stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nurmoila

| Nurmoila Нурмолицы, Nurmolitsy Nurmoilu |
| --- | --- |

 Nurmoila
 Koordinaatit: 61°4′30″N, 32°55′45″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Aunuksen piiri
Kunta:  Kovera
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  136
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nurmoila (ven. Ну́рмолицы, Nurmolitsy; karjalaksi Nurmoilu) on Koveran maalaiskunnan keskuskylä Karjalan tasavallan Aunuksen kansallisessa piirissä Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Pietarin ja Murmanskin välistä M18-valtatietä 15 kilometriä Aunuksesta pohjoiseen. Kylässä on 136 asukasta (vuonna 2012)
Nurmoila on perinteinen aunuksenkarjalainen kylä, joka on syntynyt viimeistään 1500-luvulla. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä. Kylään majoittunut Olavi Paavolainen kirjoitti siellä teostaan Synkkä yksinpuhelu.
Nähtävyyksiin kuuluu kylän karsikkometsä. Nurmoilassa on kauppa ja lasten kesäleiri.
Aiheesta muualla

Nurmoila Karjalan tasavallan matkailusivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Saïda

| Saïda سعيدة, Saʿīda |
| --- | --- |
 Saïda kansallisena juhlapäivänä.
 Saïda
 Koordinaatit: 34°50′17″N, 0°8′53″E 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Saïda
Piirikunta:  Saïda
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  75,8 km²
Väkiluku (2020):  162 300
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saïda (arab. سعيدة‎, Saʿīda) on kaupunki ja Saïdan maakunnan hallinnollinen keskus Algeriassa. Se sijaitsee Tell-Atlasvuorten eteläpuolella 460 kilometriä Algerista lounaaseen. Saïdan kunnassa oli arviolta 162 300 asukasta vuonna 2020.
Saïdan kunnan pinta-ala on 75,8 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Ouled Khaledin, idässä El Hassasnan, etelässä Aïn El Hadjarin ja lännessä Doui Thabetin kuntiin. Kaupunki on rakennettu laaksoon samannimisen vadin itärannalle. Sen länsipuolella kohoaa Djebel Abd el Krim -vuori ja eteläpuolella Atlasvuorten ylätasanko.
Seudulla vallitsee aroilmasto. Tammikuun keskilämpötila on 9 ja heinäkuun 31 astetta. Vuotuinen sademäärä on noin 350 millimetriä.
Paikalla on sijainnut roomalainen linnake, ja 1800-luvun alussa se oli yksi emiiri Abd al-Qadirin tukikohdista. Ranskalaiset rakensivat uuden linnoituksen vuonna 1844. Kaupungin kehitystä edisti sen kautta kulkenut Oranin ja Bécharin välinen rautatie. Algerian itsenäistyttyä Saïdaan on syntynyt teollisuutta, ja sen väestö on kasvanut voimakkaasti.
Kaupungissa on muun muassa elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta. Ympäröivä maaseutu tuottaa viljaa, vihanneksia, hedelmiä, lihaa, villaa ja espartoheinää. Saïda on tunnettu varsinkin kivennäisvesistään ja nahkatuotteistaan.
Nya Pressen (1906–1914)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Nya Pressen oli Helsingissä vuosina 1906–1914 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Ensimmäisen Nya Pressenin ja Aftonpostenin lakkauttamisen jälkeen vuonna 1900 ruotsalainen puolue jäi vaille helsinkiläistä äänenkannattajaa. Niiden tilalle perustettiin Dagligt Allehanda, joka sekin lakkautettiin syyskuussa 1901. Vuonna 1902 saatiin julkaisulupa maltillisemmalle Helsingfors-Postenille, joka vuoden 1906 alussa päätettiin sulauttaa uudelleen perustettuun Nya Presseniin.
Axel Lillen toimittama lehti oli edeltäjänsä tavoin tinkimättömän perustuslaillinen ja ruotsinmielinen, mutta vaati myös sosiaalisia ja poliittisia uudistuksia. Se hyväksyi täysin ruotsalaisen kansanpuolueen ohjelman, mutta ei virallisesti ollut puolueen äänenkannattaja. Nya Pressen oli ajankohtainen uutis- ja mielipidelehti, joka sai paljon uutisia Ruotsista sekä kirjeenvaihtajiltaan Saksassa ja Britanniassa. Ruotsalaisuuden johtavaa foorumia siitä ei kuitenkaan enää tullut.
Iltapäivälehtenä ilmestyneen Nya Pressenin talous oli heikko, ja vuonna 1909 sen julkaisijaksi perustettiin uusi yhtiö, jonka pääosakas oli Hufvudstadsbladetin omistaja A. R. Frenckell. Amos Anderson perusti syksyllä 1911 sen kilpailijaksi uuden iltapäivälehden Dagens Tidningin. Vuonna 1914 lehdet yhdistettiin Hufvudstadsbladetin omistamaksi Dagens Pressiksi.
Nya Pressen ilmestyi aluksi seitsemän, vuosina 1909–1913 kuusi ja vuoden 1914 alussa jälleen seitsemän kertaa viikossa. Vuonna 1909 sen rinnalla julkaistiin myös viikkopainosta. Julkaisuyhtiönä toimivat Tryckeri och Tidnings Ab ja vuodesta 1909 Ab Nya Pressen. Lehden levikki oli 7 500 kappaletta vuonna 1913.
Aiheesta muualla

Nya Pressen digitoituna kansalliskirjastossa
Saini

| Saini |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  17. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Saimi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saini on suomalainen naisen etunimi, alkujaan Saimi-nimen muunnelma.. Sainin nimipäivä on 17. lokakuuta, ja nimi on otettu kalenteriin vuonna 1929. Nimi Saini on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä 1127 naiselle ja ainakin yhdelle miehelle. Yli puolet Saineista on syntynyt 1920- ja 1930-luvuilla.
Simo Saimo

Simo Olavi Saimo (7. helmikuuta 1941 Vammala – 19. lokakuuta 2007) oli suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1961–1969 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Saimo edusti koko SM-sarjauransa ajan Rauman Lukkoa. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 117 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 8 + 7 = 15 ja jäähymääränsä 92 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1963 ja saavutti lisäksi yhden SM-hopean ja yhden SM-pronssin.
Simo Saimon täti oli olympiavoittaja Sylvi Saimo.
Saint-Wandrille-Rançon

Saint-Wandrille-Rançon
Saint-Wandrillen luostari
Saint-Wandrille-Rançon on kunta Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa.
Kunnassa sijaitsee Saint-Wandrillen luostari (Abbaye de Saint-Wandrille). Luostari on kokenut vuosisatojen saatossa kovia, ollen välillä myllynä ja yksityisasuntona.
Nuoruustango (jännitysromaani)

| Nuoruustango |
| --- | --- |

Kirjailija:  Reijo Mäki
Kieli:  suomi
Genre:  trilleri
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2005
Ulkoasu:  sidottu
Sarja: Vares
Edeltävä:  Huhtikuun tytöt
Seuraava:  Hard Luck Cafe
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Nuoruustango on Reijo Mäen kirjoittama jännitysromaani, joka sijoittuu osittain Jussi Vareksen nuoruuteen 1970-luvulle. Se on Vares-kirjasarjan 16. romaani.
Juoni

Ensimmäisessä persoonassa kerrotun romaanin prologissa kerrotaan nuoren Jussi Vareksen matkasta kotoaan Merikarvialta tansseihin Siikaisiin. Mustasukkaisuuskohtaus johtaa henkirikokseen. Romaanin muissa osissa Vares oppii yllättäviä asioita nuoruudenystävistään, jotka ovat päätyneet eri teitä rikollisuuden pariin.
I osassa Vares jäljittää uskottomaksi epäillyn aviomiehen yhteyttä salaperäiseen Susannaan. Aviomies paljastuu Vareksen nuoruudenystäväksi, jolla on huonoa seuraa. Hänen kumppaneistaan toisella on mielestään Varekselle kostettavaa.
II osassa Vares tapaa naisen, puhuu tälle harkitsemattomia ja löytää naisen asunnolta nuoruudenrakastettunsa Emilian. Vareksen varjostama nuoruudenystävä katoaa.
III osassa Vares jäljittää kadonnutta ystäväänsä, joutuu ansaan, pelastetaan ja kätkeytyy Pastorin antikvariaattiin.
IV osassa Vares aseistautuu ja yrittää omaksua kovan kundin imagoa. Pieni mies löytää ruumiita ja saa kohtelustaan hyvityksen. Vares käy vakavan keskustelun Emilian kanssa. Loppuluvussa Vares kohottaa maljan vähiin käyneille ystäville.
Yhteydet kirjailijan nuoruuteen

Mäki on lapsuudessaan ja nuoruudessaan asunut Siikaisten Saarikoskella, joka on tunnistettavissa kirjan prologin tapahtumapaikaksi. Hän on kertonut jalkapalloharrastuksestaan, jolla on myös merkittävä osa Jussi Vareksen tarinassa.
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Antti Majanderin mukaan kirjassa parasta on menneisyyden vihlomisen kuvaus. Siitä syntyy enemmän kuin rikosliemen taustamauste. Muuten kirja tarjoaa lisää samaa, joten fanit eivät pety. Nuoruustango oli ilmestymisvuonnaan neljänneksi myydyin kotimainen kirja ja sitä myytiin 68 700 kappaletta.
Nykyaika (lehti 1921–1937)

Nykyaika oli Massachusettsin Fitchburgissa vuosina 1921–1937 ilmestynyt amerikansuomalainen sosiaalidemokraattinen aikakauslehti.
Raivaajan kustannusyhtiön julkaisema Nykyaika perustettiin amerikansuomalaisten sosialistien hajaannuksen yhteydessä lakanneen Säkeniä-lehden tilalle. Kahdesti ja myöhemmin kerran kuukaudessa ilmestyneen lehden levikki oli 5 000 kappaletta vuonna 1923 ja 3 000 vuonna 1927. Sen ensimmäisenä toimittajana työskenteli Moses Hahl. Muita toimittajia olivat William N. Reivo ja
Oskari Tokoi.
Aiheesta muualla

Nykyaika digitoituna kansalliskirjastossa
Saharanvarpuskiuru

| Saharanvarpuskiuru |
| --- | --- |
 Saharanvarpuskiuru (Mauritania)
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kiurut Alaudidae
Suku::  Varpuskiurut Eremopterix
Laji::  nigriceps
Kaksiosainen nimi
 Eremopterix nigriceps  Gould, 1841 
Katso myös
   Saharanvarpuskiuru Wikispeciesissä   Saharanvarpuskiuru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Saharanvarpuskiuru (Eremopterix nigriceps) on eteläinen kiurulaji.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on vain 10–12,5 cm ja siipien kärkiväli 20–22 cm. Läntisen palearktisen alueen pienin kiuru, vain vihervarpusen kokoinen. Kesäpukuinen koiras on omalaatuisen värinen: vatsapuoli on musta, selkäpuoli harmaanruskea ja pää mustan ja valkoisen kirjava. Naaras ja nuori lintu ovat alapuolelta vaaleita ja päältä harmaanruskeita, ja siiven keskimmäisistä peitinhöyhenistä muodostuu siivelle tumma juova. Nokka on vaalea, voimakas ja kartiomainen.
Esiintyminen

Saharanvarpuskiuru on levittäytynyt Afrikkaan Saharan eteläreunaan ja Sahelin alueelle sekä Arabian niemimaalle ja Afganistanin ja Pakistanin alueelle. Nimialalaji nigriceps elää Kap Verden saarilla, albifrons manner-Afrikassa ja melanauchen Punaisenmeren rannikoilla ja siitä itään. Lajin maailman populaation koko on noin 10 miljoonaa yksilöä ja sen kanta on elinvoimainen. Laji on paikkalintu tai lyhyen matkan muuttaja, eikä sitä ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Saharanvarpuskiurut elävät karuilla hiekkamailla, usein suolapitoisilla ja kivisillä tai kallioisilla seuduilla, missä kasvaa vaatimatonta pensaikkoa tai heinikkoa. Pesimäajan ulkopuoella ne elävät tavallisesti pikku parvissa, mutta parvessa voi joskus olla tuhansia lintuja.
Lisääntyminen

Pesä on maassa mättään tai ruohotupsun suojassa. Munia on 2 tai joskus 3, joita pääasiassa naaras hautoo 11–12 päivää. Poikaset jättävät pesän lentokyvyttöminä 8 päivän ikäisinä. Kumpikin emo huolehtii omasta poikasesta, joka oppii lentämään noin 12–14 päivää vanhana. Lajilla on tavallisesti vain yksi pesye kesässä.
Ravinto

Syö siemeniä, hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Aiheesta muualla

Birguides (kuvia)
ITIS: Eremopterix nigriceps (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1584282  Wikispecies: Eremopterix nigriceps  ADW: Eremopterix_nigriceps  ARKive: eremopterix-nigriceps  Avibase: 8C3578224075119E  BirdLife: 22717222  BOLD: 116526  BOW: bcslar1  CoL: 6GFTM  eBird: bcslar1  EURING: 9530  GBIF: 2490694  iNaturalist: 7376  IRMNG: 10216723  ITIS: 559957  IUCN: 22717222  NCBI: 215302  Observation.org: 77658  Open Tree of Life: 139502  Xeno-canto: Eremopterix-nigriceps 
muni Eremopterix nigriceps nigriceps
Rudolf Nurejev

| Rudolf Nurejev |
| --- | --- |
 Rudolf Nurejev vuonna 1973.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. maaliskuuta 1938 Irkutsk
Kuollut: 6. tammikuuta 1993 (54 vuotta) Pariisi
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto, Itävalta (1982–)
Ammatti:  tanssija koreografi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Rudolf Hametovitš Nurejev (ven. Рудо́льф Хаме́тович Нуре́ев, tat. Rudolf Xämät ulı Nuriev; 17. maaliskuuta 1938 Irkutsk – 6. tammikuuta 1993 Pariisi) oli neuvostoliittolaissyntyinen balettitanssija ja koreografi. Loikattuaan länteen vuonna 1961 Nurejev oli baletin suurimpia tähtiä kuolemaansa 1993 saakka.
Pitkien loikkiensa ja nopeiden käännöstensä vuoksi Nurejev on rinnastettu Vatslav Nižinskiin. Erityistä Nurejevissa oli myös hänen fyysinen kauneutensa, karismansa, lavasäteilynsä, urheilullisuutensa ja runollisuutensa. Nurejev myös rikkoi klassisen, romanttisen ja nykytanssin rajoja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rudolf Nurejev -säätiö. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 2  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Rudolf Nurejev ja Liliana Cosi vuonna 1972 Roomassa.
Esko Saira

Esko Raimo Saira (s. 14. kesäkuuta 1938 Lemi) on entinen suomalainen ampumahiihtäjä ja olympiamitalisti.
Saira voitti ampumahiihtoviestin olympiahopeaa Sapporossa 1972 ja Innsbruckissa 1976. Henkilökohtaisilla matkoilla hän sijoittui molemmissa kisoissa kuudenneksi. Anterselvan MM-kisoissa 1975 hän voitti pronssia 20 kilometrin matkalla. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti 20 kilometrillä vuosina 1973 ja 1975 sekä viestissä vuosina 1971, 1973, 1975 ja 1976.
Seuratasolla Saira edusti muun muassa Lemin Eskoja. Hän voitti Suomen mestaruuden 20 kilometrillä vuonna 1972 ja 10 kilometrillä vuonna 1975. Nykyaikaisessa kolmiottelussa hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1969 ja 1970.
Sachsenhausenin keskitysleiri

Arbeit macht frei Sachsenhausenin pääportissa.
Sachsenhausen oli Berliinin lähistöllä Oranienburgissa toiminut natsien keskitysleiri ja myöhemmin neuvostoliittolaisten ylläpitämä vankileiri. Nykyisin alueella toimii keskitysleirimuseo.
1933–1934 – SA-joukkojen Oranienburgin keskitysleiri

Sachsenhausen sai alkunsa 21. maaliskuuta 1933, vain pari kuukautta natsien valtaantulon jälkeen, kun SA-joukot perustivat keskitysleirin Oranienburgin keskustassa sijaitsevalle tyhjälle tehdasalueelle. Aikaisemmin paikalla oli sijainnut olutpanimo. SA-joukot toivat leirille lähinnä berliiniläisiä ”poliittisesti epäilyttäviä” henkilöitä, kuten natseja vastustaneita poliitikkoja, radio- ja lehtitoimittajia, kirjailijoita, kommunisteja ja sosiaalidemokraatteja. Leirillä oli jo myös juutalaisia. Oranienburgin keskitysleiri ei ollut vielä tuhoamisleiri. Tosin jo tuolloin vankeja pidettiin nälässä ja heitä kohdeltiin epäinhimillisesti. Vartijoiden väkivallan uhreina kuoli ainakin 16 vankia.
Oranienburgin leirin sijainti oli keskitysleiriksi hyvin julkisella paikalla. Paljon käytetty tie pohjoisesta Berliiniin kulki leirin vierestä. Aidat olivat matalat, joten ohikulkija saattoi hyvinkin jäädä tarkkailemaan leirin elämää. Lisäksi vankeja vietiin ulkopuolelle töihin ja heistä joitakin pääsi pakenemaan. Karanneet vangit levittivät leiristä tietoa ulkomailla, mutta heidän paljastuksiinsa ei juuri reagoitu. Lisäksi propagandaministeriö kuvasi leiristä leppoisan ”dokumenttielokuvan” hälventääkseen epäluuloja kotimaassa ja ulkomailla.
Vuonna 1934 SA-joukot muuttuivat vainoajista vainotuiksi pitkien puukkojen yönä. SS-kenraali Theodor Eicke miehineen valtasi ja sulki leirin ja lähetti vangit Lichtenbergin leirille. Oranienburgin leiri jätettiin tyhjäksi varaleiriksi, joka otettaisiin tarpeen vaatiessa käyttöön. Varaleiriä ei tarvittu, vaan kaupunkiin rakennettiin uusi SS:n hallitsema keskitysleiri Sachsenhausenin kaupunginosaan.
1936–1945 – SS:n Sachsenhausen

Kesä 1936 Oranienburgissa oli lämmin, jopa kuuma varsinkin Emslandin keskitysleiriltä tuoduille vangeille. Heidän tehtävänään oli rakentaa kokonaan uusi ja moderni mallileiri SS:n omien arkkitehtien suunnitelmien mukaan. Uuden leirin tuli olla alistava jo pelkän ulkonäkönsä puolesta. Leiri oli kolmion muotoinen, jonka rakennuksien rivistöt muodostivat sisäänkäyntiä ”A-tornia” kohti osoittavia kehiä. Monien muiden keskitysleirien tavoin A-tornin portissa luki motto: ”Arbeit macht frei” - Työ vapauttaa. Sachsenhausen oli merkittävä leiri myös siksi, että siellä toimi kaikkien Saksan valtakunnan keskitysleirien keskushallinto. Useiden vuosien ajan siellä työskenteli SS-Hauptsturmführer Rudolf Höss, joka myöhemmin toimi Auschwitzin keskitysleirin päällikkönä.
SS:n johtaman Sachsenhausenin toiminta-aikana keskitysleirillä oli vangittuna yli 200 000 ihmistä. Kuten SA-joukkojen Oranienburg-leirissä ensimmäiset vangit kuuluivat kansallissosialistien vastustajiin, joita seurasivat juutalaiset ja muut rodullisesti ala-arvoisiksi luetellut. Toisen maailmansodan syttymisestä lähtien Sachsenhauseniin tuotiin vankeja Saksan vaikutuspiiriin kuuluneista maista. Rodullisten ja poliittisten vankien lisäksi sinne vietiin myös sotavankeja sekä itä- että länsirintamalta.
Yksi Sachsenhausenin erityispiirteistä oli “Schuhläuferkommando”, kenkien testausyksikkö. Tämän vangeista koostuneen yksikön tehtävänä oli kävellä ja juosta päivät läpeensä erityisesti suunnitellulla eri materiaaleista koostuvalla radalla testaten sotilaskäyttöön suunniteltuja kenkiä. Alun perin matka oli noin 26 kilometriä päivittäin, mutta myöhemmin matka nostettiin 40 kilometriin. Vankien piti kantaa päällään täyttä kenttävarustusta, jotta olosuhteet olisivat olleet mahdollisimman pitkälle sotaa vastaavat.
Vaikka Sachsenhausen luokitellaan ensisijaisesti työleiriksi, siellä murhattiin kymmeniä tuhansia ihmisiä. Esimerkiksi vuonna 1941 yli 12 000 venäläistä sotavankia ja juutalaista murhattiin testattaessa joukkotuhoamiseen tarkoitettuja kaasutusautoja. Uhrit kuolivat tauteihin, hoidon puutteeseen, nälkään, väsymiseen, kylmään, joukkoteloituksiin, pahoinpitelyihin ja vuodesta 1942 lähtien heitä tapettiin myös kaasukammiossa, joka oli sijoitettu A-tornia mukaillen nimettyyn rakennukseen Asema Z. Sen nimellä viitattiin aakkoston viimeiseen kirjaimeen, joka tarkoitti vankien viimeistä rakennusta keskitysleirillä. Natsit yrittivät piilottaa todisteita massamurhasta läheiseen kanavaan, kuitenkin vielä neuvostojoukkojen saapuessa paikalle, löydettiin tonneja tuhkaa ja luita.
1936–1945 – SS:n Sachsenhausen > Operaatio Bernhard

Himmlerin käskystä SS-Sturmbannführer Bernhard Krüger perusti Sachsenhausenin vangeista rahanväärennösyksikön, jota myöhemmin täydennettiin muilta leireiltä tuoduilla vangeilta. Vangit valmistivat lähes täydellisesti väärennettyjä 5, 10, 20, ja 50 punnan seteleitä lähes yhdeksän miljoonaa kappaletta. Leirillä painetun rahan arvo oli yhteensä 134 610 810 puntaa. Operaatio Bernhardin tarkoitus oli horjuttaa Yhdistyneen kuningaskunnan taloutta kasvattamalla maan inflaatiota. Rahat aiottiin pudottaa lentokoneista Britannian yllä, mutta suunnitelmasta luovuttiin sen epävarmuuden vuoksi. Raha käytettiin sen sijaan strategisten tarvikkeiden hankkimiseen ulkomailta sekä Saksan ulkopuolella toimivien agenttien palkkioihin.
Vuoden 1945 alussa yksikkö keskittyi Yhdysvaltain dollareihin, mutta ei ehtinyt valmistaa yhtään kokonaista seteliä, ennen kuin RSHA keskeytti hankkeen. Vihollisen edettyä Saksan maaperälle väärennysyksikköä siirreltiin muille leireille ennen sodan loppua. Yksikkö vapautui vihdoin 6. toukokuuta 1945, kun yhdysvaltalaiset joukot vapauttivat Ebenseen alaleirin.
Itävaltalainen, vuoden 2007 parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon voittanut Väärentäjä on filmatisointi operaatio Bernhardista.
1936–1945 – SS:n Sachsenhausen > Sota loppuu

Vuoden 1945 alussa Sachsenhausenissa oli noin 58 000 vankia ja sitä ympäröivillä alaleireillä yli 20 000 lisää. Kun puna-armeija tavoitti Oder-joen helmikuussa, leirin komendantti komensi vangit evakuoitaviksi. Heikot sekä vaarallisiksi luokitellut vangit, kuten venäläis- ja brittiupseerit ammuttiin. Seuranneina viikkoina SS siirsi tuhansia vankeja muille keskitysleireille Mauthauseniin ja Bergen-Belseniin. Huhtikuun 21. päivänä leirillä oli jäljellä 38 000 vankia. Näistä 33 000 jaettiin 500 vangin yksiköihin, jotka sitten komennettiin marssimaan luoteeseen. Sodan viimeisien päivien kuolonmarsseilla vilu, nälkä, uupumus sekä SS:n väkivalta tappoivat monia. Vihdoin 29. huhtikuuta SS-vartijat pakenivat ja loput vangeista kohtasivat Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton armeijan joukkoja. Leirille jääneistä noin 3 000 vangista 300 kuoli vapautusta seuranneina viikkoina vankeusaikanansa kokemiensa rasitusten vuoksi.
1945–1950 – Puna-armeijan erikoisleiri

Heti voitonjuhlan jälkeen puna-armeija aloitti kymmenen erikoisleirin rakentamisen valloitetuille alueille (NKVD:n erikoisleirit). Elokuussa 1945 Sachsenhausenista tuli Erikoisleiri nro 7 ja kesäkuusta 1948 lähtien Erikoisleiri nro 1. Leirille koottiin vangittujen natsien, erityisesti natsipuolueen jäsenien lisäksi myös maanpettureina pidettyjä puna-armeijan sotilaita. Esimerkiksi natsien aikana Sachsenhausenissa pidetyt venäläiset sotavangit joutuivat nyt samaan paikkaan omiensa vangitsemina.
Erikoisleiri nro 7 oli eristetty ulkomaailmasta täydellisesti. Vangit eivät saaneet tietää omaisistaan, eivätkä omaiset vangeista. Leiri oli tarkoitettu kovennettuun vapausrangaistukseen, ja siellä harjoitettiin myös jonkin verran kommunistista uudelleenkasvatusta. Vangit eivät joutuneet tekemään kovaa pakkotyötä eikä heitä ollut tarkoitus tuhota, eivätkä vartijat käyttäytyneet väkivaltaisesti. Siitä huolimatta erikoisleirillä tämän toiminnan aikana vangitusta 60 000 ihmisestä 12 000 kuoli kammottavien vankilaolojen vuoksi nälkään, tauteihin ja hoidon puutteeseen kunnes vuonna 1950 erikoisleiri lakkautettiin ja vangit vapautettiin.
Nykyhetki – muistomerkki ja museo

Leiri oli pitkään joko tyhjillään tai tilapäisessä sotilaskäytössä. Ajoittain alueen rakennuksia myös purettiin ja osia tuhottiin räjäyttämällä, kuten Asema Z. Vuonna 1961 leiristä tehtiin kansallinen muistomerkki ja taiteilija Fritz Cremer pystytti sinne veistoksensa Die Anklagende, Syytös. Vuodesta 1993 alueella on toiminut keskitysleirimuseo.
| --- | --- |
 Vankeja Stepan Bandera  Francisco Largo Caballero  Jack Churchill  Georg Elser  Einar Gerhardsen  Herschel Grynszpan  August Landmesser  Julius Leber  Martin Luther  Martin Niemöller  Antonín Zápotocký :  Leirillä kuolleita Sachsenhausen: Hans von Dohnányi k. 1945  Jakov Džugašvili k. 1943  Moritz Rabinowitz k. 1942  Karl Säre k. 1943 Erikoisleiri nro 7: Heinrich George k. 1946 
| --- | --- |
 Vartijoita ja esikunnan jäseniä Johann Altfuldisch  Hermann Florstedt, myöhemmin Majdanekin komendantti  Fritz Hartjenstein, myöhemmin Natzweiler-Struthofin komentaja  Paul Werner Hoppe, Stutthofin komendantti  Rudolf Höss, myöhemmin Auschwitzin komendantti  Anna Klein, naisvartijoiden päällikkö  Josef Kramer, myöhemmin Bergen-Belsenin komendantti  Max Simon, myöhemmin SS-kenraali :  Komendantit SA Werner Schäfer, 1934 SS Michael Lippert, 1936  Karl-Otto Koch, 1936–1937  Hans Helwig, 1937–1938  Hermann Baranowski, 1938–1939  Walter Eisfeld, 1940  Hans Loritz, 1940–1942  Anton Kaindl, 1942–1945 
Uusien vankien erä SA:n tarkastuksessa 1933.
Sachsenhausenin portti, ”A-torni”
Osa kenkien testausrataa, jota Schuhläuferkommando kulki. (kuva 2005)
Teloituspylväitä, joihin ammuttavat vangit sidottiin, sellaisina kuin ne tänäkin päivänä ovat. Pylväät olivat sitä varten, että niihin saatiin ripustettua vangit käsistään, jotka oli sidottu selän taakse.
Venäläisiä sotavankeja 1941.
Vankeja pakkotyössä rakentamassa rautatietä 1940.
Erikoisleiri nro 7:lle omistettu museo.
Stalinin poika Jakov Džugašvili kuoli leirillä 1943.