stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pekka Haavisto
Politiikka > Toiminta kansainvälisissä tehtävissä

Pudottuaan eduskunnasta Haavisto toimi YK:n tehtävissä. Hän vastasi YK:n köyhdytettyä uraania koskevista kenttätutkimuksista Kosovossa, Montenegrossa, Serbiassa ja Bosnia-Hertsegovinassa. Vuosina 2000–2006 Haavisto johti YK:n ympäristöohjelma UNEP:n tutkimuksia eri konfliktien ympäristövaikutuksista. UNEP:n edustajana Haavisto oli muun muassa selvittämässä Romaniassa Baia Maren kaivosonnettomuutta. Hän toimi myös Afganistanissa, Palestiinassa, Irakissa ja Liberiassa. Haavisto osallistui Euroopan unionin Sudanin erityisedustajana neuvotteluihin Darfurin rauhansopimuksen solmimisesta 2005–2007. Vuonna 2007 hän toimi myös YK:n erityisasiantuntijana Darfurin kriisissä. Haavisto on ottanut osaa neuvotteluihin vielä EU-erityisedustajan työn jälkeenkin. Haavisto on toiminut myös ulkoministerin erityisedustajana Afrikan kriiseissä, erikoisalueenaan Sudanin ja Somalian konfliktit.
Politiikka > Presidenttiehdokkuus 2012 ja 2018

Vihreän liiton puoluekokous päätti kesäkuussa 2011 nimetä Pekka Haaviston puolueen presidenttiehdokkaaksi. Jo aiemmin hankkeen ajamiseksi oli perustettu tukiyhdistys. Haavisto sai vaalin ensimmäisellä kierroksella 18,8 % äänistä ja eteni toiselle kierrokselle Sauli Niinistön kanssa. Toisella kierroksella Sauli Niinistö valittiin 62,6 % kannatuksella presidentiksi Haaviston saadessa 37,4 % äänistä. Haavisto oli Suomen ensimmäinen avoimesti seksuaalivähemmistöön kuuluva presidenttiehdokas.
Helmikuussa 2017 Haavisto valittiin Vihreän liiton ehdokkaaksi vuoden 2018 presidentinvaalissa. Hän sai ehdokkaista jälleen toiseksi eniten ääniä (12,4 %), mutta Sauli Niinistö valittiin presidentiksi toiselle kaudelleen 62,6 % kannatuksella jo ensimmäisellä kierroksella.
Politiikka > Kehitys- ja omistajaohjausministeri 2013–2014

Vihreä liitto valitsi Haaviston ehdokkaaksi kehitysyhteistyöstä ja valtion omistaja-ohjauksesta vastaavaksi ministeriksi 16. lokakuuta 2013 Heidi Hautalan päätettyä erota tästä tehtävästä. Tasavallan presidentti nimitti hänet virkaan seuraavana päivänä. Hän toimi tehtävässä syyskuuhun 2014, jolloin vihreät erosi hallituksesta.
Vuonna 2013 valtionyhtiö Fortumin sähköverkot päätettiin myydä Fortumin aloitteesta. Koska sähköverkoilla oli strategista merkitystä, myynti vaati hallituksen hyväksynnän. Asian valmistelua johtivat ministeriöissä elinkeinoministeri Jan Vapaavuori, kehitysministeri Heidi Hautala ja myöhemmin Pekka Haavisto. Haaviston esityksestä hallituksen talouspoliittinen ministerivaliokunta päätti 11. joulukuuta 2013 poistaa Fortumilta strategisen tehtävän ylläpitää sähköverkkoja ja antoi Fortumille luvan myydä sähköverkot. Myynti johti pääosin ulkomaisten sijoittajien omistaman sähköverkkoyhtiö Carunan perustamiseen, jolla oli Suomessa 20 prosentin markkinaosuus. Myyntiä kritisoitiin sähkön hinnannousun ja verotulojen menetyksen vuoksi.
Politiikka > Vihreän liiton puheenjohtajana 2019 vaaleihin

Haavisto valittiin marraskuussa 2018 vihreiden puheenjohtajaksi Touko Aallon luovuttua tehtävästä. Edellisen kerran hän oli johtanut puoluettaan vuosina 1993–1995. Haavisto asettui ehdolle sen jälkeen, kun varapuheenjohtaja Maria Ohisalo jättäytyi kisasta pois. Haavisto toimi puheenjohtajana kesän 2019 puoluekokoukseen asti eli käytännössä johti puolueen 2019 eduskuntavaaleihin ja europarlamenttivaaleihin. Hän ilmoitti jo etukäteen, ettei tavoittele varsinaista puheenjohtajakautta kesällä 2019.
Kevään molemmissa vaaleissa Haaviston johtama vihreät sai historiansa parhaan vaalituloksen. Haavisto valittiin Helsingin vaalipiiristä eduskuntaan 20 163 äänellä, mikä oli koko maan ehdokkaista neljänneksi eniten. Eurovaaleissa vihreät nousi toiseksi suurimmaksi puolueeksi 16,0 prosentin kannatuksella ja puolueen paikkamäärä kasvoi yhdestä kahteen.
Politiikka > Ulkoministeri 2019–2023 > Rinteen ja Marinin hallituksessa

Haavisto nimitettiin Rinteen hallituksen ulkoministeriksi 6. kesäkuuta 2019.
Kun Haavisto oli toiminut ulkoministerinä kuukauden, EU:n ulkopolitiikan korkea edustaja Federica Mogherini pyysi häntä edustamaan unionia Sudanin rauhanneuvotteluissa. Haavisto suostui, ja runsasta kuukautta myöhemmin Sudanissa allekirjoitettiin sopimus, joka lopetti 30 vuotta kestäneen diktatuurin ja sotilasvallan.
Rinteen hallituksen kaaduttua hänet nimitettiin Marinin hallituksen ulkoministeriksi 10. joulukuuta 2019.
Helmikuussa 2021 Haaviston arvioitiin menestyneen hyvin tapaamisessa Venäjän ulkoministerin Sergei Lavrovin kanssa, kun edellisen yrittäjän, Josep Borrellin, oli vastikään tulkittu epäonnistuneen samassa tehtävässä.
Politiikka > Ulkoministeri 2019–2023 > Suomalaisten lasten ja naisten kotiuttaminen al-Holin pakolaisleiriltä

19. joulukuuta 2019 kymmenen opposition kansanedustajaa teki perustuslakivaliokunnalle muistutuksen eli selvityspyynnön ulkoministeri Pekka Haaviston virkatoimien laillisuudesta liittyen Syyriassa sijaitsevalla al-Holin leirillä olleiden suomalaisten ja Suomesta sinne kulkeutuneiden lasten ja naisten kotiuttamishankkeeseen. Ennen muistutuksen tekemistä Haavisto oli saanut toiminnastaan poliittisen luottamuksen, kun eduskunta antoi hänelle luottamuslauseen välikysymysäänestyksessä. Muistutus koski Haaviston virkatoimien juridista selvittämistä.
Perustuslakivaliokunnan 9. joulukuuta 2020 antaman mietinnön mukaan Haavisto rikkoi lakia, muttei niin vakavasti, että kynnys ministerisyytteen nostamiseksi valtakunnanoikeudessa ylittyisi. Mietintö ei ollut yksimielinen, sillä valiokunnan vihreät jäsenet jättivät siihen vastalauseen. Myös valiokunnan kuulemat asiantuntijat olivat selkeästi erimielisiä asiasta.
Politiikka > Presidenttiehdokkuus 2024

Haavistoa pidettiin jo pitkään ennen vuoden 2024 presidentinvaalia vihreiden todennäköisenä ehdokkaana. Kesäkuussa 2023 Haavisto ilmoitti tavoittelevansa presidenttiehdokkuutta valitsijayhdistyksen ehdokkaana. Hänen tukiyhdistyksensä, Mahdollisuuksien Suomi 2030 ry, oli perustettu jo toukokuussa 2023.
Haaviston presidentinvaalikampanja ilmoitti lokakuussa 2023 keränneensä 48 000 kannattajakorttia ja saavuttaneensa näin ehdokkuuteen vaadittavan 20 000 kannattajakortin rajan. Samalla julkistettiin Haaviston ”kansalaisvaltuuskunta”, jonka puheenjohtajana toimii kokoomuksen entinen kansanedustaja Jaana Pelkonen. Kansalaisvaltuuskuntaan kuuluvat muun muassa ministeri Elisabeth Rehn, rap-artisti Cheek, kirjailija Sofi Oksanen, jalkapalloilija Tim Sparv, professori Martin Scheinin ja arkkipiispa Kari Mäkinen.
Vaalin ensimmäisellä kierroksella 28. tammikuuta 2024 Haavisto sai ehdokkaista toiseksi eniten ääniä, 25,8 prosenttia, minkä turvin hän eteni toiselle kierrokselle. Toisen kierroksen toinen ehdokas oli kokoomuksen Alexander Stubb, joka sai 27,2 prosenttia ensimmäisen kierroksen äänistä Toisen kierroksen äänistä Haavisto sai 48,4 prosenttia.
Toisella kierroksella yksikään puolue tai presidenttiehdokas ei testamentannut ääniään Haavistolle, mutta hän sai tuki-ilmoituksia yli puoluerajojen. Muun muassa SDP:n Erkki Tuomioja, Liisa Jaakonsaari ja Antti Rinne sekä vasemmistoliiton Silvia Modig ja Martti Korhonen liittyivät Haaviston kansalaisvaltuuskunnan jäseneksi toisella kierroksella. Lisäksi hänen tuekseen asettuivat muun muassa kirjailijat Kjell Westö ja Johanna Sinisalo sekä näyttelijä Hannu-Pekka Björkman.
Politiikka > Presidenttiehdokkuus 2024 > Vaalirahoitus

Pekka Haaviston presidentinvaalikampanjan 2024 tavoitebudjetiksi ilmoitettiin noin 1 000 000 euroa. Haaviston kampanjan 15. tammikuuta julkaisemassa ennakkoilmoituksessa kampanja ilmoitti keränneensä 750 800 euroa tukea. Vihreät tuki kampanjaa 125 400 eurolla. Yksityishenkilöiltä kampanja sai tukea noin 456 200 euron verran.
Haavisto sai vaalirahoitusta kampanjaan muun muassa Herlinin teollisuussuvun Anna Herliniltä 25 000 euroa ja Ilona Herlinin Polttina oy -sijoitusyhtiöltä 10 000 euroa. Björn Wahlroos tuki Haaviston kampanjaa 10 000 eurolla ja vuorineuvos Reijo Karhisen Tiimaxi oy -sijoitysyhtiö 6 000 eurolla. Kampanjan suurin lahjoittaja on Singaporessa asuva yrittäjä Olli Muurainen, joka tuki kampanjaa 141 100 eurolla, antoi Management Events -yhtiönsä liiketiloja kampanjan käyttöön 6 000 euron arvosta ja osti 3 000 euron arvoisen lipun Haaviston varainkeruuseminaariin. Muurainen kertoi tukensa syyksi sen, että hän on Haaviston ystävä.
Poliittiset näkemykset > Sisäpolitiikka

Haaviston mielestä kulutusta on vähennettävä. Hän kannattaa avohakkuiden kieltämistä. Turvapaikanhakijoita on autettava ensisijaisesti paikan päällä. Haavisto on ajanut perustulon käyttöönottoa ja hänen mielestään tuloerot ovat Suomessa liian suuret. Haavisto kannattaa pakkoruotsia.
Vuonna 2018 Haavisto asemoi itsensä Ylen kyselyssä vasemmisto-oikeistojanalla arvoon 3, asteikon arvon 0 edustaessa vasemmistoa ja 10 edustaessa oikeistoa. Haavisto ei ole kertomansa mukaan lähtenyt vasemmistotrendeihin mukaan, ja kokee punavihreiden presidenttiehdokkuuden vieraaksi koska "ei ole yhtään punainen". Hän pitää vihreää liikettä kotinaan, ja on kertonut että on aina mieltänyt olevansa "keskustaliberaalien maisemissa poliittisesti".
Haavisto osallistui 1986 ydinvoimaa vastustavaan mielenosoitukseen Helsingissä. Hän piti vuonna 1998 mahdottomana, että vihreät voisivat olla mukana hallituksessa, joka suhtautuu myönteisesti viidennen ydinvoimalan rakentamiseen. Vuonna 2002 Haavisto totesi että päätös rakentaa lisäydinvoimaa voi johtaa maailmalla suomalaistuotteiden boikottiin. Haavisto kertoi vuonna 2023 että hänen ennakoimansa ydinvoimaonnettomuuksien sarja ei ole toteutunut, ja totesi että ilmastonmuutosta ei saada torjuttua riittävän nopeasti ilman kehittyneissä maissa käytettävää ydinvoimaa.
Poliittiset näkemykset > Ulkopolitiikka

Haavisto tuki keväällä 1991 Baltian maiden itsenäistymistä Neuvostoliitosta, jolloin virallinen Suomi ei ollut vielä tunnustanut Baltian maiden itsenäisyyttä.
Iltalehden mukaan Haavisto on toistuvasti urallaan kertonut uskovansa Venäjän demokratiakehitykseen ja kritisoinut niitä, jotka ovat varoittaneet Venäjän muodostamasta turvallisuusuhasta.
Vuonna 2008 Georgian sodan yhteydessä Haavisto oli huolissaan Baltian maiden liian vihamielisestä suhtautumisesta Venäjään.
Vuoden 2012 presidentinvaalien yhteydessä Haavisto totesi muun muassa, että pohjoismainen yhteistyö ja Venäjä ovat Suomen ulkopolitiikassa tärkeitä. Haaviston mielestä Suomella on taloudellisia mahdollisuuksia myös Euroopan ulkopuolella.
Haavisto kertoi vuonna 2012 uskovansa demokraattiseen Venäjään. Hän kritisoi muita presidenttiehdokkaita Venäjän demokratian vähättelystä: ”Myös jotkut ehdokaskollegoistani ovat syyllistyneet tällaiseen Venäjän – ja demokratian – vähättelyyn.” Venäjän suurimpana ongelmana hän piti alueiden kurjistumista. Haavisto totesi, että "Venäjän kehitys ei varmaan tuo suuria turvallisuusuhkia Suomelle." Vuonna 2013 Haavisto varoitti venäläisomisteisen Fennovoima-hankkeen yhteydessä Suomen Venäjä-riippuvuuden lisääntymisestä.
Haavisto halusi syksyllä 2019 ulkoministerinä toimiessaan löyhennyksiä venäläismatkailijoiden viisumikäytäntöihin. EU-komissio oli tätä ennen ollut huolissaan Suomen viisumikäytäntöjen turvallisuusriskeistä ja piti tarkastuksessa havaittuja puutteita vakavina. Haavisto ajautui viisumiasiassa vastakkain ulkoministeriön silloisen konsulipäällikön Pasi Tuomisen kanssa.
Poliittiset näkemykset > Puolustuspolitiikka

Iltalehden mukaan Haavisto kannatti Suomen puolustuskyvyn alasajoa 1990-luvulta 2010-luvulle asti. Hän on esittänyt suoria leikkauksia armeijan määrärahoihin sekä vaatinut armeijan miesvahvuuden vähentämistä.
1970-luvulla Haavisto kirjoitti, että ”puolustusvoimat on perustettu, jotta jokainen suomalainen mies hallitsisi tappamisen jalon taidon silloin, kun maan korkein johto näkee sen mielekkääksi. Kun käsky käy, on liian myöhäistä sanoa ei. Ei on sanottava nyt.”
Vuonna 1989 Haavisto teki eduskunnassa aloitteen: Määrärahan osoittamisesta Santahaminan (varuskuntasaari Helsingissä, jossa toimivat nykyään Etelä-Suomen Huoltorykmentti, Kaartin jääkärirykmentti, Maanpuolustuskorkeakoulu, Suomenlinnan Rannikkorykmentti ja Merisotakoulu) vapauttamiseksi asunto- ja virkistyskäyttöön.
Vuonna 1991 Haavisto esitti vähennettäväksi 900 000 000 markkaa puolustusmateriaalihankinnoista. 1992 valtion tulo- ja menoarviota käsiteltäessä Haavisto esitti ohjelmaa Suomen oman aseriisunnan toteuttamiseksi ja puolustusmäärahojen vähennystä 10 prosentilla vuosittain käytettäväksi ympäristöministeriön hallinnonalalla kansainväliseen ja kansalliseen ympäristönsuojeluun. Haaviston mukaan "eduskunta edellyttää, että laaditaan ohjelma Suomen oman aseriisunnan toteuttamiseksi ja turvallisuuspolitiikkamme saattamiseksi uutta eurooppalaista todellisuutta vastaavaksi".  Ehdotus kaatui eduskunnassa äänin 121–61. Toukokuussa 1992 Haavisto esitti, että hallitus antaa nopeasti eduskunnalle esityksen  varusmiespalvelusajan lyhentämisestä varusmieskoulutuksen ajankäyttöä tehostamalla. Haavisto oli mukana uudelleen 10 prosentin puolustusmateriaalihankintojen vähennysvaatimuksessa myös vuoden 1994 budjettiin. Samalla hän oli esittämässä muiden vihreiden kanssa, että tulevina vuosina tulee pyrkiä puolustusmenojen osuuden vähentämiseen noin prosenttiin bruttokansantuotteesta. Vuoden 1995 budjettia varten aloite oli sanamuodolla ”valtion velkaantumisen pysäyttämiseksi ja hyvinvointivaltion turvaamiseksi on vähennettävä puolustusvoimien materiaalihankintoja ja myöhennettävä hävittäjähankintoja. Tilausvaltuuksia tiedustelu-, valvonta- ja johtamisjärjestelmien hankkimiseen on välttämätöntä vähentää”. Haavisto palasi eduskuntaan 2007 ja katsoi vuonna 2008, että ”nykyisen kokoiselle armeijalle ei riitä varusteita" ja halusi pudottaa kriisiajan vahvuutta 350 000:sta aina 150 000:een.
Vuonna 2009 Haavisto halusi avata keskustelun Suomen yleisestä asevelvollisuudesta. Hänen mukaansa ainoa ratkaisu ongelmiin on valikoiva asepalvelus.
Vuonna 2011 Haavisto katsoi että Suomen tulisi vetäytyä Afganistanista.
Haavisto kannattaa jalkaväkimiinat kieltävää Ottawan sopimusta.
Haavisto ei ole aiemmin ollut Suomen Nato-jäsenyyden kannalla, mutta ilmoitti toukokuussa 2022 kääntyneensä kannattamaan Suomen Nato-jäsenyyden hakemista. Vielä vuonna 2012 Haavisto oli täysin eri mieltä väittämän kanssa, jonka mukaan Nato-jäsenyys vahvistaisi Suomen turvallisuutta.  
Suomen Nato-prosessi oli keskeinen Suomen ulkopoliittinen hanke Haaviston ulkoministerikautena. Haavisto allekirjoitti Suomen Natoon liittymiskirjan 4. huhtikuuta 2023.
Poliittiset näkemykset > Arvopolitiikka

Haavisto on esittänyt vuoden 2010 kirkostaeroamispiikin yhteydessä, että kirkon muutosta haluavat ihmiset pysyisivät jäsenenä ja vaikuttaisivat kirkon sisällä. Haavisto pohti vuonna 2010 pitäisikö hänen näyttää esimerkkiä ja liittyä uudelleen kirkkoon. Haavisto kertoi tuolloin, että vaikka hän ei ole kirkon jäsen, hänen on käynyt kirkkoa sääliksi. Haaviston mukaan kirkossa on paljon ihmisiä, joille ihmisarvon kunnioittaminen on tärkeä periaate ja hän kertoi olevansa heidän puolestaan pahoillaan. Haavisto kertoi toivovansa, että kirkko säilyttää vihkimisoikeutensa ja ryhtyy vihkimään samaa sukupuolta olevia pareja. Haavisto kutsui tuolloin kirkon vallitsevaa kantaa kärvistelyksi, sillä Ruotsi oli jo hyväksynyt lain.
Poliittiset näkemykset > Maahanmuutto

Haaviston näkemykset maahanmuutosta ovat vaihdelleet. Vuonna 2015 hän katsoi, että ei ole rajaa sille, kuinka paljon turvapaikanhakijoita otetaan vastaan. Vuonna 2023 Haavisto arvosteli hallitusta siitä, että pakolaisten ja siirtolaisten pääsy Suomeen itärajan kautta olisi pitänyt estää paljon aikaisemmin. Hän varoitti hallitusta siitä, että tulijoita voisi olla kymmeniä tuhansia.
Julkaisut

Haavisto on kirjoittanut muun muassa kirjan Kesä Balkanilla kokemuksistaan YK-työssä. Vuonna 2010 Haavisto julkaisi Afrikan kehityssuuntia kuvaavan raportin Afrikan tähteä etsimässä ja elämäkerrallisen teoksen Hatunnosto. Lokakuussa 2011 julkaistiin Haaviston vaalikirja Anna mun kaikki kestää – Sovinnon kirja.
Haavisto kirjoitti 1970-luvulla interrail-oppaita kokemuksistaan matkareissuiltaan Euroopasta.
Yksityiselämä

Haavisto tapasi puolisonsa, Ecuadorista kotoisin olevan parturi-kampaaja Nexar Antonio Floresin 1997 ollessaan matkalla Bogotássa. He rekisteröivät parisuhteensa vuonna 2002.
Haavisto on kasvissyöjä.
Haavisto asuu Helsingin Kulosaaressa omakotitalossa, joka oli ennen Yhdysvaltain suurlähetystön omistuksessa.
Hän toimii myös DJ:nä DJ Pexi -nimellä.
Yksityiselämä > Uskonto

Haavisto on kertonut uskovansa korkeampiin voimiin, mutta ei ole myöntänyt uskovansa kristilliseen kolmiyhteiseen Jumalaan. Haavisto on tunnustautunut kirjassaan 2011 "metsäkirkkolaiseksi", joka korostaa ihmisen pyhää kokemusta osana luontoa. Haaviston mukaan luonnossa ihminen kokee hengellisen ja jumalallisen tunteen. Haaviston mukaan läheinen luontosuhde auttaa ihmistä keskittymään ja auttaa ihmistä tuntemaan paikkansa maailmassa. Haavisto erosi nuoruudessa kirkosta, koska hän oli suivaantunut koulun uskonnonopetukseen. Haavisto kertoi protestoivansa tapaa, jolla muista uskonnoista kerrottiin. Vuonna 2010 Haavisto paljasti kirjassa harkinneensa liittymistä takaisin kirkkoon, mikäli se ryhtyy vihkimään samaa sukupuolta olevia pareja. Haavisto liittyi Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon Ylivieskan kirkon tuhopolton jälkeen vuonna 2016.
Kunnianosoituksia

Vuonna 2015 Haavistolle myönnettiin Etnisten suhteiden ja kansainvälisen muuttoliikkeen tutkimuksen seuran (ETMU) tunnustuspalkinto merkittävästä työstä etnisten suhteiden ja kansainvälisen muuttoliikkeen kysymysten parissa.
Suomen Leijonan suurristi (Suomi, 2022)
Suomen Valkoisen Ruusun komentajamerkki (Suomi, 1998)
Sotilasansiomitali (Suomi, 2008)
Pohjantähti-ritarikunnan suurristi (Ruotsi, 2024)
Kunnialegioonan ritarimerkki (Ranska, 2019)
Ghazi Muhammad Akbar Khanin mitali (Afganistan, 2021)
Teokset

Inter-rail-opas.  Helsinki:  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-08595-2
Vaihtoehtoliikehdintä ja puoluepolitiikka. Hki: Kansan Sivistystyön Liitto, 1980. (Alustuksia ja avauksia, Kansan sivistystyön liitto, ISSN 0358-7835; 16.).
Tehtävä napapiirillä: kadonnutta aatetta metsästämässä. toim. Pekka Haavisto; piirrokset: Pekka Sauri. Hki: Perusta, 1983 ISBN 951-99447-2-9.
Nuori Eurooppa: Inter-rail opas.  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-13604-2
Kesä Balkanilla.  Helsinki:  Wutum, 1999.  ISBN 951-98391-0-0
Afrikan tähteä etsimässä.  Helsinki:  Taloustieto, 2010.  ISBN 978-951-628-499-9
Hatunnosto.  Helsinki:  Kirjapaja, 2010.  ISBN 978-952-247-120-8
Anna mun kaikki kestää: Sovinnon kirja.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38578-4
Lipunnosto ja räätälin viisaus.  Helsinki:  Kirjapaja, 2017.  ISBN 978-952-288-065-9
Kirjallisuutta

Kämppi, Riikka & Lähde, Jussi: Sydänten presidentti.  Helsinki:  Helsinki-kirjat, 2012.  ISBN 978-952-5989-05-2
Otto Halonen

Otto Armas (Ami) Halonen (17. maaliskuuta 1899 Kuopio – 1. joulukuuta 1961) lempinimeltään Ami oli suomalainen jääkärikapteeni. Halonen oli Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän ei ehtinyt osallistua taistelutoimiin Saksan itärintamalla, mutta Suomeen palattuaan Halonen osallistui sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan riveissä. Hän osallistui vielä sotilasuransa aikana taistelutoimiin komppanianpäällikkönä talvi- ja jatkosodan aikana.
Perhe ja opinnot

Halonen kävi kaksi luokkaa Kuopion klassillista lyseota ja suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Terijoen yhteiskoulussa vuonna 1924. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925.
Hänen vanhempansa olivat talonomistaja Aukusti Halonen ja Anna Helena Savolainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Meeri Ikävalkon kanssa, josta hän erosi vuonna 1929 ja avioitui toisen kerran vuonna 1932 Aino Hilja Lappalaisen kanssa.
Halosella oli kaksi lasta ensimmäisestä avioliitosta ja neljä jälkimmäisestä. Hänen kaikki kolme poikaansa seurasivat hänen esimerkkiään ja olivat sotilasuralla. Pojista kenraaliluutnantti Ilkka Halonen erosi vakinaisesta palveluksesta Pohjois-Suomen sotilasläänin komentajana.
Jääkäriaika

Halonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 30. syyskuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoona 1. komppaniaan 13. lokakuuta 1917.
Suomen sisällissota

Halonen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Halonen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muutettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja edelleen Uudenmaan rykmentiksi. Hän toimi rykmentissä ensin joukkueenjohtajana eri komppanioissa ja määrättiin 26. marraskuuta 1918 alkaen 3. komppanian päälliköksi ja 23. joulukuuta 1918 alkaen I pataljoonan adjutantiksi sekä 1. joulukuuta 1919 jälleen 3. komppanian päälliköksi ja 15. syyskuuta 1920 alkaen 1. komppanian päälliköksi ja 20. huhtikuuta 1921 alkaen 1. konekiväärikomppaniaan nuoremmaksi upseeriksi. Hän toimi rykmentin aliupseerikoulun johtajana 5. syyskuuta 1921 – 15. helmikuuta 1922 välisen ajan. Hän haavoittui Rajajoen kahakassa 2. syyskuuta 1919 Uudenmaan rykmentin ollessa vartioimassa rajaa Kannaksella. Hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi 26. huhtikuuta 1922 Polkupyöräpataljoona 2:een ollen myös kaksi kertaa ryhmänjohtajakurssien johtajana. Armeijasta hän erosi 15. huhtikuuta 1925 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin 1. syyskuuta 1925 Kymenlaakson suojeluskuntapiirin 1. alueen päälliköksi, josta hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1928 Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin 1. alueen päälliköksi. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi 30. tammikuuta 1930 ja oli myöhemmin Kuopion suojeluskunnan paikallispäällikkönä 1. marraskuuta 1932 – 1. huhtikuuta 1933 välisen ajan ja hoiti oman toimensa ohella Kuopion suojeluskuntapiirin 1. alueen päällikön tehtäviä 22. joulukuuta 1932 – 31. maaliskuuta 1933 välisen ajan. Suojeluskuntatyönsä jälkeen hän toimi maanviljelijänä Siilinjärvellä.
Talvi- ja Jatkosota

Halonen osallistui talvisotaan YH:n aikana Jalkaväkirykmentti 39:n II pataljoonan (II/JR 39) konekiväärikomppanian päällikkönä ja myöhemmin Jalkaväkirykmentti 38:n I pataljoonan komentajana ja uudelleen edellä mainitun konekiväärikomppanian päällikkönä ja osallistui taisteluihin Uomaalla, Lavajärvellä, Pyhäjärvellä, Ruhtinaanmäellä, Mitrossa, Nietojalla ja Koirinoja–Konnunkylä akselilla. Jatkosotaan hän osallistui komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 51:n III pataljoonassa (III/JR 51) vuoteen 1942 saakka ja osallistui taisteluihin Pälkjärvellä, Matkaselässä, Jänisjoella, Hämekoskella, Läskelässä, Kiteenjoella, Ruskealassa ja Tuokslahdella, missä hän haavoittui 16. elokuuta 1941 ja kotiutettiin vuonna 1942, mutta toimi Siilinjärvellä senkin jälkeen väestönsuojelutehtävissä.
Sotien jälkeinen aika

Halonen toimi sotien jälkeen maanviljelijänä Siilinjärvellä. Hänet on haudattu Siilinjärvelle.
Luottamustoimet

Halonen toimi Sotainvalidien Veljesliiton Siilinjärven Sotainvalidit ry:n puheenjohtajana vuosina 1944–1961.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 3. toukokuuta 1918  Vänrikki 28. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1924 |      |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suojeluskuntajärjestön ansioristi  Sotainvalidien kultainen ansioristi  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Aiheesta muualla

Halosen sukupuu
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.