stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tudor (suku)
Historia

Henrik VII
Walesin prinssi Arthur
Margareeta Tudor
Henrik VIII
Elisabet Tudor
Maria Tudor
Edmund Tudor, Somersetin herttua
Katariina Tudor
Henrik VIII
Henrik, Cornwallin herttua
Maria I
Elisabet I
Edvard VI
Maria I
Elisabet I
Edvard VI
Tudorin suvun perustaja oli walesilainen Owen Tudor (n. 1400–1461). Hän toimi Englannin kuningas Henrik VI:n aseenkantajana ja taisteli ruusujen sodassa Lancasterien puolella Yorkeja vastaan. Palveluksistaan kuninkaalle Owen Tudor saavutti korkean aseman ja omaisuuden.
Owen Tudorin pojanpoika Henry Tudor löi York-hallitsija Rikhard III:n ruusujen sodan päättäneessä Bosworth Fieldin taistelussa vuonna 1485. Hän väitti kuuluvansa Lancasterin sukuun, koska hänen äitinsä oli ensimmäisen lancasterilaisen kuninkaan Henrik IV:n isän lapsenlapsenlapsi. Näin Henry nousi Englannin valtaistuimelle kuningas Henrik VII:nä. Hän nai Yorkeihin kuuluneen Elizabethin ja yhdisti Lancasterit ja Yorkit, mikä vahvisti hänen asemaansa kuninkaana. Englannissa oli kuitenkin edelleen paljon levottomuuksia ja kapinoita.
Henrikin kuollessa vuonna 1509 Tudorien valta oli vakiintunut, ja kruunun peri kuninkaan poika Henrik VIII. Hänestä tuli yksi Englannin tunnetuimmista monarkeista, sillä hän muun muassa irrotti Englannin kirkon katolisesta kirkosta.
Henrik VIII:n kuoleman 1547 jälkeen valtaistuimelle nousi hänen ainoa poikansa, nuori Edvard VI. Hän kuoli kuitenkin tuberkuloosiin jo vuonna 1553 ennen kuin hänestä ehti tulla todellinen hallitsija. Edvardin kuoleman jälkeen valtaistuimelle nousi ensin Northumberlandin herttuan tytär Jane Grey, kunnes yhdeksän päivää myöhemmin vallan otti Edvardin siskopuoli Maria Tudor, hallitsijanimeltään Maria I. Hän nai Espanjan Filip II:n ja palautti katolilaisuuden Englantiin. Tästä seurasi levottomuuksia, ja Maria sai protestanttien veristen vainojen vuoksi lempinimen ”Bloody Mary”, ‘verinen Maria’.
Maria I kuoli lapsettomana vuonna 1558. Valtaistuimelle nousi hänen pikkusiskonsa Elisabet I, joka hallitsi vuoteen 1603 saakka. Elisabet palautti protestanttisuuden ja oli suosittu kansan keskuudessa. Hän ei koskaan mennyt naimisiin ja kuoli lapsettomana. Elisabetin seuraaja Jaakko I polveutui Henrik VIII:n siskosta Margareeta Tudorista, mutta hän aloitti Stuartien suvun dynastian.
Tudor-suvun hallitsijat

Viisi Tudor-sukuista monarkkia olivat:
Kuningas Henrik VII (1485–1509)
Kuningas Henrik VIII (1509–1547); Henrik VII:n poika
Kuningas Edvard VI (1547–1553); Henrik VIII:n poika
Kuningatar Maria I (1553–1558); Henrik VIII:n vanhin tytär
Kuningatar Elisabet I (1558–1603); Henrik VIII:n toiseksi vanhin tytär
Henrik VII:n tyttärentyttärentytär Jane Grey toimi lisäksi kuningattarena yhdeksän päivän ajan vuonna 1553, ennen kuin Maria syrjäytti hänet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tudorilaisen aikakauden ihmiset Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: York | Englannin hallitsijasuvut 1485–1603 | Seuraaja: Stuart |
Tuikkijat

| Tuikkijat |
| --- | --- |
 Mustaraitatuikkija (Platytroctes apus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Sillikuorekalat Argentiniformes
Heimo::  Tuikkijat Platytroctidae  Roule, 1916
Suvut
 Barbantus  Holtbyrnia  Maulisia  Mirorictus  Normichthys  Paraholtbyrnia  Pellisolus  Persparsia  Platytroctes  Sagamichthys  Searsia  Searsioides  Tragularius 
Katso myös
   Tuikkijat Wikispeciesissä   Tuikkijat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tuikkijat (Platytroctidae tai Searsiidae) eli valokuoreet  on sillikuorekalojen lahkoon kuuluva heimo. Eräissä lähteissä se luetaan kuuluvaksi kuorekaloihin. Tuikkijoita tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Tuikkijoiden heimoon kuuluu 13 sukua ja noin 37 lajia. Ne ovat pienehköjä kaloja, jotka kasvavat noin 10–30 cm pitkiksi. Ruumiinrakenteeltaan tuikkijat ovat litteitä ja melko korkeita ja pitkulaisia kaloja. Tyypillisiä piirteitä ovat ruumiin valoa tuottavat elimet ja putkimainen elin, josta kala voi ruiskauttaa sinivihreää hohtavaa nestettä. Tuikkijoiden silmät ovat melko kookkaat. Heimon kaloilla ei ole uimarakkoa ja eräiltä lajeilta puuttuvat rinta- ja vatsaevät. Väriltään tuikkijat ovat tyypillisesti ruskeita tai mustia.
Levinneisyys

Tuikkijalajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät syvissä vesissä, tyypillisesti noin 100–3 000 metrin syvyydessä merenpinnasta.
Tulevaisuus

Tulevaisuus on lineaarisessa aikakäsityksessä se osa aikalinjasta, joka ei vielä ole tapahtunut. Tulevaisuuden vastakohta on menneisyys eli se osa lineaarisesta aikalinjasta, joka on jo tapahtunut. Näiden väliin asettuu nykyisyys, joka tapahtuu parhaillaan.
Tulevaisuudentutkimusta kutsutaan joskus myös futurologiaksi. Tulevaisuutta pyritään ennustamaan muun muassa ekstrapoloimalla nykyisiä teknologisia, taloudellisia tai sosiaalisia kehityssuuntia. Suomessa tulevaisuuden päätöksentekoa hoitaa eduskunnan tulevaisuusvaliokunta, sen tutkimusta Tulevaisuuden tutkimuskeskus ja kansalaistoimintaa Tulevaisuudentutkimuksen seura.
Kirjallisuutta

Adams, Fred & Greg Laughlin: Maailmankaikkeuden elämäkerta: Ikuisuuden fysiikkaa.  ((Alkuteos: Five Ages of the Universe: Inside the Physics of Eternity, 1999.) Suomentanut J. Pekka Mäkelä)  Helsinki: Like, 2002.  ISBN 952-471-018-8
Hawking, Stephen W.: Maailmankaikkeus pähkinänkuoressa.  ((Alkuteos: The Universe in a Nutshell, 2001.) Suomentanut Risto Varteva)  Helsinki: WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28400-9
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Tuikeilmaisin

Vasemmalla säteily osuu tuikeaineeseen, jossa syntyy valofotoni. Fotoni osuu fotokatodille, josta emittoituu elektroni. Valomonistinputkessa elektroni moninkertaistuu ja aiheuttaa jännitesignaalin laitteeseen kiinnitetyyn elektroniikkaa.
Tuikeilmaisin on hiukkasilmaisin, jolla havainnoidaan korkeaenergiaista säteilyä. Ilmaisimen toiminta perustuu siihen, että säteilyn energia muunnetaan valovälähdykseksi, josta saadaan valomonistinputkella havaittava jännitepulssi. Nestetuikelaskenta on radioaktiivisen aktiivisuuden mittausmenetelmä, jossa radioaktiivinen näyte sekoitetaan nestetuikeaineen kanssa ja lasketaan tuikeaineesta lähtevät fotonit.
Rakenne ja toiminta

Tuikeilmaisin koostuu tuikeaineesta, valomonistinputkesta ja laskurielektroniikasta. Tuikeaineen ja valomonistinputken on oltava suojattuna ulkopuoliselta valolta. Tuikeaine voi olla kaasumaista, nestemäistä tai kiinteää ainetta. Valomonistinputkessa on fotokatodi ja useita dynodeita.
Tuikeaineeseen saapunut säteilyhiukkanen virittää tuikeaineen atomeita, eli nostaa niiden elektronin ylemmille energiatiloille. Elektronin laskeutuessa jälleen alemmalle energiatilalle atomista emittoituu fotoni, jonka taajuus vastaa näkyvän valon tai ultraviolettisäteilyn taajuutta. Tuikeaineesta saapunut fotoni osuu valomonistinputken fotokatodille aiheuttaen valosähköisen ilmiön ja irrottaen tästä elektronin. Elektronin osuessa dynodille se moninkertaistuu, jonka jälkeen elektronirypäs jatkaa matkaansa dynodilta dynodille elektronimäärän kasvaessa. Elektroniryppään aiheuttama pulssi saapuu elektroniikalle aiheuttaen jännitepulssin.
Verrattuna kaasutäytteisiin ilmaisimiin tuikeilmaisimen vahvuus on nopea aikatarkkuus. Tuikeilmaisin kykenee erottamaan kaksi peräkkäistä hiukkasta noin 1–5 mikrosekunnin aikavälillä. Lisäksi signaalipulssi on verrannollinen alkuperäisen säteilyhiukkasen energialle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tuikeilmaisin Wikimedia Commonsissa
Tuhkanaamasirkkunen

| Tuhkanaamasirkkunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkulit Passerellidae
Suku::  Hohtosirkut Arremon
Laji::  castaneiceps
Kaksiosainen nimi
 Arremon castaneiceps  (P. L. Sclater, 1860) 
Synonyymit
 Lysurus castaneiceps 
Katso myös
   Tuhkanaamasirkkunen Wikispeciesissä   Tuhkanaamasirkkunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tuhkanaamasirkkunen (Arremon castaneiceps) on Andeilla Etelä-Amerikassa tavattava sirkkuleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan tuhkanaamasirkkunen on noin 15 cm. Lajin pää ja kurkku ovat tuhkanharmaat ja päälaki on väriltään kastanjanruskea. Linnun selkä ja vatsa ovat väritykseltään oliivinvihreät. Siivet ja pyrstö ovat ruskeammat. Ulkonäöltään laji muistuttaa lähinnä rillisirkkua (Atlapetes leucopis), joka eroaa valkoisten silmänympärysten ja mustan selänperusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Tuhkanaamasirkkusen levinneisyysalue ulottuu Andien länsipuolenrinteillä Ecuadorista Kolumbiaan ja itärinteillä lajia tavataan paikoitellen Ecuadorin ja Kolumbian lisäksi Perussa. Lajin elinympäristöä ovat kosteiden metsien tiheä aluskasvillisuus, metsien reunojen ryteiköt ja rotkot veden lähettyvillä. Tuhkanaamasirkkusen elinympäristöt sijaitsevat yleensä 700–2 200 metrin korkeudella merenpinnasta.
Tuhkanaamasirkkuset liikkuvat yleensä pareittain ja saattavat liittyä myös sekaparviin.
Pesintä

Tuhkanaamasirkkusen pesä on kupolimainen ja sijaitsee suuren kiven tai kallion kolosta. Pesä rakennetaan sammalista ja sisäänkäynti on sivulta. Munat ovat väriltään valkoisia.
Uuden-Seelannin parlamentti

| Uuden-Seelannin parlamentti New Zealand Parliament Pāremata Aotearoa |
| --- | --- |
 
Tyyppi
Tyyppi:  Yksikamarinen
Johto
Puhemies:  Gerry Brownlee (Nat.)
Kenraalikuvernööri:  Cindy Kiro
Kokoonpano
Edustajia:  123
 
Puolueet:  Hallitus (68)      Kansallispuolue (49)       ACT (11)       NZ First (8) Virallinen oppositio (33)      Työväenpuolue (34) Muu oppositio (12)      Vihreät (15)       Maoripuolue (6)
Vaalit
Viimeisimmät vaalit:  14. lokakuuta 2023
Kokouspaikka
 Uuden-Seelannin parlamenttitalo ja "Mehiläispesä" eli pääministerin ja hallituksen työtilat.
Kotisivut
 http://www.parliament.nz/en-NZ
Uuden-Seelannin parlamentti (engl. New Zealand Parliament, maoriksi Pāremata Aotearoa) on Uuden-Seelannin lainsäädäntöelin. Se kokoontuu maan pääkaupungissa Wellingtonissa.
Vaaleilla valittuja edustajia parlamentissa on lähtökohtaisesti 120 ja vaalit pidetään kolmen vuoden välein.
Historia ja kokoonpano

Ensimmäiset parlamenttivaalit Uudessa-Seelannissa pidettiin vuonna 1853. Vuodesta 1951 parlamentti on ollut yksikamarinen.
Parlamentti (eng. Parliament) koostuu kahdesta osasta: hallitsijasta (eng. Sovereign) ja edustajainhuoneesta (eng. House of Representatives). Hallitsijalla tarkoitetaan kuningas Charles III:ta, jota edustaa maan kenraalikuvernööri. Hallitsija kutsuu parlamentin koolle ja tarvittaessa myös hajottaa sen. Hän myös antaa hallitsijan vahvistuksen uusille laeille. Edustajainhuone puolestaan muodostaa hallituksen ja säätää lakeja.
Hallitus on vastuussa edustajainhuoneelle. Hallituksella on toimeenpanovalta ja se vastaa maan päivittäisten asioiden hoitamisesta.
Edustajainhuoneen 120 edustajasta 72 valitaan yhden edustajan vaalipiireistä enemmistövaalitavalla, ja loput 48 suljetulla listavaalilla suhteellisella vaalitavalla siten, että vaalipiireistä jo valitut edustajat otetaan huomioon, jolloin edustajainhuoneen lopullinen koostumus vastaa puolueiden saamia ääniä. Vaalipiireistä seitsemän on māoreille varattuja vaalipiirejä. Jos puolue voittaa vaalipiireistä enemmän paikkoja kuin mihin se listavaalin perusteella olisi oikeutettu, se saa pitää nämä lisäpaikkansa, jolloin edustajainhuoneessa voi olla enemmän kuin 120 edustajaa. Viimeksi näin kävi vuoden 2023 vaaleissa, jolloin edustajainhuoneeseen valittiin 123 edustajaa. Tämä on myös Uuden-Seelannin historian suurimman parlamentin paikkamäärältään.
Viimeisimmät vaalit pidettiin 2023, joiden jälkeen suurimmaksi puolueeksi nousi kansallispuolue. Joulukuussa 2023 parlamentin puhemieheksi valittiin kansallispuoluetta edustava Gerry Brownlee.
Kansalaisten osallistuminen

Parlamentin piirissä toimii verkosto nimeltä ASPG (engl. Australasian Study of Parliament Group), johon kuuluu mm. parlamentaarikkoja, parlamentin työntekijöitä, aktiivisia kansalaisia ja tutkijoita Uudesta-Seelannista ja Australiasta. Verkoston tavoitteena on toimia foorumina, jolla keskustellaan parlamenttia koskevista ajankohtaisista asioista ja tuodaan niitä julki. Se järjestää seminaareja ja julkaisee sähköistä Australasian Parliamentary Review -lehteä.
Joka kolmas vuosi järjestetään myös puoluepoliittisesti sitoutumaton nuorisoparlamentti (engl. Youth Parliament), jossa on 140 edustajaa. Tarkoituksena on esitellä nuorille, miten demokratia ja lainsäädäntötyö tapahtuu Uudessa-Seelannissa sekä antaa nuorille mahdollisuus tuoda esille itselleen tärkeitä asioita. Tapahtuman vastuutahona on Uuden-Seelannin sosiaaliministeriö, ja nuorisoparlamentti on toteutettu säännöllisesti vuodesta 1994 lähtien. Tuolloin tuli myös kuluneeksi 20 vuotta siitä, kun äänestysikärajaa laskettiin 18 vuoteen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
ASPG:n kotisivut (englanniksi)
Maorikansanedustajien protesti Uuden-Seelannin parlamentissa BBC News, marraskuu 2024
Tšuktšimeri

Tšuktšimeri
Tšuktšimeri eli Tšuktšienmeri (ven. Чуко́тское мо́ре, Tšukotskoje more) on Pohjoiseen jäämereen kuuluva matala reunameri, joka sijaitsee Itä-Siperian meren ja Beaufortinmeren välissä.
Nimen etymologia

Tšuktšimeri on saanut nimensä Tšuktšien niemimaalla elävien tšuktšien mukaan. Tšuktšit ovat perinteisesti saaneet elantonsa merestä ja sen rannikkoalueilta metsästämällä merinisäkkäitä ja harjoittamalla poronhoitoa.
Maantiede

Tšuktšimerta reunustavat lännessä Wrangelinsaari ja Itä-Siperian meri, idässä Alaskaan kuuluva Point Barrow ja etelässä pohjoinen napapiiri ja Beringinmeri. Sen pohjoisraja kulkee Point Barrow’sta Wrangelinsaaren pohjoiskärkeen ja myötäilee arktista mannerrinnettä. Meren pinta-ala on noin 595 000 neliökilometriä ja keskisyvyys 77 metriä. Yli puolet sen alasta on alle 50 metrin syvyistä.
Suurimpia merenlahtia ovat Koljutšinskаjanlahti Siperiassa ja Kotzebue Sound Alaskassa. Muihin reunameriin verrattuna saaria on vain vähän. Niistä suurimpia ovat Geraldinsaari ja Wrangelinsaari. Merkittävin satamakaupunki on Venäjän rannikolla sijaitseva Uelén.
Merkittävin yksittäinen geologinen muodostuma Tšuktšimeren pohjassa on Hope Basin Alaskan edustalla. Merenpohjassa kulkee myös kaksi vedenalaista kanjonia, Herald ja Barrow. Noin 90 metriä syvä Herald alkaa 70. pohjoiselta leveyspiiriltä ja kulkee pohjoiseen pitkin 175. läntistä pituuspiiriä. Barrow myötäilee Alaskan rannikkoa ja ulottuu Tšuktšimereltä Beaufortinmerelle. Sen syvyys on 50–100 metriä.
Päivämääräraja kulkee pääosin 180. pituuspiiriä pitkin mutta tekee mutkan itään Beringinsalmen ja Tšuktšimeren kautta ja yhtyy 180. pituuspiiriin taas Wrangelinsaaren pohjoispuolella.
Hydrologia

Tšuktšimeressä on kolme suurta merivirtaa. Beringin merivirta tuo Tyynenmeren ja Anadyrjoen vettä Beringinsalmen kautta pohjoiseen. Alaskan rannikkovirta virtaa Alaskan rannikon edustalla ja Siperian rannikkovirta pitkin Siperian rannikkoa. Siperian rannikovirta häviää lähes olemattomiin talvella ja keväällä mutta voimistuu kesällä ja syksyllä. Merialue on purjehduskelpoinen heinä- ja lokakuun välisenä aikana; muina aikoina se on jäässä, jolloin merijäätä virtaa Siperian rannikkoa pitkin kaakkoon.
Tšuktšimereen laskee useita jokia: Siperian puolelta muun muassa Amguema, Tšegitun ja Joonаivejem ja Alaskan puolelta Kivalina, Kobuk, Kokolik, Noatak, Wulik ja Utukok.
Biologia

Tšuktšimeri on maailman tuotteliaimpia meriekosysteemejä. Sen ravintoketjujen perustan muodostaa merijään tuntumassa elävä kasviplankton. Matalassa ja ravinteikkaassa merenpohjassa esiintyy runsaasti äyriäisiä, simpukoita ja muita pohjaeläimiä, joita käyttävät puolestaan ravintonaan mursut, hylkeet, harmaavalaat ja vesilinnut. Monille näille lajeille on yhteistä merijään käyttäminen pesä- ja lepopaikkana.
Tšuktšimeren alueella elää noin 2 000 jääkarhua, puolet Yhdysvaltojen jääkarhuista ja kymmenesosa maapallon koko jääkarhupopulaatiosta. Jääkarhujen tärkeintä ravintoa ovat norpat, jotka viettävät pääosan elämästään jään pinnalla. Muita jäällä eläviä hyljelajeja ovat juovahylje, partahylje ja täplähylje. Hylkeiden lisäksi merijäätä käyttävät lepopaikkana mursut, joita muuttaa Tyyneltämerelle Tšuktšimerelle kesän ajaksi.
Tšuktšimeri on tärkeä elinalue myös monille valaslajeille. Sen matalissa vesissä liikkuu harmaavalaiden lisäksi uhanalaisia silli- ja ryhävalaita. Kasegaluk Lagoonissa ruokailee ja kasvattaa poikasiaan noin 3 500 maitovalasta. Monet Alaskan rannikon alkuperäiskansoista ovat perinteisesti pyydystäneet rannikolla liikkuvia grönlanninvalaita.
Tšuktšimerta reunustavat lahdet ja jokisuistot toimivat pesimä- ja ruokailupaikkoina miljoonille linnuille. Ulapalta etsivät ravintoa myrskylintu ja lyhytpyrstöliitäjä ja rannoilla pesivät valtavina yhdyskuntina etelän- ja pohjankiisla. Suurin osa Yhdysvaltojen ja Kanadan ja merkittävä osa Siperian kyhmyhaahkoista muuttaa itäiselle Tšuktšimerelle huhti- ja marraskuun väliseksi ajaksi. Alueella tavataan myös monia uhanalaisia tai vaarantuneita laajeja, kuten silmälasihaahkaa, jääkuikkaa ja lyhytnokkamurria.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tšuktšimeri Wikimedia Commonsissa
Ilmakuva Tšuktšimerta peittävästä merijäästä.
Marika Tuliniemi

| Marika Tuliniemi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Marika Hannele Ylhäinen o.s. Tuliniemi
Syntynyt: 19. heinäkuuta 1974 (ikä 50) Turku
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Pituus:  188 cm
Laji:  kuulantyöntö
Seura:  Liedon Parma (-1990)  Raision Kuula (1991-2000)
Valmentaja:  Raimo Lindholm -1991 Ilkka Hanska 1992-96 Seppo Simola 1997-2000
| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu.Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu.Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu.Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | San Sebastian 1993 | kuulantyöntö |  |
Marika Hannele Ylhäinen (o.s Tuliniemi, s. 19. heinäkuuta 1974 Turku) on uransa päättänyt suomalainen kuulantyöntäjä. Tuliniemi saavutti ulkoradoilla kaksi Suomen mestaruutta. Hänen ennätystuloksensa 18,09 m on vuodelta 1997, ja hän sijoittuu sillä Suomen kaikkien aikojen tilastossa neljänneksi. Seuratasolla hän edusti vuoteen 1990 Liedon Parmaa ja sen jälkeen Raision Kuulaa.
Marika Tuliniemi nousi kansalliseen kuulantyönnön kärkeen 1990-luvun alussa. Kovia kilpakumppaneita tähän aikaan naisten sarjassa olivat 1980-luvulta lähtien mestaruuksia ottanut Asta Ovaska ja samaan aikaan kansalliseen kuulakärkeen noussut Karoliina Lundahl. Tuliniemi kilpaili 1990-luvun alussa alle 20-vuotiaiden EM- ja MM-kisoissa, joista huippumenestyksenä oli vuoden 1992 alle 20-vuotiaiden EM-kisavoitto San Sebastianissa. Naisten kuulantyönnön Suomen mestaruuksia hän saavutti vuosina 1995 ja 1997. Aikuisten kansainvälisissä kisoissa Tuliniemi oli kaksi kertaa. Vuoden 1993 MM-kisat Stuttgartissa päättyivät karsintaan tuloksella 16,62 m. Hän oli sen jälkeen mukana Suomen edustajana vuoden 1994 koti-EM-kisoissa Helsingissä edeten ainoana suomalaisen loppukilpailuun loppusijoituksen ollessa 11. tuloksella 16,72 m.
Tuliniemi oli lukion jälkeen opiskellut Turussa fysioterapeutiksi. Vuodesta 1997 lähtien Tuuliniemi jatkoi opiskeluja Yhdysvalloissa Dallasissa saavuttaen neljän opiskeluvuoden jälkeen psykologian BSc-tutkinnon. Yhdysvalloissa oleskelun aikana hän teki huhtikuussa 1997 oman kuulaennätyksensä 18,09 m. Ura päättyi vuonna 2000 tapahtuneiden olkapää- ja polvivammojen myötä.
Tuliniemellä on nimissään myös useita Suomen ikäkausiennätyksiä: ulkoradoilla 15- (14,05; 3 kilon kuulalla 16,50), 17- (16,26; 3 kilon kuulalla 18,10) ja 19-vuotiaiden (17,93) ennätys sekä sisäradoilla 17- (15,85), 19- (17,25) ja 22-vuotiaiden (17,38) ennätys. Hän voitti alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuden vuonna 1993 tuloksella 17,93.
Saavutukset

Kuulantyöntö
Suomen mestari: 1995, 1997
SM-hopea: 1991, 1992, 1994, 1996, 1998
SM-pronssi: 1999
Alle 20-vuotiaiden EM-kisat:
EM-kulta: 1993
Sija 7: 1991
Alle 20-vuotiaiden MM-kisat:
Sija 9: 1992
Tuaregit

Tuaregit (arab. :طوارق‎ sekä joskus ransk. Touareg ja engl. Twareg) ovat läntisen Saharan alkuperäisasukkaita, berbereitä, jotka aikoinaan olivat alueen paimentolaisia. Vuosituhannen vaihteessa tuaregeja arveltiin olevan yhteensä noin 900 000 henkeä eri maissa. Pohjoiset tuaregit asuvat Saharan autiomaa-alueella, kun taas eteläiset yhteisöt asuvat aroilla ja savanneilla.
Asuinalue ja klaanit

Tuaregien historiallinen asuinalue ulottuu Etelä-Algeriasta Länsi-Libyaan ja Itä-Malista Pohjois-Nigeriin. Suuressa osassa näistä tuaregien perinteisistä alueista he ovat edelleen paikallista valtaväestöä. 1900-luvun loppupuolelta lähtien osa tuaregeista on myös muuttanut etenkin asuinalueidensa eteläosissa paikallisiin kaupunkikeskuksiin. Pieni määrä tuaregeja on myös muuttanut Ranskaan.
Tuaregikansa jakaantuu lukuisiin laajoihin eri heimojen muodostamiin valaliittoihin, klaaneihin.  Huomattavimpia näistä ovat pohjoisessa vaikuttavat Ahaggar (joskus myös Hoggar) ja Azjer (Ajjer), sekä eteläiset Asben, Ifora, Itesen (Kel Geres), Aulliminde ja Kel Tademaket.
Tuaregit puhuvat tamasheqin kieltä. Nimitystä tuareg on käytetty jo 1400-luvun lopulta lähtien, mutta tuaregit kutsuvat itseään nimellä Kel Tamasheq, Kel Tamajaq (suom. tamasheqin puhujat) ja Imouhar, Imuhagh, Imazaghan tai Imashaghen (suom. vapaat). Tuaregit käyttävät kirjoitetussa kielessään yhä konsonantteihin perustuvaa  tifinagh-kirjaimistoa, joka perustuu vanhaan libyalaiseen kirjoitustyyliin ja muinaiseen foinikialaisten aakkostoon.