stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kulttuurin tuet Suomessa

Kulttuurin tuet Suomessa tarkoittavat tässä artikkelissa ensisijaisesti rahallisia tukia kulttuurille, esimerkiksi taiteelle Suomessa.
Yhteiskuntamalli vaikuttaa tapoihin, joilla kulttuurin ja taiteen tukia voidaan kanavoida. Suomen kaltaisessa pohjoismaisessa hyvinvointivaltiossa on paljon vaihtoehtoja siihen, kuinka suuri osa taiteen rahoituksesta tulee julkiselta vallalta, kuinka paljon markkinoilta tai yksityisiltä lahjoittajilta. On analysoitu, että julkinen tuki muodostaa tulevaisuudessakin kulttuurin rahoituksesta välttämättömän osan. Julkisen tuen vähentäminen johtaisi syvällisiin muutoksiin kulttuurin perusrakenteissa. Tuen väheneminen käytännössä heikentää ensi sijassa kulttuurista nauttijoiden alueellista ja sosiaalista tasa-arvoa.
Miljardi euroa vuodessa

Julkisen sektorin tuki kulttuurille on ainakin miljardi euroa vuodessa, mistä opetus- ja kulttuuriministeriön osuus on lähes puoli miljardia. Tukia tulee myös muilta ministeriöiltä ja monilta muilta lähteiltä.
Kuntien kulttuurimenot olivat 636 miljoonaa euroa vuonna 2004, mistä kirjastojen osuus oli 242 miljoonaa. Yritysten kulttuurituki oli 9 - 10 miljoonaa euroa vuonna 1999, 4 miljoonaa vuonna 2004.
Valtion kulttuurimenot olivat 293 miljoonaa euroa vuonna 2000. Siitä 71 % tuli veikkauksesta ja raha-arpajaisista. Yksin neljä suurinta kulttuurisäätiötä tukivat kulttuuria 14 miljoonalla eurolla.
Kotitalouksien joukkoviestintä- ja kulttuurimenot olivat vajaat 3000 miljoonaa euroa vuonna 2001. Kotitaloudet käyttivät kulttuuriin ja joukkoviestintään keskimäärin 1200 euroa vuodessa, mistä lehtien ja kirjojen osuus oli 420 euroa.
Elokuvien tuki

Elokuvasäätiö tuki elokuvia 29 miljoonalla eurolla vuonna 2010, keskimäärin 40 % pitkien näytelmäelokuvien rahoituksesta. Tuki on kolminkertaistunut vuodesta 2000. Levittäjät rahoittivat 14 % ja tv-yhtiöt 13 %. Sponsorit, kansainväliset tahot ja tekijät itse rahoittivat loput. Esimerkiksi Pahat pojat -elokuva sai Elokuvasäätiön tukea 1,25 euroa katsojaa kohden mutta Broidit-elokuva 667 euroa katsojaa kohden, yhteensä 383 638 euroa vuonna 2003. Katsojamäärä ei ole keskeinen tukiperuste.
Tuen vaikuttavuus

Säveltäjä Osmo Tapio Räihälä kirjoitti kulttuuriklusterin tuottavan veroina puolitoista kertaa tukien verran, kun välillisetkin vaikutukset lasketaan. Tohtori Sixten Korkmanin mukaan perustelu ontuu, koska moni kulttuurialan työntekijä löytäisi tuottavampiakin töitä. British Arts Council on tuottanut laajoja tutkimuksia taiteiden vaikutuksista, mutta niidenkään tieteellinen laatu ei ole pitävän todistusaineiston tasoa, Korkman toteaa. Hänestä taide on tärkeää, vaikka sitä on vaikea perustella. Holhoamisen sijaan voisi antaa pienituloisille ilmaislippuja tai kulttuuriseteleitä. Räihälä kumoaa Korkmanin kritiikin huomauttamalla tuottavampien töiden löytymisen koskevan myös kaikkia muita ammatti- ja toimialoja, ja painottaa taiteen ja kulttuurin tarvitsevan tukea niiden itseisarvon vuoksi.
Kulttuurin riippumattomuus

Julkisesti rahoitettujen taidelaitosten tulisi olla poliittisesti riippumattomia. Tohtori Heikki Pursiaisen mukaan on ristiriidassa taiteen vapauden kanssa. Esimerkiksi kun Ateneum asetti esille turvapaikanhakijoita puolustavan banderollin, sitä arvosteltiin poliittisesta kannanotosta. Pursiaisen mielestä taidemuseon ei pitäisi joutua pyytelemään anteeksi valintojaan, mikä on ristiriidassa valtionrahoituksen kanssa. Toisaalta Suomessa taiteilijoiden vapaa työskentely on turvattu arm’s length -periaatteella. Valtion tuesta taiteilijoille päättää vertaisarvioijien asiantunteva ja vaihtuva joukko – käsivarren mitan päässä ministeriöstä ja poliittisista päättäjistä.
Unkarissa vuoden 2019 laki siirsi julkista tukea saavat teatterit valtioiden ja kuntien hallinnoinnin alle. Niiden tulee "aktiivisesti puolustaa kansallisen hyvinvoinnin intressejä".
Kulttuurin riippumattomuus > Kulttuurisetelit

Tutkija Pasi Holm ehdotti, että kulttuurin tukeminen tehtäisiin kulttuuriseteleillä suoraan kansalaisille. Näin kulttuurilaitokset eivät ottaisi vastaan rahaa valtiolta.
Arvostelua

Vuonna 2009 Helsingin kulttuurivirkamiehet yrittivät poistaa puolueiden kulttuuriyhdistysten tuet (77 000 euroa), mutta puolueet kaatoivat esityksen äänestyksessä. Kulttuurilautakunnan jäsen Hannu Oskalan mukaan rahoilla kustannetaan muutaman iäkkään kansalaisen matkailua samalla kun oikeiden kulttuuritoimijoiden avustuksia leikataan.
Arvostelua > Tuetaan kuluja, ei tuotoksia

Siitä asti kun 1990-luvun alussa luotiin nykymuotoinen kulttuurin valtionosuusrahoitus, tuki on riippunut lähinnä henkilötyövuosista. Tämä sementoi kulttuurilaitosten aseman. Laitosteattereissa kävijöiden määrä kääntyi heti nopeaan laskuun. Yleisöä siirtyi paljon vähemmän tukia saaville teatteriryhmille. Esimerkiksi Tampereen Komediateatteri, Linnateatteri ja Ryhmäteatteri hankkivat yli 60 % tuloistaan itse, mutta 12 kaupunginteatteria saavat yli 80 % tuloistaan tukina.
Turun kaupunginteatterin johtaja arvosteli Muumimaailmassa esiintymisestä Linnateatteria, joka keräsi melkein yhtä paljon katsojia kuin kaupunginteatteri tukien vähäisyydestä huolimatta. Linnateatteri oli mm. esiintynyt Muumimaailmassa. Linnateatterin johtaja Mikko Kouki kysyi, onko hyvä vai paha, että teatterissa on yleisöäkin.
Vuonna 2005 Turun kaupunginteatterin keskimääräinen pääsylippu maksoi 25 euroa, minkä päälle oli 58 euroa tukia. Vuoden 1990 jälkeen kaupunginteatterin katsojamäärät ovat olleen paljon pienempiä kuin ennen sitä. Vuonna 1975 luku oli 176 334. Esityksiä on enää 360 - 400 vuodessa, ennen 470 - 600. Tampereen teatterin ja Tampereen työväen teatterin (TTT) kävijämäärä putosi alle puoleen 1986-2004.
Luulajanjoki

| Luulajanjoki |
| --- | --- |

Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Ruotsi, Norja
Läänit:  Norrbotten
Kunnat:  Luulaja, Jällivaara, Jokimukka, Boden
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Luulajanjoen vesistö
Pinta-ala:  25 240,5 km²  
Järvisyys:  10 % 
Pääuoman pituus:  457 km 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Sulitelma, Fauske, Norja
 :  67.1328°N, 16.0764°E
Laskupaikka:  Luulaja, Luulajan kunta
 :  65.5867°N, 22.0419°E
Läpivirtausjärvet:  Akkajaure (en), Stora Lulevatten, Vuolep Sårjåsjávrre (en) (käännä suomeksi)
Sivu-uomat:  Pieni Luulajanjoki (en), Bodträskån (en), Görjeån (d), Stora Luleälven (d)
Mittaustietoja
Laskukorkeus:  0 m
Pituus:  450  km
Keskiylivirtaama:  900 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  531 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  397 m³/s (MNQ) 
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Luulajanjoki ( ruots. Lule älv, Luleälven, luulajansaameksi Julevädno) on Norjasta alkava ja  Ruotsissa Norrbottenin läänissä virtaava 457 kilometriä  pitkä joki, joka muodostaa Luulajanjoen vesistössä sen pääuoman. Se on Norrbottenin läänin toiseksi pisin joki Tornionjoen jälkeen, mutta se on virtaaman osalta Norrbottenin suurin joki. Joen valuma-alueen pinta-ala on 25 241 neliökilometriä ja se laskee Pohjanlahden Perämereen Luulaja keskustaajamassa.
Vesivoima

Vesistöä on muokattu voimakkaasti vesivoiman tuottamiseksi. Luulajanjoen pääuomassa on 15 vesivoimalaitosta: Boden, Vittjärv, Laxede, Porsi, Letsi, Akkats, Randi, Parki, Seitevare, Messaure, Ligga, Harsprånget  (977 MW), Porjus (vanha), Vietas ja Ritsem. Voimaloiden yhteisteho on 4 360 megawattia ja niiden vuosituotanto on noin 14 667 gigawattituntia.
Historiaa

Joki oli aikoinaan tärkeä puunuittoväylä, mutta uitot loppuivat 1980-luvun alkupuolella.
Vesistöalue

Sen valuma-alue on 25 262 neliökilometriä, josta noin 750 neliökilometriä on Norjassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luulajanjoki Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Luleälven
Käännös suomeksi
Seinäjoen vapaaseurakunta

| Seinäjoen vapaaseurakunta |
| --- | --- |

 Seinäjoen Vapaakirkko Koulukadulla.
Suuntautuminen:  vapaakirkollisuus
Kirkkokunta:  Suomen vapaakirkko
Perustettu:  1907
Seurakunnan johtaja:  Ari Urhonen
Jäseniä:  noin 550
TV:  TV7
Radio:  Radio Dei
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seinäjoen Vapaaseurakunta on Suomen vapaakirkon jäsenseurakunta, joka toimii Seinäjoella ja sen ympäristössä. Seurakunta on perustettu vuonna 1907. Seurakunnan johtaja on Ari Urhonen. Seurakunnan vuonna 2018 valmistunut konferenssikeskus Valkea sijaitsee Upan kaupunginosassa. Seurakunta kuuluu Suomen Vapaakirkko -kirkkokuntaan.
Seurakunnan tilaisuuksia lähetetään muun muassa TV7:n televisio- ja verkkokanavilla. Seinäjoen vapaaseurakunta tuottaa myös Valoa elämään-ohjelmaa, jota lähetetään Radio Deissä.
Historia

1890-luvun alkupuolella piti vapaakirkollinen saarnaaja Fredrik Nyreen hengellisiä kokouksia Seinäjoen asemanseudulla kaasumestari Buurin keittiössä. Muutama vuosi myöhemmin pidettiin samanlaisia kokouksia ruotsiksi ruotsinkielisellä koululla. Tuolloin puhujina olivat Alex Hällis ja A. Hector. Hällisin toiminnan vaikutuksesta tuli vuonna 1903 uskoon postinhoitaja Hildur Petterson. Samoihin aikoihin Seinäjoelle tulivat evankelistat Hanna Hoffren ja Julia Koskela. 17. maaliskuuta 1907 kahdeksan naista perusti Seinäjoen postitalolla Seinäjoen vapaaseurakunnan. Nämä valitsivat joukostaan seurakunnan johtajaksi Hildur Pettersonin.
Jo aiemmin, vuonna 1906, oli alettu suunnitella oman rukoushuoneen hankkimista. Pääasiassa rautatieläisten omistama "Torfvan" -yhtiö lahjoitti seurakunnalle tontin. 7. maaliskuuta 1908 vihittiin käyttöön seurakunnan ensimmäinen rukoushuone. Sen yläkerrassa oli tilat vierailevien saarnaajien yöpymiseen. Vuodesta 1916 lähtien alkoivat seurakunnalle levottomat ja vaikeat ajat, jolloin rukoushuone jouduttiin milloin vuokraamaan, milloin luovuttamaan rautatieläisten lukusaliksi, ruotsinkieliseksi kansakouluksi tai sotilaiden majoituspaikaksi. Sotilaiden jäljiltä rukoushuone oli huonossa kunnossa ja se vuokrattiin myöhemmin Vaasan pelastusarmeijalle. Tuolloin seurakunta itse kokoontui yhteiskoululla ja yhdessä Törnävän kartanon huoneessa. Vuonna 1936 vanha rukoushuone kunnostettiin ja sen kylkeen rakennettiin varsinainen kirkkosali. Tämän jälkeen rukoushuone oli käytössä 1960-luvun alkuun saakka. 12. toukokuuta 1963 vihittiin käyttöön arkkitehti Touko Saaren suunnittelema kirkkorakennus.
Toiminta

Seinäjoen Vapaaseurakuntaan kuuluu useita satoja jäseniä. Seurakunnan johtavana pastorina toimii Ari Urhonen, nuorisotyöntekijänä Juha-Pekka Niemelä, seurakuntatyöntekijänä Jonna Mäntylä, lapsityöntekijänä Terhi Pernaa, vanhimmiston puheenjohtajana Kati Nummensalo ja toimistotyöntekijänä Jarno Halonen. Seurakunnan toimintaan kuuluu mm. rukouskokouksia, jumalanpalveluksia, lapsi- ja nuorisotyötä, partiotoimintaa sekä nuorille aikuisille ja muille ryhmille suunnattua toimintaa. Seurakunta avustaa Radio Deitä. Seinäjoen vapaaseurakunnalla on ystävyysseurakuntatoimintaa Israelissa sijaitsevan seurakunnan kanssa.
Aiheesta muualla

Seurakunnan sivu
Suomen Vapaakirkon kotisivu
| n k Vapaakirkollisuus Suomessa |
| --- | --- |
 Historia 
Kirkot:  Missionskyrkan i Finland  Suomen Vapaakirkko  Evankeliset ystävät 
Suurimmat seurakunnat:  Helsingin vapaaseurakunta  Hämeenlinnan vapaaseurakunta  Jyväskylän vapaaseurakunta  Järvenpään vapaaseurakunta Arkki  Kuopion vapaaseurakunta  Lahden vapaaseurakunta  Pietarsaaren Ebeneser-seurakunta  Seinäjoen vapaaseurakunta  Vaasan lähetysseurakunta  Turun vapaaseurakunta  Luettelo seurakunnista 
Henkilöt:  Arpiainen  Björkenheim  Braxén  Brofeldt  Dahlbäck  Heikel  Heiskanen  A. Hellman  H. Hellman  Jalkio  E. Jokinen  W. Jokinen  Lindberg  Lönnbeck  Mangs  Mannero  Meyer  Mäkinen  Rintala  Salmensaari  Vuorinen 
Järjestöt ja media:  Finska Veckobladet  Frank Mangs Center  Fria kristliga folkhögskolan  Kiponniemen toimintakeskus  Missio Ecuador  Päivä  Santalan kartano  Suomen teologinen opisto  Suomen Viikkolehti  Teopolis  Tyyne-Liisa ja S.S.Salmensaaren Opintosäätiö  ViaDia 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Harpunsäveliä  Hengellinen laulukirja  Vapaakirkon kesäjuhlat 
 Frikyrklig samverkan  Suomen vapaakristillinen neuvosto
Santa-Sanna

| Santa-Sanna |
| --- | --- |

Luoja(t):  Stephen Hillenburg
Näyttelijä(t):  Carolyn Lawrence Presley Williams (nuorena) Suomeksi: Hanna Savikko (Paavo Pesusieni - elokuva) Jenni Sivonen (jaksot 1–130, Paavo Pesusieni kuivalla maalla, Paavo Pesusieni vapaalla jalalla) Iina Salin (jaksot 131–241, 267–, Korallileiri: Paavon lapsuusvuodet) Jepa Lambert (jaksot 242–267)
Ensi- esiintyminen:  Paavo Pesusieni -televisiosarjan jakso Teetä puun katveessa
Kustantaja:  Nickelodeon
Henkilötiedot
Status:  Aktiivinen
Ammatti:  Tiedemies ja keksijä
Sukupuoli:  Nainen
Kotipaikka:  Teksas
Asuinpaikka:  Tangala
Suhteet
Tutut:  Paavo Pesusieni Patrik Tähtönen Jalmari Kalmari Kari Etana Einari Rapu Sulevi Plankton Helmi Rapu Rouva Pöhö
Infobox OKNimi-testi OK: 
Santa-Sanna (engl. Sandy Cheeks) on yksi Paavo Pesusieni -animaatiosarjan hahmoista. Hän on orava, joka on muuttanut Tangalaan Texasista. Hän pukeutuu avaruuspukumaiseen pukuun hengittääkseen veden alla. Hän asuu lasikuvussa, joka on täynnä ilmaa, minkä takia sinne tulevat hahmot joutuvat pukemaan vettä täynnä olevan lasisen kypärän. Sanna harrastaa karatea. Paavo tapaa Sannan ensi kertaa jaksossa Teetä puun katveessa hänen löydettyä tämän taistelemasta simpukkaa vastaan. Paavo menee auttamaan, mutta Sanna ei tarvitse apua. Tämän jälkeen Sanna kutsuu Paavon vierailulle kotiinsa ja he ystävystyvät.
Anderson & Lembke

| Anderson & Lembke |
| --- | --- |
Perustettu:  1963
Perustaja:  Bengt Anderson Rolf Lembke
Lakkautettu:  2001
Avainhenkilöt:  Bengt Anderson Steve Trygg Seppo Hilakari Jaakko Alanko Hans Ullmark Eric Österman
Kotipaikka:   Tukholma
Toiminta-alue:   Tukholma  Göteborg  Helsingborg  Oslo  Helsinki  Lontoo  Bristol  Basingstoke  Pariisi  Stamford, CT  San Francisco  Amsterdam  Hongkong
Toimiala:  mainonta ja markkinointiviestintä
Tuotteet:  tuotantohyödykemainonta
Liikevaihto:  65 miljoonaa USD (1984)
Henkilöstö:  170 (1984)
Emoyhtiö:  Anderson & Lembke AB
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Anderson & Lembke Oy toimi 1980-luvulla osoitteissa Mannerheimintie 4 (bussin keulan takana) ja 6 (keskellä).
Anderson & Lembke oli vuosina 1963–2001 toiminut, Ruotsissa perustettu kansainvälinen business-to-business-mainontaan erikoistunut mainostoimistoketju. Suomessa Anderson & Lembke Oy toimi vuodesta 1973 vuoteen 1991. Sen perustajat Bengt Anderson ja Rolf Lembke pyrkivät tuomaan business-to-business-mainontaan samanlaista näyttävyyttä, mitä kuluttajatuotteiden markkinoinnissakin käytettiin. Yritys laajeni useisiin maihin, ja vuonna 1984 sen liikevaihto oli 65 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria ja sillä oli 170 työntekijää.
Historiaa > 1960-luku

Anderson & Lembken perustivat Bengt Anderson ja Rolf Lembke Tukholmassa 1963. He olivat työssään Atlas Copcolla huomanneet, miten tuotantohyödykkeitä yritettiin markkinoida halvoilla mustavalkomonisteilla samaan aikaan, kun kuluttajatuotteiden mainontaan panostettiin tekemällä näyttäviä esitteitä ja muuta mainontaa. Anderson & Lembken liikeideana oli siis soveltaa kuluttajamainonnan keinoja ammattikäyttöön myytävien tuotteiden markkinointiin. Kilpailevien tuotteiden väliset eroavaisuudet olivat etenkin ammattituotteissa tuolloin vielä varsin suuria ja konkreettisia, joten dramaattisten markkinointiargumenttien löytäminen oli varsin helppoa. Sen sijaan tuotantohyödykkeitä valmistavissa insinöörivetoisissa yrityksissä koko markkinoinnin suunnittelu tuntui olevan alkeellista kuluttajatuotteiden valmistajiin verrattuna. Siksi Anderson & Lembken kalliiksi ja hitaaksi moitittuun mutta toisaalta perusteelliseen työprosessiin kuului useimmiten laajan perussuunnittelman teko, joka usein otti kantaa markkinointiviestinnän lisäksi asiakasyrityksen koko markkinointistrategiaan.
Toimiston asiakkaaksi alkoi hakeutua ruotsalaisia tuotantohyödykkeitä valmistavia vientiyrityksiä, kuten laakerivalmistaja SKF, hitsauslaitteita valmistava Esab ja metalliteollisuuden monialayritys Sandvik.
Historiaa > 1970-luku

Anderson & Lembke alkoi 1970-luvulla laajentua muihinkin Pohjoismaihin, myös Helsinkiin. Interplan-toimistossa työskennellyt Seppo Hilakari teki ruotsalaistoimiston kanssa yhteistyösopimuksen, osti pienen Pähkinänsärkijät-mainostoimiston ja muutti sen Anderson & Lembke Oy:ksi 1973. Toimiston analyyttinen ja perusteellinen työtapa alkoi kiinnostaa mainosalan parhaita luovia suunnittelijoita, joista monet hakeutuivat Anderson & Lembken palkkalistoille.
Toimiston copywritereina toimivat 1970–80-lukujen vaihteessa muun muassa toimittaja-kirjailija Mauno Saari ja tiedetoimittaja, nykyinen kirjankustantaja Kimmo Pietiläinen. Keskeisiin art directoreihin kuuluivat Asko Kekkonen ja Erkki Ruuhinen. Vuonna 1981 ketjun Helsingin-toimistossa oli jo 42 työntekijää ja liikevaihtoa 38 miljoonaa markkaa. Toimiston asiakkaita olivat muun muassa Asea, Honeywell, Kemira, Oy Lohja Ab, Nokia, Pohjola ja Vehon maahantuomat Honda-autot.
Historiaa > 1980-luku

Anderson & Lembke perusti vuonna 1979 toimiston Lontooseen. Brittiläisessä mainontakulttuurissa idea tuotantohyödykkeiden mainonnan erikoislaatuisuudesta ei ottanut tuulta alleen Pohjoismaiden tavoin. Sen sijaan 1982 Yhdysvaltoihin perustettu toimisto menestyi 1980–1990-luvuilla ja teki mainontaa muun muassa Microsoftille, Sun Microsystemsille ja muille teknologia-asiakkaille. Toimiston sijaintipaikaksi valittiin New Yorkin lähellä sijaitseva Connecticutin osavaltion Stamford.
Vuonna 1984 ketju käsitti neljä yritystä Tukholmassa sekä toimistot Göteborgissa, Helsingborgissa, Helsingissä, Oslossa, Lontoossa ja Yhdysvalloissa. Koko ketjulla oli 170 työntekijää ja liikevaihtoa 65 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Suomen-toimiston pääomistajana vaurastunut Seppo Hilakari hankki Anderson & Lembke -ketjun vuoden 1985 paikkeilla lyhyeksi aikaa kokonaan omistukseensa. Vuonna 1985 suomalainen Jaakko Alanko osti johtamansa Lontoon-toimiston, jonka toiminta laajentui vähitellen Basingstokeen ja Bristoliin, kunnes yritys maksuvaikeuksiin ajauduttuaan yhdistettiin vuonna 2001 McCann-Ericksoniin. Anderson & Lembke Oy Helsingissä menestyi erinomaisesti 1980-luvun loppupuolelle saakka, asiakkainaan muun muassa Saab, Finn-Stroi ja Outokumpu. Yritys kuitenkin ajautui laman ja löysän rahankäytön myötä konkurssiin 1991, mutta jatkoi ilman Seppo Hilakaria nimellä A&L Advertising, myöhemmin Salomaa-yhtiöiden omistuksessa nimellä A&L Grey 1990-luvun loppupuolelle saakka.
Anderson & Lembke Oy:stä syntyneistä tytär- tai sisaryrityksistä yritysgrafiikkaan erikoistunut, Asko Kekkosen ja Esa Ojalan luotsaama Alform Oy aloitti vuonna 1984, liitettiin Markkinointi Viherjuureen 1997 ja lakkautettiin 1998. Liikkeenjohdon konsulttiyritys A&L Management yhdistyi Salomaa-yhtiöihin vuonna 2000 ja on toiminut vuodesta 2001 asti nimellä Eera ja vuodesta 2017 nimellä Korkia.
Historiaa > 1990-luku

Anderson & Lembken Yhdysvaltain toiminnot osti 1985 Stamfordin toimiston johtokaksikko Hans Ullmark ja Steve Trygg, ja pian omistajaksi tuli kalifornialainen Chiat/Day/Mojo, joka tunnettiin muun muassa Apple Macintosh -tietokoneen lanseerausfilmistä 1984. Anderson & Lembke Inc. perusti toisen Yhdysvaltain-toimistonsa San Franciscoon ja avasi toimistot myös Amsterdamiin ja Hongkongiin. Vuonna 1992 Ullmark ja Trygg ostivat yrityksen takaisin Chiat/Dayltä, ja 1995 Anderson & Lembken osti Interpublic-ryhmään kuulunut McCann-Erickson, jolloin A&L:n kahdestasadasta ja McCannin 140 työntekijästä muodostui San Franciscon viidenneksi suurin mainostoimisto. Se suunnitteli muun muassa Microsoftin Windows 2000 -käyttöjärjestelmän lanseerauksen.
Sekä Yhdysvaltain että omistuksellisesti erillään toimineet Ison-Britannian Anderson & Lembke -toimistoketjut lakkautettiin toisistaan riippumatta vuosituhannen vaihteen IT-kuplan seurauksena vuonna 2001. Pariisissa 1980-luvun puolivälistä toiminut La Rochefoucauld – Anderson & Lembke sulautettiin Publicis-ryhmän Territoires-toimistoon vuonna 2000.
Anderson & Lembken vaikutus Suomessa

Anderson & Lembken viileän tyylikkäät ja huolellisesti toteutetut ilmoitukset, esitteet ja suoramainontalähetykset saivat Suomen mainosalan piirissä niin paljon ihailua, että Anderson & Lembke oli Vuoden Huiput -kilpailun tilastoissa kaikkien aikojen eniten palkittu mainostoimisto vielä 1999, vuosikymmen konkurssinsa jälkeen. Toimistosta erkaantuivat kilpaileviksi tuotantohyödykemainonnan tekijöiksi Asanti Konttinen Torkler Oy (sittemmin BBDO Helsinki) vuonna 1980 ja Konsepti Oy 1983. Anderson & Lembke -yritysryhmästä sai alkunsa myös yritysmarkkinoinnin suoramainosyhtiö MicroMedia Oy.
1990-luvulle tultaessa etupäässä rationaalisiin argumentteihin nojannut business-to-business-mainonta sai tehdä tilaa viihteellisemmälle ja enemmän tunteisiin vetoavalle mainonnalle, jonka parhaiden tekijöiden joukossa oli monia ”suomalaisen mainonnan korkeakouluksi” sanotun Anderson & Lembken kasvatteja.
Kirjallisuutta

Österman, Eric (1982). Handbok för industriell kampanjplanering: hur reklam kan höja säljkårens produktivitet och därmed företagets lönsamhet. Malmö: LiberFörlag
Hinn, Lars & Sihlberg, Henry (1986). Industrireklam inifrån. Malmö: LiberFörlag
Rambler

Rambler oli vuosina 1900–1914 ja 1958–1969 valmistettu amerikkalainen automerkki. 1962–1983 Rambler-autoja valmistettiin lisenssillä Australiassa, Meksikossa ja Argentiinassa. Vuosina 1950–1954 AMC valmisti autoa nimellä Nash Rambler.
Rambler 6HP Runabout 1903
Amerikkalaiseksi pienikokoinen Rambler American oli 1960-luvulla suosittu myös Suomessa.
1897 chicagolainen Thomas B. Jeffery rakensi ensimmäisen autonsa. Saatuaan myönteistä palautetta ensimmäisestä New Yorkin autonäyttelystä 1899 Jeffery päätti ryhtyä autoalalle. 1902 Jeffery aloitti autojen massatuotannon Kenoshassa Wisconsinin osavaltiossa. Vuoden 1902 loppuun mennessä Ramblereita oli valmistunut 1 500 kappaletta, kuudennes Yhdysvaltain autoista. Tehdas oli tuolloin maan toiseksi suurin autojen valmistaja Oldsmobilen jälkeen.
Rambler keksi autojen ohjauspyörän.
Vuonna 1914 Rambler-merkki korvattiin Jefferyllä. 1916 autotehtaan osti Charles W. Nash, joka nimesi tehtaan Nash Motors Companyksi 1917.
Vuonna 1954 American Motors Corporation (AMC) muodostettiin Nash-Kelvinator ja Hudson Motor Car Company -yhtiöiden fuusiosta. Yhtiö päätti 1958 valmistaa Rambler-autoja. Viimeinen Yhdysvalloissa valmistettu Rambler tuotettiin 30.6.1969. Kaikkiaan Kenoshan tehdas valmisti yli 4,2 miljoonaa Rambler-autoa 1900–1914 ja 1958–1969.
Ramblerit olivat luotettavia, hyvin tehtyjä ja niillä oli hyvä jälleenmyyntiarvo.
Suomessa

Rambler-autoja markkinoitiin Suomessa 1950- ja 1960-luvuilla merkin kaksihaaraisen taustan vuoksi kahden maahantuojan, Oy Voimavaunu Ab:n ja Suomen Maanviljelijäin Kauppa Oy:n kautta. 1960-luvun lopulta lähtien Ramblerin tuonti oli yhden maahantuojan, Wihuri-konsernin tytäryhtiön Autola Oy:n käsissä. Kun henkilöautojen tuonti Suomessa vapautui vuonna 1962, Rambleria mainostettiin ”amerikkalaisena menestysautona”. Merkin parhaat myyntivuodet olivat 1964 (liki 600 autoa) ja 1965 (yli 700 autoa). Rambler American ja Classic olivat melko yleisiä taksikäytössä. Vuoden 1969 lopussa Suomessa oli rekisterissä 2 629 Rambler-henkilöautoa, mikä oli vain täpärästi pienempi kuin Chevroletin lukumäärä. 1970-luvulla Ramblerin myynti hiipui vähitellen, ja vuosikymmenen aikana tämän merkkisiä henkilöautoja rekisteröitiin 419 kappaletta. Suomessa myydyt AMC-autot tilastoitiin Rambler-nimisinä vuoteen 1975 saakka, jolloin niiden tuonti päättyi. Vuoden 1979 lopussa Rambler-henkilöautoja oli rekisterissä 1 733.