Inkeriläiset
Historia > Inkeriläiset Neuvostoliiton aikana > Jatkosodan jälkeen

Moskovan välirauhan jälkeen syksyllä 1944 Suomesta palautettiin 55 000 inkeriläispakolaista Neuvostoliittoon. Heidät asutettiin kuitenkin Sisä-Venäjälle, Kalininin (Tverin), Novgorodin, Pihkovan, Velikije Lukin ja Jaroslavlin alueille, eikä heillä ollut paluuta kotiseudulleen ennen 1950-luvun puoltaväliä. Palautukset tapahtuivat Neuvostoliiton painostuksesta. Neuvostoliiton valvontakomissio huijasi inkeriläisiä, kun heille luvattiin pääsy takaisin kotiseudulleen, mutta heidät vietiinkin kauas Etelä-Venäjälle.
Inkerinsuomalaiset pyrkivät kuitenkin kotiseuduilleen – jossa jo asui muualta siirrettyä vierasta väkeä – ja jo vuonna 1945 annettiin määräys Neuvostoliiton Sisäasiain kansankomissariaatin valvonnan tehostamisesta inkerinsuomalaisten asumisen estämiseksi Leningradin alueella. Vuonna 1946 annettiin määräys karkottaa inkeriläiset hallinnollisin perustein. Se muutti karkotettujen aseman ja esti heidän liikkumisensa Neuvostoliiton sisällä. Määräys oli voimassa vuoden 1954 huhtikuuhun asti, mutta se ei tehonnut, vaan inkerinsuomalaiset pyrkivät edelleen kotiseuduilleen. Sen johdosta annettiin vuonna 1947 määräys omavaltaisesti Leningradin alueelle palanneiden inkerinsuomalaisten karkotuksesta.
1940-luvun loppuun mennessä karkotukset, teloitukset ja vankileirit olivat tyhjentäneet lähes 140 000 inkerinsuomalaisen kotikylät, ja inkeriläistalot tuhottiin tai annettiin muiden käyttöön. Aikaa Inkerin tyhjentämiseen suomalaisista kului noin 15 vuotta. Näitä tapahtumia on kutsuttu inkeriläisten kansanmurhaksi.
Vankileireillä ja alueilla, jonne inkeriläiset joutuivat he työskentelivät pakkotyössä kaivoksilla, kalastaen, puuvillapelloilla ja metsätöissä. Sodan jälkeen inkerinsuomalaisia muutti Karjalaan ja Neuvosto-Viroon. Toisesta maailmansodasta lähtien inkeriläiset ovatkin olleet hajaannuksessa. Stalinin kuoltuakaan karkotetut ja tuomitut eivät usein uskaltaneet opettaa suomea lapsilleen, ja suomalaisen kulttuurin harjoittaminen oli mahdotonta. Stalinin kuoltua alkoi kyyditettyjen ja karkotettujen vähittäinen paluu. Viroon ja Karjalaan, lähelle inkeriläisten kotiseutua, päätyi kumpaankin karkeasti arvioiden noin 20 000 inkerinsuomalaista. Vain muutama tuhat inkeriläistä oli saanut jäädä Leningradin seudulle. Monen Neuvostoliitossa asuneen suomalaisen etninen tausta hävitettiin tai häivytettiin taka-alalle niin, että heidän Neuvostoliiton sisäisessä passissaan kansallisuutena saattoi lukea ”venäläinen” suomalaisista sukujuurista huolimatta.
Venäläistämistä tehtiin myös muilla keinoin: suomalaisille orpolapsille, joiden vanhemmat oli teloitettu tai viety vankileireille, kehitettiin venäläinen identiteetti ja tausta. Orpokodeissa suomalaislapsille annettiin venäläiset nimet.
Vuonna 1959 Neuvostoliitossa asui virallisen väestölaskennan mukaan 92 000 inkeriläistä. Kun Pähkinäsaaren kihlakunnassa suomenkielisten osuus oli 1600-luvun lopussa 92 prosenttia, vuonna 1959 vastaava luku oli enää 1,6 prosenttia. Vuonna 1979 inkeriläisiä oli Neuvostoliitossa 77 000, vuonna 1989 yhteensä 67 300. Vuoden 1989 väestönlaskennassa lähteestä riippuen 35 prosenttia inkeriläisistä ilmoitti puhuvansa suomea. Vuonna 1995 inkeriläisiä arvioitiin elävän eniten Pietarin seudulla, 15 000–20 000. Toiseksi eniten heitä arvioitiin elävän Karjalan tasavallassa, 17 000–18 000. Virossa inkeriläisten määrän arveltiin olevan 16 700 ja muualla entisen Neuvostoliiton alueella 12 000–15 000. Esimerkiksi Pietarin eteläpuolella sijaitsevassa Hatsinassa vuonna 1940 alueen enemmistö oli suomenkielistä, mutta vuonna 1989 suomalaisia oli enää vajaat 5 000 eli vain parisen prosenttia alueen koko väestöstä. Suomalaisista vain puolet ilmoitti suomen äidinkielekseen.