6. divisioona (talvisota)
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista > Tammikuun 1940 taistelut

1. tammikuuta 1940 divisioona numeroitiin uudelleen 3. divisioonaksi. Samalla kaikkien sen alayksiköiden numerointi muuttui myös. Uudelleen numeroinnin jälkeiset yksikkötunnukset näkyvät tämän artikkelin yläosassa (Otsikon yksiköt alla). Tässä artikkelissa käytetään tästä eteenpäin uutta numerointia.
II armeijakunnan antaman käskyn perusteella, nyt siis 3. divisioona, otti rintamavastuun 5. divisioonalta 3.–5. tammikuuta välisenä aikana Summan alueella. Varsinaista vaihtoa suojasi sakea lumipyry, joka esti neuvostojoukkoja havaitsemasta ja häiritsemästä vaihtoa. Pieniä viivytyksiäkin sattui mm. marssilla tapahtuneiden viivytysten vuoksi. Divisioonan komentaja eversti Paalu otti rintamavastuu 5. tammikuuta kello 18. Divisioonan rintamalohkon leveys oli nyt osapuilleen 20 kilometriä, jolla alueella oli yhteensä 41 betonista rakennettua linnoituslaitetta. Linnoitusten sijainnista tarkemmin 5. divisioonaa käsittelevän artikkelin asianomaisessa kohdassa. Joulukuussa käydyt taistelut alueella olivat luonnollisesti vaurioittaneet jo olemassa olevia linnoitteita. Käytyjen taisteluiden vuoksi uusia linnoitteita ei oltu pystytty rakentamaan vaan 5. D:n joukkojen aika oli kulunut lähinnä olemassa olevien linnoitteiden toimintakunnossa pitämiseen, joten linnoittamistilanne oli huonontunut sodan alusta.
3. divisioonan otettua rintamavastuun oli sen ryhmitys seuraavan kaltainen :
Lampeistenojan lohkoa, joka oli divisioonan vastuualueen vasemmassa reunassa, miehitti JR 9 komentajanaan everstiluutnantti Emil Hagelberg. Lohko nimettiin pian uudelleen Merkin lohkoksi.
Munasuon lohkon, edellisestä oikealle, miehitti JR 8 komentajanaan everstiluutnantti Aappo Pirilä.
Summan lohkon, jälleen edellisestä oikealle, miehitti JR 7 komentajanaan eversti Kaarlo Heiskanen.
Aivan divisioonan oikealla sivustalla suoritettiin uudelleenjärjestelyjä, joiden tuloksena vastuualuetta hieman kavennettiin ja uuden lohkon nimeksi tuli Suokannan lohko. Lohkon miehitti rykmentistään irrotettu II/JR 8.
Divisioonan reserviksi jäi rykmentistään irrotettu III/JR 9, KevOs 3 ja sille alistetut JP 3 sekä panssarintorjuntaan tilapäisvälinein "erikoistunut" ErP 3.
Divisioonan tykistöstä yksi patteristo oli jo perustamisvaiheessa siirretty rannikkopuolustuksen käyttöön, joten käytettävissä oli divisioonan omasta tykistöstä I ja II/KTR 3.
Divisioonan puolustusta jäivät tukemaan myös alueella jo olleet Raskas Patteristo (RaskPsto) 1 ja 2 sekä 21. tammikuuta asti Ratsastava patteri.
Taistelutoiminta oli tammikuun 1940 alkupuolen divisioonan lohkolla verrattain vähäistä. Tähän vaikutti oletettavasti kyseisen ajanjakson kestänyt hyvin kylmä sää (mm. 17. tammikuuta mitattiin –42 astetta) ja taistelutoiminta oli lähinnä molemminpuolista tiedustelutoimintaa ja puna-armeijan tykistötulta.
Tammikuun puolesta välistä neuvostotykistön tuli lisääntyi huomattavasti. Tykistötuli kohdistui erityisesti Summan ja Lähteen lohkoilla olleisiin betonisiin linnoituslaitteisiin. Puna-armeija oli keskittänyt divisioonaa vastaan erittäin runsaan tykistön ja neuvostojoukot aloittivat suomalaisten linnoituslaitteiden järjestelmällisen tuhoamisen. Puna-armeijalla oli käytettävissään runsaasti 6 tuuman ja jopa 10–12 tuuman tykkejä. Neuvostoliiton alueelle keskittämän tykistön määrästä antaa hyvän kuvan se, että pelkästään Summan lohkoa ampui helmikuun alussa alkaneessa suurhyökkäyksen tulivalmistelussa 30 patteristoa. Puna-armeija käytti hyväkseen suomalaisen tykistön ammus- ja kalustopulaa tuoden runsaasti tykistöään jopa suorasuuntausasemiin.
Tammikuun aikana neuvostoliiton ilmavoimat tehostivat myös merkittävästi toimintaansa mm. aloittaen aiemmasta poiketen pommitukset suomalaisten selustan kohteita vastaan myös yöaikaan. Pommituksista oli merkittävää haittaa mm. suomalaisten selustan liikenteelle ja huollolle.
Neuvostoliitto keskitti tammikuun 1940 aikana Karjalankannakselle huomattavia lisäjoukkoja, joiden tehtävänä oli murtaa suomalaisten pääasema ja edetä aluksi Viipurin-Antrean tasalle. Hyökkäyksen painopisteeksi neuvostojoukoille käskettiin Karhulan ja Muolaanjärven välinen alue. Kyseistä, noin 40 kilometrin levyistä, osaa Mannerheim-linjasta puolustivat suomalaisten 1. ja 3. divisioona. 3. divisioonan alueella sijaitsevat Summankylän ja Lähteen lohkot tulivat olemaan kaikkein kiivaimpien hyökkäysten kohteena puna-armeijan suurhyökkäyksen alettua. Puna-armeija keskitti 40 kilometrin levyiselle alueella yhteensä yhdeksän jalkaväkidivisioonaa, viisi panssariprikaatia, yhden konekivääriprikaatin ja divisioonien orgaanisen tykistön lisäksi peräti 10 kenttätykistörykmenttiä.