stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rokkomeriahven
Levinneisyys ja elintavat

Rokkomeriahventa tavataan indopasifisella merialueella laajalla alueella, joka ulottuu Punaiseltamereltä etelässä Mosambikiin, idässä Phoenixsaarille, pohjoisessa Riukiusaarille ja etelässä Australian pohjoisosiin. Se ei kuitenkaan ole missään kovinkaan runsaslukuinen. Laji on pohjakala ja elää koralliriutoilla maksimissaan 80, tavallisesti korkeintaan 15 metrin syvyisissä vesissä. Rokkomeriahvenen ravintoa ovat pääasiassa kalat. Sitä kalastetaan ja myydään kalamarkkinoilla pienessä mittakaavassa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee lajin elinvoimaiseksi.
Rokkomeriahven selkäevä pystyssä.
Roksarsoni

| Roksarsoni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (4-hydroksi-3-nitrofenyyli)arsonihappo
CAS-numero:  121-19-7
PubChem CID:  5104
SMILES:  C1=CC(=C(C=C1[As](=O)(O)O)[N+](=O)[O-])O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H6AsNO6
Moolimassa:  263,038 g/mol
Sulamispiste:  300 °C
Liukoisuus veteen:  Liukenee kuumaan veteen
Roksarsoni (C6H6AsNO6) on arsonihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on käytetty lisäaineena eläinten rehuissa kokkidien aiheuttaman kokkidioosin ehkäisyyn ja hoitoon sekä siipikarjan kasvua lisäävänä aineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa roksarsoni on vaaleankeltaista kiteistä ainetta. Kiteet suurenevat ja lopulta rikkoontuvat lämmitettäessä. Yhdiste liukenee hieman kylmään veteen ja hyvin kuumaan. Se liukenee myös metanoliin ja etanoliin, mutta ei poolittomiin orgaanisiin liuotiimiin kuten dietyylieetteriin tai etyyliasetaattiin. Roksarsoni tehoaa muun muassa Histomonas- ja Eimeria-sukujen eliöihin.
Valmistus ja käyttö

Roksarsonia valmistetaan nitraamalla natrium-p-hydroksifenyyliarsonaattia väkevien typpi- ja rikkihappojen seoksella 0 °C:n lämpötilassa.
Roksarsonia on lisätty siipikarjan ja sikojen rehuun kokkidioosin ehkäisemiseksi erityisesti Yhdysvalloissa. Sen on havaittu myös parantavan eläinten ravinnon hyötyosuutta ja edistävän siipikarjan kasvua. Sitä on lisätty rehuihin tyypillisesti 44–47 ppm:n pitoisuuksina. Aine vedettiin Yhdysvalloissa markkinoilta, koska kanojen maksassa havaittiin huomattavan korkeita arseenipitoisuuksia ja aineen pelättiin siirtyvän kanojen muniin ja lihaan ja sitä kautta myös ihmiselimistöön. FDA kielsi roksarsonin käytön eläinten rehuissa yhdessä karbarsonin ja arsaniilihapon kanssa helmikuusta 2014 alkaen. Euroopan unionin alueella arseenia sisältävien aineiden lisäys eläinten rehuihin on kielletty jo aikaisemmin. Roksarsoni on lääkeaineena käytetyn salvarsaanin valmistuksen lähtöaine.
Ristinummen seisake

Ristinummen seisake (lyh. Rnm) oli rautatieliikennepaikka Järvenpään Ristinummella Helsinki–Riihimäki-radan varrella. Se avattiin Järvenpään aseman alaisena laiturina vuonna 1899. Seisakkeen seutu oli harvaan asuttua, mutta sen kautta kulki tie Tuusulanjärven rannalle. Laiturirakennus, jonka suunnitteli Thure Hellström, valmistui vuonna 1933.
Ristinummen seisake muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1979. Henkilöliikenteen pysähdykset ja itse liikennepaikka lakkautettiin toukokuussa 1998, jolloin Kyrölän (nyk. Ainolan) asemaa siirrettiin noin 300 metriä etelämmäksi. Liikennepaikkarakennus purettiin vuonna 1999. Seisakkeen kohdalla ollut tasoristeys on korvattu alikululla.
Aiheesta muualla

Ristinummen seisake ennen lakkautusta
Neuropeptidi

Neuropeptidit ovat peptidirakenteisia hermokudoksissa esiintyviä neuroregulaattoreita eli hermoston toimintaan vaikuttavia viestimolekyylejä. Niiden vaikutukset neurotransmissioon ovat lähinnä moduloivia eli ne hienosäätävät muiden neurotransmittereiden eli hermoston välittäjäaineiden vaikutuksia. Ne voivat joko vahvistaa tai heikentää hermoimpulsseja. Neuropeptidejä tunnetaan nykyisin toistasataa erilaista.
Synteesi ja varastointi

Neuropeptidejä valmistetaan hermosolujen soomaosien eli soluruumiiden ribosomeissa syntetisoituja proteiineja eli prepro- ja prohormoneita entsymaattisesti pilkkomalla. Pienemmät neurotransmitterit, kuten esimerkiksi γ-aminovoihappo, dopamiini ja serotoniini, puolestaan valmistetaan aminohappoja entsymaattisesti muokaten. Soomaosasta neurotransmitterit sitten kuljetetaan hermosolun ulokkeisiin eli tuojahaarakkeisiin ja viejähaarakkeeseen ja varastoidaan synapsi- eli varastorakkuloihin.
Kotransmissio ja toiminta

Neuropeptidit esiintyvät usein samoissa hermosoluissa pienempien välittäjäaineiden kanssa. Ne voivat vapautua synapsirakoon samasta varastorakkulasta. Esimerkki eksitoivasta pienimolekyylisen neurotransmitterin ja neuropeptidin yhteisvälityksestä eli kotransmissiosta ovat postganglionaaristen sympaattisten hermopäätteiden noradrenaliini ja neuropeptidi Y (NPY). Kun sympaattisen hermoston aktiivisuus on vähäinen, hermopäätteestä vapautuu vain noradrenaliinia. Kun aktiivisuus lisääntyy, NPY:tä vapautuu voimistamaan noradrenaliinin postsynaptisia vaikutuksia, esimerkiksi verisuonia supistavaa vaikutusta. Inhibitorisesta kotransmissiosta on esimerkkinä asetyylikoliinin ja galaniini nimisen neuropeptidin yhteistoiminta Meynertin tumakkeessa. Kyseisen tumakkeen ärsytyksessä vapautuu asetyylikoliinia. Kun ärsytys voimistuu, alkaa vapautua galaniinia, joka estää asetyylikoliinin vapautumista.
Neuropeptidit välittävät vaikutuksensa suurimmaksi osaksi G-proteiinikytkentäisten reseptorien kautta. Muille neurotransmittereille kuuluvat inaktivointikeinot ja takaisinotto soluun usein puuttuvat neuropeptideiltä.
Lääkekehityksen kohteena

Vaikka neuropeptidivälittäjäaineita on runsaasti ja ne ovat elimistön toiminnoille tärkeitä, niiden kaltaisia lääkkeitä on varsin vähän. Syynä ovat imeytymis- ja stabiilisuusongelmat sekä peptidirakenteiden syntetisoinnin kalleus. Peptidit hajoavat nopeasti niin suolessa kuin verenkierrossakin ja suurina molekyyleinä ne eivät imeydy helposti elimistön kalvojen saatikka veri-aivoesteen läpi. Kalleutta voisi helpottaa yhdistelmä-DNA-teknologia. Lääkekehityksessä onkin peptidirakenteiden sijasta ei-peptidirakenteisia neuropeptidien reseptorinsalpaajia. Esimerkki kehitetystä neuropeptidisalpaajasta on aprepitantti, joka salpaa substanssi P:n NK1-reseptoreita.
Neuropeptidejä

Neuropeptidejä tunnetaan tällä hetkellä toista sataa erilaista. Ne muodostavat perheitä rakenteellisen samankaltaisuuden perusteella. Biologinen aktiivisuus voi poiketa perheenjäsenten välillä.
Neuropeptidejä > Opioidineuropeptidit

Enkefaliini
Dynorfiini
Endorfiini
Kortikotropiini
Neuropeptidejä > Aivolisäkkeen peptidit

Vasopressiini
Oksitosiini
Neurofysiinit
Oreksiini A
Neuropeptidejä > Takykiniinit

Neurokiniini A
Neurokiniini B
Substanssi P
Neuropeptidejä > Sekretiinin kaltaiset peptidit

Sekretiini
Glukagoni
Vasoaktiivinen intestinaalinen polypeptidi (VIP)
Kasvuhormonin vapauttajahormoni
Motiliini
Neuropeptidejä > Insuliinin kaltaiset peptidit

Insuliini
Somatomediinit
Hermon kasvutekijät
Neuropeptidejä > Somatostatiinin kaltaiset peptidit

Somatostatiini
Haiman polypeptidi
Neuropeptidi Y
Peptidi YY
Neuropeptidejä > Gastriinin kaltaiset peptidit

Gastriini
Kolekystokiniini
Dynorfiini on opioidineuropeptidi.
Glukagoni oon sekretiinin kaltainen peptidi.
HMS Rolf

| HMS Rolf |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  1880
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1882
Poistui palveluskäytöstä:  21. maaliskuuta 1919
Loppuvaihe:  romutettu 1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  40,0 t
Pituus:  27,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  3,7 m
Syväys:  1,6 m
Koneteho:  1 x 2-sylinterinen Woolf compound-höyrykone, 350 ihp
Nopeus:  16 solmua
Miehistöä:  10
Aseistus
Aseistus:  2 x 35,6 cm M/76 torpedoputkea 1 x 25 mm ksp M/84
HMS Rolf (runkonumerot 61, B6 ja V6) oli Ruotsin laivaston vuonna 1880 vesillelaskettu torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin ensin vartioveneeksi ja sitten yhteysalukseksi.
Valmistus

Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille vuonna 1880 ja se liitettiin laivastoon lokakuussa 1882.
Palvelus

Alus kastettiin vuonna 1887 HMS Blinkiksi runkonumerolla 61. Alus muutettiin vartioveneeksi vuonna 1903 runkonumerolla B6. Tällöin aluksen torpedoputket poistettiin ja sen tykkiaseistukseen lisättiin 37 mm M/98B -pikatykki. Aluksen miehistöntarve oli muutostöiden jälkeen kasvanut kolmeentoista. Vuonna 1910 alus luokiteltiin yhteysalukseksi runkonumerolla V6. Se palveli lauttana sukellusveneviirikössä ennen palveluksesta poistoaan 21. maaliskuuta 1919. Alus romutettiin vuonna 1921.
Romulus Augustulus

Romulus Augustus soliduksessa. Taustalla Victoria.
Romulus Augustulus tai Romulus Augustus (noin 460 – 507 tai myöhemmin) oli Länsi-Rooman viimeinen keisari. Hänen isänsä, hunni Attilan entinen sihteeri Orestes kohotti hänet valtaan 31. lokakuuta 475, kun oli ensin ajanut edellisen keisarin Julius Nepoksen Italiasta. Romulus oli tuolloin 14-vuotias, ja Orestes käytti poikaansa nukkehallitsijana. Itä-Rooman keisari ei koskaan tunnustanut hänen keisariuttaan. Tyytymättömien sotilaiden Italiaan kutsuma germaani Odovakar tappoi Oresteen ja syrjäytti Romuluksen syyskuun alussa vuonna 476. Romulus muutti huvilalle Napolin rannikolla ja nautti vuosittaista eläkettä. Odovakar jäi Italiaan kuninkaaksi muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Hän palautti keisarin tunnusmerkit Itä-Roomaan.
Romulus Augustuluksen myöhemmistä vaiheista ei ole varmaa tietoa. Vuosina 507 ja 511 Teoderik Suuren sihteerit vahvistivat kirjeitse eläkkeen, jonka Teoderik oli myöntänyt eräälle Romulukselle ja hänen äidilleen Barbarialle. Kirjeissä mainitun Romuluksen on usein arveltu olevan Romulus Augustulus, mutta tätä on mahdotonta todistaa oikeaksi.
Romuluksen nimi on mielenkiintoinen. Alkuperäinen Romulus oli Rooman tarunhohtoinen perustaja, ja Augustus oli Rooman ensimmäinen keisari. Augustulus on tästä diminutiivimuoto, ”pikku-Augustus”. Diminutiivimuoto on historioitsijoiden jälkikäteen lisäämä ironinen ja hieman halventava muoto keisarin nimestä.
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto: Rooman keisarit.  Karisto, 2000.  ISBN 951-23-4094-1
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Julius Nepos | Rooman keisari | Seuraaja: Italian kuningas Odovakar, keisarikunta päättyi |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Peter Rono

| Mitalit> Maa:   Kenia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kenia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kenia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Kenia> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Soul 1988 | 1 500 m |  |
Peter Kipchumba Rono (s. 31. heinäkuuta 1967 Kapsabet, Kenia) on entinen kenialainen keskimatkojen juoksija, joka voitti olympiakultaa Soulissa 1988.
Rono voitti Afrikan maastojuoksumestaruuden 1985 Nairobissa. Seuraavana vuonna hän sai hopeaa 1 500 metrillä nuorten maailmanmestaruuskisoissa Ateenassa. Maailmanmestaruuskisoissa 1987 Roomassa hän jäi 1 500 metrin välierissä yhdenneksitoista karsiutuen finaalista.
Soulin olympialaisissa Rono voitti alkueränsä ja sijoittui välierässään toiseksi. Loppukilpailussa ennakkosuosikki oli Ison-Britannian Steve Cram, kauden tilastoykkönen. Kaksi kierrosta ennen maalia Rono meni johtoon ja piti sen yllättäen loppuun asti. Voittoaika oli Ronon henkilökohtainen ennätys 3.35,96, joka oli varsin vaatimaton kilpakumppaneihin nähden. Ronosta tuli samalla 1 500 metrin nuorin olympiavoittaja, ikää hänellä oli vasta 21 vuotta ja 62 päivää. Hopeaa sai Peter Elliott ja pronssia Jens-Peter Herold Cramin jäädessä neljänneksi.
Nuoresta iästään huolimatta Rono jäi tähdenlennoksi eikä enää koskaan voittanut tärkeää kilpailua. Hän suoritti maisterin tutkinnon Mount Saint Mary's Universityssä Marylandissa. Myöhemmin hän toimi valmentajana samassa yliopistossa.
Marraskuussa 2006 Rono nimitettiin Yhdistyneiden Kansakuntien hyväntahdon lähettilääksi.
Nesselsdorfer Wagenbau

Nesselsdorfer Wagenbau (NW) oli itävaltaunkarilainen, aluksi hevosajoneuvojen valmistukseen erikoistunut yritys, josta kasvoi myöhemmin merkittävä autonvalmistaja. Nykyään yritys tunnetaan nimellä Tatra.
Hevosajoneuvot

Yrityksen perusti Ignác Šustala Nesselsdorfin kaupungissa vuonna 1850. Šustala aloitti toiminnan kotitalonsa läheisyydessä kahden palkatun työntekijän voimin. Vuonna 1852 Olomoucin paikallishallinnolta heltisi lupa laajentamiseen ja tuotanto siirtyi väliaikaisesti Šustalan vuokraamaan rakennukseen. Seuraavana vuonna Nesselsdorfissa valmistui sarjatuotannon mahdollistanut uusi tehdasrakennus.
Vuonna 1854 yritykseen sulautettiin Adolf Raškan keramiikkatehdas. Kolmanneksi yhtiökumppaniksi tuli Karel Mosler, joka vastasi yrityksen talousasioista. Toiminta kasvoi ja laajeni paria vuotta myöhemmin Lvoviin.
Vuonna 1858 Šustalan yrityksen nimeksi tuli Schustala & Co. ja samalla siitä tuli pörssiyhtiö. Yrityksen tuotekirjo oli sangen monipuolinen, sillä vuonna 1863 se patentoi uudenlaisen krinoliiniverkon. Vuonna 1864 perustettiin toinen sivutoimipiste Ratiboriin Preussin puoleiseen Sleesiaan. Yrityksen tuotteiden laadukkuudesta kertoo se, että Preussin prinssi Friedrich Karl nimesi sen hovitoimittajaksi. Toimintaa laajennettiin Breslauhun 1872 ja seuraavana vuonna Wieniin, jossa samana vuonna olleessa näyttelyssä yritys voitti ensimmäisen palkinnon tuotteidensa edistyksellisyyden tähden. 1876 perustettiin toimipiste myös Prahaan.
Adolf Raška jätti yrityksen 1878 terveyssyistä ja kuoli pian tämän jälkeen. Šustalan pojat Adolf ja Jan liittyivät osakkaiksi. Yritys joutui lyhyeksi aikaa taloudellisiin vaikeuksiin. Tuotteiden menestys kuitenkin jatkui, sillä se voitti ensimmäisen palkinnon Pariisin maailmannäyttelyssä. Toimintaa laajennettiin jälleen 1880, tällä kertaa Berliiniin. Samana vuonna yritys sai kultamitalin Melbournen maailmannäyttelyssä Australiassa.
Raideliikennekalusto

Vuonna 1881 uuden Studenka - Štramberk -rautatien rakennustyöt saatiin valmiiksi. Liikenne alkoi 18. joulukuuta. Vuonna 1882 yritys sai ensimmäisen kuljetuskäyttöön tarkoitetun raideliikennekaluston tilauksen. Uutta liiketoiminta-aluetta kehitettiin seuraavina vuosina; vuonna 1887 valmistuivat takomon ja kokoonpanohallin laajennukset. Kokoonpanohallin hevosvaunujen valmistukseen tarkoitetut puusepänverstaat muutettiin raideliikennekaluston tuotantoon sopiviksi. Uudet toimipisteet perustettiin ja Czernowitziin Bukovinaan ja Kiovaan Venäjän keisarikuntaan. Henkilökuljetuskäyttöön tarkoitettujen rautatievankkurien valmistus alkoi 1887.
Šustalan kuoltua vuonna 1891 yrityksestä tehtiin osakeyhtiö vuonna 1897 ja Šustalan suku menetti siinä määräysvaltansa. Uudeksi nimeksi tuli Nesselsdorfer-Wagenbau-Fabriks Gesellschaft - Wien. Yrityksen pääjohtajaksi nimitettiin tällöin Hugo Fischer von Röslerstamm, joka oli aloittanut edellisenä vuonna teknisenä johtajana. Pääkonttori siirrettiin samalla Wieniin.
Autonvalmistus

Itävaltalainen tekstiilitehtailija ja moottoriurheilun ystävä, paroni Theodor von Liebieg, sai suostuteltua Fischerin aloittamaan oman autoprojektin. Vuonna 1897 yritys hankki kaksisylinterisen Benzin tarkastelua varten. Insinöörit Edmund Rumpler ja Karl Sage, tehdaspäällikkö Leopold Svitak sekä pääjohtaja Fischer itse laativat kattavan analyysin auton rakenteesta. Tuolloin 19-vuotias raideliikennepuolella työskennellyt tekniikan opiskelija Hans Ledwinka oli erittäin kiinnostunut hankkeesta, ja pääsi osallistumaan prototyypin laadintaan.
Autonvalmistus > Präsident

Benzin pohjalta suunniteltiin ensimmäinen oma automalli, Präsident. Autossa oli vesijäähdytetty kaksisylinterinen moottori joka oli sijoitettu taakse, ja voimansiirrossa hihnaveto. Auto sai hyvän vastaanoton Wienissä järjestetyssä esittelyssä, ja sen perusteella päätettiin rakentaa kymmenen autoa lisää, tosin muutamin parannuksin. Tässä vaiheessa Rumpler ja Sage jättivät yrityksen, ja projekti jäi käytännössä yksin Ledwinkan harteille. Hän suoriutui tehtävästä, ja kaavaillut kymmenen autoa saatiin valmistettua ja toimitettua eteenpäin. Tämän jälkeen Ledwinka käytännössä johti NW:n autonvalmistusta.
Autonvalmistus > Ensimmäinen kuorma-auto

NW:n ensimmäinen kuorma-auto valmistui 1898. Siinäkin oli käytetty Benzin moottoreita, joita autossa oli kaksi. Kuorma-auton kuljetuskapasiteetti oli 2,5 tonnia.
Autonvalmistus > Rennzweier-kilpa-auto

Vuonna 1900 valmistettiin ralliauto Rennzweier paroni von Liebegien iloksi. Autossa oli kaksisylinterinen, 4,2-litrainen Benz-tyyppinen bokserimoottori, jonka avulla se saavutti 82 km/h huippunopeuden. Rallimenestys jäi kuitenkin vaatimattomaksi, eikä yrityksellä ollut tässä vaiheessa halua panostaa moottoriurheiluun.
Autonvalmistus > NW A - L

Vuonna 1900 esiteltyä NW A:ta voidaan pitää ensimmäisenä NW:n oman suunnittelun tuloksena. Moottori oli sijoitettu taakse ja se kehitti 9 hevosvoimaa. 1902 tätä seurasi keskimoottorinen, 12-hevosvoimainen NW B. Pian tämän jälkeen Ledwinka kuitenkin siirtyi toisen työnantajan palvelukseen. Sen jälkeen esitellyt mallit C, D, E ja F eivät loistaneet laadullaan. Yritys sai runsaasti kiukkuista asiakaspalautetta ja myynti laski. Ongelmia ratkomaan palkattiin insinöörit Kronfeld ja Lang. Kronfeld suunnitteli mallin J ja Lang mallin L. Autot olivat raskaita ja alitehoisia, joten kumpikin suunnittelija sai lähteä.
Autonvalmistus > NW S - U

Ledwinka onnistuttiin houkuttelemaan takaisin vuonna 1905 ja hänestä tuli virallisesti NW:n autonvalmistusosaston johtaja. Hän totesi J- ja L-mallit kehityskelvottomiksi, ja ensi töikseen hän päätti aloittaa kokonaan uuden projektin puhtaalta pöydältä. Suunnittelu tapahtui salassa Fischeriltä, joka näki tuloksen vasta kun ensimmäinen prototyyppi, NW S, oli valmistunut. Auton 30-hevosvoimaisessa moottorissa oli edistyksellisesti kannen yläpuolinen nokka-akseli ja puolipallon muotoiset palotilat. Aikansa harkittuaan Fischer hyväksyi auton tuotantoon. Ensimmäiset sarjatuotantomallit valmistuivat 1909. NW:n automyynti lähti jälleen nousuun.
Yrityksen tuotanto kasvoi tasaisesti lukuun ottamatta vuonna 1912 koetellutta viiden kuukauden lakkoa. Vuonna 1914 S-mallin korvasi tämän pohjalta kehitellyt nelisylinterinen NW T ja kuusisylinterinen NW U.
Tuotannon kasvu

Vuoteen 1915 mennessä autontuotanto oli paisunut sen verran että toiminnan laajentamiseksi tarvittiin uusia investointeja. Investointivarauksen saamisessa ei ollut ongelmaa, sillä Fischer oli ollut erittäin tyytyväinen myynnin kehitykseen ja Ledwinkan työhön. Kolme vuotta aikaisemmin tapahtunut lakko oli kuitenkin johtanut kiristyneisiin väleihin henkilöstöryhmien kesken, ja Fischer päätti vetäytyä eläkkeelle. Tilalle nousi Erhard Kobel, joka päättikin käyttää autonvalmistuksen kehittämiseen varatut rahat raideliikennepuolelle. Tästä turhautunut Ledwinka vaihtoi jälleen työpaikkaa, ja siirtyi tällä kertaa Steyrin palvelukseen.
Ensimmäinen maailmansota

Seuraavina vuosina maailmansodan aikana yrityksessä keskityttiin kuorma-autojen valmistukseen muun muassa Itävalta-Unkarin armeijalle. Vuosina 1914 - 1917 NW myi armeijalle 663 kappaletta TL-2- ja TL-4-kuorma-autoja ja 100 T- ja U-mallin henkilöautoa. Myöhemmin toimitetuista määristä ei ole tietoa, mutta määrät vähenivät sodan loppua kohti.
Tšekkoslovakian itsenäistyttyä 28. lokakuuta 1918 maan armeija tilasi heti uusia kulkuneuvoja. Ensimmäiset kolme TL-4-kuorma-autoa toimitettiin jo 12. marraskuuta. Myös joitain TL-2- ja U-yksilöitä toimitettiin.
Tatraksi

Yritys avasi uuden pääkonttorin Prahassa, sillä vanha oli jäänyt rajan taakse Wieniin. Vuonna 1919 NW:n johdossa oli alettu miettiä uutta nimeä yritykselle, sillä saksankielistä nimeä ei pidetty sopivana juuri itsenäistyneessä ja kansallismielisessä Tšekkoslovakiassa. Autojen nimeksi esitettiin Nesselsdorfin tšekinkielistä nimeä Kopřivnice, mutta ajatus ei saanut kannatusta. Sattumalta samaan aikaan U-mallilla suoritettiin testejä Ylä-Tatran vuoristossa. Paikalliset asukkaat ihailivat autoa ja kertoivat kuljettajille pitävänsä sitä juuri sopivana Tatravuoristoon. Tämän innoittamana autojen merkiksi päätettiin muuttaa Tatra. Emoyhtiön nimeksi tuli Kopřivnická Vozovka. Muutos pantiin toimeen vuoden 1920 alusta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Šustalan valmistamia hevoskärryjä ja rekiä; kuvia tehtaalta (ranskaksi)
NW:n valmistama tavarankuljetukseen tarkoitettu junanvaunu (Arkistoitu – Internet Archive) (tšekiksi)
Epävirallinen Tatra-sivusto (englanniksi)
Tatra World: NW:n ja Tatran historiaa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
NW:n ja Tatran historiaa lyhyesti (englanniksi)
Nesselsdorfer Wagenbau-mallit
| --- | --- |
Henkilöautot:   Präsident  Typ A  Typ B  Typ C  Typ D  Typ E  Elektromobil  Typ F  Typ J  Typ K  Typ L  Typ S  Typ T  Typ U 
Kuorma-autot:   Ensimmäinen kuorma-auto  Typ TL-2  Typ TL-4 
Kilpa-autot:  Rennzweier
Ignác Šustala, 1822 - 1891.
NW:n valmistama raitiovaunu vuodelta 1912.
NW Präsident (replika).
NW T -paloauto ja -avoauto.
Rooman puhuvat patsaat

Il Pasquino, Roomassa sijaitseva patsas, joka on antanut nimen solvauskirjoitukselle ("paskilli"). Niitä näkyy kuvassa oikealla.
Rooman puhuvat patsaat tarkoittavat 1600-luvulla alkanutta roomalaisten aloittamaa tapaa kirjoittaa nimettömiä poliittisia solvauksia eli paskilleja (it. pasquinade) paperilapuille, joita kiinnitettiin julkisiin patsaisiin. Yksi "puhuvista patsaista" oli Babuino. Muita olivat Madama Lucrezia Piazza Venezialla, Pasquino (josta myös nimi paskilli) lähellä Piazza Navonaa, Abate Luigi ja Marforio.
Ritarit (Aristofanes)

| Ritarit> Ἱππεῖς |
| --- | --- |
 Ritari. Koristelua attikalaisessa punakuviotekniikalla maalatussa astiassa, n. 500–490 eaa.
Kirjoittaja:  Aristofanes
Alkuperäiskieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Tyylilaji:  komedia
Kantaesitys:  424 eaa.
Kantaesityspaikka:  Dionysoksen teatteri, Ateena
Henkilöt
Henkilöt:  Demosthenes, Demoksen orja Nikias, Demoksen orja Agorakritos, makkarakauppias Paflagonialainen (Kleon), Demoksen orja Demos Rauhansopimukset, kaksi tyttöä orjia
Kuoro:  ritareita
Ritarit (m.kreik. Ἱππεῖς, Hippeis, lat. Equites) on Aristofaneen kirjoittama antiikin kreikkalainen komedia. Se tekee pilkkaa aikansa Ateenan poliittisesta ja sosiaalisesta elämästä sekä erityisesti peloponnesolaissotaa kannattaneesta populistipoliitikko Kleonista.
Historia

Aristofaneen Ritareiden kantaesitys oli Ateenan Dionysoksen teatterilla Lenaia-juhlissa vuonna 424 eaa. Sen koregina toimi Aristofanes itse. Komedia voitti juhlien näytelmäkilpailussa ensimmäisen palkinnon.
Näytelmä arvostelee merkittävää ateenalaista populististista poliitikko Kleonia, joka oli merkittävä sotaa kannattaneen puolueen johtaja Spartan johtamaa liittoumaa vastaan käydyn peloponnesolaissodan aikana. Kleon sai merkittävän aseman puhujana kansankokouksessa Perikleen jälkeen, ja onnistui manipuloimaan oikeudenkäyntejä omaksi poliittiseksi ja henkilökohtaiseksi hyödykseen, muun muassa tuottamalla oikeusjuttuja, jotta lautamiehet saivat palkkansa. Kleon oli syyttänyt Aristofanesta tämän näytelmästä Babylonialaiset, joka ei ole säilynyt nykyaikaan. Aristofanes hyökkäsi Kleonia vastaan ensin Ritareissa ja myöhemmin Ampiaisissa.
Sisältö

Ritarit edustaa tyyliltään ja rakenteeltaan niin kutsuttua vanhaa attikalaista komediaa. Näytelmä koostuu 1 408 runosäkeestä.