Esineoikeus
Esineoikeus Suomessa > Esineoikeuden käsitteet, periaatteet ja oikeuslähteet

Esineoikeudessa esineellä tarkoitetaan rajattua aineellista kappaletta, johon ihmisellä voi olla määräysvalta. Subjektiiviset esineoikeudet ovat varallisuusoikeuksia, joiden sisältönä on oikeus käyttää jotain esinettä ja oikeudellisesti määrätä siitä. Esineoikeuksien sanotaan yleensä "kohdistuvan" esineisiin, mutta tämä kielenkäyttö on vain kuvaannollista, sillä kaikissa oikeuksissa on varsinaisesti kyse henkilöiden välisistä oikeussuhteista. Esineoikeudet jaetaan omistusoikeuteen, joka sisältää kaikki esinettä koskevat oikeutukset, joita ei ole nimenomaisesti suljettu pois esimerkiksi lain tai oikeustoimen perusteella, ja rajoitettuihin esineoikeuksiin, jotka sisältävät vain niiden haltijalle nimenomaan osoitetut oikeutukset. Rajoitetut esineoikeudet jaeteen käyttöoikeuksiin, joiden sisältönä on oikeus tosiasiallisesti käyttää esinettä jollain tavoin ja joihin kuuluvat esim. vuokra ja laina, ja arvo-oikeuksiin, joiden sisältönä on oikeus saada esineen arvosta tietyn suorituksen ja joihin kuuluvat esim. panttioikeus ja pidätysoikeus. Suomen esineoikeudessa ei tunneta esimerkiksi Saksan esineoikeudessa vallitsevaa tyyppipakko- eli numerus clausus -periaatetta, jonka mukaan esineoikeuksien määrä on rajoitettu laissa tunnettuihin tyyppeihin.
Esineoikeuksien ohella esineoikeudessa käsitellään varallisuusoikeuksien vaihdantaan liittyviä sivullissuojakysymyksiä, joissa on kyse siitä, milloin oikeudenhaltija saa dyynaamista suojaa sivullista kohtaan kollisiotilanteessa. Kollisiolla tarkoitetaan tilannetta, jossa kaksi oikeutta joutuvat vastakkain, ja dynaamisen suojan saamisella sitä, että oikeudenhaltijan oikeus kollisiossa jää pysyväksi. Keskeisiä sivullissuojamuotoja ovat saantosuoja, vaihdantasuoja ja nautintasuoja. Vaikka esineoikeudessa voidaan tarkastella periaatteessa mihin tahansa varallisuusoikeuteen liittyviä sivullissuojakysymyksiä, saamisoikeuksiin liittyviä sivullissuojamuotoja väitesuojaa ja maksusuojaa käsitellään yleensä velvoiteoikeuden puolella.
Esineoikeudessa keskeinen oikeusperiaate on julkisuusperiaate, jonka mukaan sivullisiin kohdistuvien oikeusvaikutusten tulisi liittyä havaittaviin tunnusmerkkeihin. Tällaisia julkisuutta tuottavia toimenpiteitä eli julkivarmistuskeinoja ovat hallinta, kirjaaminen ja denuntiaatio. Julkivarmistuskeinoihin liittyy luotettavuus- eli legitimaatiovaikutus, eli vilpittömässä mielessä olevan sivullisen luottamusta esimerkiksi hallinnan tai kirjaamisen luomaan olettamaan omistajuudesta (positiivinen luotettavuusvaikutus) tai sen puuttumisesta (negatiivinen luotettavuusvaikutus) suojataan. Julkisuusperiaatetta on perusteltu etenkin vaihdannan intressillä, sillä sen on katsottu edistävän taloudellista vaihdantaa helpottamalla vaihdannan osapuolten selvitystyötä.
Esineoikeudessa lainsäädäntö on monilta osin hajanaista, ja se sisältää myös alueita, jotka ovat lähes kokonaan laissa sääntelemättömiä. Keskeisin laki esineoikeudessa on maakaari, joka sääntelee kiinteistön kauppaa, kiinteistöön kohdistuvien oikeuksien kirjaamista sekä kiinteistöpanttioikeutta. Vuoden 1734 lain kauppakaareen tietyt alkuperäiset säännökset ovat yhä merkittäviä irtaimen vaihdantaan liittyvien sivullissuojakysymyksien kannalta, ja se sisältää myös uudistettuja säännöksiä irtaimen panttauksesta. Irtaimeen kohdistuvien oikeuksien kirjaamisjärjestelmiä koskevia lakeja ovat muun muassa yrityskiinnityslaki, laki arvo-osuusjärjestelmästä ja selvitystoiminnasta sekä autokiinnityslaki. Yhteisomistuksesta säädetään yhteisomistuslaissa. Myös useisiin muihin lakeihin sisältyy esineoikeuden kannalta relevantteja säännöksiä. Lainsäädännön ohella merkittäviä oikeuslähteitä esineoikeudessa ovat oikeuskäytäntö ja -kirjallisuus.