stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arkisto
Arkistoja ulkomailla > Venäjä

Venäjällä vallitsi tsaarien aikana hyvin kirjava arkistopolitiikka. Vasta Leninin antama säädös 1918 arkistolaitoksen uudelleenjärjestelystä ja keskittämisestä loi pohjan Neuvostoliiton keskitetylle arkistolaitokselle. Suomalaisten kannalta keskeisiä, joskin vaikeasti avautuvia arkistoja ovat muun muassa Kommunistisen puolueen arkistot, salaisen poliisin arkisto jne.
Venäjän valtionarkiston kotisivu
Arkistoja ulkomailla > Saksa

Saksassa pienet valtiot loivat kukin omat arkistonsa, jotka säilyivät yhtenäisen valtakunnan perustamisenkin jälkeen. Vasta vuonna 1918 perustettiin valtakunnan keskusarkisto Potsdamiin. Nykyisin Liittotasavallan keskusarkisto Bundesarchiv toimii Koblenzissa ja edesmenneen DDR:n arkisto toimi Potsdamissa.
Saksan liittotasavallan arkiston kotisivu
Arkistoja ulkomailla > Ranska

Ranskan kansallisarkisto syntyi suuren vallankumouksen seurauksena 1790. Tällöin takavarikoitujen feodaalilinnojen ja luostareiden arkistot keräytyivät valtion haltuun, ja niille piti löytää sopiva sijoituspaikka. Näin sai alkunsa Les Archives nationals. Sen apuna toimivat kymmenet departtementien arkistot.
Ranskan kansallisarkistojen kotisivu
Arkistoja ulkomailla > Yhdistynyt kuningaskunta

Yhdistyneen kuningaskunnan kansallisarkiston kokoelmat käsittävät materiaalia Domesdaysta, eli Vilhelm Valloittajasta (1028-1087) nykyhetkeen.
Yhdistyneen kuningaskunnan kansallisarkiston kotisivu
Arkistoja ulkomailla > Yhdysvallat

Nuorella Yhdysvaltain valtiolla ei ollut alkuaikoina kovinkaan suurta kiinnostusta arkistoja kohtaan. Vasta vuonna 1934 annettiin maassa laki keskusarkistosta, ja syynä tähän oli tieteellisten piirien ankara painostus. Vuonna 1950 annettu Federal Record Act loi maassa mahdollisuudet kymmenen piiriarkiston perustamiselle.
Yhdysvaltain kansallisarkisto (engl. National Archives and Records Administration, lyh. NARA) perustettiin kesäkuussa 1934 ja arkistosta tuli itsenäinen virasto huhtikuussa 1985.
Yhdysvaltojen valtionarkisto
Muut arkistot

Kansainvälistä yhteistyötä koordinoi vuodesta 1948 lähtien arkistoväen maailmanliitto International Council of Archives / Conseil International des Archives.
ICA/CIA kotisivu
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arkistolaitoksen verkkosivut
Karhu, Hanna: Miten löytää neula heinäsuovasta ja auttaa muutkin sen jäljille – eli kuinka viitata arkistoaineistoihin?. Kirjallisuudentutkimuksen aikakauslehti Avain. Tekstuaalitieteet (erikoisnumero), 2010, nro 3, s. 62–64.  Saatavissa pdf-muodossa.
Oulun kaupunginarkisto Vanhatullissa.
Yhdysvaltojen kansallisarkisto Washington D.C.:ssä
Syyrialais-ortodoksinen kirkko

| Syyrialais-ortodoksinen kirkko ܥܺܕܬܳܐ ܣܽܘ̣ܪܝܳܝܬܳܐ ܬܪܺܝܨܰܬ ܫܽܘ̣ܒ̣ܚܳܐ ʿIdto Suryoyto Triṣaṯ Šuḇḥo |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  orientaaliortodoksisuus
Teologia:  miafysitismi
Hallinto:  episkopaalisuus
Johtaja:  patriarkka Ignatius Aphrem II
Yhteistyötahoja:  Kirkkojen maailmanneuvosto
Toiminta-alue:  Lähi-itä, Intia ja diaspora
Perustettu:  100-luvulla jaa. Antiokiassa, Rooman valtakunnassa
Hiippakuntia:  35
Jäseniä:  1 430 000
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Patriarkka ja piispoja pappisseminaarin edustalla Saidanayassa Damaskoksen lähellä
Antiokian syyrialais-ortodoksinen kirkko (syyr. ܥܺܕܬܳܐ ܣܽܘ̣ܪܝܳܝܬܳܐ ܬܪܺܝܨܰܬ ܫܽܘ̣ܒ̣ܚܳܐ, ʿIdto Suryoyto Triṣaṯ Šuḇḥo; arab. الكنيسة السريانية الأرثوذكسية‎) on yksi orientaaliortodoksista kirkoista. Se katsoo jatkavansa apostoli Pietarin vuonna 37 perustaman Vähän-Aasian Antiokian seurakunnan ja patriarkaatin perinnettä. Aiemmin syyrialainen Antiokia on nykyisin Turkin aluetta, ja kirkon keskuspaikka on ollut vuodesta 1959 alkaen Syyrian Damaskoksessa .
Kirkkoa  johtaa keväästä 2014 alkaen Antiokian ja koko Idän syyrialainen patriarkka Ignatius Aphrem II Karim. Jäsenkuntaa on diasporassa olevien lisäksi Syyriassa, Libanonissa, Turkissa, Israelissa, Intiassa ja Latinalaisessa Amerikassa.
Intia

Suurin jäsenmäärä kirkolla on Intiassa (1,2 miljoonaalähde?), jossa Antiokian syyrialaisen patriarkan alainen Malankaran jakobiittinen syyrialais-ortodoksinen kirkko vaikuttaa Lounais-Intian Keralan maakunnassa. Sen  paikallinen johtaja on katolikos Baselios Tuomas I. Se on yksi nk. tuomaskristittyjen kirkoista, jotka jatkavat alueelle jo ensi vuosisatojen aikana levinneen kristillisyyden perinnettä.
Keski-Amerikka

Antiokian syyrialais-ortodoksisella kirkolla on Pohjois- ja Etelä-Amerikassa vanhastaan seitsemän diasporassa olevien syyrialaisten arkkihiippakuntaa. Viime vuosina kirkkoon lukeutuvien määrä on kuitenkin kasvanut nopeasti Keski-Amerikassa, kun suuri määrä alkuperäisasukkaita, patriarkan mukaan jopa 800 000 aiemmin itsenäisen Guatemalan uudistuneen ekumeenisen katolisen kirkon jäsentä, on siirtynyt katolisen kirkon vaikutuspiiristä orientaaliortodoksisuuden yhteyteen Guatemalassa, Etelä-Meksikossa ja Yhdysvaltain lännessä. Samaan aikaan myös varsinaiset ortodoksiset kirkot ovat kasvaneet voimakkaasti Latinalaisessa Amerikassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Antiokian syyrialaisortodoksinen kirkko / Ortodoksi.net
Hans-Georg Aschenbach

| Hans-Georg Aschenbach |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Hans-Georg Aschenbach
Syntynyt: 20. lokakuuta 1951  Brotterode, Itä-Saksa
Mäkihyppääjä
Maailmancup
Kaudet:  1972–1974
| Mitalit> Maa:  Itä-Saksa.Mäkihyppy. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Itä-Saksa.Mäkihyppy. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Itä-Saksa.Mäkihyppy. Olympialaiset  | Maa:  Itä-Saksa> Mäkihyppy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Innsbruck 1976 | Normaalimäki |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Falun 1974 | Normaalimäki |  |
|  Kultaa | Falun 1974 | Suurmäki |  |
Lentomäki
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Obertsdorf 1973 | Yksilökilpailu |  |
Hans-Georg Aschenbach (s. 20. lokakuuta 1951 Brotterode) on Saksan demokraattista tasavaltaa edustanut mäkihyppääjä. Hän voitti 1970-luvulla kolme maailmanmestaruutta (normaalimäki 1974, suurmäki 1974 ja lentomäki 1973) ja yhden olympiakultamitalin.
Aschenbach voitti nuorten Euroopan mestaruuden vuonna 1969. Sapporon olympialaisissa 1972 hän sijoittui normaalimäessä 31:nneksi. Vuonna 1973 hän voitti Oberstdorfissa lentomäen maailmanmestaruuden. Talvella 1973–1974 hän voitti Keski-Euroopan mäkiviikon ja samana keväänä Falunin MM-kisoissa maailmanmestaruuden sekä normaali- että suurmäessä. Samana vuonna hänet valittiin Itä-Saksan vuoden urheilijaksi.
Vielä vähän ennen vuoden 1976 talviolympialaisia Aschenbach kärsi pahasta polvivammasta mutta kuntoutui Innsbruckin kisoihin ja voitti normaalimäessä olympiakultaa sekä sijoittui suurmäessä kahdeksanneksi. Tuon talven jälkeen Aschenbach lopetti hyppyuransa. Hän valmistui myöhemmin lääkäriksi.
Hans-Georg Aschenbachin veli Dietmar Aschenbach oli myös maansa kärkipään mäkihyppääjiä.
Aiheesta muualla

Hans-Georg Aschenbach Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Mäkihypyn normaalimäen olympiavoittajat
Mäkihypyn suurmäen maailmanmestarit
Mäkihypyn normaalimäen maailmanmestarit
Lentomäen maailmanmestarit
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Romsåsin kirkko

| Romsåsin kirkko Romsås kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1995
Suunnittelija:  Arne Sæther
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  220
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Romsåsin kirkko (norj. Romsås kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva tiilikirkko vuodelta 1995.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Romsåsin kirkko Wikimedia Commonsissa
Ormøyn kirkko

| Ormøyn kirkko Ormøy kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2021.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1893
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  200
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Ormøyn kirkko (norj. Ormøy kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1893.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ormøyn kirkko Wikimedia Commonsissa
Arkkitehtuurista

| Arkkitehtuurista> De architectura |
| --- | --- |
 Teoksen Arkkitehtuurista ensimmäisen sivun käsikirjoitus noin vuodelta 1400–1450. Metropolitan Museum of Art.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Vitruvius
Kieli:  latina
Genre:  arkkitehtuurin teoria
Julkaistu:  n. 30–20 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Panu Hyppönen, Lauri Ockenström ja Aulikki Vuola
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2022
ISBN:  978-952-345-200-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Arkkitehtuurista (lat. De architectura (libri decem), ”(Kymmenen kirjaa) arkkitehtuurista”) on Vitruviuksen kirjoittama antiikin aikainen latinankielinen teos, joka antaa nimensä mukaisesti kokonaisesityksen arkkitehtuurista. Teos käsittelee sekä kreikkalaisen että roomalaisen arkkitehtuurin periaatteita, ja se on ainoa antiikin ajalta säilynyt vastaavankaltainen esitys.
Historia > Teoksen synty

Vitruvius eli noin vuosina 90–20 eaa. Hän toimi arkkitehtina ja sotilasinsinöörinä. Nykyaikana hänet tunnetaan erityisesti teoksestaan Arkkitehtuurista (De architectura), jonka hän kirjoitti elämänsä loppupuolella joskus vuosien 30–20 eaa. välillä. Vitruviuksen pyrkimyksenä on ollut kirjoittaa ensimmäinen laaja yleisesitys koko arkkitehtuurin alasta. Teos perustuu varhaisempaan pääasiassa kreikkalaiseen tuotantoon ja kreikankielisiin lähteisiin, ja toisaalta Vitruviuksen omaan ammatilliseen kokemukseen ja hänen matkoillaan saamiinsa tietoihin. Hän oli käynyt ainakin Kreikassa ja Vähässä-Aasiassa sekä Galliassa, jossa hän oli mukana Julius Caesarin sotaretkellä vuosina 58–51 eaa. Myöhemmin hän sai elatuksen keisari Augustukselta.
Vitruviuksen teos oli sen ensimmäisen kirjan esipuheen mukaan osoitettu hänen suosijalleen Augustukselle. Vitruviuksen tarkoituksena vaikuttaa selvästi olleen saada huomiota itselleen ja aiheelleen. Hän pyrkii tarjoamaan Augustukselle mittapuut, joiden mukaan keisari voisi arvioida jo rakennuttamiaan rakennuksia sekä niitä, joita hän rakennuttaisi myöhemmin. Tästä voidaan päätellä, että Vitruvius oli tyytymätön moniin aiempiin rakennuksiin. Tämä käy ilmi myös siitä, että hän viittaa usein arkkitehtien käyttämiin kelvottomiin keinoihin maineen ja rikkauksien hankkimisessa. Itsensä hän pyrkii esittämään maltillisena ja tyytyväisenä omaan asemaansa. Samaan tyytymättömyyteen ajan roomalaista arkkitehtuuria kohtaan viittaa se, että Vitruvius ylistää usein puhtaita kreikkalaisia esikuvia ja valittaa lisääntyneistä tyylillisistä turmeltumista oman aikansa arkkitehtuurissa, sekä se, ettei hän useinkaan mainitse Augustuksen ajan merkkirakennuksia, jotka olivat varmuudella olemassa jo silloin kun hän kirjoitti.
Vitruvius ei itse ollut erityisen merkittävä arkkitehti, sillä ainoastaan yksi hänen suunnittelemansa rakennus, Fanum Fortunaessa ollut niin kutsuttu Fanumin basilika, tunnetaan. Siksi on todettu, että Vitruvius, jonka voidaan nähdä olleen verrattain epäonnistunut varsinaisena arkkitehtina, yritti teoksellaan luoda itselleen kestävän maineen ammattinsa teoriasta kirjoittaneena. Tässä hänen voidaan katsoa onnistuneen.
Historia > Tekstilaitokset ja käännökset

Teoksen editio princeps oli Johannes Sulpitiuksen eli Giovanni Sulpizio da Verolin yhdessä Frontinuksen teoksen De aquaeductibus kanssa noin vuonna 1486 painama (Rooma, fol.). Seuraavia olivat editio vuonna 1496 (Firenze, fol.) ja sen uudelleenpainos 1497 (Venetsia, fol.). Kaikki nämä kolme seurasivat käsikirjoituksia läheisesti. Ensimmäisen kriittisemmän laitoksen toimitti Jucundus Veronalainen vuonna 1511 (Venetsia, fol.). Siinä oli puuleikkauksina tehtyä kuvitusta. Hän teki myös toisen laitoksen, joka julkaistiin vuonna 1513 (Firenze, 8vo.) ja painettiin uudelleen 1522 ja 1523.
Lukuisista parin seuraavan vuosisadan editioista merkittävimpiin lukeutuvat J. de Laetin laitos (Amsterdam, 1640, fol.); August Boden laitos (2 osaa, Berliini, 1800, 4to.; kuvituksella 1801); Bipont-laitos (1807, 8vo.); J. G. Schneiderin laitos (3 osaa, Leipzig, 1807–1808, 8vo.); Simone Straticon laitos (4 osaa, Udine, 1825–1830), joka oli varustettu kuvituksella ja sanastolla (Lexicon Vitruvianum); sekä Luigi Marinin (Aloysius Marinius) laitos (4 osaa, Rooma, 1836, fol.).
Teoksesta on julkaistu käännöksiä suurilla eurooppalaisilla kielillä jo varhain. Walther Hermann Ryff (Gualtherus Hermenius Rivius) käänsi teoksen saksaksi, ja se julkaistiin vuonna 1548 (Nürnberg, fol.) ja uudestaan vuosina 1575 ja 1614 (Basel, fol.). Claude Perrault'n ranskannos julkaistiin vuonna 1673 (Pariisi, fol.; 2. painos 1684, fol.; lyhenneltynä 1674, 1681, fol.). Englanniksi teos julkaistiin ensin käännöksenä Perraultin tekemästä lyhennelmästä vuonna 1692 (Lontoo, 8vo.). Koko teoksen englanninkielistä käännöstä teki ensimmäisenä Robert Castell (2 osaa, Lontoo, 1730, fol.). Ensimmäinen valmistunut englanninkielinen käännös koko teoksesta oli William Newtonin aloittama ja hänen veljensä James Newtonin loppuun saattama (2 osaa, Lontoo, 1771, 1791, fol.). Marquess Galiani käänsi teoksen italiaksi, ja se julkaistiin yhdessä latinankielisen tekstin kanssa (Napoli, 1758, fol.). Teoksen suomennos julkaisiin vuonna 2022.
Historia > Vaikutus

Vitruviuksen Arkkitehtuurista sai antiikin aikana vain vähän huomiota. Kuitenkin esimerkiksi Cetius Faventinus kirjoitti sen pohjalta oman arkkitehtuuria käsittelevän teoksensa 200-luvulla.
Teos tuli suosioon renessanssiajalla 1400-luvulla antiikin ja antiikin aikaisten teosten uudelleen tulemisen myötä. Tämän jälkeen sillä on ollut suuri vaikutus länsimaiseen arkkitehtuuriin renessanssiarkkitehtuurista uusklassiseen arkkitehtuuriin saakka. Se on vaikuttanut paljon myös arkkitehtuurista kirjoittamiseen, ja toiminut arkkitehtuurin lisäksi laajasti myös antiikin kulttuurihistorian ja tieteen historian lähteenä. Toisaalta teosta on myös arvosteltu paljon sekä sen puutteiden, sekavuuden että kielen vuoksi. Joka tapauksessa teosta on arvioitu koko arkkitehtuurin historian vaikutusvaltaisimmaksi teokseksi.
Arviointeja

Sisällöltään teos on hyödyllinen yhteenveto lukuisista kreikkalaisten arkkitehtien kirjoittamista teoksista, jotka Vitruvius mainitsee lyhyesti seitsemännen kirjan johdannossa, sekä joistakin roomalaisista saman alan teoksista. Se ilmentää suurta ihailua kreikkalaista kulttuuria, taidetta ja arkkitehtuuria kohtaan.
Teoksen suurin puute on sen tiiviys, jota Vitruvius itse piti ansionaan. Hän vie sen kuitenkin usein niin pitkälle, että teoksesta tulee vaikeasti ymmärrettävä. Lisäksi kirjoitustyyli on usein muutenkin epäselvää, mikä johtuu sekä teknisen kielen vaikeudesta että puutteista kirjoittajan omissa kirjallisissa taidoissa, ja joskus myös siitä, ettei Vitruvius ole täysin ymmärtänyt kreikkalaisia lähteitään.
Kuvitusta

Esimerkkejä teoksen kuvituksesta eri vuosisadoilta:
Vitruviuksen mies (1521).
Karyatidipylväitä (1536).
Colosseum (1536).
Vesikelloja (Perrault'n ranskannos, 1684).
Ktesibioksen vesikello (Perrault'n ranskannos, 1684).
Kapiteeleja (Perrault'n ranskannos, 1684).
Monopteros-temppeli (1829).
Temppelien luokittelua interkolumnaation mukaan (Morganin englanninnos, 1914).
Temppelien pohjakaavoja (Morganin englanninnos, 1914).
Palaistra (Morganin englanninnos, 1914).
Kreikkalaisen talon pohjakaava (Morganin englanninnos, 1914).
Fanumin basilikan pohjakaava (Morganin englanninnos, 1914).
Kirjallisuutta > Suomennos

Vitruvius: Arkkitehtuurista.  (Suomentaneet Panu Hyppönen, Lauri Ockenström & Aulikki Vuola, alkuteos De architectura libri decem (n. 30–20 eaa.))  Gaudeamus, 2022.  ISBN 978-952-345-200-8
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Vitruvius: On Architecture.  (Volume I: Books 1–5. Translated by Frank Granger. Loeb Classical Library 251)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1931.
Vitruvius: On Architecture.  (Volume II: Books 6–10. Translated by Frank Granger. Loeb Classical Library 280)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1934.
Vitruvius: On Architecture.  (Penguin classics. Translated by Richard Schofield)  Penguin UK, 2009.  ISBN 9780141931951
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

McEwen, Indra Kagis: Vitruvius: Writing the Body of Architecture.  MIT Press, 2004.  ISBN 9780262633062
Nichols, Marden Fitzpatrick: Author and Audience in Vitruvius' De architectura.  (Greek Culture in the Roman World)  Cambridge University Press, 2017.  ISBN 9781108547864
Tavares, André: Vitruvius Without Text: The Biography of a Book.  GTA Verlag, 2022.  ISBN 9783856764227
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arkkitehtuurista Wikimedia Commonsissa
Vitruvius: De architectura. Perseus. (latinaksi)
Vitruvius: De architectura libri decem. Bibliotheca Augustana. (latinaksi)
Vitruvius: The Ten Books on Architecture. Perseus. (englanniksi)
Vitruvius: The Ten Books on Architecture. Wikisource. (englanniksi)
Vitruviuksen rintakuva. Protomoteca, Biblioteca Civica, Verona.
Teoksen kansilehti vuodelta 1524.
Leonardo da Vincin ihmisruumiin mittasuhteita käsittelevä, Vitruviuksen teoksessa esitettyihin periaatteisiin perustuva Vitruviuksen mies noin vuodelta 1490.
Røan kirkko

| Røan kirkko Røa kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2008.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1939
Suunnittelija:  Gottfred Greve & Kurt Jørgensen
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  400
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Røan kirkko (norj. Røa kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva tiilinen pitkäkirkko vuodelta 1939.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Røan kirkko Wikimedia Commonsissa
Kaarlo Maaninka

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Suleiman Nyambui (649), Miruts Yifter (191), Kaarlo Maaninka (208) |  Suleiman Nyambui (649), Miruts Yifter (191), Kaarlo Maaninka (208) |  Suleiman Nyambui (649), Miruts Yifter (191), Kaarlo Maaninka (208) |  |
Maa:   Suomi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Moskova 1980 | 10 000 m |  |
|  Pronssia | Moskova 1980 | 5 000 m |  |
Kaarlo Hannes Maaninka (s. 25. joulukuuta 1953 Posio) on suomalainen kestävyysjuoksija ja olympiamitalisti. Hänen asuinpaikkansa on Kauhajoella. Urheilu-uransa jälkeen Maaninka tuli uskoon ja paljasti vuonna 1981 käyttäneensä veritankkausta (joka kiellettiin 1985) ennen Moskovan olympialaisia..
Seuratasolla hän on edustanut Posion Pyrintöä, Saarijärven Pullistusta ja Kauhajoen Karhua.             
Maaninkaa valmensi Jouko Elevaara.
Vuodesta 2016 lähtien syksyisin Posion Pyrintö on järjestänyt Kaarlo Maaningan syntymäkylässä Maaninkavaarassa Kaarlon juoksu -tapahtuman.
Saavutuksia

Olympiahopeaa (10 000 m) ja -pronssia (5 000 m) Moskovan olympiakisat 1980
Suomen mestari 1979 (10 000 m), hopeaa 1980 (5 000 m ja 10 000 m) ja 1983 (10 000 m) sekä pronssia 1978 (10 000 m)
Moskovan olympiakisat 1980

Lasse Virénin taktisen osaamisen ansiosta Kaarlo Maaninka pystyi kiilaamaan Moskovassa 10 000 metrin palkintokorokkeelle. Ilman Virénin väliintuloa etiopialaiset olisivat todennäköisesti taktikoineet kolmoisvoiton.kenen mukaan?
Ennätykset

1 500 m: 3.46,80 (1980)
3 000 m: 7.58,0 (1978)
5 000 m: 13.22,00 (1980)
10 000m: 27.44,28 (1980)
Maraton: 2.19.28 (1978)
R.Smg. Ascianghi

| R>  Smg. Ascianghi |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Odero-Terni-Orlando, Muggiano
Kölinlasku:  20. tammikuuta 1937
Laskettu vesille:  5. heinäkuuta 1937
Palveluskäyttöön:  26. maaliskuuta 1938
Poistui palveluskäytöstä:  miehistönsä upottama 23. heinäkuuta 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  697,25 t (pinnalla) 856,40 t (sukellus)
Pituus:  60,18 m
Leveys:  6,45 m
Syväys:  4,7 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 1 200 bhp 2 × sähkömoottoria 800 hv
Nopeus:  14 solmua (pinnalla) 7,5 solmua (sukellus)
Miehistöä:  45
Aseistus
Aseistus:  1 × 100 mm/47 tykki 2 × 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä 6 × 533 mm torpedoputkea
R. Smg. Ascianghi oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1937 vesillelaskettu Adua-luokan sukellusvene, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin OTO:n Muggianon telakalta, missä köli laskettiin 20. tammikuuta 1937. Alus laskettiin vesille 5. heinäkuuta ja luovutettiin laivastolle 25. maaliskuuta 1938.
Palvelus

Italian liittyessä sotaan 10. kesäkuuta 1940 alus kuului La Speziaan sijoitettuun I sukellusveneosaston 15. laivueeseen, mutta sen palveluspaikkana oli Cagliari Sardiniassa. Alus lähti Cagliarista ensimmäiselle sodanajan partiomatkalleen 20. kesäkuuta Baleaarien alueelle päällikkönään Ugo Gelli. Aluksen miehistö havaitsi 22. kesäkuuta  suuren aseistetun aluksen, jota kohden se laukaisu neljän torpedon sarjan. Torpedot eivät osuneet, jolloin sukellusvene jatkoi hyökkäystä avaamalla tulen kansitykillä. Joitakin kranaatteja osui kohteeseen, mutta ilman näkyvää tulosta. Vastustan tarkka tykkituli pakotti sukellusveneen pinnan alle. Alus palasi Cagliariin 28. kesäkuuta.
Alus teki joitakin tuloksettomia partiomatkoja Välimerellä. Aluksen päälliköksi tuli 21. syyskuuta Olinto Di Serio. Alus oli 20.-24. elokuuta 1941 partiomatkalla Beirutin edustalla, kun se upotti puolalaisen tankkerin Antarin.
Aluksen partiomatkat jatkuivat ja sen päällikkyyden vastaanotti hetkeksi Rodolfo Bombig ja sitten Rino Erler, jonka ensimmäinen partiomatka aluksella oli marraskuussa 1942. Matkalla alus kuljetti 20 tonnia ampumatarvikkeita Messinasta Tobrukiin, jolloin se 3. marraskuuta pelasti merestä 20 saksalaista lentäjää. Aluksen seuraava matka oli jo 11.-16. marraskuuta Algerian rannikolla, jolloin se hyökkäsi 15. marraskuuta Bougienlahdella torpedoin pientä laivasto-osastoa vastaan. Hyökkäyksessä upposi miinalaiva HMS Algerine.
Aluksen ollessa 2. maaliskuuta 1943 partiomatkalla Syrtinlahdella miehistö havaitsi suuren saattueen, jota vastaan hyökättiin. Torpedojen laukaisun jälkeen alus joutui väistämään päälle ajavaa alusta ja tekemään hätäsukelluksen. Muutamaa sekuntia myöhemmin miehistö kuuli kaksi voimakasta räjähdystä, mutta sodanjälkeen julkaistuissa brittiläisissä lähteissä osumia ei todenneta. Partiomatkalta palannut alus siirrettiin telakalle huoltoon.
Aluksen päällikkyyden vastaanotti Mario Fiorini. Alus lähti ensimmäiselle partiomatkalleen Napolista yhdessä kahden muun aluksen kanssa Sisilian eteläpuolelle uuden päällikön alaisuudessa 16. heinäkuuta. Osaston tehtävänä oli häiritä liittoutuneiden maihinnousua Sisiliaan. Aluksen miehistö havaitsi iltapäivällä 23. heinäkuuta laivasto-osaston. Alus siirtyi hyökkäysasemaan ja laukaisi kaksi torpedoa. Sukellusvene joutui hyökkäyksensä jälkeen hävittäjien hyökkäyksen maaliksi, mikä aiheutti pahoja vaurioita ja useita vuotoja. Maksimisyvyyden saavutettuaan aluksen päällikkö päätti nousta pintaan jatkaakseen taistelua siellä. Pintaan noussut alus joutui välittömästi HMS Laforeyn ja HMS Eclipsen tykistötuleen, joka esti sukellusveneen miehistön toiminnan.
Sukellusvene upposi muutamassa minuutissa vieden mukanaan 23 miehistönjäsentä. Brittialukset poimivat merestä 27. Ascianghi oli tehnyt sodan aikana 22 partiomatkaa ja yhden huoltokuljetuksen sekä 24 erilaista siirtoa. Yhteensä aluksella oli purjehdittu 28 923 merimailia.