stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rauta(II)

| Rauta(II)oksalaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  6047-25-2
PubChem CID:  10589
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2O4Fe·2H2O
Moolimassa:  179,902
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  150–190 °C (hajoaa) 
Tiheys:  2,28 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,78 g/l (25 °C)
  
Rauta(II)oksalaatti eli ferro-oksalaatti (C2O4Fe·2 H2O) on rauta- ja oksalaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään väriaineena ja valokuvauskemikaalina.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa rauta(II)oksalaatti on keltaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain vähäisessä määrin veteen, mutta hyvin happoliuoksiin. Kuumennettaessa se hajoaa rauta(II)oksidiksi, rauta(III)oksidiksi, raudaksi, hiilidioksidiksi, hiilimonoksidiksi ja hapeksi. Rauta(II)oksalaatin alkeiskoppi on rombinen ja sen rakenne on polymeeri, joka koostuu rauta- ja oksalaattiyksiköistä, jotka ovat liittyneet toisiinsa vesimolekyylien välityksellä.
Rauta(II)oksalaattia valmistetaan vesiliukoisen rautasuolan ja oksaalihapon tai oksalaattisuolan välisellä reaktiolla. Niukkaliukoinen rauta(II)oksalaatti saostuu liuoksesta. Yhdistettä käytetään värjäämään lasia ja emaleja vihertävänruskeiksi ja sitä käytetään myös eräiden taiteilijavärien ja maalien valmistukseen. Yhdistettä voidaan myös käyttää valokuvauskemikaalina.
Jutta Rautiainen

Jutta Rautiainen (s. 11. heinäkuuta 1964) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. 
Pelaajaurallaan Rautiainen voitti kahdeksan Suomen-mestaruutta ja viisi cup-voittoa. Maajoukkueessa hän pelasi kolmetoista ottelua vuosina 1981–1990, joissa teki kaksi maalia.
Rautiainen on valmentanut tyttöjen maajoukkueita kymmenen vuotta, yhden kauden Malmin Palloseuran naisten joukkueessa ja kauden Jokerien miesten joukkueen apuvalmentajana Veikkausliigassa. Vuosina 2010–2012 hän valmensi HJK:n naisten joukkuetta Naisten Liigassa.
Rautiainen on liikuntatieteiden maisteri ja hän on toiminut liikunnanopettajana. Hänen isänsä on jalkapalloilija Pentti Rautiainen ja veli jalkapalloilija Pasi Rautiainen.
Rautjärven vaakuna

Rautjärven vaakuna
Rautjärven vaakuna on Rautjärven kunnan tunnus ja puhuva vaakuna. Aiheen sininen väritys viittaa järveen ja kuusikoro metsiin.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä hopeinen raudanmerkki, jonka yläpuolella hopeinen, kuusikoroinen lakio.” Vaakunan suunnitteli Erkki Paakkinen, ja Rautjärven kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 21. maaliskuuta 1961. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 26. kesäkuuta samana vuonna.
Pentti Rautiainen

| Pentti Rautiainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Pentti Henrik Johannes Rautiainen
Syntynyt: 28. huhtikuuta 1935 Helsinki
Kuollut: 26. kesäkuuta 1995 (60 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Nyrkkeilijä
Painoluokka:  kevytsarja
Kätisyys:  oikea
Ammattilaistilastot
Ottelut:  21
Voitot:  17
– tyrmäysvoitot:  5
Tappiot:  2
Ratkaisemattomat:  2
Ei tuomiota/ mitätöity:  0
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Berliini 1955 | 60 kg |  |
Pentti Henrik Johannes Rautiainen (28. huhtikuuta 1935 Helsinki – 26. kesäkuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen amatöörinyrkkeilyn EM-mitalisti ja ammattilaisnyrkkeilijä.
Rautiainen otteli ensimmäisen kerran maaottelussa jo 18-vuotiaana vuonna 1953. Vuoden 1955 EM-kilpailuissa Berliinissä hän saavutti pronssia alle 60-kiloisten sarjassa. Hän voitti avausottelussaan Irlannin Steve Coffeyn 3–0 ja seuraavalla kierroksella Itä-Saksan Hans Liwowskin tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Välierässä hän hävisi Egyptin Nessim Monstaphalle pistein 3–0. Suomen-mestaruuden Rautiainen voitti 57-kiloisissa vuonna 1953, 60-kiloisissa vuonna 1956 sekä 63,5-kiloisissa vuonna 1957. Hän edusti seuratasolla Viipurin Nyrkkeilijöitä.
Rautiainen siirtyi ammattilaiseksi vuonna 1957. Hän otteli ammattilaisena 21 kertaa ja voitti otteluistaan 17, hävisi kaksi ja otteli ratkaisemattoman kahdesti. Myöhemmin hän toimi kehätuomarina, muun muassa raskaan keskisarjan EM-ottelussa Piero del Papa – Conny Velensek vuonna 1971. Hän oli Suomen Ammattinyrkkeilyliiton puheenjohtaja vuosina 1972–1984.
Rauta(III)

| Rauta(III)fosfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10045-86-0
PubChem CID:  24861 ja 170899490
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  FePO4
Moolimassa:  150,82
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine
Tiheys:  2,87 g/cm3 (dihydraatti)
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Rauta(III)fosfaatti (FePO4) eli ferrifosfaatti on rauta- ja fosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä ja etanamyrkkynä maataloudessa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa rauta(III)fosfaatti on keltaista tai kellertävää kiteistä ainetta. Yhdisteestä tunnetaan useita kidemuotoja esimerkiksi alkeiskopiltaan monokliiniset ja ortorombiset muodot. Kidevedettömän rauta(III)fosfaatin lisäksi tunnetaan myös kidevedellisiä muotoja kuten di- ja tetra-hydraatit (FePO4·2H2O ja FePO4·4H2O). Aine ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee happoihin.
Rauta(III)fosfaattia valmistetaan saostamalla rauta(III)kloridin vesiliuoksesta natriumvetyfosfaatin avulla.
Rauta(III)fosfaattia käytetään katalyyttinä hapetuksissa. Sitä käytetään myös litiumioniakuissa. Maataloudessa yhdistettä käytetään etanamyrkkynä, koska se on myrkyllistä nilviäisille.
Rasvala

Rasvala on kylä Kiikalassa Salossa. Rasvalan lähimpiä naapurikyliä ovat Kiikalan Kruusila idässä ja koillisessa sekä Perttelin Pöytiö ja Kiskon Bergvik lännessä. Läheisen Hirsijärven vastarannalla lähimpiä naapurikyliä ovat Kiikalan Pirilä ja Kiskon Sammalo.
Sijainti ja liikenne

Rasvala on yhdessä kiikalalaisten naapurikyliensä Kruusilan ja Pirilän kanssa kuulunut nyttemmin enimmät palvelunsa menettäneen Kiikalan Kruusilan kyläkeskuksen vaikutusalueeseen ja on osa Kruusilan postinumeroaluetta.  Kylän pohjoispuolitse kulkee valtatie 1, jonka moottoritieksi rakentamisen jälkeen kylän halki kulkeva valtatien 1 entinen linjaus muodostettiin seututieksi 110.
Luonnonympäristö

Rasvala sijaitsee Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöön kuuluvan Kiskon Hirsijärven pohjoispäässä ja sen alue rajoittuu järveen kaakossa. Pohjoisessa kylän alueelle jäävät samaan vesistöön kuuluvat Pernjärvi osittain ja Lamminjärvi kokonaan.
Historiaa

Ensimmäinen maininta Rasvalan kylästä on vuodelta 1440. Kylän vanhoja taloja ovat olleet Alhainen eli Topuli, josta vuonna 1786 erotettiin Uusitalo, sekä Ylhäinen eli Harakka, joka vuonna 1887 liitettiin Topuliin.
Historiallinen nimitys Kiikalan kolmelle eteläisimmälle kylälle Rasvalalle, Kruusilalle ja Pirilälle on ollut Kuutti-Kiikala. 1900-luvulla samasta kolmen kylän kokonaisuudesta on käytetty eri yhteyksissä joko nimeä Kruusila tai Hirsjärvi.
Koulua kylästä käytiin vuodesta 1902 aina 1980- ja 1990-lukujen taitteeseen viereisessä Kruusilan kylässä sijainneessa Hirsjärven koulussa. Kruusilan postikonttori ja kauppa sijaitsivat ainakin vuonna 1964 Rasvalan kylässä, vuodesta 1929 1960-luvulle toiminnassa ollut Kruusilan Osuusmeijeri taas Kruusilan kylässä Rasvalan kylän rajalla Pernjärven rannalla. 1980- ja 1990-lukujen taitteessa koulu, kauppa, posti ja pankki lopettivat kaikki  toimintansa.
Nähtävyyksiä

Rasvalan Topulin talon luona seututien 110 varressa on Salon seudun reservinupseerien vuonna 1956 pystyttämä muistokivi sodissa vuosina 1939–1941 kaatuneille Topulin talon neljälle pojalle Martti, Vilho, Kauko ja Erkki Lehtiselle sekä talon vävylle  Mauri Helkiölle.
Rastaat

| Rastaat |
| --- | --- |
 Amerikankirjorastas (Ixoreus naevius)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat  Turdidae  Rafinesque, 1815
Katso myös
   Rastaat Wikispeciesissä   Rastaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rastaat (Turdidae) on varpuslintujen lahkoon kuuluva suuri heimo, jonka lajeista suurin osa esiintyy luonnonvaraisena Euroopassa, Aasiassa tai Afrikassa. Rastaat ovat pulleahkoja ja pienehköjä tai keskikokoisia lintuja, tosin varpuslinnuiksi ne ovat usein melko kookkaita. Yleensä ne ovat hyönteissyöjiä, tosin jotkut ovat kaikkiruokaisiakin. Linnut ruokailevat pääosin maassa. Rastaat ovat taitavia laulajia.
Rastaisiin kuuluu 20 sukua ja 156 lajia.
Suvut

| --- | --- |
 Amerikanrastaat Catharus  Kenttärastaat Geokichla  Kirjorastaat Zoothera  Loistorastaat Cochoa  Muurahaisrastaat Neocossyphus:  Nokirastulit Entomodestes  Rastaat Turdus  Rastulit Myadestes  Sinikat Sialia
Suvut > Lajeja, joilla on oma sukunsa

| --- | --- |
 Amerikankirjorastas (Ixoreus naevius)  Asteekkirastas (Ridgwayia pinicola)  Borneonhedelmärastas (Chlamydochaera jefferyi)  Celebesinrastas (Cataponera turdoides)  Celebesinvuorirastas (Geomalia heinrichi):  Kiinanlaulurastas (Otocichla mupinensis)  Kongonmuurahaisrastas (Stizorhina fraseri)  Purppuratasku (Grandala coelicolor)  Pöyhijärastas (Psophocichla litsitsirupa)  Ruskorastuli (Cichlopsis leucogenys)  Täplärastas (Hylocichla mustelina)
Suvut > Suomessa tavattavat rastaslajit

| --- | --- |
 Kirjorastas Zoothera dauma (SH)  Korpirastas Catharus ustulatus (SH)  Sepelrastas Turdus torquatus (H)  Mustarastas Turdus merula  Taigarastas Turdus obscurus (SH):  Ruosterastas Turdus naumanni (SH)  Mustakaularastas Turdus ruficollis (SH)  Räkättirastas Turdus pilaris  Laulurastas Turdus philomelos  Punakylkirastas Turdus iliacus  Kulorastas Turdus viscivorus
(SH) = suurharvinaisuus   (H) = harvinaisuus
Suvut > Suomessa pesivät rastaat

| Tietellinen nimi ja järjestys | Nimi | Lahko | Vähintään | Keskimäärin | Enintään | Uhanalaisuusluokka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Turdus pilaris | Räkättirastas | Varpuslinnut | 1 600 000 | 1 900 000 | 2 100 000 | elinvoimainen (LC) |
| Turdus iliacus | Punakylkirastas | Varpuslinnut | 1 200 000 | 1 300 000 | 1 400 000 | elinvoimainen (LC) |
| Turdus philomelos | Laulurastas | Varpuslinnut | 980 000 | 1 100 000 | 1 200 000 | elinvoimainen (LC) |
| Turdus merula | Mustarastas | Varpuslinnut | 550 000 | 660 000 | 790 000 | elinvoimainen (LC) |
| Turdus viscivorus | Kulorastas | Varpuslinnut | 150 000 | 170 000 | 200 000 | elinvoimainen (LC) |
| Turdus torquatus | Sepelrastas | Varpuslinnut | 150 | 350 | 500 | vaarantunut (VU) |
Suvut > Muuta

Monta aiemmin rastaisiin luettua sukua luetaan uuden luokituksenselvennä mukaan sieppojen heimoon. Näitä sukuja ovat muun muassa kivitaskut, leppälinnut ja satakielet, ja niihin sukuihin kuuluvat linnut ovat tyypillisesti huomattavasti pienempiä kuin rastaat.
Rasva

Rasva on glyserolin ja pitkäketjuisten rasvahappojen (R>C14) triesteri.
Rasva on orgaaninen yhdiste, jota tarvitaan esimerkiksi elimistön toiminnassa. Kyseessä on glyserolin ja rasvahappojen esteri.
Kaikissa rasvoissa on sama glyseroli-osa, mutta rasvamolekyyleissä esiintyviä rasvahappoja on useita, ja niillä on eroa molekyylin pituudessa sekä tyydyttyneisyydessä.
Varsinainen rasva eli triglyseridi on glyserolin ja pitkäketjuisten rasvahappojen (R>C14) triesteri. Triglyseridit muodostuvat rasvahappojen eli pitkäketjuisten karboksyylihappojen esteröityessä glyserolin kanssa.
Rasvahapot muodostavat rasvojen hydrofobisen eli veteen liukenemattoman osan. Rasvahapot ovat ketjumaisia rengasrakenteettomia monokarboksyylihappoja, joissa on parillinen määrä hiiliatomeja.
Varsinaisia rasvoja esiintyy etenkin eläinkunnassa, mutta myös kasveissa. Suurin osa eläinten rasvakudoksesta on ihon alla ja sisäelinten ympärillä. Kasvien rasva sijaitsee tavallisimmin siemenissä. Eläinrasvat ovat yleensä huoneenlämmössä kiinteitä aineita, mutta useimmat kasvirasvat nesteitä, jolloin niitä kutsutaan öljyksi (rasvaöljy). Myös kookospähkinän siemenvalkuaisesta saatavaa rasvaa kutsutaan öljyksi, vaikka se sulaakin vasta 24 asteessa. Kookosöljyäkin kiinteämpää kaakaopavuista ja sheapähkinöistä saatavaa rasvaa kutsutaan voiksi.
Tuotantoeläinten rasvoilla on omia nimityksiään kuten tali, silava, ihra ja laardi.
Erilaisia rasvahappoja tunnetaan noin 100, joista 40 esiintyy yleisesti. Palmitiinihappo (C16) ja steariinihappo (C18) ovat tyydyttyneistä rasvahapoista kaikkein yleisimmät. Yleisin kertatyydyttymätön rasvahappo on oleiinihappo, monityydyttymättömistä yleisin on linolihappo (molemmat C18). Rasvahapon hiiliketju on usein haaroittumaton ja koostuu parillisesta määrästä (12,14...,20) hiiliatomeja, joista yksi on karboksyyliryhmässä COOH. Niinpä esimerkiksi steariinihapon kemiallinen kaava on C17H35COOH, tyydyttämättömissä rasvahapoissa vetyatomeja on kaksoissidosten vuoksi vähemmän. Mahdollisilla kaksoissidoksilla on useimmissa rasvahapoissa cis- tai Z-isomeria, transrasvoissa kuitenkin trans-isomeria.lähde?
Rasvat ovat vähemmän happipitoisia kuin hiilihydraatit, ja ne sisältävät noin kuusi kertaa niin paljon energiaa kuin vastaava massa glykogeenia. Rasvan energiapitoisuus on noin 38 kilojoulea grammaa kohti.
Rasvan eurofood-yksikkö on FAT ja mittayksikkö gramma.
Käyttö

Rasvaa tarvitaan eläinten aineenvaihdunnassa. Rasva on myös yksi tärkeimmistä energiaravintoaineista.
Teollisuudessa rasvoja käytetään esimerkiksi saippuoiden, pinta-aktiivisten aineiden (tensidi) sekä voitelu-, lääke- ja torjunta-aineiden, steariinikynttilöiden, pehmittimien, muovien ja tekstiilien apuaineiden valmistukseen.
Kemialliset ominaisuudet

Rasva liukenee huonosti veteen, mutta hyvin poolittomiin orgaanisiin liuottimiin. Tyydyttymättömien rasvojen sulamispisteet ovat tyydyttymättömien rasvahappojen tapaan alhaisempia kuin tyydyttyneiden. Tämä on seurausta tyydyttymättömien rasvojen rasva-asyylien kaksoissidosten mutkista, jotka haittaavat triglyseridi-molekyylien pakkautumista kiteiksi.
Rasva elimistössä

Elimistö käyttää rasvakudosta energian kuljetukseen ja triglyseridejä sekä varastointiin että kuljetukseen. Nisäkkäiden elimistö pystyy sekä tuottamaan rasvaa että muuntamaan ravinnon sisältämää rasvaa energiaksi. Liian suurella rasvakudoksen määrällä eli lihavuudella on haitallisia terveysvaikutuksia.
Solujen rasva-aineet eli lipidit voidaan jakaa kolmeen luokkaan: fosfolipidit, glykolipidit ja kolesteroli. Fosfolipidit koostuvat glyserolirungosta, yhdestä tai kahdesta rasvahappohännästä sekä fosforyloituneesta alkoholiketjusta. Glyserolirungon voi korvata myös monimutkaisempi alkoholi, sfingosiini. Fosfolipidit erotellaan toisistaan alkoholisivuketjun mukaan. Glykolipideissä on aina sfingosiiniranka, johon on kiinnittynyt sokeri tai sokereita. Kolesteroli puolestaan on lipidi tai tarkemmin tyydyttynyt alkoholi, joka pohjautuu steroideihin. Kolesteroli rakentuu neljästä hiilirenkaasta, jonka toisessa päässä on hydroksyyliryhmä ja toisessa rasvahappohäntä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rasva Wikimedia Commonsissa
Opetus.tv: Kemian etäopiskeluympäristö, Rasvat
Fineli:Rasvan lähteet ruoka-aineissa
Maijaliisa Rauste-von Wright

Maijaliisa Rauste-von Wright (o.s. Rauste; s. 12. maaliskuuta 1936 Helsinki) on suomalainen kasvatustieteilijä ja professori.
Rauste-von Wright toimi Tampereen yliopistossa kasvatustieteen apulaisprofessorina 1988–1996 ja Helsingin yliopistossa kasvatuspsykologian professorina 1996–2000. Hänen yhdessä miehensä Johan von Wrightin kanssa kirjoittamaansa konstruktivistista oppimiskäsitystä käsittelevää kirjaa Oppiminen ja koulutus, käytetään yleisesti yliopistojen ja korkeakoulujen oppikirjana.
Rauste-von Wright oli perustamassa Helsingin yliopistoon 1999 alkanutta kasvatuspsykologian luokanopettajalinjaa. Opintolinja on siinä suhteessa poikkeuksellinen, että se suunniteltiin yhteistyössä opiskelijoiden kanssa. Vuodesta 2005 alkaen linjan johtajana on toiminut Kirsti Lonka.
Rauste-von Wright on Suomen Tiedeseuran jäsen.
Teoksia

The image of man among Finnish girls and boys. Diss. 1975.
On the life process of Finnish adolescents. 1987.
Opettaja tienhaarassa: Konstruktivismia käytännössä.  Jyväskylä:  Atena, 1997.  ISBN 951-796-067-0
Aiheesta muualla

Yliopistolainen-lehden artikkeli.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi
Maire Rautakoski

Maire Rautakoski
Maire Rautakoski (o.s. Strömberg, s. 6. helmikuuta 1927 Helsinki) on suomalainen kilpauransa päättänyt keilaaja, joka saavutti 1960-luvulla useita arvokisavoittoja.
Vuonna 1960 naiset kilpailivat keilailun MM-kisoissa vielä epävirallisesti. Maire Rautakoski sijoittui tuolloin Kyllikki Vuorion kanssa parikilpailussa toiseksi. Vuonna 1962 naiset olivat jo virallisesti mukana keilailun ensimmäisissä EM-kilpailuissa Besançonissa, ja Rautakoski oli kisojen menestynein keilaaja: hän voitti kultaa henkilökohtaisessa kilpailussa, Eija Krogeruksen kanssa parikilpailussa sekä molemmissa joukkuekilpailuissa (4 × 3 + 3 sarjaa amerikkalaisittain ja 4 × 6 sarjaa eurooppalaisittain).
Méxicon MM-kilpailuissa 1963 Rautakoski saavutti pronssia molemmissa joukkuekilpailuissa. Birminghamin EM-kilpailuissa 1965 hän voitti kultaa parikilpailussa jälleen Eija Krogeruksen kanssa ja eurooppalaisittain keilatussa joukkuekilpailussa. Amerikkalaisittain käydyssä 5 × 3 + 3 sarjan joukkuekilpailussa Suomi sai pronssia. Viimeiset arvokisamitalinsa, kaksi joukkuekultaa Rautakoski voitti Malmön MM-kisoissa 1967.
Kuopiolaista Kolausta edustanut Rautakoski voitti henkilökohtaisen Suomen mestaruuden vuosina 1962 ja 1965. Hänet valittiin Suomessa Vuoden naisurheilijaksi 1962. Hänet valittiin syksyllä 1972 ensimmäisenä naisena Suomen Keilailuliiton hallitukseen.
Rautakoski kilpaili myös muissa urheilulajeissa. Vuonna 1944 hän kuului Helsingin Uimarien viestijoukkueeseen, joka voitti Suomen mestaruuden 4 × 100 metrin vapaauinnissa. Käsipallossa hän edusti Karhun Poikia ja pelasi maajoukkueessa Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa.
Rautakosken aviomies Aarre Rautakoski sekä pojat Jere ja Jyrki Rautakoski olivat myös aikanaan menestyneitä keilaajia.
Aiheesta muualla

Uosukainen, Simo: Tulosten takana | Maire Rautakosken ura naiskeilailun pioneerina hakee vertaistaan Suomen Keilailuliitto.  26.9.2022.
| n k Suomen vuoden naisurheilija |
| --- | --- |
Liiton valitsemat:  1949: Kerttu Pehkonen  1950: Sylvi Saimo  1951: Eevi Huttunen  1952: Sylvi Saimo  1953: Eevi Huttunen  1954: Siiri Rantanen  1955: Mirja Hietamies  1956: Siiri Rantanen  1957: Iiris Sihvonen  1958: Siiri Rantanen  1959: Siiri Rantanen  1960: Eevi Huttunen  1961: Mirja Lehtonen  1962: Maire Rautakoski  1963: Mirja Lehtonen  1964: Kaija Mustonen  1965: Maire Lindholm  1966: Eila Pyrhönen  1967: Eija Krogerus  1968: Kaija Mustonen  1969: Marjatta Kajosmaa  1970: Marjatta Kajosmaa  1971: Marjatta Kajosmaa  1972: Marjatta Kajosmaa  1973: Mona-Lisa Pursiainen  1974: Riitta Salin  1975: Helena Takalo  1976: Helena Takalo  1977: Lea Hilokoski  1978: Helena Takalo  1979: Outi Borgenström  1980: Hilkka Riihivuori  1981: Hilkka Riihivuori  1982: Hilkka Riihivuori  1983: Tiina Lillak  1984: Marja-Liisa Kirvesniemi  1985: Marja-Liisa Kirvesniemi  1986: Marjo Matikainen  1987: Marjo Matikainen  1988: Marjo Matikainen  1989: Marjo Matikainen  1990: Päivi Alafrantti  1991: Marja-Liisa Kirvesniemi  1992: Marjut Lukkarinen  1993: Sari Essayah  1994: Sari Essayah  1995: Sari Laine  1996: Heli Rantanen  1997: Raija Koskinen  1998: Satu Pusila  1999: Tuuli Matinsalo  2000: Pia Sundstedt  2001: Pirjo Manninen  2002: Heli Koivula  2003: Hanna-Maria Seppälä  2004: Tanja Poutiainen  2005: Tanja Poutiainen  2006: Tanja Poutiainen  2007: Virpi Kuitunen  2008: Satu Mäkelä-Nummela  2009: Aino-Kaisa Saarinen
Tombstone Valentine

| Tombstone Valentine Wigwam |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Finnvox-studiot, Helsinki, 1970
 Julkaistu:  marraskuu 1970    1971
 Formaatti: LP, MC, CD
 Tuottaja(t): Kim Fowley
 Tyylilaji: progressiivinen rock, poprock
 Kesto: 35.35
 Levy-yhtiö:  Love Records    Verve Forecast
Muut kannet
   Yhdysvaltain-painos    C-kasetti
Listasijoitukset
  42. (18/2014)
Wigwamin muut julkaisut
| Hard N’ Horny 1969 | Tombstone Valentine 1970 | Fairyport 1971 |
Tombstone Valentine on suomalaisen Wigwam-yhtyeen marraskuussa 1970 julkaistu toinen albumi. Se on samalla yhtyeen ensimmäinen levy, jolla basisti Pekka Pohjola on mukana. Albumin tuotti yhdysvaltalainen Kim Fowley, ja hänen vaikutuksestaan Tombstone Valentinesta tuli esikoisalbumi Hard N’ Hornya kevyempi ja kaupallisempi. Yhtye itse oli tyytymätön tyyliin.
Kitaristi Nikke Nikamo erosi Wigwamista kesken albumin äänitysten. Kitaraa soittavat sessiomuusikkoina Jukka Tolonen ja Heikki Laurila.
Verve Forecast -yhtiö julkaisi Tombstone Valentine -albumin Yhdysvalloissa vuonna 1971. Kyseessä on tupla-albumi, joka sisältää kappaleita Tombstone Valentinen Suomen-painoksen lisäksi myös Hard N’ Hornylta sekä Wigwamia edeltäneeltä Blues Section -yhtyeeltä. Albumin myynti Yhdysvalloissa jäi vähäiseksi.
Työstö

Albumin tuotti yhdysvaltalainen Kim Fowley. Hän kiinnostui Wigwamista luettuaan Rolling Stone -lehdestä Hard N’ Horny -esikoisalbumin arvostelun, jossa levyn sanottiin jatkavan The Beatlesin Abbey Road- ja The Whon Tommy-albumien perintöä. Fowleyn yrityksenä olikin tehdä Wigwamista uusi The Beatles. Kesken äänitysten kitaristi Nikke Nikamo erosi, koska ei tullut toimeen Fowleyn kanssa. Niinpä kitaraa albumilla soittivat Tasavallan Presidentin Jukka Tolonen ja studiomuusikko Heikki Laurila.
Tombstone Valentine äänitettiin Finnvox-studiossa Helsingissä. Sessiot alkoivat kesällä 1970. Tuottaja Fowleyn itsepäinen tuottamistyyli heikensi yhtyeen motivaatiota, ja sessiot venähtivät. Studioaikaa kului viikkoja iltapäivästä yöhön. Levy-yhtiö Love Recordsin edustajien mukaan äänityssessiot olivat ”yhtä helvettiä”, ja Finnvox-studio lähetti Lovelle 10 000 markan laskun studiovuokrasta, kun tavanomainen lasku tuolloin oli 7 000 – 8 000 markkaa. Wigwamin kosketinsoittaja-laulaja Jukka Gustavson on myöntänyt, että yhtye oli studiossa hieman saamaton ja että se pelkäsi albumin elävyyden katoavan, jos kappaleita harjoiteltaisiin liikaa etukäteen. Yhtye myös yöpyi studiolla, mikä vaikutti negatiivisesti Gustavsonin vireystilaan soittamisessa.
Musiikki > Tyyli

Kim Fowleyn vaikutuksesta Tombstone Valentine on musiikillisesti esikoisalbumi Hard N’ Hornya kevyempi ja kaupallishakuisempi. Wigwamin alkuaikojen albumeista se on lähimpänä tavallista popmusiikkia. Fowley halusi muokata Wigwamin imagoa kalifornialaisen The Smoke -yhtyeen suuntaan. Tombstone Valentinen musiikissa ovat myös esillä yhtyeen esikuvat, kuten The Band, Traffic, The Beatles ja Procol Harum. Laulukieleksi oli vakiintunut englanti. Myös kitara on esikoisalbumia vahvemmin esillä ja yhtyeelle tyypillinen urkusoundi enemmän taka-alalla. Rumba-lehden Pertti Hakalan mukaan Wigwamin oma soundi välähtää levyllä vain paikoiteillen. Uusi tyyli ei tyydyttänyt yhtyettä.
Wigwamin laulunkirjoittajista albumilla on eniten esillä Jim Pembroke; kaikkiaan neljä kappaletta on hänen yksin kirjoittamiaan, ja lisäksi ”Autograph” on merkitty Pembroken ja Kim Fowleyn yhdessä tekemäksi. Pembroken kappaleita pidetään osoituksena tämän kyvystä tehdä mieleenjääviä ja ainutlaatuisia poplauluja. Levyllä on kaksi Pekka Pohjolan sävellystä, joista toiseen (”Frederick & Bill”) Jim Pembroke on kirjoittanut sanoituksen. Jukka Gustavsonin kappaleita ovat ”In Gratitude”, ”For America” ja ”End”. Gustavsonin rooli albumilla oli pienempi kuin keikoilla. Hänellä ei ollut tarjota kuin muutama kappale, ja kun materiaalin kokoamisessa tuli kiire, suunniteltiin mukaan englanninkielistä versiota esikoisalbumin ”En aio paeta” -kappaleesta.
Vesa-Matti Loiri levytti vuonna 1970 ”Tombstone Valentine” -kappaleesta version nimellä ”Syyslaulu”. Singlen toisena kappaleena on Pepe Willbergin esittämänä ”Ajatukset”, joka on Jukka Gustavsonin sanoitus kappaleeseen ”Wishful Thinker”. Albumin yksinkertaisemmasta tyylistä on pidetty todisteena sitä, että muutkin harvat Wigwam-coverit ovat peräisin juuri Tombstone Valentinelta. Esimerkiksi Riki Sorsa levytti 1980-luvulla omat versionsa kappaleista ”Autograph” ja ”Wishful Thinker”.