Hellas (alue)
Maantiede > Pinnanmuodot

Hellaan topografian huomattavimmat piirteet olivat sen vuoristoisuus sekä rantaviivan suuri pituus suhteessa pinta-alaan. Suurista vuoristoketjuista haarautui lukemattomia sivuhaaroja, joiden väliin jäi vain vähän laaksoja tai tasankoja. Tasangot, olivat ne sitten suuria tai pieniä, olivat lähes aina vuorien ympäröimiä joka puolelta, tai avautuivat yhdeltä sivulta merelle. Vaikeakulkuiset vuoret ovat kaikkina aikoina muodostaneet suurimmat esteet Hellaan naapuriheimojen välisille yhteyksille. Näin Hellaan kaupungit kehittyivät suhteellisen eristyksissä mantereen puolen naapureistaan. Meri sen sijaan tarjosi helpoimmat yhteydet muuhun maailmaan. Lähes jokaisella Hellaan kaupungilla oli yhteys merelle, ja Arkadia oli Hellaan ainoita alueita, joka sijaitsi kokonaan sisämaassa.
Hellaan pohjoisrajan muodostaneiden Lingon- ja Kambunia-vuorten poikki kulki suunnilleen Joonianmeren ja Egeanmeren puolessa välissä pohjois-eteläsuuntaisesti Pindos-vuoristo, joka muodosti Hellaan selkärangan ja erotti toisistaan lännenpuoleisen Epeiroksen ja idänpuoleisen Thessalian. Pindokseen kuuluvalta Tymfrestos-vuorelta sai alkunsa ikään kuin säteittäisiä vuorijonoja. Idässä erkani merelle päin kaksi vuorijonoa, Othrys ja Oite, joista ensimmäinen suuntautui melko suoraan itään ja jälkimmäinen enemmän kaakkoon. Tymfrestoksen länsipuolella oli vähäisempiä pohjois-eteläsuuntaisia vuorijonoja. Tymfrestoksen eteläpuolella Pindos haarautui kahdeksi haaraksi, joita ei enää tunnettu Pindoksen nimellä. Lounaaseen suuntautunut haara kulki läpi Aitolian Koraks- ja Tafiassos-vuorina, päättyen Antirrhionin niemelle Korintinlahden suulle. Kaakkoon suuntautunut haara kulki Fokiin, Boiotian ja Attikan läpi Parnassos-, Helikon-, Kithairon- ja Hymettos-vuorina, päättyen Attikan eteläkärkeen Sunionin niemelle. Merellä Keoksen, Kythnoksen, Serifoksen ja Sifnoksen saaret olivat tavallaan vuorijonon jatkeita.
Pindos-vuoristosta itään suuntautuneiden Kambunia- ja Othrys-vuorijonojen väliin jäi Thessalian tasanko, joka oli Hellaan suurin ja hedelmällisin. Vuorijonojen välinen etäisyys pohjois-eteläsuunnassa oli lähes 100 kilometriä. Kambunia-vuoret päättyivät Olympos-vuoreen, joka oli Hellaan korkein. Othrys päättyi mereen Pagasainlahden ja Malianlahden välissä. Olympos-vuoren eteläpuolella Thessalian itärannikkoa pitkin kulki pohjois-eteläsuuntaisia vuorijonoja, joista ensimmäinen tunnettiin nimellä Ossa ja toinen nimellä Pelion. Näin Thessalia oli länsi-, pohjois- ja itäpuolilta vuorten ympäröimä. Pohjoisesta kulku sinne kävi ainoastaan Tempen solan kautta Olympos- ja Ossa-vuorten välistä. Peneios-joki laski sen kautta mereen. Etelässä Thessalia avautui kuitenkin mereen Pagasainlahdelle. Pindoksen länsipuolella sijainnut Epeiros oli luonteeltaan kokonaan toisenlainen, sillä siellä ei ollut juurikaan laajempia tasankoja, vaan se oli kauttaaltaan vuorten peittämä. Epeiroksen vuorijonot kulkivat, kuten jo mainittua, pääosin pohjois-eteläsuunnassa.
Boiotian ja Attikan itärannikkoa vastapäätä sijainneen Euboian saaren vuoret voidaan nähdä Ossan, Pelionin ja Othryksen jatkeina. Merellä samat vuorijonot jatkuivat Androksen, Tenoksen, Mykonoksen ja Naksoksen saarina.
Lakmos-vuorelta kohdasta, jossa Pindos-vuoret leikkasivat Hellaan pohjoisrajan muodostavat vuoret, sai alkunsa neljä merkittävää jokea. Näistä joista kaksi, Aoos ja Haliakmon, eivät kuuluneet Hellaaseen, sillä ensinmainittu virtasi Illyrian ja jälkimmäinen Makedonian läpi. Kaksi muuta, Peneios ja Akheloos, olivat pohjoisen Hellaan tärkeimmät joet. Peneios virtasi Thessalian tasangon läpi ja laski mereen, kuten jo mainittua, kuljettuaan Tempen solan läpi. Akheloos virtasi kohti etelää Epeiroksen läpi muodostaen sitten Akarnanian ja Aitolian rajan. Lopulta se laski Joonianmereen lähellä Korintinlahden suuta.
Jonkin verran Tymfrestoksen eteläpuolella Hellaan alue kapeni eräänlaiseksi kannakseksi kahden lahden, lännenpuoleisen Ambrakianlahden ja idänpuoleisen Malianlahden väliin. Tämä kannas erotti Keski-Kreikan Epeiroksen ja Thessalian muodostamasta mantereesta. Keski-Kreikka voidaan jakaa edelleen kahteen erikokoiseen puoliskoon. Länsiosa käsitti Akarnanian ja Aitolian ja muistutti pinnanmuodoiltaan Epeirosta, johon alue kytkeytyi Akheloos-joen välityksellä. Koraks- ja Tafiassos-vuoret yhdistyivät Epeiroksen vuorten jatkeisiin ja muodostivat karun ja hankalakulkuisen ylämaan. Alueella oli kuitenkin joitakin laajoja ja hedelmällisiä tasankoja, joiden läpi Akheloos virtasi.
Keski-Kreikan itäosan läpi kulkivat Tymfrestokselta kaakkoon suuntautuneet Parnassos-, Helikon-, Kithairon- ja Hymettos-vuoret. Pohjoisessa alueen luonnollisena rajana toimi Oite-vuori, joka ulottui Tymfrestokselta rannikolle Thermopylaihin. Ainoa kulkuväylä alueelle pohjoisesta oli Thermopylain rannikkokaistale, joka sijaitsi vuorten ja meren välissä ja oli kapeimmillaan ainoastaan muutaman metrin levyinen.
Oite-vuoren pohjoispuolella sen ja Othrys-vuoren välissä sijaitsi hedelmällinen tasanko, jonka pituus oli noin 100 kilometriä ja joka ulottui itään Malianlahdelle. Sen läpi virtasi Sperkheios-joki, joka sai alkunsa Tymfrestos-vuorelta ja laski Malianlahteen. Vaikka alue luettiin yleensä osaksi Thessaliaa, Othrys-vuorten jono erotti sen suuresta Thessalian tasangosta.
Parnassokselta Hymettokselle ulottuneen vuoriketjun lisäksi alueella oli toinen vuoriketju, joka sai alkunsa Oite-vuoren itäosasta ja eteni Euboianlahden länsirantaa pitkin läpi Lokriin ja Boiotian nimillä Knemis, Ptoion ja Teumessos. Lopulta ketju yhtyi Parnes-vuoreen, joka oli eräänlainen Kithaironin länsi-itäsuuntainen haara. Pentelikon-vuoren kautta se kytkeytyi edelleen Kithaironista Sunioniin johtaneeseen vuoriketjuun.
Parnassoksen ja Oiten välissä sijaitsi kapea tasanko, joka tunnettiin nimellä Doris. Sitä pidettiin doorilaisten alkukotina. Alueelta sai alkunsa Kefissos-joki, joka virtasi läpi Fokiin ja Boiotian ja laski Kopais-järveen. Fokiissa Kefissoksen varrella oli joitakin hedelmällisiä tasankoja, jotka sijaitsivat Parnassoksen ja Lokriin vuorten välissä. Boiotia oli suurta tasankoa, joka oli joka puolelta vuorten ympäröimä, ja jossa oli laajat alueet hyvin hedelmällistä maata. Attika muodosti kolmion muotoisen niemimaan, jossa itäsivu oli Egeanmeren ja lounaissivu Saroninlahden rantaa. Attikan keskiössä oli Attikan tasanko, jolla sijaitsi Ateenan kaupunki. Pohjoispuolelta Attikaa suojasivat Kithairon- ja Parnes-vuoret.
Siinä missä Kithairon jatkui itään Parnes-vuorena, lounaassa se kulki läpi Megariin alueen ja muodosti Geraneia-vuoret. Ne kulkivat itä-länsisuunnassa Kithaironin rinnalla laskien lopulta Saroninlahteen, jossa Salamiin saari voidaan nähdä sen jatkeena. Etelässä Geraneia-vuori laskeutui Korintin kannakselle. Sen länsipuolella oli Korintinlahti ja itäpuolella Saroninlahti, jotka työntyivät niin lähelle toisiaan, että kannaksen leveys sen kapeimmassa kohdassa oli vain noin kuusi kilometriä. Kannas oli suhteellisen tasaista aluetta ollen korkeimmillaan vain noin 75 metrin korkeudella merenpinnasta laskettuna. Heti kannaksen eteläpuolella maa kohoaa Oneia-vuoriksi. Siellä sijaitsi myös Korintin kaupunki ja sen korkea akropolis eli linnavuori, Akrokorintti, ja siellä kannas laajeni Peloponnesokseksi.
Ennen Peloponnesoksen käsittelyä voidaan todeta, että Strabon jakoi Hellaan viiteen ”niemimaahan”. Ensimmäinen oli Peloponnesos, jonka erotti Manner-Kreikasta mainittu Korintin kannas, jonka leveydeksi Strabon laski 40 stadioninmittaa. Toinen oli ”niemimaa”, jonka kannas ulottui Pagaista Megaran satamaan Nisaiaan ja oli mereltä merelle noin 120 stadionia. Kolmannen ”niemimaan” kannas ulottui Krisanlahdelta Thermopylaihin Fokiin ja Lokriin poikki, ja oli leveydeltään noin 508 stadionia. Neljännen ”niemimaan" kannas ulottui Ambrakianlahdelta Malianlahdelle ja sen leveys oli noin 800 stadionia. Viidennen ”niemimaan” kannas ulottui Ambrakianlahdelta Thessalian ja Makedonian eteläosan poikki Thermainlahdelle, ja oli leveydeltään yli 1 000 stadionia.
Peloponnesoksen vuorilla ei ollut yhteyttä muun Hellaan vuoriin. Siinä missä Manner-Hellaan vuoret muodostivat lähes katkeamattomia vuorijonoja, jotka saivat alkunsa Hellaan pohjoisosista tai pohjoispuolelta, Peloponnesoksen vuoret sen sijaan saivat alkunsa niemimaan sisäosan Arkadiasta. Arkadian pohjoisrajan muodostavat vuoret olivat Peloponnesoksen suurimpia. Ne ulottuivat lännestä itään päättyen Kyllene-vuorelle, joka näkyi ensimmäisenä kun niemimaalle saavuttiin kannaksen kautta pohjoisesta. Vuorijonon länsipäässä sijaitsi puolestaan Erymanthos-vuori. Näiden välissä sijaitsivat Aroania-vuoret. Myös Arkadian itärajan muodosti vuorijono, joka suuntautui Kyllene-vuorelta kohti etelää. Sen tärkeimpiä vuoria olivat pohjoisesta etelään Artemision, Parthenion ja Parnon. Arkadian etelälaidan muodostivat matalammat kukkulat, jotka toimivat vedenjakajina Alfeios- ja Eurotas-jokien vesille. Vuoret kohosivat korkeammiksi jälleen Arkadian lounaisrajalla Lykaion-vuorena. Sen ja Erymanthoksen välillä oli Arkadian länsirajan muodostaneita vuoria, joilla ei ollut erityistä yhteistä nimeä. Pohjois-, itä- ja eteläpuolelta Arkadian rajavuoret kulkivat katkeamattomina, mutta länsipuolen vuorijonon läpäisi Alfeios-joki, joka laski niemimaan länsirannikolle.
Peloponnesoksen muita pääalueita olivat Lakonia ja Messenia eteläosassa, Argolis itäosassa, Elis länsiosassa ja Akhaia pohjoisosassa. Arkadian etelälaidalta sai alkunsa korkea vuorijono, Taygetos-vuoret, joka kulki pohjoisesta etelään ja muodosti Messenian ja Lakonian välisen rajan päättyen Tainaronin niemelle, joka oli koko Hellaan eteläisin piste. Taygetos-vuori oli koko Peloponnesoksen korkein. Parnon-vuorelta Arkadian kaakkoiskulmasta sai alkunsa toinen pohjois-eteläsuuntainen vuorijono, joka päättyi Malean niemelle. Sitä voidaan kutsua Parnonin nimellä laajassa merkityksessä. Taygetoksen ja Parnonin välissä sijaitsi Eurotas-joen laakso, jossa sijaitsi Spartan kaupunki, ja joka aukeni Spartan eteläpuolella suhteellisen suureksi tasangoksi. Messenian tärkein joki oli Pamisos, ja sen tasanko oli vielä Eurotaksen tasankoa laajempi, sillä Messeniassa ei ollut suurempia vuorijonoja enää Pamisoksen länsipuolella. Eurotas laski Lakonianlahteen Malean ja Tainaronin niemien välissä, ja Pamisos Messenianlahteen Tainaronin niemen länsipuolella.
Neda-joki erotti Messenian Eliistä. Elis oli laajalti Arkadian vuorten jatkeiden peittämä, mutta siellä oli myös lukuisia suhteellisen suuria ja hedelmällisiä tasankoja. Näistä tasangoista merkittävimmät olivat Eliin keskiosassa sijainnut tasanko, jonka läpi Alfeios virtasi ja jossa sijaitsi Pisan kaupunki, sekä pohjoisosassa sijainnut tasanko, jonka läpi virtasi Peloponnesoksen Peneios-joki ja jossa sijaitsi Eliin kaupunki. Akhaia oli nimitys kapealle alueelle Arkadian pohjoisrajan ja Korintinlahden välissä.
Argolis, jos nimi tulkitaan kaikkein laajimmassa merkityksessään, viittasi koko niemimaahan Saroninlahden ja Argoliinlahden välissä. Klassisella kaudella alueella oli useita itsenäisiä poliksia, eikä se muodostanut yhtä poliittista kokonaisuutta. Argoliin niemimaa yhdistyi muuhun Peloponnesokseen leveän juuren välityksellä. Niemimaan juuressa sen toisella laidalla sijaitsivat Korintin ja Sikyonin kaupungit ja toisella laidalla Argos. Korintin ja Sikyonin hallussa oli rannikkotasankoa, kun taas Argos taas sijaitsi sisämaan tasangolla, jonka pituus oli noin 16–19 kilometriä ja leveys noin 6–8 kilometriä. Muutoin niemimaa oli vuoristoinen.
Peloponnesoksen niemimaan muotoa verrattiin antiikin lähteissä usein plataanin- tai viininlehteen. Sen Keski-Kreikkaan yhdistänyt Korintin kannas oli niin kapea suhteessa niemimaan kokoon, että antiikin aikana niemimaata pidettiin usein saarena, mikä näkyy myös sen nimestä, ”Pelopsin saari”. Niemimaalla oli monin tavoin saaren edut ilman sen haittoja. Vuoret suojasivat sitä Korintin kannaksen puolella tarpeeksi, jotta sen valloittaminen tätä kautta oli vaikeaa. Samasta syystä Peloponnesoksen kaupungit saattoivat kehittyä luonteiltaan ja institutioiltaan hyvin omanlaisikseen ilman laajoja ulkopuolisia vaikutteita. Toisaalta samaan aikaan kannas tarjosi katkeamattoman yhteyden muuhun Hellaaseen. Koska Peloponnesosta voitiin lähestyä vain kapeaa ja helposti puolustettavaa väylää, niemimaata kutsuttiin joskus ”Kreikan akropoliiksi”.
Maan vuoristoisuudella oli suuri merkitys sen kansojen kohtaloille. Lingon- ja Kambuniavuoret suojasivat pohjoisessa Hellasta vierailta valloituksilta. Hellaan sisäosien vuoret puolestaan tekivät sotaretkistä toisten heimojen ja kaupunkien alueille vaikeita. Muutamat kulkukelpoiset solat, kuten Thermopylai, Kithairon-vuoren solat sekä Geraneia- ja Oneia-vuorten solat, olivat suhteellisen helposti puolustettavissa pienillä joukoilla paljon suurempiakin joukkoja vastaan. Samasta syystä Hellaaseen kehittyi suuri määrä itsenäisiä poliksia, jotka olivat useimmiten varsin haluttomia sopimaan liitoista muiden kanssa edes ulkomaisten hyökkäysten torjumiseksi. Tämä poliittinen hajanaisuus johti jatkuviin polisten välisiin sotiin, ja lopulta mahdollisti makedonialaisvalloituksen klassisen kauden lopulla.