stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruotsin historialliset pääalueet

Ruotsin historialliset pääalueet Götanmaa, Sveanmaa ja Norlanti.
Pohjoinen Ruotsi ja Suomi Kalmarin unionin aikaan vuodelta 1880 olevassa kartassa. Suomen kohdalla kartassa lukee Österland eli "Itämaa".
Ruotsin historialliset pääalueet (ruots. Sveriges landsdelar, vanhemmassa kielenkäytössä Sveriges hufvuddelar) ovat Ruotsin maakunnista muodostuvia maantieteellisiä kokonaisuuksia. Pääalueilla ei sellaisinaan ole enää vuosisatoihin ollut hallinnollista merkitystä, mutta niihin viitataan usein arkipuheessa, historiasta tai paikallisidentiteetistä keskusteltaessa ja käytännön yhteyksissä kuten säätiedotuksissa.
Ruotsi jaetaan nykyään kolmeen pääalueeseen, jotka ovat Götanmaa (ruotsiksi Götaland), Sveanmaa (Svealand) ja Norlanti (Norrland).
Pääalueitten nimien taustalla ovat muinaisskandinaavisten heimojen svealaisten ja gööttien asuinalueet sekä näistä heimoista muodostuneen Ruotsin valtakunnan laajentuminen toisaalta pohjoiseen ja toisaalta itään. Koska Norlanti on ulkoapäin määritelty kokonaisuus ja eroaa siten Svean- ja Götanmaasta, on norlantilaisten puheenparteen vastapainoksi syntynyt svean- ja götanmaalaisia tarkoittava halventava yhteisnimitys sörlänning eli "etelämaalainen". Skandinaavinen asutus levisi syvemmälle Norlantiin vasta 1300-luvulla jolloin ruotsalaiset asuttivat Medelpadin ja Ångermanlandin.
Pääalueitten rajat ovat historian kuluessa vaihdelleet jonkin verran. Esimerkkejä:
Ruotsalainen asutus levisi 1300-luvulla pohjoiseen, jolloin Medelpadin ja Ångermanland asutettiin.
Nykyisen Götanmaan maakunnista neljä (Skåne, Blekinge, Halland ja Bohuslän) liitettiin Tanskasta Ruotsiin vasta Roskilden rauhassa vuonna 1658.
Haminan rauhaan vuoteen 1809 saakka Norlannin katsottiin ulottuvan selvästi Pohjanlahden itäpuolelle. Koska Ruotsin ja Novgorodin, sittemmin Venäjän, välinen raja oli harvaan asutussa pohjoisessa pitkiä aikoja kiistanalainen ja Norlanti lakkasi olemasta hallinnollinen kokonaisuus vuonna 1645, ei Norlannin ja Itämaan, sittemmin Suomen, välinen rajakaan ollut ainakaan kaikkina aikoina selkeästi määritelty.
Värmlanti siirtyi vuonna 1815 Götan hovioikeuden alaisuudesta Svean hovioikeuden alaisuuteen, minkä muutoksen myötä Värmlannin katsotaan tulleen osaksi Sveanmaata.
Pääalueiden väestö ja pinta-ala

Seuraavassa taulukossa on esitetty koko Ruotsin ja sen historiallisten pääalueiden väkiluvut, maapinta-alat ja väestötiheydet:
| Pääalue | Väkiluku (31> 12.2011) | Maapinta-ala (km²) | Väestötiheys |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ruotsi | &&&&&&&&09482855.&&&&009 482 855 | &&&&&&&&&0411615.&&&&00411 615,0 | &&&&&&&&&&&&&023.&&&&0023,0 |
| Götanmaa | &&&&&&&&04543533.&&&&004 543 533 | &&&&&&&&&&087262.010000087 262,1 | &&&&&&&&&&&&&052.010000052,1 |
| Sveanmaa | &&&&&&&&03785534.&&&&003 785 534 | &&&&&&&&&&081012.040000081 012,4 | &&&&&&&&&&&&&046.070000046,7 |
| Norlanti | &&&&&&&&01153788.&&&&001 153 788 | &&&&&&&&&0243340.0500000243 340,5 | &&&&&&&&&&&&&&04.07000004,7 |
Götanmaa on asukasluvultaan selvästi suurin ja siellä asuu lähes puolet Ruotsin väestöstä. Sveanmaalla on vähemmän asukkaita (siitä huolimatta siellä on maan pääkaupunki Tukholma), mutta pinta-alaltaan Sveanmaa ja Götanmaa ovat melko samansuuruiset. Myös keskimääräisessä väestötiheydessä ei ole suurta eroa. Norlannissa asuu vain 12 % Ruotsin väestöstä, mutta se kattaa 59 % Ruotsin pinta-alasta, joten väestötiheys jää paljon alhaisemmaksi kuin eteläisemmissä Götanmaalla ja Sveanmaalla.
Kirjallisuutta

Villstrand, Nils Erik: Valtakunnanosa. Suurvalta ja valtakunnan hajoaminen 1560–1812, s. 31-58.  Helsinki:  Svenska Litteratursälskapet i Finland, 2012.  ISBN 978-951-583-256-6
Aiheesta muualla

SCB Regina Web Map (kartta Ruotsin aluejaoista)
| n k Ruotsin aluejaotukset |
| --- | --- |
Nykyiset hallintoalueet: 21 lääniä • 20 maakäräjää • 290 kuntaa • 2 523 piiriä (Ruotsin piirit) • kunnanosia (joissakin kunnissa)
Kuntauudistukset: Ruotsin kuntauudistukset • Ruotsin kunnat 1952
Historialliset kuntamuodot: kaupunki (Ruotsin kaupungit) • kauppala (Ruotsin kauppalat) • maalaiskunta • taajaväkinen yhdyskunta (Ruotsin taajaväkiset yhdyskunnat) • epäitsenäinen kauppala (Ruotsin epäitsenäiset kauppalat)
Historialliset pääalueet: Götanmaa • Sveanmaa • Norlanti
Muita historiallisia aluejaotuksia: 25 maakuntaa • kihlakunta/laivakunta/vuorikunta/käräjäkunta (Ruotsin kihlakunnat) • pitäjä • neljänneskunta • ruotu
Epävirallisia alueita: Bergslagen • Glasriket • Mälarinlaakso • Sjuhärad • Ruotsin ruukkialueet
Tilastollisia aluejakoja: 1 940 taajamaa (Ruotsin taajamat) • 2 876 pientaajamaa (Ruotsin pientaajamat) • 21 NUTS-aluetta (Ruotsin NUTS-alueet) • 291 kuntien keskustaajamaa
Ruotsin kirkon aluejaot: 13 hiippakuntaa • 130 rovastikuntaa • pastoraatteja • 1 439 seurakuntaa • seurakuntayhtymiä
Liha

Tsekkiläistä porsaan- ja villisianlihaa.
Liha on ravinnoksi käytettävää lihaskudosta, joka sisältää useimmiten myös rasvakudosta. Lähes kaikki myytävä liha on eläinten luihin liittyviä lihaksia eli luurankolihaksia, mutta lihaksia on myös muun muassa ruokatorvessa ja sisäelimissä.
Kalojen ja äyriäisten lihasta käytetään suomen kielessä yleisesti nimityksiä kala ja äyriäiset.
Liha on suomalaisen ruokavalion tärkein yksittäinen proteiininlähde. Etenkin naudanliha on merkittävä hyvin imeytyvän hemiraudan lähde.
Suurin osa suomalaisten kuluttamasta lihasta on teollisesti marinoitua, koska sitä on helppo valmistaa. Broileri on maailman suosituin lihalaji.
Eläinten soluista voidaan kasvattaa laboratorioissa niin sanottua keino- eli laboratoriolihaa.
Historia > Broilerinliha

Broilerin eli syöttökanan jalostus aloitettiin 1800-luvun lopun Yhdysvalloissa, ja laajamittainen lihantuotanto käynnistyi vuonna 1926.
Eurooppaan broilerituotanto tuli toisen maailmansodan jälkeen. Suomessa myydyt broilerit olivat aluksi kokonaisia ja pakastettuja. Tuore ja marinoitu broilerinliha tulivat markkinoille vasta 1980-luvun puolen välin jälkeen. Hunajamarinoitu borilerinliha saapui kauppoihin 1990-luvun alussa, mikä aiheutti broilersuikaleiden käytön yleistymisen.
Historia > Sianliha

Kaikki nykyiset sikarodut on jalostettu villisioista, pääasiassa kahdesta alalajista, Euroopassa esiintyvästä villisiasta (Sus scrofa scrofa) ja itäisessä Aasiassa esiintyvästä juovasiasta (Sus scrofa vittatus). Sikojen kesytys kotieläimiksi tapahtui aikaisintaan vasta pysyvän maatalouden kehityttyä neoliittisella kaudella. Todisteita sian pitämisestä kotieläimenä löytyy tosin vasta noin 2500 eaa. nykyisen Unkarin ja Turkin alueilta. Kreikkalais-roomalaiselle kulttuurille sika oli jo tärkeä lihantuotantoeläin, jonka lihaa suolattiin ja savustettiin sekä käytettiin makkaran valmistukseen.
Historia > Naudanliha

Nykyiset kesynaudat voidaan jakaa kahteen ryhmään, eurooppalaistyyppiseen nautaan (Bos taurus) sekä Afrikassa ja Aasiassa yleiseen kyttyräselkäiseen nautaan (Bos indicus). Nämä molemmat polveutuvat alkuhärästä (Bos primigenius), joka kesytettiin noin 5000 eaa. Kesytetystä kyttyräselkäisestä naudasta löytyy todisteita Mesopotamiasta ajalta noin 4500 eaa. ja eurooppalaistyyppisestä naudasta Egyptistä noin 4000 eaa.
Historia > Lampaanliha

Kotieläinlampaat kuuluvat lajiin Ovis aries, jonka arvellaan olevan kotoisin läntisestä Aasiasta.
Lammas on vanhimpia ihmisen kesyttämiä lihaeläinlajeja. Vanhimmat maatalouteen liittyvät merkit lampaiden pidosta ovat arkeologisissa kaivauksissa Jerikon neoliittisista kerrostumista löydetyt lampaanluut, jotka on ajoitettu kaudelle noin 8000–7000 eaa. Mesopotamialaisissa ja egyptiläisissä friiseissä ajalta 3500–3000 eaa. on nähtävissä että jo tuolloin oli kehittynyt useita lammasrotuja.
Lihan lähteet

Ihminen käyttää ravinnokseen sekä karjan että riistaeläinten lihaa. Broileri eli syöttökana on nykyisin länsimaiden suosituin lihalaji. Sianlihaa kulutetaan Suomessa enemmän kuin naudanlihaa. Lampaanlihan käyttö on muuttunut teollisuusmaissa yhä harvinaisemmaksi.
Joissakin Euroopan maissa ja muuallakin käytetään säännöllisesti myös hevosenlihaa, vuohenlihaa ja peuranlihaa. Myös muita nisäkäslajeja käytetään ravinnoksi eri puolilla maailmaa riippuen niiden saatavuudesta ja paikallisista tavoista. Esimerkiksi kirahvi, sarvikuono, virtahepo ja norsu ovat tärkeitä joidenkin Keski-Afrikan heimojen ruokavaliossa; Australian aboriginaalit käyttävät kengurunlihaa; Kaakkois-Aasiassa koira ja kissa kuuluvat ruokavalioon; aavikkoalueilla yleinen kameli tarjoaa paikallisille tärkeän ravinnonlähteen ja valaat ovat kuuluneet japanilaisten ja norjalaisten ruokavalioon. Hylje ja jääkarhu ovat tärkeitä inuitien ruokavaliossa. Grönlannissa syödään myös myskihärkää, naalia, sopuleita, jäniksiä, kärppiä, susia ja ahmoja.
Lihaa saadaan myös kalasta. Suomessa pyydetään lisäksi kanalintuja kuten teertä, metsoa, pyytä ja riekkoa. Ihmisravinnoksi käytetään paikoin myös matelijoiden, kuten alligaattorin ja käärmeen lihaa.
Tuotanto

Suurin osa nykyään ihmisravintona käytetystä lihasta saadaan karjatalouden tuotteina eläimistä, jotka on jalostettu tuottamaan lihaa. Lihakarjasta saadaan lihan lisäksi myös sisäelimiä, laardia, verta, nahkaa ja luuta.
Lihantuotantoon käytettävän eläimen teurastaminen tapahtuu mahdollisimman hygieenisesti ja aiheuttamatta eläimelle stressiä, jotta lihan laatu ei kärsisi. Eläin tainnutetaan ja siitä lasketaan veret, jolloin se kuolee. Teurastuksen jälkeen eläin nyljetään tai kynitään sekä yleensä paloitellaan.
Länsimaissa liha yleensä pakataan ennen myyntiä, usein suojakaasuun. Pakattava liha voidaan myös esimerkiksi kuutioida, viipaloida suikaloida tai marinoida. Liha myytiin ennen lähes yksinomaan sellaisenaan, ilman että siihen olisi lisätty mausteita tai lisaäaineita, mutta nykyisin myytäväksi tarkoitettuun lihaan lisätään yhä useammin myös suolaa, mausteita, lisäaineita ja vettä. Jos lihaan on lisätty suolaa tai muita säilyvyyttä parantavia aineita tai sitä on savustettu, sitä kutsutaan teollisesti prosessoiduksi. Lihajalosteisiin, kuten makkaraan ja kinkkuun, voidaan käyttää muitakin aineita, kuten esimerkiksi turvottavasti vaikuttavaa fosfaattia. Suurin osa Suomessa myydystä lihasta on nykyisin lihajalosteita ja muuta teollisesti prosessoitua lihaa.
Kulutus

Vuonna 2020 maailmassa kulutettiin 328 miljoonaa tonnia lihaa, josta 40 % oli broileria, 33 % sianlihaa, 22 % naudanlihaa ja 5 % lampaanlihaa.
Maailmassa syötiin ruhopainon mukaan laskettua lihaa ja lihavalmisteita keskimäärin 63 grammaa päivässä vuonna 2013, Afrikassa luku oli 52, Aasiassa 90 ja Euroopassa 212 grammaa. Hongkongissa lihaa syötiin 375 grammaa vuonna 2017, Yhdysvalloissa 340, Australiassa 288, Brasiliassa 274, Ranskassa 237, Englannissa 225, Venäjällä 215, Suomessa ja Saksassa noin 210, Kiinassa 166, Bulgariassa 160 ja Intiassa 10 grammaa.
Euroopassa kulutettiin eniten lihaa Kyproksella, Espanjassa, Tanskassa ja Portugalissa. Päivittäinen lihan ja lihatuotteiden kulutus Kyproksella oli 330 grammaa.
Yli 90 prosentissa suomalaisista kotitalouksista syötiin lihaa vuonna 2016, mikä oli kolme prosenttia vähemmän kuin vuonna 2012. Lihattomuus on ollut perinteisesti yleisintä pienituloisten keskuudessa.
Teollisesti marinoitu liha on nykyisin käsittelemätöntä lihaa suositumpaa. Esimerkiksi suurin osa broilerinlihasta myydään marinoituna. Noin kolmannes Suomessa kulutetusta lihasta käytetään lisäksi makkaran, kinkun ja lihahyytelöiden valmistukseen. Prosessoidulla lihalla tarkoitetaan säilöttyjä lihajalosteita. Niiden säilöntään käytetään esimerkiksi nitriittiä, suolaa tai savustamista taikka näiden yhdistelmää.
Suomessa kulutetun lihan määrä oli makkaran sekä valmismarinoidun broilerin kaltaisten lihajalosteiden sisältämä liha mukaan lukien noin 160 grammaa päivässä luuttomaksi lihaksi muunnettuna. Makkaran ja kinkun osuus tästä on reilut 50 grammaa.
Alle viisi prosenttia Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen vuonna 2014 julkaisemaan tutkimukseen osallistuneista kertoi syövänsä päivittäin lihaa. Taulukossa lihan kulutus Suomessa kg/henkilö vuonna 2012 (muunnettu luuttomaksi painokertoimella 0,8) :
| Liha | kg/hlö/vuosi |
| --- | --- |
Sianliha: 29,0
Naudanliha: 15
Broileri: 13,5
Kalkkuna: 1,4
Lampaanliha: 0,55
Hevosenliha: 0,4
Yhteensä: 60
Lihankulutus kasvoi Yhdysvalloissa vain hiukan vuosina 1970-2020. Jakson alussa kulutettiin henkeä kohti yhteensä noin 173 grammaa punaista lihaa (naudan ja porsaanlihaa) päivässä ja noin 60 grammaa siipikarjan lihaa. Määrät olivat vuonna 2020 136 grammaa punaista ja 123 grammaa siipikarjan lihaa.
Kiina ohitti Euroopan sianlihan kulutuksessa vuonna 2013 nousten maailman suurimmaksi sianlihan kuluttajaksi.
Koostumus ja ravintoarvot > Koostumus

Lihan koostumus riippuu paljon muun muassa eläinlajista, rodusta, ruhonosasta, eläimen ruokinnasta ja usein myös iästä. Kuluttajat arvostavat mureaa ja marmoroitunutta lihaa eli lihassyiden väliin kertynyttä rasvaa. Suuri sidekudoksen määrä aiheuttaa lihaan sitkeyttä. Vanhassa eläimessä on enemmän sidekudosta kuin nuoressa. Siinä on toisaalta myös enemmän marmoroitunutta lihaa.
Liha ja etenkin naudanliha sisältävät runsaasti ihmiselle välttämätöntä koliinia. Liha sisältää myös hyvin imeytyviä eläinproteiineja, rasvaa, vitamiineja ja kivennäisaineita,  kollageenia ja aminohappoja kuten tryptofaania, tauriinia sekä antioksidanttina toimivaa karnosiinia ja sen esiastetta alaniinia.
Punainen liha on myös tärkeä omega 3 rasvahappoihin kuuluvan klupadonihapon (DPA) lähde.
| raaka-aine | vaihteluväli | keskimääräinen osuus |
| --- | --- | --- |
| vesi | 64–80 % | noin 70 % |
| proteiinit | 13–21 % | noin 18 % |
| rasvat ja muut lipidit | 2–25 % | noin 15 % |
| hiilihydraatti | 0,5–1,8 % | noin 1 % |
| kivennäisaineet |  | noin 1 % |
Koostumus ja ravintoarvot > Vitamiinit

Lihassa on runsaasti B3-vitamiinia eli niasiinia sekä B1-vitamiinia eli tiamiinia. Tonnikalan-, naudan- ja sianliha sisältävät erityisen runsaasti elossa pysymiselle välttämätöntä B12-vitamiinia eli kobalamiinia.
Maksassa on erityisen paljon A-vitamiinia, B-ryhmän vitamiineja ja C-vitamiinia.
Laiduntaneiden nautojen liha sisältää enemmän A-vitamiinia kuin viljalla ruokittujen nautojen liha.
| Vitamiini (saantisuositus keskimäärin) | Syöttökanan eli broilerin maksa | Broileri (11 % rasvaa) | Sika (13 % rasvaa) | Nauta (13 % rasvaa) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| A-vitamiini eli retinoli (800 µg/vrk, HUOM. päivittäisen käytön yläraja 3000 µg ja 1500 µg vanhoilla naisilla) | 9747  µg | 44,1 µg | 10,1 µg | 23,8 µg |
| B1-vitamiini eli tiamiini (1,2 mg/vrk)  | 0,2 mg | 0,08 mg | 1,8 mg | 0,07 mg |
| B2-vitamiini eli riboflaviini (1,2 - 1,6 mg/vrk)  |  ? | 0,15 mg | 0,25 mg | 0,15 mg |
| B3-vitamiini eli niasiini (16 mg/vrk) | 12 mg | 6,5 mg | 9,8 mg | 4,9 mg |
| B9-vitamiini eli foolihappo (350 µg/vrk) | 1167 µg | 9,4 µg | 1,6 µg | 5 µg |
| B12-vitamiini eli kobalamiini (2 µg/vrk) | 21 µg | 0,3 µg | 1,2 µg | 1,4 µg |
| C-vitamiini eli askorbiinihappo (75 mg/vrk) | 20 mg |  ? |  ? | 2,5 mg |
| K2-vitamiini eli menakinoni |  ? | 10,1 µg | 2,2 µg | 3,5 µg |
Koostumus ja ravintoarvot > Kivennäis- ja hivenaineet

Liha ja kala ovat ainoita ruoka-aineita, jotka sisältävät hyvin imeytyvää hemirautaa. Hemirauta imeytyy noin 2,5-5 kertaa nonhemirautaa paremmin ja parantaa myös samalla aterialla nautitun nonhemiraudan imeytymistä. Erityisesti veriletut, poronliha, mustamakkara, monet sisäelimet ja naudan- sekä lampaanliha sisältävät runsaasti hemi-rautaa. Broilerin rautapitoisuus on nykyisin enää tasoa 0,4 mg/100 g ja kalkkunan 0,8 mg/100g.
Muu liha paitsi broileri sisältää myös runsaasti sinkkiä. Liha on lisäksi tärkeimpiä seleenin lähteitä ja lihan sisältämä seleeni on myös hyvin imeytyvää.
Lihassa on lisäksi kollageenia ja tauriinia.
Paljon sidekudosta sisältävässä lihassa on muuta lihaa enemmän hiven- ja kivennäisaineita kuten rautaa, magnesiumia, kalsiumia ja kaliumia. Myös koneellisesti leikatussa lihassa on enemmän kivennäis- ja hivenaineita kuin käsin leikatussa.
Koostumus ja ravintoarvot > Proteiini ja aminohapot

Liha on hyvä proteiininlähde, koska sen valkuaisainepitoisuus valmiissa ruoassa on erittäin suuri. Lihan proteiini sisältää lisäksi kaikkia välttämättömiä aminohappoja. Jo  keskimäärin 175 grammaa raakana punnittua lampaanlihaa riittää turvaamaan päivittäisten välttämättömien aminohappojen saannin.
Liha on myös parhaita tyrosiinin lähteitä.
Välttämättömiä aminohappoja on lihaeläimestä riippuen 38–40 % lihan kokonaisproteiineista. Lihas rakentuu ensisijaisesti rakenneproteiineista; aktiinista ja myosiinista, joiden aminohappokoostumus ei vaihtele merkittävästi eri eläinlajien välillä. Sen sijaan muiden proteiinien kohdalla koostumuksessa esiintyy eroja, joilla voidaan katsoa olevan vähäistä ravitsemuksellista merkitystä.
Välttämättömistä aminohapoista naudanliha sisältää hieman enemmän leusiinia, lysiiniä ja valiinia sekä vähemmän treoniinia kuin porsaan- tai lampaanliha. Eläinlajien välisiä eroavaisuuksia merkittävämpiä eroja löytyy kuitenkin ruhon eri osissa sijaitsevista lihaksista. Myös rodulla ja iällä on merkitystä. Arginiinin, valiinin, metioniinin, isoleusiinin ja fenyylialaniinin määrä suhteessa muihin aminohappoihin lisääntyy eläimen vanhetessa.
Myös lihan prosessointi vaikuttaa aminohappokoostumukseen, mutta mikäli se ei ole erityisen rajua tai pitkäkestoista, ovat vaikutukset yleensä vähäisiä. Oleellisempaa on mahdollisuus, että tietyt aminohapot voivat muuttua ravitsemuksellisesti hyödyntämättömiksi.
| aminohappo | välttämättömyys | naudanliha | sianliha | lampaanliha |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| isoleusiini | välttämätön | 5,1 | 4,9 | 4,8 |
| leusiini | välttämätön | 8,4 | 7,5 | 7,4 |
| lysiini | välttämätön | 8,4 | 7,8 | 7,6 |
| metioniini | välttämätön | 2,3 | 2,5 | 2,3 |
| kysteiini | välttämätön | 1,4 | 1,3 | 1,3 |
| fenyylialaniini | välttämätön | 4,0 | 4,1 | 3,9 |
| treoniini | välttämätön | 4,0 | 5,1 | 4,9 |
| tryptofaani | välttämätön | 1,1 | 1,4 | 1,3 |
| valiini | välttämätön | 5,7 | 5,0 | 5,0 |
| arginiini | välttämätön lapsille | 6,6 | 6,4 | 6,9 |
| histidiini | välttämätön lapsille | 2,9 | 3,2 | 2,7 |
| alaniini | ei välttämätön | 6,4 | 6,3 | 6,3 |
| asparagiinihappo | ei välttämätön | 8,8 | 8,9 | 8,5 |
| glutamiinihappo | ei välttämätön | 14,4 | 14,5 | 14,4 |
| glysiini | ei välttämätön | 7,1 | 6,1 | 6,7 |
| proliini | ei välttämätön | 5,4 | 4,6 | 4,8 |
| seriini | ei välttämätön | 3,8 | 4,0 | 3,9 |
| tyrosiini | ei välttämätön | 3,2 | 3,0 | 3,2 |
Väri

Ihmisravinnoksi käytetyn lihan väri vaihtelee eläimen jalostusasteesta, elinoloista ja iästä riippuen tummanpunaisesta valkoiseen. Raaka liha on normaalisti punaista. Lihan punainen väri johtuu lähinnä lihassa olevasta myoglobiinista eli lihaspunasta, jonka määrä vaihtelee eläinlajin, eläimen iän ja ruhonosan mukaan. Liikkumiseen käytettävät lihakset ovat tummempia kuin sellaiset lihakset, joita ei rasiteta. Raa'an lihan pinta muuttuu yleensä kirkkaamman punaiseksi, kun se pääsee hapen kanssa kosketukseen. Tummassa lihassa on umamisempi maku kuin vaaleassa.
Riista on yleensä hyvin tummanpunaista. Lihan tummuusaste korreloi sen rautapitoisuuden kanssa. Esimerkiksi poronlihassa on kokonaiset 6,7 milligrammaa rautaa ja munituskanassa 2,8 milligrammaa, mutta broilerin lihassa vain 0,7 milligrammaa mikä on samaa suuruusluokkaa kuin keskimääräisessä sian ja kalan lihassa. Pitkälle jalostettujen sikarotujen liha on niin vaaleaa, että se on luokiteltu joissakin maissa niin sanotuksi valkoiseksi lihaksi.
Vapaudessa elävien riistalintujen liha on usein kauttaaltaan punaista, tosin kuin pitkälle jalostettujen tuotantolintujen liha. Broilerin- ja kalkkunanlihan pieni lihaspunamäärä liittyy siihen, että ne eivät tarvitse tilanahtauden vuoksi kovinkaan paljon happea lihasten liikutteluun. Broilerin ja kalkkunanliha luokitellaan vaaleutensa vuoksi niin sanotuksi valkoiseksi lihaksi. Myös ankan ja hanhen liha luokitellaan valkoiseksi, vaikka niiden liha onkin broilerin ja kalkkunan lihaa tummempaa. Vaalea liha on mureampaa ja nopeammin kypsyvää kuin tumma, mikä myös liittyy siihen, ettei sen sisältämiä lihaksia ole käytetty kovin aktiivisesti.
Myös kalojen lihanväri riippuu niiden aktiivisuuden asteeseen liittyvästä myoglobuliiniptoisuudesta.
Niin sanottujen juottovasikoiden liha on valkoista. Tämä johtuu siitä, että niitä pidetään pimeässä häkissä, jossa eivät pääse liikkumaan ja niitä ruokitaan maidosta valmistetulla rehulla, mikä johtaa muun muassa anemian kehittymiseen. Suomen eläinsuojelulaki kieltää juottovasikoiden kasvatuksen.
Lihan väri näyttäisi korreloivan myös sen sinkkipitoisuuden kanssa, sillä poron- ja naudanlihassa on lähes kolme kertaa enemmän sinkkiä ja sianlihassa 15 prosenttia enemmän sinkkiä kuin kalan lihassa. Broilerin lihassa on kuitenkin 40 prosenttia vähemmän sinkkiä kuin kalassa, vaikka se on tummempaa.
Säilytys

Liha on herkästi pilaantuva elintarvike. Terveen elävän eläimen lihassa ei ole bakteereja, tai niitä on hyvin vähän, eli liha on käytännössä steriiliä. Sitä vastoin eläimen nahassa, karvoissa ja suolistossa on suuria määriä tiettyjen lajien bakteereja sekä hiivoja ja homeita. Esimerkiksi lampaan turkissa elää erityisen paljon salmonellabakteereja.
Kun eläin teurastetaan sen liha alkaa pilaantua. Liha kuuluu useimpien muiden eläinperäisten tuotteiden sekä hedelmien ja vihannesten kanssa niin sanottuihin helposti pilaantuviin elintarvikkeisiin. Liha pilaantuu nopeasti, ellei sitä muokata ja varastoida asianmukaisella tavalla.
Säilytys > Kylmäketju

Nykyisin lihan tuoreus pyritään takaamaan katkeamattomalla kylmäketjulla, joka alkaa teurastamolta ja päättyy kuluttajan jääkaappiin. Kylmäketjussa lihan lämpötila ei saa lain mukaan nousta missään vaiheesa yli 6–7 °C. Tässä lämpötilassa esimerkiksi jauhelihan sisältämä mikrobimäärä kaksinkertaistuu noin kuudessa tunnissa. Lihateollisuudessa suositellaankin selvästi alempia säilytyslämpötiloja kylmäketjun rungon ja myymälöiden osalta (2–4 °C).
Säilytys > Pilaantuminen

Lihan pilaantuminen katsotaan muutoksiksi sen ulkonäössä ja koostumuksessa siten, että se ei ole enää kuluttajille kelpaavaa. Kaikki pilaantunut tai pilaantumaan alkanut ruoka ei ole ravinnoksi kelpaamatonta, mutta ymmärrettävistä syistä kuluttajat eivät halua ostaa tällaista ruokaa. Tutkijoilla ei ole yksimielisyyttä siitä, milloin voidaan sanoa, että liha on pilaantunut. Raja-arvoksi on karkeasti arvioitu noin 10 miljoonaa bakteeripesäkettä neliösenttimetriä kohden (10⁷ CFU/cm²). Tällöin tulevat ensimmäiset havaittavat pilaantumisen merkit (haju) esiin. Paha haju johtuu bakteerien erittämistä aineenvaihduntatuotteista kuten estereistä, alkoholeista ja ketoneista.
Alkuvaiheen pilaantumisessa bakteerit käyttävät ravintonaan lihan glukoosia. Kun glukoosi on loppu, bakteerit alkavat hajottaa lihan aminohappoja eli proteiineja. Tässä vaiheessa liha myös vettyy, sillä mikrobit erittävät lihan kollageeneja hajottaessaan kollagenaasia, joka hydrolysoi lihasäikeitä ympäröivää sidekudosta.
Myöhemmässä pilaantumisen vaiheessa lihan pH nousee eli emäksöityy mm. ammoniumin ja amiinien vaikutuksesta. Kun mikrobien määrä nousee lähelle 100 miljoonaa neliösenttimetrillä (10⁸ CFU/cm²), alkaa lihan pinnalle hiljalleen muodostua limakerros. Tahmea kerros johtuu niin ikään bakteerien kasvusta ja polysakkaridien synteesistä.
Pilaantuneen lihan syönnistä voi saada ruokamyrkytyksen. Pilaantuneet elintarvikkeet aiheuttavat myös mittavia taloudellisia menetyksiä sekä kuluttajille että tuottajille.