stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Armenian jalkapalloliigan kausi 2014–2015
Parhaat maalintekijät

| Sijoitus | Pelaaja | Joukkue | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Jean-Jacques Bougouhi | Shirak | 21 |
| 1 |  César Romero Zamora | Pyunik | 21 |
| 3 |  Zaven Badoyan | Pyunik | 10 |
| 3 |  Kamo Hovhannisyan | Pyunik | 10 |
| 3 |  Aleksandar Rakić | Ararat | 10 |
| 6 |  Artak Aleksanyan | Ulisses | 9 |
| 6 |  Mihran Manasyan | Alashkert | 9 |
| 6 |  Hovhannes Goharyan | Ulisses | 9 |
| 6 |  Gevorg Karapetyan | Mika | 9 |
Anthony Weiner

Anthony Weiner.
Anthony David Weiner (s. 4. syyskuuta 1964 Brooklyn, New York) on entinen yhdysvaltalainen demokraattien poliitikko. Hän toimi kongressiedustajana New Yorkista vuosina 1999–2011.
Weiner opiskeli valtio-oppia New Yorkin osavaltionyliopistossa valmistuen vuonna 1985. Hän oli aktiivinen opiskelijapolitiikassa ja aloitti valmistumisensa jälkeen työt silloiselle demokraattien kongressiedustaja Chuck Schumerille. Weiner valittiin edustajainhuoneeseen vuoden 1998 vaaleissa, jolloin hän täytti Schumerin paikan tämän päästyä New Yorkin senaattoriksi. Hänet valittiin uudelleen kuudelle kaudelle, josta viimeinen jäi kuitenkin kesken Weinerin jouduttua eroamaan virastaan.
Toukokuussa 2011 Weiner joutui kohu-uutisoinnin kohteeksi lähetettyään itsestään puolialastomia kuvia nuorelle naiselle Twitterissä. Hän väitti aluksi joutuneensa hakkeroinnin tai kuvamanipulaation kohteeksi. Lehdistötilaisuudessa 6. kesäkuuta Weiner kuitenkin myönsi tapahtuneen ja sen, että on käynyt sopimattomia keskusteluja kuuden naisen kanssa. Hän ilmoitti ensin, ettei eroa tapahtuneen takia virastaan vaan hakeutuu hoitoon, mutta koska kohu kuitenkin vaikeutti demokraattisen puolueen toimintaa, puoluetoverit kehottivat häntä eroamaan, ja hän jätti eronpyynnön 16. kesäkuuta. Weineria pidettiin vahvana New Yorkin pormestariehdokkaana tulevissa vuoden 2013 vaaleissa.
Weiner avioitui Hillary Clintonin erityisavustaja Huma Abedinin kanssa heinäkuussa 2010. Heillä on joulukuussa 2011 syntynyt poika. Elokuussa 2016 Abedin ilmoitti hakevansa eroa Weinerin uuden viestiskandaalin vuoksi. Huhtikuussa 2016 tuli teatterilevitykseen hänen seksiviestiskandaaliaan ja epäonnistuneita vuoden 2013 New Yorkin pormestarinvaaleja käsittelevä dokumenttielokuva Weiner, jossa seurataan Weinerin pormestarinvaalikampanjan ylä- ja alamäkiä loppuen pari vuotta myöhempään vaiheeseen kun skandaali on jo hälvennyt. Weiner kertoo omia näkemyksiään tapahtuneista ja siitä, miten skandaalit ja mediaryöpytys ovat vaikuttaneet hänen henkilökohtaiseen elämäänsä ja ihmissuhteisiinsa.
Aiheesta muualla

Weiner (vuoden 2016) dokumentti
April Kepner

| April Kepner |
| --- | --- |
Luoja(t):  Shonda Rhimes
Näyttelijä(t):  Sarah Drew
Ensi- esiintyminen:  "Invasion" 15. lokakuuta 2009
Henkilötiedot
Sukupuoli:  nainen
Kotipaikka:  Columbus, Ohio
Suhteet
Vanhemmat:  Joe Kepner (isä), Karen Kepner (äiti)
Sisarukset:  Libby Kepner, Kimmie Kepner, Alice Kepner
Puoliso(t):  Jackson Avery (2013–2016) Matthew Taylor (2018–2020)
Lapset:  Samuel Norbert Avery (poika, Jacksonin kanssa, kuollut) Harriet Kepner-Avery (tytär, Jacksonin kanssa)
Infobox OKNimi-testi OK: 
April Kepner on fiktiivinen hahmo ABC:n draamasarjassa Greyn anatomia. Hahmon loi sarjan tuottaja Shonda Rhimes, ja häntä esittää näyttelijä Sarah Drew. Kepner sai ensiesiintymisensä jaksossa "Invasion" kirurgiaan erikoistuneena lääkärinä Mercy West Medical Centeristä, jonka henkilökuntaa saapui Seattle Grace Mercy Westiin.
April Kepner syntyi 23. huhtikuuta 1982, Columbuksessa, Ohiossa. Hänen äitinsä Karen oli opettaja ja isänsä Joe maanviljelijä. April on perheen neljästä tyttärestä toiseksi vanhin.
Kepner oli alun perin kirurgian residentti Mercy West Medical Centerissä. Kepner siirtyy Seattle Grace Mercy Westiin kahden sairaalan yhdistämisen jälkeen. Hänen kanssaan Seattle Graceen tulivat Jackson Avery (Jesse Williams), Reed Adamson (Nora Zehetner) ja Charles Percy (Robert Baker). Kepner erikoistui traumakirurgiksi Owen Huntin avulla.
Pianokonsertto nro 4 (Rahmaninov)

Sergei Rahmaninov vuonna 1921
Pianokonsertto nro 4 g-mollissa, op. 40, on yksi venäläisen säveltäjä Sergei Rahmaninovin merkittävimmistä teoksista, joka valmistui vuonna 1926.
Teoksesta on olemassa kolme versiota. Konserton ensimmäisen version epäonnistuneen ensi-illan jälkeen säveltäjä teki kappaleeseen leikkauksia ja muita muutoksia. Tämä hieman lyhyempi toinen versio julkaistiin vuonna 1928.
Toinenkaan versio ei kuitenkaan menestynyt konserteissa, jonka seurauksena Rahmaninov päätti tilapäisesti lopettaa kaikki kappaleen esitykset. Hän teki kappaleeseen erittäin suuria muutoksia ja lopulta julkaisi nykyään eniten esitetyn kolmannen version vuonna 1941.
Rahmaninovin kuolinpesä julkaisi alkuperäisen käsikirjoituksen vuonna 2000. Teos on omistettu Nikolai Medtnerille, joka puolestaan omisti toisen pianokonserttonsa Rahmaninoville seuraavana vuonna.
Rakenne

Rahmaninovin aiempiin konserttoihin verrattuna Pianokonsertto nro 4 sisältää terävämpiä temaattisia profiileja sekä hienostuneempia tekstuureja pianolle ja orkesterille. Nämä ominaisuudet eivät johda aiempaa yksinkertaisempaan kokonaisuuteen, sillä teos on omalla tavallaan erittäin monimutkainen. Sen sijaan ne havainnollistavat Rahmaninovin kasvua säveltäjänä: Kolmas pianokonsertto sisälsi jo selvästi kevyempiä ja hienovaraisempia orkestraalisia tekstuureja uin Pianokonsertto nro 2. Tätä linjaa jatkaen Neljäs pianokonsertto on vieläkin kevyempi, mutta sitäkin nerokkaampi.
Konsertto on jaettu kolmeen osaan:
Allegro vivace (g-molli).
Largo (C-duuri)
Allegro vivace (g-molli → Des-duuri → G-duuri)
Vaikutteet > Moderni klassinen musiikki

Rahmaninovin ympärillä soiva musiikki oli todistus siitä, että lokakuun vallankumous oli muuttanut paljon muutakin kuin vain poliittista ilmapiiriä. Vaikka hän ei aina pitänytkään kuulemastaan, hän ainakin tiedosti millaista musiikkia hänen aikalaisensa Bartók, Hindemith, Stravinsky, Schönberg sekä Les Six sävelsivät. Jopa ennen vallankumousta, vuonna 1916 venäläinen kriitikko Leonid Sabaneyev huomasi, että Rahmaninovin tyyli oli muuttunut hänen yhdeksässä Op. 39 Études-Tableaux'ssa:
Tämä suuri lahjakkuus pohtii nyt musiikillisia käytäntöjään. Selvästikin säveltäjän yksilöllinen tyyli (jonka huipentumana pidän hänen loistavaa toista pianokonserttoaan) on syystä tai toisesta lakannut tyydyttämästä häntä.
Suurten lahjakkuuksien etsiminen on aina kiinnostavaa. Vaikka en henkilökohtaisesti luokittelisikaan Rahmaninovin musiikkia mestareiden rinnalle, on selvää, että hänestä huokuu suunnaton sisäinen voima. Hänellä on niin paljon potentiaalia, mutta jokin estää sitä puhkeamasta kukkaan. Hänen taiteellinen persoonansa sallisi enemmän, kuin mitä hän on meille tarjonnut.
Jos bolševikit eivät olisi nousseet valtaan, ja Rahmaninov olisi jäänyt Venäjälle, niin Pianokonsertto nro 4 olisi luultavasti saanut ensi-iltansa jo vuonna 1919, kahdeksan vuotta ennen sen todellista julkaisemista. On myös mahdollista, että säveltäjän luovuuden kehdossa, hänen sukulaistensa kesäpaikassa Ivanovkan (ven. Ивановка) maakartanossa (Uvarovskin piiri, Tambovin alue), jossa monet hänen suurista teoksistaan syntyivät, konsertosta olisi voinut tulla aivan erilainen kappale, kuin millaisena se nykyään tunnetaan.
Vaikutteet > Jazz

Monet ovat todenneet Rahmaninovin olevan George Gershwinin tunnetun Sinisen rapsodian innoittama. Sininen rapsodia (Rhapsody in Blue) oli myös sävelletty pianolle ja orkesterille ja se valmistui jo vuonna 1914, kolme vuotta ennen kuin Rahmaninov julkaisi viimeisen pianokonserttonsa. Rahmaninov oli paikalla Gershwinin Sinisen rapsodian ensi-illassa 12.2.1924.
Monet pitivät näitä uusia jazz elementtejä liian erilaisina verrattuna Rahmaninovin aiempaan tyyliin, joka oli enemmänkin synkkä ja mietiskelevä. Vaikka teoksen juuret ovatkin Venäjällä, kappale oli suurimmaksi osaksi sävelletty New Yorkissa ja viimeistelty Länsi-Euroopassa. Rahmaninov oli älykäs ja herkkä mies, joka otti vaikutteita häntä ympäröivästä nopeasti muuttuvasta maailmasta. Yksi maailman viimeisistä romantiikan liekeistä oli jo sammunut, haluttiin siihen uskoa tai ei.
Yleiskatsaus

Teos sai aluksi negatiivista palautetta kriitikoilta. Monimutkaista rakennetta kritisoitiin amorfisena sekä vaikeana ymmärtää yhdeltä kuulemalta. Vain toinen osa (Largo) sisältää selvän melodian, ja muut osat koostuvat lähinnä virtuoottisista juoksutuksista pianolla. Kuten monet muut Rahmaninovin myöhäisteokset, konsertto sisältää rohkeaa kromatiikkaa sekä jazzahtavia piirteitä.
Yleiskatsaus > Sävellys

Rahmaninov lähti Venäjältä perheensä kanssa 22./23.12.1917 Pietarista Helsingin kautta laivalla konserttiin Tukholmaan. Hän ei enää palannut kotimaahansa myöhemmin. Eläessään valkoisena emigranttina Rahmaninovilla oli elätettävänään vaimo sekä kaksi tytärtä. Tämä tarkoitti sitä, että hänen täytyi lopettaa säveltäminen hetkeksi ja keskittyä uraansa konserttipianistina. Voi olla, että hänelle teki hyvää pitää pieni tauko säveltämisestä, jolloin hän pystyi aidosti sisäistämään uudet olosuhteensa.
Dresdenissä, jossa hän oli ennenkin säveltänyt paljon, Rahmaninov alkoi miettiä säveltämisen uudelleen aloittamista. Hän kirjoitti hyvälle ystävälleen Nikolai Medtnerille: "Olen jo aloittanut työskentelyn. Etenen hitaasti." Kahdeksan vuoden suuren pianokiertueen jälkeen vuonna 1925 Rahmaninov alkoi tosissaan työstämään neljättä pianokonserttoaan. Jos tarkastellaan toista osaa (Largo), voidaan huomata, että siinä on paljon samankaltaisuuksia hänen Études-Tableaux'hon op. 39, joka valmistui jo vuonna 1917. Voidaan arvella, että konserton säveltäminen olisi voinut alkaa jo vuonna 1911.
Teoksen valmistuessa Rahmaninov huomasi kappaleessa kaksi tiettyä ongelmaa: kolmas osa (Allegro vivace) oli hänen mielestään liian pitkä ja orkesteri soittaa kappaleessa lähes jatkuvasti. Jälkimmäinen seikka on havaittavissa myös toisessa pianokonsertossa. Hän tuli johtopäätökseen, että kappaleeseen tulisi tehdä mittavia leikkauksia. Epävarmuus siitä, kuinka hän ilmaisisi musiikilliset ajatuksensa, sekä monivuotinen tauko säveltämisessä ovat voineet vaikuttaa siihen, miksi nykykritiikot ovat luonnehtineet neljättä pianokonserttoa hajanaiseksi.
Pianokonsertto sai ensi-iltansa Philadelphiassa 18.3.1827. Solistina toimi itse Rahmaninov ja Philadelphian orkesteria johti Leopold Stokowski. Toisen esityksen jälkeen 19.3. Rahmaninov esitti kappaleen samalla kokoonpanolla New Yorkissa 22.3. Samoissa konserteissa esitettiin myös Rahmanovin Kolme venäläistä laulua, op. 41, kuorolle ja orkesterille. Toisin kuin neljäs pianokonsertto, Kolme venäläistä laulua sai joka kerta myönteisen vastaanoton.
Yleiskatsaus > Vastaanotto

Kriitikkojen vastaanotto oli yleisesti erittäin negatiivinen. Arvostelut olivat kenties huonoimmat mitä Rahmaninov oli koskaan saanut, kenties lukuun ottamatta ensimmäistä sinfoniaa, joka sai ensi-iltansa vuonna 1897. Reaktioita voidaan verrata niihin arvosteluihin, joita Debussy, Fauré sekä Roussel saivat myöhäisistä teoksistaan. Kaikki nämä säveltäjät olivat muuttaneet suuresti tyyliään, jota kriitikot pitivät heidän taiteellisen ilmaisuvoimansa heikentymisenä. Monet olivat yllättyneitä, että Rahmaninov oli poikennut sävellysnormeistaan. Toisaalta olisi ollut erikoista, jos Rahmaninov olisi jatkanut yltiöromanttista tyyliään sen jälkeen, mitä hän oli kokenut juuri ennen lähtöään Venäjältä.
Neljännen pianokonserton suhteellisen moderni tyyli ei johtunut sen terävistä dissonansseista, vaan sen yleisestä sävellyksellisestä asenteesta. Sen rakenne oli entisiä teoksia pyöreämpi ja amorfisempi. Sen musiikilliset väittämät ja fraasit ovat hienovaraisempia ja entistä epäsuorempia. Tämä räväkkä muutos Rahmaninovin tyylissä tuli monelle kuuntelijalle yllätyksenä, vaikka se oli kaikkea sitä, mitä häneltä olisi silloin voinutkin odottaa. Hänen elämässään oli tapahtunut suuria muutoksia, miksi ei myös musiikissakin? Enteitä tästä uudesta tyylistä oli ollut jo havaittavissa täysin uudistetussa ensimmäisessä pianokonsertossa, joka oli hänen viimeinen suuri teoksensa ennen Venäjältä lähtöä.
Yleiskatsaus > Lisää leikkauksia

Rahmaninov turhautui konserton negatiivisesta vastaanotosta suuresti. Jo ensimmäisten esitysten jälkeen hän teki koko teokseen mittavia muutoksia. Kappaleen pituus lyheni yli tuhannesta tahdista vain noin yhdeksäänsataan. Tämä 902-tahtinen versio julkaistiin Pariisissa vuonna 1928. Kappale sai Euroopan ensi-iltansa 2.12.1928 Leff Pouishnoffin esittämänä Manchesterissa. Kappale esitettiin Keski-Euroopassa myöhemmin seuraavana vuonna. Eurooppalainen vastaanotto ei ollut yhtään aikaisempaa positiivisempi. Aikaisempaakin turhautuneempana Rahmaninov päätti lopettaa kappaleen esitykset. Hän tulisi tulevina vuosina käymään kappaleen läpi perusteellisesti.
Tunnetut pianistit kuten Vladimir Ashkenazy sekä Leslie Howard ovat olleet sitä mieltä, että Rahmaninovin ensimmäinen versio pianokonsertosta oli paras. Heidän mielestä hänen ei olisi pitänyt kuunnella kriitikoita eikä tehdä muutoksia kappaleeseen, jotka heikensivät alun perin erittäin vaikuttavaa kappaletta. Toisaalta musiikkitieteilijä Geoffrey Norris ajattelee, että Rahmaninov ei mennyt muutoksissaan tarpeeksi pitkälle. Jos hän olisi tarttunut rakenteellisiin heikkouksiin vieläkin tarmokkaammin, vastaanotto olisi voinut olla parempi.
Yleiskatsaus > Tarkistaminen

Vaikka Rahmaninov puhui pianokonserton pariin palaamisesta kolmannen sinfoniansa valmistumisen jälkeen, hän teki niin vasta 15 vuotta ensi-illan jälkeen vuonna 1941. Näin ollen neljännestä pianokonsertosta tuli viimeinen alkuperäisteos, jonka parissa hän työskenteli. Rahmaninov ei muokannut temaattista materiaalia, vaan puuttui orkestrointiin, yksinkertaisti toista osaa sekä teki mittavia muutoksia kolmanteen osaan. Koko teoksen tahtimäärä tipuui reiluun kahdeksaansataan aikaisemmasta 902:sta. Seuraavana syksynä 1942 muokattu versio sai ensi-iltansa Philadelphiassa. Tällä kertaa kapellimestarina toimi Eugene Ormandy.
Rahmaninov oli sovittamassa kappaletta kahdelle pianolle, mutta ei saanut sitä valmiiksi elämänsä aikana. Robert Russell Bennett saattoi tämän sovituksen päätökseen Rahmaninovin vaimon pyynnöstä.
Aiheesta muualla

Vladimir Ashkenazyn haastattelu neljännen konserton käsikirjoituksesta
Pianokonsertto nro 4 nuotit, IMSLP
Rahmaninov piti ystävänsä Aleksandr Skrjabinin kuoleman jälkeen muistokonsertteja, joissa hän soitti Skrjabinin musiikkia. Hän kappaleidensa opettelu konsertteja varten vaikutti myös Rahmaninovin omaan tyyliin.
Paul Whiteman ja hänen yhtyeensä vuonna 1921. Rahmaninov arvosti heidän musiikkiaan suuresti.
Sergei Rahmaninov
Antti Muukka

Antti Muukka (30. marraskuuta 1896 Lemi – 2. huhtikuuta 1970 Lappeenranta) oli suomalainen taidemaalari.
Muukka kävi Viipurin taiteen ystävien piirustuskoulun 1919–1922 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1922–1924. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1935 ja 1938.
Muukka maalasi maisemia ja muotokuvia ja erikoistui erityisesti muotokuvien piirtämiseen hiilellä. Hänen tunnetuin teoksensa on kuitenkin Lemin kirkon alttaritaulu vuodelta 1926.
Kirjallisuutta

Marjatta Räsänen : Antti Muukka : ylämaalainen impressionisti. Etelä-Karjalan taidemuseo - Lappeenrannan kaupunki 1993
Arjava

Arjava on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Antti Arjava (s. 1961), Suomen Kulttuurirahaston yliasiamies
Hellevi Arjava (1936–2024), kirjailija
Kaisa Arjava (1906–1990), pianisti ja pedagogi
Ritva Arjava, (1932–2019), pianisti
Väinö Arjava (1899–1976), viulisti ja konserttimestari, director musices
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Arjessa

| Arjessa Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2010
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Emoyhtiö:  Humana AB
Tytäryhtiöt:  Hyvinvointipalvelut Arjessa Oy
Kotisivu:  arjessa.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Arjessa Oy on sosiaali- ja hoivapalveluita myyvä yritys. Palveluita tuotetaan noin 1 500 sosiaali-, terveys-, opetus- ja kasvatusalan ammattilaisen voimin. Arjessa on osa Humana-yhtiötä. Arjessa on Humanan Suomen maayhtiö.
Arjessa on perustettu vuonna 2010. Toukokuussa 2016 Kilpailu- ja kuluttajavirasto hyväksyi Humana AB:n ja Arjessa Oy:n välisen yrityskaupan.
Argentiinanviidakkohaukka

| Argentiinanviidakkohaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Buteoninae (sinikotilohaukka on viim.)
Suku::  Viidakkohaukat Leucopternis
Laji::  polionotus
Kaksiosainen nimi
 Leucopternis polionotus  (Kaup, 1847) 
Synonyymit
 Leucopternis polionata 
Katso myös
   Argentiinanviidakkohaukka Wikispeciesissä   Argentiinanviidakkohaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Argentiinanviidakkohaukka (Leucopternis polionotus) on haukkojen heimon viidakkohaukkojen sukuun kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Brasiliassa ja Paraguayssa ja myös Urugyayssa, jossa sen alkuperä on kuitenkin tuntematon. Sen populaatio on pieni, sillä sen elinalueita hävitetään. Toistaiseksi se on luokiteltu silmälläpidettäväksi mutta lisätutkimukset saattavat muuttaa sen luokitusta. Aikuisten yksilöiden määräksi arvioidaan alle 10 000, jolloin kokonaispopulaatio olisi alle 15 000.
Se elää alavilla tai keskikorkeilla alueilla kosteissa metsissä, etenkin vuoren juurella. Sitä on tavattu myös sekundaarimetsissä ja Paranássa viljelmillä. Sen uhkana on kaupungistuminen teollistuminen, maanviljelyn laajentuminen asutuksen laajentuminen ja siihen liittyvä teiden rakentaminen. Brasiliassa on huomattu, että se on mukautunut elämään viljellyissä mäntymetsissä.
Autoclave

Autoclave oli yhdysvaltalainen indie rock -yhtye, joka perustettiin Washingtonissa kesällä 1990. Yhtye jäi varsin lyhytikäiseksi projektiksi, sillä se hajosi jo vuonna 1991 ehdittyään julkaista vain yhden albumin, Dischord Records -indielevymerkin kustantaman Autoclaven.
Jäsenet

Christina Billotte
Mary Timony
Nikki Chapman
Melissa Berkoff
Aselepo

Aselepo on sodan tai muun aseellisen konfliktin tilapäinen keskeytys. Aseellisen konfliktin jo ollessa käynnissä riidan osapuolia voidaan yrittää suostutella tulitaukoon tai aselepoon neuvotteluyhteyden uudelleen avaamiseksi. Tällöin sovitaan, etteivät osapuolet suorita sotatoimia toisiaan vastaan tietyn ajankohdan jälkeen tai tietyllä aikavälillä. Sovinto voi olla alueeltaan tai kestoltaan rajattu.
Aselepo voi muodostua vuosien mittaiseksi, mikäli valtiot eivät solmi rauhansopimusta, jossa ne määrittelevät kaikki sodan- tai konfliktinjälkeiset kysymykset.
Aselepoa edeltää tulitauko, jossa välittömät sotatoimet lopetetaan, mutta joukot jäävät paikoilleen asemiinsa valmiina jatkamaan taistelua.
Anne Erm

Anne Erm vuonna 2006 Raadiomajassa.
Anne Erm (s. 4. syyskuuta 1943 Rakvere, Viro) on virolainen festivaalijohtaja, jazzmusiikin piirissä vaikuttava musiikkialan toimija, laulaja, pianisti ja musiikkitoimittaja.
Erm on perustanut vuonna 1990 suositun ja Baltian suurimman jazzfestivaalin Jazzkaarin. Aiemmin hän työskenteli radio- ja musiikkitoimittajana ja on tehnyt ohjelmia myös Moskovaan ja EBU:n verkostoon Eurooppaan.
Erm opiskeli Tallinnan musiikkiopistossa ja sen jälkeen konservatorion (nyk. Viron musiikki- ja teatteriakatemia) säveltäjälinjalla. Hän lauloi 1960-luvun suosituimpiin kuuluvassa lauluyhtyeessä Collagessa, jonka nimen hän on keksinyt.
Ermin puoliso on Enn Mikker.
Teokset

Polkast rokini
Aiheesta muualla

Vastab Anne Erm / Joosep Sang 2005 Teater.Muusika.Kino (viroksi)
Argentinisches Tageblatt

| Argentinisches Tageblatt |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Roberto Alemann
Levikki:  10 000
Perustettu:  1878
Kotikunta:  Buenos Aires
Kotimaa:  Argentina
Sivukoko:  broadsheet
Ilmestymistiheys:  kerran viikossa lauantaina
Kieli:  saksa
Aiheesta muualla
Kotisivu
Argentinisches Tageblatt on kerran viikossa lauantaisin Buenos Airesissa Argentinassa ilmestyvä saksankielinen sanomalehti.
Lehti ilmestyi vuosina 1889–1981 päivälehtenä, mutta on taloudellisista syistä muuttunut viikkolehdeksi. Sen levikki on noin 10 000. Lehden perustivat Sveitsin Bernistä muuttanut Johann Alemann ja hänen poikansa Moritz. Lehti ilmestyi aluksi nimellä Argentinisches Wochenblatt ('argentiinalainen viikkolehti'), mutta 1889 Aleman muutti sen päivälehdeksi ja se sai uuden nimen, Argentinisches Tageblatt. Viikkolehti Wochenblatt ilmestyi viikonvaihdenumerona vuoteen 1967.
Perustajan kuoleman jälkeen tämän poika Ernesto F. Alemann otti 1925 lehden johdon käsiinsä, ja hänen aikanaan lehdestä tuli argentiinansaksalaisten keskuudessa syntyneen kansallissosialisminvastaisen opposition äänitorvi ja maineikas lehti maailmallakin. Lehti jatkaa yhä edelleen vapaamielisellä linjalla. Perustajan jälkeläiset ovat olleet sen johdossa koko sen ilmestymisen ajan. Nykyinen päätoimittaja on Argentiinan entinen talousministeri Roberto Alemann.
Arubankoira

| Arubankoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Aruba
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  1500-luku
Alkuperäinen käyttö:  iguaanin metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys- ja seurakoira
Muita nimityksiä:  Cunucu, Arubian Cunucu Dog, Segugio delle Antille Olandesi, Segugio di Aruba
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Paino:  20–24 kg
Säkäkorkeus:  40–50 cm
Väritys:  lukuisia eri vaihtoehtoja
Arubankoira eli cunucu on arubalainen paaria-tyyppinen koirarotu. Se on maailman mittakaavalla melko tuntematon, mutta muutama yksilö on viety Yhdysvaltoihin.
Ulkonäkö

Arubankoira on keskikokoinen, atleettinen alkukantainen koira, jonka häntä kaartuu selän ylle kuten pystykorvilla. Sen runko on keskipitkä, korvat pystyt ja karvapeite sileä. Väritys on yleensä valkoinen ruskein merkein tai black & tan. Säkäkorkeus on 40–50 cm ja paino 20–24 kg. Vaikka eri sukupuolille ei ole määritelty omia mittoja, nartut ovat yleensä pienempiä kuin urokset.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on peloton, älykäs ja omistajalleen uskollinen. Se on erittäin nopea ja ketterä, ja sillä on uskomaton ponnistusvoima. Monet sen ominaisuudet ovat kehittyneet sen jouduttua sopeutumaan metsästykseen saaren sisämaan kuivassa ja kivikkoisessa, lähes aavikkomaisessa maastossa. Se sopeutuu mitä erilaisimpiin sääolosuhteisiin ja siitä saa myös hyvän seurakoiran.
Alkuperä

Aiemmin arubankoiran alkuperä oli epävarma, mutta nykyaikaisten DNA-testien ja hollantilaisen geneetikko C.T. Groesbeckin kenttätutkimuksen ansiosta on varmentunut, että se polveutuu portugalilaisten orjakauppiaiden saarelle 1500-luvulla mukanaan tuomasta iberianpodencosta tai iberialaisesta vinttikoirasta. On todennäköistä, että tällä tarkoitettiin keskikokoista portugalinpodengoa tai jotain sitä paljon muistuttanutta vanhempaa rotua.
Paikalliset arawak-intiaanit kiinnostuivat portugalilaisten koirista ja alkoivat kasvattaa niitä iguaanin ja muun pienriistan metsästykseen. Parantaakseen populaation ominaisuuksia he risteyttivät iberianpodencoja Aruban alkuperäisten puolivillien koirien kanssa. Rodun nykyisen ulkomuodon, erityisesti hännänkannon, perusteella nämä saaren puolivillit koirat kantoivat mm. pystykorvan geenejä. Arawakien jalostustyön seurauksena syntyi nykyinen rotu, joka on hyvin harvinainen kotisaarensa ulkopuolella.
Vuonna 1999 Aruban hallitus julkaisi sarjan postimerkkejä, joissa esiintyy arubankoira.
Alkuperä > Etymologia

Cunucu tarkoittaa papiamentun kielellä "maaseutua", mutta on kuitenkin alun perin johdettu arawakien kielestä.