Venäjän keisarikunnan historia
Napoleonin sodat > Napoleonin voiton vuodet

Katariina Suuren jälkeen hallitsijaksi nousi hänen poikansa Paavali I. Paavali liittyi Britannian ja Itävallan kanssa Ranskan vastaiseen toiseen liittokuntaan. Venäjä liittoutui myös vanhan vihollisensa Turkin kanssa ja sai oikeuden purjehtia vapaasti Turkin salmien läpi. Venäläisjoukot saavuttivat merkittäviä voittoja ranskalaisista Italiassa ja Sveitsissä. Venäläisjoukkojen vetäydyttyä Itävalta liitti Britannian tuella venäläisten jättämät alueet itseensä. Paavali katsoi Itävallan toimineen petollisesti ja katkaisi diplomaattisuhteet Itävaltaan. Myös suhteet Britanniaan alkoivat heiketä, sillä britit olivat miehittäneet Napoleonin Egyptin sotaretken aikana Joonianmeren saaria, jotka Venäjä oli aiemmin miehittänyt.
Napoleon hyödynsi Venäjän ja Britannian suhteiden heikentymisen ja lähestyi Paavalia, joka suostui Ranskan neuvottelutarjoukseen ja Napoleonin ehdottamaan Britannian vastaiseen liittoumaan. Uusi ulkopoliittinen suuntaus oli kuitenkin liikaa maan eliitille, joka ei hyväksynyt liittoa Ranskan kanssa. Lisäksi Venäjän taloutta vahingoitti suuresti Englannin kaupan keskeytyminen ja maan sotilasjohtajat myös katsoivat, että Venäjä ei kestäisi taistelua merellä ylivoimaista brittilaivastoa vastaan. Äkillinen suunnanmuutos sinetöi Paavalin kohtalon. Maaliskuussa 1801 ryhmä kaartinupseereita murhasi hänet. Uudeksi keisariksi nimettiin Paavalin poika Aleksanteri I. Aleksanteri rauhoitti välit Britannian kanssa heti valtaan noustuaan.
Ranskan vastaiset sotatoimet keskeytyivät Amiensin ja Lúnevillen rauhoihin, mutta tilanne pysyi levottomana Napoleonin jatkaessa liikehdintäänsä Saksassa ja Italiassa. Vuonna 1805 Venäjä, Iso-Britannia ja Itävalta solmivat Napoleonin vastaisen kolmannen liitokunnan. Liittoumaa tuki Turkki, joka salli venäläisten purjehtia Turkin salmien läpi. Liittokunta ei kuitenkaan mahtanut mitään Ranskan sotilaalliselle ylivoimalle. Austerlitzin taistelu joulukuussa 1805 ratkaisi tapahtumat Napoleonin eduksi. Raskaita menetyksiä kokenut Itävalta joutui taipumaan rauhaan Napoleonin kanssa. Ranskan lisättyä valtaansa Keski-Euroopassa, liittyivät nyt myös Ruotsi ja Preussi Ranskan vastaiseen neljänteen liittokuntaan. Ranska kuitenkin eteni voitosta voittoon ja Friedlandin taistelun jälkeen vuonna 1807 Venäjä jäi käytännössä yksin sotaan Ranskaa vastaan, sillä britit eivät kyenneet osallistumaan maataisteluihin. Napoleon taivutteli Turkin sotaan Venäjää vastaan ja kun Venäjä oli vuodesta 1804 alkaen ollut sodassa Persiaa vastaan, oli Ranskan tukena pitkä itäinen rintama. Kun Napoleon yllytti myös puolalaisia kapinoimaan Venäjää vastaan, Aleksanteri katsoi parhaaksi pyrkiä rauhaan. Ranskan ja Venäjän välillä solmittiin Tilsitin sopimus 1807. Sen mukaan Venäjästä tuli Ranskan liittolainen ja kaikkien eurooppalaisten tuli liittyä brittiläisvastaiseen mannermaansulkuun.
Ruotsin hallitsija Kustaa IV Aadolf ei suostunut liittoutumaan Napoleonin kanssa ja liittymään brittiläisvastaiseen rintamaan. Tilsitin sopimuksen mukaan Venäjän oli painostettava Ruotsi liittymään yhteiseen rintamaan, mikä käynnisti Suomen sodan vuonna 1808. Puolen vuoden taistelujen jälkeen Venäjä sai Suomen haltuunsa, mutta Ruotsi ei ollut halukas rauhanneuvotteluihin. Vasta kun venäläiset uhkasivat Ahvenanmaalta Tukholmaa ja Kustaa IV Aadolf oli vallankaappauksella syrjäytetty, oli Ruotsi valmis rauhanneuvotteluihin. Haminan rauhassa vuonna 1809 Ruotsin ja Venäjän välinen raja määritettiin Tornionjokeen ja Venäjän valloittamasta alueesta tehtiin Suomen suuriruhtinaskunta. Suomen liittämisellä Venäjään oli strategisesti suuri merkitys, sillä Venäjä sai helpommin puolustettavan rajan.
Venäjä oli täyttänyt Tilsitin sopimuksen velvoitteensa, mutta sen kannalta tilanne ei ollut kestävä, Ranskan vastainen asenne oli Venäjällä voimakasta, ja brittivastainen mannermaansulku vahingoitti tärkeitä kauppasuhteita saarivaltakuntaan. Vuonna 1810 Aleksanteri hylkäsi velvoitteen. Venäjän suhteet Ruotsiin taas parantuivat, kun vallankumouksen jälkeen Jean-Baptiste Bernadotte tuli Ruotsin hallitsijaksi. Ranskan ja Venäjän suhteet alkoivat jälleen heiketä, kun Napoleon keräsi Varsovan suurherttuakunnasta puolalaisarmeijaa, joka oli avoimen venäläisvastainen. Tammikuussa 1812 Napoleon miehitti Saksan rannikkomaakunnat, joiden joukossa oli Ruotsin Pommeri, josta käsin harjoitettiin salakuljetusta Britanniaan. Pommerin menetyksen jälkeen Bernadotte ehdotti Aleksanterille puolustussopimusta. Maat solmivat sopimuksen, jonka mukaan Venäjä antoi suostumuksensa siihen, että Ruotsi saa liittää Norjan alueisiinsa hyvityksenä Suomen menetyksestä. Ruotsi taas lupautui liittymään Napoleonin vastaiseen kuudenteen liittokuntaan. Napoleonin hyökkäyksen varalta Aleksanteri halusi lopettaa Venäjän käymän sodan turkkilaisia vastaan. Rauhan solmimiseksi Venäjä oli valmis vetäytymään laajoilta miehittämiltään alueilta, ja se tyytyi vain siihen, että Bessarabia liitettiin Venäjään. Lisäksi Turkki suostui siihen, että myös Georgia, joka oli jo vapaaehtoisesti liittymässä Venäjään välttyäkseen Turkin ja Persian painostukselta, otettiin Venäjän suojelukseen.
Venäjä sai solmittua rauhan itärintamalla juuri ennen Napoleonin hyökkäystä Venäjälle. Yli 600 000 miehen vahvuinen Grande Armée hyökkäsi Venäjälle kesäkuussa 1812. Venäjän miesvahvuus oli vain puolet tästä.
 Venäläiset eivät katsoneet mahdolliseksi ryhtyä avoimeen taisteluun Ranskaa vastaan, vaan Mihail Kutuzovin johtamat venäläiset turvautuivat perääntymiseen ja laajan alueen hyväksikäyttöön. Moskovan lähellä käytiin syyskuussa 1812 Borodinon taistelu, jossa molemmat kärsivät suuria tappioita, mutta taistelu päättyi ratkaisemattomana. Valtaamalla Moskovan Napoleon arveli pystyvänsä täydentämään varastojaan ja pääsevänsä neuvottelemaan Aleksanterin kanssa, mutta arvio osoittautui vääräksi. Venäjän entisen pääkaupungin hallinta ei ollut venäläisille korvaamatonta.