Foneemi
Historia

Jo antiikissa kielitieteessä on käytetty väljästi nykyistä foneemia vastaavaa käsitettä, ’kielessä merkityseron mahdollistavaa äännettä’, mutta siitä puhuttiin pitkään kirjaimena, tarkemmin ilmaisten yksi sanan kirjain (tai sen erikielisten käännösvastineiden) merkityksistä oli ’kirjainta vastaavat äänteet, kirjaimen potestas (teho, voima)’. Kirjoitusjärjestelmien synty osoittaa itsessään esiteoreettista ymmärrystä siitä, etteivät kaikki äänteiden väliset erot ole kielen kannalta yhtä merkityksellisiä. Erityisen tärkeäksi kirjaimen tämä merkitys tuli kirjapainotaidon synnyttyä, jolloin ensi kertaa ilmeni suurta tarvetta oikeinkirjoituksen yhtenäistäistämiseen kielittäin, erityisesti kielissä kuten englannissa, jossa puhuttu kieli oli suuresti muuttunut kirjoitetun kielen alkuajoista.
Ensiaskelia foneemikäsitteen määrittelemiseksi ottivat venäläisessä Kazanin koulukunnassa puolalainen Jan Baudouin de Courtenay ja hänen kollegansa Mikołaj (Nicolas) Kruszewski. Baudoin korosti Pietarin yliopiston maisteriluennossaan vuonna 1870, että niin kielenpuhujan kuin ‑tutkijankin kannalta puheäänteiden tärkein ominaisuus on se, miten niillä erotetaan kielen merkityksellisiä muotoja toisistaan. Äänteitä tältä kannalta tutkivaksi tieteenalaksi hän ehdotti psykofonetiikkaa (alkuaan etymologista fonetiikkaa), joka olisi eronnut puheäänteitä nykymielessä foneettiselta kannalta tutkineista akustisesta ja fysiologisesta fonetiikasta. Psykologinen näkökulma valikoitui pitkälti sen vuoksi, että ajan hallitsevan kielitieteellisen koulukunnan, nuorgrammatismin, näkemys oli tieteenfilosofisesti positivistinen eikä suosinut funktionaalista, kielenyksikön tehtävään perustuvaa selitystapaa, joka myöhemmin strukturalismissa vakiintui foneemikäsitteen ytimeen. Psykologismi johtaa kuitenkin ongelmiin siinä, että on vaikea täsmällisesti määrittää, mistä kielenpiirteistä ihminen on tietoinen ja mistä ei.
Foneemi-termi vakiintui vasta 1900-luvulla. Sanaa (ranskaksi phonème) käytti ensimmäisenä ranskalainen foneetikko Antoni Dufriche-Desgenettes (1804–1885) Pariisin kielitieteelliselle piirille pitämässään esitelmässä vuonna 1873, mutta ei vielä tarkalleen nykymerkityksessään. Käytön katsotaan lähteneen liikkeelle Kruszewskin kautta Dufriche-Desgenettesiä kuulemassa olleen Ferdinand de Saussuren teoksesta Mémoire sur le système primitif des voyelles dans les langues indo-européennes (1878). Jo Dufriche-Desgenettes kuitenkin tarkoitti terminsä tuolloin käytössä ollutta son du langage helpommaksi ranskannokseksi saksan ilmauksesta Sprachlaut ’kielen äänne’ eli viittasi käsitteellä äänteisiin jossakin kielellisesti erottavassa (distinktiivisessä) tehtävässä, ei yleisen fonetiikan kuvauksen kannalta.
Foneemin kuvaus muovautui nykyiselleen 1800-luvun loppu- ja 1900-luvun alkuvuosikymmeninä mm. sellaisten tutkijoiden kuin Henry Sweetin, Wilhelm Viëtorin, Paul Passyn ja Otto Jespersenin käsissä. Esimerkiksi Sweetin kahden erilaisen transkriptiojärjestelmän (karkeampi broad romic ja tarkempi narrow romic) välinen ero lähenee jo käytännössä foneemisen ja foneettisen tason erottamista, samoin jo ennen ensimmäistä maailmansotaa Antoine Meillet esitti foneemista arvoa kielitieteellisen äänteiden tutkimuksen keskeiseksi ongelmaksi. Kuitenkin vielä Saussuren postuumisti julkaistussa Yleisen kielitieteen kurssissa (1916) esiintyy yhä sekä nykyinen foneemikäsitys, missä foneemi on vain ”oppositiivinen, suhteellinen ja negatiivinen olio”, että vanha psykologistinen, missä foneemi on jonkinlainen ihmisen tietoisuudessa vallitseva äännekuva.
Foneemikäsitteen lopullinen muotoutuminen edellytti myös oppositioihin perustuvan äännejärjestelmän käsitettä, joka löytyi Saussuren Kurssista. Yhtenäiseksi fonologian osa-alueeksi foneemin ja äännejärjestelmän käsitteet yhdistettiin maailmansotien välillä yhtä aikaa kahtaalla, toisaalta amerikkalaisessa strukturalismissa, missä työtä veivät eteenpäin ennen kaikkea Edward Sapir ja Leonard Bloomfield, toisaalta Prahan kielitieteellisessä piirissä, missä venäläiset ja tšekkiläiset tutkijat kuten N. S. Trubetzkoy ja Roman Jakobson saattoivat yhdistää sveitsiläis-ranskalaisen Geneven koulukunnan ja lännessä tuntemattomaksi jääneen venäläisen Kazanin koulukunnan ajatuksia aiheesta. Sapirilta – joka itse vielä tukeutui psykologistiseen foneemikäsitykseen – on peräisin jakauman eli distribuution käsite, jonka ympärille amerikkalainen koulukunta muotoili foneemin ja allofonin löytämiskriteerinsä. Trubetzkoy ja Jakobson taas määrittelivät fonologian ’puheäänteiden kielellisen funktion tutkimukseksi’, millä he karistivat käsityksestä Baudouinin psykologismin jäänteet ja asettivat foneemin puhtaasti oppositiiviseksi käsitteeksi: foneemin ainoa kielellisesti merkitsevä ero saman äännejärjestelmän muihin foneemeihin on se, että se toimii eri funktiossa.