stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itärintama (ensimmäinen maailmansota)
Itärintama > Saksalaisten eteneminen 1915

Päähyökkäys alkoi toukokuussa 1915 Gorlice-Tarnówin offensiivilla. Kenraali August von Mackensen sai sekä Saksan että Itävalta-Unkarin joukkojen komennon. Vastassa ollutta Venäjän 3. armeijaa johti kenraali Radko Dimitriev. Venäläiset ajettiin pois Galitsiasta ja suuresta osasta Puolaa. Venäläiset veivät vetäytyessään vankeina Galitsian asukkaita, ja myös satojen teollisuuslaitosten osia.
Rintama vakiintui kesäkuun alussa venäläisten peräännyttyä 160 kilometriä. Poltetun maan taktiikka Galitsiassa johti Venäjällä siviilien sisäiseen pakolaisuuteen, mikä puolestaan aiheutti tyytymättömyyttä eri puolilla keisarikuntaa. Kesän aikana keskusvaltojen joukot kasvoivat nopeasti, ja heinäkuussa Mackensenilla oli kolmetoista armeijaa Venäjän kymmentä vastaan.
13. heinäkuuta 1915 hyökkäystä jatkettiin koko rintamalla. Saksa valtasi Varsovan 5. elokuuta ja rintama siirtyi satoja kilometrejä keskusvaltojen rajoilta. Saksa pyysi Venäjältä rauhaa juuri elokuussa, mutta Venäjä ei suostunut, koska saksalaiset joukot miehittivät Venäjää. Vuoden 1915 keskivaiheille mennessä Puola oli saksalaisilla, ja Hindenburgin joukot valtasivat Vilnan 19. syyskuuta, jolloin rintama oli 290 kilometriä itään Varsovasta. Hyökkäys pysähtyi syksyllä huonon sään vuoksi suurin piirtein asemaan, jossa se pysyi vuoteen 1917 asti. Tappioiden ja munkki Rasputinin ennustusten vuoksi keisari Nikolai II otti itse armeijoiden komennon syyskuussa 1915, 21. elokuuta 1915 juliaanisen kalenterin mukaan.lähde?
Itärintama > Brusilovin hyökkäys 1916 Galitsiassa

Vuoden 1916 alkuun mennessä oli Nikolai II:n ylipäällikkyyden alaisuuteen muodostettu kolme armeijaryhmää tarkoittavaa rintamaa. Jalkaväenkenraali Aleksei Kuropatkin komensi luoteisrintamaa, länsirintamaa komensi jalkaväenkenraali Aleksei Evert ja lounaisrintamaa Nikolai Nikolajevitš sekä ratsuväenkenraali Aleksei Brusilov.
Kesäkuussa 1916 alkoi menestynyt venäläisten lounaisrintaman kenraali Aleksei Brusilovin johtama Brusilovin offensiivi Galitsiassa itävaltalaisia vastaan. Se tuotti suuret tappiot puolin ja toisin. Itävalta menetti miljoona miestä kaatuneina ja vankeina, eikä enää kyennyt hyökkäyksiin ilman Saksan apua. Menestyksen ansiosta myös Romania liittyi 27. elokuuta Venäjän rinnalle sotaan. Vuoden lopulla Itävallan avuksi tulleet saksalaiset löivät venäläiset ja miehittivät Romanian. Romaniaa olivat miehittämässä myös Bulgaria, Turkki ja Itävalta.
Itärintama > Helmikuun vallankumous

Talvella 1916–1917 Venäjän kaupungeissa oli suuri elintarvikepula, silloisessa pääkaupungissa Pietarissa puhkesi nälkämellakoita. Joitain reserviläisiä liittyi mellakoijiin, koska eivät halunneet joutua sotarintamalle, ja kasakat kieltäytyivät tulittamasta mellakoijia. Neuvostot saivat vallan Pietarissa.
Maaliskuussa 1917 tsaari syöstiin vallasta Venäjällä, valtaan noussut aluksi ruhtinas Georgi Lvov, myöhemmin Aleksandr Kerenskin johtama väliaikainen hallitus ajoi sodan jatkamista, ja oli muun muassa sen takia epäsuosittu. Nousevan bolševikkipuolueen johtaja Lenin vaati ”rauhaa, maata ja leipää.” Venäjän armeija oli hajoamistilassa, kuri murtumaisillaan, punalippu liehui siellä monessa paikassa, ja rintamalta karanneet venäläiset sotilaat ryöstelivät omaa maataan rintaman takana.
Itärintama > Kerenskin hyökkäys 1917

Heinäkuussa 1917 epäonnistui Venäjän viimeinen suuri hyökkäys itärintamalla, Kerenskin offensiivi. Vastahyökkäyksessä itävaltalaiset ja saksalaiset etenivät helposti Galitsian poikki Ukrainaan Zbruch-joelle asti.
Saksalaiset hyökkäsivät Riikaan 1. syyskuuta 1917 nopeilla kevyillä joukoilla ja tekivät venäläisten tykistön toimintakyvyttömäksi. Venäläiset perääntyivät kiireesti pitkin Väinäjokea, ja saksalaiset ajoivat heitä takaa.
Itärintama > Lokakuun vallankumous 1917

Marraskuussa 1917 valtaan nousseet bolševikit solmivat aselevon ja aloittivat joulukuussa Brest-Litovskissa neuvottelut erillisrauhasta saksalaisten kanssa, jotka vaativat valtavia alueluovutuksia. Tuskaantunut bolševikkien pääneuvottelija Lev Trotski lähti helmikuussa 1918 neuvotteluista julistaen ”ei sotaa – ei rauhaa.” Saksalaiset tehostivat vaatimuksiaan lähtemällä 18. helmikuuta uuteen hyökkäykseen ja valtasivat kahdessa viikossa Ukrainan, Valko-Venäjän, Baltian ja etenivät Suomenlahdelle kohti Pietaria, jolloin Lenin siirsi pääkaupungin Moskovaan.lähde? Saksan hyökkäys tunnetaan nimillä Operation Faustschlag ja yhdentoista päivän sota. Venäjä aloitti rauhanneuvottelut uudelleen helmikuun 28. päivänä. 3. maaliskuuta bolševikit joutuivat myöntymään vieläkin heikompiin ehtoihin.
Aselepo ja Brest-Litovskin rauha

Kaikkiaan Brest-Litovskissa solmittu rauhansopimus kesti kahdeksan ja puoli kuukautta. Saksa luopui siitä marraskuussa 1918 joutuessaan itse antautumaan. Osmanien valtakunta puolestaan rikkoi sopimusta jo kahden kuukauden kuluttua hyökätessään Armeniaan. Maailmansodan jälkeen jatkui taistelu Venäjällä bolševikkien ja valkoisten kenraalien välisenä sisällissotana vielä pitkään.
Brest-Litovskin rauhasta seurasi se, että saksalaiset saattoivat tukea Venäjän keisarikunnalle kuuluneiden alueiden itsenäisyyttä, jonka kuitenkin ensimmäisen maailmansodan oloissa merkitsi ententen poissa ollessa sitä, että maat ajautuivat sekä Saksan että Itävalta-Unkarin vaikutuspiiriin.
Itärintama vuonna 1914
Itärintama vuonna 1917
Venäjän Brest-Litovskin sopimuksessa maaliskuussa 1918 Saksalle ja Itävalta-Unkarille luovuttamat alueet
Arttu Lappi

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Arttu Lappi |  Arttu Lappi |  Arttu Lappi |  |
Maa:   Suomi
Miesten mäkihyppy
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Val di Fiemme 2003 | joukkuekilpailu |  |
| Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Schonach 2002 | joukkuekilpailu |  |
Arttu Ville Eemeli Lappi (s. 11. toukokuuta 1984 Kuopio) on suomalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä ja maailmanmestari.
Seuratasolla Lappi edusti Puijon Hiihtoseuraa ja hänen valmentajanaan toimi Jarkko Saapunki. Aikaisemmin Lapin valmentajana toimi Ari-Pekka Nikkola.
Maailmanmestaruuden Lappi voitti 2003 Val di Fiemmessä suurmäen joukkuekilpailussa ollessaan mukana kultaa voittaneessa Suomen joukkueessa. Samoissa kilpailuissa hän oli normaalimäessä 6:s ja suurmäessä 12:s.
Syksyllä 2004 Lappi katkaisi jalkansa ja kausi 2004–2005 jäi häneltä kokonaan väliin.
Maailmancupin henkilökohtaisissa osakilpailuissa Lappi sijoittui kymmenen kertaa kymmenen parhaan joukkoon. Näistä seitsemän tuli kaudella 2006–2007, jolloin hän otti myös ainoaksi jääneen voittonsa maailmancupissa voittaessaan kauden avauskilpailun Kuusamossa. Lappi voitti normaalimäen Suomen mestaruuden 17. marraskuuta 2006.
Lappi sijoittui Keski-Euroopan mäkiviikolla 2006–2007 kuudenneksi. Hän oli 6. Oberstdorfissa, 5. Garmisch-Partenkirchenissa, 4. Innsbruckissa ja 12. Bischofshofenissa. Hän oli ennen viimeistä osakilpailua mäkiviikon kokonaispisteissä toisena. Hänen loppupisteensä mäkiviikolla olivat 908,3.
Lappi lopetti aktiiviuransa keväällä 2010. Samana vuonna hän valmistui oikeustieteen maisteriksi Lapin yliopistosta.
İzmirin maakunta

| Izmirin maakunta |
| --- | --- |
 Sijainti
 Koordinaatit: 38.4195°N, 27.1293°E 
Valtio:  Turkki
Piirikunnat:  Maakunta jakautuu 30 piirikuntatason yksikköön.
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Izmir (2 847 691 as., arvio 31.12.2014)
Pinta-ala  ():  11 891 km²
Väkiluku (2015)  ():  4 168 415 (3.)
 – väestötiheys:  350,6 as./km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  TR-35
İzmirin maakunta on yksi Turkin 81 maakunnasta. Se sijaitsee läntisessä Turkissa läntisellä Anatolian niemimaalla 
Aigeianmeren rannalla. İzmirin pinta-ala on 11 891 neliökilometriä ja asukasluku 4 168 415 (31.12.2015 arvio).
İzmirin maakuntaa rajoittavat Balıkesir pohjoisessa, Manisa idässä ja Aydın etelässä.
İzmirin liikennekoodi on 35. İzmirin pääkaupunki on Izmir.
Piirikunnat

Maakunta on jaettu 30 piirikuntaan.
| --- | --- |
 Aliağa  Balçova  Bayındır  Bayraklı  Bergama  Beydağ  Bornova  Buca  Çeşme  Çiğli  Dikili  Foça  Gaziemir  Güzelbahçe  Karabağlar:  Karaburun  Karşıyaka  Kemalpaşa  Kınık  Kiraz  Konak  Menderes  Menemen  Narlıdere  Ödemiş  Seferihisar  Selçuk  Tire  Torbalı  Urla
Historiaa

İzmirin väestö oli 1900-luvun alkuun saakka osittain kreikkalaista. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Turkki oli sekavassa tilassa, kun turkkilaiset kapinoivat Osmanivaltakuntaa vastaan. Versaillesissa vuodesta 1918 käydyissä rauhanneuvotteluissa kreikkalaisilla oli suuria aluevaatimuksia, varsinkin niistä Turkin alueista, joiden väestö oli kreikkalaista. Se saikin Sèvresin rauhassa itselleen muun muassa İzmirin maakunnan..
Kreikassa riemuittiin, että on syntynyt ”uusi Kreikka kahdelle mantereelle ja viiden meren rannoille”. Alueensa laajentamiseksi Kreikka aloitti hyökkäyksen Turkkia vastaan İzmirissa. Tilanne muuttui kuitenkin nopeasti Turkin itsenäisyyssodan sytyttyä toukokuussa 1919, sillä Turkki menestyi taisteluissa Kreikkaa paremmin. Kolme vuotta myöhemmin Kreikka evakuoi armeijansa İzmirista, ja Turkki aloitti syyskuussa 1922 kaupungin ryöstämisen ja kristityn väestön surmaamisen, joka vaati 30 000 ihmisen hengen. Lausannen rauhansopimus 1923 palautti Turkille ne alueet, jotka edellisessä rauhassa olivat joutuneet Kreikalle. Näillä seuduilla vanhastaan asunut kreikkalaisväestö joutui suurimmaksi osaksi Kreikan ja Turkin väestönvaihdossa: Kreikasta Turkkiin siirtyi 400 000 muslimia ja Vähästä-Aasiasta Kreikkaan lähes 1,1 miljoonaa kristittyä.
Kuvia

Izmirin kaupunkia.
Izmirin rantaa.
Izmirin Konakin aukio.
Izmirin arkeologinen museo, Konakin piirikunta.
Izmirin Alsankakin rautatieasema, Konak.
Izmirin Basmanen rautatieasema, Konak.
Karsiyakan rantaa.
Kävelijöitä Karsiyakan piirikunnan kadulla.
Näkymä, Foça.
Sığacıkin pienvenesatamaa, Seferihisarin piirikunta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta İzmirin maakunta Wikimedia Commonsissa
Turkin maakunnat
Adana
Adıyaman
Afyonkarahisar
Ağrı
Aksaray
Amasya
Ankara
Antalya
Ardahan
Artvin
Aydın
Balıkesir
Bartın
Batman
Bayburt
Bilecik
Bingöl
Bitlis
Bolu
Burdur
Bursa
Çanakkale
Çankırı
Çorum
Denizli
Diyarbakır
Düzce
Edirne
Elazığ
Erzincan
Erzurum
Eskişehir
Gaziantep
Giresun
Gümüşhane
Hakkari
Hatay
Iğdır
Isparta
İstanbul
İzmir
Kahramanmaraş
Karabük
Karaman
Kars
Kastamonu
Kayseri
Kilis
Kırklareli
Kırıkkale
Kırşehir
Kocaeli
Konya
Kütahya
Malatya
Manisa
Mardin
Mersin
Muğla
Muş
Nevşehir
Niğde
Ordu
Osmaniye
Rize
Sakarya
Samsun
Şanlıurfa
Siirt
Sinop
Sivas
Şırnak
Tekirdağ
Tokat
Trabzon
Tunceli
Uşak
Van
Yalova
Yozgat
Zonguldak
Izmirin maakunnan piirikuntajako.
Pohjanmaanruotsi

Suomenruotsin murteet. Pohjanmaanruotsin murteet keltaisella.
Pohjanmaanruotsi (ruotsiksi österbottniska) on yksi ruotsin kielen murreryhmistä, jota puhutaan pääasissa Pohjanmaan maakunnassa ja sen lähiympäristössä Suomen länsirannikolla. Pohjanmaanruotsi on suomenruotsin murre. Se jaetaan eteläisiin, keskisiin ja pohjoisiin Pohjanmaan murteisiin. Eteläisiä murteita puhutaan Maalahdessa, Sulvassa, Korsnäsissä, Närpiössä, Kaskisissa ja Kristiinankaupungissa. Aikaisemmin eteläsiä murteita puhuttiin myös Satakunnassa. Keskisiä murteita puhutaan Vöyrillä, Mustasaaressa ja Vaasassa. Pohjoisia murteita puhutaan Kokkolassa, Luodossa, Kruunupyyssä, Pietarsaaressa, Pedersöressä ja Uudessakaarlepyyssä. Erot murteiden välillä voivat olla suuriakin.
Ääninäyte

Närpiön murre nauhoitettu vuonna 1982 Ann-Marie Ivarsin toimesta (tiedostossa transkriptio).
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Vöyrin murre nauhoitettu 1962 Inga-Britt Donnerin toimesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kirjallisuutta

Axel Olof Freudenthal, Vöråmålet : ljud- och formlära, ordlista med register, språkprof. / A. O. Freudenthal., Helsinki, 1889 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
Lars Huldén, Verbböjningen i Österbottens svenska folkmål. 1 / Lars Huldén., Helsinki, 1957 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
Lars Huldén, Verbböjningen i Österbottens svenska folkmål. 2 / Lars Huldén., Helsinki, 1959 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
Ann-Marie Ivars, Närpesdialekten på 1980-talet / Ann-Marie Ivars., Helsinki, 1988 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
Ann-Marie Ivars, Sydösterbottnisk syntax, Helsinki, 2010 (ISBN 978-951-583-213-9, ISSN 0039-6842 ja 2490-1547)
Tor Karsten, Lexikografiska bidrag till kännedomen av österbottniska landsmål : tillägg till H. Vendells "Ordbok över de östsvenska dialekterna" / T. E. Karsten., Helsinki, 1914 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
Barbro Wiik, Studier i de österbottniska dialekternas fonologi och morfologi / Barbro Wiik., Helsinki, 2002 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
| n k Ruotsin murteet |
| --- | --- | --- |
| itäiset ruotsin murteet (östsvenska mål) |  suomenruotsi ahvenanmaanruotsi  pohjanmaanruotsi  turunmaanruotsi  uudenmaanruotsi  vironruotsi  |  |
| norlanninruotsi (norrländska mål) |  bondskanruotsi luulajanruotsi  piitimenruotsi  skellefteåruotsi  vilhelminanruotsi  ylikainuunruotsi  *hälsinglandinruotsi forsanruotsi  hasselanruotsi  *jämtlantinruotsi offerdalinruotsi  kalixinruotsi  kiirunanruotsi  lyckseleruotsi  medelbadinruotsi  ångermanlandinruotsi  |  |
| sveanmaanruotsi (sveamål)) |  taalainmaanruotsi bjursåksenruotsi  orenruotsi  orsanruotsi  våmhuksenruotsi  gästriklandinruotsi  närkenruotsi  södermanlandinruotsi  västmanlandinruotsi  tukholmanruotsi  upplanninruotsi  |  |
| götanmaanruotsi (götamål) |  dalslandinruotsi  göteborginruotsi  itägötanmaanruotsi *öckerönruotsi  *smålandinruotsi kalmarinruotsi  * värmlantinruotsi  länsigötanmaanruotsi  *öölanninruotsi tjustinruotsi  |  |
| eteläiset ruotsin murteet (sydsvenska mål) |  blekingenruotsi  *hallandinruotsi  listerlandetinruotsi  skånenruotsi  |  |
| Muita murteita |  *bohusläninruotsi tjörninruotsi  gutniska  härjedaleninruotsi  morupenruotsi  älvdalska  |  |
| Muuta |  riikinruotsi  nykyruotsi  uusi ruotsi  vanha ruotsi  |  |
 siirtymämurteet
Julius Basilier

Julius Basilier 1862.
Oulunsalon kirkko
Loviisan kirkko
Julius Frans Alexander Basilier (9. heinäkuuta 1834 Vaasa – 2. helmikuuta 1905 Kuopio) oli suomalainen arkkitehti. Basilier valmistui Turun teknillisestä reaalikoulusta 1853 ja pätevöityi arkkitehdin tehtäviin toimiessaan Turun lääninarkkitehti G.T. Chiewitzin apulaisena ja oppilaana vuosina 1853–1860. Basilier toimi yksityisenä arkkitehtina Loviisassa 1860–1864. Hän siirtyi Yleisten rakennusten ylihallituksen palvelukseen 1867 ja toimi ylihallituksessa ylimääräisenä arkkitehtina ja lääninarkkitehtina Vaasassa, Oulussa ja Kuopiossa.  Hän toimi Sortavalan seminaarin rakennustöiden johtajana 1880–1885. Basilier laati myös Nurmeksen kauppalan vuonna 1879 vahvistetun asemakaavan.
Töitä

Loviisan kirkko – 1857:(1862–1865) yhdessä G.T. Chiewitzin kanssa
Brandensteininkatu 15, Postitalo, Loviisa – 1861
Kauppias Victor Alexander Reimsin viinanpolttimon tiilirakennus, Turku – 1867, purettu 1955
Grankullan huvila Pihlavan huvila-alueella Porissa – 1878
Alopaeuksen talo, Karjalankatu 5 Sortavala – 1881
Kiljanderin talo, Sariolankatu 8, Sortavala – 1882
Oulunsalon kirkko – 1888–1891
Ylivieskan kirkon muutostyö uusgoottilaiseen ulkoasuun – 1892, tuhopoltettu 2016
Utajärven kirkon muutostyö uusgoottilaiseen ulkoasuun – 1894
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Julius Basilier Wikimedia Commonsissa
Jussi Pietikäinen

Juho ”Jussi” Pietikäinen (k. 31. joulukuuta 1920 Pietari, Neuvosto-Venäjä) oli suomalainen kivenhakkaaja, sosiaalidemokraatti ja ammattiyhdistysaktiivi, joka toimi lyhyen aikaa SDP:n puheenjohtajana keväällä 1917.
Pietikäinen oli syntynyt Pielavedellä. Hän oli vuonna 1897 kahden veljensä kanssa perustamassa Helsingin ulkotyöväenyhdistystä. Huhtikuussa 1907 Pietikäinen oli Suomen kivityöntekijäin liiton edustajana SAK:n edeltäjän Suomen Ammattijärjestön Tampereella pidetyssä perustavassa kokouksessa ja kuului myöhemmin pitkään sen toimikuntaan eli hallitukseen. SDP:n varapuheenjohtajaksi Pietikäinen valittiin vuoden 1913 Tampereen puoluekokouksessa. Maaliskuussa 1917 hänestä tuli puolueen puheenjohtaja, kun tehtävää hoitanut Matti Paasivuori erosi SDP:n johdosta tultuaan valituksi Tokoin senaattiin. Pietikäinen oli puheenjohtajana vain vajaan kolmen kuukauden ajan kesäkuussa 1917 järjestettyyn Helsingin puoluekokoukseen saakka, jolloin hänen tilalleen astui Kullervo Manner.
Vuoden 1918 Suomen sisällissodan aikana Pietikäinen toimi Suomen kansanvaltuuskunnan työasiain osaston yleisten töiden alaosaston valvojana. Sisällissodan loppuvaiheessa Pietikäinen johti Viipurissa 25. huhtikuuta pidettyä punaisten yleistä kokousta, jossa pohdittiin toimenpiteitä kansanvaltuuskunnan paettua Venäjälle. Pietikäinen pakeni lopulta itsekin Venäjälle, ja joutui Venäjän sisällissodan aikana Siperiassa Aleksandr Koltšakin valkoisen armeijan vangiksi. Hänen terveytensä romahti kolmen kuukauden vankeusaikana ja hän kuoli vuoden 1920 lopussa keuhkotautiin pietarilaisessa sairaalassa.
Raoul Cédras

Raoul Cédras (s. 8. syyskuuta 1949 Jérémie, Haiti) on entinen upseeri, joka oli Haitin tosiasiallinen valtionpäämies vuodesta 1991 vuoteen 1994. Vuonna 1995 hän pakeni Panamaan, kun vaaleilla valittu presidentti Jean-Bertrand Aristide palasi valtaan Yhdysvaltojen tuella.
Vuonna 2000 Cédras tuomittiin poissaolevana elinkautiseen pakkotyöhön murhista Raboteaun verilöylyn yhteydessä.
Numantian sota

Numantian sota käytiin Rooman tasavallan ja keltiberiheimojen välillä vuosina 143–133 eaa. Hispania Citeriorin provinssissa nykyisessä Espanjassa. Se oli viimeinen keltiberisodista. Sota alkoi, kun Hispanian keltiberiheimot nousivat kapinaan vuonna 143 eaa. Alkumenestyksen jälkeen roomalaiset kärsivät suuria tappioita keltiberien ankaran vastarinnan johdosta. Heidän pääkaupunkinsa Numantian 8 000 miestä käsittäneet puolustajat löivät useita, paljon suurempia roomalaisarmeijoita. Lopulta Publius Cornelius Scipio Aemilianus otti Hispania Citeriorissa olevan armeijan komentoonsa ja valloitti Numantian vuonna 133 eaa.
Taustaa

Roomalainen sotapäällikkö Scipio Africanus oli valloittanut Hispanian Karthagolta toisessa puunilaissodassa. Iberian niemimaan alkuperäisheimot olivat kuitenkin vaikeita alistaa Rooman valtaan ja he hyökkäsivät useita kertoja roomalaisten kimppuun. Ensimmäisessä keltiberisodassa vuosina 181–179 eaa. Tiberius Gracchus onnistui lyömään keltibereihin kuuluneen lusonien heimon. Vuonna 154 eaa. alkoi toinen keltiberisota kun bellien keltiberiheimo alkoi laajentamaan pääkaupunkiaan ilman roomalaisten suostumusta. Senaatti lähetti vahvan armeijan bellejä vastaan. He kuitenkin liittoutuivat toisen keltiberiheimon, arevakkien kanssa ja löivät roomalaiset. Sota päättyi rauhansopimukseen kolme vuotta myöhemmin.
Myös Lusitaniassa, Hispania Ulteriorin provinssissa oli vuonna 155 eaa. alkanut vakava kapina, jonka johdosta roomalaiset kärsivät aluksi tappioita. Vaikka tilanne oli vuonna 150 eaa. saatu hallintaan, niin kolme vuotta myöhemmin eräs Viriatus nousi lusitaanien johtoon. Hän kokosi armeijan ja löi roomalaiset useassa taistelussa käyttäen hyväksi sissitaktiikkaa.
Sodan kulku > Roomalaisten alkumenestys ja nöyryyttävä tappio Numantiassa

Sota alkoi kun lusitaanien menestyksestä rohkaistuneet arevakit nousivat kapinaan Roomaa vastaan. Roomalaiset toimivat kuitenkin nopeasti ja lähettivät neljännen makedonialaissodan voittajan ja konsuli Quintus Caecilius Metellus Macedonicuksen Hispaniaan. Hän hyökkäsi keltiberien alueelle ja sai useita kaupunkeja antautumaan. Tämän menestyksen johdosta Metellus hyökkäsi myös Termantian ja Numantian kaupunkeja vastaan, mutta epäonnistui. Keltiberejä vaadittiin antautumaan, mutta he päättivät jatkaa taistelua. Tämän jälkeen Quintus Pompeius Aulus tuli Metelluksen tilalle. Hänellä oli erittäin vahva ja hyvin koulutettu, 30 000 jalkaväki- ja 2 000 ratsumiehen armeija. Pompeius onnistui saamaan joitakin pieniä voittoja ja saartamaan Numantian, mutta kylmä talvi ja sitä seuranneet toistuvat tappiot saivat hänen solmimaan rauhansopimuksen keltiberien kanssa. Pompeius halusi niin kiihkeästi sodan päätökseen, että antoi Numantialle erittäin suotuisat rauhanehdot. Kuultuaan tästä senaatti kuitenkin hylkäsi Pompeiuksen tekemän rauhansopimuksen ja lähetti vuonna 139 eaa. konsuli Marcus Popillius Laenaksen korvaamaan Pompeiuksen.
Laenas ei saavuttanut kuitenkaan minkäänlaista menestystä, ja vuonna 137 eaa. konsuli Gaius Hostilius Mancinus sai Numantiassa olevan armeijan komentoonsa. Sotaretki meni kuitenkin surkeasti Mancinuksen kärsittyä lukuisia tappioita kaupungin ulkopuolella käydyissä taisteluissa. Huhut, jotka kertoivat kantabriaanien ja vaccojen saapuvan suurena armeijana vapauttamaan Numantian saarrosta saivat roomalaiset perääntymään pakokauhun vallassa Nobiliorin entiselle leiripaikalle. Nämä huhut eivät kuitenkaan olleet tosia, ja huomattuaan Mancinuksen armeijan pakenevan, keltiberit saartoivat roomalaiset ja lopulta Mancinus joutui solmimaan rauhan vihollisen kanssa. Sopimuksen mukaan roomalaiset saivat lähteä mutta joutuivat jättämään kaikki aseensa ja varusteensa keltibereille. Tämä säästi yli 20 000 roomalaissotilaan hengen, mutta senaatti oli raivoissaan. Se torjui rauhanehdot heti ja Mancinus vietiin alastomana Numantian porteille, jotta keltiberit saisivat tehdä hänelle mitä halusivat. He eivät kuitenkaan halunneet Mancinusta, joten hän sai palata Roomaan.
Sodan kulku > Pallantian piiritys

Hänen seuraajansa, vuoden 137 eaa. konsuli Marcus Aemilius Lepidus ei saavuttanut menestystä myöskään sen paremmin. Hän hyökkäsi vaccojen alueelle ja alkoi yhdessä lankonsa, Decimus Junius Brutuksen kanssa piirittämään heimon pääkaupunkia, Pallantiaa. Senaatti käski Lepidusta luopumaan piirityksestä, mutta hän jatkoi kuitenkin sitä. Lopulta Lepiduksen armeijalta loppui muonavarat, ja sen täytyi vetäytyä ja jättää haavoittuneet ja sairaat taakseen. Keltiberit hyökkäsivät nopeasti perääntyvän kolonnan kimppuun ja aiheuttivat roomalaisille raskaita tappioita. Armeijan pelasti vain keltiberien päätös luopua takaa-ajosta.
Sodan kulku > Numantian piiritys ja sodan loppu

Lopulta Scipio päätti palata takaisin Numantiaan. Hän jakoi armeijansa kahteen osaan, joista toisen luovutti veljensä Fabius Maximus Aemilianuksen alaisuuteen kun piti toisen itsensä komennossa. Pian roomalaisten saapumisen jälkeen, numantialaiset marssivat ulos kaupungista ja haastoivat roomalaiset taisteluun. Scipio päätti kuitenkin olla ottamatta turhia riskejä eikä hyväksynyt keltiberien haastetta. Sillä aikaa Jugurtha saapui auttamaan roomalaisia jousi- ja linkomiehillä sekä 12 sotanorsulla.
Suoran hyökkäyksen sijaan, hän päätti näännyttää kaupungin nälkään ja ympäröi sen seitsemällä linnakkeella, jotka yhdistettiin toisiinsa kaivannolla ja rintavarustuksella. Torneihin sijoitettiin katapultteja ja ballistoja. Armeija jaettiin alayksiköihin ja kummallakin komentajalla oli reservijoukkoja, jotka pystyivät tarpeen tullen auttamaan puolustajia, jos linja uhkasi murtua. Kaikki keltiberien hyökkäykset torjuttiin ja lopulta kaupungin oli lopulta pakko antautua muonavarojen loputtua. Useimmat tekivät kuitenkin itsemurhan ja Appianuksen mukaan kaupungissa esiintyi myös kannibalismia. Numantia ryöstettiin ja hävitettiin maan tasalle ja Scipio otti 50 kaupungin asukasta mukaansa esiteltäväksi triumfissaan ja myi loput orjiksi.
Sodan jälkeen

Pitkä sota oli nyt ohi ja Scipio palasi Roomaan viettämään toista triumfiaan. Voitostaan hän sai myös lisänimen Numantinus ja hän oli jonkin aikaa erittäin suosittu Roomassa. Keltiberien kukistamisen jälkeen roomalaiset pääsivät etenemään sisemmälle Hispaniaan. Sodat eivät kuitenkaan loppuneet ennen kuin kantabriaanit kukistettiin vuonna 19 eaa. Roomalaisvalloituksen jälkeen Iberia roomalaistui nopeasti ja paikalliset kulttuurit menettivät omaleimaisuutensa.
Aiheesta muualla

The Celtiberian War and Numantia (englanniksi)
Hispania 200 eaa. Etnografinen kartta.
Numantian sota
Numantian sota
Numantian raunioita.
Roomalainen Iberia vuonna 125. Tärkeimmät tiet, kaivokset ja legioonien asemapaikat.