stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Shunzhi
Kuolema ja vallanperimys > Isorokko

Syyskuussa 1660 Shunzhin mielivaimo Donggo kuoli äkillisesti surressaan lapsensa menetystä. Syvän surun valtaamana keisari vaipui masennukseen usean kuukauden ajaksi, kunnes hän 2. helmikuuta 1661 sairastui isorokkoon. Kaksi päivää myöhemmin keisarin uskotut virkamiehet Wang Xi (王熙, 1628–1703) ja Margi kutsuttiin keisarin sairas­vuoteen äärelle merkitsemään muistiin hänen viimeisen tahtonsa. Sanama päivänä, 4. helmikuuta, hänen kolmas poikansa Kangxi valittiin hänen seuraajakseen toden­näköisesti siksi, koska hän oli jo selvinnyt hengissä isorokosta. Keisari kuoli Kielletyssä kaupungissa 22-vuotiaana 5. helmikuuta 1661.
Mantšut pelkäsivät isorokkoa enemmän kuin mitään muuta tautia, koska heillä ei ollut sitä vastaan immuniteettia ja jopa 80 prosenttia isorokkoon sairastuneista mantšuista kuoli siihen.  Viimeistään vuodesta 122 saakka he olivat ylläpitäneet virastoa iso­rokko­tapausten tutkimiseksi ja eristäneet siihen sairastuneet tartunnan välttämiseksi. Epidemioiden sattuessa hallitsija­perheen jäsenet oli totuttu lähettämään "isorokon välttämis­keskuksiin" (bidousuo 避痘所) heidän suojaamiseksi tartunnalta.  Keisari Shunzhi pelkäsi tautia erityisesti, koska hän oli nuori ja asui suuressa kaupungissa lähellä tartunnanlähteitä. Hänen valta­kautenaankin isorokkoa oli esiintynyt Pekingissä ainakin yhdeksän kertaa, ja joka kerta keisarin oli ollut pakko mennä suojatulle alueelle kuten "Eteläiseen puistoon" (Nanyuan 南苑), metsästysmaalle Pekingin etelä­puolelle, mihin Dorgon oli 1640-luvulla rakentanut "isorokon välttämiskeskuksen". Lisäksi oli säädetty, että kaupungin kiinalaisten asukkaiden oli muutettava sieltä pois, jos he sairastuivat iso­rokkoon. Tästä ja muista varo­toimen­piteistä huolimatta nuori keisari kuitenkin sairastui siihen.
Kuolema ja vallanperimys > Keisarin väärennetty testamentti

Keisarin viimeinen tahto, joka julkistettiin illalla 5. helmikuuta, oli että hänen nuoren poikansa ollessa alaikäinen oli maata hallitseva neljä sijais­hallitsijaa. Oboi, Sonin, Suksaha ja Ebilun, jotka kaikki olivat auttaneet Jirganangia puhdistamaan hovin Dorgonin kannattajista tämän kuoltua vuoden 1650 lopussa. On vaikea päätellä, oliko Shunzhi todella nimittänyt nämä neljä sijais­hallitsijoiksi, sillä he ja leski­keisarinna Xiaozhuang selvästikin muuttelivat keisarin testamenttia ennen kuin vahvistivat sen; eräät tutkijat ovat jopa väittäneet sitä kokonaan väärennetyksi. Keisarin testamentin mukaan, sellaisena kuin se julkaistiin, hän olisi myös valitellut alullepanemaansa kiinalaisen mallin mukaista hallintoa, erityisesti eunukkien vaikutusvaltaa ja kiinalaisten virka­miesten suosimista, mantšu­ylimystön ja mantšu­perinteiden laimin­lyömistä sekä ihastumistaan vaimoonsa äitinsä sijasta. Vaikka keisari oli usein kumonnut itse aikaisemmin antamiaan määräyksiä, käytännöt, jotka hän testamentissaan ilmaisi hylänneensä, olivat olleet keskeisellä sijalla hänen hallinnossaan siitä lähtien, kun hän oli 1650-luvun alussa alkanut itse hallita. Testamentti, sellaisena kuin se julkaistiin, myönsi "keisarillisen arvovallan manttelin" neljälle sijais­hallitsijalle, jotka käyttivät sitä tukena mantšuja suosivalle politiikalleen Oboin sijais­hallituksena tunnettuna ajanjaksona 1661–1669
Kuolema ja vallanperimys > Kuoleman jälkeen

Koska hovin lausunnot eivät selvästi ilmaisseet keisarin kuolinsyytä, alkoi pian levitä huhuja, ettei hän ollutkaan kuollut vaan vetäytynyt buddhalaiseen luostariin elääkseen anonyyminä munkkina, joko rakastetun vaimonsa kuoleman aiheuttaman surun vuoksi tai ne mantšuylimykset, jotka hän oli testamentissaan nimennyt sijaishallitsijoiksi, olisivat tehneet vallan­kaappauksen.. Nämä huhut saivat uskottavuutta siitäkin, että keisari oli 1650-luvun lopulla tullut Zen-buddha­laisuuden innokkaaksi kannattajaksi ja jopa antanut buddha­laisten munkkien asua keisarin palatsissa. Ennen pitkää monet seikat kuten erään munkin kertomus keisarin sairastumisesta isorokkoon ja se, että yksi hänen jalka­vaimoistaan ja myös yksi hänen henki­vartijoistaan oli tehnyt itse­murhan seuratakseen keisaria hautaan, viittaavat siihen, että Shunzhi todella oli kuollut.
Keisarin ruumista pidettiin surun­valitteluja varten Kielletyssä kaupungissa 27 päivää, kunnes se 3. maaliskuuta kuljetettiin ylenpalttisessa juhla­kulkueessa Jingshaniin, kukkulalle juuri Kielletyn kaupungin pohjois­puolella, minkän jälkeen suuri määrä arvo­esineitä poltettiin hautajais­uhreina. Vasta kaksi vuotta myöhemmin, 1663, ruumis kuljettiin lopulliseen lepo­sijaansa. Toisin kuin mantšuilla tuohon aikaan oli tapana, ruumista ei poltettu vaan Shunzhi haudattiin maahan. Hänen haudattiin paikkaan, joka myöhemmin tuli tunnetuksi Itäisinä Qing-hautoina, 125 kilometriä koilliseen Pekingistä, toisena Qing-dynastian keisarillisista hautaus­maista.. Hänen hautansa on osa Xiaolingin mausoleumikompleksia, joka tunnetaan mantšun­kielisellä nimellä Hiyoošungga Munggan ja on ensimmäinen kyseiselle alueelle pystytetty mauseoleumi.
Jälkivaikutus

Väärennetty testamentti, jossa Shunzhi muka pahoitteli mantšu­perinteiden hylkäämistä, näytti tukevan keisari Kangxin aikaisten neljän sijais­hallitsijan nativistista politiikkaa. Siihen vedoten Oboi ja muut sijais­hallitsijat pian lakkauttivat Kolmen­toista eunukin toimistot. Muutaman seuraavan vuoden aikana he vahvistivat keisarllisen hovi­viraston asemaa, jota johtivat mantšut ja heidän palvelijansa. He lakkauttivat myös Hanlinin akatemian ja rajoittivat prinssien ja ministerien päättävän neuvoston jäsenyyden mantšuille ja mongoleille. Sijais­hallitsijat harjoittivat myös hyökkäävää politiikkaa Qingin kiinalaisia alamaisia kohtaan: he teloittivat tusinoittain ihmisiä ja rankaisivat tuhansia muita Jiangnanin seudulla, jossa kirjailijat olivat esittäneet poikkeavia mieli­piteitä ja verot viivästyivät, ja pakottivat Kaakkois-Kiinan rannikko­seudun väestön muuttamaan sisä­maahan näännyt­tääkseen Taiwanista käsin johdetun Tungningin kuningas­kunnan, jota hallitsivat Koxingan jälkeläiset.
Sen jälkeen kun Kangxi vuonna 1669 vangitsi Oboin, hän palasi monessa asiassa Shunzhin politiikkaan. Hän palautti isänsä suosimat instituutiot kuten Suuren kanslian, jossa kiinalaiset virkamiehet saivat suuren vaikutusvallan valtiollisiin asioihin. Hän kukisti myös Kolmen lääninherran kapinan, jonka olivat aloittaneet kolme kiinalaista sotilasjohtajaa, joilla oli ollut tärkeä osuus mantšujen valloittaessa Kiinan, mutta joista oli tullut kapinallisjohtajia laajoilla alueilla Etelä-Kiinassa. Sisällissota vuosina 1673–1681 koetteli uuden Qing-dynastian alamaisten uskollisuutta, mutta Qing-armeijat selvisivät voittajina. Kun Qingin voitto oli varmistettu, pantiin vuonna 1679 toimeen erityinen tutkinto "korkea-arvoisille monipuolisesti oppineille" laaja-alaisesti oppineille (博學鴻儒 Boxue hongru) kiinalaisten oppineiden houkuttelemiseksi, jotka olivat kieltäytyneet palvelemasta uutta dynastiaa. Tutkinnon onnistuneesti suorittaneet saivat tehtäväkseen laatia kukistuneen Ming-dynastian virallisen historia­teoksen. Kapinat kukistettiin vuonna 1681, samana vuonna, jolloin Kangxi pani alulle inokulaatiot keisari­perheen lasten suojaamiseksi isorokolta. Kun Gungningin kuningas­kunta vuonna 1683 lopullisesti kukistui, Qing-hallinnon sotilaallinen ylivoima oli täydellinen. Dorgonin, Shiunzhin ja Kangxin luoma insti­tutio­naalinen perusta teki Qing-dynastialle mahdolliseksi pystyttää kunnioitettavan suuri ja vakaa keisarihuone ja muuttaa sen "yhdeksi onnis­tuneim­mista keisari­kunnista, jotka maailma on tuntenut." Kohtalon ivaa kuitenkin oli, että Kangxin alkuun­panema pitkä­aikainen Pax Manchurica sai aikaan, että Qing-dynastian Kiina oli kohta­lokkaalla tavalla valmis­tautu­ma­ton kohtaamaan 1800-luvulla aggres­siivi­sia ja hyvin aseistettuja eurooppa­laisia suur­valtoja.
Perhe > Vanhemmat ja isovanhemmat

Keisari Shunzhi (alkuperäiseltä nimeltään Fulin) syntyi mantšulaiseen Aisin Goron klaaniin, Qingin keisarisukuun.
Isä: Hong Taiji (1592–1643), Qing-dynastian keisari, jonka yhdeksäs poika Fulin oli.
Äiti: Keisarinna Xiaozhian (Bumbutai, 1613–1688)
Äidinisä: Jaisang (寨桑), Borjigit-klaaniin kuulunut Khortšin-mongoliprinssi
Isänisä: Nurhaci (1559–1626), Qing-dynastian perustaja.
Isänäiti: Keisarinna Xiaocigao (Monggo, 1573–1603), Yehenara-klaania, Nurhacin jalkavaimo.
Perhe > Keisarinnat ja vaimot

Vaikka Aisin Goron virallisessa suku­luettelossa mainitaan vain 19 Shunzhin vaimoa, hautajaisten yhteydessä laaditut asia­kirjat osoittavat, että heitä oli ainakin 23. Heistä 11 synnytti lapsia. Hänen valtakaudellaan kaksi näistä sai keisarinnan arvon, ja he molemmat olivat sukua Shunzhin äidille. Vuoden 1644 valloituksen jälkeen keisarinnat ja muut keisarin vaimot tunnettiin yleensä vain arvo­nimillään ja niiden patri­lineaaristen klaanien nimillä, joihin he olivat syntyneet.
Ensimmäinen keisarinna: Borjigit, syntyisin khortšin-mongolien Borjigit-klaanista.. Keisarinna vuodesta 1651, menetti tämän arvonsa vuonna 1653.
Toinen keisarinna: Xiaohuizhang (k. 1718), myös Borjigit-klaanista. Keisarinna vuodesta 1654. Keisarin kuoleman jälkeen vuodesta 1661 keisarinna Dowager Ciren (慈仁).
Perhe > Lapset

Shunzhin 22 puolisosta 11 synnytti hänelle kaikkiaan 14 lasta, joista kuitenkin vain neljä poikaa (Fuquan, Xuanye, Changning ja Longxi) sekä yksi tytär (Gongyi Chang) elivät tarpeeksi kauan avioituakseen.
Perhe > Lapset > Pojat

Niuniu 牛鈕 (mantšuksi: Nionio; 13. joulukuuta 1651 – 9. maaliskuuta 1652). Äiti: keisarin puoliso Ba 巴.
Fuquan 福全 (Fuciowan; 8. syyskuuta 1653 – 10. elokuuta 1703). Äiti: keisarin puoliso Ningyi 寧懿. Prinssi Yu (裕親王) vuodesta 1667.
Xuanye 玄燁 (Hiowanyei; 4. toukokuuta 1654 – 20. joulukuuta 1722), myöhemmin keisari Kangxi. Äiti: keisarinna Xiaokangzhang.
4. poika (12. marraskuuta 1657 – 25. helmikuuta 1658), kuoli ennen kuin hänelle oli annettu nimeä.
Changning 常寧 (8. joulukuuta 1657 – 20. heinäkuuta 1703)., Shunzhi 14.11.壬寅 (4th). Death:, Kangxi 42.6.辛巳 (7th). Born to Consort Chen 陳. Became Prince Gong (恭親王) in 1671.
Qishou 奇授 (Kišeo; 3. tammikuuta 1660 – kuoli 7-vuotiaana, kuolinpäivä tuntematon  Äiti: keisarin puoliso Tang 唐.
Longxi 隆禧 (Lunghi; 30. toukokuuta 1660 – 20. elokuuta 1679). Äiti: keisarin puoliso Niu 鈕. Prinssi Chun (純親王) vuodesta 1674; kuolemansa jälkeen Prinssi Chun Jing (純靖親王).
Yonggan 永幹 (Yunggan; 23. tammikuuta 1661 – kuoli 8-vuotiaana, kuolinpäivä tuntematon. Äiti: keisarin puoliso Muktu 穆克圖.
Perhe > Lapset > Tyttäret

Ennen kuin Qing-hovi muutti Pekingiin vuonna 1644, mantšunaiset käyttivät omia nimiään, mutta vuoden 1644 jälkeen nämä nimet "häviävät sukutauluista ja arkistoiduista asiakirjoista." Vasta kihlattuina keisarin tyttäret saivat arvonimet, joilla heidät siitä lähtien paremmin tunnettiin. Vaikka viisi Shunzhin kuudesta tyttärestä kuoli lapsina, heidät kaikki mainitaan Aisin Gioron sukuluettelossa.
1. tytär (1652–1653). Äiti: keisarin vaimo Chen 陳.
2. tytär (1654–1685): toisen arvoluokan prinessa (mantšuksi hošoi gungju) Gongyi Chang (kiinaksi: heshuo Gongyi Chang gongzhu 和碩恭懿長公主). Syntyi Shunzhin hallitukauden 10. vuoden 12. kuukautena
eli aikavälillä 18.1.–16.2.1654. Äiti: keisari Shunzhin puoliso Yang 楊. Meni 1667 naimisiin Nerdun kanssa (訥爾杜; k. 1676)
3. tytär (1654–1658). Äiti: keisarin vaimo Ba 巴.
4. tytär (1655–1662).
5. tytär (1655–1661).
6. tytär (1655–1662). Äiti: keisarin vaimo Nala 納喇.
Perhe > Lapset > Adoptoidut tyttäret

Keisarin adoptoitujen tyttärien nimet, jotka kaikki olivat Qing-hallitsijasukujen jäsenten toisia tyttäriä, ovat arvonimiä, eivät henkilönnimiä.
Toisen arvoluokan prinsessa, jonka arvonimeä ei tunneta (1648–1691/92), Shunzhin velipuolen Šosem (硕塞; 1629–1655), Hong Taijin viidennen pojan toinen tytär.
Toisen arvoluokan prinsessa Roujia 柔嘉 (1652–1673), Jirgalangin toisen pojan Jidun (濟度; 1633–1660) toinen tytär
Toisen arvoluokan prinsessa Duanmin 端敏 (1653–1729), Qing-dynastian perustajan Nurhatši's toisen pojan Abatain seitsemännen pojan Yolon Yolo (岳樂; 1625–1689) toinen tytär.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Shunzhi Emperor
Hong Taiji, jonka viisi­vuotias poika Fulin tuli keisariksi vuonna 1643 nimellä Shunzhi.
Prinssihallitsija Dorgon keisarillisine vallanmerkkeineen. Hän hallitsi keisarin tavoin vuodesta 1643 kuolemaansa saakka 1650, jonka aikana mantšut valloittivat lähes koko Kiinan.
Keisari Shunzhi
"Mogulilähetystö", keski­aasialaisen Mughal-valta­kunnan prinssin lähettiläät, Shunzhin Pekingissä 1656 käyneiden hollantilaisten kuvaamana. Vuonna 1951 italialainen Luciano Petech väitti ensimmäisenä, että nämä lähettiläät saapuivat Turfanista, eivät mogulien hallitsemasta Intiasta.
Kupolin muotoinen Valkoinen Dagoba, joka on yhä näkyvissä Beihain puistossa Pekingissä, pystytettiin Shunzhin määräyksestä tiibetiläisen buddhalaisuuden kunnioittamiseksi.
Keisari Yonglin, Eteläisen Mingin viimeisen hallitsijan pako vuosina 1647–1651. Valta­kunnan- ja maa­kunta­rajat kartassa ovat Kiinan kansan­tasa­vallan aikaiset.
Johann Adam Schall von Bell, jesuiittalähetyssaarnaaja, josta keisari Shunzhi tuttavallisesti käytti nimitystä mafa, joka merkitsee mantšun kielellä isoisää
Isorokkovirus elektroni­mikro­skoopilla katsottuna. Tätä virusta vastaan mantšuilla ei ollut immuniteettia. Keisari Shunzhi kuoli isorokkoon, ja hänen seuraajakseen valittiin nuori prinssi Kangxi, koska tämä oli jo selvinnyt taudista hengissä.
Virallinen hovimuotokuva Oboista, joka 5. helmikuuta 1661 nimitettiin vastikään valtaistuimelle nousseen, vasta kuusivuotiaan Kanxin sijaishallitsijaksi
Keisari Kangxin kolme eteläistä kierto­matkaa Jiangnanin seudulla vuosina 1684, 1689 (reitti merkitty karttaan) ja 1699 vahvistivat uuden Qing-dynastian arvovaltaa ja luottamusta siihen muutamaa vuotta Kolmen läänin­herran kukistamisen jälkeen.
Keisarinna Dowager Xiaozhuang, jolla oli huomattava vaikutus politiikkaan sekä poikansa Shunzhin että pojanpoikansa Kangxin hallitessa
Empress Xiaohuizhang, Khortšin-mongoli, josta tuli keisarin toinen puoliso vuonna 1654.
Shunzhin kolmas poika Xuanye sen jälkeen, kun hänestä oli tullut keisari Kangxi (hallitsi 1661–1722).
Käännös suomeksi
Athene ja Marsyas

| Athene ja Marsyas |
| --- | --- |
 Athene ja Marsyas, roomalainen kopio 1. vuosisadalta jaa., Vatikaanin museo.
Nimi:  Athene ja Marsyas
Tekijä:  Myron
Valmistumisvuosi:  n. 460–450 eaa.
Taiteenlaji:  veistos
Athene ja Marsyas oli Myronin veistämä Athene-jumalatarta ja satyyri Marsyasta esittänyt antiikin kreikkalainen veistos. Alkuperäinen veistos tehtiin klassisella kaudella noin vuonna 460–450 eaa. Veistos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta se tunnetaan siitä tehtyjen roomalaisaikaisten kopioiden kautta.
Veistoksen aiheena on kreikkalaisen mytologian kertomus, jossa Athene on juuri keksinyt aulos-huilun, mutta heittänyt sen maahan kavahdettuaan omaa ilmettään sitä soitettaessa. Soiton paikalle houkuttama Marsyas haluaa huilun itselleen. Alkuperäinen veistos on saattanut sijaita Ateenan Akropoliilla.
| --- | --- |
Athene ja Marsyas -veistoksen nykyaikainen kopio, Kööpenhamina.: Yksityiskohta Athenesta. Roomalainen kopio, Liebieghaus, Frankfurt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Athene ja Marsyas Wikimedia Commonsissa
Oi beibi

| ”Oi beibi” Raptori |
| --- | --- | --- |

Oi beibi 16 -version kansi
Singlen tiedot
 Albumilta: Moe!
 Julkaistu: 1990
 Tuottaja(t): Raptori (alkuperäinen) JS16 (16-versio)
 Tyylilaji: rap, huumorimusiikki
 Kesto: 03.22
 Levy-yhtiö: Megamania
Ääninäyte
Alle 10%:n näyte kappaleesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Oi beibi on rap-yhtye Raptorin vuonna 1990 levyttämä kappale. Kappale on yhtyeen tunnetuimpia ja se valittiin muun muassa vuoden 1990 parhaaksi kotimaiseksi singleksi.
Kappale julkaistiin yhtyeen debyyttialbumilla Moe! ja omana singlenään kappaleen "Tuhansien sulojen maa" kanssa. Kappaleen on säveltänyt Izmo (Ismo Heikkilä) ja sanoittanut Jufo III (Juho Peltomaa).
Kappaleesta tehtiin remixversio "Oi beibi (Syvähyvinkää mix)", joka julkaistiin yhtyeen minialbumilla Kohella oi Pluto, vuonna 1995 Megamanian ja Johanna Kustannuksen julkaisemalla "Oi beibi" -singlelevyllä sekä vuonna 1996 julkaistulla kokoelmalevyllä Epäviralliset muistelmat.
Raptori on tehnyt sarjan "Oi beibi" -kappaleistaan. "Oi beibi 2" julkaistiin yhtyeen toisella studioalbumilla Tulevat tänne sotkemaan meidän ajopuuteorian vuonna 1991, singlenä kappaleiden "Debi Gibson (Viiraa Pääzä mix)" ja "Hämyt" kanssa sekä vuonna 1995 julkaistulla "Oi beibi" -singlelevyllä. Kolmas versio "Oi beibi IV (Faijan Uhka)" on vuonna 2000 julkaistulla albumilla Ouu-raisakson!. Samana vuonna julkaistiin singlelevy "Raptori vs. Caater", joka sisälsi kaksi Caaterin tekemää trancepohjaista remixversiota "Oi beibi IV" -kappaleesta. Vuonna 2010 Jaakko Salovaara teki "Oi beibi" -kappaleesta uuden version nimeltä "Oi beibi 16". Kyseisestä versiosta julkaistiin myös musiikkivideo. Musiikkivideo kuvattiin Pablo Filmsin tuotantotiloissa, Konalan teollisuusalueella sijaitsevassa rakennuksessa. Videossa käytettiin rekvisiittana muun muassa 60 pumpattavaa barbaraa.
Yhtye ilmoitti Ouu-raisakson!-levyn koteloetiketissä, että vielä julkaisematon "Oi beibi III" tehtäisiin vasta tulevaisuudessa, koska 
kappaletta ei voitu nauhoittaa haluttuun muotoon silloisen tekniikan avulla. Tämä on tulkittu parodiaksi George Lucasin Tähtien sota -elokuville.
Kappaleen sanat

Kappaleessa henkilö vihjailee seksuaalisista haluista "beibiä" kohtaan, mutta niiden toteuttaminen vaikeutuu "beibin" isän uskonnollisen vakaumuksen takia. Kappaleen viimeisessä säkeistössä käsitellään biseksuaalisuutta, lapsen seksuaalista hyväksikäyttöä ja perheväkivaltaa.
»Tahtoisin olla sun kanssasi sillai, tiedäthän kyllä itsekin millai. Tahtoisin sua niin koskettaa, vaan entä jos faijasi tietää saa?»
»Haluaisin suudella sinua kovasti, miksi ihmeessä isäsi on rovasti?»
»Ah, nyt erittyy hormoni, miksi täytyy faijasi olla mormoni?»
»Otetaan faijasi mukaan kimppaan, olenkin jo kyllästynyt pelkkään pimppaan»
»Pienenä eno minut aina raiskasi. Jos en antanut, seinään paiskasi»
Leppäkertut

| Leppäkertut |
| --- | --- |
 Seitsenpistepirkko (Coccinella septempunctata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Härömäiset Cucujoidea
Heimo::  Leppäkertut Coccinellidae  Latreille, 1807
Alaheimot
 Chilocorinae  Coccidulinae  Coccinellinae  Epilachninae  Hyperaspidinae  Microweiseinae  Scymninae  Sticholotidinae 
Katso myös
   Leppäkertut Wikispeciesissä   Leppäkertut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leppäkertut eli leppäpirkot (Coccinellidae) on kovakuoriaisheimo. Leppäkertut ovat puolipallon muotoisia ja hidasliikkeisiä vajaan 10 mm pituisia hyönteisiä. Niiden peitinsiivet ovat usein pilkulliset, ja pilkkujen määrä ja väritys vaihtelevat lajikohtaisesti. Kirkkaalla värillään ne varoittavat muita petoja pahanmakuisuudestaan. Monet leppäkertut syövät kirvoja.
Etymologia

Leppäkertun nimi tulee vanhasta itämerensuomalaisesta sanasta leppä, joka tarkoitti verta. Nimi viittaa tunnetuimpien lajien oranssinpunaiseen väriin. Myös leppäkerttujen heimon tieteellinen nimi Coccinellidae viittaa oranssinpunaiseen väriin. Leppäkertun rinnakkaisnimi leppäpirkko tulee Pyhän Birgitan mukaan.
Koko

Maailman suurimmat leppäkertut kuuluvat Megalocaria-sukuun ja ovat 18 millimetrin pituisia. Suomen suurin laji on isopirkko, jonka pituus on noin 10 millimetriä. Maailman pienimmät leppäkertut ovat 0,8 millimetrin mittaisia. Naaraat ovat koiraita suurempia.
Anatomia ja väritys

Leppäkertulla on kupera selkäpuoli ja litteä vatsapuoli. Pää on osittain etuselän alla. Päässä on suurehkot verkkosilmät ja lyhyehköt tuntosarvet, joissa on usein 11 jaoketta. Peitinsiipien alla on laskostettuina takasiivet, joita kutsutaan lenninsiiviksi. Lyhyet raajat soveltuvat juoksemiseen.
Leppäkerttuja on monenvärisiä, ja myös saman lajin yksilöt voivat olla erivärisiä. Tavallisimpia pohjavärejä ovat oranssinpunainen ja musta.
Leppäkertut voidaan jakaa ulkonäöltään kahteen ryhmään. Alaheimojen Chilocorinae, Coccinellinae ja Epilachninae lajit ovat yleensä yli 3 millimetriä pitkiä, ja ne ovat useimmiten sileitä, karvattomia ja kirkaan värisiä. Niitä värittävät myös erilaiset täplät ja raidat. Sen sijaan alaheimon Coccidulinae lajit ovat alle 3 millimetriä pitkiä ja yksivärisiä. Mustissa tai punaruskeissa lajeissa ei näy selviä täpliä, ja ne ovat lisäksi yleensä karvaisia.
Elinympäristöt

Leppäkerttuja elää monenlaisissa ympäristöissä metsistä kosteisiin paikkoihin kuten soihin ja rantoihin, ja niityistä tuntureihin. Jotkin lajit elävät puissa, toiset aluskasvillisuudessa, jotkin molemmissa. Jotkin lajit vaativat havupuun, jotkin lehtipuun. Seitsenpistepirkko kykenee elämään monenlaisissa elinympäristöissä.
Elämänkaari

Leppäkerttu kehittyy munasta aikuiseksi toukkavaiheen ja kotelovaiheen kautta. Useimmilla lajeilla on vuodessa vain yksi sukupolvi, mutta lämpimänä kesänä joillain lajeilla sukupolvia voi olla kaksikin.
Leppäkertut parittelevat keväällä ja alkukesästä. Naaras munii 0,4–2 millimetrin pituiset, yleensä keltaiset munansa johonkin kasviin, usein lehden alapinnalle. Leppäkerttujen munat näyttävät hieman venytetyiltä.
Joidenkin lajien toukkia suojaa vahamainen erite. Toukat kuoriutuvat viikon kuluttua ja syövät munankuorensa. Toukka luo nahkansa kolme kertaa ja kasvaa satakertaiseksi alkuperäisestä koostaan. Täysikasvuisena toukka kiinnittyy kasviin takaruumiinsa kärjellä ja nostaa selkänsä koholleen. Vuorokauden kuluttua se työntyy ulos nahastaan ja siirtyy kotelovaiheeseen. Kotelon suojana ei ole kotelokoppaa. Kotelovaihe kestää noin viikon, mutta kylmässä se voi kestää useitakin viikkoja.
Kesällä kotelosta kuoriutuneet aikuiset leppäkertut talvehtivat ja elävät seuraavaan kevääseen tai kesään. Tunnetaan myös joitain tapauksia, joissa aikuinen on talvehtinut kahdesti. Keski-Euroopassa joidenkin lajien on todettu talvehtineen myös munana tai toukkana. Leppäkertut talvehtivat usein karikkeessa, heinätupoissa tai kaarnan raoissa. Leppäkerttuja voi löytää talvella myös ikkunoiden välistä. Jotkin lajit, kuten seitsenpistepirkko, talvehtivat ryhmissä.
Vaeltaminen

Leppäkertut lähtevät joskus vaeltamaan suurina joukkoina esimerkiksi kun lämpötila on riittävän korkea tai kun kirvat ovat ehtyneet. Vaeltavat leppäkertut lentävät 150–500 metrin korkeudella noin 30 kilometrin tuntinopeudella. Vaeltavien leppäkerttujen suuria rykelmiä voi löytää rantavesistä ja rannoilta.
Ravinto

Monet leppäkertut syövät kirvoja niin aikuisena kuin toukkanakin. Leppäkerttuja hyödynnetäänkin etenkin kilpikirvojen torjunnassa. Jotkin lajit syövät muutakin ruokaa, kuten punkkeja, siitepölyä, mettä, kasveja tai härmäsieniä. Jotkin lajit eivät syö kirvoja lainkaan. Paistepirkko ja ahdepirkko käyttävät muurahaisia hyväkseen saadakseen kirvoja. Niukkoina aikoina leppäkertut voivat olla kannibalistisia.
Viholliset

Jotkin linnut, kuten räystäspääsky ja pikkuvarpunen, syövät leppäkerttuja muun ravinnon ohella. Sudenkorennot, hämähäkit, petokärpäset ja petoluteet voivat saalistaa leppäkerttuja, mutta muilta hyönteisiltä leppäkerttuja suojaa niiden kova kuori. Häirittynä leppäkertut erittävät jalkojensa hajurauhasista keltaista nestettä, hemolymfaa. Sen uskotaan olevan puolustustapa vihollisia vastaan, sillä se haisee pahalle ja on joillakin lajeilla myrkyllistä. Seitsenpistepirkon myrkky on hengenvaarallista ainakin sinitiaiselle.
Yli sadan pistäis- ja kaksisiipislajin tiedetään loisivan leppäkertuissa. Eräs Suomessakin esiintyvä vainopistiäisiin (Braconidae) kuuluva loinen Dinocampus coccinellae tekee leppäkertusta zombin munimalla aikuiseen leppäkerttuun viruksen, joka saa leppäkertun käyttäytymään oudosti: se muuttaa leppäkerttuja isännikseen, jotka saattavat myöhemmin toimia myös pistiäisen kasvavien toukkien aggressiivisina puolustajina.
Leppäkerttuja voivat vaivata myös punkit, loissienet ja jotkin bakteerit.