stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rantalentopallo
Historia

Ensimmäisen kerran rantalentopalloa kerrotaan pelatun Kalifornian Santa Monicassa 1920-luvulla, ja vuosikymmenen kuluttua se alkoi levitä Eurooppaan. 1940-luvulla Santa Monicassa ryhdyttiin järjestämään kilpailuja kaksihenkisille joukkueille ja 1960-luvulla yritettiin epäonnistuneesti perustaa ammattilaisliiga. Ranskassa järjestettiin 30 000 frangin arvoinen ammattilaisturnaus ja 1970-luvulla myös Santa Monicassa joitakin olut- ja tupakkayhtiöiden sponsoroimia turnauksia.
1990-luvulla rantalentopallon suosio ja näkyvyys tiedotusvälineissä kasvoi. Vuosikymmenien ajan menestyneimpiä maita ovat olleet Brasilia ja Yhdysvallat, viime aikoina myös Australia. Ensimmäisen kerran rantalentopallo oli olympiakisojen ohjelmassa Atlantan olympialaisissa 1996.
Suomen menestyneimpiin rantalentopalloilijoihin lukeutuvat naisissa kaksoset Erika ja Emilia Nyström, ja heidän lopetettuaan Riikka Lehtonen ja Taru Lahti.
Rantalentopallo Suomessa

Rantalentopallo on suosittu ajanviettolaji Suomessa kesäisin. Se saapui Suomeen 1980-luvulla. Suomessa ei ole vielä rantalentopalloon erikoistuneita pelaajia, vaan he ovat aika lailla samoja pelaajia kuin lentopallosarjoissa.
Aikuisille on oma SM-sarja ja junioreille omansa. Näiden lisäksi on muita lukuisia sarjoja ja turnauksia. Harrastelijoille on myös paljon tapahtumia ympäri kesää. Rantalentopalloa voi harrastaa ympäri maata. Lajia pystyy nykyään harrastamaan ympäri vuoden rantalentopallohalleissa, esimerkiksi Helsingissä Salmisaaren Liikuntakeskuksessa Biitsi.fi Areenalla, Tampereella Beach Halli Finlandissa ja Helsingin Konalassa Hiekka Beach Volley Clubissa.
Kaksoset Erika ja Emilia Nyström olivat tunnetuimmat pelaajat Suomessa. He saavuttivat EM-pronssia vuonna 2010. Parin ammattiura päättyi vuoden 2015 lopulla Erikan selkävaivoista johtuen. Sen jälkeen tunnetuimmaksi naispariksi nousivat Riikka Lehtonen ja Taru Lahti, jotka toukokuussa 2016 FIVB:n World Tourilla Turkissa tekivät suomalaista beach volley -historiaa nousemalla ensimmäisenä suomalaisparina palkintokorokkeelle.
Säännöt

Pelikenttä muodostuu kahdesta 8 x 8 metrin kenttäalueesta, joita erottaa toisistaan verkko. Verkon korkeus miehillä on 243 cm ja naisilla 224 cm. Pelin tarkoituksena on saada pallo vastapuolen kenttään tai pelata pallo ulos pelialueelta siten, että vastustaja koskee palloon viimeksi. Joukkueella on käytössään kolme kosketusta, jotka aloitussyötön jälkeen jakaantuvat yleensä vastaanottoon, passiin ja iskulyöntiin tai jujuun. Sama pelaaja ei saa koskea palloa kahdesti peräkkäin, paitsi jos ensimmäinen kosketus oli torjunta.
Torjunta lasketaan joukkueen kosketukseksi aina toisin kuin lentopallossa. Torjunnan jälkeen joukkueella on enää vain kaksi kosketusta jäljellä. Palloa saa pelata kaikilla ruumiinosilla, myös jaloilla ja päällä. Aloitussyöttö tulee kuitenkin suorittaa kädellä tai käsivarrella. Aloitussyötön vastaanoton ei tarvitse aina olla "kova" kosketus. Vastaanoton voi myös suorittaa sääntöjen mukaisella sormilyönnillä. Sormilyönniltä vaaditaan kuitenkin enemmän tekniikkaa kuin lentopallossa, joten sormilyöntiä ei käytetä vastaanotossa käytännössä missään päin maailmaa. Myös verkon yli pallon voi toimittaa sääntöjen mukaisella sormilyönnillä, mutta tällöin pallon on kuljettava rintamasuunnan mukaisesti eteen- tai taaksepäin. Alemmilla tasoilla käytetään useasti sovellettuja sääntöjä, jolloin sääntöjen tulkinta on helpompaa säilyttäen kuitenkin lajin perusominaisuudet.
Erää pelataan 21 pisteeseen saakka kahden pisteen erolla (mikäli tilanne on tasan 20–20, pelataan, kunnes saavutetaan 2 pisteen ero). Ottelun voittaa se, joka voittaa ensin kaksi erää. Pelin jatkuessa kolmanteen erään pelataan ratkaiseva erä 15 pisteeseen saakka kahden pisteen erolla. Aina seitsemän pelatun pisteen jälkeen joukkueet vaihtavat kenttäpuolia. Poikkeuksena on kolmas erä jossa joukkueet vaihtavat puolia joka viiden pelatun pisteen jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rantalentopallo Wikimedia Commonsissa
Viralliset säännöt (englanniksi), (ranskaksi), (espanjaksi) ja (arabiaksi)
Laji Suomen lentopalloliiton sivuilla
Suomalaisten beach volleyn pelaajien tietokanta (Arkistoitu – Internet Archive)
Kansainvälisen lentopalloliiton FIVB:in beach volley sivusto (englanniksi)
Rantalentopallo hiekalla.
Toinen Jaakobin ilmestys

| Toinen Jaakobin ilmestys |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  kopti
Genre:  ilmestyskirjallisuus
Julkaistu:  n. 120–180
Sarja: Nag Hammadin kirjasto
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Toinen Jaakobin ilmestys on gnostilainen apokryfinen kirjoitus, joka tunnetaan Nag Hammadin kirjastosta (koodeksi V, kirja 4). Se on kirjoitettu oletettavasti 100-luvulla, ilmeisesti ennen Ensimmäistä Jaakobin ilmestystä, eikä jälkeen, niin kuin nimistä voisi päätellä. Vaikka kirjoitus onkin gnostilainen, se sisältää monia juutalaiskristillisiä teemoja. Kirjoitus ajoitetaan noin vuosiin 120–180.
Sisältö

Kirjoituksessa on monia eroavuuksia kanonisiin kirjoituksiin verrattuna. Se muun muassa esittää, että Jaakobin isä oli Theudas, eikä Joosef, jota pitää Jaakobin biologisena isänä mm. toiselta vuosisadalta peräisin oleva Jaakobin protoevankeliumi. Theudaan vaimoksi nimetään Maria, mutta ei ole tietoa siitä, onko tämä sama Maria joka oli Jeesuksen äiti, eikä siitä, onko tämän Maria Jaakobin biologinen äiti. Kirjoitus esittää suoraan, etteivät Jaakob ja Jeesus olleet biologisia veljiä.
Kirjoituksen mukaan Jeesus suuteli Jaakobia suulle samalla tavalla kuin eräät toiset gnostilaiset kirjoitukset (mm. Filippuksen evankeliumi) esittävät hänen suudelleen Magdalan Mariaa. Kirjoitus päättyy Jaakobin kuolemaan kivittämällä.
Kirjallisuutta

The (Second) Apocalypse of James. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Coptic Gnostic Library.  (Volume 3. A Complete Edition of the Nag Hammadi Codices (5 vols.))  Brill, 2002.  ISBN 978-90-04-11702-0  Koptinkielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
The (Second) Apocalypse of James. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Nag Hammadi Library in English, s. 269–276.  (The Definitive Translation of the Gnostic Scriptures Complete in One Volume. Composition by E. J. Brill, The Netherlands. 3rd revised edition)  HarperSanFrancisco, 1990.  ISBN 0-06-066935-7  Englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

The (Second) Apocalypse of James. The Gnostic Society Library. (englanniksi)
2nd Apocalypse of James. Early Christian Writings. (englanniksi)
| n k Nag Hammadin kirjasto |
| --- | --- |
Koodeksi I:  Apostoli Paavalin rukous  Jaakobin salainen kirja  Totuuden evankeliumi  Tutkielma ylösnousemuksesta  Kolmiosainen tutkielma 
Koodeksi II:  Johanneksen salainen kirja  Tuomaan evankeliumi  Filippuksen evankeliumi  Hallitsijoiden olemus  Maailman alkuperästä  Kertomus sielusta  Tuomas Kilvoittelijan kirja 
Koodeksi III:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi  Eugnostos Siunattu  Jeesuksen Kristuksen viisaus  Keskustelu Vapahtajan kanssa 
Koodeksi IV:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi 
Koodeksi V:  Eugnostos Siunattu  Koptilainen Paavalin ilmestys  Ensimmäinen Jaakobin ilmestys  Toinen Jaakobin ilmestys  Aadamin ilmestys 
Koodeksi VI:  Pietarin ja kahdentoista apostolin teot  Ukkonen, täydellinen järki  Arvovaltainen opetus  Suuren voimamme tunteminen  Platonin Valtio 588a–589b  Tutkielma kahdeksannesta ja yhdeksännestä  Kiitosrukous  Asklepios 21–29 
Koodeksi VII:  Semin selitys  Suuren Setin toinen opetus  Gnostilainen Pietarin ilmestys  Silvanoksen opetukset  Setin kolme kivitaulua 
Koodeksi VIII:  Zostrianos  Pietarin kirje Filippukselle 
Koodeksi IX:  Melkisedek  Norean ajatus  Tutkielma totuudesta 
Koodeksi X:  Marsanes 
Koodeksi XI:  Tulkinta tiedosta  Valentinoksen teosten katkelmia  Allogenes  Hypsifrone 
Koodeksi XII:  Sekstoksen lauseet  Totuuden evankeliumi  Katkelmia tunnistamattomasta teoksesta 
Koodeksi XIII:  Kolmimuotoinen Protennoia  Maailman alkuperästä
Kalevi Toiviainen

| Kalevi Toiviainen> Mikkelin hiippakunnan piispa |
| --- | --- |
 1978–1993 
Edeltäjä:  Osmo Alaja
Seuraaja:  Voitto Huotari
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kalevi Eino Ilmari Toiviainen
Syntynyt: 3. elokuuta 1929 Uukuniemi
Kuollut: 7. joulukuuta 2015 (86 vuotta) Espoo
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa
Vanhemmat:  Eino Toiviainen Hilma Mättö
Puoliso:  Lena Maija Rissanen (vih. 1953)
Muut tiedot
Koulutus:  pappisvihkimys (1955) teologian tohtori (1968)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Kalevi Eino Ilmari Toiviainen (3. elokuuta 1929 Uukuniemi – 7. joulukuuta 2015 Espoo) oli Mikkelin hiippakunnan piispa.
Toiviainen valmistui teologian kandidaatiksi 1955, ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna. Teologian lisensiaatin tutkinnon hän suoritti 1965, ja tohtoriksi hän väitteli 1968. Hän työskenteli muun muassa seurakuntapappina, oppikoulun uskonnonopettajana ja Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun virkaa tekevänä uskonnon lehtorina.
Toiviainen toimi vasta perustetun Kirkon koulutuskeskuksen ensimmäisenä johtajana 1970–1974. Helsingin yliopistossa hän toimi sosiaalietiikan apulaisprofessorina 1974–1976 ja ekumeniikan professorina 1976–1978. Professorivuosinaan hän toimi myös raamatunkäännöskomitean jäsenenä. Hän osallistui myös oppikeskusteluihin Venäjän ortodoksisen kirkon kanssa vuosina 1971–1992. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen nimitti Toiviaisen Mikkelin hiippakunnan piispaksi 30. joulukuuta 1977, ja hän aloitti virassa 1. helmikuuta 1978. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1993. Eläkepäivinään Toiviainen jatkoi kirjoitustyötä ja vietti paljon aikaa Espanjassa.
Toiviaisen pääasiallisin teologisen kiinnostuksen kohde oli ekklesiologia eli kirkko-oppi, johon liittyvät näkökulmat (esimerkiksi kirkon virka, maallikkojen asema ja ekumenia) olivat keskeisiä hänen hiippakunnalle osoittamissaan paimenkirjeissä.
Julkaisuja

August Tholuckin teologinen antropologia.  (väitöskirja)  Helsinki:  Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 80, 1968.
Kirkko ja Raamattu: Raamatun asema konstituution Dei verbum valossa.  Helsinki:  Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 83, 1970.
Aseistakieltäytyminen ekumeenisessa keskustelussa.  (Kirkon tutkimuslaitoksen julkaisuja 4)  Helsinki:  Kirjapaja, 1972.  ISBN 951-621-023-6
Kirkko ja valtio Confessio Helvetica posteriorin mukaan.  Helsinki:  Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 89, 1973.
Totuuden ja rakkauden täyteyteen: Konsiili ja konsiliaarisuus ekumeenisessa keskustelussa 1961–1973.  Helsinki:  Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 95, 1975.  ISBN 951-9111-05-0
Kirkosta katsoen: Paimenkirje Mikkelin hiippakunnan seurakunnille.  Helsinki:  Kirjaneliö, 1979.  ISBN 951-600-466-0
Pieni kirja uskosta.  Helsinki:  Kirjapaja, 1995.  ISBN 951-625-344-X
Kirkon kaapin päällä: Sata vuotta – 50 vaikuttajaa.  Helsinki:  Kirjapaja, 2000.  ISBN 951-625-654-6
Kaakonkulman hiippakunta 1897–1945. Mattila, Ouri & Mäkitalo, Tuula & Peura, Esa-Matti (toim.): Kaakonkulman kapituli: Savonlinnan, Viipurin ja Mikkelin hiippakunta 1897–2004, 2004, s. 13–81.  Helsinki:  Kirjapaja. ISBN 951-607-135-X
Aiheesta muualla

Kalevi Toiviaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Osmo Alaja | Mikkelin piispa 1978–1993 | Seuraaja: Voitto Huotari |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Tšekki
Toimintatutkimus

Toimintatutkimus on pääosin laadullisen tutkimuksen suuntaus, jolla pyritään kehittämään kohteena olevaa organisaatiota sen toimintatapoihin vaikuttamisen kautta. Toimintatutkimuksessa on keskeistä vaikuttamisen pyrkimys ja toisaalta tutkijan osallistuminen toimintaan ja mukanaolo organisaation arkipäivässä. Taustaltaan toimintatutkimus on yhteiskunta- ja suunnittelutieteellistä, mutta sitä sovelletaan laajalti myös kasvatustieteellisissä yhteyksissä.
Toimintatutkimuksessa yhdistyy kohteen analyysi ja siihen vaikuttaminen. Stephen Kemmis ja Mervyn Wilkinson kuvaavat tätä tunnetulla, paradoksaaliselta kuulostavalla lausumallaan, jonka mukaan todellisuutta muutetaan, jotta sitä voitaisiin tutkia ja todellisuutta tutkitaan, jotta sitä voitaisiin muuttaa.
Toimintatutkimuksen prosessi

Tutkimuksen aluksi kartoitetaan nykytilanne ja selvitetään tutkimukseen vaikuttavia lähtökohtia. Kartoituksen pohjalta ideoidaan tutkimuksen toimintamalli eli vaikuttamisohjelma. Toteutetaan ns. interventioita eli vaikuttavia toimenpiteitä, seurataan ja havainnoidaan niiden vaikutuksia. Ns. evaluaatio merkitsee erityistä toiminnan vaikuttavuuden arviointia.
Prosessin lopulla pyritään vaikuttamaan siihen, että kehittyneempi toimintamalli juurtuisi toimintatutkimuksen kohteena olleeseen organisaatioon. Tätä vaihetta voidaan nimittää jälkihoidoksi, vaikka nimitys saattaa johtaa harhaan. On  toivottavaa, että prosessi jatkuisi omavaraisena tutkimuksen tai sen tietyn vaiheen päätyttyä.
Interventio

Toimintatutkimuksessa interventiolla tarkoitetaan kohdeorganisaatiossa tehtävää muutosta, jolla pyritään avaamaan uusia näkökulmia organisaation toimintatapoihin. Interventiolla ei sinänsä siis välttämättä uskota saavutettavan esimerkiksi toiminnan tehostumista tai parantumista vaan tuloksena voi olla myös uusi tapa ajatella, jonka tehty muutos mahdollistaa purkaessaan tottumukseksi muodostuneita ajattelu- ja toimintamalleja.
Kirjallisuutta

Heikkinen, Hannu L. T. & Rovio, Esa & Syrjälä, Leena (toim.): Toiminnasta tietoon: Toimintatutkimuksen menetelmät ja lähestymistavat.  (2. tarkistettu painos)  Helsinki:  Kansanvalistusseura, 2007.  ISBN 978-951-9140-36-0
Kuula, Arja: Toimintatutkimus: Kenttätyötä ja muutospyrkimyksiä.  (Väitöskirja, Tampereen yliopisto. 2. painos 2001)  Tampere:  Vastapaino, 1999.  ISBN 951-768-062-7
Aiheesta muualla

Maritta Törrönen & Riitta Vornanen: Toimintatutkimus (Sosiaalityön ammatillinen lisensiaatinkoulutus)
Vesa A. Niskanen: Toimintatutkimus
Heikkinen, H., Kakkori, L. & Huttunen, R. 2001. This is my truth, tell me yours: some aspects of action research quality in the light of truth theories. Educational Action Research 1/2001. http://www.informaworld.com/smpp/content~content=a739035953
Tombeau

Tombeau (hauta) on sävellys, joka on omistettu kuolleen henkilön muistoksi. Musiikkityyppi on lähtöisin Ranskasta, jossa tombeau-teoksia on tuotettu 1600-luvulta.
Kuuluisia tombeau-teoksia ovat muun muassa Marin Marais'n gamba-sävellys Tombeau pour Mons. de Lully sekä Maurice Ravelin Le Tombeau de Couperin.
Ramansironta

Ramansironta eli Ramanin ilmiö on valon tai muun sähkömagneettisen säteilyn sirontaa, jossa säteilyn taajuus muuttuu. Ilmiön avulla voidaan muun muassa tunnistaa molekyylejä ja selvittää niiden rakenteita spektroskooppisesti. Ramansironta on nimetty intialaisen Chandrasekhara Venkata Ramanin mukaan. Hän sai ramansironnan löytämisestä fysiikan Nobel-palkinnon 1930.
Teoria > Klassinen selitys

Stokes- ja anti-Stokes-spektriviivojen syntyminen voidaan selittää klassisen fysiikan avulla seuraavasti: Sähkökentän voimakkuus E muuttuu ajan myötä seuraavasti:
missä E0 on sähkökentän amplitudi ja ν0 on käytetyn valon taajuus. Jos tätä valoa ohjataan kaksiatomiseen molekyyliin, molekyyliin syntyy dipolimomentti μ:
missä verrannollisuuskerroin α on polaroituvuus. Jos molekyyli värähtelee tai pyörii taajuudella νm, liikkeeseen liittyvä poikkeama q on
missä q0 on liikkeen amplitudi. Pienillä amplitudeilla polaroituvuus riippuu lineaarisesti q:sta:
Lausekkeessa α0 on polaroituvuus tasapainoasemassa ja derivaatta kuvaa polaroituvuuden muuttumista q:n muuttuessa, tasapainoasemassa laskettuna. Yhtälöt yhdistämällä saadaan dipolimomentiksi
Käyttämällä trigonometrista kaavaa 2 cos x cos y = cos(x + y) + cos(x − y) saadaan lopulta tulokseksi
Ensimmäinen termi kuvaa Rayleigh-sirontaa (taajuus ν0), ja jälkimmäiset termit kuvaavat anti-Stokes-sirontaa (ν0 + νm) ja Stokes-sirontaa (ν0 − νm). Jos derivaatta on nolla eli jos polaroituvuus ei muutu, molekyylin liike ei synnytä ramansirontaa.
Teoria > Polaroituvuustensori

Molekyyliin syntyvä dipolimomentti ei tavallisesti ole samansuuntainen sähkökentän kanssa. Tällöin yhtälössä μ = α E pitää α tulkita tensoriksi, joka on matriisimuodossa
Tämä polaroituvuustensori on symmetrinen, eli αxy = αyx, αxz = αzx ja αyz = αzy. Kvanttimekaniikassa ramansironta on mahdollista, jos jokin tensorin komponenteista muuttuu molekyylin liikkuessa. Ryhmäteorian mukaan värähtely voi synnyttää ramansiirtymän, jos jokin polaroituvuuden komponentti kuuluu samaan symmetrialajiin kuin värähtely. Komponenttien symmetrialajit ilmoitetaan molekyylin pisteryhmän karakteritaulukossa.
Teoria > Depolarisaatiosuhde

Sironneen valon polarisaatiota mittaamalla saadaan tietoa molekyylin kunkin värähtelyn symmetriasta, mikä helpottaa ramanspektrin tulkitsemisesta. Ramanviivan depolarisaatiosuhde (ρ) on alkuperäisen valon polarisaatioon nähden kohtisuorasti ja yhdensuuntaisesti polaroituneiden sironneiden valojen voimakkuuksien suhde. Suhteen selvittämiseksi siroava valo on ohjattava polaroivaan suodattimeen, joka asetetaan ensin yhdensuuntaisesti ja sitten kohtisuoraan näytteeseen tulevan valon polarisaatioon nähden. Ramanviivan sanotaan olevan depolaroitunut, jos sen depolarisaatiosuhde on 0,75 tai enemmän. Jos ρ < 0,75, viiva on polaroitunut. Polaroituneen viivan syntymiseksi värähtelyn on oltava täysin symmetristä kuten tetrakloorimetaanin (CCl4) symmetrisessä venytyksessä.
Ramanmenetelmiä > Resonanssiramansironta

Resonanssiramansironnassa näytteeseen ohjataan säteilyä, jonka energia on yhtä suuri kuin jokin molekyylin elektronisten tilojen välinen siirtymä. Molekyyli käy siis virtuaalisen tilan sijasta todellisessa elektronisessa viritystilassa. Tällöin ramansironnan voimakkuus kasvaa 1 000–100 000-kertaiseksi. Koska tähän voimakkaaseen sirontaan liittyy usein vain muutama molekyylin eri värähtelyistä, spektri yksinkertaistuu huomattavasti. Resonanssiramanspektrin avulla voidaan paitsi tunnistaa nämä värähtelyt monimutkaisesta tavallisesta ramanspektristä myös paikantaa elektronisia siirtymiä absorptiospektristä. Resonanssiramanspektroskopiassa voidaan tutkia biomolekyylejä, jotka absorboivat vahvasti valoa ja ultraviolettisäteilyä.
Ramanmenetelmiä > Epälineaariset ramanilmiöt

Yhtälöä μ = αE tarkemmin ilmaistuna molekyyliin syntyvä dipolimomentti on sarja:
Lausekkeessa E on sähkökentän voimakkuus, α on polaroituvuus ja β ja γ ovat ensimmäinen ja toinen hyperpolaroituvuus. Tavallisessa ramanspektroskopiassa, jossa käytetään jatkuvatoimista laseria, toinen ja kolmas termi ovat merkityksettömän pieniä. Vahvat laserpulssit sen sijaan synnyttävät voimakkaan sähkökentän, mikä voi johtaa seuraaviin epälineaarisiin ilmiöihin.
Hyperramansironnassa syntyy hyper-Rayleigh-sironta taajuudella 2ν sekä hyper-Stokes- ja hyper-anti-Stokes-sironnat taajuuksilla 2ν0 − νm ja 2ν0 + νm, missä ν0 on laserin taajuus ja νm on molekyylin viritystaajuus. Tällaisen sironnan aiheuttaa kaksi fotonia. Hyperramansirontaa on vaikea havainnoida, sillä vain noin biljoonasosa alkuperäisestä säteilystä (ν0) muuttuu hyperramansironnaksi (2ν0 ± νm). Hyperramansironnan etu on siinä, että valintasäännöt ovat erilaiset kuin tavallisessa ramansironnassa. Hyperramanspektri on mahdollinen, jos hyperpolaroituvuustensorin komponentit muuttuvat molekyylin värähdellessä. Siten on mahdollista havaita sellaisia värähtelyjä, joita ei näy raman- tai infrapunaspektrissä.
Kun laserin luoma sähkökenttä on tarpeeksi suuri, syntyy hyperramansironnan asemesta stimuloitu ramansironta. Siinä laser synnyttää voimakkaan koherentin eli samavaiheisen säteen Stokes-taajuudella ν0 − νm. Säde aiheuttaa Stokes-sirontaa taajuudella ν0 − 2νm, ja tämä taas sirottuu taajuudella ν0 − 3νm ja niin edelleen. Stimuloidun ramansironnan avulla voidaan luoda lasersäteilyä eri taajuuksilla.
Käänteisessä ramansironnassa näytteeseen ohjataan laserin taajuuden ν lisäksi jatkumo säteilyä niin, että jatkumossa on anti-Stokes-sironnan taajuus ν + νm. Tällöin havaitaan emissio taajuudella ν ja absorptio jatkumossa taajuudella ν + νm. Näytteessä on siten virittynyt molekyylejä siten, että alku- ja lopputilan energiaero on taajuuden νm mukainen. Ilmiötä sanotaan käänteiseksi ramansironnaksi, koska anti-Stokes-sironnan taajuus on virittävä taajuus eikä sironnut taajuus kuten tavallisesti. Käänteisen ramansironnan avulla voidaan tutkia lyhytikäisiä molekyylejä.
Koherentti anti-Stokes-ramansironta eli CARS (engl. coherent anti-Stokes Raman scattering) on menetelmä, jossa kaksi suurienergiaista lasersädettä, joiden taajuudet ovat ν1 ja ν2, ohjataan samansuuntaisesti näytteeseen. Nämä säteet synnyttävät koherenttia säteilyä taajuudella 2ν1 − ν2. Taajuutta ν2 säädetään siten, että se vastaa jotakin Stokesin viivaa ν1 − νm, missä νm on jokin molekyylin viritystaajuus. Tällöin koherentin säteilyn taajuus on 2ν1 − ν2 = 2ν1 − (ν1 − νm) = ν1 + νm eli anti-Stokes-viivan taajuus. Koska CARSissa syntyvä valo on koherenttia ja etenee yhteen suuntaan, sitä on helppo havainnoida eikä fluoresenssista ole haittaa. Valon suuren voimakkuuden vuoksi voidaan mitata erittäin pieniä kaasumaisten yhdisteiden pitoisuuksia. Lisäksi valintasäännöt ovat erilaisia kuin tavallisessa ramanspektroskopiassa.
Ramanmenetelmiä > Pintavahvisteinen ramansironta

Pintavahvisteinen ramansironta eli SERS (engl. surface-enhanced Raman scattering) on menetelmä, jossa metallin pinnalle adsorboituneen eli kiinnittyneen molekyylin ramanspektri voi kasvaa voimakkuudeltaan miljoonakertaiseksi verrattuna esimerkiksi liuoksesta mitattuun spektriin. Siten tutkittavaa ainetta tarvitaan vain vähän. Mittauksissa käytetään erityisiä, muun muassa hopeasta valmistettavia pintoja. Pintavahvisteisen ramansironnan on esitetty perustuvan siihen, että sähkökenttä on erityisen voimakas metallipintojen lähellä. Menetelmää on hyödynnetty 1970-luvulta lähtien.
Laitteistot

Ramanspektrometrin neljä tärkeintä osaa ovat valonlähde, valon näytteeseen ja pois näytteestä ohjaavat välineet, aallonpituuden valitsin sekä ilmaisin.
Valonlähteen on oltava voimakas, jotta säteilyä siroaa tarpeeksi paljon. Valon on oltava monokromaattista eli yhtä aallonpituutta sisältävää, jotta vähäisetkin muutokset sironneessa säteilyssä on mahdollista erottaa alkuperäisestä säteilystä. Laserit sopivat hyvin valonlähteiksi, koska niiden lähettämä säteily on voimakasta ja monokromaattista. Lisäksi niiden säde on kapea, mikä helpottaa pienten näytteiden tutkimista. Laserien lähettämä säteily on myös lähes täysin lineaarisesti polaroitunutta, joten se käy hyvin depolarisaatiomittauksiin. Ennen laserien kehittämistä valonlähteenä käytettiin tavallisesti elohopeahöyrylamppua. Lampussa oli oltava suodatin, jotta säteilyn aallonpituusalue olisi mahdollisimman kapea. Riittävän suuren tehon aikaansaamiseksi käytettiin erikoisvalmisteisia lamppuja.
Koska ramansironta on heikkoa, lasersäde pitää kohdistaa tarkasti näytteeseen ja siroava säteily on kerättävä huolellisesti erilaisten linssien ja peilien avulla. Sirontaa voidaan havainnoida esimerkiksi 90 tai 180 asteen kulmassa säteen suuntaan nähden.
Ilmaisimeen ohjattavan säteilyn aallonpituuden valitsimista tavallisimpia ovat prisma- ja hilamonokromaattorit sekä fouriermuunnokseen perustuvat FT-laitteistot. FT-menetelmässä valonlähteenä on infrapunasäteilyä lähettävä laser ja aallonpituudet erotellaan interferometrin avulla. Perinteiseen ramanspektroskopiaan verrattuna FT-menetelmän etuna on se, että fluoresenssi on vähäistä infrapuna-alueella. Lisäksi erotuskyky on suuri. Haittana on muun muassa se, että infrapunasäteily synnyttää heikompaa ramansirontaa kuin näkyvä valo.
Koska ramansironta on heikkoa, sitä on hankala havainnoida. Ensimmäisissä ramanmittauksissa spektri valokuvattiin käyttämällä pitkiä valotusaikoja. Nykyään ramansirontaa voidaan havainnoida esimerkiksi valomonistimella, joka muuttaa fotonit sähköiseksi signaaliksi, tai CCD-kennolla, jossa fotonit aiheuttavat varausten syntymistä. FT-ramanmenetelmissä käytetään tavallisesti indium-gallium-arsenidi-ilmaisimia.