stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rainbow Warriorin tapaus
Operaation alku

Ensimmäinen Uuteen-Seelantiin saapunut Codet'n joukon jäsen oli luutnantti Christine Cabon, joka tuli maahan huhtikuun puolivälissä peitenimellä Fredérique Bonlieu. Cabonin rooli operaatiossa on jäänyt hämäräksi. Hän esiintyi geologina ja ympäristöasioiden tukijana ja tutustui nopeasti Greenpeacen edustajiin. Lopulta hän liittyi järjestöön väliaikaisena avustajana. Hän kuitenkin lähti Uudesta-Seelannista toukokuussa Tahitille. 22. kesäkuuta DGSE lähetti Ranskan Uuteen-Kaledoniaan rekisteröidyn jahti Ouvean Uuteen-Seelantiin, jossa se jäi syrjäiseen Parengarengan satamaan maan pohjoisosaan. Mukana oli viisi ranskalaista, heidän joukossaan ylikersantti Roger Verge ja kaksi kersanttia, joilla oli yhteys Aspretton sukeltajakouluun Korsikalla. Ranskalaisten tehtävä oli raportoida Greenpeacen aluksista ja saada selville, olisiko Greenpeacen laivaston mukaan mahdollista soluttaa ranskalaisten laiva, mahdollisesti näiden suunnitelmien sotkemiseksi. Toinen vaihtoehto oli yrittää saada Verge jonkin Greenpeacen laivan kapteeniksi. Samoin 22. kesäkuuta maahan saapui myös Ouvean miehistöstä erillinen joukko, ranskaa puhunut pariskunta, joilla oli Sveitsin passit. Passeissa oli nimet Alain Jacques ja Sophie-Claire Turenge. He tulivat Aucklandiin ja kertoivat olevansa häämatkalla. Todellisuudessa molemmat olivat DGSE:n upseereja, majuri Alain Mafart ja kapteeni Dominique Prieur. Mafart oli toiminut DGSE:n laivastokoulussa ohjaajana, ja Prieur oli naimisissa Ranskan puolustusministeriön työntekijän kanssa. Rainbow Warriorin tapauksen jälkeen Ranska antoi selvityksen, jonka mukaan parin tehtävä oli raportoida Rainbow Warriorin mukaan lähtevien laivojen lukumäärästä ja niiden ominaisuuksista.
Isku

28. kesäkuuta Ouvea purjehti Whangareihin, noin sadan kilometrin päähän Aucklandista. Siellä yksi sen kapteeneista vuokrasi auton ja matkusti seuraavan viikon aikana noin 1 400 kilometriä, mutta syytä ei tiedetä.
6. heinäkuuta Rainbow Warrior saapui Vanuatulta Aucklandin satamaan. Ranskalaiset alkoivat valvoa sitä ja yrittivät saada selville, oliko Uuden-Seelannin hallitus sotkeutunut jotenkin asiaan, sillä maan pääministeri David Lange oli ottanut kantaa ydinvoimaa vastaan.
Kolme päivää Rainbow Warriorin saapumisen jälkeen Ouvea lähti Uudesta-Seelannista kohti Australialle kuuluvaa Norfolkinsaarta. Seuraavana päivänä Rainbow Warrior upotettiin magneettisilla miinoilla. Ensimmäinen räjähdys tapahtui vesirajan alapuolella. Laivassa olleet 12 miehistön jäsentä pakenivat, lukuun ottamatta portugalilaista valokuvaaja Fernando Pereiraa, joka meni kannen alle ja yritti pelastaa kameransa. Silloin tapahtui toinen räjähdys, ja Pereira sai surmansa.
Poliisi pidätti Mafartin ja Prieurin muutaman tunnin kuluttua asuntovaunusta lähellä satamaa. Satamaan oli jätetty pelastusliivit, kumivene ja paineilmapullo, jotka olivat kaikki Ranskan laivaston käyttämää tyyppiä. Parin hallussa olleiden puhelinnumerojen avulla selvisi, että he työskentelivät Ranskan tiedustelupalvelulle. Uuden-Seelannin tiedustelupalvelu puolestaan selvitti, että pari oli soittanut DGSE:n numeroon eräästä hotellista.
Isku > Ranskalaisten kiinniotto

15. heinäkuuta Mafart ja Prieur saivat syytteet väärien passien hallussapidosta, ja samalla Uuden-Seelannin poliisi lähetti miehiään kuulustelemaan Ouvean miehistöä Norfolkinsaarelle. 23. heinäkuuta Mafart ja Prieur saivat syytteet tuhopoltosta ja murhasta, ja heidät passitettiin Aucklandin Mount Edenin vankilaan. Kolme päivää myöhemmin Ouvean miehistöstä annettiin etsintäkuulutukset samoista rikoksista epäiltyinä. Tuolloin Ouvean yhteyksistä asiaan oli jo kerätty todisteita.
27. heinäkuuta annettiin etsintäkuulutus myös Fredérique Bonlieusta, joka tuolloin työskenteli arkeologisilla kaivauksilla Israelissa. Uuden-Seelannin poliisi pyysi Israelin poliisia ottamaan Bonlieun haltuunsa kuulusteluja varten, mutta hän lensi sitä ennen New Yorkiin. Samaan aikaan Uuteen-Kaledoniaan matkalla ollut Ouvea katosi merellä, ilmeisesti miehistönsä upottamana. Miehistö oli ilmeisesti järjestänyt siirtymisen toiseen laivaan.
Reaktio

Kun Rainbow Warriorin tapaus levisi uutisiin Ranskassa, maan puolustusministeriö yritti salata tiedon siitä, että kaksi iskusta pidätettyä olivat DGSE:n jäseniä. Presidentti François Mitterrand pyysi pääministeri Laurent Fabiusta järjestämään tapauksen tutkinnan, ja tämä puolestaan pani asialle entisen Élysée-palatsin pääsihteerin Bernand Tricot'n. Samaan aikaan Ranskan media levitti tietoja, joista ainakin osa oli DGSE:ltä peräisin. Pariin otteeseen tapauksesta yritettiin syyttää Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Ensin vihjailtiin, että maa saattaisi olla vastuussa koko iskusta, ja sitten maata syytettiin siitä, että se oli luovuttanut tietoja Ranskan operaatiosta Uudelle-Seelannille. Yhdistyneen kuningaskunnan motiiviksi iskuun väitettiin yritystä kostaa Ranskalle sen Argentiinalle myymiä Exocet-ohjuksia, joita Argentiina käytti menestyksekkäästi Falklandin sodassa. Kuitenkin ainoa todiste, joka yhdisti britit iskuun, oli kumivene, joka oli löytynyt satamasta pian iskun jälkeen. Vene oli ostettu Brentistä Pohjois-Lontoosta. Myyjä muisti veneen ostajan puhuneen ranskaa ja väitti tunnistavansa hänet Alain Mafartin valokuvasta. Ranskalaiset väittivät Mafartin paljastuttua, että veneen myyjä oli entinen brittien agentti. Britannian puolustusministeri Geoffrey Howe kuvaili ranskalaisten syytöksiä absurdeiksi televisiolle antamassaan haastattelussa.
Tällä välin tapauksen selvittämisessä tuli ongelmia. Ranskalaiset olivat olettaneet, että uusiseelantilaiset tekisivät yhteistyötä ranskalaisten selvitysryhmän kanssa, mutta he vaativatkin kaikkien tapaukseen liittyvien henkilöiden luovuttamista Uuteen-Seelantiin. Ranska vastasi, ettei se luovuta kansalaisiaan muihin maihin. Myöhemmin Ranskan pääministeri Fabius pyysi Uudelta-Seelannilta kaikkia tapaukseen liittyviä todisteita tutkimuksia varten. Fabius myönsi, että DGSE:n agentit olivat vastuussa Rainbow Warriorin upotuksesta ja he olivat toimineet määräysten mukaan. Tämän jälkeen Mitterrand joutui erottamaan vastuussa olevia henkilöitä: puolustusministeri Charles Hernu korvattiin Paul Quilèsilla, ja DGSE:n johtaja amiraali Pierre Lacosten korvasi puolestaan kenraali René Imbot. Lacoste väitti myöhemmin muistelmissaan, että käsky Rainbow Warriorin upottamisesta oli tullut suoraan presidentti Mitterrandilta, mutta Mitterrand väitti olleensa tietämätön asiasta.
Reaktio > Tuomio ja syyllisten vapauttaminen

Uudessa-Seelannissa Mafartin ja Prieurin syytteet muutettiin lopulta tapoksi. Tämä herätti heti kritiikkiä ja syytöksiä siitä, että Ranska ja Uusi-Seelanti olisivat solmineet jonkinlaisen salaisen sopimuksen, mutta pääministeri David Lange kiisti sopimuksen nopeasti julkisuudessa. Todennäköisempää onkin, että Uudessa-Seelannissa pelättiin murhasyytteen kaatuvan vähäisten todisteiden takia. 22. marraskuuta Mafart ja Prieur todettiin syyllisiksi ja heidät tuomittiin kymmenen vuoden vankeusrangaistuksiin. Ranska yritti sotkeutua oikeudenkäyntiin levittämällä huhuja siitä, että agenttipari ei olisikaan ollut vastuussa pommi-iskusta, vaan että oikeat tekijät olisivat paenneet. Kun siinä ei onnistuttu, he aloittivat työn agenttiensa vapauttamiseksi. Uusi-Seelanti suostuikin siihen, että vangit siirrettiin Ranskaan kuuluvalle Haon atollille, missä heidät oli määrä pitää kolmen vuoden ajan.
Vuonna 1987 Ranska maksoi korvaukseksi Greenpeacelle 8,16 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria  ja esitti virallisen anteeksipyynnön. Ranska maksoi myös korvauksia Pereiran perheelle, korvasi hänen henkivakuutusyhtiölleen 30 000 Alankomaiden guldenia ja maksoi 650 000  Ranskan frangin suuruiset korvaukset Pereiran puolisolle ja  1,5 miljoonaa frangia Pereiran kahdelle lapselle ja 75 000 frangia Pereiran vanhemmille. Sen jälkeen kun asiasta oli neuvoteltu Uuden-Seelannin kanssa, Ranska oli uhannut vaikeuttaa Uuden-Seelannin lampaanlihan ja voin tuontia, ja varoitukseksi näiden tuotteiden tuonti Ranskan Uuteen-Kaledoniaan estettiin.
Aikaansaatua sopimusta määrättiin valvomaan YK:n pääsihteeri Javier Pérez de Cuéllar. Kuitenkin jo syyskuussa 1987 väitettiin, että Mafart ja Prieur toimivat Haolla taistelusukeltajien kouluttajina. Joulukuussa ilmoitettiin, että Mafart oli lennätetty Pariisiin humanitäärisistä ja lääketieteellisistä syistä. Prieurkin lennätettiin lopulta saarelta vuonna 1988. Ranskalaiset olivat käyttäneet hyväksi sopimuskohtaa, jossa mainittiin poistumisen olevan mahdollista sairauden tai raskauden sattuessa. Niinpä ensin saarelle lennätettiin Prieurin mies, ja toukokuussa 1988 presidentti Jacques Chirac järjesti Prieurin pois saarelta raskauteen vedoten.
Mururoan atolli.
Ranskan puolustusministeri Charles Hernu joutui eroamaan tapauksen johdosta.
Haon atollia, jonne Ranska sai Uuden-Seelannin luovuttamaan Mafartin ja Prieurin.
Rainbow Warriorin muistomerkki Matauri Bayssä, Uudessa-Seelannissa.
Rock ’n’ Roll (kappale)

| ”Rock ’n’ Roll” The Sounds |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Living in America
 B-puoli: ”Rock ’n’ Roll (Dance version)”
 Äänitetty : Ljudhavet & Bonehouse
 Julkaistu: 2003
 Formaatti: CDS
 Tekijä(t): The Sounds
 Tuottaja(t): Adel & Shootingstar
 Tyylilaji: new wave, post-punk revival
 Kesto: 03.56
 Levy-yhtiö: New Line
The Soundsin muut singlet
| ”Living in America” 2002 | ”Rock ’n’ Roll” 2003 | ”Song with a Mission” 2006 |
Rock ’n’ Roll on ruotsalaisen dance-punkyhtye The Soundsin single albumilta Living in America (2002).
Kappaleen on kirjoittanut yhtyeen laulaja-keulahahmo Maja Ivarsson.
Kappaleet

Rock'n Roll – 3.56 (Single Version)
Rock'n Roll – 5.50 (Dance Version)
Aiheesta muualla

Rock ’n’ Roll discogs.com -sivustolla
Rescue

| Rescue Clarence Clemons and the Red Bank Rockers |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Record Plant, NYC
 Julkaistu: 1983
 Tuottaja(t): Ralph Shuckett Kappale 4 Ralph Shuckett, Clarence Clemons ja William Wittman Kappale 7 Bruce Springsteen ja Ralph Shuckett
 Tyylilaji: rock
 Levy-yhtiö: CBS
Clarence Clemonsin muut julkaisut
|   | Rescue 1983 | Hero 1985 |
Rescue on saksofonisti Clarence Clemonsin johtaman Clarence Clemons and the Red Bank Rockers -yhtyeen albumi vuodelta 1983.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Jump Start My Heart | Desmond Child, Ellie Greenwich, Jeff Kent, puhallinsovitus Ralph Shuckett | 3.22 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Rock 'N' Roll DJ | John Leffler, Ralph Schuckett | 5.14 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Money To The Rescue | Clarence Clemons, Desmond Child | 4.40 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | A Woman's Got The Power | Clarence Clemons, Ralph Schuckett, William Wittman | 4.21 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | A Man In Love | Clarence Clemons, Desmond Child, Ralph Schuckett, Terry Abramson | 3.57 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Heartache # 99 | Clarence Clemons, Gavin Christopher | 5.13 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Savin' Up | Bruce Springsteen | 4.20 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Resurrection Shuffle | Tony Ashton | 4.09 |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Clarence Clemons – saksofonit, lyömäsoittimet, taustalaulu
John ”J.T.” Bowen – laulu
David Landau – kitarat
Ralph Shuckett – kosketinsoittimet, taustalaulu
John Siegler – basso
Wells Kelly – rummut, taustalaulu
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Sid McGinnis – kitara (kappale 1)
Bruce Springsteen – kitara (kappale 7), taustalaulu
Peter Wood – syntetisaattoriohjelmointi
Lloyd Landesman – syntetisaattoriohjelmointi, taustalaulu
”Hollywood” Paul Litteral – trumpetti (kappale 1)
Bob Funk – pasuuna (kappale 1)
Arno Hecht – tenorisaksofoni (kappale 1)
Crispin Cioe – baritonisaksofoni (kappale 1)
Gary Guzio – trumpetti (kappale 1)
Jack Bashkow – tenorisaksofoni (kappale 1)
Ellie Greenwich – taustalaulu
Jeff Kent – taustalaulu
Elaine Caswell – taustalaulu
Desmond Child – taustalaulu
Ellen Shipley – taustalaulu
Don Yowell – taustalaulu
Miriam Valle – taustalaulu
Maria Vidal – taustalaulu
Diana Grasselli – taustalaulu
Maretha Stewart – taustalaulu
Ken Williams – taustalaulu
Diane Wilson – taustalaulu
Albertine Robinson – taustalaulu
Rory Dodd – taustalaulu
Eric Troyer – taustalaulu
John Leffler – taustalaulu
Tim Holland – taustalaulu
Kokoonpano > Tuotanto

Ralph Shuckett – tuottaja
William Wittman – pää-äänittäjä ja apulaistuottaja, tuottaja (kappale 4)
Bruce Springsteen - tuottaja (kappale 7)
Steve Marcantonio – äänittäjä
Carol Cafiero – apulaisäänittäjä
John Agnelio – apulaisäänittäjä
George Marino – masteroija (Sterling Sound, NY)
John Berg – design
Eric Meola – kansikuva
Richard Edmund Pates

Richard Edmund Pates
Richard Edmund Pates (s. 12. helmikuuta 1943 Saint Paul, Minnesota) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Saint Paul and Minneapolisin arkkihiippakuntaan Francis Frederick Reh 20. joulukuuta 1968. Hänet nimitettiin Saint Paul and Minneapolisin vihkipiispaksi sekä Suacian titulaaripiispaksi 22. joulukuuta 2000, ja piispaksi vihkiminen seurasi 26. maaliskuuta 2001. Pääkonsekraattorina toimi Harry Joseph Flynn, jota avustivat John Robert Roach ja Frederick Francis Campbell.
10. huhtikuuta 2008 Pates sai nimityksen Des Moinesin piispaksi Iowaan, ja hänet asetettiin uuteen virkaansa 29. toukokuuta.
Roberto Saviano

Roberto Saviano, 2007
Roberto Saviano (s. 22. syyskuuta 1979 Napoli) on italialainen kirjailija ja toimittaja. Kirjoituksissaan, artikkeleissaan ja kirjoissaan hän käyttää proosaa ja uutistyyliä kertoessaan muun muassa vaikutusvaltaisesta campanialaisesta rikollisjärjestöstä camorrasta ja kansainvälisestä kokaiinikaupasta.
Savianon kirja Gomorra ilmestyi 2006. Siinä hän kertoo salaisia yksityiskohtia camorran liiketoimista. Napolilaiset kummisedät ovat uhkailleet häntä, ja siksi Italian sisäministeriö on järjestänyt hänelle jatkuvan poliisivartion. Camorra halusi joululahjaksi Savianon hengen, ja lupasi surmata tämän ennen vuodenvaihdetta, mutta näin ei kuitenkaan käynyt.
Gomorra on käännetty 42 kielelle, ja siitä on tehty elokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 2008 sekä televisiosarja, joka esitettiin vuosina 2014-2019.
Vuonna 2013 ilmestyi Savianon kirja Zero Zero Zero kansainvälisestä kokaiinikaupasta. Vuonna 2019 julkaistiin kirjan pohjalta tehty televisiosarja, jossa Saviano on mukana yhtenä tuottajana.
Teokset

Gomorra, mafian valtakunta, suom. Hannimari Heino, WSOY, 2007; 2009
Järistyksen jälkeen: tositarinoita Berlusconin jälkeen Italiasta, WSOY, 2012
Zero Zero Zero: raportti kansainvälisestä kokaiinikaupasta.  (Zero Zero Zero, 2013)  Suomentanut Leena Taavitsainen-Petäjä. Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-39853-1.
La paranza dei bambini, 2016
Dokumenttielokuvia

Roberto Saviano, mafian jahtaama (Roberto Saviano: un écrivain menace de mort par la Camorra, 2011)
Aiheesta muualla

Bozonnet, Jean-Jacques: Le courage du jeune écrivain Roberto Saviano Le Monde. (ranskaksi)
Death Threats from the Mob: A Mafia Fatwa for an Italian Author Der Spiegel. (englanniksi)
Malm, Åke: Skrev bok – nu jagas han av maffian Aftonbladet. (ruotsiksi)
Universidad Internacional Menéndez Pelayo (UIMP). Santander, Espanja, 2009 (espanjaksi)
Richard Edlund

Richard Edlund
Richard Edlund (s. 6. joulukuuta 1940 Fargo, Pohjois-Dakota) on yhdysvaltalainen elokuvien erikoistehosteteknikko. Hänet on palkittu Oscarilla elokuvista Tähtien sota (1977), Imperiumin vastaisku (1980), Kadonneen aarteen metsästäjät (1981) ja Jedin paluu (1983). Hänen luomiaan tehosteita nähdään myös muun muassa elokuvissa 2010 (1984) ja Ghost – näkymätön rakkaus (1990).
Edlund syntyi Pohjois-Dakotan Fargossa ja varttui Minnesotan Fergus Fallsissa. Hän opiskeli USC School of Cinema-Television -oppilaitoksessa Los Angelesissa. Yhdysvaltain laivastossa Edlund oli elokuvatehtävissä, siviilissä raitiovaununkuljettajana ja valokuvaajana kunnes pääsi George Lucasin palvelukseen vuosiksi 1975–1983. Hän oli mukana perustamassa Industrial Light & Magic -yhtiötä, mutta siirtyi vuonna 1983 Douglas Trumbullin Boss Film Corporationiin.
Edlund tunnetaan yhdessä Wayne Kimballin kanssa myös Pignose-nimellä tunnetun pienen, kannettavan kitaravahvistimen suunnittelijana.
Käännös suomeksi
Roger Ebert

| Roger Ebert |
| --- | --- |
 Ebert vuonna 1970.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. kesäkuuta 1942 Urbana, Illinois
Kuollut: 4. huhtikuuta 2013 (70 vuotta) Chicago, Illinois
Ammatti:  elokuvakriitikko, toimittaja
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Roger Joseph Ebert ['iːbərt] (18. kesäkuuta 1942 Urbana, Illinois, Yhdysvallat – 4. huhtikuuta 2013 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Pulitzer-palkittu toimittaja, elokuvakriitikko ja elokuvakirjoittaja. Ebert kirjoitti viikoittaisia arvosteluja Chicago Sun-Times -sanomalehteen vuodesta 1967 lähtien. Lisäksi hän arvosteli elokuvia televisiossa, ensin 23 vuotta Gene Siskelin kanssa ja myöhemmin muutaman vuoden Richard Roeperin kanssa. Ebertin ja Siskelin ohjelma tuli tunnetuksi erityisesti ”kaksi peukkua ylös” -arviometodistaan.
Nuoruus ja opiskeluaika

Roger Ebertin isä Walter työskenteli Illinoisin yliopistossa sähköteknikkona, ja hänen äitinsä Annabel oli kirjanpitäjä. Roger oli jo lapsena innostunut lehtialasta, sillä hän julkaisi hektografilla painettua kaupunginosalehteä  ja peruskoulunsa postimerkkien keräilijöiden lehteä. High school -aikanaan Ebert oli aktiivinen: hän kuului koulun uimajoukkueeseen, esiintyi näytelmissä, perusti scifi-yhdistyksen, juonsi koulun lauantaiaamun radio-ohjelmaa ja toimi luokkansa puheenjohtajana. Ensimmäisen työpaikkansa lehdestä hän sai 15-vuotiaana, kirjoittaen high school -urheilutapahtumista paikalliselle The News-Gazette -lehdelle.
Ebert aloitti opinnot Illinoisin yliopistossa. Hän teki siellä viikoittaista poliittista lehteä ja kirjoitti koulun Daily Illini -lehteen. Lisäksi hän kirjoitti myös freelancerina Chicago Sun-Times- ja Chicago Daily News -sanomalehtiin. Hän valmistui 1964 pääaineena journalismi. Hän jatko-opiskeli englantia Kapkaupungin yliopistossa saatuaan stipendin ulkomailla opiskelua varten. Ebertin oli tarkoitus väitellä tohtoriksi Chicagon yliopistossa, mutta hän jätti yliopiston saatuaan työpaikan Chicago Sun-Timesilta.
Yksityiselämä > Perhe

Roger Ebert meni naimisiin vasta 50-vuotiaana, kun hän nai asianajaja Chaz Hammel-Smithin. He eivät saaneet omia lapsia, mutta Chazilla oli kaksi lasta Sonia ja Jay, joiden isäpuoli Ebert oli. Hänellä oli lapsipuoliensa kautta myös neljä lastenlasta.
Yksityiselämä > Sairaus ja kuolema

Ebert sairasti syöpää vuodesta 2002. Kilpirauhassyöpä poistettiin häneltä 2002, ja seuraavana vuonna häneltä poistettiin osa sylkirauhasista sylkirauhassyövän takia. Syöpä uusiutui jälleen 2006, nyt leuassa. Sen vuoksi häneltä jouduttiin poistamaan osa alaleuasta. Ebert menetti puhekyvyn eikä pystynyt enää juomaan eikä syömään. Hän sai ravintoa viimeiset vuodet letkun kautta. Huhtikuun alussa 2013 Ebert kertoi blogissaan, että syöpä oli jälleen uusiutunut. Hän sanoi samalla olevansa hetken vapaalla, mutta jatkavansa vielä arvioiden tekemistä. Pari päivää myöhemmin hän kuoli.
Vuonna 2012 Ebert julkaisi omaelämäkerran Life Itself : A Memoir.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roger Ebert Wikimedia Commonsissa
Ebertin kotisivut (englanniksi)
Ebertin blogi (englanniksi)
Ebertin viimeinen blogikirjoitus (englanniksi)
Ebert & Roeper and the Movies -ohjelman sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Roger Ebertin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Ylänen, Helena: ”Katsoja parasta laatua: Roger Ebert in memoriam”, Filmihullu 3/2013.
Roger Ebert vaimonsa Chazin (vas.) ja näyttelijä Nancy Kwanin (oik.) kanssa vuonna 2010.
Roberto Sensini

| Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Argentiina> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Atlanta 1996 | Jalkapallo |  |
Roberto Néstor Sensini (s. 12. lokakuuta 1966 Arroyo Seco) on argentiinalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Peliurallaan hän pelasi puolustajana. Myöhemmin Sensini on toiminut italialaisen Udinesen sekä argentiinalaisten Estudiantesin, Newell's Old Boysin, Club Atlético Colónin ja Atlético de Rafaelan päävalmentajana.
Pelaajaura

Sensini pelasi lähes koko uransa Italiassa. Hän aloitti uransa kotimaassaan Newell's Old Boysissa, missä voitti Argentiinan mestaruuden kauden 1987/1988 päätteeksi. Vuonna 1989 Sensini siirtyi Serie A -seura Udineseen. Hän pelasi viiden kauden ajan. Vuonna 1994 hän siirtyi Parmaan, missä pelasi suurimman osan urastaan aina vuoteen 2002 saakka. Kauden 1999/2000 hän tosin vietti roomalaisseura Laziossa ja pääsi juhlimaan joukkueen kanssa Italian mestaruutta. Parmassa Sensini voitti urallaan UEFA Cupin vuosina 1995 ja 1999, Italian cupin vuosina 1999 ja 2002. Sensini palasi vielä kolmeksi kaudeksi Udineseen ennen lopettamistaan vuonna 2005.
Argentiinan maajoukkueessa Sensini pelasi urallaan 59 ottelua. Hän oli mukana joukkueessa MM-kilpailuissa vuosina 1990 (hopeaa), 1994 ja 1998. Copa Américassa hän pelasi vuonna 1989. Hän oli mukana myös 1996 Atlantan olympiakisojen hopeajoukkueessa.
Valmentajaura

Helmikuussa 2006 Sensini nimettiin Udinesen päävalmentajaksi potkut saaneen Serse Cosmin tilalle. Tulokset eivät kuitenkaan parantuneet ja Sensini jätti tehtävän. Estudiantesin valmentajaksi hän siirtyi joulukuussa 2007.
Aiheesta muualla

Tilastoja pelaajauralta
Valmentajatilastot Argentiinan liigasta
Argentiinan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1990
1 Pumpido |
2 Batista |
3 Balbo |
4 Basualdo |
5 Bauza |
6 Calderón |
7 Burruchaga |
8 Caniggia |
9 Dezotti |
10 Maradona |
11 Fabbri |
12 Goycochea |
13 Lorenzo |
14 Giusti |
15 Monzón |
16 Olarticoechea |
17 Sensini |
18 Serrizuela |
19 Ruggeri |
20 Simón |
21 Troglio |
22 Cancelarich |
Valmentaja Bilardo
Argentiinan joukkue – Kesäolympialaiset 1996
1 Bossio |
2 Ayala |
3 Chamot |
4 Zanetti |
5 Almeyda |
6 Sensini |
7 C. López |
8 Simeone |
9 Crespo |
10 Ortega |
11 Morales |
12 Cavallero |
13 Pineda |
14 Paz |
15 Bassedas |
16 G. López |
17 Delgado |
18 Gallardo |
Valmentaja Passarella
Argentiinan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Roa |
2 Ayala |
3 Chamot |
4 Pineda |
5 Almeyda |
6 Sensini |
7 López |
8 Simeone |
9 Batistuta |
10 Ortega |
11 Verón |
12 Burgos |
13 Paz |
14 Vivas |
15 Astrada |
16 Berti |
17 Cavallero |
18 Balbo |
19 Crespo |
20 Gallardo |
21 Delgado |
22 Zanetti |
Valmentaja Passarella
Rengasevätokko

| Rengasevätokko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Gobioidei
Heimo::  Tokot Gobiidae
Suku::  Signigobius  Hoese & Allen, 1977
Laji::  biocellatus
Kaksiosainen nimi
 Signigobius biocellatus  Hoese & Allen, 1977 
Katso myös
   Rengasevätokko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rengasevätokko (Signigobius biocellatus) on tokkoihin kuuluva kala. Se on sukunsa ainut laji.
Koko ja ulkonäkö

Rengasevätokko kasvaa noin seitsemän senttiä pitkäksi. Sen yleisväri on harmaanruskean kirjava, selkäevässä on kaksi silmäkuviota.
Alkuperä

Rengasevätokko elää luonnossa Tyynenmeren länsiosissa.
Käyttäytyminen

Rengasevätokko kaivelee ruokaa pohjahiekan seasta. Se elää yleensä pareittain.
Ravinto

Rengasevätokkoa on vaikea opettaa syömään korvikeruokaa: se haluaa pyydystää itse ruokansa pohjahiekan seasta. Niinpä altaassa on hyvä olla elävää kiveä, jossa erilaiset madot ja pienet katkaravut voivat lisääntyä. Tarjottavan valmisruoan on oltava lihapitoista: mielellään eläviä matoja, massiäyriäisiä, Artemia-äyriäisiä ja muuta pakasteruokaa.
Aiheesta muualla

Species in the genus Signigobius. (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)