Valtalaki
Eduskunnan hajotus

Venäjän väliaikainen hallitus kukisti nopeasti kapinoinnin Pietarissa, ja hallituksen johtoon nousi Aleksandr Kerenski, jolloin valtalain kohtalo muuttui epävarmaksi. Myös Pietarin neuvostokongressin asettama yleisvenäläinen toimeenpaneva keskuskomitea sekä Helsingissä toiminut venäläisten sotilasneuvostojen aluekomitea asettuivat valtalakikiistassa väliaikaisen hallituksen puolelle. Sosiaalidemokraatit taipuivat 25. heinäkuuta siihen, että eduskunta lähetti Pietariin sovittelevan adressin, jossa toivottiin valtalain sisällön tunnustamista. Myös eduskunnan lähetystön lähettämistä Pietariin kaavailtiin. Vaikka sosiaalidemokraatit eivät pitäneet väliaikaisen hallituksen vahvistusta valtalaille juridisesti välttämättömänä, lain promulgoimista päätettiin vielä lykätä, kunnes se saisi väliaikaisen hallituksen siunauksen.
Valtalakia vastustanut ministerivaltiosihteeri Carl Enckell päätti suostutella ja suorastaan painostaa pääministeri Kerenskin ja kenraalikuvernööri Mihail Stahovitšin hajottamaan Suomen eduskunnan, joka lain säätäessään oli väitetysti ylittänyt valtuutensa. Historiantutkijat eivät ole päässeet varmuuteen tai yksimielisyyteen siitä, kuinka ratkaiseva rooli Enckellin toiminnalla oli hajotuspäätöksen synnyssä ja oliko hankkeessa mukana muita suomalaisia. Omien muistelmiensa mukaan Enckell ylipuhui Stahovitšin hajotuksen kannalle 28. heinäkuuta kertomalla tälle kansanedustaja Ernst Nevanlinnalta kuulemansa huhun, jonka mukaan eduskunta aikoi seuraavaksi asettaa Suomelle uuden hallituksen, minkä jälkeen Stahovitš kiiruhti vuorostaan ylipuhumaan Kerenskin. Stahovitš saneli sitten hajotusmanifestin Enckellin työhuoneessa valtiosihteerinvirastossa ja vei sen pietarilaiselle rautatieasemalle Kerenskin allekirjoitettavaksi. Kerenskillä ei ollut aikomusta tunnustaa valtalakia, mutta hän pyysi käyttämään manifestia vain siinä tapauksessa, että suomalaiset eivät suostuisi perääntymään lain radikaaleimmasta sisällöstä.
Stahovitš neuvotteli asiasta 30. heinäkuuta Helsingissä Mannerin ja Tokoin kanssa, mutta nämä tekivät selväksi, että eduskunnan hyväksymän lain sisältöä ei enää voitaisi muuttaa. Tämän jälkeen Stahovitš lähetti apulaisensa S. A. Korffin Pietariin hankkimaan Kerenskin jo allekirjoittamaan manifestiin koko väliaikaisen hallituksen allekirjoitukset. Kerenskin oman myöhemmän kuvauksen mukaan hajotuspäätös oli lähtöisin väliaikaiselta hallitukselta. Manifesti eduskunnan hajottamisesta ja uusista vaaleista annettiin 31. heinäkuuta.
Tokoin senaatti joutui päättämään, julkaistako hajotusmanifesti vai ei. Sosiaalidemokraatit pitivät manifestia laittomana, sillä heidän mukaansa valtalaki oli jo voimassa, ja he äänestivät senaatissa julkaisemista vastaan. Porvarilliset senaattorit kannattivat julkaisemista. Sosiaalidemokraateilla ja porvareilla oli yhtä monta edustajaa Tokoin senaatissa, mutta koska asiasta päättäneeseen istuntoon osallistui myös senaatin muodollinen puheenjohtaja, kenraalikuvernööri Stahovitš, manifestin julkaiseminen hyväksyttiin äänin 6–7.
Prokuraattori P. E. Svinhufvud oli ensin sitä mieltä, että vaikka väliaikaisella hallituksella olikin oikeus eduskunnan hajotukseen, hajotusmanifesti pitäisi palauttaa Pietariin korjattavaksi, koska sen perusteluissa esiintyi virheellisiä tulkintoja Suomen perustuslaeista. Painostuksen jälkeen hän ei kuitenkaan sanellut senaatin pöytäkirjaan vastalausetta. Myös useat julkaisemisen puolesta äänestäneet porvarilliset senaattorit ilmoittivat pitävänsä hajotusmanifestin perusteluja virheellisinä mutta itse hajotusta laillisena. Nuorsuomalainen senaattori Rudolf Holsti oli vähällä vaatia senaatin istunnossa manifestin palauttamista Svinhufvudin kantaan vedoten, jolloin julkaisemispäätös ei olisi saanut enemmistöä äänistä, mutta senaatin istuntotauon aikana E. N. Setälä palautti Holstin ruotuun uhkauksilla ja pelottelulla. Toisaalta sosiaalidemokraattiset senaattorit Väinö Tanner ja Wäinö Wuolijoki olisivat olleet valmiita kannattamaan manifestin julkaisua, mutta äänestivät puolueensa enemmistön mukaisesti. Maalaisliiton eduskuntaryhmässä neljä kansanedustajaa vastusti manifestin julkaisua, 11 kannatti. Puolueen ainoa senaattori Kallio äänesti senaatissa enemmistön mukana.
Monet porvarillisista poliitikoista olivat helpottuneita, kun eduskunnan hajotus ”pelasti” Suomen valtalailta, ja lisäksi oli levitetty huhuja, että väliaikainen hallitus puuttuisi sotilaallisesti Suomen asioihin, jos eduskunnan hajotusta ei pantaisi toimeen. Väliaikainen hallitus olikin uhkaavasti siirtänyt 11. heinäkuuta Suomeen 5. Kaukasian divisioonan ja 43. Donin kasakkarykmentin. Toisin kuin monet muut Suomessa olleet venäläiset joukot, nämä yksiköt olivat hyvin uskollisia väliaikaiselle hallitukselle. Hajotusmanifestin julkaisemisen jälkeen Tokoin senaatti hajosi SDP:n senaattoreiden erotessa elo–syyskuun aikana, ja jäljelle jäi porvarillinen tynkäsenaatti eli niin sanottu Setälän senaatti. Kenraalikuvernööri Stahovitš pyysi puhemies Manneria muodostamaan uuden senaatin, mutta tämä kieltäytyi, sillä sosiaalidemokraatit eivät edelleenkään tunnustaneet hajotusmanifestia.
Setälän senaatin aloitteesta Kerenskin hallitus antoi 12. syyskuuta niin sanotun Kornilovin manifestin ja luovutti sillä senaatille osan niistä valtaoikeuksista, jotka myös hyväksymättä jääneen Lex Tulenheimon mukaan olisi annettu senaatille. Suomen asioihin kyllästynyt kenraalikuvernööri Stahovitš erosi syyskuussa, ja hänen tilalleen nimitettiin Nikolai Nekrasov.