stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vehkajoen vesistö
Yleistä > Vesistöalueen jako

Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Vehkaojan alaosan alue (12.001)
Lelunjoen valuma-alue (12.008)
Pöyliönjoen valuma-alue (12.004)
Vehkaojan keskiosan alue (12.002)
Kannusjärven valuma-alue (12.005)
Mäntjoen valuma-alue (12.007)
Piutulanjoen valuma-alue (12.003)
Mustajoen valuma-alue (Hamina) (12.006)
Yleistä > Vesistöalueen maankäyttö

Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 76,4 %, maatalousalueita 12,9 %, kosteikkoja ja soita on 2,0 % ja rakennettuja alueita on 4,3 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 4,4 %.
Vesistöalueen järviä ja jokia > Vesistöalueen sivu-uomia

Vehkajoen suurimmat sivujoet on mainittu alla sijaitsevassa taulukossa. Kunkin joen tietojen lähteet on mainittu taulukon alla, ja tarvittavat tarkennukset ovat jokikohtaisesti oikeassa sarakkeessa.
| nimi     | pääuoman kohta   | etäisyys mereen (km) | pituus (km)   | virtaama (MQ) (m³/s) | valuma- alue (km²) | lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Vehkajoki laskee Suomenlahteen Mullinkoskella
| Lelunjoki | Kirkkojärvi | 1 | 8 |  | 45 | 2,2,3,3,–,4 |  |
| Husulanjoki | Kirkkojärvi | 1 | 14 |  | 35 | 2,2,3,3,–,4 |  |
| Mäntyjoki | Myllykylä | 5 | 14 |  | 61 | 2,2,3,3,–,4 |  |
| Myllyjoki | Vehkjärvi | 9 | 7 |  | 53 | 2,2,3,3,–,4 |  |
| Piutulanjoki | Ihamaa | 20 | 16 |  | 65 | 2,2,3,3,–,4 |  |
Vehkajoki alkaa Piutulanjoen ja Mustajoen yhtymäkohdasta, jossa  pääuomaa on 32 km ja Mustajoen valuma-aluetta on 89 km² jäljellä.
Lähteet: 1 = tieto luettu omasta artikkelista, 2 = Karttapaikka-verkkopalvelu, 3 = Paikkatietoikkuna-verkkopalvelu , 4 = VALUE-verkkopalvelu
Vesistöalueen järviä ja jokia > Järviä

Kirkkojärvi (107 ha), jonne Vehkajoki laskee, on entinen merenlahti. Joki virtaa myös ylempänä sijaitsevan Vehkjärven (64 ha) kautta eli ne ovat Vehkajoen läpivirtausjärviä. Vehkjoen uomaan kuuluvat myös Paijärvi (16 ha) ja ylempänä sijaitseva Ihamaanjärvi (45 ha). Ihamaan yläpuolella pääuomana on Mustajoki, joka alkaa Salmennosta (63 ha). Siihen laskee Koivuniemenjoki, joka alkaa Uskinjärvestä (32 ha) ja virtaa Myllyjärven läpi. Pyhällöstä (67 ha) alkaa lyhyt Uskinjärveen johtava uoma Kaitaansalmi. Nämä muodostavat pääuoman keskijuoksun. Edelleen, Korppisenjärvestä (27 ha) alkaa Rysäkosenjoki, joka virtaa Ylimmäisen ja Raraken kautta Tarhajärveen (25 ha), joka laskee sitten Pyhältöön. Pääuoman yläjuoksu sijaitsee Korppisenjärven yläpuolella ja se muodostuu Vehkajoesta ja Vehkaojasta. Niiden välissä sijaitsee kolme järveä: Ala-Kailanen, Ylä-Kailanen (38 ha) ja Hainus (78 ha). Latvajärvenä on Sydänmaan Ruoke (26 ha). Mustajoen valuma-alueella sijaitse 42 järveä tai lampea. Edellisten lisäksin niistä voidaan vielä mainita Raitjärvi (30 ha), Haukjärvi (28 ha) ja Hytjärvi (23 ha). Mustajoen kanssa yhtyneellä Piutulanjoen valuma-alueen suurin järvi on Haapajärvi (145 ha) ja sitä alempana sijaitseva Piutulanjärvi (134 ha) on toiseksi suurin järvi. Muita järviä ovat esimerkiksi Hurma (35 ha) ja Ruokejärvi (30 ha). Alajuoksulla sijaitsevaan Vehkjärveen tulee luoteesta Myllyjoki, joka on Kannusjärven valuma-alueen laskujoki. Sen suurin joki on Kannusjärvi (165 ha). Muita järviä ovat esimerkiksi Luomijärvi (10 ha), Pieni Kannusjärvi (31 ha) ja Haukjärvi (21 ha). Pian Vehkjärven alapuolella jokeen yhtyy idästä tuleva Mäntyjoki, jonka valuma-alueen latvoilla sijaitsee Mäntyjärvi (29 ha) ja muualla Karijärvi (28 ha), Ala-Mersalmi (14 ha) ja Ylä-Mersalmi (12 ha). Kirkkojärveen laskee kaksi muutakin jokea. Idästä tulevalla Lelujoen valuma-alueen laskujoella ei ole järviä, mutta Husulanjoella (Pöylijoki) on niitä latvauomissa montakin. Tärkeimmät niistä ovat Valkjärvi (140 ha), Merkjärvi (74 ha), Valklampi (23 ha) ja Veiklampi (16 ha).
Hilde Holger

| Hilde Holger> Hilde Sofer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. lokakuuta 1905 Wien
Kuollut: 22. syyskuuta 2001 (ikä 95) Lontoo
Ammatti:  Tanssija Tanssinopettaja
Lapset:  Primavera, s. 1946 Darius, s. 1949
Näyttelijä
Aktiivisena:  1909–2001
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Hilde Holger  (1905, Wien – 2001, Lontoo) oli itävaltalaissyntyinen, Englannissa pitkään työskennellyt tanssija, tanssinopettaja, koreografi ja terapeutti. Hän oli osa suuntausta, joka mullisti modernia tanssia luonnollisen liikekielen suuntaan.
Holger aloitti tanssimisen kuusivuotiaana ja pääsi 14-vuotiaana Itävallan valtionakatemian ryhmään, jota johti ekspressionistinen koreografi Gertrud Bodenweiser. Hän osallistui ryhmän Euroopan-kiertueille ja perusti oman ryhmän 1926. Holgerilla oli omaan koreografiaan perustuvia soolotanssinäytöksiä sekä Wienissä että Euroopan kiertueilla.
Holger pakeni natseja Marseillen kautta Intiaan vuonna 1939. Hän asettui Bombayhin ja meni siellä naimisiin Intian parseihin kuuluvan Adi Boman-Behramin kanssa, joka oli homeopaatti ja lääkäri. Heidän tyttärensä Primavera syntyi Intiassa. Intian itsenäistyessä 1948 syntyi levottomuuksia hindujen ja muslimien välillä. Holger muutti perheineen Lontooseen. Hän avasi siellä tanssistudion Camden Towniin ja opetti siellä 50 vuoden ajan.
Britanniassa Holger menestyi enemmän tanssinopettajana kuin tanssijana, eikä hänen maineensa enää noussut samalle tasolle kuin Wienin vuosina.
Holger työskenteli myös eri tavoin liikuntarajoitteisten ihmisten parissa. Hänen Lontoossa syntyneellä pojallaan oli Downin syndrooma, mikä inspiroi Holgeria kehittämään lapsille tunteja, jotka kehittivät koordinaatiota, liikuntaa ja keskittymiskykyä.
Tommy Fränti

| Tommy Fränti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1972 (ikä 51–52)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  uutisankkuri toimittaja
Tommy Fränti (s. 1972) on suomalainen toimittaja, joka työskentelee Yleisradion uutisankkurina ja uutisten tuottajana.
Fränti on toiminut toimittajana Yleisradiossa vuodesta 1999, uutistoimittajana vuodesta 2001 ja uutisjuontajana ja -tuottajana vuodesta 2005. Tällä hetkellä Fränti toimii Ylen aamun uutisankkurina.
Fränti on opiskellut musiikinopettajaksi; viulun- ja pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa ja kansainvälistä politiikkaa, kansantaloustiedettä ja viestintää Helsingin yliopistossa. Hän sai vuonna 2006 Kuulonhuoltoliiton Selkeä puhuja -palkinnon.
Yksityiselämä

Tommy Fräntin isä oli elokuvakriitikko Mikael Fränti, isoisä maanviljelysneuvos Aslak Fränti ja isoisoisä kunnallisneuvos Aleksanteri Fränti. Tommy Fräntin vaimo Saara Kovero kuoli maaliskuussa 2022. Fränti kihlautui maaliskuussa 2024 vuonna 2023 tapaamansa Virpi Valtavaaran kanssa ja he avioituivat syksyllä 2024. Fräntillä on kaksi lasta.
Inland Empire

Inland Empire Kalifornian kartalla.
Inland Empire (IE) on metropolialue Kalifornian osavaltion eteläosissa Yhdysvalloissa. Alueeseen kuuluu Riversiden ja San Bernardinon piirikunnat. Inland Empiren tärkeimmät kaupungit ovat San Bernardino, Riverside ja Ontario. Alueen muihin kaupunkeihin lukeutuu Rancho Cucamonga, Montclair, Pomona, Redlands ja Corona.
Kuvia alueelta

San Bernardino.
Riverside.
Ontario.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inland Empire Wikimedia Commonsissa
Kalifornian osavaltio
Ilmasto | 
Piirit | 
Talous | 
Vaalit | 
Maantiede | 
Hallinto | 
Kuvernöörit |
Historia | 
Politiikka | Teemasivu
| --- | --- |
Alueet:  Antelope Valley |  Big Sur |  Central Coast |  Channel Islands |  Coachella Valley |  Cucamonga Valley |  East Bay (SF) |  Etelä-Kalifornia |  Gold Country |  Los Angelesin suuralue |  Imperial Valley |  Inland Empire | Itäinen Kalifornia |  Keskuslaakso |  Kuolemanlaakso |  Los Angeles Basin | Lost Coast |   Mojave |  North Bay (SF) |  Owens Valley |  The Peninsula |  Pomona Valley |  Redwood Empire |  Russian River |  Sacramento Valley |  Salinas Valley |  San Diegon piirikunnan pohjoisosa |  San Fernando Valley |  San Franciscon lahden ympäristö |  San Gabriel Valley |  San Joaquin Valley |  Santa Clara Valley |  Shasta Cascade |  Sierra Nevada |  Piilaakso |  Pohjois-Kalifornia |  Sonoma Valley |  Tech Coast |  Tri-Valley |  Victor Valley |  Wine Country |  Yosemiten kansallispuisto
Kaupungit (suurimmat):  Bakersfield |  Chico |  Fresno |  Los Angeles-Long Beach-Glendale |  Modesto |  Napa |  Oakland-Fremont-Hayward |  Oxnard-Thousand Oaks-Ventura |  Redding |  Riverside-San Bernardino-Ontario | Sacramento-Roseville |  Salinas |  San Diego-Carlsbad-San Marcos |  San Francisco-San Mateo-Redwood City |  San José-Sunnyvale-Santa Clara | Santa Ana-Anaheim-Irvine |  Santa Barbara-Santa Maria |  Santa Cruz-Watsonville |  Santa Rosa-Petaluma |  Stockton |  Vallejo-Fairfield |  Visalia-Porterville |  Yuba City
Piirikunnat:  Alameda |  Alpine |  Amador |  Butte |  Calaveras |  Colusa |  Contra Costa |  Del Norte |  El Dorado |  Fresno |  Glenn |  Humboldt |  Imperial |  Inyo |  Kern |  Kings |  Lake |  Lassen |  Los Angeles |  Madera |  Marin |  Mariposa |  Mendocino |  Merced |  Modoc |  Mono |  Monterey |  Napa |  Nevada |  Orange |  Placer |  Plumas |  Riverside |  Sacramento |  San Benito |  San Bernardino |  San Diego |  San Francisco |  San Joaquin |  San Luis Obispo |  San Mateo |  Santa Barbara |  Santa Clara |  Santa Cruz |  Shasta |  Sierra |  Siskiyou |  Solano |  Sonoma |  Stanislaus |  Sutter |  Tehama |  Trinity |  Tulare |  Tuolumne |  Ventura |  Yolo |  Yuba
Aalto-yliopiston Sähköinsinöörikilta

| Aalto-yliopiston Sähköinsinöörikilta |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1921
Hallituksen puheenjohtaja:  Emma Uusküla
Jäseniä:  n. 500
Osoite:  TUAS-Talo Maarintie 8 PL 15500, 00076 Aalto
Kotisivut:  
Aalto-yliopiston Sähköinsinöörikilta ry (SIK) on Aalto-yliopiston sähkötekniikan korkeakoulussa toimiva kilta. Kilta on perustettu vuonna 1921. Sillä on yli 500 jäsentä. Sähköinsinöörikilta ottaa vastaan uudet elektroniikan ja sähköfysiikan sekä sähköenergiatekniikan opiskelijat sekä huolehtii heidän fuksikasvatuksestaan. Vuoteen 2024 asti kilta vastaanotti elektroniikan ja sähkötekniikan opiskelijat. Killan tarkoitus on yhdistää Aalto-yliopiston elektroniikan ja sähkötekniikan opiskelijoita, herättää ja ylläpitää harrastuneisuutta ammatillisiin, sivistyksellisiin ja yhteiskunnallisiin kysymyksiin. Kilta ajaa jäsentensä etua korkeakoulussa ja ammatillisissa yhteisöissä sekä pitää yllä tervettä teekkarihenkeä. Sähköinsinöörikillan toimintaan kuuluu mm. erilaisia tapahtumia, juhlia, sitsejä ja tutustumista alan yrityksiin esimerkiksi ekskursioiden muodossa.
Killan edustajat tunnistaa puhtaanvalkoisista opiskelijahaalareista. Killan logossa esiintyy hehkulamppu rattaan sisällä.
Killan hallinto > Yleinen kokous

Killan yleinen kokous on killan korkein hallinnollinen elin. Killan yleisiä kokouksia ovat vaalikokous, vuosikokous ja ylimääräiset kokoukset. Yleisissä kokouksissa päätetään esimerkiksi yleisen kokouksen puheenjohtaja, killan puheenjohtaja ja hyväksytään killan hallitus.
Killan hallinto > Hallitus

Killan jokapäiväisestä toiminnasta vastuussa on killan hallitus, joka valitaan yleisessä kokouksessa. Hallituksen muodostamiseen pakolliset virat ovat puheenjohtaja, sihteeri ja rahastonhoitaja. Lisäksi hallitukseen voidaan ehdottaa korkeintaan kymmenen muuta jäsentä.
Killan tilat > Kiltahuone

Sähköinsinöörikillan kiltahuone sijaitsee TUAS-talossa osoitteessa Maarintie 8. Kiltahuoneella killan jäsenet voivat viihdyttää itseään esimerkiksi lautapeleillä tai pelikonsoleilla. Kiltahuoneella voi myös opiskella tai ihan vaan nauttia seurasta. Kiltahuoneella on myös killan hallituksen käytössä oleva toimisto.
Killan tilat > SIK-paja

SIK-paja on Sähköinsinöörikillan jäsenten käytössä oleva paja, jossa on mahdollista kehittää omia projekteja. SIK-paja sijaitsee osoitteessa Otakaari 1.  Ennen vuoden 2023 uudelleenbrändäystä SIK-paja tunnettiin elepajana. SIK-pajalta löytyy moniin elektroniikkaprojekteihin tarvittavat työkalut, kuten kolveja ja oskilloskooppeja.
Sähköinsinöörikillan fukseja köydenvedossa Koneinsinöörikillan fuksien kanssa.
Iso Victorian aavikko

Ison Victorian aavikon sijainti Australian luonnonmaantieteellisen jaon mukaan
Iso Victorian aavikko (engl. Great Victoria Desert) on aavikko Australiassa, Länsi-Australian ja Etelä-Australian osavaltioiden alueilla. Sen pinta-alaksi ilmoitetaan useimmin 424 400 neliökilometriä, ja se on Australian suurin aavikko.
Ison Victorian aavikon erottaa Isosta Australianlahdesta Nullarborin tasanko. Aavikon ilmasto on kuiva: vettä sataa noin 150–250 millimetriä vettä vuodessa. Sateet ovat kausittaisia, ja kesät kuumia. Päivälämpötila on kesällä noin 32–35 °C ja talvella 18–23 °C, mutta tuolloin lämpötila voi öisin laskea nollaan. Alueella on runsaasti hiekkadyynejä, paikoittainen kasvullisuus on etupäässä harvahkoa eukalyptusmetsikköä, jonka aluskasvillisuutena on ruohoja ja pensaikkoa.
Iso Victorian aavikko on yksi Australian harvimmin asutuista alueista kuivuuden ja asetestialueiden takia. Ensimmäisenä eurooppalaisena aavikon ylitti Ernest Giles vuonna 1875. Hän nimesi aavikon kuningatar Viktorian mukaan. Vuosina 1953 ja 1963 Yhdistynyt kuningaskunta järjesti alueella ydinasekokeita.
Mustan saaren salaisuus

| Mustan saaren salaisuus> L’Île noire |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Hergé
Kuvittaja:  Hergé
Kansitaiteilija:  Hergé
Kieli:  ranska
Julkaistu:  1937–1938
Suomennos
Suomentaja:  Soile Kaukoranta ja Heikki Kaukoranta
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1971
Sivumäärä:  62
Sarja: Tintin seikkailut
Edeltävä:  Särkynyt korva
Seuraava:  Kuningas Ottokarin valtikka
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mustan saaren salaisuus (ransk. L’Île noire) on Tintin seikkailut -sarjakuvasarjan seitsemäs julkaistu albumi. Se ilmestyi alun perin belgialaisen Le XX Siecle -lehden Le Petit Vingtieme -nuorisoliitteessä 15. huhtikuuta 1937 – 16. kesäkuuta 1938 välisenä aikana. Casterman julkaisi siitä vuonna 1938 mustavalkoisen 120-sivuisen albumin. Hergé piirsi tarinan uudelleen vuonna 1943, jolloin se taitettiin 62-sivuiseksi ja väritettiin. Mustan saaren salaisuus uudelleenpiirrettiin ja modernisoitiin jälleen vuonna 1965 englantilaisen kustantajan pyynnöstä.
Suomeksi albumi julkaistiin 1971 Soile ja Heikki Kaukorannan suomentamana. Heikki Kaukorannan suomennos tarinan alkuperäisestä mustavalkoisesta versiosta ilmestyi vuonna 2015 Otavan uudessa Lehtimies Tintti seikkailee -albumisarjassa nimellä Musta saari.
Juoni

Tintti on kävelyllä Miloun kanssa, kun hän huomaa, että läheiselle pellolle laskeutuu rekisteröimätön lentokone. Tintti menee katsomaan konetta, mutta toinen lentäjistä ampuu häntä. Tintti joutuu sairaalaan, jonne Dupont ja Dupond tulevat. Duponteille tulee soitto sairaalaan, jossa kerrotaan Eastdownin lähelle pudonneesta rekisteröimättömästä lentokoneesta. Dupont, Dupond ja Tintti lähtevät putoamispaikalle.
Matkalla Tintti joutuu melkein pidätetyksi ja murhatuksi. Tintin päästyä putoamispaikalle, Milou johdattaa hänet metsään. Metsästä löytyy lentäjien vaatteet ja silputtu viesti. Tintti ja Milou lähtevät Eastdowniin. Matkalla Eastdowniin Tintti huomaa viestissä mainitun J. W. Müllerin talon. Hän menee talon pihalle, jossa Müller nappaa hänet. Tintti viedään Müllerin taloon, jossa Tintti pääsee karkuun. Tintti joutuu kuitenkin huoneeseen, jonka ilmassa on nukutusainetta. Tintti pyörtyy ja talossa syttyy tulipalo. Tintti saadaan pelastettua ja vietyä sairaalaan.
Tintti palaa takaisin palossa tuhoutuneelle talolle. Hän huomaa pihalla salaisen valojärjestelmän. Silloin hän myös tajuaa silputun viestin tarkoituksen: valot kertovat mihin lentokoneen täytyy pudottaa lasti. Tintti sytyttää valot ja jää yöksi odottamaan lentokonetta. Kun lentokone pudottaa lastinsa Tintti menee tutkimaan sitä, mutta Müller ja hänen apurinsa Ivan yrittävät napata hänet. Tintti saa kuitenkin pidätettyä heidät, mutta he pakenevat. Müller ja Ivan pakenevat lentokentälle ja lentävät karkuun. Tintti lähtee lentokoneella heidän peräänsä ja Dupond ja Dupont toisella koneella. Tintin lennolle tulee sumua ja hän joutuu laskeutumaan.
Vanha mies huomaa laskeutuneen lentokoneen ja tarjoaa yösijaa. Aamulla Tintti kuulee radiosta, että sumu oli aiheuttanut paljon onnettomuuksia. Myös Tintin jahtaama lentokone oli tuhoutunut lähellä Kiltochia. Tintti menee Kiltochiin, jossa saa kuulla hirviöstä, Mustasta saaresta ja saarella sijaitsevasta linnasta.
Tintti ostaa veneen ja lähtee tutkimaan saarta. Saarella häntä alkaa jahdata gorilla. Tintti piiloutuu gorillaa pieneen luolaan, joka johtaa suoraan rahanväärentäjien tukikohtaan. Tintti pidättää tukikohdassa olijat ja soittaa poliisiradioon. Pian poliisit saapuvat veneellä mukanaan Dupont ja Dupond. Poliisit pidättävät rikolliset ja gorilla viedään eläintarhaan.
Kirjallisuutta

Hergé: Musta saari.  ((L’île noire, 1937–38.) Suomentanut Heikki Kaukoranta. Julkaistu aiemmin suomeksi nimellä Mustan saaren salaisuus. Suomenkielinen näköiospainos alkuperäislaitoksesta. Lehtimies Tintti seikkailee)  Helsinki:  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-29300-2
Aiheesta muualla

Römpötti, Harri: Kauan odotettuja mustavalkoisia Tinttejä saatiin viimein suomeksi. Helsingin Sanomat 16.11.2015.
Valta, Reijo: Lehtimies Tintin seikkailuja. Pois työpöydältä 10.2.2016.
| --- | --- |
Sarjakuva-albumit:  Tintti Neuvostojen maassa (1930) • Tintti Afrikassa (1931) • Tintti Amerikassa (1932) • Faaraon sikarit (1934) • Sininen lootus (1936) • Särkynyt korva (1937) • Mustan saaren salaisuus (1938) • Kuningas Ottokarin valtikka (1939) • Kultasaksinen rapu (1941) • Salaperäinen tähti (1942) • Yksisarvisen salaisuus (1943) •  Rakham Punaisen aarre (1944) • Seitsemän kristallipalloa (1948) • Auringon temppeli (1949) • Mustan kullan maa (1950) • Päämääränä kuu (1953) • Tintti kuun kamaralla (1954) • Tuhatkaunon tapaus (1956) • Seikkailu Punaisella merellä (1958) • Tintti Tiibetissä (1960) • Castafioren korut (1963) • Lento 714 (1968) • Tintti ja Picarot (1976) • Tintti ja aakkostaide (1986)
Hahmot:  Tintti • Kapteeni Haddock • Milou • Professori Tuhatkauno • Dupont ja Dupond • Bianca Castafiore • Muut hahmot
Tapahtumapaikat:  Borduria • Khemed • Moulinsartin linna • San Theodoros • Syldavia
Elokuvat:  Kultasaksinen rapu (1947) • Tintti ja merirosvon aarre (1961) • Tintti ja siniset appelsiinit (1964) • Auringon temppeli (1969) • Tintti Haijärvellä (1972) • Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011)
Animaatiosarjat:  Les aventures de Tintin d'après Hergé (1958–62) • Tintin seikkailut (1991–92)
Videopelit:  Tintin on the Moon (1989) • Tintin in Tibet (1996) • Prisoners of the Sun (1997) • Tintin: Destination Adventure (2001)
Yhteistyökumppanit:  Norbert Wallez • Bob de Moor • Edgar Pierre Jacobs • Jacques Martin • Greg • Roger Leloup • Josette Baujot • Jacques Van Melkebeke • Fanny Rodwell • Philippe Goddin • Michael Farr • Benoît Peeters • Numa Sadoul • Jean-Pierre Talbot • Yves Rodier
Muuta:  Borduuri • Casterman • Hergé-museo • Le journal de Tintin • Le Petit Vingtième • Ligne claire • Studios Hergé • Syldaavi • Tintin et le Thermozéro • Quick & Flupke • Veikko, Tette ja Jykke
Siirtymäliike

Totnes, Devon: siirtymäkaupunki
Siirtymäliike (myös nimellä siirtymäkaupunkiliike, engl. Transition Towns tai Transition Movement) on aatteellinen liike, joka on perustettu permakulttuurin periaatteille. Liikkeen käynnisti vuonna 2005 irlantilaisen Kinsalen kaupungin korkeakoulun opettaja Rob Hopkins yhdessä oppilaidensa kanssa. Kinsalesta tuli maailman ensimmäinen siirtymäkaupunki ja liike levisi pian Totnesiin, Englantiin. Siirtymäliikkeen tavoitteena on tarjota yhteisöille välineitä vastata ilmastonmuutoksen sekä öljyhuipun asettamiin haasteisiin. Sen jäsenet suosivat kulutuksen vähentämistä, lähiruokaa ja yhteisöllisyyttä. Liike tarjoaa teollisen yhteiskunnan romahduksen vaihtoehdoksi pehmeää siirtymää fossiilisten polttoaineiden jälkeiseen maailmaan. Vuonna 2007 Britanniassa aloitti toimintansa hyväntekeväisyysverkosto Transition Network, jonka tavoitteena on levittää siirtymäliikkeen ideoita ja tukea eri puolilla maailmaa sijaitsevia yhteisöjä, jotka ovat omaksuneet sen mallin pyrkien lisäämään ympäristönsä resilienssiä ja vähentämään riippuvuuttaan fossiilisista polttoaineista. Siirtymäliikkeeseen on liittynyt satoja yhteisöjä eri puolilla maailmaa, erityisesti englanninkielisissä maissa.
Historia

Siirtymäliikkeen perustaja Rob Hopkins toimi Kinsalessa, Irlannissa permakulttuurin opettajana ja suunnitteli ekokylän perustamista, kun hän osallistui vuonna 2004 öljyhuippua koskevalle luennolle. Häneen vaikutti merkittävästi ajatus siitä, kuinka riippuvaisia modernit yhteiskunnat ovat maaöljystä ja kuinka lyhytkin katkos öljyntuonnissa saattaa romahduttaa valtion ruokahuollon. Muun muassa Richard Heinbergin kirjaan The Party’s Over perustaen hän myös oletti öljyhuipun olevan jo lähellä. Yhdessä oppilaidensa kanssa hän ryhtyi kehittämään kaupungille toimintasuunnitelmaa energian saatavuuden heikkenemisen varalta. Suunnitelma jakoi yhteisön tarpeet neljään kategoriaan – energia, ruoka, liikenne ja asuminen – ja sisälsi omat ratkaisunsa jokaiselle kategorialle. Resilienssiä oli tarkoitus lisätä etenkin kehittämällä paikallista ruoantuotantoa. Kaksi Hopkinsin oppilaista, Louise Rooney ja Catherine Dunne, esittelivät vuonna 2005 suunnitelman Kinsalen kaupunginvaltuustolle, joka teki merkittävän päätöksen hyväksyä se ja ryhtyä pyrkimään kohti energiaomavaraisuutta.
Hopkins halusi jatkaa ideansa kehittelyä suuremmassa yhteisössä ja siirtyi pian Totnesiin, entiseen kotikaupunkiinsa Englannissa. Kaupungista tuli toinen siirtymäkaupunki maailmassa. Liike lähti leviämään nopeasti ja vuonna 2011 maailmassa oli 350 virallista siirtymäkaupunkia, joista 200 sijaitsi Britanniassa ja muut muun muassa Irlannissa, Kanadassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Yhdysvalloissa, Saksassa, Italiassa ja Chilessä.
Siirtymäliikkeen yhdysvaltalaisella haaralla on läheiset suhteet Post Carbon -instituuttiin, joka rahoitti vuonna 2009 siirtymäkaupunkien verkoston Transition US:n perustamista. Rob Hopkins on Post Carbon Instituten jäsen.