Unkarin vallankumous
Tausta > Vallankumous

Vallankumousvuosi 1848 eli niin sanottu Euroopan hullu vuosi alkoi Palermossa tammikuussa. Kansannousut levisivät pian myös Napoliin ja helmikuussa myös Pariisiin. Itävallassa liikehdintä levisi Wieniin ja kansleri Klemens von Metternich joutui eroamaan 13. maaliskuuta. Vallankumouksellisuuden leviämisen nopeuteen vaikuttivat teollinen vallankumous ja tiedon liikkumisen nopeutuminen. Teollisen vallankumouksen synnyttämä porvariluokka omaksui vallankumouksellisia aatteita esimerkiksi elinkeinovapauksista ja vapaakaupasta. Tilannetta kärjisti tyytymättömyys uudistusten hitauteen. Tieto Pariisin helmikuun vallankumouksesta saapui Pozsonyissä kokoontuneelle Unkarin valtiopäiville 1. maaliskuuta. Alahuoneen edustaja Lajos Kossuth ryhtyi ajamaan ajatusta Unkarin omasta, valtiopäiville vastuussa olevasta hallituksesta. 13. maaliskuuta runoilija Sándor Petőfin johtama joukko nuoria radikaaleja julkaisi niin sanotun 12 kohdan ohjelman, jossa vaadittiin esimerkiksi lehdistön vapautta, poliittisesti vastuullista hallitusta, maaorjuuden poistamista, poliittisten vankien vapauttamista ja Unkarin ja Transilvanian yhdistämistä. Kyseessä ei kuitenkaan ollut itsenäisyysjulistus, ja esimerkiksi eroa keisarikunnasta ei vielä vaadittu. Viranomaiset sallivatkin lehtien kirjoittaa ilman ennakkosensuuria ja keisari suostui vaatimukseen Unkarin oman hallituksen perustamisesta. 15. maaliskuuta Petőfi lausui uuden kansallislaulun sanat väkijoukolle Kansallismuseon edessä Pestissä ja 17. maaliskuuta Unkarin pääministeriksi nimitettiin kreivi Lajos Batthyány. Huhtikuussa Unkarin valtiopäivät veivät läpi useita suuria uudistuksia merkinneitä lakeja. Unkarista tehtiin perustuslaillinen perinnöllinen monarkia. Hallitsijan oli kuitenkin tarkoitus olla sama kuin muilla Habsburgien mailla. Äänioikeus annettiin tietyin rajoituksin kaikille yli 20-vuotiaille miehille ja käytännössä noin neljännekselle kaikista täysi-ikäisistä miehistä. Kansalaisten tuli olla yhdenvertaisia lain edessä ja eri uskontokunnat tulivat tasa-arvoiseksi juutalaisia lukuun ottamatta. Säätyjen ja korporaatioiden erityisoikeudet poistettiin ja talonpojat saivat henkilökohtaisen vapauden. Keisari Ferninand V hyväksyi lait 11. huhtikuuta 1848.
Habsburgien keisarikunta näytti olevan hajoamistilassa. Maaliskuussa 1848 vallankumoukset olivat levinneet Itävallan hallitsemille maille Milanossa ja Venetsiassa, minkä lisäksi Sardinian kuningas Kaarle Albert julisti sodan Itävallalle. Unkarille annetut myönnytykset herättivät vaatimuksia myös keisarikunnan muiden vähemmistökansallisuuksien keskuudessa. Unkarin kroaatit, serbit ja romanialaiset vaativat omia oikeuksiaan, joihin Unkarissa ei kuitenkaan oltu valmiita vastaamaan. Monet vähemmistöistä tukeutuivat nyt Itävaltaan, jonka hallitsija käytti tilannetta hyödykseen antamalla erilaisia lupauksia itsehallinnosta. Vallankumousaatteen levitessä perustetut kansalliskaartit jakautuivat kansallisuusjakojen mukaan. Unkarilaiset alkoivat koota omia hónved-joukkojaan kansallisen armeijan muodostamiseksi. Serbit aloittivat lopulta avoimen kapinan unkarilaisia vastaan ja 12. kesäkuuta Unkarin hallitus julisti poikkeustilan. Vielä saman päivän aikana alkoivat taistelut serbejä vastaan Vojvodinassa. Yritykset kukistaa serbit eivät kuitenkaan tuottaneet tulosta. Unkarissa oli päätetty valtiopäivien koollekutsumisesta 19. toukokuuta ja valtiopäivien vaalit voittivat Kossuthin johtamat liberaalit. Heinäkuussa valtiopäivät päättivät ottaa 42 miljoonan forintin sotalainan ja värvätä 200 tuhatta alokasta. Tilanne keisarikunnassa muuttui merkittävästi kesän aikana. Itävalta ei ollut ryhtynyt sotilaallisiin toimiin kamppaillessaan vallankumouksellisten kanssa Italiassa, mutta Sardinian kuningas Kaarle Albert joutui pyytämään rauhaa kärsittyään merkittävän tappion Custozzan taistelussa 24. heinäkuuta, ja elokuussa Wien vaati Unkarille myönnettyjen oikeuksien rajoittamista.