stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uskonto Etelä-Pohjanmaalla
Historia > Luterilainen aika

Vuonna 1554 toteutetussa hiippakuntajaossa Etelä-Pohjanmaan alue jäi Turun hiippakunnan alaisuuteen. 1600-luvun alkuun mennessä syntyi Isonkyrön emäseurakunnasta tytärseurakunta Ilmajoelle. Etelä-Pohjanmaan maarovastit nousivat 1600-luvulla mahtavaan asemaan.
Vuoden 1726 valtiopäivillä asetettiin seuratoiminnan kieltänyt konventikkeliplakaatti. Lainsäätäjien asetusta vastustanut radikaalipietismi leimahti Pohjanmaan separatismina tunnettuna liikkeenä. Liike vaikutti Ilmajoen ja Nurmon alueella vaikutti böhmeläisyyden kautta sekä Kauhavalla wallenbergiläisyyden ja Kuortaneella vasulaisuuden kautta.
Herrnhutilaisuus vaikutti Etelä-Pohjanmaalla 1770-luvulta lähtien Elias Laguksen toiminnan kautta. Ruotsin vallan loppuun mennessä kirkollinen aluejako oli pääosin valmis. Jokien latvoille ja metsäalueille oli syntynyt joukko kappeliseurakuntia, jotka vanhojen seurakuntien kanssa muodostivat rungon kunnallishallinnon uudistuksen pohjalta syntyneille kunnille.
Pohjanmaan herännäisyys levisi Etelä-Pohjanmaalle aluksi 1830-luvun lopulla, kun Niilo Kustaa Malmberg tuli Lapualle. Ylihärmän alueella Malmbergin tueksi tuli Frans Oskar Durchman. 1850-luvulla herännäisyys hajaantui ja monet papit omaksuivat beckiläisen suunnan.
Historia > Uskonnollisen vapauden aika

Uskonnollinen vapaus lisääntyi vuonna 1869, kun vapaan seuratoiminnan kieltänyt konventikkeliplakaatti kumottiin. Vuonna 1889 sallittiin myös siirtyminen pois luterilaisesta kirkosta. Lestadiolaisuus levisi Pohjois-Pohjanmaalta käsin Etelä-Pohjanmaalle 1870-luvulta lähtien ensimmäisenä Järviseudun sekä Kurikan alueelle. 1880- ja 1890-luvuilla lestadiolaisuus saavutti suuren osan Etelä-Pohjanmaan kunnista lukuunottamatta Töysän-Lehtimäen–Soinin seutua. 1880-luvulta lähtien evankelinen herätysliike koki voimakkaimman herätyskautensa, jonka aikana liike levisi Etelä-Pohjanmaalle.
Pietarsaaren seudulla 1870-luvulta vaikuttanut baptismi levisi Jurvaan vuonna 1879. Jurvaan syntyi suurin suomenkielinen baptistiyhteisö. Jurvan lisäksi seurakunnat perustettiin myös Laihialle ja Ylistaroon. Metodismi tuli Etelä-Pohjanmaalle rannikon vaikutuksen myötä ja Ylistaroon perustettiin suomenkielisiä yhdistävä metodistiseurakunta. Liikeellä oli myös kannatusta Ylistaron ympäryskunnissa.
Etelä-Pohjanmaasta muodostui 1890-luvulta lähtien vahvaa vapaakirkollisuuden tukialuetta. 1890–1910-lukujen aikana syntyi vapaaseurakuntia Nurmon Kouraan, Jalasjärvelle, Jokipiihin, Peräseinäjoelle, Ilmajoelle, Kauhavalle, Isonkyröön, Lapualle ja Ylistaroon. Kannatusta syntyi myös muihin alueen kuntiin 1920-lukuun mennessä aivan pohjoisinta aluetta lukuunottamatta. Etelä-Pohjanmaasta muodostui ydinalue myös vapaakirkollisuuden piirissä syntyneelle skutnabbilaisuudelle. Liike muodosti usean seurakunnan yhtenäisen vyöhykkeen, jonka keskus oli Isonkyrön alue, minkä lisäksi vakaata kannattajakuntaa oli myös Alavudella, Ilmajoella, Jurvassa, Kurikassa ja Teuvalla. Etelä-Pohjanmaallla sijaitsi 1920-luvulla liikkeen vahvin maaseutukannatus ja Isokyrö oli liikkeen keskeinen kokoontumispaikka. Liike sai seurakunnissa varsin näkyvän aseman.
Protestantismi > Luterilaisuus > Evankelis-luterilainen kirkko

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piirissä Etelä-Pohjanmaalla toimii Lapuan hiippakunta. Maakunnan pohjoisosassa toimivaan Lapuan rovastikuntaan kuuluvat Lapuan tuomiokirkkoseurakunta, Alajärven seurakunta, Kauhavan seurakunta, Kuortaneen seurakunta, Soinin seurakunta ja Ähtärin seurakunta. Maakunnan eteläosassa toimivaan Etelä-Pohjanmaan rovastikuntaan kuuluvat Ilmajoen seurakunta, Isojoen seurakunta, Isonkyrön seurakunta, Kauhajoen seurakunta, Kurikan seurakunta sekä Teuvan seurakunta.
Protestantismi > Luterilaisuus > Herätysliikkeet

Etelä-Pohjanmaan alueella vaikuttavat erityisesti herännäisyys ja evankelinen herätysliike. Herännäisyyden yhtenäistä voimakasta kannatusta on Lapuan, Nurmon, Ylistaron, Ylihärmän ja Isonkyrön alueilla. Liikkeen keskusjärjestö Herättäjä-Yhdistys toimii Lapualta käsin, mikä merkitsee myös tukea liikkeen toiminnalle. Lapuan kristillinen opisto on herännäistaustainen opisto. Tämän lisäksi Herättäjä-Yhdistyksellä on paikallisosastot Alajärvellä, Isossakyrössä, Jalasjärvellä, Jurvassa, Kauhavan seudulla, Lapualla, Nurmossa sekä kolme paikallisosastoa Ylistarossa.
Herännäisten kanssa samoilla paikkakunnilla on myös evankelisella herätysliikkeellä voimakas kannatus. Evankelisuutta tavataan lisäksi useimmilla muillakin Etelä-Pohjanmaan paikkakunnilla. Se on ominaista varsinkin Seinäjoen länsi- ja eteläpuolisille alueille. Pohjanmaan evankelisuuden eteläraja on Isojoen tienoilla. Itäosissa kannatus on epäyhtenäistä, mutta yhtyy osin liikkeen Keski-Suomen kannatusalueeseen. Suomen Luterilaisella Evankeliumiyhdistyksellä on myös rukoushuoneet Alahärmän Voltissa, Karijoen Myrkyssä, Kortesjärven Purmojärvellä, Lapuan Hellanmaassa sekä Ylistarossa ja Ylistaron Halkosaaressa. Lapualla sijaitsee myös Esantuvan leirikeskus.
Vanhoillislestadiolaisuutta esiintyy jonkin verran Etelä-Pohjanmaan järviseudulla. Vanhoillislestadiolaisilla on maakunnassa Alajärven rauhanyhdistys, Alavuden rauhanyhdistys, Evijärven rauhanyhdistys, Kauhavan ja Lapuan rauhanyhdistys, Lappajärven rauhanyhdistys, Vimpelin rauhanyhdistys sekä Ähtärin ja ympäristön rauhanyhdistys. Esikoislestadiolaisilla on toimitalo Teuvalla ja myös Esikoiset järjestävät toimintaa paikkakunnalla. Uusheräyksellä on paikallistoimintaa Kurikassa ja Teuvalla.
Myös uuspietismillä on tukea Etelä-Pohjanmaan asutuskeskuksissa. Etelä-Pohjanmaan Kansanlähetyksellä on säännöllistä toimintaa Alavudella, Ilmajoella, Kauhajoella, Kurikassa, Lapualla, Nurmossa, Teuvalla, Vimpelissä, Ylistarossa ja Ähtärissä.
Protestantismi > Luterilaisuus > Muut luterilaiset kirkot

Suomen evankelisluterilaisella lähetyshiippakunnalla on Alajärvellä Pyhän Ristin luterilainen seurakunta. Suomen evankelisluterilaisen seurakuntaliiton Vetelin seurakunnalla on jumalanpalveluksia Ilmajoella.
Protestantismi > Helluntaiherätys

Etelä-Pohjanmaan helluntailaisuuden keskuksia ovat Lapuan helluntaiseurakunta ja Alajärven helluntaiseurakunta. Muita suurempia helluntaikeskuksia ovat myös Kauhajoen helluntaiseurakunta, Kauhavan helluntaiseurakunta ja Peräseinäjoen helluntaiseurakunta. Yhteensä Etelä-Pohjanmaalla on nykyisin 22 helluntaiseurakuntaa.
Helluntaiherätys saapui Etelä-Pohjanmaalle jo 1910-luvulla muun muassa Vimpeliin. Seuraavalla vuosikymmenellä helluntaiherätys orasti Lapuan ympäristössä, jossa Martta Hellén ja Sanni Hautakangas julistivat evankeliumia. Vuosikymmennen alussa myös Mimmi Tulimäki ja Lydia Korpi vaikuttivat Isossakyrössä ja Jurvassa ja Kauhavalla. Samoin K. A. Ylenius vaikutti Ylistarossa ja Ilmajoella. Liike vakiintui 1930-luvun herätyksissä ja seuraavilla vuosikymmenillä syntyi pääosa seurakunnista.
Lapualla oli Niilo Yli-Vainion kautta herätystä vuodesta 1947 ja myöhemmin vuodesta 1977 alkaen laajana hengellisenä herätysliikkeenä. Alajärven seudulla helluntaityön pioneereja olivat Eino Heinonen, Sanni Hautakangas ja Martta Varpenius.
Etelä-Pohjanmaalla on ollut paljon paikallisia herätyksiä. Kourassa oli herätys vuosina 1931–1932 Aamos Lehtisen kautta. Paikallisia herätyksiä oli myös Vimpelissä, Lappajärvellä, Peräseinäjoella, Kauhajoella ja Ähtärissä.
Ortodoksinen kirkko

Konstantinopolin patriarkaattiin kuuluvan Suomen ortodoksisen kirkon alaisuudessa Etelä-Pohjanmaalla toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta. Ortodokseilla on Lapualla Pyhittäjä Serafim Sarovilaisen rukoushuone.
Koulutus

Etelä-Pohjanmaan alueella toimiva kristillinen kansanopisto on Lapualla sijaitseva Lapuan kristillinen opisto. Lapuan kristillinen opisto on perustettu vuonna 1914 ja se on Suomen ensimmäinen herännäisopisto. Aikaisemmin opisto tunnettiin nimellä Karhunmäen kristillinen kansanopisto ja se on toiminut vuodesta 2017 lähtien osana nykyistä STEP-koulutusta. Evankelisen herätysliikkeen piirissä Etelä-Pohjanmaalla on toiminut vuodesta 1925 lähtien Kauhajoen evankelinen opisto, joka yhdistyi Etelä-Pohjanmaan Opistoon vuoden 2025 alusta.
Kulttuuri > Tapahtumat

Etelä-Pohjanmaalla on järjestetty useita kristillisiä suurtapahtumia. Herätysliikkeiden tapahtumista Etelä-Pohjanmaalla on järjestetty herännäisten Herättäjäjuhlat Ylistarossa kuusi kertaa vuosina 1893, 1898, 1921, 1939, 1968 ja 2004, Nurmossa viisi kertaa vuosina 1896, 1914, 1948, 1976 ja 2000, Lapualla kahdeksan kertaa vuosina 1901, 1911, 1917, 1930, 1943, 1958, 1984 ja 2014, Ylihärmässä kolme kertaa vuosina 1908, 1934 ja 1982, Isossakyrössä vuonna 2012 ja Kauhavalla vuonna 2021.
Evankelisuuden valtakunnalliset evankeliumijuhlat on järjestetty Kurikassa vuonna 1975, Ilmajoella vuonna 1985, Lapualla vuonna 1987, Kauhajoella vuonna 1991, Ylihärmässä vuonna 1995, Alavudella vuonna 1999, Alajärvellä vuonna 2002 sekä Ylistarossa vuonna 2007. Evankelisen lähetysyhdistyksen kesäjuhlat on järjestetty Ilmajoella kaksi kertaa vuosina 2008 ja 2023, Kauhajoella vuonna 2009, Kurikassa vuonna 2012, Alavudella vuonna 2014 sekä Lapualla vuonna 2016.
Vanhoillislestadiolaisten Suviseurat on järjestetty Alajärvellä kaksi kertaa vuosina 1970 ja 1996 sekä Kauhavalla vuonna 2023. Kansanlähetyspäivät on järjestetty Ähtärissä vuonna 1989 ja Alajärvellä vuonna 2006.
Yhteiskunnallinen vaikutus

1720-luvulla muodostettujen valtiosäätyjen osana perustettiin pappissääty. Pikkuvihan jälkeen myssyillä oli jatkuvasti vankka kannatus Pohjanmaan papistossa. Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivillä Etelä-Pohjanmaan papistoa ovat edustaneet Isonkyrön kirkkoherra Nils Aejmelaeus (1809), Ilmajoen kappalainen Carl Gustaf von Essen (1863), Ilmajoen kirkkoherra Elias Malakias Rosengren (1885–88), Alavuden kirkkoherra Karl Fredrik Stenbäck (1863), Lapuan kirkkoherra Anders Oskar Törnudd (1885–1897), Ylistaron kirkkoherra Salomon Hirvinen (1882), Jurvan kirkkoherra Jakob Cederberg (1885), Alavuden kirkkoherra Johan Frans Sahlberg (1885–88), Ilmajoen kappalainen Johannes Ilmanen (1894–1904), Alavuden kirkkoherra Karl August Schroderus (1884–1905) sekä Kauhajoen kirkkoherra Gustaf Edvard Lybeck (1905).
Lapuan helluntaiseurakunta.
Lapuan kristillinen opisto.
Herättäjäjuhlat Lapualla vuonna 1958.
Jaana Vuori

| Jaana Vuori> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. maaliskuuta 1960 (ikä 64) Lahti
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  sukupuolentutkimuksen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tampereen yliopisto (YTM 1987, YTT 2001)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Tutkimusalue:  sukupuolentutkimus, perhetutkimus, sosiologia: mm. maahanmuuttajien kotouttamistyö ja asioimistulkkaus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Jaana Päivikki Vuori (5. maaliskuuta 1960 Lahti) on suomalainen sosiologi, yhteiskuntatieteen tohtori ja Itä-Suomen yliopiston sukupuolentutkimuksen professori emerita.
Vuori tuli ylioppilaaksi lahtelaisesta Kannaksen lukiosta 1979. Hän valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta (1987). Hän valmistui vuonna 2001 yhteiskuntatieteen tohtoriksi Tampereen yliopistosta sosiologian alaan kuuluvalla tutkimuksellaan. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa (2001) oli otsikoitu Äidit, isät ja ammattilaiset: sukupuoli, toisto ja muunnelmat asiantuntijoiden kirjoituksissa. Hän on ollut Tampereen yliopiston sosiologian dosentti vuodesta 2006.
Työurallaan hän on toiminut erilaisissa Tampereen yliopiston tutkimusapulaisen ja sihteerin tehtävissä (1984–1989), tutkijan ja opettajan tehtävissä (1990–2012), josta ajasta hän oli naistutkimuksen yliassistentti vuosina 2004–2012. Itä-Suomen yliopisto humanistisen osaston sukupuolentutkimuksen professorina (Joensuun kampus) hän on työskennellyt elokuusta 2012 lähtien.
Teoksia

Suvi Keskinen, Jaana Vuori ja Anu Hirsiaho (toim.): Monikulttuurisuuden sukupuoli : kansalaisuus ja erot hyvinvointiyhteiskunnassa. Tampere University Press 2012. ISBN 978-951-44-8726-2; ISBN 978-951-44-8775-0 (ebook).
Kirsi Eräranta, Ritva  Nätkin & Jaana Vuori (toim.): Perhetyön tieto. Vastapaino 2007. ISBN 978-951-768-204-6.
Jaana Vuori: Äidit, isät ja ammattilaiset: sukupuoli, toisto ja muunnelmat asiantuntijoiden kirjoituksissa. Tampere University Press 2001. ISBN 951-44-5065-5. (Väitöskirja, saatavana pdf-muodossa)
Aiheesta muualla

Jaana Vuoren julkaisupofiili Google Scholarissa (englanniksi) (google.com)
Tutkimusryhmä ProPSI (uef.fi)
Jaana Vuori. University of Eastern Finland, Faculty of Philosophy, Faculty Member. Gender Studies (englanniksi) (academia.edu)
Uutisen takaa: Seksuaalinen häirintä jatkuu, koska laki sallii sen jatkumisen (tilaajille; 21.10.2017) (kouvolansanomat.fi)
Arttu Koistinen (8.3.2017) Äitienpäivä vei aluksi voiton naistenpäivästä (tilaajille) (karjalainen.fi)
Tänään juhlitaan naistenpäivää - tiedätkö, miten juhla sai alkunsa? (tilaajille; 8.3.2017) (ess.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  ORCID
Palloliiton ja Työväen Urheiluliiton yhteistoiminta

Suomen palloilun yhteistoimintavaliokunta (SPYV) (myös yhteistyövaliokunta) perustettiin 1940-luvulla edistämään palloliiton ja TUL:n jalkapallo- ja jääpalloseurojen välistä yhteistoimintaa. TUL:n perustamisen jälkeen 1919 yhteistoiminta oli ollut käytännössä olematonta, ja liitot järjestivätkin tahoillaan omat mestaruuskilpailunsa ja -sarjansa.
Taustaa

TUL perustettiin 26. tammikuuta 1919 sisällissodan jälkimainingeissa. Jalkapalloseuroja ei liitossa vielä keväällä 1919 juurikaan ollut, niinpä Helsingin Kullervo sopi Palloliiton kanssa pelaamisesta SPL:n sarjoissa TUL-jäsenyydestä huolimatta. Elokuussa 1919 TUL:n ensimmäinen liittokokous kuitenkin kielsi kaiken yhteistoiminnan, minkä seurauksena jalkapallo otettiin myös TUL:n ohjelmaan. Palloliiton aloitteesta SVUL ja sen erikoisliitot tekivät 1926 TUL:lle esityksen yhteistyöstä, mutta TUL ei silloin suostunut neuvotteluihin kaikkien liittojen kanssa. Jalkapallossa sentään sovittiin Ruotsi -otteluista peräkkäisinä päivinä.
Kohti yhteistä liittoa

SPL ehdotti TUL:lle 24.9.1952 neuvotteluja kaikki jalkapalloseurat käsittävän yhteisen liiton perustamiseksi. Taustalla vaikuttivat FIFAn säännöt, jotka määräävät, että kansallinen ja kansainvälinen jalkapalloilun kilpailutoiminta on hoidettava yhden liiton puitteissa. Neuvottelujen jatkuessa yhteistoimintasopimusta päätettiin jatkaa helmikuun loppuun 1953, ja 23. helmikuuta sopimusta jatkettiin vuoden loppuun. Siihen sisällytettiin kohta, jonka mukaan kaikki jalkapalloilun mestaruus-, Suomen- ja karsintasarjassa pelaavat seurat muodostavat yhteisen sarjapiirin, joka liittyy Suomen Palloliiton jäsenpiiriksi. TUL:sta eroamista ei edellytetty. Sarjapiiri perustettiin 12. toukokuuta, ja sen mukana liittyi Palloliiton jäseniksi 21 TUL:n seuraa.
Toimintavuoden 1954 aikana kuljettiin yhteiseen liittoon pyrittäessä huomattava askel eteenpäin. Ahvenanmaan piiriä lukuun ottamatta, jossa TUL:lla ei ollut jalkapalloseuroja, pelattiin maan kaikissa muissa piireissä jalkapalloilussa yhteiset piirisarjat. Uuteen maakuntasarjaan kelpuutettiin kaikki SPL:n maakuntasarjan ja TUL:n Suursarjan joukkueet sekä joukkueet jotka karsintojen kautta vuonna 1953 näihin nousivat tai niihin Suomensarjasta putosivat. Pois jätettiin kuitenkin TUL:n seurojen kakkosjoukkueet. Sarjaan kelpuutettiin kaikkiaan 104 joukkuetta. Kaikkien yhteisiin sarjoihin osallistuvien TUL-seurojen tuli liittyä jäseniksi Palloliittoon. Jääpallossa ei sen sijaan kaudella 1954 pelattu lainkaan TUL:n ja SPL:n yhteisiä otteluita.lähde?
Toimintavuoden 1955 aikana Palloliittoon liittyi jäseneksi 107 TUL:n jäsenseuraa.. TUL ratkaisi liittokohtaisen mestaruutensa sekä jääpallossa että jalkapallossa viimeistä kertaa, joskin jalkapallon TUL:n mestaruuksista alettiin jälleen pelata vuonna 1973. Jääpallossa SM-sarja yhdistettiin siten, että TUL:n mestari Oulun Työväen Palloilijat sai paikan ylimääräisenä joukkueena SPL:n mestaruussarjaan, muut TUL:n mestaruussarjan joukkueet sijoitettiin Suomensarjaan. Käytännössä kaikki Suomen jää- ja jalkapalloilevat seurat toimivat nyt yhden ja saman liiton alaisuudessa. Virallisesti yhteinen jalka- ja jääpalloliitto aloitti toimintansa vuoden 1956 alussa. Vuoden 1956 aikana Palloliiton jäseneksi liittyi 79 TUL-seuraa.
Aiheesta muualla

Esko S. Lahtinen, Luku: Mutkikkaat yhteistyökuviot) Painimatolta pallokentille, s. 97–100. Helsinki 2006 ISBN 952-91-9302-5
Sosialistivallankumouksellinen puolue

| Sosialistivallankumouksellinen puolue> Партия социалистов-революционеров |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1900
Lakkautettu:  1940 (maanpaossa)
Ideologia:  demokraattinen sosialismi narodnikkilaisuus federalismi
Poliittinen kirjo:  vasemmisto
Toimisto:  Moskova, Venäjä
Äänenkannattaja:  Delo naroda
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sosialisti­vallan­kumouksellisten eli eserrien juliste
Sosialistivallankumouksellinen puolue (ven. Па́ртия социали́стов-революционе́ров, Partija sotsialistov-revoljutsionerov), lyh. SR, josta venäjäksi lausutuista kirjaimista [es er] sosialisti­vallan­kumouksellisen rinnakkaisnimitys eserrä, oli ennen vuoden 1917 lokakuun vallankumousta Venäjän suurin ja tärkein vasemmistopuolue.
Sosialisti­vallan­kumouksellisten historia > Puolueen synty

1890-luvulla syntyi eri puolille Venäjää populistisia sosialistiryhmiä, jotka olivat saaneet vahvoja vaikutteita 1800-luvun populististen narodnikkien aatteista. Ryhmien tunnettuja johtajia olivat mm. Jekaterina Breško-Breškovskaja, Viktor Tšernov, Grigori Geršuni, Nikolai Avksentjev, Aleksandr Kerenski ja Jevno Azef. Merkittävimmäksi muodostui ”Venäjän työläisten poliittisen vapautuksen rintama”, jonka perustivat Breško-Breškovskaja ja Grigori Geršuni 1899. Vuonna 1901 populistiset sosialistiryhmät yhdistyivät Sosialisti­vallan­kumoukselliseksi puolueeksi. Sen lehteä toimitti ja puolueohjelman laati Viktor Tšernov.
Sosialisti­vallan­kumouksellisten historia > Tavoitteet

Tavoitteena oli sosialisoida maaomaisuus ja jakaa se uudelleen talonpojille. Bolševikit sen sijaan ajoivat maan kansallistamista, ja heidän politiikkansa oli muutenkin teoreettisempaa kuin sosialisti­vallan­kumouksellisten, joka ei pohjautunut Karl Marxin ja Vladimir Leninin ajatuksiin. Sosialisti­vallan­kumouksellisuus oli suosittu maaseudun köyhien pienviljelijöiden parissa, mutta kannatuspohjaa laajentaakseen johtajat muunsivat liikkeen sanomaa 1890-luvulla tapahtuvan nopean teollistumisen aikoihin myös vähälukuiselle teollisuustyöväestölle sopivaksi.
Sosialisti­vallan­kumouksellisten historia > Poliittinen terrori

SR:llä oli myös terroristisiipi, joka teki satoja poliittisia murhia. Se oli vastuussa sisäministeri Dmitri Sipjaginin 1902 ja Ufan kuvernööri N. M. Bogdanovitšin 1903 tapahtuneista murhista. Terrorin lisäksi ohjelmaa kuului agitaatio hallitusta vastaan maaseudulla. Taisteluorganisaatiota johti Grigori Geršuni, mutta hänen varamiehensä Jevno Azef oli Venäjän salaisen poliisin eli ohranan palveluksessa ja Geršuni pidätettiin Bogdanovitšin salamurhasta 1904. Sen jälkeen Azef nousi terroriosaston johtoon ja järjesti sisäministeri Vjatšeslav von Plehwen murhan 1904 ja pappi Georgi Gaponin murhan 1906 mutta oli samaan aikaan myös ohranan palveluksessa. Syksyllä 1911 eserrä Dmitri Bogrov murhasi sisäministeri Pjotr Stolypinin. Myös Bogrov oli samaan aikaan ohranan palkkaama. Puolueesta erotettiin 1906 terrorismia vieläkin innokkaammin ajanut radikaalisiipi eli maksimalistit, jotka muodostivat Sosialisti­vallan­kumouksellisten maksimalistien liitto -nimisen lyhytikäisen oman puolueen.
Sosialisti­vallan­kumouksellisten historia > Vaalit

SR toimi tärkeässä roolissa vuoden 1905 vallankumouksessa, mutta boikotoi ensimmäisiä duuman vaaleja. Jotkut jäsenet kuitenkin nousivat duumaan trudovikkien ehdokkaina. Helmikuussa 1907 eserrät saivat duumaan 34 paikkaa.
Moskovan kaupunkiduuman vaaleissa heinäkuussa 1917 SR sai 58 prosenttia äänistä, mikä merkitsi vaalivoittoa. Myös Pietarin kaupunkiduuman vaaleissa saman vuoden elokuussa se voitti saamalla 37 prosenttia äänistä.
Sosialisti­vallan­kumouksellisten historia > Hallitusvalta

Maaliskuussa 1917 keisarivallan kukistaneen helmikuun vallankumouksen jälkeen SR sai merkittävän poliittisen roolin. Aleksandr Kerenski nousi väliaikaishallituksen oikeusministeriksi ja Tšernov maatalousministeriksi. SR:n puoluekokous, joka järjestettiin 7.–17. kesäkuuta, tuki Venäjän väliaikaista hallitusta. Ruhtinas Lvovin erottua heinäkuussa 1917 Kerenskistä tuli myös pääministeri.
Sosialisti­vallan­kumouksellisten historia > Perustuslakia säätävä kansalliskokous

Kesäkuussa ensimmäisessä neuvostojen edustajakokouksessa 1090 edustajasta 285 oli eserriä, 248 menševikkejä ja 105 bolševikkeja. Vielä lokakuun vallankaappauksen jälkeisissä perustuslakia säätävään kansalliskokouksen vaaleissa eserrät saivat suurimman äänisaaliin, 410 paikkaa bolševikkien saadessa vain 175. Bolševikit kuitenkin hajottivat kokouksen ja siirsivät vallan hallitsemilleen neuvostoille.
Sosialisti­vallan­kumouksellisten historia > Kahtiajakautuminen, kapina ja neuvostovalta

Sosialistivallankumouksellinen puolue hajosi vasemmistosiiven tuettua bolševikkien vallankaappausta ja toisen puolen väliaikaishallitusta. Vasemmistoeserrät liittyivät bolševikkien hallitukseen, mutta ryhmä erotettiin viidennessä neuvostojen kokouksessa 4.–10. heinäkuuta 1918.
Välirikon seurauksena oli bolševikkien vastainen kapina Moskovassa. SR-puolueen johtoon lukeutunut ja Kremlin vartiostoa komentanut matruusi Dimitri Popov määräsi 6.7.1918 venäjää taitamattomat ja poliittisesta tilanteesta tietämättömät suomalaiset vartijat (30 miestä) valtaamaan Tšekan päämajan Moskovan keskustassa. Suomalaiset tottelivat ja ottivat viraston päällikön Felix Dzeržinskin vangiksi. Popovin komentama vartiosto piiritti myös Leniniä Kremlissä. Latvialaiset Tšekan joukot pelastivat Leninin ja vapauttivat Dzeržinskin. Popov pidätettiin muun SR-puolueen johdon kanssa ja teloitettiin 27.11.1918.
Kapinan yhteydessä vasemmistoeserrät myös murhasivat Saksan Moskovan-suurlähettilään, kreivi Wilhelm von Mirbach-Harffin vastustaakseen Brest-Litovskin rauhansopimusta. Nikolai Andrejev ampui Mirbachin ja Jakov Bljumkin heitti hänen peräänsä pommin kapinan merkiksi.
Sosialistivallankumoukselliset olivat perustaneet Venäjän sisällissodan alkuvaiheessa 8. kesäkuuta 1918 Samaraan oman hallituksensa, Komutšin, jonka oli tarkoitus palauttaa perustuslakia säätävä kansalliskokous valtaan. Valkoiset kuitenkin syrjäyttivät sen muutamaa kuukautta myöhemmin.
Tuloksena oli se, että myös vasemmisto­sosialisti­vallan­kumouksellinen puolue suljettiin pois puolueyhteistyöstä ja kaikista neuvostoista, jolloin perustuslailla vahvistettu Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta oli käytännössä jo yksipuoluejärjestelmä.
Sosialisti­vallan­kumouksellisten historia > Oikeisto- ja vasemmistoeserrät

Osa eserristä taisteli Venäjän sisällissodassa vihreän armeijan joukoissa menševikkien kanssa. Elokuussa 1918 vasemmistoeserrä Faina Kaplan yritti murhata Leninin, koska piti häntä ”vallankumouksen petturina”. Murhat johtivat terroriin, jossa bolševikkien vastustajat puhdistettiin neuvostoista ja noin 800 ihmistä teloitettiin. Talonpojista koostunutta Tambovin kapinaa bolševikkeja vastaan johti myös eserrä, Aleksandr Antonov.
Sosialisti­vallan­kumouksellisten historia > Maanpaossa

Puolue jatkoi toimintaansa maanpaossa. Keskuskomitean ulkomainen valtuuskunta perustettiin Prahaan. Puolue oli Työväen ja sosialistisen internationaalin jäsen vuosina 1923–1940.