stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Atlantin taistelu

Atlantin taistelulla tarkoitetaan toisen maailmansodan pisintä yhtäjaksoista vuosina 1939–1945 käytyä taistelua Atlantin valtameren herruudesta. Taistelu oli aktiivisimmallaan kesästä 1940 vuoden 1943 loppuun.
Laivasaattue matkalla Kapkaupunkiin Atlantin taistelun aikana.
Taistelussa Saksan laivaston sukellusveneet ja raskaat pinta-alukset yrittivät tuhota liittoutuneiden huoltokuljetuksia Britteinsaarille. Saattueiden, jotka saapuivat pääasiassa Pohjois-Amerikasta ja Etelä-Atlantilta Isoon-Britanniaan ja Venäjälle, suojana olivat pääosin Kuninkaallisen laivaston ja Kanadan laivaston alukset sekä kummankin maan ilmavoimien yksiköt. Yhdysvallat osallistui 13. syyskuuta 1941 alkaen saattueiden suojaamiseen laivastollaan ja ilmavoimillaan. Saksan laivaston apuna olivat Italian laivaston sukellusveneet maan liityttyä sotaan 10. kesäkuuta 1940.
Saksan laivaston suurten sotalaivojen syöksyt Atlantille loppuivat 27. toukokuuta 1941 kun taistelulaiva Bismarck upotettiin.  
Sen jälkeen Atlantin taistelu jäi pääasiassa U-veneiden ja rajallisemmin Luftwaffen huoleksi.
Saattuereitit 1941
Carl Christoffer Gjörwell (vanhempi)

Taiteilija Per Krafft vanhemman maalaama muotokuva Carl Christoffer Gjörwellista.
Carl Christoffer Gjörwell vanhempi (1731–1811) oli ruotsalainen kirjailija. Hän opiskeli Turun akatemiassa. Hän julkaisi aikakauslehtiä, kuten Den svenska Mercurius (ilm. 1755–1765) ja toimitti kokoelmia ja tutkimuksia. Hänen kirjeenvaihtoaan on julkaistu valikoimana vuosina 1900 ja 1920.
Gjörwllin kirjoittamia virsä tunnetaan kaksi (Herde, du som fåren betarar ja Upp, dyrköpta blodsförvanter) ja ne on julkaistu "Bibeltrogna Vänner" -herätysliikkeen laulukirjassa Bibeltrogna Vänners sångbok 1937. Kumpaakaan niistä ei ole käännetty suomeksi.
Hänen poikansa Carl Christoffer Gjörwell (nuorempi) oli aikansa merkittävimpiä arkkitehteja.
Johan Gabriel Oxenstierna (runoilija)

| Johan Gabriel Oxenstierna |
| --- | --- |
 Johan Gabriel Oxenstierna
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. heinäkuuta 1750 Västra Vingåker, Ruotsi
Kuollut: 29. heinäkuuta 1818 (68 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Johan Gabriel Oxenstierna (19. heinäkuuta 1750 Västra Vingåker – 29. heinäkuuta 1818 Tukholma) oli ruotsalainen kreivi ja runoilija.
Oxenstiernan äiti Sara Gyllenborg oli runoilija Gustaf Fredrik Gyllenborgin sisar, ja tämän perheessä Oxenstierna nuoruudessaan usein oleskeli. Hänen nuoruudenystäviään oli runoilija Gustaf Philip Creutz. Palveltuaan diplomaattiuralla hän tuli vuonna 1774 kamariherraksi ja liittyi Kustaa III:n hoviin, jonka juhlissa esitettiin hänen runojaan ja epigrammejaan. Hänet nimitettiin vuonna 1786 valtakunnanneuvokseksi ja tämän arvon lakatessa vuonna 1789 kuningattaren ylimarsalkaksi, 1792 valtakunnan marsalkaksi ja yleisten asiain valmistuskunnan jäseneksi.
Oxenstiernan runot noudattivat ajan ranskalaista makusuuntausta ja olivat enimmäkseen opettavia tai ylistäviä. Niistä esimerkkejä ovat "Ode öfver Gustaf Adolfs död" ja "Hoppet". Hän julkaisi myös runoteokset Dagens stunder ja Skördarna sekä puheita ja runokirjeitä. Oxenstierna kutsuttiin Ruotsin akatemian jäseneksi akatemiaa perustettaessa. Hän sai vaikutteita ruotsalaiselta runoilijalta Olof Bergklintiltä, joka oli hänen kotiopettajansa.
Oxenstiernan runoja on antologiassa Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja.
Suomennettuja runoja

Mieteruno, suom. Elina Vaara
Vuodentulot: katkelma, suom. Yrjö Jylhä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johan Gabriel Oxenstierna (runoilija) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: ensimmäinen | Ruotsin akatemia, tuoli 8 1786–1818 | Seuraaja: Esaias Tegnér |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Heinäsirkkailmiö

Heinäsirkkailmiölähde? tarkoittaa geokemiallista tapahtumaa, jossa lämpimässä ympäristössä olevat aineet haihtuvat, nousevat lämpimän ilman mukana ylempiin ilmakerroksiin, kulkeutuvat siellä pitkäkin matkoja, tulevat sateen mukana alas kylmemmillä alueilla.selvennä Vuodenaikojen vaihtuessa ne voivat ottaa pitkiäkin loikkia, ja vuosien kuluessa ne päätyvät napa-alueille. Tästä ilmiöstä puhutaan yleensä POP-yhdisteiden kohdalla, koska ne säilyvät niin pitkään ympäristössä. Tunnetumpi kielikuva geokemialliselle prosessille on globaali tislaus, missä korostetaan haihtumista lämpimässä ympäristössä ja tiivistymistä kylmemmässä ympäristössä.
Aiheesta muualla

https://web.archive.org/web/20040928235911/http://www.ec.gc.ca/science/sandemay/printversion/print2_e.html
What Is the Global Distillation Effect? (kahden ympäristöaktivistin, Saran ja Ovin blogi) Green Tumble. Viitattu 27.11.2021.
Bismarckinmeren taistelu

Kartta japanilaislaivojen liikkeistä (mustalla) ja liittoutuneiden ilmähyökkäyksistä (punaisella).
Bismarckinmeren taistelu oli toisessa maailmansodassa liittoutuneiden tekemä hyökkäys japanilaista saattuetta vastaan. Taistelu käytiin Bismarckinmerellä Uuden-Guinean lähistöllä 2.–4. maaliskuuta 1943.
Saattueeseen kuului kahdeksan joukkojenkuljetusalusta ja kahdeksan hävittäjää, jotka kuljettivat 6 900 sotilasta Laeen Rabaulista. Hyökkäyksen seurauksena japanilaisten saattue tuhottiin lähes täysin. Japanilaiset menettivät kaikki joukkojenkuljetusaluksensa ja neljä suojahävittäjää upotettiin. 6 900 sotilaan japanilaisjoukosta vain 1 200 selviytyi Laeen asti. Noin 2 900 sotilasta kuoli ja 2 700 sotilasta pelastettiin merestä hävittäjiin ja sukellusveneisiin. Heidät kuljetettiin takaisin Rabauliin. Liittoutuneet menettivät ainoastaan yhden B-17-pommittajan, kolme P38-pommittajaa, yhden B-25-pommittajan ja yhden Beaufighter-hävittäjäkoneen. Hyökkäys esti japanilaisia saamasta tarpeeksi lisäjoukkoja Uuteen-Guineaan.
Sevastopolin piiritys (1941–1942)

Sevastopolin piiritys käytiin toisen maailmansodan aikana 30. lokakuuta 1941 – 4. heinäkuuta 1942 Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välillä Krimin niemimaalla Sevastopolin satamakaupungin ympäristössä.
Sevastopol kesti akselivaltojen piiritystä 250 päivän ajan, vaikka saksalaiset tulittivat kaupunkia ankarasti käyttäen raskasta tykistöään (200–800 mm), joihin kuului muun muassa raskaita 600 mm ”Karl”-mörssäreitä sekä 800 mm rautatietykki ”Gustav”. Saksalaisten lisäksi piiritykseen osallistui romanialaisia joukkoja.
Piirityksen päättyessä johtavat upseerit kuljetettiin turvaan. Saksalaiset ilmoittivat saaneensa vangiksi yli 90 000 puna-armeijan sotilasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sevastopolin piiritys (1941–1942) Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 2
Barentsinmeren taistelu

Baretsinmeren taistelu.
Barentsinmeren taistelu oli Saksan laivaston raskaiden risteilijöiden ja Kuolan niemimaalle matkannutta saattuetta JW51B suojanneen Britannian kuninkaallisen laivaston osaston välinen meritaistelu Barentsinmerellä 31. joulukuuta 1942. Saksalaiset eivät kyenneet tuhoamaan saattuetta, minkä seurauksena Adolf Hitler määräsi laivastonsa keskittymään sukellusveneaseeseen ja kielsi raskaiden pinta-alusten käytön.
Osapuolet ja matka kohtaamiseen

Saattueeseen JW51B kuului kaikkiaan 14 rahtialusta, jotka kuljettivat sotamateriaalia Neuvostoliittoon. Lastina oli 202 panssarivaunua, 2 046 muuta ajoneuvoa, 87 hävittäjälentokonetta, 33 pommikonetta, 11 500 tonnia polttoainetta, 12 650 tonnia kerosiinia sekä hieman yli 54 000 tonnia muita tarvikkeita. Saattueen suojana olivat hävittäjät HMS Achates, HMS Orwell, HMS Oribi, HMS Onslow, HMS Obedient ja HMS Obdurate, Flower-luokan korvetit HMS Rhododendron ja HMS Hyderabad, miinanraivaaja HMS Bramble sekä troolarit HMS Vizalma ja HMS Northern Gem. Saattueen komentajana oli Onslowilla ollut St. Vincent Sherbrooke.
Varsinaisen saattueen lisäksi merelle oli lähetetty risteilijät HMS Sheffield ja HMS Jamaica sekä niiden suojana olleet kaksi hävittäjää. Risteilijäosasto oli saattueen kaukosuojausosastona Force R ja sen komentajana oli Sheffieldillä kontra-amiraali Robert L. Burnett.
Saksan laivaston osastoon kuuluivat raskaat risteilijät Admiral Hipper ja Lützow sekä niitä suojanneet hävittäjät Z16 Friedrich Eckoldt, Z4 Richard Beitzen, Z6 Theodor Riedel, Z29, Z30 ja Z31. Osasto oli sijoitettu Pohjois-Norjaan Altavuonoon ja sen komentajana oli vara-amiraali Oskar Kummetz Admiral Hipperillä.
Saattue lähti 22. joulukuuta 1942 Loch Ewestä kohdaten saattavat hävittäjät Islannin rannikolla 25. joulukuuta. Saattue lähti kohti koillista ja joutui 28.–29. joulukuuta voimakkaaseen tuuleen, jonka nostamat aallot vaikeuttivat koossa pysymistä. Sään tyyntyessä viisi rahtialusta, Oribi ja Vizalma puuttuivat, jolloin Bramble lähetettiin etsimään kadonneita. Kolme harhaanjoutuneista rahtialuksista liittyi saattueeseen seuraavana päivänä ja loput kaksi suorittivat matkan Kuolaan itsekseen. Saksan laivaston sukellusvene U-354 havaitsi saattueen 30. joulukuuta ja se raportoi siitä. Raportin vastaanotettuaan Saksan laivastoesikunta määräsi Kummetzin osaston merelle tuhoamaan saattue. Kummetz jakoi osastonsa kahteen yhtä vahvaan osastoon.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Battle of the Barents Sea
Merkinnän syy: taistelukuvaus puuttuu
Käännös suomeksi
James Montgomery

| James Montgomery |
| --- | --- |
 James Montgomery
Henkilötiedot
Syntynyt: 1771
Kuollut: 1854 (82–83 vuotta)
Kansalaisuus:  Englanti
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
James Montgomery (1771–1854) oli englantilainen runoilija, jonka runoelma The wanderer of Switzerland on Byronin Childe Haroldin edeltäjä. Proosarunon The World before the Flood luonnonkuvaukset ovat kauniita ja vaikuttavia, toiminnan esitys taas heikko. Original hymns for public, private and social devotion (1853) ovat parhaita englanninkielisiä uskonnollisia runoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James Montgomery Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Italian–Kreikan sota

Italian–Kreikan sota oli toisessa maailmansodassa Italian epäonnistunut yritys valloittaa Kreikka. Sotaa käytiin 28. lokakuuta 1940 – 23. huhtikuuta 1941. Italian hyökkäys Kreikkaan aloitti Balkanin sotatoimet toisessa maailmansodassa. Torjuessaan Italian hyökkäyksen Kreikka oli ensimmäinen liittoutuneiden puolella sotinut valtio, joka onnistui puolustautumaan menestyksekkäästi akselivaltoja vastaanselvennä. Kreikka kuitenkin kukistui, kun Saksa tuli Italian avuksi ja hyökkäsi Kreikkaan 6. huhtikuuta 1941.
Taustaa

Vuosina 1912–1913 käytyjen Balkanin sotien jälkeen suurvallat loivat itsenäisen Albanian kuningaskunnan. Uusi valtio oli taloudellisesti heikko, takapajuinen ja sen alueella ei ollut juurikaan luonnonvaroja, joten se ei ollut ensimmäisen maailmansodan alkaessa vakiinnuttanut asemaansa alueella. Italia miehitti Valonan ja Kreikan joukot valtasivat Pohjois-Epeiroksen alueen, mistä ne vetäytyivät Italian ja Itävallan painostaessa.
Itäisen Makedonian Roúpelin linnoitus antautui toukokuussa 1916 Bulgarialle, mikä mahdollisti Italialle kreikkalaisjoukkojen karkottamisen Epeiroksen alueelta ja hallinnoimansa alueen rajan siirtämisen Ranskan valtaamaan Korçëen. Ulkovaltojen painostaessa Kreikka liittyi sotaan kesäkuussa 1917. Samalla Albanian itsenäisyys Italian protektoraattina tunnustettiin. Italia joutui vetäytymään Pohjois-Epeiroksesta Ranskan ja Ison-Britannian painostuksesta.
Vuonna 1923 Kreikan ja Albanian välinen rajankäynti oli tekemättä. Tuntemattomat murhasivat kenraali Tellinin ja neljä hänen esikuntansa upseeria. Vuotta myöhemmin valtaan noussut Benito Mussolini vaati Kreikalta virallista anteeksipyyntöä, Kreikan laivaston tervehdystä Italian lipulle, oikeudenkäyntiä murhasta sekä 50 miljoonan Italian liiran korvauksia. Kaikki toimet piti tehdä viidessä vuorokaudessa. Kreikan hallitus kuitenkin torjui vaateet kahta ensimmäistä lukuun ottamatta. Mussolini määräsi Italian laivaston tulittamaan Korfua, jolloin kuusitoista asukasta sai surmansa ja lukuisia haavoittui. Italian joukot nousivat tulituksen jälkeen maihin miehittäen saaren.
Viisi Italian laivaston alusta tulitti Durrësia ja ilmavoimien lentokoneet tiputtivat Tiranaan lentolehtisiä, joissa pyydettiin kansan olevan tarttumatta aseisiin miehittäviä Italian joukkoja vastaan. Italian joukot valtasivat Albanian 7. huhtikuuta 1939. Kuningas Viktor Emanuel III vastaanotti Albanian kruunun 16. huhtikuuta. Tämän seurauksena Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska lupasivat taata Kreikan koskemattomuuden. Kehitys Länsi-Euroopan sotanäyttämöllä kuitenkin keskeytti Italian hyökkäyksen varalle tehdyt suunnitelmat. Sodan laajentuessa Euroopassa Kreikan diktaattori Ioánnis Metaxás yritti pitää Kreikan erossa konfliktista, mutta hän tuli samalla lisänneeksi Kreikan riippuvuutta Britanniasta. Metaxás oli myös Saksan ihailija, ja hän oli rakentanut vahvat taloudelliset suhteet Adolf Hitlerin Saksan kanssa.
Vuoden 1940 puoleenväliin mennessä Italian diktaattori Benito Mussolini oli seurannut kateellisena Hitlerin valloituksia. Mussolini halusi todistaa, että hän voisi johtaa Italian samanlaiseen sotilaalliseen menestykseen kuin Saksa. Samaan aikaan Mussolini halusi vahvistaa Italian asemaa Balkanilla. Italialaiset olivat vuonna Albanian valtauksen ohella hyökänneet Brittiläiseen Somalimaahan kesällä 1940.
Sotatapahtumat

28. lokakuuta 1940 Metaxás hylkäsi Italian uhkavaatimuksen vaatia miehitystä Kreikan alueella. Italian hyökkäys Kreikkaan alkoi varhain aamulla 28. lokakuuta kohti Elaíaa Epeiroksen Kalpákissa. Kreikan armeija puolustautui ja pakotti italialaiset perääntymään. Joulukuun puoleenväliin mennessä, kreikkalaisten käytössä oli lähes neljännes Albaniaa, joka sitoi lähes 530 000 sotilasta Italian joukoista. Maaliskuussa 1941 Italian suurin vastahyökkäys epäonnistui.
Saksa hyökkäsi 6. huhtikuuta 1941 Kreikkaan, Bulgariaan ja Jugoslaviaan. 12. huhtikuuta Kreikan armeija alkoi vetäytyä Albaniasta välttääkseen Saksan saarron. 20. huhtikuuta Kreikan armeija Epeiroksessa antautui saksalaisille, ja kun 23. huhtikuuta 1941 solmittiin aselepo,
Merkitys

Kreikan voitto Italiasta lokakuussa 1940 oli ensimmäinen liittoutuneen valtion voitto toisessa maailmansodassa ja auttoi parantamaan taistelumoraalia miehitettyssä Euroopassa. Jotkut historioitsijat, kuten John Keegan, väittävät, että se on saattanut vaikuttaa koko sotaan pakottamalla Saksan lykkäämään hyökkäystä Neuvostoliittoon. Viive tarkoitti sitä, että Saksan joukot olisivat saavuttaneet tavoitteensa hyökkäämällä Neuvostoliittoon, jos olisivat hyökänneet vuotta aikaisemmin, ennen ankaraa talvea, jonka vuoksi Saksa kärsi tappion Moskovan taistelussa. Hyökkäys alkoi Albanian kautta 28. lokakuuta 1940 ja päättyi italialaisjoukkojen perääntymiseen 23. huhtikuuta 1941. Kreikkalaisten saavuttama torjuntavoitto oli ensimmäinen liittoutuneiden saavuttama akselivaltoja vastaan käyty voittotaistelu maajoukkoja vastaan toisessa maailmansodassa. Taistelun seurauksena italialaiset joutuivat pyytämään apua Saksalta, joka valloitti maan Operaatio Maritan aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian–Kreikan sota Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Greco-Italian War
Italian hyökkäys Kreikkaan Albanian kautta.
Kreikkalaisten vastahyökkäykset marraskuun 1940 ja maaliskuun 1941 välisenä aikana.
Käännös suomeksi
Tobrukin piiritys

Tobrukin piiritys (31. maaliskuuta – 27. marraskuuta 1941) oli kahdeksan kuukautta kestänyt Tobrukin kaupungin piiritystaistelu toisessa maailmansodassa. Se käytiin Libyassa Tobrukia puolustavien liittoutuneiden ja Erwin Rommelin johtamien akselivaltojen joukkojen välillä.
Yleiskatsaus

Pääosan piirityksestä Tobrukia puolusti kenraaliluutnantti Leslie Morshedien komentama vahvennettu Australian 9. divisioona, jota Lähi-idän joukkojen komentaja kenraali Archibald Wavell oli käskenyt puolustamaan kaupunkia kahdeksan viikkoa. Divisioona kuitenkin puolusti kaupunkia yli viisi kuukautta ennen kuin se syyskuussa korvattiin 70. jalkaväkidivisioonalla, puolalalaisella Karpaattien prikaatilla ja Tšekkoslovakian 11. jalkaväkipataljoonalla, joita kaikkia johti kenraalimajuri Ronald Scobie. Tuoreet joukot puolustivat kaupunkia 8. armeijan marraskuiseen hyökkäykseen saakka, jolloin piirittäneet joukot vetäytyivät kaupungin edustalta.
Välimeren laivasto tuki puolustajia tykkitulella ja toimitti täydennyksiä kaupunkiin. Kaupungin strateginen asema edellytti sen hallussapitoa. Se oli ainoa satama Tripolin ja Aleksandrian välillä (Benghazin lisäksi), jonka kautta hyökkääjä olisi voinut huoltaa joukkojaan ennen lopullista hyökkäystä Egyptiin.
Tapahtumat

Britannian joukot valtasivat Tobrukin alkuvuodesta 1941 osana operaatio Compassia. Maaliskuussa 1941 saksalaiset ottivat suurimman osan alueesta takaisin. Saksalaisjoukot eivät kuitenkaan kyenneet valtaamaan Tobrukia, johon liittoutuneita joutui piiritetyksi. Saksan sodanjohto ei kuitenkaan toimittanut Erwin Rommelille Afrikkaan lisävoimia, vaan Tobruk katsottiin vähäarvoiseksi tavoitteeksi. Britit saivat sen vapaaksi marraskuussa 1941.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tobrukin piiritys Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat
Kolmanskop

Kolmanskop
Kolmanskop on aavekaupunki eteläisessä Namibiassa, kymmenen kilometriä Lüderitzin satamakaupungista sisämaahan. Se sai nimensä Johnny Coleman -nimisen kuljettajan mukaan, joka hiekkamyrskyn aikana hylkäsi härkävaununsa pienelle rinteelle asutusta vastapäätä.lähde?
Kolmanskopista löytyi timantteja 1900-luvun alussa.
Aikoinaan pieni mutta erittäin rikas kaivoskylä, se on nyt Namdebin, Namibian hallituksen ja De Beersin omistaman yhteisyrityksen, johtama matkailukohde.
Narvikin ensimmäinen taistelu

Narvikin ensimmäinen taistelu oli 10. huhtikuuta 1940 Narvikin edustalla käyty meritaistelu, joka oli osa Norjan taisteluita toisessa maailmansodassa. Taisteluun osallistui Yhdistyneen kuningaskunnan ja Saksan laivastojen hävittäjiä.
Viron presidentti

| Viron presidentti |
| --- | --- |
 Eesti Vabariigi President
 Presidentin käyttämä lippu
 Nykyinen presidentti Karis vuonna 2022
 Nykyinen Alar Karis 11. lokakuuta 2021 lähtien
Virka-asunto:  Kadriorgin presidentinpalatsi
Nimittäjä:  Riigikoku ja valitsijamiesneuvosto
Kauden pituus:  5 vuotta, uudelleenvalinta mahdollinen
Perustettu:  24. huhtikuuta 1938
Ensimmäinen:  Konstantin Päts
Palkka:  6661,77 € kuukaudessa
Kotisivut:  president.ee
Viron tasavallan presidentti (vir. Eesti Vabariigi President) on Viron tasavallan valtionpäämies. Viro on vahvasti parlamentaarinen tasavalta, jonka hallituksen johdossa ja ylimpänä vallankäyttäjänä on pääministeri. Näin ollen presidentillä ei ole kovin paljon poliittista valtaa, vaan hänen asemansa on ensisijaisesti edustuksellinen, vaikkakin presidentti nimittää pääministerin ja hallitustunnustelijan. Suomen presidentistä poiketen Viron presidentti toimii nimellisesti maanpuolustuksen johtajana, muttei puolustusvoimien ylipäällikkönä, sillä sodasta, rauhasta ja puolustusvoimien liikekannallepanosta päättää parlamentti presidentin ehdotuksen perusteella. Presidentin on erottava poliittisista puolueista astuessaan virkaan. Sama henkilö voi toimia tehtävässä korkeintaan kahden peräkkäisen kauden ajan.
Nykyinen Viron presidentti on 30. elokuuta 2021 järjestetyssä presidentinvaalissa valittu Alar Karis, joka astui virkaansa 11. lokakuuta 2021.
Presidentin valinta

Virossa ei järjestetä minkäänlaista kansanäänestystä vaan presidentin valitsee Riigikogu tai valitsijakokous viideksi vuodeksi. Presidentiksi valittavan henkilön tulee olla vähintään 40-vuotias syntyperäinen Viron kansalainen. Valitsijakokous kootaan, mikäli kukaan presidenttiehdokkaista ei saa kahden kolmanneksen enemmistöä Riigikogun äänistä kolmessa äänestyskierroksessa. Valitsijakokous koostuu parlamentin jäsenistä ja paikallisten itsehallintoelinten edustajista. Se äänestää kahdesta presidenttiehdokkaasta, mutta voi asettaa lisäehdokkaitakin, jos 21 kokouksen jäsentä sellaisen ehdottaa. Jos ehdokas saa yli puolet annettavissa olevista äänistä, hänet valitaan. Ellei kukaan ehdokkasta saa yli puolta äänistä (esimerkiksi tyhjien äänestyslippujen takia), kahden eniten ääniä saaneen kesken järjestetään toinen äänestys. Jos tässäkään äänestyksessä kumpikaan ei saa yli puolia annetuista äänistä, presidentin valitseminen siirtyy takaisin Riigikoguun.
Valintaprosessia on paikkapaikoin arvosteltu laajalti, sillä vaalitapa näyttäytyy monen silmissä erittäin sekavana ja epävarmana, kuin myös kansan tahdon vastaisena. Ajatuksella suorasta kansanvaalista ei vain ole riittävää kannatusta parlamentissa, sillä sen vastustajien mukaan suora vaalitapa antaisi presidentille liian vahvan mandaatin parlamenttivetoisessa demokratiassa, mikä olisi siten ristiriidassa presidentin melko rajallisten valtaoikeuksien kanssa. Tiedettävästi vain Viron keskustapuolue ja konservatiivinen kansanpuolue ovat ainoina puolueina avoimesti puolustaneet kansanvaalin käyttöä osana valintaprosessia.
Historia

Viro itsenäistyi ensimmäisen kerran 24. helmikuuta 1918. Tuolloin maassa ei ollut presidenttiä, vaan valtionpäämiehen tehtäviä hoiti riigivanem (suom. "valtionvanhin"), kunnes toimen haltija Konstantin Pätsistä tuli Viron ensimmäinen presidentti 1938. Presidenttinä Pätsillä oli laajat valtaoikeudet, mutta hänen kautensa jäi lyhyeksi Neuvostoliiton miehittäessä Viron vuonna 1940.lähde? Viron presidentin kultaiset käädyt vietiin kesällä 1940 Moskovaan, jossa ne ovat edelleen.
Seuraava presidentti Virolle valittiin vasta maan itsenäistyessä uudelleen vuonna 1992.
Palkkio ja etuudet

Vuonna 2020 presidentin kuukausipalkka oli 6 661,77 euroa, eli saman verran kuin pääministerillä, Riigikokun puhemiehellä ja korkeimman oikeuden puheenjohtajalla.
Presidentin virka-asuntona toimii Tallinnassa sijaitseva Kadriorgin presidentinpalatsi.
Luettelo Viron presidenteistä

| №>  | Presidentti (syntynyt–kuollut) | Presidentti (syntynyt–kuollut) | Virkakausi | Puolue |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  | Päts, KonstantinKonstantin Päts (1874–1956) | 24. huhtikuuta 1938 – 21. kesäkuuta 1940 | Isänmaan liitto |
| 2. |  | Meri, LennartLennart Meri (1929–2006) | 6. lokakuuta 1992 – 8. lokakuuta 2001 | Isänmaaliitto |
| 3. |  | Rüütel, ArnoldArnold Rüütel (1928–2024) | 8. lokakuuta 2001 – 9. lokakuuta 2006 | Viron Kansanliitto |
| 4. |  | Ilves, Toomas HendrikToomas Hendrik Ilves (s. 1953) | 9. lokakuuta 2006 – 10. lokakuuta 2016 | sosiaalidemokraatti |
| 5. |  | Kaljulaid, KerstiKersti Kaljulaid (s. 1969) | 10. lokakuuta 2016 – 11. lokakuuta 2021 | sitoutumaton |
| 6. |  | Karis, AlarAlar Karis (s. 1958) | 11. lokakuuta 2021 alkaen | sitoutumaton |
Lähde:
Aiheesta muualla

Viron presidentin virallinen sivusto (viroksi, venäjäksi, englanniksi)
Entisen presidentin Lennart Meren arkistoitu sivusto (viroksi, englanniksi, saksaksi)