stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkosiipikotinga
Levinneisyys

Valkosiipikotingaa tavataan Brasilian itäosissa. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi, koska sen levinneisyysalue on pieni ja sirpaloitunut, ja koska sen elinympäristöt ovat tuhoutumassa.
Elintavat

Valkosiipikotinga elää pääasiassa luonnontilaisissa metsissä alangoilla ja esivuoristoissa 900 metriin asti. Se käyttää ravinnokseen hedelmiä ja hyönteisiä. Lajin pesintöjä on todettu loka- ja marraskuussa.
Täysruokosokeri

Muscovadosokeria
Rapadura (Brasilia)
Panela (Kolumbia)
Täysruokosokeri (myös mm. muscovado, panela tai rapadura) on ruskeaa sokeria, jonka valmistusaineena on sokeriruo'on kuivattu mehu. Se poikkeaa muista sokereista valmistustavassaan ja ravintoarvoissaan.
Täysruokosokeri valmistetaan puristamalla mehu sokeriruo'osta. Tämän jälkeen mehu kuivataan lämmittämällä. Täysruokosokeria ei kirkasteta fosforihapolla, sentrifugoida, rikkidioksidivalkaista tai muuten prosessoida pidemmälle. Sokeriruo’on sisältämiä vitamiineja ja kivennäisaineita säilyy näin ollen enemmän kuin prosessoiduissa sokerituotteissa. Kuivatettu mehu jauhetaan ja pussitetaan. Sokeria ei kiteytetä. Ulkoisesti täysruokosokeri on pulverimaista, väriltään ruskeaa, vaaleaa tai tummaa, tai harmaata.
Japanin Okinawassa täysruokosokeria eli kokutoa on tuotettu yli 400 vuotta. Kaupallisena nimenä täysruokosokerille on myös sucanat ja intiaanisokeri.
Muscovado-sana on muotoutunut portugalinkielisestä sanasta mascavado: ’puhdistamaton, luonnonmukainen’. Sanaa käytettiin jo 1500-luvulla kansainvälisessä sokerikaupassa.
Videoita

Miten valmistetaan Intiaanisokeri-spelttikeksit
Tutkimuksia

Antiatherosclerotic function of Kokuto
New antioxidative phenolic glycosides isolated from Kokuto non-centrifuged cane sugar
New phenolic compounds from Kokuto, non-centrifuged cane sugar.
Veikko Sjöblom

Veikko Allan Sjöblom (23. syyskuuta 1929 Evijärvi – 26. lokakuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen biologi, kalataloudentutkija ja professori. Hän oli vuosina 1970–1972 Oulun yliopiston ja vuosina 1972–1973 Helsingin yliopiston eläintieteen apulaisprofessori, 1973–1978 Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen johtaja professorin arvolla ja sen jälkeen Helsingin yliopiston kalatalouden henkilökohtainen ylimääräinen professori vuoteen 1989.
Sjöblom väitteli tohtoriksi 1964. Hänen väitöskirjansa käsitteli silakan vaelluksia Itämeren pohjoisosissa. Kun liikakalastuksen vaikutus Itämeren kalakantoihin nousi yleiseksi huolenaiheeksi, Sjöblom järjesti Suomen kalavarojen arvioinnin, jonka tuloksia hyödynnettiin saaliskiintiöitä päätettäessä. Hän oli Suomen limnologisen yhdistyksen puheenjohtaja 1968–1977, Kansainvälisen Itämeren kalastuskomission Suomen valtuuskunnan johtaja 1975–1987 ja suomalais-neuvostoliittolaisen kalastustoimikunnan Suomen valtuuskunnan johtaja 1977–1988. Hän oli myös Suomen edustaja Kansainvälisessä merentutkimusneuvostossa (ICES) vuodesta 1973 ja koko järjestön varapresidentti 1978–1981.
Sjöblom harrasti myös itse kalastusta.
Veikko Silventoinen

Veikko Armas Silventoinen (27. maaliskuuta 1923 Vahviala – 30. kesäkuuta 2002) oli suomalainen autokoulun opettaja, autokouluyrittäjä ja liikennöitsijä, joka sai liikenneneuvoksen arvonimen.
Silventoisen vanhemmat olivat työmies Kustaa Aadolf Silventoinen ja Hulda Eeva Rahikka. Hän meni jo viisitoistavuotiaana asiapojaksi viipurilaiseen Auto-Bruun-yhtiöön ja oli sodan aikana ajo-opettaja Moottoriajoneuvokoulutuskeskuksessa Lahdessa. Silventoinen sai sotien jälkeen kuorma-autoliikenteen harjoittamisluvan, mutta hankki vuonna 1945 myös Helsingin Auto-Opiston, josta tuli myöhemmin Suomen suurimpia autokouluja. 1950-luvulta aina 1970-luvun alkuun hän oli lisäksi Ammattienedistämislaitoksen autokoulunopettajakurssien tuntiopettaja. Hän myös esiintyi televisiossa usean vuoden ajan liikenneasiantuntijana ja piti televisiossakin autokoulukurssin. Linja-autoyrittäjä Silventoisesta tuli vuonna 
1959, kun hän osti Metsälän Linja -yhtiön. Helsingin Auto-Opisto järjesti Linja-autoliiton kanssa linja-autonkuljettajien peruskursseja. Liiketoiminnan johtamisesta 1980-luvun puolivälissä luopuneella Silventoisella oli uransa aikana useita autokoulualan luottamustehtäviä. Liikenneneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1975.
Van der Nootin palatsi

Van der Nootin palatsi Tukholmassa.
Van der Nootin palatsi on yksityispalatsi Tukholman Södermalmilla, osoitteessa S:t Paulsgatan 21. Palatsi on rakennettu vuosina 1671–1672 ja se edustaa hollantilaista palladiolaistyyliä. Sen suunnittelusta vastasi arkkitehti Mathias Spieler. Palatsin rakennutti hollantilainen eversti Thomas van der Noot.
Rakennuksen käyttötarkoitus vaihtui sittemmin useasti. 1800-luvun-lopulla palatsi oli niin huonossa kunnossa, että sitä uhkasi purkaminen. Rakennuksen pelasti Hallbergs Guldin omistaja Jean Jahnson. Hän rakennutti siitä itselleen yksityisasunnon. Isak Gustaf Clason ja Agi Lindegren suunnittelivat vuonna 1903 valmistuneet uudistustyöt. Vuodesta 1940 rakennus toimi Ruotsin Lotta-järjestön päämajana. Vuodesta 1988 lähtien sitä on käytetty lähinnä konferensseihin ja juhliin. Sen nykyinen omistaja on Tukholman kaupunki.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset sivut
Udayanraje Bhosale

| Udayanraje Bhosale |
| --- | --- |

Rajya Sabhan jäsen Maharashtrasta
 3. huhtikuuta 2020 –  
Lok Sabhan jäsen
 2009 – 14. syyskuuta 2019  
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. helmikuuta 1966 (ikä 58) Satara, Maharashtra, Intia
Tiedot
Puolue:  Intian kansanpuolue
Muut puolueet:  Nationalist Congress Party (1999–2019)
Udayanraje Bhosale (s. 24. helmikuuta 1966 Satara) on intialainen poliitikko, joka valittiin vuonna 2020 Rajya Sabhaan edustamaan Maharashtran osavaltiota. Aikaisemmin hän toimi kolme peräkkäistä kautta Lok Sabhassa vuosina 2009–2019 Nationalist Congress Partyn (NCP) jäsenenä. Hänen kolmas kautensa päättyi eroon syyskuun 14. päivä 2019. Tuntien kuluttua erostaan hän ilmoitti vaihtaneensa puoluetta ja liittyneensä Intian kansanpuolueeseen (BJP).
Bhosale on 1600-luvulla eläneen soturikuningas Shivajin jälkeläinen. Hän kuului Intian kansanpuolueeseen jo 1990-luvun puolivälissä. BJP:n ja Shiv Senan muodostettua Maharashtran osavaltiohallituksen yhdessä hänestä tehtiin ministeri. Hänen kautensa osavaltioministerinä jäi lyhyeksi, koska hänet pidätettiin samana vuonna NCP:tä edustaneen Sharad Baban Leven murhasta epäiltynä. Leve kuoli kahdelta aamuyöllä 10. syyskuuta 1999 miekkahyökkäyksessä, jossa haavoittui kuusi muuta puolueen jäsentä. Vuonna 2001 hänet julistettiin syyttömäksi kaksi vuotta kestäneen oikeustaistelun jälkeen. Vuonna 2017 hän toimi NCP:n parlamentaarikkona ja joutui jälleen rikosepäilyn kohteeksi. Liikemies Rajkumar Jain syytti häntä murhasta ja kiristyksestä. Bhosalen antauduttua poliisille hänen kannattajansa alkoivat mellakoimaan ja sulkivat teitä, kauppoja ja kouluja. NCP:n Maharashtran lainsäätäjä Jitendra Awhad piti pidätystä salaliittona. Hakeutuessaan Rajya Sabhan jäseneksi vuonna 2020 Bhosale paljasti lomakkeella, että häntä on epäilty yli 30 rikostapauksessa, mutta häntä ei ole koskaan tuomittu.
Shivajin jälkeläisenä Bhosale on kritisoinut muun muassa Shiv Senaa (suom. Shivajin armeija) ja kehottanut puoluetta vaihtamaan nimensä Thackeray Senaksi. Hänen mukaansa kukaan poliittinen johtaja ei ole tarpeeksi suuri tullakseen vertailtavaksi Shivajin kanssa. Hän arvosteli kuinka Shiv Senan perustajan Bal Thackerayn kuva on Shivajin kuvan yläpuolella Shiv Senan puoluetoimistolla. Hän kritisoi myös BJP:n Jai Bhagwan Goyalia, joka vertaili pääministeri Narendra Modia Shivajiin kirjassaan Aaj ke Shivaji: Narendra Modi.
Veen

Veen voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Veen, kylä Pohjois-Brabantin provinssissa Alankomaissa
Stephan Veen, alankomaalainen maahockeypelaaja
Veen, suomalainen pullotetun veden tuotemerkki; pullon on suunnitellut Antti Eklund.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Veen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Tuure Vierros

Tuure Vierros
Tuure Johannes Vierros (sukunimi vuoteen 1966 Widbäck; s. 20. joulukuuta 1927 Kankaanpää – 15. heinäkuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen historianopettaja ja historiallisia aiheita romaaneissaan käsitellyt kirjailija.
Elämä

Vierros pääsi ylioppilaaksi Kankaanpään yhteislyseosta 1948 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa 1952.  Hän toimi historian ja yhteiskuntaopin opettajana Äänekosken yhteiskoulussa 1953–1954, Haminan yhteislyseossa 1955–1956, Porin lyseossa 1956–1962 ja viimeksi Helsingin suomalaisessa yhteiskoulussa 1962–1989.
Vierros on kirjoittanut historian oppikirjoja ja historiallisia romaaneja.
Vierroksen puoliso oli Enni Emilia Luodetlahti vuodesta 1952 lähtien, ja heillä on viisi lasta.
Teoksia

Loukkauskivet, romaani.  WSOY 1959
Porin kansakoulut 1860 – 1960. 1960 (nimellä Thure Vidbäck)
Laivurinsolmu, romaani.  WSOY 1961
Harjahirsi, romaani.WSOY 1963
Porilaiseni: Georg Carl von Döbelnin tarina, romaani. WSOY 1965
Lähellä kuolon rantaa: Jaakko Pentinpoika Ilkan ja Klaus Eerikinpoika Flemingin kertomukset Pinonäsin herran Hannu Hannunpoika Fordellin muotoilemina, romaani. WSOY 1967
Maailma ennen ja nyt, yleisen historian oppikirja lukioluokkia varten osa 1: Esihistoriasta Wienin kongressiin. 1967 (yhdessä Heikki Kirkisen ja Esko Häklin kanssa)
Harhaoppinen piispa: Johannes Terseruksen tarina, romaani. WSOY 1968
Maailma ennen ja nyt II, yleisen historian oppikirja lukioluokkia varten osa 2: Wienin kongressista nykyaikaan. 1968 (yhdessä Juhani Paasivirran ja Reino Riikosen kanssa)
Historian kertaus- ja harjoituskirja lukioita varten: liittyy oppikirjaan Maailma ennen ja nyt. 1969 (yhdessä Antti-Jukka Oksasen kanssa)
Tiedon Portaat osa 8: Yleinen historia. 1970 (yhdessä Reino Riikosen kanssa)
SYK kokeilee. 1970
Suomi nyt: yhteiskuntaoppia ja taloustietoa ylioppilaskokelaille. 1970
Maa oli minuun tyytyväinen: Per Brahe nuoremman tarina, romaani. Kirjayhtymä 1971
Historiaa jaksoina, periodiluvun ja itseopiskelun opas oppikirjan Maailma ennen ja nyt käyttäjille.  Kirjayhtymä 1971
Världshistoria 1, oppikirja. 1971
Världshistoria 2, oppikirja. 1971 (yhdessä Juhani Paasivirran ja Reino Riikosen kanssa)
Komeetta: Andreas Thuroniuksen tarina, romaani. Kirjayhtymä 1972
Historian perustiedot 5–8, oppikirja, työkirja ja opettajan kirja.  Kirjayhtymä 1972–1975 (yhdessä Antti-Jukka Oksasen ja Heikki Pohjalan kanssa)
Tarton tanssi, romaani. Kirjayhtymä 1974
Taivaassa torpan maa, romaani. Kirjayhtymä 1976
Kultasantainen raitti, romaani. Kirjayhtymä 1977
Valhetta kaikki totuus, romaani. Kirjayhtymä 1979
Ei saavu satamaan, romaani. Kirjayhtymä 1981
Ihminen ja aika I, oppikirja. Kirjayhtymä 1982 (yhdessä Reino Riikosen ja Seppo Zetterbergin kanssa)
Ihminen ja aika IIa, oppikirja. Kirjayhtymä 1983 (yhdessä Reino Riikosen kanssa)
Ihminen ja aika IIb, oppikirja. Kirjayhtymä 1983 (yhdessä Reino Riikosen ja Seppo Zetterbergin kanssa)
Samum: seitsemän kirjettä Georg August Wallinille, romaani. Kirjayhtymä 1983
Tangenttibussoli, näytelmä.  1985
Genovan moraali, näytelmä.  1986
Majesteettirikos, romaani. Kirjayhtymä 1988
Julmat jumalat: Euripides Pellassa, romaani. Kirjayhtymä 1990
Ikuinen kaupunki, esseitä Roomasta ja muualta Italiasta, Kirjayhtymä 1991
Maa oli minuun tyytyväinen, näytelmä.  1993
Puhuva kivi, romaani. Kirjayhtymä 1994
Luokkatoverit, näytelmä.  1995
Caesar ja minä: kreikkalainen Aristoksenos kertoo Gaius Julius Caesarista ja itsestään, romaani. Kirjayhtymä 1997
Vaalivuodet: muisteluita pääasiassa vuosilta 1952–1962, romaani. Edico Oy 2006
Kalman poika, romaani. Edico Oy 2006
Palkinnot

Porin kaupungin kirjallisuuspalkinto 1960, 1962
Nortamo-palkinto 1966
Uuden Kirjakerhon tunnustuspalkinto 1982
Suomen Maakuntakirjailijain palkinto 1992
1. palkinto Kalevalan juhlavuoden toimikunnan ja Suomen Kansallisteatterin järjestämässä Kalevalan juhlavuoden näytelmänkirjoituskilpailussa 1985
Aiheesta muualla

Tuure Vierroksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
Valkealampi (Keuruu, Valkeajärvi)

| Valkealampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Keuruu
Koordinaatit:  62°24′25″N, 24°22′31″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pihlajaveden reitin valuma-alue (35.48)
Laskuoja:  oja Martinjärveen 
Järvinumero:  35.483.1.045
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  146,1 m  
Rantaviiva:  2,44 km  
Pinta-ala:  18,693 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiValkealampi 
Valkealampi  on Keski-Suomessa Keuruulla Valkeajärven kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 18,7 hehtaaria, se on 1,0 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Pihlajaveden alueeseen (35.483) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 146,1 metriä mpy.
Unkarinajokoira

| Unkarinajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Unkari
Määrä:  Suomessa rekisteröity 3
Alkuperäinen käyttö:  hirven, villisian, ilveksen, suden ja karhun metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys-, vahti- ja harrastuskoira
Elinikä:  10–14 vuotta
Muita nimityksiä:  erdélyi kopó, Transylvanian Scenthound, Hungarian Hound, Siebenbürgischer Laufhund, Transsylvanischer Laufhund, Ungarische Bracke, chien courant de Transylvanie, sabueso húngaro, sabueso de Transilvania, copoi ardelenesc, ungari hagijas
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.2 Keskikokoiset ajavat koirat #241
Ulkonäkö
Paino:  pitkäraajainen 30–35 kg lyhytraajainen 22–25 kg
Säkäkorkeus:  pitkäraajainen 56–66 cm lyhytraajainen 46–56 cm
Väritys:  black & tan (pitkäraajainen) tai ruskea tan-merkein (lyhytraajainen) - pienin valkoisin merkein tai ilman
Unkarinajokoira (unk. erdélyi kopó, romaniaksi copoi ardelenesc) eli transilvanianajokoira on unkarilainen koirarotu. Se on melko harvinainen, mutta Suomeen tuotiin 1980-1990-lukujen aikana kolme yksilöä ja niitä on viety jonkin verran myös Yhdysvaltoihin. Latinankielinen nimitys rodulle on canis familiaris sagax braco transylvanicus.
Ulkomuoto

Unkarinajokoira on keskikokoinen, lyhytkarvainen ajokoira. Rakenteeltaan se on atleettinen ja virtaviivainen. Sillä on ovaalinmuotoiset tummat silmät ja riippuvat korvat. Häntä on sapelimainen ja joko hieman ylöspäin kaartuva tai riippuva. Sallitut värit ovat musta ruskein merkein ja ruskea tan-merkein. Rodusta on kaksi eri kokomuunnosta, yleisempi pitkäraajainen ja harvinaisempi lyhytraajainen.
Ruskea ja black & tan
Black & tan ilman valkoisia merkkejä
Black & tan pienin valkoisin merkein
Black & tan huomattavin valkoisin merkein
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on rakastava, tottelevainen, utelias, sopeutuvainen ja älykäs, ja sillä on erittäin hyvä suuntavaisto. Se on perheeseensä kiintyvä ja lempeä, mutta kuitenkin myös suojeleva, minkä vuoksi siitä saa hyvän vahtikoiran. Tarkkavaistoisena se ymmärtää milloin on kyse oikeasta vaarasta ja toimii tilanteen mukaisesti. Pihallinen asunto on unkarinajokoiralle paras ratkaisu, mutta se sopeutuu myös kerrostaloon kunhan sillä on mahdollisuus päästä myös tarpeeksi usein ulos purkamaan energiaansa. Korkean riistavietin vuoksi se tulisi pitää aitaamattomalla alueella aina kytkettynä.
Alkuperä

Unkarinajokoira jalostettiin Transilvaniassa aikana jolloin se oli vielä osa Unkaria. Alkujaan se toimi lähinnä kuninkaallisten ja muun aateliston apuna hirven, karhun, suden, villisian ja ilveksen metsästyksessä vuoristo-olosuhteissa. Vuosisatojen aikana se oppi kestämään kotimaansa vaihtelevaa ilmastoa. Suomen ensimmäinen unkarinajokoira, uros Difali Ekes Jako, tuotiin Suomeen vuoden 1981 lopulla. Vuonna 1989 tuotiin nartut Ecs-Laki Ada ja Szt.Anna To-Menti Csöre.
Hoito

Karvapeite pestään vain tarvittaessa ja tarvitsee harjaustakin ainoastaan satunnaisesti. Karvanlähtöaika on kaksi kertaa vuodessa.
Kopo romanialaisessa postimerkissä.
Udayapurin piirikunta

| Udayapurin piirikunta उदयपुर, Udayapura |
| --- | --- |

 Udayapurin piirikunnan sijainti Nepalissa.
 Koordinaatit: 26.792°N, 86.699°E 
Valtio:     Nepal
Kehitysalue:  Itäinen kehitysalue
Vyöhyke:  Sagarmathan
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Triyuga (70 000 as., 2011)
Pinta-ala:  2 063 km²
Väkiluku (2011)  ():  317 532
 – väestötiheys:  154 as./km²
HDI (2011):  0,475
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  NP-SA
 
ddcudayapur.gov.np
 Udayapurin piirikunnan kartta. Piirikunnan kaupungit (2011 tilanne) näkyvät sinertävinä alueina. 
Udayapurin piirikunta (nepaliksi उदयपुर, Udayapura) on yksi Nepalin 75 piirikunnasta. Se sijaitsee Nepalin Itäisen kehitysalueen Sagarmathan vyöhykkeellä.
Udayapurin piirikunta rajautuu  pohjoisessa Okhaldhungan, Khotangin ja Bhojpurin, idässä Dhankutan ja Sunsarin, etelässä Saptarin ja Sirahan sekä lännessä Sindhulin piirikuntaan.
Udayapurin piirikunnassa asui vuonna 2011 yhteensä 317 532 henkeä (287 689 as. vuonna 2001). Piirikunnan pinta-ala on 2 063 neliökilometriä ja väestötiheys 154 as./km². Hallinnollinen keskus on Triyuga (70 000 as., 2011), joka oli piirikunnan ainoa kaupunki vuoteen 2014 saakka. Se sijaitsee linnuntietä 170 kilometriä Kathmandusta kaakkoon. Vuonna 2014 piirikunnassa sijaitseva Katari (19 284 as. vuonna 2011, tuolloin kyläkomitea, VDC) sai kaupungin aseman.
Ekologis-hallinnollisesti piirikunta ryhmitellään osaksi Nepalin Itäistä kumpuvyöhykkettä. Tarkemmassa jaottelussa piirikunnasta 33,7 % sisällytetään alempaan trooppiseen, 45,9 % ylempään trooppiseen, 17,8 % subtrooppiseen ja 0,5 % lauhkeaan kasvillisuusvyöhykkeeseen sekä 2,1 % vesistöihin kuuluvaksi.
Kumpumaista Udayapuria, Churen seutu.
Käsienpesupiste (WASH-hanke).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Udayapurin piirikunta Wikimedia Commonsissa
Vaimoni on noita (elokuva)

| Vaimoni on noita> Bewitched |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Nora Ephron
Käsikirjoittaja:  Nora ja Delia Ephron
Tuottaja:   Lucy Fisher  Douglas Wick 
Säveltäjä:  George Fenton
Kuvaaja:  John Lindley
Leikkaaja:  Tia Nolan
Pääosat:   Nicole Kidman  Michael Caine  Will Ferrell 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Bewitched  Columbia Pictures Corporation  Red Wagon Productions 
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix Xfinity Streampix
Ensi-ilta:  2005
Kesto:  104 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaimoni on noita on Yhdysvalloissa vuonna 2005 valmistunut elokuva, joka perustuu samannimiseen tv-sarjaan. Elokuvan pääosia näyttelevät Nicole Kidman, Michael Caine ja Will Ferrell.
Elokuva sai viisi Golden Raspberry -ehdokkuutta huonoudestaan sekä Teen Choice Award- ja Young Artist Award -ehdokkuudet.[lähde? ]
Juoni

Isabel Bigelow, noita, (Nicole Kidman) saapuu Kaliforniaan suunnitelmissa normaali elämä ilman loitsuja. Samaan aikaan, Hollywoodissa, itsekeskeinen näyttelijä Jack Wyatt (Will Ferrell) yrittää saada mainetta elokuva-alalla esittämällä Darrinia uudestaan kuvatussa televisiosarjassa Vaimoni on noita. Kun Jack sattumalta tapaa Isabelin, hän päättää välittömästi kutsua hänet Samanthan rooliin. Hänen toinen motiivinsa on saada rooliin epätunnettu näyttelijä, jotta mies voi itse jättää suorituksellaan näyttelijättären varjoonsa ja saada suosion itse.
Kun Isabel saa miehen oikean motiivin selville, hän suuttuu, ja hänen tätinsä kiroaa miehen. Kirous ei onnistukaan vaan se pitää purkaa. Mutta Isabel on rakastunut Jackiin ja päättää kertoa tälle totuuden itsestään.
Triviaa

Jim Carreyta oli ehdotettu Jackin rooliin, mutta tämä kieltäytyi muiden projektien takia
Samanthan roolin harkittiin myös Jennifer Anistonia, Gwyneth Paltrow’ta, Cameron Diazia ja Alicia Silverstonea.
Arvioita

Turun Sanomien Päivi Valotien mukaan Vaimoni on noita on tyylilajissaan aivan onneton, koska se ei täytä yhtäkään romanttisen komedian kolmesta perusvaatimuksesta: karismaattinen naishahmo, uskottava mieshahmo ja heidän välisensä kemia. Lisäksi 1960-luvulta peräisin oleva idea taikavaimosta on hänestä vanhentunut ja nykyajassa naiivi. ”Moinen hömppä ei mene kakistelematta alas kuin ehkäpä korkeintaan söpöistä noitajutuista innostuneelle teiniyleisölle.”
Vello Pähn

Vello Pähn
Vello Pähn (s. 30. toukokuuta 1958 Tallinna) on virolainen kapellimestari. Hän 
opiskeli Tallinnan konservatoriossa ja Pietarin konservatoriossa. Vuosina 1982-1994 hän johti oopperoita Estonia-teatterissa.
Pähn on esiintynyt mm. Savonlinnan oopperajuhlilla. Hän toimi syksystä 2003 kesään 2007 Kuopion kaupunginorkesterin pääkapellimestarina.
Velloren piirikunta

Velloren piirikunta (tamiliksi வேலூர் மாவட்டம், Vēlūr māvaṭṭam) on yksi Intian Tamil Nadun osavaltion 32 piirikunnasta. Piirikunta rajautuu pohjoisesta Andhra Pradeshin osavaltioon ja Thiruvallurin piirikuntaan, idästä Kancheepuramin piirikuntaan, etelästä Tiruvannamalain piirikuntaan ja lännestä Krishnagirin piirikuntaan.
Piirikunnassa oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 3 936 331 asukasta.
Vale-Greta

| Vale-Greta> Falska Greta |
| --- | --- |
 Elokuvan ruotsinkielinen juliste.
Ohjaaja:  John W. Brunius Pauline Brunius
Käsikirjoittaja:  Oscar Hemberg
Tuottaja:  Lennart Hamberg
Säveltäjä:  Tapio Ilomäki Karl Wehle
Kuvaaja:  Harry Hasso
Lavastaja:  W. Wahlroos
Pääosat:  Karin Albihn Adolf Jahr
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi Suomi
Ensi-ilta:  1934
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vale-Greta (ruots. Falska Greta) on ruotsalais-suomalainen komediaelokuva vuodelta 1934. Elokuvan ohjasivat John W. Brunius ja Pauline Brunius. Sen käsikirjoitti Oscar Hemberg.
Juoni

Konekirjoittajatar Greta Gustafsson voittaa konekirjoituskilpailussa sievoisen summan ja matkustaa tasokkaaseen kylpylään kesälomaansa viettämään. Hieman hupsu, naisiin menevä parooni von Rexdorff iskee silmänsä Gretaan. Samaan aikaan lehdet kirjoittavat Greta Garbon saapuneen Ruotsiin viettämään lomaansa incognita jossain kylpylässä. Paroni luulee Gretaa Greta Garboksi. Gustafssonin Greta innostuu ja lähtee Vale-Gretana leikkiin mukaan. Hotelli saa vihiä, että Greta Garbo on saapumassa sinne. Seurauksena Gustafssonin Greta saa kuninkaallisen vastaanoton, koska häntä luullaan Garboksi. Ja mitä enemmän hän vakuuttelee olevansa tavallinen konekirjoittaja, sitä varmemmin hänen uskotaan olevan Garbo.
Kuvioihin ilmestyy liikemies Ove Häger; hän ja Greta rakastuvat toisiinsa. Kuultuaan että Gretaa pidetään Greta Garbona Ove alkaa epäillä Gretan olevan vain onnenonkija. Pakkaa tulee sekoittamaan Oven morsian, rouva Eva Bromée. Mustasukkaisuuksissaan Greta suostuu paroonin kosintaan - ainakin osittain. Rouva Bromée aikoo paljastaa Gretan henkilöllisyyden, mutta sitä ennen tämä ehtii lähteä kylpylästä. Ove puolestaan on päättänyt etsiä Gretan - ja lopulta löytää naisen. Loppu on onnellinen.
Vastaanotto

Vale-Greta sai nuivan kriitikkovastaanoton. Elokuva-Aitta luonnehti teosta "sataprosenttiseksi mitättömyydeksi". Helsingin Sanomat oli suopeampi, ja piti teosta "aika hauskana". Suomen Sosialidemokraatti piti kokonaisuutta "pitkäveteisenä". Lehden mukaan aihe sinänsä oli otollinen komediaksi, kuvaaja oli hyvä ja näyttelijät kärkikaartia.
Tuotanto ja esitykset

Vale-Greta oli osa turkulaisen Lahyn-Filmin suunnitelmaa, johon kuului kuusi kokoillan teatterielokuvaa. Suunnitelmasta toteutui vain Hiljaisuuden talo ja Vale-Greta. Hiljaisuuden taloa ei esitetty Suomessa lainkaan, Vale-Greta esitettiin Helsingissä helmikuussa 1934.
Vale-Gretan tapahtumat sijoittuvat Ruotsiin, mutta teos kuvattiin lähes kokonaan Suomessa.
Vale-Gretan pääosia näyttelivät ruotsalaiset näyttelijät. Sivuosissa oli suomalaisia näyttelijöitä, kuten Sven Relander, Agnes Lindh ja May Pihlgren. Gaby Ross ja  Sylvi Sakki esiintyivät elokuvassa kreditoimattomina.
Vale-Greta on kadonnut.