitä juotiin lämpimänä tai lumella jäähdytettynä. Yleinen juoma oli myös viinin ja hunajan seos mulsum kuten myös itse viini, jota kuitenkin yleensä juotiin vedellä laimennettuna. Viinistä tehtiin lukuisia väärennöksiä; eräissä resepteissä lukee, kuinka punaviinistä voi muka tehdä valkoviiniä ja päinvastoin. Conditum paradoxum oli eräänlainen hehkuviinin edeltäjä. Se oli viinin, hunajan, pippurin, laakerinlehtien, taatelien, mastikin ja sahramin seos, joka kiehautettiin useaan kertaan ja juotiin kuumana tai kylmänä.
Comissatioon kuului aina juomakuninkaan valinta. Tämä sai määrätä viinin ja veden sekoitussuhteen sekä määrätä myös, kuinka paljon kunkin läsnäolijan tuli juoda. Lisäksi hän sai vaatia osallistujia lausumaan runoja tai pitämään muita esityksiä.
Kauniit, nuoret juomankaatajat sekoittivat juomat ja toivat ne vieraille. Juomankaatajilla oli päänsä päällä seppeleet. Alun perin tämän tarkoituksena lienee ollut suojata heitä päänsäryltä ja muilta runsaan alkoholinkäytön kielteisiltä vaikutuksilta, mutta myöhemmin niitä pidettiin yksinkertaisesti koristeina.
Aiheesta muualla

Aiheesta lisää Wikikirjastossa
Roomalaisten ruokien ohjeita (saksaksi)
Roomalainen kulho. 2. tai 3. vuosisata jaa.
Ylellinen ateria. Fresko Herculaneumista
HMS Royal Alfred (1864)

| HMS Royal Alfred |
| --- | --- |
 HMS Royal Alfred

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Portsmouthin telakka
Kölinlasku:  1. joulukuuta 1859
Laskettu vesille:  15. lokakuuta 1864
Palveluskäyttöön:  23. maaliskuuta 1867
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi vuonna 1885
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 707 t
Pituus:  83 m
Leveys:  17,83 m
Syväys:  7,24 m
Koneteho:  1-akselinen Maudslay-höyrykone 3 230 ihp
Nopeus:  12,36 solmua
Miehistöä:  605
Aseistus
Aseistus:  10 × 9" MLR -tykkiä 8 × 7" MLR -tykkiä 6 × 20 naulan SB-tykkiä
HMS Royal Alfred oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1864 vesillelaskettu puurunkoinen panssarifregatti.
Valmistus

Alus tilattiin Portsmouthin telakalta 91-tykkisenä Bulwark-luokan linjalaivana, ja sen köli laskettiin vuonna 1859. Muutostöiden jälkeen alus laskettiin vesille 15. lokakuuta 1864, ja se valmistui 23. maaliskuuta 1857.
Palvelus

Alus romutettiin vuonna 1885.
Moussa Traoré

| Moussa Traoré |
| --- | --- |
 Moussa Traoré valtiovierailulla vuonna 1989.
Malin valtionpäämies ja presidentti
 19. marraskuuta 1968 – 26. maaliskuuta 1991  
Edeltäjä:  Modibo Keïta
Seuraaja:  Amadou Toumani Touré
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. syyskuuta 1936 Kayes
Kuollut: 15. syyskuuta 2020 Bamako
Tiedot
Puolue:  Malin kansan demokraattinen liitto
Moussa Traoré (25. syyskuuta 1936 Kayes – 15. syyskuuta 2020 Bamako) oli malilainen sotilas ja poliitikko. Hän oli maansa valtionpäämies vuosina 1968–1991 aluksi sotilasjuntan johtajana ja vuodesta 1979 presidenttinä.
Elämäkerta

Traoré kävi armeijan poikakoulun Katissa ja opiskeli Ranskan siirtomaa-armeijan aliupseerikoulussa Fréjusissa. Hän palasi Maliin maan itsenäistyttyä vuonna 1960. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin aliluutnantiksi. Työskenneltyään vapautusliikkeiden kouluttajana Tanganjikassa Traoré ylennettiin luutnantiksi vuonna 1963. Vuodesta 1964 lähtien hän työskenteli kouluttajana Katin sotakoulussa kapteeni Yoro Diakitén alaisuudessa.
Elämäkerta > Vallankaappaus ja paluu siviilihallintoon

Traoré johti presidentti Modibo Keïtan syrjäyttänyttä nuorten upseerien vallankaappausta marraskuussa 1968. Hän toimi Malia vallankaappauksen jälkeen johtaneen Kansallisen vapautuksen sotilaskomitean puheenjohtajana ja maan valtionpäämiehenä. Joulukuussa 1968 hän korvasi Yoro Diakitén Malin hallituksen puheenjohtajana. Sotilaskomiteaan kuuluneet Diakité ja Malik Diallo syrjäytettiin huhtikuussa 1971, mikä vahvisti Traorén asemaa maan johtajana. Samana vuonna komitea ylensi hänet everstiksi.
Sotilaskomitea ilmoitti tavoitteekseen Modibo Keïtan ja hänen Sudanin liitto -puolueensa talouspolitiikan korjaamisen sekä vähittäisen paluun siviilihallintoon. Kesäkuussa 1974 järjestettiin kansanäänestys uudesta perustuslaista, joka asetti maalle viiden vuoden siirtymäajan. Vuonna 1976 julkaistiin uuden poliittisen puolueen, Malin kansan demokraattisen liiton säännöt. Seuraavien kahden vuoden aikana ilmoitettiin kaikkien poliittisten vankien vapauttamisesta.
Sotilaskomitean sisällä ilmeni erimielisyyttä siviilivaltaan siirtymisestä. Traoré syytti tammikuussa 1978 kilpailijoitaan Kissima Doukaraa ja Tiécoro Bagayokoa korruptiosta ja vangitsi heidät tukijoineen vallankaappauksen suunnittelusta. Prikaatikenraaliksi ylennetty Traoré oli tämän jälkeen Malin kiistaton johtaja. Kesäkuussa 1979 järjestettiin vaalit, joissa Traoré valittiin ainoana ehdokkaana presidentiksi. Maan kansalliskokous täytettiin hänen johtamansa Malin kansan demokraattisen liiton ehdokkailla. Vaalien jälkeen sotilaskomitea lopetti toimintansa.
Traorén luoma yksipuoluejärjestelmä tarjosi maan eturyhmille mahdollisuuden osallistua poliittiseen päätöksentekoon samalla kun todellinen valta pysyi siviiliasuun pukeutuneiden sotilaiden hallussa. Vuonna 1985 järjestettiin uudet presidentinvaalit, joissa Traoré valittiin ainoana ehdokkaana toiselle kuuden vuoden kaudelle. Tavoitteena oli eräänlainen korporativismi, ja kansalliskokousvaaleissa äänestäjillä oli mahdollisuus valita yksi useista saman puolueen ehdokkaista. Minkäänlaista poliittista oppositiota ei kuitenkaan sallittu.
Elämäkerta > Talous- ja ulkopolitiikka

Traorén hallinnon sisä- ja ulkopolitiikkaa on luonnehdittu pragmaattiseksi. Se luopui talouden sosialisoinnista, mutta jatkoi epämääräistä sosialistista retoriikkaa. Traoré ei myöskään halunnut ryhtyä purkamaan suureksi kasvanutta byrokratiaa ja kannattamattomia valtionyhtiöitä, jotka kuluttivat 80 prosenttia valtion budjetista, mutta työllistivät valtaosan kaupunkien eliitistä. Ulkopolitiikassaan Traoré säilytti hyvät välit Neuvostoliittoon ja Kiinaan, mutta lämmitti suhteita myös Ranskaan ja muihin länsimaihin. Naapuruussuhteita häiritsi Burkina Fason kanssa käyty rajakiista, joka jätettiin Kansainvälisen tuomioistuimen ratkaistavaksi. Vuonna 1988 Traoré valittiin Afrikan yhtenäisyysjärjestön puheenjohtajaksi.
Traorén valtakautta leimasivat laajalle levinnyt korruptio ja riippuvuus ulkomaisista avustuksista. Taloutta ryhdyttiin uudistamaan ja valtionyhtiöitä yksityistämään vasta pakon edessä vuonna 1983 Kansainvälisen valuuttarahaston ja Maailmanpankin painostuksesta. Malin frangi korvattiin CFA-frangilla vuonna 1984. Talouden tervehdyttämistoimet ja valtion kyvyttömyys suoriutua velvoitteistaan aiheuttivat laajaa tyytymättömyyttä, joka purkautui opiskelijoiden ja opettajien väkivaltaisina mielenilmauksina jo vuosina 1979–1980. Vuosikymmenen kuluessa työttömiksi jääneiden julkisen sektorin työntekijöiden ja opiskelijoiden joukko kasvoi ja heidän protestinsa lisääntyivät. Tyytymättömyyteen yritettiin vastata korruption vastaisella kampanjalla vuosina 1986–1987. Toistuvien kuivuuskausien piinaamat maan pohjoisosan tuaregit nousivat kapinaan vuonna 1990.
Elämäkerta > Syrjäyttäminen ja kuolemantuomiot

Itä-Euroopan kommunistivallan rapautuessa Malissa ryhdyttiin muiden Afrikan maiden tapaan vaatimaan demokratiaa. Vuonna 1990 muodostettiin demokratiajärjestöjä kuten ADEMA ja CNID, joihin liittyivät opiskelijajärjestö AEEM ja ammattiliitto UNTM. Hallitus yritti tukahduttaa mielenosoitukset, jotka muuttuivat maaliskuussa 1991 väkivaltaiseksi mellakoinniksi. Maaliskuun lopussa Amadou Toumani Tourén johtamat sotilaat tekivät vallankaappauksen, jonka jälkeen Mali siirtyi monipuoluejärjestelmään.
Vallankaappauksen yhteydessä vangittu Traoré tuomittiin helmikuussa 1993 kuolemaan 106 ihmisen murhasta maaliskuun 1991 mellakoissa. Traoréta syytettiin myös kahden miljardin dollarin kavaltamisesta, ja lokakuussa 1998 hän sai vaimoineen kuolemantuomion myös talousrikoksista. Presidentti Alpha Oumar Konaré muutti tuomiot elinkautiseksi vankeudeksi vuonna 1999 ja armahti pariskunnan vuonna 2002. Traoré ja hänen vaimonsa Mariam viettivät suurimman osan 11 vuoden vankeudestaan kotiarestissa. Entisen presidentin maineen palauttamista edisti hänen tukijoidensa perustama puolue Mouvement patriotique pour le renouveau.
Traoré vietti viimeisinä vuosinaan rauhallista elämää huvilassaan Bamakossa. Hän toimi ajoittain välittäjänä ja tapasi ennen kuolemaansa elokuussa 2020 vallan kaapanneen sotilasjuntta CNSP:n johtajan Assimi Goïtan.
Rubidiumhydroksidi

| Rubidiumhydroksidi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  1310-82-3
PubChem CID:  62393
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  RbOH
Moolimassa:  102,478
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  301 °C
Tiheys:  3,2 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1,8 kg/l (15 °C)
Rubidiumhydroksidi (RbOH) on rubidium- ja hydroksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa muiden rubidiumyhdisteiden valmistukseen ja elektrolyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa rubidiumhydroksidi on valkoista tai harmahtavaa kiteistä ainetta, joka on hyvin hygroskooppista. Yhdisteen alkeiskoppi on ortogonaalinen. Rubidiumhydroksidi liukenee erittäin hyvin veteen ja liuokset ovat voimakkaasti emäksisiä. Aine liukenee myös etanoliin.
Rubidiumhydroksidia valmistetaan rubidiumsulfaatin ja bariumhydroksidin välisellä reaktiolla. Sitä muodostuu myös metallisen rubidiumin valmistusprosessin yhteydessä ja elektrolysoitaessa rubidiumkloridia.
Rubidiumhydroksidia käytetään rubidiumyhdisteiden valmistukseen, elektrolyyttinä matalissa lämpötiloissa käytettävissä akuissa ja lasin etsaukseen.
Rubidiumkloridi

| Rubidiumkloridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7791-11-9
PubChem CID:  62683
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  RbCl
Moolimassa:  120,92
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  715 °C
Kiehumispiste:  1390 °C
Tiheys:  2,76 g/cm3
Liukoisuus veteen:  939 g/l (25 °C)
Rubidiumkloridi (RbCl) on rubidium- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muiden rubidiumyhdisteiden valmistukseen ja lääketieteessä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa rubidiumkloridi on valkoista ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Rubidiumkloridi on polymorfista ja sillä on kolme kidemuotoa. Jokaisen muodon alkeiskoppi on kuutiollinen ja rakenteet muistuttavat natriumkloridin, cesiumkloridin ja sinkkisulfidin rakenteita. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja liukenee hieman myös metanoliin.
Rubidiumkloridia valmistetaan neutraloimalla rubidiumhydroksidia tai -karbonaattia vetykloridilla.
Rubidiumkloridia käytetään muun muassa muiden rubidiumyhdisteiden ja metallisen rubidiumin valmistamiseen, polttoaineiden oktaanilukua kohottavana aineena ja biomolekyylien kuten DNA:n erottamiseen. Rubidiumin isotooppia 82Rb sisältävää rubidiumkloridia käytetään merkkiaineena sydämen positroniemissiotomografiassa.
Rubidiumsulfaatti

| Rubidiumsulfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7488-54-2
PubChem CID:  197088 ja 155885182
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Rb2SO4
Moolimassa:  267,01
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  1073 °C
Tiheys:  3,61 g/cm3
Liukoisuus veteen:  508 g/l (25 °C)
Rubidiumsulfaatti (Rb2SO4) on rubidium- ja sulfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muiden rubidiumyhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa rubidiumsulfaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on ortogonaalinen. Aine liukenee hyvin veteen.
Rubidiumsulfaattia valmistetaan rubidiumalumiinisulfaatin eli rubidiumalunan vesiliuoksesta emäksen kuten ammoniakin, kalsiumoksidin tai bariumhydroksidin avulla, jolloin alumiini saostuu ja vesi haihdutetaan. Toinen tapa on rubidiumhydroksidin tai -karbonaatin reaktio rikkihapon kanssa.
Rubidiumsulfaattia käytetään muun muassa rubidiumhydroksidin valmistamiseen. Siitä voidaan valmistaa myös metallista rubidiumia.
Traumapsykoterapia

Traumapsykoterapia on psyykkisten traumojen hoitoon annettua psykologista hoitoa selvennä
. Tutkimusnäyttöön perustuvien hoitosuositusten mukaan traumaperäisen stressihäiriön ensisijainen hoito on psykologinen hoito, psykoterapia. Traumakeskeinen kognitiivinen psykoterapia (Patricia Resickin kehittämä kognitivisen prosessoinnin terapia ja Edna Foan kehittämä pitkitetyn altistamisen terapia) erilaisinen terapiamuunnoksineen. Kompleksisen traumaperäisen stressihäiriön hoidossa on Suomessa alettu käyttää persoonallisuuden rakenteellisen dissosiaation mallia (PSD-teoria) hoitoineen. Eri psykoterapiasuuntauksia edustavien on syytä tuntea toisiaan täydentäviä hoitomenetelmiä eli soveltaa tarvittaessa traumapotilaisiin integratiivista terapiaa.
Traumakeskeinen kognitiivinen psykoterapia

Traumakeskeisen kognitiivisen psykoterapian keskeinen hoitomuoto on keskusteluhoitoon pohjautuva, traumaattisen kokemuksen muistaminen ja tähän liittyvän tunnekokemuksen esiintuominen
Traumakeskeinen kognitiivinen psykoterapia > Traumaperäisen stressihäiriön oireet

Suurin osa traumatisoiville tapahtumille altistuneista toipuu luonnollisesti, mutta pienelle osalle kehittyy traumaperäinen stressihäiriö, Post- Traumatic Stress Disorder, PTSD. Se voidaan tunnistaa kuukauden kuluttua altistumisesta tai viivästynyt PTSD 6b kuukauden kuluttua tai myöhemmin. Se on pelkoon pohjautuva häiriö, jossa luonnolliseen toipumiseen kuuluvat ylivireisyys, mieleentunkeutuvuus ja välttely jatkuvat lievittymättä ja vähenemättä ajan kuluessa, aiheuttavat kärsimystä ja heikentävät toimintakykyä.lähde?
Traumakeskeinen kognitiivinen psykoterapia > Toipumisen tukeminen

Toipumista tuetaan psykologisella ensiavulla ja yksilö-, perhe- ja ryhmämuotoisilla kriisi-interventioilla ensimmäisten 1–3 kuukauden aikana. Psykologisen ensiavun tavoitteena on huolehtia traumaattiselle tapahtumalle altistuneiden perustarpeista, kuunnella ja lohduttaa sekä antaa tapahtumaa ja auttamista koskevaa tietoa. Kriisi-interventiot koostuvat monista eri menetelmistä ja niiden tavoitteena on rauhoittaminen, turvallisuuden tunteen vahvistaminen, johonkin kuulumisen tunteen, minä- ja yhteisöpätevyyden ja toivon vahvistaminen. Kriisi-interventiotyön aikana auttajat arvioivat samalla trauman kokeneiden toipumista ja tunnistavat ongelmallisia oireita ja kehittyviä häiriöitä ja ohjaavat häiriön kehittymisen riskissä olevat asiantuntija-arviointiin ja hoitoon.lähde?