stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oxalidales
Heimot

Seitsemästä heimosta vain yhdellä, nimittäin käenkaalikasveilla, on edustajia Suomessa, ja niistä vain käenkaali eli ketunleipä (Oxalis acetosella) on alkuperäinen ja yleinen.
Huaceae
2 sukua ja 3 lajia Afrikassa
aiemmin lahkossa Malvales
Connaraceae
12 sukua ja 180 lajia tropiikissa, erityisesti Vanhassa maailmassa
synonyymi: Cnestidaceae
Oxalidaceae – käenkaalikasvit
6 sukua ja 770 lajia tavallisimmin tropiikissa ja subtropiikissa
synonyymi: Averrhoaceae
Cunoniaceae – kunoniakasvit
27 sukua ja 280 lajia enimmäkseen eteläisen pallonpuoliskon lauhkeilla ja trooppisilla alueilla
synonyymit: Baueraceae, Belangeraceae, Callicomaceae, Davidsoniaceae, Eucryphiaceae, Spiraeanthemaceae
Brunelliaceae
vain yksi suku (Brunellia) ja 55 lajia Väli- ja Etelä-Amerikassa
Cephalotaceae
vain yksi laji Cephalotus follicularis Lounais-Australiassa
Elaeocarpaceae
12 sukua ja 605 lajia tropiikissa, muttei Afrikan mantereella
synonyymit: Aristoteliaceae, Tetrathecaceae, Tremandraceae
Oujda

| Oujda وجدة |
| --- | --- |
 Oujdan keskustaa
 Oujda
 Koordinaatit: 34°41′12″N, 01°54′41″W 
Valtio:  Marokko
Hallintoalue:  Oriental
Väkiluku (2014):  494 252
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oujda (arab. وجدة‎) on kaupunki Marokon itäosassa noin 14 kilometrin päässä Algerian vastaisesta rajasta. Kaupungin historian aikana se on vallattu, tuhottu ja jälleenrakennettu useaan otteeseen. Vuonna 2014 kaupungissa oli noin 494 000 asukasta.
Historia

Oujdan kaupungin perusti vuonna 994 zenata-berberiheimon tuolloinen päällikkö Ziri bin Atiyya. Zenataberberit olivat ajautuneet Länsi-Marokkoon yhteenotoissa sandhajaberberien kanssa ja sittemmin heistä tuli Córdobassa hallinneiden umaijadien kannattajia. Zirin oli heimoineen aluksi tarkoitus asettua Fèsin alueelle, mutta hän päätyi perustamaan varuskunnan ja hallintopaikkansa Oujdaan, koska se oli lähempänä hänen heimonsa alueita sisämaassa. Almoravidit valtasivat kaupungin vuonna 1079 ja seuraavalla vuosisadalla se päätyi almohadien hallintaan, joita seurasivat marinidit. 1500-luvulta 1800-luvulle alueen hallinnasta taistelivat Marokon sulttaanit ja Algeria hallinnut Osmanien valtakunta. Marokon sulttaanit toivat alueelle omaa valtaansa vahvistaakseen arabeja Marrakechin eteläpuolelta, ja se liitettiin lopullisesti Marokkoon vuonna 1795. Vuonna 1844 kaupungin valtasivat ranskalaiset joukot kostoksi Marokon sulttaanin avusta Abdelkaderille. Ranskalaiset palasivat vuonna 1859 ja vuonna 1907 ja miehittivät sitä jälkimmäisestä lähtien Ranskan Marokon protektoraain perustamiseen saakka.
Vuonna 1910 Oujdassa oli 6 466 asukasta. Ranskan vallan aikana alueelle muutti suuri joukko pied-noireja, eli Pohjois-Afrikkaan tulleita pääasiassa ranskalais- ja espanjalaistaustaisia siirtolaisia. Heidän ja paikallisten lisäksi kaupungissa oli aktiivinen juutalaisyhteisö. Vuoteen 1936 mennessä kaupungin asukasluku olikin jo 34 500 ja hieman ennen Marokon itsenäistymistä 80 000. Suuri valtaosa eurooppalaisista ja juutalaisista muutti maasta itsenäisyyden jälkeen, mutta heidän tilalleen on tullut uusia asukkaita maaseudulta. Algerian itsenäistyttyä kaupungista tuli tärkeä rajanylityspaikka, joka on kuitenkin ollut ajoittain suljettu maiden välisten yhteenottojen takia.
Talous

Oujda on Marokon itäosien taloudellinen keskus. Rajakaupunkina Oujdan palvelualat, kuten kuljetus- ja hotelliala ovat menestyneet, mutta kaupungissa on vain vähän teollisuutta ja sen suurimmat alat ovat kärsineet ajoittain poliittisesta tilanteesta Marokon ja Algerian välillä. Maaseutuväestön muuttaessa kaupunkiin etenkin, kun alueilla kaupungin eteläpuolella on suljettu kaivoksia, ei kaikille uusille asukkaille ole pystytty tarjoamaan työpaikkoja. Kaupunkia ympäröivällä maaseudulla kasvatetaan esimerkiksi vehnää, lampaita, vuohia ja espartoheinää, joista jälkimmäistä viedään ulkomaille paperin raaka-aineeksi.
Väestö

Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan Oujdassa oli yhteensä 494 252 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oujda Wikimedia Commonsissa
Tori postikortissa vuoden 1922 paikkeilta.
Oujdan souk.
Oulunsalon kirkko

| Oulunsalon kirkko |
| --- | --- |
 Oulunsalon kirkko edustaa uusgotiikkaa.
Sijainti:  Uhrikirkonkuja 2, Oulunsalon, Oulu
Koordinaatit:  64°56′09″N, 025°25′14″E
Seurakunta:  Oulunsalon seurakunta
Rakentamisvuosi:  1891
Suunnittelija:  Julius Basilier
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  350
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oulunsalon kirkko on kirkko Oulussa, Oulunsalon kaupunginosassa Kirkonseudun alueella.
Tyyliltään uusgotiikkaa edustava puinen länsitornillinen pitkäkirkko on rakennettu vuosina 1888–1891. Kirkon on suunnitellut arkkitehti Julius Basilier. Syksyllä 1891 valmistunut kirkko vihittiin käyttöön 7. helmikuuta 1892.
Kirkon alttaritaulu on peräisin nykyistä kirkkoa edeltävästä kirkosta. Taulun on maalannut oululainen taidemaalari G. A. Dahlström vuonna 1855.
Oulunsalon kirkon alttari.
Aiemmat kirkot

Nykyinen kirkko on kolmas kirkko Oulunsalossa. Ensimmäinen kirkko, niin sanottu uhrikirkko, oli rakennettu vuonna 1655. Kirkko sijaitsi nykyisen kirkon vieressä sijaitsevalla hautausmaalla, jossa on muistokivi uhrikirkon sijaintipaikalla. Uhrikirkko purettiin uuden kirkon valmistuttua vuonna 1855. Uhrikirkosta säilyneitä esineitä on näytteillä Oulunsalon kotiseutumuseossa.
Toinen kirkko valmistui 1855, mutta ehti palvella vain 27 vuotta, kun se paloi salamaniskun sytyttämänä 14. kesäkuuta 1882.. Palossa tuhoutui myös osa seurakunnan arkistoa. Ukkonen poltti samana päivänä myös läheisen Lumijoen kirkon. Uusi kirkko valmistui vasta lähes kymmenen vuoden päästä, koska palaneella kirkolla ei ollut palovakuutusta ja kirkko oli vielä osittain maksamatta. Pohjois-Pohjanmaan museossa säilytetään toisesta kirkosta pelastunutta Mikael Toppeliuksen koristelemaa saarnastuolia.
Huhujen mukaan Oulunsalon kirkon kuului aluksi olla Lumijoen kirkko, mutta piirustukset vaihtuivat. Lumijoen nykyinen kirkko kuuluisi siis Oulunsalon kirkon paikalle.
Kirkon sankarihautausmaan sankariristi on paljastettu vuonna 1952 ja se on kuvanveistäjä Ilmari Wirkkalan suunnittelema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oulunsalon kirkko Wikimedia Commonsissa
Oulunsalon kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
| n k Pohjois-Pohjanmaan kirkot |
| --- | --- |
Oulu:  Haukipudas  Karjasilta  Kastelli  Kiiminki  Maikkulan kappeli  Nasaretin pyhän perheen kirkko  Oulujoki  Oulunsalo  Pateniemi  Pyhän Andreaan kirkko  Pyhän Kolminaisuuden katedraali  Pyhän Luukkaan kappeli  Pyhän Tuomaan kirkko  Tuira  Tuomiokirkko  Turkansaari  Yli-Ii  Ylikiiminki 
Muut kunnat:  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Hailuoto  Hailuodon vanha kirkko  Himanka  Ii  Kalajoki  Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Kempele)  Kempeleen vanha kirkko  Kestilä  Kuivaniemi  Käylän rajaseutukirkko  Pyhän Ristin kirkko (Kuusamo)  Kylmälänkylän kappeli  Kärsämäki  Kärsämäen paanukirkko  Liminka  Lumijoki  Maakalla  Merijärvi  Muhos  Nivala  Olkkola  Oulainen  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pudasjärvi  Pulkkila  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Ylivieska)  Pyhän Matteuksen kappeli  Pyhäntä  Raahe  Rantakylän kappeli  Rantsila  Rautio  Reisjärvi  Revonlahti  Saloinen  Sarakylän kappeli  Sievi  Siikajoki  Säräisniemi  Taivalkoski  Temmes  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  Vihanti  Ylivieskan vanha kirkko 
Oulunsalo
| --- | --- |
Kylät ja alueet:  Karhuoja · Kirkonseutu · Koura · Kylänpuoli · Lassila · Letto · Mökkiperä ·  Pitkäkangas · Päällystä · Riutunkari · Salonpää · Varjakka · Vihiranta · Öörni
Muuta Oulunsaloon liittyvää:  Kirkko · Kauppakeskus Kapteeni · Kisakangas · Kunnantalo · Lentoasema · Papinjärvi · Varjakan saha
Oulunsalon kirkon sankarihaudat kesällä 2017
Oulun koulu

Oulunsalon kunnantalo, 1982
Postmodernismi
Robert Venturi: , 1959–1964. Chestnut Hill, Pennsylvania.
Pääartikkelit
Postmoderni filosofia | Postmoderni taide | Postmodernismi (arkkitehtuuri) | Postmoderni kirjallisuus
Aiheet
Dekonstruktio | Kriittinen teoria | Memphis-ryhmä | Oulun  koulu
Tekijät
Jean Baudrillard | Pierre Bourdieu | Rosi Braidotti | | Gilles Deleuze | Jacques Derrida | Paul Feyerabend | Michael Graves | Hans Hollein | Philip Johnson | Emmanuel Lévinas | Jean-François Lyotard | Jarmo Mäkilä | Reima Pietilä | Kimmo Sarje | Ettore Sottsass | James Stirling
Oulun kouluksi tai Oulun koulukunnaksi kutsutaan arkkitehtuurin koulukuntaa tai liikettä, joka syntyi Oulun yliopiston arkkitehtiosastolla 1970-luvun puolivälissä. Koulukunnan syntyyn liitetään usein professori Reima Pietilän nimi, koska hän oli liikkeen alkuaikoina Oulun arkkitehtiosaston professorina. Oulun koulun suunnittelufilosofiassa kantavina teemoina ovat paikallisuus, luonnonmateriaalien käyttö, perinteitä kunnioittavat rakenneratkaisut ja inhimillinen mittakaava.  Oulun koulun vaikutus on nähtävissä etenkin 1980-luvulla Oulun seudulle rakennetuissa koulurakennuksissa.
Oulun koulu etsi vaihtoehtoja 1970-luvulla vallinneeseen modernistiseen arkkitehtuuriin. Liikkeestä voi erottaa kolme suuntausta, jotka toistuvat useimmissa koulukunnan nimeen laskettavissa rakennuksissa. Parhaiten se tunnetaan regionalistisesta punatiiliarkkitehtuuristaan. Yksi osa liikettä olivat karelianismiin ja kansallisromantiikkaan pohjautuvat puurakennukset. Kolmas suuntaus oli kansainvälisen postmodernistisen tyylin seuraaminen. Oulun koulu omana koulukuntanaan hiipui 1990-luvulla, kun 90-luvun lama lopetti rakennushankkeet ja laman jälkeisessä maailmassa muotoiluun ei enää haluttu käyttää rahaa.
Yleistä

Oulun koulun rakennuksille tyypillisiä ovat harjakatot, rikas detaljointi ja massoittelun monimuotoisuus kuitenkin ihmisen mittakaava huomioiden. Pintamateriaaleina käytössä ovat etenkin punatiili ja puupanelointi. Suunnittelussa on pyritty huomioimaan rakennuksen paikka ja käyttötarkoitus; julkisissa rakennuksissa korostetaan rakennuksen asemaa kunnassa, kun taas asuinrakennuksissa asukkaan näkökulma on pyritty huomioimaan mahdollisimman hyvin, mikä on tuottanut erilaisia muotokieliä rakennusten käyttötarkoituksesta riippuen. Asuinrakennuksissa tyypillisiä ovat kaksikerroksisten pienkerrostalojen luhtikäytävät, rakennusten luomat pihapiirit, luonnonmateriaalien käyttö, sekä hillityt tornit ja portit.
Seurakuntien rakennuttamissa rakennuksissa on hyödynnetty pehmeitä muotoja ja erilaisia tiloja joista siirrytään toiseen. Ehkä merkittävin esimerkki on Oulun Yliopiston kupeessa sijaitseva Pyhän Luukkaan kappeli, jonka Suomessa harvinainen pyöreä, suuren kupolin alla sijaitseva kirkkosali erottuu kappelin muista tiloista edukseen ja kupoli näkyy maamerkkinä myös kappelin ympäristössä.
Huomattava piirre Oulun koulun rakennuksissa ovat arkkitektonit, eli varsinaista funktiota vailla olevat rakennelmat, jotka muodostuvat rakennuksen tai maiseman kiintopisteiksi. Arkkitektonit voivat olla osa suurempaa kokonaisuutta, kuten rakennusten portit Oulunsalon kunnantalossa ja Oulun normaalikoulussa, tai tornit useiden koulukunnan rakennusten katoilla. Piirre näkyy myös rakennuksissa, joissa muuten yksinkertainen rakennus on mielenkiintoisilla yksityiskohdilla korotettu paikallisesti vaikuttavaksi kokonaisuudeksi, kuten Nallikarin näkötornin kohdalla, jossa majakkamaisesta näkötornista on tullut kenties Oulun kuvatuin rakennus.
Koulukuntaan liitettyjä arkkitehteja

Reijo Niskasaari
Heikki Taskinen
Koulukunnan tunnettuja rakennuksia

Oulunsalon kunnantalo, 1982, Kari ja Reijo Niskasaari, Kaarlo Viljanen, Ilpo Väisänen ja Jorma Öhman.
Oulun normaalikoulu, 1982 ja 1983, Heikki Taskinen
Oulun diakonissalaitoksen kuntotalo, 1986, Heikki Taskinen
Oulun normaalikoulun yläaste ja lukio, valmistunut 1983
Oulun diakonissalaitoksen kuntotalo, valmistunut 1986
Tauno Paakkanen

Tauno Anton Paakkanen (8. maaliskuuta 1911 Viipuri – 9. heinäkuuta 1967 Joutseno) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Paakkanen oli Suomen jalkapallojoukkueen varamies Berliinin 1936 olympialaisissa. Kotimaassaan hän edusti Viipurin Susia. Suomen mestaruuden hän voitti vuonna 1940 ja SM-pronssia vuonna 1937.
P-Etyylitolueeni

| p-Etyylitolueeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-etyyli-4-metyylibentseeni
CAS-numero:  622-96-8
PubChem CID:  12160
SMILES:  CCC1=CC=C(C=C1)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H12
Moolimassa:  120,186 g/mol
Sulamispiste:  -62,3 °C
Kiehumispiste:  162 °C
Tiheys:  0,8614 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
p-Etyylitolueeni eli 4-etyylitolueeni (C9H12) on aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää kemianteollisuudessa polymeerien raaka-aineena. p-Etyylitolueeni on o- ja m-etyylitolueenien isomeeri.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa p-etyylitolueeni on väritöntä nestettä. Se ei liukene veteen, mutta liukenee useaan orgaaniseen liuottimeen muun muassa etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja bentseeniin.
p-Etyylitolueenia voidaan valmistaa alkyloimalla tolueenia etanolin tai eteenin avulla käyttäen kaatalyytteinä alumiinikloridia tai zeoliitteja. Näin muodostuu yleensä eri etyylitolueeni-isomeerien seos. Käyttäen zeoliitteja, joiden huokoskoko on 7–7,5 Å voidaan p-etyylitolueenia valmistaa 94–97 %:n selektiivisyydellä 350–425 °C:n lämpötilassa.
p-Etyylitolueenista voidaan valmistaa dehydrogenoimalla vinyylitolueenia, jota käytetään useiden polymeerien valmistukseen.
Pentti Paasonen

Pentti Kalervo Paasonen (31. joulukuuta 1929 Käkisalmi – 3. toukokuuta 2021 Hämeenlinna) oli suomalainen maahockeypelaaja ja jääkiekkoilija.
Paasonen oli Suomen maahockeyn olympiajoukkueen varamies Helsingissä 1952. Vuonna 1953 hän pelasi maajoukkueessa Hollantia ja Tanskaa vastaan. Hän voitti Suomen mestaruuden Hämeenlinnan Pallokerhon joukkueessa vuosina 1951, 1952 ja 1954 sekä SM-hopeaa vuonna 1953. Jääkiekon SM-sarjassa hän pelasi kahdeksan ottelua kaudella 1954–1955.
Paarlahti

| Paarlahti |
| --- | --- |

Valtiot:   Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Tampere Kämmenniemi
Koordinaatit:  61°39′18″N, 24°02′24″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Näsijärvi
Mittaustietoja
Pituus:  n. 10 km
Suurin syvyys:  n. 60 m
 fiPaarlahti 
Paarlahti on kapea Näsijärven lahti Kämmenniemessä Tampereella. Kapean muotonsa takia se on joskus määritelty myös vuonoksi. Se on noin kymmenen kilometriä pitkä ja enimmillään noin 60 metriä syvä. Näsijärveltä Paarlahteen pääsee Aunessillan salmen ja Kaitaveden kautta. Pitkän Paarlahden sivuilla olevia vesialueita ovat Kuuslahti, Matehinen ja Sisaruspohja.
Suomessa ei vallitsevan käsityksen mukaan ole varsinaisia vuonoja, kuten vaikkapa Norjassa. Paarlahtea on kuitenkin monesti kutsuttu Pohjolan pisimmäksi sisämaavuonoksi ja tietyllä tavalla se täyttääkin vuonon määritelmän, sillä se on kapea ja pitkä sekä hyvin syvä ja jyrkkärantainen. Vuonoissa ei kuitenkaan yleensä ole saaria, joita Paarlahdessa taas on. Paarlahdessa on kaksi Salmisaarta sekä Hirsisaari, Isosaari (Kuusniemen saari), Kompansaari, Kulkkilan Isosaari, Mustasaari, Pyörösaari ja Vähäsaari (Pikkusaari). Kulkkilan Isosaaressa sijaitsee Tampereen evankelis-luterilaisten seurakuntien omistama leirikeskus.
Paatero

Paatero on suomalainen sukunimi, joka on peräisin on Kalevalasta, jossa se tarkoittaa pyöreää kiveä. Sukunimen ovat ottaneet käyttöön muutamat suvut 1900-luvun alussa muuttaessaan ruotsinkielisiä sukunimiä (Fager, Randell, Himmelroos, Wigilant, Lidblad, Lindvall) suomenkielisiksi, mutta samaan aikaan myös itäsuomalaiset sukunimet Huohvanainen ja Putto on vaihdettu Paateroksi.
Paatero-sukunimi on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Antti Paatero (s. 1943), sisustusarkkitehti
Eero Paatero (1920–2018), ylimetsänhoitaja, virkamies ja koulunjohtaja, metsäneuvos
Iivari Paatero (1875–1922), näyttelijä
Mikko Paatero (s. 1948), poliisiylijohtaja
Paula Paatero (1877–1926), näyttelijä
Sami Paatero (s. 1972), kansanedustaja (Kokoomus)
Sirpa Paatero (s. 1964), SDP:n kansanedustaja ja ministeri
Veikko Paatero (1903–1986), matemaatikko
Yrjö Paatero (1901–1963), hammaslääkäri, professori.
Veikko Paatero

Kaarlo Veikko Paatero (22. elokuuta 1903 Helsinki – 27. elokuuta 1986) oli suomalainen matemaatikko. Hän väitteli filosofian tohtoriksi ja oli Helsingin yliopiston apulaisprofessori 1938. Hän toimi matematiikanopettajana myös kouluissa, Suomalaisen Normaalilyseon matematiikan, fysiikan ja kemian tuntiopettajana 1927−1932; vanhempana lehtorina 1932−1938. Hänen väitöskirjansa aihe oli Über die konforme Abbildung von Gebieten deren Ränder von beschränkter Drehung sind. Hän julkaisi tutkimuksia funktioteorian alalta.
FS Ouragan (1924)

| Ouragan |
| --- | --- |
 Ouragan

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chantiers Navals Français, Caen, Ranska
Kölinlasku:  3. huhtikuuta 1923
Laskettu vesille:  6. joulukuuta 1924
Palveluskäyttöön:  19. tammikuuta 1927
Loppuvaihe:  romutettu 1949
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 320 t (standardi) 1 730 t (kuormattu)
Pituus:  106 m
Leveys:  10,1 m
Syväys:  4,3 m
Koneteho:  31 000 shp
Nopeus:  33 solmua
Miehistöä:  145
Aseistus
Aseistus:  4 x 130 mm Mle 1919 -tykkiä 1 x 75 mm Mle 1927 -ilmatorjuntatykki 4 x 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä 6 x 550 mm Mle 1923 torpedoputkea 2 x syvyyspomminheitintä
Ouragan oli Ranskan laivaston 1924 vesille laskettu Bourrasque-luokan hävittäjä. Toisessa maailmansodassa alus palveli Ranskan ja Puolan laivastoissa.
Valmistus

Alus tilattiin Caenista Chantiers Navals Françaiselta, missä köli laskettiin 3. huhtikuuta 1923. Alus laskettiin vesille 6. joulukuuta 1924 ja otettiin palvelukseen 19. tammikuuta 1927.
Palvelus

Aluksen 75 millimetrin ilmatorjuntatykki vaihdettiin 1930-luvun alussa kahteen 37 millimetrin ilmatorjuntatykkiin, jolloin tulinopeus nousi merkittävästi kantaman kustannuksella. Alukselta poistettiin vielä hieman ennen sodan puhkeamista kaksi torpedoputkea sekä tykkitorni numero 3.
Toisen maailmansodan alkaessa alus palveli Brestiin sijoitetussa Ranskan laivaston 4. hävittäjäviirikössä, jonka muut alukset olivat Bourrasque ja Orage. Saksan hyökätessä Ranskaan alus oli huollettavana Brestin laivastontelakalla. Britannian kuninkaallinen laivasto hinasi sen Devonportiin, jossa korjaukset saatettiin loppuun. Aluksen aseistukseksi vaihdettiin neljä 4,7 tuuman BL Mk I -tykkiä, joista kaksi asennettiin etu- ja kaksi takakannelle. Lisäksi asennettiin yksi 12 naulan sekä kolme 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Uppouman kasvun estämiseksi alukselta poistettiin kolme torpedoputkea.
Ranskan antauduttua kesäkuussa britit valtasivat 3. heinäkuuta aluksen ja siirsivät sen 17. heinäkuuta Puolan laivastolle, joka otti sen palvelukseen seuraavana päivänä. Alus palveli Puolan lipun alla aina 30. huhtikuuta 1941 saakka runkonumeronaan H16.
Alus palautettiin toukokuun alussa Vapaan Ranskan laivastolle, joka siirsi sen edelleen 1943 Britannian kuninkaalliselle laivastolle. Alusta ei kuitenkaan enää otettu palvelukseen ja se poistettiin alusluettelosta 7. huhtikuuta 1949, jolloin se myytiin romutettavaksi.
Aluksen päälliköt

T. Gorazdowski 17. heinäkuuta 1940 - 30. huhtikuuta 1941
P-Aminobentsotrifluoridi

| p-Aminobentsotrifluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-(trifluorimetyyli)aniliini
CAS-numero:  455-14-1
PubChem CID:  9964
SMILES:  C1=CC(=CC=C1C(F)(F)F)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H6NF3
Moolimassa:  161,128 g/mol
Sulamispiste:  3-8 °C
Kiehumispiste:  117,5 °C (60 mmHg)
Tiheys:  1,283 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
p-Aminobentsotrifluoridi eli 4-aminobentsotrifluoridi (C7H6NF3) on orgaaninen yhdiste ja aniliinin johdannainen. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisessa synteesissä valmistettaessa muun muassa hyönteismyrkkyjä ja lääkeaineita. p-Aminobentsotrifluoridi on m- ja o-aminobentsotrifluoridien isomeeri.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa p-aminobentsotrifluoridi on väritöntä nestettä. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin.
p-Aminobentsotrifluoridia voidana valmistaa pelkistämällä p-nitrobentsotrifluoridia, p-aminobentsoehapon fluorauksella rikkitetrafluoridin avulla tai aminoimalla p-klooribentsotrifluoridia. p-Aminobentsotrifluoridista voidaan valmistaa hyönteismyrkkyjä kuten fiproniilia.
Aiheesta muualla

ChemBlink: 4-Aminobenzotrifluoride (englanniksi)
P-nitrosofenoli

| p-nitrosofenoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-nitrosofenoli
CAS-numero:  104-91-6
PubChem CID:  7729
SMILES:  C1=CC(=CC=C1N=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H5NO2
Moolimassa:  123,11 g/mol
Sulamispiste:  144 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,479 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,005 g/l (20 °C)
p-nitrosofenoli (C6H5NO2) eli 4-nitrosofenoli on fenolijohdannaisiin ja aromaattisiin nitrosoyhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden yhdisteiden synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa p-nitrosofenoli on vaaleankeltaista tai ruskehtavaa kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain hyvin niukasti veteen ja paremmin emäksisiin liuoksiin. p-nitrosofenoli reagoi väkevien happojen tai emästen kanssa kiivaasti, jopa räjähtäen. Aine liukenee esimerkiksi etanoliin, asetoniin, dietyylieetteriin ja tolueeniin. Erityisesti liuoksissa p-nitrosofenoli on tautomeerinaan p-bentsokinonimonoksiimina. Kuumennettaessa yhdiste alkaa hajota noin 124 °C:n lämpötilassa.
p-nitrosofenolia valmistetaan happamissa oloissa fenolin ja natriumnitriitin reaktiolla.
p-nitrosofenolia käytetään useiden väriaineiden valmistamiseen ja kumien vulkanoinninkiihdyttimenä.
Outi

| Outi |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  3. toukokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  1. maaliskuuta
Muunnelmia:  Oute
Vastineita eri kielissä:  Jevdokia
Nimen alkuperä:  Eudokia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Outi on suomalainen naisen etunimi.
Outi on karjalainen hyväilymuoto kreikkalaisesta nimestä Eudokia, joka tarkoittaa 'hyväntahtoista'. Joskus Outi on käsitetty lappalaiseksi nimeksi, jolloin lähtökohtana on ollut Lapin suomen sana outa ('metsä').
Nimi on mahdollisesti tullut Itä-Suomeen ja Karjalaan 1500-luvulla. Suomen almanakassa Outi on ollut vuodesta 1929, ja siitä tuli muotinimi 1960-luvulla.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Outi-nimen on saanut 11 099 naista ja noin 75 miestä.
Kuvitteellisia Outeja

Outi Keränen, tv-sarjassa Sydänjää
Outi Partanen, tv-sarjassa Kotikatu
Paahde

| Paahde> Holes |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Louis Sachar
Kieli:  englanti
Genre:  nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  Farrar Straus & Giroux Inc
Julkaistu:  1998
Sivumäärä:  239
ISBN:  0-374-33265-7
Suomennos
Suomentaja:  Jaana Kapari
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2001
Sivumäärä:  239
ISBN:  951-1-18500-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Paahde (engl. Holes) on Louis Sacharin vuonna 1998 julkaistu nuortenromaani. Kirjan suomennoksen on tehnyt Jaana Kapari ja sen on kustantanut Otava vuonna 2001. Kirja sai muun muassa Newbery-mitalin vuonna 1999 ja National Book Awardin nuortenkirjailijoille vuonna 1998.
Vuonna 2003 Paahteesta ilmestyi Andrew Davisin ohjaama samanniminen elokuvasovitus.