stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kannettava tietokone
Historia

Varhaisimpia kannettavia tietokoneita oli MCM/70.
IBM 5100 oli IBM:n ensimmäinen tuotantoon asti päätynyt henkilökohtainen tietokone, joka esiteltiin vuonna 1975. 5100 oli ensimmäisiä ”omavaraiseksi” kutsuttavia siirrettäviä tietokoneita. HP-9830A (1973) oli myös ”omavarainen” siirrettävä tietokone, mutta sitä markkinoitiin pöytälaskimena.
Ensimmäinen kaupallisesti menestynyt kannettava tietokone oli vuonna 1981 julkaistu 10 kg:n painoinen CP/M-käyttöjärjestelmää ajava Osborne 1
Epson HX-20 (1982) on sanottu olevan ensimmäinen varsinainen ”sylitietokone” (Suwa Seikosha HC-20 Japanissa, paino 1,6 kilogrammaa). Tietokone myös patentoitiin.
Ensimmäinen värinäytöllä varustettu kannettava tietokone oli puolestaan vuonna 1983 julkaistu Commodore SX-64. Ensimmäinen IBM PC -yhteensopiva kannettava oli vuonna 1983 julkaistu Compaq Portable, joka oli samalla myös ensimmäinen IBM PC -klooni.
Vuonna 1983 julkaistu Gavilan SC oli ensimmäinen kannettava, jota markkinointiin ”laptop”-nimellä.
Sharp PC-5000 painoi noin 11 naulaa (noin 5 kg).
Vuonna 1985 julkaistiin Toshiba T-1100, joka painoi 4 kg. Samana vuonna Fujitsu FM16π painoi 2,9 kg.
Vuonna 1986 IBM julkaisi IBM PC Convertible -kannettavan (malli 5140), joka oli IBM:n ensimmäinen laptop-kokoluokan kannettava ja käytti 3,5 tuuman levykkeitä. IBM PC Convertible painoi 5,5 kg, mikä oli merkittävä parannus kaksi vuotta aikaisemmin julkaistuun IBM Portable PC (malli 5155) -tietokoneeseen verrattuna. IBM Portable PC ei ollut varsinaisesti kannettava tietokone vaan siirrettävä, koska vaikka siinä oli sisäänrakennettu näyttö, siinä ei ollut akkua ja sitä oli käytettävä verkkovirralla.
Kannettavat yleistyivät 1980-luvulla kenttätyössä toimivien tutkijoiden ja liikemiesten tarpeisiin. Aluksi ne olivat CRT-kuvaputkinäytöillä varustettuja, painavia ja vaativat aina verkkovirtaa toimiakseen. Sen jälkeen niihin tulivat isot akut, kevyemmät näyttöratkaisut (kuten punertavat plasmanäytöt ja mustavalkoiset passiivimatriisinäytöt) sekä hiirenkorvikkeet. Kehitys jatkui, aina kuitenkin niin, että kannettavat tulivat jonkin verran vastaavia pöytäkoneita jäljessä.
1980- ja 1990-lukujen vaihteessa ilmestyivät ”palmtop”-luokan kannettavat tietokoneet kuten Atari Portfolio ja HP 95LX.
Minikannettava on yksi kehityssuuntaus kannettavissa tietokoneissa.
Tekniikka

Nykyaikaisissamilloin? kannettavissa on nestekidenäyttö, jonka koko on usein alle 17 tuumaa. Pienissä UMPC:issä näytön koko on normaalisti 7–10″ ja uusissa mediakannettavissa jopa yli 17″.
Näytönohjain ja äänikortti on lähes poikkeuksetta integroitu. Keskusmuistina käytetään SODIMM-moduleja. Suorittimina käytetään kannettaville tietokoneille suunniteltuja prosessoreja, joissa pieni virrankulutus on tärkeää. Kannettavien tietokoneiden markkinat kasvavat voimakkaasti pöytäkoneiden kustannuksella.
Massamuistina on 1,8 tai 2,5 tuuman kiintolevy tai SSD-levy.
Kannettavan näppäimistö eroaa pöytäkoneen näppäimistöstä siten, että näppäimet ovat tiiviimmin kiinni toisissaan ja erillinen numeronäppäimistö on lähes kaikissa 15,4″ ja sitä pienemmissä malleissa jätetty pois.
Kannettavissa tietokoneissa on käytössä useita osoitinlaitteita tyypillisen hiiren korvikkeeksi:
Kosketuslevy on noin 10 cm leveä suorakulmion muotoinen alue, jolla kuljetetaan sormea ja osoitin liikkuu mukana.
Kosketusnäytöllä hiirtä ohjataan liikuttamalla kynää tai sormea näytön pinnalla.
Tappihiiri on kuminen pieni tappi näppäimien välissä, jota kallistelemalla osoitin liikkuu näytöllä.
Pallohiiri oli näppäimistöön tai näyttöön upotettu pyöriteltävä pallo, joita tosin ei enää juurikaan käytetä.
Tarvittaessa kannettaviin voidaan liittää myös tavallinen pöytäkoneen näppäimistö ja hiiri langattomasti (muun muassa Bluetooth-yhteydellä).
Kannettavissa on normaalisti ExpressCard-liitäntä lisäkortteja varten vanhemman PCMCIA:n väistyessä niiden tieltä. IrDA-yhteys, joka käyttää infrapunasäteilyä tiedonsiirtoon, on yleisesti korvattu Bluetooth-yhteydellä. Sisäinen WLAN-tuki löytyy lähes jokaisesta nykyään valmistettavasta kannettavasta ja sisäinen 3G-sovitin yleistyy.
Telakointiasemia käytetään liitäntöjen laajentamiseen ja johtojen kytkemisen vaivan vähentämiseen.
Sylimikron paino on keveimmillään alle 1 kg, kuitenkin ollessa yleisimmin väliltä 2–4 kg. Näitäkin raskaampia ovat pöytäkoneen korvaavat suuret viihdekeskukset, joiden paino voi olla jopa 10 kg. Akun kesto on usein väliltä 1,5–8 tuntia, riippuen käytöstä, akusta ja laitteiston tehonkulutuksesta.
Teknisiä ongelmia

Koon pienentäminen nostaa usein kannettavan hintaa ja ominaisuuksista saatetaan joutua tinkimään. Kannettavat eivät yleensä sovellu raskaaseen pelikäyttöön, koska niiden suunnittelussa on panostettu pääasiassa työkäyttöön. Yleensä kannettavien pahin pullonkaula pelikäytössä on näytönohjain. Tehokannettavien ongelmana on nopeiden suorittimien, näytönohjaimien sekä näyttöjen suuri tehonkulutus, pieni tila aiheuttaa myös laitteiston lämpenemistä.
Kannettavan tietokoneen ergonomia on usein huonompi kuin pöytäkoneissa, ja paljon kannettavaa tietokonetta käyttävälle voi tulla ongelmia huonon ergonomian kanssa.
Kannettavien laajennettavuus on myös pöytäkonetta heikompi, koska niihin ei ole tarkoituksenmukaista jättää tilaa sisäisille laitteistolaajennuksille, sen sijaan kannettavista tietokoneista lähes aina löytyvä ExpressCard-väylä sekä USB-väylä on tarkoitettu ulkoisia laajennuksia varten. Kannettavien tekniset ratkaisut ovat usein valmistajakohtaisia, eikä monia sisäisiä laitteita ole saatavilla kuin laitteen valmistajalta, eivätkä kahden eri laitevalmistajan varaosat useinkaan ole keskenään yhteensopivia. Kannettavaa hankittaessa kannattaakin panostaa siihen, että kone vastaa käyttötarkoitustaan jo valmiiksi mahdollisimman hyvin, jolloin turhilta laajennuksilta vältytään. Kannettavien puutteista huolimatta pieni koko ja liikuteltavuus korvaavat usein pöytäkonetta huonomman käyttömukavuuden.
Vaurioituneiden komponenttien vaihtaminen pöytäkoneeseen on suhteellisen helppoa ja edullista; sen sijaan kannettavan voi joutua vaihtamaan kokonaan uuteen esimerkiksi näppäimistölle läikkyneen juoman takia. Kannettavat hajoavatkin keskimäärin nopeammin kuin pöytäkoneet.
Kannettavat tietokoneet kasvattavat suosiotaan kuten myös kämmentietokoneet. Kannettavan tavoite on tarjota sama tehokkuus ja toiminnot kuin pöytäkoneillakin, mutta pienikokoisessa muodossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kannettava tietokone Wikimedia Commonsissa
Epson HX-20.
Sony VAIO:n keskusyksikkö
Pallohiiri kannettavassa tietokoneessa.
Yrityskäyttöön tarkoitettu HP ProBook 6560b -työasema
Focke-Wulf Fw 190

| Focke-Wulf Fw 190 |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Saksa
Valmistaja:  Focke-Wulf
Ensilento:  1. kesäkuuta 1939
Esitelty:  1941
Focke-Wulf  Fw 190 Würger (suom. lepinkäinen) oli yksipaikkainen yksimoottorinen hävittäjälentokone, joka oli Saksan ilmavoimien käytössä toisen maailmansodan aikana.
Fw 190 otettiin laajalti käyttöön vuonna 1941. Siitä tuli yksi toisen maailmansodan tärkeimmistä lentokoneista. Sitä valmistettiin Focke-Wulf Flugzeugbau AG:n tehtailla kaikkiaan yli 20 000 kappaletta, joista noin 6 000 muunnettiin hävittäjä-pommittajiksi. Osa oli varustettu tykein panssarivaunujen tuhoamiseen.
Kehitystyö

Fw 190 suunniteltiin käyttämään ilmajäähdytteistä BMW 139 -tähtimoottoria. Tässä se erosi huomattavasti toisesta ajan saksalaisesta huippuhävittäjästä Messerschmitt Bf 109:stä, joka käytti nestejäähdytteistä DB 600 -sarjan moottoria. Koneen tilasi Saksan ilmailuministeriö vuonna 1937 Bf 109:ää täydentämään. Koneen suunnitteli Kurt Tank, jonka mukaan koneen viimeinen sarjatuotantoversio oli tyyppimerkinnältään Ta 152.
Suunnittelutyössä harkittiin aluksi nestejäähdytteisen DB 601 -moottorin käyttöä. Ensimmäisen maailmansodan lentäjä-ässä ja Lufwaffen teknillinen johtaja Ernst Udet tuki kuitenkin tähtimoottorin käyttämistä huolimatta ensimmäisten BMW 139 -moottorimallien taipumuksesta vuotaa pakokaasua ohjaamoon, moottorin ylikuumenemisesta ja ohjaamon korkeasta lämpötilasta. Fw 190 käytti lopulta BMW:n 14-sylinteristä 801-moottoria.
Ensimmäinen prototyyppi lensi 1. kesäkuuta 1939 ja osoittautui käsiteltävyydeltään, näkyvyydeltään ja nopeudeltaan erinomaiseksi. Leveämpi laskuteline oli turvallisempi kuin Bf 109:n teline ja mahdollisti laskun huonommille kentille.
A-1-sarjan aseistuksena oli kaksi 7,92 mm MG 17 -konekivääriä moottorisuojuksessa, MG 17 molempien siipien tyvissä ja MG FF/M 20 mm -tykki molemmissa siivissä. A-2-sarjassa siipien tyvien konekiväärit vaihdettiin 20 mm MG151/20E-tykkiin. A-6-sarjassa uloimmat tykit korvattiin tehokkaammalla MG151/20E:llä ja A-7:ssä korvattiin MG 17:t 13 mm MG 131 -konekiväärillä.
A-7, A-8 ja A-9 mahdollistivat 30 mm MK 108 -tykin käyttämisen siipien MG 151/20E:n sijasta. Raskas aseistus oli suunniteltu pommittajia vastaan. Versiossa A-8/R8 lisättiin panssarointia suojaksi pommittajien konekivääreiltä.
Japanilaiset hankkivat yhden Fw 190 A koneen. Se oli myöhemmin mallina muunnettaessa kapealle rivimoottorille suunniteltu, kapearunkoinen Kawasaki Ki-61 - hävittäjä käyttämään tähtimoottoria. Tyypimerkinnäksi tuli Kawasaki Ki 100.
Koneen ominaisuuksia

Fw 190 oli vaativa kone, mutta lentäjän totuttua tehokas. Se lähti nopeasti kaartoon, mikä mahdollisti leikkaamisen kaartamalla väistävän vastustajan taakse tämän kaarron ulkopuolelta. Tämä oli tehokas Supermarine Spitfiren V-mallia vastaan. Fw:n nousu- ja syöksynopeus olivat hyvät, mitä voitiin hyödyntää sekä hyökkäyksessä että irrottautumisessa. Yhdysvaltain P-47 Thunderbolt ja North American P-51 Mustang hävittäjät veivät nämä edut suurella syöksynopeudellaan jota voi edelleen hyödyntää nousuunlähdössä.
Fw:n BMW-moottorin ahdin menetti tehoaan yli 6 800 metrin korkeudessa, mikä vaikeutti taistelua Spitfiren myöhäisempiä malleja sekä Mustang- ja Thunderbolt-hävittäjiä vastaan näiden moottorin säilyttäessä tehonsa paremmin.
Pommittajia vastaan varustellut versiot (Sturmbock = muurinmurtaja) oli tarkoitettu hyökkäämään osastoina pommikoneita vastaan yhdessä tavanomaisten hävittäjäosastojen kanssa. Saattohävittäjiä vastaan taisteltaessa ne olivat yksinään suurissa vaikeuksissa varustelun painon aiheuttaman kömpelyyden vuoksi.
Fw 190:n sakkausominaisuudet olivat vaikeat. Kone kaatui siivelleen tai jopa selälleen. Kokeneet lentäjät saattoivat käyttää ominaisuutta korkealla eräänlaisena viimeisenä keinona irrottautua, mutta oikaisussa korkeudenmenetys oli suuri. Matalalle pakotettuna ominaisuus rajoitti liikehtimistä tai oli pahimmillaan tuhoisa. Laskuteline oli jäykkä, joten huolimaton tai väärin arvioitu lasku saattoi ponnahduttaa koneen ilmaan ja edelleen jopa kohtalokkaasti ylösalaisin koneen sakatessa. Kun Fw 190:a kokeiltiin yöhävittäjänä ”Wilde Sau” -menetelmän yhteydessä, se aiheutti paljon onnettomuuksia heikoissa näkyvyys- ja sääoloissa. Me 109 -lentäjä selvisi vastaavista ongelmista usein laskutelineen hajoamisella.
Fw 190 oli lujarakenteinen ja sen tähtimoottori sieti osumia ja jopa sylintereiden menetyksiä pysähtymättä kokonaan.
Käyttö sodassa

Ensimmäiset koneet toimitettiin etulinjan yksiköihin myöhään 1940, mutta suuria vahvuuksia ei saavutettu ennen kuin elo- ja syyskuussa 1941.
Tiedustelu väheksyi raportoituja havaintoja uudesta hävittäjästä joten liittoutuneet olivat aluksi tietämättömiä uudesta koneesta, kun britit saivat haltuunsa toimivan Fw 190 A-3:n 1942 Luftwaffen luutnantti Armin Faberin laskeuduttua vahingossa brittien hallussa olleelle lentokentälle.
Kun North American P-51 Mustang tuli käyttöön vuoden 1943 lopulla, Yhdysvaltain ilmavoimien joukot alkoivat saada selvää etua Fw 190:een nopeudessa. Uusi pitkänokkainen Fw 190 D-9 (Dora-Neun tai Langnase) käytti vesijäähdytteistä 1 750 hv:n Jumo 213A -moottoria. Siihen oli asennettu MW 50 -tehonlisäysjärjestelmä, jota käyttämällä moottorista saatiin tehoa hetkellisesti 2 100 hv. Koneen runkoa pidennettiin 50 cm painopisteen pitämiseksi oikeassa paikassa. Koska Doraa käytettiin pääasiassa hävittäjätorjunnassa, sen aseistus oli kevyempi kuin aikaisempien koneiden. Siipitykit jätettiin pois, joten koneeseen jäivät 2×13 mm MG 131 -konekiväärit ja 2×20 mm MG151/20E -tykit siipien tyveen. Dora käytti kuitenkin samaa siipeä kuin A-9 ja pystyi kantamaan myös siipiaseistusta, kuten malleissa D-11- ja D-13. D-9-version nousunopeus 1750 m/min oli parempi kuin P 51:n 1060 m/min.
Vaikka kaikki mallit pystyivät kantamaan pommeja, erityisesti hävittäjä-pommittajiksi rakennettiin Fw 190 F ja Fw 190 G. Siipiaseistuksen sijaan siipiin asennettiin kaksi ripustinta ja kolmas rungon alle. F-malliin lisättiin panssarointia. Alkuperäinen pommilasti oli 500 kg A-4 versiossa, mutta se lisättiin A-5-mallissa 1 000:n kilogrammaan ja jopa 1 800 kg lasti oli mahdollinen lyhyitä matkoja. Muun muassa eversti Hans-Ulrich Rudel lensi sodan jälkipuolella Fw 190:n panssarintorjuntamallilla. Useita hävittäjiä-ässiä kuten Walter Nowotny, Otto Kittel, Hannes Trautloft ja Erich Rudorffer lensi Fw 190:n kehittyneemmillä tyyppiversioilla.
Käyttö sodassa > Ta-152

D-mallin jälkeiset mallit nimettiin ’Ta’-malleiksi suunnittelija Kurt Tankin mukaan. Näistä lupaavin oli Ta 152 H, jossa oli Jumo 213 E -moottoria ja pidennetty pinta-alaltaan suurempi siipi paremman suorituskyvyn saavuttamiseksi korkealla. Mallin nopeus ylitti 700 km/h ja suurin saavutettava korkeus oli 15 000 m. Aseistuksena oli yksi 30 mm tykki ja kaksi MG 151/20E-tykkiä. Valmistusongelmien vuoksi Ta 152 H:ta rakennettiin kuitenkin vain 150 kappaletta. Voimavaroja jakoi edelleen prototyyppi Ta 152 C, joka käytti DB 603 L -moottoria ja oli aseistettu viidellä tykillä.
Ta oli valmiina sarjatuotantoon jo vuonna 1943. Tuotantoa ei aloitettu, koska se olisi aiheuttanut tuotannon laskun jo olemassa olevilla malleilla lentokonetarpeen samanaikaisesti kasvaessa erityisesti itärintamalla, ja koska suorituskykyinen suihkuhävittäjä Messerschmitt Me 262 oli odotettavissa tuotantoon. Tätä kannatti erityisesti General der Jagdflieger Adolf Galland.
Fw 190 D- ja Ta 152 H -malleja käytettiin  suojana Me 262-suihkuhävittäjien lentokentille, koska Me 262 oli haavoittuva nousussa ja laskussa moottorien reagoidessa hitaasti tehon lisäämiseen ja vähentämiseen. Kuuluisin näistä suojattavista yksiköistä oli JV 44, joka toimi maaliskuusta 1945 toukokuuhun 1945. Muutamaa Fw 190 A -konetta käytettiin miehittämättömien Ju 88 -koneista muunnettujen Mistel-pommien ohjauskoneina aivan sodan lopussa.
Käyttö Suomessa

Luftwaffe käytti Fw 190 -koneita Suomen Lapissa sekä jatkosodan että Lapin sodan aikana. Lisäksi Lento-osasto Kuhlmey käytti koneita kesällä 1944 Talin–Ihantalan taistelussa. Suomen ilmailumuseossa Helsinki-Vantaalla on näytteillä Fw-190:n spinneri (potkurin navan muotosuojus), joka on peräisin Os. Kuhlmeyn koneesta. II/JG 54 "Grünherz" saavutti Immolan lentokentältä toimiessaan 66 ilmavoittoa.
Tekniset tiedot (Fw 190A-3)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&08.08500008,85 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.051000010,51 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.09500003,95 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&018.030000018,3 m²
Tyhjäpaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero3 200 kg
Lentopaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero4 426 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&00.01000000 × BMW 801D-2 -14-sylinterinen tähtimoottori; 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero1 471 kW (0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero2 100 hv)  (hetkellinen vesi-metanoliruiskutuksen avulla, nominaali-teho 1 677 hv eli 1 250 kW)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0650.&&&&00650 km/h 4 800 metrissä
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0850.&&&&00850 km
Lakikorkeus: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero11 410 m
Nousukyky: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero1 100 m/min
Siipikuormitus: &&&&&&&&&&&&0261.&&&&00261 kg/m²
Teho-painosuhde: 0.259 kW/kg
Aseistus
2 × MG 131 13 mm konekivääri
4 × MG 151/20 20 mm tykki
Aiheesta muualla

Focke-Wulf Fw 190 (englanniksi)
Die Geschichte der Focke-Wulf 190 (saksaksi)
Bookie's Focke-Wulf 190 / Ta 152 Page (englanniksi)
Focke-Wulf Ta 152 (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Focke-Wulf Fw 190-D9
Focke-Wulf Fw 190-D9
Fw 190 F-8 Immolan lentokentällä kesäkuussa 1944.
Fw 190 F-8 Immolan lentokentällä kesäkuussa 1944.
Brittien sotasaaliiksi saama Focke-Wulf Ta 152H.
Otto von Habsburg

| Otto von Habsburg |
| --- | --- |
 Oliver Markin ottama valokuva Otto von Habsburgista vuodelta 2006.
Syntynyt:  20. marraskuuta 1912 Wartholzin linna, Reichenau an der Rax, Itävalta-Unkari
Kuollut:  4. heinäkuuta 2011 (98 vuotta) Pöcking, Baijeri, Saksa
Hautapaikka:  Keisarillinen krypta (ruumis) Pannonhalman benediktiiniluostari (sydän)
Puoliso:  Regina von Habsburg
Lapset:  Andrea Monika Michaela Gabriela Walburga Karl Georg
Koko nimi:  Franz Joseph Otto Robert Maria Anton Karl Max Heinrich Sixtus Xavier Felix Renatus Ludwig Gaetan Pius Ignatius von Habsburg
Suku:  Habsburg
Isä:  Kaarle I
Äiti:  Zita von Bourbon-Parma
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Ammatti:  kirjailija, poliitikko
Nimikirjoitus:  
Franz Joseph Otto Robert Maria Anton Karl Max Heinrich Sixtus Xavier Felix Renatus Ludwig Gaetan Pius Ignatius von Habsburg (20. marraskuuta 1912 – 4. heinäkuuta 2011) eli Itävallan arkkiherttua Otto oli  Itävalta-Unkarin viimeinen kruununprinssi, Habsburgien keisarihuoneen päämies vuosina 1922–2007 ja Euroopan parlamentin jäsen.
Hänen keisarillinen ja kuninkaallinen korkeutensa; Itävallan keisarillinen prinssi; Unkarin, Kroatian ja Böömin kuninkaallinen prinssi Otto von Habsburg oli Itävallan viimeisen keisarin ja Unkarin viimeisen kuninkaan Kaarle I:n ja Zita von Bourbon-Parman vanhin poika. Itävallan keisarikunta lakkautettiin vuonna 1918 ja Unkarin kuningaskunta ensin vuonna 1918 ja uudestaan 1946. Tästä lähtien Otto von Habsburg itse, hänen sukunsa ja itävaltalaiset legitimistit pitivät häntä laillisena kuningas-keisarina.
Otto von Habsburg oli aktiivinen vaikuttaja eurooppalaisessa politiikassa 1930-luvulta alkaen. Hänet tultiin tuntemaan Habsburgien restauraation kannattajana, Euroopan integraation edistäjänä sekä tiukkana natsismin ja kommunismin vastustaja.
Otto von Habsburg puhui sujuvasti saksaa, unkaria, kroaattia, englantia, espanjaa, ranskaa ja latinaa. Hänen äitinsä Zita von Bourbon-Parma opetti pojalleen useita kieliä, jotta hän voisi myöhemmin elämässään hallita eri maita. Elämänsä aikana Habsburg hyödynsi kielitaitoaan kirjoittamalla noin 40 kirjaa saksaksi, unkariksi, ranskaksi ja espanjaksi. Vaikka hänestä tuli vuonna 1918 kansalaisuudeton, oli Otolla kuollessaan Saksan, Itävallan, Unkarin ja Kroatian kansalaisuudet. Lisäksi hänellä oli Monacon, Maltan ja Espanjan passit.
Lapsuus

Otto von Habsburg syntyi 20. marraskuuta 1912 Villa Wartholzin keisarillisessa kartanossa Reichenau an der Raxissa, Ala-Itävallan osavaltiossa, Itävallassa. 25. marraskuuta 1912 hänet kastettiin. Wienin arkkipiispa, kardinaali Franz Xaver Nagl toimi kastajana. Hänen kummisetänsä oli keisari Frans Joosef I, jota edusti arkkiherttua Frans Ferdinand. Hänen kummitädinsä oli Maria Antonia de Braganza, hänen isoäitinsä äidin puolelta. Hänellä oli viisi nuorempaa sisarusta.
Oton isä, arkkiherttua Kaarle I nousi valtaistuimelle marraskuussa 1916, jolloin Otosta tuli Itävallan, Unkarin ja Böömin kruununprinssi.
Itävallan parlamentti valitsi uuden kanslerin Saksalaiselle Itävallalle (Republik Deutschösterreich) 30. lokakuuta 1918. Unkarissa käynnistyi seuraavana päivänä, 31. lokakuuta 1918 sosiaalidemokraattien johtama krysanteemivallankumous. Kaarle I luopui vallankumouksen pakottamana valtaistuimestaan 11. marraskuuta 1918 ja muutamaa päivää myöhemmin Itävalta julistautui itsenäiseksi tasavallaksi. Unkari seurasi perässä ja julistautui Unkarin demokraattiseksi tasavallaksi 16. marraskuuta 1918.
Maanpaossa

Kaarle I:n luovuttua valtaistuimestaan marraskuussa 1918 joutui Habsburgien keisariperhe lähtemään maanpakoon Madeiralle. Otto oli 5-vuotias, kun perhe joutui maanpakoon. Samalla Otosta tuli valtioton henkilö. Hän kasvoi pääasiassa Espanjassa.
Maanpaosta huolimatta Oton äiti, vakaumuksellinen katolilainen Zita von Bourbon-Parma kasvatti hänestä kunnollista katolilaista hallitsijaa. Hänet kasvatettiin Itävalta-Unkarin aikaisempien kruununperillisien tavoin.
Vaikka Unkari palautettiin monarkiaksi 1. maaliskuuta 1920, ei Kaarle I saanut takaisin valtionpäämiehen asemaansa, vaan amiraali Miklós Horthy hallitsi valtionhoitajana vuoteen 1944 asti.
Kun Kaarle I kuoli vuonna 1922, tuli Otosta kruununperillinen. Itävallan hallitus kuitenkin kielsi Habsburgien keisarisuvun paluun maahan ja takavarikoi suvun maaomistukset ja omaisuuden. Kaarle I on julistettu katolisessa kirkossa autuaaksi ja keisarinna Zitan autuaaksi julistamisen prosessi on käynnissä.
Maanpaossa > Asuinpaikat

Ollessaan maanpaossa Otto von Habsburg asui Madeiran ja Espanjan lisäksi Sveitsissä, Belgiassa, Ranskassa ja Yhdysvalloissa. Hän asui 1930-luvulla Belgiassa, jossa hän opiskeli yliopistossa. Hän arvosteli natsi-Saksan vuonna 1938 suorittamaa Itävallan miehittämistä eli Anschlussia. Saksan miehitettyä Belgian vuonna  1940 hän pakeni Ranskaan, ja kun Ranskakin miehitettiin, hän siirtyi Portugaliin. Vuonna 1954 hän asettui aloilleen Saksan Baijeriin, Villa Austria -kartanoonsa, jossa asui kuolemaansa asti. Hän luopui Itävallan kruunun tavoittelusta vuonna 1961 hakiessaan Itävallan kansalaisuutta. Hän anoi muutto-oikeutta Itävaltaan ja pääsi vierailemaan synnyinmaassaan vuonna 1966, josta lähtien hän asui Baijerissa Pöckingissä.
Avioliitto ja lapset

Otto von Habsburg avioitui vuonna 1951 prinsessa Regina Helene Elisabet Margarete von Sachsen-Meiningenin (1925–2010) kanssa. Heille syntyivät lapset:
Andreas Maria, Itävallan arkkiherttuatar (s. 1953), avioitui vuonna 1977 Neippergin kreivi Karl Eugenin (s. 1951) kanssa ja heille syntyi viisi lasta: Philipp (s. 1978), Benedikt (s. 1980), Dominik (s. 1981), Maria Hemma (s. 1983) ja Catharina (s. 1986)
Monica Maria Roberta Antonia Raphaela, Itävallan arkkiherttuatar (s. 1954), avioitui vuonna 1980 Santangelon herttuan, Luis Maria Gonzago de Casanova-Cardenas y Baronin (s. 1950) kanssa ja heille syntyi viisi lasta: Baltasar de Casanova y Habsburgo-Lorena (s. 1981), Gabriel de Casanova y Habsburgo-Lorena (s. 1983), Rafael de Casanova y Habsburgo-Lorena (s. 1986) ja Santiago de Casanova y Habsburgo-Lorena (s. 1993)
Michaela Maria Madelaine Kiliana Elisabet, Itävallan arkkiherttuatar (s. 1954), 1. avioliitto vuonna 1984 Eric Alba Teran d'Antin, avioero vuonna 1994. Heille syntyivät lapset: Marc Juan Teran d'Antin (s. 1984), Carla Teran d'Antin (s. 1987) ja Justin Christopher Teran d'Antin (s. 1989) 2. avioliitto vuonna 1994 Kageneckin kreivi Hubertus Joseph Alphonse Carl Michael Marian kanssa.
Gabriella, Itävallan arkkiherttuatar (s. 1956), avioitui vuonna 1978 Christian Meisterin kanssa. Heille syntyivät lapset: Severin Meister (s. 1981), Lioba Meister (s. 1983) ja Alene Meister (s.1986)
Walburga Maria Franziska Helene Elisabet, Itävallan arkkiherttuatar (s. 1958), avioitui vuonna 1992 kreivi Axel Archibald Douglasin kanssa. Heille syntyi kreivi Moritz Douglas (s. 1994)
Karl Thomas Robert Maria Franziskus Georg Bahnam, Itävallan arkkiherttua (s. 1961), avioitui vuonna 1993 paronitar Franziska Anne Dolores von Thyssen-Bornemiszan (s. 1958) kanssa. Heille syntyivät lapset: Eleonore Jelena Maria del Pilar Iona, Itävallan arkkiherttuatar (s. 1994); Ferdinand, Itävallan arkkiherttua (s. 1997) ja Gloria, Itävallan arkkiherttuatar (s. 1999)
Paul George Maria Joseph Dominikus, Itävallan arkkiherttua (s. 1964), avioitui vuonna 1997 Oldenburgin herttuatar Eilika Helene Jutta Clementine von Holstein-Gottorpin (s. 1972) kanssa. Heille syntyivät lapset: Zsofia, Itävallan arkkiherttuatar (s. 2001): Ildikó, Itävallan arkkiherttuatar (s. 2002) ja Károly Konstantin, Itävallan arkkiherttua (s. 2004)