stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Khevi

Khevin sijainti Georgiassa
Gergetin pyhän kolminaisuuden kirkko
Khevi (georg. ხევი, ’rotko’) on pieni historiallis-maantieteellinen alue Georgian koillisosassa. Se kuuluu nykyään Mtskheta-Mtianetin hallintoalueen Qazbegin piirikuntaan. Khevi sijaitsee Suur-Kaukasuksen pohjoisrinteillä Tergi- eli Terekjoen varrella. Alueelle johtaa etelästä Kaukasuksen ylittävä Georgian sotilastie.
Khevin maisemaa hallitsevat alppiniityt, vuorisolat ja vesiputoukset, sekä Kazbek-vuori (paikallisesti tunnettu nimellä Mkinvartsveri, ”jään peittämä”), 5 047 metriä korkea nukkuva tulivuori. Alue on suosittu matkailukohde. Tärkeitä kulttuurikohteita Khevissä ovat Gergetin pyhän kolminaisuuden kirkko (1300-luku), Garbanin kirkko (800–900-luvut), Sionin basilika (800-luku), Betlemin luostari (800–900-luvut) ja Snon linnoitus (1500-luku).[lähde? ]
Provinssin nimi, ”rotko”, tulee vanhalta Tsanarian alueelta, joka tunnetaan georgialaisissa kronikoissa nimellä Tsanaretis khevi, Tsanarin rotko. Khveiläiset ovat etnisiä georgialaisia, joita kutsutaan moskheveiksi. Heidän historiansa, perinteensä ja tapansa muistuttavat suuresti muiden Itä-Georgian vuoristoalueiden asukkaiden tapoja. Kheviläiset ovat perinteisesti eläneet patriarkaalisissa yhteisöissä, joita hallitsi khevisberi (”rotkon vanhin”), joka toimi tuomarina, pappina ja sotilasjohtajana.[lähde? ]
Khevi on ollut pitkään strategisesti tärkeä alue läheisen Darialin solan vuoksi, sillä se yhdistää Pohjois-Kaukasuksen Transkaukasiaan Georgian sotilastien kautta. 1600-luvun lopusta vuoteen 1743 Khvein vuoristoyhteisöjen katsottiin kuuluvan Georgian kruunulle, ja alue laitettiin puoliautonomisen Aragvin ruhtinaskunnan hallintaan. Kheviläisten ankara vastarinta Aragvi-hallitsijoita kohtaan on heijastunut paitsi alueen kansankulttuuriin myös klassiseen georgialaiseen kirjallisuuteen. Venäjän keisarikunnan tuloa Georgiaan (1801) ei katsottu Khevissä hyvällä, ja paikalliset järjestivät vuonna 1804 kapinan, jonka Venäjän armeija kuitenkin kukisti. Kheviläiset onnistuivat kuitenkin säilyttämään keskiaikaisen elämäntapansa suhteellisen pitkään neuvostokaudelle asti.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Khevi Wikimedia Commonsissa
Klaus Rifbjerg

Klaus Rifbjerg 2015.
Klaus Rifbjerg (15. joulukuuta 1931 Amager, Tanska – 4. huhtikuuta 2015 Kööpenhamina Tanska) oli tanskalainen kirjailija, toimittaja ja kriitikko. Hän oli vuodesta 1967 Tanskan akatemian jäsen.
Rifbjerg syntyi Kööpenhaminassa. Hän opiskeli englannin kieltä ja kirjallisuutta Kööpenhaminassa sekä vuoden ajan Princetonin yliopistossa Yhdysvalloissa. Vuonna 1955 hän alkoi työskennellä käsikirjoittajana tanskalaisessa elokuvayhtiössä. Samalla hän toimi useiden lehtien kirjallisuus- ja teatterikriitikkona. Hänen läpimurtoteoksensa oli sukupolviromaani Den kroniske uskyld (1958), joka osoitti kirjoittajan taiturimaisen kielenkäyttökyvyn ja josta on tehty myös elokuvaversio. Hän oli kriitikkona muun muassa Politikenissa 1956–1964.
Kirjailijana Rifbjerg julkaisi runoteoksia, romaaneita ja näytelmiä. Hänen runouteen keskittynyt kautensa oli vuosina 1956–1967. Monet tämän kauden teokset käsittelevät nuoruuden teemoja. Romaani- ja novellikausi alkoi vuoden 1958 läpimurtoteoksesta ja toi esille psykologiset asetelmat, komiikan ja rakkauden.  1970-luvulla hänen tuotantosa sai yhteiskunnallisia sävyjä. Romaani Lena Jørgensen vuodelta 1972 on realistinen kuvaus 1970-luvun työläisympäristöstä.
Näytelmäkirjailijana Rifbjerg pyrki aluksi 1960-luvulla uudistamaan revyytaidetta ja kuvaamaan kaunistelematta aikansa ihmisten käyttäytymistä eri tilanteissa. Reyystä hän siirtyi 1960-luvun puolivälissä käsikirjoittamaan musikaaleja. Vuonna 1970 ilmestynyt puhenäytelmä År kuvaa tanskalaisperheen elämää toisen maailmansodan saksalaismiehityksessä. Lisäksi Rifbjerg on tehnyt elokuvakäsikirjoituksia.
Palkinnot ja tunnustukset

Kultaiset laakerit -kirjallisuuspalkinto 1966
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 1970 romaanista Anna (jeg) Anna
Ruotsin Akatemian pohjoismainen palkinto 1999
Suomennettu tuotanto

Oopperarakastaja (Operaelskeren), suom. Arto ja Kirsti Ingervo, Helsinki: WSOY 1967
Tore ja minä, suom. Toini Havu, antologiassa 27 pohjoismaista kertojaa, toim. Lars Hamberg, Tammi 1964
Katsurajoki

| Katsurajoki |
| --- | --- |
 Togetsun silta ylittää Katsurajoen Arashiyamassa
Laskupaikka:  Yodojoki
Maat:  Japani
Pituus:  yhteensä 114 km
Valuma-alue:  Ōijoen osuus 770 km²
Katsurajoki (jap. 桂川, Katsuragawa) on Japanin Kioton prefektuurin länsiosissa ja Kioton kaupungin lounaispuolella virtaava joki. Se kuuluu Yodojoen vesistöön ja saa alkunsa Tanbavuoriin kuuluvalta Mikunidakelta Kioton ja Shigan prefektuurien rajalla. Joen eri osat tunnetaan eri nimillä: yläjuoksu Tanbavuorilta Kameokan allaslaaksoon on nimeltään Ōijoki (大堰川, Ōigawa), keskijuoksu Kameokan ja Kioton allaslaaksojen välisellä vuoristoalueella on Hozujoki (保津川, Hozugawa), ja vasta Kioton allaslaaksossa virtaavaa osuutta kutsutaan Katsurajoeksi.
Joen kulku

Yläjuoksullaan Ōijokena tunnettu virta saa alkunsa Tanbavuorten itäosasta 959 metriä korkean Mikunidaken lähistöltä. Se virtaa aluksi länteen kohti Nantanin kaupunkia. Nantanin Hiyoshin alueella joessa on suuri Hiyoshin pato (Amawakan pato). Nantaniin kuuluvan entisen Sonoben maaseutukaupungin lähellä joki kääntyy kaakkoon ja virtaa Kameokan allaslaakson läpi.
Seuraavaksi joki puhkaisee reitin Kameokan allaslaakson ja Kioton allaslaakson välisen vuoristoalueen läpi. Tämä osuus on noin 16 kilometrin mittainen ja sitä kutsutaan Hozujoeksi. Syväpiirteinen ja mutkitteleva jokilaakso eli Hozun laakso (Hozukyō) tunnetaan luonnonkauniina turistikohteena. Laaksossa jokea seurailee San’in-rautatielinja. Hozujokeen liittyy vuoristossa Kiyotakijoki.
Kioton allaslaaksoon joki saapuu Arashiyaman alueella, jossa sen ylittää historiallinen Togetsun silta. Arashiyamasta alavirtaan joki tunnetaan Katsurajokena. Se virtaa noin 22 kilometrin matkan etelään, jossa siihen yhtyy muun muassa Kamojoki, ja lopulta se yhdistyy Kioton ja Osakan prefektuurien rajalla Uji- ja Kizujokien kanssa Yodojoeksi, joka laskee Osakanlahteen. Etelässä Katsurajoki muodostaa muiden jokien kanssa tulvatasangon.
Historia

Asutus Katsurajoen alajuoksulla on vanhaa: alueelta on löytynyt muun muassa yayoi-kauden arkeologisia jäänteitä. Vanhastaan joen alajuoksu tunnettiin Kadonojokena (葛野川, Kadonogawa). Vaikutusvaltainen Hata-klaani teki 400-luvulta lähtien töitä sen hyödyntämiseksi. Klaani rakennutti jokeen esimerkiksi ”Kadonon suuren pohjapadon” (葛野大堰, Kadono ōseki).
Jokea pitkin on historiallisesti kuljetettu etenkin puutavaraa, jonka lastausta varten joen varrelle syntyi useita vilkkaita satamapaikkoja. Tavaraliikenne helpottui Edo-kauden alussa 1600-luvulla, kun kauppias Suminokura Ryōi rakennutti myös Hozujoen osuudesta veneille kulkukelpoisen. Joki menetti liikenteellisen merkityksensä, kun sen rinnalle valmistuivat San’in-päälinja ja valtatie 9. Joen vettä on käytetty keinokasteluun ja muun muassa kiotolaisen kyōyūzen-kankaan värjäykseen. Alajuoksulle on rakentunut teollisuutta.
Turismi

Hozujoen laakso on kehittynyt turistikohteena, joka tunnetaan esimerkiksi kirsikkapuistaan, alppiruusuistaan ja ruskastaan. Laaksossa harrastetaan turisteille suunnattua jokilaskua (Hozu kawakudari), jonka reitti Kameokasta Kioton Arashiyamaan vie noin kaksi tuntia. Sagano kankō -rautatie harjoittaa museorautatietoimintaa noin seitsemän kilometrin pituisella Hozujoen laaksoa seurailevalla rataosuudella. Se oli osa San’in-päälinjaa, kunnes se korvattiin vuonna 1989 uudella nopeammalla radalla.
Katsurajoen oikealla rannalla Kiotossa sijaitsee Katsuran keisarillinen huvila.
Kuvia

Ōijoen yläjuoksua
Hiyoshin pato
Hozujoen rautatiesilta
Katsurajoki Arashiyamassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katsurajoki Wikimedia Commonsissa
Jugoslavian kuningas

| Jugoslavian kuningas |
| --- | --- |
 Краљ Југославије
 Kuningaskunnan vaakuna
 Ensimmäinen kuningas Pietari I
 
Virka-asunto:  Kuninkaallinen kompleksi Belgrad
Kauden pituus:  elinikäinen
Perustettu:  1918
Ensimmäinen:  Pietari I
Viimeinen:  Pietari II
Lakkautettu:  1945
Jugoslavian kuningas (serb. Краљ Југославије, Kralj Jugoslavije), aiemmin serbien, kroaattien ja sloveenien kuningas (serb. Краљ Срба, Хрвата и Словенаца, Kralj Srba, Hrvata i Slovenaca), oli Jugoslavian valtionpäämies.
Pietari I oli noussut Serbian kuninkaaksi jo ennen ensimmäistä maailmansotaa, kun Serbian parlamentti pyysi häntä maan kuninkaaksi vuonna 1903. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen 1918 perustettiin Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta, jonka kuninkaaksi Pietari nousi. Kuningaskunta kaatui toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945, kun kommunistit nousivat valtaan Jugoslaviassa.
Kuningas Aleksanteri I:n kaudella kuninkaan virka-asunnoksi valmistui kuninkaallinen kompleksi, johon kuuluivat sekä kuninkaallinen että valkoinen palatsi.
Kuningaskunnan lakkauttamisen jälkeen Pietari II pysyi kruununtavoittelijana. Hänen kuolemansa jälkeen kruununtavoittelijana on toiminut kruununprinssi Aleksandar Karađorđević.
Luettelo Jugoslavian kuninkaista

| Kuva | Nimi | Valtakausi | Suhde edeltäjäänsä |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Pietari I | 1918 – 1921 | – |
|  | Aleksanteri I | 1921 – 1934 | poika |
|  | Paul | 1934 – 1941 | serkku, toimi vain sijaishallitsijana |
|  | Pietari II | 1934 – 1945 | Aleksanteri I:n poika |
Lähde:
Joelene Crnogorac

Joelene Crnogorac (s. 1979) on australialainen näyttelijä. Suomessa hänet tunnetaan parhaiten televisiosarjasta Merenneito sekä australialaisesta draamasarjasta Lumisen virran mies.
Crnogorac aloitti näyttelemisen kaksitoistavuotiaana Suomessakin nähdyssä televisiosarjassa Majakan väki. Siitä hänet valittiin näyttelemään australialaiseen sarjaan Lumisen virran mies, jossa hän näytteli Danielle McGregoria kahden tuotantokauden ajan. Esiinnyttyään televisiossa ja elokuvissa hän päätti vuonna 1996 jättää näyttelemisen vähemmälle. Nykyisin hän opiskelee mediataiteita Deakin Universityssä.
Filmografiaa

Majakan väki (1993) — Linda Twist
Lumisen virran mies (1993–1994) — Danielle McGregor
Merenneito (1996) — Lena Hellegren
Ei johtolankaa (1999) — konstaapeli Tyler
Aiheesta muualla

Joelene Crngorac Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kjell O. Lejon

Kjell Olof Urban Lejon (s. 1. helmikuuta 1958 Rydaholm) on ruotsalainen historiallisen teologian ja kirkkohistorian professori ja Ruotsin kirkon pappi. Hän oli ehdolla Göteborgin hiippakunnan piispaksi vuonna 2003. Hän työskentelee professorina Linköpingin yliopistossa ja on ollut lisäksi vierailevana professorina Yhdysvalloissa. Hän on luennoinut myös muun muassa Åbo Akademissa Turussa. Lejonilta on ilmestynyt lukuisia kirjoja tutkimusaiheistaan.
Lejon opiskeli Lundin yliopistossa, Ruotsin kirkon pastoraali-instituutissa ja Kalifornian yliopistossa Santa Barbarassa. Hän on Claphaminstitutet- ja Civitas-ajatushautomojen jäsen.
Lejonin tutkimuskohteisiin ovat kuuluneet Ruotsin kirkon historia sekä uskonto ja politiikka nykyajan Yhdysvalloissa.
Lejonin puoliso on ruotsin, ranskan ja englannin opettaja Annika. Perheeseen kuuluu kolme poikaa.
Aiheesta muualla

Kjell O. Lejon Linköpingin yliopiston sivuilla[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Kirjorönsylilja

| Kirjorönsylilja |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Parsakasvit Asparagaceae
Alaheimo::  Agavoideae
Suku::  Rönsyliljat Chlorophytum
Laji::  comosum
Kaksiosainen nimi
 Chlorophytum comosum  (Thunb.) Jacques 
Katso myös
   Kirjorönsylilja Wikispeciesissä   Kirjorönsylilja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kirjorönsylilja (Chlorophytum comosum) on lähtöisin trooppisesta Etelä-Afrikasta. Se on kuitenkin kotiutunut myös muualle maailmaan. Rönsyliljoja käytetään huonekasveina.
Ulkonäkö ja ominaisuudet

Rönsylilja on ruohovartinen, monivuotinen kasvi, joka kasvaa noin 60 cm korkeaksi. Sillä on paksut ja noin 5–10 senttimetriä pitkät mukulat. Kapeat lehdet kasvavat 20–45 cm pitkiksi ja ovat noin 6–25 cm leveät.
Kukkia kehittyy pitkässä haarallisessa kukinnossa, joka voi kasvaa jopa 75 cm pitkäksi ja joka taipuu lopulta alaspäin. Alun perin kukkia ilmestyi 1–6 kukan rykelmissä kukinnon varressa. Jokainen rykelmä sijaitsee suojalehden tuntumassa, jonka pituus vaihtelee kahdesta kahdeksaan senttimetriin ja se pienenee kukinnon loppua kohden. Ensin kasvaneista kukista suurin osa kuolee ja siksi kukinnot ovat melko harvoja.
Yksittäiset kukat ovat vihertävän valkoisia. Kukassa on kuusi kehälehteä, jotka ovat 6–9 millimetriä pitkät.
Viljely

Kirjorönsylilja on suosittu huonekasvi. Laji, jossa on kokonaan vihreät lehdet muodostaa vain pienen osan myydyistä kasveista. Yleisempiä ovat kaksi kirjavampaa lajiketta:
C. comosum 'Vittatum': Tämän lajin lehdet ovat vihreät, joissa on keskellä valkoinen raita. Niitä myydään usein roikkuvissa koreissa.
C. comosum 'Variegatum': Tämän lajin lehdet ovat tummanvihreät, joissa on valkoinen reuna. Se on usein pienempi kuin äsken mainittu lajike.
Rönsyliljoja on helppo hoitaa, koska ne selviytyvät hyvin erilaisissa olosuhteissa. Ne voivat selviytyä jopa 2 °C:n lämpötilassa, mutta ne kasvavat parhaiten 18–32 °C:n lämpötilassa. Kasvit voivat vahingoittua korkeiden boori- tai fluoridiarvojen takia.
Rönsyliljan on myös osoitettu vähentävän sisätilojen ilmansaasteita.
Aiheesta muualla

Puutarha.net: Kirjorönsylilja (Chlorophytum comosum)
Huonekasvit.fi: Kirjorönsylilja (Chlorophytum comosum) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Chlorophytum comosum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Chlorophytum comosum (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Chlorophytum comosum
Käännös suomeksi
Kjell Richard Nygård

| Kjell Richard Nygård> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. tammikuuta 1978 (ikä 46) Oslo, Norja
Kansalaisuus:   Norja
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Ricky
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  87 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1996–2010
Aik. seurat:  Vålerenga Ishockey
Kjell Richard Nygård (s. 4. tammikuuta 1978 Oslo) on norjalainen entinen jääkiekkoilija.
Ammattilaisura

Nygård edusti koko uransa ajan vuosina 1996–2010 Norjan pääsarjassa GET-ligaenissa pelaavaa Vålerengaa.
Norjan maajoukkueessa Nygård pelasi muun muassa neljästi MM-kisojen ylimmällä tasolla, sekä kolmesti I-divisioonassa.
Katsuran keisarillinen huvila

Katsuran keisarillinen huvila
Katsuran keisarillisen huvilan asemapiirros.

1. Omotemon-portti

2. Miyukimon-portti

3. Miyukimichi-tie

4. Okoshikake-penkki

5. Sotetsuyama-vuori

6. Nobedan-kivi

7. Suhama-hiekkaranta

8. Amanohashidate-kynnäs

9. Yotsukoshikake-penkki

10. Ishibashi-kivisilta

11. Nagare-ochōzu-vesiallas

12. Shōkintei-teehuone

13. Shōkatei-teehuone

14. Onrindō-paviljonki

15. Shōiken-teehuone

16. Gepparō-teehuone

17. Nakamon-portti
Katsuran keisarillinen huvila (jap. 桂離宮, Katsura rikyū) on Japanin keisarin entinen huvila Japanin vanhassa pääkaupungissa Kiotossa. Se sijaitsee Nishikyōn suuralueella Katsurajoen varrella Kioton keskustan länsipuolella. Huvilaa ympäröi laaja lammen ympärille rakennettu kävelypuutarha teehuoneineen.
Keisarillisen huvilan perusti keisarin nuorempi veli prinssi Toshihito 1600-luvun alussa. Toshihiton kuoleman jälkeen huvilaa laajensi hänen poikansa Toshitada. Nykyisen muotonsa huvila puutarhoineen saavutti 1660-luvulla.
Katsuran huvilaa puutarhoineen pidetään sukiya-arkkitehtuurin huipentumana. Kansainvälistä mainetta se sai 1930-luvulta lähtien, kun saksalainen arkkitehti Bruno Taut oli ylistänyt sitä. Huvilan nähtiin ennakoivan modernismin pelkistettyä, funktionaalista muotokieltä.
Historia

Nykyisen keisarillisen huvilan alueesta tuli Heian-kaudella hoviaatelin huvittelupaikka. Hovimies Fujiwara no Michinaga rakensi sinne huvilan. Sittemmin se siirtyi Konoe-aatelissuvun haltuun. Historiallisesti seutu kuului Shimokatsuran kylään (下桂村, Shimokatsura-mura).
Keisarillisen huvilan alue luovutettiin vuoden 1615 tienoilla keisarisuvun Hachijō no miya -haaralle, jonka prinssi Toshihito alkoi rakennuttaa sinne teehuonetta. Alun perin huvila tunnettiin nimellä Katsura betsugyō (桂別業, ’Katsuran huvila’). Toshihito kuoli vuonna 1629, mutta 1640-luvulta lähtien huvilaa laajensi hänen poikansa prinssi Toshitada, joka lisäsi aiempaan päärakennukseen (Ko-shoin) uuden osan (Chū-shoin). Myöhemmin vuonna 1663 rakennukseen lisättiin keisari Go-Mizunoon vierailua varten vielä kaksi osaa, Gakki no ma ja Shingoten. Tällöin rakennuskokonaisuus saavutti lähes nykyisen muotonsa.
Koska Hachijō no miya -haaran myöhempi haara Katsura no miya sammui vuonna 1881, Katsuran keisarillinen huvila siirtyi Japanin keisarillisen ministeriön haltuun. Huvilan nimi muutettiin muotoon Katsura rikyū (’Katsuran erillispalatsi’), ja sitä korjattiin perusteellisesti. Katsurajoella 1950-luvulta lähtien tehdyt maanrakennustyöt vahingoittivat huvilan maaperää, minkä vuoksi sitä restauroitiin jälleen vuosina 1976–1982.
Huvila ja puutarha > Shoin

Keisarillisen huvilan päärakennus eli shoin koostuu kolmesta toisiinsa diagonaalisesti liittyvästä osasta, jotka on kaikki rakennettu sukiya-tyyliin. Ne ovat Ko-shoin (古書院) eli vanha shoin, Chū-shoin (中書院) eli keskimmäinen shoin ja Shingoten (新御殿) eli uusi palatsi. Shoin on rakennettu kurkiauran muotoon (gankō) puutarhan lammen länsipuolelle.
Ko-shoin on nimensä mukaisesti rakennuksen vanhin osa, jossa on kuusi huonetta. Sen itäpäädyssä on leveä veranta ja puutarhan lammelle työntyvä kuunkatseluterassi (tsukimidai). Toisin kuin huvilan uudemmat osat, Ko-shoin on rakennettu valkoiseksi rapatun maasokkelin päälle. Alun perin sitä käytettiin myös asuinrakennuksena, mutta asuintilat siirrettiin Chū-shoiniin, kun se oli valmistunut.
Chū-shoin on neliönmuotoinen rakennus, jossa on neljä huonetta. Niiden fusuma-liukuovissa on Kanō-koulukunnan kolmen veljeksen, Kanō Tan’yūn, Kanō Naonobun ja Kanō Yasunobun maalauksia. Chū-shoinin ja Shingotenin verannat on rakennettu ohuiden pilarien päälle, minkä vuoksi ne antavat Ko-shoinia keveämmän vaikutelman. Chū-shoinin ja Shingotenin välissä on pieni Gakki no ma -huone eli musiikkihuone.
Shingoten rakennettiin asuinhuoneistoksi keisarin vierailua varten. Monet sen asuinkäytössä olleista huoneista ovat säilyneet hyvin. Erityisen hienostuneina on pidetty Ichi no ma -huoneen korotettua alkovia ja Katsuradana-hyllykköä (桂棚), Okeshō no ma -huoneen (御化粧間, ’ehostushuone’) Urakatsuradana-hyllykköä (裏桂棚) ja Gyoshin no ma -huoneen (御寝間, ’makuuhuone’) Gyokendana-hyllykköä (御剣棚). Shingotenin edustan avointa kenttää lienee käytetty kemari-pallopelin pelaamiseen.
Huvila ja puutarha > Puutarha ja teehuoneet

Keisarillisen huvilan puutarhan keskellä on monimutkaisen muotoinen, maisemiltaan vaihteleva lampi, jossa on kolme erikokoista saarta. Puutarha on kävelypuutarha, jonka reitit kulkevat esimerkiksi vuoria ja vuoristosolia muistuttavien erinäköisten pienoismaisemien halki. Reitit on suunniteltu tarkoin niin, että tärkeät näkymät tulevat esiin ja jäävät jälleen piiloon (miegakure) tietyissä paikoissa. Alun perin puutarhan lammella on liikuttu myös venein. Shoin-päärakennuksen lisäksi puutarhassa on neljä teehuonetta sekä Hachijō no miya -suvulle omistettu buddhalainen Onrindō-paviljonki. Sen eri puolilla on myös lukuisia kivilyhtyjä ja pieniä vesialtaita (chōzubachi). Metsikköjen ja bambulehtojen ympäröimän huvila-alueen pinta-ala on yhteensä noin 7 hehtaaria. Aluetta ympäröi savella päällystetty tsuchibei-aita.
Ko-shoinin viereisellä kummulla on avonainen Gepparō-paviljonki (月波楼), jonka shōji-liukuovissa on käytetty kangasta. Gepparō on Katsuran teehuoneista vanhin. Sieltä on voitu tarkkailla puutarhan lampeen heijastuvaa kuuta, ja sen nimi merkitseekin ’kuun aallon näköalatornia’. Gepparōn ja Ko-shoinin välissä on Nakamon-portti, jolta Ko-shoinille johtavat kuuluisat astinkivet tunnetaan nimellä Shin no tobiishi (真の飛石).
Puutarhan pohjoisrajalla on keisarillinen Miyukimon-portti (御幸門). Sieltä johtaa shoinille keisarilliseksi tieksi (Miyukimichi) kutsuttu reitti. Tieltä kääntyy vasemmalle polku, joka kulkee Okoshikake-odotuspaviljongin (御腰掛), puutarhan lampeen rakennetun Amanohashidatea muistuttavan kynnään ja Suhama-hiekkarannan (洲浜) ohi, pienen kivisillan yli ja lopulta Shōkintei-teehuoneelle (松琴亭). Shōkintei tunnetaan šakkilautakuvioisista fusuma-liukuovistaan, jotka muodostavat voimakkaan kontrastin muiden rakennusmateriaalien maanläheisille sävyille. Sen itäpuolella on Manjitei-niminen paviljonki (卍亭, ’hakaristipaviljonki’).
Polku jatkuu Shōkinteilta lammen ympäri Shingotenin suuntaan. Shōkintein eteläpuolisella saarella sijaitsevat Shōkatei-teehuone (賞花亭) ja Onrindō-paviljonki (園林堂). Vuoristomajaa muistuttava Shōkatei on rakennettu kukkulan huipulle, Onrindō sen alapuolelle. Onrindōn katōmado-ikkunat antavat rakennukselle buddhalaisen ulkoasun. Ennen Shingotenia polulta erkanee haara Shōiken-paviljongille (笑意軒), jossa on monia hienostuneita piirteitä, kuten seinien alaosassa käytetty samettipinta ja pyöreät ikkunat. Shōiken toimi alun perin prinssi Toshitadan työhuoneena. Sen nimi ’nauravien ajatusten paviljonki’ on peräisin kiinalaisen runoilijan Li Bain runosta.
Huvilan alue vuoden 1974 ilmakuvassa
Miyukimon-portti
Ko-shoin
Näkymä Gepparō-paviljongista
Kivisilta puutarhassa
Shōkintei-paviljonki
Shōkintein sisätilaa
Shōiken-teehuone
Merkitys

Katsuran keisarillista huvilaa pidetään yleisesti sukiya-arkkitehtuurin huipentumana. Sukiya-tyylille tyypilliseen tapaan huvilassa yhdistyy piirteitä eri arkkitehtuuriperinteistä, kuten shoin-tyylistä. Shugakuinin keisarillisen huvilan ohella sen puutarha on yksi Edo-kauden tunnetuimmista.
Katsuran keisarillisen huvilan arkkitehtuuri ja puutarha nousivat 1930-luvulta lähtien ihailun kohteeksi, kun saksalainen arkkitehti Bruno Taut oli ylistänyt niitä. Huvilan ajateltiin ennakoivan funktionalismin tavoittelemaa yksinkertaista muotokieltä. Tautin vierailulle Katsuraan toivat nuoret japanilaiset arkkitehdit, kuten Tetsurō Yoshida, jotka kannattivat modernia ja pelkistettyä ilmaisua; Katsuraa verrattiin etenkin Nikkō Tōshō-gūn rikkaasti koristeltuun, kiinalaisvaikutteiseen pyhäkköön, josta oli 1800-luvun lopulla tullut suosittu turistikohde. Nikkō samaistettiin vanhemman arkkitehtisukupolven konservatiiviseen ja koristeelliseen muotokieleen, Katsura alkuperäisen japanilaisena pidettyyn kulttuuriperintöön ja 1930-luvun nationalistisessa ilmapiirissä myös keisarihuoneeseen. Legitimiteettiä nämä arkkitehdit saivat vaatimuksilleen Tautilta, jonka näkemyksillä oli painoarvoa. Taut sai sitä vastoin mainetta Katsuran ”löytäjänä”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katsuran keisarillinen huvila Wikimedia Commonsissa
Katsuran keisarillinen huvila Kunaichō. (japaniksi) (englanniksi)
Katsuran keisarillisen huvilan puutarhaa, keskellä Gepparō-teehuone