stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kwon Jung-hyuk

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 2. elokuuta 1978 (ikä 46)
Syntymäpaikka:  Etelä-Korea
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 193 cm
Lempinimi: JHK
Seura
Seura:  VPS
Pelinumero: 1
Junioriseurat
:  Korea University
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2001–2004   2005–2006   2007   2008   2009   2010 |  Ulsan Hyundai  → Gwangju Sangmu   Pohang Steelers    FC Seoul    RoPS    VPS | 15 (0)   14 (0)   1 (0)   0 (0)   20 (0)   22 (0) |
Maajoukkue
| 2002 |  Etelä-Korea | 0 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 24. lokakuuta 2010.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 22. helmikuuta 2009.
Kwon Jung-Hyuk (kor. 권정혁, Gwon Jeong-hyeok, hanja 權正赫; s. 2. elokuuta 1978 Korean tasavalta) on eteläkorealainen jalkapallomaalivahti.
Aikaisemmin urallaan hän on edustanut useita Etelä-Korean K-Liigan joukkueita muun muassa Ulsan Hyundaita, Gwangju Sangmu Phoenixiä, Pohang Steelersiä ja viimeksi FC Seoulia.
Helmikuussa 2009 Kwon saapui Suomeen. Hän oli solminut Rovaniemen Palloseuran kanssa esisopimuksen, jonka mukaan hän olisi testissä pelaisi Liigacupissa helmikuun loppuun asti. Debyyttinsä Kwon teki RoPSille 18. helmikuuta 2009 Liigacupin ottelussa Turun Interiä vastaan. Ottelu päättyi RoPSin 0–3 tappioon, vaikka Kwon pelasi hyvän pelin. Pelattuaan toisen ottelun Liigacupissa Jyväskylän Jalkapalloklubia vastaan solmi Kwon 22. helmikuuta RoPSin kanssa kautta 2009 koskevan pelaajasopimuksen. Debyyttinsä Veikkausliigassa Kwon teki FC Lahtea vastaan 28. huhtikuuta 2009. RoPSin tiputtua kauden päätteeksi ykköseen, siirtyi Kwon Vaasan Palloseuran riveihin.
Etelä-Korean maajoukkueessa Kwon esiintyi vuonna 2002 CONCACAF Gold Cupissa. Etelä-Korea sijoittui lopulta neljänneksi kilpailussa.
Luettelo Palaun kaupungeista ja kylistä

Palaun kartta
Tämä on luettelo Palaun kaupungeista ja kylistä.
Kaupungit

Koror
Kylät

Airai
Kloulklubed
Meyungs
Ky Fanin epäyhtälö

Matematiikassa Ky Fanin epäyhtälö kuuluu seuraavasti: Olkoon  0<x_{i}\leq {\frac {1}{2}} kaikilla  i=1,\cdots ,n. Tällöin
Epäyhtälössä pätee yhtäsuuruus jos ja vain jos kaikki  x_{i}:t ovat yhtä suuria. Yleisempi versio epäyhtälöstä on Levinsonin epäyhtälö.
Kolmivärinen tšekinkoira

| Kolmivärinen tšekinkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Tšekki
Määrä:  harvinainen jopa kotimaassaan
Rodun syntyaika:  1954
Alkuperäinen käyttö:  laboratoriokokeet
Nykyinen käyttö:  seurakoira, harrastuskoira
Muita nimityksiä:  Český strakatý pes, Strakáč, Horákův laboratorní pes, Horakinlaboratoriokoira, Horak'sche Laborhunde, Czech Spotted Dog, Bohemian Spotted Dog, Böhmische gefleckte Hund
FCI-luokitus:  ei CMKU: 9 Seura- ja kääpiökoirat, alaryhmä 10 kromfohrländer
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  uros 45–53 cm, narttu 43–51 cm
Väritys:  tricolor
Kolmivärinen tšekinkoira (tšek. český strakatý pes) eli strakáč, joka tunnettiin aiemmin nimellä horakinlaboratoriokoira (tšek. Horákův laboratorní pes) on tšekkiläinen koirarotu. Se on vielä melko vähälukuinen jopa kotimaassaan. Se on tunnustettu kansallisesti ČeskoMoravská Kynologická Unie:ssa (CMKU), mutta sillä ei ole FCI:n hyväksyntää.
Ulkomuoto

Kolmivärinen tšekinkoira ei edusta mitään määrättyä koiratyyppiä: sen ulkomuoto tuo osittain mieleen ajokoiran ja seisojan välimuodon, mutta jotkin yksilöt näyttävät myös ylikookkaalta tanskalais-ruotsalaiselta pihakoiralta. Pitkäkarvainen muunnos muistuttaa lisäksi spanielityyppisiä seisojarotuja, kuten pienimünsterinseisojaa tai stabyhounia. Se ei kuitenkaan ole koskaan ollut metsästyskoira eikä se polveudu mistään varsinaisesta rodusta (saksanseisojaa lukuun ottamatta), vaan sen alkuperäinen käyttötarkoitus on hyvin erikoinen muihin koirarotuihin verrattuna.
Rotu on keskikokoinen, suorakaiteen muotoinen ja riippukorvainen koira, jonka rakenne on tasapainoinen ja suhteellisen kevyt. Urosten säkäkorkeus on 45–53 cm ja narttujen 43–51 cm. Rungonpituus on 10–20 % säkäkorkeutta pidempi. Rodusta on kaksi muunnosta, lyhyt- ja pitkäkarvainen. Lyhytkarvaisen karvapeite on sileä ja ihonmyötäinen, pitkäkarvaisen kaksinkertainen ja vain hieman aaltoileva.
Väritys on aina kolmivärinen: joko musta-tricolor (musta-valkoinen tan-merkein) tai ruskea-tricolor (ruskea-valkoinen tan-merkein). Tummien (mustien tai ruskeiden) ja valkoisten alueiden suhde on 1:1, eli koirassa on huomattavasti enemmän valkoista kuin monien muiden tricolor-väristen rotujen karvapeitteessä (berninpaimenkoira, australianpaimenkoira yms.). Sen tricolor-väritys muistuttaakin enemmän terriereille tyypillistä tricoloria. Seisoja-perimän vaikutus näkyy valkoisessa värialueessa: siinä on joko mustia tai ruskeita täpliä monien lintukoirien tapaan.
Luonne ja käyttäytyminen

Kolmivärinen tšekinkoira on ystävällinen, erittäin sosiaalinen, vastaanottavainen, oppivainen ja se muodostaa vahvan siteen omistajaansa. Se on helposti koulutettavissa, eikä sillä ole taipumusta dominanssiin. Alkuperäinen käyttötarkoitus suosi sekä ihmisten että muiden koirien kanssa hyvin toimeen tulevaa koiraa. Se oppii sietämään myös pienempiä lemmikkieläimiä, mikäli se totutetaan olemaan niiden kanssa pennusta pitäen.
Alkuperä

Kynologi František Horák kehitti rodun 1950-luvulla Prahan Tiedeakatemiassa koe-eläimeksi lääketieteellisiä ja geneettisiä tutkimuksia varten. Hänellä ei ollut varaa koe-eläiminä usein käytettyihin beagleihin, minkä vuoksi hän päätti hankkia kulkukoiria, joita sitten jalostaisi eteenpäin. Kantavanhemmat olivat akatemian omistamat kaksi sekarotuista koiraa: 25-kiloinen, luppakorvainen ja paimenkoiratyyppinen soopeli Rigy-narttu sekä 10-kiloinen, sileäkarvaista kettuterrieriä muistuttanut ja laikukas kolmivärinen Míši-uros. 4.4.1954 syntyi ensimmäinen pentue, jonka 9 pennusta valittiin jatkojalostukseen 2 kolmiväristä yksilöä: Míša ja Dáša. Jalostuksessa haettiin jo tässä vaiheessa varta vasten lyhyttä, sileää karvapeitettä. Musta tricolor -väritys oli saatu linjaan heti ensimmäisestä risteytyksestä, ja se periytyi hyvin vahvasti heti jalostuksen alkuvaiheessa. Ruskea tricolor -väritys syntyi vasta myöhemmin risteyttämällä kantaan lyhytkarvainen saksanseisoja. Geenipoolia pyrittiin parantamaan paimenkoira-, bullterrieri- ja pointteri-risteytysten avulla, mutta niistä syntyneet jälkeläiset eivät jatkaneet enää sukua.
Vuonna 1960 kirjoitettiin ensimmäinen rotumääritelmä ja samalla Tšekkoslovakian pieneläinkasvattajien unioni tunnusti rodun nimellä horakinlaboratoriokoira. Siihen aikaan sitä ei kuitenkaan julkisesti tunnettu edes kotimaassaan, koska sitä kasvatettiin ainoastaan akatemian tarpeisiin. Ensimmäinen julkinen esittely tapahtui 27.8.1961 Prahassa palveluskoirien kansallisessa näyttelyssä.
Vuonna 1981 horakinlaboratoriokoira pääsi Tšekin Koirankasvattajayhdistyksen rekisteriin, mikä mahdollisti sen kasvattamisen akatemian ulkopuolella. Kuitenkin vain muutama akatemian jalostamaan alkupopulaatioon kuuluvasta n. 40 koirasta päätyi yksityisten harrastajien ja kasvattajien omistukseen. Nimi muutettiin kolmiväriseksi tšekinkoiraksi, joka oli Horákin itse keksimä nimi. Myös nykyinen, CMKU:n vuonna 1994 hyväksymä rotumääritelmä on hänen käsialaansa.
Alkuperä > Rodun elvyttäminen

Ensimmäinen pentue akatemian ulkopuolella syntyi 10.9.1981, mutta kyseiset jälkeläiset eivät vieneet jalostusta eteenpäin. Koska rodusta ei oltu aluksi kiinnostuneita, se oli vähällä kuolla sukupuuttoon. Siitä kiinnostuttiin kuitenkin 1990-luvulla, mutta enää tuolloin puhdasrotuisia yksilöitä ei ollut juuri jäljellä. Ainoastaan kuusi puhdasrotuista, rekisteröityä koiraa onnistuttiin löytämään:
Car Voděradský háj: lyhytkarvainen, musta-tricolor, s. 1986
Artis z Nadějného chovu: pitkäkarvainen, ruskea-tricolor, s. 1987
Adéla z Nadějného chovu: lyhytkarvainen, ruskea-tricolor, s. 1987
Aran z Nadějného chovu: pitkäkarvainen, musta-tricolor, s. 1987
Dejsi Voděradský háj: lyhytkarvainen, musta-tricolor, s. 1986
Argo Stříbřecký rybník: lyhytkarvainen, musta-tricolor, s. 1989
Muut löydetyt yksi uros ja kolme narttua eivät olleet puhdasrotuisia, vaan joko niillä ei ollut virallisia rekisteripapereita tai niiden alkuperä oli täysin tuntematon. Ensimmäinen kuudesta edellä luetteloidusta kantakoirasta polveutuva pentue oli 10.3.1993 syntynyt Prosmycká Court A-pentue, mistä alkoi systemaattinen kasvatustyö kolmivärisen tšekinkoiran pelastamiseksi.
Käyttötarkoitus

Rodun avulla tutkittiin erityisesti epileptisten kohtausten aiheuttajia ja hammaspuutosten perinnöllisyyttä. Se oli myös ensimmäinen eläin, jolla Tšekkoslovakiassa kokeiltiin munuaistensiirtoa. Myös laikukkaan värityksen periytyvyys pantiin merkille jalostuksen aikana. Nykyisin kolmivärinen tšekinkoira on lähinnä koko perheen seurakoira tai harrastuskoira. Vaikka se ei olekaan aggressiivinen vieraita ihmisiä kohtaan, siitä saa hyvän vahtikoiran joka ennemmin ilmoittaa tulijoista haukkumalla kuin hyökkää tai puolustaa reviiriään. Se soveltuu ihmisystävällisenä rotuna myös terapiakoiraksi.
Terveys

Vaikka laboratoriokokeita ei enää kolmivärisellä tšekinkoiralla tehdä, vielä nykyisinkin jotkut yksilöt kärsivät epilepsiasta ja hammaspuutoksista.
Hoito

Rotu on aktiivinen, sitkeä ja väsymätön liikkuja, minkä vuoksi se sopii hyvin agilityyn ja muihin harrastuksiin. Erittäin sopeutuvaisena rotuna se tottuu asumiseen kerrostalossa ja kaupunkien keskustoissa.
Aiheesta muualla

Rotumääritelmä  (en)
Rozsáhlé stránky věnované problematice chovu Českého strakatého psa (cz)
Kuvagalleria (Arkistoitu – Internet Archive)
Klub chovatelů málo početných plemen psů (cz)
Stránky věnované - setkání českého strakatého psa (cz)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: cs:Český strakatý pes
8 kk ikäinen kolmivärinen tšekinkoira.
Käännös suomeksi
Luettelo Portugalin laivaston torpedoveneistä

Portugalin sotalaivat
A -
B -
C -
D -
E -
F -
G

H -
I -
J -
K -
L -
M - 
N

O -
P -
Q -
R -
S -
T -
U 

V -
W -
X -
Y -
Z
Sukellusveneet
Rannikkopanssarilaivat
Risteilijät
Hävittäjät
Fregatit
Korvetit
Torpedoveneet
Tykkiveneet
Partioalukset
Miinalaivat
Miinantorjunta-alukset
Miinanraivaajat
Monitorit
Moottoritorpedoveneet
Apualukset
Yhteysalukset
Linjalaivat
Purjealukset
Kuunarit
Luettelo Portugalin laivaston torpedoveneistä sisältää Portugalin laivaston torpedoveneet.
| Runkonumero | Nimi | Kuva | Luokka | Palvelukseen | Huom |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Espadarte Número 1 |  |  | 1880 | 1918 |
|  | Número 2 |  | Número 2 | 1886 | 1933 |
|  | Número 3 |  | Número 3 | 1886 | 1924 |
|  | Número 4 |  | Número 2 | 1886 | 1918 |
|  | Ave |  | Ave | 1921 | 1940 |
|  | Liz |  | Ave | 1921 | 1934 |
|  | Sado |  | Ave | 1921 | 1940 |
|  | Mondego |  | Ave | 1921 | 1938 |
|  | Cávado |  | Ave | 1921 | 1921 |
|  | Zêzere |  | Ave | 1921 | 1921 |
Kursk (sukellusvene)

| K-141 Kursk |
| --- | --- |
 Kurskin sisaralus K-186 Omsk
Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Severodvinskin telakka
Kölinlasku:  22. maaliskuuta 1990
Laskettu vesille:  16. toukokuuta 1994
Palveluskäyttöön:  30. joulukuuta 1994
Poistui palveluskäytöstä:  elokuu 2000
Tekniset tiedot
Uppouma:  14 300 t (pinta-ajossa)
Pituus:  154,0 m
Leveys:  18,2 m
Syväys:  9,0 m
Propulsio:  2 × OK-650b-ydinrektoria 2 × höyryturbiinia
Nopeus:  16 solmua (pinnalla) 32 solmua (sukellus)
Miehistöä:  44 upseeria, 68 matruusia
Maksimisyvyys:  300–500 m
Aseistus
Torpedot:  4 × 533 mm torpedoputkea keulassa 2 × 650 mm torpedoputkea perässä
Ohjukset:  24 × P-700 Granit
K-141 Kursk oli Venäjän pohjoisen laivaston Oscar II -luokan ydinsukellusvene, joka upposi 12. elokuuta 2000 Barentsinmerellä torpedo-osaston räjähdyksen vuoksi. Pelastusyrityksistä huolimatta aluksen kaikki 118 miehistönjäsentä kuolivat onnettomuudessa. Aluksen uppoaminen oli Venäjän laivaston historian pahin sukellusveneonnettomuus.
Valmistus

Alus tilattiin Severodvinskin telakalta, missä köli laskettiin 22. maaliskuuta 1990 nimellä K-141. Alus nimettiin uudelleen 13. huhtikuuta 1993 Kurskiksi. Se laskettiin vesille 16. toukokuuta 1994 ja otettiin palvelukseen 30. joulukuuta.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin Venäjän pohjoiseen laivastoon, jonka ankkuripaikkana oli Andreajevan lahti noin sadan kilometrin päässä Murmanskista,. Alus lähetettiin 1999 Välimerelle, jossa se jäljitti Kosovon sotaan osallistuneita Yhdysvaltain laivaston aluksia.
Palvelus > Uppoaminen

Alus osallistui elokuussa 2000 Barentsinmerellä,  135 kilometriä Severomorskista pohjoiseen merisotaharjoitukseen, jossa sen miehistöä koulutettiin vihollislaivojen torpedoinnissa. Se laukaisi 12. elokuuta harjoitustorpedoja Orlan-luokan taisteluristeilijä Pjotr Velikiä kohti.
Seismografiset asemat Yhdysvalloissa, Norjassa ja Venäjällä havaitsivat kello 11.32 Moskovan aikaa räjähdyksiä harjoitusalueella. Räjähdysvoima vastasi noin sataa kilogrammaa TNT:tä. Räjähdys tapahtui keulan torpedo-osastossa, ja sen olisi pitänyt pysähtyä luukkuun, joka erottaa torpedo-osaston muusta sukellusveneestä. Räjähdyshetkellä luukku oli kuitenkin auki, koska miehistön jäsenet olivat yrittäneet päästää paineistettua ilmaa pois torpedo-osastosta. Räjähdys eteni avoimen luukun kautta kahteen seuraavaan osastoon, joissa seitsemän miehistön jäsentä kuoli ja 38 loukkaantui. [lähde? ]
Räjähdys sytytti sukellusveneen sisätiloissa tulipaloja, joiden aiheuttama savupilvi pääsi ilmastointijärjestelmän kautta muihin osastoihin, joissa miehistön jäseniä tukehtui joko myrkylliseen häkään tai hapen puutteeseen. Räjähdyksen jälkeen aluksen päällikkö yritti laukaista sukellusveneen hätäpoijun ilmoittaakseen onnettomuudesta. Poiju oli 1999 poistettu Välimerellä, koska sen pelättiin saattavan paljastaa Kurskin sijainnin Yhdysvaltain laivaston aluksille. [lähde? ]
Kahden minuutin ja viidentoista sekunnin kuluttua ensimmäisestä räjähdyksestä tapahtui toinen, jonka voimakkuus vastasi 3–7 tonnin TNT-latausta. Mittalaitteiden mukaan sen synnyttämä vedenalainen värähtely oli Richterin asteikolla 3,5:n ja 4,6:n välillä, eli se vastasi heikkoa maanjäristystä. Ensimmäisen räjähdyksen tavoin toinenkin räjähdys eteni sukellusveneen halki surmaten neljässä ensimmäisessä osastossa olleet. Räjähdyksen paineaalto pysähtyi kuitenkin neljännen ja viidennen osaston väliseen laipioon, jonka takana olivat ydinreaktorit. [lähde? ]
Räjähdyksen voima repi Kurskin keulan kappaleiksi ja aiheutti kaksimetrisen repeämän, josta vettä tulvi sisätiloihin 90 000 litraa sekunnissa. Veden painosta Kursk vajosi Barentsinmeren pohjaan (uppoamispaikan koordinaatit: 69°40′N, 037°35′E). 23 miehistön jäsentä kuudennesta osastosta eteenpäin selviytyi hengissä, mutta he eivät päässeet sukellusveneestä ulos, vaan kokoontuivat viimeiseen, yhdeksänteen osastoon odottamaan, kunnes pelastusryhmä saattaisi heidät turvallisesti pinnalle. Kun ydinreaktorit sammuivat automaattisesti ja varareaktorien virta loppui, miehet joutuivat odottamaan pelastusta umpipimeässä ja ahtaassa tilassa. Kun Kursk paikallistettiin, kaikki 23 räjähdyksestä selviytynyttä miehistön
jäsentä olivat tukehtuneet hapenpuutteeseen. [lähde? ]
Palvelus > Hylyn löytyminen ja nosto

Pelastusalus Rudnitski ja kaksi Priz-luokan sukellusvenettä AS-32 ja AS-34 saatiin paikalle seuraavana aamuna, mutta pelastusyritykset jäivät tuloksettomiksi. Norjalaiset sukeltajat saavuttivat aluksen 20. elokuuta, jolloin koko aluksen todettiin täyttyneen vedellä ja enemmistä pelastusyrityksistä luovuttiin. [lähde? ]
Hylky nostettiin syksyllä 2001 ja hinattiin Rosljakovon telakalle. Aluksen mukana nostettiin 115 ruumista. Kolmea ruumista ei löydetty. [lähde? ]
Onnettomuuden aikana Venäjän presidentti Vladimir Putin oli lomalla Sotšissa ja ehti onnettomuuspaikalle vasta viiden päivän kuluttua. Omaiset eivät saaneet onnettomuudesta tietoa muuten kuin viestimien kautta, mutta onnettomuuden jälkeen viestimet pantiin kuriin sillä perusteella, että kontrolloimaton tieto on rahoitettu ulkomailta.
Noston jälkeen räjähdyksen ja koko onnettomuuden syy paljastui tutkijoille. Torpedojen polttoaineessa oli vetyperoksidia, joka muuttuu syttymisherkäksi kosketuksissa esimerkiksi ruosteen kanssa. Virallisen selityksen mukaan erään torpedon pohjassa oli pienehkö halkeama, jonka kautta vetyperoksidi valui ulos ja muodosti lattialle lammikon, joka joutui kosketuksiin ruosteen kanssa ja räjähti valtavalla voimalla, mistä johtui ensimmäinen räjähdys. Ensimmäisen räjähdyksen kuumuus räjäytti muutkin torpedot, mistä johtui toinen räjähdys. [lähde? ]
Aiheesta muualla

Viktor Krivulin: Räjähdys Kurskilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Kurskin eri osastot.
Kurskin uppoamispaikan sijainti +:lla
Kurkijoen maamiesopisto

Kurkijoen maamiesopisto, aik. Kurkijoen maanviljelysopisto, oli luovutetussa Karjalassa toiminut maanviljelysopisto. Sen edeltäjä oli Kurkijoelle valtion omistamalle Kurkijoen hovitilalle perustettu maanviljelys- ja karjakkokoulu, jonka tehtävänä oli tarjota Itä-Karjalan ja Itä-Suomen asukkaille maa- ja karjatalousalan korkeamman tason opetusta. Kurkijoen maanviljelysopisto aloitti toimintansa 5. joulukuuta 1874. Koulun ensimmäinen johtaja oli 1874–1896 A. E. Lång, myöhemmin maanviljelyksen ylitarkastaja. Kurkijokelainen Viktor Fagerström oli koulun johtaja vuodesta 1918.
Koulu aloitti kolmivuotisena. Oppilaat jakautuivat pohjakoulutuksen perusteella renki- ja voutiluokkiin. Kun maatalouden opetusta järjestettiin uudelleen 1896, opiston uudeksi nimeksi tuli Kurkijoen ylempi maanviljelyskoulu, ja marraskuussa 1910 koulun nimi muuttui jälleen, nyt Kurkijoen maamiesopistoksi. Opisto oli tarkoitettu maatalouden ammattiin kouluttavaksi keskikouluksi sellaisia nuorukaisia varten, ”jotka syystä tai toisesta kykenemättömiä loppuun suorittamaan lyseon täydellistä oppikurssia”.
Opistosta tuli 1910 kaksivuotinen, kun maamieskoulun oppilaiden pohjakoulutuksen ja ennakkoharjoittelun vaatimuksia lisättiin siten, että piti olla suoritettuna lyseon 5. luokan kurssi tai vaihtoehtoisesti hakijalla piti olla vastaavat tiedot tai käytynä ylempi kansakoulu tai suoritettuna opintokausi kansanopistossa. Lisäksi kaikilta edellytettiin kahden vuoden käytännöllinen harjoittelu. Pääsyvaatimukset olivat korkeammat kuin Mustialassa, mutta 1918 pääsyvaatimukset muutettiin samanlaisiksi kuin Mustialassa, Kurkijoen koulun historian mukaan siksi, että aste-eroa ei katsottu hyvällä silmällä..
Koulutilasta erotettiin 1895 Elisenvaaran ulkotila. Sinne perustettiin 1896 Suohovin alempi maanviljelyskoulu, jonka koulutilalla aloitti toimintansa naiskarjakkoja kouluttava yksivuotinen karjanhoitokoulu. Myöhemmin karjakkokoulun nimeksi tuli Itä-Karjalan tietopuolinen karjanhoitokoulu.
Kun Kurkijoki määrättiin talvisodan päätyttyä 1940 evakuoitavaksi, maamiesopisto liitettiin Mustialan maamiesopistoon ja opisto ja virat lakkautettiin toukokuussa 1940. Kurkijoen toisen vuosikurssin oppilaat suorittivat loppukuulustelun Mustialassa, ja ensimmäisen vuosikurssin oppilaat tulivat sinne ensimmäiselle vuosikurssille.
Kurkijoen ja Elisenvaaran koulut palasivat Kurkijoelle jatkosodan aikana. Elisenvaaran koulutilan rakennukset olivat tuhoutuneet. Opiston ja koulutilan rakennuksissa toimi sota-aikana sotavankileiri nro 12.
Kurkijoen maamiesopiston toverikunta toimi 1950-luvulle asti.
Kirjallisuutta

Kurkijoen Maamiesopisto 1910–35, Julkaisutoimikunta, toim. Veli Räsänen. Otava, 1935.
J. Karttunen: Kurkijoen maamiesopiston toimintakertomus vuodelta 1939. Parikkala 1940.
Aiheesta muualla

Kuvia Kurkijoen maamiesopistosta
Timo Kinnunen, Kurkijoki ja Kurkijoen maamiesopisto
Luettelo Portugalin laivaston hävittäjistä

Portugalin sotalaivat
A -
B -
C -
D -
E -
F -
G

H -
I -
J -
K -
L -
M - 
N

O -
P -
Q -
R -
S -
T -
U 

V -
W -
X -
Y -
Z
Sukellusveneet
Rannikkopanssarilaivat
Risteilijät
Hävittäjät
Fregatit
Korvetit
Torpedoveneet
Tykkiveneet
Partioalukset
Miinalaivat
Miinantorjunta-alukset
Miinanraivaajat
Monitorit
Moottoritorpedoveneet
Apualukset
Yhteysalukset
Linjalaivat
Purjealukset
Kuunarit
Luettelo Portugalin laivaston hävittäjät sisältää Portugalin laivaston hävittäjät.
| Runkonumero | Nimi | Kuva | Luokka | Palvelukseen | Huom |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | NRP Tejo |  |  | 1904 | 1927 |
|  | NRP Liz |  |  |  | luovutettu Britannialle ennen palvelukseenottoa |
| D | NRP Douro |  | Guadiana | 1913 | 1931 |
| G | NRP Guadiana |  | Guadiana | 1914 | 1934 |
| V | NRP Vouga |  | Guadiana | 1920 | 1931 |
| T | NRP Tâmega |  | Guadiana | 1922 | 1945 |
| D, D331 | NRP Dão |  | Douro | 1935 | 1960 |
| DR, D332 | NRP Douro |  | Douro | 1936 | 1959 |
| L, D333 | NRP Lima |  | Douro | 1933 | 1965 |
| T, D335 | NRP Tejo |  | Douro | 1935 | 1965 |
| V, D334 | NRP Vouga |  | Douro | 1933 | 1967 |
Luettelo Portugalin laivaston korveteista

Portugalin sotalaivat
A -
B -
C -
D -
E -
F -
G

H -
I -
J -
K -
L -
M - 
N

O -
P -
Q -
R -
S -
T -
U 

V -
W -
X -
Y -
Z
Sukellusveneet
Rannikkopanssarilaivat
Risteilijät
Hävittäjät
Fregatit
Korvetit
Torpedoveneet
Tykkiveneet
Partioalukset
Miinalaivat
Miinantorjunta-alukset
Miinanraivaajat
Monitorit
Moottoritorpedoveneet
Apualukset
Yhteysalukset
Linjalaivat
Purjealukset
Kuunarit
Luettelo Portugalin laivaston korveteista sisältää Portugalin laivaston korvetit.
| Runkonumero | Nimi | Kuva | Luokka | Palvelukseen | Poistettu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| F475 | João Coutinho |  | João Coutinho | 1970 |  |
| F476 | Jacinto Cândido |  | João Coutinho | 1970 |  |
| F477 | General Pereira D’Eça |  | João Coutinho | 1970 |  |
| F484 | Augusto de Castilho |  | João Coutinho | 1970 | 1998 |
| F485 | Honório Barreto |  | João Coutinho | 1971 | 1999 |
| F486 | Baptista de Andrade |  | Baptista de Andrade | 1974 | 1991 |
| F487 | João Roby |  | Baptista de Andrade | 1975 |  |
| F488 | Afonso Cerqueira |  | Baptista de Andrade | 1975 | 1994 |
| F489 | Oliveira e Carmo |  | Baptista de Andrade | 1976 |  |
Kävelykatu

Yliopistonkadun kävelykatuosuus Turussa. Kuva vuodelta 2008.
Kävelykatua Suomessa tarkoittava liikennemerkki.
Edellisen tieliikennelain (2006-2020) mukainen kävelykadun liikennemerkki.
Kävelyaluetta ilmaiseva virolainen liikennemerkki.
Kävelykatu (promenadi) on katu, joka on tarkoitettu jalankulkuun ja pyöräilyyn. Kävelykaduiksi on 1960-luvulta lähtien muutettu katuja varsinkin monien kaupunkien liikekeskustoissa. Joidenkin kaupunkien keskustassa on laaja autoliikenteeltä suljettu jalankulkualue.
Suomen tieliikennelain mukaan kävelykadut merkitään erityisellä liikennemerkillä. Moottoriajoneuvoliikenne kävelykadulla on eräin poikkeuksin kielletty, mutta polkupyörällä ajaminen on sallittu. Moottoriajoneuvon saa kuljettaa kävelykatua pitkin sen varrella olevalle kiinteistölle, jos sinne ei ole muuta kautta ajokelpoista yhteyttä. Ajonopeus ei tällöin saa ylittää 20 kilometriä tunnissa, ja kuljettajan on annettava jalankulkijoille esteetön kulku. Kävelykadulla ei saa pysäköidä moottoriajoneuvoa. Jos kävelykadulla on erikseen liikennemerkillä sallittu huoltoajo, saa moottoriajoneuvon pysäyttää huoltoajoon liittyen.
Varsinaisten kävelykatujen lisäksi Helsingissä on olemassa myös raitiokävelykatu, jota pitkin kulkee raitiolinja. Raitiovaunun asema kävelykadulla on siltä osin epäselvä, ettei laki määrittele tällaista yhteisliikennettä lainkaan. Kävelykatujen lisäksi on pihakatuja, joilla ajoneuvoliikenne on sallittu. Kaupunkikeskustan ulkopuolella olevia kevyen liikenteen raitteja ei myöskään yleensä sanota kävelykaduiksi.
Monet kävelykadut laatoitetaan torikiveyksin, kaduille tuodaan penkkejä ja istutuksia, toisinaan patsaitakin. Jotkin kävelykadut ovat saaneet myös katulämmityksen.
Kävelykatuja Suomessa

Suomen ensimmäiset kävelykadut avattiin Tammisaaressa 1966 ja Raahessa 1975. Ensimmäinen asemakaavassa vahvistettu kävelykatu oli Porin Yrjönkatu vuonna 1977.  Kävelykatuja on Suomessa yli 30 kaupungissa.