stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
BP (yritys)
Historia > Suomessa

Suomeen British Petroleum tuli vuonna 1960 ostamalla polttoöljyä myyneen, vuonna 1940 perustetun Petkon. BP osti loputkin yhteisyrityksestä vuonna 1965. Ensimmäinen BP:n tunnuksin aloittanut asema avattiin Pietarsaareen 1961. Vuonna 1969 BP avasi Pohjoismaiden ensimmäisen miehittämättömän automaattiaseman Kouvolassa. Kesäkuussa 1970 yhtiön nimi muutettiin Suomen BP Oy:ksi, ja tällöin yhtiöllä oli Suomessa 45 huoltoasemaa. Suomen BP:n asiakaslehti oli Kide.>
Brittiläinen emoyhtiö ei ollut tyytyväinen suomalaisen tytäryhtiönsä markkinaosuuteen, joka oli parhaimmillaankin vain viitisen prosenttia Suomen polttoainemyynnistä. Vuonna 1979 Suomen BP-huoltamot siirtyivät Unionille, johon BP:n Suomen-tytäryhtiö fuusioitiin lopullisesti vuonna 1983. Nykyisin Castrol-öljyt kuitenkin kuuluvat BP:n konserniin.
Onnettomuudet > Texas Cityn jalostamon räjähdys 2005

BP tuomittiin 50,6 miljoonan dollarin (40 milj. €) sakkoihin Texas Cityn jalostamon puutteellisista turvatoimista. Vuoden 2005 räjähdyksessä kuoli 15 ja haavoittui yli 170 BP:n työntekijää.
Onnettomuudet > Meksikonlahden öljyonnettomuus 2010

Transocean-yhtiön omistama ja BP:n vuokraama Deepwater Horizon -öljynporauslautta syttyi räjähtäen palamaan 20. huhtikuuta 2010 noin 70 kilometrin päässä Louisianan rannikosta. Lautta upposi kaksi päivää myöhemmin. Yhdentoista onnettomuudessa kadonneen ihmisen oletetaan kuolleen. Räjähdyksen jälkeen merenpohjalle romahtaneesta porausputkesta alkoi vuotaa suuria määriä raakaöljyä mereen. Vuotoa ei saatu tukittua yrityksistä huolimatta viikkoihin.
TNK-BP

BP omisti puolet venäläisestä TNK-BP-yhtiöstä. Yhtiö oli yksi Venäjän suurimmista öljyn ja maakaasun tuottajista. Viime aikoina yhtiöllä on ollut vaikeuksia Venäjän viranomaisten kanssa porauslupien kanssa.
Venäläisen öljy-yhteisyrityksen TNK-BP toimitusjohtaja Robert Dudley ei saanut uusia viisumiaan Moskovassa heinäkuussa 2008 voimassa olevan työsopimuksen puuttumisen varjolla. Yhtiön venäläisen omistajan mukaan ongelmat johtuvat näkemyseroista strategiassa ja osingonjaossa. Yritys on kolmanneksi suurin Venäjällä ja tuottaa neljänneksen BP:n öljystä.
Vuonna 2007 BP luopui Venäjällä maakaasuesiintymän enemmistöosuudesta valtiojohtoisen Gazpromin hyväksi. Nykyisin Venäjän laki kieltää ulkomaista yritystä ostamasta enemmistöä maakaasu- tai öljyesiintymästä.
Baku–Tbilisi–Ceyhan-öljyputki

BP vastaa Azerbaidžanin Bakusta lähtevästä öljyputkesta. BP omistaa putkesta 30 prosenttia. Muina omistajia on useita amerikkalaisyhtiöitä. Putkessa kulkee miljoona barrelia päivässä eli hieman yli prosentti globaalista tarjonnasta. Euroopan unionin tavoite öljyputkella on luoda vaihtoehtoinen väylä Venäjän kontrolloimille maakaasu- ja öljyreiteille Eurooppaan. Rakentaminen alkoi 2003. Osa on jo käytössä, mutta putki on lopullisesti valmis vuonna 2009. 1 770 kilometriä pitkä putki on maailman toiseksi pisin. Se kulkee Tbilisin kautta 250 km Georgiassa ja 1 100 km Turkissa Ceyhanin satamaan. Maanpuolustuskorkeakoulun kenraalimajuri Pertti Salmisen mukaan vuoden 2008 Georgian konfliktin taustalla oli Venäjän halu kontrolloida Kaukasuksen kaasua ja öljyä.
Kritiikkiä

Vuosina 2000 ja 2005 BP oli listalla ”10 huonointa yritystä” ympäristö- ja ihmisoikeustoimien perusteella. Vuonna 2009 BP oli Viherpesijä-palkintoehdokas ympäristötietojen liioittelusta (Greenwash Awards). Greenpeacen mukaan BP investoi vuonna 2008 20 miljardia dollaria fossiilisiin polttoaineisiin ja 1,5 miljardia uusiutuvaan energiaan. Tammi-syyskuussa 2009 BP käytti yli 7,5 miljoonaa dollaria Yhdysvaltojen kongressin ja liittovaltion lobbaukseen.
Center for Public Integrity raportin (2010) mukaan BP sai jalostamoissaan Texasissa ja Ohiossa 6/2007 – 2/2010 välisenä aikana 862 huomautusta, joista tutkimuksen mukaan 760 oli "törkeitä" puutteita turvatoimissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
BP:n kotisivut (englanniksi)
| n k  FTSE 100 |
| --- | --- |
 3i  Admiral Group  Airtel Africa  Anglo American  Antofagasta  Ashtead Group  Associated British Foods  Astra Zeneca  Auto Traders Group  Aviva  B&M European Value Retail  BAE Systems  Barclays  Barratt Developments  Beazley  Berkeley Group  BP  British American Tobacco  BT Group  Bunzl  Burberry Group  CNA Centrica  Coca-Cola HBC  Compass Group  ConvaTec Group  Croda International  DCC  Dechra Pharmaceuticals  Diageo  Diploma plc  Endeavour Mining  Entain  Experian  F&C Investment Trust  Flutter Entertainment  Frasers Group  Fresnillo  Glencore  GSK  Haleon  Halma  Hikma Pharmaceuticals  Howdens Joinery  HSBC  IMI  Imperial Brands Group  Informa  InterContinental Hotels Group  Intermediate Capital Group  Intertek  International Consolidated Airlines Group  JD Sports Fashion  Kingfisher  Land Securities Group  Legal & General  Lloyds TSB  London Stock Exchange Group  M&G  Marks & Spencer  Melrose Industries  Mondi  National Grid  NatWest Group  Next  Ocado  Pearson  Pershing Square  Phoenix Group  Prudential  Reckitt Benckiser  RELX  Rentokil Initial  Right Move  Rio Tinto Group  Rolls-Royce  RS Group  Sage Group  J Sainsbury  Schroders  Scottish Mortgage Investment Trust  Segro  Severn Trent  Shell  Smith & Nephew  Smith  Smiths Group  Smurfit Kappa Group  Spirax-Sarco Engineering  SSE  St. James's Place  Standard Chartered  Taylor Wimpey  Tesco  Unilever  Unite Group  United Utilities  Vodafone  Weir Group  Whitbread  WPP 
Päivitetty: 4. tammikuuta 2024
BP-huoltoasema Uudessa Etelä-Walesissa, Australiassa.
Aleksanteri I

| Aleksanteri I |
| --- | --- |
 Puolan kuningas Suomen suuriruhtinas
 Aleksanteri I. George Dawen maalaama muotokuva vuodelta 1826.
Venäjän keisari
Valtakausi:  23. maaliskuuta 1801 – 1. joulukuuta 1825
Kruunajaiset:  15. syyskuuta 1801
Edeltäjä:  Paavali I
Seuraaja:  Nikolai I
Suomen suuriruhtinas:  5. tammikuuta 1809 (J: 24. joulukuuta) 1808  – 1. joulukuuta 1825
Puolan kuningas:  3. toukokuuta 1815 – 1. joulukuuta 1825

Syntynyt:  23. joulukuuta (J: 12. joulukuuta) 1777 Talvipalatsi,Pietari, Venäjän keisarikunta
Kuollut:  1. joulukuuta (J: 19. marraskuuta) 1825 (47 vuotta) Taganrog, Venäjän keisarikunta
Puoliso:  Elisabet Aleksejevna
Lapset:  Maria Elisabet
Suku:  Romanov
Isä:  Paavali I 
Äiti:  Maria Fjodorovna
Uskonto:  ortodoksisuus
Nimikirjoitus:  
Aleksanteri I vaakuna
Aleksanteri I:n keisarillinen monogrammi.
Venäjän valtakunnan imperiaalinen vaakuna, Venäjän keisari, Aleksanteri I Suomen suuriruhtinas ja Puolanmaan kuningas.
Aleksanteri I ratsailla Franz Krügerin maalaamassa muotokuvassa vuodelta 1837.
Nuori suuriruhtinas Aleksandr Pavlovitš, Jean-Louis Voille 1792
Nuori suuriruhtinas Aleksandr Pavlovitš, Vladimir Borovikovski 1800
Aleksanteri I (23. joulukuuta (J: 12. joulukuuta) 1777 Talvipalatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta – 1. joulukuuta (J: 19. marraskuuta) 1825 Taganrog, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisari, Suomen suuriruhtinas ja Puolanmaan kuningas.
Aleksanteri nousi keisariksi vuonna 1801 isänsä Paavali I:n murhan jälkeen. Hänet oli kasvatettu isoäitinsä Katariina II:n ohjeitten mukaisesti valistusajan hengessä, mutta hän oli myös taipuvainen romantismiin ja mystiikkaan, etenkin valtakautensa loppuvaiheissa. Aleksanterin valtakaudella Venäjä hyökkäsi Suomeen ja Suomi liitettiin osaksi Venäjän keisarikuntaa. Keisari nimesi itsensä Suomen vallattujen aluiden ruhtinaaksi sodan aikana (J: 24 joulukuuta 1808 / G: 5. tammikuuta 1809). Hän oli ensimmäinen Venäjän hallitsija, joka toimi Suomen suuriruhtinaana. Suomen sota päättyi rauhansopimuksella 17. syyskuuta 1809 Haminassa.
Aleksanterin johtamalla Venäjällä oli Napoleonin sotien lopulla merkittävä rooli Napoleonin kukistamisessa, ja Napoleonin sotien päätyttyä hän solmi liiton Itävallan ja Preussin kanssa. Myös Puola liitettiin Venäjään vuonna 1815. Aleksanteri korvasi Pietari Suuren perustamat kollegiot ministeriöillä ja perusti Venäjän valtakunnanneuvoston, mutta menetti kiinnostuksensa suurempiin hallintouudistuksiin.
Suku ja koulutus, nuoruusvuodet

Suuriruhtinas Aleksandr Pavlovitš oli keisari Paavali I:n ja Sofia Dorotean (Maria Fjodorovna) vanhin lapsi ja Katariina Suuren ja Pietari III:n pojanpoika. Aleksandrin kasvatuksesta vastasi hänen isoäitinsä keisarinna Katariina II, joka oli ottanut pojan ja hänen nuoremman veljensä Konstantinin vanhemmiltaan jo sylilapsena ja he olivat hyvin läheiset, kun taas Katariinan välit poikaansa Paavaliin olivat etäiset ja jopa vihamieliset. Katariinan kerrotaan jopa suunnitelleen Aleksandrin nimeämistä seuraajakseen Paavalin sijasta.
Suku ja koulutus, nuoruusvuodet > Koulutus

Katariina II:n hovin ja sveitsiläisen opettajansa, journalisti Frédéric-César de La Harpen (1754–1838) vapaa-ajattelun ilmapiiristä hän siirtyi Jean-Jacques Rousseaun ihmiskunnan evankeliumin periaatteisiin. Sotilastaitojen opettajaltaan, kenttämarsalkka Nikolai Ivanovitš Saltykovilta hän omaksui Venäjän itsevaltiuden perinteet, kun taas hänen isänsä oli inspiroinut häntä intohimollaan sotilasparaateihin ja opettanut häntä yhdistämään teoreettisen rakkauden ihmiskuntaa kohtaan ihmisten halveksumiseen käytäntöön. Andrei Afanasjevitš Samborski, jonka keisarinna Katariina valitsi hänen uskonnolliseen opetukseensa, oli epätyypillinen, parraton ortodoksinen pappi. Samborski oli asunut pitkään Englannissa ja opetti Aleksandrille ja nuoremmalle veljelle Kontantinille englantia, mikä oli tuolloin hyvin harvinaista potentiaalisille venäläisille itsevaltiaille. Hänen opettajanaan vuosina 1784–1795 oli myös baltiansaksalainen diplomaatti, vapaaherra Andreas Eberhard von Budberg (1750–1812).
Ensimmäisen lastenhoitajansa rouva Gesslerin hoivissa suuriruhtinas oppi ensimmäisenä kielenään englantia. Varsinaisesti hän opiskeli ranskaksi, etenkin yleissivistäviä aineita, historiaa ja valtiotietoa, ja sotilaskasvatuksen kautta hän oppi venäjän ja saksan. Aleksanteri oli lapsena päivittäin isoäitinsä kanssa, joka itse kirjoitti pojanpoikiaan varten aapisen ja Venäjän historian oppikirjan. Sekä henkisesti että ruumiillisesti hyvin ja varhain kehittynyt Aleksanteri sai kuusivuotiaana veljensä kanssa opettajakseen kenraali Nikolai Saltykovin ja samaan aikaan ranskanopettajaksi sveitsiläisen, paroni Melchior Grimmin suositteleman Frédéric-César de La Harpen (1754–1838), josta pian tuli suuriruhtinaiden pääopettaja.
Aleksanteri kiintyi opettajaansa syvästi ja todisti usein myöhemminkin, että kaikki minkä hän osasi ja kaikki minkä arvoinen hän ehkä oli, oli La Harpen ansiota. La Harpen kasvatusohjelma keskittyi laajaan yleissivistykseen ja historian kautta opetettuun moraaliin ja valtio-oppiin roomalais-tasavaltalaisessa hengessä, mielivaltaa, yksinvaltaa ja maaorjuutta vastaan rehellisyyden ja oikeamielisyyden puolesta. Käytännössä tämä ohjelma suuntautui privilegioyhteiskuntaa ja siten etenkin aatelin erioikeuksia vastaan, ja näin ollen myös La Harpen myöhempi vaikutus tuli tärkeäksi.
Suku ja koulutus, nuoruusvuodet > Suhde isään ja isoäitiin

Aleksanteri joutui hankalaan tilanteeseen dominoivan isoäitinsä ja omien vanhempiensa välissä; vanhemmat saivat aluksi tavata poikiaan vain kerran viikossa. Myöhemmin Aleksanteri sai tasapainoilla Pietarissa asuvan isoäitinsä ja Hatsinan palatsissa oleskelevan kruununperillis-suuriruhtinasparin vastakkaisten mielipiteiden välillä; tämän on arveltu vaikuttaneen kielteisesti hänen luonteeseensa, vaikka se tietysti myös opetti häntä. Ikätoveriensa kanssa hän tuli hyvin toimeen fyysisen ja henkisen kehityksen jatkuessa harvinaisen suotuisasti. ”Minä ennustan, että hänellä tulee olemaan yksi suuri vaara, nimittäin naiset, he tulevat ahdistamaan häntä, sillä hänellä on ulkonäkö, joka saa kaikkiin liikettä”, keisarinna Katariina kirjoitti 12–13-vuotiaasta Aleksandrista.
Aleksandr alkoi tuntea enemmän myötätuntoa isäänsä kohtaan, ja näki vierailun isänsä tiluksilla Hatsinan palatsissa helpotuksena keisarinna Katriinan loisteliaalle hoville. He käyttivät yksinkertaisia preussilaisia armeijan univormuja hovissa suosittujen räikeiden ranskalaisten vaatteiden sijaan, joita heidän piti käyttää Katariinan luona. Vierailut tsarevitsin luona eivät sujuneet ilman vaivaa. Paavali oletti vieraittensa suorittavan sotilasharjoituksia, joita hän tyrkytti myös pojilleen Aleksandrille ja Konstantinille. Hän sai usein raivokohtauksia, jos asiat eivät menneet hänen mielensä mukaisesti.
Katariinan kuolema marraskuussa 1796, ennen kuin hän ehti nimittää Aleksandrin seuraajakseen, toi hänen isänsä Paavalin valtaistuimelle. Aleksandr piti hänestä keisarina jopa vähemmän kuin isoäidistään. Hän kirjoitti, että Venäjästä oli tullut ”hullujen leikkikalu” ja että ”absoluuttinen valta häiritsee kaikkea”. On todennäköistä, että kahden itsevaltaista valtaansa väärinkäyttävän hallitsijan toiminnan näkeminen teki hänestä yhden edistyksellisimmistä keisareista 1800- ja 1900-luvuilla. Muualla maassa Paavali oli laajalti epäsuosittu. Hän syytti vaimoaan keisarinna Maria Fjodorovnaa salaliitosta tullakseen itsevaltiaaksi keisarinnaksi ja kaapatakseen vallan itselleen, kuten hänen oma äitinsä teki hänen isälleen Pietari III:lle. Hän myös epäili Aleksandria salaliitosta itseään vastaan, vaikka poika oli kieltäytynyt kaappaamasta valtaa Paavalilta.
Katariina II:n kuoltua vuonna 1796 Paavali I:sta tuli keisari, mutta hän kuoli pian salaliiton uhrina vuonna 1801, jossa myös Aleksandr oli osallisena.
Keisarina > Nousu valtaan

Aleksandrista tuli keisari 23. maaliskuuta 1801 isänsä Paavali I:n kuoltua, ja hänet kruunattiin keisariksi Moskovassa Uspenskin katedraalissa 15. syyskuuta samana vuonna. Hänen keisarinnansa Elisabet Aleksejevna otti kruunun vastaan mieheltään seisallaan, eikä polvistuneena, mikä oli uutta. Aleksanteri katui osallisuuttaan isänsä kuolemaan koko loppuelämänsä, vaikkei suorasti osallistunutkaan murhaan. Omien sanojensa mukaan hän oli mukana isänsä vastaisessa salaliitossa, muttei ollut tietoinen aikeesta murhata keisari, vaan kuvitteli tulevansa sijais- tai kanssahallitsijaksi isänsä rinnalle.
Keisarina > Sodat ja suhteet ulkovaltoihin

Aleksanterin valtakaudella Napoleonin kasvava valta oli Euroopan maiden pääasiallisena huolenaiheena, ja Venäjä liittyi jälleen Britannian ja Itävallan rinnalle Napoleonia vastaan. Napoleon löi koalition Austerlitzin taistelussa 1805 ja voitti venäläiset uudelleen Friedlandin taistelussa 1807. Aleksanteri joutui taipumaan rauhaan, ja 1807 solmitulla Tilsitin sopimuksella hänestä tuli Napoleonin liittolainen. Pakottaakseen Ruotsin Britannian-vastaiseen saartoon hän valloitti Suomen Suomen sodassa 1809 ja hyökkäsi vielä 1812 osmanien valtakuntaa vastaan vallaten Bessarabian.
Venäjän–Ranskan-liitto alkoi rakoilla Napoleonin suhtautuessa epäluuloisesti Venäjän aikeisiin Bosporinsalmen ja Dardanellien suhteen, ja Aleksanteri epäili Napoleonin uudelleen perustaman puolalaisen Varsovan suuriruhtinaskunnan tarkoitusta. Mannermaasulkemus ei palvellut Venäjän taloudellisia eikä inhimillisiä etuja, ja Aleksanteri sanoutui irti siitä 1810. Kesäkuussa 1812 Napoleon hyökkäsi Venäjälle 600 000 miehen Grande Arméen kanssa. Joukot marssivat Moskovaan asti, mutteivät saavuttaneet ratkaisevaa voittoa. Perääntyessään armeijassa oli jäljellä enää 30 000 miestä.
Liittolaisten kanssa ranskalaiset ajettiin takaisin Pariisiin, ja Napoleon syöstiin vallasta. Liittolaisten voiton jälkeen Aleksanteri sai maineen Euroopan pelastajana, ja hänen osuutensa oli merkittävä vuonna 1815 pidetyssä Wienin kongressissa, jossa Euroopan rajat piirrettiin uudelleen.
Wienin kongressin jälkeen Aleksanteri perusti Pyhän allianssin Itävallan ja Preussin kanssa, joiden johtajien kanssa hän julisti ylläpitävänsä kristillisiä arvoja Euroopassa. Allianssin takaisi Aleksanterin mukaan monarkkien kristillinen ja veljellinen yhteiselo. Samalla maat turvasivat selustansa Ranskan suuresta vallankumouksesta lähtöisin olevia huolestuttavia yksinvaltaa vastustavia ja vapautta vaativia arvoja vastaan. Liitosta tuli neliliitto Britannian myötä ja viisiliitto Ranskan liittyessä siihen 1818.
Aleksanterin perustelut hankkeelle herättivät kummastusta ja jopa pilkkaa. Niitä pidettiin mystiikkaan perustuvana hölynpölynä. Britannian lähettiläs Castlereagh jopa tiedotti hallitukselleen epäilevänsä tsaarin henkistä terveyttä. Osin tämän vuoksi Britannia pysyi paljolti syrjässä toiminnasta, mutta mannermaiset jäsenet kukistivat menestyksekkäästi perustuslaillisten kapinat Italiassa 1821 ja Espanjassa 1823.
Venäjä jatkoi laajenemistaan länteen. Wienin kongressi perusti uudelleen Puolan kuningaskunnan, jolle Aleksanteri myönsi perustuslain. Hänestä tuli Venäjän itsevaltaisen keisarin ja Suomen suuriruhtinaan (1809) aseman lisäksi myös Puolan perustuslaillinen monarkki. Aleksanteri oli järjestänyt Suomessa Porvoon valtiopäivät vuonna 1809. Vuonna 1813 Venäjä valloitti Bakun Kaukasiassa Persialta, ja Alaskakin oli jo tiukasti keisarikunnan hallussa.
Keisarina > Speranskin suunnitelma

Tilsitin rauhan sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen vuonna 1807 Aleksanteri oli antanut Mihail Speranskille tehtäväksi laatia uudistussuunnitelman Venäjän yhteiskunnan täydelliseksi muuttamiseksi. Lokakuussa 1809 Speranski esitteli suunnitelmansa, jonka mukaan poliittiset oikeudet ja kansalaisoikeudet riippuivat säätyyn kuulumisesta. Molemmat oikeudet kuuluivat vain aatelistolle. Kauppiaiden, porvareiden ja kruununtalonpoikien poliittiset oikeudet olivat tulojen mukaiset. Työläisille ja maaorjille kuuluivat vain kansalaisoikeudet. Lainsäädäntö- , toimeenpano- ja tuomiovalta tuli erottaa toisistaan Montesquieun periaatteiden mukaisesti. Ylin poliittinen laitos oli valtioneuvosto, jonka jäsenet asetti keisari. Keisari myös hyväksyi kaikki päätökset ja lakiehdotukset.
Aleksanterin mielestä suunnitelma oli ”tyydyttävä” ja ”käyttökelpoinen”, mutta ministerit ja muut korkea-arvoiset virkamiehet vastustivat sitä liian radikaalina. Aleksanterin sisaren, suuriruhtinatar Jekaterina Pavlovnan ympärille kerääntyi henkilöitä, jotka suhtautuivat hyvin skeptisesti keisarin ja Speranskin kunnianhimoisiin uudistuksiin. Mihail Speranski erotettiin maaliskuussa 1812, ja Napoleonin hyökkäys Venäjälle syrjäytti kaikki uudistusajatukset.
Keisarina > Luopuminen uudistuksista

Aleksanterin hallitsijakauden kymmenelle viimeiselle vuodelle oli ominaista jatkuva uskonnollinen mietiskely. Muutaman vuoden ajan sivistymättömällä munkki Fotiuksella, jota pidettiin ihmeidentekijänä, oli suuri vaikutusvalta keisariin. Sisäpolitiikassaan Aleksanteri muuttui konservatiiviseksi: maanomistajat saivat jälleen oikeuden lähettää kapinoivia maaorjia Siperiaan, sotilaita valvova salainen poliisi perustettiin, vapaamuurariloosit ja muut ei-ortodoksiset yhteisöt kiellettiin, kirjojen maahantuontikielto tuli taas voimaan, epämieluisia professoreita erotettiin yliopistosta ja yliopiston kirjastosta poistettiin kirjat, jotka edustivat vahingollista suuntausta. Keisarin ensisijainen neuvonantaja oli kenraali Aleksei Araktšejev.
Keisarina > Tyytymättömät alamaiset

Aleksanteri I:n aikana syntyivät ensimmäiset vallankumoukselliset liikkeet. Ranskasta palaavat upseerit toivat mukanaan ajatukset ihmisoikeuksista, edustuksellisesta hallituksesta ja kansanvallasta. Itsevaltaisuuden vastustus ja vaatimukset maaorjuuden lopettamisesta alkoivat lisääntyä. Jyrkimmät olivat jopa valmiit itsevaltiuden väkivaltaiseen päättämiseen vallankumouksella. Etenkin se herätti kummastusta, että Kongressi-Puolalle oli sallittu lakiasäätävä parlamentti, joka oli vastuullinen vain Puolan varakuninkaalle, kun taas Venäjällä oli itsevaltius ilman perustuslakeja. 
Tilanne herätti tyytymättömyyttä ja useat ryhmät olivat jo valmistautumassa kapinaan, kun Aleksanteri kuoli yllättäen vuonna 1825. Hänen veljensä Konstantin, joka oli perimysjärjestyksessä seuraavana, kieltäytyi kruunusta ja valtaistuimelle nousi hänen nuorin veljensä Nikolai I. Upseeriryhmä, jolla oli komennossaan 3 000 miehen joukot, kieltäytyi tunnustamasta uutta hallitsijaa ja vaati sen sijaan perustuslakia. Kapinan ajankohdan mukaan sitä kutsutaan dekabristikapinaksi. Dekabristit esiintyivät Konstantinin liittolaisina ja vaativat hänen ympärilleen muodostettavaa perustuslaillista monarkiaa, mutta heidän joukossaan oli myös tasavaltalaisia. Konstantinin kieltäydyttyä kruunusta armeija murskasi kapinan. Sen johtajat teloitettiin ja loput karkotettiin Siperiaan.
Avioliitto, jälkeläiset ja naissuhteet

Aleksanteri avioitui vuonna 1793 Badenin prinsessa Louisen kanssa, jonka isoäiti keisarinna Katariina II valitsi hänelle puolisoksi. Nuori suuriruhtinas Aleksandr Pavlovitš oli 15-vuotias avioituessaan 14-vuotiaan Louisen kanssa, joka otti venäläiseksi nimekseen Elisabet Aleksejevna. Heille syntyi kaksi lasta, jotka molemmat kuolivat pieninä lapsina.
suuriruhtinatar Maria Aleksandrovna (toukokuu 1799 – heinäkuu 1800), kuoli vuoden ikäisenä
suuriruhtinatar Jelisaveta Aleksandrovna (marraskuu 1806 – toukokuu 1808), kuoli alle kaksivuotiaana
Katariina II rakennutti Aleksanterin palatsin (ven. Александровский дворец, alun perin Uusi palatsi) kesäpalatsiksi pariskunnalle vuosina 1792–1796 Tsarskoje Seloon, lähelle Katariinan palatsia. Tämä ei auttanut yhtään heidän suhdettaan, sillä Katariina II teki parhaansa viihdyttääkseen heitä tanssiaisilla ja juhlilla, mikä ärsytti Elisabetia. Palatsissa asuminen painosti Aleksandria myös esiintymään aviomiehenä, vaikka hän tunsikin vain veljellistä rakkautta suuriruhtinattareen. Myöhemmin hän kertoi ystävälleen Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III:lle, että avioliitto, hänen isoäitinsä Katariina II Suuren suunnittelema poliittinen naimakauppa, osoittautui valitettavasti onnettomuudeksi hänelle ja hänen puolisolleen. Kun Aleksanteri tuli vuonna 1801 keisariksi, pariskunta asui kesäisin Katariinan palatsissa ja nuorempi veli Nikolai sai Aleksanterin palatsin.
Keisari Aleksanteri I:lla oli myös pitkäaikainen yli 15 vuotta pitkä suhde naimisissa olevaan, puolalaissyntyisen ruhtinatar Marija Naryškinaan vuosina 1803–1818. Heillä oli kolme lasta, jotka kuitenkin saivat aviomiehen sukunimen. Kun Naryškinan tytär Sofia Dmitrjeva Naryškina (1805–1824) kuoli 18-vuotiaana keuhkotautiin häittensä kynnyksellä vuonna 1824, keisarin on sanottu olleen lohduton surusta.
Vallanperimys

Aleksanteri I:tä seurasi valtaistuimelle hänen veljensä, Nikolai I. Aleksanterilla ei ollut poikaa, joten vallanperimyksestä oli päätettävä veljesten kesken. Vuoden 1821 alkuvuodesta Aleksanteri I:n veli suuriruhtinas Konstantin Pavlovitš ilmoitti, että ei ole kiinnostunut ryhtymään hallitsijaksi ja luopuu perintöoikeudestaan. Elokuun 16. päivänä vuonna 1823 Aleksanteri I antoi manifestin, jossa Nikolai julistettiin vallanperijäksi. Aleksanteri I vain vihjaili asiasta veljelleen, sillä manifestia ei julkistettu. Tämä aiheutti vallansiirron yhteydessä ongelmia.