stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vladimir Suhomlinov
Ura

Suhomlinov osallistui Venäjän–Turkin sotaan 1877–1878 ratsuväen upseerina ja toimi vuosina 1886–1897 Pietarissa upseerien ratsuväkikoulun johtajana. Hän oli 1900–1904 Kiovan sotilaspiirin esikuntapäällikkönä ja 1904–1905 komentajana sekä 1905–1908 Kiovan kenraalikuvernöörinä. Hänet ylennettiin 1906 ratsuväenkenraaliksi. Suhomlinov nimitettiin marraskuussa 1908 Venäjän yleisesikunnan päälliköksi, mistä hän siirtyi maaliskuussa 1909 sotaministeriksi. Maailmansotaa edeltäneinä vuosina hän yritti pääosin huonolla menestyksellä ajanmukaistaa Venäjän armeijan strategisia valmiuksia, sillä armeija nojasi liiaksi ratsuväkeen hyökkäyksissä ja linnoituksiin puolustuksessa. Vaikka duuma hyväksyi Suhomlinovin esityksen sotilasmenojen lisäämisestä, hän ajautui erimielisyyksiin monien upseerien ja varsinkin suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin kanssa. Suhomlinov ei kyennyt hallitsemaan tilannetta, ja Venäjän armeija joutui lopulta maailmansotaan varsin valmistautumattomana. Heinäkuun kriisin aikana vuonna 1914 hän vakuutti keisari Nikolai II:lle armeijan olevan valmis taisteluun, mutta jo liikekannallepanon yhteydessä ilmeni ongelmia. Suhomlinov ehdotti silti Venäjän joukkojen jakamista samanaikaisesti Saksaa ja Itävalta-Unkaria vastaan.
Maailmansodan edetessä Venäjän armeija alkoi kärsiä yhä pahemmin operaatioita haittaavasta ase-, ammus- ja tarvikepulasta. Suhomlinov vakuutti tarviketilanteen kuitenkin olevan hyvä, minkä seurauksena hän menetti maan muun johdon luottamuksen. Kun sotilaalliset tappiot lisääntyivät, keisari erotti lopulta Suhomlinovin kesäkuussa 1915. Hänen seuraajakseen nimitettiin kenraali Aleksei Polivanov. Suhomlinov joutui tämän jälkeen julkisuudessa voimakkaan arvostelun kohteeksi, ja häntä syytettiin väärinkäytöksistä, korruptiosta ja jopa maanpetoksellisuudesta. Suhomlinovin suojatin, eversti Sergei Mjasojedovin tapaus heitti epäilysten varjon myös Suhomlinovin ylle. Ylipäällikkö Nikolai Nikolajevitš järjesti todennäköisesti syyttömän Mjasojedovin vuonna 1915 tuomituksi vakoilusta kuolemaan vaikeuttaakseen Suhomlinovin asemaa, sillä miesten välillä vallitsi edelleen kilpailu. Suhomlinov määrättiin huhtikuussa 1916 kotiarestiin, mutta vapautettiin keisarin määräyksellä saman vuoden lokakuussa. Hän menetti myös paikkansa valtakunnanneuvostossa.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 väliaikainen hallitus määräsi Suhomlinovin uudelleen vangittavaksi. Hänelle järjestettiin elo–syyskuussa 1917 poliittisesti värittynyt oikeudenkäynti, jossa hänet tuomittiin kyseenalaisten todisteiden perusteella valtiopetoksesta ja väärinkäytöksistä elinikäiseen vankeuteen ja pakkotyöhön. Bolševikkihallitus armahti Suhomlinovin hänen korkean ikänsä perusteella toukokuussa 1918 ja hänen sallittiin siirtyä maanpakoon Suomeen, jossa hän asui jonkin aikaa Hangossa. Suomen tiedotusvälineiden mukaan Suhomlinov tuli maahan 24. syyskuuta 1918 uimalla Siestarjoen yli yhdessä entisen pääministerin Aleksandr Trepovin kanssa. Hän siirtyi myöhemmin Saksaan, jossa julkaisi vuonna 1924 muistelmateoksen Erinnerungen. Hän kuoli vuonna 1926 Berliinissä.
Muuta

Vladimir Suhomlinovin mukaan on nimetty Suhomlinovin ilmiöksi kutsuttu humoristinen lainalaisuus, jonka mukaan kahdesta samanvahvuisesta armeijasta koreampia univormuja käyttävä armeija tulee häviämään taistelun toista vastaan. Suhomlinovin on sanottu suosineen näyttävää pukeutumista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladimir Suhomlinov Wikimedia Commonsissa
Владимир Александрович Сухомлинов (venäjäksi) Hrono.ru
Jiří Dienstbier

Jiří Dienstbier (2009)
Jiří Dienstbier (20. huhtikuuta 1937 Kladno, Tšekkoslovakia – 8. tammikuuta 2011 Praha, Tšekki) oli tšekkiläinen toimittaja ja Tšekkoslovakian kommunistivallan aikainen toisinajattelija, josta tuli vuoden 1989 samettivallankumouksen jälkeisen demokratian ajan ensimmäinen ulkoministeri (1989–1992).
Toimittajan uransa aikana Dienstbier työskenteli Tšekkoslovakian radiossa ja oli ulkomaanreportterina Länsi-Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Aasiassa. Hänen uskonsa sosialismiin murtui Prahan kevään päättyessä Neuvostoliiton joukkojen tuloon elokuussa 1968. Kriittisyytensä vuoksi hän menetti työpaikkansa ja sai elantonsa erilaisista tilapäistöistä, mutta toimi samalla maanalaisessa liikkeessä. Ystävineen hän perusti uudelleen kommunistihallinnon 1950-luvulla lopettaman maan vanhimman sanomalehden Lidové novinyn. Dienstbier oli keskeisiä hahmoja Itä-Euroopan toisinajattelijoiden vastustaessa Neuvostoliiton valta-asemaa alueella. Hän kuului kansalaisvapausjulistuksen Peruskirja 77:n allekirjoittajiin. Aktivisminsa vuoksi hän joutui vankilaan vuosiksi 1979–1982. Vuonna 1989 hän johti yhdessä Václav Havelin kanssa samettivallankumousta.
Dienstbier toimi vuonna 1992 Etyjin puheenjohtajana. Diestbier toimi YK:n ihmisoikeuskomission raportoijana entisen Jugoslavian alueella 1998–2001. Hän vastusti 1999 Naton pommituksia Jugoslaviaa vastaan Kosovon tilanteen vuoksi sekä myöhemmin Kosovon julistautumista itsenäiseksi. Vuodesta 2008 Dienstbier toimi senaattorina Tšekin parlamentin ylähuoneessa.
Vuoden 2013 Tšekin presidentinvaaleissa oli sosiaalidemokraattisen ČSSD-puolueen ehdokkaana Jiří Dienstbierin poika, juristi ja senaattori Jiří Dienstbier mladší (= junior). Hän on syntynyt 1969 Washingtonissa Isä-Dienstbieriä taas nimitetään lisänimellä starší (=senior).
Aiheesta muualla

Dienstbier seniorin ja juniorin yhteinen verkkosivu (tšekiksi)
Videopelivuosi 2017

Videopelivuosi 2017 käsittelee vuoden 2017 aikana julkaistuja videopelejä ja videopelimaailman merkittäviä tapahtumia.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Laitteistojulkaisuja

Nintendo Switch
New Nintendo 2DS XL
Videopelijulkaisuja

| Merkintä | Ohjelmisto |
| --- | --- |
iOS: Apple iOS
Mac: Mac OS
Win: Microsoft Windows
Lin: Linux
NDS: Nintendo DS
3DS: Nintendo 3DS
NS: Nintendo Switch
PS3: PlayStation 3
PS4: PlayStation 4
PSV: PlayStation Vita
Wii
WiiU: Wii U
X360: Xbox 360
XOne: Xbox One
Videopelijulkaisuja > Helmikuu

Fire Emblem Heroes
Nioh
Horizon Zero Dawn
The Hunter: Call of the Wild
Palkinnot > British Academy Games Awards

Uncharted 4: A Thief’s End – Best Game
Palkinnot > DICE Awards

Overwatch – Vuoden peli
Palkinnot > Finnish Game Awards

Clash Royale / Supercell – Vuoden 2016 kotimainen peli
Palkinnot > The Game Awards

The Legend of Zelda: Breath of the Wild – Vuoden peli (Game of the Year)
Palkinnot > Game Developers Choice Awards

Overwatch – Vuoden peli (Game of the Year)
Palkinnot > Golden Joystick Awards

The Legend of Zelda: Breath of the Wild – Ultimate Game of the Year
Jean-Luc Mélenchon

| Jean-Luc Mélenchon |
| --- | --- |
 Jean-Luc Mélenchon. Kuva vuodelta 2017.
Ranskan opetusministeri
 27. maaliskuuta 2000 – 6. toukokuuta 2002  
Pääministeri:  Lionel Jospin
Edeltäjä:  Claude Allègre
Seuraaja:  Luc Ferry
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. elokuuta 1951 (ikä 73) Tanger, Marokko
Kansalaisuus:   Ranska
Tiedot
Puolue:  La France insoumise (2016–) Vasemmistopuolue (2008–)
Muut puolueet:  Sosialistipuolue (1977–2008)  Kansainvälinen kommunistinen järjestö (ennen 1977)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
melenchon.fr
Jean-Luc Mélenchon [ʒɑ̃ lyk melɑ̃ʃɔ̃] (19. elokuuta 1951 Tanger, Marokko) on ranskalainen poliitikko. Hän on ollut senaattorina ja Lionel Jospinin hallituksen ministerinä. ja vuosina 2009–2017 europarlamentaarikko.
Mélenchon oli alkuun trotskilainen, siirtyi sitten 30 vuodeksi sosialisteihin, joista erosi 2008 ja perusti Vasemmistopuolueen (Parti de gauche). Vuonna 2009 hänet valittiin Euroopan parlamenttiin, jossa hän istui 2017 saakka.
Mélenchon oli presidenttiehdokas vuoden 2012 vaalissa. Maaliskuun lopulla 2012 tehdyn kyselyn perusteella Mélenchon nostettiin presidentinvaalissa François Hollanden ohella Nicolas Sarkozyn toiseksi haastajaksi. Mélenchonin kannatus oli 10–15 prosenttia. Hän jäi lopulta vaalin ensimmäisen kierroksen neljänneksi Hollanden, Sarkozyn ja Marine Le Penin jälkeen.
Melenchon perusti vuonna 2016 Alistumaton Ranska -liikkeen. Mélenchon oli liikkeen ehdokas vuoden 2017 presidentinvaalissa. Vuoden 2022 presidentinvaalin ensimmäisellä kierroksella hän sai noin 22 prosenttia äänistä ja sijoittui kolmanneksi, vain runsaan prosenttiyksikön toiseksi tulleelle Marine Le Penille hävinneenä.
Näkemyksiä

Äärivasemmistolaiseksi kutsuttu Mélenchon ihailee Venezuelan epädemokraattisiksi katsottuja johtajia Nicolás Maduroa ja Hugo Chávezia. Häntä on syytetty antisemitistiksi 2010-luvun alusta.
Vuonna 2022 hän sanoi peruvansa Macronin uudistukset eläkeikään, työttömyysturvaan ja maahanmuuttolakeihin.
Näkemyksiä > Venäjä ja Nato

Vuonna 2014 hän piti hyvänä, että Venäjä valtasi Krimin, sympatisoi Venäjää ja syytti Natoa.
Mediacitésin faktan­tarkistuksen mukaan Mélenchon tuki kauan Venäjän mielipiteitä Ukrainan ja Syyrian sodissa ja muualla. Venäjän hyökättyä Ukrainaan laajemmin vuonna 2022 hän kuitenkin on ottanut etäisyyttä Venäjästä mutta yhä syyttänyt Natoa sodan syntymisestä, vastustanut kauan asetoimituksia Ukrainalle ja vaatinut Ranskan eroa Natosta.
Suhde lehdistöön

Jean-Luc Mélenchon on usein hyvin kriittinen tiedotusvälineitä kohtaan. Hän on pyytänyt kannattajiaan valvomaan ja kuvaamaan journalisteja, etenkin Le Monde - ja Libération-lehtien. Mélenchon on solvannut lukuisia journalisteja. L'Express-lehden Renaud Reveliä hän kutsui "likaiseksi pikku vakoojaksi" ja lehteä "fasistiseksi". Vuonna 2021 hänet tuomittiin kunnianloukkauksesta hänen kutsuttuaan blogissaan Le Monden journalistia salamurhaajaksi ja CIA:n muusaksi. Der Spiegel -lehti on toistuvasti nimennyt hänet "demagogiksi" ja "Saksan vihaajaksi", koska hän arvostelee Saksaa jatkuvasti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean-Luc Mélenchon Wikimedia Commonsissa
Jean-Luc Mélenchon Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Vikebukt

| Vikebukt |
| --- | --- |

 Vikebukt
 Koordinaatit: 62°36′46″N, 7°08′50″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Møre ja Romsdal
Kunta:  Vestnes
Pinta-ala:  
 – Maa:  0,5 km²
Väkiluku (2023):  278
 – Väestötiheys:  556 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vikebukt on taajama Vestnesin kunnassa Møren ja Romsdalin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,5 neliökilometriä ja asukasluku 278 vuonna 2023.
Jami Laine

| Jami Laine> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1990 (ikä 34) Pori, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  184 cm
Paino:  92 kg
Seura
Seura:  HC Satakunta
Sarja:  Suomi-sarja
Pelinumero:  34
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2010–
Aik. seurat:  Ässät (SM-liiga)
Jami Laine (s. 27. heinäkuuta 1990 Pori) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Suomi-sarjan HC Satakunnassa. Laine on vahva peruspuolustaja.
Ura

Laine on Ässien kasvatti ja edusti joukkuetta koko junioriuransa ajan. Hänet nostettiin kaudeksi 2010–2011 Ässien SM-liigarinkiin yksivuotisella sopimuksella kesäkuussa 2010.
Laine teki SM-liigadebyyttinsä 18. marraskuuta 2010 ottelussa Ilvestä vastaan. Hän sai siinä jääaikaa 12.14 minuuttia. Kauden 2010–2011 aikana Laine pelasi kaksi SM-liigaottelua.
Kaudeksi 2011–2012 Laine siirtyi Suomi-sarjan HC Satakuntaan.
Veera

| Veera, Vera |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Veera: 4. elokuuta
– ruotsinkielinen:  Vera: 4. elokuuta
– ortodoksinen:  17. syyskuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Verá, Věra, Vira, Wera
Nimen alkuperä:  usko venäjäksi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Veera on suomalainen naisen etunimi. Se on muunnos kansainvälisestä nimestä Vera, jota myös käytetään Suomessa.
Vera on alkujaan slaavilainen nimi ja merkitsee venäjäksi uskoa. Nimi liittyy myös latinan sanaan verus, joka merkitsee totuutta.
Ortodoksisessa kirkossa tunnetaan uskoa symboloiva Veera-marttyyri, jonka kahdella sisaruksella oli toivoa ja rakkautta merkitsevät nimet.
Veeraa käytetään joskus myös Veronikan lempinimenä. Albaniassa Vera liittyy kesää merkitsevään sanaan.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan ollut 13 580 Veera-nimen saanutta naista ja 18 miestä. Vastaavasti Vera-nimi on annettu 4 334 naiselle ja muutamalle miehelle. Vuonna 1997 Veera oli yksi kolmesta suosituimmasta tyttöjen ensimmäisestä etunimestä[lähde? ]. Veera on ollut yleinen nimi etenkin Karjalassa..
Veeran suosituin lempinimi on Veeruska. Tuntemattomassa sotilaassa Rokka kutsuu erästä itäkarjalaista Veeraa nimellä Veerukka.
Tunnettuja Veera-nimisiä

Luettelon Veerat ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Veera Antsalo (s. 1975), runoilija ja kirjailija
Veera Degerholm (s. 1971), näyttelijä ja juontaja
Veera Hellman (s. 2002), jalkapalloilija
Veera Hokka (s. 1998), kilpapurjehtija
Veera Ikonen (s. 1975), kirjailija ja käsikirjoittaja
Veera Kauppi (s. 1997), jalkapalloilija ja salibandyn pelaaja
Veera Kinnunen (s. 1980), yhteiskuntatieteilijä
Veera Kivirinta (s. 1995), uimari
Veera Klemettinen (s. 1998), suunnistaja
Veera Laine (s. 1986), suomalainen politiikan tutkijatohtori
Veera Laitinen (s. 1997), fantasiakirjailija
Veera Lohi (1899–1991), kätilö ja kansanperinteen kerääjä
Veera Luoma-aho (s. 1978), toimittaja
Veera Manninen (s. 2000), kenttäratsastaja
Veera Mattila (s. 2003), pika- ja keskimatkojen juoksija
Veera Nelus (1916–1996), virolainen ooppera- ja konserttilaulaja
Veera Nieminen (s. 1978), kirjailija
Veera Oksanen (s. 1978), keihäänheittäjä
Veera Ollikainen (1919–2009), inkeriläissyntyinen kielitieteilijä ja sanakirjojen tekijä
Veera Perälä (s. 2000), suomalainen keskimatkojen juoksija
Veera Pirttinen (s. 1997), koripalloilija
Veera Roos (1882–1961), näytelmäkirjailija ja kirjallisuuden suomentaja
Veera Ruoho, o.s. Liukkonen (s. 1969), poliisi, Kokoomuksen ent. kansanedustaja ja taekwondoin
Veera Saar (1912–2004), virolainen kirjailija
Veera Salmi (s. 1976), kirjailija
Veera Snellman, tanssitaiteilija ja muusikko
Veera Svansjö (s. 1987), pesäpalloilija
Veera Sylvius (s. 1974), suomalainen yrittäjä, pääomasijoittaja ja runoilija
Veera Taleš (s. 1950), virolainen ooppera- ja konserttilaulaja
Veera Toikka (s. 2002), suomalainen pesäpalloilija
Veera Tyhtilä (s. 1977), käsikirjoittaja ja näytelmäkirjailija
Veera Varonen (s. 2005), suomalainen pesäpalloilija
Veera Vartiainen (s. 1983), jalkapalloilija
Veera W. Vilo (s. 1990), näyttelijä ja elokuvantekijä
Veera Välimaa (s. 1996), koripalloilija
Kuvitteellisia Veera-nimisiä

Veera, päähenkilö eräissä Debi Gliorin lastenkirjoissa
Veera, päähenkilö eräissä Aino Havukaisen ja Sami Toivosen lastenkirjoissa
Veera (engl. Doozy), sivuhenkilö sarjakuvassa Kamut
Veera, Assi Nortian esittämä päähenkilö elokuvassa Kaunis Veera eli Ballaadi Saimaalta (1950)
Veera, Marjatta Kallion esittämä tanssija elokuvassa Sankarialokas (1955)
Veera (Vera), päähenkilö Vasili Pitšulin ohjaamassa elokuvassa Pikku Veera (1988)
Veera Arable (engl. Fern Arable), Dakota Fanningin esittämä päähenkilö E. B. Whiten lastenkirjaan perustuvassa elokuvassa Lotta ystäväni (1997)
Veera Heikkinen, Rosa Meriläisen esittämä pankinjohtajan tytär televisiosarjassa Metsolat
Veera Keto, Sari Havaksen esittämä televisiotoimittaja Maalaiskomedia-sarjassa
Veera Lapinkoski, päähenkilö elokuvassa Veeran maaginen elämä
Veera Puolakka, Mirva Kuivalaisen roolihahmo televisiosarjassa Salatut elämät
Veera Vee, Riikka Gustafssonin esittämä päähenkilö Kinoproductionin lastenelokuvassa Veera Vee ja peto (1992)
Veera, itäkarjalainen neito jota Tuntemattomassa sotilaassa Hietanen, Rokka ja Vanhala käyvät katsomassa, ja joka tanssii näiden katsellessa
Kuvitteellisia Vera-nimisiä

Vera, hahmo Andreï Makinen samannimisessä romaanissa
Vera, Aila Arajuuren roolihahmo televisiosarjassa Angela ja ajan tuulet
Vera, Agneta Ekmannerin roolihahmo elokuvassa Bluff Stop (1977)
Vera, Sarah Solemanin roolihahmo elokuvassa Mrs Henderson esittää (2005)
Vera Claythorne, henkilö Agatha Christien romaanissa Eikä yksikään pelastunut (1939)
Vera Drake, Imelda Stauntonin esittämä päähenkilö Mike Leighin ohjaamassa samannimisessä elokuvassa (2004)
Vera Johnson, Carrie Snodgressin roolihahmo elokuvassa Sininen taivas (1994)
Vera Murchens, Missi Pylen esittämä murtovaras elokuvassa Yksin kotona 4 (2002)
Vera Phillips, Keira Knightleyn esittämä päähenkilö elokuvassa The Edge of Love (2008)
Vera Rivkin, Idina Menzelin roolihahmo elokuvassa Ask the Dust (2006)
Vera Stanhope, poliisisarjassa Vera Stanhope tutkii
Jiřina Ptáčníková

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ptáčníková vuonna 2013. |  Ptáčníková vuonna 2013. |  Ptáčníková vuonna 2013. |  |
Maa:   Tšekki
Naisten yleisurheilu
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Sopot 2014 | Seiväshyppy |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Helsinki 2012 | Seiväshyppy |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Kultaa | Belgrad 2009 | Seiväshyppy |  |
Jiřina Ptáčníková (ent. Svobodová, s. 20. toukokuuta 1986 Plzen) on tšekkiläinen yleisurheilija, joka kilpailee seiväshypyssä. Hän edustaa seuratasolla USK Prahaa.. Ptáčníková on Euroopan mestari vuodelta 2012.
Ura

Nuorten arvokisoissa Ptáčníková selviytyi loppukilpailuun alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2002 ja 2004, mutta jäi molemmilla kerroilla loppukilpailussa ilman tulosta. Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2003 hän sijoittui viidenneksi ja alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa kuudenneksi 2003 ja neljänneksi 2005.
Aikuisten tasolla Ptáčníkován ensimmäiset arvokisat olivat EM-kilpailut 2006, joissa hän karsiutui hypättyään tuloksen 380 cm. Hän karsiutui loppukilpailusta Torinon EM-hallikilpailuissa 2009. Ensimmäisen suurkilpailuvoittonsa hän otti universiadeissa vuonna 2009 tuloksella 455 cm. Samana vuonna hän jäi karsinnassa 16. sijalle ja putosi loppukilpailusta MM-kilpailuissa Berliinissä tuloksella 440 cm. Vuonna 2010 hän sijoittui viidenneksi sekä EM-kisoissa että sisäratojen MM-kilpailussa. EM-hallikisoissa 2011 Ptáčníková oli neljäs. Hän sijoittui seitsemänneksi MM-kisoissa 2011 ja kuudenneksi MM-hallikisoissa 2012.
Kesällä 2012 oli ensimmäisen arvokisamitalin aika: Kesän EM-kisoissa Helsingissä hän voitti mestaruuden tuloksella 460 cm. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui kuudenneksi tuloksella 445 cm. Helmikuussa 2012 Ptáčníková teki sisäratojen uuden Tšekin-ennätyksen 470 cm. EM-hallikilpailuissa 2013 hän sijoittui neljänneksi ja saman vuoden Moskovan MM-kilpailuissa kahdeksanneksi. 4. syyskuuta 2013 hän hyppäsi ulkoratojen Tšekin ennätyksen 476 cm ja paransi Kateřina Baďurován nimissä ollutta ennätystä yhdellä senttimetrillä.
Ptáčníková hyppäsi sisäratojen Tšekin ennätyksen 471 Dresdenissä 31. tammikuuta 2014. Hän sai hopeaa Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014 tuloksella 470. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 hän sijoittui kuudenneksi. Hän karsiutui loppukilpailusta 2015 Prahan EM-hallikilpailuissa ja Pekingin MM-kilpailuissa, 2016 Amsterdamin EM-kilpailuissa ja Rio de Janeiron olympialaisissa sekä 2017 Lontoon MM-kilpailuissa.
Ptáčníková oli vuosina 2012–2014 naimisissa aitajuoksija Petr Svobodan kanssa.
Saavutukset

Euroopan mestaruus 2012
Universiadit 2009, voittaja
MM-hallikisat 2014, hopeaa
Olympialaiset 2012, 6. sija
MM-kisat 2011, 7. sija
MM-kisat 2013, 8. sija
EM-kisat 2010, 5. sija
EM-kisat 2014, 6. sija
MM-hallikisat 2010, 5. sija
MM-hallikisat 2012, 6. sija
EM-hallikisat 2011, 4. sija
EM-hallikisat 2013, 4. sija
Ulkoratojen Tšekin-ennätys 476 vuonna 2013
Sisäratojen Tšekin-ennätys 471 vuonna 2014
Viktor Agejev (nyrkkeilijä)

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Itä-Berliini 1965 | 71 kg |  |
|  Kultaa | Rooma 1967 | 71 kg |  |
Viktor Petrovich Agejev (ven. Виктор Петрович Агеев, s. 7. heinäkuuta 1941 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen, Neuvostoliittoa edustanut entinen nyrkkeilijä ja urheilujohtaja.
Viktor Agejev aloitti nyrkkeilyuransa 13-vuotiaana "Trud"-urheilujärjestössä. Hän nousi Neuvostoliitossa pinnalle alle 20-vuotiaiden mestaruuskisoissa 1960 voittaessaan sarjan alle 67 kg. Samana vuonna hän osallistui myös aikuisten mestaruuskisoihin ja pääsi puolivälieriin. Seuraavana vuonna 1961 Agejev hävisi Neuvostoliiton-mestaruuskisoissa välierissä Ričardas Tamulisille, joka voitti samana vuonna sarjan Euroopan-mestaruuden. Tappio tuli Tamulisille myös seuraavana vuonna Neuvostoliiton-mestaruuskisoissa, mutta tällöin loppuottelussa.
Huipulle armeijan urheiluseuran kautta

Vuonna 1962 Agejev meni armeijan palvelukseen ja siirtyi edustamaan TsSKA Moskovaa eli armeijan urheiluseuraa. Seuraavan vuoden 1963 Neuvostoliiton-mestaruuskilpailuissa tuli mestaruus ja samalla välierissä voitto juuri Euroopan-mestaruuden voittaneesta Tamulisista.
Agejev oli nyrkkeillyt sarjassa alle 67 kg, mutta paino-ongelmat pakottivat siirtymään sarjaan alle 71 kg. Vuoden 1964 tähtäin oli Tokion olympialaisissa, mutta esteeksi muodostui Boris Lagutin, kaksinkertainen Euroopan-mestari ja olympiamitalisti, joka voitti Agejevin Neuvostoliiton-mestaruuskisoissa välierissä ja nousi olympiaedustajaksi ja siellä olympiavoittajaksi.
Neuvostoliiton nyrkkeilyn huipulla

Vuodesta 1965 Agejev nousi sarjan alle 71 kg Neuvostoliiton ykköseksi Lagutinin väistyttyä. Agejev voittikin heti Euroopan-mestaruuden Itä-Berliinin kisoissa. Ennen loppuottelua hän voitti Sveitsin Baumannin, Itä-Saksan Jürgen Voigtländer ja Italian Mario Casatin. Loppuottelussa Agejev voitti Bulgarian Angel Doitševin teknisellä tyrmäyksellä. Vuoden 1967 EM-kisoissa Roomassa Agejevin onnistui uusia Euroopan-mestaruus voitoilla Hollannin Hermann Scheregarduksesta, Skotlannin Tom Imriestä ja Romanian Ion Covacista. Loppuottelussa Agejev kukisti Puolan Witold Stachurskin. Euroopan-mestaruuden jälkeen tuli vielä kolmas Neuvostoliiton-mestaruus sarjassa alle 71 kg.
Vuosi 1968 oli olympiavuosi, ja Agejevin tavoite oli otella olympialaisissa. Esteeksi tuli kuitenkin entinen mestari Boris Lagutin, joka palasi kehään vuoden 1967 lopulla. Vuoden 1968 Neuvostoliiton-mestaruuskisa oli keskeisin näytön paikka olympianyrkkeilijöitä valittaessa. Lagutin otti semifinaalissa Agejevista voiton ja voitti vielä loppuottelun. Näin Agejevin olympiatie oli poikki.
Urheilu-uran jälkeinen aika

Viktor Agejev päätti uransa vuoteen 1968 ja siirtyi urheiluopettajakoulutukseen Moskovan fyysisen kulttuurin instituuttiin. Siviilielämässä Agejev ajautui riitoihin neuvostourheilujohdon kanssa. Tämän vuoksi häneltä kiellettiin asuminen Moskovassa.
1970-luvulla Agejev sai palata Moskovaan, ja hän valmensi muun muassa Viktor Rybakovia, Valeri Limasovia ja Vasili Solominia. Neuvostoliiton hajotessa Agejevista tuli ensimmäisiä ammattinyrkkeilyn toimijoita. Vuosina 1992–2017 hän oli Venäjän ammattinyrkkeilyliiton puheenjohtaja, joka liittyi osaksi World Boxing Association (WBA) -organisaatiota. Agejev perusti 1990-luvulla Balašihaan Moskovan alueelle oman urheilukoulun, jossa nuorista koulutetaan nyrkkeilijöitä.,
Viuhkapyrstötyrannit

| Viuhkapyrstötyrannit |
| --- | --- |
 Viuhkapyrstötyranni (Alectrurus tricolor)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Viuhkapyrstötyrannit Alectrurus  Vieillot, 1816
Katso myös
   Viuhkapyrstötyrannit Wikispeciesissä   Viuhkapyrstötyrannit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viuhkapyrstötyrannit (Alectrurus) on tyrannien heimoon kuuluva lintusuku.
Viuhkapyrstötyranneihin (Alectrurus) kuuluvia lajeja

Viiripyrstötyranni (Alectrurus risora)
Viuhkapyrstötyranni (Alectrurus tricolor)
Aiheesta muualla

BirdLife Suomi ry: Maailman lintujen suomenkieliset nimet 2., uudistettu painos (2006) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Alectrurus (englanniksi)