stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jääkäri
Napoleonin aika

Jääkäreistä  tuli suosittu yksikkötyyppi Napoleonin sotien aikana, kun porvaristaustaiset vapaaehtoiset järjestäytyivät vastustamaan Napoleonin valloitusta Euroopan saksankielisillä alueilla. Aiempia perinteitä jatkaen nämä jääkärit olivat järjestäytyneitä isänmaallisia vapaaehtoisia, jotka omista varoistaan tai naapureiden ja tuttavien avustuksella kustansivat aseensa ja univormunsa. Napoleonia vastaan suoritettu toiminta aiheutti suuren määrän tappioita erityisesti vihollisen upseerien keskuudessa ja monia jääkäreitä ylennettiin. Napoleonin sotien loppupuolella useimmat aliupseerit saksankielisissä maissa olivat juuri ylennyksen saaneita jääkäreitä.
Maailmansodat

Ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana Saksan armeija otti jääkäri-nimen käyttöön useille kevyille yksiköille, kuten vuoristossa toimiville joukoille sekä sotien välissä myös uudenlaisille laskuvarjojääkäreille (Fallschirmjäger).
Suomen jääkärit

Suomen jääkäriliike kehittyi sortovuosien aikana, kun Suomessa pohdittiin itsenäistymisen mahdollisuutta ja toivottiin yleisesti Venäjän tappiota ensimmäisessä maailmansodassa. Jääkäriliike kehittyi ylioppilaspiireissä, ja se otti päämääräkseen Suomen irrottamisen Venäjästä.
Koska sotilaskoulutusta oli vaikea saada Suomessa, suomalaiset kääntyivät saksalaisten puoleen. Suoritettiin maanlaajuinen salainen värväys, ja vuonna 1915 ensin 200 ja myöhemmin jopa 2 000 nuorta miestä matkusti Saksaan ja sai koulutuksen Kuninkaallisen Preussin jääkäripataljoona 27:ssä.
Pataljoona osallistui taisteluihin Venäjää vastaan Baltiassa. Vuonna 1918 osa jääkäreistä palasi sotimaan Suomen sisällissodassa. Osa jääkäreistä jäi sodan jälkeen palvelemaan upseereina ja valtaosa osallistui talvi- ja jatkosotaan. Yhteensä 49 jääkäriupseeria sai kenraalin sotilasarvon ja jääkäreiden vaikutus Suomen puolustusvoimien kehittämisessä oli hyvin suuri 1950-luvulle asti. Näillä ”Saksan-jääkäreillä” oli oikeus käyttää varsinaisen sotilasarvonsa edessä määriteosaa jääkäri (esimerkiksi jääkärikenraali, jääkärimajuri).
Suomessa itsenäisyyden alkuvaiheissa jääkärijoukot olivat jalkaväkijoukkoja, jotka oli varustettu marssia nopeampaa liikkumista varten polkupyörin.
Jääkäreiden perinne näkyy edelleen myös miehistön sotilasarvoissa ja kauluslaatoissa. Aikaisemmin Uudenmaan, Kymen, Hämeen, Lapin, ym. jääkäripataljoonat (myös Rannikkojääkäripataljoona Upinniemessä) vaalivat jääkäriliikkeen perinteitä, joten niissä miehistön kauluslaatassa oli keltaiset reunukset vihreällä pohjalla, ja alin miehistön sotilasarvo oli jääkäri. Muissa jalkaväen joukko-osastoissa (muun muassa Savon ja Kainuun prikaateissa) miehistön kauluslaatassa oli tuolloin harmaat reunukset vihreällä pohjalla, ja alin miehistön sotilasarvo oli sotamies. Sittemmin jääkäripataljoonat on liitetty joukkoyksikköinä prikaateihin, ja kaikki jalkaväkiyksiköiden sotilaat ovat nykyään jääkäreitä. Myös kauluslaatat ovat nykyisissä jalkaväkiyksiköissä keltareunuksisia ja vihreäpohjaisia. Jääkäriliikkeen perintöä on myös Panssariprikaatiin kuuluva Jääkäritykistörykmentti, entinen Jääkäripatteristo. Tämän lisäksi kyseinen prikaati (kuten nykyään myös Karjalan prikaati) kouluttaa panssarijääkäreitä, jotka liikkuvat rynnäkköpanssarivaunulla ja taistelevat jalan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jääkäri Wikimedia Commonsissa
Blue Christmas

| ”Blue Christmas” Elvis Presley |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 B-puoli: ””Wooden Heart” (447-0720) ”Santa Claus Is Back in Town” (447-0647)”
 Äänitetty : 5. syyskuuta 1957
 Julkaistu: 9. marraskuuta 1964 (447-0720) 26. marraskuuta 1965 (447-0647)
 Tyylilaji: joululaulu, pop, rock 'n' roll
 Kesto: 02.07
 Levy-yhtiö: RCA
Listasijoitukset
  Billboard Christmas Singles: 1.
Elvis Presleyn muut singlet
| ”Ain’t That Loving You Baby” 1964 | ”Blue Christmas” 1964 | ”Do the Clam” 1965 |
”Blue Christmas” on Billy Hayesin ja Jay W. Johnsonin kirjoittama joululaulu.
Versiot

Kappaleen ensimmäisen version nauhoitti Doye O’Dell vuonna 1948. Pian tämän jälkeen julkaistiin Ernest Tubbin, Hugo Winterhalterin ja Russ Morganin versiot, jotka tekivät kappaleesta tunnetun. Ernest Tubbin versio pysyi Billboard -lehden Hot Country Songs -listan ensimmäisellä sijalla tammikuun 1950 ensimmäisen viikon ajan. Syyskuussa 1957, kun Elvis Presley nauhoitti oman versionsa kappaleesta, kappale oli jo kuuluisa ympäri Yhdysvaltoja. Elvis julkaisi oman versionsa vuonna 1964. Ensimmäisen julkaisun b-puolella oli ”Wooden Heart” ja toisen julkaisun (1965) b-puolella oli ”Santa Claus Is Back In Town”.
Santa Baby

| ”Santa Baby” Eartha Kitt |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 B-puoli: ”Under the Bridges of Paris”
 Julkaistu: 2. lokakuuta 1953
 Formaatti: 7” vinyyli
 Tekijä(t): Joan Javits, Philip Springer, Tony Springer
 Tyylilaji: joulumusiikki, jazz
 Levy-yhtiö: RCA Victor
Eartha Kittin muut singlet
| ”I Want to Be Evil” 1953 | ”Santa Baby” 1953 | ”Lovin’ Spree” 1954 |
Santa Baby on alun perin jazztyylinen Joan Javitsin ja Philip Springerin kirjoittama joululaulu. Kappaleessa on humoristinen ja kevytmielinen sanoitus. Siinä nainen toivoo joululahjoikseen muun muassa jahtia ja koristeita Tiffany's-jalokiviliikkeestä.
Ensimmäisenä kappaleen levytti Eartha Kitt vuonna 1953. Myöhemmin sen ovat levyttäneet muun muassa Madonna, Kylie Minogue ja Sugababes. Kappaleen ovat esittäneet muun muassa Britney Spears, The Pussycat Dolls ja Girls' Generation.
Aiheesta muualla

Santa Baby eri albumeilla (Arkistoitu – Internet Archive) allmusic.com (englanniksi)
Joulukalenteri

Joulukalenteri, jossa on pieni lahja jokaiselle päivälle.
Joulukalenteri eli adventtikalenteri on adventin aikaan eli joulun odotukseen liittyvä esine, jonka avulla lasketaan päiviä jouluun. Joulukalenteri on usein koriste-esinekenen mukaan?, ja siihen kuuluu usein päivittäinen yllätys esimerkiksi pahvisen kalenterin kuvan täydentymisenselvennä tai pienen lahjan muodossa.
Joulukalenterissa on 24 luukkua tai taskua, joita avataan yksi kerrallaan joka päivä joulukuun 1. päivästä jouluaattoon. Joulukalenterin variaatio adventtikalenteri alkaa yleensä ensimmäisestä adventtisunnuntaista, joten joinakin vuosina ensimmäiset luukut ovat jo marraskuun puolella. Aikaisintaan ensimmäinen adventti on 27. marraskuuta, joten sellaisina vuosina luukkuja on 28.
Joulukalenteri on usein pahvinen kuva, jossa on jokaista päivää kohden avattava luukku, jonka takaa löytyy pieni kuva, ja usein myös esimerkiksi makeinen tai pieni lelu. Kaupallisia versioita kalenterista on lukemattomia. Ensimmäiset suklaakalenterit tulivat Saksassa markkinoille vuonna 1958.
Historia

Adventtikalenterin ajatus syntyi Saksassa 1800-luvun lopulla, kun lapset piirsivät jouluaiheisia kuvia, joita oli samalla paperiarkilla 24 kappaletta. Noita piirustuksia ripustettiin eri puolille kotia. 1880-luvulla erään saksalaisen pastorin vaimo teki kärsimättömälle pojalleen ns. joululaatikoita, joita oli jokaiselle joulunajan päivälle. Niissä oli sisällä keksejä, joita poika sai syödä yhden päivässä. Noin vuonna 1903 tai 1904 Gerhard Lang, joka oli osakas müncheniläisessä yhtiössä Reichhold & Lang, tuotti ensimmäiset painetut, kuvitetut kalenterit. Vuonna 1921 Lang keksi laittaa painettuun kalenteriin luukut. Sen ansiosta häntä pidetään joulukalenterin keksijänä. Vuonna 1945 saksalaisen Richard Sellmerin yhtiö ryhtyi painamaan joulukalentereita massatuontantona.
Adventtikalenterin toivat Suomeen partiolaiset, jotka edelleen myyvät kalentereita toimintansa rahoittamiseksi. Tessi Fazer näki Ruotsissa kalenterin ja ehdotti, että Partiotytöt teettäisivät oman kalenterin. Ensimmäisen kalenterin suunnitteli Ulla von Wendt ja se ilmestyi vuonna 1947. Ensimmäisinä vuosina kalenteri meni huonosti kaupaksi, koska sen ideaa ei ymmärretty. Vuonna 1949 kauppa sujui jo hyvin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Avoimen museon vuotuisjuhlat: Adventti ja joulukalenteri (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle.fi: Joulukalenterin keksi kärsimättömän pikkupojan äiti
Joulukalenteri Arvostelut-sivusto: Joulukalenterin alkuperä ja lyhyt historia
| n k Adventti |
| --- | --- |
Kristillinen adventti:  Syntiinlankeemus  Messias  Jeesuksen syntymä  Johannes Kastaja 
Perinteet:  Adventtikynttilät  Adventtiseppele  Adventtitähti Herrnhutin tähti  Joulukalenteri  Joulumarkkinat  Pikkujoulu 
Musiikki:  Adventtilaulu  Gabriel’s Message  Hark! The Herald Angels Sing  Hoosianna  Oi saavu jo, Immanuel  Riemuitse tytär Siionin 
| n k Joulu |
| --- | --- |
 Pikkujoulu  Adventti  Lucian päivä  Jouluaatto  Tapaninpäivä  Viattomien lasten päivä  Uudenvuodenpäivä  Nuutinpäivä  Kynttilänpäivä 
Kristillinen joulu:  Itämaan tietäjät Kuninkaiden kumarrus  Paimenten kumarrus  Adventti  Gabriel  Jouluevankeliumi  Betlehem  Loppiainen  Herodes  Jeesus  Joosef  Maria  Betlehemin lastenmurha Pako Egyptiin  Jeesuksen syntymä  Jouluseimi  Betlehemin tähti 
Kansanperinne:  Joulumuori  Joulupukki  Korvatunturi  Lucia  Lumityttö  Pyhä Nikolaos  Pakkasukko  Tiernapojat  Tonttu 
Perinteet:  Adventtikynttilät  Adventtitähti Herrnhutin tähti  Jouluaamun jumalanpalvelus  Jouluelokuva  Jouluevankeliumi  Jouluhartaus  Jouluikkuna  Joulukalenteri  Joulukirkko  Joulukonsertit  Joulukoriste  Joulukortti  Joulukuusi  Joulukynttelikkö  Joululahja  Joululehti  Joululyhde  Joulumarkkinat  Joulumusiikki  Joulunäytelmä  Joulupaita  Joulupostimerkki  Joulupyramidi  Joulupöytä  Joulurauha  Joulurukous  Jouluseimi  Jouluseppele  Joulusukka  Joulutähti  Jouluvalot  Jouluvalvojaiset  Jouluyön messu  Mantelilahja  Nuuttipukki  Olkipukki  Tapanin tanssit  Tuomaanristi  Usko, toivo ja rakkaus 
Ruoka ja juoma:  Glögi  Hedelmäkakku  Kahvikakku  Lipeäkala  Joulukinkku  Jouluolut  Jouluruoka  Joulutorttu  Jouluvanukas  Julmust  Kaakaojuoma  Munatoti  Pavlova  Piparkakku  Riisipuuro  Smörgåsbord 
Musiikki:  Joululaulu Luettelo joululauluista  Laula kanssamme  Kauneimmat joululaulut  Maa on niin kaunis  Laulukirjat Piae Cantiones  Suuri joululaulukirja 
Eri maissa:  Alankomaat  Brasilia  Britannia  Islanti  Italia  Norja  Japani  Kanada  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  Suomi  Sveitsi  Tanska  Ukraina  Yhdysvallat
Hyvän joulun toivotus

Kappaleen instrumentaalinen versio Kevin Macleodin tulkitsemana.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Hyvän joulun toivotus (engl. We Wish You a Merry Christmas) on englantilainen joululaulu 1500-luvulta. Laulun on suomentanut Sauvo Puhtila. Laulun alkuperä on englantilaisessa perinteessä, jossa joulun aikaan laulajia kiersi ovelta ovelle laulamassa joululauluja rahaa tai ruokaa vastaan.
Pinnekjött

Norjalainen pinnekjött-annos perunoiden ja lanttusoseen kera
Pinnekjött (norj. pinnekjøtt), ”tikkuliha”, on norjalainen perinteinen jouluruoka. Ruoka valmistetaan lampaan kyljestä, jonka osat höyrytetään koivutikkujen (joista ruokalaji on saanut nimensä) tai metalliritilän päällä. Ruoka tarjoillaan usein lanttusoseen ja keitettyjen perunoiden kanssa.
Valmistus

Lampaan kyljet säilötään suolanesteeseen pariksi viikoksi, tai ne voidaan myös kuivasuolata. Tämän jälkeen ne kuivataan 6–8 viikon ajan tai pidempäänkin. Kylkiosat voidaan haluttaessa myös savustaa. Näin säilöttynä lihat pysyivät elintarvikekelpoisina aitassa pitkään.
Päivää ennen valmistusta kylki leikataan pitkin kylkiluita ja lihat upotetaan kylmään veteen yön yli. Liotetut kylkiosat höyrytetään kattilassa koivutikkujen (tai metalliritilän) päällä, noin 3–4 tuntia, kunnes liha on mureaa. Koivu ei tartuta makua lihaan. Nykyisin lihan esikypsytys tapahtuu teollisesti.
Alkuperä ja merkitys

Ruokalaji on kotoisin Vestlandetista, mutta sen suosio kasvaa myös muualla. Jouluaattona noin 31 % norjalaisista syö pinnekjøttiä. 82 % sanoo syövänsä ruokaa perinteen vuoksi.
Kypsää pinnekjöttiä
Isabella, Angoulêmen kreivitär

| Isabella |
| --- | --- |
 hautamuistomerkki Fontevraud'n luostarissa
Englannin kuningatar
Valtakausi:  1200–1216

Puoliso:  Juhana Maaton Hugues X Le Brun de Lusignan
Lapset:  Henrik III Rikhard Cornwallilainen Joan Isabella Englantilainen Eleanor Plantagenet Hugues XI  Aymer de Valence Agnès de Lusignan Alice le Brun de Lusignan Guy de Lusignan  Geoffrey de Lusignan William de Valence Marguerite de Lusignan Isabelle de Lusignan 
Koko nimi:  Isabelle d'Angoulême
Isä:  Aymer Taillefer
Äiti:  Alix de Courtnay
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
Isabelle d'Angoulême (1186/1188 – 4. kesäkuuta 1246 Fontevraud'n luostari, Ranskan kuningaskunta) oli Angoulêmen kreivitär omalla oikeudellaan (suo jure), josta tuli Juhana Maattoman puolisona Englannin kuningatar.
Suku

Isabellan vanhemmat olivat Angoulêmen kreivi Aymer Taillefer (n. 1160–1202) ja Alix de Courtenay (1160–1218), joiden ainoa lapsi ja perillinen hän oli. Hänen enonsa Pierre de Courtnay oli Latinalaisen keisarikunnan keisari. Hänen äidinpuoleiset isoisovanhempansa olivat Ranskan kuningas Ludvig VI ja kuningatar Adelaide de Maurienne. Hänellä oli velipuoli Joignyn kreivi Pierre (k. 1222) äitinsä toisesta avioliitosta.
Avioliitot ja perilliset

Isabella ja Juhana vihittiin vuonna 1200, liitto oli Juhanan toinen. Lähes 20 vuoden ikäerosta huolimatta pariskunnalle muodostui läheiset suhteet, ja Juhana vietti mieluummin aikaansa vaimonsa kanssa kuin sotimassa. Heille syntyi viisi lasta, joista kaikki elivät aikuisiksi asti:
Englannin kuningas Henrik III (1. lokakuuta 1207 – 16. marraskuuta 1272), avioitui Eleanor de Provencen kanssa, heidän poikansa oli Englannin kuningas Edvard I
Richard, Cornwallin jaarli ja Roomalaisten kuningas (5. tammikuuta 1209 – 2. huhtikuuta 1272), avioitui (1) Isabel Marshalin kanssa, heillä oli jälkeläisiä; (2) Sanchia de Provence kanssa, heillä oli jälkeläisiä ja (3) Beatrice von Falkenburgin kanssa, ei jälkeläisiä
Joan (22. heinäkuuta 1210 – 1238), avioitui Skotlannin kuningas Alexander II:n kanssa, liitto oli ilman jälkeläisiä
Isabella (1214–1241), avioitui 1235 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Fredrik II:n kanssa, heillä ol jälkeläisiä
Eleanor (1215–1275), avioitui (1) William Marshalin, Pembroken jaarlin kanssa; (2) Simon de Montfortin, Leicesterin jaarlin kanssa, heillä oli jälkeläisiä
Juhana kuoli vuonna 1216. Isabella huolehti, että hänen poikansa Henrik III pääsi turvallisesti valtaistuimelle ja sai hyvät neuvonantajat ympärilleen. Sen jälkeen Isabella palasi synnyinmaahansa Ranskaan.
Noin vuonna 1218-1220 Isabella vihittiin toiseen avioliittoon La Marchen kreivi Hugues X:n de Lusignanin kanssa, jolle hänet oli alun perin kihlattu, ennen kuin Juhana päätti naida Isabellan. Huguesille tarjottiin ensin puolisoksi Isabellan vanhinta tytärtä Joania, mutta hän valitsi entisen kihlattunsa. Isabella ja Hugues olivat naimisissa yli 30 vuotta.
Heille syntyi alle kymmenessä vuodessa yhdeksän lasta, joista kaikki elivät ajalle poikkeuksellisesti aikuisiksi asti.
Hugues XI de Lusignan (1221–1250), La Marchen kreivi ja Angoulêmen kreivi, avioitui Yolande de Dreux'n, Penthièvren ja Porhoetin kreivittären kanssa, heillä oli jälkeläisiä
Aymer de Lusignan (1222–1260), Winchesterin piispa
Agnès de Lusignan (1223–1269), avioitui William II de Chauvignyn (k. 1270) kanssa, heillä oli jälkeläisiä
Alice de Lusignan (1224 – 9. helmikuuta 1256), avioitui John de Warennen, Surreyn jaarlin kanssa, heillä oli jälkeläisiä
Guy de Lusignan (n. 1225–1264), kaatui Lewesin taistelussa
Geoffrey de Lusignan (n. 1226 – 1274), vaioitui vuonna 1259 Châtelleraultin varakreivitär Jeannen kanssa, heillä oli jälkeläisiä
Isabella de Lusignan (n. 1226/1227 – 14. tammikuuta 1299), avioitui (1) ennen vuotta 1244 Maurice IV, Seigneur de Craon (1224–1250) kanssa, heillä oli jälkeläisiä; avioitui (2) Geoffrey de Ranconin kanssa
Guillaume de Lusignan (n. 1228–1296), Pembroken jaarli, avioitui Joan de Munchensin kanssa,  heillä oli jälkeläisiä
Marguerite de Lusignan (n. 1229–1288), avioitui (1) vuonna 1243 Toulousen kreivi Raymond VII:n kanssa; avioitui (2) n. 1246 Thoursin varakreivi Aimery IX:n kanssa, heillä oli jälkeläisiä
Suomalaisten alkuperä

Suomalaisten alkuperä on muiden länsiuralilaisten ja itämerensuomalaisten kansojen tavoin Volga-, Oka- ja Kama-jokien välillä nykyisen Venäjän alueella. Tällä alueella syntyi myös tulevien itämerensuomalaisten geneettinen perusta. Suomalaisten esivanhempien muuttoaaltoja länteen on ollut ainakin kaksi. He alkoivat siirtyä Dneprin yläjuoksulle ja sieltä Väinäjoen yläjuoksulle, josta he lopulta siirtyivät jokea pitkin kohti Itämerta 1250–1000-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Toinen muuttoaalto toi itämerensuomalaisten pääjoukon Suomen lounaisrannikolle noin 800-luvulla eaa.
Muuttoaaltojen noin 80–100 sukupolven aikana kieli muutti täysin muotoaan, vaikka säilyttikin suomalais-ugrilaiset juurensa. Myös aineellinen kulttuuri muuttui siirtymisen aikana, vaikkakin Itämeren rannoilla muodostunut itämerensuomalainen kulttuuri säilytti jatkuvasti juurensa naapureistaan erottuvalla tavalla.
Suomalainen aineellinen kulttuuri itsenäistyi laajemmasta itämerensuomalaisesta kulttuurista 600–700-luvuilla, ja 800-luvulle tultaessa Suomessa vallinnut metalliesinekulttuuri oli kehittynyt omintakeiseksi. Samaa ajankohtaa voidaan pitää laajasti katsottuna itsenäisen suomen kielen syntyajankohtana, vaikkakin sen esihistoria ulottuu muiden itämerensuomalaisten kielten tavoin pitkälle menneisyyteen.
Volgan mutka -teoria

Kielitieteen perusteella sitä länsiuralilaista kieltä, josta haarautuivat myöhemmin itämerensuomi, saame ja mordva, puhuttiin alun perin jossain Volga-, Oka- ja Kama-jokien alueella. Tällä alueella syntyi myös tulevien itämerensuomalaisten geneettinen perusta. Tästä alkukodista uralilainen kieli levisi itään ja länteen.
Alueelta tunnetaan monia erilaisia arkeologisia kulttuureja ja keramiikkatyylejä ja se on ollut monille varhaisille ihmisryhmille houkutteleva alue. Tärkeimpiä alueen arkeologisia kulttuureja olivat kuoppakampakeramiikka, Volosovon kulttuuri, sekä sen syrjäyttänyt Fatjanovon kulttuuri. Näiden ja muiden alueella vaikuttaneiden kulttuurien vuorovaikutuksessa syntyi erilaisia etnisiä ryhmiä, joista yksi oli pääasiassa tekstiilikeramiikkaa valmistanut ja länsiuralilaista kieltä puhunut ryhmä. Tämän tekstiilikeramiikkaa valmistaneen ryhmän alueen eteläpuolella puolestaan syntyi ajanlaskua edeltäneen toisen vuosituhannen jälkipuolella uudenlainen, niin sanotuksi kehittyneeksi tekstiilikeramiikaksi kutsuttu keramiikkaryhmä. Näistä keramiikkaryhmistä muodostui taas ajan laskua edeltäneen ensimmäisen vuosituhannen alussa niin sanottu Ananjinon kulttuuri.
Volgan mutka -teoria > Ensimmäinen muuttoaalto

Tältä alueelta lähtivät ensin liikkeelle saamelaisten esivanhemmat. Nämä tekstiilikeramiikkaa valmistaneet ja kielellisesti pohjoista länsiuralilaista kieltä puhuneet ryhmät lähtivät luoteeseen Volgan keski- ja yläjuoksun alueelta 1700–1300-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Liikkumiseensa ryhmät käyttivät ikivanhoja kulkureittejä pitkin Pohjois-Venäjän jokia. Osa näistä ihmisistä sijoittui Karjalaan, Laatokan ja Ilmajärven välimailla ja vielä idemmäs. Yhdestä näistä Sisä-Suomen järvialueelle päätyneistä ryhmistä muodostuivat myöhemmin saamelaiset.
Saamelaisten esivanhempien eteläpuolella asuneiden suomalaisten ja muiden itämerensuomalaisten esivanhemmat, alkoivat puolestaan siirtyä länteen 1250–1000-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Nämä niin sanottua kehittynyttä tekstiilikeramiikka valmistaneet ryhmät liikkuivat länteen vanhoja käytössä olleita reittejä pitkin, ensin Dneprin yläjuoksulle ja sieltä Väinäjoen yläjuoksulle, jota pitkin he lopulta siirtyivät kohti Itämerta.
Syytä näiden ihmisryhmien vaellukselle ei tiedetä. Samalta alueelta olivat lähteneet länteen tuhansia vuosia aiemmin myös kampakeraamiset metsästäjä-keräilijät ja kymmenet muut yhteisöt ennen heitä ja heidän jälkeen. Kehittyneen tekstiilikeramiikan eli itämerensuomalaisten esivanhempien ensimmäisen muuttoaallon saapuivat nykyisen Viron alueelle noin 1100–100-luvuilla ennen ajanlaskun alkua.
Volgan mutka -teoria > Toinen muuttoaalto

Toiselle muuttoaallolle tyypillistä ovat vesireittien varrelle toistensa yhteyteen perustetut linnoitetut asuinpaikat, karjankasvatus ja alkeellinen maanviljely sekä hevosten käyttäminen ratsuina. Asuinpaikkoja ryhdyttiin rakentamaan Volgan ja Okan alueelle noin 1000–900-luvulla ennen ajanlaskun alkua ja ne levisivät sieltä nopeasti länteen, samaa reittiä kuin ensimmäinen muuttoaalto. Linnoitettujen asuinpaikkojen yhteisöt olivat suurempia kuin Itämeren rannoille aiemmin asettuneet heimot. Ne koostuivat noin 50–100 hengen kiinteistä yhteisöistä, joilla oli melko varmasti jonkinlainen aiempia heimoja selkeämpi valtahierarkia, ja ne todennäköisesti olivat sotaisampia. Näiden yhteisöjen käyttäytymisestä kertoo esimerkiksi se, että Kivutkalnsissa nykyisen Latvian alueella ne perustivat oman linnoitetun asuinpaikkansa paikallisten ihmisten hautapaikan päälle.
Itä-Latviaan ja Väinäjoen alajuoksulle linnoitetut asuinpaikat laajenivat 1000-luvun jälkeen eaa. ja Viron rannikolle ne saapuivat 800-luvun keskivaiheilla eaa. Tämä länsiuralilaisten vaellus kulki läpi Dneprin rantojen balttilaisten asuinpaikkojen. Sen seurauksena erityisesti Väinäjoen alueella syntyi länsiuralilaisten ja balttilaisten seka-asutuksen kulttuuri, mikä näkyy nykyisen suomen kielen sanastossa laajasti.
Muuttoaalto ei ollut yhden suuren ihmisryhmän vaeltamista kuormastojen kanssa, vaan se koostui monien ryhmien liikkumisesta pitkin länteen vieviä vesireittejä. Vaellukseen kuuluivat etujoukot, perusväki, jäljessä tulevat osan taivaltaessa nopeasti ja toisten hitaammin. Matkalle myös varmasti jäätiin, ja osa saattoi kulkea myös vastakkaiseen suuntaan.
Viron pohjois- ja länsirannikolle muuttoaallon pääjoukko saapui noin 800-luvun keskivaiheilla eaa. Siellä he kohtasivat varhaista germaanikieltä puhuneita ryhmiä, joiden kieli vaikutti itämerensuomen äännerakenteeseen ja tarjosi kieleen lukuisia uusia lainasanoja. Ensimmäisen muuttoaallon ryhmät olivat pysyneet loitolla germaaninkielisestä väestöstä, mutta linnoitettujen asuinpaikkojen toinen muuttoaalto perusti asuinpaikkansa aivan heidän keskelle. Pääjoukko ei myöskään pysähtynyt Viron rannikolle vaan suuntautui pian myös meren yli Suomeen, jonne muuttoaallon etujoukot olivat päätyneet jo aiemmin. Yhdessä Laatokan suunnalta tulleen väestön kanssa nämä ryhmät asuttivat myös Keski-Ruotsin itäosan. johon muuttoaalto pysähtyi. Seuraavia vuosisatoja luonnehtii Viron, Suomen ja Keski-Ruotsin rannikkoalueiden tiiviit yhteydet, jotka perustuivat niiden väestöjen yhteiseen itämerensuomalaiseen etniseen taustaan.
Volgan mutka -teoria > Toinen muuttoaalto > Kulttuuri ja kieli leviävät ja hajoavat

Itämerensuomi kehittyi Pohjois-Virossa myöhäiskantasuomeksi, jossa omaleimainen aineellinen kulttuuri kehittyi jatkuvasti ja josta vaikutteet levisivät lähialueille. Tältä alueelta kehittyivät lopulta kaikki muut itämerensuomalaiset kielet paitsi eteläviro. Täältä tuleva suomen kieli levisi ensin kapealle ja rajalliselle alueelle Suomen lounais- ja länsirannikolle vanhemmalla roomalaisella rautakaudella, missä oli jo varhaisempaa itämerensuomalaista asutusta. Geneettisten isälinjojen pohjalta voidaan arvella, että valtaosa Etelä-Suomeen aiemmin vaeltaneista saamelaisten esivanhemmista ei vaeltanut muualle, vaan he vaihtoivat kielensä tämän kehityksen aikana itämerensuomeksi. Seuraavaksi kulttuuri levisi ensin Kokemäenjoen suistoon ja sieltä sisämaahan Hämeeseen ja itään aina Karjalaan ja Vepsään asti. Karjalaan päädyttyään 600–700-luvuilla itämerensuomen sisäinen yhtenäisyys oli hävinnyt, ja yhteys sen kulttuurin ja kielen etäisempien osien välillä heikkeni tai katkesi kokonaan.