stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjantamandua
Levinneisyys ja elinympäristö

Pohjantamanduaa esiintyy Belizessä, Kolumbiassa, Costa Ricassa, Ecuadorissa, El Salvadorissa, Guatemalassa, Hondurasissa, Meksikossa, Nicaraguassa, Panamassa, Perussa ja Venezuelassa. Pohjantamandua viihtyy sekä trooppisissa sademetsissä että kuivemmissa kesävihannissa trooppisissa metsissä, mutta se voi elää myös mangrovekosteikoilla ja savanneilla. Tamanduat liikkuvat puissa taitavasti, mutta maanpinnalla niiden kävely on kömpelöä.
Ravinto

Pohjantamanduan ravintoa on pääasiassa puissa pesivät muurahaiset ja termiitit. Pohjantamanduat syövät repimällä puuta ja hyönteispesiä kovaäänisesti pieniin osiin. Saaliin tunnistaminen tapahtuu tuoksun perusteella. Heidän kielessään on taaksepäin suuntautuvat ulokkeet sekä kieli on  päältä täynnä tahmeaa sylkeä, jonka ansiosta ruoan vangitseminen on mahdollista.
Pohjantamanduan on arviotu syövän yli 9000 muurahaista päivässä.
Lisääntyminen

Pohjantamanduanaaras voi saada yhden poikasen mihin tahansa vuodenaikaan.
Pohjola (sanomalehti)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Pohjola oli Kristiinankaupungissa vuosina 1899–1901 ilmestynyt sanomalehti.
Kristiinankaupungin ruotsinmieliset perustivat Pohjolan suomenmielisen Suupohjan Kaiun kilpailijaksi. Sortovuosina lehti oli perustuslaillinen varsinkin sen jälkeen, kun kenraalikuvernööri Bobrikov oli lakkauttanut julkaisuyhtiön päälehden Kristinestads Tidningin. Pohjola puolestaan lienee lopetettu taloudellisesti kannattamattomana. Kerran viikossa ilmestyneen lehden vastaavina toimittajina olivat Frans Ahlroos (1899–1900) ja Ulrik Sjöblom (1901).
Aiheesta muualla

Pohjola digitoituna kansalliskirjastossa
Pitäjänmetsä

Pitäjänmetsä on maanomistushistoriallinen instituutio, jota Suomessa on esiintynyt ainoastaan Varsinais-Suomessa, ja siellä erityisesti Maskun kihlakunnassa. Kun ainakin jo uuden ajan alussa kaikki maa pääsääntöisesti oli joko jakokuntien, kylien tai yksittäisten talojen omistamaa, oli maata omistavana osakkaiden yhteisönä pitäjänmetsien tapauksessa kokonainen kirkkopitäjä. Alkunsa Varsinais-Suomen pitäjänmetsät olisivat historiantutkija Aulis Ojan mukaan saaneet todennäköisesti 1300-luvun kruunun asutustoimintaa järjesteltäessä.  Suomen ulkopuolella pitäjänmetsiä on esiintynyt Ruotsissa ainakin Norlannissa ja Taalainmaalla, ja myös esimerkiksi Länsi-Ruotsissa.
Maskun kihlakunnan pitäjänmetsät

Maskun kihlakunnassa pitäjänmetsiä oli 1500–1600-luvun asiakirjojen mukaan viisi: Mynämäen-, Maarian-, Maskun- ja Nousiaistenkorvet, joiden omistajina olivat Mynämäen, Maarian ja Maskun ja Nousiaisten pitäjät kukin erikseen, sekä Ruskon ja Raision Vahdonkorpi. 1700-luvulla Ruskon korpeen saivat osansa vielä myös kaarinalaiset. Nämä kaikki pitäjänmetsät ulottuivat kapeina kiiloina Kuhankuonon rajakivelle lähellä Savojärveä, johon ylsivät myös Liedon  sekä Pöytyän ja siihen silloin kuuluneen Yläneen maat.
Rannikon pitäjistä poiketen Kuhankuonoon myös yltäneissä Pöytyällä ja Liedossa ei ollut pitäjänmetsiä, vaan myöhään asutetulla Pöytyällä ja siihen kuuluneella Yläneellä koko pitäjä oli jaettu eri suuruisiin jakokuntiin. Liedossa taas metsät oli jaettu osittain yksittäisten jakokuntien omistamiksi jakokunnanmetsiksi ja osittain useampien jakokuntien omistamiksi takamaalohkoiksi, joita olivat esimerkiksi Ihavanmaa ja "Lottojoki". Näitä on kenties saattanut edeltää aiempi pitäjänmetsä, mutta jo esimerkiksi vuonna 1413 mainitaan Liedon Rähälän ja viiden muun kylän omistama "Lottojoen" takametsäpalsta.
Pitäjänmetsien synty

Pitäjänmetsien synnyn Maskun kihlakunnassa Aulis Oja ajoittaa todennäköisesti 1300-luvulle, jolloin Ruotsin kruunu julisti kaikki maakuntien asumattomat takamaat omikseen ja ryhtyi asuttamaan niitä. Tällöin jotkin pitäjät Ojan mukaan oletettavasti tekivät kruunun kanssa sopimuksen lisäveron maksamisesta takamaistaan ja saivat näin pitää omistuksensa. Tästä on Ojan mukaan muistona esimerkiksi paikannimi Lyytärinkankari Nousiaisissa, jonka Oja tulkitsee viittaavan Turun linnan käskynhaltijana 1300-luvulla olleeseen Lyder von Kyreniin, joka tuolloin johti uudisasutustoimintaa.
Paitsi pitäjänmetsiä, tunnetaan Varsinais-Suomessa myös muita yhteisiä pitäjänmaita. Näitä ovat olleet muiden muassa Marttilan Rahkionsuo, Sauvon pitäjänniitty, Mynämäen pitäjänpelto ja eräissä Varsinais-Suomen pitäjissä esiintyneet pitäjänsaaret, jollaisena on mainittu muun muassa Mietoisten Saaren Vuohiluoto.
Pitäjänmetsien käyttö

Pitäjänmetsiin oli osuutensa kaikilla niihin osakkaina olevien pitäjien talollisilla. Sallittuja eivät kuitenkaan olleet myyntihakkuut, kaskenpoltto eikä laiduntaminen. Näiden sääntöjen tarkoituksena oli säilyttää metsät uusiutumiskykyisinä, pitäjien rintamaiden metsien jo käytyä paikoin vähiin. Pitäjänmetsiä käytettiin Maskun kihlakunnassa varsinkin kotitalouksien rakennus- ja polttopuuksi sekä paja- ja raudanvalmistushiiliksi. Myöhemmin pitäjänmetsiin syntyi myös torppia ja mäkitupia, joiden vuokrista pitäjien talollisille käytiin useaan otteeseen oikeutta.
Pitäjänmetsien jako

1800-luvulla pitäjänmetsät jaettiin niissä osakkaina olleiden pitäjien kylien ja talojen kesken. Kun muut maat oli yleensä jaettu jo isossajaossa 1700-luvun lopulla tai 1800-luvun alussa, viivästyi pitäjänmetsien jako useissa tapauksissa kuitenkin tästä, ja muun muassa Maskussa niiden lopullinen jako tapahtui vasta 1863. Samoin Nousiaisissa jako päätettiin toimittaa vuonna 1827 mutta saatiin päätökseen vasta vuonna 1845. Tällöinkin jako tehtiin vasta kylien kesken, jotka sitten saattoivat hoitaa jaon edelleen haluamallaan tavalla. Sen sijaan Mynämäessä pitäjän yhteiset metsät kartoitettiin jakoa varten jo vuonna 1799.
Tuloksena pitäjänmetsien jaosta esimerkiksi Mynämäessä, josta myöhemmin itsenäistyivät Mietoinen ja Karjala, oli sittemmin suuri joukko eksklaaveja ja enklaaveja, kun saman metsän osakkaina olleet kylät ja talot tulivat uusien kuntien muodostuessa kuulumaan eri kuntiin. Samalla tavoin muodostui myös Vahdon korpeen Kaarinan eksklaaveja, ja Paattisten itsenäistyttyä myös Maarian Paattistenkorpi jäi eksklaaviksi, samoin kuin Maskun korpea erottivat pitäjän muusta alueesta Nousiaisten Valpperin kylän maat.
Maskun kihlakunnan pitäjänmetsät yhtyivät Kuhankuonon rajapaikalla. Kuvassa näkymä suon saaressa sijaitsevalta kuhankuonolta etelään.
Jaakko Teitin vuonna 1550 piirtämä kartta Kuhankuonosta ja sinne ulottuvista seitsemästä pitäjästä.
Maskun kihlakunnan pitäjänmetsien osakkaita oli Mietoisten Saaren kartano.
Pohjoisrivi

Pohjoisrivi
| --- | --- |
Sijainti:  Suursaari, Jaaman piiri Venäjä
| --- | --- |
Korkeus:  6,4 m
| --- | --- |
Valmistunut:  1862
Sammutettu:  1922
| --- | --- |
Valon korkeus:  10 m
Valonkanto:  20,3 km
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pohjoisrivi oli majakka Suursaaren pohjoisosassa. Sinne rakennettiin kolme metriä korkea kivijalka, jonne laitettiin majakka merenkulkua varten 1807. Vuonna 1824 sai luotsiyhteisö pienen pyöreän rakennuksen, jossa oli sumuhälytin. Rakennus oli kellon muotoinen ja siitä tuli suosittu postikorttiaihe. Myöhemmin parannusten jälkeen 1861 se näkyi 11 merimailin päähän.
Historia

Vuoden 1918 ensimmäisenä pääsiäispäivänä venäläinen majakkamestari ja venäläiset majakanvartijat korvattiin suomalaisella. Uudeksi majakkamestariksi asetettiin laivuri E. A. Penttilä, eikä ulkopaikkakuntalaisia enää käytetty. Majakan lyhtykoju siirrettiin 1922 Porkkalan majakalle ja Pohjoisriviin asennettiin uudet majakkavalot, joita käytettiin asetyleenillä. Majakkavalot sammutettiin suomalaisten poistuessa syksyllä 1939. Majakan lähellä oli myös sumumerkinantoasemana vuonna 1824 rakennettu, tiilistä ja kivistä muurattu pyöreä sumukellolla varustettu tapuli.
Poiju

Merileijona lepäämässä merkkivalolla varustetun vesiliikennettä ohjaavan poijun päällä
MDS Merentutkimuksessa käytettävä säädatapoiju
Poiju (ruotsin sanasta boj) on yleisnimi kelluvalle, pääsääntöisesti vettä imemättömästä aineesta kuten metallista tai kestomuovista tehdylle, muodoltaan vaihtelevalle kappaleelle, jossa on vähintään yksi kiinnityspiste.
Poijujen käyttötarkoitus on yhtä kirjava kuin niiden ulkomuoto ja koko; pääsääntöisesti niitä käytetään merkintätarkoituksiin tai vesikulkuneuvojen kiinnittämiseen. Kiinnitykseen käytetyssä poijussa on yleensä läpi kulkeva (muovipoijut) tai kiinteästi runkoon liittyvä (metallipoijut) kiinnitystanko tai -rengas.
Kalanpyydyksiä merkitään joko yhdellä kiinnityspisteellä varustetuin poijuin tai (lain mukaan) sellaisilla, joihin kuuluu läpi kulkeva tanko, jossa on 1–2 nelikulmaista lippua. Joissakin tällaisissa tulee olla myös merkkivalot.
Harrastajakalastajat ja urheilusukeltajat merkitsevät pyydyksiään ja kohteitaan tavallisesti omatekoisilla poijuilla; tällaisina käytetään tavallisimmin 5–10 litran vetoisia tai suurempia jotain nestemäistä ainetta sisältäneitä muovikanistereita, joissa rakenteellisena osana oleva kahva toimii hyvänä kiinnityspisteenä.
Pnyks

Antiikin Ateenan kansankokouksen kokoontumispaikka ja puhujankoroke Pnyks-kukkulalla.
| --- | --- |
Tyyppi:  ekklesiasterion, kukkula, arkeologinen kohde
Sijainti:  Ateena, Attika, Kreikka
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pnyks (m.kreik. Πνύξ, myös Πνυκός, Pnykos; Πυκνός, Pyknos), nykyinen Pnýka (kreik. Πνύκα), on kukkula Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsee noin puoli kilometriä länteen Akropolis-kukkulasta.
Pnyksillä kokoontui antiikin Ateenan kansankokous eli ekklesia, toisin sanoen se toimi Ateenan ekklesiasterionina. Kukkulalla sijaitsi muun muassa kalliosta hakattu puhujanlava eli bēma, joka on vielä nykyäänkin nähtävänä. Nykyisin kallioinen kukkula on puistojen ympäröimä. Se yhdistyy arkeologisena alueena Akropoliin ja Agoran alueisiin.
Kirjallisuutta

Forsén, Björn & Stanton, Greg (toim.): The Pnyx in the History of Athens.  (Proceedings of an International Colloquium Organised by the Finnish Institute at Athens, 7 - 9 October 1994)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 1996.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pnyks Wikimedia Commonsissa
Pnyks-kukkulan katsomotasanne, taustalla puhujankoroke (bēma).
Pnyks-kukkulaa.
Kaavakuva Pnyksin alueesta III vaiheessa. Kaikki rakenteet ovat klassiselta kaudelta.
1. Puhujankuroke (bēma)
2. Katsomotasanne
3. Stoat
4. Kaupunginmuuri
Puhujankoroke eli bēma.
Zeus Hypsistoksen pyhäkkö.
Panin pyhäkkö.
Pnyks-kukkula panoraamakuvassa. Etualalla kansankokouksen kokoontumispaikka, taustalla Akropolis.
Pohjolan Suunta

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Pohjolan Suunta oli Oulussa vuosina 1934–1936 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
IKL:n päälehden Ajan Suunnan kustannusyhtiön julkaisema Pohjolan Suunta perustettiin, kun kokoomuslainen Kaiku oli siirtymässä puolueen vaikutusvallan ulottumattomiin. Pohjois-Pohjanmaan, Kainuun ja Lapin aluelehdeksi tarkoitettu Pohjolan Suunta pyrki kilpailemaan Oulun vahvempien lehtien kanssa, mutta kärsi niille pian tappion. Se lopetettiin resurssipulan takia kesän 1936 eduskuntavaalien jälkeen.
Aluksi kolmesti ja vuoden 1935 alusta kuudesti viikossa ilmestyneen lehden vastaavina toimittajina työskentelivät Eino Kariletto (1934–1935) ja Tarmo J. Tolonen (1935–1936). Sen johtokunnan puheenjohtajana toimi Bruno Salmiala ja toimitusjohtajana Aarne Lehonkoski.
Kuopiolaisen Savon Suunnan kustannusyhtiö julkaisi vuoden 1939 jälkipuoliskolla Oulun seutua varten samannimistä lehteä, joka oli sisällöltään lähes identtinen yhtiön muiden lehtien kanssa.
Aiheesta muualla

Pohjolan Suunta digitoituna kansalliskirjastossa
Nelson Piquet

| Nelson Piquet |
| --- | --- |
 Piquet Yhdysvaltain GP:ssa 1991.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Nelson Piquet Souto Maior
Syntynyt: 17. elokuuta 1952 (ikä 72) Rio de Janeiro, Rio de Janeiro, Brasilia
Kansalaisuus:   Brasilia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1978–1991
Talli(t):  Ensign, BS Fabrications, Brabham, Williams, Lotus, Benetton
Kilpailuja:  207 (204 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  3 (1981, 1983, 1987)
Voittoja:  23
Palkintosijoja:  60
Paalupaikkoja:  24
Nopeimpia kierroksia:  23
MM-pisteitä:  481,5 (485,5)
Ensimmäinen kilpailu:  Saksan GP 1978
Ensimmäinen voitto:  Länsi-Yhdysvaltain GP 1980
Viimeinen voitto:  Kanadan GP 1991
Viimeinen kilpailu:  Australian GP 1991
Nelson Piquet Souto Maior (s. 17. elokuuta 1952 Rio de Janeiro, Rio de Janeiro, Brasilia) on brasilialainen uransa lopettanut kilpa-autoilija ja kolminkertainen Formula 1 -sarjan kuljettajien maailmanmestari.
Piquet osallistui urallaan 207 Grand Prix -kilpailuun, joista hän saavutti 23 voittoa, 60 palkintosijaa, 24 paalupaikkaa ja 23 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä hän keräsi urallaan 481,5 (485,5).
Piquet’n mukaan nimettiin Rio de Janeirossa sijaitseva kilparata Autódromo Internacional Nelson Piquet, joka tunnettiin aiemmin nimellä Jacarepaguá. Rata oli mukana F1-sarjassa vuosina 1978, 1981–1989. Piquet voitti radalla ajetun kilpailun kahdesti vuosina 1983 ja 1986. Sittemmin rata on purettu.
Piquet’n pojat Nelson Piquet nuorempi ja Pedro Piquet ovat myös kilpa-autoilijoita. Heistä vanhempi veli on myös kilpaillut F1-sarjassa.
Nuoruus ja uran alku

Piquet syntyi 17. elokuuta 1952 Rio de Janeirossa, joka oli vielä silloin Brasilian pääkaupunki. Nelsonin isä, Estácio Souto Maior, oli Brasilian kongressin jäsen ja toimi hallituksen terveysministerinä. Perhe asui maan hallinnollisessa pääkaupungissa, Brasíliassa, viettäen luksuselämää. Nelsonilla oli kaksi veljeä; Alexis ja Geraldo sekä sisko Genusa. Nelson oli lapsista nuorin.
Nuorena Piquet harrasti isänsä tavoin tennistä, ja hänestä olikin kehittymässä lahjakas pelaaja, mutta tulevaisuuden suunnitelmat olivat vielä avoinna. Autot ja moottoripyörät kiinnostivat myös. Isä halusi Nelsonista tennispelaajan, ja hänet lähetettiin opiskelemaan Yhdysvaltoihin sanfranciscolaiseen lukioon, joka oli tennispainotteinen. Opiskeluaikana Piquet innostui tenniksen sijasta kilpa-autoilusta, mutta tiesi palattuaan kotimaahansa, ettei isä hyväksyisi uutta harrastusta. Nelson kuitenkin aloitti kilpailemisen kartingissa salaa vanhemmiltaan käyttäen äitinsä, Dona Clotilden, tyttönimeä Piquet.
Aluksi Piquet kilpaili entisen F1-kuljettaja Alex Ribeiron Camber-kilpatallissa tallikaverinaan Roberto Moreno. Tallin kalustolla Piquet osallistui Brasilian mestaruussarjaan. Hän voitti sarjan mestaruuden toisella kokonaisella kaudellaan 1971, mutta nousu isompaan luokkaan estyi rahoituksen puuttuessa. Pettynyt isä ei halunnut tukea pojan harrastusta millään tavoin, vaan yritti käännyttää häntä lähtemään opiskelemaan johonkin yliopistoon Yhdysvaltoihin. Nelson kuitenkin kieltäytyi tarjouksesta ja jatkoi maansa mestaruussarjassa uusimalla edelliskauden mestaruutensa kaudella 1972.
Tämän jälkeen Piquet siirtyi kilpailemaan seuraavaksi vuodeksi "koppiautosarjaan". Voittojakin tuli, mutta hän päätti siirtyä pikkuformulasarjaan kesällä 1974. Kolme seuraavaa vuotta kului Formula Super Vee -sarjassa, josta käteen jäi lopulta Brasilian mestaruus kaudelta 1976.
Kaksinkertaisen F1-maailmanmestarin, Emerson Fittipaldin, suosituksesta Piquet teki päätöksen muuttaa Britanniaan keväällä 1977. Tavoitteena hänellä oli voittaa arvostetun Britannian F3-sarjan mestaruus. Säästöillään Piquet osti Marchin F3-auton, joka ei kuitenkaan ollut kovinkaan hyvä. Piquet sai myöhemmin kerättyä enemmän rahaa kasaan ja osti kilpailukykyisemmän Raltin, joka oli varustettu Toyotan moottorilla. Uudella autollaan hän kykeni jo voittamaan kilpailuja, mutta Euroopanmestaruussarjan voiton vei italialainen Piercarlo Ghinzani Piquet'n jäädessä kolmanneksi.
Piquet osallistui ensimmäistä kertaa Britannian F3-sarjaan kaudella 1978 samalla Ralt-Toyotallaan. Hänen tavoitteenaan oli alun perin tehdä paras mahdollinen ajosuoritus ja kamppailla välillä voitoista. Yllättäen Piquet kuitenkin voitti sarjan mestaruuden ylivoimaisesti. Hän voitti myös lähes puolet kauden kilpailuista ja parhaimmillaan voitti seitsemän kilpailua peräkkäin.
Formula 1 -ura

Piquet tuli mukaan F1-sarjaan värikkäänä pienenä miehenä, ja poistui sarjasta neljäntoista vuoden jälkeen kolminkertaisena maailmanmestarina. Mestaruuskamppailut olivat aina tiukkoja eikä mikään tullut ilmaiseksi.
Formula 1 -ura > Alkuvaiheet (1978–1979) > 1978

Piquet debytoi F1-sarjassa Saksan GP:ssa 1978 Ensign-tallin autolla. Kilpailu päättyi hänen osaltaan kierroksella 32. moottoririkkoon, mutta hänen kykynsä kuljettajana havaittiin varikolla. Seuraavat kolme kilpailua Piquet ajoi Ensingin sijaan BS Fabrications -yksityistallissa, joka käytti McLarenin vanhaa M23-autoa. Uudessa tallissa hän keskeytti kahdesti, mutta Italian GP:ssa hän ajoi ensimmäistä kertaa urallaan maaliin sijoittuen yhdeksänneksi. Tämän jälkeen edessä oli jälleen tallin vaihtuminen, kun tallille ei ollut varaa lennättää kalustoa enää loppukauden kilpailuihin Pohjois-Amerikkaan. Bernie Ecclestone, joka toimi tuolloin Brabham-tallin tallipäällikkönä, halusi Piquet'n ajamaan jo kauden päättäneeseen Kanadan GP:hin. Kilpailussa Piquet selviytyi maaliin sijalla 11. Hänen ajosuorituksensa vakuuttivat tallin johdon ja Piquet sai vakituisen kuljettajan paikan seuraavaksi kaudeksi.
Formula 1 -ura > Alkuvaiheet (1978–1979) > 1979

Kaudesta 1979 tuli Piquet'n ensimmäinen kokonainen kausi F1:sissä. Hän ajoi Brabham-tallissa kaksinkertaisen maailmanmestarin, Niki Laudan, tallikaverina. Kausi oli vaikea tallille, joka oli tottunut menestykseen. Piquet keskeytti kauden 15 kilpailusta yksitoista. Kahdesti hän onnistui sijoittumaan kymmenen parhaan pistesijojen ulkopuolelle ja oli kerran 12:s. Uransa ensimmäiset MM-pisteet hän saavutti kauden lopulla ajetusta Hollannin GP:sta sijoituttuaan neljänneksi. Lauda lopetti ajamisen jo ennen kauden loppua Kanadan GP:n harjoituksissa ja näin Piquet nousi tallin ykköskuljettajan rooliin.
Formula 1 -ura > Menestys Brabhamilla (1980–1985) > 1980

Kaudella 1980 Brabham palasi huipulle siirryttyään Alfa Romeon alitehoisista moottoreista Ford Cosworthiin. Piquet aloittikin kauden hyvin ajamalla ensimmäistä kertaa urallaan palkintokorokkeelle sijoituttuaan toiseksi Argentiinan GP:ssa. Samalla hän myös todisti sen, ettei ollut enää vain pelkkä tulevaisuuden lupaus. Piquet tuli hyvin toimeen tallin pääsuunnittelijan, Gordon Murrayn, ja mekaanikkojen kanssa. Yhteistyön tuloksena auton suorituskykyä oli helppo parantaa nopeammin. Etelä-Afrikan GP:ssa Piquet oli pisteillä neljäs. Vieläkin parempaa menestystä tuli Länsi-Yhdysvaltain GP:ssa, jossa Piquet voitti kilpailun startattuaan paalupaikalta sekä ajoi nopeimman kierroksen. Monacon GP:ssa hän jatkoi hyviä otteitaan ajamalla kolmanneksi ja nousi samalla ensimmäistä kertaa urallaan MM-sarjan johtoon. Ranskan GP:ssa Piquet ajoi neljänneksi, kunnes nousi taas palkintokorokkeelle Britannian GP:ssa sijoituttuaan toiseksi. Saksan GP:ssa hän oli neljäs ja Itävallan GP:ssa viides, mutta hyvistä sijoituksista huolimatta ero kasvoi MM-sarjassa kärkipaikkaa pitäneeseen Alan Jonesiin 11 pisteeseen. Hollannin GP:ssa Piquet ajoi voittajaksi ja sama vauhti jatkui myös voittoon päättyneessä Italian GP:ssa. Voittojen myötä hän nousi mestaruustaistossa pisteen Jonesin edelle. Kanadan GP:hin Piquet lähti paalupaikalta, mutta joutui kilpailussa keskeyttämään. Keskeytykseen päättyi myös kauden viimeinen kilpailu, Yhdysvaltain GP. Jones kuitenkin voitti kaksi viimeistä kilpailua ja hänet kruunattiin mestariksi Piquet'n jäädessä hopealle.
Formula 1 -ura > Menestys Brabhamilla (1980–1985) > 1981

Piquet avasi kauden 1981 ajamalla kolmanneksi Länsi-Yhdysvaltain GP:ssa. Brasilian GP:hin hän starttasi paalupaikalta, mutta hyytyi lopputuloksissa sijalle 12. Argentiinan GP:sta hän saavutti kaiken mahdollisen: paalupaikan, voiton ja nopeimman kierroksen. Piquet ylsi voittoon myös seuraavaksi ajetussa historian ensimmäisessä San Marinon GP:ssa. Seuraavissa kolmessa kilpailussa matkanteko katkesi keskeytykseen. Ranskan GP:ssa hän palasi palkintosijoille ajamalla maaliin kolmantena. Saksan GP:sta Piquet saavutti kauden kolmannen voittonsa, joka jäi myös kauden viimeiseksi. Itävallan GP:ssa hän oli kolmas ja Hollannin GP:ssa toinen, samalla hän nousi MM-sarjassa tasapisteisiin johtaja Carlos Reutemanniin kanssa. Kanadan GP:hin Piquet starttasi paalupaikalta, mutta jäi kilpailussa viidenneksi. Kuitenkin hän onnistui kaventamaan eron Reutemanniin yhteen pisteen MM-sarjassa, kun kaudesta jäljellä oli enää yksi kilpailu. Päätöskilpailussa, Las Vegasin GP:ssa, Reutemannille olisi riittänyt mestaruuteen sijoittuminen Piquet'n edelle tai hänen keskeytys/jääminen pisteiden ulkopuolelle. Myös Jacques Laffitella oli mahdollisuus mestaruuteen. Piquet kuitenkin onnistui voittamaan uransa ensimmäisen mestaruuden pisteen erolla sijoittumalla kilpailussa viidenneksi, Reutemannin jäädessä kahdeksanneksi ja Laffiten kuudenneksi.
Formula 1 -ura > Menestys Brabhamilla (1980–1985) > 1982

Brabham siirtyi käyttämään BMW:n turbomoottoreita kaudella 1982. Moottorin luotettavuusongelmat vaivasivat tallia läpi koko kauden ajan. Brasilian GP:ssa Piquet ajoi maaliin ensimmäisenä, mutta hänet hylättiin alipainoisen auton takia. Myös toiseksi tullut Keke Rosberg koki saman kohtalon. Tapahtuman seurauksena FOCAa edustaneet tallit vetäytyivät San Marinon GP:sta. Piquet avasi kauden pistetilinsä sijoittumalla viidenneksi Belgian GP:ssa. Epäonnistuneen aika-ajon vuoksi hän jopa karsiutui Itä-Yhdysvaltain GP:sta. Seuraavaksi ajetussa Kanadan GP:ssa tulos oli täysin päinvastainen Piquet'n voittaessa kilpailun ensimmäistä kertaa BMW:n moottorilla. Hänen hyvä vauhtinsa jatkui myös Hollannin GP:ssa, mistä tulokseksi jäi toinen sija. Saksan GP:ssa Piquet johti kilpailua selvästi, mutta eteen tullut hitaampi Eliseo Salazar teki ohitustilanteessa virheen, minkä seurauksena molemmat keskeyttivät yhteentörmäyksessä. Piquet hermostui äkillisestä tilanteesta niin pahoin, että hyökkäsi Salazarin kimppuun lyöden ja potkien häntä. Itävallan GP:hin Piquet starttasi paalulta ja ehti kilpailussa ajaa nopeimman kierroksen, mutta joutui lopulta keskeyttämään sähkövikaan. Kauden viimeiset pisteet hän saavutti Sveitsin GP:sta ajamalla neljänneksi. Kauden aikana Piquet onnistui saavuttamaan 20 pistettä, joilla hän sijoittui kuljettajien MM-sarjassa vasta sijalle 11.
Formula 1 -ura > Menestys Brabhamilla (1980–1985) > 1983

Kausi 1983 käynnistyi Piquet'n osalta hyvin, kun hän saavutti avauskilpailusta, Brasilian GP:sta, voiton ja nopeimman kierroksen. Ranskan GP:ssa hän ajoi toiseksi ja ylsi samaan sijoitukseen myös Monacon GP:ssa saavuttaen samalla kilpailun nopeimman kierroksen. Piquet ajoi Belgian- ja Itä-Yhdysvaltain GP:ssa neljänneksi ja onnistui näin kaventamaan eron yhteen pisteen MM-sarjaa johtaneeseen Alain Prostiin. Britannian GP:ssa Piquet palasi jälleen palkintokorokkeelle ajamalla toiseksi. Itävallan GP:ssa hän oli kolmas, mutta ero MM-taistossa Prostiin kasvoi jo 14 pisteeseen hänen voitettuaan kilpailun. Hollannin GP:ssa sattui yllättävä tilanne, kun Prost ajautui ohitustilanteessa kilpailua johtaneen Piquet'n kylkeen. Tapahtuman seurauksena molemmat joutuivat keskeyttämään. Piquet palasi voittojen kantaan Italian GP:ssa, jossa hän kellotti myös nopeimman kierroksen. Hän voitti myös seuraavaksi ajetun Euroopan GP:n. Voitto oli hänen uransa kymmenes. Kauden päätöskilpailuun, Etelä-Afrikan GP:hin, lähdettiin Prostin johtaessa kuljettajien MM-sarjaa kahden pisteen erolla Piquet'hen. Piquet varmisti kilpailussa uransa toisen mestaruuden sijoittumalla kolmanneksi, kun Prost keskeytti turbon rikkoonnuttua.