stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuohtiainen

| Tuohtiainen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Karjala
Kunnat:  Luumäki
Koordinaatit:  61°00′38″N, 27°20′22″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kivijärven reitin valuma-alue (14.19)
Laskujoki:  Lakanvirta Lakanjärveen 
Järvinumero:  14.191.1.004
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  74,9 m  
Pituus:  6,9 km  
Leveys:  2,4 km  
Rantaviiva:  32,4493 km  
Pinta-ala:  4,67652 km²   
Tilavuus:  0,0144157 km³ 
Keskisyvyys:  3,08 m  
Suurin syvyys:  15,47 m  
Valuma-alue:  841,8 km²  
Saaria:  21 
 fiTuohtiainen 
Tuohtiainen  on Etelä-Karjalassa Luumäellä Inkilän, Sarkalan ja Lakkalan kylien lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 468 hehtaaria eli 4,7 neliökilometriä, se on 6,9 kilometriä pitkä ja 2,4 kilometriä leveä. Se alkaa Inkilässä Kalamasalmesta ja laajenee aluksi kohti länttä. Hirviluodonniemen takana heti saariston jälkeen se aukeaa etelään leviäväksi järvenseläksi, joka katkeaa Salmenniemeen. Siellä järvi koukkaisee luoteeseen Mustalahdeksi, jonka lahdensuun eteläpuolelta työntyy etelään kapea Juurikkaansalmi. Salmi aukeaa pieneksi järvenosaksi, joka on 700 metriä leveä. Järvi jatkuu eteläpäässä Vuolteensalmena Ketarlahteen, joka on järven eteläisin pää. Täällä alkaa lasku-uoma Lakanvirta virrata kaakkoon päin. Järven ympäristö on verrattain alavaa, vaikka maisemassa on vaihtelua tuovia matalia mäkiä. Sellainen on esimerkiksi Inkilän eteläpuolella kohoava Soikulanvuori, jonka kallioissa on kalliomaalauksiakin. Sarkalahden kulmakunta sijaitsee länsirannasta kohoavan mäen laella. Järvenselän kaakkoispuolella kohoavat Kipolammen ympärillä pienet järvelle näkyvät mäet. Tietystä kohdasta voi länteen katsova veneilijä erottaa Kortonvuoren, joka kohoaa Mustalahden ja Kortonjoen eteläpuolella.
Järvellä on 21 saarta, joiden yhteispinta-ala on 2,92 hehtaaria (0,6 % järven pinta-alasta). Suurin osa saarista on pinta-alaltaan aarin ja hehtaarin väliltä. Niitä ovat esimerkiksi pohjoisosassa sijaitsevat Pohjansaari ja Aittaluoto, järvenselällä sijaitsevat Haukkasaari, Pilliluoto, Mäntysaari, Pienisaari ja Kaipiasaari, sekä eteläosassa sijaitsevat Kukkosaari ja Livonsaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 14,4 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0144 kuutiokilometriä. Se on 15,5 metriä syvä ja sen keskisyvyydeksi on arvioitu 3,1 metriä. Sen syvin kohta sijaitsee järven pohjoispäässä Inkilän- ja Rantalahden edessä . Siitä alkaa puolentoista kilometrin pituinen syvännejakso kohti etelää. Muualla ei järvessä ole yli 10-metrisiä syvänteitä.
Sen rantaviivan pituus on 32,4 kilometriä . Järven rannat ovat pääasiassa metsämaata tai rantasuota. Rantaan ulottuvia peltomaita sijaitsee vain Inkilänlahdella, Mustalahdella ja Ketarlahdella. Lähiympäristössä sijaitsevia maatiloja on rannan tuntumassa viisi ja kauempana mäkien laella toiset viisi. Asutuksesta muodostuu Inkilän kylä sekä Livonkylän ja Sarkalahden kulmakunnat. Inkilän ja Sarkalahden kautta kulkee yhdystie 14705, josta haarautuvat pienemmät kylätiet toimivat rantaan vievien pikkuteiden alkuna.
Luontoarvoja

Vedenväri on ruskea johtuen veden korkeasta humuspitoisuudesta ja näkösyvyys on noin 2 metriä. Veden happamuustaso on lievästi hapan (pH 6,9) ja sen ravinnetaso luokitellaan karuksi, vaikka se on lievästi rehevöitymässä. Järvi on ollut kohteena vuosina 2010–2013 käynnissä olleessa Väliväylä kuntoon -hankkeessa. Näin siitäkin huolimatta, että järven vedenlaatuluokitus oli vuonna 2008 erinomainen. Järven kalakantaa on hoidettu hoitokalastuksin ja siihen on istutettu kuhaa, järvitaimenta, harjusta, planktonsiikaa, järvisiikaa ja haukea.
Historiaa

Kivikaudella ja pronssikaudella Väliväylän vesistöreitti on ollut asukkaille tärkeä vesikulkureitti. Sen käyttö on alkanut mahdollisesti silloin, kun Saimaan vedet mursivat maankohoamisesta johtuen uuden lasku-uoman noin 4300 eaa. Kuten muillakin kulkureiteillä löytyy myös täältä kalliomaalauksia. Kalamaniemen kalliomaalaukset sijaitsevat Kalamanniemen kärjessä ja länsirannassa noin 2–3 metriä vedenpinnan yläpuolella. Inkilänlahdella sijaitsee kolmas kohde Inkilän kalliomaalaus, joka on tosin pahasti kulunut.
Väliväylää ja siten myös Tuohtiaista on käytetty 1800-luvulta asti puuteollisuuden tarviteman tukkipuun uittoreittinä . Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa järven karttanimi oli Kivijärvi. Kartan mukaan sen vedenpinta oli nykyistä paljon korkeampi, sillä järven piirteet olivat nykyistä leveämmät. Lisäksi sen pohjoisosat ovat nykyään erillisiä järviä, joiden lasku-uomassa tahtuu 0,3 metrin pudotus.
Vuoden 1970 peruskartassa oli Sulkusensuo vielä lähes kokonaan ojittamatta. Ojituksen rinnalla Ketarlahden suota on raivattu peltomaaksi. Juurikkalan peltomaata järven rannassa on sen sijaan metsitetty. Peltomaiden muutokset ovat syntyneet vuoden 1986 kartan julkaisun jälkeen. Samoin on tehty joillekin mäen laella sijaitseville Sarkalahden peltomaille.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Touhtiaisen–Ala-Kivijärven alueeseen (14.191) se kuuluu. Se on osa Valkealan reitin pääreittiä. Järven vedenpinnan korkeus on 74,9 metriä mpy. Se sijaitsee Kivijärven reitillä Väliväylän eli Valkealan reitin varrella ja on sen vuoksi vesireitin läpivirtausjärvi. Reitti jatkaa etelään Lakanvirtana Lakanjärveen (20 ha) ja siitä eteenpäin Kannuskoskelle, jossa sijaitsee pieni Kannuskosken vesivoimalaitos (0,3 megawattia) . Voimalan vaikutukset Tuohtiaisen vedenpinnan korkeuteen ovat vähäiset. Tuohtiaiseen tulee pohjoisesta laajalta Matalajärven valuma-alueelta (14.194) Matalajärven (56 ha) Suurisalmesta laskeva uoma. Siellä Virmojärveen (42 ha) tuleva Alajoki on Lennusjärven (518 ha) laskujoki. Mustalahteen tuleva Kortonjoki on Kortonjoen valuma-alueen (14.193) laskujoki.
Tuohtiaisen lähialueella on ojitettu mäkien välisiä metsäisiä laaksoja ja niiden ojia on johdettu suoraan järveen. Lähialueella sijaitsee myös muutama järvi. Inkilänlahteen laskee pohjoisesta Suuri-Höytiön (28 ha) kautta pienempi Pieni-Höytiö (5 ha). Pohjanlahden rantaan on johdettu tiheästi ojitettujen Alussuon ja Ollinsuon johto-ojat. Järvenselän itärantaan laskee Kipolammen (18 ha) laskuoja ja länsirantaan lähes umpeenkasvaneen Eparlammen (8 ha) ojat. Eteläpäässä sijaitsevaan suorantaiseen Ketarlahteen on johdettu useita tiheästi ojitetun Sulkusensuon ojia. Järven lasku-uoma on Kannuskoskelle jatkuva Lakanvirta, jonka uomassa sijaitsee Lakanjärvi (20 ha). Kannuskoskella sijaitsevassa voimalassa on pudotusta 6,4 metriä, mutta Lakanvirrassa vain kymmeniä senttejä.
Aiheesta muualla

Melontareitti (Arkistoitu – Internet Archive) (kartta, PDF)
Lindell, Lea: Valkealan reitin vedenlaatu ja siihen vaikuttavat tekijät, Vesi- ja ympäristöhallituksen monistesarja (nro 44), Kouvola, 1981
(14.1)
Emmanouíl Tzánes

| Emmanouíl Tzánes Bounialís> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1610/1637 Réthymno, Kreikka
Kuollut: 1690/1694
Emmanouíl Tzánes Bounialís (kreik. Εμμανουήλ Τζάνες Μπουνιαλής) (1610/1637 Réthymno, Kreikka – 1690/1694) oli kreikkalainen renessanssiajan taidemaalari.
Tzánes syntyi Réthymnossa Kreetan saarella, ja hänestä tuli sittemmin pappi. Vuosiksi 1648–1654 hän muutti Korfun saarelle, josta jatkoi edelleen Venetsiaan. Tzánes maalasi suuren määrän ikoneja.
Pyhä Yrjö tappamassa lohikäärmettä Tzáneksen maalaamassa ikonissa.
Tzánes kuului kreetalaiseen koulukuntaan. Samoihin aikoihin Venetsiassa vaikutti myös toinen kreetalainen taidemaalari, Theódoros Poulákis.
Tuvalun historia

Perinteinen tuvalulainen asu.
Tuvalun historian ensimmäiset asukkaat lienevät tulleet lähisaarilta ensimmäisellä vuosituhannella jaa., vaikka varhaisemmastakin asutuksesta on todisteita. Saarille tuli polynesialaisia ja vähäisemmissä määrin mikronesialaisia. Ensimmäisenä eurooppalaisena saaret löysi Álvaro de Mendaña de Neira vuonna 1568.
Eurooppalaiset antoivat saarille nimeksi Ellicesaaret, ja ne olivat pitkään syrjäisen sijaintinsa ansiosta eristyksissä. Vasta 1800-luvulla saarille alkoi tulla eurooppalaisia vaikutteita, kuten kristinusko. Vuonna 1877 Ellicesaaret siirtyivät Britannian siirtomaahallintoon. Ellicen- ja Gilbertinsaarista tuli Gilbert- ja Ellicesaarten protektoraatti 1892 ja siirtokunta 1912.
Saaret erosivat 1974, ja Ellicesaaret itsenäistyivät 1. lokakuuta 1978 nimellä Tuvalu. Maan ensimmäinen pääministeri oli Toaripi Lauti. Tuvalu liittyi Yhdistyneisiin kansakuntiin vuonna 2000, jolloin siitä tuli myös Kansainyhteisön täysjäsen. Tuvalua uhkaa 2000-luvulla merenpinnan nousu, ja YK:n mukaan koko saariryhmä on vaarassa jäädä merenpinnan alle.
Varhaishistoria

Tuvalun varhaisimmat asukkaat olivat pääasiassa polynesialaisia Samoalta, Tokelausta, Tongalta ja Uvealta. Pohjoisimmille saarille tuli myös mikronesialaisia Kiribatilta. Mikronesialaiset asuttivat erityisesti Nuita. Tuvalun eteläisin saari Niulakita sai ensimmäiset asukkaansa vasta 1900-luvulla.
Kielitieteilijöiden arvion mukaan Tuvalun ensimmäiset asukkaat saapuivat saarelle ajanlaskun alussa. Sukeltajat löysivät kuitenkin vuonna 1986 Nanumangan luolista todisteita varhaisihmisen asutuksesta 8 000 vuoden takaa. Tämä on ristiriidassa Tyynenmeren alueen asutushistorian kanssa, sillä sen oletetaan asutetun vasta tuhansia vuosia myöhemmin.
Tuvalun varhaishistoriaa hallitsivat paikalliset hallitsijat, alikit. Jokainen aliki hallitsi yhteiskuntaa, jonka jokaisella yksilöllä oli omat määrätyt tehtävänsä. Jokaisella sologalla (”perhe”) oli oma vastuunsa yhteiskunnassa. Perhe saattoi esimerkiksi olla vastuussa rakentamisesta, kalastamisesta, tanssimisesta tai parantamisesta. Perinnetietojen välittämistä toisille perheille pidettiin tabuna.
Eurooppalaisvaikutteet > Ensimmäiset eurooppalaiset

Ensimmäisenä eurooppalaisena Tuvalun näki tutkimusmatkailija Álvaro de Mendaña de Neira, joka havaitsi Nuin 1568 ja Niukalitan 1595. Hän saapui Nuin lähistölle Salomonsaarilta tammikuussa 1568 Capitana-aluksellaan. Toisella tutkimusmatkallaan Mendaña de Neira nimesi Niukalitan La Solitariaksi. Vasta 200 vuotta myöhemmin seuraava eurooppalainen löysi alueelle, kun Francisco Antonio Mourelle saapui Nanumangalle 5. toukokuuta 1781. Hän oli ollut matkalla Manilasta Meksikoon, kun hänen aluksensa La Princesa oli joutunut epäsuotuisien tuulien vietäväksi. Mourelle ei onnistunut jalkautumaan saarelle, vaikka paikalliset asukkaatkin yrittivät vetää frigattia lähemmäksi rantaa. Mourelle hylkäsi lopulta aikeensa ja lähti paluumatkalle. Hän ohitti vielä Nanumean saaren.
Yhdysvaltalaisen kauppalaiva Rebeccan kapteeni De Peyster löysi Funafutin atollin 1819 ja nimesi sen brittiläisen poliitikon Edward Ellicen mukaan Ellicen ryhmäksi. Ellice omisti De Peysterin laivan lastin. Seuraavana aamuna De Peyster näki vielä Nukufetaun ja nimesi sen Peysterin ryhmäksi. Myöhemmin englantilainen hydrografi A. G. Findlay alkoi käyttää koko saariryhmästä nimeä Ellicensaaret.
De Peysterin jälkeen monet kauppiaat ja valaanpyytäjät kävivät alueella. Valaanpyytäjä George Barrett Independence II -aluksellaan löysi Nukulaelaen marraskuussa 1821. Vuonna 1825 Obed Starbuck löysi Niutaon sekä Vaitupun ja hollantilaisen Pollux-aluksen kapteeni havaitsi Nuin yli 250 vuotta Mendaña de Neiran matkan jälkeen. Exploring Expedition -tutkimusmatkan johtaja Charles Wilkes vieraili 1841 kolmella saarella ja kutsui alkuperäisasukkaita vierailemaan aluksillaan.
Vuosien 1850–1875 aikana Tuvalun väkiluku väheni radikaalisti. Saarelaisia vietiin orjiksi plantaaseille Queenslandiin ja Fidžille. Lisäksi saarten väkilukua pienensivät eurooppalaisten tuomat taudit. Vuonna 1863 perulaiset orjakauppiaat kidnappasivat Funafutilta ja Nukulaelaesta 400 ihmistä; lähes kaksi kolmasosaa saarten asukkaista. Heidät vietiin Peruun työskentelemään guanokaivoksissa.
Kristinuskon Tuvalulle toi London Missionary Societyn (LMS) cookinsaarelainen diakoni Elekana. Hän ajautui vuonna 1861 Nukulaelaelle. Palattuaan Tuvalulta takaisin Samoalle hän ilmoitti LMS:n lähetystyöntekijöille Nukulaelaella olevan asukkaita, jotka tarvitsevat evankeliumia. Pastori A. W. Murray avasi virallisesti toiminnan Tuvalulla vuonna 1865, kun hän vieraili saarilla. Tuvalulaiset kääntyivät suhteellisen nopeasti kristinuskoon. Pian tämän jälkeen perinteiset väestön liikakasvua estävät käytännöt kuten lapsentapot ja abortit kiellettiin. 1800-luvun lopussa Tuvalun väkiluku alkoikin kasvaa jälleen tasaisesti.
Eurooppalaisvaikutteet > Brittihallinnon alaisuudessa

Brittihallinnon alaisuuteen Tuvalu, eli silloiset Ellicesaaret siirtyi vuonna 1877, kun perustettiin läntisen Tyynenmeren territorio, jonka päämaja sijaitsi Fidžillä. Vuonna 1892 perustettiin Gilbert- ja Ellicesaarten protektoraatti, johon kuului siis Ellicesaarten lisäksi Gilbertsaaret. Vuonna 1916 protektoraatista tehtiin siirtokunta, ja seuraavien 20 vuoden aikana siirtokuntaan liitettiin muitakin saariryhmiä, kuten Line- ja Phoenixsaaret.
Toisessa maailmansodassa japanilaiset saapuivat Gilbertinsaarille joulukuussa 1941, kun he valloittivat Tarawan. Gilbert- ja Ellicesaarten siirtokunnan pääkaupunki siirrettiin tilapäisesti Gilbertinsaarilta Funafutille. Japanilaiset suunnittelivat hyökkäystä Ellicensaarille, mutta tappiot Midwayn taistelussa hidastivat heidän etenemistään. Yhdysvaltalaiset ehtivätkin ensin Ellicesaarille ja rakensivat Funafutille lentoaseman lokakuussa 1942. Tämän jälkeen he rakensivat vielä asemat Nukufetaulle ja Nanumealle. Japanilaiset pommittivat kaikkia kolmea saarta, mutta vahingot jäivät niillä pieniksi. Saaret olivat merkittävä välietappi yhdysvaltalaisille matkalla pohjoiseen, jossa odotti Tarawan taistelu marraskuussa 1943.
Toisen maailmansodan jälkeen monet tuvalulaiset muuttivat Tarawalle työpaikkojen perässä. Tarawalla oli paremmat mahdollisuudet työllistymiselle, erityisesti sodan tuhojen jälleenrakentamisen takia.
1970-luvulla etniset jännitteet gilbertinsaarelaisten ja ellicensaarelaisten välillä kasvoivat. Ellicensaarella asui siirtokunnan vähemmistönä olevia polynesialaisia, ja Gilbertinsaarilla mikronesialaisia. Vuonna 1974 britit myönsivät siirtokunnalleen autonomian. Toukokuussa 1974 siirtokunnan hallinto oli kokonaan paikallisilla, kun perustettiin oma parlamentti, jonka 28 jäsenestä kahdeksan oli Ellicensaarilta. Ellicensaarelaiset halusivat kuitenkin täyden itsehallinto-oikeuden, sillä he tunsivat, että he olivat joutuneet briteiltä gilbertinsaarelaisille. Brittiläiset järjestivät Ellicensaarilla kansanäänestyksen, ja 92 prosenttia äänestäjistä halusi erota Gilbertinsaarista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tuvalun historia Wikimedia Commonsissa
Álvaro de Mendaña de Neira näki ensimmäisenä eurooppalaisena Tuvalun.
Nukufetaulainen mies vuodelta 1831.
Yhdysvaltalainen tykki Funafutilla toisessa maailmansodassa.
Tuvalun lippu vuosina 1995–1997.
Tuvalun pääministeri 2006–2010, Apisai Ielemia.
Typpioksidi

| Typpioksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10102-43-9
PubChem CID:  145068
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NO
Moolimassa:  30,01
Ulkomuoto:  Väritön kaasu
Sulamispiste:  –164 °C
Kiehumispiste:  −152 °C
Tiheys:  1,3402 g/dm3
Typpioksidi eli typpimonoksidi (NO) on typen (N) ja hapen (O) muodostama kaasumainen yhdiste. Se on yksi typen oksideista, joilla tarkoitetaan kaikkia typen ja hapen yhdisteitä.
Typpioksidia esiintyy kaikkialla elimistössä, jossa sen tärkeimmät tehtävät ovat mikroverenkierron säätely, neurotransmissio ja immuunipuolustus. Oksidatiivisen stressin kokonaismäärästä riippuen typpioksidi voi suojella soluja antioksidanttina tai lisätä solutuhoa pro-oksidanttina.
Ihminen käyttää typpioksidia muun muassa lääketieteellisissä yhteyksissä ja hitsauksessa. Typpioksidia  esiintyy myös haitallisena ilmansaasteena.
Ominaisuudet

Typpioksidi on pariton molekyyli eli siinä on pariton määrä elektroneja. Useimmista muista parittomista molekyyleistä poiketen typpioksidi ei kuitenkaan sanottavasti dimeroidu. Se kestää kuumennusta 1 000 °C:n lämpötilaan. Hapen läsnä ollessa se kuitenkin helposti hapettuu typpidioksidiksi:
Koska typpioksidi on pariton molekyyli, se on paramagneettinen aine. Kaasuna se on väritön, mutta esiintyessään matalissa lämpötiloissa kiinteänä tai nesteenä se on sinistä.
Typpioksidin moolimassa on 30,01 g/mol ja CAS-numero 10102-43-9.
Valmistus ja käyttö

Typpioksidia valmistetaan polttamalla ammoniakkia noin 500 °C:n lämpötilassa platinan toimiessa katalyyttinä:
Laboratoriotarkoituksiin sitä voidaan valmistaa myös pelkistämällä typpihappoa kuparilla:
Elimistössä typpioksidi  on merkittävä signaalimolekyyli. Niinpä sitä käytetään lääketieteessä, inhalaattorilla hengitettynä muun muassa sirppisoluanemian hoidossa, ja se helpottaa äkillistä hengitysvajausta eli ARDS-oireyhtymää, samoin se auttaa vastasyntyneitä hengitysvaikeuksissa ja myös estää ohitusleikkauksessa siirretyn suonen tukkeutumisen.
Typpioksidia käytetään muun muassa kaasukaarihitsauksessa suojakaasuun lisättynä. Typpioksidi reagoi hitsauksessa muodostaen otsonin kanssa typpidioksidia (NO + O3 ⇒ NO2 + O2).
Typpioksidi ympäristöongelmana

Muiden typen oksidien tavoin myös typpioksidi on haitallinen luonnon ja maaperän happamoitumista aiheuttava kaasu. Varsinkin teollisuudesta ja liikenteestä aiheutuu paljon typen oksidien päästöjä. Typen oksidien päästöt ovat ongelma, koska niitä syntyy teollisuuden palamisreaktioissa (kuten kivihiiltä poltettaessa) aina, vaikka palava aine ei sisältäisikään typpeä, sillä ilmassa on typpeä.
Ilmakehässä typpioksidi reagoi herkästi hapen kanssa muodostaen typpidioksidia. Se taas reagoi veden kanssa, jolloin syntyy muun muassa typpihappoa. Kun tämä typpihappo sataa maaperään, se aiheuttaa luonnon happamoitumista.
Tahkoluodon hiilivoimala
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Typpioksidin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Nitric Oxide (englanniksi)
DrugBank: Nitric Oxide (englanniksi)
Human Metabolome Database: Nitric oxide (englanniksi)
KEGG: Nitric oxide (englanniksi)
Elintarvikelisäaineisiin kuuluvat pakkauskaasut
argon (E 398) |
butaani (E 943a) |
happi (E 948) |
helium (E 939) |
hiilidioksidi (E 290) |
isobutaani (E 943b) |
propaani (E 944) |
typpi (E 941) |
typpimonoksidi (E 942) |
vety (E 949)
Työntekijäin ryhmähenkivakuutus

Työntekijäin ryhmähenkivakuutus on suomalaisten työmarkkinajärjestöjen sopimukseen perustuva vakuutusjärjestely, josta maksetaan työntekijän kuollessa korvaussumma hänen perillisilleen. Työntekijäin ryhmähenkivakuutuksen tarkoituksena on turvata perheen välitön toimeentulo puolison tai lasten huoltajan kuoleman jälkeen. Vakuutuksen perusteella maksetaan vakuutussumma vakuutuksen ottaneen työnantajan palveluksessa olleen työntekijän kuoltua. Kuolemantapauskorvauksen edunsaajia ovat vainajan puoliso sekä alle 22-vuotiaat lapset.
Korvaus maksetaan kaikista kuolemantapauksista kuoleman syystä riippumatta. 
Velvollisuus vakuutuksen ottamiseen koskee kaikkia työnantajia, joita sitovassa työehtosopimuksessa on tai joiden alalla voimassa olevassa yleisessä valtakunnallisessa työehtosopimuksessa on ryhmähenkivakuutusta koskevat määräykset. Ryhmähenkivakuutuksen ovat velvollisia ottamaan sellaiset työnantajat, joiden solmimassa työehtosopimuksessa on määräys tällaisesta vakuutuksesta. Vakuuttamisvelvollisia ovat lisäksi työnantajat, joiden toimialalla on vakuuttamismääräyksen sisältävä yleinen valtakunnallinen työehtosopimus. Merkitystä ei ole sillä, onko työnantaja järjestäytynyt työnantajajärjestöön vai ei.
Vakuutuksia myöntävät suomalaiset henkivakuutusyhtiöt. Vakuutusmaksu määrätään samasta palkkasummasta kuin entisen lakisääteisen tapaturmavakuutuksen eli nykyisen työtapaturma- ja ammattitautivakuutuksen vakuutusmaksu.
Vakuutusyhtiöt tilittävät keräämänsä vakuutusmaksut Työntekijäin Ryhmähenkivakuutuspoolille. Korvaukset käsitellään Tapaturmavakuutuskeskuksessa (www.tvk.fi).
Korvaussummat määritellään vuosittain. Voimassa olevan korvaustaulukon voi tarkistaa Työntekijäinryhmähenkivakuutussivuilta. Vakuutuskorvausta korotetaan, mikäli kuolleella on lapsi tai mikäli kuolema on sattunut tapaturmaisesti. Vuonna 2020 tai sen jälkeen tapahtuneesta kuolemasta leskenosuus on 4 660–16 720 euroa. Määrä riippuu kuolleen työntekijän iästä. Lapsen osuus on noin 7 500 euroa.
Aiheesta muualla

Työntekijäin ryhmähenkivakuutuksen kotisivut
Tyreotropiini

Tyreotropiini eli tyrotropiini (TSH Thyroid stimulating hormone) on aivolisäkkeen etulohkon erittämä glykoproteiineista muodostunut hormoni. TSH stimuloi kilpirauhasen eritystoimintaa sekä säätelee kilpirauhassolujen määrää ja tilavuutta sekä on välttämätön kilpirauhashormoni tyroksiinin (T4-hormoni) tuotannolle. Sen sijaan hypotalamuksen erittämä tyreoliberiini (TRH) säätelee TSH:n eritystä. Tyreotropiinin eritys vaikuttaa elimistössä vahvistavasti tai heikentävästi useisiin lääkeaineisiin.
Veren TSH-pitoisuudet ovat luontaisesti korkeampia talvella ja keväällä kuin kesällä ja syksyllä sekä terveillä että kilpirauhasen vajaatoiminnasta kärsivillä.
Tyreotropiinin CAS-numero on 9002-71-5.
TSH:n toiminta

TSH kiinnittyy kilpirauhasessa oleviin reseptoreihin. Se vaikuttaa kilpirauhasen toimintaan kiihdyttävästi ja edesauttaa jodin kerääntymistä kilpirauhaseen.
TSH:n toiminta > TSH:n ja kilpirauhashormonien vuorovaikutus

Veren korkeat tyroksiini- ja trijodityroniinipitoisuudet ehkäisevät TRH:n toimintaa ja vähentävät suoraan TSH:n eritystä, siten kilpirauhasen liikatoiminta sammuttaa TSH:n vapautumisen kokonaan. Vastaavasti alhaiset tyroksiini- ja trijodityroniinipitoisuudet lisäävät TSH:n eritystä. Tyroksiinin ja trijodityroniin inhiboivaa vaikutusta omaan eritykseen kutsutaan negatiiviseksi palautesäätelyksi, joka on tavallista muidenkin aivolisäkkeen etulohkon hormonien säätelyssä.
Reseptori

Tyreotropiinille on sitä vastaanottava reseptori. Reseptoria koodaa kromosomissa 14 sijaitseva TSHR-geeni.
Aiheesta muualla

Terveysportti: Tyreotropiini (S-TSH)
Työtaso

Työtaso on paikoillaan tapahtuvassa istuma- tai seisomatyössä käytettävä, sopivalle korkeudelle asennettu vaakasuora taso, joka mahdollistaa työvälineiden käytön ja työn tekemisen pitkiä aikoja rasittumatta. Työtaso voi olla esimerkiksi puusepänhöyläpenkki, tarkoitukseen sopiva pöytä tai jopa sepän alasin. Kotitaloudessa työtaso tarkoittaa useimmiten keittiön pöytäkaappien päälle asennettua kestävää levyä.
Massiivimuovinen keittiön työtaso, johon on upotettu allas samasta materiaalista.