Šeherazade (baletti)
Baletin taustaa

Šeherazaden balettisovitus sai kantaesityksensä 4. kesäkuuta 1910 Pariisin oopperassa Palais Garnierissa Ballets russes -balettiseurueen tuottamana ja esittämänä. Baletin koreografia on Mihail Fokinin ja libretto Mihail Fokinin, Aleksandr Benois'n ja Léon Bakstin käsialaa. Ballets russes'in Šeherazade on kuuluisa Léon Bakstin suunnittelemista loisteliaista puvuista ja ylenpalttisista lavasteista ​​sekä Mihail Fokinin eroottisesta koreografiasta ja tarinasta, jollaista ei oltu nähty baletissa aikaisemmin. Balettiteoksen luomiskausi sijoittuu Belle époque -ajan viimeisille vuosille. Orientalismi oli tällöin suosionsa huipulla. Ballets russes pyrki aikakautensa muodin mukaisesti tuomaan itämaisuuden (tai länsimaisen stereotypian siitä) läntiselle yleisölle, jotta he voisivat toteuttaa eksoottisia fantasioitaan ilman pelkoa seurauksista. Tämä suuntaus oli vallalla koko Euroopassa.
Baletti sisältää eksoottisen miesorjan hahmon, jonka roolin tanssi alkuperäisessä tuotannossa Vatslav Nižinski. Tämän viettelemän Zobeiden, yhden šaahin monista vaimoista, roolin tanssi Ida Rubinstein. Pääeunukin osan tanssi Enrico Cechetti. Šaahi/sulttaani Zeman/Shahriyarin osan tanssi Alexis Bulgakov ja hänen veljensä Shahzemanin osan tanssi Basil (Vasili) Kissilev.
Vatslav Nižinskin iho maalattiin kullanväriseksi, ja erotiikka on vahvasti läsnä taustalla tapahtuvissa orgiastisissa kohtauksissa. Tämä baletti oli mahdollisesti yksi ensimmäisistä esityksistä, jossa näyttämö on täynnä ihmisiä, jotka simuloivat keskenään seksuaaliaktia. Nižinski oli lyhyt ja androgyyni miestanssija, mutta hänen tanssinsa oli voimakasta ja teatraalista. Šeherazade käänsi klassisen baletin konventiot ylösalaisin ohjaamalla yleisön huomion naisvartalon sulokkuudesta ja kauneudesta miesten seksuaalisuuteen ja aistillisuuteen.
Toisin kuin klassisissa baleteissa, Šeherazaden koreografiassa oli aistillisia liikkeitä, kuten vartalon aaltoilevat ja viipyilevät liikkeet sekä tanssijoiden välinen intiimi lähikontakti. Kultaisen orjan koreografia oli myös aaltoilevampaa, väreilevämpää ja hitaampaa, siihen verrattuna mitä suurten hyppyjen ja piruettien täyttämiin sooloihin tottunut yleisö oli nähnyt klassisen baletin miestanssijoitten esityksissä. Šeherazade ei keskity klassisen balettitekniikan ympärille, vaan pikemminkin ylävartalon ja käsivarsien aistilliseen liikkeeseen. Eksoottiset eleet sekä eroottiset seläntaivutukset paljastavat tanssijan kylkiluut ja korostavat rintaa. Teatraalisuudella ja mimiikalla on iso osa tarinankerronnassa. Mihail Fokin sai inspiraationsa koreografiaan persialaisista miniatyyreistä.
Šeherazade tuli balettiohjelmistoon 15-20 vuotta Marius Petipan Joutsenlampeen ja Prinsessa Ruususeen tekemien koreografioiden jälkeen, jotka olivat vahvasti klassiseen balettiin ja tekniikkaan sitoutuneita balettiteoksia. Mihail Fokin oli omaksunut ajatuksen teknisyyden vähentämisestä liikekielessä ja käytti sitä Šeherazaden jälkeenkin, tehdessään Petruškan koreografian vuonna 1912. Hän antoi inspiraatiota muille koreografeille hylkäämällä tekniikan ja ottamalla käyttöön luonnollisen liikkeen.
Léon Bakst, joka suunnitteli Šeherazaden lavasteet ja puvut, käsitteli näyttämöä kolmiulotteisena maisemana, jossa tanssijat, lavasteet ja puvut olivat kaikki yhtä tärkeitä. Hän oli tuolloin sisustussuunnittelun ja muodin suuri vaikuttaja, joka käytti baletissa tavallisuudesta poikkeavaa värimaailmaa ja eksoottisia pukuja. Puvustaessaan Šeherazadea hän keskittyi korostamaan kehon liikkeitä koristeellisten ja "historisoivien" pukujen avulla, joitten eroottisuutta pidettiin jopa yhtä uskaliaana kuin koreografiaakin.