stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tampereen seudun joukkoliikenteen runkolinjat
Nykyiset runkolinjat > Runkolinja 9

n
k
Runkolinja 9
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Pysäkki |   | Reittikatu | Vaihtoyhteydet |
| Lentävänniemi |  | Jänislahdenkatu |  |
| Jänislampi |  | Lielahdenkatu |  |
| Männistönkuja |  | Lielahdenkatu |  |
| Niemenrannanaukio |  | Lielahdenkatu |  |
| Matilda Niemen katu |  | Lielahdenkatu |  |
| Federleynkatu |  | Lielahdenkatu |  |
| Lielahden koulu |  | Lielahdenkatu |  |
| Lielahti |  | Lielahdenkatu |  |
| Lielahti |  | Lielahdenkatu |  |
| Epilänharju |  | Paasikiventie |  |
| Hiedanranta |  | Paasikiventie |  |
| Santalahti (vain länteen) |  | Paasikiventie |  |
| Tikkutehdas |  | Paasikiventie (itään) / Paasikivenkatu (länteen) |  |
| Savilinna |  | Sepänkatu |  |
| Pyynikintori |  | Pirkankatu | 3 |
| Aleksanterin kirkko (itään) / Metso (länteen) |  | Pirkankatu |  |
| Keskustori E (itään)/D (länteen) |  | Hämeenkatu | 3 |
| Koskipuisto |  | Hatanpään valtatie | 1 3 |
| Sorin aukio |  | Vuolteenkatu | 1 |
| Yliopisto |  | Kalevantie |  |
| Tarkonpuisto |  | Kalevantie |  |
| Takojankatu |  | Kalevantie |  |
| Kalevantie |  | Kalevantie |  |
| Tilhentie |  | Kalevantie |  |
| Vuohensilta |  | Kalevantie |  |
| Messukylänkatu |  | Messukylänkatu |  |
| Aakkula |  | Messukylänkatu |  |
| Kivikirkko |  | Messukylänkatu |  |
| Messukylän kirkko |  | Messukylänkatu |  |
| Etu-Hankkionkatu |  | Messukylänkatu |  |
| Vilunen |  | Messukylänkatu |  |
| Kirsikatu |  | Juvankatu |  |
| Keskisenkatu |  | Juvankatu |  |
| Juvankatu 18/13 (itään/länteen) |  | Juvankatu |  |
| Yrjöläntie |  | Juvankatu |  |
| Juvanrinne (itään) / Vanha-Juva (länteen) |  | Juvankatu |  |
| Annalankatu 7 ('itään) / Juvankatu 39 (länteen) |  | Annalankatu (itään) / Juvankatu (länteen) |  |
| Hikivuorenkatu 14 (itään) / Alasenkatu (länteen) |  | Hikivuorenkatu |  |
| Hikivuorenkatu (22 itään) |  | Hikivuorenkatu |  |
| Ojavainionkatu 4/5 (itään/länteen) |  | Ojavainionkatu |  |
| Juvankatu 52 (vain itään) |  | Juvankatu |  |
| Pitkäniitynkatu (itään) / Pitkäniitty (länteen) |  | Juvankatu |  |
| Maustekatu |  | Maustekatu |  |
| Annala |  | Maustekatu |  |
Annala – Keskustori – Lielahti – Lentävänniemi
Nykyiset runkolinjat > Runkolinja 10

n
k
Runkolinja 10
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Pysäkki |   | Reittikatu | Vaihtoyhteydet |
| Tahmela |  | Tahmelan viertotie |  |
| Tahmelan viertotie |  | Tahmelan viertotie |  |
| Hirvikatu |  | Tahmelan viertotie |  |
| Tahmelankatu |  | Tahmelankatu |  |
| Varala |  | Pyynikintie |  |
| Trikookuja |  | Pyynikintie |  |
| Rosendahl |  | Pyynikintie |  |
| Pyynikintie |  | Pyynikintie |  |
| Piispantalo |  | Pyynikintie |  |
| Marianpuisto |  | Pyynikintie |  |
| Mariankatu |  | Mariankatu |  |
| Aleksanterin kirkko (itään) / Metso (länteen) |  | Pirkankatu |  |
| Keskustori F (itään)/C (länteen) |  | Hämeenkatu | 3 |
| Koskipuisto |  | Hatanpään valtatie | 1 3 |
| Linja-autoasema (itään) / Sorin aukio (länteen) |  | Vuolteenkatu | 1 |
| Tampereen valtatie (itään) / Tietotalo (länteen) |  | Tampereen valtatie |  |
| Nekalantie 20–22 (itään) / Iidesaukio (länteen) |  | Nekalantie (itään) / Iidesranta (länteen) |  |
| Nekalantie 38/29 (itään/länteen) |  | Nekalantie |  |
| Nekalantie 54/55 (itään/länteen) |  | Nekalantie |  |
| Riihitie (vain länteen) |  | Jokipohjantie |  |
| Jokipohjantie 18/23 (itään/länteen) |  | Jokipohjantie |  |
| Seurakuntatalo |  | Kuoppamäentie |  |
| Kuoppamäentie 34/29 (itään/länteen) |  | Kuoppamäentie |  |
| Kuoppamäentie 44 (itään) / Siirtolapuutarha (länteen) |  | Kuoppamäentie |  |
| Uotilantie |  | Nekalantie |  |
| Steiner-koulu |  | Nekalantie |  |
| Nekalantie 110 (itään) / Sotilaankatu (länteen) |  | Nekalantie (itään) / Sotilaankatu (länteen) |  |
| Sotilaankatu (itään) / Pullerikinahde (länteen) |  | Sotilaankatu |  |
| Nuijatie |  | Turtolankatu |  |
| Vasaratie 12/13 (itään/länteen) |  | Vasaratie |  |
| Vasaratie 22/25 (itään/länteen) |  | Vasaratie |  |
| Kirvestie (itään) / Vasaratie 31 (länteen) |  | Vasaratie |  |
| Santaharjuntie |  | Santaharjuntie (itään) / Vasaratie (länteen) |  |
| Keskisenkatu 6/7 (itään/länteen) |  | Keskisenkatu |  |
| Keskisenkatu 22/13 (itään/länteen) |  | Keskisenkatu |  |
| Haiharankatu |  | Haiharankatu |  |
| Kaukajärvi |  | Haiharankatu |  |
Kaukajärvi – Nekala – Keskustori – Tahmela
Runkolinjoihin verrattavat linjat

Tampereen seudun joukkoliikenteeseen kuuluu myös muutamia linjoja, jotka eivät ole varsinaisia runkolinjoja, mutta vastaavat reitiltään ja/tai palvelutasoltaan runkolinjoja.
Runkolinjoihin verrattavat linjat > Linja 18

Ratikan liityntälinja
Kaupin kampus-Koilliskeskus-Atala
Oberste Heeresleitung

Saksan sodanjohto Pohjois-Ranskassa vuonna 1918. Vasemmalta Paul von Hindenburg, keisari Vilhelm II ja Erich Ludendorff.
Oberste Heeresleitung (OHL) oli Saksan keisarikunnan armeijan yleisesikunta ensimmäisen maailmansodan aikana. Se käytännössä muodosti maan todellisen sodanjohdon, ja sodan jälkipuoliskolla se käytti lähes diktatorista valtaa Saksan politiikassa. Saksan merivoimilla oli maailmansodan aikana oma yleisesikuntansa, Seekriegsleitung.
Historia

Saksan keisarikunnalla ei ollut rauhan aikana keskitettyä sotilaallista johtoa – lukuun ottamatta keisarin nimellistä asemaa maa- ja merivoimien ylipäällikkönä – sillä usealla osavaltiolla oli omat armeijansa ja sotaministeriönsä. Tärkein sotilaallinen elin oli Preussin armeijan ”suuri yleisesikunta” (Großer Generalstab). Oberste Heeresleitung perustettiin ensimmäisen maailmansodan puhjettua elokuussa 1914 Preussin yleisesikunnan sota-ajan kokoonpanoksi. Se oli osa keisari Vilhelm II:n johtamaa päämajaa (Großer Hauptquartier), jossa olivat edustettuina kaikki tärkeimmät poliittiset ja sotilaalliset päättävät elimet. Käytännössä juuri OHL:sta tuli strategisista päätöksistä vastannut Saksan ylin sodanjohto. Nimellisenä ylipäällikkönä toiminut keisari jäi sodan alkuvaiheen jälkeen syrjään operatiivisesta päätöksenteosta, mutta osallistui toisinaan strategisista ratkaisuista päättämiseen.
OHL:n päällikkönä toimi ensin kenraalieversti Helmuth von Moltke, mutta hänen tilalleen tuli jo 14. syyskuuta 1914 kenraali Erich von Falkenhayn. OHL:n sotilastiedustelusta vastasi Abteilung III b, jonka päällikkönä toimi Walter Nicolai. Niin sanottu kolmas OHL syntyi 29. elokuuta 1916, kun Falkenhaynin tilalle esikuntapäälliköksi nimitettiin sotamarsalkka Paul von Hindenburg ja päämajoitusmestariksi kenraaliluutnantti Erich Ludendorff. ”Kolmannen OHL:n” aikana yleisesikunnan valta kasvoi, ja se alkoi ohjailla Saksan sisä-, ulko- ja talouspolitiikkaa voidakseen valjastaa kaikki kansakunnan resurssit sotilaallisen voiton tavoitteluun. OHL:n asemaa vuosina 1916–1918 on kutsuttu ”poliittiseksi hegemoniaksi” ja ”hiljaiseksi diktatuuriksi”. Heinäkuussa 1917 OHL painosti keisarin erottamaan valtakunnankansleri Theobald von Bethmann Hollwegin ja nimittämään tämän tilalle heikompana pidetyn Georg Michaelisin. Vuotta myöhemmin OHL sai erotettua ulkoministeri Richard von Kühlmannin. Kansan parissa armeijan valta oli suosittu, mutta valtiopäivien oppositio arvosteli sitä.
OHL menetti poliittisen valtansa Max von Badenin tultua kansleriksi sodan lopulla lokakuussa 1918. Vilhelm II erotti päämajoitusmestari Ludendorffin 29. lokakuuta 1918 ja nimitti tämän tilalle kenraaliluutnantti Wilhelm Groenerin. Hindenburg jatkoi esikuntapäällikkönä aina Versailles’n rauhaan saakka, ja erosi 3. heinäkuuta 1919. OHL jatkoi vielä toimintaansa Groenerin johdolla, kunnes se lakkautettiin 30. syyskuuta 1919.
Aiheesta muualla

Die Oberste Heeresleitung (OHL) (saksaksi) Lebendiges Museum Online
Oberste Heeresleitung (saksaksi) Brockhaus
Southern Poverty Law Center

| Southern Poverty Law Center |
| --- | --- |

Perustettu:  elokuussa 1971
Perustaja:  Morris Dees Joseph J. Levin, Jr.
Päämaja:   Montgomery, Alabama
Toiminta-alue:  Yhdysvallat
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Southern Poverty Law Center (suom. 'Etelän köyhäin lakikeskus') on 1971 Morris Deesin ja Joseph J. Levin Jr:in Montgomeryssä, Alabamassa perustama ihmisoikeusasiajärjestö, joka tarjoaa lakiapua.
Se voitti vuonna 1987 alabamalaisen mustan nuoren (Michael Donald) lynkkaus-jutussa oikeusjutun United Klans of Americaa (suom. 'Amerikan yhdistyneet klaanit') vastaan.
Morris Deesin ja Southern Poverty Law Centerin tarinaa on kuvattu vuonna 1991 tv-elokuvassa Blind Hate.
Aiheesta muualla

Kotisivut
Morris Dees. Hate on Trial: The Case Against America's Most Dangerous Neo-Nazi. Villard, (February 23, 1993) ISBN 0-679-40614-X (280 sivua)
Veikko Launis

Veikko Launis (s. 23. maaliskuuta 1964 Helsinki) on lääketieteellisen etiikan professori ja etiikan ja yhteiskuntafilosofian dosentti Turun yliopistossa. Hän on erikoistunut erityisesti moraalifilosofian, bioetiikan ja tutkimusetiikan kysymyksiin.
Launis on kirjoittanut väitöskirjansa Multidimensional Bioethics Turun yliopistossa vuonna 2001. Lisäksi hän on kirjoittanut lukuisia artikkeleita tieteellisiin ja yleistajuisiin aikakausjulkaisuihin Suomessa ja ulkomailla. Launis on toiminut jäsenenä ja puheenjohtajana useissa kansallisissa ja alueellisissa eettisissä toimikunnissa ja neuvottelukunnissa. Hänen uudempi tuotantonsa käsittää muun muassa ihmisyyden etiikkaa käsittelevän teoksen Ihmisarvo (Vastapaino 2018).
Julkaisuja

Bioetiikka: periaatteita ja teoreettisia lähtökohtia, Veikko Launis (toim.). Turun yliopisto, 1990 (Käytännöllisen filosofian julkaisuja, ISSN 0786-8111; no 2.. ISBN 951-880-551-2, 2. p. 1992. ISBN 951-880-764-7
Itsemääräämisoikeus, Veikko Launis ja Juha Räikkä (toim.). Turun yliopisto, 1993 (Käytännöllisen filosofian julkaisuja, ISSN 0786-8111; 7.). ISBN 951-880-838-4
Oikeus itsemääräämiseen. Veikko Launis, Juhani Pietarinen, Juha Räikkä, Eerik Lagerspetz, Marjo Rauhala ja Markku Oksanen. Helsinki: Painatuskeskus, 1994. ISBN 951-37-1341-5
Lääkintä- ja hoitoetiikka, Veikko Launis (toim.). Helsinki: Painatuskeskus, 1995. ISBN 951-37-1606-6
Juridiikka ja etiikka: johdatus juristin ammattietiikkaan, Ahti Laitinen ja Veikko Launis. Helsinki: Edita, 1996. ISBN 951-37-1860-3
Doing the Decent Thing with Genes: Proceedings from the International Turku Symposium on Genetic Ethics, 9-11 August 1995, edited by Veikko Launis and Juhani Pietarinen. Turun yliopisto, 1996 (Käytännöllisen filosofian julkaisuja, ISSN 0786-8111; vol 9.). ISBN 951-29-0837-9
Geenit ja etiikka, Veikko Launis ja Juha Räikkä (toim.). Helsinki: Edita, 1997. ISBN 951-37-2114-0
Genes and Morality: New Essays, edited by Veikko Launis, Juhani Pietarinen and Juha Räikkä. Amsterdam and Atlanta: Rodopi 1999. ISBN 90-420-0696-X
Johdatus lakimiesetiikkaan, Ahti Laitinen, Veikko Launis ja Mikko Wennberg. Turun yliopisto, 2000 (Turun yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan julkaisuja, ISSN 0789-984X; 9.). ISBN 951-29-1636-3
Multidimensional Bioethics: A Pluralistic Approach to the Ethics of Modern Human Biotechnology, by Veikko Launis. University of Turku, 2001 (Reports from the Department of Philosophy, University of Turku, ISSN 1457-9332; vol 6.). ISBN 951-29-1913-3
Viisauden ystävyys: kirjoituksia Juhani Pietariselle, Veikko Launis ja Markku Oksanen (toim.). Turun yliopisto, 2002. ISBN 951-29-2290-8
Tutkijan eettiset valinnat, Sakari Karjalainen, Veikko Launis, Risto Pelkonen ja Juhani Pietarinen (toim.). Helsinki: Gaudeamus, 2002. ISBN 951-662-852-4
Geeniteknologia, arvot ja vastuu, Veikko Launis. Helsinki: Gaudeamus, 2003. ISBN 951-662-894-X
Geneettinen demokratia, Veikko Launis ja Helena Siipi (toim.). Kuopio: Unipress, 2006 ISBN 951-579-223-1
Etiikkaa ihmistieteille. Jaana Hallamaa, Veikko Launis, Salla Lötjönen ja Irma Sorvali (toim.). Helsinki: SKS, 2006. ISBN 951-746-828-8
Moniarvoinen terveys: arvopohdintoja lääketieteellisestä etiikasta, Veikko Launis. Turku: Areopagus, 2007. ISBN 978-952-99791-1-0
Genetic Democracy: Philosophical Perspectives, edited by Veikko Launis and Juha Räikkä. Berlin: Springer, 2008. ISBN 978-140-20620-5-6
Parantamisen ja hoitamisen etiikka, Pekka Louhiala ja Veikko Launis. Helsinki: Edita, 2009. ISBN 978-951-37-5355-9
Neuroetiikan hyvä ja paha, Veikko Launis (toim.). Kuopio: Unipress, 2010. ISBN 978-951-579-258-7
Etiikan lukemisto, Veikko Launis, Markku Oksanen ja Seppo Sajama (toim.). Helsinki: Gaudeamus, 2010. ISBN 978-952-495-156-2
Ihmisarvo, Veikko Launis. Tampere: Vastapaino, 2018. ISBN 978-951-768-691-4
Aiheesta muualla

Professori Veikko Launis 50 vuotta. Turun yliopisto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Soluautomaatti

Conwayn "Elämän peli", eli Game of Life: Kulkuritykki (Gosper's Glider Gun).
Soluautomaatti on tietojenkäsittelytieteessä tutkittu malli, joka käyttää tietokoneohjelmaa "solujen" (engl. cell) vuorovaikutusten simulointiin. Soluautomaatti toteutetaan yleensä kaksiulotteiselle tasolle, jossa se esitetään ruudukkona. Solut voivat olla eri tiloissa, joita voidaan kuvata esimerkiksi värieroilla tai numeroilla. Yleisimmät käytetyt solun tilat ovat "elävä" ja "kuollut". Solun tiloja voi olla suurempikin määrä. Solun tilojen vaihdokset riippuvat solun aikaisemmasta tilasta ja naapurisolujen tilasta.
Monesti muutaman solun tilan ja muutaman vuorovaikutuksen pohjalta syntyy soluautomaattimaailmaa kuvaaviin ruudukoihin tai avaruuksiin hyvinkin mutkikkaita kuvioita, joilla on joskus joitakin elävälle solulle ominaisia piirteitä, kuvio saattaa esimerkiksi jakautua kahtia.
Tunnettu esimerkki soluautomaateista on John Horton Conwayn Game of Life -peli vuodelta 1970. Pelin perusajatus on se, että yksinkertaisten naapurisolujen välisten vuorovaikutusten pohjalta syntyy melko monimutkaisia, muuttuvia kuvioita. Kuvioista käytetään eri nimityksiä, kuten esimerkiksi "Kulkuritykki" tai "Avaruuslaiva". Pelistä on kehitelty lukuisia versioita.
Myöhemmin soluautomaatteja on tehnyt tunnetuksi Stephen Wolfram muun muassa kirjassaan A New Kind of Science (2002).
Jotkut soluautomaatit muistuttavat eläviä soluja, koska niissä on geeni ja ne jakautuvat. Näitä ovat Langtonin silmukat ja niistä johdetut evoloopit.
Soluautomaatin toimintaperiaate

Soluautomaatin ajatus on se, että se koostuu monista soluista, jotka vaihtavat tilaansa valittujen sääntöjen mukaan. Solut on pistetty useimmiten säännöllisen muotoiseen hilaan, joka on monesti 2-ulotteinen suorakulmainen ruudukko. Usein solun tilanvaihdos riippuu naapureista, mutta se voi riippua myös solun menneisyydestäkin. Soluautomaateissa syntyy kohtalaisen mutkikkaita, usein liikkuvia, muuttuvia ja itseään toistavia kuvioita.
Conwayn Life-peli eli "elämän peli" muistuttaa esimerkiksi itseään pelaavaa jätkänshakkia. Peli on nollan pelaajan peli, jota tavallisimmin tietokone pelaa itsekseen. Life-pelin pohjana on tavallisesti suorakulmainen ruudukko, hila, jonka ruudut ovat soluja, jotka voivat olla joko eläviä tai kuolleita.
Elävää solua merkitään usein mustalla, kuollutta valkealla. Värit valitaan usein siten, että näytön tai tietokonetulosteen normaalia taustaväriä lähellä oleva väri merkitsee kuollutta solua.
Soluautomaattia jäljittelevälle systeemille voidaan syöttää alussa vaikkapa satunnaista kohinaa, jossa kuolleita ja eläviä soluja on vieri vieressä satunnaisesti arvottuna. Silloin lähtökohta on mustavalkea sekamelska.
Life-pelissä oleva solu muuttuu ajan mukana seuraavasti:
Elävä solu, jolla on alle 2 elävää naapuria, kuolee yksinäisyyteen
Elävä solu, jolla on yli 3 naapuria, kuolee liikakansoitukseen
Elävä solu, jolla on 2-3 naapuria, säilyy hengissä
Kuollut solu, jolla on tarkoin kolme elävää solua, alkaa elää.
Tällöin sanotaan, että Conwayn Lifellä on 23/3 sääntö. 23 tarkoittaa, että 2 tai 3 naapurisolua pitävät solun hengissä, ja 3 sitä, että 3 naapurisolua synnyttää uuden solun. Kun tietokone pelaa Life-peliä, mustavalkea sekamelska häviää, ja näytölle ilmestyy monenlaisia ja monenkokoisia ruuduista koostuvia, ajan mukana muuttuvia kuvioita. Life-pelin tyyppisiä soluautomaatteja on laadittu monia. Melko monimutkainen 012345678/3-sääntö tuottaa tikapuumaisia, virtapiiriä muistuttavia kuvioita.
Kehitys yksinkertaisen soluautomaatin sisällä

Soluautomaattien on joskus katsottu kuvastavan mutkikkaitten elämän tyyppisten rakenteiden syntymistä yksinkertaisten vuorovaikutusten pohjalta, vaikka luonnon elävät eliöt ovatkin yksinkertaisia soluautomaatteja huomattavasti mutkikkaampia.
Stephen Wolframin vuonna 1984 tekemän tutkimuksen Universality and Complexity in Cellular Automata (suomeksi suunnilleen "soluautomaatteissa oleva toistuvuus ja monimutkaisuus")  mukaan soluautomaatti voi kehittyä tilanteesta riippuen monella eri tavalla. Soluautomaateilla tuotetut kuviot muistuttavat monesti kaaosteorian mukaisia kuvia.
Soluautomaatti voi tuottaa syöttöarvoista riippuen
Jatkuvan tilan
Jaksollisesti vaihtuvia tiloja/säännöllisen kuvion
Kaoottisen kuvion
Mutkikkaita, paikallisia, ajan mukana muuttuvia kuvioita, jotka ovat joskus pitkäikäisiä, ja jotka näyttävät sivulta katsoen esimerkiksi haarautuvalta puulta.
Yleensä soluautomaattilaskelmissa annetaan alkuarvoksi satunnainen soluryhmä, jossa on eläviä ja kuolleita soluja sikin sokin.
Jatkuvan tilan synnyttäneessä tapauksessa alussa voi esiintyä "eläviä soluja", mutta ne kuolevat muutamassa sukupolvessa pois.  Toisessa tapauksessa alun kaoottinen soluryhmä muuttuu säännöllisiksi mustien ja valkoisten solujen kuvioksi. Kolmennessa tapauksessa kaaos säilyy, vaikka yksittäisten solujen tilat muuttuvatkin. Kolmannessa tapauksessa syntyy ajan mukana muotoaan muuttavia soluryhmiä, jotka "elävät" jonkun aikaa, mutta häviävät.
Soluautomaatin tarkka määritelmä

Tarkoin tieteellisesti kuvattuna soluautomaatti on laskettavuusteoriassa, matematiikassa ja teoreettisessa biologiassa tutkittu diskreetti malli. Se on ääretön ja säännöllinen soluista koostuva verkko, jossa jokainen solu on missä tahansa äärellisestä määrästä mahdollisia tiloja. Verkko voi olla n-ulotteinen, kun n on äärellinen kokonaisluku. Soluautomaatin aika kuluu diskreeteissä (ei-jatkuvissa) askelissa, ja solun tila aikana t määräytyy jonkin äärellisen solujoukon (sen ”naapurisolujen”) edellisen aika-askeleen (t-1) tilan funktiona. Solun naapurit pysyvät samoina koko ajan. Jokaisen solun tila muuttuu synkronisesti ja saman muutossäännön mukaan. Joka kerran kun verkon kaikki solut (muutossäännön mukaisesti) muuttuvat syntyy uusi sukupolvi.
Conwayn Lifeä muistuttavia soluautomaatteja

Diamoeba 5678/35678
Räjähtävä kaaos "siemenet" soluautomaatissa, jossa on /2-sääntö eli M:/2. 2 naapuria synnyttää silloin yhden solun. Solun hengissä pysymiselle ei ole tässä automaatissa rajoituksia.
Sääntö 5/345 "Long life", "pitkä elämä", tuottaa hyvin pitkäjaksoisesti muuttuvia kuvioita. Coral 45678/3 tuottaa korallimaisia kuvioita. 1358/357 on hyvin tasapainossa elämän ja kuoleman välillä. 2345/45678 tuottaa kuin linnoitettuja kaupunkeja. "Day & Night" 34678/3678 tuottaa peilikuvasymmetrisiä, melko suuria kuvioita.
Eräs tunnettu Conwayn Life-pelin muunnelma on Nathan Thompsonin kehittämä HighLife-sääntö 23/36. Siinä uusi solu syntyy, jos sillä on 3 tai 6 naapuria, ja elävä solu säilyy seuraavaan sukupolveen, jos sillä on 2 tai 3 naapuria. Eräs säännön tuottamista kuvioista on vinon kuusikulmion muotoinen 12 solusta koostuva "Kopioituja" (Replicator), joka jäljentää itsensä niin kuin elävä solu. Varsinaisessa Life-pelissä ei ole koskaan onnistuttu tuottamaan replikaattoria.
"3D Life":ä pelataan kolmessa ulottuvuudessa, ja solut ovat silloin kuutiomaisia.
Jakautuvia soluja muistuttavia automaatteja

On kokeiltu mutkikkaampia soluautomaatteja, jotka tuovat enemmän esille keinoelämän piirteitä. Silti nämäkin automaatit ovat hyvin yksinkertaisia, eivätkä näin ollen täysin jäljittele luonnossa olevaa elämää. Lisäksi Langtonin silmukat eivät synny tyhjästä, vaan monistuvat vasta sitten, kun mallikappale, hieman 9:ää muistuttava geenijärjestykseltään tietynlainen silmukka on luotu. Myöskään Langtonin silmukka ei tuota elämän tavoin osiaan itse mutkikkaiden geneettisten säätelymekanismien avulla. Langtonin silmukoita on silti onnistuttu tuottamaan hieman alkeellisemmista silmukoista, jotka törmäilevät toisiinsa.
Amerikkalainen biologi Christopher Langton on kehittänyt Langtonin silmukoiksi kutsuttuja soluautomaatteja, joissa on pieni määrä geneettistä informaatiota muistuttavaa koodia.
Langtonin työ perustui alun perin John von Neumann ja Edgar F. Coddin esittämien ajatusten yksinkertaistamisiin.
Langtonin silmukassa on silmukan muotoinen geeni ikään kuin suojakuoren ympäröimänä. Kun aika kuluu, Langtonin silmukka tuottaa itsestään automaattisesti, ilman ohjausta kopioita jakautumalla. Tämä muistuttaa elävien solujen jakautumista. Syntyy korallimainen eliöyhteisö, jossa elävät, jakautuvat eliöt ympäröivät kuolleita eliöitä, samaan tapaan kuin koralliyhdyskunnassa. Silti Langtonin silmukka on eläviä olioita yksinkertaisempi. Langtonin silmukoista on kehitetty eteenpäin kehittyneempiä, paremmin kuvaavia versioita, joita muun muassa japanilaiset tutkivat ahkerasti.
Langtonin silmukan muunnelma "evoloop" kykenee vuorovaikuttamaan ympäristön kanssa ja kehittymään evoluution kautta. Monesti evoloopeja ajava kone luo tilanteen, jossa kilpaillaan elintilasta, ja useimmiten pienimmät evoloopit menestyvät parhaiten, koska kuluttavat vähiten ympäristöä. Joskus evoloopit törmäävät toisiinsa, ja tapahtuu geenien vaihtoa niin kuin bakteerien konjugaatiossa.
SDSR (engl. Structurally Dissolvable Self-Reproducing) eli rakenteisesti hajautuva itsejäljentävä soluautomaattisilmukka kuolee eli hajoaa joissain tilanteissa, mikä vastaa enemmän luonnollista tilannetta.
SDSR Evoloop muistuttaa vielä enemmän luonnollista ekosysteemiä, koska sen eliöt voivat kuolla, vuorovaikuttaa ympäristönsä kanssa ja kehittyä evoluution kautta. Tällä systeemillä on onnistuttu tuottamaan alkeellisemmista silmukoista varsinaisia Langtonin silmukoita.
Langtonin soluautomaateista tunnetaan myös Langtonin muurahaiset, jotka muistuttavat hieman Life-pelin olioita.
Johtomaailma

Johtomaailma, englanniksi Wireworld on soluautomaattijärjestelmä, jossa voidaan jäljitellä joitain elektronisia piirejä. Siinä on neljä tilaa, tyhjä, johde, elektronin pää ja elektronin häntä. Nämä muuttuvat toisikseen muutaman säännön mukaisesti.
Syklinen soluautomaatti

David Griffeathin syklisessä soluautomaatissa kohdesolun arvo pysyy vakiona, kunnes naapurisolun arvo kasvaa yhden askeleen suuremmaksi. Tällöin naapurisolun arvo kopioituu kohdesoluun.
Patersonin madot

Patersonin madot ovat keinotekoisia yksinkertaisia soluautomaatteja, jotka elävät kuusikulmion muotoisessa hilassa. Madot tuottavat erilaisia kuvioita sen mukaan, minkä säännön mukaan elävät. Osa matojen elinsäännöistä on mahdottomia, ja tappaa madot. 
Säännöt kuvataan numeroilla niin, että 0 on suoraan eteenpäin, 1 1 askel 60 astetta oikealle, 2 120 astetta oikealla ja niin edelleen.
Toisen asteen soluautomaatti

Toisen asteen soluautomaatti muistaa oman tilansa vielä kahden sukupolven kuluttua. Jos nykyhetki on t, edellinen sukupolvi oli t-1 ja sitä edellinen t-2. Seuraavaa automaatin tilaa luotaessa otetaan huomioon myös edeltävien sukupolvien tila
Näin voidaan johtaa vaikka kuinka monennen asteen soluautomaattaja.
Soluautomaattia muistuttavia järjestelmiä

Soluautomaattia muistuttavat hyvin paljon niitä vähemmän tutkitut verkostoautomaatit (network automaton) ja sumeat automaatit.