stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rooma (antiikin kaupunki)
Rakennukset ja löydökset > Campus Martius ja Circus Flaminiuksen alue

Campus Martiuksella eli Marskentällä Rooman ydinalueen luoteispuolella oli lukuisia ja merkittäviä julkisia rakennuksia. Siellä sijaitsi Pompeiuksen teatteri, joka valmistui vuonna 55 eaa; siihen liittyivät Pompeiuksen portiikki sekä exedra, jossa seisoi Pompeiuksen patsas, joka mainitaan kertomuksissa Caesarin kuolemasta. Lähempänä Capitoliumia ja Tiberiä olivat Marcelluksen teatteri, jonka ulkoseinän vaikuttava osa on yhä nähtävissä, sekä Balbuksen teatteri, jotka molemmat vihittiin vuonna 11 eaa. Augustuksen hallituskaudella rakennettiin myös Porticus Octaviae ja Porticus Philippi, jotka oli nimetty keisarin sukulaisten mukaan, sekä Agrippan kylpylät ja alkuperäinen Pantheon.
Nykyisessä muodossaan Pantheon on peräisin Hadrianuksen ajalta, vaikka Agrippan nimi on edelleen kaiverrettuna portiikin etuosaan, ja se on paitsi parhaiten säilynyt antiikin roomalainen rakennus myös yksi arkkitehtuurisesti merkittävimmistä. Sen sisätilan halkaisija on noin 43 metriä, ja sen suorakulmaista portiikkia tukee kuusitoista graniittista korinttilaista pylvästä, jotka ovat 12 metriä korkeita. Tiilirakenteisen pyöreän salin yläpuolella kohoaa massiivinen kupoli, joka nousee noin 43 metrin korkeuteen lattiasta; rakennus saa valonsa kupolin keskellä olevasta lähes yhdeksän metrin läpimittaisesta aukosta.
Tiberin läheisyydessä, Campus Martiuksen pohjoisosassa, sijaitsi suurikokoinen Augustuksen mausoleumi, jonka kammioita käytettiin keisarillisen perheen jäsenten hautapaikkoina Nervaan asti. Hänen hallituskautensa aikana valmistui myös uusi Saepta, jonka rakentamisen oli aloittanut Julius Caesar; tämä alun perin avoin alue, joka oli tarkoitettu comitia centuriatan äänestyksiä varten, ympäröitiin nyt marmoripylväiköillä ja varustettiin jakoesteillä. Domitianus rakennutti Domitianuksen stadionin kreikkalaisia kilpailuja varten, ja siinä oli istumapaikat 30 000 katsojalle; Circus Flaminius eli Flaminiuksen circus (221 eaa.) oli todennäköisesti vielä suurempi. Campus Martiuksella oli monia temppeleitä eri aikakausilta, kuten Neptunuksen temppeli, josta on jäljellä yksitoista pylvästä, sekä egyptiläinen Isiksen temppeli. Marcus Aureliuksen pylväs, joka on samanlainen kuin Trajanuksen pylväs, on hyvin säilynyt, mutta Campus Martiusta idässä rajanneen Via lata -kadun varrella sijainneet triumfikaaret ovat hävinneet.
Rakennukset ja löydökset > Tiberin saari ja joen toinen puoli

Tiberin saarella sijaitsi Aesculapiuksen temppeli, joka perustettiin vuonna 291 eaa. Joen oikealla rannalla oli circus, jonka suurimmaksi osaksi rakennutti Caligula, mutta joka tunnetaan Neron circuksena. Sen itäpuolelle Hadrianus rakensi massiivisen mausoleuminsa (nykyinen Castel Sant’Angelo), joka oli muodoltaan kivirakenteinen rumpu, jonka halkaisija oli 73 metriä ja joka lepäsi neliömäisellä perustalla, jonka sivut olivat 104 metriä pitkät. Koko rakennus kohosi noin 50 metrin korkeuteen, ja sen huipulla oli keisarin kullattu patsas. Mausoleumista luoteeseen sijaitsi niin kutsuttu Naumachia Vaticana eli Trajanuksen naumachia, joka tunnetaan virheellisesti myös Hadrianuksen circuksena.
Rakennukset ja löydökset > Sillat

Tiberin ylittäneitä siltoja olivat pohjoisesta etelään eli alajuoksulle päin Pons Mulvius (nyk. Ponte Milvio) kaupungin pohjoispuolella, Pons Aelius (nyk. Ponte Sant’Angelo) Hadrianuksen mausoleumin kohdalla, Pons Neronianus eli Pons Vaticanus hieman edellisestä alajuoksulle, Pons Aurelius (nyk. Ponte Sisto) Navalian ja Tiberin saaren välillä, Pons Fabricius (nyk. Ponte Fabricio) ja Pons Cestius (nyk. Ponte Cestio) Tiberin saaren kohdalla, Pons Aemilius ja Pons sublicius Forum Boarumin kohdalla, sekä Pons Probi eli myöhempi Pons Theodosii Aventinuksen kohdalla.
Rakennukset ja löydökset > Akveduktit

Rooman tärkeimpiä akvedukteja olivat idästä päin tulleet Aqua Alexandrina, Aqua Anio vetus, Aqua Anio novus, Aqua Appia, Aqua Claudia, Aqua Julia, Aqua Marcia ja Aqua Tepula, sekä pohjoisesta päin tullut Aqua Virgo. Lännestä päin Tiberin länsipuolelle johtivat Aqua Alsietina (Aqua Augusta) ja Aqua Trajana. Arcus Neroniani eli Aqua Neroniana oli Aqua Claudian tärkeä haarauma.
Rakennukset ja löydökset > Asuintalot

Insulat eli vuokrakasarmit
Rooman vuokrakasarmeja kutsuttiin termillä insula (mon. insulae, ”saari”). Nimitys tuli siitä, että Kahdentoista taulun laeissa säädettiin, että niiden välillä tuli olla vähintään 2½ jalan mittainen rako, ambitus. Tämä säädös oli tehty tulipalojen ja terveysturvallisuuden vuoksi. Se jäi käytöstä tasavallan aikana, mutta sitä noudatettiin jälleen tiukemmin, kun kaupunki rakennettiin uudelleen Neron ajan palon jälkeen. Näin insuloilla viitattiin siis yksittäisiin, muista erotettuihin taloihin, ei kokonaisiin katujen erottamiin kortteleihin; viimeksi mainittu muodosti vicuksen. Jotkut insulat olivat kuitenkin niin suuria ja rakennettu sillä tavalla, että ne lähes muistuttivat vicusta.
Insuloita asuttivat keskiluokka ja alemmat luokat. Niitä vuokrattiin yleensä kerroksittain. Nimensä insulat saivat yleensä omistajastaan, joita kutsuttiin nimityksellä domini insularum. Näin tunnetaan muun muassa insulat nimiltä Eucarpiana, Critonia ja Arriana. Vuokrat olivat korkeita ja vuokrakasarmien tuotto omistajilleen suuri. Rakennuksiin liittyi kuitenkin suuria riskejä, eikä vakuutuksia tunnettu. Crassus oli huomattava asuntosijoittaja, ja hänen sanotaan omistaneen lähes puoli Roomaa.
Domukset ja muut yksityistalot
Domukset olivat rikkaiden yksityistaloja ja joskus lähes palatseja, ja näin niitä oli kaupungissa paljon vähemmän, kullakin alueella noin 1⁄25 tai 1⁄30 insuloiden määrästä. Domuksissa oli insuloiden tavoin useita kerroksia, mutta niitä asutti aina yksi perhekunta. Joskus osa domuksesta saattoi kuitenkin olla vuokrattu muille. Myös domusten välillä oli yleensä hieman rakoa insuloiden tavoin, mutta tätä ei säädelty millään lailla. Insuloiden ja domusten lukumäärä kussakin vicuksessa luonnollisesti vaihteli.
Keisariaikaa lähestyttäessä johtavien roomalaisten kodit alkoivat kehittyä yhä suurellisemmiksi, ja niissä alettiin esimerkiksi käyttää pylväitä ja Kreikasta tai muualta tuotua marmoria. Aikakauden huomattaviksi yksityistaloiksi mainitaan jo aiemmin mainitun Gnaeus Octaviuksen talon lisäksi muun muassa samoin Palatiumilla olleet Scauruksen talo, jonka Clodius myöhemmin hankki 14 800 000 sestertiuksella, vuoden 92 eaa. kensorin, puhuja Crassuksen talo, Quintus Catuluksen talo, ja Marcus Livius Drusuksen talo, jonka myöhemmin osti Marcus Crassus ja sitten Cicero 3 500 000 sestertiuksella; sekä Viminaliksella ollut Gaius Aquiliuksen talo.
Rooman yksityistalojen ylellisyys sai vaikuttaa saaneen huippunsa Sallustiuksen ja Luculluksen taloissa. Ensin mainittuun, joka sijaitsi Quirinaliksella, kuului suuri puutarha, Horti Sallustiani, joka kattoi todennäköisesti Quirinaliksen ja Pinciuksen välisen laakson, sekä vielä osan Pinciuksesta itsestään. Luculluksen talo sijaitsi Pinciuksella, ja myös sitä ympäröivät kauniit puutarhat, Horti Lucullani. Myöhemmin ne olivat Valerius Asiaticuksen omistuksessa. Messalina halusi ne niin kovasti haltuunsa, että juoni hänelle kuolemantuomion. Siitä lähtien ne olivat yksi keisarillisen perheen hienoimpia omistuksia.
Kirjallisuutta

Coulston, John & Dodge, Hazel: Ancient Rome: The Archaeology of the Eternal City.  (Oxford University School of Archaeology Monographs 54)  Oxbow Books, 2000.  ISBN 9781782975021  (englanniksi)
Dolansky, Fanny & Raucci, Stacie: Rome: A Sourcebook on the Ancient City.  (Bloomsbury Sources in Ancient History)  Bloomsbury Publishing, 2018.  ISBN 9780567310316  (englanniksi)
Dyson, Stephen L.: Rome: A Living Portrait of an Ancient City.  (Ancient Society and History)  JHU Press, 2010.  ISBN 9781421401010  (englanniksi)
Robinson, O. F.: Ancient Rome: City Planning and Administration.  Routledge, 2003.  ISBN 9781134844937  (englanniksi)
E. N. Setälä

| E>  N. Setälä |
| --- | --- |

Kirkollis- ja opetustoimituskunnan päällikkö
 Tokoin senaatti 26.3.1917–8.9.1917 Setälän senaatti 8.9.1917–27.11.1917 Svinhufvudin I hallitus 27.11.1917–27.5.1918 Paasikiven I hallitus 27.5.1918–27.11.1918  
Edeltäjä:  Anders Wirenius
Seuraaja:  Mikael Soininen
Suomen opetusministeri
 Tulenheimon hallitus 31.3.1925–31.12.1925  
Edeltäjä:  Lauri Ingman
Seuraaja:  Lauri Ingman
Suomen ulkoasiainministeri
 Kallion II hallitus 31.12.1925–13.12.1926  
Edeltäjä:  Karl Idman
Seuraaja:  Väinö Voionmaa
Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtaja
 1920–1921  
Edeltäjä:  Hugo Suolahti
Seuraaja:  Antti Tulenheimo
Kansanedustaja
 22.5.1907–31.5.1909 1.3.1910–31.1.1911 1.11.1917–1.9.1927  
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. helmikuuta 1864 Kokemäki
Kuollut: 8. helmikuuta 1935 (70 vuotta) Tuusula
Arvonimi: valtioneuvos (1934)
Puoliso:  Helmi Krohn (aviol. 1891 – ero. 1913) Kristiane Nicoline Thomsen (aviol. 1913)
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomuspuolue
Muut puolueet:  Nuorsuomalainen Puolue (vuoteen 1918)
Koulutus:  filosofian tohtori (1890)
Nestor Emil (Emil Nestor, E. N.) Setälä (27. helmikuuta 1864 Kokemäki – 8. helmikuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen kielen- ja kansanrunoudentutkija ja poliitikko.
Setälä toimi Helsingin yliopiston suomen kielen ja kirjallisuuden professorina vuosina 1893–1929, Turun yliopiston kanslerina vuosina 1926-1935 ja perustamansa tutkimuslaitoksen Suomen suvun johtajana vuodesta 1930. Setälän merkitys suomen ja suomalais-ugrilaisten kielten tutkijana sekä Suomen kulttuuri- ja kielipolitiikan muovaajana on ollut suuri.
Politiikassa Setälä edusti ensin nuorsuomalaisia ja sittemmin kokoomusta. Hän toimi viidesti Suomen opetusministerinä ja vaikutti runsaasti usean alan lainsäädäntöön. Syksyllä 1917 Setälä toimi lyhyen aikaa Suomen pääministeriä vastaavassa asemassa Senaatin talousosaston varapuheenjohtajana, ja myöhemmin Svinhufvudin senaatin jäsenenä hänen sanotaan suurelta osin kirjoittaneen Suomen itsenäisyysjulistuksen tekstin.
Varhaisvaiheet

E. N. Setälä oli Kokemäen Setälöitä, joiden suvun todennäköinen kantaisä on Kokemäen laamanninkäräjien lautamiehenä vuonna 1455 mainittu Heikki Sonni. Suvun tunnuksena on vanhoista puumerkeistä muunneltu Z-merkki, jonka pohjalta suku otti 1940-luvulla käyttöön taiteilija Germund Paaerin piirtämän vaakunamerkin. Suku viljeli Sonnin tilaa Sonnilan kylässä Kokemäellä. Samaan Setälän sukuun kuuluu äitinsä puolelta myös esimerkiksi tasavallan presidentti Alexander Stubb.
Setälän isä, ratsutilallinen Otto Setälä kuoli lavantautiin suurten nälkävuosien aikana vuonna 1867. Setälän kasvattivat täti ja tämän mies, joka kuului Branderin sivistyssukuun. E. N. Setälä osoittautui niin lahjakkaaksi, että hänet lähetettiin Hämeenlinnan lyseoon. E. N. Setälän veljiä olivat Harjavallan ja Kokemäen kirkkoherrana toiminut lääninrovasti Edvard Optatus Setälä (1857–1911) sekä pitkäaikainen Harjavallan kunnanvaltuutettu talousneuvos Otto Heribert Setälä (1868–1971).
Poliittinen toiminta

Setälä kannatti nuorempana Suomalaisen puolueen politiikkaa ja avusti Uusi Suometar -lehteä vuosina 1891–1899. Hän toimi Valvojan toimittajana ja päätoimittajana vuosina 1897–1905. Routavuosien aikaan hän liittyi perustuslaillisiin nuorsuomalaisiin, joiden puoluehallintoon kuului vuodesta 1902 alkaen. Setälä oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1903–1906 sekä valtiopäivillä pappissäädyssä 1904 ja 1905 ja kuului eduskuntauudistuksen valmistelleeseen komiteaan. Hän oli kansanedustajana vuosina 1907–1909, 1910–1911 ja 1917–1927 ja eduskunnan perustuslakivaliokunnan ensimmäinen ja moninkertainen puheenjohtaja. Hän oli myös edustajana kirkolliskokouksessa vuosina 1898, 1903 ja 1918.
Keväällä 1917 muodostettuun Tokoin senaattiin Setälä tuli kirkollistoimituskunnan päälliköksi eli ”opetusministeriksi”. Sosialidemokraattien erottua senaatista saman vuoden syksyllä Setälä johti jäljelle jäänyttä ”tynkäsenaattia” eli Setälän senaattia kolmen kuukauden ajan virkaa tekevänä puheenjohtajana. Hän jatkoi kirkollistoimituskunnan johdossa myös itsenäisyyssenaattina tunnetussa Svinhufvudin senaatissa sekä sitä seuranneessa Paasikiven senaatissa. Setälän on sanottu suurelta osin kirjoittaneen tekstin Suomen itsenäisyysjulistukseen, ja hän laati myös sen yhteydessä eduskunnalle annetun tasavaltaisen hallitusmuotoesityksen, joka ei kuitenkaan vielä toteutunut. Vuoden 1919 hallitusmuodon presidentinvaalia koskenut kohta, jonka mukaan ensimmäisen presidentin valitsisi eduskunta ja myöhemmät erityinen valitsijamieskokous, perustui Setälän suuressa valiokunnassa tekemään kompromissiehdotukseen. Mielipiteiltään kulttuuriliberaalina Setälä oli panemassa liikkeelle muun muassa oppivelvollisuus- ja uskonnonvapauslakia, joiden toteutuminen kuitenkin viivästyi vuoteen 1921.
Setälä järjesti myös Suomen ortodoksisen kirkon "kansallistamisen" eli sen erottamisen vuonna 1917 Moskovan patriarkaatin alaisuudesta ja kytkemisen Suomen toiseksi valtionkirkoksi. Hän yritti uudelleen järjestää vielä roomalaiskatolisenkin kirkon asemaa, mutta huonommalla menestyksellä. Kun Suomen ortodoksinen kirkko 1923 liittyi Konstantinopolin patriarkaatin alaisuuteen, Setälä edusti Konstantinopoliin matkustaneessa, ekumeenisen patriarkan luo menneessä lähetystössä Suomen valtiovaltaa, ja hänelle annettiin tehtävän ajaksi täysvaltaisen ministerin asema. Muut edustajat olivat rovasti Sergei Solnstsev, Viron arkkipiispa Aleksanteri sekä Suomen uudeksi apulaispiispaksi valittu virolainen pastori Herman Aav.
Vuoden 1918 valtiomuotokiistan aikana Setälä siirtyi monarkistien puolelle ja päätyi siten kokoomukseen, jonka puheenjohtajana hän toimi vuosina 1920–1921. Setälä oli keskeinen vaikuttaja hahmoteltaessa Suomen kielipolitiikan periaatteita ja vaikutti suuresti yliopistolakien ja tekijänoikeuslain syntyyn. Kokoomuksen oppositioasema siirsi hänet syrjemmälle päätöksenteosta, mutta hän palasi vuonna 1925 opetusministeriksi Tulenheimon hallitukseen. Sitä seuranneeseen Kallion II hallituksessa hän oli ulkoministerinä. Tätä seurasi lyhyehkö diplomaattiura Suomen lähettiläänä Kööpenhaminassa ja samanaikaisesti myös Budapestissa vuosina 1927–1930.
Muita ansioita

Setälä toimi Kustannusosakeyhtiö Otavan alkuaikoina sen johtokunnassa kirjallisena neuvonantajana. Hän oli perustamassa Suomen suku -tutkimuskeskusta, joka myöhemmin yhdistettiin Kotimaisten kielten tutkimuskeskukseen. Setälän panos oli keskeinen myös perustettaessa Turun yliopistoa.
Viimeiset vaiheet

Setälä valittiin vuonna 1926 J. R. Danielson-Kalmarin seuraajana yksityisen suomenkielisen Turun yliopiston kansleriksi, missä tehtävässä jatkoi kuolemaansa asti. Vielä 1930-luvulla häntä konsultoitiin asiantuntijana Helsingin yliopiston kielisuhteita uudistettaessa.
Setälä vihittiin kunniatohtoriksi vuonna 1909 Leipzigin, 1911 Kristianian, 1924 Tarton sekä 1933 Budapestin yliopistossa. Hän sai Suomessa valtioneuvoksen arvonimen vuonna 1934.
Setälä omisti 1920-luvun alusta alkaen Toimela-nimisen 60-hehtaarisen tilan Tuusulassa aivan Jean Sibeliuksen Ainolan, Juhani Ahon Aholan sekä Järnefeltien Suvirannan naapurissa. Ennen Setälän aikaa kyseinen maatila oli nimeltään Lepola. Setälä muutti kuitenkin kiinteistön nimen Toimelaksi, koska hän piti sitä Lepola-nimeä paremmin perheelleen sopivana. Setälän kuoleman jälkeen Suomen Pyhäkouluyhdistys osti tilan ja perusti sille Luther-opisto-nimisen kansanopiston. Ennen Setälän aikaa Toimelan (eli Lepolan) tilan oli omistanut muun muassa arkkiatri Otto Hjelt.
Setälä kuoli vuonna 1935 junassa matkalla Helsingistä Järvenpäähän. Setälän hautajaiset pidettiin 15. helmikuuta 1935 Helsingin Johanneksenkirkossa. Setälä on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle valtiollisin hautajaisin. Hautakiven on pystyttänyt Suomalais-Ugrilainen Seura ja siihen on kuvattu lentäviä joutsenia.
Perhe

Setälä meni vuonna 1891 naimisiin professori Julius Krohnin tyttären, kääntäjä, kirjailija ja toimittaja Helmi Krohnin kanssa, mutta liitto päättyi eroon vuonna 1913. Heidän lapsiaan olivat monilahjakkuus Vilho Setälä, arkkitehti Salme Setälä ja kirjailija Annikki Setälä. Pian eron jälkeen Setälä meni toisiin naimisiin tanskalaisen professori Vilhelm Thomsenin tyttären Kristianen kanssa.
Talonpoikaistaustainen E. N. Setälä, joka nai professorin tyttären, edusti perheineen nousevaa keskiluokkaa ja 1800–1900-luvun henkistä murrosta.
Tutkimus ja muistaminen

Setälän tutkijanuraakin merkittävämpi oli hänen panoksensa paradigmaa luovana tieteen organisoijana. Setälä oli autoritäärinen ja kiistelty hahmo, ja tämä näkyy myös hänestä julkaistussa materiaalissa. Setälää ovat tutkineet useat henkilöt, ja hänestä on julkaistu monia kirjoja, kuten Saara Peltolan kirja vuodelta 1998 E. N. Setälä – Kansallinen vaikuttaja, Fred Karlssonin vuodelta 2000 oleva teos E. N. Setälä vaarallisilla vesillä. Tieteellisen vallankäytön, käyttäytymisen ja perinteen analyysi sekä Vesa Vareksen ja Kaisa Häkkisen 2001 ilmestynyt kirja Sanan valta. E. N. Setälän poliittinen, yhteiskunnallinen ja tieteellinen toiminta.
Kokemäelle pystytettiin 1998 kuvanveistäjä Lauri Astalan tekemä Setälän elämäntyötä symboloiva muistomerkki Kielioppi, joka esittää maahan juurtunutta kirjaa, jonka juurista kasvaa kielioppiteosta kannattelevia joonialaisia pylväitä.
Teokset

Suomen kielen lauseoppi, 1880
Munapoika, 1882 (murrekeräys Satakunnan alueelta)
Lauseopillinen tutkimus Koillis-Satakunnan kansankielestä, 1883
Yhteissuomalaisten klusiilien historia, 1890 (virkaväitöskirja)
Yhteissuomalainen äännehistoria I–II. Konsonantit, 1890–1891
Sammon arvoitus: Isien runous ja usko: 1.  (”Suomen suku” laitoksen julkaisuja. 1. Somistanut Kalle Carlstedt)  Helsinki:  Otava, 1932.
Yhteissuomalainen äännehistoria III. Vokaalit, 1937
Reamin laivastotukikohta

| Reamin laivastotukikohta |
| --- | --- |

Sijainti
Sijainti:  Sihanoukvillen provinssi, Kambodža
Yksityiskohtia
Ylläpitäjä:  Kambodžan laivasto Kansan vapautusarmeijan laivasto (väitetysti)
Tyyppi:  laivastotukikohta
Reamin laivastotukikohta on laivastotukikohta Siaminlahden rannalla Sihanoukvillen provinssissa Kambodžassa. Sitä käyttää Kambodžan laivasto ja epäillysti myös Kiinan Kansan vapautusarmeijan laivasto. Kiina on laajentanut tukikohtaa 2020-luvun alussa, väitetysti omaan käyttöönsä.
Kiinan tukikohta

Yhdysvallat rahoitti Reamin kohentamista osana kymmenien miljoonien dollarien arvoista sotilasapua Kambodžalle. Apua leikattiin vuoden 2017 jälkeen, koska Kambodžan tärkein oppositiopuolue kiellettiin ja sen johtajia karkotettiin ja vangittiin. Kambodža lopetti yhteiset säännölliset sotaharjoitukset Yhdysvaltojen kanssa ja vahvisti siteitään Kiinaan.
2020-luvun alkuun mennessä Yhdysvaltojen rakentamia rakennuksia oli purettu, ja Kiinan rahoittama laajennusprojekti käynnistetty. Vuoden 2023 loppupuolella valmistui uusi noin 360 metriä pitkä järeä laivastolaituri, johon mahtuu jopa lentotukialus. Satelliittikuvien perusteella tukikohtaan on rakennettu myös kuivatelkka, varastoja, hallintorakennuksia ja asuinrakennuksia sotilaille. Tästä lähin kiinalaisia sotalaivoja on käynyt siellä jatkuvasti. Yhdysvaltalaisilta tahoilta ja japanilaisilta sotalaivoilta on osittain evätty pääsy Reamiin, kun ne ovat tulleet vierailemaan.
Etenkin yhdysvaltalaiset asiantuntijat ovat epäilleet, että Kiina olisi rakentanut Reamista omaan sotilaskäyttöönsä soveltuvan laivastotukikohdan. Kambodžan hallitus on toistuvasti kiistänyt kiinalaisen tukikohdan olemassaolon ja vedonnut maan perustuslakiin, joka kieltää muiden maiden pysyvän sotilaallisen läsnäolon maassa. Reamin tukikohta on virallisesti auki kaikkien ystävällismielisten valtioiden laivoille. Kambodža on selittänyt, että pienenä ja heikkona maana se tarvitsee sotilaallista apua ja koulutusta ulkomailta, erityisesti Kiinalta.
Kyseessä olisi Kiinan toinen sotilastukikohta Kiinan ulkopuolella. Ensimmäinen on vuonna 2017 avattu tukikohta Djiboutissa. Kiina haluaa maailmanvallaksi, ja se on kasvattanut vaikutusvaltaansa useissa valtioissa rakentamalla infrastruktuuria Vyö ja tie -hankkeen myötä. Kiina haluaa kasvattaa sotilasvoimaansa ulkomailla, koska tällä hetkellä vain Yhdysvalloilla on tukikohtia ympäri maailmaa. Tukikohta Kambodžassa antaa jalansijaa toisesta suunnasta kiistellylle Etelä-Kiinan merelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reamin laivastotukikohta Wikimedia Commonsissa
Suomi–Ruotsi-maaottelu 1951

Suomi–Ruotsi-maaottelu vuonna 1951 käytiin Helsingissä Helsingin Stadionilla  23. ja 24. heinäkuuta.
Lisätietoa:

taulukon yksiköt: s (alle 800 m juoksut), min s (muut juoksut), cm (korkeus, seiväs, pituus), m (muut kenttälajit)
lajeissa pisteet: 7,5,4,3,2,1; viestissä pisteet 5,2
maksaneita katsojia oli 1. päivänä 28085 ja 2. päivänä 37199
pikaviestissä Suomen voittoaika oli Suomen ennätys
1500 m:n juoksussa loppukirivaiheessa Eriksson pyrki juoksullaan estämään Taipaleen kirin alkamisen siirtymällä sisäradalta ensin toiselle radalle ja edelleen kolmannelle Taipaleen eteen. Erikssonin juoksu hylättiin ylituomari Lehtisen toimesta, mutta palkintotuomarineuvosto kumosi hylkäyksen
maksaneita katsojia oli ensimmäisenä päivänä 28085 ja toisena päivänä 37199
Maaottelun päättäjäiset pidettiin Kalastajatorpalla. Kunniapalkinnon saivat Puntti ja Ringström. Kekkosen lahjoittaman hopeapokaalin sai Tavisalo ja Ljungqvist ja Koskela palkittiin myös hopeapokaalilla yllätyksellisemmästä suorituksesta.
Lähteet:

Helsingin Sanomat 24.7. ja 25.7. v. 1951
| n k Suomi–Ruotsi-maaottelut |
| --- | --- |
1925 1926 1927 1928 1929 1930 1931 1932 1933 1934 1935 1936 1937 1938 1939 1940 1941 1942 1943 1944 1945 1946 1947 1948 1949 1950 1951 1952 1953 1954 1955 1956 1957 1958 1959 1960 1961 1962 1963 1964 1965 1966 1967 1968 1969 1970 1971 1972 1973 1974 1975 1976 1977 1978 1979 1980 1981 1982 1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 1994 1995 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007 2008 2009 2010 2011 2012 2013 2014 2015 2016 2017 2018 2019 2020 2021 2022 2023 2024
Makereren yliopisto

| Makereren yliopisto> Makerere University |
| --- | --- |
 Makereren yliopiston päärakennus vuonna 2019.
Perustettu:  1922 (Uganda Technical College), 1949 (korkeakoulu), 1963 (osa Itä-Afrikan yliopistoa), 1970 itsenäinen yliopisto
Tyyppi:  julkinen
Opiskelijoita:  n. 28 200 (2025)
Sijainti:  Kampala,  Uganda (00°20.01′N, 32°34.05′E)
Sivusto:  www.mak.ac.ug
Makereren yliopisto (engl. Makerere University, lyhennys MUK) on Ugandan pääkaupungissa Kampalassa toimiva arvostettu julkinen yliopisto. Yliopisto on nimetty sen Kampalassa sijaitsevan pääkampuksen sijaintipaikkan mukaan: Makerere hill oli yksi seitsemästä mäestä, jolle kaupunki kasvoi 1900-luvun alkupuolella.
Yliopisto on perustettu 1922 alkujaan tekniseksi oppilaitokseksi nimellä Uganda Technical College (sitten Makerere College). Oppilaitos kasvoi nopeasti. Vuodesta 1949 vuoteen 1963 saakka se oli Lontoon yliopistoon (University College London) kytkeytyvä korkeakoulu (University College). Vuonna 1963 siitä tuli yksi kolmesta Itä-Afrikan yliopiston (University of East Africa) muodostaneesta korkeakoulusta. Itsenäisen yliopiston aseman Makereren yliopisto sai vuonna 1970.
Makereren yliopistossa oli vuonna 2025 noin 28 200 opiskelijaa. Se luetaan Afrikan yliopistojen kärkijoukkoon. Esimerkiksi THE-yliopistoranking luokitteli yliopiston vuoden 2021 listallaan jaetulle viidennelle sijalle Afrikassa ja maailmassa jaetulle 401.–500. sijalle. THE:n vuoden 2025 listalla yliopisto sijoittui maailmassa jaetulle 1201.–1500. sijalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Makereren yliopisto Wikimedia Commonsissa
Makerere hill: Makerere University (englanniksi) (ugandasafaristours.com)
Makerere University's Location - Kampala Capital City
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:University of Makerere
Käännös suomeksi