stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sikurit

| Sikurit |
| --- | --- |
 Sikurin (Cichorium intybus) kukinto.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Cichorioideae
Tribus::  Sikurikasvit
Suku::  Sikurit Cichorium  L. (1753)
Katso myös
   Sikurit Wikispeciesissä   Sikurit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sikurit (Cichorium) on kasvisuku asterikasvien heimossa. Siihen kuuluu seitsemän lajia. Monia sikurilajeja ja niistä jalostettuja lajikeryhmiä viljellään ruokakasveina.
Lajeja

endiivi eli salaattiendiivi (Cichorium endivia)
sikuri eli hyötysikuri (Cichorium intybus)
kääpiöendiivi (Cichorium pumilum)
tyynysikuri (Cichorium spinosum)
Endiivin viljelymuotoja ovat siloendiivi (Escarole-lajikeryhmä) ja kähäräendiivi (eli frisée). Sikurin viljelymuotoja ovat endiivisalaatti (Endivia-lajikeryhmä), salaattisikuri (Foliosum-lajikeryhmä), punasikuri (Radiccio-lajikeryhmä) ja juurisikuri (Radicosus-lajikeryhmä).
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Sikurit (Cichorium)
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Sikurit (Cichorium)
ITIS: Cichorium (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Cichorium (englanniksi)
Flora of China: Cichorium (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Genus Cichorium (englanniksi)
Seitsemännessä taivaassa

| Seitsemännessä taivaassa> For Heaven’s Sake |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Sam Taylor
Käsikirjoittaja:   John Grey  Ted Wilde  Clyde Bruckman 
Tuottaja:  Harold Lloyd
Kuvaaja:  Walter Lundin
Pääosat:   Harold Lloyd  Jobyna Ralston  Noah Young  Paul Weigel 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures
Ensi-ilta:   Yhdysvallat 4. huhtikuuta 1926  Suomi 21. marraskuuta 1927 
Kesto:  58 min
Alkuperäiskieli:  englanti -
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seitsemännessä taivaassa (suomeksi myös Taivaan tähden, For Heaven’s Sake) on vuonna 1926 valmistunut yhdysvaltalainen mykkäelokuva, jonka ohjasi Sam Taylor. Pääosissa olivat Harold Lloyd ja Jobyna Ralston. Elokuva on yksi Lloydin tuottoisimmista ja Seitsemännessä taivaassa on mykkäelokuvien kulta-ajan kahdenneksitoista menestyksekkäin elokuva.
Juoni

J. Harold Manners on miljonääri ja naistenmies, joka sattumalta joutuu köyhien asuttamaan kaupunginosaan. Siellä hän tietämättään tulee antaneeksi eräälle miehelle tarpeeksi rahaa, ja mies aloittaa uskonnollisen lähetystyön. Kun Manners kuulee, että hänen nimissään on aloitettu lähetystyö, hän päättää mennä miehen luo ja vaatia nimensä vetämistä pois. Manners kun ei usko olevansa mitenkään osallisena koko touhussa. Kuitenkin paikan päällä hän ihastuu Hope-nimiseen tyttöön, joka työskentelee Veli Paulin lähetysasemalla. Saadakseen Hopen huomion itseensä Manners lähtee kaupungille, mutta lopputuloksena saa peräänsä vihaisen väkijoukon.
Lopulta Manners voittaa tytön luottamuksen ja menee naimisiin hänen kanssaan. Kuitenkaan kaikki Mannersin ystävät eivät katso hyvällä hänen rakastumistaan köyhään tyttöön.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Harold Lloyd  | … |  J. Harold Manners   |
|  Jobyna Ralston  | … |  Hope   |
|  Noah Young  | … |  kovanaama   |
|  Jim Mason  | … |  gangsteri   |
|  Paul Weigel  | … |  Veli Paul    |
|  Robert Dudley  | … |  Mannersin sihteeri   |
|  Oscar Smith  | … |  Mannersin autonkuljettaja   |
|  Dick Rush  | … |  poliisi   |
Aiheesta muualla

Mykkäelokuvasivusto
Southend United FC

Southend United FC on englantilainen jalkapalloseura Southend-on-Seasta. Se pelaa kaudella 2021–2022 viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla, Kansallisliigassa.
Historia

Southend United FC perustettiin vuonna 1906 englantilaisessa Blue Boar -pubissa. Seuran perustaja oli luultavasti mies nimeltä Oliver Trigg. Southendin ensimmäinen manageri oli Bob Jack, jonka johdolla "Ravut" voittivat Southern League 2:n ja nousivat Southern League 1:een. Jack toimi Southendin managerina vuodet 1906–1910.
Vuonna 1919 Southend muutti The Kursaal -stadionille. Seuraavana vuonna historiansa viidennen managerin alaisena se pelasi suuren cup-ottelun Tottenhamia vastaan. Ottelu päättyi Tottenhamin voittoon 4–1. Liigassa Southend sijoittui tuona vuonna 17:nneksi. Vuonna 1932 sarjanousun esteenä oli neljä pistettä enemmän kerännyt Fulham. Neljä vuotta myöhemmin Southend osti kaikkien aikojen ensimmäisen 10 000 punnan pelaajan, David Jackin sekä maalivahti George MacKenzien, josta tuli Southendin kaikkien aikojen eniten maaotteluja pelannut mies (Irlannin maajoukkueessa yhdeksän ottelua).
Sopron

| Sopron |
| --- | --- |
 Sopron ilmasta.
 lippu:  vaakuna
 Sopron
 Koordinaatit: 47°41′06″N, 16°34′59″E 
Valtio:  Unkari
Alue:  Nyugat-Dunántúl
Lääni:  Győr-Moson-Sopron
Seutukunta:  Sopron-Fertődi
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  169.06 km²
Väkiluku (2009):  59 036
 – Väestötiheys:  349.2 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 http://www.sopron.hu/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sopron [ˈʃopron] (saks. Ödenburg) on kaupunki Győr-Moson-Sopronin läänissä Unkarissa lähellä Itävallan rajaa. Se on pinta-alaltaan 169,06 neliökilometrin suuruinen, ja sen asukasluku on 59 036 (vuonna 2009). Sopron tunnetaan viineistään, sillä se on yksi harvoista unkarilaisista alueista, joilla tuotetaan sekä punaviiniä että valkoviiniä. Kaupungista tulee myös jalkapallojoukkue MFC Sopron.
Sopronin paikalla oli jo roomalaisaikaan Scarabantian kaupunki.
Ystävyyskaupungit

Bad Wimpfen, Saksa
Banská Štiavnica, Slovakia
Bolzano, Italia
Eilat, Israel
Eisenstadt, Itävalta
Kazuno, Japani
Kempten, Saksa
Mediaș, Romania
Rorschach, Sveitsi
Seinäjoki, Suomi
Spárti, Kreikka
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sopron Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut
Sopron Chat
Simeon Sakskoburggotski

| Simeon Sakskoburggotski Simeon II |
| --- | --- |
 Simeon Sakskoburggotski vuonna 2017.
 Bulgarian tsaari
 28. elokuuta 1943 – 15. syyskuuta 1946  
Edeltäjä:  Boris III
Seuraaja:  monarkia lakkautettu
Bulgarian pääministeri
 24. heinäkuuta 2001 – 17. elokuuta 2005  
Presidentti:  Petăr Stojanov Georgi Părvanov
Edeltäjä:  Ivan Kostov
Seuraaja:  Sergei Stanišev
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1937 (ikä 87)  Sofia, Bulgaria
Kansalaisuus:   bulgarialainen
Ammatti:  poliitikko
Puoliso:  Margarita Gómez-Acebo y Cejuela
Lapset:  5
Tiedot
Puolue:  NDSV
Uskonto:  ortodoksi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
kingsimeon.bg
Simeon Borisov Sakskoburggotski eli Simeon II (bulg. Симеон Борисов Сакскобургготски; s. 16. kesäkuuta 1937 Sofia) on bulgarialainen poliitikko ja entinen Bulgarian viimeinen tsaari. Hän oli tsaarina vuodet 1943–1946 ollessaan lapsi sekä Bulgarian pääministerinä vuosina 2001–2005.
Simeon käyttää nykyisin siviilinimeään Simeon Sakskoburggotski, joka viittaa Saksi-Coburg-Gotha-hallitsijasukuun. Monissa maissa hänet tunnetaan suvun englanninkielisen muodon Saxe-Coburg-Gotha mukaan. Hän puhuu äidinkielensä bulgarian lisäksi saksaa, italiaa, arabiaa, espanjaa, ranskaa, portugalia ja englantia.
Bulgarian ortodoksinen kirkko ilmoitti vuonna 2015, että se aikoo viitata Simeoniin tittelillä "Bulgarian tsaari" kaikissa yhteyksissä.
Varhainen elämä ja Bulgarian tsaarina

Simeonin vanhemmat olivat tsaari Boris III ja Savoijin hallitsijasukuun kuulunut tsaaritar Giovanna. Simeonista tuli tsaari kuusivuotiaana 28. elokuuta 1943 isänsä yllättävän kuoleman jälkeen. Simeonin alaikäisyyden ajaksi Bulgarian johtoon asetettiin kolmihenkinen valtionhoitajakunta, johon kuuluivat hänen setänsä prinssi Kiril, pääministeri Bogdan Filov ja kenraaliluutnantti Nikola Mihov. Heidät vangittiin vuoden 1944 vallankaappauksessa, jonka myötä Bulgaria irtautui akselivalloista ja joutui puna-armeijan miehittämäksi. Tilalle asetettiin uusi valtionhoitajakunta, mutta monarkia päätettiin lakkauttaa syyskuussa 1946 pidetyn kansanäänestyksen jälkeen. Yhdeksänvuotias Simeon pakeni maasta äitinsä kanssa.
Maanpaossa ja perhe-elämä

Simeon eli maapaossa 50 vuotta. Ensin hän asui Egyptissä, jonne tsaaritar Giovannan isä Viktor Emanuel III oli paennut Italiasta. Heinäkuussa 1951 Francisco Francon hallitus antoi tsaariperheelle turvapaikan Espanjasta. Simeon opiskeli Yhdysvalloissa.
Vuonna 1962 Simeon nai espanjalaisen aristokraatin, Margarita Gomez-Acebo y Cejuelan. Heillä on viisi lasta, pojat Kardam, Kyril, Kubrat ja Konstantin sekä tytär Kalina. Simeon työskenteli liikemiehenä ja ranskalaisen puolustus- ja elektroniikka-alan yhtiön Thomsonin Espanjan toimintojen johdossa.
Bulgarian politiikassa

Vuonna 1996 Simeon sai palata Bulgariaan. Hän sai takaisin kommunistihallituksen takavarikoiman omaisuuden.
Huhtikuussa 2001 Simeon ilmoitti muodostaneensa uuden poliittisen puolueen nimeltä ”kansallinen liike Simeon II:n puolesta” (Национално движение Симеон Втори) eli NDSV. Puolue sai kesäkuun 2001 parlamenttivaaleissa 42,7 % äänistä ja 120 paikkaa 240:stä parlamentissa. Simeon muodosti hallituksen turkkilaisvähemmistöä edustavan Oikeuksien ja vapauksien liikkeen kanssa ja aloitti Bulgarian pääministerinä 24. heinäkuuta 2001, missä yhteydessä hän alkoi myös käyttää sukunimeä Sakskoburggotski.
Sakskoburggotskin pääministerikautena Bulgaria liittyi Naton jäseneksi vuonna 2004 ja myös EU-jäsenyyttä valmisteltiin. Hallituksen suosio laantui nelivuotisen pääministerikauden aikana ja luvatun sadan päivän pikakuurin epäonnistuttua kohentamaan taloutta. Myös syytöksiä korruptiosta yksityistämisen yhteydessä esitettiin. Kesäkuun 2005 vaaleissa NDSB jäi 20 %:n ääniosuuteen ja sosialistit voittivat 31 %:n ääniosuudella. Pitkään kestäneiden hallitusneuvottelujen jälkeen pääministeriksi nousi sosialistien Sergei Stanišev, joka muodosti koalition turkkilaisten ja Sakskoburggotskin puolueen kanssa.
Simeon II käytti maanpaossa titteliä "bulgarialaisten tsaari" poliittisena kannanottona. Palattuaan kotimaahansa, hän on pidättäytynyt ottamasta kantaa siihen, pitäisikö monarkia palauttaa Bulgariassa.
Kunnianosoituksia > Bulgarialaiset

Pyhien Kyrilloksen ja Methodioksen ritarikunta (Bulgaria)
Pyhän Aleksanterin ritarikunta (Bulgaria)
Urhoollisuuden ritarikunta (Bulgaria)
Siviiliansion ritarikunta (Bulgaria)
Sotilasansion ritarikunta (Bulgaria)
Stara planinan ritarikunta (Bulgaria)
Lähde:
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Leopold II:n ritarikunta (Belgia)
Kunnialegioona (Ranska)
Vapahtajan ritarikunta (Kreikka)
Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunta (Italia)
Pyhän Januariuksen ritarikunta (Parma)
Siunattu sotilaallinen konstantinolainen Pyhän Yrjön ritarikunta (Parma)
Kaarle III:n ritarikunta (Espanja)
Kultaisen taljan ritarikunta (Espanja)
Itsenäisyyden ritarikunta (Jordania)
Palestiinan ritarikunta (Palestiina, 2022)
Pyhän Andreaksen ritarikunta (Venäjä)
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Simeon Sakskoburggotski Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Boris III | Bulgarian tsaari 1943–1946 | Seuraaja: monarkia lakkautettu |
Simeon kruununprinssinä.
Stifado

| Stifado |
| --- | --- |
 Stifadoa.
Alkuperä
Alkuperämaa:  Kreikka
Tiedot
Ruokalaji:  pääruoka
Tyyppi:  pataruoka tai muhennos
Pääainesosat:  naudanliha, sipuli, tomaatti, punaviini
Muunnelmat:  jäniksen tms. liha
Stifado (kreik. στιφάδο, stifádo) on kreikkalainen uunissa valmistettu naudanlihapata, jossa on punaviinikastike. Naudanlihan sijaan voidaan käyttää myös muuta lihaa, kuten siipikarjaa, riistalihaa, jänistä tai mereneläviä. Stifado on perinteisesti talviajan ruokaa.
Stifadolautanen Míthymnassa Lesboksella.
Lihan lisäksi stifadoon käytetään paljon sipuleita sekä tomaatteja tai tomaattikastiketta. Kastike voidaan tehdä punaviinin sijasta myös punaviinietikkaan. Stifadoon tulee paljon mausteita, tyypillisesti muun muassa valkosipulia ja kanelia. Stifadoa haudutetaan uunissa pitkään. Stifado voidaan tarjoilla esimerkiksi perunoiden tai riisin kera.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stifado Wikimedia Commonsissa
Sonic Origami

| Sonic Origami Uriah Heep |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1998
 Julkaistu: syyskuu 1998
 Formaatti: CD, LP
 Tuottaja(t): Pip Williams
 Tyylilaji: hard rock, heavy metal, progressiivinen rock
 Kesto: 75.45
 Levy-yhtiö: Eagle Records
Muut kannet
   Albumin takakansi.
Listasijoitukset
 Ei tunnettuja listasijoituksia.
Uriah Heepin muut studioalbumit
| Sea of Light 1995 | Sonic Origami 1998 | Wake the Sleeper 2008 |
Sonic Origami on Uriah Heepin syyskuussa 1998 julkaistu kahdeskymmenes studioalbumi, joka jatkaa Sea of Light -albumin progressiivisen rockin linjaa. Levyllä jatkaa sama kokoonpano kuin kolmella edellisellä studioalbumilla; Mick Box, Bernie Shaw, Trevor Bolder, Phil Lanzon ja Lee Kerslake. Albumi jäi Kerslaken viimeiseksi Uriah Heep -albumiksi.
Aloituskappale ”Between Two Worlds” on omistettu yhtyeen edesmenneille jäsenille David Byronille ja Gary Thainille.
Kappaleet

Between Two Worlds – 6.29 (säv. Mick Box/Phil Lanzon)
I Hear Voices – 3.55 (säv. Trevor Bolder)
Perfect Little Heart – 5.17 (säv. Box/Lanzon)
Heartless Land – 4.44 (säv. Box/Lanzon/Matthew Lanzon)
Only the Young – 4.43 (säv. Bolder)
In the Moment – 6.23 (säv. Box/Lanzon)
Question – 5.26 (säv. Box/Lanzon)
Change – 6.02 (säv. Box/Lanzon)
Shelter from the Rain – 6.10 (säv. Bolder)
Everything in Life – 3.15 (säv. Box/Lanzon/Bolder/Lee Kerslake)
Across the Miles – 5.13 (säv. J. Peterick/F. Sullivan)
Feels Like – 4.37 (säv. Box/Lanzon)
The Golden Palace – 8.29 (säv. Box/Lanzon)
Sweet Pretender – 4.50 (säv. Bolder)
Kokoonpano

Mick Box – kitarat
Lee Kerslake – rummut
Trevor Bolder – bassokitara, laulu
Phil Lanzon – kosketinsoittimet, laulu
Bernie Shaw – laulu
Arvostelut

AllMusic:
Soundi:
Scott Base

Ilmakuva Scott Basesta, Rossinsaarelta.
Scott Base on Uuden-Seelannin omistama asema Antarktiksen Rossinmeressä sijaitsevalla Rossinsaarella. Se on nimetty Kapteeni Robert Falcon Scottin, kahden brittien Etelämantereen tutkimusretken johtajan mukaan. Lähin naapuri, McMurdo, sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä asemalta. Scott on Uuden-Seelannin ainoa varsinainen tutkimusasema Antarktiksella, vaikka muutamissa eri paikoissa on lisäksi pienempiä tutkimuslaitteistoja. Aseman 50-vuotispäiviä vietettiin 28.–30. syyskuuta 2007.
Tutkimusasema 1950-luvulla

Antarctic Society ehdotti aseman perustamista Uuden-Seelannin hallitukselle vuonna 1953. Asemaa alettiin rakentaa vuonna 1956 osana tutkimusmatkoja ja kansainvälistä geofysiikan vuotta 1956–1959. Asema koostui kuudesta erillisestä rakennuksesta, jotka olivat kaikki yhteydessä toisiinsa ja yksikään niistä ei sijainnut yli 7,6 metrin etäisyydellä toisistaan. Neljä rakennusta tuli Australiasta ja ne ovat samanlaisia kuin Mawson Basella sijaitsevat, helposti pystytettävät rakennukset. Rakennustarvikkeet kuljetettiin paikalle HMNZS Endeavour -nimisellä aluksella. Ensimmäinen aseman rakennuksista, ja ensimmäinen Uuden-Seelannin Antarktikselle pystyttämä rakennus, "A", valmistui 20. tammikuuta 1957.
Aseman kunnostus 1976–1977

Asemaa alettiin korvata vuosina 1976–1977 uudella, lähes ympärivuotisesti toiminnassa olevalla suunnitelmalla. Nykyään ainoastaan kolme alkuperäistä aseman rakennusta ovat olemassa: TAE/IGY, ja kaksi muuta tutkimusrakennusta, jotka rakennettiin IGY:ä varten.
Vuonna 1976 aloitettu laajennus kasvatti aseman kokoa 50 %:lla, ja pidensi sen elinkaarta noin 25 vuodella. Laajennusprojektin budjetti oli noin 25 miljoonaa dollaria.
Uudella-Seelannilla on myös muutamia muita toimipaikkoja McMurdo-aseman lähettyvillä. Muun muassa ilmakehän tutkimusta palveleva Arrival Heights -laboratorio ja muutamia muita muun muassa McMurdon kuivissa laaksoissa sekä Bratina Islandilla.
The Hillary Field Centre

Vuonna 2005 asemalle valmistui kaksikerroksinen, 1 800 neliömetrin kokoinen lämmitetty halli The Hillary Field Centre. Rakennus otettiin käyttöön kaudella 2005–2006. Ennen tätä aseman työntekijät joutuivat työskentelemään erittäin kylmissä lämpötiloissa (pahimmillaan jopa –45 °C) vuonna 1960 rakennetussa hangaarissa. Uudessa rakennuksessa on muun muassa ruokatarvikkeita, pakastin, kuivaushuone, toimistoja, kuntosali ja varastoja.
Asema nykypäivänä

Asema koostuu vihreistä rakennuksista, jotka ovat kaikki yhteydessä McMurdon tavoin kansainväliseen puhelinverkkoon noin kolmen kilometrin päässä sijaitsevan Telecom New Zealand -aseman avulla. Asemalle mahtuu noin 85 ihmistä kesäkaudella. Telecom NZ tarjoaa muun muassa puhelinyhteydet myös italialaiselle asemalle Terra Nova Bayhyn. McMurdolla taasen on oma verkkoyhteydet tarjoava rakennelma Black Islandilla.
Nykyään asemaa hallitsee Antarctica New Zealand.
Ilmasto ja maantiede

Asemalla on Antarktikselle tyypilliset ilmasto-olosuhteet minimilämpötilan ollessa noin –45 °C ja kesälämpötilat pyörivät nollan paikkeilla. Alueelle saapuu ajoittain myrskyjä etelästä, mutta se sijaitsee vähemmän tuulisella alueella kuin McMurdon asema. Kovimmat mitatut tuulenpuuskat ovat olleet noin 185 km/h vakaamman tuulen ollessa myrskyn aikana noin 95–115 km/h. Korkein mitattu lämpötila on ollut +6,0 °C, ja kylmin –57 °C. Vuosittainen keskilämpötila on –19,6 °C. Kylmimmän kuukauden keskilämpötila on –29,7 °C ja lämpimimmän –4,5 °C. Yölämpötilat ovat joitakin asteita kylmempiä, ja päivälämpötilat hieman korkeampia.
Rossinsaari on suhteellisen pienikokoinen saari pinta-alaltaan (2,460 km2), mutta korkeudeltaan se on maailman kuudenneksi korkein saari, sillä sen korkein kohta, Mount Erebus, on 3 794 metriä korkea. Rossinsaari on lähes täysin lumen ja/tai jään peitossa. Saari sijaitsee koordinaateissa 77°40′S 168°00′E
Tulipalo 24. toukokuuta 2009

Aseman A-rakennuksen dieseltankit syttyivät tuleen kesken rutiinimaisen operaation. Paikalla oli neljä henkilöä: yksi sisällä ja kolme ulkona. He yrittivät sammuttaa tulipaloa, mutta rakennus paloi nopeasti maan tasalle ulkolämpötilan ollessa noin –35 °C. Yksi henkilö sai lieviä palovammoja. Sir Edmund Hillary vietti viimeisen yönsä Antarktiksella kyseisessä rakennuksessa vuonna 2007, ja se olikin yksi hänen mielipaikoistaan Etelämantereella.
Sten Stockmann

Karl Henrik Sten Stockmann (14. marraskuuta 1902 Helsinki – 5. toukokuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos ja Oy Stockmann Ab:n hallituksen puheenjohtaja vuosina 1958–1970.
Sten Stockmann oli kauppaneuvos Karl Stockmannin poika ja Stockmannin tavaratalon perustaneen G. F. Stockmannin pojanpoika. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1920 ja opiskeli muutaman vuoden lakitiedettä Helsingin yliopistossa, mutta ei suorittanut tutkintoa. Hän tuli perheyritykseen vuonna 1926 tarkastusosaston päälliköksi. Stockmann oli vuosina 1941–1944 yhtiön apulaisjohtaja ja 1944–1958 raha-asiain johtaja, minkä jälkeen hän siirtyi päätoimiseksi hallituksen puheenjohtajaksi. Hän jatkoi hallituksen puheenjohtajana vuoteen 1970 ja jäsenenä vuoteen 1973. Tuona aikana yhtiö muun muassa perusti uudet tavaratalot Tampereelle ja Pietarsaareen. Stockmann sai kauppaneuvoksen arvonimen vuonna 1962.
Stockmann kuului vuosina 1957–1970 vakuutusyhtiö Fennian, vuosina 1958–1970 henkivakuutusyhtiö Patrian ja vuosina 1963–1970 Helsingin Osakepankin hallintoneuvostoon.
Stockmann harrasti hyönteisiä, hänen hyönteiskokoelmansa oli aikanaan Suomen suurin yksityinen kokoelma. Hän oli Societas pro Fauna et Flora Fennican rahastonhoitaja vuodesta 1939 ja Helsingin Hyönteistieteellisen Yhdistyksen johtokunnan jäsen. Hänet vihittiin tieteellisistä ansioistaan Helsingin yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 1964.
Seela Sella

| Seela Sella |
| --- | --- |
 Seela Sella Helsingin taiteiden yössä 2008.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Seela Maini Marjatta Sella
Syntynyt: 30. joulukuuta 1936 (ikä 87) Tampere
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Elis Sella
Näyttelijä
Aktiivisena:  1959–
Merkittävät roolit:  Kalteva torni   Sibelius
Palkinnot
  Parhaan naissivuosan Jussi  1985 Yksinpuhelu  1993 Pro Finlandia  2007 Kalteva torni  2000 Alfred Kordelinin säätiön tunnustus­palkinto  2009 Näyttämötaiteen valtionpalkinto  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Seela Maini Marjatta Sella (o.s. Virtanen, s. 30. joulukuuta 1936 Tampere) on suomalainen näyttelijä.
Ura

Sella valmistui Suomen teatterikoulusta vuonna 1959. Hän on esiintynyt yli 60 vuotta kestäneen uransa aikana muun muassa Turun ja Hämeenlinnan kaupungin­teattereissa, Intimiteatterissa, Suomen Kansallisteatterissa, Tampereen Työväen Teatterissa, Tampereen Komediateatterissa ja Teatteri Jurkassa. Hän on pitänyt myös monologeja sekä laulu- ja lausuntailtoja aluksi yhdessä miehensä kanssa. Sella on nähty myös lukuisissa suomalaisissa elo­kuvissa ja televisio­sarjoissa. Lisäksi hän on lukenut useita ääni­kirjoja, kuten Aili Somersalon Mestaritontun seikkailut.
Sellan revyytä Seela Sella seisaallaan esitettiin Tampereen Työ­väen Teatterissa, Espoon Kaupunginteatterissa ja Turun Linnateatterissa. Vuonna 1978 valmistuneessa Pirkko Saision käsikirjoittamassa televisio­näytelmässä Elämän­meno Sella näyttelee pää­henkilön Eilan ystävätärtä Lempiä. Hella Wuoli­joen alku­peräis­tekstiin perustuvassa televisio­näytelmässä Entäs nyt, Niskavuori? (1987) hänellä on Martta Wareliuksen osa.
Sella oli Aino Sibeliuksen roolissa Timo Koivusalon ohjaamassa elo­kuvassa Sibelius 2003. Vuonna 2006 hän näytteli Koivusalon elo­kuvassa Kalteva torni. Seela Sella on näytellyt Sylvi Kekkosta Paavo Haavikon televisiolle kirjoittamassa mono­logi­näytelmässä Sylvin kamari. Sella on ääni­näytellyt monissa Disneyn animaatioissa. Vuosina 2012–2014 hän näytteli tehtaan omistaja Irene Lehtosta Pirkko Saision draama­sarjassa Tehdas. Sella näytteli 2014 myös sarjassa Ihan sama, jossa hänen roolinaan oli Helle Häviö. Hänet nähtiin vuonna 2017 Olgan roolissa televisio­elokuvassa Linnan juhlat.
Vuonna 1993 Sellalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Sellalle on myönnetty Alfred Kordelinin säätiön tunnustus­palkinto vuonna 2000 ja näyttämö­taiteen valtion­palkinto vuonna 2009. Vuonna 2007 Sella sai Jussi-patsaan sivu­osastaan elo­kuvassa Kalteva torni.
Vuonna 2022 Sella teki 60-vuotisen uransa ensimmäisen tanssiroolin, kun hän esiintyi koreografi Sanna Kekäläisen nykytanssiteoksessa. Vuonna 2024 hän näytteli 87-vuotiaana toisen pääroolin Stefano Massinin näytelmässä Eichmann -- mistä yö alkaa, mikä oli hänen viimeinen suurempi teatteriroolinsa.
Yksityiselämä

Seela Sella kääntyi juutalaisuuteen solmiessaan avioliiton suomen­juutalaisen Elis Sellan kanssa. Selloilla on kaksi lasta, poika Ariel ja tytär Ilana.
Seela Sella liittyi vuonna 1970 Suomen Sosiali­demokraattiseen Puolueeseen (SDP), johon myös hänen äitinsä Hilpi Koskinen ja miehensä Elis kuuluivat. Tuosta lähtien Sella on ollut julki­sosiaali­demokraatti. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1988 vaaleissa.
Valikoitu filmografia

Elämän­meno (1978)
Yksin­puhelu (1984)
Entäs nyt, Niskavuori? (1987)
Pikkusisar (1999)
Sylvin kamari (2000)
Sibelius (2003)
Kalteva torni (2006)
Tehdas (2012–2014)
Ihan sama (2014)
Linnan juhlat (2017)
Teräsleidit (2020)
Teokset

Se palaa!.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-32414-1.
Kirjallisuutta

Mattson, Anne: Seela Sella ja selustansa: Näyttelijän elämä­kerta ja elämän­kaari­psykologia.  (Lisensiaatin­tutkimus, Yhteis­kunta­historia / Poliittinen historia)  Helsingin yli­opisto, 2012.  Teoksen arkistoitu verkko­versio (PDF).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sella, Seela hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Taiteilijaelämää: Seela Sella Yle Elävä arkisto.  4.10.2007 (päivitetty 31.3.2017).
Miten minusta tuli minä, Seela Sella Yle Elävä arkisto.  27.4.2009 (päivitetty 11.4.2012).
Seela Sella vuonna 1959