stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuolinsoitto
Katolisen ajan historiaa

Kellojen käyttö uskonnollisissa menoissa on vanha, monien uskontojen käyttämä tapa. Katolisessa Euroopassa varsinaiset kirkonkellot tulivat yleiseen käyttöön 500-luvulta alkaen. Ortodokseilla niiden käyttöönotto ajoittuu 800-luvun lopulle. Ruotsista on varhaisin tieto kelloista 800-luvulta. Ilmeisesti 1100-luvulta lähtien kaikissa Ruotsin kirkoissa on ollut kello. Maakuntalakien mukaan 1200-luvun alkupuolella kellolla ilmoitettiin syntymästä ja kuolemasta.
Ruotsin kuolinsoitoista vanhin lienee vainajaa kirkolle tuotaessa soitettu hautaussoitto. Välittömästi kuoleman jälkeen soitettiin sielunsoitto, josta kiireen vuoksi huolehtivat usein omaiset. Myöhään illalla tai yöllä kuolleille soitettiin seuraavana aamuna.
Vainajan muistoksi (muistosoitto, jälkimuistosoitot) voitiin soittaa myös viikon (viikkosoitto), kuukauden (kuukausisoitto) ja vuoden kuluttua kuolemasta. Kaikille vainajille soitettiin katolisessa kirkossa marraskuun toisena päivänä, vainajien päivänä, usein vielä sen aattona ja edeltävänä yönäkin.
Kirkoissa oli myös pieniä käsikelloja, joita käytettiin myös kauempana kirkolta. Kansanuskomuksen mukaan nämä kellot hautaussaatossa torjuivat pahoja henkiä.
Suomessa kuolinsoitto lienee soitettu samalla tavoin. Ainakin 1500-luvulla soitettiin kelloja, kun vainajaa siirrettiin kirkkoon ja kirkosta haudalle. Myös vainajan muistoksi soitettiin.
Uskonpuhdistus 1500-luvulla ei muuttanut kellonsoittoa, vaan vaikutti soiton teologiseen tulkintaan. Sanomakellot oli vain tiedonanto kuolemasta, ei enää kutsu esirukoukseen vainajan puolesta.
Kuningassoitot

Jälkimuistosoitot poistettiin vuoden 1571 kirkkojärjestyksessä, mutta Ruotsissa aloitettiin eurooppalaiseen tapaan kuolinsoitot kuninkaille, niin sanotut kuningassoitot. Nämä soitot olivat laajennettuja sanomakelloja, joille oli tyypillistä soiton laajeneminen vuosisadan loppua kohti.
Kustaa Vaasan toisen puolison, kuningatar Margareeta Leijonhufvudin kuolema vuonna 1551 ilmoitettiin kellonsoitolla valtakunnan kaikissa kirkoissa. Kelloja soitettiin keskipäivästä iltaan vuonna 1560 Kustaa Vaasan kuoleman johdosta. Lisäksi soitettiin kahdeksan päivää ennen ja jälkeen hautajaisia. Eerik XIV:n kuoleman johdosta soitettiin kahdeksan päivää vuonna 1577. Juhana III:n puolisolle Katariina Jagellonicalle soitettiin 30 päivää vuonna 1583. Kun Kaarle IX:n toinen puoliso, leskikuningatar Kristiina Holstein-Gottoppilainen vuonna 1625 kuoli, soitettiin Helsinginkin kirkon kelloja kaksi tuntia päivässä kuukauden ajan.
Kuningassoitto aloitettiin 1600-luvulla heti käskykirjeen saavuttua ja sitä jatkettiin niin kauan kuin vainaja oli hautaamatta. Vuosisadan alkupuolella soitettiin tunti aamupäivällä ja tunti iltapäivällä, vuoden 1655 jälkeen soitto alkoi kello 12 ja kesti vain yhden tunnin.
Soiton aloitti lukkari tai hänen alaisenaan ollut kellonsoittaja. Hän huolehti soitosta niin kauan kuin pitäjäläisille tai kaupunkilaisille ehdittiin tehdä soittojärjestys. Kuningassoitto ei kuulunut kellonsoittajan vakinaisiin velvollisuuksiin. Pitäjäläiset voivat myös maksaa soittajalle eri korvauksen säästyäkseen itse kellojen soitosta.
Paitsi että kuningassoitto rasitti soittajia, se rasitti myös kirkonkelloja. Euran kirkonkello halkesi vuonna 1645, kun sillä soitettiin Kustaa II Adolfin sielunsoittoa. Samoin kävi Akaassa Kaarle IX:n soitossa vuonna 1611.
Kuningassoitto oli usein melkoinen työ, koska kuninkaan kuoleman ja hautaamisen välinen aika saattoi olla pitkä. Kuningas Kaarle IX:lle soitettiin 136 päivää vuonna 1611. Kustaa II Adolfille 365 päivää ja Kaarle X Kustaalle 158 päivää vuonna 1660. Kaarle XI:n puolisolle Ulriika Eleonoora vanhemmalle soitettiin vuonna 1693 124 päivää.
Aatelissoitto

Aatelistokin alkoi vaatia itselleen tavallista kansaa enemmän kuolinsoittoa. Suomen ensimmäinen aatelissoitto lienee ollut vuonna 1598, kun Klaus Flemingille soitettiin Turussa seitsemänä päivänä. Aatelissoiton yksi soitto kesti yleensä puoli tuntia, mutta se voi kestää vain yhden neljännestunnin tai koko tunnin.
Vuonna 1616 sotamarsalkka Evert Kaarlenpoika Hornille soitettiin viisi soittoa. Ruotsissa soitettiin vuonna 1602 drotsi Niilo Gyllenstiernalle hänen läänityksensä kaikissa kirkoissa. Vuonna 1642 valtakunnan drotsi ansaitsi 15 soittoa, valtaneuvokselle 7 oli sopiva soittojen määrä.
Piispansoitto

Piispansoitot alkoivat pian aatelisoittojen jälkeen. Piispalle soitettiin kaikissa hiippakunnan kirkoissa tavallisesti 3–4 päivänä. Turussa soitettiin vuonna 1625 piispa Ericus Erici Sorolaiselle 11 soittoa ja vuonna 1631 hänen leskelleen 14 soittoa. Koska piispansoittoja vastustettiin, ne kiellettiin kokonaan vuonna 1709.
Myös papille soitettiin Suomessa erikoissoittoja. Ensimmäisen kerran näin tapahtui vuonna 1616 viiden soiton verran. Papinsoitoista ei vain juuri ole tietoja, sillä ne olivat ilmaisia eikä niitä siksi merkitty tilikirjoihin.
Myös Suomen porvareille ja varakkaille talollisille soitettiin tavallista kansaa enemmän, yleensä maksukyvyn mukaan.
Soittomaksu

Hautaamisesta perittiin kiinteänä maksuna kirkon työntekijöille rahaa tai tuotteita, kuten esimerkiksi lehmä tai härkä. Hautapaikka maksoi kirkkoon haudattaessa sitä enemmän mitä lähempänä alttaria se oli. Myös kirkonkellojen soitto maksoi. Turun tuomiokirkon maksuasetukset 1500-luvulta sisältävät erilaisille soitoille tarkan hinnan.
Kallein oli kolme soittoa suurilla kelloilla. Myös yksi suurten kellojen soitto, soitto Pyhän Neitsyen kelloilla ja soitto sunnuntaikelloilla oli hinnoiteltu. Sen sijaan soitto pienillä kelloilla oli ilmainen ja siksi hyvin yleinen. Jos hautaus suoritettiin ilmaiseksi, kuten erään ruttoon kuolleen naisen hautauksesta tiedetään, ei tällöin soitettu edes pieniä kelloja.
Viipurin tuomiokirkon vuoden 1651 maksusäännön mukaan tavalliselle vainajalle soitetaan kolme soittoa: sielunsoitto, hautaussoitto ja kiitoskellot saarnan jälkeen. Aatelisille soitettiin niin monta soittoa kuin omaiset halusivat maksaa. Yhden soiton pituus oli tavallisesti noin puoli tuntia.
Maksuja kiertääkseen omaiset saattoivat joskus soittaa kuolemasta ilmoittavat sanomakellot kertomatta asiasta ennalta kirkon henkilökunnalle. Soiton maksullisuuden vuoksi moni varmaan matkasi hautaan ilman kellojen ääntä, vaikka kirkkolain henki oli se, että kaikille pitäisi soittaa. Tosin myös joissakin seurakunnissa sai kolme puolen tunnin soittoa ilmaiseksi yhteisin varoin hankitulla kirkonkellolla.
Stefan Bremer

Stefan Bremer haastateltavana Kirjan ja ruusun päivänä Helsingissä 2012
Carl Stefan Bremer (s. 19. kesäkuuta 1953 Helsinki) on suomalainen valokuvaaja ja valokuvataiteilija. Osa Bremerin töistä on dokumentaarisia, osa kokeilevampaa taidevalokuvausta. Monet hänen valokuvasarjoistaan esittävät ihmisiä.
Bremerin valokuvauskipinä syntyi Creamin konsertissa 1967, jonne hän oli lainannut kameran isältään, valokuvaaja Caj Bremeriltä. Pari vuotta myöhemmin hän pyrki isän tietämättä 17-vuotiaana oppisopimuksella Hufvudstadsbladetin kuvatoimistoon Pressfotoon ja pääsikin, ensin filminkehittäjäksi ja siten lehtikuvaajaksi. Bremer opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa 1974–1980. Hän on toiminut valokuvaajana monissa lehdissä, kuten Suomen Kuvalehdessä. Hän tuli tunnetuksi Helsingin yöelämän ja rockmuusikkojen kuvaajana ja tätä kautta monien äänilevykansien tekijänä, aluksi kuvaajana ja myöhemmin myös graafisena suunnittelijana. Teatterikuvauksesta tuli hänen työnsä keskeinen osa, kun hän aloitti 1978 Suomen Kansan teatterissa Pete Q:n kuvaajana. Teatterikuvista hän järjesti Teatterimuseossa loppuvuodesta 2011 näyttelyn The Best of.
1980-luvun alussa Bremer kehitti kuvankäsittelytekniikan, joka perustui mustavalkokuvien maalaamiseen erilaisilla kemikaaleilla ja lasuuriväreillä. Hänen käsitellyt kuvansa muodostivat merkittävän osan Suomen 1980-luvun rockvalokuvauksesta. Bremerin kädenjälki näkyy lukuisien levyjen kansissa, esimerkiksi Hanoi Rocksin Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks (1981), Dingon Nimeni on Dingo (1984) ja Sielun Veljien L’amourha (1985).
Henkilökohtaisesti merkittävimpinä töinään Bremer pitää nuorisokulttuuria ja Helsingin yöelämää kuvannutta Helsinki by Nightia (1983) sekä ihmisen ruumiillisuutta käsittelevää kuvasarjaa Man and Woman – Mies ja nainen (1998).
Bremer on toiminut Kuvataideakatemian opettajana vuosina 1987–1990 ja Taideteollisen korkeakoulun (Aalto-yliopiston) valokuvataiteen ja elokuvataiteen osaston opettajana vuodesta 1979.
Bremerille myönnettiin taiteen valtionpalkinto 1988, taiteilijaprofessorin arvo 1999 ja Helsingin kulttuuripalkinto 2011.
Vuonna 2022 Bremer menetti näön valokuvauksessa käyttämästään silmästä. Hän käsitteli uutta elämäntilannettaan valokuvasarjassa Musta aukko (2022).
Valokuvasarjoja

Valokuva on rock (1982)
Helsinki by Night (1983)
Yön hahmot (1984–1986)
No Comments (1990)
Still no comments (1992)
Ecce Homo (1992)
Man (1994–1996)
Woman (1995–1999)
New York Horizon (1998)lähde?
Raivo ja haltioituminen, Rage and Rapture (2000)
Fifty-Fifty (2003)lähde?
Afrikka, Meno – paluu (2005)
Jos-Om-If (2007)
Kosketus-Touch (2009)lähde?
Jakorasia – Junction Box (2011)
Musta aukko (2022).
Valokuvakirjoja

Ecce homo, Opus, 1992 (Portfolio käsintehdylle paperille)
Slogan, Painatuskeskus, 1994
Valokuvan tanssi, Pohjoinen, 1998
Stadin nuoret, Tammi, 2000
Raivo ja haltioituminen, Musta Taide, 2000
Watch Your Step, K2, 2001
Strech, Tanssiryhmä teatterissa, Like kustannus, 2003
Oi Maamme, Musta Taide, 2007
Risto Vuorimies: Hirvi, älä tule tielle ja muita suomalaisia vinyylilevynkansia, Johnny Kniga 2008
Viulunsoittaja kadulla, Teos, 2009
Brestin keskusrautatieasema

| Brestin keskusrautatieasema   Вакзал Брэст-Цэнтральны, Вокзал Брест-Центральный |
| --- | --- |
 Brestin rautatieasema
Perustiedot
Sijainti:  52°06′01.5″N, 023°40′49.9″E
Osoite:  ven. ул. Кижеватова, вокзал ст. Брест-Центральный, 224004 г. Брест, Брестская обл., Ul. Kiževatova, Brestin keskusasema, 224004 Brest, Brestin alue, Valko-Venäjä)
Kunta:  Brest
Valtio:  Valko-Venäjä
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Valko-Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  useita reittejä, erityisesti Minsk–Brest-väli, myös kansainvälisiä reittejä mm. Venäjän (esimerkiksi Moskova) ja Keski-Euroopan (esimerkiksi Varsova, Berliini, Praha) välillä
Tavaraliikenne:  Brest on tärkeä asema myös rahtiliikenteelle, koska se sijaitsee Puolan rajan lähellä keskeisellä eurooppalaisella liikenneväylällä. Asemalla raideleveyseron (1 435 mm/1 520 mm) pakottama telinvaihtotarve ohjaa merkittävästi EU:n ja IVY-maiden välistä rahtiliikennettä Baltiaan suuntaa ja/tai kumipyörille.
Pysäköinti:  Aseman edustalla (aseman lounaispuolella)
Asemarakennus
Lipunmyynti:  kyllä, myös kansainväliset reitit
 Brestin rautatieasemaa ratapihalta
Brestin keskusrautatieasema (valkoven.  Вакзал Брэст-Цэнтральны, ven.  Вокзал Брест-Центральный) on tärkeä rautateiden kauttakulku- ja risteysasema Brest kaupungissa Valko-Venäjän Brestin alueen länsiosassa. Se on samalla Valko-Venäjän rautateiden Brestin alueen keskus.
Raideleveys vaihtuu – telienvaihtohallit Brestin asemalla

Brestin keskusasema on merkittävä sekä henkilö- että rahtiliikenteessä niin kansallisesti kuin kansainvälisesti. EU:n puolelle Puolaan jatkavien junien on vaihdettava telinsä sopiviksi keskieurooppalaiselle 1 435 mm raideleveydelle ennen Puolaan saapumistaan. Vastaavasti Puolasta tultaessa on 1 520 mm telit palautettava vaunuihin ennen itään jatkamista; tästä syystä Brestin aseman yhteydessä on isoja telienvaihtoon sopivia halleja sekä laajasti säilytystilaa vaihtoteleille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Brestin keskusrautatieasemasta (englanniksi)
Valko-Venäjän rataverkon kartta (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (karttavalikon kautta) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Telienvaihto meneillään
Kultaparatiisikaija

| Kultaparatiisikaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Paratiisikaijat Psephotellus
Laji::  chrysopterygius
Kaksiosainen nimi
 Psephotellus chrysopterygius  (Gould, 1858) 
Synonyymit
 Psephotus chrysopterygius 
Katso myös
   Kultaparatiisikaija Wikispeciesissä   Kultaparatiisikaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultaparatiisikaija (Psephotellus chrysopterygius) on  Koillis-Australiassa elävä uhanalainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 28 cm ja paino noin 56 g. Koiraan alapuolen väritys on turkoosinsininen, otsa ja hartiat keltaiset, päälaki ja niska mustat, vatsan ja pyrstön alapeitinhöyhenet punaiset valkoisin reunuksin, selkäpuoli ruskea ja yläperä turkoosi. Naaras on himmeämmän värinen. Nokka on harmaa, iiris tummanruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuori lintu muistuttaa väritykseltään naarasta.
Esiintyminen

Kultaparatiisikaijat elävät kahdella suppealla alueella Australian Cape Yorkin niemimaan sisämaassa. Sen elinympäristön ala on 2 900 neliökilometriä ja populaation koko noin 2 000 yksilöä. Lajin kanta on pienentynyt voimakkaasti viime vuosikymmeninä.
Elinympäristö

Kultaparatiisikaija asuttaa puustoisia savanneja ja harvakasvuisia metsiä.
Lisääntyminen

Lisääntymiskausi on toukokuusta tammikuulle. Pesä on termiittikeossa, johon molemmat puolisot kaivavat pesäonkalon. Naaras munii neljästä kuuteen munaa, joita se hautoo noin 23 päivää. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta ja ruokkii myös poikasia yhdessä naaraan kanssa. Poikaset jättävät pesän viiden viikon ikäisinä ja saavat aikuispuvun sulkasadossa, joka tapahtuu noin neljä kuukautta pesästälähdön jälkeen.
Ravinto

Kultaparatiisikaijat syövät ruohojen siemeniä, kukkia, silmuja ja mettä.
Arvid Brenner

| Arvid Brenner |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1907 Berliini, Saksa
Kuollut: 1975 (67–68 vuotta) Spånga, Ruotsi
Kansalaisuus:  Saksa, Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Fritz Helge Heerberger, kirjailijanimi Arvid Brenner (1907 Berliini, Saksa – 1975 Spånga, Ruotsi) oli saksalais-ruotsalainen kirjailija. Hän asui Saksassa ja vuodesta 1933 vakituisesti Ruotsissa. Hänen kirjoissaan aiheina on emigrantteja ja yksinäisiä ihmisiä.
Suomennetut teokset

Huone yksinäiselle naiselle: romaani (Rum för ensam dam); suomennos: Olavi Tommila, Jyväskylä: Gummerus 1942
Talvitie: romaani (Vintervägen); suom. Kyllikki Nurminen, Jyväskylä: Gummerus 1946
Kirjallisuutta

Ingemar Hermansson, Den fruktbara hemlösheten (elämäkerta), Stockholm: Carlsson 1997 ISBN 91-7203-244-8
Sinikka Mäkelä, Stilstudier i Arvid Brenners novellistik, pro gradu, Helsingin yliopisto 1969
Birgitta Ahlmo-Nilsson, Arvid Brenners romaner: samtidsanalys och personteckning, väitöskirja, Göteborgs universitet 1972
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Kuorikoski (kirkonrakentajasuku)

Kuorikoski on suomalainen Kaustiselta, Keski-Pohjanmaalta lähtöisin oleva tunnettu kirkonrakentajasuku. Suvussa on ollut rakentajia neljässä peräkkäisessä sukupolvessa. Kuorikosket ovat rakentaneet kirkkoja ja tapuleita yli sataan kuntaan, noin 140 vuoden ajanjakson aikana. Maantieteellisesti tuotanto ulottuu lähes koko Suomen alueelle.
Suvun kirkonrakentajien muistomerkiksi on kesällä 1939 pystytetty Ilmari Wirkkalan suunnittelema kivipaasi Kaustisen kirkon edustalle.
Suvun ensimmäinen kirkonrakentaja oli Matti Kuorikoski. Viimeisenä pidetään vuonna 1918 kuollutta Juho Jaakko Kuorikoskea.
Kirkonrakentajat > Ensimmäinen sukupolvi

Matti Kuorikoski (1741–1800)
Kirkonrakentajat > Toinen sukupolvi

Heikki Kuorikoski (1772–1847), Matti Kuorikosken poika
Kirkonrakentajat > Kolmas sukupolvi

Jaakko Kuorikoski (1807–1880), Heikki Kuorikosken poika
Matts Heikinpoika Kuorikoski (1810–1846), Heikki Kuorikosken poika
Fredrik Henrikinpoika Kuorikoski (1812–1830), Heikki Kuorikosken poika
Erkki Kuorikoski (1813–1889), Heikki Kuorikosken poika
Abraham Kuorikoski (1817–1883), Heikki Kuorikosken poika
Kirkonrakentajat > Neljäs sukupolvi

Lauri Heikki Kuorikoski (1830–1906), Jaakko Kuorikosken poika
Juho Jaakko Kuorikoski (1841–1918), Jaakko Kuorikosken poika
Kaarle Kuorikoski (1843–1884), Erkki Kuorikosken poika
Erkki Kustaa Kuorikoski (1844–1905), Jaakko Kuorikosken poika
Gustaf Kuorikoski (1845–1889), Erkki Kuorikosken poika
Kirjallisuutta

R. Känsälä, V. Lukkarinen, R. Träskelin: Kuorikosket - puukirkkojen mestarit. Keskipohjanmaa-säätiö 1998 ISBN 951-97331-2-4
Brighamia insignis

| Brighamia insignis |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Luonnosta hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Asterales
Heimo::  Kellokasvit
Suku::  Brighamia
Laji::  insignis
Kaksiosainen nimi
 Brighamia insignis  A.Gray (1867) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Brighamia insignis (olulu) on Havaijilta kotoisin oleva, huonekasvina kasvatettu, lobelioiden sukuinen kellokasvilaji. Kasvilla on lyhyt, pysty puutunut varsi, jonka päässä kasvaa kaalimainen lehtiruusuke. Lehdet ovat kirkkaanvihreät, ehyet ja mehevät, ne ovat laiduntaville eläimille houkuttelevia syötäväksi. Kukat ovat vaaleankeltaisia, tuoksuvia ja viisiterälehtisiä.
Brighamia insignis luokitellaan luonnosta hävinneeksi lajiksi (EW), sillä sitä ei enää kasva Havaijilla luonnonvaraisena. Vielä 2020-luvulle asti kasvin uhanalaisluokitus oli äärimmäisen uhanalainen, sillä vuonna 2014 tiedettiin sitä olevan jäljellä vain yksi luonnonvarainen yksilö. Vuoden 2020 etsinnöissä viimeistäkään kasvia ei enää löytynyt. Brighamia insignis on kasvanut historiassa kahdella Havaijin saarella (Kauai ja Niihau), mutta viimeinen yksilö esiintyi Kauain saaren luoteisosan Nā Pali -rannikolla kalliojyrkänteellä. Kasvin katoamiseen johtivat vieraslajien leviäminen (kuten villivuohet ja kilpailevat kasvilajit), elinympäristöjen häviäminen ja todennäköisesti myös sen luontaiset pölyttäjät (kiitäjäperhonen) ovat kuolleet sukupuuttoon. 2000-luvulla kasvia on lisätty kasvihuoneviljelyssä satoja tuhansia yksilöitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brighamia insignis Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1934110  Wikispecies: Brighamia insignis  ARKive: brighamia-insignis  CoL: 68R56  ECOS: 1615  EoL: 577675  EPPO: BGHIN  GBIF: 3164381  GRIN: 320406  iNaturalist: 159450  IPNI: 139643-1  IRMNG: 11105066  ISC: 121476  ITIS: 34622  IUCN: 44080  NatureServe: 2.142536  NCBI: 76571  Open Tree of Life: 665787  PalDat: Brighamia_insignis  Plant List: kew-363538  PLANTS: BRIN4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:139643-1  Tropicos: 5503809  WFO: wfo-0000826061
Brijuni

| Brijuni |
| --- | --- |
 Saariston kartta
  
Maantiede
Muut nimet:  Brioni
Sijainti:  44°55′N, 13°46′E
Merialue:  Välimeri
Vesialue:  Adrianmeri
Saaria yht.:  14
Suurin saari:  Veliki Brijun
Pinta-ala:  7,3 km²
Valtio
Valtio:  Kroatia
Piirikunta:  Istria
Brijuni (ital. Brioni) on Kroatialle kuuluva saaristo Adrianmerellä. Saaristoon kuuluu 14 saarta, ja niiden yhteenlaskettu pinta-ala on 7,3 neliökilometriä. Suurimmat saaret ovat Veliki Brijun (5,6 km2) ja Mali Brijun (1,1 km2). Muut saaret ovat Krasnica eli Vanga, Svceti Jerolim, Kozada eli Kotež, Gaz, Vrsar eli Orzera, Galija, Pusti eli Madona, Obljak eli Okrugljak, Grunj eli Grongera, Šupin, Šupinić ja Sveti Marko. Saaristo on tunnettu lomakohde, ja se kuuluu Brijunin kansallispuistoon.
Vanhoja oliivipuita Brijunilla.
Saarilla on ollut asutusta jo antiikin Rooman aikoina. Vuosien 1918 ja 1945 välillä saaret kuuluivat Italialle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brijuni Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Brijuni Wikivoyagessa (englanniksi)
British Aerospace Sea Harrier

| BAe Sea Harrier |
| --- | --- |
 BAe Sea Harrier FA2
Tyyppi:  hävittäjä/tiedustelu/meritorjunta
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Hawker Siddeley Aviation British Aerospace
Esitelty:  FRS1: 20. elokuuta 1978 FA2: 2. huhtikuuta 1993
Poistettu käytöstä:  maaliskuu 2006
Tila:  aktiivipalveluksessa Intian laivastossa
Pääkäyttäjät:  Fleet Air Arm Intian laivasto
Yksikköhinta:  US$6,8 miljoonaa (1970-luvun lopulla) US$18 miljoonaa (1991)
BAe Sea Harrier oli Britannian laivaston ilmavoimille suunniteltu VTOL/STOVL -suihkuhävittäjä, tiedustelukone ja merimaalien torjuntakone. Kone on muunnelma Hawker Siddeley Aviationin suunnittelemasta Harrier rynnäkkökoneesta. Sea Harrier FRS1 otettiin palveluskäyttöön huhtikuussa 1980 ja sen viimeiseksi jäänyt versio oli Sea Harrier FA.2. Sea Harrierin yleinen kutsumanimi oli SHAR. Kone poistettiin laivaston ilmavoimien käytöstä maaliskuussa 2006, kun muodostettiin säästösyistä ilmavoimien ja laivaston ilmavoimien yhteinen Harrier-yksikkö kalustonaan Harrier GR9 -koneet.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
British Aerospace Sea Harrier
Sea Harrier SHAR (Arkistoitu – Internet Archive)
Krister Brommels

Krister Brommels (18. tammikuuta 1919 Bergö – 28. tammikuuta 2020 Helsinki) oli suomenruotsalainen diplomi-insinööri ja yritysjohtaja, joka kehitti suomalaista kemianteollisuutta.
Brommels valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1945. Hän työskenteli Kymmene Oy:ssä tutkimusinsinöörinä ja käyttöpäällikkönä 1946–1966 sekä klooritehtaan isännöitsijänä 1966–1972 ja johtajana 1973–1984. Johtajakaudellaan hän toteutti merkittäviä uudistushankkeita. Vuosina 1979–1985 hän johti englantilais-belgialais-suomalaista yhtiötä Finnish Peroxides.
Brommels hoiti useita luottamustehtäviä muun muassa Kuusankosken kauppalanvaltuustossa ja Kemian keskusliitossa. Hänelle myönnettiin Suomen Leijonan komentajamerkki.
Krister Brommelsin isä oli poliitikko Albert Brommels, veli sosiaalineuvos Jarl Brommels (1921–2007), ja hänen poikansa on professori Mats Brommels (s. 1950).
Kalle Kuokkanen

Kalle Heikki Kuokkanen (6. tammikuuta 1894 Nurmes – 22. helmikuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat koneseppä Heikki Kuokkanen ja Emilia Holmberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Eeva Maria Jäkärän kanssa.
Opinnot

Kuokkanen kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Nurmeksen keskikoulun jatkoluokalta vuonna 1923. Hän suoritti Sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson vuosina 1926–1927 ja Ruotsin armeijan Sotilashallinnollisen koulun ja teki opintomatkan Ruotsin armeijan intendentuurilaitoksiin vuosina 1929–1930.
Jääkärikausi

Kuokkanen työskenteli sähkö- ja koneasentajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 10. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.  Hänet siirrettiin pataljoonan rintamalta paluun jälkeen pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan 9. heinäkuuta 1917. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).