stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viking 1

| Viking 1 |
| --- | --- |
 Viking-avaruusluotain
Organisaatio:  NASA
Valmistaja:  Kiertorataluotain: NASA JPL Laskeutuja: Martin Marietta
Tehtävätyyppi:  Kiertorataluotain ja Laskeutuja
Kohde:  Mars,Chryse Planitia
Laukaisu:  20. elokuuta 1975 LC-41, Cape Canaveral
Laukaisualus:  Titan IIIE/Centaur
Kohteessa:  21. kesäkuuta 1976
Tehtävän kesto:  Kiertorataluotain: 1846 päivää  (1797 sol) Laskeutuja: 2306 päivää  (2245 sol) Kokonaiskesto: 2642 päivää
Massa:  3530 kg
Teho:  Kiertorataluotain: 620 W Laskeutuja: 70 W
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
Viking 1 on Viking-ohjelmaan kuuluva Mars-luotain, jonka laskeutuja-osa on ensimmäinen Marsiin onnistuneesti laskeutunut luotain. Sen lähes identtinen kaksonen Viking 2 laukaistiin kolme viikkoa myöhemmin. Molemmat luotaimet koostuivat kiertorata- ja laskeutujaosasta.
Laukaisu tapahtui 20. elokuuta 1975, minkä jälkeen Viking kulki kymmenen kuukautta kohti Marsia, ja alkoi lähettää sieltä kuvia noin viisi päivää ennen asettumistaan kiertoradalle. 21. kesäkuuta 1976 luotain asettui 1513 x 33 000 kilometrin ja 24,66 tunnin kiertoradalle. Sen oli suunniteltu laskeutuvan juhlistamaan Yhdysvaltain kansallispäivää 4. heinäkuuta 1976, mutta ennalta suunniteltu paikka osoittautui maastoltaan liian hankalaksi.
Lopulta aluksen laskeutujaosa laskeutui 20. heinäkuuta 1976 Chryse Planitia -nimiselle alueelle. Luotain alkoi lähettää kuvia 25 sekuntia laskeutumisensa jälkeen. Seismometri oli vahingoittunut laskeutumisessa, ja näytteitä ottava robottikäsi oli jumiutunut ja saatiin liikkumaan vasta 5 päivän kuluttua. Laskeutuja toimi 13. marraskuuta 1982 asti.
Viking-laskeutuja
Elokuussa 1980 kiertoradalla olleen Viking 1 Orbiter -osan rata nostettiin 357 x 33943 km → 320 x 56000 km estämään luotaimen rysähtäminen planeetan pinnalle ja täten välttää mahdollinen kontaminaatio ainakin vuoteen 2019. Luotain sammutettiin 17. elokuuta 1980 1485 kierroksen jälkeen.
Viking 1:n kuvaamaa Marsin pintaa. Etualalla oleva iso kivi, "Big Joe", on noin 2 metriä halkaisijaltaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viking-avaruusohjelma Wikimedia Commonsissa
Viking-ohjelma
Viking 1
Viking 2
Viirupääsirkku

| Viirupääsirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkulit Passerellidae
Suku::  Viirusirkut Arremonops
Laji::  rufivirgatus
Kaksiosainen nimi
 Arremonops rufivirgatus  (Lawrence, 1851) 
Alalajit
 A. f. chiapensis  A. f. crassirostris  A. f. rhyptothorax  A. f. ridgwayi  A. f. rufivirgatus  A. f. sinaloae  A. f. sumichrasti  A. f. superciliosus  A. f. verticalis 
Katso myös
   Viirupääsirkku Wikispeciesissä   Viirupääsirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viirupääsirkku (Arremonops rufivirgatus) on Yhdysvaltain eteläosassa ja Keski-Amerikassa tavattava sirkkuleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan viirupääsirkku on noin 14 cm. Selästään viirupääsirkku on väritykseltään oliivinvihreä. Pää on harmaa, päälaella on kastanjanruskea viiru ja myös silmäkulmajuovat ovat kastanjanruskeat. Viirujen värissä on jonkin verran vaihtelua alalajien välillä. Kurkku on harmahtava ja myös vatsan höyhenet ovat väriltään vaalean harmaat. Isoviirusirkku (Arremonops conirostris) muistuttaa ulkonäöltään viirupääsirkkua, mutta isoviirusirkku on kookkaampi, päälaeltaan musta ja vatsastaan tummemman harmaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Viirupääsirkkua tavataan Yhdysvalloissa Texasin osavaltion eteläosissa. Lisäksi lajin toisistaan eristäytyneitä populaatioita esiintyy Meksikon, Costa Ricaa, Guatemalassa ja Jukatanin niemimaalla. Osaa alalajeista voidaan pitää omina lajeinaan. Texasissa lajin elinympäristöä ovat kuivien metsien pohjakerrokset ja kuivat pensaikot. Keski-Amerikassa lajia tavataan kuivien metsien tiheiköissä. Laji välttelee kosteampia metsiä.
Elintavat

Viirupääsirkun ravinto koostuu hyönteisistä ja siemenistä ja hyönteisten arvellaan muodostavat suurimman osan lajin ruokavaliota. Ravintonsa lintu etsii maasta tiheikköjen alta. Viirupääsirkkuparit voivat kokoontua yhteen etsiessään syötävää.
Viirupääsirkun pesimäekologiasta tiedetään melko vähän. Lajin pesä on ruohoista, tikuista ja puun kuoresta tehty kuppi, jolla on kupolimainen katto. Pesän sisäänkäynti on sivusta. Viirupääsirkkunaaras munii kolmesta viiteen kiiltävän valkoista munaa. Molemmat vanhemmat ruokkivat kuoriutuneita poikasia.
Rafael Viljamaa

Leo Rafael Viljamaa (15. maaliskuuta 1928 Loviisa – 4. syyskuuta 2015 Lahti) oli suomalainen mäkihyppääjä ja pesäpalloilija.
Lahden Hiihtoseuraa edustanut Viljamaa voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1947 ja 1949. Hän sijoittui Planicassa kolmanneksi vuonna 1949, ja seuraavana vuonna hän oli Oberstdorfissa toinen ja Salpausselällä kolmas. Hän voitti vielä tammikuussa 1951 Itävallan mäkihyppykilpailun. Hän lopetti mäkihyppyuransa jo 22-vuotiaana.
Viljamaa voitti pesäpallossa Suomen-mestaruuden Lahden Mailaveikkojen joukkueessa vuonna 1952.
Star Wars Jedi Knight II: Jedi Outcast

| Star Wars Jedi Knight II: Jedi Outcast |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Raven Software (Windows) Vicarious Visions (Xbox & GameCube)
Julkaisija:  WW LucasArts EU Activision (Xbox & GameCube) WW Aspyr (Mac, PS4, Switch)
Jakelija:  Steam, Humble Store, GOG.com, Microsoft Store ja PlayStation Store
Suunnittelija:  Chris Foster
Käsikirjoittaja:  Michael Stemmle
Taiteilija:  Les Dorscheid
Ohjelmoija:  James Monroe
Pelisarja:  Star Wars: Jedi Knight
Pelimoottori:  id Tech 3
Julkaistu:  Microsoft Windows NA 26. maaliskuuta 2002EU 26. maaliskuuta 2002 OS XNA 5. marraskuuta 2002 GameCube, XboxNA 19. marraskuuta 2002EU 22. marraskuuta 2002 Nintendo Switch, PlayStation 4WW 24. syyskuuta 2019
Lajityyppi:  ensimmäisen persoonan ammuntapeli, kolmannen persoonan ammuntapeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ELSPA: 11+ ESRB: T  Virheellinen ESRB-arvo PEGI: 12
Alusta:  Nintendo GameCube, Nintendo Switch, OS X, PlayStation 4, Windows, Xbox
Jakelumuoto:  optinen levy
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK      : 
Star Wars Jedi Knight II: Jedi Outcast on Tähtien sodan maailmaan sijoittuva videopeli, joka julkaistiin vuonna 2002. Se on Raven Softwaren kehittämä ja Lucasartsin ja Activisionin markkinoima ja kustantama. Se julkaistiin Windowsille, Macille, Nintendo GameCubelle ja Xboxille ja 24. syyskuuta 2019 Nintendo Switchille ja PlayStation 4:lle.
Peli toimii Quake III:n pelimoottorilla.
Juoni

Kyle Katarn ja Jan Ors lähtevät tutkimaan erästä planeettaa ja löytävätkin iskusotilaiden vartioaseman (Outpost). He seuraavat johtolankoja ja pääsevät tai joutuvat Voiman pimeän puolen hallitsijan, Mr. Desannin jäljille. Desann kidnappaa Jan Orsin, ja Kyle Katarn joutuu lähtemään Desannin perään. Kyle tarvitsee jälleen jedivoimia ja käy Valley of the Jedissa niitä hakemassa. Desann tähtääkin juuri tähän ja lähettää joukkonsa Valley of the Jedihin. Pelin lopuksi Kyle Katarn ja Desann kohtaavat suuressa taistelussa vanhoilla raunioilla.
Lähdekoodit

Raven Software julkaisi pelin lähdekoodit avoimena lähdekoodina LucasArtsin sulkemisen jälkeen, mutta poisti ne myöhemmin koska arvion mukaan niissä oli mukana RAD Game Toolsin Bink-videokoodekki.
Vastaanotto

IGN antoi pelin Windows-versiolle arvosanaksi 9/10 arvostelussaan vuonna 2002.
Ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jeff Bennett  | … |  Kyle Katarn   |
|  Billy Dee Williams  | … |  Lando Calrissian   |
|  Mark Klastorin  | … |  Desann   |
|  Vanessa Marshall  | … |  Jan Ors   |
|  Kath Soucie  | … |  Tavion   |
|  Bob Bergen  | … |  Luke Skywalker   |
|  Carolyn Seymour  | … |  Mon Mothma   |
|  Jacob Witkin  | … |  Morgan Katarn   |
|  Steve Blum  | … |  Amiraali Galak Fyyar   |
|  Jess Harnell  | … |  Trandoshan   |
|  Kevin Michael Richardson  | … |  Reelo Baruk   |
Aiheesta muualla

Star Wars Jedi Knight II: Jedi Outcast MobyGamesissa (englanniksi)
Star Wars Jedi Knight II: Jedi Outcast Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tähtien sota -videopelit
| --- | --- |
Toiminta:   The Empire Strikes Back (1982)  Return of the Jedi: Death Star Battle  Return of the Jedi: Ewok Adventure  Jedi Arena  Star Wars (1987)  Star Wars (1991)  Droids  The Empire Strikes Back (1992)  Super Star Wars  Super Star Wars: The Empire Strikes Back  Rebel Assault  Super Star Wars: Return of the Jedi  Shadows of the Empire  Rebel Assault II: The Hidden Empire  Masters of Teräs Käsi  Rogue Squadron  Demolition  Episode I: Battle for Naboo  Starfighter  Rogue Squadron II: Rogue Leader  Jedi Starfighter  The Clone Wars (2002)  Apprentice of the Force  Bounty Hunter  The New Droid Army  Rogue Squadron III: Rebel Strike  Flight of the Falcon  Kinect  Attack Squadrons (peruttu) 
Toimintaseikkailu:   Yoda Stories  Episode I: The Phantom Menace  Episode I: Jedi Power Battles  Episode I: Obi-Wan's Adventures  Obi-Wan  Episode II: Attack of the Clones  Lego Star Wars: The Video Game  Episode III: Revenge of the Sith  Lego Star Wars II: The Original Trilogy  Lethal Alliance  Lego Star Wars: The Complete Saga  The Force Unleashed  The Clone Wars – Jedi Alliance  The Clone Wars – Lightsaber Duels  The Clone Wars – Republic Heroes  The Force Unleashed II  Lego Star Wars III: The Clone Wars  1313 (peruttu)  Disney Infinity 3.0  Lego Star Wars: The Force Awakens  Jedi: Fallen Order  Lego Star Wars: The Skywalker Saga  Jedi: Survivor  Outlaws 
Ajopelit:   Episode I: Racer  Racer Arcade  Super Bombad Racing  Racer Revenge 
Roolipelit:   Galaxies  Knights of the Old Republic  Knights of the Old Republic II: The Sith Lords  The Old Republic  Uprising  Galaxy of Heroes 
Simulaatiopelit:   X-Wing  TIE Fighter  X-Wing vs. TIE Fighter  X-Wing Alliance  Droid Works  Squadrons 
Strategia:   Rebellion  Force Commander  Galactic Battlegrounds  Empire at War Forces of Corruption 
Ensimmäisen persoonan ammunta:   Dark Forces  Jedi Knight: Dark Forces II  Jedi Knight II: Jedi Outcast  Jedi Knight: Jedi Academy  Republic Commando 
Kolmannen persoonan ammunta:   Battlefront (2004)  Battlefront II (2005)  Battlefront: Renegade Squadron  Battlefront: Elite Squadron  Battlefront (2015)  Battlefront II (2017) 
Pulmapelit:   Angry Birds Star Wars  Angry Birds Star Wars II 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data
Gerrit Viljoen

Gerrit Van Niekerk Viljoen (11. syyskuuta 1926 Kapkaupunki – 29. maaliskuuta 2009) oli eteläafrikkalainen tiedemies ja poliitikko. Viljoen toimi myös apartheidin aikana vaikutusvaltaisen Broederbond-salaseuran puheenjohtajana.
Viljoen suoritti Pretorian yliopistossa Bachelor of Law-tutkinnon ja osallistui samalla aktiivisesti opiskelijapolitiikkaan muun muassa ollen perustamassa afrikaaneriopiskelijoiden liittoa vuonna 1948. Viljoen jatkoi myöhemmin opintojaan Cambridgessa ja Leidenin yliopistossa suorittaen tohtorintutkinnon klassisesta kreikkalaisesta kirjallisuudesta. Hän palasi Etelä-Afrikkaan ja nimitettiin vuonna 1967 Rand Afrikaans-yliopiston rehtoriksi.
Vuonna 1978 hänet nimitettiin Lounais-Afrikan (nykyinen Namibia) johtajaksi. Vuonna 1980 hänestä tuli opetusministeri ja vuosina 1984–90 hän toimi lukuisissa eri ministeritehtävissä. Viljoen oli yksi Kansallispuolueen neuvottelijoista vuoden 1991 Demokraattisen Etelä-Afrikan kokouksessa.
Vuonna 1992 julkaistu tuomari Pickardin raportin mukaan Viljoenin ministeriaikana opetusministeriö oli ollut hyvin korruptoitunut ja miljoonia randeja valtion omaisuutta oli väärinkäytetty.
Venäjän–Krimin sota (1552–1576)

"Iivana Julman Kazanin valloitus", Grigori Ugrjumovin maalaus n. 1800.
Tataarisotilas, kuparipiirros vuodelta 1577.
Venäläinen streltsi-jalkaväensotilas. Ivan Bilibinin piirros 1900-luvun alusta.
Tataariratsumies, Wacław Pawliszakin guassimaalaus 1800-luvulta.
Rekonstruktioita guljai-gorodeista, siirrettävistä linnoituksista, joita Venäjän armeija käytti taidokkaasti Krimin tataareja vastaan Molodin taistelussa 1572.
Venäjän–Krimin sota 1552–1576  käytiin Krimin kaanikunnan ja Moskovan Venäjän välillä. Se alkoi tsaari Iivana IV Julman vallattua Kazanin kaanikunnan, jota Krimin kaani Devlet I Giray oli tavoitellut osaksi omaa valtakuntaansa. Sota kesti lähes koko Devlet Girayn hallinnon ajan ja päättyi Krimin tataarien tappioon. Sodan seurauksena Venäjän ja itäisten kaanikuntien väliset voimasuhteet muuttuivat Venäjälle edullisemmaksi.
Sotaan kuuluneita tai siihen liittyviä merkittäviä tapahtumia olivat muun muassa Venäjän Kazanin valloitus 1552, Krimin sotaretki Tulaan 1552, Venäjän Astrahanin valloitus 1554–1557, Sudbištšen taistelu 1555, Osmanien valtakunnan ja Krimin tataarien yhteinen sotaretki Astrahaniin 1569, tataarien sotaretki Moskovaan 1571 ja Molodin taistelu 1572.
Taustaa

Mongolit ja tataarit olivat tehneet ryöstöretkiä ja invaasioita Moskovan suuriruhtinaskuntaan jo 1200-luvulta lähtien. Vuonna 1223 käydyssä Kalka-joen taistelussa mongolit ja tataarit tuhosivat neljä kertaa suuremman venäläisarmeijan lähes täydellisesti. Mongolivaltakunta Kultainen orda alkoi kuitenkin menettämään valtaansa 1400-luvulla. Sen läntisissä osissa nousi useita kapinoita ja syttyi irtautumissotia, joiden seurauksena alueelle syntyi uusia ja itsenäisiä kaanikuntia. Keski-Volgan alueella sijainnut Kazanin kaanikunta itsenäistyi 1438, Krimin niemimaan ja sen pohjoispuolen tasangolla ollut Krimin kaanikunta 1449, Volgan alajuoksulla Kaspianmeren rannikolla sijainnut Astrahanin kaanikunta 1466 ja Uralin itäpuolella ollut Siperian kaanikunta itsenäistyi 1490. Lisäksi Venäjä onnistui lyömään Kultaisen ordan Ugran taistelussa 1480. Aikanaan mahtava mongolivaltakunta vetäytyi itäänpäin, jättäen aiemmin hallitsemilleen alueille valtatyhjiön, joka mahdollisti poistumista seuranneet kiistat ja sodat.
Koska kaanikuntien ylimyssuvut ja dynastiat periytyivät Kultaisen ordan ylimyssuvuista, joiden perimysjärjestykset sekoittuivat poliittisten naimakauppojen vuoksi, niiden välille syntyi ajoittain perimyskiistoja sekä alueista että valtaistuimista. Myös perimyssotia käytiin ja kaanikuntien valtaistuimet vaihtuivat ajoittain eri hallitsijasukujen välillä. Välillä kaanikunnat liittoutuivat ja kävivät sotia Venäjää vastaan, sekä tekivät yhteisiä ryöstöretkiä sen alueelle. Joissakin tapauksissa Venäjä toimi myös liittolaisena kaanikuntien keskinäisessä välienselvittelyssä.
Iivana IV, lisänimeltään "Julma", kruunattiin Venäjän tsaariksi 1547 vain 16-vuotiaana. Nuoresta iästään huolimatta hän oli alusta saakka aktiivinen hallitsija. Iivana pyrki uudistamaan hallintoa, kehittämään armeijaa ja laajentamaan valtakuntansa alueita sekä lännessä että idässä, ja torjumaan myös tataarien suunnalta tullutta uhkaa.
Vuonna 1551 Krimin kaaniksi nousi Devlet I, joka Giray-dynastian jäsenenä periytyi suoraan Tšingis-kaanista tämän pojanpojan Togon Temürin kautta. Hänen edeltäjänsä Sahib Giray oli hallinnut sekä Krimin että Kazanin kaanikuntia. Kazanissa oli kuitenkin noussut edeltävien vuosien aikana useita kapinoita.
Sodan alku

Iivana Julma pyrki hyödyntämään tataarien keskinäistä hajanaisuutta ja hänen armeijansa hyökkäsi Kazaniin vuonna 1547. Iivana pyrki valtaamaan alueen itselleen, mutta hänen ensimmäinen Kazanin kaupungin piirityksensä epäonnistui, samoin kuin toinenkin talvella 1549–1550 tehty yritys. Näiden yritysten seurauksena Kazanissa nostettiin valtaan venäläisten vasallikaanikunnan Qasimin hallitsija kaani Šahğäli, joka vannoi alamaisuutta Venäjälle, mutta kazanilaistataarit suistivat hänet pian vallasta. Iivanan armeija aloitti jälleen Kazanin piirittämisen loppukesällä 1552.
Devlet I, joka pyrki liittämään Kazanin omaan kaanikuntaansa, solmi Venäjän vastaisen liittolaissuhteen Puola-Liettuaa hallinneen Jagiellonian dynastian kanssa ja varusti armeijansa Tulan sotaretkelle 1552. Hänen tarkoituksenaan oli hyökätä kohti Venäjän pääkaupunkia Moskovaa hyödyntäen Kazanin piiritykseen sitoutuneen Iivanan armeijan poissaoloa. Devlet I Krimin tataarit kuitenkin hävisivät Tulan piirityksen paikalliselle varuskunnalle ja sen saamille tukijoukoille. Tataarit hävisivät myös seuranneen taistelun Šivoronjoella. Iivana pystyi valtaamaan sekä Kazanin kaupungin että Kazanin kaanikunnan. Valloituksensa ansiosta Iivana sai haltuunsa kulkuyhteyksien vuoksi tärkeän Volgan keskiset alueet.
Venäjä valtaa Astrahanin

Devletin tataariarmeija oli kärsinyt tappioita, joten hän pyrki saamaan Astrahanin kaanikunnan hallitsijaksi oman sukulaisensa lähinnä poliittisen painostuksen keinoin. Astrahanin tataarit kiistelivät myös keskenään valtaistuimesta. Joko Astrahanin kaani Yamğurçı tai hänen kilpailijansa Abd al-Rahman pyysi tukea Iivanalta, joka käyttikin kaanikuntien välistä valtataistelua ja hajanaisuutta jälleen hyväkseen, ja valtasi myös Astrahanin 1554. Sen vasallihallitsijaksi asetettiin Derviş Ali.
Devlet I, joka oli ottanut oppia aiemmista tappioistaan, järjesti uuden Venäjälle suuntautuneen sotaretken 1555. Tämä menestyi paremmin, ja tataarit onnistuivat tekemään ryöstöiskun Moskovaan sekä voittamaan venäläiset Sudbištšen taistelussa 24-25. kesäkuuta 1555. Devlet oli jakanut joukkonsa kahteen osastoon, joista toista johti hänen apulaiskomentajansa ja poikansa Ahmed Giray. Ahmed kuitenkin kuoli taistelussa, jonka jälkeen Devlet antoi aseman toiselle pojalleen Mehmedille.
Menestyksensä ansiosta Devlet I houkutteli Derviş Alin liittoutumaan kanssaan ja ajamaan venäläiset pois Astrahanista. Iivanan armeija kuitenkin palasi vuonna 1556 ja valtasi kaanikunnan uudelleen. Sen pääkaupunki Xacitarxan poltettiin ja alueen tataariväestöä vainottiin ja surmattiin, kuten myös tataareja kannattaneita nogai-kansan jäseniä. Iivana pyrki vakiinnuttamaan valtaansa pohjois-Kaukasiassa rakentamalla uuden Astrahanin kaupungin, sekä linnakkeita eri puolille entistä kaanikuntaa sekä solmimalla liittolaissuhteen Terek-joen rantoja asuttavien kabardien kanssa. Liittolaisuus vahvistettiin avioliitolla, jonka Iivana solmi kabardiruhtinas Temrjukin tyttären Kutšenein kanssa, vaikka naimakauppaa tataarina pidetyn ja islamilaistaustaisen Kutšenein kanssa paheksuttiin Moskovassa.
Ongelmia Liettuan ja kasakoiden kanssa

Krimin kaanikuntaan saapui paljon tataaripakolaisia sekä Kazanista että Astrahanista. Myös Nogaiden keskenään käymä sisällissota toi alueelle uusia pakolaisia. Nogait jakautuivat Suureksi ja Pieneksi ordaksi kutsutuiksi osapuoliksi, joista ensin mainitut tukivat Venäjää ja jälkimmäiset tataareja ja turkkilaisia. Sodan seurauksena Pieneen ordaan kuuluneet muuttivat Astrahanin ja Kazanin alueilta pakolaisina Krimille ja myös Osmanien pohjois-Kaukasiassa oleviin lääneihin. Seurauksena Venäjän vastaisten toimien kannatus oli Krimin kaanikunnassa korkealla, mutta toiveet yhteisistä operaatioista Liettuan kanssa hautautuivat toviksi, kun vuonna 1556 Sigismund II jatkoi Venäjän kanssa solmimaansa aselepoa kuudella vuodella. Iivana Julma puolestaan pyrki solmimaan Liettuan kanssa Krimin vastaisen liittoutuman, mutta liettualaiset kieltäytyivät, sillä he pelkäsivät sotaa Osmanien valtakunnan kanssa. Vaikka Iivana Julma koetti vakuutella osmaniarmeijan olevan sitoutunut sen Persiaa vastaan käymään sotaan, liittoutumaa ei syntynyt myöskään liettualaisten Venäjää kohtaan tunteman epäluulon vuoksi. Vuonna 1558 Iivana Julma julisti uuden sodan Liettualle, mutta molemmat osapuolet käytännössä välttivät aseellisia yhteenottoja aiemmin solmitun aselevon rajoittaman ajan. Sotatoimet käynnistyivät vasta 1562.
Samoihin aikoihin kasakkapäällikkö Dmytro Vyšnevetski, joka oli luonut oman kasakka-armeijansa venäläisistä ja liettualaisista vapaaehtoisista, alkoi aiheuttamaan ongelmia. Hän oli rakentanut Dneprillä olevalle Hortytsjan saarelle linnoitetun tukikohdan sitjin, josta hän teki ryöstöretkiä sekä Krimin kaanikunnan että Osmanien valtakunnan alueelle. Menestyksekkäin näistä oli Danilo Adaševin johtama sotaretki, joka kulki pitkissä veneissä pitkin Dnepriä aina Krimin Mustanmeren rannikolle, jossa Adaševin miehet tappoivat lukuisia tataareja ja ottivat vangeikseen näiden naisia ja lapsia vapauttaen puolestaan tataarien ottamat venäläiset orjat. Vyšnevetski taas valtasi tataarien Otšakivin ja Islamkermanin linnakkeet, joista saadut kanuunat hän kuljetti omaan sitjiinsä. Devlet I vastasi omalla hyökkäyksellään kasakkalinnoitukseen 1557. Koska Vyšnevetski tunnusti alamaisuutta Sigismundille, Devlet vei tataarinsa kostoksi ryöstöretkelle myös Liettuaan. Sotaa Krimin ja Liettuan välille ei kuitenkaan syttynyt.
Ongelmia Liettuan ja kasakoiden kanssa > Rauhanaloitteita levottomina aikoina

Moskovan ja Liettuan välisen aselevon viimeisenä vuotena 1561 Sigismund II kannusti Devletiä aloittamaan sotaretken Venäjälle. Seuraavana vuonna Devlet keräsikin armeijan ja marssi Venäjälle odottamaan Liettuan armeijan liittymistä hänen joukkoihinsa, mutta tätä ei tapahtunut ja sotaretken menestys jäi suhteellisen vähäiseksi, vaikka tataarit piirittivät oma-aloitteisesti joitakin kaupunkeja, kuten Mtsenskiä. Samaan aikaan Venäjän armeija hyökkäsi Liettuaan ja Iivana Julma, joka ei halunnut käydä sotaa kahdella rintamalla lähetti kaanikuntaan diplomaatteja aloittamaan alustavia rauhanneuvotteluja. Devlet, joka oli pettynyt Sigismundin passiivisuuteen, lupasi pidättäytyä sotatoimista. Muut tataariylimykset asettuivat kuitenkin alustavaa aselepoa vastaan ja Devlet teki ryöstöretkiä Venäjän alueille elokuussa ja lokakuussa 1564, sekä jälleen lokakuussa 1565. Uudet rauhanneuvottelut aloitettiin 1566, mutta ne eivät ehtineet tuottaa hedelmää, sillä Osmanien valtakunta alkoi valmistelemaan omaa sotaretkeään Venäjää vastaan ja vasallin asemassa ollut Devlet oli sitoutunut liittämään armeijansa osmanien riveihin.