Suomalainen kansanperinne
Kansanperinteen lajeja > Kansanrunot ja muu suullinen kansanperinne

Suullista kansanperinnettä on välitetty sukupolvelta toiselle. Siihen kuuluvat muun muassa uskomukset, myytit ja kertomukset, lastensadut, kansanviisaudet, sananlaskut, kaskut, loitsut sekä kansanlaulut.
Suomessa kansanperinteen tutkimus alkoi kansanrunouden, etenkin vanhojen kansanlaulujen alkuperän etsimisestä. 1800-luvulla alkaneilta kansanrunojen keräysmatkoilta on koottu maailman suurin kansanrunousarkisto, jonka kortistoissa on noin 2,2 miljoonaa korttia. Keräysmatkoja rahoitti Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, jonka varojen turvin esimerkiksi Elias Lönnrot teki kymmenen perinteen keräysmatkaa. Hän kokosi omista ja muiden löytämistä runoista Kalevalan ja Kantelettaren, ja toimitti satu- ja arvoituskokoelmia. Suuri osa arkiston kokoelmista on saatu erilaisissa kilpakeräyksissä, johon tavalliset kansalaiset osallistuivat. Ensimmäinen yleinen keruukehotus julkaistiin jo 1883.
Merkittävä apu suullisen perinteen säilyttämisessä on ollut itämerensuomalaisten kansojen oma runomitta, kalevalamitta. Mitta ja alkusointu auttoivat runojen ulkoa muistamisessa. Kalevalamittaiset runot on yleensä laulettu. Kalevalamittainen runous säilyi kauimmin Itä-Karjalassa, mutta sitä on kerätty suomalaisten ja karjalaisten lisäksi myös inkeriläisiltä, vatjalaisilta ja virolaisilta. Sama mitta on ollut käytössä sekä kertovissa että lyyrisissä runoissa, häälauluissa, loitsuissa ja jopa sananlaskuissa ja arvoituksissa. Monille kertovien runojen aiheille on löydetty kansainvälisiä esikuvia, mutta yleisesti kalevalainen perinne edustaa varsin omaleimaista ja pitkälle kehittynyttä laulukulttuuria. Vanhaa laulurunoutta on esitetty erityisesti häissä, jotka kestivät monta päivää.
Kansansadut ovat yleensä pitkiä, jopa tuntikausia kestäviä mielikuvituksellisia tarinoita, joita on kerrottu aikuisten ajanvietteeksi ja joissa on usein suorasukaista seksuaalisuutta ja väkivaltaa. Suomessa yleisiä ihmesatujen aiheita ovat satu Henrikki Puuhaarasta, vahvasta Jussista sekä sepästä ja pirusta. Myös Tuhkimo on tunnettu eri nimillä sekä itäisenä että läntisenä versiona. Pilasaduissa hölmöläisiä ovat hämäläiset tai muut naapuriheimojen tai -kylien asukkaat. Monet pilasadut kertovat myös ihmisen ja pahan välisestä taistelusta.
Tarinat ovat dramaattisia kertomuksia, jotka on esitetty totena. Tarinoiden runko on kiinteä ja juoniaines voi olla tunnettu laajalti Pohjois- ja Keski-Euroopassa, mutta hahmot, tapahtuma-aika ja -paikka vaihtelevat. Tarinan on usein kerrottu tapahtuneen kertojan lähipiirissä, tietyssä kylässä tai tietylle henkilölle. Uskomustarinat kertovat ihmisen suhteesta yliluonnolliseen, niiden aiheita ovat tietäjät ja noidat, kuolema, paholainen, jättiläiset ja aarteet. Niissä on usein vakavia moraalisia opetuksia: piru vie kiroilijan tai vainajat kostavat hautausmaan rauhan häiritsemisestä. Historialliset tarinat kertovat reaalimaailman henkilöistä tai tapahtumista, mutta niissäkin voi olla yliluonnollisia aineksia.
Legendat ovat yhteydessä kristinuskoon ja kristillisiksi käsitettyihin normeihin. Ne ovat kertomuksia kristinuskon pyhistä henkilöistä, kuten Jeesus, Neitsyt Maaria, apostolit ja pyhimykset. Kalevalamittaisia legendoja ovat Mataleenan virsi ja Piispa Henrikin surmavirsi, joka on peräisin mahdollisesti 1200-luvulta. Legendoissa voi olla ihmeitä kuten saduissakin, mutta niitä on pidetty elävänä todellisuutena. Suomen alueella on vaikuttanut sekä länsisuomalainen että karjalainen legendaperinne, joista jälkimmäinen on ollut erityisen voimakas.
Sananparret ovat toistuvia, yleisiä sanontoja, jotka rinnastuvat kirjallisiin "lentäviin lauseisiin". Jotkut niistä voi olla tunnettu vain osassa Suomea, mutta toisaalta osa on tunnettu viidessä eri maanosassa. Suomessa tunnetaan kansanomaisena ainakin 300 kansainvälistä sananpartta, kuten "veri on vettä sakeampaa" ja "ei savua ilman tulta". Vanhojen sananparsien näkökulma on miehinen ja talonpoikainen, ja niiden etiikkaan kuuluu työnteko, mielenmaltti, säästäväisyys ja epäluottamus vieraita kohtaan. Uudemmat sananlaskut ja vertaukset ovat keveämpiä ja niissä on tilannekomiikkaa, kuten "aina roiskuu kuin rapataan" tai "levisi kuin Jokisen eväät". Arvoituksille on ominaista rikas kuvakieli, koomisuus ja usein myös seksuaalinen lataus, ja niissä on merkityksettömiä sanoja tai paradoksaalisia kuvia. Vastaus on tuttu ja arkipäiväinen, mutta se on puettu tuntemattomaan asuun. Tietämätön vastaaja on leimattu typeräksi ja hänet on voitu passittaa Hymylään tai Hämälään saamaan lisää älyä.