stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ranskan toinen keisarikunta
Siirtomaapolitiikka

Ranska oli menettänyt suurimman osan siirtomaistaan Seitsenvuotisessa sodassa ja vuosien 1793–1815 välisenä aikana. Ainoa merkittävä uusi valtaus oli Algerian valtaaminen vuonna 1830. Aluksi luultiin, että keisarikunta joka oli sekaantunut moniin eurooppalaisiin sotiin ja kotimaansa uudistamiseen, ei kiinnittäisi huomiotaan merien takaisiin aluelaajennuksiin. Hallinnon ja etupäässä keisarin mieli alkoi muuttua vuoden 1858 paikkeilla.
Siirtomaapolitiikka > Algeria

Napoleon III oli erityisen kiinnostunut Algeriasta ja hänellä oli sen varalle erityissuunnitelma. Maan valtaaminen oli aloitettu vuonna 1830 ja vuonna 1847 se oli saatu pääosin vallattua ja rauhoitettua. Maahan muutti 100 000 ranskalaista siirtolaista.
Algerian vapaustaistelija, emiiri Abdulqadir vapautettiin lokakuussa 1852 ja berberien vastarinta saatiin murskattua 1857. Napoleon III ryhtyi suunnittelemaan Algerialle omaa erityistä hallintoaan. Keisari kutsui Algeriaa kuningaskunnaksi ja sanoi olevansa paitsi ranskalaisten keisari, myös arabien kuningas eikä Algeria olisi mikään siirtomaa. Hänelle arabien edut olisivat yhtäläiset kuin siirtolaistenkin ja kumpikin ryhmä olisi tasa-arvoinen. Berberit jätettiin julistuksen ulkopuolelle. Algerian kuninkaaksi keisari kaavaili serkkuaan, prinssi Napoleonia. Suunnitelma mitätöityi, koska keisarin serkku ei suostunut hänelle kaavailtuun rooliin. Algeriaa hallitsi nyt erityinen Algerian asioiden ministeriö.
Vuonna 1860 keisari vieraili kuukauden ajan Algeriassa. Maa palautettiin ministeriöltä sotilaiden hallittavaksi. Vierailun seurauksena ranskalaisten uudisasutusta rajoitettiin ja vuonna 1863 vahvistettiin lailla arabiheimojen oikeus omistaa maitaan. Toisen kerran keisari vieraili Algeriassa vuonna 1865 ja puheessaan varoitti siirtolaisia sortamasta arabeja ja arabeja varoitti kapinoinnin ankarista seurauksista. Myös Algeriaa ryhdyttiin uudenaikaistamaan: rakennettiin rautateitä, lennätinlinjoja, maanteitä ja kastelukanavia. Keisarikunnan politiikan lopputulos oli kuitenkin pettymys. Liikeyritykset olivat enemmän kiinnostuneita tekemään voittoa kuin kehittämään maata, Algeriaa kutsuttiin kuningaskunnaksi, mutta kukaan ei oikein tiennyt kuka oli lopultakin johtaja. Väestöryhmien välinen epäluottamus jäi pysyväksi olotilaksi.
Siirtomaapolitiikka > Saharan eteläpuoleinen Afrikka

Ranskan otetta Senegalista ryhdyttiin vahvistamaan jo vuonna 1851. Dakarin satama perustettiin vuonna 1857 ja sotajoukkoja lähetettiin etenemään kohti nykyistä Nigeriä. Paikallisten päälliköiden kanssa tehtiin ”suojelusopimuksia” ja ryhdyttiin käymään kauppaa maapähkinöistä ja muista maataloustuotteista. Kymmenessä vuodessa luotiin pohja tulevalle Ranskan Länsi-Afrikalle. Gabon vallattiin vuonna 1869. Etenemistä tapahtui myös Guineassa ja Norsunluurannikolla.
Siirtomaapolitiikka > Aasia

Vuosina 1857–1858 ranskalaiset sotivat yhdessä brittien kanssa Kiinassa ja valtasivat Kantonin. Sodan tarkoituksena oli painostaa Kiinan keisaria lisäämään Euroopan kanssa käytävää kauppaa. Vuonna 1860 joukot ryöstivät keisarin kesäpalatsin ja sota päättyi voittoon. Haluamiaan alueita Etelä-Kiinasta Ranska ei saanut ja tämä laittoi Napoleon III yrittämään aluevaltauksia muualta.
Jo vuonna 1853 julkaistu muistio kehotti ranskalaisia toimimaan Indokiinassa. Vuonna 1857 joukko espanjalaisia lähetyssaarnaajia surmattiin nykyisessä Vietnamissa. Se tarjosi hyvän tekosyyn lähettää maahan sotajoukkoja. Saigon vallattiin vuonna 1859 nopeasti, ja vuonna 1861 Annamin keisari suostui tekemään Ranskan keisarikunnan kanssa sopimuksen. Kristillinen lähetystyö sallittiin, ja maa taipui Ranskan keisarin ”suojeluun”. Napoleon III piti Ranskan kansalliskokouksessa tunteikkaan puheen, jossa hän totesi Ranskan nyt hyödyntävän alueen luonnonvaroja ja sivistävän sitä kaupankäynnillä. Kambodža taipui Ranskan suojeluun 1863, ja vuoteen 1870 mennessä oli Mekongjoen alue Ranskan vallassa.
Oppositio

Opposition jakautui karkeasti ottaen kolmeen ryhmään: legitimisteihin, liberaaleihin ja tasavaltalaisiin.
Oppositio > Legitimistit

Legitimistit olivat aluksi kannattaneet vallankaappausta ja Louis Napoleonin julistautumista keisariksi. Hänen nykyaikaistamispolitiikkansa, kaupungistuminen ja maallistuminen saivat heidät kuitenkin keisarivallan vastustajiksi.
Legitimisteihin kuului aatelistoa, suurmaanomistajia sekä kirkollisia konservatiiveja. Heidän ajatusmaailmansa oli hyvin vanhakantainen. Hallitsija sekä hallitus olivat Jumalan asettamia. He säätivät lait ja ihmisten tuli olla niille alamaisia. Tilanomistajien tuli kohdella alaisiaan isällisesti ja yhteiskunnan sosiaalinen eriarvoisuus piti hoitaa kristillisellä hyväntekeväisyydellä. Tyypillinen legitimisti vastusti sekä hallinnon keskittymistä Pariisiin että rautateitä. Pariisi oli jumalattomien ajatusten tyyssija ja rautatiet olivat niiden levittäjiä. Siihen, että keisari oli nimittänyt virkamiehiksi myös juutalaisia, he suhtautuivat erittäin kielteisesti. Legitimistit saivat esittää ajatuksiaan suhteellisen vapaasti, mutta he eivät koskaan edustaneet hallitukselle minkäänlaista uhkaa. Ranskan hallitsijaksi he halusivat Bourbonin hallitsijasuvun edustajan, mitä suurin osa ranskalaisista ei voinut hyväksyä.
Oppositio > Liberaalit

Liberaalit olivat yleisesti ottaen monarkian kannattajia. He kannattivat heinäkuun monarkian aikaista Orléansin sukua. Liberaaleja kannattivat yleensä menestyneet liikemiehet, maanomistajat ja ylemmät virkamiehet. Yleisesti ottaen he kannattivat parlamentarismia, kansalaisoikeuksia, omaisuuden suojaa ja laillisuutta. Yleiseen äänioikeuteen ja demokratiaan he suhtautuivat torjuen, sillä sen pelättiin johtavan sosialismiin. Heidän keulahahmonsa oli Adolphe Thiers.
Vuodesta 1860 alkaen opposition voima alkoi kasvaa ja hallituksen täytyi tukeutua liberaaleihin. Vuonna 1864 palautettiin kokoontumisvapaus ja Thiers tervehti sitä tarpeellisena uudistuksena. Liberaalit voisivat näin ollen tehdä yhteistyötä keisarin hallituksen kanssa joka oli tehnyt ennestään uudistuksia. Sosiaalisiin uudistuksiin he sen sijaan suhtautuivat varautuneesti.
Liberaalit olivat keisarin hallinnolle uhka. Heidän ideologiansa yhdisti monia erilaisia kansalaispiirejä kulttuurikonservatiiveista liikemiehiin. He arvostelivat keisariparia henkilöinä ja kiinnittivät huomiota sekä talous- että ulkopolitiikassa tehtyihin virheisiin. Italiassa käyty sota oli heikentänyt Itävaltaa ja liberaalien mielestä vain Itävalta olisi voinut vastustaa nousevan Preussin uhkaa. Thiers ja jopa keisarin oma pääministeri Ollivier kritisoivat julkisesti Meksikon interventiota ja sanoivat sen olleen rahan tuhlausta ja ihmishenkien haaskaamista.
Oppositio > Tasavaltalaiset

Tasavaltalaisten joukko oli hajanainen. He halusivat pitää elossa vuoden 1789 vallankumouksen ja valistuksen ihanteita. Kansalaiset olivat tasa-arvoisia, heillä oli yhtäläiset kansalaisoikeudet ja uskonto olisi yksityisasia. He uskoivat vain näiden periaatteiden takaavan ihmiskunnan onnen ja edistyksen. Heidän mielestään keisarivalta turmeli kansalaistensa moraalin.
Tasavaltalaisten näkyvä äänitorvi oli lakimies Léon Gambetta. Hän inhosi keisarikuntaa ja keisaria. Hän julistautui avoimesti tasavaltalaiseksi ja oli varma, että Ranska olisi pian tasavalta. Hänen mukaansa Ranskalla ei ollut politiikassaan kuin yksi tehtävä: saattaa vuoden 1789 työ loppuun. Ollivierin pääministeriyttä ja liberaalia keisarikuntaa hän piti vain välivaiheena.
Merkittävä opposition edustaja oli vuonna 1851 maanpakoon siirtynyt kirjailija Victor Hugo. Hän kirjoitti vuonna 1852 Brysselissä asuessaan herjakirjoituksen nimeltä ”Napoleon pieni”. Se painettiin Lontoossa ja levisi valtavina määrinä Ranskaan ja muualle Eurooppaan. Kirjoituksellaan Hugo halusi herättää ranskalaiset unestaan ja uni oli hänen mukaansa kuolemaa. Hänen mukaansa Napoleon III oli teatraalinen, turhamainen ja rahvaanomainen. Hallitsija oli omien ja ystäviensä huvittelun ja rikastumisen himon takia syyllistynyt moniin rikoksiin. Hänen mukaansa Louis Napoleon oli murhannut Ranskan.
Taide ja kulttuuri

Ranskan taide- ja kulttuurielämä hyötyivät olojen rauhoittumisesta ja talouskasvusta. Entistä enemmän niillä, jotka olivat kiinnostuneita taiteesta, oli mahdollisuutta käyttää rahojaan taiteeseen, konsertteihin, kirjoihin, oopperaan ja teatteriin. Keisarin serkku, Prinsessa Mathilde, oli taidekerääjä ja hänen esimerkkinsä myötä myös muut yläluokan jäsenet ryhtyivät keräämään taidetta. Myös valtiovalta tuki taidetta tilaamalla teoksia julkisiin rakennuksiin. Se perusti myös oman salongin taiteelle, joka ei sopinut yleiseen taidemakuun tai julkisiin rakennuksiin, sillä haluttiin tukea myös nuoria taiteilijoita.
Taide ja kulttuuri > Arkkitehtuuri

Arkkitehtuurissa oli vallalla tyyli, jota kutsutaan Napoleon III:n tyyliksi tai toisen keisarikunnan ajan barokiksi. Arkkitehtuuri otti mallia Ludvig XIV:n ajan tyylistä, Italian renessanssista ja Napoleon I:n ajan empiretyylistä. Tyylistä tuli nopeasti helposti tunnistettava ja aikakaudelleen ominainen. Se alkoi kehittyä jo heinäkuun monarkian aikana. Tyylisuunta oli muodissa 1880-luvulle asti.
Tyylisuunnalle oli ominaista kalliiden materiaalien käyttö sekä runsas koristelu. Arkkitehdit ja varakkaat ylemmän keskiluokan jäsenet alkoivat kiinnittää huomiota myös sisustuksen näyttävyyteen. Valmistettiin mahtailevia kynttelikköjä, suuria peilejä ja koristeellisia kipinäsuojuksia takkoihin. Teollistuminen eteni ja halvempien huonekalujen valmistaminen muuttui teolliseksi. Tyylisuuntaa on myöhemmin pilkattu "tyyliksi vailla tyyliä".
Charles Garnierin suunnittelemaa Pariisin oopperaa pidetään malliesimerkkinä toisen keisarikunnan tyylisuuntauksesta. Rakennuksen rakentaminen alkoi vuonna 1861 ja se valmistui vuonna 1875.
Taide ja kulttuuri > Kuvataide

1860-luvulla astuui esiin useita nuoria ja lupaavia taidemaalareita. Edgar Degas, Paul Cézanne, Édouard Manet ja James Tissot aloittivat uransa. Alexandre Cabanel oli keisariperheen suosikkitaiteilija ja maalasi useita muotokuvia keisarista. Varakkaat maalauttivat itsestään muotokuvia ja toinen vallanpitäjien suosikkimaalareista oli Franz Xaver Winterhalter.
Kaikkia ei uudenlainen maalaustaide miellyttänyt. Jo Bourbon-restauraation aikana uransa aloittaneet taiteilijat, kuten Eugene Delacroix pyrkivät estämään nuorten taiteilijoiden töiden esittämisen. Vuonna 1863 nähtiin tilanne, jossa Pariisin salonkiin tarjotusta 6000 maalauksesta hylättiin ennätykselliset 3000. Keisari päätti lunastaa itselleen muutaman tuolloin hylätyn teoksen, kuten Manet’n kuuluisan teoksen Aamiainen ruohikolla.
Kamerat olivat kehittyneet 1830-luvun lopulta alkaen huomattavasti. Tuli suosituksi mennä valokuvauttamaan itsensä ja perheensä. Käyntikorttikuvia alettiin valmistaa vuonna 1854. 1860-luvun tullessa lopuilleen oli Pariisissa 350 ammattivalokuvaajan pitämää studiota. Valokuvaajista Nadar alkoi saavuttaa kuuluisuutta.
Taide ja kulttuuri > Kirjallisuus

Ranskan toisen keisarikunnan aikaa leimasi teollistuminen, tekniikan kehitys ja yhteiskunnalliset muutokset. Tämä näkyi myös kirjallisuudessa joka otti aiheekseen uudet muodit, maailmannäyttelyt ja kulinarismin. Yhteiskunnan muutokset anoivat tilaa myös vakavammille pohdinnoille.
Charles Baudelaire kommentoi aikalaistensa intoa valokuviin "massojen tyhmyydeksi". Gustave Flaubert taas ei huolinut rakastajattarensa valokuvia, sillä hänen mielestään alkuperäinen malli oli parempi. Kriitikot pitivät Flaubertin Rouva Bovarya valokuvarealismina. Victor Hugo kirjoitti maanpaossa ollessaan teoksensa Kurjat ohella keisaria käsitelleitä pilkkakirjoituksia.
Taide ja kulttuuri > Musiikki

Suuri yleisö piti toisen keisarikunnan aikana erityisesti opereteista. Jacques Offenbachin operetit "Kaunis Helena" sekä "Orfeus Manalassa" olivat erittäin suosittuja. Kun lehdistöä ja kirjallisuutta sensuroitiin, saattoi Offenbach kirjoittaa operetteihinsa vallanpitäjiä kohtaan suunnattua satiiria ja pilaa. Vuonna 1858 oli suosittua laulaa hänen tekemäänsä laulua "Kun olin prinssi Arkadian", jonka katsottiin pilkkaavan itseään keisaria.
Musiikkia esitettiin paljon myös kahviloissa. Cafés-Concerts olivat suosittuja, sillä niissä myös vähävarainen kansanosa pääsi kuulemaan musiikkia kuten myös puistokonserteissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ranskan toinen keisarikunta Wikimedia Commonsissa
Ranskan toisen keisarikunnan perustaminen julistetaan kansalle
Gare du Nordin rautatieasema valmistui vuonna 1866. Ranskan rautatieverkosto laajeni huomattavasti toisen keisarikunnan aikana.
Toisen keisarikunnan aikana vaurastunut yläluokka käytti varojaan myös ylellisiin juhliin. Keisariperhe asui Tuileries’n palatsissa.
Napoleon III tapaa Algerian vapaustaistelijan emiiri Abdulqadirin
Leon Gambetta, innokas tasavaltalainen ja Napoleon III:n vastustaja julistaa Ranskan tasavallaksi, Howard Pylen maalaus.
Charles Garnierin suunnittelema Pariisin ooppera on edustava esimerkki toisen keisarikunnan tyylistä.
Krupki

| Krupki (Крупкі, Крупки) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Krupki
 Koordinaatit: 54°19′02″N, 29°08′23″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Minskin alue
Perustettu:  1517 (kirjallinen maininta)
Pinta-ala  (piiri):  
 – Kokonaispinta-ala:  2 136 km²
Korkeus:  160–190 m
Väkiluku (10/2009):  8 675,  piiri 26 522
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 krupki.gov.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Krupki (valkoven. Крупкі, ven.  Крупки) on pieni kaupunki Minskin alueen koillisreunalla Valko-Venäjällä ja samanniminen maaseutuvaltainen piiri (ven. Крупский район, Krupski raion). Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan hallintopiirissä asui 26 522 henkeä. Heistä kaupunkilaisiksi tilastoitiin Krupkin kaupungin väestö (8 675 as.) ja kahden kaupunkimaisessa taajaman asukkaat: Bobr (1 118 as.) H’alopenitšy (1 495 as.) ihmistä.
Liikenne

Minskistä itään Oršaan vievä junarata kulkee Krupkin piirin läpi, ja Minskin lähiliikenteen junat pysähtyvät kaupungissa ja muutamilla muillakin piirin seisakkeilla. Junan ohella Minskistä pääsee kaupunkiin sujuvasti Valko-Venäjän läpi moottoritienä kulkevaa Varsova-Brest-Minsk-Orša-Moskova-valtatietä M1 (E30), joka ohittaa Krupkin keskustan vain 3 kilometrin päästä pohjoisesta. Kaupunkiin suoraan johtava kantatie P19 erkanee M1 valtatiestä 11 kilometriä Krupkin länsipuolella.
Tunnettuja asukkaita

Muun muassa neuvostokosmonautti ja Neuvostoliiton sankari V. V. Kovaljonok (ven. В.В. Ковалёнок) oli kotoisin Valko-Venäjän Krupkista.
Aiheesta muualla

Lyhyt kuvaus kaupungista (BYcity.org) (englanniksi)
Крупский район - Lyhyesti piiristä ja taajamista (venäjäksi) (dorogiby.info)
Kaupunkikartta (BYcity.org) (venäjäksi)
Krupkin piirin kartta (venäjäksi)
Kolmas kaupunkikartta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Wikimapia karttalinkki kaupunkiin, vähän selityksiä kohteille, mahdollisesti (englanniksi) tai (venäjäksi)
Минское отделение Белорусской железной дороги - Выберите станцию -  Minskin lähijunien sivusto reitteineen ja aikatauluineen - Krupkin aseman aikataulut (Valko-Venäjän rautateiden Minskin osasto) (venäjäksi)
Maakunnan viralliset Krupkin sivut piirille (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Valokuvia Krupkin piiristä (razima.org) (englanniksi)
Krupkin piiriin keskittynyt portaali (krupki.by) (venäjäksi)
Valko-Venäjän Ilmatieteen laitoksen sääennuste kaupunkiin (venäjäksi)
Toinen sääennuste kaupunkiin (venäjäksi)
Cesarina Ricci

Cesarina Ricci (de Tingoli) (n. 1573 Cingoli – ?) oli italialainen säveltäjä. Hän julkaisi 20 madrigaalia kirjassa Il primo libro de madrigali a cinque voci, con un dialogo a otto novamente composti & dati in luce (1597). Viidestä äänestä kolmen osuudet ovat säilyneet; cantus- ja quintus-äänet puuttuvat. Kirja oli omistettu kardinaali Cinzio Passeri Aldobrandinille.
Kristian VIII

| Kristian VIII |
| --- | --- |
 Tanskan ja Norjan kuningas
 Kristian VIII, Wilhelm Marstrand 1843
Tanskan kuningas
Valtakausi:  3. joulukuuta 1839 – 20. tammikuuta 1848
Kruunajaiset:  28. kesäkuuta 1840 Fredriksborgin linnankirkko
Edeltäjä:  Fredrik VI
Seuraaja:  Fredrik VII
Norjan kuningas
Valtakausi:  17. toukokuuta – 10. lokakuuta 1814
Edeltäjä:  Fredrik VI
Seuraaja:  Kaarle II

Syntynyt:  18. syyskuuta 1786 Christiansborgin linna, Kööpenhamina, Tanska
Kuollut:  20. tammikuuta 1848 (61 vuotta) Amalienborgin linna, Kööpenhamina, Tanska
Hautapaikka:  Roskilden tuomiokirkko
Puoliso:  Charlotte Friederike Caroline Amalie
Lapset:  Fredrik VII
Suku:  Oldenburg
Isä:  Fredrik
Äiti:  Sofia Frederika
Uskonto:  Luterilaisuus
Nimikirjoitus:  
Kristian VIII (18. syyskuuta 1786 Christiansborgin linna, Kööpenhamina – 20. tammikuuta 1848 Amalienborgin linna, Kööpenhamina, Tanskan kuningaskunta) oli Tanskan kuningas vuosina 1839–1848. Sitä ennen hän oli Norjan valtionpäämies ja Norjan kuningas nimellä Kristian Fredrik muutamien kuukausien ajan 19. toukokuuta – 10. lokakuuta 1814, kun Norja oli siirtymässä tanskalaisten hallusta personaaliunioniin Ruotsin kanssa.
Kruununprissi Kristian Frederik 16-vuotiaana, Jens Juel 1802
Suku ja koulutus

Hänen äitinsä oli prinsessa Sophie Frederikke von Mecklenburg-Schwerin (1758–1794) ja isänsä Kristian VII:n velipuoli, Fredrik V:n poika perintöprinssi Frederik (1753–1805). Tosin on tunnustettu asia, että biologinen isä oli perintöprinssin adjutantti, hovimarsalkka Frederick von Blücher.  Hän oli viidestä lapsesta vanhin poika, joista nuorin veli, perintöprinssi Frederick (1792–1863) avioitui Fredrik VI:n tyttären prinsessa Carolinen kanssa.
Kristian VIII sai perusteellisen koulutuksen historiasta ja kirjallisuudesta. Hän oli erittäin kiinnostunut kulttuurista ja tieteestä, ja hänen hallituskautensa hovi oli tärkeä osa Kööpenhaminan kulttuurielämää. Ulkomaanmatkoilla hän osti antiikin Kreikan aikaisia esineitä, jotka muodostavat nykyään Tanskan kansallismuseon klassisen kokoelman ytimen.
Kruununprinssi

Kristian Frederik oli vielä Tanskan kruununprinssi ja hiljattainen Norjan käskynhaltija, kun hän hyväksyi Norjan itsenäisyysryhmän valintansa Norjan kuninkaaksi vuonna 1814, joka kieltäytyi tunnustamasta Norjan luovuttamista Ruotsille. Johdettuaan turhaa vastarintaa ruotsalaisia ​​vastaan ​​Kristian joutui kuitenkin luopumaan kruunusta. Kristianin liberaalit sympatiat ilmenivät selvästi tuolloin, ja kun hän palasi Tanskaan, konservatiiviset valtion virkamiehet suhtautuivat häneen epäluuloisesti. Siksi hän pysyi poissa julkisista asioista vuoteen 1831 asti, jolloin hän liittyi valtaneuvoston jäseneksi.
Kuningas

Kristian VIII nousi Tanskan valtaistuimelle vuonna 1839. Edellinen kuningas Fredrik VI oli Kristianin serkku, ja Fredrik V hänen isoisänsä. Norjan valtakautensa aikana hän oli ilmaissut liberaaleja näkemyksiä. Liberaalit piirit toivoivat hänen antavan maalle perustuslain ja siirtyvän itsevaltiudesta moderniin perustuslailliseen monarkiaan. Tanskan kuninkaaksi noustuaan hän oli kuitenkin paljon konservatiivisempi ja suostui vain vähäisiin hallinnollisiin uudistuksiin. Hän kuitenkin uudisti vankilajärjestelmän ja palautti Islannin Althingin (parlamentin) vuonna 1843.
Avioliitot ja lapset

Kruununprinssi Kristian avioitui vuonna 1806 serkkunsa, herttuatar Charlotte Frederika von Mecklenburg-Schwerinin (1784–1840) kanssa, ja heille syntyi poika, josta tuli kuningas Fredrik VII. Avioliitto purkautui vuonna 1810, kun paljastui, että Charlottella oli suhde sveitsiläisen säveltäjä Édouard Du Puyn kanssa.
Kristian avioitui toisen kerran vuonna 1815 herttuatar Karoline Amalie von Augustenborgin (1796–1881) kanssa, joka oli kuningas Kristian VII:n tyttären prinsessa Louisa Augustan tytär. Liitto oli onnellinen mutta lapseton.
Kristianilla oli kymmenen aviotonta lasta, joista hän huolehti hyvin. Monista rakastajattarista nimeltä tiedetään Elise Ahlefeldt-Laurvig (1788-1855), Johanne Marie Brandvold (Eide), Mine Bügel, Johanne Buchwaldt, Amalie Jensen, Mathilde Winding ja Sophie Frederikke Kraft (1785-1845). Lisäksi monet naiset mainitaan nimikirjaimilla kuninkaan päiväkirjoissa. Vain niissä tapauksissa, joissa syntyi lapsi, voi olla varma, että kuninkaan suhde oli luonteeltaan seksuaalinen.
Perintö

Kristian VIII kuoli 61-vuotiaana sepsikseen tammikuussa 1848 Amalienborgin linnassa, kun liberaali ja nationalistinen agitaatio Tanskassa oli nousemassa polttavan kuumaksi. Hänet on haudattu Roskilden tuomiokirkkoon.
Jouko Kuha

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jouko Kuha vuonna 1968. |  Jouko Kuha vuonna 1968. |  Jouko Kuha vuonna 1968. |  |
Maa:   Suomi
Miesten yleisurheilu
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Kultaa | Tokio 1967 | 3 000 m estejuoksu |  |
Jouko Santeri Kuha (s. 30. syyskuuta 1939 Ranua) on suomalainen este-, kestävyys- ja maastojuoksija. Kuha juoksi Tukholmassa 17. heinäkuuta 1968 3 000 metrin esteiden maailmanennätyksen 8.24,2. Tällä tuloksella hän on edelleen matkan yhdeksänneksi nopein suomalaisjuoksija. Kuha voitti universiadeissa kultaa estejuoksussa ajalla 8.38,2 Tokiossa 1967.
Seuratasolla Kuha edusti vuoteen 1963 Kokkolan Veikkoja, vuoteen 1973 Kaipolan Virettä ja sen jälkeen Kenttäurheilijat-58:aa. Pro Urheilu -palkinnon Kuha sai vuonna 2009.
Henkilökohtaiset Suomen mestaruudet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Matka | Vuosi | Tulos |
| 5 000 m | 1967 | 14.09,8 |
| 3 000 m esteet | 1964 | 8.44,4 |
| 3 000 m esteet | 1966 | 8.40,8 |
| 3 000 m esteet | 1967 | 8.41,6 |
| maastojuoksu (pitkä rata) | 1965 | 36.51 |
| maastojuoksu (pitkä rata) | 1968 | 39.06 |
Suomen ennätykset

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Matka | Pvm | Paikka | Tulos |
| 3 000 m | 30. heinäkuuta 1968 | Vuosaari | 7.56,6 |
| 2 mailia | 11. elokuuta 1968 | Västerås | 8.38,8 |
| 5 000 m | 18. heinäkuuta 1968 | Tukholma | 13.47,8 |
| 10 000 m | 7. elokuuta 1968 | Kokkola | 29.07,0 |
| 3 000 m esteet | 4. syyskuuta 1965 | Tukholma | 8.37,6 |
| 3 000 m esteet | 31. elokuuta 1966 | Budapest | 8.36,2 |
| 3 000 m esteet | 19. elokuuta 1967 | Tukholma | 8.29,8 |
| 3 000 m esteet | 17. heinäkuuta 1968 | Tukholma | 8.24,2 |
Sabine Kuegler

Sabine Kuegler (s. 25. joulukuuta 1972 Patan, Nepal) on saksalainen kirjailija. 
Hän on kirjoittanut kaksi kirjaa, joissa hän kertoo lapsuudestaan vanhempiensa ja sisarustensa kanssa länsipapualaisessa viidakossa keskellä fayu-kansan ihmissyöjäheimoja.
Hänen vanhempansa päättivät ensimmäisinä valkoihoisina asettua asumaan tuon 400-henkisen heimon keskuuteen. Fayu-heimo eli hyvin alkukantaista ja sotaisaa elämää keskellä vaikeapääsyistä viidakkoa. Kueglerit olivat tulleet lähetyssaarnaajina ja myös tutkimaan heimon kieltä. Hänen sairaanhoitajaäitinsä toimi heimon parissa mm. kätilönä.
Kuegler muutti 17-vuotiaana pois Irian Jayasta ja asettui asumaan Sveitsiin, jossa hän kävi koulua sisäoppilaitoksessa. Kueglerillä on neljä lasta kahdesta avioliitosta. Hän asuu Münchenissä eronneena.
Teokset

Dschungelkind (Droemer Knaur, München 2005, ISBN 3-426-27361-6). Kirjan on suomentanut Ilona Nykyri nimellä Viidakkolapsi (Helmi-Kustannus 2006, ISBN 978-951-556-091-9) Helmi kustannus julkaisi kirjasta pokkariversion 2008 (Helmi kustannus, 2008, ISBN 978-952-459-788-3).
Ruf des Dschungels (Droemer Knaur, München 2006, ISBN 3-426-27393-4), jossa hän kertoo myöhemmästä uudelleentapaamisestaan fayujen kanssa vuonna 2005. Kirjan on suomentanut Ilona Nykyri nimellä Paluu viidakkoon (Helmi kustannus 2007, ISBN 978-951-556-129-9).
Jagerin und Gejagte (Droemer Knaur, München 2009, ISBN 3-426-78232-4), jossa Kuegler kertoo elämästään Euroopassa, kahden kulttuurin välissä. Kirjan on suomentanut Veera Kaski nimellä Elämän viidakossa (Tammi 2011, ISBN 978-951-31-5764-7).