stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
André Sicre
Elämäkerta

Sicreä kuljettanut laiva haaksirikkoutui Kreikan saaristossa vuonna 1712. Tämän jälkeen hän liittyi Osmanien valtakunnassa oleskelleen Ruotsin kuninkaan Kaarle XII:n armeijaan, jossa hän sai kapteenin arvon. Hän seurasi Kaarlea Stralsundiin, jonne Kaarlen pieni armeija saapui vuonna 1715. Sicre osallistui Stralsundin puolustukseen kaupungin piirityksen aikana. Piirityksen aikana hän jäi piirittäjien vangiksi, mutta onnistui pakenemaan vuonna 1716 Ruotsiin. Hessenin Fredrik järjesti Sicrelle palveluspaikaksi Etelä-Skoonen ratsuväkirykmentin. Ruotsissa Sicre eteni nopeasti: ensin hänestä tuli yliadjutantti ja myöhemmin kenraaliadjutantti, joka oli suoraan Fredrikin alainen.
Sicre osallistui Kaarle XII:n vuoden 1718 Norjan-sotaretkeen. Kaarle kuitenkin kaatui kesken sotaretken ja armeija vetäytyi Norjasta. Kaarlea seurasi valtaistuimelle ensin Ulriika Eleonoora ja sitten vuonna 1720 tämän aviomies Hessenin Fredrik. Sicre nimitettiin henkirakuunoiden everstiluutnantiksi. Pian kuitenkin alkoi kiertää huhu, jonka mukaan Sicre olisi murhannut Kaarlen. Sicre osasi kuitenkin hillitä itsensä hyvin ja käyttäytyi huhuista huolimatta rauhallisesti. Fredrik lähetti Sicren ulkomaille ja tämä palasi Tukholmaan syksyllä 1722. Sicre oli sairastunut ulkomailla kuumetautiin ja Tukholmassa hän sairastui ilmeisesti murhasyytösten vuoksi myös henkisesti. Hovikonsistorin pöytäkirjan mukaan Sicre oli menettänyt ”täysin järkensä”. Kesällä 1723 Sicre avasi eräänä päivänä huoneensa ikkunan ja huusi Tukholman kadulle, että hän oli Kaarle XII:n murhaaja. Ruotsin valtiovalta yritti vaimentaa tunnustuksen. Sicre parantui ja perui tunnustuksen, mutta huhut levisivät edelleen. Samaan aikaan julkisuuteen astui entinen ruotsalainen luutnantti Schultz, joka väitti Sicren saaneen murhasta palkkioksi 3 000 tai 5 000 dukaattia. Fredrik yritti edelleenkin vaimentaa huhut, mutta epäonnistui.
Sicre oleskeli Tukholmassa vielä muutaman vuoden, jona aikana hänen palvelijansa hoiti mielisairasta isäntäänsä. Sicre parantui vuonna 1728 ja matkusti Ranskaan. Vaikka hän oli saanut sairasaikansa palkan Ruotsissa, oli hänen taloudellinen tilanteensa heikko. Sicre kirjoitti useita kertoja Fredrikille, joka lähetti aina lisää rahaa. Sicre kuoli köyhänä Pariisissa vuonna 1733.
Myöhemmät spekulaatiot

Bengt Liljegrenin mukaan Kaarle XII murhattiin 30. marraskuuta 1718. Sicre oli mahdollinen murhaaja, koska hän oli 30. marraskuuta yhdeksän aikaan illalla piirityskaivannoissa olleen Kaarle XII:n lähistöllä. Liljegrenin teorian mukaan Sicre olisi tällöin ampunut Kaarlen Hessenin Fredrikin toimeksiannosta. Liljegrenin mukaan varmaa näyttöä asiasta ei luultavasti saada koskaan.
Sidereus Nuncius

Sidereus Nuncius (1610)
Galilein Sidereus Nunciuksessa julkaistu piirros Kuusta ja sitä vastaava valokuva
Sidereus Nuncius on lyhyt Galileo Galilein julkaisema tutkielma. Se julkaistiin latinaksi maaliskuussa 1610. Se oli ensimmäinen kaukoputkella tehtyihin havaintohin perustuva tieteellinen julkaisu. Se koostuu Galilein varhaisista Kuun, tähtien ja Jupiterin kuiden tarkkailun tuloksista.
Kirjallisuutta

Galilei, Galileo: Sidereus Nuncius.  ((Sidereus Nuncius, 1610.) Suomeksi toimittanut Raimo Lehti. Ursan julkaisuja 69)  Helsingissä:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1999.  ISBN 951-9269-95-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teksti kokonaisuudessaan latinaksi.
Side (Lakonia)

| Side> Σίδη.Sijainti |
| --- | --- |
 Side
Koordinaatit:  36°28′41″N, 23°08′41″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Velanídia(?), Monemvasiá, Lakonia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  400–300-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Lakonia
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Side (m.kreik. Σίδη, Sidē) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Lakoniassa Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Monemvasián kunnan Velanídian kylän paikalle tai lähelle.
Maantiede

Side sijaitsi Lakonian itärannikolla jonkin verran pohjoiseen Malean niemen kärjestä, lähellä Boian eli Boiain kaupunkia. Barrington Atlas of the Greek and Roman World sijoittaa Siden nykyisen Velanídian kylän paikalle. Toiseksi paikaksi on ehdotettu läheistä Ágios Geórgiosta, jossa on luonnonsatama. Siden kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä. Boia sijaitsi saman niemen länsirannalla. Niemen kärjessä sijaitsi Nymfaion.
Historia

Siden kerrotaan olleen olemassa jo ennen Peloponnesoksen doorilaisvalloitusta. Pausanias sanoo sen saaneen nimensä Danaoksen tyttärestä Sidestä. Klassisella kaudella 300-luvulla eaa. Siden asukkaat siirrettiin naapurikaupunki Boiaan synoikismoksessa, jossa olivat mukana myös Afroditia ja Etis. Muutoin kaupungista ei tiedetä mitään. Sen mainitsee Pausaniaan lisäksi vain Pseudo-Skylaks.
Severus Alexander

| Severus Alexander |
| --- | --- |
 Severus Alexanderin rintakuva Louvressa.
Rooman keisari
Valtakausi:  11. tai 13. maaliskuuta 222 – helmi-maaliskuu 235
Edeltäjä:  Elagabalus
Seuraaja:  Maximinus Thrax

Syntynyt:  1. lokakuuta 208 Arca Caesarea (nykyinen Arqa), Syria Phoenice Emesa tai Rooma
Kuollut:  helmi-maaliskuu 235 Moguntiacum (nykyinen Mainz)
Puoliso:  Sallustia Orbiana
Suku:  Severa
Isä:  Gessius Marcianus
Äiti:  Julia Mamaea
Severusten dynastia.
Sallustia Orbiana, Alexanderin vaimo.
Severus Alexanderin lyöttämä sestertius, jossa juhlistetaan keisarin lähtöä itään sotaretkelle sassanideja vastaan.
Severus Alexanderin rintakuva Musei Capitolinissa, Roomassa.
Marcus Aurelius Severus Alexander (1. lokakuuta 208 – helmi- tai maaliskuu 235), syntyjään Marcus Julius Gessius Bassianus Alexianus, oli Rooman keisari vuosina 222–235. Hän oli syntynyt Palestiinassa. Hänen äitinsä Julia Mamaea oli Elagabaluksen täti. Elagabaluksen murhan jälkeen hänet nostettiin keisariksi, mutta hänen äitinsä jatkoi hallitsemista kulisseissa. Hän oli keisariksi noustessaan vain 13-vuotias, eli Rooman historian nuorin hallitsija.
Severus Alexander pyrki politiikassaan uudistuksiin mutta hänen hallituskautensa koki suuria sisäisiä ja ulkoisia ongelmia. Valtakunta olisi tarvinnut vahvan johtajan mutta nuori Alexander oli hallitsemisessa avuton ja epäröivä. Hän oli äitinsä Julia Mamaean vallan alla, mutta myös tältä puuttui päättäväisyyttä ja kyvykkyyttä. Alexanderin valtakausi meni kohtuullisesti, kunnes hän lähti itään sotaretkelle persialaisia vastaan. Sota päättyi ratkaisemattomana molempien puolten kärsiessä suuria tappioita. Seuraavaksi hän lähti sotaretkelle Germaniaan, missä hänet murhattiin sotajoukkojen kapinassa. Sotilaat nostivat keskuudestaan keisariksi Maximinus Thraxin. Severus Alexander oli viimeinen Severusten hallitsijasuvun keisari.
Varhaiset vuodet

Marcus Julius Gessius Bassianus Alexianus syntyi Arca Caesareassa (nykyinen Arqa, Libanonissa), Syria Phoenicessa 1. lokakuuta 208. Hänen vanhempansa olivat isä syyrialainen senaattori Gessius Marcianus ja äiti Julia Avita Mamaea, joka oli Julia Maesan tytär. Julia Maesalla oli myös toinen tytär nimeltään Julia Soaemias, jolla oli poika Varius Avitus Bassianus, joka tunnetaan paremmin keisari Elagabaluksena. Alexianus oli siis Elagabaluksen serkku. Alexianuksen isoisä Julius Avitus Alexianus oli roomalainen aatelinen, joka kävi menestyksekkään virkauran.
Alexianus sai hyvän koulutuksen ja hänestä tuli serkkunsa Elagabaluksen kanssa Emesan auringonjumalan Elagabalin pappi. Keisari Caracalla murhattiin huhtikuussa 217, jonka jälkeen valtaan nousi pretoriaaniprefekti Marcus Opellius Macrinus. Alexianus ja hänen äitinsä joutuivat vähäksi aikaa maanpakoon, kunnes toukokuussa 218 Julia Maesa onnistui lahjomaan sotilaat julistamaan 14-vuotias Elagabalus keisariksi. Kesäkuussa Macrinus kukistettiin taistelussa ja teloitettiin, jonka jälkeen Elagabaluksesta tuli keisari.
Elagabaluksen toimet Roomassa aiheuttivat kuitenkin levottomuutta kansan ja armeijan keskuudessa, jolloin Julia Maesa yritti etääntyä Elagabaluksesta ja Julia Soaemiaksesta ja suuntasi huomionsa nuoreen Alexianukseen ja tämän äitiin. 26. kesäkuuta 221 Julia Maesa taivutteli keisarin adoptoimaan Alexianuksen ja nimittämään tämän caesariksi eli apulaiskeisariksi ja perijäksi. Samalla Alexianus otti nimen Alexander. Elagabalus ja Soaemias eivät kuitenkaan pitäneet tästä, sillä he alkoivat juonitella Alexanderia vastaan yrittäen kukistaa Maesan vaikutusvallan. Elagabalus yritti poistaa Alexanderilta caesar-arvonimen ja kieltäytyi astumasta konsulin virkaan tämän kanssa 1. tammikuuta 222. Lopulta Elagalabus käski teloittaa Alexanderin, mutta pretoriaanikaartilaiset kapinoivat ja murhasivat Elagabaluksen ja tämän äidin Julia Soaemiaksen 11. tai 13. maaliskuuta 222. Tämän jälkeen 13-vuotias Alexander julistettiin keisariksi ja hänelle myönnettiin tavanomaiset keisarin arvonimet. Hän oli täten Rooman historian nuorin keisari. Alexanderin kerrottiin olevan Caracallan avioton poika ja hänen nimensä vaihdettiin Marcus Aurelius Severus Alexanderiksi. Nimi yhdisti Alexanderin sotilaiden keskuudessa suosittuun Caracallaan, joka tunnettiin Aleksanteri Suuren ihailijana.
Persian sota

Ensimmäinen suuri haaste Alexanderille tapahtui idässä kun persialainen sassanidien dynastia kaappasi vallan parthialaisilta vuonna 227. Persian kuningas Ardašir I suunnitteli vanhan Persian valtakunnan loiston ja maa-alueiden palauttamista. Näihin kuului myös roomalaisten hallinnassa oleva Vähä-Aasia, joten tilanne oli otollinen sotaan Roomaa vastaan. Vuonna 230 Ardaširin joukot hyökkäsivät Pohjois-Mesopotamiaan ja valtasivat Nisibiksen ja Carrhaen uhaten Kappadokiaa ja Syyriaa. Alexander yritti aluksi neuvotella Ardaširin kanssa mutta turhaan. Alexander ja hänen äitinsä lähtivät sotaretkelle itään keväällä 231. He matkasivat Balkanin halki keräten joukkoja armeijaansa. Alexander pääsi Syyrian Antiokiaan myöhään kesällä tai aikaisin syksyllä ja alkoi kouluttamaan armeijaansa. Samoihin aikoihin Legio II Traianaan kuuluneet sotilaat kapinoivat mutta se tukahdutettiin pian. Tämä osoitti, että keisarin ja sotilaiden välinen suhde ei ollut parantunut.
Kesällä 232 roomalaiset hyökkäsivät Persiaan kolmen armeijan voimin. Ensimmäisen piti hyökätä Armenian kautta pohjoisesta ja hyökätä Meediaan, toinen Eufratia pitkin etelään ja suunnata persialaisten pääkaupunkiin Ktesifoniin. Kolmannen oli määrä ottaa keskimmäinen tie ja marssia Alexanderin komennossa Hatran kautta Mesopotamiaan. Vaikka Alexander ja hänen äitinsä olivatkin paikalla, sotimisesta huolehtivat pääosin heidän sotapäällikkönsä. Alexander ei kuitenkaan tukenut tarpeeksi kahta muuta armeijaa. Mesopotamia vallattiin takaisin mutta hyökkäys Armeniaan epäonnistui ja joukot kärsivät tappioita perääntyessään Armenian vihamielisten alueiden läpi. Ardašir keskittyi Ktesifoniin hyökänneen roomalaisarmeijan torjumiseen. Herodianoksen mukaan armeija ei aluksi kohdannut vastarintaa ja sotilaat tulivat varomattomiksi. Persialaiset hyökkäsivät ja yllättivät roomalaiset joukot. Roomalaiset saarrettiin, ja he pitivät pintansa ylivoimaista vihollista vastaan niin kauan kuin pystyivät, mutta lopulta koko armeija tuhottiin. Loput joukot kärsivät tappioita kuumuuden ja sairauksien takia. Tosin Herodianos on saattanut liioitella eteläisen armeijan tappiota korostaakseen Alexanderin epäonnistumista. Taistelu päättyi ehkä tasapeliin ja molemmat osapuolet kärsivät suuria tappioita, sillä persialaiset eivät hyödyntäneet menestystään. Taistelussa sai surmansa Legio IV Scythican prefekti, jonka muistokirjoitus on löydetty Dura Europoksesta. Sota päättyi ratkaisemattomana.
Sota germaaneja vastaan ja kuolema

Alexander ei pystynyt käynnistämään uutta sotaretkeä Ardaširiä vastaan, koska Rooman pohjoisrajalla oli syttynyt uusi kriisi. Alemannien germaaniheimo uhkasi Rooman provinsseja Reinillä ja oli jo hyökännyt useisiin kohteisiin alueella. Tutkimuksissa on paljastunut useita Saksassa sijaitsevan Taunus-Wetteraun alueen roomalaisia linnoituksia, joiden tuhoutuminen on ajoitettu vuoteen 233. Tämä oli varmasti se alue, johon germaanien päähyökkäykset kohdistuivat, ja tätä tukee myös se, että Alexander otti Moguntiacumin kaupungin (nykyinen Mainz) tukikohdakseen. Alexander vietti talven Antiokiassa ja palasi sitten äitinsä kanssa Roomaan, jossa hän vietti 25. syyskuuta 233 triumfin Persiasta saadun "voiton" kunniaksi. Hän otti myös arvonimen Parthicus (tai Persicus) Maximus (suom. suurin parthialaisten/persialaisten voittaja).
Vuonna 234 Alexander saapui äitinsä kanssa Ylä-Germanian provinssin pääkaupunkiin Moguntiacumiin. Vuoden 234 aikana alemannit ajettiin Rooman alueilta ja vuoden lopussa roomalaiset valmistelivat sotaretkeä germaanien kotiseuduille. Sotaretkeä varten oli kerätty joukkoja Syyriasta ja Mauretaniasta ja sitä varten Reinin yli oli rakennettu silta. Alexander päätti kuitenkin ostaa rauhan germaaneilta tarjoamalla heille rahaa ja ruokaa. Hän on saattanut olettaa, että nämä olivat juuri niitä asioita mitä heimosoturit halusivat, ja että oli parempi antaa heille haluamansa kuin odottaa, että he ottaisivat ne itse. Olipa tämä sitten viisasta tai ei, roomalaissotilaiden keskuudessa päätös aiheutti laajaa tyytymättömyyttä. Tässä vaiheessa sotilaat olivat jo erittäin vihamielisiä Alexanderia kohtaan, jota pidettiin heikkona ja epäröivänä. Sota Persiaa vastaan oli päättynyt huonosti ja kun läntisestä Euroopasta kotoisin olevat sotilaat palasivat koteihinsa, he huomasivat niiden joutuneet germaanien ryöstöretkien kohteiksi. Sotilailta oli evätty mahdollisuus tuottoisaan sotaretkeen ja lisäksi ne, jotka olivat menettäneet läheisiään germaanien hyökkäyksissä, olivat varmasti myös vihaisia keisarin päätöksestä ja olivat sitä mieltä, että germaaneja oli pikemminkin palkittu kuin rangaistu Rooman alueille hyökkäämisestä. Sotilaat saivat tarpeekseen Alexanderista. Rekryyttien koulutuksesta vastannut Gaius Julius Verus Maximinus julistettiin keisariksi ja Alexanderin joukot siirtyivät Maximinuksen puolelle. Maximinuksen lähettämät sotilaat murhasivat Alexanderin ja Julia Mamaean keväällä 235. Alexander oli tällöin 26-vuotias. Murhan ajankohta on epäselvä. Historioitsija David Potter arvelee sen tapahtuneen myöhään helmikuussa tai aikaisin maaliskuussa. Herbert W. Benario taas maaliskuun puolivälissä. Michael Grant esittää päivämäärät 18. tai 19. maaliskuuta.
Rooman senaatti julisti myöhemmin Alexanderin jumalaksi ja kunnioitti häntä erilaisilla kunnianosoituksilla. Hän oli viimeinen Severusten hallitsijasuvun keisari. Alexander osoittautui kyvyttömäksi ajan haasteisiin. Sotilaskokemus oli nyt erittäin tärkeää keisarille, mutta Alexanderilla ei sitä ollut, mikä koitui lopulta hänen kohtalokseen.
Antiikin lähteet

Kirjallisista lähteistä laajin on Historia Augustan Severus Alexanderin elämäkerta. Teos on erittäin suosiollinen Alexanderille mutta se sisältää kuitenkin runsaasti fiktiivistä tai epäilyttävää tietoa ja siihen pitää suhtautua varauksella. Herodianos, joka oli Alexanderin aikalainen, on erittäin tärkeä lähde ja hänen teoksensa keisarin valtakaudesta on kattava. Toisen Alexanderin aikalaisen, Cassius Dion, teos keisarin valtakaudesta on kuitenkin säilynyt vain lyhennelmänä. Aurelius Victor, Eutropius, Epitome de Caesaribus, ja muut latinankieliset lähteet ovat sisällöltään erittäin niukkoja. Kristilliset lähteet eivät myöskään kerro paljoa. Muita lähteitä ovat juristien, kuten Ulpianuksen kirjoitukset. Kolikot, piirtokirjoitukset, papyrukset ja arkeologia auttavat paikkaamaan kirjallisten lähteiden jättämiä aukkoja.
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Severus Alexander Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Elagabalus | Rooman keisari | Seuraaja: Maximinus Thrax |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 2  Vatikaani 2  3 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Matti Vainikainen

Erkki Matti Vainikainen (5. kesäkuuta 1925 Viipuri – 8. heinäkuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Vainikaisen vanhemmat olivat kirjailija, kaupunginsihteeri Veikko Vainikainen ja Tyyni Vuorensola. Vainikainen opiskeli 1940-luvulla Vapaassa taidekoulussa opettajinaan muun muassa Unto Pusa, Yrjö Verho, Sam Vanni ja Sigrid Schauman. Myöhemmin hän täydensi opintojaan Ranskassa (1952–1954) ja Espanjassa (1985).
Vainikaisen teokset ovat useimmiten voimakasvärisiä figuratiivisia maalauksia, joiden aihemaailma käsittää muun muassa ihmisiä ja kaupunkitiloja, yleensä hyvin elävinä kohtauksina. Tyylisuunnaltaan Vainikainen tunnetaan ehkä parhaiten kubistina ja aiheiltaan "Helsinki-maalarina". Hänen myöhempään tuotantoonsa tulivat mukaan myös abstrakti ekspressionismi ja jossain määrin surrealismikin.
Vainikainen oli myös aktiivinen kirjoittaja. Kaunokirjallisuuden saralla hän sai julkaistuksi jännitysromaanin Kohtalon monet sormet, mutta hän kirjoitti myös runoja. Lisäksi hän kirjoitti säännöllisesti taidepoliittisia kannanottoja alan lehtiin ja piti Kuluttaja-lehdessä Taiteen tarhasta -kolumnipalstaa. Opettajana Vainikainen toimi Helsingin kaupungin työväenopistossa 17 vuoden ajan. Opetustyönsä tueksi hän kirjoitti kansalais- ja työväenopistojen liiton julkaisusarjassa sekä piirustuksen opaskirjan että akvarellimaaluksen ensimmäisen suomalaisen käsikirjan, jotka kumpikin julkaistiin kaksiosaisina laitoksina.
Vainikaisen puolisoina olivat taidemaalarit Eila Gardemeister ja Kaarina Korja. Vuonna 1982 Vainikainen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla. Hän sai valtion ylimääräisen taiteilijaeläkkeen toukokuusta 1987 alkaen.
Kirjallisia teoksia

Vainikainen Matti 1967. Kohtalon monet sormet (romaani). Porvoo, Helsinki: WSOY.
Piirustus I. Perustietoutta ryhmäopetukseen ja itseopiskelijoille.  (2. uusittu painos (1. painos 1973). Kansalais- ja työväenopistojen liiton opetussuunnitelmia 2)  Helsinki:  Kansalais- ja työväenopistojen liitto, 1975 (5. painos 1990).  ISBN 951-9171-08-8
Piirustus II. Perustietoutta ryhmäopetukseen ja itseopiskelijoille.  (Kansalais- ja työväenopistojen liiton opetussuunnitelmia 22)  Helsinki:  Kansalais- ja työväenopistojen liitto, 1975 (3. painos 1982).  ISBN 951-9171-06-1
Vainikainen Matti 1981: Maalauksen opas I–II. KTOL – Kansalais- ja työväenopistojen liitto ry.
Oili Vainio

Oili Vainio (oik. Vainio-Roine) (21. lokakuuta 1940 Helsinki – 15. marraskuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen iskelmälaulaja, jonka paras menestys sattui 1960-luvun alkupuolelle. Hän varttui Mäntsälässä Kaanaan kylässä ja teki ensimmäisen keikkansa 16-vuotiaana paikallisen kyläorkesterin solistina. Vuonna 1960 hän pääsi Esko Könösen yhtyeen solistiksi. Veljensä, hanuristi Taito Vainion kautta hän pääsi vuonna 1961 koelauluun ja sai Toivo Kärjen vakuuttumaan taidoistaan, mikä johti ensimmäiseen levytykseen. Oili Vainion tunnetuin levytys on saksalainen tango "Tanssin sun kanssasi aamuun" (saks. Tanze mit mir in den Morgen), jonka hän levytti vuonna 1962. Samana vuonna Vainio meni Musiikki-Fazerin palvelukseen ja vähensi keikkailuaan. 1960-luvun kuluessa hän levytti 13 Toivo Kärjen sävellystä, useimmat näistä tangoja, ja Reino Helismaan sanoittamia, esimerkiksi "Tämän illan tango" ja "Katso, jo nousee kuu". 1960-luvun lopulta lähtien hän keskittyi perhe-elämään. Viimeiset levytyksensä hän teki vuonna 1974 ja lopetti samalla myös keikkailun. Sen jälkeen hän jatkoi kuorolaulun parissa. Hän levytti kaikkiaan 28 laulua 13 vuoden aikana. Varsinaisen työuransa Oili Vainio teki virkailijana liikenneministeriössä.
1960-luvun lopulla Oili Vainio muodosti vähän aikaa esiintyneen Kolmiapila-trion Sirkka Keiskin ja Iris Raution kanssa. Toivo Kärki kaavaili kokoonpanoa Metro-tyttöjen seuraajaksi, mutta ajankohta ei ollut enää otollinen ja Kolmiapila jäi levyttäväksi televisioprojektiksi ehtimättä lainkaan tanssilavoille. Trion levytykset supistuivat kahteen vuosina 1967 ja 1968 julkaistuun singlelevyyn. Levytetyistä kappaleista kaksi oli valsseja ja toiset kaksi tangoja.
Aiheesta muualla

Oili Vainion esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Seurakuntaliitto

| Suomen evankelisluterilainen seurakuntaliitto |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  protestantismi
Teologia:  luterilaisuus
Johtaja:  Esimies, pastori Seppo Salo
Toiminta-alue:  Suomi
Perustaja:  Heino Pätiälä
Perustettu:  1928
Irtautunut:  Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta
Kirkosta irtautuneet:  Luterilainen Sanan yhdyskunta
Seurakuntia:  5
Jäseniä:  481 (2015)
Julkaisut:  Seurakunta
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Seurakuntaliitto, virallisesti Suomen evankelisluterilainen seurakuntaliitto (19. joulukuuta 2012 asti Suomen vapaa evankelis-luterilainen seurakuntaliitto) on evankelis-luterilainen, Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta irrallinen uskonnollinen yhteisö. Se rekisteröityi uskonnolliseksi yhdyskunnaksi 23. elokuuta 1928. Nykyään Seurakuntaliittoon kuuluu viisi jäsenseurakuntaa, joiden keskuspaikat ovat Helsinki, Karstula, Marttila, Tampere ja Veteli. Seurakuntaliiton jäsenmäärä oli 481 vuonna 2015.
Seurakuntaliitto on vuodesta 2024 alkaen ollut kirkollisessa yhteydessä Lähetyshiippakunnan kanssa. Näitä molempia yhdistää tiukan torjuva kanta naispappeuteen.
Historia > Taustaa

Evankelisessa herätysliikkeessä oli alusta alkaen korostettu liikkeen kirkollista luonnetta. Vaikka kirkon toimintaa oli protestoitu, haluttiin kuitenkin toimia myös kirkon hyväksi. Herätysliike oli pystynyt muiden herätysliikkeiden tavoin vaikuttamaan kirkon toimintalinjaan, mutta samalla sen protesti laimeni ja se pyrki lähinnä toimimaan kirkon rinnalla. Liikkeen piirissä oli kuitenkin jatkuvasti henkilöitä, joita vallitseva tilanne ei tyydyttänyt. 1920-luvulla evankelis-luterilaisen kirkon ja Evankeliumiyhdistyksen kehitykseen tyytymättömät ryhmittyivät pastorien Heino Pätiälän sekä R. ja A. Wegeliuksen (Uppalan) ympärille. Nämä olivat tarkkaan tutustuneet sekä Saksan että Yhdysvaltojen kirkolliseen tilanteeseen ja olivat saaneet vaikutteita amerikkalaisen Missouri-synodin organisaatiosta ja toimintaperiaatteista.
Tämän oppositioryhmän mukaan evankelinen liike oli sellainen yhteisö, jonka jäsenyys oli ensisijainen varsinaiseen valtionkirkkoon kuulumisen sijasta. He pitivät Evankeliumiyhdistyksen rukoushuoneita seurakunnan kirkon sijasta varsinaisina hengellisinä koteinaan. Yhteinen oppi asetettiin keskinäisen yhteyden mittariksi. Evankeliumiyhdistyksen johtokunnan linjana oli kuitenkin pysyä kirkon yhteydessä.
Koska Evankeliumiyhdistyksen johto ja oppositioryhmä eivät päässeet yhteisymmärrykseen, katsoi oppositio ratkaisuksi erota sekä Evankeliumiyhdistyksestä että kirkosta. Tämän mahdollisti vuonna 1922 säädetty uskonnonvapauslaki. Ratkaisevaksi tuli Hämeenlinnassa vuonna 1922 pidetty keskustelukokous, jossa Pätiälä kehotti evankelisia ”marssimaan ulos leiristä”. Evankeliumiyhdistyksen johtokunta irtisanoutui välittömästi koko kokouksesta ja sen päätöksistä.