stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuvanveisto
Kirjallisuutta

Lindgren, Liisa: Monumentum, Muistomerkkien aatteita ja aikaa.  SKS, 2000.  ISBN 951-746-170-4
Mamia, Hanna (toim.): Kuvanveisto ajassa ja tilassa. SKS, 2010.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen kuvanveistäjäliitto (Arkistoitu – Internet Archive)
International Sculpture Center (englanniksi)
Kuvanveisto-kategoria Open Directory Project -sivustolla. Linkkejä taiteilijoiden omille sivustoille. (Arkistoitu – Internet Archive)
Kemijärven kuvanveistoviikot
Kuvanveisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Taiteen ja ympäristön peruskäsitteet
Installaatio
Julkinen taide
Kuvanveisto
Maataide
Maisema-arkkitehtuuri
Maisemataide
Paikkasidonnainen taide
Prosenttiperiaate
Rakennustaide
Tilataide
Valotaide
Ympäristötaide
Kuvanveistoa kivestä Taideteollisuuskoulun opiskelutilanne 1930-luvulla. Kuvassa on myös pistesiirtolaite.
Moderni patsas laskeutui jalustalta. Henry Moore Nojaava hahmo, 1951.
Kylmä rinki

| Kylmä rinki> Oz |
| --- | --- |

 Sarjan logo.
Tyyli:  Draama
Kestoaika:  50–60 min
Luoja(t):  Tom Fontana
Pääosissa:  Harold Perrineau Jr. Lee Tergesen J. K. Simmons Eamonn Walker Dean Winters Kirk Acevedo Christopher Meloni Adewale Akinnuoye-Agbaje Ernie Hudson Terry Kinney Rita Moreno B. D. Wong Lauren Vélez George Morfogen
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:  HBO
Esitetty:  12. heinäkuuta 1997 – 23. helmikuuta 2003
Tuotantokausia:  6
Jaksoja:  56
Aiheesta muualla
IMDb 
Kylmä rinki (Oz) on HBO:n tuottama fiktiivinen televisiosarja yhdysvaltalaisesta vankilasta nimeltä Oswald State Maximum Security Penitentiary, lyhyesti Oz. Sarjan loi Tom Fontana ja sitä tehtiin kuusi tuotantokautta.
Tuotanto ja esitys

Kylmää rinkiä esitettiin 1997–2003, ja siitä tehtiin yhteensä kuusi tuotantokautta. Neljäs tuotantokausi oli 16 jakson mittainen, kun muihin viiteen kauteen kuului kahdeksan jaksoa. HBO ei esittänyt sitä perinteisessä televisiorytmissä, vaan neljän ensimmäisen tuotantokauden avausjakso esitettiin heinäkuun puolivälin tienoilla pari kuukautta ennen normaalia televisiosarjojen aloituskautta. Neljäs tuotantokausi oli 16 jakson mittainen, koska Fontana suostui tekemään kaudelle toisen puoliskon HBO:n saatua tietää, että David Chase tarvitsi lisää aikaa Sopranosin uuden kauden tuottamiseen.
Suomessa sarjaa esitettiin Nelosen myöhäisillassa. Nelonen alkoi näyttää sarjan ensimmäistä tuotantokautta uusintakierroksena elokuussa 2011. Sarjan kaikki tuotantokaudet on saatavilla DVD:llä.
Tyyli ja teemat

Sarjan perusteemana on esitellä vankilaan joutuneita henkilöitä, heidän taustojaan ja sitä, minkä strategian vangit valitsevat selviytyäkseen erirotuisten vankien ja eri jengien välisten ristiriitojen keskellä. Ozissa ei ole mustavalkoista hyvää tai pahaa: jokainen hahmo, niin vangit kuin vankilan henkilökunta, on moniulotteisesti kirjoitettu ja antaa katsojalle paljon tilaa erilaisiin tulkintoihin vankilaelämän sosiaalisesta dynamiikasta. Sarjalle oli ominaista myös se, että kuka tahansa pää- tai sivuhenkilöistä saattoi kuolla missä vaiheessa tahansa. Sarjan eräänlaisena metahahmona ja kertojana toimi pyörätuolissa istuva Augustus Hill (Harold Perrineau Jr.).
Fontanan alkuperäistarkoituksena ei ollut erityisesti kritisoida Yhdysvaltain vankeinhoitojärjestelmää eikä tehdä poliittisia kannanottoja. Hänen päämääränsä oli kertoa vankien tarinoita ja kehittää niiden hahmoja. Sarja käsitteli kuitenkin laajasti vankeinhoitojärjestelmää ja erityisesti sen taustalla olevia poliittisia ja taloudellisia syitä. Lisäksi sarja käsittelee yksilön asemaa järjestelmässä ja sen vaikutusta yksilöön. Sarjan keskeisin teema onkin se, miten yksilö vastaa hänelle asetettuihin rajoitteisiin ja hänen kohteluunsa.
Kylmä rinki käsittelee kuitenkin myös useita laajempia teemoja vankienhoitojärjestelmän ulkopuolella. Fontana toi sarjassa esille myös esimerkiksi sukupuoleen, seksuaalisuuteen, etnisyyteen, ikääntymiseen, syyllisyydentunteeseen ja pelastumiseen liittyviä aiheita. Yksittäiset jaksot ja sivujuonet saattoivat keskittyä myös erilaisiin yksittäisiin aiheisiin, kuten vankien äänestysoikeuteen, vankiloiden terveydenhuoltoon ja kuolemanrangaistukseen. Kylmässä ringissä käsitelläänkin huomattavan paljon filosofisia ja poliittisia sekä jopa uskonnollisia teemoja.
Vastaanotto

Vaikka Kylmä rinki ei menestynytkään aivan yhtä hyvin kaupallisesti kuin HBO:n myöhemmät sarjat Sopranos ja Sinkkuelämää, se sai kriitikoita pääsääntöisesti positiivisia arvosteluita. The New York Timesin kriitikko Stanley Crouch kehui esimerkiksi sarjan näyttelemistä yhdeksi elokuvahistorian parhaimmista. Kritiikkiä sarja sai erityisesti runsaasta väkivallastaan.
Vankien jengit

The Aryan Brotherhood (arjalaiset/uusnatsit, johtaja: Vernon Schillinger)
The Irish (irlantilaiset, johtaja: Ryan O’Reily)
The Others (muut, ei johtajaa)
The Homeboys (tummaihoiset, johtajat: Jefferson Keane, Paul Markstrom, Kenneth Wangler, Arnold ”Poet” Jackson, Simon Adebisi, Burr Redding)
El Norte (latinot, johtajat: Jose Torres, Miguel Alvarez, Raoul ”El Cid” Hernandez, Enrique Morales)
The Muslims (muslimit, johtajat: Kareem Said, Hamid Khan, Zahir Arif)
The Sicilians (italialaiset (mafia), johtajat: Nino Schibetta, Peter Schibetta, Antonio Nappa, Chucky Pancamo (Pancamon ollessa sairaalassa johtajana toimi Francis Urbano))
The Bikers (moottoripyöräjengiläiset, johtajat: Scott Ross, Jaz Hoyt)
The Christians (kristityt, johtajat: Jonathan Coushaine, William Cudney, Jeremiah Cloutier, ja hänen ”onnettomuutensa” jälkeen Timothy Kirk.
The Gays (homot, johtajat: Richard "Richie" Hanlon, Tony Masters, Alonzo Torquemada
Kirjallisuutta

OZ – Behind These Walls: The Journal of Augustus Hill, (ISBN 0-06-052133-3)
Kurkunpää

Kurkunpään rustot.
Kurkunpää (lat. larynx) on nielun ja henkitorven välinen rustoinen rakenne, joka suojaa alempia hengitysteitä nieltäessä sekä osallistuu äänenmuodostukseen. Kurkunpäätä pitää koossa joukko jänteitä ja lihaksia, joita hermottavat saman aivohermon kaksi eri haaraa. Kurkunpäätä verhoaa limakalvo, jossa on lukuisia sylkirauhasia. Ihmisellä kurkunpään ulkoinen tunnusmerkki on yhden sen rustoisen osan muodostama ulkonema, jota sanotaan aataminomenaksi ja joka on yleensä helppo havaita etenkin miesten kaulalla. Nimi aataminomena lienee saanut alkunsa uskosta, että se johtuu kurkkuun takertuneesta "kielletystä hedelmästä" (omena).
Kurkunpään rakenne

Kurkunpää muodostuu neljästä rustoisesta osasta: kurkunkannenrustosta (lat. cartilago epiglottica), kilpirustosta (lat. cartilago thyroidea), rengas- eli sormusrustosta (lat. cartilago cricoidea) sekä toisiinsa kiinnittyneistä kannurustoista (lat. cartilagines arytaenoideae). Kurkunpää sijaitsee nielun alla ja suun takana, kiinnittyen ihmisellä kilpirustosta sidekudoksen välityksellä kieliluuhun, joka näin ripustaa kurkunpään kallonpohjaan. Useilla eläimillä kilpirusto kiinnittyy kieliluun sijaan usean pienen luun ketjuun, joka kuitenkin toimittaa samaa tehtävää kuin ihmisen yksittäinen kieliluu.
Kurkunpään rakenne > Kurkunkansi

Kurkunkansi (lat. epiglottis) muodostuu kurkunkannenrustosta sekä sitä verhoavasta limakalvosta. Kurkunkansi sulkee tien nielusta henkitorveen muun muassa nieltäessä, jotta ruoka tai juoma ei pääse keuhkoihin. Kurkunkansi laskeutuu ja muu kurkunpää nousee sitä vastaan sekä äänihuulten päällä roikkuvat taskuhuulet sulkeutuvat. Kurkunkannenrusto on kudostyypiltään kimmorustoa eli elastista rustoa.
Kurkunpään rakenne > Kilpirusto

Kilpirusto on kurkunpään suurin rusto ja se suojaa kurkunpäätä iskuilta. Kilpiruston anteriorinen (eläimillä rostraalinen) osa on muuta kilpirustoa paksumpi ja muodostaa aataminomenan. Kilpirusto on kudostyypiltään lasirustoa eli hyaliinirustoa. Yksilön ikääntyessä kilpirusto voi siis osittain kalkkeutua ja jopa luutua, toisin kuin kimmorustosta muodostuva kurkunkannenrusto.
Kurkunpään rakenne > Rengas- eli sormusrusto

Kilpiruston alapuolella sijaitsee rengas- eli sormusrusto, joka on ainoa kurkunpään osa, joka ei pysty juurikaan laajenemaan. Se muodostuu kilpiruston tavoin lasirustosta, ollen näin altis kalkkeutumiselle ja luutumiselle siinä missä kilpirustokin. Rengasruston alapuolelta lähtee henkitorvi, joka on muodostunut rustokaarista, joita yhdistää takaa sidekudos ja joista ensimmäiseen rengasrusto kiinnittyy. Rustokaarten joustavuus on tärkeää, jotta henkitorven takana sijaitsevassa ruokatorvessa kulkeva ravinto pääsee mahalaukkuun.
Kurkunpään rakenne > Kannurustot

Kurkunpään takaosassa sijaitsevat kannurustot, jotka ovat kudostyypiltään suurimmaksi osakseen lasirustoa, mutta niihin posteriorisesti ja mediaalisesti liittyneet pidentymät (lat. processus corniculatus) muodostuvat kimmorustosta. Äänijänteet ovat liittyneet kannurustoihin. Äänihuulet muodostuvat näistä jänteistä, niihin liittyvistä lihaksista sekä näitä verhoavista limakalvoista.
Kurkunpään rakenne > Kurkunpään lihakset

Kurkunpäässä on viisi pientä lihasta, jotka yhdistävät rustoisia osia toisiinsa ja vaikuttavat äänihuulten toimintaan:
musculus cricothyroideus kiinnittää rengasruston kilpirustoon ja kiristää äänihuulia supistuessaan
m. cricoarytenoideus posterior (eläimillä m. cricoarytenoideus dorsalis) loitontaa äänihuulia, jolloin äänirako (lat. glottis) laajenee
m. cricoarytenoideus lateralis toimii aiemmin mainitun vastavaikuttajana eli se lähentää äänihuulia, jolloin äänirako kapenee
m. thyroarytenoideus voidaan jakaa kahteen (esim. koirilla ja hevosilla) tai kolmeen (ihmisellä) osaan ja se säätelee äänihuulten jännitystä
m. arytenoideus transversus lähentää kannurustoja supistuessaan ja viimeistelee lihasten muodostaman sulkijakoneiston
Kurkunpään rakenne > Kurkunpään hermot

Kaikkia näitä lihaksia hermottaa kiertäjähermo (lat. nervus vagus), jonka haaroista palaava kurkunpäähermo (lat. n. laryngeus recurrens) hermottaa muita lihaksia paitsi m. cricothyroideusta, jota hermottaa toinen kiertäjähermon haara – ihmisellä superiorinen kurkunpäähermo (lat. n. laryngeus superior) ja eläimillä vastaava kraniaalinen kurkunpäähermo (lat. n. laryngeus cranialis). Näiden lisäksi monet kurkunpään ulkopuolella kulkevat suuremmat lihakset stabiloivat kurkunpäätä ja voivat vaikuttaa äänihuulten asentoon epäsuorasti.
Kurkunpään rakenne > Limakalvot

Kurkunpää on kauttaaltaan limakalvon peittämä. Limakalvoa verhoaa epiteeli, jonka tyyppi vaihtelee alueittain. Limakalvolla on erityisesti taskuonteloiden (lat. ventriculus laryngis) alueella runsaasti mukoosia sylkeä tuottavia rauhasia.
Äänen muodostus

Ääni muodostuu kurkunpäässä äänihuulten liikkuessa sivusuunnassa uloshengityksen ilmavirrassa. Artikulaatiossa ovat tärkeitä suu, kieli ja huulet. Äänen kaikukammioina toimivat suuontelo sekä nenäontelo sivuonteloineen. Kurkunpää kasvaa puberteetin aikana enemmän pojilla kuin tytöillä, jolloin myös äänihuulet kasvavat. Tästä johtuu pojilla äänenmurros. Seurauksena kurkunpään kasvusta on myös se, että aataminomena erottuu yleensä paremmin miehillä kuin naisilla. Äänihuulet sulkeutuvat äänen muodostamisen lisäksi myös taakkaa nostettaessa ja ulostettaessa, jotta rintaontelon paine ei pääsisi karkaamaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hengityselimistö
Nenä
Nenäontelo
Nenän sivuontelo
Nielu
Kurkunpää
Henkitorvi
Keuhkot
Keuhkoputket
Keuhkorakkulat
Burgmanin talo

Linnoitusupseeri F. W. Hoppen piirros talosta vuodelta 1748
Burgmanin talo oli Helsingin ensimmäinen ja yli viidenkymmenen vuoden ajan ainoa kivitalo. Se sijaitsi nykyisen Aleksanterinkadun varrella Valtioneuvoston linnan eteläsiiven luona, lähellä Ritarikadun kulmaa. Talon rakennutti 1690-luvun lopulla kauppias ja raatimies Torsten Burgman (k. 1711).
Burgmanin kuoltua talo siirtyi lainan panttina valtakunnan säätyjen pankille. Se oli harvoja isonvihan hävitykseltä säilyneitä Helsingin rakennuksia ja se toimi jonkin aikaa viljamakasiinina. Vuosina 1724–1743 talon omisti pormestari Abraham Wetter, joka teetti siihen muutostöitä, ja se oli välillä vuokralla. Pikkuvihan jälkeen tuhoja kärsinyt talo oli parin vuoden ajan Helsingin linnoitustoimen käytössä ja vuosina 1749–1752 Suomen kenraalikuvernööri Gustaf Fredrik von Rosenin asuntona. Vuodesta 1752 vuosisadan lopulle saakka rakennus oli Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherran virka-asuntona, jolloin sitä laajennettiin ja se korotettiin kaksikerroksiseksi. Vuosina 1756–1776 alakerrassa toimi myös lääninhallituksen kanslia ja konttori. Ruotsinvallan viimeisinä vuosina Burgmanin talo oli armeijan ylipäällikön käytössä. Talo tuhoutui Suomen sodan aikana vuoden 1808 suuressa kaupunkipalossa korjauskelvottomaan kuntoon.
Burgmanin talon paikalle rakennettiin myöhemmin Senaatintalo eli nykyinen Valtioneuvoston linna. Burgmanin talon tuhouduttua Helsingin vanhin kivitalo on ollut Sederholmin talo.
Burgmanin talon jäännökset löytyivät Valtioneuvoston linnan lattian alta rakennuksen peruskorjauksen yhteydessä vuonna 1993. Ne ovat pääosin nykyisen Aleksanterinkadun ajoradan ja jalkakäytävän alla, koska katua on levennetty 1800-luvun alussa. Burgmanin talon pohjoisseinä oli suunnilleen nykyisen Valtioneuvoston linnan eteläseinän kohdalla.
Kirjallisuutta

Burgman - Helsingin ensimmäinen kivitalo. Narinkka 2007. ISBN 978-952-223-025-6
| n k Perustiedot Wikidatassa: Burgmanin talo (Q11854743)ohje |
| --- | --- |
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
Pearl S. Buck

| Pearl S>  Buck |
| --- | --- |
 Pearl S. Buck noin vuonna 1938.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. kesäkuuta 1892 Hillsboro, Länsi-Virginia, Yhdysvallat
Kuollut: 6. maaliskuuta 1973 (80 vuotta) Danby, Vermont, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Esikoisteos:  Itätuuli – Länsituuli
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Pulitzer-palkinto 1932   Nobelin kirjallisuuspalkinto 1938 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pearl Sydenstricker Buck (alk. Pearl Comfort Sydenstricker; 26. kesäkuuta 1892 Hillsboro, Länsi-Virginia – 6. maaliskuuta 1973 Danby, Vermont) oli yhdysvaltalainen kirjailija, jolle myönnettiin Pulitzerin kaunokirjallisuuspalkinto vuonna 1932 ja Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1938.
Elämä

Pearl S. Buck syntyi 26. kesäkuuta 1892  Länsi-Virginiassa presbyteriaaniseen lähetyssaarnaajaperheeseen. Hänellä oli kaikkiaan kuusi sisarusta, joista neljä kuoli ennen aikuisuutta. Buckin vanhempien, Absalomin ja Carolinen, asemapaikka oli Kiinassa, jonne hän muutti kolmen kuukauden ikäisenä. Hän vietti lapsuutensa Zhenjiangissa ja oppi kiinaa ensimmäisenä kielenään. Hän kävi lapsena koulua Shanghaissa sisäoppilaitoksessa. Vuonna 1910 hän muutti Yhdysvaltoihin opiskelemaan ja valmistui 1914, mutta palasi Kiinaan 1917 mentyään naimisiin lähetyssaarnaaja John L. Buckin kanssa. Pariskunta sai tyttären, Carolin, 1921. Buck toimi lähetystyöntekijänä ja opetti englanninkielistä kirjallisuutta kiinalaisissa yliopistoissa 1925–1930. Käydessään Yhdysvalloissa Buck opiskeli maisteriksi Cornellin yliopistosta. Hän ryhtyi kirjoittamaan artikkeleja Kiinasta yhdysvaltalaisiin lehtiin 1922. Vuonna 1930 hän julkaisi ensimmäisen romaaninsa Itätuuli – Länsituuli (engl. East Wind: West Wind), jonka hän kirjoitti laivamatkalla Yhdysvaltoihin.
Vuotta myöhemmin julkaistiin Hyvä maa (engl. The Good Earth), jonka hän kirjoitti Kiinassa ollessaan. Kriitikoiden ylistämästä teoksesta tuli myyntimenestys ja Buckin tunnetuin ja palkituin romaani. Vuonna 1934 Buck palasi poliittisten jännitteiden ajamana Yhdysvaltoihin. Hän erosi ja meni uudelleen naimisiin kustantajansa Richard Walshin kanssa 1935. Buck jatkoi kirjallista tuotantoaan aktiivisesti ja kirjoitti romaanien lisäksi useita elämäkertoja, muun muassa vanhemmistaan, ja lastenkirjoja. Walsh ja Buck adoptoivat vuosien varrella yhteensä kuusi lasta ja Buck teki paljon työtä adoption hyväksi. Hän oli muun muassa mukana perustamassa ensimmäistä kansainvälistä adoptiotoimistoa, Welcome Housea, jonka tarkoituksena oli edistää yhdysvaltalaisten sotilaiden Aasiassa saamien jälkeläisten adoptioita. Vuonna 1964 Buck perusti aasialaisia lapsia tukevan Pearl S. Buck Foundationin, jolle hän lahjoitti valtaosan omaisuudestaan 1967. Buck oli myös aktiivinen kansalaisoikeuksien ja naisten oikeuksien puolestapuhuja.
Tuotannosta

Buckin kirjat käsittelevät naisia, tunteita, adoptiota ja Aasiaa, etenkin Kiinaa ja sen perinteitä. Buck kirjoitti yli sata teosta: lastenkirjoja, romaaneja, novelleja ja tietokirjoja. Monet teokset pohjautuvat hänen omiin kokemuksiinsa. Hänen tunnetuin teos on Hyvä maa (The Good Earth, 1931), josta hänelle myönnettiin vuonna 1932 Pulitzerin kaunokirjallisuuspalkinto ja William Dean Howellsin mitali 1935. Kirjasta tehtiin myös elokuva, joka julkaistiin 1937. Buck palkittiin teoksistaan Nobelin kirjallisuuspalkinnolla 1938 ensimmäisenä yhdysvaltalaisnaisena. Oman nimensä ohella Buck käytti salanimeä John Sedges, jona hän julkaisi muun muassa romaanin The Townsman (1945), joka oli myyntimenestys.
Suomennettuja teoksia

Itätuuli – Länsituuli (East Wind: West Wind, 1930)
Hyvä maa (The Good Earth, 1931)
Pojat (Sons, 1933)
Äiti (The Mother, 1933)
Hajalle mennyt suku (A House Divided, 1935)
Isien maa (Kinfolk, 1950)
Kiinan keisarinna (Imperial Woman, 1956)
Ylpeä sydän (This Proud Heart, 1938)
Varustukset murtuvat (The angry wife, 1947)
Keskipäivä (The time is noon, 1966)
Sydän tietää paremmin (The New Year, 1968)
Lohikäärmeen suku (Dragon Seed, 1942)
Naisten piha (Pavilion of Women, 1946)
Orjatyttö (Peony, 1948)
Maanpaossa (The Exile, 1936)
Lapsi joka ei vartu (The child who never grew, 1950)
Herran soturi (Fighting angel, 1936)
Epäjumalia (Other Gods, 1940)
Isänmaan ystävä (The Patriot, 1939)
Jumalan miehiä (God's Men, 1952)
Kätketty kukka (The Hidden Flower, 1952)
Tule, rakkaani (Come, my beloved, 1953)
Kirje Pekingistä (Letter from Peking, 1957)
Oletko käskenyt päivän koittaa? (Command the Morning, 1959)
Rouva Liangin tyttäret (The Three Daughters of Madame Liang, 1969)
Mandala (Mandala, 1970)
Pearl S. Buck vastaanottamassa Nobelia 1938.
Leo Kyander

Leo Kyander
Leo Kyander (24. joulukuuta 1886 Nurmes – 24. lokakuuta 1949) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat senaattori Henrik Waldemar Kyander ja Thora Louise Gripenberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1911 Tilly Allvinin kanssa. Leo Kyander toimi oikeusneuvosmiehenä ja siviilinotaarina Viipurin kaupungin raastuvanoikeudessa noin puoli vuotta vuonna 1910 ja Helsingin raastuvanoikeudessa 4 kuukautta 1911. Pitkässärannassa hän toimi asianajajana vuosina 1912–1915, kunnes antautui sotilasuralle.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1905 ja kuului Vaasalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa ja suoritti oikeustutkinnon vuonna 1909. Varatuomarin arvon hän sai vuonna 1912. Hoiti useiden tuomiokuntien tuomarin tehtäviä vuosina 1910–1914. Sotakorkeakoulun komentajakurssin hän suoritti vuosina 1926–1927.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 30. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 14. toukokuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa. Rintamakomennuksen jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin etappitehtäviin Ruotsiin.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen Tornion kautta 27. tammikuuta 1918 ja otti osaa Tornion valtaukseen. Torniosta hänet komennettiin 9. helmikuuta 1918 kouluttajaksi Pietarsaaren tykistökouluun, josta edelleen 16. helmikuuta 1918 Pohjanmaan 5. tykistöpatterin patteriupseeriksi ja 15. huhtikuuta 1918 kyseisen patterin päälliköksi. Toimi 28. huhtikuuta 1918 alkaen tykistöosaston (5. Pohjanmaan ja 3. Karjalanpatteri) päällikkönä Karjalanrintamalla, jonka mukana otti osaa Ahvolan rintaman taisteluihin ja Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeen

Hänet määrättiin 15. kesäkuuta 1918 Suomen senaatin sota-asiaintoimituskunnan taisteluvälineosaston apulaispaalliköksi ja  28. kesäkuuta 1918 alkaen sota-asiaintoimituskunnan ylimääräiseksi esittelijäksi. Salmin piirin rajakomendantiksi hänet komennettiin 11. helmikuuta 1919 ja edelleen 19. joulukuuta 1927 Kainuun rajavartioston komentajaksi ja rajakomendantiksi. Rajavartiostontarkastajan apulaisen tehtäviä hän hoiti 15. huhtikuuta 1922 – 1. kesäkuuta 1923 ja 23. lokakuuta 1924–1931. joulukuuta.selvennä 1926 väliset ajat.
Luottamustoimet

Hän toimi Pohjois-Savon rykmentin sotatuomarina vuosina 1919–1920 ja Pitkänrannan suojeluskunnan paikallispäällikkönä vuodet 1919–1921. Rajavartiostojen uudelleenjärjestelyehdotusta laatineen ns. maarajakomitean jäsenenä hän toimi vuosina 1919–1921 ja rajavartiostojen ohjesääntöehdotusta laatineen komitean jäsenenä vuonna 1924.
Talvi- ja jatkosota

Kainuun rajakomendantti everstiluutnantti Kyander kokosi reserviläisistä talvisodan kynnyksellä ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana 10. – 14. lokakuuta 1939 Suomussalmelle, pääosin Hyrynsalmen, Puolangan, Ristijärven ja Suomussalmen miehistä Erillinen Pataljoona 15:n, jonka komentajana hän toimi talvisodassa ja vastaanotti Neuvostoliiton hyökkäykseenlähdön 30. marraskuuta 1939 aamulla Vaitolahden-Kivivaaran-Käsnäselän lohkolla Raatteentien suunnalla, aluksi vain muutaman joukkueen voimalla. Myöhemmin Kyander toimi V Armeijakunnan pioneeriosaston komentajana, osallistuen taisteluihin Raatteentiellä, Suomussalmella, Kiianniemellä ja Mustajoella. Talvisodan loppuvaiheella hänet komennettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 5:n päälliköksi sekä Vaasan suojeluskuntapiirin päälliköksi. Näissä tehtävissä hän toimi myös välirauhan aikana. Jatkosotaan hän osallistui Vaasan suojeluskuntapiirin komentajana. Sotien jälkeen hän oli hoidettavana sotilassairaalassa ja erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Luutnantti 9. helmikuuta 1918  Kapteeni 13. toukokuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1920  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1928 |     |  Vapaudenristi 4.lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Pietarsaaren tykistökoulun oppilaille esitellään tykkikalustoa jääkärien ja jääkärimajuri Lauri Malmbergin johdolla.
Kuuden päivän sota

Israelin joukot tarkastelevat tuhoamaansa arabimaiden lentokonetta.
Kuuden päivän sota (hepr. ‏מלחמת ששת הימים‎, Milkhemet Šešet haYamim, arab. حرب الأيام الستة‎, Ḥarb al‑ʾayām as‑sitta) oli 5.–10. kesäkuuta 1967 käyty sota arabivaltioiden Egyptin, Jordanian ja Syyrian muodostaman liittoutuman ja Israelin välillä. Arabivaltiot saivat taloudellista tukea Irakilta, Kuwaitilta, Saudi-Arabialta, Sudanilta ja Algerialta. Myös Neuvostoliitto ryhtyi tukemaan arabivaltioita.
Konflikti alkoi, kun Egypti saartoi Israelin laivaliikenteen Tiraninsalmen kansainvälisellä vesireitillä, poisti UNEF-rauhanturvaajat Siinain niemimaalta ja alkoi siirtää omia joukkojaan niiden tilalle. Tämän johdosta Israel teki ennalta ehkäiseväksi julistamansa iskun, jolla se onnistui tekemään Egyptin ilmavoimat toimintakyvyttömäksi muutamassa tunnissa. Jordania puolestaan hyökkäsi Israelin kaupunkeihin Länsi-Jerusalemiin ja Netanyaan. Sodan lopussa Israelin hallintaan jäivät Gaza, Siinain niemimaa, Länsiranta ja Golanin kukkulat. Sodan tulos vaikuttaa merkittävällä tavalla alueen geopolitiikkaan yhä nykyäänkin.