stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dubrovka (Brjanskin alue)

| Dubrovka (Ду́бровка) |
| --- | --- |
 Brjanskin alue Venäjällä, alla taajaman sijainti alueella
 Dubrovka
 Koordinaatit: 53.6902°N, 33.5039°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Brjanskin alue
Piiri:  Dubrovkan piiri
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1931
Väkiluku (2010)  ():  4 
Postinumero:  242750
Suuntanumero(t):  +7 48332
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dubrovka (ven. Ду́бровка) on kaupunkityyppinen taajama ja Dubrovkan piirin keskus Venäjän Brjanskin alueella, maanteitse noin 85 kilometriä Brjanskista luoteeseen. Taajamassa on Brjanskin ja Roslavlin välisen rataosuuden rautatieasema, rautateiste Brjanskiin on 81 kilometriä. Radan kanssa samansuuntainen maantie ohittaa taajaman noin 5 kilometriä sen länsipuolelta.
Vuonna 2010 taajamassa asui 8 015 (kaupunkikunnassa 9617 as.) ja koko piirissä 20 094 henkeä.
Taajamassa oli neuvostoaikana tislaamo, meijeri, sekä teollista lankojen, huonekalujen ja ompelutuotteiden valmistusta.
Aiheesta muualla

Piirin sivusto (venäjäksi) (admdubrovka.ru)
Joel Lehtonen

| Joel Lehtonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. marraskuuta 1881 Sääminki
Kuollut: 20. marraskuuta 1934 (52 vuotta) Haaga
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija, kääntäjä, kriitikko, toimittaja
Kirjailija
Aikakausi:  1904-1933
Tyylilajit:  proosa, lyriikka
Aiheet:  nuoruuden romantiikka, kansankuvaus, aikalaiskritiikki, käännöstyö
Esikoisteos:  Perm: syysyön unelma, runokokoelma, 1904. Paholaisen viulu, romaani, 1904
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Joel Lehtonen (27. marraskuuta 1881 Sääminki – 20. marraskuuta 1934 Haaga) oli suomalainen kirjailija, kääntäjä, kriitikko ja toimittaja.
Kirjailijana Lehtonen aloitti uusromantikkona, mutta sisällissodan jälkeen hänen tuotantonsa muuttui illuusiottomaksi ja pessimistiseksi.
Lehtosen tunnetuin teos on romaani Putkinotko. Se kuuluu Putkinotko-sarjaan, johon kuuluvat myös romaani Kerran kesällä ja novellikokoelma Kuolleet omenapuut. Putkinotkoa pidetään suomalaisen kirjallisuuden toisena suurena yhdenpäivänromaanina Volter Kilven Alastalon salissa -romaanin ohessa.
Tuotanto

Joel Lehtosen tuotannossa kohoaa eniten esille yhdenpäivänromaani Putkinotko. Kuitenkin Lehtosen tuotanto on laaja-alaista. Teokset koskettelevat nuoruuden romantiikkaa, kansankuvausta, pessimististä aikalaiskritiikkiä. Lehtonen on merkittävä prosaisti ja lyyrikko, jolta pilkahtelee huumorin sävyjä. Ajan myötä Lehtosen asema monipuolisena kirjailijana on vahvistunut.
Teokset

Perm : syysyön unelma, runokokoelma.   Otava 1904
Paholaisen viulu, romaani.   WSOY 1904
Mataleena : laulu synnyinseudulle, romaani.   Otava 1905
Villi : kuvitteluja, romaani.   Otava 1905
Tarulinna: Suomen kansan satuja Suomen lapsille uudelleen kerrottuina.    WSOY 1906
Ilvolan juttuja : kansansatusovitelmia Suomen lapsille.    Otava 1910
Rakkaita muistoja, runokokoelma.   Otava 1911.
Myrtti ja alppiruusu, matkakirja.  Otava 1911 (perustui Lehtosen Italiaan ja Alpeille 1907–1908 tekemän matkan kokemuksiin)
Nuoruus, runokokoelma.   WSOY 1911
Markkinoilta, runokokoelma.   Otava 1912
Punainen mylly.   Otava 1913
Munkkikammio, runokokoelma.    Kirja, Helsinki 1914
Kerran kesällä, romaani.  Otava 1917  (kirjan täydellinen nimi oli Homo novus tai ei mitään uutta auringon alla s.o. Kerran kesällä maamansikoita hunajassa ja kermassa Könöliinien pöydässä; niille, joita makeus äitelöi, antaa Muttinen, joka ei tahdo naimisiin, koska pelkää olemattoman poikansa joutuvan sotaan, härkää ja pippurijuurta, ynnä kertomus signor Falcosta ja Bongmanin taisteluista Holoferneksen kanssa, tehnyt Joel Lehtonen, kuin myös erinäisistä muistakin narreista tavallisten porvareitten ja moukkain seassa, pikkukaupungissa Anno MCMXIII)
Kuolleet omenapuut, mutta terveitä ihmisiä, s.o. moukkia ja moukkaherroja suloisessa rauhassa, myös hiukan sodassa, Muttisen Aapelin ympärillä; runollista proosaa vuonna 1918, novellikokoelma.   Otava 1918.
Puolikuun alla : matka- ja mielikuvia murjaanien maasta., runokokoelma.   Karisto 1919 (runojen pohjana Lehtosen v. 1914 tekemän Tunisian-matkan kokemukset)
Putkinotkon metsäläiset : kuvaus laiskasta viinatrokarista ja hänen ahkerasta akastaan, romaani.   Karisto 1919
Putkinotkon herrastelijat : lisiä herra Aapeli Muttisesta ja hänen rakkaistaan, romaani.   Karisto 1920
Putkinotko : kuvaus laiskasta viinatrokarista ja tuhmasta herrasta, romaani.   Karisto 1920
Tähtimantteli : sikermä, novellikokoelma.    Karisto 1920
Kevättä ja kesää: Valikoima kirjailijan suorasanaisesta tuotannosta    Karisto 1921
Rakastunut rampa eli Sakris Kukkelman, köyhä polseviikki, romaani.  Karisto 1922
Sorron lapset, romaani.   Karisto 1923
Korpi ja puutarha, novellikokoelma.   Karisto 1923
Onnen poika : vähäisiä muistokuvia.  Karisto 1925 (Lehtosen lapsuudenmuistelma)
Punainen mies, romaani.   Karisto 1925
Rai Jakkerintytär romaani uskollisesta.   Otava 1927
Sirkus ja pyhimys : romaani vanhaan tyyliin.   Otava 1927
Lintukoto : muutamia päiväkirjan lehtiä.   Otava 1929
Keuruulainen impromptu, runokokoelma.   Kirjoitettu 1929, julkaistu Otava 1961
Kootut teokset 1–8.  Otava 1931–1935
Järkyttäviä jälkiä.  Tieto Kustannus, Huopalahti 1931 (nimimerkillä Era Peira)
Henkien taistelu : kertomus tunnetuista kansalaisistamme, romaani.   Otava 1933
Teokset > Postuumit julkaisut

Hyvästijättö Lintukodolle, runokokoelma.   Otava 1934
Metsän ukko eli Kolmen kaartilaisen seikkailu, lastenkirja; kuvittanut Erkki Tanttu.   Otava 1968
Putkinotkon herra : Kirjeitä 1907–1920, toimittanut Pekka Tarkka.   Otava 1969
Kanojen Kukkelman ja muita eläintarinoita, kuvittanut Hannu Taina.   Otava 1978
Valitut teokset 1 : Putkinotkon herra : kirjeet Sylvia Avellanille 1907–1920, toimittanut Pekka Tarkka.   Otava 1981
Valitut teokset 2 : Mataleena ; Markkinoilta ; Kerran kesällä.   Otava 1982
Valitut teokset 3 : Kuolleet omenapuut ; Putkinotko.    Otava 1982
Valitut teokset 4 : Putkinotkon epilogeja ; Tähtimantteli ; Rakastunut rampa ; Maan "hiljaisimmat" ; Lintukoto ; Hyvästijättö Lintukodolle. Otava 1982
Kirjeitä, toimittanut Pekka Tarkka.  Otava 1983
Runot, toimittanut Jarkko Laine.   Otava 1984
Ruiskukka : valikoima novelleja.   Karisto 1986
Lintukoto : muutamia päiväkirjan lehtiä ; Hyvästijättö Lintukodolle : runoja.   Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2001
Muistomerkit

Joel Lehtoselle on pystytetty patsas Savonlinnaan Puistokadulle. Savonlinnan kaupunki tilasi Patsaan kuvanveistäjä Väinö Aaltoselta. Patsas julkistettiin toukokuussa 1953.
Kirjallisuutta

Pekka Tarkka: Joel Lehtonen I. Vuodet 1881–1917, Otava, 2009 ISBN 978-951-1-23229-2
Pekka Tarkka: Joel Lehtonen II. Vuodet 1918–1934, Otava, 2012 ISBN 978-951-1-25924-4
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joel Lehtonen Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Joel Lehtosen e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
LehtoNet (Web Archive)
Joel Lehtosen Lintukoto (Web Archive)
Joel Lehtosen Tusculum, Suomen Kuvalehti, 02.02.1935, nro 5, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Joel Lehtosen teoksia Kansalliskirjaston kirjallisuuspankissa
Kotuksen tekstikorpuksia: Joel Lehtonen
Yle Elävä arkisto. Aamun kirja: Pekka Tarkka: Joel Lehtonen, 1 osa. Haastattelu (2009) (video)
Yle Areenan äänikirjat. Joel Lehtonen: Rakastunut rampa (1922). Lukija: Juhani Rajalin (2010)
Yle Areenan äänikirjat. Joel Lehtonen: Kerran kesällä (1917). Lukija: Juhani Rajalin (2010)
Yle Areenan äänikirjat. Joel Lehtonen: Putkinotko (1919–1920). Lukija: Esko Salervo (2016)
Joel Lehtonen : Kanojen kukkelman. Pieni eläintarina, Suomen Kuvalehti, 22.06.1929, nro 25, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Savonlinna Joel Lehtosen runoudessa. Lähestyvien 300-vuotisjuhlien johdosta, Helsingin Sanomat, 26.07.1939, nro 197, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Inhanmaan maatilan päärakennus.
Karl Fredrik Dunderberg

Karl Fredrik Dunderberg.
Karl Fredrik Dunderberg (29. lokakuuta 1861 Tampere – 15. helmikuuta 1928 Tampere) oli Tampereella vaikuttanut tehtailija joka perusti Dunderbergin konepajan.
Dunderbergin isä kupariseppämestari C. G. Dunderberg perusti oman kupari- ja levysepänliikkeensä Tampereelle 1854. Dunderberg kävi koulunsa Tampereella ja meni sitten aluksi työhän isänsä liikkeeseen. Hän perehtyi sitten konepaja-alaan olemalla työssä Turun ja Porin konepajoilla sekä valimoissa. Hän tuli isänsä liikkeen johtoon 1892 ja laajensi sen täydelliseksi konepajaksi valimoineen. 1900-luvun alussa aloitettiin vesi- ja lämpöjohtojen valmistus ja vähän myöhemmin perustettiin naulatehdas jossa valmistettiin painettuja honkanauloja, pärenauloja ja nupeja.
Dunderberg oli kaupunginvaltuutettuna ja Tampereen käsityö- ja tehdasyhdistyksen valtuutettuna 1894–1909.
Kirjallisuutta

Juhani Valanto: Dunderbergien tarina.  Hämeen Museoseura ry, Tampere 2004. ISBN 952-91-8147-7
Dragon Data

| Dragon Data |
| --- | --- |
Kotipaikka:  Wales, Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotteet:  tietotekniikka
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dragon Data oli walesilainen yritys, joka valmisti mikrotietokoneita 1980-luvulla. Yrityksen perusti leluja valmistanut yritys Mettoy.
Espanjalainen EuroHard osti Dragon Datan vuonna 1984 ja päätyi itse pari vuotta myöhemmin konkurssiin.
Yritys valmisti Dragon 32 ja Dragon 64 -mikrotietokoneita, jotka muistuttivat TRS-80 Color Computer -tietokonetta.
GECin ohjauksessa yritys kehitti kaksi prototyyppiä ennen päätymistään EuroHardin omistukseen.
Yritys ehti valmistaa erän MSX-yhteensopivaa Dragon MSX-64 -tietokonetta, mutta ne eivät ehtineet myyntiin.
Tuotteet

Dragon 32 ja 64
Dragon 200 (muunnos Dragon 64:stä)
Dragon MSX-64 (ei ehtinyt myyntiin)
Kirjallisuutta

Smeed, D. & Sommerville, I. (1983). Inside the Dragon. Addison-Wesley ISBN 0-201-14523-5
Aiheesta muualla

http://www.dragondata.co.uk
Olin Downes

Olin Downes suunnilleen vuonna 1950.
Olin Downes (alun perin Edwin Olin Quigley, 27. tammikuuta 1886 Evanston, Illinois – 22. elokuuta 1955 New York) oli yhdysvaltalainen The New York Times -sanomalehden musiikkikriitikko, joka tuli tunnetuksi Jean Sibeliuksen musiikin innokkaana puolestapuhujana, ”Sibeliuksen apostolina”.
Elämä ja ura

Edwin Olin Quigley syntyi Wall Streetin pankkiirin pojaksi hyvin toimeentulevaan perheeseen, joka asui suurella maatilalla hevosineen ja palvelusväkineen. Downes opiskeli pianonsoittoa ja musiikkia New Yorkin National Conservatory of Music of America -oppilaitoksessa ja suunnitteli konserttipianistin uraa. Vuonna 1895 paljastui, että perheen isä oli kerännyt omaisuutensa väärentämällä osakkeita. Hänet tuomittiin petoksista 15 vuodeksi Sing Singin vankilaan, ja perhe joutui vararikkoon. Äiti Louise erosi puolisostaan ja otti takaisin oman tyttönimensä sekä itselleen että lapsille. Louise Downesin äiti Sarah Jane Corson Downes oli feministi ja New Jerseyn osavaltion raittiusliiton puheenjohtaja ja tunnettiin saarnaajamaisen tehokkaista puheistaan. Sama, vähitellen yhä vanhanaikaisemmaksi syytetty tyyli oli ominaista myös Olin Downesin teksteille.
Äiti ja lapset muuttivat New Yorkista Bostoniin, jossa Olin-poika jatkoi musiikkiopintoja Franz Lisztin oppilaana olleen Carl Baermannin ja Friedrich Nietzschen oppilaana olleen Louis Keltenbornin johdolla. Hän eteni The Boston Postin toimitalon hissipojasta lehden musiikkikriitikoksi. Vuonna 1904 Downes kuuli Bostonin sinfoniaorkesterin esityksen Sibeliuksen toisesta sinfoniasta ja kolme vuotta myöhemmin ensimmäisen sinfonian, minkä jälkeen hänestä tuli fanaattinen Sibeliuksen ihailija. Ensimmäisen kerran Downes kirjoitti Sibeliuksen musiikista vuonna 1907 ja tapasi säveltäjän tämän Yhdysvaltain-vierailulla 1914. Downes yritti saada Sibeliuksen toisellekin vierailulle, mutta tämä kieltäytyi.
Seitsemäntoista vuoden Boston Post -pesti jälkeen Downes siirtyi 1924 The New York Timesiin, johon kirjoitti kuolemaansa 1955 saakka. Uusi työnantaja lähetti Downesin reportaasimatkalle Eurooppaan, jossa tämä vuokrasi huonokuntoisen vanhan sotilaskoneen viemään hänet Pariisista Prahaan. Lennon aikana koneen moottorit sammuivat ja lentäjä pelastautui laskuvarjolla. Olin Downes löydettiin koneen hylystä ja selviytyi onnettomuudesta paikallisten talonpoikien ja maalaistohtorin avulla. Pian hän oli jo Prahassa haastattelemassa säveltäjä Leoš Janáčekia.
Olin Downes oli vilkkaassa kirjeenvaihdossa Jean Sibeliuksen kanssa ja vieraili useaan otteeseen Ainolassa.
Vuonna 1937 Olin Downesille myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki, ja hänet kutsuttiin juhlapuhujaksi Sibeliuksen 75-vuotissyntymäpäiville vuonna 1940.
Vuonna 1945 julkaistiin Suomessa Olin Downesin Sibelius-teksteistä koottu ja Paul Sjöblomin suomentama kirja Sibelius. Toinen Downesin Sibelius-kirja oli hänen kuolemansa jälkeen julkaistu Sibelius the Symphonist (1956). Sibeliuksen ohella Downes edisti Yhdysvalloissa myös muun muassa Richard Straussin, Sergei Prokofievin ja Dmitri Šostakovitšin tunnettuutta ja arvostusta. Vastakkaista mieltä hän oli toisaalta muun muassa Edward Elgarin, Anton Webernin ja Alban Bergin musiikista.
Julkaisuja

The Lure of Music: Depicting the Human Side of Great Composers, With Stories of Their Inspired Creations. New York: Harper & Bros., 1918.
Symphonic Broadcasts. New York: L. MacVeagh, 1931.
Symphonic Masterpieces.  New York: Dial Press, 1935.
A Treasury of American Song  (Elie Siegmeisterin kanssa).  New York : A.A. Knopf, 1943.
Sibelius (suomennos Paul Sjöblom). Helsinki: Otava, 1945.
Ten Operatic Masterpieces (Alberta Sordinin ja Lonard Markerin kanssa). New York: Broadcast Music Inc.; G. Ricordi & Co.; Charles Scribner's Sons, 1952.
Sibelius the Symphonist.  New York: Philharmonic-Symphony Society of New York, 1956.
Olin Downes on Music; a selection from his writings during the half-century 1906 to 1955. New York: Simon and Schuster, 1957.
Kirjallisuutta

Goss, Glenda Dawn: Jean Sibelius and Olin Downes. University Press of New England, 1994. ISBN 9781555532000.
Goss, Glenda Dawn: Sibelius, Amerikka ja amerikkalaiset. WSOY 2009. ISBN 9789510355176.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Olin Downes
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Käännös suomeksi
Dynaaminen suoja

Dynaaminen suoja tarkoittaa esineoikeudessa oikeusperusteen sitovuutta oikeuksien kollisio- eli kiistatilanteessa. Se liittyy omistajan oikeudellisen määräämisvallan eli omistajan kompetenssin käyttöön. Kyse ei siis ole varsinaisesta oikeussuojasta, joka on viranomaisen antamaa staattista suojaa. Käytännössä dynaamiseen suojaan liittyviä kysymyksiä ratkotaan vaihdantatilanteissa, joissa esiintyy kaksi vastakkaista oikeutta. Tällöin vallitsee oikeuksien kollisio, jos oikeuksia ei voida samanaikaisesti toteuttaa. Silloin se oikeudenhaltija, jonka oikeus voittaa, saa dynaamista suojaa. Suoja on sitä vahvempi mitä useampaan henkilöön nähden oikeudenhaltija on suojattu.
Kollision ratkaisemisen perusteet on pyritty sisällyttämään lainsäädäntöön ja viime kädessä ne ovat oikeuspoliittisia tarkoituksenmukaisuuskysymyksiä. Kollision ratkaisunormeja on esimerkiksi kauppakaaren (3/1734) 1:5, 11:4 ja 12:4, velkakirjalain (622/1947) 14 ja 22 pykälässä ja osakeyhtiölain (624/2006) 3:13.
Dolfiini

| Dolfiini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Dolfiinit Coryphaenidae
Suku::  Coryphaena
Laji::  hippurus
Kaksiosainen nimi
 Coryphaena hippurus  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Dolfiini Wikispeciesissä   Dolfiini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Dolfiini (Coryphaena hippurus) eli mahi-mahi on suuri trooppisten merialueiden ahvenkala. Amerikkaan purjehtineet espanjalaiset löytöretkeilijät antoivat sille nimen dorado, kultainen.
Koko ja ulkonäkö

Dolfiini voi kasvaa lähes kaksi metriä pitkäksi ja painaa 20–40 kg. Sen kiiltävät suomut ovat selän puolella vihreitä ja alas mentäessä ne muuttuvat keltaisiksi. Selkäevä on peitsimäinen, väriltään sinivihreästä siniharmaaseen. Se on hyvin pitkä ulottuen lähes kalan päästä pyrstöön. Peräevän pituus on noin puolet selkäevästä. Pyrstössä on kaksi pitkää haaraa.
Levinneisyys

Dolfiineja tavataan lähinnä yli 25-asteisissa trooppisissa vesissä ympäri maailmaa. Uintisyvyydenkin ne valitsevat lämpötilan perusteella.
Ravinto

Dolfiinit ovat lihansyöjiä, jotka saalistavat lentokaloja, rapuja, kalmareita, makrilleja ja muita pikkukaloja.
Kalastus

Dolfiinilla ei ole kovinkaan suurta merkitystä kalamarkkinoilla, mutta sitä kalastetaan jonkin verran teollisesti. Urheilukalastuksessa se on erittäin arvostettu ja himottu saalis. Koska dolfiini viihtyy melko lähellä merenpintaa, se on harppuunakalastajien suosiossa. Sen liha on maukasta, joten sitä käytetään monin eri tavoin. Dolfiinia tulee myös sivusaaliina tonnikalan kalastuksessa pitkälläsiimalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dolfiini Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q14443  Wikispecies: Coryphaena hippurus  ADW: Coryphaena_hippurus  AFD: Coryphaena_hippurus  BioLib: 127027  BOLD: 13788  CoL: 6B72Q  EUNIS: 123967  FishBase: 6  GBIF: 2381939  iNaturalist: 98531  IRMNG: 10799436  ITIS: 168791  IUCN: 154712  NatureServe: 2.105787  NCBI: 34814  NOAA: atlantic-mahimahi  NZOR: c12fa467-6167-4372-a5f6-e98dbff0ea5a  Observation.org: 598182  OBIS: 126846  Open Tree of Life: 223663  Plazi: FBF69C5A-513C-5B88-935B-327A70F82144  WoRMS: 126846 
Urheilukalastaja saaliineen Costa Ricassa.
Dystokia

Dystokia on yleisnimitys synnytyksen komplikaatioille. Dystokia voi johtua esimerkiksi sikiön suuresta koosta tai epämuodostumasta, virhetarjonnasta tai supistusten heikkoudesta.
Ennen lääketieteen edistysaskelia dystokia oli vakava vaara sekä äidin että sikiön hengelle. Turvallisten keisarileikkausmenetelmien tuntemista edeltävänä aikoina ainoat hoitokeinot olivat sikiön asennon manipulointi vatsaa ulkoa käsin hieromalla ja sikiön vetäminen pihdeillä. Äidin henkeä välittömästi uhkaavissa ääritilanteissa sikiön pää oli murskattava tai sikiö paloiteltava.
Severin Dobrovolski

Severin Tsezarevitš Dobrovolski (ven. Севери́н Це́заревич Доброво́льский, myös Dolivo-Dobrovolski; 10. syyskuuta 1881 Pietari, Venäjän keisarikunta – 26. tammikuuta 1946 Neuvostoliitto) oli venäläinen valkoinen kenraali, joka asui Venäjän sisällissodan jälkeen poliittisena pakolaisena Suomessa. Hän osallistui useiden valkoisten emigranttijärjestöjen toimintaan ja julkaisi fasismia kannattaneita venäjänkielisiä lehtiä. Dobrovolski luovutettiin vuonna 1945 niin sanottujen Leinon vankien joukossa Neuvostoliittoon, missä hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Hän oli ainut Leinon vangeista, joka sai kuolemantuomion.
Nuoruus Venäjällä

Dobrovolski syntyi yläluokkaiseen perheeseen Pietarissa, mutta oleskeli nuoruudessaan myös Suomessa. Hän valmistui upseeriksi Pihkovan kadettikoulusta vuonna 1899 ja Konstantinin tykistökoulusta vuonna 1902 sekä sotatuomariksi Aleksanterin sotilaallis-oikeustieteellisestä akatemiasta vuonna 1909. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli syyttäjänä muun muassa Pietarin sotaoikeudessa ja Länsi-Ukrainaan sijoitetussa 11. armeijassa. Hän yleni vuoteen 1916 mennessä everstiksi. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Dobrovolski jätti armeijan ja asettui Pietariin, josta hän pakeni joulukuussa 1918 Terijoelle Suomeen. Venäjän sisällissodan aikana hän toimi toukokuusta 1919 kevääseen 1920 valkoisten puolella sotasyyttäjänä kenraali Jevgeni Millerin joukkojen hallitseman Pohjoisen oblastin pääkaupungissa Arkangelissa. Hän sai Millerin armeijassa tammikuussa 1920 kenraalimajurin arvon, mutta valkoisten pian kukistuttua hän pakeni uudelleen Suomeen ja asettui Viipuriin. Sen jälkeen Dobrovolski oli vailla kansalaisuutta ja asui Suomessa Nansenin passilla.
Toiminta Suomessa

Dobrovolski oli 1920- ja 1930-luvuilla keskeinen vaikuttaja Suomessa toimineissa venäläisissä emigranttijärjestöissä ja bolševismin vastaisessa toiminnassa. Hän perusti Viipuriin tietotoimiston, joka keräsi tietoja Neuvostoliitosta, ja verkoston, joka salakuljetti sinne neuvostojärjestelmän vastaista kirjallisuutta. Hän toimi myös kolmen ulkomaisen äärioikeistolaisen venäjänkielisen sanomalehden kirjeenvaihtajana ja kiersi luennoimassa Suomen venäläisyhteisön keskuudessa politiikkaan ja kulttuuriin liittyneistä aiheista. Vuodesta 1921 Dobrovolski oli Nikolai Tšaikovskin perustaman Tsentr dejstvija (Toiminnan keskus) -nimisen järjestön Suomen osaston johtaja, vaikka ei kannattanutkaan Tšaikovskin puolueen eli sosialistivallankumouksellisten aatetta. Järjestö lähetti vakoojia ja sabotöörejä Suomen kautta Neuvosto-Venäjälle.
Dobrovolski vastasi myöhemmin Venäjän fasistien kansallisen järjestön (NORF) toiminnasta Suomessa. Sen sijaan useissa yhteyksissä mainittu tieto, että Dobrovolski olisi johtanut myös Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) Suomen osastoa ei pidä paikkaansa. Dobrovolski ei itse kuulunut ROVS:ään, mutta teki yhteistyötä ROVS:n johtajaksi vuonna 1930 kohonneen vanhan esimiehensä kenraali Millerin kanssa ja auttoi järjestöä sen pyrkimyksissä soluttaa agentteja Neuvostoliittoon. Doborovolski järjesti vuosina 1933–1937 toimineen, Suomen kautta Neuvostoliittoon kohdistuneen ROVS:n salaisen tiedustelulinjan, joka toimi Suomen yleisesikunnan tiedustelun suojeluksessa. Tiedustelua johti ROVS:n päämajassa sittemmin kaksoisagentiksi paljastunut kenraali Nikolai Skoblin.
Vuosina 1933–1935 Dobrovolski julkaisi Viipurissa Klitš (”Huuto”) -nimistä neuvostovastaista ja äärioikeistolaista aikakauslehteä, jonka levikki oli vajaan parintuhannen luokkaa. Klitšiä rahoitti Dobrovolskin tuttava, haminalainen liikemies Konstantin Aladin. Lehdessä toivottiin valkoisten venäläisten yhdistyvän fasismin aatteen ympärille, joskin sen tulkinta fasismista oli melko vapaamuotoinen. Muihin vastaaviin julkaisuihin verrattuna Klitš oli vähemmän juutalaisvastainen. Neuvostoliiton painostuksesta lehden julkaisu Suomessa kiellettiin vuonna 1936, ja sen ilmestyminen jatkui Brysselistä käsin, josta sitä salakuljetettiin Suomeen. Toisen maailmansodan alettua julkaisupaikaksi vaihtui Belgrad. Helsingissä Dobrovolski julkaisi myös Fascism-nimistä lehteä.
Talvisodan aikana Dobrovolski asui Helsingissä ja Haminassa ja työskenteli Suomen päämajan propagandaosastolle kirjoittaen venäjänkielistä neuvostovastaista lehdistöpropagandaa. Jatkosodan alkuvaiheessa hän teki vastaavaa propagandatyötä Valtion tiedotuslaitoksen palveluksessa vuoden 1942 lopulle saakka.