stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ormurin kieli

Ormurin kieli on Pakistanissa ja Afganistanissa asuvien ormurien puhuma iranilainen kieli. Sen puhujat asuvat Pakistanissa Waziristanin eteläosassa ja Afganistanissa etupäässä Logarin provinssissa. 1970-luvulla heitä arvioitiin olleen noin 5000 Pakistanissa ja 100–200 henkeä Afganistanissa.
Ormurin luokittelu iranilaisen ryhmän sisällä on kiistanalainen. Sen puhujien arvellaan muuttaneen nykyisille asuinseuduilleen luoteisiranilaisten kielten alueelta Kaspianmeren eteläpuolelta. Itäiranilaisten piirteiden uskotaan syntyneen erityisesti paštun kielen vaikutuksesta. Ormuri jakaantuu Logarin sekä Pakistanissa puhuttavaan Kaniguramin murteisiin, jotka eivät ole keskenään ymmärrettäviä.
Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Suurin osa puhujista osaa myös paštua ja daria. Logarin murre on kokonaan häviämässä.
Ornithocheirus

| Ornithocheirus |
| --- | --- |

 Liitukausi 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Pterosauria
Alalahko::  Pterodactyloidea
Heimo::  Ornithocheiridae
Suku::  Ornithocheirus  Seeley, 1869
Lajit
 O. simus  O. mesembrinus 
Katso myös
   Ornithocheirus Wikispeciesissä   Ornithocheirus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ornithocheirus oli varhaisella liitukaudella elänyt Pterosauri-suku. Se oli yksi suurimmista koskaan eläneistä lentoliskoista. Sen siipiväli oli jopa 12 metriä ja ruumiinpituuskin 3,5 metriä. Kokoonsa nähden se oli hyvin kevyt ja painoi korkeintaan sata kiloa, koska sen luut olivat ontot muiden lentoliskojen tapaan. Pään pituus oli 1,5 metriä. Suuressa nokassa oli runsaasti piikkimäisiä hampaita ja kölimäinen harja, joka on saattanut liittyä eläimen soidinmenoihin. Niiden avulla se pystyi hyvin sieppaamaan vedestä ravintonsa. Seisoessaan kaikilla neljällä raajallaan Ornithocheirus oli noin 3 metrin korkuinen. Ornithocheirus söi melko varmasti kalaa ja muita meren eläviä.
Ensimmäiset Ornithocheiruksen luut löytyivät Etelä-Englannista 1827, mutta se nimettiin vasta 1869. Myöhemmin tehtyjä luultiin aluksi eri lajeiksi. Fossiileja on löydetty eniten Santanan kerrostumasta Brasiliasta. Kokonaista Ornithocheiruksen luurankoa ei ole löydetty.
Oradour-sur-Glane

| Oradour-sur-Glane |
| --- | --- |

 vaakuna
 Oradour-sur-Glane
 Koordinaatit: 45°55′58″N, 1°01′57″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Uusi-Akvitania
Departementti:  Haute-Vienne
Arrondissementti:  Rochechouart
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  38,2 km²
Väkiluku (2013):  2 424
 – Väestötiheys:  63,5 as./km²
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oradour-sur-Glane on kunta keskisessä Ranskassa Haute-Viennen departementissa Uuden-Akvitanian alueella.
Historia

Toisessa maailmansodassa Waffen-SS:ään kuulunut yksikkö tuhosi Oradour-sur-Glanen maalaiskylän 10. kesäkuuta 1944. Kylän asukkaista 642 tapettiin, joukossa naisia ja lapsia.
Historia > Taustoja

Kun liittoutuneet nousivat maihin Normandiassa 6. kesäkuuta 1944, Ranskan vastarintaliike auttoi sotilaallista toimintaa häiritsemällä liikenne- ja viestiyhteyksiä. Waffen-SS:n 2. panssaridivisioona Das Reich oli etenemässä kohti rannikkoa ottaakseen osaa Normandian taisteluihin, mutta kohtasi jatkuvasti vastarintaliikkeen häirintää.
Päivää ennen Oradourin joukkomurhaa samainen divisioona syyllistyi 99 siviilin hirttämiseen Tullen kaupungissa kostona vastarintaliikkeen iskuista.
SS-upseeri Adolf Diekmannin mukaan kaksi ranskalaista siviiliä oli väittänyt, että Oradourissa olisi yksi vastarintaliikkeen pesistä ja että siellä pidettäisiin vankina korkea-arvoista saksalaista upseeria. SS-miehet uskoivat kysymyksessä olevan kadonneen Sturmbannführer Helmut Kämpfen, 2. SS-panssaritiedustelupataljoonan komentajan. Kämpfeä ei koskaan löytynyt ja hänet on listattu kadonneeksi Ranskassa.
Historia > Joukkomurha

4. Waffen-SS panssarikrenatöörirykmentti Der Führerin komentaja Adolf Diekmann piiritti Oradourin ja komensi kylän väen kokoontumaan torille papereiden tarkastusta varten. Naiset ja lapset kuljetettiin kirkkoon, samalla kun talot ryöstettiin. Samaan aikaan kylän miehet vietiin kuuteen latoon, joiden ulkopuolella konekiväärimiehet jo odottivat asemissaan.
Konekiväärit avasivat tulen tähdäten jalkoihin, jotta miehet jäisivät henkiin eivätkä pääsisi pakoon. Seuraavaksi SS-miehet levittelivät avuttomina makaavien haavoittuneiden päälle haketta ja sytyttivät ladot palamaan. Viisi miestä pääsi pakenemaan, 190 kuoli.
Seuraavaksi SS-miehet sytyttivät palopommin kirkossa. Osa naisista ja lapsista yritti paeta ikkunoista, törmäten konekiväärituleen. 247 naista ja 205 lasta kuoli. Yksi nainen, 47-vuotias kotirouva Marguerite Rouffance jäi henkiin. Hän oli paennut pienestä ikkunasta ja piileskellyt puskissa, kunnes saksalaiset lähtivät tuhottuaan kylän jäännökset yön aikana.
Kuuden joukkoteurastuksesta selviytyneen lisäksi noin kaksikymmentä kyläläistä oli paennut heti saksalaisten ilmaannuttua. Vajaan seitsemänsadan kyläläisen yhteisöstä 642 oli murhattu parin tunnin aikana.
Historia > Seuraukset

Diekmannin käsky oli kuulunut vaatia kylästä panttivankeja Kämpfen vapauttamiseksi. Diekmann oli toiminut kylässä oma-aloitteisesti, tosin divisioonan komentaja Heinz Lammerding oli määrännyt, että vastarintaa vastaan tulee käyttää kovia otteita.
Vastalauseita joukkomurhan johdosta esittivät muun muassa sotamarsalkka Erwin Rommel, alueen komentaja kenraalimajuri Walter Gleiniger ja Vichyn hallitus. Asiasta määrättiin tutkinta, mutta Diekmann ja suuri osa mukana olleista kaatuivat pian Normandian taistelun aikana. Saksan asevoimat tai natsi-Saksan hallinto ei rankaissut yhtäkään joukkomurhaan osallistunutta.
Oradour-sur-Glane ei ollut ainutlaatuinen tapahtuma natsi-Saksan valtaamilla alueilla. Vastaavia kostotoimia harjoitettiin Ranskan lisäksi myös Kreikassa, Jugoslaviassa, Italiassa, Puolassa ja varsinkin Neuvostoliitossa.
Historia > Sodan jälkeen

Kenraali Charles de Gaulle kielsi kylän jälleenrakentamisen ja vaati sen säilyttämistä sellaisenaan. Oradour-sur-Glane toimii vieläkin muistomerkkinä natsimiehittäjien julmuudesta. Sen läheisyyteen on rakennettu uusi kylä.lähde?
Sodan jälkeen 1953 Bordeaux’ssa käytiin sotaoikeudenkäynti, jossa oli 21 noin 65 sodasta selvinneestä joukkomurhaan osallistuneesta noin 200 SS-miehestä. Syytetyt tuomittiin, mutta 14 heistä oli elsassilaisia, Ranskan kansalaisia, jotka sodan aikana oli käsitetty kuuluvaksi suur-Saksaan. Heille myönnettiin täysi armahdus, vastoin yleistä mielipidettä. Vuoteen 1958 mennessä saksalaisetkin tuomitut oli vapautettu. Myös SS-divisioona Das Reichin komentaja Heinz Lammerding loi menestyksekkään uran liikemiehenä ja kuoli 1971.lähde?
Vaikka maata kesästä 1940 miehittäneet saksalaiset olivat suhtautunut ranskalaisiin verrattain lempeästi, Oradour-Sur-Glanen joukkomurha osoitti, kuinka sotatilanteen kiristyminen lisäsi natsi-Saksan sotilasyksiköiden väkivallan kovuutta myös lännessä. Itärintamalla saksalaisten suorittamat joukkomurhat ja siviilien teloitukset olivat tavallisia sodan alusta asti. Myös Oradourin joukkomurhaan syyllistynyt yksikkö oli kahden ja puolen vuoden itärintamapalveluksen raaistama.
Kirjallisuutta

Penaud, Guy: "La "Das Reich" 2° SS Panzer Division". 2005, Editions de La Lauze, Périgueux (France).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ranskankielinen sivusto.
Englanninkielinen sivusto.
http://www.secondworldwar.co.uk/ora_tour/oradour.html
Oradour-sur-Glanen kirkon jäännökset.
Oradour-sur-Glanen keskustaa.
Orlando-luokka (risteilijä)

| Orlando-luokka |
| --- | --- |
 Kaaviokuva luokan suojasta ja aseistuksesta

Tekniset tiedot
Uppouma:  5 600 t
Pituus:  91 m (kokonaispituus)
Leveys:  17 m
Syväys:  6,9 m
Koneteho:  5 500 ihp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  484
Aseistus
Meritorjunta:  2 x BL 9,2" Mk V -tykkiä 10 x BL 6" tykkiä 6 x QF 6 naulan -tykkiä 10 x QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä 6 x 18" torpedoputkea
Orlando-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston 1. luokan panssariristeilijäluokka, johon kuului seitsemän 1880-luvun lopulla valmistettua alusta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Orlando | Palmers Shipbuilding and Iron Company, Jarrow | 23. huhtikuuta 1885 | 3. elokuuta 1886 | kesäkuu 1888 | myyty 11. heinäkuuta 1905 |
| HMS Aurora | Pembroken telakka | 1. helmikuuta 1886 | 28. lokakuuta 1887 | heinäkuu 1889 | myyty 2. lokakuuta 1907 |
| HMS Australia | Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Govan | 21. huhtikuuta 1885 | 25. marraskuuta 1886 | lokakuu 1888 | myyty 4. huhtikuuta 1905 |
| HMS Galatea | Robert Napier and Sons, Govan | 21. huhtikuuta 1885 | 10. maaliskuuta 1887 | maaliskuu 1889 | myyty 4. huhtikuuta 1905 |
| HMS Immortalite | Chathamin telakka | 18. tammikuuta 1886 | 7. heinäkuuta 1887 | heinäkuu 1889 | myyty 1. tammikuuta 1907 |
| HMS Narcissus | C. & W. Earle, Hull | 27. huhtikuuta 1885 | 15. joulukuuta 1886 | heinäkuu 1889 | myyty 11. syyskuuta 1906 |
| HMS Undaunted | Palmers | 23. huhtikuuta 1885 | 25. marraskuuta 1886 | heinäkuu 1889 | myyty 9. huhtikuuta 1907 |
Risto Orko

Risto Orko
Risto Eliel William Orko (vuoteen 1933 Nylund; 15. syyskuuta 1899 Rauma – 29. syyskuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen elokuvatuottaja ja -ohjaaja.
Orkon ura alkoi Erkki Karun Suomi-Filmi-yhtiön palveluksessa vuonna 1933 elokuvalla Ne 45000. Hän työskenteli elokuvan tuotannossa apulaisohjaajana, toisena ohjaajana yhdessä Karun kanssa, tuottajana, leikkaajana, käsikirjoittajana ja näyttelijänä.
1930-luvulla Orko työskenteli Suomi-Filmin tuotantopäällikkönä ja tuotti vuosikymmenen aikana kaikkiaan 23 elokuvaa. Hänen ohjaamistaan kahdeksasta elokuvasta merkittävimpiä ovat 740 000 katsojaa Suomessa kerännyt Jääkärin morsian (1938) ja ensimmäisenä miljoonan katsojan rajan ylittänyt kotimainen elokuva Siltalan pehtoori (1934). Suomi-Filmi levitti elokuvia myös Yhdysvaltoihin asti, mikä oli harvinaista tuohon aikaan.
Vuonna 1945 Orkosta tuli Suomi-Filmin studion ylijohtaja. 1940-luvulla hän ohjasi enää neljä elokuvaa, mutta tuotti 46 elokuvaa. Sotien päätyttyä Orkon ohjaamat elokuvat Aktivistit ja Jääkärin morsian kiellettiin yltiöisänmaallisina. Orko oli tehnyt myös yhteistyötä silloisen natsi-Saksan kanssa.
Vuosina 1950–1977 Orko tuotti 46 elokuvaa. Hän jatkoi Suomi-Filmin palveluksessa aina 1990-luvulle asti erilaisissa merkittävissä tehtävissä. Vuonna 1980 hän ohjasi yhtiön viimeisen näytelmäelokuvan, suomalais-neuvostoliittolaisen yhteistuotannon Tulitikkuja lainaamassa (Za spitškami).
Orko voitti vuonna 1966 ainoan Jussi-palkintonsa Tunteita-elokuvan tuottamisesta. Vuonna 1948 hän sai kauppaneuvoksen arvonimen ja vuonna 1979 professorin arvonimen. Vuonna 1987 häntä muistettiin elämäntyö-Jussilla. Hän oli Satakuntalaisen Osakunnan kunniajäsen.
Orko kuoli 102-vuotiaana vuonna 2001, eli hän eli kolmella vuosisadalla ja täten myös koko 1900-luvun. Historiaan hän jäi yhtenä suomalaisen elokuvahistorian merkittävimmistä tuottajista ja ohjaajista. Urallaan hän ohjasi 14 pitkää elokuvaa, tuotti yli 100 pitkää näytelmäelokuvaa, 1 900 lyhytfilmiä ja 2 600 mainoselokuvaa.
Risto Orkon puoliso oli voimistelunopettaja, järjestövaikuttaja Liisa Orko vuodesta 1930. Heille syntyi viisi lasta.
Aiheesta muualla

Risto Orkon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Risto Orko Elonetissä.
Kaksi haastattelua Ylen Elävässä arkistossa.
Orko, Risto hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Betoni-Jussi elämäntyöstä |
| --- | --- |
 Teuvo Aura, Annikki Arni (1978)  Paula Talaskivi (1979)  Tapio Vilpponen (1980)  Erik Blomberg, Eino Mäkinen (1981)  Spede Pasanen (1985)  Risto Orko (1987)  Tapio Vilpponen (1989)  Tampereen elokuvajuhlat (1990)  Renny Harlin (1991)  Peter von Bagh (1992)  Jukka Mäkelä (1997)  Vesa-Matti Loiri (1998)  Åke Lindman (2008)  Lasse Pöysti (2010)  Matti Kassila (2011)  Elina Salo (2012)  Anneli Sauli (2013)  Jörn Donner (2014)  Antti Litja (2015)  Kari Sohlberg (2016)  Helena Ylänen (2017)  Maunu Kurkvaara (2018)  Hannele Lauri (2019)  Markus Selin (2020)  Pirjo Honkasalo (2021)  Heikki Nousiainen (2022)  Esko Salminen (2023)  Kati Outinen (2024) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Talousvaikuttajat  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC
Organofosfaatit

Organofosfaatin yleinen rakenne. R tarkoittaa hiilivetyryhmää.
Organofosfaatit ovat fosforihapon ja alkoholin muodostamia estereitä. Niitä käytetään hyönteismyrkkyinä, orgaanisessa synteesissä, katalyytteinä ja hydraulisissa nesteissä.
Ominaisuudet

Olomuodoltaan organofosfaatit vaihtelevat nesteistä vahamaisiin ja kiinteisiin valkoisiin aineisiin riippuen alkyyli- tai aryylisubstituenttien lukumäärän mukaan. Ne hajoavat veden vaikutuksesta, joskin nopeudessa on eroja riippuen substituenteista. Trialkyylifosfaatit ovat neutraaleja pH:ltaan, mutta mono- ja dialkyylijohdannaiset ovat happamia.
Valmistus

Organofosfaatteja valmistetaan tyypillisesti käyttämällä fosforyylikloridia. Fosforyylikloridi reagoi alkoholin tai fenolien kanssa. Fenolit reagoivat hitaammin kuin alifaattiset alkoholit. Toinen tapa on käyttää fosforyylikloridin sijasta fosforipentoksidia, tällöin muodostuu usein mono- ja difosfaattien seos. Molemmilla tavoilla voidaan valmistaa myös organofosfaatteja, joiden alkoholiosat ovat erilaiset. Tuotteet puhdistetaan alipainetislauksella.
Käyttö

Organofosfaatteja käytetään hyönteismyrkkyinä, emulgaattoreina, puhdistusaineissa, korkeita lämpötiloja kestävinä ja palamattomina hydraulisina nesteinä, orgaanisen kemian synteeseissä ja muun muassa trietyylifosfaattia katalyyttinä muun muassa muovinvalmistuksessa. Eräillä organofosfaateilla on myös erikoisovelluksia esimerkiksi DEHPAa käytetään metallien erotukseen liuotinuutolla.
Myrkyllisyys

Eräitä organofosfaatteja käytetään hyönteismyrkkyinä, jotka estävät pysyvästi koliiniesteraasin toimintaa ja ovat voimakkaita parasympatomimeettejä. Niitä on markkinoilla useina valmisteina ja vajaana kymmenenä tehoaineena. Koliiniesteraasin toiminnan estyessä asetyylikoliini ei hajoa hermostossa, mistä seuraava kuolinsyy olla kouristukset, tukehtuminen lisääntyneeseen limaneritykseen, tai hengityslihasten lamautuminen.
Organofosfaatit ovat myrkyllisiä monille eläimille, mukaan lukien ihmiselle. Niiden LD50-arvo vaihtelee suuresti: rotilla malationin 12 000 mg/kg:stä atsinfossin 13 mg/kg:een. Malationi, joka on vain lievästi myrkyllistä nisäkkäille, muuttuu hyönteisessä aktiiviseksi malaoksoniksi nopeammin kuin nisäkkäissä. Hydrolyysi tehottomiksi yhdisteiksi puolestaan on hyönteisissä hidasta, mutta nisäkkäissä nopeaa. Organofosfaatit voivat imeytyä ruoansulatuskanavasta, keuhkoista tai ihon lävitse. Myrkytystä voidaan hoitaa atropiinilla, joka on antikolinergi eli asetyylikoliinin toimintaa estävä aine.
Eräät taistelukaasut, kuten sariini, kuuluvat organofosfaatteihin. Organofosfaatteja on käytetty myös itsemurhamyrkkyinä, mikä yleistyi myös Suomessa, kun lehdistö kertoi parationin käytöstä itsemurhamyrkkynä Saksassa ("Bladan®-itsemurhat", erään parationivalmisteen mukaan).
Ekotiopaatti on organofosfaatti, jota käytetään glaukooman hoitoon potilailla, joilla muut lääkkeet eivät ole tehonneet. Sen käytössä on oltava erittäin huolellinen systeemisten haittavaikutusten ehkäisemiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Organofosfaatit Wikimedia Commonsissa
Orion-luokka (taistelulaiva)

2. Taistelulaivaviirikkö,vasemmalta oikealle HMS King George V, HMS Thunderer, HMS Monarch ja HMS Conqueror
Orion-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston taistelulaivaluokka, johon kuului neljä niin sanottua  superdreadnoughtia.
Aseistus

Orion-luokka poikkesi edeltäneestä Colossus-luokasta siinä, että palattiin 13,5 tuuman pääaseisiin, joilla saavutettiin sama tai suurempi tuhovoima kohteessa pienemmällä lähtönopeudella. Samalla piteni tykinputkien käyttöikä, koska lähtönopeuden nostaminen kulutti enemmän tykinputkia. Aikaisemmilla 12 tuuman tykeillä ammuttiin 395 kg:n ammuksia, mutta 13,5 tuuman ammus painoi 566 kg.
Alukset olivat myös ensimmäisiä sitten HMS Dreadnoughtin, jossa kaikki pääaseet olivat pituussuuntaisella keskiakselilla ja ensimmäisiä aluksia, joissa oli kääntyvät tornit sekä edessä että takana.
Panssarointi

Panssarointia oli parannettu aikaisemmista luokista lisäämällä rungon panssarointia, mikä tarjosi paremmin suojan vihollisen tulelta. Alus oli myös rakenteeltaan matalampi kuin aikaisemmat ja muistutti enemmän kevyitä risteilijöitä kuin aikaisempia taistelulaivoja.
Sivuilla panssarin paksuus oli 30 cm ja torneissa 28 cm.
Koneet

Luokan moottoreina olivat tehokkaammat höyrykoneet, koska alus oli raskaampi ja nopeudeksi vaadittiin 21 solmua. Polttoaineena käytettiin hiiltä ja öljyä.
Orsippos

| Orsippos Megaralainen> Ὄρσιππος ὁ Μεγαρεύς.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 700-luku eaa. Megara
Muut tiedot
Aktiivisena:  720 eaa.
Orsippos Megaralainen (m.kreik. Ὄρσιππος ὁ Μεγαρεύς, Orsippos ho Megareus, lat. Orsippus Megarensis; 700-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen, joka oli kotoisin Megarasta. Hän voitti Olympian kisojen stadionjuoksun 15. olympiadin kisoissa eli vuonna 720 eaa., ja hänet mainitaan usein ensimmäiseksi, joka kilpaili kisoissa alastomana. Tätä ennen kilpailijat olivat olleet vaatetettuja. Tieto Orsippoksen voitosta on peräisin Eusebiokselta. Kyseisen kohdan voisi tulkita kuitenkin myös niin, että ensimmäinen alastomana kilpaillut olisi ollut samojen kisojen dolikhoksen voittaja, lakonialainen Akanthos.
Orjol (1902)

| Orjol |
| --- | --- |
 Orjol

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kronštadtin telakka, Pietari
Kölinlasku:  1. kesäkuuta 1900
Laskettu vesille:  19. heinäkuuta 1902
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1904
Poistui palveluskäytöstä:  keisarillisen Japanin laivaston valtaama 1905 nimetty Iwamiksi
Loppuvaihe:  upotettu maalilaivana 1924
Tekniset tiedot
Uppouma:  14 378 t
Pituus:  121,0 m
Leveys:  23,2 m
Syväys:  8,9 m
Koneteho:  15 800 ihp
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  28 upseeria ja 826 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  4 × 305 mm tykkiä kaksoistorneissa 12 × 152 mm tykkiä 20 × 76 mm tykkiä 20 × 47 mm tykkiä 4 × 381 mm torpedoputkea
Orjol (ven. Орёл) oli vuonna 1904 valmistunut Venäjän keisarikunnan laivaston Borodino-luokan taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Kaleeritelakalta Pietarista, missä köli laskettiin maaliskuussa 1900. Alus laskettiin vesille 19. heinäkuuta 1902 ja valmistui lokakuussa 1904.
Palvelus

Orjol lähti 15. lokakuuta 1904 Itämeren laivastosta muodostetun Venäjän Tyynenmeren laivaston 2. laivueen mukana Libausta Port Arthuriin. Laivueen päällikkönä oli vara-amiraali Zinovi Rožestvenski, jonka alaisuudessa laivue kiersi Kap Hornin saapuen Nosy Ben saarelle 9. tammikuuta 1905. Laivue oli saarella kaksi kuukautta levossa ja täydennettävänä. Laivue siirtyi Camranhinlahteen Ranskan Indokiinaan odottamaan Tyynenmeren laivaston 3. laivuetta, joka saapui kontra-amiraali Nikolai Nebogatovin johdolla 9. toukokuuta. Osasto aloitti 14. toukokuuta matkan Vladivostokiin. Aluksiin oli kuormattu runsaasti materiaalia matkaa varten, mikä kasvatti niiden uppoumaa merkittävästi. Tämä laski alusten panssarivyöt vedenpinnan alle.
Osasto kulki lyhyintä reittiä Tsusimansalmen kautta, missä se joutui keisarillisen Japanin laivaston yllättämäksi. Orjol oli Tsushiman meritaistelun alkaessa venäläisten neljän Borodino-luokan aluksen muodostaman 1. divisioonan viimeisenä aluksena. Alus ei juurikaan osallistunut alkuvaiheen taisteluihin, vaikka se syttyikin tuleen japanilaisten kranaattien osuttua. Pimeän laskeuduttua japanilaiset irtautuivat taistelusta ja venäläiset jatkoivat matkaansa kohti Vladivostokia.
Seuraavana aamuna japanilaiset piirittivät venäläiset alukset, jotka antautuivat puolen tunnin kahakoinnin jälkeen. Orjoliin oli osunut taistelun aikana viisi 12 tuuman, kaksi 10 tuuman, yhdeksän kahdeksan tuuman, 39 kuuden tuuman ja 21 pienempää kranaattia tai niiden sirpaletta. Vaikka aluksen panssaroimittomissa osissa oli useita reikiä, se oli ainoastaan lievästi vaurioitunut, koska panssarointiin osuneet neljä 12 tuuman kranaattia eivät olleet läpäiseviä. Miehistöstä oli saanut surmansa 43 ja haavoittunut 80.
Japanilaiset korjasivat aluksen vauriot Uragassa ja se liitettiin keisarillisen Japanin laivastoon kesäkuussa 1907 nimellä Iwami. Korkealla olleen painopisteen laskemiseksi telakalla lyhennettiin savuhormeja, poistettiin tulenjohtotasanne sekä laskettiin kansirakennetta. Alus myös aseistettiin japanilaisvalmisteisilla 12 tuuman tykeillä. Samoin aluksen kuuden tuuman tykkitornit poistettiin ja ne korvattiin 12 kahdeksan tuuman tykillä, jotka asennettiin samalla alemmaksi.
Syyskuussa 1921 alus luokiteltiin ensimmäisen luokan rannikkopuolustusalukseksi, jonka aseistus poistettiin huhtikuussa 1922. Se poistettiin 1. syyskuuta 1922 alusluettelosta ja upotettiin heinäkuussa 1924 Miuran edustalla lentokoneiden maalina
Orjolin kärsimiä vaurioita.
Iwami vuonna 1907 Kuressa.
Ornitiinidekarboksylaasi

Malli ornitiinidekarboksylaasin rakenteesta
Ornitiinidekarboksylaasi on entsyymi, joka katalysoi polyamiinien biosynteesien ensimmäistä vaihetta. Entsyymin substraatti on ornitiini ja tuotteina muodostuu putreskiinia ja hiilidioksidia. Ornitiinidekarboksylaasi on polyamiinisynteesin nopeuden määräävä entsyymi ja siten tärkeä säätelykohta. Eräitä sen inhibiittoreita tutkitaan muun muassa syöpälääkkeinä. Ornitiinidekarboksylaasin EC-numero on EC 4.1.1.17 ja CAS-numero 9024-60-6.
Toiminta

Aitotumaisten ornitiinidekarboksylaasi on kooltaan noin 106 kDa, ja se on rakenteeltaan kahdesta keskenään samanlaisesta alayksiköstä koostuva homodimeeri. Aktiivisessa kohdassa kofaktorina toimiva pyridoksaalifosfaatti sitoutuu toisen alayksikön aminohappoketjun N-terminaaliin ja toisen alayksikön C-terminaali toimii substraatin, ornitiinin, sitoutumiskohtana.
Ornitiinidekarboksylaasin eräs lysiiniaminohappo muodostaa aldimiinin eli niin kutsutun Schiffin emäksen pyridoksaalifosfaatin kanssa. Ensimmäisessä vaiheessa ornitiini syrjäyttää lysiinin ja muodostaa aldimiinin pyridoksaalifosfaatin kanssa. Välivaiheesta eliminoituu hiilidioksidi ja muodostuu kinoidivälituote, joka toisiintuu, jolloin muodostuu putkreskiinin ja pyridoksaalifosfaatin aldimiini, josta ne seuraavassa vaiheessa eroavat.
Ornitiinidekarboksylaasi on tärkeä, koska polyamiineja tarvitaan solujen jakautumisessa. Eliöissä entsyymin aktiivisuutta kontrolloi ornitiinidekarboksylaasin tuotantoon vaikuttavien geenien transkriptio, translaation jälkeinen modifiointi ja inhiboivat yhdisteet. Soluissa putreskiini ja muut polyamiinit ovat suurissa konsentraatioissa entsyymin inhibiittoreita ja lisäksi erityinen ornitiinidekarboksylaasin antitsyymi. Antitsyymi muodostaa kovalenttisen sidoksen ornitiinidekarboksylaasin kanssa ja toimii merkkinä proteasomille hajottaa entsyymi. Tämä on yksi harvoja tilanteita, joissa entsyymin proteolyyttisen hajotuksen käynnistää jokin muu molekyyli kuin ubikitiini.
Epätavallisen aktiivinen ornitiinidekarboksylaasin toiminta johtuu usein viruksista, syöpägeeneistä tai karsinogeenien vaikutuksesta. Voimakas entsyymin tuotanto on yhdistetty syöpäkasvaimien muodostumiseen. Tämän vuoksi entsyymin inhibiittoreita käytetään syöpälääkkeinä esimerkiksi rintasyöpäpotilailla, tällainen on esimerkiksi eflornitiini. Eflornitiinin ornitiinikarboksylaasin toimintaa estävän vaikutuksen vuoksi sitä voidaan käyttää myös tiettyjen loisinfektioiden esimerkiksi trypanosomiaasin hoitoon.
Ornitiinidekarboksylaasin katalysoiman reaktion mekanismi