stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto
Uuden aallon 1960-luku

Jaromil Jireš , Věra Chytilová  ja Milos Forman  ohjasivat kaikki esikoiselokuvansa vuonna 1963.
Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto alkoi noin vuonna 1963 ja kesti 1960-luvun loppuun. Seuraavien seitsemän vuoden aikana Tšekkoslovakiassa tehtiin kymmeniä kokeellisia elokuvia, joita seurattiin myös maan rajojen ulkopuolella. Syntyi poikkeuksellinen tilanne, jossa maailman huomio oli poliittisen lientymisen myötä kohdistunut Tšekkoslovakiaan ja maan elokuvantekijät vastasivat katseeseen tekemällä jotakin täysin uutta.
Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto ei ollut elokuvan muotoon liittyvä yhtenäinen liike. Kyseessä oli tuotannollisesta vapaudesta syntynyt tilanne, joka mahdollisti kokeelliset elokuvat ilman kaupallista vastuuta. Elokuvia yhdisti usein käytännössä vain formalistisen sosialistisen realismin elokuvaperinteen ja yhteiskunnallisen pysähtyneisyyden vastustaminen. Uuden aallon elokuvia palkittiin lukuisilla festivaaleilla ja kansainvälisillä palkinnoilla. Ironisesti useimmat suurimmat ja merkittävimmät kansainväliset palkinnot menivät vanhemmalle elokuvantekijöiden sukupolvelle.
Viranomaiset eivät suhtautuneet uuden aallon elokuviin hyväksyvästi. Sekä Chytilován Tuhatkaunokeilla (1966) että Jan Němecin Juhlavierailla (1966) oli vaikeuksia tulla julkaistuksi ja levitetyksi varsinkin ulkomaille. Alexander Dubčekin tultua valtaan tammikuussa 1968 kulttuurituotannon valvonta vapautui kuitenkin hetkeksi. Esimerkiksi Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen ”ikuisiksi ajoiksi” pannaan julistaman Miloš Formanin Palaa, palaa! -komedian sallittiin palata elokuvateattereihin Prahan keväänä. Käytännössä elokuvien ennakkosensuuri loppui kokonaan 1967–1968.
Uuden aallon 1960-luku > Keskeisiä tekijöitä

Uuden aallon tunnetuimpia yhteiskunnalliseen realismiin pyrkineitä ohjaajia olivat Jaromil Jireš, Jiří Menzel, Ivan Passer ja Miloš Forman. Liikkeen kokeellisimmat tekijät olivat Věra Chytilová ja Jan Němec. Tunnetuimpien ohjaajien lisäksi uuteen aaltoon osallistuivat kuitenkin monet muut ohjaajat ja elokuvantekijät, esimerkiksi Pavel Juráček, Evald Schorm, Hynek Bočan, Jaroslav Papoušek, Antonín Máša, Jan Schmidt ja Drahomíra Vihanová.
Uusi aalto alkoi nuorten elokuvantekijöiden Prahasta ja elokuviin viitataan joskus virheellisesti vain Tšekin elokuvan uutena aaltona. Myös slovakialaiset ohjaajat tekivät kuitenkin uuteen aaltoon laskettuja elokuvia. Štefan Uherin Aurinko verkossa ilmestyi jo vuonna 1962, ennen ensimmäistä ”virallista” uuden aallon pitkää elokuvaa. Muut slovakialaiset ohjaajat, kuten Dušan Hanák, Juraj Herz, Juraj Jakubisko, Ján Kadár ja Elo Havetta ehtivät mukaan vasta 1960-luvun puolivälin jälkeen.
Kaikki 1960-luvulla Tšekkoslovakiassa vaikuttaneet merkittävät ohjaajat eivät myöskään olleet nuoria. Ján Kádar, Elmar Klos, Vojtěch Jasný, Karel Kachyňa ja František Vláčil olivat kaikki aloittaneet uransa jo aiemmin. Heitä ei ole yleensä laskettu uuden aallon ohjaajiin, sillä heidän elokuvaestetiikkansa oli perinteisempää kuin nuoren sukupolven ohjaajilla.
Uuden aallon 1960-luku > Keskeisiä elokuvia

Štefan Uher: Aurinko verkossa, 1962
Věra Chytilová: Jostakin muusta, 1963
Miloš Forman: Musta pekka, 1963
Jaromil Jireš: Huuto, 1964
Jan Němec: Yön timantit, 1964
Miloš Forman: Vaaleaverikön rakkaus, 1965
Ivan Passer: Kasvoista kasvoihin, 1965
Jiří Menzel, Jan Němec, Evald Schorm, Věra Chytilová, Jaromil Jireš: Perličky na dně (suom. ”Syvyyden helmet”), 1966, episodielokuva
Jiří Menzel: Tarkoin vartioidut junat, 1966
Věra Chytilová: Tuhatkaunokit, 1966
Jan Němec: Juhlavieraat, 1966
Miloš Forman: Palaa, palaa!, 1967
Evald Schorm: Návrat ztraceného syna (suom. ”Tuhlaajapojan paluu”), 1967
Juraj Jakubisko: Zbehovia a pútnici (suom. ”Karkurit ja vaeltajat”) 1968
Jaromil Jireš: Žert (suom. ”Vitsi”), 1968
Jiří Menzel: Hassu kesä, 1968
Juraj Herz: Spalovač mrtvol (suom. ”Krematorion johtaja” tai ”Tuhkaaja”), 1969
Jiří Menzel: Skřivánci na niti (suom. ”Kiurut langalla”), 1969
Juraj Jakubisko: Vtáčkovia, siroty a blázni (suom. ”Lintuja, orpoja ja typeryksiä”),  1969
Věra Chytilová: Ovoce stromů rajských jíme (suom. ”Paratiisin hedelmät"), 1969
Pavel Juráček: Nuoren pyövelin tapaus, 1970
Jaromil Jireš: Valerie a týden divů (suom. ”Valerien ihmeiden viikko”), 1970
(Tähdellä* merkityillä ei virallista suomenkielistä käännösnimeä.)
Uuden aallon 1960-luku > Prahan kevät ja uuden aallon loppu

Uusi aalto tuli tiensä päähän kun Neuvostoliitto miehitti Tšekkoslovakian Prahan keväänä 1968. Kulttuurin vapautuminen oli ohitse. Tšekoslovakia-filmin pääjohtajaksi nimitettiin aiemmin kulttuuriministeriön virkamiehenä toiminut Jiří Purš. Käytännössä Puršista tuli Barrandov-elokuvastudioiden ja koko maan elokuvatuotantojen johtaja. Monet uuden aallon kärkinimistä jättivät maan. Passer ja Forman lähtivät Yhdysvaltoihin ja Němec Länsi-Eurooppaan. Yli sata 1960-luvulla tehtyä elokuvaa kiellettiin. Tuotantotukijärjestelmää muutettiin niin, että se suosi puolueen maailmankuvaa tukevia ja kevyitä kaupallisia elokuvia. Useat uuden aallon ohjaajista jatkoivat elokuvien tekemistä, mutta heidän elokuviaan ei mainostettu tai levitetty. Purš oli taivuttanut Tšekkoslovakian elokuvatuotannon puolueen tahtoon, mutta myös suojellut elokuvantekijöitä ja pitänyt heitä palkkalistoilla. Tšekkoslovakiaan jääneet ohjaajat kuten Chytilová ja Menzel eivät kuitenkaan saaneet työskennellä vapaasti. Vaikka vielä vuosina 1969 ja 1970 ilmestyi uuteen aaltoon laskettavia elokuvia, oli vapauden aika käytännössä ohi.
Merkitys ja perintö

Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto alkoi useita vuosia ennen Prahan kevääseen johtanutta poliittista kehitystä. Liike kesti seitsemän vuotta, huomattavasti pidempään kuin esimerkiksi ranskalaisen elokuvan uusi aalto. Sillä ehti siis olla vaikutusta kulttuuriin ja ilmapiiriin ja siten ehkä myös Prahan kevään syntyyn.
Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto on yksi elokuvahistorian merkittävimmistä tunnistettavista liikkeistä ja kirkkaimmista luovista leimahduksista. Sen suoraa vaikutusta myöhempien tekijöiden elokuviin on usein vaikeaa arvioida. Uuden aallon elokuvista tuli esimerkki siitä, mitä elokuvalla oli mahdollista tehdä. Se näytti mitä muuta elokuva voisi olla kerronnallisesti hyvin samankaltaisten elokuvien sijasta. Osa ohjaajista kuten Milos Forman ja Ivan Passer jatkoivat uraansa länsimaissa. Toisten ura käytännössä katkesi kokonaan, esimerkiksi Jan Němecin, Ewald Schormin ja Pavel Juráčekin. Vera Chytilova, Jiří Menzel ja Karel Kachyna palasivat tekemään elokuvia kun poliittiset olot jälleen lientyivät, mutta eivät enää yltäneet aiemmalle tasolleen.
Kirjallisuutta

Bubenicek, Petr: Subversive Adaptations : Czech Literature on Screen Behind the Iron Curtain. Palgrave Macmillan, 2017. ISBN 9783319409603.
| n k Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto |
| --- | --- |
Tsekkiläiset ohjaajat:  Miloš Forman  Jiří Menzel  Věra Chytilová  Jaromil Jireš  Ivan Passer  Jan Němec  Evald Schorm  Pavel Juráček  Hynek Bočan  Jaroslav Papoušek  Antonín Máša  Jan Schmidt  Drahomíra Vihanová 
Slovakialaiset ohjaajat:  Juraj Jakubisko  Dušan Hanák  Juraj Herz  Štefan Uher  Elo Havetta 
Ohjaajia, jotka on liitetty uuteen aaltoon:  Karel Kachyňa  František Vláčil  Vojtěch Jasný  Zbyněk Brynych  Oldřich Lipský  Ján Kadár  Elmar Klos 
Usein mukana projekteissa:  Milan Kundera  Bohumil Hrabal  Ester Krumbachová  Jaroslav Kučera  Miroslav Ondříček  Frank Daniel 
Keskeiset elokuvat:  Aurinko verkossa (1963)  Jostakin muusta (1963)  Huuto (1964)  Yön timantit (1964)  Vaaleaverikön rakkaus (1965)  Kasvoista kasvoihin (1965)  Juhlavieraat (1966)  Tuhatkaunokit (1966)  Tarkoin vartioidut junat (1966)  Návrat ztraceného syna (suom. ”Tuhlaajapojan paluu”) (1966)  Palaa, palaa! (1967)  Hassu kesä (1968)  Vtáčkovia, siroty a blázni (suom. ”Lintuja, orpoja ja typeryksiä”) (1969)  Spalovač mrtvol (suom. ”Krematorion hoitaja”) (1969)  Žert (suom. ”Vitsi”) (1969)  Nuoren pyövelin tapaus (1970)  Valerie a týden divů (suom. ”Valerien ihmeiden viikko”) (1970) 
Muuta:  Barrandov-elokuvastudiot  Prahan kevät 
Prahan elokuva- ja televisiokoulun FAMUn rakennus. Koulusta valmistui uuden aallon keskeisiä tekijöitä.
Jan Němec Amsterdamissa vuonna 1967.
Mielenosoitus Helsingissä Tšekkoslovakian miehitystä vastaan vuonna 1968.
Vihtori Nuottimäki

Vihtori Nuottimäki (18. maaliskuuta 1898 Kortesjärvi – 30. syyskuuta 1980) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli Saksassa sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Hän loi sotilasuransa lähinnä pioneerijoukoissa, joissa hän osallistui talvi- ja jatkosotaan muun muassa komppanianpäällikkönä sekä pataljoonan- ja pioneerikomentajana.
Perhe ja koulutus

Nuottimäen vanhemmat olivat maanviljelijä Erkki Nuottimäki ja Mari Saarijärvi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Ida Wilhelmiina Karvalan kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1925. Hän suoritti Pioneerikurssin Haminassa vuonna 1919 ja  suojeluskuntaupseerikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1922 sekä taktiikan soveltamiskurssin vuosina 1925 ja 1927. Reserviupseerikoulun hän kävi vuonna 1928 ja luutnanttikurssin vuonna 1937.
Jääkärikausi

Nuottimäki työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 23. joulukuuta 1915. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Myöhemmin hänet lähetettiin Altonan työosastoon 22. helmikuuta 1917 alkaen, ,josta hänet laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan.
Sotilasura

Nuottimäki palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 15. syyskuuta 1918 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön 1. lokakuuta 1918 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Kortesjärven suojeluskuntaan, jossa hän palveli 1. huhtikuuta 1919 saakka. Suojeluskunnista erottuaan hän astui Suomen armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin kersantiksi ylennettynä Jääkäriprikaatin polkupyöräkomppaniaan. Armeijasta hän erosi 7.  joulukuuta 1920 ja liittyi takaisin suojeluskuntajärjestöön entiselle paikalleen Kortesjärven suojeluskunnan paikallispäälliköksi. Hänet nimitettiin 1. toukokuuta 1923 alkaen Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin II alueen päälliköksi, josta hän siirtyi samaiseen tehtävään XI alueelle 1. maaliskuuta 1925 ja 1. kesäkuuta 1928 alkaen IV alueelle.
Talvi- ja jatkosota

Nuottimäki osallistui talvisotaan hän osallistui 31. Pioneerikomppanian päällikkönä ja osallistui taisteluihin Taipaleella. Välirauhan aikana hän jatkoi kyseisessä tehtävässä kunnes siirrettiin myöhemmin aluksi komppanianpäälliköksi Pioneeripataljoona 8:aan. Myöhemmin hän toimi kyseisen pataljoonan komentajana ja oli samalla pioneerikomentajana 8. Divisioonassa. Välirauhan aikana hän kerkesi vielä olla komppanianpäällikkönä Pioneeripataljoona 5:ssä ja aluepäällikkönä Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin VIII alueella.
Jatkosodan puhjettua Nuottimäki komennettiin Pioneeripataljoona 1:n komentajaksi ja osallistui sen komentajana etenemiseen Osasto Laguksen mukana Syvärille ja Äänislinnaan. Kyseisessä offensiivissa hän toimi myös Osasto Laguksen pioneerikomentajana. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Pioneeripataljoona 34:n komentajaksi ja osallistui taisteluihin Uhtualla. Myöhemmin hänet siirrettiin rintaman takaisiin tehtäviin ja hänet sijoitettiin aluksi koulutusupseeriksi Pioneerikoulutuskeskukseen, josta hänet siirrettiin edelleen Itä-Suomenlahden Rannikkoprikaatin pioneerikomentajaksi.
Sotien jälkeinen aika

Nuottimäki jatkoi sotien jälkeen edelleen rannikkoprikaatin pioneerikomentajana, kunnes komennettiin myöhemmin Keskusvarikko 3:n pioneerimateriaalin vastaanottajaksi, ja oli tehtävässä vuoteen 1945 saakka, jolloin hän siirtyi  Seinäjoen sotilaspiiriin, josta hän erosi samana vuonna vakinaisesta palveluksesta ja työskenteli sen jälkeen siirtoväen huollonjohtajana Kortesjärvellä  vuoteen 1946 saakka. Vuosina 1946–1954 hän toimi Fräntilän Saha ja Mylly Oy:n isännöitsijänä.
Luottamustoimet

Nuottimäki toimi Kortesjärven kunnan rakennuslautakunnan jäsenenä vuosina 1951–1953 ja Kortesjärven Voimistelu- ja Urheiluseura Järvi-Veikkojen puheenjohtajana vuonna 1951 sekä Sotainvalidien Kortesjärven osaston asiainhoitajana vuosina 1948–1957.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Kersantti 1. huhtikuuta 1919  Vääpeli 7. joulukuuta 1920  Suojeluskuntaupseeri 14. toukokuuta 1922  Reservin vänrikki 20. syyskuuta 1928  Reservin luutnantti 1. syyskuuta 1932  Kapteeni 1940  Majuri 1956 |      |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Suojeluskuntain ansioristi  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Transistori

Erilaisia transistoreita
Transistori on kolminapainen puolijohdekomponentti, joka voi toimia kytkimenä tai vahvistimena. Transistorin kahden liittimen välisellä jännitteellä voidaan kontrolloida kahden muun liittimen läpi kulkevaa virtaa. Transistorit jaetaan yleensä kahteen päätyyppiin: bipolaaritransistoreihin ja kanavatransistoreihin. Yleisimmin transistorit valmistetaan piistä, mutta muitakin puolijohdemateriaaleja, kuten germaniumia, käytetään.
Transistori on nykyaikaisen elektroniikan peruskomponentti, ja niitä löytyy käytännössä kaikista sähköisistä järjestelmistä. Transistorin keksiminen mahdollisti elektronisten tuotteiden pienentymisen ja halventumisen sekä tietokoneiden laskentatehon kasvun. 
Tämä kehityskulku elektroniputkesta yksittäisiin transistoreihin ja edelleen miljardeja transistoreita sisältäviin mikropiireihin on mahdollistanut muun muassa henkilökohtaiset tietokoneet ja matkapuhelimet.
Transistorityypit

Kärkitransistori oli ensimmäinen esitelty toimiva transistori. Liitostransistorit korvasivat kärkitransistorit nopeasti.
Bipolaaritransistoreihin voidaan suunnitella piirikuvion (engl. layout) avulla tarvittaessa useita emittereitä, kantoja ja kollektoreita. Samoin FET-transistoreihin voidaan suunnitella tarvittaessa useita hiloja esimerkiksi mikserikäyttöä varten.
Bipolaaritransistorissa on kanta (engl. base, B), kollektori (engl. collector, C) ja emitteri (engl. emitter, E) ja tämä transistorityyppi toimii virtavahvistimena vahvistaen kannalle tulevan virran kollektorilta ja emitterille kulkevaksi virraksi.
Kanavatransistorissa (FET) on hila (engl. gate, G), lähde (engl. source, S) ja nielu (engl. drain, D) ja se on toimintaperiaatteeltaan transkonduktanssivahvistin, eli lähteen ja nielun välinen virta on verrannollinen hilan (tulon) jännitteeseen. 
Oheiskomponenttien avulla transistoreista voi kuitenkin rakentaa myös muunlaisia vahvistimia ja kytkentöjä.
Perustransistorityppeistä (bipolaaritransistori ja FET) on kehitetty suurien virtojen ja jännitteiden käsittelyyn yhdistelmäkomponentteja kuten IGBT (Insulated gate bipolar transistor), joka on korvannut tyristorin lähes täysin paremman ohjattavuuden, virran/jännitteiden hallinnan ja luotettavuuden ansiosta.
1950- ja 1960-luvuilla bipolaaritransistorit olivat mikropiirien peruselementtejä mutta tarve tehonkulutuksen pienentämiseen johti aluksi NMOS-fetteihin pohjautuvien piiriratkaisujen kehittämiseen ja 1980-luvulle tultaessa P- ja NMOS-transistoreihin perustuviin CMOS (complementary metal oxide semiconductor) piireihin. Digitaaliset CMOS-ratkaisut kuluttavat tehoa vain kytkentähetkellä.
Transistorien valmistus

Transistoreita valmistetaan yleensä yksikiteisestä materiaalista valmistetulle puolijohdekiekoille, jotka ovat yhdestä puolijohdemateriaalista tavallisimmin piistä (Si) tai yhdistelmäpuolijohteesta esimerkiksi galliumarsenidista (GaAs) tai harvemmin piikarbidista (SiC) tai indiumfosfidista (InP). Piimateriaalin yleisyys transistorien perusmateriaalina perustuu hyvään materiaalin hallintaan koko kiekon (halkaisija 200–300 mm) alueella, planaariseen/tasomaiseen transistorien valmistustekniikkaan, piin kanssa yhteensopiviin eristeisiin ja niiden hallittuun valmistamiseen. GaAs-transistoreita käytetään suurtaajuussovelluksissa, koska varauksenkuljettajien liikkuvuus on materiaalista johtuen moninkertaista verrattuna piin elektronien (nopeus aina suurempi kuin aukoilla) liikkuvuuteen. GaAs-kiekkojen valmistus ei kuitenkaan ole niin kehittynyttä kuin piikiekkojen ja GaAs-materiaalin kanssa yhteensopivien eristeiden määrä on huomattavasti pienempi kuin piillä. Piikarbidi-transistoreita käytetään korkean lämpötilan sovelluksissa ja InP-transistoreita optisissa sovelluksissa.
On myös mahdollista valmistaa transistoreita puolijohtavien ohutkalvojen esimerkiksi monikiteisen piin pinnalle, jolloin apu(ei aktiivisena)substraattina voi toimia lasi, safiiri jopa taipuva polyimidi. Tällaisten ns. ohutkalvotransistorien ominaisuudet poikkeavat huomattavasti yksikiteiselle piille- tai GaAs-substraatille valmistettujen transistorien ominaisuuksista (pienempi varauksenkuljettajien liikkuvuus, epätasaisemmat pinnat, jotka rajoittavat viivanleveyksien pienentämistä jne.) ja niiden käyttö voi olla rajoittunut esimerkiksi näyttöihin.
Tavallisesti transistorien valmistus sisältää useita korkean (n. 450–1 100 °C) ja matalan lämpötilan vaiheita, joissa muodostetaan transistorien aktiiviset osat (esim. diffusoimalla, ioni-istuttamalla), tarvittavat eristeet (esim. ALE(Atomic layer epitaxy)-tekniikalla, oksidoimalla tai CVD-menetelmällä) sekä metalloinnit/metallimaiset kerrokset transistorien eri napoihin ja IC piirillä metalloinnit yhdistämään  transistorit toisiinsa. Tarkat kuviointitekniikat ovat oleellinen osa valmistusta, joka tapahtuu erittäin puhtaissa tiloissa.
Transistorin toiminta yleisesti

Transistorin hyödyllisyys perustuu sen kykyyn säätää pienellä signaalilla huomattavasti säätösignaalia suurempaa signaalia, tällöin transistori toimii siis vahvistimena. Vastaavasti transistoria voidaan käyttää myös sähköisesti ohjattuna kytkimenä.
Transistorin toiminta yleisesti > Bipolaaritransistorin käyttö kytkimenä

Transistoreita käytetään yleisesti digitaalielektroniikassa kytkiminä niiden pienen koon ja lyhyen vasteajan takia. Bipolaaritransistorin tapauksessa kantavirta tulee mitoittaa niin, että käytössä olevaa transistoria voidaan ohjata avoimesta tilasta (kytkin pois päältä) kyllästystilaan (kytkin päällä). Ideaalisessa tilanteessa muutos transistorin kahden tilan välillä tapahtuu niin, että kytkin on joko täysin auki tai täysin kiinni.
Transistorin toiminta yleisesti > Bipolaaritransistorin käyttö jännitevahvistimena

Vahvistimen toiminta voidaan yksinkertaisimmillaan ajatella jaetuksi kantapiiriin ja kollektoripiiriin. Kantapiirissä on jokin jännitelähde, jolla halutaan ohjata kollektorin ja emitterin välillä vaikuttavaa jännitettä, ja kollektorille syötetään tasajännitettä kollektorivastuksen kautta. Kantapiirissä oleva jännite synnyttää transistorin kannan ja emitterin välille kantavirran. Koska bipolaaritransistori toimii luonnostaan virtavahvistimena, kantavirta aiheuttaa transistorin kollektorin ja emitterin välille kollektorivirran, joka on paljon suurempi kuin kantavirta. Kollektorivirta aiheuttaa jännitehäviön kollektorivastuksessa, jolloin transistorin kollektorin ja emitterin välille jäävä jännite pienenee. Transistori toimii siis invertoivana vahvistimena.
Kanavatransistorin toiminta

Kanavatransistorissa päävirtapiirin muodostaa lähteen S (Source) ja nielun D (Drain) välinen puolijohdekanava. Siinä kulkevan virran suuruutta ohjataan kanavasta sähköisesti eristetylle tai estosuuntaan säädetylle hilalle G (Gate) tuotavalla jännitteellä. Esimerkiksi nMOS-tyyppisessä FET-transistorissa hilalle tuotava positiivinen jännite vetää puoleensa elektroneja, jolloin elektronit muodostavat johtavan kerroksen hilan eristeen alle nielun ja lähteen välille ja virta pääsee kulkemaan nielulta lähteelle.
Kanavatransistorit loivat pohjan mikropiiriteknologialle. Kanavatransistorit voidaan helposti prosessoida ohuisiin piikiekkoihin vieri viereen ja liittää samalla alustalla sähköisesti toisiinsa ja muihin samaan kiekkoon integroituihin komponentteihin integroitujen piirin tuottamiseen. Piirikoon kasvaessa ja sen sisältämien miljoonien transistorien myötä nykyinen transistoriteknologia on lähestulkoon saavuttanut äärirajansa. Uusina ratkaisuina mikropiirisovelluksiin on testattu muun muassa nanoteknologiaan, kvanttimekaniikkaan, spintroniikkaan ja molekyylitoimintaan perustuvia transistorirakenteita, jolloin transistorin ohjaamiseen voi riittää vain yksi elektroni.
FET-tyyppisiä eli kanavatransistoreita on useita: liitos-FET (JFET, engl. junction field effect transistor), metalli-Schottky-FET (MESFET), metalli-eriste-FET(MISFET) ja eriste-FET (MOSFET, engl. Metal oxide silicon field effect transistor). Uudempia ovat FinFET, GAAFET ja MBCFET. Riippuen vähemmistövarauksenkuljettajatyypistä kanava-alueella MOSFETteja on joko NMOS- tai PMOS-FETteja (n- tai p-tyypin eli elektroni tai aukko). Kanava-alueen varauksenkuljettajien liikkeen ohjaamiseksi hallitusti FETeissä on useimmiten kanava-alueella ns. substraattikontakti (engl. body tai well), jonka jännitettä voidaan tarvittaessa säätää. Samaan tapaan kuin bipolaaritransistoreissa, FETtien kanava-aluetta on mahdollista seostaa esim. pinnalta ja saada varauksenkuljettajat kulkemaan selvästi hila-eristeen ja kanava-puolijohteen alla. Näin on mahdollista mm. pienentää kohinaa.
Kirjallisuutta

Wiio, Osmo A.; Somerikko, Unto V.: Nuorten radiokirja.  Tekniikan maailma, 1963.
Salste, Mikko; Porra, Veikko: Elektroniikka: sovelletun elektroniikan ja digitaalitekniikan perusteet.  Otaniemi:  Otakustantamo, 1973.  ISBN 951-671-053-0
Silvonen, Kimmo: Sähkötekniikka ja elektroniikka.  Helsinki:  Otatieto, 2003.  ISBN 951-672-335-7
Silvonen, Kimmo; Tiilikainen, Matti; Helenius Kari: Analogiaelektroniikka.  Helsinki:  Edita, 2004 (2002).  ISBN 951-37-3839-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
How Europe Missed The Transistor. IEEE Spectrum, 2005. (englanniksi)
Milestones:Invention of the First Transistor at Bell Telephone Laboratories, Inc., 1947 (englanniksi)
Ensimmäisen transistorin kopio.
John Bardeen, William Shockley ja Walter Brattain Bell Labsissa vuonna 1948.
Taulukko erilaisista vaihtoehdoista toteuttaa HBT-transistoreita piille (Si), galliumarsenidille (GaAs) tai indiumfosfidille (InP)
Yksinkertainen piirros josta ilmenee n–p–n bipolaaritransistorin napojen nimet.
Yksinkertaistettu poikkileikkauskuva NPN bipolaaritransistorista
NPN-transistorin symboli.
Poikkileikkaus NFETistä: lähde, hila ja nielu.
Nuorempi dryas
Nuoremman dryaskauden nimityksiä

Eri kielissä ja lähteissä käytetään kaudesta erilaisia nimityksiä ja lyhenteitä
YD (englanniksi Younger Dryas)
Nuorempi tundrakausi
Dryas III
GS-1, GS1 (Greenland Stadial I)
Loch Lomond Stadial [Britteinsaaret]
Nahanagan Stadial [Pohjois-Amerikka]
Salpausselkävaihe lähde?