stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andrewsarchus

| Andrewsarchus mongoliensis |
| --- | --- |

 Eoseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Artiodactyla
Heimo::  Cetancodontamorpha
Alaheimo::  Andrewsarchidae
Suku::  †Andrewsarchus
Laji::  mongoliensis
Kaksiosainen nimi
 † Andrewsarchus mongoliensis  Osborn, 1924 
Katso myös
   Andrewsarchus Wikispeciesissä   Andrewsarchus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Andrewsarchus oli suuri maanisäkäs, joka eli Mongoliassa eoseenikauden keskivaiheilla. Sitä pidettiin aikoinaan joko Mesonychidae tai Arctocyonidae suvun edustajana, mutta nykyään se on oman perheensä Andrewsarchidae ainoa tunnettu jäsen. Se tunnettiin aikoinaan suurimpana koskaan eläneenä maa-nisäkäs petona, mutta viime vuosina tämä väite on kumottu.
Luokittelu

Andrewsarchuksen luokittelu oli pitkään kiistelty fossiilien niukkuuden takia. Aluksi se luokitelltiin Mesonychia lahkoon kallon samankaltaisuuksien takia, ja sen ulkonäkö ja mittasuhteet perustettiin suvun tunnetuimman jäsenen mesonyxin mukaan, luoden illuusion että eläin olisi paljon suurempi kuin mitä oikeasti oli. Myöhemin tehdyt fylogenetiiset sutkimukset paljastivat eläimen olevan osa Cetancodontamorphaa ja läheisintä sukua entelodonteille, valaille ja virtahevoille.
Löytyminen

Andrewsarchuksen kallo löydettiin vuonna 1923, kun yhdysvaltalaisen American Museum of Natural History -museon retkikunta lähti Mongoliaan etsimään fossiileja. Matkalla löydettiin muun muassa ensimmäiset löydetyt dinosauruksen munat ja monia muita merkittäviä havaintoja. Andrewsarchuksen löysi kiinalainen paleontologi Kan Chuen Pao, joka huomasi sen täydellisen kallon Irden Mannah -nimisellä taukopaikalla. 
Kallo oli 83 senttiä pitkä ja 56 senttiä leveä.
Laji sai nimensä retkikuntaa johtaneen paleontologi Roy Chapman Andrewsin mukaan vuonna 1924. Koko nimi on Andrewsarchus mongoliensis, joka tarkoittaa "Andrewsin mongolialaista johtajaa" (kreikankielen ἀρχός (archos) = johtaja, komentaja).
Kiinalaisesta Lushi-muodostumasta 1959 löydetyistä hampaista nimetty Paratriisodon, jonka uskottin aikoinaan olleen Andrewsarhcuksen läheinen sukulainen tiedetään nykyään olleenkin sen synonyymi.
Koko ja ulkonäkö

Andrewsarchuksen kallosta pääteltiin aluksi eläimen olleen 3 - 6 metrinen ja jopa tonnin painoinen käyttäen mesonykien mittasuhteita, ja sen uskottiin näyttävän suurelta susimaiselta mutta sorkalliselta pedolta jonka valtava pää olisi vienyt suuren osan eläimen pituudesta.
Nyt kun tiedetään eläimen olleen entelodontien lähin sukulainen, sen suuri pää sopiikin paremmin niiden mittasuhteisiin, varsinkin kun suvun suurimpien jäsenten kallot olivat lähes samaa kokoluokkaa. Näihin mittasuhteisiin asetettuna eläin oli kohtuullisemmin naudan tai korkeintaan biisonin kokoinen, ja vaikka siitä on löydetty pelkkä kallo, eläin luultavasti myös muistutti serkkujaan ulkonäöltään. Sukulaistensa mukaan eläin saattoi olla kaikkiruokainen eikä metsästänyt usein, viettäen suurimman osan ajastaan etsien juuria, mukuloita, haaskoja ja muuta syötävää. Koska sen kallo löydettiin rannan tuntumasta, joidenkin mielestä eläin saattoi haravoida rannikkoalueita etsien rannalle ajelehtineita jäänteitä, kilpikonnia ja niiden munia.
Se ei ollut kuitenkaan alueensa ainoa pääpeto, sillä samoihin aikoihin eli kahden aikoinaan hallitsevan petonisäkäsryhmän viimeiset edustajat. Sekä mesonykien Mongolonyx ja kissamaisten Oxyaenien Sarkastodon kilpailivat luultavasti samasta saaliista, joskin Andrewsarchus varmaankin pystyi yleensä ajamaan muut pedot pois suuremman kokonsa ansiosta, mahdollisesti jopa käyttäen tätä hyväkseen varastakseen saaliita muilta pedoilta, kuten nykypäivän karhut.
Sarjassa Muinaisten petojen matkassa se kuvataan vielä vanhentuneesti ylisuurena susimaisena petona.
Käännös suomeksi
SS Andrea Doria

| Andrea Doria |
| --- | --- |
 Andrea Doria
Tyyppi:  linjalaiva
Lippuvaltio:   Italia
Omistaja:  Italia di Navigazione
Rakennustelakka:  Ansardon telakat, Genova, Italia
Vesillelasku:  16. kesäkuuta 1951
Neitsytmatka:  14. tammikuuta 1953
Status:  kaatuminen ja uppoaminen 26. heinäkuuta 1956 seurauksena törmäyksestä M/S Stockholmiin
Tekniset tiedot
Pituus:  213,8 m
Leveys:  27,5 m
Uppouma:  31 938 t
Koneisto:  4 x Parsons-höyryturbiinia
Nopeus:  23 kn
Matkustajia:  1 221
SS Andrea Doria  oli valtamerilinjalaiva, jonka omisti Italia di Navigazione -laivayhtiö. Laivan kotisatama oli Genova Italiassa. Se oli nimetty 1500-luvulla eläneen genovalaisen amiraali Andrea Dorian mukaan. Andrea Dorian vetoisuus oli 29 083 bruttorekisteritonnia. Laiva oli suunniteltu 1 200 matkustajaa ja 500 miehistön jäsentä varten, ja se laskettiin vesille 16. kesäkuuta 1951. Neitsytmatkansa se teki 14. tammikuuta 1953. Alus oli toisen maailmansodan koettelemuksista toipuvalle Italialle kansallisylpeyden aihe.
Andrea Doria varustettiin viimeisimpään tekniikkaan perustuneilla navigointilaitteilla ja tutkilla. Sen turvarakennelmiin  kuului yksitoista vedenpitävää laipiota, ja teoriassa alus oli "uppoamaton".
Heinäkuussa 1956 tapahtuneessa yhteentörmäyksessä ruotsalaisen M/S Stockholmin kanssa Andrea Dorian kylki repesi, ja alus upposi 11 tuntia onnettomuuden jälkeen.
Onnettomuus

Andrea Doria purjehti Nantucket-saaren lähellä kohti New Yorkia, kun siihen törmäsi 25. heinäkuuta 1956 kello 23.11 Svenska Amerika Linien -yhtiön moottorilaiva M/S Stockholm. Stockholm oli vain vähän aikaisemmin aloittanut purjehduksensa New Yorkista Ruotsiin. Yhteentörmäyksen aikaan Atlantin yllä kohosi voimakas sumu. Törmäys repi Andrea Dorian kyljen auki.
Törmäyksestä tuli yksi merenkulun historian kuuluisimmista onnettomuuksista, ja sitä seurasi merenkulun historian suurin pelastusoperaatio. Lähes välittömästi törmäyksen jälkeen Andrea Doria alkoi kallistua. Stockholmista sen sijaan vaurioitui vain keula, eikä se joutunut merihätään. Meni lähes tunti ennen kuin Stockholmin kapteeni ilmoitti laivansa matkustajille aluksen törmäämisestä Andrea Doriaan.
New Yorkista Le Havreen matkaava Compagnie Générale Transatlantiquen linjalaiva Ile de France sai hätäkutsun Andrea Dorialta onnettomuuden tapahduttua. Ranskalaisaluksen saapuessa paikalle sen kaikki valonheittimet sytytettiin valaisemaan onnettomuuspaikkaa. Andrea Doria oli jo kyljellään, ja vettä virtasi keulahytteihin ja ruumaan. Lisäksi puolet pelastusveneistä jäi laivan kaatuneen kyljen alle. Takaisin palanneesta Stockholmista ja Ile de Francesta laskettiin pelastusveneitä Andrea Dorian uhreille, joista monet olivat hypänneet mereen.
Andrea Doria upposi 26. heinäkuuta 1956 kello 10.09 noin 11 tuntia yhteentörmäyksen jälkeen. Haaksirikko tapahtui lähellä Yhdysvaltain rannikkoa, joten paikalliset mediayhtiöt valokuvaajineen pääsivät helikoptereilla nopeasti paikalle. Andrea Dorian uppoamisesta tuli yksi suorien TV-lähetysten varhaisimpia huippuhetkiä kameramiesten kuvatessa pinnan alle vaipuvan aluksen viime hetket. Kuvamateriaali levisi nopeasti maailmalle ja lisäsi onnettomuuden julkisuutta.
Onnettomuudessa kuoli 46 Andrea Dorian matkustajaa. 1 660 matkustajaa ja miehistön jäsentä pelastui. Suurin osa Andrea Dorian matkustajista pelastui Ile de Franceen. Ensimmäiset pelastetut kuitenkin poimittiin Stockholmiin, jossa ihmeteltiin, miksi pelastusveneissä oli pelkkiä miehiä. Tämä aiheutti keskustelua siitä, että onnettomuuden sattuessa "naiset ja lapset ensin" -sääntöä ei ollut noudatettu. Pelastusoperaatioon osallistui myös useita Yhdysvaltain rannikkovartioston aluksia. Jälkeenpäin yhteentörmäyksen osapuolet kiistelivät siitä, kumpi oli syypää tapaukseen. Väitteiden mukaan Andrea Dorialla oli meneillään kansijuhlat onnettomuushetkellä. Italialainen kapteeni ei ottanut laivasta poistuessaan lokikirjoja mukaansa, eikä myöhemmin esiin nostetusta hylystä löytynyt selviä todisteita suuntaan tai toiseen.
Aiheesta muualla > Kirjoja ja lehtiartikkeleita

Ballard, Robert D. (1997) Lost Liners: From the Titanic to the Andrea Doria the Ocean Floor Reveals It's Greatest Ships Hyperion; ISBN 0-7868-6296-3;
Carletti, Stefano (1968) Andrea Doria '74 Gherando Casini Ed, Italy
Gentile, Gary (1989) Andrea Doria: Dive to an Era Gary Gentile Productions; ISBN 0-9621453-0-0
Gladstone, Eugene W. (1966) In The Wake Of The Andrea Doria: A Candid Autobiography by Eugene W. Gladstone McClelland and Stewart Limited, Canada.
Goldstein, Richard (2003) Desperate Hours: The Epic Rescue Of The Andrea Doria John Wiley & Sons
Haberstroh, Joe (2003) Fatal Depth: Deep Sea Diving, China Fever and the Wreck of the Andrea Doria The Lyons Press; ISBN 1-58574-457-3
Hoffer, William (1982) Saved: the Story of the Andrea Doria-The Greatest Sea Rescue in History Simon & Schuster; ISBN 0-517-36490-5
Kohler, Peter C. (1988) The Lido Fleet Seadragon Press. ISBN 0-9663052-0-5
Mattsson, Algot (1986) Out Of The Fog: The Sinking Of The Andrea Doria (Translated from Swedish by Professor E. Fisher and edited by Gordon W. Paulsen) Cornell Maritime Press; ISBN 0-87033-545-6
McMurray, Kevin F. (2001) Deep Descent: Adventure And Death Diving The Andrea Doria Pocket Books. ISBN 0-7434-0062-3
Moscow, Alvin, (1959) Collision Course Putnam Publishing Group; ISBN 0-448-12019-4 (noted updated version published in 1981)
Meurn, Robert J. (1990) Watchstanding Guide for the Merchant Officer Cornell Maritime Press, ISBN 0-87033-409-3
Aiheesta muualla > Verkossa

Passenger Accomodation Deck Plan (5-8-2004).
Andrea Doria - The Ships (5-8-2004).
Othfors, Daniel. Andrea Doria. The Great Ocean Liners.
PBS Online Lost Liners: Andrea Doria
Stockholm-laivan miehistön jäsenen kertomus
Andrea Doria uppoamassa törmäyksen jälkeen
Anestesia-aineet

Midatsolaamia ampulleissa intravenoosista annostelua varten. Midatsolaamia voidaan käyttää esilääkityksenä.
Ketamiiniampulleja. Ketamiinia käytetään varsinaisena nukutuslääkkeenä.
Anestesia-aineet eli anesteetit ovat lääkkeitä, joita käytetään potilaan rauhoittamiseen (sedatoimiseen) toimenpiteen tai tehohoidon yhteydessä. Yleisanestesian yhteydessä anestesia-aineilla saadaan aikaan anestesiainduktio eli nukahtaminen ja anestesian ylläpito.
Suonensisäisesti annosteltavat anestesia-aineet

Suonensisäisesti annosteltavia anestesia-aineita (laskimoanesteetteja) käytetään tavallisesti (kevyeen) rauhoittamiseen toimenpiteiden yhteydessä, tehohoitosedaatioon, anestesiainduktioon, lyhyeen nukutukseen ja pitkittyneen epileptisen kohtauksen katkaisuun.
fensyklidiini
ketamiini
propofoli
midatsolaami
tiopentaali
petidiini
metoheksitaali
metioturiaatti
Anestesiakaasut

Anestesiakaasut annostellaan hengityksen kautta joko maskilla tai intuboidun potilaan intubaatioputkeen erityisen anestesialaitteiston kautta seoksena hapen kanssa, ja usein seoksessa on lisänä ilokaasu. Anestesiakaasuilla ylläpidetään yleisanestesiaa. Ilokaasu tehostaa anestesiakaasujen vaikutusta. Inhalaationa annetun nukutusaineen lisänä tarvitaan usein lihasrelaksantteja eli herpauttajia, jotka lamauttavat sileitä lihasryhmiä. Näitä aineita tarvitaan leikkauksen suorittamista varten, varsinkin jos sisäelimiä pitää leikata.
Halotaani, Fluothane, Halothane, Anestan
Enfluraani, Efrane
Isofluraani
Sevofluraani
Desfluraani
Metoksifluraani, Penthrane
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anestesia-aineet Wikimedia Commonsissa
Anestesian historiaa ennen 1900-luvun alkua (Arkistoitu – Internet Archive) Arno Forsius, 2005.
Alppimastiffi

| Alppimastiffi |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Sveitsi,  Italia alppispanieli:  Sveitsi,  Ranska
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  keskiaika
Alkuperäinen käyttö:  vahtikoira
Muita nimityksiä:  Mastino dell'Alpi, Alpine Mastiff, Alp Mastiff, Bernadine Dog, Mastín de los Alpes, Mastí dels Alps, Gafaelgi Alpaidd
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  useita, mm. brindle, punainen
Alppimastiffi on sukupuuttoon kuollut sveitsiläis-italialainen koirarotu, joka tunnetaan bernhardinkoiran edeltäjänä. Se oli myös yksi nykyisen mastiffin tärkeimmistä kantaroduista (mm. "Couchez"-nimisen yksilön kautta), ja lisäksi se on vaikuttanut merkittävästi muihin edellä mainitusta rodusta polveutuviin rotuihin ja läheisimpiin sukulaisrotuihin.
Ulkonäkö

Alppimastiffi oli nykyistä bernhardinkoiraa pienikokoisempi ja sillä oli tätä lyhyempi ja sileämpi karvapeite.
Alkuperä

Alppimastiffi oli vanha rotu, joka oli kotoisin Sveitsin ja Italian Alpeilta.lähde? 900-luvulla munkki Bernard de Menthon perusti sairaalan Sveitsin Alpeilla sijainneeseen solaan. Vuosisatoja aikaisemmin roomalaiset sotilaat olivat jättäneet jälkeensä molossityyppisiä sotakoiriaan, joista osasta kehittyi uudella asuinalueellaan paikallisten talojen vahtikoiria. Munkit ottivat osan näistä koirista itselleen ja käyttivät niitä niin ikään vahtikoirina. Tarkkaa vuosilukua, jolloin alppimastiffi kehittyi omaksi paikalliseksi rodukseen, ei tiedetä, mutta se oli varmuudella olemassa viimeistään 1600-luvun alussa.
M.B. Wynn mainitsee kirjassaan: "Vuonna 1829 valtava vaaleanbrindle L'Ami-niminen koira, joka edusti vanhaa alppimastiffi-rotua, vietiin St. Bernardin luostarista näytteille Lontooseen ja Liverpooliin Englannin kookkaimpana koirana." William Cavendishin, Devonshiren 5. herttuan, uskotaan kasvattaneen alppimastiffeja Chatsworth House -kartanossaan.
Myöhemmin nämä vuoristokoirat sekoittuivat myös alkuperäisseudullaan kokonaan muiden rotujen, kuten samasta kantamuodosta St. Bernhardin luostarissa eteenpäin jalostetun bernhardinkoiran, kanssa eikä alkuperäisen rodun edustajia enää jäänyt jäljelle.lähde? Aikaisimmat merkinnät luostareiden vahtikoirien käyttämisestä pelastuskoirina ovat vuodelta 1774, minkä perusteella Desmond Morris uskoo alppimastiffin jalostuneen bernhardinkoiraksi jo 1700-luvulla - vaikkakin toteaa myös, että Lontoon eläintarhassa vielä 1830-luvulla esiteltyä yksilöä nimitettiin alppimastiffiksi.
Alkuperä > Bernhardilaisen synty

Nimityksiä "alppimastiffi" ja "bernhardilainen" käytettiin 1800-luvun alussa yhtä aikaa kuvaamaan samaa rotua. Tämä on kuitenkin harhaanjohtavaa, sillä St. Bernhardin solan luostarissa kasvatettu muunnos poikkesi selvästi alkuperäisestä: vuonna 1830 sitä alettiin risteyttää muiden rotujen, kuten newfoundlandinkoiran ja tanskandoggin, kanssa ja se edustaa uudempaa rotua, joka tunnetaan nykyisin nimellä bernhardinkoira ensimmäisen kasvatuspaikkansa mukaan. Munkit olivat luulleet newfoundlandinkoiran runsaan, tuuhean karvapeitteen parantavan rodun soveltuvuutta kylmään ilmastoon, mutta kävikin päinvastoin: jäätä muodostui helpommin pitkään karvapeitteeseen eikä pitkäkarvaisista yksilöistä ollut pelastuskoiriksi. Munkit päättivät antaa jatkossa kantaan syntyvät pitkäkarvaiset pennut läheisissä Sveitsin laaksoissa eläneille ihmisille, ja näin pitkäkarvainen bernhardinkoira alkoi saavuttaa ensi kertaa suosiotaan pelkkänä seurakoirana. Vielä nykyisinkin lyhytkarvainen bernhardinkoira on lähempänä alkuperäistä rotutyyppiä ja sitä kautta myös alppimastiffia.
Alkuperä > Italianalppimastiffi

Nykyisin alppimastiffin luultavasti suorimpana ja puhtaimpana elossa olevana jälkeläisenä pidetään harvinaista Italian Alpeilta kotoisin olevaa italianalppimastiffia, josta tunnetaan sekä pienempi cane garouf- että kookkaampi Patua-muunnos. Sen esiintymisalue on hyvin pieni, mutta se kattaa suunnilleen alkuperäisen alppimastiffin entisen elinalueen.
Muunnokset

Alppispanielia (Canis alpinus) eli saint bernardinspanielia (Spaniel of Saint Bernard), joka saattoi olla myös kokonaan erillinen rotu, pidetään usein alppimastiffin pienempikokoisena muunnoksena. Joka tapauksessa se ei ollut täysin sama asia alppimastiffin kanssa, ja näiden kahden erillisen tyypin, ellei jopa rodun yhtäaikaisesta olemassaolosta samalla alueella on todisteita Bernin luonnonhistoriallisessa museossa: siellä säilytettävät kallot voidaan jakaa ainakin kahteen eri rotutyyppiin.
Muunnokset > Alppispanielin ominaisuudet

Nimestään huolimatta alppispanieli ei muistuttanut tyypillistä moderneja spanielirotuja, vaan oli näitä huomattavasti kookkaampi. Sen tiheä, tiivis, kihara karvapeite oli laadultaan myös selvästi erilainen kuin alppimastiffilla. Alppispanielia kuitenkin luonnehditaan suuresta koostaan huolimatta vanhoissa kuvauksissa spanieliksi, ja osa vanhoista piirroksista ajalta ennen risteytyksiä newfoundlandinkoiran kanssa kuvaa sen spanielimaiseksi ja huomattavasti kevyrakenteisemmaksi ja kapeapäisemmäksi kuin tavallisen alppimastiffin. Myös Bernin luonnonhistoriallisen museon alppispanielin kallot ovat pienempiä, pidempikuonoisia ja niiden otsapenger on vähäisempi kuin alppimastiffin kalloissa.
Alppispanielin säkäkorkeus oli n. 60 cm ja rungonpituus kuononkärjestä hännänpäähän 183 cm. Se tunnettiin älykkäänä ja sopeutuvaisena rotuna, joka kykeni pärjäämään hyvin kylmässä alppi-ilmastossa.
Muunnokset > Alppispanielin alkuperä

Alppispanielia esiintyi alun perin Sveitsin lisäksi Ranskan Savoijissa, ja sillä oli täysin eri käyttötarkoitus kuin englantilaisilla spanieleilla: augustiinimunkit käyttivät myös sitä laviinikoirana St. Bernhardin solan alueella perinteisen alppimastiffin ohella, ja viimeksi mainitun lisäksi myös sitä käytettiin tiettävästi bernhardinkoiran jalostamiseen. Itse asiassa usein bernhardinkoirana tunnettu Barry oli useiden lähteiden mukaan oikeasti alppispanieli ja sen täytettyä ruumista jopa muokattiin myöhemmin tarkoituksella muistuttamaan enemmän sen ajan tyypillistä rodunedustajaa, ja uusimmassa muokkauksessa vuonna 1923 pyrittiin jopa lisäämään enemmän senaikaisen bernhardinkoiran piirteitä.
Asiantuntijat uskoivat alppispanielin kuolleen mahdollisesti sukupuuttoon ensimmäisen kerran jo vuonna 1839, mutta tämä osoittautui pian virheelliseksi olettamukseksi. Kuitenkin hieman ennen vuotta 1847 rodusta ei ollut paikallisen kulkutautiepidemian jälkeen jäljellä kuin enää yksi yksilö. Tämän vuoksi munkeilla ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin risteyttää se muunrotuisten koirien kanssa. Nykyisin clumberinspanielin juurten uskotaan olevan ranskalaisissa koirissa, jotka polveutuivat alppispanielin ja basset houndin välisestä risteytyksestä.
Alppispanielia esittävä piirros vuodelta 1829.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Christina Andersson

| Christina Andersson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Anita Christina Andersson, o.s. Forsten
Syntynyt: 29. marraskuuta 1936 (ikä 88) Turku
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija, kuvittaja ja keramiikkataiteilija
Puoliso:  Claes Andersson
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Kirjallinen suuntaus: lastenkirjat, oppikirjat, animaatioelokuvat ja kuunnelmat
Palkinnot
 Lastenkulttuurin valtionpalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anita Christina Andersson, o.s. Forsten, (s. 29. marraskuuta 1936 Turku) on suomalainen ruotsiksi kirjoittanut kirjailija, kuvittaja ja keramiikkataiteilija.
Henkilöhistoria

Andersson opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa 1956–1959. Hänen puolisonsa oli 1959–1970 lääkäri, runoilija ja poliitikko Claes Andersson.
Kirjallinen tuotanto

Suurin osa Anderssonin kirjallisesta tuotannosta on lastenkirjoja, mutta niiden lisäksi hän kirjoittanut oppikirjoja ja käsikirjoittanut useita kymmeniä animaatioelokuvia ja kuunnelmia. Andersson sai vuonna 1983 Lastenkulttuurin valtionpalkinnon ja oli vuonna 2011 yhtenä Suomen ehdokkaista Astrid Lindgrenin muistopalkinnon saajaksi. Tunnetuimpia Anderssonin luomista kirjallisista hahmoista lienee Jaakko Jyrinäparta eli Jakob Dunderskägg, josta kertovat tarinat on alun perin kirjoitettu kuunnelmiksi, jo ennen Anderssonin itsensä kuvittamien kirjojen ilmestymistä. Hänen kirjojaan on dramatisoitu näytelmiksi, muun muassa Jaakko Jyrinäparta, ja hän on myös itse kirjoittanut näytelmiä.
Teokset

Sagoblunten, Helsingfors: Boklaget, 1974 ISBN 951-95255-0-5.
Jakob Dunderskäggs sällsamma släktträff, omslag och teckningar: Christina Andersson. Hfors: Söderström, 1977 ISBN 951-52-0461-5.
Sagoluvern, Stockholm: AWE/Gebers, 1979. ISBN 91-20-06455-1.
Knubbis: bilder och ramsor för de allra minsta och deras föräldrar, text och planering: Kaarina Helakisa; bilder: Maija Karma; sakkunnig bitr.: Pirkko Saarinen; red. av Författarcentrum; svensk text: Christina Andersson. Hfors: Medicinalstyrelsen, 1979
Tygtigern Lukas äventyr, teksti: Christina Andersson; kuvitus Bettina och Clara Hongell. Hfors: Boklaget, 1979 ISBN 951-828-007-X.
Glada korven: eller Inget har en ände, omslag och kuvitus: Christina Andersson. Stockholm: Almqvist & Wiksell, 1980 ISBN 91-20-06420-9.
Mannen som visste för lite: hörspel, Christina och Monika Andersson. Hki: Yleisradio, 1981
Grodprinsen, kuvitus: Veronica Leo. Stockholm: AWE/Geber, 1986. ISBN 91-20-07478-6., ISBN 91-21-06037-1.
Trädpojken och Tuonelas svan, kuvitus: Adam Korpak. Stockholm: AWE/Gebers, 1988. ISBN 91-20-07561-8., ISBN 91-21-07323-6.
Tygtigern Lucas äventyr, Christina Andersson och Bettina Hongell. Stockholm: Norstedt, 1989. ISBN 91-1-895142-2
Jakob Dunderskägg berättar mera, Nykarleby: Studio FsR, 1990. ISBN 951-551-900-4.
Tygtigern Lucas och äventyrskompassen, kuvitus: Clara Leo. Stockholm: Norstedt, 1994. ISBN 91-1-947102-5.
Pojken blå, Helsingfors: Söderström, 1998 ISBN 951-52-1722-9.
Oj!: tröstebok för koppar och korkar, illustrationer: Christina Andersson. Helsingfors: Fontana media, 2004 - (Salt & Peppar.). ISBN 951-550-603-4.
Stora T: ett spel på liv och död, illustrationer av Catharina Nygård Holgersson. Helsingfors: Fontana Media, 2006 - (Salt & peppar.). ISBN 951-550-673-5., ISBN 978-951-550-673-3.
Prins Rama och Bubu: fritt efter Ramayana, Helsingfors: Labbet, 2010 ISBN 978-952-5876-18-5.
Trädpojken och Tuonelas svan och Flickan och trädet, två barnpjäser av Christina Andersson. Helsingfors: Labbet, 2010 ISBN 978-952-5876-27-7.
Atos, en vänbok, medverkande: Bengt Ahlfors ym.; redaktörer: Christina Andersson, Claes Andersson. Mariehamn: PQR, 2012 ISBN 978-952-5705-43-0.
Lilla bä!?: en bä-bäblisk berättelse, text: Christina Andersson; bild: Nadja Andersson. Helsingfors: Christina Andersson, 2015 ISBN 978-952-93-6048-2.
Teokset > Suomennetut teokset

Jaakko Jyrinäparta lapsenvahtina, suom. Helena Anhava. Porvoo: WSOY, 1974 ISBN 951-0-06403-3.
Tiikeri Luukas, suom. Mervi Vyyryläinen-Väänänen; kuv. Clara ja Bettina Hongell. Porvoo: WSOY, 1986 ISBN 951-0-13756-1.
Anianpelto

| Anianpelto |
| --- | --- |
 Anianpelto
 Koordinaatit: 61°10′12″N, 025°34′01″E 
Valtio:  Suomi
Lääni:  Etelä-Suomen lääni
Maakunta:  Päijät-Häme
Kunta:  Asikkala
Taajama:  Vääksy
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Anianpelto on kylä, asuinalue ja liikekeskus Asikkalan Vääksyn taajaman itäosassa. Etäisyyttä Vääksyn kanavalle on pari kilometriä. Valtatie 24:n ja seututie 313:n välillä on Anianpellossa kulkuyhteys Rantakulmantien liittymän kautta.
Vuonna 1727 Anianpellon kylä sai markkinaoikeudet. Paikkakunta kehittyikin 1700-luvun alkupuolella merkittäväksi markkinapaikaksi, josta suunniteltiin kauppalaa. Asia oli esillä Ruotsin valtiopäivillä 1740–1741, mutta asia jäi lepäämään. Anianpeltoa oli anottu Hollolan Lahden kylän korvaavaksi markkinapaikaksi jo vuonna 1693, ja hanke toteutui 1727. Kustaa III:n käydessä Anianpellossa vuonna 1775 hän määräsi, että paikalle olisi perustettava kauppala ja että rikosseuraamuksen toteuttamiseen käytetyt raippamännyt oli suojeltava. Myös Pulkkilanharjulle olisi perustettava kaupunki. Anianpelto ja Pulkkilanharju saivat kuitenkin kilpailijoita, kun Tampere perustettiin ja Vääksyn kanava avattiin. Lahden kauppala alkoi muodostua puukuljetuksin Päijännettä pitkin Vesijärvelle.
Riihimäki–Pietari-radan linjaaminen Vesijärven eteläpuolelta vuonna 1867 kohdisti kasvumahdollisuudet Hollolan Lahden kylälle, josta tuli kaupunki 1905.
Museovirasto on listannut Anianpellon markkinapaikan ja mökkiasutuksen merkittäväksi kulttuuriympäristöksi. Markkinapaikan merkkinä kohoava vanha männikkö, joka on omistettu Kustaa II Aadolfille, on rauhoitettu. Anianpellon työväenyhdistyksen talo on rakennettu 1900-luvun alussa.