stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kate Bush
Merkitys

Bushin ajatellaan toimineen suunnannäyttäjänä myöhemmin tulleille naispuolisille sooloartisteille, joista monet pitävät häntä yhtenä esikuvistaan niin musiikin kuin taiteellisen kunnianhimonkin suhteen. Heistä Tori Amosta on usein verrattu Bushiin varsinkin lauluäänen ja esitystavan osalta. Alanis Morissette ja PJ Harvey ovat maininneet Hounds of Love -albumin yhdeksi vaikutteistaan. Björk on puolestaan kertonut Kate Bushin edustavan hänelle ikää, jona tyttö muuttuu naiseksi, ja pitänyt tämän sävellyksiä ajattomina. Myös Katie Melua on sanonut olevansa artistin suuri ihailija. Eräässä haastattelussa Melua jopa ehdotti ”Wuthering Heightsia” kansallislauluksi. Toisaalta muotisuunnittelija Hussein Chalayan on pitänyt Bushia sopivana esikuvana myös visuaalisilla aloilla työskenteleville ihmisille.
Yhtyeistä muun muassa OutKast ja Muse ovat nimenneet Bushin yhdeksi inspiraation lähteistään. Hänen musiikkinsa on niin ikään jättänyt jälkensä Sarah McLachlanin, Loreena McKennittin ja Sinéad O’Connorin tuotantoon.
Bushin vaikutus ulottuu myös tuotantopuolelle. Suomalaisista esimerkiksi Gabi Hakanen on kertonut käyttäneensä hänen musiikkiaan viitemateriaalina etenkin CMX:lle tuottamillaan levyillä.
BBC Two -kanavan katselijat valitsivat vuonna 2006 Bushin yhdeksi Britannian kymmenestä merkittävimmästä ”elävästä ikonista”.
Kuningatar Elisabet II myönsi Bushille Brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäsenyyden (CBE) hänen ansioistaan musiikkiteollisuudelle, osana uuden vuoden 2013 juhlallisuuksia. Hän otti vastaan tähän liittyvän kunniamerkin kuningattarelta 10. huhtikuuta 2013.
Yksityiselämä

Bushilla on yksi lapsi, Bertie McIntosh.
Julkaisut > Studioalbumit

The Kick Inside (1978)
Lionheart (1978)
Never for Ever (1980)
The Dreaming (1982)
Hounds of Love (1985)
The Sensual World (1989)
The Red Shoes (1993)
Aerial (2005)
50 Words for Snow (2011)
Julkaisut > Kokoelma-albumit

The Whole Story (1986)
This Woman’s Work 1978–1990 (1990)
Director’s Cut (2011)
Kirjallisuutta

Väänänen, Jukka: Kate Bushin sensuelli maailma. Aksentti 1/2006.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kate Bush Wikimedia Commonsissa
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Viralliset sivut (englanniksi)
Kate Bush News (englanniksi)
Gaffaweb – laaja fanisivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Rob Jovanovicin Kate Bush -elämäkerran arvostelu Desibeli.netissä
Mankkinen, Jussi: Stranger Things -sarja nosti Kate Bushin jälleen parrasvaloihin – tiesitkö tämän salaperäisestä tähdestä? Yle Uutiset 3.7.2022.
Kate Bush
| --- | --- |
Studioalbumit:  The Kick Inside (1978)  Lionheart (1978)  Never for Ever (1980)  The Dreaming (1982)  Hounds of Love (1985)  The Sensual World (1989)  The Red Shoes (1993)  Aerial (2005)  50 Words for Snow (2011) 
Livealbumit:  Live at Hammersmith Odeon (1994) 
Kokoelmat:  The Single File (1984)  The Whole Story (1986)  This Woman’s Work (1990)  Director’s Cut (2011) 
EP:t:  On Stage (1979)  Kate Bush (1983) 
Videojulkaisut:  Live at Hammersmith Odeon (1981)  The Single File (1983)  The Hair of the Hound (1986)  The Whole Story (1987)  The Sensual World - The Videos (1990)  The Line, the Cross & the Curve (1993) 
Muuta:  Diskografia  Wuthering Heights 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Bushin entisen asuinpaikkakunnan Lewishamin keskustaa vuonna 2005.
Bush The Kick Insiden promootiokuvassa vuonna 1978.
Bush The Dreamingin promootiokuvassa vuonna 1982.
Bush vuonna 1986.
Eric Clapton soitti kitaraa kappaleessa ”And So Is Love”. Hänen poikansa Conor oli kuollut vain joitakin kuukausia ennen vierailua.
Bush esiintymässä vuonna 2014.
Simon Jean-Joseph

Simon Jean-Joseph (s. 9. kesäkuuta 1969) on ranskalainen ralliautoilija. Hän on kaksinkertainen rallin EM-sarjan mestari vuosilta 2004 ja 2007. Jean-Joseph oli tehnyt kaksivuotisen sopimuksen Citroënin kanssa kolmantena kuljettajana rallin MM-sarjaan vuosille 2004 ja 2005, mutta kuukautta myöhemmin kilpailukalenteri kasvoi 14:stä kilpailusta 16:een. Tämän jälkeen valmistajat ilmoittivat, että ajavat kauden vain kahdella autolla kolmen sijaan. Jean-Josephin sopimus purettiin, ja hän siirtyi ajamaan EM-sarjaa Oreca-tallissa.
Mauno Koivisto

| Mauno Koivisto |
| --- | --- |
 Mauno Koivisto vuonna 1992.
Suomen tasavallan 9. presidentti
 27.1.1982–1.3.1994 (vt. presidentti 11.9.1981–27.1.1982)  
Pääministeri:   Kalevi Sorsa  Harri Holkeri  Esko Aho 
Edeltäjä:  Urho Kekkonen
Seuraaja:  Martti Ahtisaari
Suomen pääministeri
 Koiviston I hallitus 22.3.1968–14.5.1970 Koiviston II hallitus 6.5.1979–26.1.1982  
Edeltäjä:  Rafael Paasio Kalevi Sorsa
Seuraaja:  Teuvo Aura Kalevi Sorsa
Suomen pääministerin sijainen
 Paasion II hallitus 23.2.1972–4.9.1972  
Edeltäjä:  Päiviö Hetemäki
Seuraaja:  Ahti Karjalainen
Suomen valtiovarainministeri
 Paasion I hallitus 27.5.1966–31.12.1967 Paasion II hallitus 23.2.1972–4.9.1972  
Edeltäjä:  Esa Kaitila Päiviö Hetemäki
Seuraaja:  Eino Raunio Johannes Virolainen
Suomen Pankin pääjohtaja
 1968–1982  
Edeltäjä:  Klaus Waris
Seuraaja:  Ahti Karjalainen
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. marraskuuta 1923 Turku
Kuollut: 12. toukokuuta 2017 (93 vuotta) Helsinki
Puoliso:  Tellervo Kankaanranta (vih. 1952)
Lapset:  Assi (s. 1957)
Tiedot
Puolue:  SDP
Koulutus:  filosofian tohtori
Tutkinnot:  Turun yliopisto
Uskonto:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1939–1944
Sotilasarvo:  alikersantti
Taistelut ja sodat:  talvisota jatkosota
Mauno Henrik Koivisto (25. marraskuuta 1923 Turku – 12. toukokuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, pankinjohtaja, sosiologi, pääministeri sekä Suomen tasavallan yhdeksäs presidentti.
Koivisto toimi presidenttinä kaksi perättäistä kautta vuosina 1982–1994, ja sitä ennen hän hoiti presidentin tehtäviä vuoden 1981 lopulla Urho Kekkosen ollessa sairautensa vuoksi estyneenä. Koivisto halusi rajoittaa presidentin valtaoikeuksia ja vahvistaa pääministerin valtaa. Hän kuvasi itseään bernsteinilaiseksi sosialistiksi.
Pääministerinä Koivisto oli vuosina 1968–1970 ja 1979–1982, yhteensä 1 761 vuorokautta. Pääministerinä hän on Suomen viidenneksi pitkäaikaisin. Koivisto toimi Suomen Pankin pääjohtajana vuosina 1968–1982. Kansanedustaja hän ei kuitenkaan koskaan ollut.
Koivisto oli 93-vuotiaana vanhimmaksi elänyt Suomen presidentti. Mauno Koivisto oli naimisissa Tellervo Koiviston kanssa vuodesta 1952 lähtien. Koivistoilla on yksi lapsi, tytär Assi Koivisto-Allonen.
Varhaiset vaiheet

Mauno Koiviston isä Juho Koivisto oli puuseppä ja äiti Hymni Koivisto (o.s. Eskola) ompelijatar. Perheeseen kuuluivat myös esikoinen Joel sekä kuopus Mirjam. Hymni-äiti kuoli Maunon ollessa kymmenvuotias. Maunon syntymän aikoihin perhe asui pinta-alaltaan hieman yli 30 neliömetrin hellahuoneessa Tehtaankadun ja Piispankadun kulmatalossa Turun keskustassa. Sieltä perhe muutti Itäiselle Pitkällekadulle, jossa Mauno vietti suurimman osan lapsuudestaan. Kansakoulun jälkeen Koivisto oli aluksi kirjakaupan juoksupoikana ja 15-vuotiaana hän pääsi apupojaksi Crichton-Vulcanin Turun telakalle, jossa hänen isänsä työskenteli silloin laivapuuseppänä. Syksyllä 1939 Koivisto aloitti rippikoulun Turun tuomiokirkossa.
Talvisodan aikana Koivisto oli 16-vuotias ja toimi vapaaehtoisena sammutusyksikössä kotirintamalla. Jatkosodassa hän palveli ensin vapaaehtoisena Itä-Karjalaan sijoitetussa sammutusyksikössä, mistä hän lähti suorittamaan varusmiespalvelusta Hyrylään helmikuussa 1942. Koulutus kesti puoli vuotta, minkä jälkeen hän siirtyi Karhumäkeen ja syyskuussa JR 35:een Poventsaan. Helmikuussa 1944 Koivisto aloitti palveluksen Lauri Törnin johtamassa jääkärikomppaniassa. Koivisto oli sotilasarvoltaan alikersantti. Hänet kotiutettiin asepalveluksesta marraskuun alussa 1944. Sotakokemuksistaan Koivisto on sanonut: ”Kun on ollut mukana pelissä, jossa oma henki on panoksena, niin kaikki muut pelit ovat sen kokemuksen jälkeen pieniä.” Koiviston jatkosodassa käyttämä Degtjarjova-pikakivääri on nähtävillä Sotamuseossa.
Sosialidemokraattiseen puolueeseen Koivisto liittyi vuonna 1947. Hän osallistui kiivaaseen järjestösotaan Turun ja Hangon satamissa. Koivisto toimi aktiivisesti kommunisteja vastaan muun muassa ammattiyhdistyksen nimittämänä Turun satamakonttorin hoitajana vuonna 1948, jolloin kommunistien ylivalta murtui Turun satamassa. Hän on kertonut ottaneensa nuorena vaikutteita myös anarkismista ja anarkosyndikalismista. Hän kirjoitti 1940-luvun lopulla ja 1950-luvulla Sosialisti-lehteen ja sen seuraajaan Turun Päivälehteen pakinoita nimimerkillä ”Puumies”.
Ensimmäinen presidenttikausi 1982–1988

Vuoden 1982 presidentinvaalit jouduttiin pitämään ennenaikaisina, kun Kekkonen erosi presidentin paikalta kesken kauden. Vaalien ratkaisevalla kierroksella Koivistoa tukivat SDP:n ja SKDL:n enemmistö, mutta myös Suomen Maaseudun Puolue ja Perustuslaillinen Oikeistopuolue pyrkivät hyödyntämään ”Manu-ilmiötä” asettumalla hänen taakseen. Koiviston mielestä vasemmistopuolueiden yhteisillä äänillä oli suuri symboliarvo, kun taas SMP:n ja POP:n tuesta hän oli lähinnä vaivautunut. Näille puolueille taas oli tärkeää vaikuttaa siihen, ettei valituksi tulisi "mustana hevosena" pidetty Ahti Karjalainen, jota Kekkosen omassa puolueessa Keskustassa valtaa pitänyt K-linja ajoi puolueen presidenttiehdokkaaksi. Monien yllätykseksi ensimmäisen Koiviston myöntämän vuorineuvoksen arvonimen sai Nokian pääjohtaja Kari Kairamo, jonka tiedettiin ennen presidentinvaaleja olleen Koiviston vastaisen kampanjan keskeinen hahmo.
Jotkut odottivat Koiviston valinnan aiheuttavan seuraavan vuoden eduskuntavaaleissa äänivyöryn vasemmalle, mutta sellaista ei tullut. Presidentinvaalilla oli selvä henkilövaalin luonne, vaikka se toimitettiin valitsijamiesten välityksellä. Tämä näkyi siinäkin, että Mauno Koiviston puoliso Tellervo Koivisto ja tytär Assi Koivisto valittiin SDP:n valitsijamiehiksi; edellisen äänisaalis 50 649 Helsingin vaalipiirissä oli suorastaan historiallisen suuri.
Ensimmäinen presidenttikausi 1982–1988 > Sisäpoliittisia linjavetoja

Koivisto ryhtyi remontoimaan Suomen sisäpolitiikkaa ja ilmoitti vahvistavansa parlamentarismia varsinkin sisäpolitiikassa. Kekkosen kaudelle tyypilliset virkamieshallitukset, eduskunnan hajottamiset ynnä muut puhtaalle demokratialle vieraat ilmiöt saivat loppua. Koivisto valitsi heti kautensa alusta pidättyvän roolin: hän katsoi, että presidentin kuului pysyä taustalla silloin, kun kaikki sujui hyvin. Presidenttiä tarvittiin Koiviston mukaan vasta asioiden saadessa uusia käänteitä. Ensimmäinen näkyvä merkki sisäpoliittisen kulttuurin muutoksesta oli Kekkosen hyljeksimän ja Neuvostoliiton äärioikeistolaiseksi leimaaman SMP:n nousu Kalevi Sorsan neljänteen hallitukseen vuoden 1983 eduskuntavaalien jälkeen sekä yhä pahenevista sisäisistä kiistoista kärsineen SKDL:n jättäminen oppositioon. Kokoomus sai puolestaan odottaa hallitukseen pääsyään vuoteen 1987.lähde?
Aluksi monet epäilivät, ettei Koivistosta olisi edeltäjänsä Urho Kekkosen veroiseksi ulkopoliittiseksi voimahahmoksi. Veikkaus ei kuitenkaan osunut oikeaan. Koivisto teki useita historiallisia ja määrätietoisia ulkopoliittisia ratkaisuja, mutta tyyli oli aivan erilainen kuin edeltäjällä. Kekkonen pyrki näyttäviin aloitteisiin, vaikka ei aina uskonutkaan niiden läpimenoon. Koiviston aktiivisuus taas oli kuin jäävuori: vain huippu oli näkyvissä. Näkyvästi Koivisto käytti valtaansa Holkerin hallitusta muodostettaessa. Ennen vuoden 1987 eduskuntavaaleja porvaripuolueet keskusta, kokoomus ja RKP olivat sopineet salaa hallituksen muodostamisesta. Kun niin kutsuttu kassakaappisopimus tuli Koiviston tietoon, hän raivostui. Presidentti ei voinut hyväksyä tilannetta, jossa hänet oli asetettu tapahtuneitten tosiasioiden eteen. Hän otti erittäin aktiivisen roolin, jonka seurauksena pääministeriksi tuli Harri Holkeri, Koiviston monivuotinen työtoveri Suomen Pankista. Koivisto tuki Holkeria niin voimakkaasti, että oli valmis nimittämään jopa kokoomuksen vähemmistöhallituksen Holkerin johdolla. Hallituksesta tuli kuitenkin sinipunainen, sillä siihen osallistuivat kokoomuksen lisäksi SDP, RKP ja SMP. Koiviston menettelyä Holkerin hallituksen synnyssä alettiin kutsua "manuaaliseksi ohjaukseksi".
Koiviston presidenttikauden ensimmäinen korkea virkanimitys oli oikeuskanslerin viran täyttäminen maaliskuussa 1982. Vuodesta 1970 tehtävässä toiminut Risto Leskinen jäi eläkkeelle, ja Koivisto nimitti hänen seuraajakseen oikeusministeriön kansliapäällikön Kai Kortteen. Koiviston ja Kortteen välit kiristyivät kuitenkin voimakkaasti pian alkaneen niin kutsutun Noppa-jutun aikana, jolloin Korte puolusti julkisuudessa syyttäjien jyrkkiä toimia. Koivisto puolestaan katsoi Kortteen laiminlyöneen virkavelvollisuutensa ja kirjoitti myöhemmin muistelmissaan harkinneensa jopa Kortteen asettamista syytteeseen valtakunnanoikeudessa.
Toinen presidenttikausi 1988–1994

Ulkopolitiikan saralla tapahtui tälläkin kaudella suuria muutoksia. Neuvostoliiton hajoamisprosessin aikana irtisanottiin YYA-sopimus sekä Pariisin rauhansopimuksen aserajoitukset. Myös Suomen jäsenhakemus Euroopan unioniin jätettiin Koiviston kaudella. Koivistoa voidaankin pitää ensimmäisenä presidenttinä, joka ratkaisevasti käänsi Suomen ulkopolitiikan painopisteen idästä länteen.lähde?
Koiviston toinen merkkisaavutus oli tasavallan presidentin aseman parlamentarisoiminen. Koiviston presidenttikaudella presidentin toimikaudet rajattiin kahteen kauteen. Tämä päätös ei olisi koskenut vielä Koivistoa, mutta hän ei kuitenkaan enää asettunut ehdolle kolmannelle kaudelle. Syynä toimikausien rajaukseen oli ollut Kekkosen pitkä hallintokausi. Koiviston aikana myös vähennettiin presidentin valtaoikeuksia ja muutettiin presidentin vaalitapaa. Vuoden 1988 presidentinvaalit jäivätkin viimeisiksi valitsijamiesvaaleiksi, sillä ennen seuraavia, vuoden 1994 vaaleja vaalitapa oli jo muutettu suoraksi kaksivaiheiseksi kansanvaaliksi.lähde?
Koiviston nimittämät hallitukset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Koiviston nimittämät hallitukset
| Pääministeri | Kausi | Hallitus |
| Kalevi Sorsa | 1982–1983 | Sorsan III hallitus |
| Kalevi Sorsa | 1983–1987 | Sorsan IV hallitus |
| Harri Holkeri | 1987–1991 | Holkerin hallitus |
| Esko Aho | 1991–1995 | Ahon hallitus |
Koivisto julkisuudessa

Haastatteluissaan Mauno Koivisto paljasti pitäneensä 1970-lukua Suomen historian niin sanottuina vaaran vuosina, kun on kysytty minkä uhan Neuvostoliitto muodosti Suomelle. Muistelmissaan hän toi avoimesti esille myös tunteitaan; kun hän kertomansa mukaan autolla ajaessaan sai kuulla radiosta 21. elokuuta 1968 Neuvostoliiton miehittäneen Tšekkoslovakian, hän kertoo ”itkeneensä niin ettei tietä nähnyt”. Koivisto itsekin ihmetteli 1990-luvun muistelmissaan reaktionsa voimakkuutta.
Koivistolla oli erinomainen venäjän kielen taito ja hän otti kantaa Venäjän politiikkaan. Hänellä oli lämpimät suhteet erikoisesti Yhdysvaltain entiseen presidenttiin George H. W. Bushiin ja Neuvostoliiton entiseen presidentti Mihail Gorbatšoviin. Koivisto oli erittäin aktiivisessa kirjeenvaihdossa sekä Bushin että Gorbatšovin kanssa.lähde?
Kari Suomalainen teki pilapiirroksissaan Koiviston lähes huomaamattomasta hiustupsusta liioitellun tavaramerkin, josta Koiviston tunnisti piirroksissa. Mauno Koivisto oli kuuluisa myös paksuista kulmakarvoistaan. Näyttelijä Ismo Kalliota on kutsuttu leikkisästi ”Vara-Manuksi” yhdennäköisyytensä ja turkulaisuutensa ansiosta (etenkin Koiviston presidenttikaudella). Tosin ”alkuperäinen” vara-Manu oli pitkään, vuodesta 1982 alkaen Paavo Lipponen. Koivisto ei päässyt TV:n presidentinvaalitenttiin vaan lähetti paikalle silloisen poliittisen sihteerinsä Lipposen. lähde?
Koiviston harrastuksiin lukeutui lentopallo, jota hän pelasi pitkään korkeasta iästään huolimatta Sikariporras-joukkueessa sen perustamisestaan lähtien 1970-luvulla. Koiviston pelinumero 1 jäädytettiin helmikuussa 2019 Pasilan urheiluhallissa.
Koivisto oli Rooman Klubin kunniajäsen vuodesta 1984.
Helsingin kaupunginhallitus teki marraskuussa 2003 Koiviston 80-vuotispäivän kunniaksi päätöksen erään Helsingin Kampin kauppakeskuksen lähistöllä sijaitsevan aukion nimeämisestä Mauno Koiviston aukioksi. Mauno Koiviston aukio sijaitsee Olavinkadun, Salomonkadun, entisen linja-autoaseman ja kauppakeskus Kampin rajaamalla alueella. Koiviston nimikkoaukion lähellä sijaitsee muidenkin presidenttien kunniaksi nimettyjä paikkoja: Urho Kekkosen katu, Paasikivenaukio ja Mannerheimintie. Koiviston aukio vihittiin käyttöön tiistaina 30. lokakuuta 2007. Linnanniemelle Turun satamaan perustetaan Koiviston mukaan nimettävä alue.
Viimeiset vuodet

Tellervo Koivisto kertoi tammikuun 2017 Eeva-lehdessä, että Mauno Koivisto sairastaa Alzheimerin tautia ja että tämän lähimuisti ei enää toimi kunnolla. Assi Koiviston mukaan hänen isänsä oli saanut diagnoosin jo vuosia aiemmin. Maaliskuussa ilmoitettiin Koiviston muuttaneen hoitokotiin.
Tasavallan presidentin kanslia tiedotti 12. toukokuuta 2017 presidentti Koiviston kuolleen Meilahden sairaalassa kello 21.15. Sisäministeriö määräsi suruliputuksen 13. toukokuuta 2017 valtion virastoihin ja laitoksiin. Ministeriö toivoi koko maan yhtyvän suruliputukseen.
Presidentti Koivistolle järjestettiin valtiolliset hautajaiset 25. toukokuuta 2017. Hänet siunattiin Helsingin tuomiokirkossa, hautaan siunaamisen toimitti emerituspiispa Eero Huovinen. Muistopuheen kirkossa piti tasavallan presidentti Sauli Niinistö. Koivisto haudattiin sotilaallisin kunnianosoituksin Hietaniemen hautausmaan alueelle, jossa sijaitsevat myös Urho Kekkosen ja Risto Rytin haudat. Poliisin arvion mukaan Koiviston hautajaissaattueen kulkua seurasi Helsingin keskustan katujen varsilla yli 20 000 henkilöä. Matkalla tuomiokirkosta Hietaniemeen saattue pysähtyi hetkeksi Valtioneuvoston linnan, Suomen Pankin ja Presidentinlinnan kohdilla.
Kuten Kekkosen hautajaisissa, Koivistonkaan hautajaisissa ei ammuttu kunnialaukauksia vaan kaikkien Helsingin kirkkojen kellot soivat hautaussoittoa saaton aikana. Ylioppilaskunnan Laulajat lauloi arkun laskun yhteydessä Heikki Klemetin kappaleen "Oi kallis Suomenmaa".
Kunnianosoituksia > Suomalaiset

Vapaudenristin ritarikunta (1982, suurmestari)
Valkoisen Ruusun ritarikunta (1982, suurmestari)
Suomen Leijonan ritarikunta (1982, suurmestari)
Pyhän karitsan ritarikunta (Suomen ortodoksinen kirkko)
Lähde:
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Leninin kunniamerkki (Neuvostoliitto)
Henrik Purjehtijan ritarikunta (Portugali, 1992)
Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 2001)
Islannin Haukan ritarikunta (Islanti, 1982)
Italian tasavallan ansioritarikunta (Italia, 1993)
Valkoisen Kotkan ritarikunta (Puola, 1993)
Kunnianosoituksia > Muistomerkit

Mauno Koiviston hautamuistomerkistä järjestetyn kilpailun voitti kuvataiteilija Perttu Saksa teoksellaan Kartta. Se paljastettiin 25. marraskuuta 2018, jolloin Koiviston syntymästä tuli kuluneeksi 95 vuotta.
Presidentin virallisesta muistomerkistä järjestetyn suunnittelukilpailun voitti Kirsi Kaulasen teos nimeltä Välittäjä. Teos paljastettiin Pikkuparlamentin puistossa Koiviston syntymän satavuotispäivänä 25. marraskuuta 2023. Samana päivänä Turun satamassa Koiviston entisen työpaikan vanhan satamakonttorin vieressä paljastettiin Koiviston muistokivi.
Kaikkien aikojen ensimmäinen Mauno Koiviston muistoteos sijaitsee Helsingissä Sibeliuksen puiston kulmassa. Se pystytettiin vuonna 1983 presidentin 60-vuotispäivien kunniaksi. Se koostuu 60:stä visakoivusta, joista ensimmäiset kaksi istuttivat presidentti itse puolisoineen. 60:stä koivuntaimesta on nykyään jäljellä enää 15.
Uskonto

Sota-ajan kirjeissään Koivisto kertoi luottavansa Jumalan varjelukseen sekä itsensä että Suomen kohdalla. Esimerkiksi kesäkuussa 1944 isälleen osoitetussa kirjeessään Koivisto kertoi lukeneensa Raamattua ja kirjeessä oli lainaus sieltä: ”Muistakaa Vapahtajan sanoja: Älkää murehtiko huomisesta päivästä.” Hänen isänsä Juho Koivisto oli merillä ollessaan kokenut uskonnollisen herätyksen, joka heijastui perheen elämään. Isä muun muassa piti lauantaita pyhänä, vaikka ei ollutkaan adventisti. Suorassa radiohaastattelussa Moskovan vierailun yhteydessä 2002 Koivisto kertoi uskovansa Jumalaan ja vihaavansa ateisteja, ”koska he haluavat itse tulla jumaliksi ja luulevat ymmärtävänsä asioita, joita kukaan ei ymmärrä”.
Julkaisut

Sosiaaliset suhteet Turun satamassa (väitöskirja), 1956. – Näköispainos: Into 2019 ISBN 978-952-351-146-0
Linjan vetoa, 1969
Väärää politiikkaa, 1978
Tästä lähtien, 1981
Linjaviitat, 1983 (käännetty useille kielille)
Politiikkaa & politikointia 1979–81, 1988.
Maantiede ja historiallinen kokemus, 1992 (käännetty useille kielille)
Kaksi kautta I, 1994. ISBN 951-26-3947-5
Kaksi kautta II. Historian tekijät, 1995. ISBN 951-26-4082-1
Liikkeen suunta, 1997. ISBN 951-26-4272-7
Koulussa ja sodassa, 1998. ISBN 951-26-4384-7
Venäjän idea, 2001. ISBN 951-31-2108-9 (käännetty useille kielille)
Itsenäiseksi imperiumin kainalossa – mietteitä kansojen kohtalosta, 2004. ISBN 951-31-3181-5
Grannar: Frändskap och friktion.  Söderström, 2008.  ISBN 978-951-52-2571-9  (ruotsiksi)
Kirjallisuutta

Hauvonen, Risto: Koivisto Kekkosta kaatamassa: Mauno Koiviston nousu valtion johtoon lehdistön, muistelmien ja historiankirjoituksen kuvaamana.  Helsinki:  Paasilinna, 2015.  ISBN 978-952-299-082-2
Tellervo Koivisto, Seppo Lindblom, Jaakko Kalela, Olavi Arrakoski (toim.): Kyllä se siitä! Mauno Koiviston ensimmäiset kahdeksan vuosikymmentä. Tammi, 2003. (Mauno Koiviston 80-vuotisjuhlakirja.) ISBN 951-31-2829-6
Nars, Kari: Mauno – Optimistinen pessimisti.  Helsinki:  Standpoint Oy, 2017.  ISBN 978-952-68782-0-1
Bergholm, Tapio: Kiihkeä Koivisto: Nuoruus, sota, onni 1923-1959.  Helsinki:  Otava, 2020.  ISBN 978-951-1-36820-5
Bergholm, Tapio: Kova Koivisto: Pankista pääministeriksi 1960–1970.  Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-47144-8
Klaus Ebner

Klaus Ebner (2008)
Klaus Ebner (s. 8. elokuuta 1964 Wien, Itävalta) on itävaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut romaaneja, kertomuksia ja kaunokirjallisia esseitä. 1990-luvulla hän kirjoitti vain vähän kaunokirjallisuutta ja sen sijaan pääasiassa artikkeleita ja kirjoja muun muassa tietokoneohjelmista. Hänen ensimmäinen novellikokoelmansa julkaistiin vuonna 2007. Lisäksi hän on kirjoittanut saksaksi ja katalaaniksi runoja. Ebner asuu Wienissä ja on itävaltalaisten kirjailijaliittojen Grazer Autorenversammlung ja Österreichischer Schriftstellerverband jäsen.
Palkinnot ja tunnustukset

2008 Arbeitsstipendium itävaltalainen hallinto
2007 Wiener Werkstattpreis 2007, Wien
2007 Reisestipendium itävaltalainen hallinto
2007 Menzione Premio Internazionale di Poesia Nosside, Reggio Calabria
2005 Feldkircher Lyrikpreis (4.)
2004 La Catalana de Lletres 2004 (antologia), Barcelona
1988 Erster Österreichischer Jugendpreis, romaanista Nils
1984 Hörspielpreis TEXTE (3.)
Teokset

Vermells; runoja katalaaniksi, SetzeVents Editorial, Urús 2009. ISBN 978-8492555109
Hominide; novelli], FZA Verlag, Wien 2008. ISBN 978-3950229974
Auf der Kippe, lyhytproosaa, Arovell Verlag, Gosau 2008. ISBN 978-3902547675
Lose, novelleja, Edition Nove, Neckenmarkt 2007. ISBN 978-3852511979
Teokset > Antologiat

Träume; proosa: Junge Literatur aus Österreich 85/86, Österreichischer Bundesverlag, Wien, 1986, ISBN 3-215-06096-5
Island; proosa: Vom Wort zum Buch, Edition Doppelpunkt, Wien, 1997, ISBN 3-85273-056-2
El perquè de tot plegat; runo-katalaani: La Catalana de Lletres 2004, Cossetània Edicions, Barcelona, 2005, ISBN 84-9791-098-2
Das Begräbnis; novelli: Kaleidoskop, Edition Atelier, Wien, 2005, ISBN 3-902498-01-3
Die Stadt und das Meer; essee: Reisenotizen, FAZ Verlag, Wien, 2007, ISBN 978-3950229943