stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Kiviranta
Teoksia

”Palanen piileksijän vaiheista”, Vankina valkoisen vallan: Muistelmateos, s. 67–73.  Helsinki:  M. V. Jalava, 1922.  Teoksen verkkoversio (PDF).
Anakoreetti

Anakoreetti, myös 'anakoriitti' tai 'ankoriitti', (englanniksi naispuolinen 'anchoress') (kreikan sanasta anakhoretes 'se joka on vetäytynyt maailmasta', verbistä anakhoreo 'vetäytyä', 'astua syrjään') tarkoittaa ihmistä, joka uskonnollisista syistä vetäytyy sekulaarista yhteiskunnasta voidakseen viettää intensiivisesti rukoukseen keskittynyttä, askeettista ja olosuhteiden salliessa eukaristiakeskeistä elämää. Termi on käytössä erityisesti eriteltäessä eri (yleensä kristillisen) asketismin muotoja: anakoreetti on vetäytynyt maailmasta yksinäisyyteen osana omaa askeettikilvoitteluaan, kenobiitti puolestaan kilvoittelee yhteisön jäsenenä, nunnana tai munkkina. Näiden lisäksi on myös muita asketismin muotoja, esimerkiksi alkukristillisyydessä mahdollinen kilvoittelutapa oli kotiasketismi, eristäytyminen omaan tai perheen kotiin.
Anakoreettinen elämä on yksi varhaisimmista kristillisen munkkiuden muodoista. Se on ehkä parhaiten tunnettu arkeologisista ja kirjallisista todisteista, joita sen olemassaolosta keskiajan Englannissa on säilynyt. Nykyään se on yksi pyhitetyn elämän muodoista roomalais-katolisessa kirkossa, ja sitä koskevat samat normit kuin vihittyä erakkoelämää.
Anakoreetin määritelmästä

Anakoreettista elämää pidetään usein uskonnollisen erakkouden alatyyppinä, mutta toisin kuin erakot, anakoreettien oli annettava lupaus stabiliteetista (vuoden 2010 suomenkielinen käännös pyhän Benediktuksen säännöstä käyttää sanoja 'sitoutuminen' ja 'vakaus'), ja he valitsivat elämän pysyvässä klausuurissa usein kirkon yhteyteen rakennetussa keljassa. Erakoista heidät erotti myös se, että he kävivät läpi läheisesti hautajaisia muistuttavan vihkimyksen, jonka jälkeen heitä ainakin ideologisesti pidettiin maailmalle kuolleina, eräänlaisina elävinä pyhimyksinä.
Kelja

Anakoriittisesta elämäntavasta tuli laajalle levinnyt varhaisen ja sydänkeskiajan aikana. Joitain anakoreettien asuintiloja on säilynyt nykypäivään. Asuinsija oli yleensä melko yksinkertainen kelja (joita Englannissa kutsuttiin myös 'anchorhold'iksi), joka oli rakennettu kiinni paikallisen seurakuntakirkon yhteen seinään. Germaanisissa maissa viimeistään 900-luvulta alkaen oli tavallista lukea kuolleiden hetkirukoukset, kun anakoreetti astui keljaansa. Tämä kuvasi anakoreetin kuolemaa maailmalle ja uudestisyntymää hengelliseen elämään yksinäisyydessä Jumalan ja enkelten yhteydessä. Joskus, jos anakoreetti muurattiin keljansa sisään, piispa painoi sinettinsä seinään merkitäkseen sen kirkollisella auktoriteetillaan. Toiset anakoreetit pystyivät liikkumaan vapaasti keljansa ja kirkon välillä. Kelja ei vastoin yleistä käsitystä yleensä ollut yksi pieni huone, vaan käsitti todennäköisesti pari huonetta ja ehkä pienen puutarhan. Anakoreetilla saattoi olla palvelija, joka kykeni hoitamaan hänen asioitaan keljan ulkopuolella.
Elämäntapa

Anakoreetin oli mahdollista seurata messua ja nauttia pyhää ehtoollista keljan kirkon kanssa jakamaan seinään avatun, luukuilla varustetun, alttaria kohti olevan ikkunan kautta, jota kutsuttiin 'hagioskoopiksi', englanniksi myös 'kurkistusluukuksi' ('squint'). Keljan ulkoseinässä avautui myös pieni ikkuna ulkomaailmaan. Tämän ikkunan kautta anakoreetti vastaanotti ruokaa ja muita välttämättömyyksiä, ja saattoi puolestaan antaa vieraille sielunhoitoa ja hengellistä opastusta – anakoreeteille syntyi maine viisaina ihmisinä. Walter Hilton varoittaakin anakoreettia kuuntelemasta juoruja ja neuvoo, kuinka päästä eroon ihmisistä, jotka hengelliset kysymyksensä hoidettuaan alkavat puhua maallisia (pitää olla hiljaa, eikä toisen puhetta saa 'ruokkia').
Anakoreettien oli tarkoitus pysyä keljassaan kaikissa olosuhteissa. Jotkut jopa paloivat kuoliaiksi keljassaan, koska kieltäytyivät lähtemästä sieltä silloinkaan, kun merirosvot tai muut hyökkääjät ryöstivät ja polttivat kaupungin. Anakoreetit söivät niukasti ja vaatimattomasti ja viettivät päivänsä kontemplatiivisessa rukouksessa sekä muiden puolesta esirukoillen. Anakoreettivirret, kuten Ignus Lux Sanctum, joka ylistää valon pyhyyttä kaikissa sen olomuodoissa, toimivat inspiraationa Athanasius Kircherin optiikan ja magnetismin tutkimusten taustalla.
Elämäntapa > Elämänsääntöjä

Anakoreettien päivittäisestä rutiinista voi saada käsityksen lukemalla heille kirjoitettua elämänsääntöä. Nykyään parhaiten tunnettu on varhaiselta 1200-luvulta peräisin oleva englantilainen Ancrene Wisse, joka tunnetaan myös nimellä Ancrene Riwle (kieli on varhaista keskienglantia). Nimi tarkoittaa 'Anakoreettien sääntöä'. Toinen, vähemmän tunnettu esimerkki on nimellä De Institutione Inclusarum kulkeva, englantilaisen sisterssiläisen Aelred Rievaulx’laisen (1110-1167) sisarelleen n. 1060-1062 kirjoittama sääntö, jota kutsutaan englanniksi vaihtelevasti nimillä The Eremetical Life, 'Erakkoelämä', The Rule of Life for a Recluse, 'Elämänsääntö erakolle/anakoreetalle, ja The Training of Anchoresses, 'Anakoreettien koulutus/valmennus/opetus' . On arvioitu, että Ancrene Wissessä määriteltyjen päivittäisten rukousten lukeminen vei noin neljä tuntia. Lisäksi anakoreetit kuuntelivat kirkossa pidettäviä jumalanpalveluksia ja omistautuivat omalle yksityiselle rukoukselleen ja hengelliselle lukemiselle.
Englannin anakoreetteja

Anakoreettisen elämän alku on jäljitettävissä 200-luvulle. Esimerkiksi pyhää Hilarionia (Gaza 291-Kypros 371 jaa.) kunnioitettiin suuresti anakoreettisen elämän aloittajana Palestiinassa (Catholic Encyclopedia, ST. JEROME, Vita S. Hilarionis: P.L. III, 29-54). Anakoreettisesta elämästä tuli erityisen suosittua Englannissa. Englantilaisista anakoreeteista:
Beda Venerabilis kirjoittaa, että ennen vuonna 602 Augustinus Canterburyläisen kanssa pidettyä konferenssia, Britannian kristityt kysyivät erään anakoreetin neuvoa koskien sitä, pitäisikö heidän hylätä kelttiläisen kristillisyyden traditiot ja hyväksyä roomalaiset käytännöt, joita Augustinus ajoi Britannian kirkkoon.
600-luvun lopulla Guthlac, joka oli sukua Mercian kuningashuonelle, vetäytyi Reptonin luostarista saarelle Lincolnshiren marskimaalle, jossa hän eli 15-20 vuotta.
Wulfric haselburyläinen eli anakoreettina suljettuna keljaan, joka oli rakennettu hänen kotikylänsä Haselburyn kirkon seinää vasten.
Christine Carpenter (synnyin- ja kuolinvuosi eivät tiedossa) anoi ja sai luvan ruveta Sheren kirkon (Pyhän Jaakobin kirkko) anakoreetaksi Guildfordin piirikunnassa Englannissa vuonna 1329. Christine sai ruokansa ja juomansa perheeltään ja ystäviltään keljan ulkoseinässä olleiden metallikaltereiden läpi. Kirkon seinän läpi oli leikattu nelisakarainen aukko, jonka kautta anakoreetti saattoi nauttia pyhää ehtoollista, ja kurkistusaukko (eli hagioskooppi) rukousta ja mietiskelyä varten. Christine jätti keljansa, mutta anoi uudestaan ja sai luvan tulla uudelleen keljaan suljetuksi vuonna 1332.
Margaret Kirkby (syntyi mahdollisesti vuonna 1322 ja kuoli 1391-1394), anakoreetti Hampolessa Yorkshiressä. Richard Rolle kirjoitti hänelle kansan- siis englannin­kielisen oppaansa The Form of Living.
Walter Hilton kirjoitti teoksensa The Scale of Perfection ensimmäisen kirjan nimettömäksi jäävälle naisanakoreetalle.
Juliana Norwichlainen, jonka kirjoitukset (The Revelation of Divine Love, ilmestynyt myös suomeksi Hengen tie -sarjassa, Jumalallisen rakkauden ilmestys) ovat painaneet kristilliseen spiritualitettiin lähtemättömän jäljen. Julianan, joka ei ole tämän naisanakoreetin alkuperäinen nimi, kelja oli Norwichissa Pyhän Julianuksen kirkon seinää vasten rakennettuna. Kirkko tuhoutui toisessa maailmansodassa, mutta on rakennettu uudestaan, ja siihen kuuluu pieni symbolinen Juliana Norwichilaisen kelja.
Mitä on jäljellä

King’s Lynnin, itäenglantilaisen kaupungin Kaikkien pyhien kirkon alkuperäinen anakoreetinkelja tuhottiin uskon­puhdistuksessa. Myöhemmät rakennustyöt kuitenkin paljastivat jäänteitä alkuperäisistä keskiaikaisista perustuksista, jotka ovat nyt näytteillä kirkossa.
Kaiken kaikkiaan Englannista löytyy todisteita noin 740 anakoreetasta ja 600 keljasta vuosien 1100 ja 1539 välillä. Vuonna 1539 kuningas Henrik VIII lakkautti luostarilaitoksen ja lopetti anakoriittisen elämän Englannissa. Naispuolisia anakoreetteja oli enemmän kuin miehiä – ero oli huomattavin 1200-luvulla; Englannissa anakoreeteista 2/3 oli naisia
Hyviä esimerkkejä englantilaisista anakoreettikeljoista on yhä nähtävissä Chester-le-Streetissä Durhamissa ja Hartlipissä Kentissä.
Apollonin temppeli (Rhodos)

| Apollonin temppeli |
| --- | --- |
 Apollonin temppelin rauniot Rodoksen akropoliin arkeologisella alueella.
Sijainti:  Ródoksen kaupunki, Ródos, Etelä-Egean saaret, Kreikka
Koordinaatit:  36°26′24″N, 28°12′38″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  100-luku eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Apollonin temppeli oli antiikin aikainen Apollon Pythiokselle omistettu kreikkalainen temppeli Rhodoksen kaupungissa samannimisellä saarella (nyk. Ródos) Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat kaupungin akropoliin arkeologisella alueella nykyisen Ródoksen kaupungin länsilaidalla.
Temppelin kunnostetut pylväät.
Apollonin temppeli rakennettiin hellenistisellä kaudella 100-luvulla eaa. Se sijaitsi kaupungin akropoliin eli yläkaupungin huipulla kukkulalla, joka nykyisin tunnetaan nimellä Monte Smith. Se oli tavan mukaan rakennettu itä-länsisuuntaisesti. Temppeli oli peripteraalitemppeli, eli se oli kauttaaltaan ympäröity pylväin, ja se edusti doorilaista tyyliä.
Temppeli on italialaisten arkeologien Dodekanesian italialaisvallan aikana vuosina 1912–1945 kaivama ja kunnostama, ja siitä on nykyisin pystyssä kolme pylvästä sekä osa arkkitraavista ja neljännestä pylväästä. Temppelin itäpuolella on sen suuri tukimuuri, jolta johtavat ylös temppelille suuret portaat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apollonin temppeli Wikimedia Commonsissa
Apollonin temppeli (Side)

| Apollonin temppeli |
| --- | --- |
 Apollonin temppelin raunioita.
Sijainti:  Side, Pamfylia (nyk. Side, Antalya, Turkki)
Koordinaatit:  36°45′51″N, 31°23′11″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  100-luku
Tyylisuunta:  korinttilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Apollonin temppeli oli antiikin aikainen Apollonille omistettu kreikkalainen temppeli Siden kaupungissa Pamfyliassa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa.
Siden Athenen temppelin (ylempi) ja Apollonin temppelin (alempi) pohjakaavat. Apollonin temppelin säilyneet pylväät merkitty tummemmalla.
Apollonille omistettu temppeli ajoitetaan roomalaiselle kaudelle 100-luvun loppupuolelle. Apollon oli yksi Siden pääjumaluuksia. Temppelirakennus sijaitsi kaupungin niemen eteläosassa lähellä merenrantaa ja satamaa. Se oli peripteraalitemppeli ja edusti korinttilaista tyyliä. Siinä oli lyhyillä sivuilla 6 pylvästä ja pitkillä sivuilla 11 pylvästä. Temppelin stylobaatin koko oli noin 16 × 30 metriä. Sisällä temppelissä oli pronaos, jonka edessä oli kaksi pylvästä (distylos in antis), ja cella, mutta ei opisthodomosta.
Temppelistä on pystyssä viisi pylvästä ja niiden päällä olevaa arkkitraavia ja friisiä, jotka pystytettiin uudelleen kunnostustöissä 1980-luvulla. Friisin koristelussa esiintyy Medusan päitä. Muutoin temppelistä on säilynyt lähinnä sen perustukset sekä yksittäisiä rakenneosia. Heti Apollonin temppelin eteläpuolella sijaitsi Athenen temppeli, joka oli arkkitehtonisesti hyvin samanlainen vaikkakin suurempi. Varhaisella kristillisellä kaudella temppelit olivat raunioina, sillä niiden paikalle rakennettiin 400- tai 500-luvulla Eteläisenä basilikana tunnetun kirkon atriumpiha.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apollonin temppeli Wikimedia Commonsissa
Archibald Geikie

Archibald Geikie
Archibald Geikie (28. joulukuuta 1835 Edinburgh, Skotlanti – 10. marraskuuta 1924, Haslemere, Surrey, Englanti) oli skotlantilainen geologi. Hän oli vuodesta 1867 Skotlannin geologisen toimiston johtaja, vuodesta 1871 geologian professori Edinburghin yliopistossa ja vuodesta 1881 Ison-Britannian geologisen toimiston johtaja, josta virasta hän erosi 1901.
Geikie oli nuoresta asti aktualismin eli uniformitarianismin kannattaja, ja Charles Lyellin jälkeen hän edisti näkemyksen leviämistä eniten. Geikien johdolla on tehty suuri Englannin ja Walesin geologinen kartta (1897). Hänen tärkeimmät erikoistutkimuksensa koskevat vulkanismia, josta on ilmestynyt teos The ancient volcanoes of Great Britain (1897). Muita tutkimuksia sisältää Geological sketches at home and abroad (1882). Lisäksi Geikie on julkaissut oppikirjoja, esimerkiksi: Outlines of field geology (5 p. 1900), Classbook of geology (1886), Textbook of geology (3 p. 1893). Teos Founders of geology (1897) on esitys geologian historiasta.
Geikien veli oli geologi James Geikie.
Antonio Orozco

Antonio Orozco.
Antonio Orozco (s. 23. marraskuuta 1972 Barcelona) on espanjalainen laulaja-lauluntekijä.
Orozco vietti lapsuutensa L'Hospitalet de Llobregatin kaupungissa. Hän hankki ensimmäisen kitaransa ollessaan 15-vuotias, jolloin hän aloitti myös laulujen kirjoittamisen. Orozco on voittanut useita palkintoja, kuten Premio Ondan. Hänen esikoisalbuminsa myi yli 100 000 kappaletta. Hänet tunnetaan myös duetoistaan Lucie Silvasin ja Malún kanssa.
Diskografia

Un reloj y una vela (2000)
Semilla del silencio (2002)
El princio del comienzo (2004)
Antonio Orozco (2005)
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (espanjaksi)
Archibald Butt

Archibald Butt
Majuri Archibald Willingham Butt (26. syyskuuta 1865 Augusta, Georgia – 15. huhtikuuta 1912) oli vaikutusvaltainen sotilasavustaja Yhdysvaltain presidenteille Theodore Rooseveltille ja William Howard Taftille.
Ennen Rooseveltin sotilasavustajaksi pääsemistään Butt työskenteli toimittajana ja palveli Espanjan ja Yhdysvaltojen sodassa luutnanttina. Vuonna 1912 Butt oli kuuden viikon lomalla Euroopassa ja astui RMS Titanic -alukseen palatakseen Pohjois-Amerikkaan. Butt oli yksi niistä 1500 ihmisestä, jotka hukkuivat Titanicin törmättyä jäävuoreen.
Arlon

| Arlon |
| --- | --- |
 Arlonin keskustaa
 lippu:  vaakuna
 Arlonin sijainti Luxembourgin provinssissa
 Arlon
 Koordinaatit: 49°41′N, 05°49′E 
Valtio:  Belgia
Alue:  Vallonia
Provinssi:  Luxembourg
Perustettu:  1060
Hallinto:  
 – Pormestari:  Vincent Magnus
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  118,64 km²
Väkiluku (2018):  29 733
 – Väestötiheys:  222 as./km²
 
 arlon.be 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Arlon on kunta ja Luxembourgin provinssin pääkaupunki Belgiassa lähellä Luxemburgin rajaa. Kunnan pinta-ala on 118,64 km² ja väkiluku on 26 367 asukasta. Kunnassa sijaitsee yksi Belgian tärkeimmistä arkeologisista museoista.
Kylät

Autelhaut
Clairefontaine
Fouches
Frassem
Freylange
Heckbous
Rosenberg
Sampont
Schoppach
Sesselich
Seymerich
Stehnen
Sterpenich
Stockem
Udange
Viville
Waltzing
Weyler
Wolberg
Aiheesta muualla

Kunnan kotisivut
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luxembourgin provinssin kunnat
Ammunta kesäolympialaisissa 1988

| Ammunta kesäolympialaisissa 1988 > Kivääri | Ammunta kesäolympialaisissa 1988 > Kivääri | Ammunta kesäolympialaisissa 1988 > Kivääri | Ammunta kesäolympialaisissa 1988 > Kivääri | Ammunta kesäolympialaisissa 1988 > Kivääri |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 m ilmakivääri |   | Miehet |   | Naiset |  |
| 50 m pienoiskiväärin makuu |  | Miehet |  |  |  |
| 50 m pienoiskiväärin asentokilpailu |  | Miehet |  |  |  |
| 50 m vakiopienoiskiväärin asentokilpailu |  |  |  | Naiset |  |
| Pistooli | Pistooli | Pistooli | Pistooli | Pistooli |  |
| 10 m ilmapistooli |  | Miehet |  | Naiset |  |
| 25 m olympiapistooli |  | Miehet |  |  |  |
| 25 m urheilupistooli |  |  |  | Naiset |  |
| 50 m vapaapistooli |  | Miehet |  |  |  |
| Haulikko | Haulikko | Haulikko | Haulikko | Haulikko |  |
| Metsästyshaulikko (skeet) |  | Avoin | Avoin | Avoin |  |
| Olympiahaulikko (trap) |  | Avoin | Avoin | Avoin |  |
| Riistamaali | Riistamaali | Riistamaali | Riistamaali | Riistamaali |  |
| 50 m villikarju |  | Miehet |  |  |  |
Soulin kesäolympialaisissa 1988 ammunnassa kilpailtiin seitsemässä miesten lajissa, neljässä naisten lajissa ja kahdessa avoimessa lajissa.
Mitalistit > Miehet

| Laji: | Kultaa: | Kultaa: | Hopeaa: | Hopeaa: | Pronssia: | Pronssia: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 m ilmakivääri | Goran Maksimović  Jugoslavia | 695,6 (594+101,6) | Nicolas Berthelot  Ranska | 694,2 (593+101,2) | Johann Riederer  Länsi-Saksa | 694,0 (592+102,0) |
| 50 m pienoiskivääri, makuu | Miroslav Varga  Tšekkoslovakia | 703,9 (600+103,9) | Young Chul-Cha  Korea | 702,8 (598+104,8) | Attila Zahonyi  Unkari | 701,9 (597+104,9) |
| 50 m pienoiskivääri, asennot | Malcolm Cooper  Yhdistynyt kuningaskunta | 1279,3 (1180+99,3) | Alister Allan  Yhdistynyt kuningaskunta | 1275,6 (1181+94,6) | Kirill Ivanov  Neuvostoliitto | 1275,0 (1173+102,0) |
| 10 m ilmapistooli | Tanju Kirjakov  Bulgaria | 687,9 (585+102,9) | Erich Buljung  Yhdysvallat | 687,9 (590+97,9) | Xu Haifeng  Kiina | 684,5 (584+100,5) |
| 25 m olympiapistooli | Afanasijs Kuzmins  Neuvostoliitto | 698,0 (598+100,0) | Ralf Schumann  Itä-Saksa | 696,0 (597+99,0) | Zoltán Kovács  Unkari | 693,0 (594+99,0) |
| 50 m vapaapistooli | Sorin Babii  Romania | 660,0 (566+94,0) | Ragnar Skanåker  Ruotsi | 657 (564+93,0) | Igor Basinski  Neuvostoliitto | 657 (570+87,0) |
| 50 m villikarju | Tor Heiestad  Norja | 689 (591+98) | Huang Shiping  Kiina | 687 (589+98) | Gennadi Avramenko  Neuvostoliitto | 686 (591+95) |
Mitalistit > Naiset

| Laji: | Kultaa: | Kultaa: | Hopeaa: | Hopeaa: | Pronssia: | Pronssia: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 m ilmakivääri | Irina Šilova  Neuvostoliitto | 498,5 (395+103,5) | Silvia Sperber  Länsi-Saksa | 497,5 (393+104,5) | Anna Maluhina  Neuvostoliitto | 495,8 (394+101,8) |
| 50 m vakiopienoiskivääri, asennot | Silvia Sperber  Länsi-Saksa | 685,6 (590+95,6) | Vesela Letševa  Bulgaria | 683,2 (583+100,2) | Valentina Tšerkasova  Neuvostoliitto | 681,4 (586+95,4) |
| 10 m ilmapistooli | Jasna Šekarić  Jugoslavia | 489,5 (389+100,5) | Nino Salukvadze  Neuvostoliitto | 487,9 (390+97,9) | Marina Dobrantšova  Neuvostoliitto | 458,2 (385+100,2) |
| 25 m urheilupistooli | Nino Salukvadze  Neuvostoliitto | 690,0 (591+99,0) | Tomoko Hasegawa  Japani | 686,0 (587+99,0) | Jasna Šekarić  Jugoslavia | 686,0 (591+95,0) |
Mitalistit > Avoimet

| Laji: | Kultaa: | Kultaa: | Hopeaa: | Hopeaa: | Pronssia: | Pronssia: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Metsästyshaulikko (skeet) | Axel Wegner  Itä-Saksa | 222 (198+24) | Alfonso de Iruarrizaga  Chile | 221 (198+23) | Jorge Guardiola  Espanja | 220 (196+24) |
| Olympiahaulikko (trap) | Dmitri Monakov  Neuvostoliitto | 222 (197+25) | Miroslav Bednarik  Tšekkoslovakia | 222 (197+25) | Frans Peeters  Belgia | 219 (195+24) |
Mitalitilasto

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Neuvostoliitto | 4 | 1 | 6 | 11 |
| 2. |  Jugoslavia | 2 | 0 | 1 | 3 |
| 3. |  Länsi-Saksa | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 4. |  Bulgaria | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 4. |  Itä-Saksa | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 4. |  Tšekkoslovakia | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 4. |  Yhdistynyt kuningaskunta | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 8. |  Norja | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 8. |  Romania | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 10. |  Kiina | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 11. |  Chile | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 11. |  Japani | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 11. |  Korea | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 11. |  Ranska | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 11. |  Ruotsi | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 11. |  Yhdysvallat | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 17. |  Unkari | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 18. |  Belgia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 18. |  Espanja | 0 | 0 | 1 | 1 |
Annamaria Karikuusi

Annamaria Karikuusi on suomalainen endurokuljettaja. Hän on kaksinkertainen enduron euroopanmestari naisten joukkuekilpailussa. Karikuusi edustaa Mäntsälän Moottorikerhoa.
Saavutuksia

2015
Enduron naisten joukkuekilpailun (Sanna Kärkkäinen, Marita Nyqvist, Annamaria Karikuusi) Euroopan mestaruus
2016
Enduron naisten joukkuekilpailun (Annamaria Karikuusi, Marita Nyqvist, Jennifer Siekkinen) Euroopan mestaruus
Enduro D Suomen Cup 3. sija
Arpeggione

Henning Aschauer, Düsseldorfilainen viulunrakentaja, rakensi tämän Arpeggionen vuonna 1968 Alfred Lessingin mukaan.
Arpeggione on historiallinen kuusikielinen jousisoitin, joka yhdistelee sellon ja kitaran ominaisuuksia. Sen kehitti wieniläinen soitinrakentaja Johann Georg Staufer vuonna 1823. Soitinta soitetaan sellon tapaan, ja sen viritys on sama kuin nykyaikaisessa kitarassa (E-A-d-g-h-e¹). Otelaudassa on nauhat, kuten kitarassa tai viola da gambassa.
Arpeggione-nimi esiintyy ainoastaan Franz Schubertin a-molli-sonaatin D 821 käsikirjoituksessa. Nimi on ilmeisesti Schubertin itsensä tai jonkun hänen lähipiiristään keksimä ja on taivutettu arpeggio-sanasta. Soittimesta käytettiin 1820-1840 luvuilla Wienissä, Berliinissä ja Pestissä nimiä Guitarre d´Amour, Chitarra col´ arco, Bogenguitarre, Sentimental-guitarre, Guitarren-Violoncello ja Violoncellguitarre. Johann Stauferin tai hänen kisällinsä Anton Mitteisin rakentamia arpeggioneja on säilynyt kuusi kappaletta ja ne ovat museoissa eri puolilla maailmaa. Muutamat muut 1800-luvun soitinrakentajat rakensivat arpeggionen kaltaisia soittimia, joita myös on säilynyt joitakin. Kaikki säilyneet soittimet eivät kuitenkaan välttämättä taivu Schubertin sonaatin vaatimuksiin. Niitä pidetäänkin lähinnä uuden soitintyypin epäonnisen lanseerauksen dokumentteina.
Lehtiartikkelien perusteella tunnetaan kolme arpeggionen soittajaa 1820-luvulta: Vincenz Schuster ja Heinrich August Birnbach Wienissä sekä Edouard Schmid Pestissä (nyk. Budapest). Yksityiskohtaisia ohjelmalehtiä heidän konserteistaan ei ole säilynyt, mutta tiedetään kitaransoittajan säestäneen Schusterin ensiesiintymistä arpeggionella. Schmid esitti ainakin omia muunnelmiaan bassokitaran säestyksellä, ja Birnbach soitti ensimmäisen osan itse säveltämästään konsertosta arpeggionelle. Tunnetuin heistä oli Vincenz Schuster, joka julkaisi vuonna 1825 jopa arpeggionensoitto-oppaan nimeltä Anleitung zur Erlernung des von Herrn Georg Staufer neu erfundenen Guitare-Violoncells.
Vuoden 1824 lopussa Schuster esiintyi Wienin Römischen Kaiser -konserttisalissa, missä ohjelmanumerona on todennäköisesti ollut Schubertin sonaatti D 821, koska se valmistui saman vuoden lokakuussa. Kysymyksessä lienee ollut kappaleen kantaesitys. Pianistin nimestä ei ole säilynyt tietoa, mutta se on saattanut olla Schubert.
Arpeggionen tunnettuja soittajia ovat nykyisin Gerhardt Darmstadt, Nicolas Deletaille, Alfred Lessing ja Markus Kuikka.
Aiheesta muualla

Markus Kuikka - viols, baryton & arpeggione (Arkistoitu – Internet Archive)
Ann-Marie Häyrén

Ann-Marie Elisabet Häyrén-Malmström (20. lokakuuta 1904 Helsinki − 10. joulukuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija.
Häyrénin vanhemmat olivat kasvitieteilijä Ernst Fredrik Häyrén (1878−1957) ja Maria Albrecht (1878−1922). Hän opiskeli maalausta Helene Schjerfbeckin johdolla 1920 ja kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulua 1920 ja 1922 sekä Taideteollista keskuskoulua 1922−1925. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1921, 1922, 1923 ja 1926.
Häyrén toimi  piirustusopettajana Svenska normallyceum -nimisessä oppikoulussa Helsingissä vuosina 1946–1967.
Maalauksia

Seinämaalaus, Folkhälsan-yhdistys. 1934 (tuhoutunut)
Seinämaalaus, Sophie Mannerheimin lastenkoti. 1935
Öljyvärityö Posetiivari 29 huutokaupattu
Kirjallista tuotantoa

Nimellä Ann-Marie Häyrén:
Brinnande stig. Söderström, Helsingfors 1945
Solstorm : dikter. Söderström, Helsingfors 1946
Einar Reuter och Helene Schjerfbeck.  Finsk tidskrift : kultur, ekonomi, politik 1977