stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sybarislaisten aarrekammio

| Sybarislaisten aarrekammio> Θησαυρὸς τῶν Συβαριτῶν (Aarrekammio V) |
| --- | --- |
Sijainti:  Olympian arkeologinen alue, Archaía Olympía, Elis, Länsi-Kreikka, Kreikka
Koordinaatit:  37°38′21″N, 21°37′52″E
Rakennustyyppi:  aarrekammio
Valmistumisvuosi:  n. 600–575 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Olympian arkeologinen alue 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sybarislaisten aarrekammio (m.kreik. Θησαυρὸς τῶν Συβαριτῶν, Thēsauros tōn Sybaritōn), tutkimuksessa myös Aarrekammio V, oli antiikin aikainen aarrekammio Olympiassa Kreikassa. Se on saanut nimensä siitä, että sen arvellaan olleen Sybariin kaupungin rakennuttama, mutta tunnistus ei ole täysin varma. Aarrekammion rauniot sijaitsevat Archaía Olympían kunnassa Olympian arkeologisella alueella, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Olympian viiden läntisimmän aarrekammion rauniot ylärinteen puolelta nähtynä. Sybarislaisten aarrekammio on näistä vasemmanpuoleisin.
Sybarislaisten aarrekammio rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 600–575 eaa. Se oli yksi Olympian lukuisista aarrekammioista, jotka oli rakennettu riviin pyhäkköalueen pohjoislaidalle Kronios-vuoren etelärinteeseen, Nymfaionin ja Stadionin välille. Sybarislaisten aarrekammio oli näistä viides lännestä päin laskettuna. Aiemmin se sijoitettiin joskus kuudenneksi. Sen länsipuolella sijaitsi Byzantionlaisten aarrekammio ja itäpuolella Kyreneläisten aarrekammio.
Aarrekammio edusti doorilaista tyyliä, ja koostui pelkästä cellasta ja pronaoksesta. Sen leveys oli noin 9,6 metriä. Julkisivu oli etelään päin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sybarislaisten aarrekammio Wikimedia Commonsissa
Sydämeni on kukkuloilla

| Sydämeni on kukkuloilla> My Heart’s in the Highlands |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  William Saroyan
Tyylilaji:  komedia
Aihe:  poika ja hänen perheensä
Tapahtumapaikka ja -aika:  Fresno, Kalifornia, 1930-luku
Kantaesitys:  1939
Kantaesityspaikka:  Guild Theatre, New York
Sydämeni on kukkuloilla (My Heart’s in the Highlands) on yhdysvaltalais-armenialaisen William Saroyanin yksinäytöksinen komedia vuodelta 1939. Tämän Saroyanin varhaisin näytelmä on sovitettu hänen novellistaan The Man With His Heart in the Highlands. Näytelmän on suomentanut Matti Rossi vuonna 1979, jolloin Jotaarkka Pennanen ohjasi sen Turun kaupunginteatterille. Sitä on esitetty lisäksi ainakin Kokkolan kaupunginteatterissa.
Juoni

Yhdeksänvuotias Johnny asuu epäonnisen runoilijaisänsä ja armenialaisen isoäitinsä kanssa Kalifornian Fresnossa. Johnny ihmettelee maailmaa päällään seisten, yrittää jutella lintujen kanssa ja kiinnostuu junien pilleistä, kunnes kaupunkiin saapuu MacGregor, mies joka soittaa trumpettia ja väittää olevansa näyttelijä. Hän lumoaa kaikki soitollaan ja saa palkkioksi ruokaa. Johnnyn epäonninen runoilijaisä saa runonsa takaisin Atlantic Monthly -lehdeltä, joka ei haluakaan julkaista niitä. MacGregor, joka sanoo kaipaavansa kukkuloille, kuolee siteeraten kuningas Learia.
Sweetlife

| Sweetlife Sweet |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: toukokuu 2002
 Tyylilaji: rock, AOR, progressiivinen rock
 Levy-yhtiö: Delicious Records
Sweetin muut studioalbumit
| Glitz, Blitz And Hitz 1996 | Sweetlife 2002 | New York Connection 2012 |
Sweetlife on Sweet-yhtyeen vuonna 2002 julkaistu studioalbumi.
Albumia on verrattu tyyliltään vuoden 1978 Level Headed -albumiin ja sanoituksia on kehuttu jopa yhtyeen kaikkien aikojen parhaimmiksi.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittaneet Andy Scott ja Steve Grant.
Sweetlife – 5:15
Do It All Over Again – 4:25
Everything – 4:31
Leap of Faith – 4:50
You're Crazy – 4:15
Never Say Forever – 5:41
Airheads! – 5:18
So Far So Good – 4:17
Everybody Wants to Be Someone – 5:27
Neon Psychedelia – 4:55
Sweetlife Overunderture – 2:53
Kokoonpano

Andy Scott – kitarat, taustalaulu, laulu kappaleissa "Leap of Faith" ja "So Far So Good"
Steve Grant – kosketinsoittimet, taustalaulu
Jeff Brown – bassokitara, laulu
Bruce Bisland – rummut, lyömäsoittimet
Swordfish-luokka (hävittäjä)

| Swordfish-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  320 t (standardi) 355 t (max)
Pituus:  62,26 m (kokonaispituus)
Leveys:  5,79 m
Syväys:  2,36 m
Koneteho:  4 500 ihp
Nopeus:  27 solmua (suunniteltu)
Aseistus
Meritorjunta:  1 x QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 3 x QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 x 18" torpedoputkea
Swordfish-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden Armstrong Mitchell and Companyn valmistaman aluksen muodostama torpedovenehävittäjäluokka (engl. torpedo boat destroyer, TBD).
Suunnittelu

Luokan alusten voimanlähteenä olivat Yarrow-kattilat, joiden avulla ne saavuttivat vaaditun 27 solmun nopeuden.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Swordfish | Armstrong Mitchell and Company, Elswick | 4. kesäkuuta 1894 | 27. helmikuuta 1895 | joulukuu 1896 | myyty 1910 |
| HMS Spitfire | Armstrong | 4. kesäkuuta 1894 | 7. kesäkuuta 1895 | marraskuu 1896 | myyty 1912 |
Švitrigaila

| Švitrigaila |
| --- | --- |
 Švitrigaila teoksessa Sarmatiae Europeae descriptio vuodelta 1578.
Liettuan suuriruhtinas
Valtakausi:  1430–1432
Edeltäjä:  Vytautas Suuri
Seuraaja:  Žygimantas Kestutis

Syntynyt:  n. 1370
Kuollut:  10. helmikuuta 1452
Puoliso:  Tverin Anna
Suku:  Gediminid
Isä:  Algirdas
Äiti:  Tverin Uliana
Švitrigaila (noin 1370–1452) oli Liettuan suuriruhtinas vuodesta 1430 vuoteen 1432. Ennen suuriruhtinuuttaan hän taisteli vallasta Vytautasia vastaan. Asemastaan hänet kukisti Žygimantas Kestutis.
Alkuajat

Švitrigaila syntyi Algirdasin ja tveriläisen ruhtinatar Ulianan avioliitosta. Švitrigaila kastettiin katolilaiseen uskoon Krakovassa yhdessä usean muun veljensä kanssa Jogailan kruunaamisen yhteydessä vuonna 1386. Vuonna 1393 hän yritti vallata Vitebskin, minkä johdosta hänen serkkunsa Vytautas lähetti hänet vangiksi Krakovaan. Hänen onnistui kuitenkin paeta Unkariin. Vytautasin taistellessa Saksalaista ritarikuntaa vastaan vuosina 1401–1403 Švitrigaila taisteli ritarikunnan puolella tavoitellen valtaa itselleen. Ritarikunta lopetti tukensa hänelle Raciążin rauhansopimuksen myötä vuonna 1403. Švitrigaila teki rauhan Vytautasin kanssa vasta vuonna 1420.
Suuriruhtinaaksi

Švitrigaila nousi Liettuan suuriruhtinaaksi Vytautasin kuoleman jälkeen vuonna 1430. Hän jatkoi Vytautasin politiikkaa ja tarjosi Saksan keisarille Sigismundille apuaan kruunua vastaan. Lisäksi hän muodosti Puolaa vastaan tähdätyn liiton Saksalaisen ritarikunnan kanssa. Tämä johti Puolan hyökkäykseen maahan ja Vytautasin veljen Žygimantas Kestutisin johtamaan kapinaan, joka karkotti Švitrigailan Vilnasta vuonna 1432.
Loppuaika

Švitrigaila jatkoi taistelua vallasta vielä kukistumisensakin jälkeen. Hänen edukseen toimi Žygimantasin heikkous vallanpitäjänä ja Liettuan kallistuminen Puolan valtaan, mikä ärsytti liettualaista aatelistoa. Švitrigailalla oli myös tukea Liettuan rusilaisilla alueilla, sillä hänhän oli puoliksi venäläinen. Heikentääkseen hänen otettaan rusilaisista maista Žygimantas antoi vuonna 1434 ortodoksisille aatelisille samat oikeudet, kuin katolilaisilla aatelisilla jo oli. Ratkaiseva yhteenotto kilpailijoiden välillä käytiin lähellä Ukmergeä 1. syyskuuta 1435. Žygimantasin johtamat liettualais-puolalaiset joukot kukistivat Švitrigailan ja häntä tukeneet Liivinmaan ritarikunnan joukot. Žygimantasin tappoi eräs Švitrigailan kannattajista vuonna 1440 ja hän sai palata hallitsemaan Volynian ja Podalsien alueita Kasimir Jagiellon alaisuudessa. Švitrigaila kuoli 2. lokakuuta 1452.
Sydän tietää

| Sydän tietää Meiju Suvas |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1990
 Julkaistu: 1990
 Formaatti: LP
 Kesto: 42.07
 Levy-yhtiö: Fazer Musiikki
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Meiju Suvaksen muut julkaisut
| Rakkauden huoneet 1986 | Sydän tietää 1990 | Pure mua 1992 |
Sydän tietää on suomalaisen Meiju Suvaksen studioalbumi vuodelta 1990.
Kappaleet

Volare – 3.36
Käy tanssimaan – 2.25
Ovi sydämeeni – 3.47
Sydän tietää – 3.19
Sulle – 3.57
Kai vierelläin oot vielä silloin – 3.55
Hurrikaani – 2.58
Rakkauden muistomerkki – 4.18
Jos ikävä koittaa – 3.05
Eronhetki – 4.10
Odota en – 3.28
Niin se päättyy rakkaus – 3.04
Sten Suvio

| Sten Suvio |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Sten Suvio (ent. Schuschin)
Syntynyt: 25. marraskuuta 1911 Viipurin mlk
Kuollut: 19. lokakuuta 1988 (76 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Nyrkkeilijä
Lempinimi:  Stepa
Painoluokka:  välisarja
Ammattilaistilastot
Ottelut:  46
Voitot:  34
– tyrmäysvoitot:  15
Tappiot:  9
Ratkaisemattomat:  3
Ei tuomiota/ mitätöity:  0
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Berliini 1936 | 66,6 kg |  |
Sten Suvio (aik. Schuschin, 25. marraskuuta 1911 Hannila, Viipurin mlk – 19. lokakuuta 1988 Helsinki) oli ensimmäinen suomalainen nyrkkeilyn olympiavoittaja.
Suvio oli nuorena lupaava jalkapalloilija, luistelija ja painija. Nyrkkeilijänä hän otteli ensimmäisen kerran 15-vuotiaana 1927.
Sotamies Suvio haavoittui jatkosodassa Viitanassa 28. syyskuuta 1941. Kranaatin sirpaleet repivät hänen vasemman kätensä peukalon sekä vioittivat paria muuta sormea. Vammoistaan huolimatta hän pystyi jatkamaan nyrkkeilyä.
Amatöörinyrkkeilijänä

SM-hopealle hän ylsi jo 1929 ja 1930, mutta suurempaa huomiota hän herätti Ruotsi-maaottelussa 1931 tyrmätessään Pelle Edlundin. Välisarjan Suomen mestariksi hän nousi 1933 ja vankisti mainettaan saman vuoden lopulla tyrmäämällä olympiamitalisti Bruno Ahlbergin ottelussa, jota kutsuttiin jatkossa "Viipurin pamaukseksi". Myöhemmin Suvio voitti Ahlbergin pisteillä neljästi. Viidessä maaottelussaan (kolmasti Ruotsia ja kahdesti Viroa vastaan) Suvio oli voittamaton.
Berliinin olympiakisoissa 1936 Suvio otteli välisarjassa (alle 66,6 kg) viisi ottelua. Hän voitti selvästi Japanin Ri Keikanin, Australian Arthur L. Cookin, Unkarin Imre Mándin ja Tanskan Gerhard Petersenin. Suvion finaalivastustaja oli Saksan Michael Murach, joka johti ensimmäisen erän mutta sai sitten useita osumia ja kävi kolmannessa erässä lattiassakin. Suvio voitti kultaa selvällä pistevoitolla.. Ohessa Viktor Smedsiin kuvaus Lauri Santalan toimittamassa Berliinin kisojen olympiakirjassa loppuottelun vaiheista:
»Murach aloitti hyvin lupaavasti ja voitti kuin voittikin ensimmäisen erän, mutta Suvio ei näyttänyt lainkaan rasittuneen niistä iskuista, jotka erän aikana olivat osuneet häneen. Toisen erän alussa Murachin vielä rohkeammaksi käydessä osui oikea ’Viipurin pamaus’ hänen leukaansa. Murach menetti henkisen tasapainonsa ja heittäytyi vimmatusti Suvion kimppuun. Tämänlainen hyökkäämistapa on aina ollut Suvion etevälle vastaiskemistaidolle tervetullut. Suvion täysosumista Murachin kunto aleni alenemistaan ja kolmannessa erässä hänen oli peräännyttävä alinomaa Suvion iskualueen ulkopuolelle. Menipä hän kerran lattiaankin. Suvion voitto oli vakuuttava.»
Ammattilaisena

"Stepa" Suvio siirtyi ammattilaiseksi lähes heti olympiavoittonsa jälkeen eli marraskuussa 1936, jolloin hän otteli Lontoossa ensimmäinen ottelunsa, joka päättyi tappioon. Sen jälkeen hän siirtyi Yhdysvaltoihin ja otteli siellä Brooklynissä New Yorkissa toukokuusta syyskuuhun 1937 kahdeksan ottelua, joista tuli seitsemän voittoa. Viimeisessä tuli tappio. Sen jälkeen hän palasi Eurooppaan ja otteli helmikuusta 1938 elokuuhun 1939 Suomessa, Ruotsissa, Tanskassa, Ranskassa ja Saksassa. Toinen ottelu käytiin Helsingissä, ja vastustaja oli tuttu ammattilaiseksi siirtynyt suomalainen olympiamitalisti Bruno Ahlberg. 12-eräinen ottelu päättyi ratkaisemattomana. Pahin vastustaja oli Saksan Gustav Eder, jonka hän kohtasi kesällä 1939 kaksi kertaa ja koki molemmilla kerroilla pistetappion.
Talvisodan jälkeen Suvio jatkoi ammattilaisuraansa. Syyskuussa 1940 hänellä oli Saksassa kolme ottelua, jotka hän voitti. Sen jälkeen hän otteli Tanskassa, Ruotsissa, Sveitsissä ja Italiassa saavuttaen pääosin voittoja. Marraskuussa 1942 hän otteli erikoisen ottelun, sillä ottelupaikkana oli edellisen vuoden kesänä vallattu Viipuri, ja otteluillassa oli vain yksi ottelu hänen ja saksalaisen Hans Heuserin välillä. Huhtikuussa 1943 hän otteli viimeisen sodan ajan ottelunsa. Vastustajana oli Tanskan Poul Kops, jonka hän voitti tyrmäyksellä.
Sodan jälkeen hän jatkoi ammattilaisuraansa, vaikka otteluita oli heti vaikea saada järjestettyä. Lokakuussa 1945 hän otteli ensimmäisen kerran sodan jälkeen vastustajanaan Tanskan Henry Nielsen, jonka hän kohtasi uudelleen huhtikuussa 1946. Molemmat ottelut päättyivät ratkaisemattomina. Sodan aikana hän oli kokenut pistetappion Nielsenille. Sen jälkeen hän otteli syksyyn 1947 mennessä suomalaisia, ruotsalaisia ja ranskalaisia vastustajia vastaan. Keväällä 1948 hän otteli kolme ottelua Etelä-Afrikassa, mutta koki niissä kaksi tappiota. Huhtikuussa 1949 hän otteli vielä kaksi ottelua Ruotsissa ja viimeisen Suomessa päättäen siihen ammattilaisuransa.
Hän otteli vuonna 1949 päättyneellä ammattilaisurallaan 46 ottelua ja voitti niistä 34. Sodassa hän menetti syksyllä 1941 vasemman käden peukalonsa. Einari Mannerla ja Sulo Kolkka kertovat kirjassaan "Suomen maailmanmestarit" Suvion vasemmasta kädestä näin:
”Juuri vasemman eli ’kultamitalikäden’ iskutekniikan Suvio oli erikoisharjoitteluin  kehittänyt pitemmälle kuin kukaan muu suomalaisnyrkkeilijä. Vasen käsi teki 85 % työskentelystä, oikean täydentäessä lopun.”
Valmentajana

Lopetettuaan nyrkkeilyuransa Suvio toimi Ruotsin valtakunnanvalmentajana 1949–1957 ja Turkin nyrkkeilyliiton valmentajana kolme vuotta. Hän toimi mm. Urheilukomppanian nyrkkeilyn lajivalmentajana vuonna 1970. 1970- luvun alussa Suvio siirtyi valmentamaan Tampereen Työväen Nyrkkeilijöihin.
Muuta

Sten Suvio nimettiin vuonna 2005 Suomen nyrkkeilyn Hall of Famen jäseneksi.
Tanssinopettaja ja taiteilija Aira Samulin oli Sten Suvion veljentytär.
Sten Suvio on haudattu Malmin hautausmaalle kortteliin 87–1–4.
Saavutukset

Olympiakultaa Berliinissä 1936 (välisarja / alle 66,6 kg)
SM-kultaa 1933–36 (välisarja)
SM-hopeaa 1929–30
5 maaottelua (5 voittoa)
Ammattilaisena 46 ottelua (34 voittoa)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Boxing.fi Sten Suviosta. (Arkistoitu – Internet Archive)
Sten Suvio – Michael Murach.[vanhentunut linkki] YLE Elävä arkisto.
Helsingin Sanomat Suviosta. (Arkistoitu – Internet Archive)
Ammattilaisottelujen lista 1936–1949. (Arkistoitu – Internet Archive)
Boxrec.com sivu Suviosta ja otteluista.
Kanerva, Juha: / Suvio, Sten (1911–1988). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  11.10.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Sten Suvio palkintoineen.
Sydänmyrsky (albumi)

| Sydänmyrsky Meiju Suvas |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1998
 Julkaistu: 1998
 Formaatti: CD
 Kesto: 42.58
 Levy-yhtiö: Fazer Musiikki
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Meiju Suvaksen muut julkaisut
| Sukella sieluun asti 1996 | Sydänmyrsky 1998 | 20 Suosikkia – Sydänmyrsky 1999 |
Sydänmyrsky on suomalaisen Meiju Suvaksen studioalbumi vuodelta 1998.
Kappaleet

Luonnonlapsi – 3.44
Yksi ja ainut (Tide Is High, The) – 4.08
Tahdon sinut - Remix – 3.55
Laulu elämälle (Toda una vida) – 2.54
Kerran vain täällä eletään (Solo se vive una vez) – 3.41
Sata suukkoa – 3.03
Sydänmyrsky – 3.29
Rakasta mua – 4.17
Kielletty rakkaus (Amor prohibido) – 3.24
Huulipunaa kauluksella (Namouna kragion) – 3.12
Muisto – 3.53
Me (Emeis) – 3.14
Syanamidi

| Syanamidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  420-04-2
PubChem CID:  9864
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH2N2
Moolimassa:  42,046
Ulkomuoto:  Värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  46 °C
Tiheys:  1,282 g/cm3
Liukoisuus veteen:  850 g/l
Syanamidi (CH2N2) on epäorgaaninen yhdiste. Syanamidia käytetään rikkaruohomyrkkynä ja muiden yhdisteiden valmistuksessa.
Rakenne, ominaisuudet ja reaktioita

Syanamidi on huoneenlämpötilassa väritöntä ja kiteistä ainetta. Sillä on kaksi tautomerista muotoa syanamidimuoto ja karbodi-imidimuoto. Tasapainotilassa vallitseva muoto on syanamidimuoto ja karbodi-imiditautomeeria esiintyy vain hyvin pieniä määriä. Karbodi-imidimuoto on kuitenkin vallitseva silylaatio- ja stannylaatioreaktioissa.
Syanamidi liukenee erittäin hyvin veteen. Nämä vesiliuokset ovat heikosti happamia. Alhaisin liukenevuus veteen on −15 °C:n lämpötilassa, jolloin syanamidi ja vesi muodostavat eutektisen seoksen. Stabiilein syanamidin vesiliuos on, kun liuoksen pH-arvo on noin 5. Se hajoaa hitaasti vedessä hiilidioksidiksi ja ammoniakiksi ja happojen läsnä ollessa ureaksi. Rikkivedyn kanssa yhdiste reagoi tioureaksi.
Yhdiste polymeroituu helposti. Se muodostaa muun muassa dimeerin disyandiamidin ja trimeerin melamiinin. Yhdisteeseen voidaan lisätä polymeroitumista estäväksi stabilisaattoriksi esimerkiksi natriumdivetyfosfaattia. Syanamidille tapahtuu additio- ja substituutioreaktioita. Yhdisteen syanoryhmä on nukleofiilinen ja reagoi helposti alkyloivien yhdisteiden kanssa, jolloin muodostuu alkyloituja johdannaisia. Ammoniakki ja ammoniumyhdisteet reagoivat syanamidin kanssa additioreaktioilla muodostaen guanidiinijohdannaisia.
Valmistus ja käyttö

Ensimmäisen kerran syanamidia valmistettiin vuonna 1838 syanogeenikloridin eli kloorisyanidin ja ammoniakin välisellä reaktiolla. Muita aikaisemmin käytettyjä tapoja oli myös tiourean reaktio lyijy- tai elohopeayhdisteiden kanssa. Nykyään syanamidin tuotanto perustuu kalsiumsyanamidin vesiliuoksen ja hiilidioksidin väliseen reaktioon.
Syanamidia voidaan käyttää rikkaruohomyrkkynä ja eräät kasvit kuten ruisvirna (Vicia villosa) tuottavat sitä allelokemikaalinaan. Teollisuudessa syanamidia käytetään selluloosan ja muiden kasvikuitujen vetyperoksidivalkaisun apuaineena ja polymeeriteollisuudessa epoksihartsien ja polyuretaanivaahtojen valmistuksessa. Tärkein käyttö on kuitenkin hyönteismyrkkyjen, rikkaruohomyrkkyjen ja lääkeaineiden valmistus. Syanamidista valmistetaan maatalouskemikaaleina käytettäviä 3-amino-1,2,4-triatsolia, heksatsinonia, karbendatsiimia, benomyyliä, pyrimetaniiliä ja asetamipridiä. Yhdisteestä valmistettavia lääkeaineita ovat muun muassa simetidiini, minoksidiili, imatinibi, etraviriini, albendatsoli, flubendatsoli ja mebendatsoli.
Syanamidin tautomeriset muodot. Syanamidimuoto vasemmalla ja karbodi-imidimuoto oikealla.
Suvorovin sotakanavat

Suvorovin sotakanavat sekä Ruotsin ja Venäjän vuoden 1743 raja Saimaalla
Suvorovin sotakanavat (Suvorovin kanavat) ovat neljä Puumalassa, Ruokolahdella ja Sulkavalla sijaitsevaa vuosina 1791–1798 rakennettua avokanavaa. Kanavanelikon muodostavat Kutveleen, Käyhkään, Kukonharjun ja Telataipaleen kanavat. Kanavat kantavat rakennustöiden taustalla toimineen venäläisen kenraalin Aleksandr Suvorovin nimeä. Suvorovin kanavat ovat vanhimmat kanavat Suomessa.
Suvorovin kanavat

Kutveleen kanava sijaitsee Taipalsaaren ja Ruokolahden rajalla Kyläniemen tyvessä. Pituudeltaan se on 100 metriä. Kanavasta kulkee 2,4 metrin laivaväylä, jonka alikulkukorkeus on 12,5 m.
Käyhkään kanava sijaitsee Ruokolahdella. Kanavan pituus on 350 metriä. Kanavassa ei kulje vesiväylää. Kanavan lähellä on hylky, joka on uponnut kanavan rakennustöiden aikana.
Kukonharjun kanava on Puumalan ja Ruokolahden rajalla. Kanava on pituudeltaan 800 metriä. Kanavassa kulkee 1,0 metrin veneväylä. Kanava on louhittu osittain kallioon.
Telataipaleen kanava sijaitsee Sulkavalla. Pituutta kanavalla on 300 metriä. Kanavassa ei kulje vesiväylää.
Kanavasuunnitelmia

Turun rauhassa vuonna 1743, ruotsalaisille tappiollisen hattujen sodan (1741–1743) jälkeen, piirrettiin Ruotsin ja Venäjän välinen raja halki Saimaan. Rajamuutoksitta käydyn Kustaa III:n sodan (1788–1790) jälkeen ryhtyivät venäläiset vahvistamaan alueen puolustusta 1790-luvulla. Rakennustyön tuloksena valmistui mittava Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmä, jonka yksi osa olivat Suvorovin sotakanavat. Linnoitusjärjestelmän tehtävänä oli paitsi keisarikunnan luoteisrajan myös sen pääkaupungin Pietarin turvallisuuden takaaminen. Järjestelmän rakentaminen annettiin kenraali Suvorovin tehtäväksi.
Venäjän puolustuksesta Saimaan alueella vastasivat erityisesti Lappeenrannan linnoitus Saimaan etelärannalla, pieni Kärnäkosken linnoitus Lounais-Saimaalla sekä Olavinlinna Savonlinnassa. Lisäksi Venäjällä oli käytettävissään Saimaan laivasto, jonka tukikohtina toimivat Saimaan alueen kolme linnoitusta. Venäjän Saimaan laivastolla oli vastassaan Ristiinassa kotisatamaansa pitävä Ruotsin Saimaan-laivasto.
Venäjän Saimaan laivaston ainut vesitie Lappeenrannasta Savonlinnaan kulki Puumalansalmen kautta. Salmi oli jäänyt vuonna 1743 Ruotsin puolelle rajaa. Ruotsalaiset olivat rakentaneet etenkin salmen pohjoisrannalle vahvat linnoitukset tykkipattereineen. Salmi oli osoittanut strategisen merkityksensä Kustaa III:n sodan aikana, ja mahdollisen uuden yhteenoton yhteydessä salmen läpi murtautuminen saattaisi osoittautua vaaralliseksi tehtäväksi Venäjän Saimaan laivastolle.
Ratkaisuksi kenraali Suvorov esitti keisarinna Katariina II:lle kolmen kanavan avulla toteutettavaa vaihtoehtoista vesitietä Puumalansalmen ohi. Rauhan aikana kanavien kautta voitaisiin ylläpitää huolto- ja viestiyhteyksiä venäläisten linnoitusten välillä. Kanavahankkeen laskettiin olevan myös taloudellisesti kannattava, sillä omia kanavia pitkin saattoivat Lappeenrannan ja Savonlinnan välillä rauhan aikana liikennöivät alukset välttyä maksamasta tullimaksuja Puumalansalmessa. Keisarinna oli myötämielinen Suvorovin esitykselle, ja työt kanavatyömailla alkoivat syksyllä 1791. Työtä kanavilla johti hovineuvos Ivan Laube.
Kanavat valmistuvat

Kanavien rakennusvaihe kesti odotettua kauemmin, aina vuoteen 1798 saakka. Alkuperäisestä suunnitelmasta poiketen jouduttiin kanavia rakentamaan kolmen sijasta neljä. Töitä hankaloitti myös esimerkiksi Kukonharjun kanavatyömaan padon murtuminen rakennustöiden ollessa jo loppusuoralla.
Kanavat rakennettiin luonnonkivestä ja tuettiin hirsipaaluin. Kanavien suuaukoille rakennettiin kulkuesteitä mahdollisen hyökkäyksen varalle. Kulku kanavassa voitiin estää joko puuesteillä tai veden alle pingotetuilla kettingeillä. Lisäksi navigoimista kanavan suulle vaikeutettiin upottamalla matkan varrelle kiviesteitä. Kanavien läpi purjehtiminen edellytti siis hyvää paikallistuntemusta.
Kanavien varsille sijoitettiin varuskuntia pitämään huolta liikenteestä ja tarvittaessa puolustamaan vesitietä ruotsalaisten hyökkäyksiä vastaan. Erityisesti Kukonharjun kanavan varrelle nousi tiheä asutus, johon muutti sotilaiden ja upseereiden lisäksi myös suuri joukko kauppiaita ja siviiliväkeä. Kanavien varsia kaunistivat hyvin hoidetut puistot.
Suomen sota (1808–1809) johti koko Suomen liittämiseen osaksi Venäjää, ja valtakunnan raja siirtyi kauas Saimaalta. Vain vuosikymmenen käytön jälkeen menettivät kanavat alkuperäisen sotilaallisen merkityksensä. 
Vuonna 1816 kanavat luovutettiin Suomen koskenperkausjohtokunnan vastuulle, ja ne jäivät paikallisten talonpoikien ja kauppiaiden käyttöön. Kanavia ei ehditty käyttää sotilaallisesti myöskään Suomen sodan aikana, sillä ruotsalaiset joukot vetäytyivät hyvissä ajoin kohti Pohjois-Savoa jättäen Puumalansalmen vapaasti Venäjän Saimaan laivaston käyttöön. Osaltaan kanavat tosin saattoivat uhata ruotsalaisia joukkoja selustaan purjehtivasta venäläisestä laivastosta ja siten nopeuttaa vetäytymispäätöksen tekemistä.