Sassanidit
Alkuvaiheet (205–310)

Sassanidien dynastian perusti Ardašir I, joka oli Anahita-jumalattaren pappien sukua Istakhrista Persiksestä. Hänen isänsä Babak (myös Papak tai Papag) oli alun perin pienen Kheirin kaupungin hallitsija, mutta hän oli noin vuonna 200 syrjäyttänyt Gocihrin, joka oli bazrangidien, Persiksen Parthian alaisuudessa olleen klienttisuvun, viimeinen kuningas. Hänen äitinsä Rodhagh oli Persiksen maaherran tytär. Rodhagh oli ehkä kurdi. Suvun perustaja oli Ardaširin isänisä Sassan, Anahitan temppelin ylipappi. Ardašir väitti myöhemmin Sassanin olleen sukua Akemenidien hallitsijasuvulle. Lähteissä on jonkin verran ristiriitaisuuksia, ja erään teorian mukaan Sassan olisi ollut Ardaširin isä. Babak olisi Sassanin kuoleman jälkeen adoptoinut Ardaširin.
Arsakidikeisari Artabanos IV oli näihin aikoihin keskittynyt dynastian sisäisiin valtataisteluihin veljensä Vologases VI:n kanssa Mesopotamiassa, joten Babakin paikallinen vallantavoittelu ei saanut hänen huomiotaan. Babak ja hänen poikansa Sapor onnistuivat laajentamaan valtansa koko Persiksen alueelle. Seuraavat tapahtumat ovat jääneet epäselviksi. Tiedetään kuitenkin, että Babakin kuoleman jälkeen vuoden 208 tienoilla Ardašir, joka oli näihin aikoihin Darabgirdin maaherra, ajautui omaan valtataisteluunsa veljensä Saporin kanssa. Lähteiden mukaan Sapor kuoli vuonna 222, kun rakennuksen katto sortui hänen päälleen juuri kun hän oli lähdössä tapaamaan veljeään. Ardašir julistautui kuninkaaksi ja murhasi muut elossa olevat veljensä. Ardašir siirsi nyt pääkaupungin etelämpään Ardashir-Khwarrahiin, nykyiseen Firouzabadiin. Kaupunkia oli helppo puolustaa ja huoltoreitit ympäröiviltä vuorilta toimivat, joten siitä tuli Ardaširin vallan keskus. Kaupunkia ympäröi korkea ympyränmuotoinen muuri, joka oli mahdollisesti kopioitu Darabgirdistä. Pohjoispuolella oli suuri palatsi, jonka jäänteet ovat säilyneet.
Vakiinnutettuaan asemansa Persiksessa Ardašir laajensi alueitaan nopeasti, vaati uskollisuutta paikallisilta ruhtinailta Farsissa ja saaden nopeasti hallintaansa Kermanin, Esfahanin, Susianan ja Mesenen provinssit. Tämä ekspansio tuli nyt Parthian kuninkaan ja Ardaširin vasalliherran Artabanos IV:n tietoon. Aluksi Artabanos määräsi Khuzestanin maaherran marssimaan Ardaširia vastaan vuonna 224. Ardašir sai suuren voiton. Artabanos hyökkäsi itse Ardaširin kimppuun vuonna 224. Armeijat kohtasivat Hormizdeghanissa, missä Artabanos IV tapettiin. Ardašir valtasi Artabanoksen kuoleman seurauksena muinaisen Parthian länsiosat. Vuonna 226 Ardašir kruunattiin Ktesifonissa Persian valtakunnan ainoaksi hallitsijaksi, ”kuninkaitten kuninkaaksi”. Tästä alkoi nelisatavuotinen sassanidikausi.
Seuraavien vuosien aikana paikallisten kapinoiden seurauksena Ardašir laajensi valtakuntaansa edelleen itään ja lounaaseen. Hän valloitti Sistanin, Gorgānin, Khoresanin, Margianan, Balkhin ja Khwarezmian. Hän liitti myös Bahrainin ja Mosulin sassanidien alueisiin. Myöhemmät sassanidipiirtokirjoitukset väittävät myös Kušanan, Turanin ja Mekranin kuninkaiden alistuneen sassanidivaltaan, vaikka numismaattisten todisteiden nojalla näyttää siltä, että vasta Ardaširin poika Sapor I valloitti nämä alueet. Lännessä hyökkäykset Hatraa, Armeniaa ja Adiabeneä vastaan eivät olleet yhtä onnistuneita.
Ardaširin poika Sapor I (tai Shapur, 241–272), jonka äiti oli kuninkaallista parthialaista sukua, jatkoi laajentumista ja valloitti Baktrian ja Kušanan. Hän kävi myös useita sotia 200-luvun kriisin kourissa ollutta Roomaa vastaan. Sapor tunkeutui syvälle roomalaisalueille, valloitti ja ryösteli Antiokiassa vuonna 253 tai 256. Lopulta hän löi Rooman keisarit Gordianus III:n, Philippus Arabsin ja Valerianuksen. Viimeksi mainittu jopa vangittiin vuonna 260, mikä oli ennennäkemätön häpeä roomalaisille. Sapor juhlisti voittoaan kaivertamalla Naqsh-e Rostamiin vaikuttavia kivireliefejä. Vuosina 260–263 Sapor I menetti joitakin voittamistaan alueista Rooman liittolaiselle Odaenathukselle (latinalaisittain Septimius Odaenathus).
Saporin kehitysohjelma oli kunnianhimoinen. Hän perusti lukuisia kaupunkeja, joista osaan asettui maahanmuuttajia roomalaisalueilta. Osa saapujista oli kristittyjä. Kaksi kaupunkia nimettiin Saporin mukaan: Bishapur ja Nešabur. Sapor suosi manikealaisuutta ja sen profeettaa Mania, ja hän lähetti heidän lähetyssaarnaajiaan ulkomaille.
Myöhemmät hallitsijat kumosivat Saporin suhteellisen vapaamielisen uskontopolitiikat. Saporin seuraaja Bahram I (273–276) tapatti Manin. hänen poikansa Bahram II (276–293) oli heikko hallitsija, joka menetti useita provinsseja Rooman keisari Carukselle. Hänen hallituskaudellaan myös suurin osa Armeniaa luovutettiin Rooman keisari Diocletianukselle. Bahram II jatkoi isänsä uskontopolitiikkaa. Lyhyen aikaa hallinnutta Bahram III:a seurasi Narseh, joka ryhtyi taas sotaan roomalaisia vastaan. Aluksi menestys keisari Galeriusta vastaan oli kohtuullista, mutta Narseh haaremeineen joutuivat väijytykseen ja hänet voitettiin Armeniassa vuonna 297. Sodan päättäneessä rauhansopimuksessa sassanidit luovuttivat kaikki maat Tigriksestä länteen ja lupasivat olla puuttumatta Armenian ja Georgian asioihin. Tappion johdosta Narseh erosi vuonna 301 ja kuoli vuotta myöhemmin. Hänen poikansa Hormizd II (302–309) nousi valtaistuimelle. Hän kukisti kapinat Sistanissa ja Kušanassa, mutta ei kyennyt pitämään ylimystöä kurissa. Beduiinit tappoivat hänet metsästysretkellä 309.