stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katolisen kirkon historia
Katolinen kirkko 1900-luvulla > Vatikaanin toinen kirkolliskokous antaa uuden suunnan

1960-luvulla hallinneen paavi Johannes XXIII:n koolle kutsuma Vatikaanin toinen kirkolliskokous oli erittäin merkittävä tapahtuma katolisen kirkon kannalta ja kuuluu katoliselle kirkolle merkittävimpiin tapahtumiin 1900-luvulla. Kirkolliskokous aiheutti käänteen katolisen kirkon suhtautumisessa muihin kristillisiin kirkkoihin ja uskontoihin. Samoin kirkolliskokouksen seurauksena katolisen kirkon käsitys itsestään ja modernisoituvasta maailmasta muuttui. Varsinkin jälkimmäinen muutos oli erittäin merkittävä, koska paavinistuimen konflikti tieteen ja modernismin kanssa oli leimannut koko uuden ajan paaviutta ja näkynyt selvästi varsinkin 1800- ja 1900-luvulla hallinneiden paavien politiikassa.
Vatikaanin toinen kirkolliskokous poikkesi suuresti edellisistä kirkolliskokouksista, sillä kyseisessä kirkolliskokouksessa uudistettiin suuresti vanhanaikaisena pidettyä katolista kirkkoa. Esimerkiksi 90 vuotta ennen Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen alkua pidetty Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous ei ollut uudistanut katolista kirkkoa vaan vahvistanut paavin valtaa. Lisäksi Vatikaanin toisessa kirkolliskokouksessa valmistellut asiakirjat pyrittiin kompromissiratkaisujen avulla hyväksymään mahdollisimman suurilla äänienemmistöillä, toisin kuin esimerkiksi Vatikaanin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa, jossa paavi Pius IX oli vastustanut useita kompromisseja ja vienyt paavin tahdon läpi suuresta vastustavasta oppositiosta huolimatta.
Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen tuloksia olivat muun muassa kuusitoista hyväksyttyä asiakirjaa. Neljä konstituutioksi kutsuttua dokumenttia olivat erityisen tärkeitä:
liturgiaa koskeva konstituutio
dogmaattinen kirkkoa koskeva konstituutio
dogmaattinen ilmoitusta koskeva konstituutio
pastoraalinen konstituutio kirkosta nykypäivän maailmassa
Kirkolliskokouksen hyväksymiin päätöksiin kuului myös yhdeksän dekriittiä, jotka liittyivät sosiaalisiin viestintätapoihin, katolisiin itäkirkkoihin, ekumeniaan, piispoihin, pappien koulutukseen, sääntökuntiin, maallikkoapostolaatteihin sekä pappeihin ja lähetystyöhön. Kirkolliskokous myös hyväksyi kolme lausuntoa, joiden aiheena olivat kristillinen kasvatus, ei-kristilliset uskonnot ja uskonnonvapaus.
Vatikaanin toinen kirkolliskokous myös kehotti katolisia yhteistyöhön sekä keskusteluun muidenkin uskontojen kuin vain kristinuskon kanssa. Kirkolliskokouksen asiakirjaan liittyen myös julkaistiin kannanotto, jossa kirkko sanoutui irti juutalaisvastaisuudesta.
Kirkolliskokous myös otti sitä edeltäneestä Vatikaanin ensimmäisestä kirkolliskokouksesta poikkeavan linjan hyväksymällä uskonnonvapauden vetoamalla ihmisarvoon sekä kristilliseen uskonkäsitykseen. Kanta poikkesi suuresti Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen aikaisen paavi Pius IX:n julistuksista, joilla paavinistuin oli vielä alle sata vuotta sitten ilmoittanut vastustavansa uskonnonvapautta nimeämällä sen harhaopiksi.
Katolinen kirkko 1900-luvulla > Kirkolliskokousta seuraa hajaannus

Paavi Paavali VI:n pontifikaatin aikana katolinen kirkko oli murrosvaiheessa. Vatikaanin toinen kirkolliskokous oli tehnyt päätöksiä kirkon uudistamisesta, mutta päätöksien saattaminen voimaan kesti aikaa. Paikoin uudistukset pyrittiin saattamaan voimaan varsin nopeasti.
Katolisen kirkolla oli sisäisiäkin ongelmia. Esimerkkinä kirkon sisällä tapahtuvasta kuohunnasta voidaan pitää Alankomaiden katolista kirkkoa, joka vielä 1950-luvulle tultaessa oli pysynyt selkeästi uskollisena Roomassa olevalle kirkkojohdolle. Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen jälkeen Alankomaissa tapahtui kuitenkin kehitystä, jonka seurauksena julkaistiin Hollantilainen katekismus. Kyseiseen kirjaan oli liitetty muun muassa raamatuntutkimuksen tuloksia ja muuta uudempaa teologiaa. Lisäksi Alankomaiden katolisessa kirkossa kirkkojen yhtenäisyyteen ja jumalanpalvelukseen liittyvissä käytännöissä ei enää noudatettu täysin katolisen kirkon virallista linjaa.
Katolisessa kirkossa heräsi myös kysymys seurakuntapappien selibaattisäännöstä, jonka käsittelyn Paavali VI oli vetänyt pois Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen asialistalta. Läntisessä ja keskisessä Euroopassa kärsittiin pulaa papeista, ja pappiskokelaiden määrä oli selvässä laskussa. Syynä oli katolisen kirkon selibaattisääntö, joka ei houkuttanut monia nuoria liittymään kirkon palvelukseen.
Katolisen kirkon sisällä kiisteltiin lisäksi kirkolliskokouksen uudistamasta jumalanpalvelusjärjestyksestä. Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen jälkeen perustettiin erilaisia vanhaa latinankielistä messua puoltavia ryhmiä. Näiden ryhmien mukaan messujen pitäminen kansankielellä ”protestantisoi” katolista kirkkoa. Tavallisienkin seurakuntalaisten joukossa muutokset saivat aikaan epävarmuutta, vaikkakin jotkin seurakunnat ottivat innolla vastaan uuden käytännön.
Myös paavin Humanae vitae -kiertokirje herätti vastustusta. Ehkäisyn, perhesuunnittelun ja abortin kieltäminen vastoin paavin neuvonantajien suosituksia herätti paljon keskustelua ja kiistaa, eikä tämä kiista ole vieläkään laantunut. Arvostelu kiertokirjettä kohtaan jakaantui pääosin kahteen erilaiseen näkökohtaan: kiistaan kirkollisesta sukupuolimoraalista ja kiistaan paavin auktoriteetin käytöstä kiistassa. Essenissä järjestetyillä katolisilla kirkkopäivillä vuonna 1968 käsiteltiin muun muassa paavin auktoriteetinkäyttöä. Kirkkopäivillä selvisi, että seurakunnan jäsenet vastustivat paavin auktoriteetinkäyttöä, jossa tavallisia uskovaisia ei kuunneltu. Huomattavaa on kuitenkin se, ettei itse paaviutta tai paavin opetusvirkaa kirkossa kyseenalaistettu.
Katolinen kirkko nykypäivänä

Nykypäivänä katolinen kirkko on maailman suurin kristillinen kirkkokunta. Sillä on yli miljardi jäsentä maailmanlaajuisesti. Katolisen kirkon nykyinen johtaja on vuodesta 2013 hallinnut argentiinalainen Franciscus. Nykyajan katolisella kirkolla on useita haasteita, muun muassa sen suhtautuminen vapautuksen teologiaan on herättänyt keskustelua. Samaten kirkon sisällä on haluttu arvioida uudelleen seksuaalimoraaliin liittyviä opetuksia ja toivottu uudenlaista suhtautumista esimerkiksi naispappeuskysymykseen. Toisaalta on myös esitetty huolia maallistumisen vaikutuksista kirkkoon. Myös ekumenia on ollut viime vuosina keskustelujen aiheena.
1990-luvulta lähtien kertomuksia katolisen kirkon työntekijöiden harjoittamasta lasten seksuaalisesta hyväksikäytöstä erilaissa kirkon oppilaitoksissa on tullut ilmi ympäri maailman. Skandaalia on pahentanut kirkon johdon jopa useita vuosikymmeniä kestänyt salailu ja hiljainen hyväksyntä.
Jeesus luovuttaa Taivasten valtakunnan avaimet Pietarille, mikä katolisen näkemyksen mukaan aloitti paaviuden. Yksityiskohta Pietro Peruginon freskosta Sikstuksen kappelissa.
Ikonissa Konstantinus Suuri ja kirkkoisät pitelevät Nikean uskontunnustusta.
Pyhä Leo I kohtaa hunnikuningas Attilan Rafaelin maalauksessa. Leo I nautti elinaikanaan myös suurta maallista valtaa Länsi-Rooman ollessa heikkouden tilassa. Paavin onnistui pysäyttää hunnien Italian sotaretki, mihin keisari Valentinianus III ei yrityksistään huolimatta ollut pystynyt.
Gregorius Suuri. Kuva on peräisin 1300-luvulta.
Benedictus Nursialainen.
Stefanus VI pitää oikeudenkäyntiä edeltäjänsä Formosuksen ruumiille.
Clunyn kaupungin benediktiiniluostari, josta Clunyn liike sai alkunsa.
Francisco de Zurbaránin Franciscus Assisilaista esittävä maalaus noin vuodelta 1658.
Kohtaus Danten Jumalaisesta näytelmästä, jossa runoilija tapaa kirkon merkittävimmistä opettajista muun muassa Petrus Lombarduksen, Tuomas Akvinolaisen ja Albert Suuren.
Sivistynyt renessanssipaavi Nikolaus V. Hänen seuraajansa osoittautuivat korruptoituneiksi ja moraaliltaan rappioituneiksi.
Luther väittelemässä Johann Eckin kanssa paaviudesta.
Reformaation leviäminen ja katolinen vastaisku. Siniset alueet ovat protestanttisia, vihreät katolisia.
Ignatius Loyola, jesuiittaveljeskunnan perustaja.
Jesuiittapyhimys Francisco Xavier käännyttämässä paravaa.
Kardinaali Richelieu, joka oli merkittävässä roolissa kolmikymmenvuotisessa sodassa.
Innocentius XI oli paavi, jonka valtakautta leimasi jatkuva valtataistelu Aurinkokuningas Ludvig XIV:n kanssa.
Thomas Lawrence, Paavi Pius VII, 1819.
Näkymä paavi Leo XII:n aikaiseen Roomaan.
Pius IX.
Paavi Leo XIII.
Paavali VI.
Nykyinen paavi Franciscus vuonna 2013.
Nakajima Ki-44

| Nakajima Ki-44 Shōki |
| --- | --- |
 Nakajima Ki-44
Tyyppi:  torjuntahävittäjä
Alkuperämaa:   Japani
Valmistaja:  Nakajima
Ensilento:  elokuussa 1940
Esitelty:  1942
Valmistus lopetettu:  1944 lopulla
Valmistusmäärä:  1 225 
Nakajima Ki-44 Shōki (liittoutuneiden raportointinimi Tojo) oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien torjuntahävittäjä toisessa maailmansodassa.
Ensimmäisen tuotantoversion moottorina oli 1 250 hevosvoiman Nakajiman Ha-41-tähtimoottori ja aseistuksena neljä 12, 7 millimetrin konekivääriä, joista kaksi olivat koneen tasoissa ja kaksi rungossa. Toisessa oli 14-sylinterinen kaksirivinen 1 520 hevosvoiman Nakajima Ha-109 ja kolmannessa 2 000 hevosvoiman Nakajima Ha-145. Toisen ja kolmannen tuotanimallin tykkiaseistuksena oli joko neljä 20 mm:n tykkiä ja kaksi 20 mm:n sekä kaksi 37 mm:n lentokonetykkiä. Kone pystyi myös kantamaan 200 kilon pommin.lähde?
Kuvan Ki-44-II Otsu kuvattuna Clarkin lentokentällä vuonna 1945.
Kooltaan sekä siipien pinta-alaltaan (15 m²) Ki-44 oli jonkin verran muita vastaavia japanilaiskoneita pienempi, mikä ilmeisesti rajoitti koneen liikehtimiskykyä ja ohjattavuutta. Palveluskäyttöön tyyppi otettiin joulukuussa 1941. Sen etuina aikalaisiinsa nähden olivat sekä lakikorkeus, 11 200 m että huippunopeus, 605 km/h (tiedot malli II:sta).
Tekniset tiedot

Lähde: https://warintheskies.org/aircraft/ki44.html
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&08.07900008,79 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.04500009,45 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.02500003,25 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&015.&&&&0015,00 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02105.&&&&002 105 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Nakajima Ha-109 -14-sylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&01133.&&&&001 133 kW (&&&&&&&&&&&01520.&&&&001 520 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0605.&&&&00605 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01700.&&&&001 700 km
Aseistus
4 × 12,7 mm konekivääriä, joista 2 × rungossa ja 2 × siivissä -tai-
4 × 20 mm tykkiä -tai-
2 × 20 mm tykkiä, 2 × 37 mm tykkiä ja 1 × 200 kg pommi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nakajima Ki-44 Wikimedia Commonsissa
Nakajima_Ki-44-II
Porvoon matkailualan oppilaitos

”Pomo-talo” vuonna 2022.
Porvoon matkailualan oppilaitos (POMO) oli Porvoossa 1970-luvulta vuoteen 2000 toiminut matkailu- hotelli- ja ravintola-alan koulutusta tarjonnut oppilaitos. Se sai alkunsa vuonna 1972, kun lakkautetun Porvoon naisopiston tiloissa alettiin antaa ammattikoulutusta erillisissä Porvoon ravintola-alan oppilaitoksessa ja Porvoon matkailuopistossa. Vuonna 1976 nämä kaksi yhdistettiin Porvoon matkailualan oppilaitokseksi.
Matkailuopiston opiskelijat erikoistuivat toisena kahdesta lukuvuodestaan kunnalliseen matkailutoimeen, majoltuspalveluihin tai matkatoimisto- ja matkailuliikennetyöhön. Ravintola-alan koulutuksessa oli ylioppilaspohjainen tarjoilijalinja ja keskikoulupohjainen kokkilinja. 1990-luvun puolivälissä 2,5-vuotisen matkailukoulutuksen kolme suuntautumisvaihtoehtoa olivat matkatoimisto- ja liikenneala, kotimaan matkailu ja ulkomaisten matkailijoiden incoming-palvelut sekä hotelli- ja ohjelmapalvelut. Epävirallisena tutkintonimikkeenä oli iteronomi, joka on johdettu latinan matkaa tarkoittavasta sanasta, mutta kieliasiantuntijoiden mukaan virheellisesti.
Porvoon matkailuopisto toimi ensimmäisen lukuvuotensa 1972–1973 Porvoon Naisopisto Oy:n omistuksessa. Matkailuopisto ja ravintola-alan oppilaitos olivat valtionapuun oikeuttavia ammattiopistoja, minkä lisäksi ne saivat avustusta Porvoon kaupungilta ja opiskelijoilta perittiin lukukausimaksuja. Oppilaitos kärsi silti alkuun rahapulasta. Lokakuussa 1974 matkailukoulutus päätettiin siirtää hallinnollisesti Porvoon seudun ammattikoulun omistaneen kuntainliiton alaisuuteen useiden muidenkin kaupunkien ilmaistua kiinnostuksensa opiston ylläpitoon. Ravintola-alan koulutus siirrettiin Askolan ammattikoulun tehtäväksi. Matkailuopiston opiskelijat olivat kuitenkin keskenään eriarvoisessa asemassa, sillä joidenkin kotikunnat kustansivat opiskelun, toisten kotikunnat taas perivät lukukausimaksut opiskelijalta.
Matkailuopisto oli erittäin suosittu: alkuvuosina yli 800 vuosittaisesta hakijasta sisään pääsi vain 65. Oppilaitoksessa toimi myös sisäoppilaitoksena toimineelta naisopistolta periytynyt asuntola, jossa vuoden 1976 paikkeilla asui kolmisenkymmentä matkailuoppilaitoksen kahdesta sadasta opiskelijasta.
Vuonna 2000 lakkautetun matkailuoppilaitoksen työtä jatkavat Porvoossa toisen asteen oppilaitos Careeria (matkailualan perustutkinto) ja Haaga-Helia ammattikorkeakoulu (restonomi AMK ja kolme englanninkielistä matkailualan BBA-koulutusohjelmaa). Careeria syntyi vuonna 2019 Porvoo International Collegen ja Edupolin fuusiossa, ja se toimii Naisopistosta ja matkailuoppilaitoksesta tutussa Pomo-talossa.
Kirjallisuutta

Hillu-Kuitunen, Hannele: Porvoon matkailualan oppilaitoksen 20-vuotishistoriikki. Porvoon matkailualan oppilaitos 1992. ISBN 952-9783-00-0.
Viitanen, Kaisa (toim.): Kasvamassa ammattitaitoon : Porvoon matkailualan oppilaitos 1972-2000. Porvoo, 2000.
Portus

Portus-fresko 1500-luvulta Vatikaanissa.
Fiumicinon lentokenttä. Järvi Lago Traiano keskellä.
Portus ('hamina') eli Portus Trajani Felicis oli antiikin Roomassa satama-alue Tiberjoen suulla. Se oli Rooman satamakaupungin Ostian ulkosatama ja kuului hallinnollisesti Ostiaan. Portus rakennettiin keisari Claudiuksen käskystä, ja satamaa laajennettiin keisari Trajanuksen käskystä. Alueella on nykyisin Rooman suurin lentokenttä Fiumicino.
Portus kehittyi myöhäisantiikissa itsenäiseksi kaupungiksi. Nykyisin satama-alue on Tiberjoen liettymisen vuoksi järvi.
Ostian ja Portuksen välille syntyi nekropoli. Toisin kuin Ostiaa, Portusta ei juuri ole kaivettu esiin.
Kirjallisuutta

Karivieri, Arja (toim.): Life and death in a multicultural harbour city: Ostia antica from the Republic through late Antiquity.  (Sarja: Acta Instituti Romani Finlandiae, Vol. 47)  Roma:  Institutum Romanum Finlandiae, 2020.  ISBN 978-88-5491-104-8
Karivieri, Arja & Meriluoto, Marjo (toim.): Ostia, portti Roomaan.  Tampere:  Vapriikki, 2019.  ISBN 978-951-609-965-4
Steinby, Christa: The Role of Ostia and Portus in Roman Seafaring – The Literary Evidence, Institutum Romanum Finlandiae 2020 ISBN 978-88-5491-104-8 (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Portus Wikimedia Commonsissa
Pora

Vintilä terineen
Kierukkaporat metallille, puulle, betonille
Pora on työstöväline, jolla tehdään reikä tai upotus eri materiaaleihin. Yleisin poratyyppi on kierukkapora, jossa porakoneella tai vääntimellä pyöritetään ja painetaan poraa, jonka kärjessä on kaksi leikkaavaa terää. Nämä terät tekevät kohteeseen pyörimällä ja painamalla, lastuamalla reiän tai upotuksen.
Poraa kutsutaan usein virheellisesti poranteräksi. Pora on työstöväline, jonka terät ovat sen kärjessä. Porassa on siis kaksi leikkaavaa terää (kierukkapora). Pora kiinnitetään porakoneeseen, jonka nimi usein lyhennetään muotoon pora. Kuitenkin esim. ”16 millimetrin pora” on oikea termi  myös puhekielessä ja lyhyempikin kuin ”16 millimetrin poranterä”.  Porakone pyörittää poraa, jonka terät työstävät halutun reiän tai upotuksen.
Työkaluna pora on tuhansia vuosia vanha. Porakonetta voidaan käyttää myös muihin tarkoituksiin kuin reiän tekemiseen. Sopivasti varustettua porakonetta voidaan käyttää vaikkapa kierteitykseen, senkkaukseen tai ruuvien vääntämiseen. Porakoneiden koot ja tehot vaihtelevat kämmenen sisään mahtuvista pienoisporakoneista suuriin kokonaisen kuorma-auton täyttäviin kiviporiin. Poria käytetään muun muassa koneiden osien valmistuksessa, rakentamisessa ja puuntyöstössä. Porilla voidaan myös tehdä porakaivoja, tai tutkia menneisyyttä poraamalla näytteitä vanhoista maakerrostumista.
Poraukseen vaikuttavia tekijöitä ovat halutun reiän syvyys ja halkaisija, porattava materiaali ja näistä riippuen poranterän rakenne ja materiaali, porauksen kierrosnopeus, syöttönopeus ja lastun poisto.
Käsikäyttöiset porat ja kairat

Ensimmäiset porat olivat lihasvoimalla toimivia eli käsikäyttöisiä, joita käytetään nykyään lähinnä perinnerakentamisessa. Näitä poria on käytetty lähes yksinomaan puun poraamiseen. Käsikäyttöiset porat ovat joko vintilöitä (veivareita) tai kairoja. Vintilässä on yläkahva tai tukilevy ja kampi, jossa on toinen, pyörivä, putkimainen kahva. Vintilän terät ovat yleensä vaihdettavia.
Kairan kiinteä terä, varsi ja kahva muodostavat yhden kokonaisuuden kahvan ollessa varteen nähden kohtisuorassa. Pelkistetyimmillään kahva on varren yläpäässä olevaan lenkkiin pujotettu puupalikka. Jääkaira voi muistuttaa rakenteeltaan kairaa tai nykyään useimmiten vintilää.
Käsiporakone

Yleiskäyttöinen porakone on sähkömoottorin pyörittämä käsiporakone eli sähköporakone. Käsiporakone voi saada käyttövoimansa esimerkiksi verkkovirrasta, akusta tai paineilmasta. Jos porakone saa käyttövoimansa akusta puhutaan yleensä akkuporakoneesta ja vastaavasti paineilmaporakoneesta, jos käyttövoiman lähde on paineilma. Betonia tai kiveä porattaessa käytetään yleensä poravasaraa tai iskuporakonetta, joiden terät tekevät pyörimisliikkeen aikana myös lyhyttä iskevää liikettä. Iskuporakoneen iskutoiminto voidaan yleensä ottaa käyttöön tai poistaa käytöstä erillisellä kytkimellä. Tehokkaammissa sähköporakoneissa on mekaaninen vaihteisto, joka tyypillisesti sallii poran käytön kahdella eri nopeusalueella, mikä auttaa poraustilanteen kannalta oikean pyörimisnopeuden – 800 kierrosta minuutissa – saavuttamisessa. Käsiporakonetta voidaan käyttää ruuvien vääntämisessä. Erityisesti akkuporakoneita sovelletaan tähän käyttötarkoitukseen, vaikka tehtävään on olemassa myös oma erikoislaitteensa ruuvinväännin. Ensimmäinen akkuporakone syntyi 1960-luvulla Robert Ridley Jr:n kehittäessä Nasalle astronauttien tarvitsemia työkaluja. Toinen varhainen akkuporakone oli japanilaisen Makitan kehittämä, jossa oli akku liitetty muutaman metrin johdolla.
Poravasara

Betonin ja kiven poraamista varten on olemassa myös poravasaroita. Poravasara iskee terää voimakkaasti, minkä vuoksi poravasara on iskuporaa tehokkaampi muun muassa kiven ja betonin porauksessa. Joissain poravasaroissa on myös piikkaustoiminto, jolloin sillä voidaan tehdä myös kevyttä piikkaustyötä.
Pylväsporakone

Pylväsporakoneessa pora on asennettu kiinteästi pylvääseen ja porattava kappale asetetaan suoraan poran alapuolelle. Poran alaspäin suuntautuva syöttöliike saadaan aikaan kammesta vääntämällä, joskin myös automaattisyötöllä olevia koneita löytyy. Pylväsporakoneita käytetään usein konepajoissa, koska niiden avulla saavutetaan parempi tarkkuus ja suurempi nopeus, kuin käsiporakoneita käytettäessä. Lisäksi työ on mukavampaa paremman työasennon ja kevyemmän käsiteltävyyden ansiosta. Pylväsporakoneet ovat tarkkuutensa takia sovellettavissa myös kierteytykseen. Yleensä pylväsporakoneissa ei ole suunnanvaihtoa.
Säteisporakone

Säteisporakone kykenee monipuolisiin koneistuksiin. Kappaleet voivat olla erikokoisia ja muotoisia ja ne voidaan kiinnittää lattialle, koneen pöydälle tai kiinnitysarkkuun, joka nostetaan koneen alustalle. Säteispora on pylväsporakoneen sukulainen.
Kivipora

Kiviporia käytetään nimensä mukaisesti kiven poraamiseen. Kallion louhinnassa kiviporilla tehdään reikiä räjähdyspanosten asentamista varten. Louhinnassa käytetään usein hydraulisia tai pneumaattisia porakoneita. Porakaivot porataan kiviporilla. Näihin tarkoituksiin käytetyt kiviporat ovat suuria, jopa useiden tonnien painoisia koneita.
NC-porakone

Numeerinen ohjaus nopeuttaa reikien työstöä ja poratut reiät ovat sijainniltaan ja geometrialtaan manuaalisilla koneilla porattuja reikiä tarkempia. NC-porakoneissa on usein vakiovarusteena työkalurevolveri. Numeerisen ohjauksen avulla on mahdollista yhdistää esimerkiksi kierrereiän valmistus työkierroksi, jolloin erilaiset työvaiheet voidaan toteuttaa yhdellä ohjelman käskyllä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pora Wikimedia Commonsissa
Hirsien tapitukseen käytetty kaira
Akkuporakone
Kenjutsu

Kenjutsu (jap. 剣術, kenjutsu) tarkoittaa perinteistä japanilaista miekankäyttötaitoa ja on osa-alue japanilaisessa bujutsussa (sotataito). Erilaisia koulukuntia on ollut satoja. Koulukuntaa tarkoittava sana ryū on suomeksi "virta" ja ryūha sananmukaisesti käännettynä "virran haarauma". Sillä tarkoitetaan, että useat koulukunnat ovat syntyneet perustajansa soveltaessa jo olemassa olevia kenjutsu-oppeja ja liittäneet niihin omia oivalluksiaan tai käytännön taistelun esiin tuomia ideoita ja toimintatapoja. Ylipäätään ryūhan tarkoitus on siirtää olemassa olevaa perinnettä eteenpäin, ei kehittää sitä. Tästä seuraa koulukuntien haarautuminen aina, kun luovat ja oivaltavat mestarit ovat liittäneet opetukseen uutta tekniikkaa. Tällöin on muodostunut kokonaan uusi ainutkertainen perinne, uusi ryūha.
"Kukkaistyylit" vs. "halonhakkuu"

Edo-kaudella Tokugawa-shogunaatti saavutti ja ylläpiti rauhaa ja riisui Japania aseista (katana gari). Edo-kaudella vallitseva rauha vaikutti myös miekkailuun koska isojen joukkojen aseellisia yhteenottoja ei liiemmin syntynyt ja sotakentän aseet kuten peitsi (naginata) ja keihäs (yari) jäivät pois samurain jokapaiväisestä asevalikoimasta. Siviilivaatteissa kulkevaan samuraihin voitiin myös soveltaa miekanveto- ja miekkatekniikoita jotka olisivat olleet tehottomia tarkkaan haarniskoitua bushia kohtaan. Tällöin alkoi kehittyä kenjutsu-tyylejä ja kouluja, joissa "henkisyys" ja kata-sarjojen muodollinen sisältö muuttuivat itseisarvoksi. Näiden koulujen edustajat usein vähättelivät perinteisiin ja kovaan harjoitteluun perustuvia miekkailukoulukuntia "halonhakkuuksi", kuten esimerkiksi kovuudestaan kuulua Jigen-ryū kenjutsua, jonka harjoittelusta Satsuman maakunnan samurait olivat kuuluja ja pelättyjä taistelussa. Toisaalta esimerkiksi japanilainen miekkapyhimys (kensen) Miyamoto Musashi arvosteli kirjassaan Go rin no sho (jap.  五輪の書) "kukkaistyylejä".
»On miekkailutyylejä joissa kukka on tullut pähkinää arvokkaammaksi.»
Kenjutsu-opetuksen jaottelu

Perinteisten eli klassisten (koryu) kenjutsu koulujen opetus on jaettavissa kolmeen osaan:
Heihō (jap. 兵法); strategia
Sisältää taistelun henkiset ja strategiset pääperiaatteet.
Te no uchi (jap. 手の内); ote, soveltaminen
Tekniikkojen ajoitukset, yksityiskohdat, harjoittamisen perusteet fyysisesti sekä henkisen ja kehollisen voiman kasvattamisen.
Waza (jap. 技); tekniikka
Sisältää koulun ase- ja aseettomat tekniikat.
Pähkinänkuoressa, opiskellessaan wazaa opettajansa johdolla, te no uchia noudattaen, kenjutsu-oppilas kouluttaa itseään heihōssa.