stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Inari Tilli

Inari Tilli (o.s. Nuutero, s. 1972) on suomalainen musiikkitoimittaja, joka on työssään erikoistunut kuoromusiikkiin. Hänen toimittamiaan ohjelmia voi kuulla Yle Radio 1:ssä ja nähdä Yle Teemalla. Ohjelmien joukossa ovat muun muassa kuorofestivaalien ja konsertti-iltojen radioinnit, Sävel on vapaa, Lauantain toivotut levyt, Faunin iltapäivä, Näistä levyistä en luovu sekä oopperalähetykset. Tilli tunnetaan suomalaisissa kuoropiireissä myös Kuorokuiskaajana, joka seuraa sosiaalisessa mediassa kuoromusiikin tapahtumia niin Suomessa kuin kansainvälisesti.
Inari Tilli on valmistunut musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemiasta. Hän on työskennellyt Yleisradiossa musiikkitoimittajana vuodesta 2004 lähtien. Tätä ennen hän on toiminut Jouluradion ensimmäisenä musiikkipäällikkönä vuonna 2003 sekä vuosina 1998–2003 juontajana ja toimittajana Classic FM:ssä.
Toimittajantyön ohella Tilli on laulanut monissa kuoroissa. Vuodesta 2013 hän on turkulaisen kamarikuoro Key Ensemblen jäsen. Hän toimii myös Yleisradion henkilökuntakuoro Ylennyksen taiteellisena johtajana sekä dokumenttien selostajaäänenä. Tilli on naimisissa Johann Tillin kanssa.
Vuonna 2018 Inari Tilli asettui asumaan Rantasalmen Kolkontaipaleelle. Puolisonsa Johann Tillin kanssa he ovat perustaneet taiteilijaresidenssin Villa Ilokiven Kolkontaipaleen vanhaan kyläkouluun.
Vuonna 2023 Inari Tilli perusti puolisonsa kanssa Ilokivi kaekuu - taijevestivualin. Festivaali tarjoaa yleisölle helposti lähestyttävää klassista musiikkia.
Palkinnot ja tunnustukset

Konekirjoituksen lääninmestari 1988
Äänekkäimmän ämpäri 2007
Ylioppilaskunnan Laulajien impressaarimerkki 2008
Kuoroteko-palkinto 2008
Venla-palkintoehdokas tositelevisiosarjassa, toimittajana Yle Teeman ohjelmasarjassa Kuoroon! 2009
Suomen Mieskuoroliiton ansiomerkki 2013
Suomen Mieskuoroliiton mestarimerkki 2015
Louis Ferdinand (Saksan prinssi)

Louis Ferdinand
Louis Ferdinand puolisonsa Kiran kanssa vuonna 1938
Louis Ferdinand (Louis Ferdinand Viktor Eduard Albert Michael Hubertus); (9. marraskuuta 1907 Potsdam, Saksan keisarikunta – 25. syyskuuta 1994 Bremen, Saksa) oli Saksan viimeisen keisarin Vilhelm II:n pojanpoika ja Hohenzollern-suvun päämies vuodesta 1951 kuolemaansa asti.
Suku ja koulutus

Louis Ferdinandin vanhemmat olivat Saksan kruununprinssi Vilhelm ja prinsessa Cecilia. Hän vietti lapsuutensa Potsdamin ja Berliinin keisarillisissa palatseissa. Louis Ferdinand opiskeli Berliinin Humboldt-yliopistossa ja väitteli vuonna 1929 tohtoriksi.
Louis Ferdinand järjesti Saksojen yhdistymisen jälkeen vuonna 1991 esi-isiensä Fredrik Vilhelm I:n ja Fredrik Suuren jäännökset siirretyiksi Hohenzollernin linnasta takaisin alkuperäiseen hautapaikkaansa, Sanssoucin palatsiin Potsdamissa. Hautajaistilaisuudessa soitettiin hänen säveltämänsä hautajaismarssi Fredericus Rex. Louis Ferdinand ilmoitti myös olevansa käytettävissä hallitsijaksi, jos Saksaan palautettaisiin monarkia.
Ura

Hän asui vuosina 1929–1934 Detroitissa Yhdysvalloissa ja työskenteli Fordin autotehtaalla. Toisen maailmansodan alussa hän toimi upseerina Saksan ilmavoimissa Luftwaffessa, mutta joutui luopumaan palveluksesta vuonna 1940 Adolf Hitlerin kiellettyä entisiltä kuninkaallisilta armeijassa palvelun prinzenerlass-käskyllä. Louis Ferdinandilla oli sodan aikana yhteyksiä Hitlerin vastaiseen oppositioon ja heinäkuun 20. päivän salaliiton johtajiin. Hän ei kuitenkaan itse ottanut osaa vastarintaan, vaikka erottaminen ilmavoimista olikin jonkin verran loitontanut häntä aiemmin kannattamistaan kansallissosialisteista. Louis Ferdinandin vanhempi veli Wilhelm kaatui sodassa vuonna 1940, joten Louis Ferdinandista tuli sukunsa päämies isänsä kuoltua vuonna 1951.
Sodan jälkeen Louis Ferdinand asui Bremenissä Länsi-Saksassa. Hän kirjoitti toisen maailmansodan jälkeen muistelmakirjat Als Kaiserenkel durch die Welt (1952) ja Die Geschichte meine Lebens (1968). Louis Ferdinand harrasti säveltämistä.
Avioliitto ja jälkeläiset

Hänen puolisonsa oli vuodesta 1938 venäläinen suuriruhtinatar Kira Kirillovna Romanova (1909 –1967), joka oli suuriruhtinas Kirill Vladimirovitšin ja prinsessa Victoria Melitan tytär. Heille syntyi seitsemän lasta.
Friedrich Wilhelm (1939–2015), avioitui (1) 1967–1975 Waltraud Freydagin (1940–2010) kanssa, avioitui (2) 1976–2003 Ehrengard von Redenin (s. 1943) kanssa; avioitui (3) 2004 Sibylle Kretschmerin  (s. 1952) kanssa
Michael (1940–2014), avioitui (1) 1966–1982 Jutta Jörnin (s. 1943) kanssa; avioitui (2) 1982 Brigitta von Dallwitz-Wegnerin (1939–2016) kanssa
Marie-Cécile Kira Viktoria Luise (s. 1942), avioitui 1965–1989 Oldenburgin herttua Friedrich Augustin (1936–2017) kanssa
Kira Auguste Viktoria Friederike (1943–2004), avioitui 1973–1984 Thomas Frank Liepsnerin (s. 1945) kanssa
Louis Ferdinand (1944–1977), avioitui 1975 kreivitär Donata Emma zu Castell-Rüdenhausenin (1950–2015) kanssa
Christian-Sigismund (s. 1946), avioitui 1984 Nina Helene Lydia Alexandra Gräfin zu Reventlow a.d.H. Damp (s. 1954) kanssa
Xenia (1949–1992), avioitui 1973–1978 Per-Edvard Lithanderin (1945–2010) kanssa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louis Ferdinand (Saksan prinssi) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC
Katherine Ryan

| Katherine Ryan |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1983 (ikä 41) Sarnia, Ontario, Kanada
Ammatti:  koomikko, kirjoittaja, näyttelijä
Puoliso:  Bobby Kootstra
Lapset:  Violet
Aiheesta muualla
Kotisivu
Katherine Ryan (s. 30. kesäkuuta 1983) on kanadalais-irlantilainen koomikko, kirjoittaja ja näyttelijä. Hän on syntynyt Kanadan Ontariossa, mutta asuu ja työskentelee tällä hetkellä Lontoossa.
Katherine on tuottanut ja käsikirjoittanut kuusiosaisen Netflix-sarjan The Duchess, jossa hän myös näyttelee pääosaa. Hän on tehnyt Netflixille kaksi stand up -spesiaalia: Katherine Ryan: In Trouble ja Katherine Ryan: Glitter Room.
Koomikkona Ryan on vieraillut säännöllisesti useissa paneeliohjelmissa, kuten QI, Have I Got News for You, Mock the Week ja 8 Out of 10 Cats. Hän on joukkueenjohtaja komediaohjelmassa Safeword.
Ryan on näytellyt muun muassa sarjoissa Campus, Amerikan frendi ja Badults. Hän emännöi tositelevisiosarjaa Hair, jossa amatöörikampaajat kilpailevat toisiaan vastaan erilaisissa tehtävissä.
Ryanin äiti on kanadalainen ja isä irlantilainen. Ryanilla on molempien maiden kansalaisuudet. Hänellä on kaksi siskoa ja tytär nimeltä Violet entisen puolisonsa kanssa. Hänen nykyinen puolisonsa on Bobby Kootstra.
Ryan on opiskellut kaupunkisuunnittelua Toronton yliopistossa.
Vuonna 2013 Ryan suututti filippiiniläisen yleisönsä vitsaillessaan Mock the Week -ohjelman improvisaatio-osuudessa. Panelisteja pyydettiin keksimään lauseita, joita epätodennäköisesti kuulisi kosmetiikkamainoksessa. "Emme testaa tuotteitamme eläimillä. Käytämme filipinolapsia", Ryan veisteli. Vaikka vitsi oli kohdistettu kosmetiikkayritysten epäeettiseen toimintaan, Ryan sai useita vihaisia viestejä ja jopa tappouhkauksia.
Aiheesta muualla

Katherine Ryan Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Ruotsin miljonääriäidit

Ruotsin miljonääriäidit (ruots. Svenska Hollywoodfruar) on ruotsalainen tositelevisiosarja, jossa seurattiin ruotsalaisten naisten elämää Kalifornian kukkuloilla. Alun perin sarjassa oli kolme miljonääriäitiä: Anna Anka, Agnes-Nicole Winter ja Maria Montazami, myöhemmin sarjaan tulivat uudet miljonäärit. Sarjaa tehtiin vuosina 2009–2020.
Henkilöt > Anna Anka

Puolalainen Anna Ålberg adoptoitiin Ruotsiin. Myöhemmin hän muutti Los Angelesiin ja sai ensimmäisestä avioliitostaan tyttären. Myöhemmin hän meni uudelleen naimisiin laulaja Paul Ankan kanssa ja heille syntyi poika. Pari erosi vuonna 2010.
Henkilöt > Agnes-Nicole Winter

Agnes-Nicole Winter on eronnut elokuvatähti, joka oli mukana ohjelmassa ensimmäisellä ja kolmannella kaudella. Hän on tuottanut ja ollut pääosassa elokuvassa The Gold and the Beautiful.
Henkilöt > Maria Montazami

Maria Montazami on Ruotsin suosituin rouvista ja on ollut mukana kaikilla kausilla. Hän lähti Amerikkaan opiskelemaan 16-vuotiaana ja työnskenteli au pairina ja sitten tarjoilijana. Hänen miehensä Kamran Montazami oli ravintolan kokki ja he rakastuivat. Nykyään heillä on kolme tytärtä ja yksi poika.
Aiheesta muualla

Ohjelman kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Norjan kirjallisuus

Norjan kirjallisuudella tarkoitetaan Norjassa kirjoitettuja kirjoja. Varhaisin kirjallisuus on kirjoitettu muinaisnorjaksi, myöhemmin latinaksi ja tanskaksi, ja vasta 1800-luvulta lähtien varsinaisesti norjaksi. Nykyään norjankielistä kirjallisuutta tuotetaan molemmilla virallisilla kirjakielillä, kirjanorjaksi ja uusnorjaksi. Norjassa kirjoitetaan myös muun muassa kveenin ja saamen kielillä.
Keskiajan kirjallisuus

Vanhin norjalainen kirjallisuus on viikinkiaikana (noin 800–1050) riimukiviin kaiverrettuja runoja ja muistokirjoituksia, jotka sisältävät niin sukutarinoita kuin kertomuksia skandinaavisesta mytologiasta. 1000-luvulta lähtien kristinusko toi mukanaan latinalaiset aakkoset, ja 1100-luvulta on löydetty pergamentille kirjoitettua muinaisnorjankielistä runoutta ja proosaa.
Norjalaiset olivat asuttaneet Islannin jo 800-luvulla ja Islannissa ja Norjassa puhuttiin ja kirjoitettiin samaa kieltä, muinaisnorjaa, pitkälti 1300-luvulle, joten tuon ajan islantilaisen ja norjalaisen kirjallisuuden erottaminen toisistaan on hankalaa. 1200-luvulle tultaessa alueella oli kehittynyt koko maailman mittakaavassa harvinaisen rikas kirjallinen kulttuuri, jonka merkittävimpiä taidonnäytteitä ovat Edda-runous ja islantilaiset saagat. Teokset kirjoitettiin yleensä Islannissa, mutta niiden arvellaan perustuvat todennäköisesti Norjassa syntyneeseen suulliseen perinteeseen, joka saattaa ajoittua ainakin 400-luvulle.
Keskiajan kirjallisuus oli pitkälti kansainvälistä, ja myös Norjassa tehtiin paljon käännöksiä ja uudelleenkirjoituksia muualla Euroopassa tunnetuista tarinoista, kuten Tristanista ja Isoldesta. Koska varsinaiset saagat kirjoitettiin enimmäkseen Islannissa, ensimmäinen varsinaisesti Norjassa kirjoitettu proosateos oli juuri tähän tarinaan pohjautuva Tristrams saga ok Ísǫndar, jonka munkki Robert kirjoitti vuonna 1226. Myöhempi norjalainen historiankirjoitus on kuitenkin korostanut islantilaissaagojen merkitystä, sillä niiden katsottiin pitkään sopivan paremmin Norjan kansalliseen kertomukseen.
Keskiajan kirjallisuus > Edda-kirjallisuus

Edda-runoudella viitataan kahteen keskiajalla kirjoitettuun teokseen, Vanhempaan Eddaan eli Runo-Eddaan sekä Nuorempaan Eddaan eli Proosa-Eddaan. Vanhempi Edda on kirjoitettu pergamentille vuoden 1270 tienoilla, mutta runojen arvellaan syntyneen huomattavasti aikaisemmin: eräässä Ruotsissa sijaitsevassa, 800-luvulle ajoitetussa riimukivessä on samaa runoaineistoa. Nuoremman Eddan on kirjoittanut Snorri Sturluson (1179–1241) noin vuonna 1220.
Vanhempi Edda sisältää myyttistä aineistoa, sankarirunoja sekä elämänviisauksia. Avausruno "Vǫluspá" on kosmisia aineksia sisältävä näky, joka kertoo maailman synnystä ja ennustaa tulevaisuutta. "Hávamál" eli "Korkeimman puhe" sisältää ylijumala Odinin elämänviisauksia, jotka vertautuvat Raamatun sananlaskuihin. "Þrymskviða" on peräti humoristinen jumalruno, jossa ukkosenjumala Thor pukeutuu naisen vaatteisiin ryöstääkseen takaisin varastetun vasaransa.
Nuorempi Edda sisältää enimmäkseen myyttisiä, proosamuotoisia tarinoita jumalista, tunnetuimpana "Gylfaginning", sekä Aristoteleen Runousoppiin vertautuvan "runonkirjoitusoppaan".
Keskiajan kirjallisuus > Edda-kirjallisuus > Eddan runomitat

Eddan runomitta tunnetaan hyvin tarkkaan, sillä Snorri Sturluson teki siitä kattavan selvityksen Nuorempaan Eddaan sisältyvässä "Háttatal"-osiossa.
Muodollisesti Edda-runot käyttävät tiukkoja, tavujen määrään ja alkusointuihin perustuvia runomittoja. Eeppisessä, kertovassa runoudessa, kuten ""Vǫluspássa" oli yleensä käytössä fornyrðislag-mitta (sananmukaisesti "vanhojen sanojen mitta"), joka perustuu allitteraatioon ja painollisten ja painottomien tavujen vaihteluun. Samantapaisia mittoja on käytössä myös muissa keskiaikaisissa, germaanisissa runoteoksissa, kuten Englannin Beowulfissa ja saksankielisessä Nibelungein laulussa.
Lyyrisempi, ei-kertova runous, kuten "Hávamál", käytti yleensä ljóðaháttr-runomittaa (sananmukaisesti "runomitta"). Ljóðaháttrissa säkeistöt koostuvat tavallisesti kahdesta kolmen säkeen jaksosta, joissa kahta ensimmäistä säettä yhdistää sama alkusointu ja kolmannessa on oma sisäinen alkusointu. Konsonanttiriimi perustuu saman konsonantin toistumiseen, mutta vokaaliriimien alkusointu voi muodostua myös eri ääneistä. Esimerkki ljóðaháttr-runomitasta:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| "Hávamál", runo 77 Deyr fé, deyja frændr, deyr sjalfr it sama, ek veit einn, at aldrei deyr: dómr um dauðan hvern. | (suurpiirteinen suomennos) Kuolee karja, kuolevat ystävät, kuolet sinä itsekin. Tiedän yhden, joka ei koskaan kuole: vainajan hyvä maine. |  |
Keskiajan kirjallisuus > Keskiajan proosa

Nuoremman Eddan lisäksi Snorri Sturlason kirjoitti myös, ja ennen kaikkea, proosaa. Snorrin vuoden 1230 tienoilla kirjoittama Heimskringla on esitys Norjan kuninkaiden historiasta ja perustuu vanhoihin suullisena perinteenä kulkeneisiin lauluihin. Nykyiset historiantutkijat pitävät Heimskringlaa aikansa menetelmiin nähden melko luotettavana historiikkina.
Heimskringlan osia on muun muassa Pyhän Olavin tarina. Myös muu ajan proosa sisältää runsaasti kristillisiä pyhimys- ja marttyyrikertomuksia.
Keskiajan kirjallisuus > Keskiajan proosa > Saagat

Pohjoismaiden keskiajan kirjallisuuden merkittävintä antia ovat islantilaiset saagat. Saagat kertovat osin historiallisiin henkilöihin perustuvia sukutarinoita, seikkailuja ja muun muassa kertomuksia Islannin asuttamisesta. Vaikka saagat osin perustuvatkin varhaisempaan suulliseen aineistoon, niiden katsotaan nykyään kuitenkin kertovan kehittyneestä kirjallisesta kulttuurista. Saagojen kirjoittajat ovat siis kirjoitushetkellä tehneet taiteellisia valintoja, eikä kirjoittamisen voida katsoa olleen pelkkää muistiinmerkitsemistä. Useimpien saagojen kirjoittajia ei silti tunneta nimeltä.
Saagat on kirjoitettu vuosien 1200 ja 1350 välillä, ja niiden tapahtumat sijoittuvat sekä Islantiin että Norjaan. Tunnetuimpia saagoja ovat esimerkiksi Gísli Súrinpojan saaga ja Poltetun Njálin saaga.
Keskiajan kirjallisuus > Keskiajan loppu

Norjan oma keskiajan kirjallisuus oli kukkeimmillaan kuningas Haakon IV Haakoninpojan (1217–1263) ja Haakon V Maununpojan (1299–1319) hoveissa. Myös Haakon V:n vaimolla, kuningatar Eufemialla, sanotaan olleen merkittävä osa ajan kirjallisen kulttuurin tukemisessa. Heidän aikanaan syntyivät monet suullisena perintönä eläneet kansanrunot, -tarinat ja balladit, jotka kansallisromantiikan aikana 1800-luvulla kerättiin osaksi Norjan kansallista tarinaa.
Haakon V:n kuoltua Norjan hallitsijaksi tuli Ruotsin kuningas Maunu Eerikinpoika (1319–1364), ja hovielämä katosi Norjasta vuosisadoiksi. Vuonna 1349 musta surma saapui Bergeniin ja tappoi 1300- ja 1400-luvuilla lopulta yli puolet Norjan asukkaista. Kun suurin osa luku- ja kirjoitustaitoisista oli kuollut ja norjan puhekieli poikkesi jo niin paljon vuosisatoja vanhasta muinaisnorjan kirjakielestä, ettei vanhoja kirjoituksia enää ymmärretty, ja kun maan poliittinen ja kulttuurinen keskus oli siirtynyt ensin Ruotsiin ja Kalmarin unionin perustamisen jälkeen 1380 Tanskaan, kaikki kirjallinen elämä lakkasi Norjasta lähes tyystin vuosisatojen ajaksi.
Muinaisnorjan kieli jäi elämään Islantiin, kun taas Norjassa puhekieli alkoi lähetä tanskaa ja ruotsia, joten kirjallinen yhteiskulttuuri Norjan ja Islannin välillä päättyi. Vuoden 1380 jälkeen voidaan kuitenkin puhua norjalais–tanskalaisesta yhteiskirjallisuudesta, kun maan valtiollinen keskus siirtyi Kalmarin unionin myötä Kööpenhaminaan ja tanskaa alettiin käyttää Norjassa kirjakielenä hallinnossa ja uskonpuhdistuksen jälkeen myös kirkossa. 1500-luvulle saakka kirjallinen elämä oli Norjassa hyvin vähäistä, mutta balladit, kansanrunot ja tarinat jatkoivat elämäänsä suullisena perintönä, näistä ehkä tunnetuimpana Draumkvedet ("Unilaulu").
1500-luku

Norjan keskiajan katsotaan päättyvän vuoteen 1537, jolloin emämaa Tanska kiristi otettaan Norjasta ja maa menetti suhteellisen itsenäisen asemansa, ja uskonpuhdistus saapui Norjaan. Uskonpuhdistus toi mukanaan myös eurooppalaisen humanismin, mikä tarkoitti kirjallisen kulttuurin vähittäistä elpymistä – tosin Norjassa kirjoitettiin edelleen melko vähän, ja kirjakielenä oli joko tanska tai latina.
Humanismin innoittamana vanhoja muinaisnorjankielisiä teoksia alettiin kääntää tanskaksi ja latinaksi. Syy oli osin käytännöllinen, sillä Norjan vanhat, yhä voimassa olleet lait oli kirjoitettu muinaisnorjaksi eikä niiden sisältöä enää kunnolla ymmärretty.
1500-luvulla Norjan kirjallinen elämä keskittyi Bergeniin ja Osloon. Bergenin tunnetuimpia nimiä Absalon Pedersson Beyer, joka kokosi omista päiväkirjamerkinnöistään teoksen Bergens Kapitelbok (1552–1572), joka tunnetaan lähinnä 1500-luvun Bergenin arkielämän kuvauksestaan. Beyerin pääteos oli Norjan historiasta kertova Om Norgis Rige (1567). Oslossa Jens Nilssøn kirjoitti latinaksi matkakertomuksia matkoistaan eri puolilla Norjaa, oppikirjan sekä tanskaksi saarnoja ja surulaulun kuolleelle tyttärelleen.
1600-luku: Barokkirunous

1600-luvun merkittävimpiä keksintöjä kirjallisuuden alalla oli loppusointuihin perustuva runomitta. Barokin ajan kirjallisuudessa runoudella onkin merkittävä asema. Tanskalais–norjalaisen yhteiskirjallisuuden merkittävimpiä riiminkäyttäjiä oli tanskalainen virsirunoilija Thomas Kingo (1634–1703), joka kokosi Tanska-Norjan virsikirjan käytännössä yksin.
Norjan omista nimistä omana aikanaan suosituin oli Dorothe Engelbretsdatter (1634–1716), joka oli Norjan ensimmäinen ammattikirjailija, joka pystyi elättämään itsensä kokonaan runojensa myynnillä. Dorothe Engelbretsdatterin runoutta leimaa suru: hän menetti seitsemän yhdeksästä lapsestaan ja lopulta aviomiehensä. Runot ovat leimallisen kristillisiä ja sisältävät runsaasti Magdalan Mariaan liittyvää kuvastoa. Barokille tyypillistä on myös ajatus kaiken katoavaisuudesta ja turhuudesta sekä kuva maailmasta illuusiona, harhakuvana. Merkittävää Dorothe Engelbretsdatterin runoudessa on myös sen syvä henkilökohtaisuus, joka oli tuon ajan runoudessa harvinaista.
Vaikka Dorothe Engelbretsdatter olikin omana aikanaan Norjan suosituin kirjailija, nykyaikana häntä paremmin muistetaan Petter Dass (1647–1707), joka ei elinaikanaan julkaissut mitään. Pappi ja runoilija Dass tunnetaan nerokkaana loppusointujen käyttäjänä ja erityisesti maantieteellisistä kuvauksistaan Pohjois-Norjasta. Dassin tunnetuin teos on Nordlands Trompet ("Pohjois-Norjan trumpetti"), jossa Pohjois-Norjassa virkamiehenä toiminut Dass raportoi alueensa oloista runon keinoin ja huumorin sävyttämänä. Lisäksi Dass kirjoitti saarnoja ja virsiä. Dassin runot ovat pääsääntöisesti käytännöllisiä ja maanläheisiä, mutta syvästi kristillisiä ja sisältävät usein moraalisen opetuksen.
1700-luku: Valistus ja klassismi

Eurooppalainen valistusaate saapui Norjaan 1700-luvulla. Valistuksen keskeisiä ajatuksia olivat rationalismi ja empirismi, jotka omalta osaltaan muovasivat myös ajan klassista kirjallisuutta. Pohjoismaisen klassisen kirjallisuuden merkittävin edustaja oli Ludvig Holberg, joka syntyi Norjan Bergenissä, mutta asui suurimman osan elämästään Kööpenhaminassa ja kirjoitti teoksensa tanskaksi ja latinaksi.
Näytelmäkirjailijana Holberg muistetaan erityisesti komedioistaan, joista tunnetuimpia ovat Jeppe paa Bierget (1723–1725) ja Erasmus Montanus (1731). Näytelmät ovat klassisten ihanteiden mukaisia yhden päivän komedioita, jotka ovat saaneet vaikutteita muun muassa Molièrelta. Holbergin näytelmät esitettiin alun perin Kööpenhaminassa maailman ensimmäisessä tanskankielisessä teatterissa Lille Grønnegadella. Komedioiden lisäksi Holberg kirjoitti muun muassa laajan runoeepoksen, latinankielisen romaanin, moraalifilosofisia esseitä sekä historiallisia tutkimuksia ja populaaritieteellisiä teoksia.
Varsinaisesti norjalaisista klassismin ajan tekijöistä merkittävimpiä olivat Kööpenhaminan norjalaisopiskelijoiden keskuudessa perustettu "Norjalainen seura" ("Norske Selskab"), joka oli kirjallisesti konservatiivinen ja halusi puolustaa klassismin ja antiikin ihanteita, kun tanskalaiset ja muu Eurooppa olivat jo siirtymässä kohti modernimpaa kirjallisuusnäkemystä, esiromantiikkaa. Ryhmän merkittävin jäsen oli Johan Herman Wessel (1742–1785), jota on sanottu Norjan kirjallisuushistorian ensimmäiseksi boheemiksi. Hän oli tyyliltään humoristi, ja hänen tunnetuin teoksensa on komedia Kierlighed uden Stromper ("Rakkautta ilman sukkia", 1772). Näytelmä parodisoi klassisia komedioita sisällöllään ja liioitellulla muotosääntöjen pilkuntarkalla noudattamisellaan, mutta samalla se on muodoltaan täydellinen klassisten ihanteiden edustaja.
1800–1850: Romantiikka

1800-luvun alku on kirjallisuudessa romantiikan ja vahvistuvan kansallistunteen aikaa. Norja siirtyi Tanskalta Ruotsille 1814, jolloin maa sai myös oman perustuslain. Vuosisadan alun tapahtumat johtivat voimistuneeseen nationalismiin ja kirjallisuudessakin kysymyksiin siitä, miten kansakuntaa tulisi alkaa rakentaa.
Vuosisadan alkupuolen tärkein prosaisti oli Maurits Hansen. Hansen oli Norjan lastenkirjallisuuden uranuurtaja ja uudisti myös aikuisille suunnatun lyhyen ja pitemmän proosan muotoa. Hän kirjoitti pääasiassa kauhuromantiikkaa sekä Norjan ja kenties koko maailman ensimmäisen salapoliisiromaanin, Mordet paa Maskinbygger Roolfsen ("Koneenrakentaja Roolfsenin murha", 1840), joka ilmestyi vuotta aiemmin kuin Edgar Allan Poen Rue Morguen murhat (1841). Norjan kirjallisuuden historiassa Hansenilla on tärkeä asema kerrontatekniikkojen kehittäjänä: Hansen hyödynsi esimerkiksi eri kertojia ja eri aikatasoja, mikä vaikutti merkittävästi myöhempään norjalaiseen proosaan sekä toimi muun muassa esikuvana Henrik Ibsenin näytelmien retrospektiiviselle tekniikalle.