stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
EM-rallikausi 2025
Kilpailukalenteri

| Nro | Alkupäivä | Päätöspäivä | Osakilpailu | Kilpailukeskus | Tienpinta | EK | Kilpailumatka | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | 4. huhtikuuta | 6. huhtikuuta |  Rally Sierra Morena - Córdoba Patrimonio de la Humanidad in Andalusia |  | asfaltti |  |  |  |
| 2. | 9. toukokuuta | 11. toukokuuta |  V. Híd Rally Hungary |  | sora |  |  |  |
| 3. | 29. toukokuuta | 31. toukokuuta |  Royal Rally of Scandinavia |  | sora |  |  |  |
| 4. | 13. kesäkuuta | 15. kesäkuuta |  Puolan ralli |  | sora |  |  |  |
| 5. | 4. heinäkuuta | 6. heinäkuuta |  Rally di Roma Capitale | Rooma | asfaltti |  |  |  |
| 6. | 15. elokuuta | 17. elokuuta |  Barum Czech Rally Zlín | Zlín | asfaltti |  |  |  |
| 7. | 5. syyskuuta | 7. syyskuuta |  Rali Ceredigion |  | asfaltti |  |  |  |
| 8. | 3. lokakuuta | 5. lokakuuta |  Kroatian ralli | Zagreb | asfaltti |  |  |  |
Lähteet:
Georges Clemenceau

| Georges Clemenceau |
| --- | --- |
 Georges Clemenceau vuonna 1904.
Ranskan pääministeri
 25. lokakuuta 1906 – 24. heinäkuuta 1909  
Presidentti:  Armand Fallières
Edeltäjä:  Ferdinand Sarrien
Seuraaja:  Aristide Briand
 16. marraskuuta 1917 – 20. tammikuuta 1920  
Presidentti:  Raymond Poincaré
Edeltäjä:  Paul Painlevé
Seuraaja:  Alexandre Millerand
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. syyskuuta 1841 Mouilleron-en-Pareds, Ranska
Kuollut: 24. marraskuuta 1929 (88 vuotta) Pariisi, Ranska
Tiedot
Puolue:  Radikaalipuolue
 Nimikirjoitus
Georges Benjamin Eugène Clemenceau [kləmãsõ´] (lempinimi Le Tigre, ”Tiikeri”; 28. syyskuuta 1841 Mouilleron-en-Pareds, Vendée – 24. marraskuuta 1929 Pariisi) oli ranskalainen journalisti ja valtiomies. Hän oli yksi Ranskan kolmannen tasavallan merkittävimpiä poliittisia vaikuttajia ja toimi kahdesti Ranskan pääministerinä vuosina 1906–1909 ja 1917–1920. Clemenceaulla oli keskeinen rooli ensimmäisen maailmansodan jälkeisten rauhanjärjestelyjen muotoilussa ja hän vaati erittäin ankaria rauhanehtoja Saksalle.
Clemenceau kuului keskustavasemmistolaiseen radikaalipuolueeseen. Hänet tunnettiin pitkään edistyksellisenä liberaalina ja vaikutusvaltaisena oppositiopoliitikkona, joka kaatoi mestarillisella puhetaidollaan useita hallituksia. Varsinkin maailmansodan aikana ja sen jälkeen hän profiloitui saksalaisvastaisena kansallismielisenä. Alkuperäiseltä koulutukseltaan Clemenceau oli lääkäri. Puolustaakseen mainettaan hän kävi uransa aikana useita kaksintaisteluja.
Elämäkerta > Nuoruus

Clemenceau oli kotoisin Vendéen maaseudulta. Hänen isänsä Benjamin Clemenceau oli vuoden 1848 vallankumousta kannattanut tasavaltalainen, joka pidätettiin vuonna 1858 lyhyeksi aikaa keisari Napoleon III:n vastaiseen salaliittoon kuulumisesta. Clemenceaun äiti Sophie Eucharie Gautreau oli hugenottisuvusta. Clemenceau omaksui isänsä aatemaailman ja tutustui jo nuorena toista keisarikuntaa vastustaneisiin tärkeisiin oppositiomiehiin, kuten historioitsija Jules Michelet’hen.
Clemenceau opiskeli lääketiedettä Nantesin yliopistossa ja vuodesta 1861 Pariisin Sorbonnessa. Hän perusti tasavaltalaisten opiskelijatoveriensa kanssa Le Travail (”Työ”) -nimisen poliittisen lehden, jonka viranomaiset nopeasti lakkauttivat. Hän joutui viettämään kymmenen viikkoa vangittuna, koska lehdessä oli mainostettu vuoden 1848 vallankumouksen muistoksi järjestettyä mielenosoitusta. Vapauduttuaan hän perusti Le Matin -nimisen lehden, joka myös lakkautettiin.
Clemenceau väitteli vuonna 1865 lääketieteen tohtoriksi väitöskirjallaan De la génération des éléments atomiques. Samana vuonna hän muutti Yhdysvaltoihin, jossa asui neljä vuotta ja työskenteli muun muassa tyttökoulun opettajana Stamfordissa Connecticutissa. Häneen teki vaikutuksen amerikkalainen sananvapaus, joka oli paljon laajempi kuin Napoleon III:n Ranskassa. Palattuaan Ranskaan vuonna 1869 Clemenceau ryhtyi harjoittamaan lääkärin ammattia Pariisissa.
Clemenceaun ensimmäinen vaimo oli hänen entinen oppilaansa, amerikkalainen Mary Plummer, jonka hän nai vuonna 1869. Heillä oli kolme lasta, mutta liitto päättyi eroon.
Elämäkerta > Varhainen poliittinen ura

Clemenceau osallistui syyskuussa 1870 Pariisissa keisarikunnan kaataneeseen vallankumoukseen ja hänet nimitettiin ensimmäiseen poliittiseen virkaansa, Pariisin 18. arrondissementin eli Montmartren kaupunginosan määriksi. Hän osallistui Pariisin puolustukseen saksalaisen piirityksen aikana. Hänet valittiin helmikuussa 1871 radikaalien tasavaltalaisten riveistä Seinen departementin edustajana Bordeaux’ssa kokoontuneeseen kolmannen tasavallan kansalliskokoukseen, jossa hän äänesti alustavien rauhanehtojen hyväksymistä vastaan. Hänen aloitteestaan hyväksyttiin myös päätös 80-jäsenisen kaupunginvaltuuston perustamisesta Pariisiin. Pariisin kommuunin aikana Clemenceau yritti turhaan sovitella kommuunin johdon ja Versailles’ssa istuneen Ranskan hallituksen välejä. Hän yritti turhaan estää kommunardeja teloittamasta kenraali Clément-Thomasia ja kenraali Lecomtea. Vaikka Clemenceau ei tukenut kommuunia, hän pettyi presidentti Adolphe Thiersin joustamattomuuteen ja kavahti kommuunin kukistamista seuranneita verisiä rangaistustoimia. Hän erosi tämän vuoksi kansalliskokouksesta ja määrin virastaan maaliskuun lopussa 1871, ja jäi joksikin aikaa syrjään politiikasta. Kenraalien murhaajien oikeudenkäynnissä häntä syytettiin asiaan puuttumattomuudesta. Vaikka Clemenceau vapautui syytteestä, seurauksena oli kaksintaistelu, josta hänet tuomittiin sakkoihin ja kahdeksi viikoksi vankeuteen.
Elämäkerta > Vuodet syrjässä politiikasta

Clemenceaun vaikutusvalta toi hänelle politiikassa paljon vihollisia, jotka pääsivät kostamaan vetämällä hänen maineensa lokaan vuonna 1892 paljastuneen suuren Panama-skandaalin yhteydessä. Ranskan valtion tukemaan kanavayhtiöön liittyneen poliitikkojen lahjonnan yhtenä välikätenä oli ollut juutalainen liikemies Cornélius Herz, joka oli ollut jonkin aikaa myös La Justicen osakkaana ja siten Clemenceaun liikekumppanina. Päivälehti Le Petit Journal esitti syytöksiä Clemenceaun osuudesta lahjonnassa, vaikka todisteita ei ollut. Koska Clemenceau oli vastustanut monien nationalistien kannattamaa Ranskan ja Venäjän liittoa, häntä väitettiin jopa Ison-Britannian ostamaksi agentiksi.
Varsinkin boulangistit purkivat kaunansa, ja kansanedustaja Paul Déroulède syytti joulukuussa 1892 Clemenceauta edustajainkamarin istunnossa niin jyrkin sanoin, että Clemenceau haastoi hänet kaksintaisteluun, jossa kumpikaan ei tosin loukkaantunut. Vaikka Clemenceau voitti useita vainoajiaan vastaan nostamansa kunnianloukkausoikeudenkäynnin, hänen maineensa tahriutui sen verran pahasti, että hän menetti paikkansa edustajainkamarissa vuoden 1893 vaaleissa.
Pudottuaan parlamentista Clemenceau keskittyi journalismiin ja saavutti aseman arvostettuna kirjoittajana. Hän ystävystyi monien kulttuurivaikuttajien, kirjailijoiden ja taiteilijoiden kanssa. Hän tuki muun muassa taidemaalari Claude Monet’ta. Clemenceau kirjoitti myös itse lukuisia poliittisia teoksia, romaaneja ja näytelmiä. Hän jatkoi politikointia lehdistössä ja kirjoitti paljon Dreyfus-skandaalista. Ensimmäisen Dreyfus-oikeudenkäynnin aikana Clemenceau uskoi upseeri Alfred Dreyfusin todella olleen vakooja, mutta vakuuttui myöhemmin tämän syyttömyydestä. Yhdessä kirjailija Émile Zolan kanssa Clemenceau kampanjoi vuodesta 1897 alkaen Dreyfusin maineen puhdistamiseksi ja perusti äänitorvekseen uuden L’Aurore-lehden. Lehti julkaisi 13. tammikuuta 1898 etusivullaan Zolan kuuluisan avoimen kirjeen ”J’accuse…!”, jolla oli suuri vaikutus Dreyfusin maineen palauttamiseen. Vuonna 1901 Clemenceau perusti Le Bloc -viikkolehden.
Elämäkerta > Paluu politiikkaan ja ensimmäinen pääministerikausi

Dreyfusin puolustaminen palautti Clemenceaun suosion tasavaltalaisten parissa ja hänet valittiin huhtikuussa 1902 Varin edustajana Ranskan senaattiin, jossa hän jatkoi edustajana vuoteen 1920 asti. Hän palasi johtamaan radikaaleja tasavaltalaisia, jotka järjestäytyivät vuonna 1901 virallisesti puolueeksi nimellä ”Tasavaltalainen radikaali ja radikaali-sosialistinen puolue” (Parti Républicain Radical et Radical-Socialiste) ja tunnettiin siitä alkaen ”radikaali-sosialisteina”. Puolue oli vuodesta 1899 johtavassa asemassa René Waldeck-Rousseaun ja Émile Combesin johtamissa keskustavasemmistolaisissa hallituksissa, joiden aikana Dreyfus viimein julistettiin syyttömäksi kolmannessa oikeudenkäynnissä ja vuonna 1905 säädettiin laki kirkon ja valtion erosta.
Clemenceau otti ensimmäistä kertaa vastaan aseman hallituksessa tullessaan maaliskuussa 1906 Ferdinand Sarrienin hallituksen sisäministeriksi. Häntä pidettiin Sarrienin hallituksen vahvana miehenä, mutta hän menetti sosialistien sympatiat määrätessään sotilaat tukahduttamaan kaivostyöläisten lakkolevottomuuksia Pas-de-Calais’ssa. Clemenceau nimitettiin Sarrienin seuraajana pääministeriksi 23. lokakuuta 1906. Hän joutui kokoamaan hallituksensa pelkästään keskustan ja radikaalien yhteistyön varaan, koska sosialistien uusi puolue SFIO kieltäytyi tukemasta porvarillisia hallituksia.
Kapean pohjansa vuoksi Clemenceaun ensimmäisellä hallituksella oli vaikeuksia saada sosiaalinen uudistusohjelmansa läpi parlamentissa. Hallitus kääntyi työväenliikettä vastaan kukistamalla ankarin keinoin syndikalistisen CGT-ammattijärjestön johtamat työlevottomuudet. Ranskan työministeriö kuitenkin perustettiin Clemenceaun ensimmäisen hallituksen aikana. Hallitusta haittasivat myös kirkon ja valtion eron toimeenpanosta seuranneet kiistat katolisen kirkon kanssa. Ulkopolitiikassa eniten huomiota saivat Ranskan ja Saksan kiistat intresseistään Marokossa. Niitä koitettiin sovitella helmikuussa 1909 solmitulla sopimuksella. Myös Ranskan ja Ison-Britannian entente cordiale -liitto tiivistyi noina vuosina. Vuoden 1908 Bosnian kriisin aikana Clemenceau ilmoitti Ranskan pysyvän puolueettomana. Clemenceau erosi yllättäen pääministerin tehtävistä 20. heinäkuuta 1909 käytyään katkeran sananvaihdon Théophile Delcassén kanssa edustajainkamarin istunnossa laivastokysymyksen käsittelyn aikana. Clemenceaun pääministerikausi oli vieroittanut hänet osin omasta puolueestaankin, ja uudeksi pääministeriksi tuli vasemmistolaisempi Aristide Briand.
Palattuaan oppositioon Clemenceau myötävaikutti Joseph Caillaux’n hallituksen kaatumiseen vuonna 1912 ja Briandin toisen hallituksen kaatumiseen vuonna 1913. Vuoden 1913 presidentinvaalissa hän tuki Jules Pamsia, joka hävisi Raymond Poincarélle.
Elämäkerta > Ensimmäinen maailmansota ja toinen pääministerikausi > Pariisin rauhankonferenssi

Clemenceaun vaatimuksesta sodan jälkeinen rauhankonferenssi järjestettiin vuonna 1919 Pariisissa. Hän puolusti konferenssissa peräänantamattomasti Ranskan etuja ja vaati Saksan aseistariisumista sekä muita ankaria rauhanehtoja, jotka käytännössä estäisivät Saksaa uhkaamasta Ranskaa uudelleen ja rankaisisivat sitä sodan aloittamisesta. Clemenceaun mielestä Ranskan turvallisuuden takaaminen edellytti Saksan heikentämistä jakamalla se osiin. Vuonna 1871 Saksalle luovutetun Elsass-Lothringenin palauttamisen ohella hän olisi halunnut irrottaa myös Reininmaan Saksasta erilliseksi puskurivaltioksi. Hän kannatti kaikkia Saksaa heikentäviä ehdotuksia ja toivoi samalla voittajavaltioiden sotilaallisen liiton jatkumista.
Clemenceaun ajama kyyninen valtapolitiikka edusti rauhankonferenssissa vastavoimaa Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin edustamalle idealismille. Myös Britannian pääministeri David Lloyd George piti Clemenceaun linjaa epäviisaana, koska Saksan liian ankara kohtelu voisi nostattaa siellä vallankumouksen. Clemenceau hyväksyi kompromissina Saarinmaan erottamisen Saksasta 15 vuodeksi, Reininmaan miehityksen 15 vuodeksi ja sen pysyvän demilitarisoinnin sekä suurten sotakorvausten määräämisen Saksan maksettaviksi, mutta hän piti Versailles’n rauhansopimuksen lopullista sisältöä sittenkin liian pehmeänä Saksalle. Lopuksi hän vaati, että Saksan valtuuskunnan oli allekirjoitettava sopimus samassa Versailles’n palatsin peilisalissa, jossa Saksan keisarikunta oli julistettu perustetuksi vuonna 1871.
Anarkisti Émile Cottin yritti salamurhata Clemenceaun ampumalla rauhankonferenssin aikana 19. helmikuuta 1919.
Elämäkerta > Ensimmäinen maailmansota ja toinen pääministerikausi > Pääministerikauden loppu

Sodan päättymisen jälkeen Clemenceaun hallitus pyrki toteuttamaan kotimaassa lupaamiaan uudistuksia ja sääti muun muassa lain kahdeksantuntisesta työpäivästä. Lakiehdotus naisten äänioikeudesta sen sijaan kaatui konservatiivisen senaatin vastustukseen. Ranskan parlamentin ohittaminen rauhanneuvotteluissa oli heikentänyt Clemenceaun hallituksen tukea kotimaassa, varsinkin kun monet ranskalaiset olivat pettyneitä rauhanehtoihin, ja oikeisto-oppositio saavutti voiton marraskuun 1919 vaaleissa. Clemenceau pyrki presidentiksi tammikuun 1920 vaalissa, mutta hävisi Paul Deschanelille äänin 389–408. Clemenceau erosi pääministerin tehtävistä vaalia seuranneena päivänä 18. tammikuuta 1920.
Clemenceau kannatti interventiota Venäjän sisällissodassa ja otti käyttöön sanonnan cordon sanitaire kuvaamaan Neuvosto-Venäjän eristämistä, jonka oli tarkoitus estää kommunismin leviäminen Länsi-Eurooppaan.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet

Toisen pääministerikautensa jälkeen Clemenceau vetäytyi täydellisesti politiikasta. Hän teki vuosina 1920–1921 huomiota herättäneen matkan Kaukoitään ja vuonna 1922 menestyksekkään puhematkan Yhdysvaltoihin. Eläkepäiviään hän vietti pääasiassa Bel-Ebatin kylässä Vendéen maaseudulla ja osallistui satunnaisesti suurvaltapolitiikkaa koskeneeseen julkiseen keskusteluun. Viimeisinä vuosinaan Clemenceau kirjoitti vielä useita tutkielmia ja aatteellisia teoksia. Hän kuoli vuonna 1929 Pariisin-asunnossaan, ja omasta toiveestaan hänet haudattiin ilman muodollisuuksia Vendéen Colombieriin, johon myös hänen isänsä oli haudattu. Hänen keskeneräiset muistelmansa julkaistiin postuumisti vuonna 1930 nimellä Grandeurs et misères d’une victoire (”Voiton suuruudet ja kurjuudet”). Teoksessa hän varoitti Saksan uhkaavan vielä Ranskaa uudella sodalla, mahdollisesti vuonna 1940.
Muistaminen

Clemenceaun mukaan on nimetty vuonna 1919 Mount Clemenceau -vuori (3 658 m) Kanadassa ja vuonna 1961 valmistunut Ranskan lentotukialus FS Clemenceau.
Pariisin Champs-Élysées-kadun varrelle Petit Palaisin lähelle pystytettiin vuonna 1932 kuvanveistäjä François Cognén toteuttama Clemenceaun patsas.
Teoksia

Les plus forts, romaani (1898)
Dans les champs du poivoir (1914)
La France devant l’Allemagne (1916)
Au pied du Sinaï, esseekokoelma juutalaisuuden historiasta (1922)
Démosthène, tutkielma Demostheneesta (1926)
Au soir de la pensée, filosofinen teos (1927)
Grandeurs et misères d’une victoire, keskeneräinen muistelmateos (1930)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georges Clemenceau Wikimedia Commonsissa
Maison de Georges Clemenceau (kotimuseo) (englanniksi)
Clemenceaun puhe Pariisin rauhankonferenssin avausistunnossa (englanniksi) Firstworldwar.com.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Émile Faguet | Ranskan akatemian jäsen  Tuoli 3 1918–1929 | Seuraaja: André Chaumeix |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  NARA  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 2 
Nuori Clemenceau Nadarin valokuvaamana.
Edouard Manet’n vuonna 1879 maalaama muotokuva Clemenceausta.
Paul Déroulèden (oik.) ja Clemenceaun kaksintaistelu, Le Petit Journalissa julkaistu piirros.
Versailles’n rauhanneuvottelujen ”neljä suurta”: Ison-Britannian pääministeri David Lloyd George, Italian pääministeri Vittorio Orlando, Ranskan pääministeri Clemenceau ja Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson.
Clemenceaun patsas Pariisissa.
Edith Frank-Holländer

| Edith Frank |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. tammikuuta 1900 Aachen, Preussi, Saksan keisarikunta
Kuollut: 6. tammikuuta 1945 (44 vuotta) Auschwitz-Birkenaun keskitysleiri
Kansalaisuus:  saksalainen
Siviilisääty:  Naimisissa
Puoliso:  Otto Frank
Lapset:  Anne Frank, Margot Frank
Edith Frank (o.s. Holländer, 16. tammikuuta 1900 – 6. tammikuuta 1945) oli Anne Frankin ja tämän siskon Margotin äiti. Hän oli holokaustin aikana vankina Auschwitz-Birkenaun keskitysleirillä, jossa hän kuoli nälkään.
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus

Edith syntyi Saksan Aachenissa juutalaisperheen kuopukseksi. Hänen isänsä Abraham Holländer (1860–1928) oli menestyvä teollisuuslaitteisiin erikoistunut liikemies, jolla oli merkittävä asema Aachenin juutalaisyhteisössä yhdessä Edithin äidin Rosa Sternin (1866–1942) kanssa. Holländer-suvun esivanhemmat asuivat Amsterdamissa 1700–luvun alussa ja muuttivat Alankomaista Saksaan noin vuonna 1800. Edithin sukunimi Holländer on saksaa ja merkitsee "hollantilaista" (vrt. Hollander). Edithillä oli kolme vanhempaa sisarusta: veljet Julius (1894–1967) ja Walter (1897–1968) sekä sisar Bettina. Bettina kuoli 16-vuotiaana umpilisäkkeen takia, kun Edith oli 14-vuotias. Holländerin perhe noudatti juutalaisia ruokasäännöksiä, ja heitä pidettiin uskonnollisina. Siitä huolimatta Edith kävi evankelista ylempää tyttökoulua, josta valmistui vuonna 1916. Myöhemmin hän työskenteli perheyrityksessä.
Elämäkerta > Perhe

Edith tapasi Otto Frankin vuonna 1924, ja he menivät naimisiin Oton 36. syntymäpäivänä 12. toukokuuta 1925 Aachenin synagogassa. He saivat Frankfurtissa kaksi tytärtä, Margotin (16. helmikuuta 1926) ja Annen (12. kesäkuuta 1929).
Elämäkerta > Muutto Alankomaihin

Antisemitismin lisääntyminen ja syrjivien lakien käyttöönotto Saksassa pakottivat perheen muuttamaan vuonna 1933 Amsterdamiin, jonne Otto perusti mausteisiin ja pektiiniin keskittyvän jakeluyhtiönsä sivuliikkeen. Edith koki muuton Alankomaihin vaikeaksi. Perhe asui ahtaissa olosuhteissa, ja Edith kamppaili uuden kielen kanssa. Hän pysyi yhteydessä perheeseensä ja ystäviinsä Saksassa, mutta sai Amsterdamissa myös uusia ystäviä, joista suurin osa oli saksalaisia pakolaisia. Hänen veljensä pakenivat Yhdysvaltoihin vuoden 1938 jälkeen. Edithin äiti Rosa Holländer-Stern lähti Aachenista vuonna 1939 liittyäkseen Frankien perheeseen Amsterdamissa. Rosa kuoli Amsterdamissa tammikuussa 1942.
Anne Frankin serkku Bernhard ("Buddy") Elias on sanonut, että "Edith ei koskaan tuntenut oloaan kotoisaksi Hollannissa. Edith oli saksalainen ja kaipasi Saksaa. Hän ei oppinut hollantia kovin hyvin eikä tuntenut oloaan kotoisaksi Amsterdamissa."
Elämäkerta > Vaino ja kuolema

Vuonna 1940 natsit hyökkäsivät Alankomaihin ja aloittivat juutalaisvainot. Edithin lapset otettiin pois koulusta, ja hänen aviomiehensä piti luovuttaa liiketoimintansa hollantilaisille kollegoilleen Johannes Kleimanille ja Victor Kuglerille, jotka auttoivat Frankien perhettä tämän piiloutuessa yrityksen tiloihin vuonna 1942.
Ne kaksi vuotta, jotka Frankien perhe vietti piilossa neljän muun ihmisen kanssa, tallennettiin Anne Frankin kuuluisaan, postuumisti julkaistuun päiväkirjaan. Murrosikäinen Anne kirjoitti päiväkirjaansa usein erimielisyyksistä, konflikteista, keskinäisen ymmärryksen puutteesta ja äitinsä pessimismistä, josta hän halusi irtautua. Hän kuvailee kuitenkin toistuvasti äitiään ymmärtäväisenä ja uskollisena naisena, joka puolustaa tyttäriään ja suojaa heitä muiden asukkaiden suullisilta hyökkäyksiltä. Päiväkirja päättyi kolme päivää ennen kuin piilottelijat pidätettiin 4. elokuuta 1944. Gestapo pidätti Edithin. Hänet siirrettiin kolmen päivän päästä Westerborkin keskitysleirille. 3. syyskuuta 1944 Edith ja muut hänen kanssaan piilossa olleet lähetettiin Auschwitzin keskitysleirille.
Edith ja hänen tyttärensä erotettiin Otosta heidän saapuessaan Westerborkiin eivätkä he enää koskaan nähneet häntä. Edith etsi keinoja pitää lapsensa hengissä. Selviytyneet kuvasivat heitä myöhemmin erottamattomana triona. 30. lokakuuta Edith erotettiin Annesta ja Margotista. Edith valittiin kaasukammioihin joutuvien joukkoon, ja hänen tyttärensä kuljetettiin Bergen-Belsenin keskitysleirille. Edith pakeni ystävänsä kanssa leirin toiseen osaan, missä hän vietti talven. Täällä ollessaan hän kätki kaikki saamansa ruoanmurut ja säästi ne tyttärilleen. Koska hän kieltäytyi syömästä mitään tyttärilleen säästämästään ruoasta, hän kuoli nälkään 6. tammikuuta 1945, kolme viikkoa ennen kuin puna-armeija saapui vapauttamaan leirin. Edithin tyttäret elivät kuukauden häntä pidempään.
Kun Otto Frank päätti muokata tyttärensä päiväkirjan julkaistavaksi, hän oli varma, että hänen vaimonsa oli saanut erityistä kritiikkiä, koska hänellä oli ollut vaikea suhde Anneen, ja Otto Frank poisti joitakin terävimpiä kommentteja kunnioituksesta vaimoaan ja muita piilossa eläneitä kohtaan. Siitä huolimatta Annen kuvaus epäsympaattisesta ja sarkastisesta äidistä toistettiin kirjan dramatisoinnissa. Annen kuva äidistään oli ristiriidassa niiden kanssa, jotka olivat tunteneet Edithin vaatimattomana, pidättyväisenä naisena, joka yritti kohdella murrosikäisiä lapsiaan tasa-arvoisesti.
Vuonna 1999 Otto Frank löysi aiemmin kadoksiin jääneet sivut, jotka osoittivat Annen havainneen, että vaikka Edith rakasti kovasti Ottoa, Otto – vaikkakin oli hyvin omistautunut Edithille – ei ollut rakastunut Edithiin. Tämä ymmärrys oli johtanut Annen tuntemaan empatiaa äitiänsä kohtaan.
Pidätyksen ja Westerborkin leirille siirron jälkeen Annen ja hänen äitinsä välinen suhde parani, mikä näkyy Otto Frankin serkulleen Millylle 16. marraskuuta 1945 lähettämästä kirjeestä, jossa hän kertoo Annen olleen hyvissä väleissä äitinsä kanssa Westerborkin leirillä.
Aiheesta muualla

Lyhyt profiili Edith Frankista
Video: Edith Frank ja suhde tyttäriinsä Margot ja Anne Frankiin (Buddy Elias)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Kompastuskivi Edith Frankille Pastorplatzilla Aachenissa, Saksassa
Valio Aimo

Valio Aimo on Valion omistama tukku, jolla on omaa valmistusta ja jakeluverkosto. Tukun asiakkaita ovat esimerkiksi ravintolat, hotellit, pitopalvelut, leipomot ja julkishallinnon ja teollisuuden asiakkaat.
Valio osti Heinon Tukku Oy:n TukkuHeinolta Oy:ltä vuonna 2021 ja nimesi liiketoiminnan Valio Aimoksi tammikuussa 2022.
Historia > Fritjof Heinon yritys (1899–1932)

Valio Aimon historia alkaa lokakuusta 1899, jolloin Asikkalasta Helsinkiin muuttanut kauppa-apulainen Fritjof Heino sai myyntiluvan Helsingin kauppatorille. Hän myi torilla lihaa, jota toi maahan Virosta ja Venäjältä. Oman myymälän hän perusti vuonna 1901 Kolmannelle linjalle. Vuonna 1907 Hämeentielle avattiin liha- ja sekatavarakauppa.
1910-luvulla Heinolla oli useita myymälöitä, muun muassa Hämeentiellä ja Hakaniemen hallissa.
Vuonna 1916 yli 50 lihakauppiasta perusti Lihakauppiaitten Tukkukauppa Oy:n, joka osti F. Heinon tukku- ja vähittäisliikkeet vuonna 1920. Heino hankki yhtiön enemmistön seuraavana vuonna ja ryhtyi sen toimitusjohtajaksi. Vuonna 1930 yhtö tarjosi 40 prosentin akordin velkojilleen ja yhtiö lopetti toimintansa, samalla kun Fritjof Heino perusti uudelleen yrityksensä lainan ja Lihakauppiaiden Tukkuliike Oy:stä jääneen pääoman turvin. Pääomaa hän sai muun muassa veljeltään, jolle hän myi kotinsa irtaimiston ja vuokrasi sen häneltä takaisin. Uusi yritys keskittyi tukkukauppaan.
Heino kuoli vuonna 1932. Kuolinvuoteellaan hän pyysi vaimoltaan, ettei tämä myisi yritystä, vaikka mitä tapahtuisi.