Louis Riel
Pakovuodet > Mahdollinen armahdus

Alueen varakuvernööriksi nimitetty Adams George Archibald saapui siirtokuntaan 2. syyskuuta 1870 ja otti virallisesti alueen hallintaansa. Epäonnistuttuaan armahduksen saamisessa kapinan aikaisista toimistaan Louis Riel pakeni maasta silloisessa Dakota Territoryssä sijainneeseen St. Joseph's -kirkon suojiin. Siirtokuntaan jääneet Rielin kannattajat kokivat suurta painostusta ja vihamielisyyksiä kanadalaisten sotilaiden taholta. Joulukuussa 1870 pidetyissä Manitoban ensimmäisissä vaaleissa monia Rielin kannattajia valittiin uuteen parlamenttiin, mistä johtuen Riel toivoi pian saavansa armahduksen. Rahahuolet ja stressi aiheuttivat vakavia terveydellisiä ongelmia ja viivästyttivät hänen paluutaan Manitobaan vuoden 1871 toukokuulle saakka.
Siirtokuntaa kohtasi uusi uhka Yhdysvalloista, josta feeniläiset yrittivät hyökätä Redjoen kapinaan osallistuneen William Bernard O'Donoghuen johdolla. Uhan vakavuutta liioiteltiin, mistä johtuen Archibald kutsui vapaaehtoisia tarttumaan aseisiin. Vapaaehtoisista koottiin aseistettuja ratsujoukkoja, joista yhtä Riel johti. Archibaldin tarkastaessa joukkojaan St. Bonifacessa hän henkilökohtaisesti kätteli Rieliä ja tällä eleellä ilmaisi aikaisempien kaunojen unohtamisen. Uutisten Rielin paluusta saavuttua Ontarioon Mair- ja Canada First -liikkeet aloittivat laajan kampanjan Rieliä ja Archibaldia vastaan.
Pääministeri Macdonald valmistautui vuoden 1872 parlamenttivaaleihin ja halusi vähentää kiistoja Québecin ja Ontarion välillä. Hän tarjosi Rielille 1 000 dollaria lahjuksena, jos hän suostuisi lähtemään vapaaehtoiseen maanpakoon. Lisäksi Smith tarjosi 600 puntaa hänen perheelleen. Riel hyväksyi ehdot ja saapui Saint Paulin kaupunkiin 2. maaliskuuta 1872. Riel palasi takaisin Manitobaan jo kesäkuun loppupuolella ja päätti asettua ehdokkaaksi tulevissa parlamenttivaaleissa. Hän luopui myöhemmin ehdokkuudestaan antaen mahdollisuuden Cartierille, joka oli tukenut Rielin armahdusta. Cartier valittiin edustajaksi ollen ainoa ehdokas Provencherin vaalipiirissä. Rielin toiveet virallisesta armahduksesta hiipuivat nopeasti Cartierin kuoltua 20. toukokuuta 1873. Vuoden 1873 vaaleissa Riel ainoana ehdokkaana tuli valituksi, mutta joutui jälleen pakenemaan, koska hänet etsintäkuulutettiin syyskuussa. Thomas Scottin oikeudenkäynnin tuomarina toiminut Lépine vangittiin odottamaan oikeudenkäyntiä. Riel matkusti Montrealiin, mutta pidättämisen tai salamurhan pelossa hän ei istunut kansanedustajana parlamentissa. Ontarion johtaja Edward Blake oli luvannut 5 000 dollarin palkkion Rielin vangitsemiseksi. Riel oli ainoa kansanedustaja, joka ei osallistunut Pacific Scandal -tapauksen käsittelyyn 1873, jossa pääministeri Macdonaldia syytettiin lahjusten ottamisesta Canadian Pacific Railwayltä. Skandaali johti Macdonaldin hallituksen eroon marraskuussa. Liberaalisen puolueen johtaja Alexander Mackenziestä tuli väliaikainen pääministeri ja uudet vaalit järjestettiin tammikuussa 1874. Liberaalit ja Mackenzie muodostivat uuden hallituksen, mutta Riel onnistui säilyttämään edustajanpaikkansa suurella äänienemmistöllä kilpailijaansa J. Hameliniin nähden. Vahvistaakseen edustajapaikkansa, Rielin täytyi valitsemisensa jälkeen käydä allekirjoittamassa nimensä rekisteröintikirjaan. Tämän hän teki valeasun turvin tammikuussa. Rielin vastustaja Schultz valittiin kansanedustajaksi Lisgarin vaalipiiristä  Tämä jatkoi parlamentissa Rielin vastaisia toimiaan ja onnistui saamaan hänet erotettua 16. huhtikuuta 1874. Uusissa vaaleissa Riel valittiin jälleen Provencherin vaalipiiristä ainoana ehdokkaana, muttei hän vieläkään pystynyt ottamaan tointa vastaan. Rielin sinnittelyllä oli symbolinen merkitys métiseille. Myös kansan mielipide Québecissa oli hänen puolellaan.