stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Tani
Kirjallisuutta

Jukka Piipponen : Jatkosodan ässä − Hävittäjälentäjä Antti Tani. Koala-kustannus, Helsinki 2001, 2. painos 2008 ISBN 9525186962
Murtovaaran talomuseo

| Murtovaaran talomuseo |
| --- | --- |

Tyyppi:  Kotimuseo 
Osoite:  Murtovaarantie 200, 75700 Valtimo  
Sijainti:  Sivakka ja Halmejärvi 
Kotisivut:  murtovaara.com 
Koordinaatit:  63°47′53″N, 28°54′29″E
 fiMurtovaaran talomuseo 
  
Murtovaaran talomuseo, kesäkuu 2016
Murtovaaran talomuseo on nähtävyys Valtimon Halmejärvellä Pohjois-Karjalassa. Myös Sivakan kylä pitää sitä kyläänsä kuuluvana. Murtovaara on ainoa vaara-asutusmuseo Suomessa. Tila sijaitsee erämaassa kaukana pääteistä, matkaa Valtimon kirkonkylältä on 22 kilometriä. Museon pihaan ei pääse autolla, vaan loppumatka on kuljettava jalkaisin kärrytietä.
Yleistä

Talomuseo on valittu valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi Museoviraston vuonna 2009 julkaisemassa inventoinnissa. Museo koostuu 16 hirsirakennuksesta eri vuosisadoilta, vanhin on 1840-luvulta oleva "Ikäpirtti". Pirtin ja uunin eri kehitysvaiheet ovat hyvin nähtävinä samassa pihapiirissä. Taloryhmä esittää salvoksen kehityksen koirankaulasta hakasalvokseen, ikkunan kehityksen luukusta kuusiruutuiseen ikkunaan, uunin kehityksen avonaisesta kiukaasta uloslämpiävään uuniin ja huonetilojen kehityksen pienestä kaiken sisältävästä savupirtistä monihuoneisen talon toiminnallisesti eriytyneisiin tiloihin. Museossa on useita tuohi-malkakattoisia rakennuksia.
Museon omistaa Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiö, joka osti osan Murtovaaran tilasta rakennuksineen syksyllä 1967. Rakennusten entisöinti kesti neljä kesää ja se avattiin 4. kesäkuuta 1972.
Heikki Ovaskainen piti 36 vuotta huolta Murtovaaran talomuseon rakennuksista ja ympäristöstä. Ovaskainen luovutti Murtovaaran uusiin käsiin helmikuussa vuonna 2021. Rakennuksista, ympäristöstä ja opastuksista vastaa nykyisin Wilma Klippel.
Entiset peltoalueet ovat perinnebiotooppialueita, joita kesäisin hoidetaan niittämällä ne ja viemällä heinät pois niityiltä.
Tapahtumat

Talomuseolla on järjestetty vuosien kuluessa myös ohjelmaa, muun muassa teatteriesityksiä. Aiemmin järjestettiin vuosittain hiihtoretki erämaan läpi kirkonkylältä Murtovaaraan, jossa vieraat saivat kahvikestityksen. Nykyään se on retkeilyreitin varrella, joka vie muun muassa Hiidenportin kansallispuistoon.
Muuta nähtävää

Museon esineistö. Murtovaaran talomuseon esineistö nostaa koko museon arvoa, sillä on harvinaista, että sekä rakennukset että esineistö ovat alkuperäisiä, talossa syntyneitä ja säilyneitä.
Karsikkopetäjä (kalmopetäjä) sijaitsee saunan ohi kulkevan polun varrella noin 100 metrin päässä saunasta. Se kylkeen kaiverretut merkinnät kertovat Murtovaaran asukkaiden merkkipäivät ja muut tapahtumat. Vainajan kuolinvuonna karsikkomäntyyn merkityn vuosiluvun uskottiin pitävän vainajan hengen poissa entiseltä kotipaikaltaan kummittelemasta. Petäjän ympärys on yli kolme metriä ja merkinnät ovat 1800-luvun puolivälistä asti.
Pato, tammi, jossa ollut vesimylly. Museoalueen ulkopuolella, tuloreitin lähellä olevassa purossa sijaitsee kunnostettu pato, tammi, jossa on ollut vesimylly.
Tervahauta on ollut viereisen Murtojärven korkealla rannalla. Siitä on säilynyt vielä "kynä".
Pääskyt. Hauskana lisämausteena museolla kävijä on voinut ihastella piharakennuksissa pesiviä räystäspääskyjä ja haarapääskyjä, jotka pesivät perinteiseen tyyliin tehtyihin pelkästä tuohesta valmistettuihin pesiin, joita on kiinnitelty piharakennusten räystäiden alle.
Ikimetsä. Lähialueilla Metsähallituksen mailla on hakkuualueiden lomassa vielä säilynyt joitakin sirpaleita ikimetsää, joista osa on suojeltu.
Historia

Murtovaaran kruununtorppa muodostettiin isojaossa. Tilalle raivattiin pellot vaaran rinnemaille. Elanto saatiin luontaistaloudesta. Yhteydet muualle kulkivat polkuja pitkin. Murtovaara itsenäistyi taloksi vuonna 1931. Paikan historiallisen maiseman ja erämäisyyden vuoksi amerikkalaiset ovat kuvanneet siellä kerran Siperiaan sijoittuvaa elokuvaa.
Museon aika

Kun tilasta tehtiin museo, siellä suoritettiin viimeinen suuri rakennusvaihe, 1960–70 -lukujen vaihteen suuri korjaustyö, jolloin muun muassa uusittiin kaikkien rakennusten katot. Vuonna 1970 Ikäpirtti ja Kalliopirtti siirrettiin ja koottiin parituvaksi pihapiirin pohjoissivulle täydentämään rakennusryhmää. Tämän jälkeen Murtovaarassa on tehty kunnostustöitä Valtimo-seuran johdolla.
Murtovaaran talomuseo koostuu kolmenlaisista osista: alkuperäisistä, rekonstruktioista ja apurakenteista. Alkuperäisiä ovat ne kokonaisuuden osat, jotka ovat peräisin ajalta ennen talomuseon perustamista. Rekonstruktioita ovat vanhan mallin mukaan tehdyt osat, kuten vesikatot ja jotkut vaihdetut hirret, jotka ovat korvanneet aidon osan. Museon rekonstruktioita ovat myös lavasteet, jotka on tehty talomuseon aikana korvaamaan kokonaan hävinnyt rakenne. Murtovaarassa lavasteita ovat muun muassa vinttikaivo ja vanhojen pirttien sisustukset. Apurakenteiden tehtävänä on suojata niitä alkuperäisiä rakenteita, joita ei huonosta kunnostaan huolimatta haluta tai voida uusia. Tällaisia apurakenteita ovat esimerkiksi katoissa käytetyt peltilevyt ja hirsikehikoita tukevat följaritselvennä.
Vuonna 2005 pidettiin tilalla kansainvälinen perinnerakennusten korjausleiri, jonka aikana kunnostettiin rantalato ja navetan pärekatto.
Ikäpirtti

Ikäpirtti on savutupa 1840-luvulta ja se on vanhin Murtovaaran rakennuksista. Pirtin vasemmasta takanurkasta löytyi vuosiluku 179?, jonka viimeinen numero on vain osittain näkyvissä ja vanhasta ikkunalaudasta löytyi heikosti erottuva luku 1794.
Pirtin koko on 4 x 4 metriä. Tuvassa on nurkkapatsaallinen, sisäänlämpiävä avokiukainen, sieraimeton savu-uuni. Tuvassa on kaksi ortta karjalaiseen tapaan rajaten tilan miesten, naisten ja vieraiden osiin. Karjalaisen talon esikuvan mukaisesti pirttiin on liitetty liha- ja kala-aitat. Kattorakenteena on vuoliaiskatto, jonka kateaineena on tuohi levitettynä ruoteitten päälle, painona malat. Pirtissä on kaksi neliruutuista, aiempien luukkuikkunoiden tilalle tehtyä ikkunaa.
Kalliopirtti

Tilantarpeen kasvaessa rakennettiin seuraavaksi 1800-luvulla Kalliopirtti. Museota perustettaessa vuonna 1970 se siirrettiin Ikäpirtin yhteyteen ja erotettiin siitä porstualla, solalla. Pirtin seinässä on keskeneräiseksi jäänyt vuosiluku 1802. Pirtin koko on 5,5 x 5,5 metriä. Jäljistä näkyy, että kalliopirtin rakentajat ovat olleet taitavia kirvesmiehiä. Pirtin sisustuksena ovat nurkkakaapit ja orsitus. Ikkunoiden muotoiluun on kiinnitetty suurta huomiota. Huoneen ikkunat ovat suurentuneet ja huoneen valoisuus lisääntynyt. Kalliopirtin kiuas on ikäpirtin kiukaan kaltainen. Uunin rakennusaineena on käytetty liuskekiveä. Yhdistämällä nämä kaksi pirttiä on perheelle saatu kaksi lämmitettävää tupaa, porstua ja ruoan säilytystila. Lakeinen, puinen savuhormi, on yhdestä puusta koverrettu ja piipunhatulla suojattu. Katto on tuohi-malkakatto.
Päärakennus

Päärakennus 1900-luvun vaihteesta on kookkain ja uusin asuinrakennus ja se on jo rakennettu uloslämpiäväksi. Sen kokonaispituus on 17 metriä ja pirtin sisämitat ovat 7,2 x 7,2 metriä. Se on 1900-luvun vaihteesta. Pirtin ulkoseinältä voidaan lukea vuosiluku 1895 ja kirjaimet J:L eli Juho Lipponen. Rakennus on kuitenkin pysytetty vaiheittain. Kamareihin johtavan oven lähellä on merkinnät 1903 ja 1905. Rakennuksen pohjakaaviona on paritupa, joista toinen on jaettu kahdeksi kamariksi, joissa on oma uuni. Huonejärjestykseltään se on samankaltainen Ikäpirttiin verrattuna. Pirtin tupa on laaja ja siihen on pyritty saamaan mahdollisimman paljon valoa. Lakilamppu on myös ollut käytössä. Uunin otsaosassa on kupu keräämässä ja johtamassa savut ulos savutorven kautta.
Pihapiiri

aittarivi (vanhin vuosiluku 1882)
käymälät (1900, 1926)
riihi (ja kylkiäinen)
navetta (vuodelta 1951) - ja talli (vuodelta 1912)rakennus ylisineen
lampola (vuodelta 1944)
savusauna
vinttikaivo
kujoset
pystyaita, riukuaidat
ladot
rantalato (rakennettu käyttämättä yhtään naulaa)
tuohisia pääskysenpesiä
Aiheesta muualla

Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiö: Murtovaara, Valtimo (Arkistoitu – Internet Archive)
Valtimon kunnan sivut: Matkailu: Murtovaaran Talomuseo
Sivakan kylän sivut/Murtovaara (Arkistoitu – Internet Archive)
Talonpojan taival
Hiidenportin kansallispuisto
Kanasenvaara
Kiuruvaara
Murtovaaran talomuseo
Peurajärven virkistysalue
Välijoki
| n k Perustiedot Wikidatassa: Murtovaaran talomuseo (Q18346690)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kotimuseo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Valtimo
sijainti: Sivakka, Halmejärvi
katuosoite: Murtovaarantie 200, 75700 Valtimo
koordinaatit: 63°47′51″N 28°54′27″E﻿ / ﻿63.7975°N 28.9075°E﻿ / 63.7975; 28.9075
Musiikin historia

Musiikin tyylilajit
Taidemusiikki
Populaarimusiikki:
Pop | Rock | Iskelmä
Afroamerikkalainen musiikki
Kansanmusiikki
Maailmanmusiikki
Musiikinteoria
Nuottikirjoitus
Melodia
Harmonia
Tonaalisuus
Sävelasteikko
Sävellaji
Tahtilaji
Musiikkifilosofia
Musiikin vaikutukset
Musiikin historia
Musiikin tekeminen
Muusikko
Säveltäminen
Improvisointi
Soitin
Laulu
Konsertti
Äänen tallennus
Tekijänoikeus
Osa artikkelisarjaa
Musiikin historia on yhtä pitkä kuin ihmiskunnan kulttuurin historia, sillä kielen kehitys on tiukasti sidoksissa musiikkiin. Musiikkia on ollut aina kaikissa kulttuureissa.
Varhainen musiikki

Vanhimmat tunnetut soittimet ovat luusta tehtyjä huiluja 40 000 vuoden takaa.
Länsimainen taidemusiikki

Länsimaisen musiikin historia luetaan laajimmassa merkityksessä alkavaksi noin 800 eaa. Tämä 1200-vuotinen periodi käsittää antiikin ajan. Sitä seuraavat musiikinhistoriassa keskiaika (400–1420), renessanssi (1420–1600), barokki (1600–1750), klassismi (1750–1800), romantiikka ja realismi (1800–1910) ja lopulta 1910 alkanut modernin jakso.
Keskiajalla oli sekä yksiäänistä että moniäänistä musiikkia. Säestyksetön kirkkolaulu oli ainoa kirkon hyväksymä musiikinlaji. Maallinen musiikki alkoi kehittyä voimakkaasti 1300-luvulla. Renessanssin aikana kirkon voimakas ohjaus väheni, ja instrumentaalimusiikki ylestyi. Barokin aikana ooppera yleistyi taidemuotona. Suosittuja soittimia olivat viulu, alttoviulu, kontrabasso, harppu ja oboe. Klassismin kaudella (1750–1820) musiikki tuli keskiluokan ulottuville. Piano nousi keskeiseksi soittimeksi. Romantiikan aikana musiikilla kerrottiin tarinoita, ja soittimina käytettiin myös puupuhaltimia kuten poikkihuilua.
Klassinen musiikki Euroopan ulkopuolella > Afrikka

Yksi varhaisimmista tietolähteistä afrikkalaisesta musiikista ovat Saharan alueelle kosteamman ilmaston aikana tehdyt kalliomaalaukset. Nämä noin 6000–4000-luvuilla eaa. tehdyt maalaukset kuvaavat tanssivia ihmisiä. Orgaanisista aineista tehdyt muinaiset soittimet eivät ole säilyneet, mutta jorubien alueelta on löydetty kivestä ja savesta tehtyjä soittimia. Ainakin 1500-luvulta asti on käytetty erilaisia rumpuja ja kelloja. Näppäiltäviä idiofoneja on käytetty muinaisessa Zimbabwen suurvaltiossa 1600-luvulta, ja ne ovat levinneet sieltä laajalle. Erilaiset muuttoliikkeet ja kansainvaellukset ovat saaneet aikaan musiikkityylien lveiämistä ja samantyyppisiä soittimia ja laulutapoja tavataan nykyisin eri puolilla Afrikkaa.
Klassinen musiikki Euroopan ulkopuolella > Arabia

Arabialaisen musiikin varhaisesta historiasta on vain vähän tietoa, sillä arabit eivät kirjoittaneet sävelmiään nuoteille. Säilyneitä täydellisiä melodioita ei juurikaan löydy ennen 1700-lukua. Arabialaisen musiikin ominaispiirteet juontunevat Jemenin alueelta, mistä tunnetaan himyari- ja hanafi-laulutyypit. Huda’ (tai rakbani) on esi-islamilaisen ajan karavaanilaulu, josta kehittyi myös koristellumpi muoto nasb. Samasta rajaz-runomitasta, josta huda’ otti rytminsä, kehittyi taiteellisemmin improvisoitu ghina’ murtajal, jota säestettiin qadib-rummuilla. Tärkeitä laulunkehittäjiä olivat orjat ja erityisesti laulajatytöt (qainat), jotka sekä sävelsivät että esittivät musiikkia.
Vuosien 644–656 aikana syntyi miesmuusikoiden ammattikunta, joka muodosti oman yhteiskuntaluokkansa. Umaijadikaudella (661–750) arabialaisen musiikin rytmikaavojen määrä vakiintui kuudeksi ja musiikkitiede kehittyi. Taiteellisen musiikin kolme huomioon otettavaa tekijää olivat runon metriikka (arud), melodinen moodi (asba’) sekä rytmikaava (iqa’). 700-luvulla arabialaisen musiikin teoriaa kehitettiin eri tavoin, samoin kuin soittimia. Zalzal (k. 791) kehitti neutraalin terssin, arabialaiselle musiikille edelleen tunnusomaisen sävelen, joka huojuu duurin ja mollin välillä.
Koraania resitoitiin pitkälti taidelaulun sääntöjä noudattaen. Islamin uskonoppineet suhtautuivat musiikkiin kuitenkin jo alusta alkaen kielteisesti, joskin ylempiin yhteiskuntaluokkiin kuuluneet ja jotkut kalifitkin suosivat musiikkia. 800-luvulla syntyi erillinen laulajien ja soittajien ammattikunta. Varhaisella abbasidikaudella oli kaksi tyylisuuntaa: puhdasoppinen arabialainen perinne, sekä persialaisvaikutteinen tyyli.
Klassinen musiikki Euroopan ulkopuolella > Intia

Intialainen taidemusiikki, sellaisena kuin se kahdessa eri traditiossaan, eteläisessä ja pohjoisessa, nykyään tunnetaan, on pitkän historiallisen kehityksen ja lukemattomien kulttuurivaikutteiden tulos. 1100- ja 1200-luvulta alkaen islamilaiset vaikutteet maan pohjoisosassa johtivat hindustani-musiikin kehittymiseen. Eteläisillä alueilla kehittynyttä musiikkia kutsutaan karnaattiseksi.
Varhaisin tunnettu historiallinen esimerkki Intian taidemusiikin teoriasta ja samalla sen käytännöstä sisältyy historiallisiin Veda-hymneihin, etenkin Samavedaan. Kuitenkin vasta Vedojen jälkeen on kehittynyt varsinainen intialainen soittimellisempi konserttimusiikki, jonka juuret tosin myös ovat temppeleissä.
Pohjoisessa musiikkiin tuli melodisia ja tyylillisiä vaikutteita lähinnä Arabiasta ja Persiasta ja musiikki muuttui aistillisemmaksi; etelässä pitäydyttiin vakavaan ja muodolliseen, mutta silti alati kehittyvään tyyliin. Hindustanilainen ja karnaattinen traditio ovat edelleen kaksi erillistä musiikkikulttuuria, pohjoisen keskittyessä enemmän improvisoituun raagaan ja eteläisen valmiisiin sävellyksiin, joiden esitys kuitenkin sisältää aina vahvan improvisaatioelementin. Molemmat jakavat samat ainutlaatuisesti intialaiset peruskäsitteet ja ominaisuudet.
Klassinen musiikki Euroopan ulkopuolella > Japani

Perinteinen japanilainen musiikki käyttää pentatonista asteikkoa.
Vanhimmat säilyneet soittimet ovat pronssikelloja ajalta 300–250 eaa.
Klassinen musiikki Euroopan ulkopuolella > Kiina

Kiinalainen musiikki alkoi kehittyä jo Kiinan sivilisaation alkuvaiheilla. Hyvin kehittyneestä musiikkikulttuurista kertovia dokumentteja ja esineitä on säilynyt Zhou-dynastian ajalta saakka (1122–256 eaa). Perinteinen kiinalainen musiikki poikkeaa länsimaisesta musiikista paljon niin soitinten kuin sävelkulunkin osalta.
Klassinen musiikki Euroopan ulkopuolella > Latinalainen Amerikka

Mayat soittivat trumpetinkaltaisia torvia, huiluja, pillejä ja rumpuja. Inkojen musiikki oli pentatonista.
Eurooppalaiset toivat omat vaikutteensa mukanaan latinalaiseen Amerikkaan ja esimerkiksi brasilialainen musiikki on saanut runsaasti vaikutteita afrikkalaisesta musiikista. Sen sijaan esimerkiksi perulainen ja ecuadorilainen musiikki on saanut huomattavia vaikutteita alkuperäiskansojen musiikista.
Kevyt musiikki

Populaarimusiikin juuret ovat Yhdysvalloissa, yhtäältä valkoihoisten countrymusiikissa, toisaalta afroamerikkalaisessa musiikissa. Populaarimusiikin alagenrejä ovat esimerkiksi pop, rock, metal, soul, folk, blues, jazz, iskelmä ja trance.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Musiikin historia Wikimedia Commonsissa
Paleoliittinen huilu Sloveniasta 41 000 vuoden takaa.
Mbira on tunnettu Zimbabwessa yli tuhannen vuoden ajan.
Mujaddid

Mujaddid-ehdokkaiksi on tarjottu myös hirmuhallitsijoita kuten Timur Lenk
Mujaddid (arab. مجدد‎) tarkoittaa islamin uudistajaa. Islamiin kuuluu ajatus, että joka vuosisata ilmestyy "uskon uudistaja", jonka tehtävä on palauttaa alkuperäinen islam juurilleen.  Ajatus löytyy hadithista, jonka mukaan Muhammed oli sanonut: "Joka vuosisadan alussa Allah lähettää jonkun, joka uudistaa ihmisille uskonnon."  Hadith ei sisälly tärkeimpiin kokoelmiin, mutta se on antanut aihetta moniin spekulaatioihin. On tehty luetteloita mujaddid-persoonista, sillä kysymys on kiistanalainen ja mielipiteitä paljon. Suhteellisen yksimielisiä ollaan islamin toisen vuosisadan mujaddid-persoonasta: Umar ibn Abd al-Aziz (682–720).
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Ensimmäinen   vuosisata (profeetan jälkeen) ( 3. elokuuta 718)

Omar ibn Abd al-Aziz (682–720)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Toinen   vuosisata ( 10. elokuuta  815)

Muhammad ibn Idris ash-Shafi`i (767–820)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Kolmas   vuosisata ( 17. elokuuta 912)

Muhammad ibn Ya'qub al-Kulayni (864–941)
Abū al-Ḥasan al-Ašʿarī (874–936)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Neljäs  vuosisata ( 24. elokuuta 1009)

Abu Bakr Al-Baqillani (950–1013)
Hakim al-Nishaburi (933–1012)
Ibn Hazm (994–1064)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Viides vuosisata ( 1.syyskuuta 1106)

Abu Hamid al-Ghazali (1058–1111)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Kuudes vuosisata ( 9.syyskuuta1203)

Fakhr al-Din al-Razi (1149–1210)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Seitsemäs vuosisata ( 5.syyskuuta 1300)

Moinuddin Chishti (1165–1240)
Ibn Arabi (1165–1240)
Ibn Taymiyyah (1263–1328)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Kahdeksas vuosisata ( 23.syyskuuta 1397)

Ibn Hajar al-Asqalani (1372–1448)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Yhdeksäs vuosisata ( 1. lokakuuta 1494)

Jalaludin Al-Suyuti (1445–1505)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Kymmenes vuosisata ( 19. lokakuuta 1591)

Khayr al-Din al-Ramli (1585–1671)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Yhdestoista vuosisata ( 26. lokakuuta 1688)

Ahmad Sirhindi (1564–1624)
Abdullah ibn Alawi al-Haddad (1634–1720)
Shah Waliullah Dehlawi (1703–1762)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Kahdestoista vuosisata ( 4. marraskuuta 1785)

Murtaḍá al-Zabīdī (1732–1790)
Shah Waliullah Dehlavi (1745–1823)
Usman Dan Fodio (1754–1817)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Kolmastoista vuosisata ( 14. marraskuuta 1882)

Muhammad Abduh (1849–1905)
Said Nursî (1878–1960)
Eräitä mujaddid-ehdokkaita > Neljästoista vuosisata ( 21. marraskuuta 1979)

Abul A'la Maududi (1903-1979)
Ahmad Raza Khan (1856–1921)
Mirza Ghulam Ahmad (1835–1908)
Mirza Ghulam Ahmadin näkemys mujaddidista

Ahmadiyya- liikkeen perustaja Mirza Ghulam Ahmad (n. 1839–1908)  kirjoitti Mujaddidista seuraavasti: "Mujaddid on se Profeetan sijainen, joka kuvastaa Profeetan muotoa. Hän on Profeetan jäljittelijä, jonka omakin olemus kuvastaa Profeetan erinomaisuutta. Hän kykenee totuuden kautta vakuuttamaan vastustajat ja osoittaa vääryyden olleen todellista ja lannistavaa."
Mirza Ghulam Ahmad esittää oman luettelonsa mujaddideista:
Syed Abdul Qadir Jilani (1077–1166)
Abul Hasan Kharqani (963-1033)
Abu Yazid Bistami (804-874)
Jumaid Baghdadi (830-910)
Mohyuddin Ibn Arabi (1165-1240)
Dhunnoon Misri (796-859)
Mueenuddin Chishti Ajmeri (1141-1236)
Qutbuddin Bakhtiar Kaki (1173-1235)
Fareeduddin Pakpattani (1188-1280)
Nizamuddin Dehlavi (1274-1356)
Shah Waliullah Dehlavi (1703-1762)
Shaikh Ahmad Sirhindi (1564–1624)
Aiheesta muualla

http://reformer1500.wordpress.com/mujaddid/
http://www.ahlesunnat.net/media-library/downloads/regularupdates/mujaddid.htm
http://www.alahazrat.net/events/ursealahazrat/servicesasamujaddid.htm
http://www.awaitedmahdi.com/s1_6a.html
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mujaddid
Käännös suomeksi
Mustatasku

| Mustatasku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Kivitaskut Oenanthe
Laji::  leucura
Kaksiosainen nimi
 Oenanthe leucura  (J.F. Gmelin), 1789) 
Katso myös
   Mustatasku Wikispeciesissä   Mustatasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustatasku (Oenanthe leucura) on pääosin musta sieppoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 16–18 cm, siipien kärkiväli 26–29 cm ja paino noin 40 g. Mustatasku on selvästi kivitaskua suurempi, isopäisempi ja voimakasnokkaisempi. Koiras on musta, naaras noenruskea ja niiden ala- ja yläperä sekä pyrstön tyvipuoli ovat valkoiset ja pyrstössä on musta T-kuvio. Pyrstön kärkivyö on suunnilleen samanlainen kuin kivitaskulla, eli voimakas ja tasaleveä.
Lento on voimakasta, siivet leveät ja pyöreäpäiset. Lennossa erottuu muuten mustasta siivestä vaaleammat siipisulat. Mustataskulle on ominaista pyrstön pumppaus ylös ja laskeminen hitaasti alas. Nuori kalottitasku on oikeastaan ainoa mihin mustataskun voi sekoittaa.
Ääntely

Kutsu- sekä varoitusääni on usein sarjoina toistuva laskeva ja viheltävä ”piyp”, sekä maiskahtava ”tsett-tsett” ja rullaavan kuuloinen ”tjerr”. Laulu koostuu karkeasti livertävistä säkeistä, jotka ovat hieman matalampia kuin muilla alueella tavattavilla taskuilla. Laulu kuulostaa vähäsen rastasmaiselta, mutta siitä puuttuu esimerkiksi sinirastaan surumielinen sointi ja kirkas, rullaava ääni. Mustataskun laululento on aaltoilevaa.
Esiintyminen

Mustatasku elää rannikolla ja rannikon tuntumassa Afrikan koillisosassa Mauritaniasta Libyan luoteiskolkkaan, sekä Iberian niemimaalla. Ei kuitenkaan Atlantin valtameren puolella. Pieni populaatio on Ranskan etelärajalla. Lajin elinympäristön ala on 100 000–1 000 000 neliökilometriä. Euroopassa elää 8 100–31 000 yksilöä. Laji on valtaosin paikkalintu, eikä sitä ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Mustataskun elinympäristöä ovat kuivat rotkot, laaksot ja kalliot niin rannikolla kuin sisämaassa. Reviirivaatimuksia ovat jyrkänteet, kalliot, rauniot, kivenlohkareet sekä pensaat ja yksittäiset puut. Vuoristossa sitä tavataan yleensä kahden kilometrin korkeudelle saakka, mutta myös harvemmin kolmen kilometrin korkeudessa.
Lisääntyminen

Mustatasku pesii kallionhalkeamassa, joko maassa, kalliossa tai rakennuksessa. Naaras munii 3–5 munaa, joita se hautoo kaksi viikkoa tai joskus jopa 18 päivää. Molemmat puolisot huolehtivat poikasista, jotka jättävät pesän 14–19 päivää vanhoina. Sukukypsä yksivuotiaana.
Ravinto

Laji on pääasiassa hyönteissyöjä, jolle kelpaavat myös muut selkärangattomat ja pienet liskot, sekä vähäisessä määrin siemenet, marjat ja muut kasvien osat.
Aiheesta muualla

Birdguides (kuvia ym.)
Mustatasku Lintukuva-verkkopalvelussa
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Oenanthe leucura:  Wikidata: Q856062  Wikispecies: Oenanthe leucura  ADW: Oenanthe_leucura  Avibase: 1C98EA2F8CD4DD15  BirdLife: 22710259  BOLD: 117774  BOW: blawhe1  CoL: 48X8L  eBird: blawhe1  EUNIS: 1168  EURING: 11580  Fauna Europaea: 97208  Fauna Europaea (new): 89fcf850-0743-4d1e-bb7b-8c86fdd9f970  GBIF: 5231236  iNaturalist: 12838  IRMNG: 10719334  ITIS: 561653  IUCN: 22710259  NBN: NHMSYS0000532903  NCBI: 391703  Observation.org: 76311  Open Tree of Life: 410713  TSA: 12298  Xeno-canto: Oenanthe-leucura 
Turdus leucurus:  Wikidata: Q109578515  GBIF: 7478727 
munia Oenanthe leucura leucura