stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomalaiset loitsut
Kirjallisuutta

Havaste, Paula: Loitsukirja.  (Kuvittanut Jussi Kaakinen)  Helsinki:  Gummerus, 2007.  ISBN 978-951-20-7363-4
Hjelt, Marjut (toim.): Pieni taikakirja: Valikoima Suomen kansan taikoja ja enteitä.  (Kuvittanut Jaana Aalto)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002.  ISBN 951-746-403-7
Heikkinen, Satu (toim.): Pieni vauvakirja: Valikoima Suomen kansan taikoja, enteitä ja uskomuksia.  (Kuvittanut Veera Näsänen. Folklore-sarja)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-569-6
Lönnrot, Elias (toim.): Suomen kansan muinaisia loitsurunoja.  (Näköispainos. Alkuperäinen: Helsingissä: Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapainossa, 1880. Esipuhe Elias Lönnroth)  Helsingissä:  Salakirjat, 2008.  ISBN 978-952-5774-01-6
Sihvo, Pirkko (koonnut): Mull on kourat kontiolta: Loitsuja ja taikoja.  (Pohjautuu Suomen kansallismuseossa 1985 järjestettyyn näyttelyyn. Folklore-sarja)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1986.  ISBN 951-717-463-2
Valta, Reijo (koonnut): Vesilläliikkujan loitsukirja: Muinaisia loitsurunoja.  (Koottu Elias Lönnrotin Suomen kansan muinaisia loitsurunoja -teoksesta)  Oulu:  Osuuskunta Jyväs-Ainola, 2005.  ISBN 952-5353-21-4
Varonen, Matti (toim.): Suomen kansan muinaisia taikoja. 2, Kalastus-taikoja.  (Näköispainos. Alkuperäinen: Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1892)  Helsinki:  Salakirjat, 2008.  ISBN 978-952-5774-03-0
Suojärven piiri

| Suojärven piiri Суоярвский район |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Suojärven piirin sijainti Karjalan tasavallassa.
Valtio:   Venäjä
Tasavalta:   Karjalan tasavalta
Kaupunkikuntia (gorodskoje poselenije):  1
Maalaiskuntia (selskoje poselenije):  4
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Suojärvi (9766 as. 2010)
Pinta-ala  ():  13 731 km² (4.)
Väkiluku (2010)  ():  18 814 (11.)
 – väestötiheys:  1,4 as./km²
Kielet:  venäjä
 
Verkkosivu
 Aikavyöhyke UTC+3 (MSK) 
Piirin kunnat
Suojärven piiri (ven. Суоярвский район) on hallintoalue Karjalan tasavallan länsiosassa. Piiri rajoittuu pohjoisessa Mujejärven piiriin, koillisessa Karhumäen piiriin, idässä Kontupohjan piiriin, kaakossa Prääsän piiriin, etelässä Pitkärannan piiriin, lounaassa Sortavalan piiriin ja lännessä Suomeen kuuluvaan Pohjois-Karjalan maakuntaan. Suojärven piirin keskuksena on Suojärven kaupunki. Piirin pinta-ala on 13 731 neliökilometriä ja vuonna 2010 piirissä oli noin 18 800 asukasta.
Kuntajako

Piiriin kuuluu yksi kaupunkikunta ja neljä maalaiskuntaa:
Suojärven kaupunki
Porajärvi (Porosozero)
Naistenjärvi
Loimola
Veskelys (Veškelitsa)
Näissä on yhteensä 25 asutuskeskusta (vuonna 2008)
Historia

Suojärven piiri muodostettiin 9. heinäkuuta 1940. Se käsitti suunnilleen Suomen Moskovan rauhassa 13. maaliskuuta 1940 kokonaan luovuttamat Suojärven, Suistamon ja Soanlahden kunnat sekä Korpiselän ja Ilomantsin kuntien luovutetut osat. Alueen suomalainen väestö evakuoitiin jo sodan aikana tai rauhan tultua supistuneen Suomen alueelle. Neuvostoliitto siirsi autioituneelle alueelle uutta väestöä.
Jatkosodassa Suomi valloitti alueen takaisin elokuussa 1941 ja muualle Suomeen evakuoitu väestö pääsi palaamaan kotiseudulleen. Moskovan välirauhassa 19. syyskuuta 1944 alue jouduttiin toistamiseen luovuttamaan Neuvostoliitolle, jossa alue muodosti jälleen Suojärven piirin.
Suojärven piiriin liitettiin vuonna 1957 lakkautetun Petrovskin piirin länsiosa.
Piirin nykyinen kuntajako on vuodelta 2006, jolloin Venäjällä tehtiin kunnallishallintouudistus. Ennen tätä piirissä oli yksi kaupunkialue (Suojärvi), kaksi asutushallintoaluetta (Porajärvi ja Naistenjärvi) sekä kuusi kylähallintoaluetta (Leppäsyrjä, Loimola, Piitsjoki, Suojoki, Vegarus ja Veskelys). Kylähallintoalueisiin kuului yhteensä 34 kylää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suojärven piiri Wikimedia Commonsissa
Suojärven piirin sivusto (venäjäksi)
Lyhyesti Suojдrven hallintopiirin historiallisista, kansallisista ja kulttuurierikoisuuksista. Karjalan tasavalta. Valtiovaltaelinten virallinen palvelin. (suomeksi)
Справка об исторических, культурных, демографических и национальных особенностях Суоярвского района (Tietoja piiristä, mm. kansallisuusjakauma vuonna 2002) Virallinen Karjala. Karjalan tasavallan valtiovaltaelinten virallinen palvelin. Arkistoitu 11.5.2012. Viitattu 11.5.2013. (venäjäksi)
Sunion

| Sunion> Σοῦνιον.Sijainti |
| --- | --- |
 Sunion
Koordinaatit:  37°39′12″N, 24°1′37″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Soúnio, Lavreotikí, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Leontis
 :  Attalis (vsta 201 eaa.)
Trittys:  paralia
Demonyymi:  Sūnieus (Σουνιεύς)
Bulen jäseniä:  4
 :  6 (vsta 307 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sunion (m.kreik. Σοῦνιον, Sūnion tai Sounion, lat. Sunium) oli antiikin aikainen alun perin Leontis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin. Demos sijaitsi samannimisellä niemellä (nyk. Soúnio) Attikan eteläkärjessä, nykyisen Lavreotikín kunnan alueella.
Historia

Sunionin Poseidonin pyhäkköalue perustettiin noin vuonna 700 eaa. Se kuului Ateenan kaupunkivaltion alaisuuteen. Varhaisin maininta niemestä on Homeroksen Odysseiassa. Klassisella kaudella Sunion oli Leontis-fyleen kuulunut demos. Alue oli asuttuna ainakin 400-luvulta eaa. roomalaiselle ajalle saakka.
Sunionin demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Leontis ja sillä oli alun perin 4 edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 201/200 eaa. Attalis-fyleen. Muutosten seurauksena demoksella oli bule-edustajia hellenistisellä kaudella 6. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Sūnieus (Σουνιεύς).
Vuonna 490 eaa. pyhäkköalueelle alettiin rakentaa varhaisempaa Poseidonin temppeliä. Se kuitenkin tuhoutui persialaisten hyökkäyksessä vuonna 480 eaa. Nykyisin paikalla oleva Poseidonin temppeli rakennettiin noin vuonna 444 eaa.
Sunion oli vaurasta aluetta läheisten Laureionin hopeakaivosten ansiosta. Peloponnesolaissodan aikana pyhäkköalue ja niemi linnoitettiin Ateenan ruokahuollon turvaamiseksi, niin että se saattoi tarjota suojaa laivoille, jotka kuljettivat kaupunkiin viljaa Euboialta. Hellenistisenä aikana noin 300–100 eaa. linnoitusta kunnostettiin ja laajennettiin, ja niemelle rakennettiin laivasuoja. Pyhäkköalue toimi usein paikkana, josta Laureionin hopeakaivoksilta paenneet orjat hakivat turvaa. Sunion taantui roomalaisella kaudella.
Poseidonin temppeli on suhteellisen hyvin säilynyt. Useat matkailijat vierailivat alueella jo 1700-luvulla, ja tekivät siitä huomioita. Aluetta tutkittiin ensimmäisen kerran vuosina 1765 ja 1812. Varsinaiset arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1884 Wilhelm Dörpfeldin johdolla. Vuosina 1899–1915 kaivauksia suoritti Ateenan arkeologinen seura Valérios Stáisin ja Anastásios Orlándoksen johdolla. Nykyisin niemen arkeologinen alue on suosittu päiväretkikohde Ateenasta erityisesti auringonlaskun aikaan.
Rakennukset ja löydökset

Poseidonin temppeli
Poseidonille omistettu pyhäkköalue eli muurilla ympäröity temenos sijaitsi niemen eteläkärjessä. Poseidonin temppeli, joka rakennettiin noin vuonna 444 eaa., sijaitsi temenoksen keskellä. Temppeli edusti doorilaista tyyliä ja siinä oli 6 x 13 pylvästä. Temppelissä oli naos eli cella sekä pronaos ja opisthodomos. Temppelin suunnitteli mahdollisesti sama arkkitehti, joka suunnitteli myös Ateenan Hefaistoksen temppelin. Temppelin rauniot on kunnostettu ja ne ovat nykyisin suosittu nähtävyys.
Athenen temppeli
Athene Suniakselle omistettu pyhäkköalue sijaitsi Poseidonin pyhäkköalueen pohjoispuolella. Siihen kuului pienempi Athenen temppeli, joka rakennettiin noin vuonna 470–450 eaa. Temppeli edusti joonialaista tyyliä. Temppeli oli arkkitehtuuriltaan erikoinen, sillä se koostui naoksesta sekä sitä ainoastaan itä- ja eteläpuolella reunustaneesta L-kirjaimen muotoisesta pylväiköstä.
Stoat
Poseidonin pyhäkköalueen rakennuksiin kuului myös kaksi stoaa eli pylväshallia, jotka oli rakennettu muurien ympäröimän temenos-alueen pohjois- ja länsisivuille. Pohjoisstoa oli rakennettu noin vuonna 425–400 eaa. Stoan koko oli noin 38 x 10 metriä ja se avautui etelään. Sen sisällä oli kuusi pylvästä, jotka jatkoivat sen kahteen laivaan.
Länsistoa oli rakennettu myös noin vuonna 425–400 eaa. Sen koko oli noin 20,1 x 6 metriä. Stoa oli yksilaivainen ja avautui itään.
Muuri ja portti
Poseidonin pyhäkköaluetta ympäröi temenos-muuria laajempi linnoitusmuuri, joka kattoi noin 350 x 220 metrin kokoisen alueen. Athenen pyhäkkö ei kuitenkaan ollut sen sisällä. Muuri oli noin neljä metriä paksu ja siinä oli nelikulmaiset tornit 20 metrin välein. Muuri on säilynyt parhaiten alueen koillisosassa.
Propylon oli alueen sisäänkäynti, joka oli rakennettu noin vuonna 550 eaa. Se sijaitsi Pohjoisstoan vieressä ja koostui kahdesta doorilaista tyyliä edustaneesta portiikista, joissa oli kolme oviaukkoa.
Muut rakennukset ja löydökset
Alueella on ollut myös lukuisia asuinrakennuksia, mutta niitä on tutkittu suhteellisen vähän. Lähistöltä on löydetty myös maatilojen jäänteitä. Niiden päärakennukset ovat olleet tornimaisia ilmeisesti linnoitustarkoituksessa. Hellenistisenä aikana alueelle rakennettu laivasuoja on löydetty niemen itäpuolelta. Sen koko oli 21 x 12 metriä.
Alueelta on löydetty osia 17 arkaaisesta kuros-patsaasta. Ne olivat ilmeisesti persialaisten tuhoamia ja haudattu tämän jälkeen kuoppaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sunion Wikimedia Commonsissa
Leontis-fyle
| --- | --- |
Asty:  Halimus · Kettos · Leukonoe · Oion Kerameikon · Alempi Potamos · Ylempi Potamos · Skambonidai
Paralia:  Deiradiotai · Frearrhioi · Potamos Deiradiotai · Sunion
Mesogeios:  Aithalidai · Eupyridai · Hekale · Hybadai · Kholleidai · Kolonai · Kropidai · Paionidai · Pelekes
Sunion auringonlaskun aikaan.
Poseidonin temppelin rauniot.
Propylonin (etualalla) ja Pohjoisstoan (taempana) rauniot.
Linnoitteiden raunioita.
Suojoki (Äänekoski)

| Suojoki |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Äänekoski
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Saarijärven alue|Saarijärven alue (14.61)
Pinta-ala:  3 119,56 km²  
Järvisyys:  9,24 % 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Kiimasjärvi
 :  62.6063°N, 25.5647°E
Laskupaikka:  Naarajärvi
 :  62.5996°N, 25.6079°E
Esteet:  Hietamankosken voimalaitos
Sivu-uomat:  Muinospuro
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  107,5 m  
Laskukorkeus:  93,9 m  
Korkeusero:  13,6 m
Pituus:  4,7 km
Kaltevuus:  2,89 m/km
Suurin virtaama:  167 m³/s (HQ) 
Keskiylivirtaama:  99,04 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  30,26 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  2,67 m³/s (MNQ) 
Pienin virtaama:  0 m³/s (NQ) 
Muuta
Suojoki on Keski-Suomen Äänekoskella Hietaman kylässä virtaava noin viisi kilometriä pitkä joki, joka alkaa Kiimasjärvestä ja laskee Naarajärveen. Joki muodostaa Saarijärven reitin pääuoman alajuoksun osuuden. Joen vapaan virtauksen katkaisee siinä toimiva Hietamankosken vesivoimalaitos.
Joen kulku

Suojoki alkaa Hietaman kylän länsipuolella Kiimaskoskella, jossa kapenevan Kiimasjärven kaakkoinen lahti muuttuu vaiheittain joeksi. Joen niskalla on vedenpinnan korkeus 107,5 metriä mpy. Joki virtaa aluksi kohti eteläkaakkoa metsämaiden läpi. Kiimaskosken alapuolella on vielä Aittokoski, joiden kuohut ovat rauhoittuneet voimalaitoksen padon nostaessa vedenpinnan noin metrin verran alle Kiimasjärven vedenpintaa. Aittokosken alapuolella leviää patoallas noin 300 metriä leveäksi. Voimalan yli 200-metrinen maapato ja noin 60 metriä leveä betonipato sulkee joen uoman vesivoiman tarpeisiin. Padon alapuolella on joki jaettu pääuomaan ja ohijuoksutusuomaan, jotka yhtyvät 200 metrin päässä toisiinsa. Voimalan jälkeen aukeaa molempien rantojen ympäristöön laaja peltoalue. Noin 850 metriä voimalan jälkeen laajenee joki peratun Varpaskosken jälkeen 250 metriä leveäksi suvannoksi, jossa joki kääntyy mutkitellen kohti itää, jossa se alittaa 1,4 kilometrin päässä valtatien 13. Joki tekee sillan jälkeen mutkan kohti pohjoista, jossa vain joen länsiranta on viljeltyä maata. Mutkan vasemmalla puolella on Hietaman kirkko ja sen hautausmaa. Kilometrin päässä sijaitsee perattu Vätälänkoski, joka päättyy Naarajärveen laskevaan suvantoon. Suvannossa on vedenpinnan korkeus 93,9 metriä mpy. Joen pudotukseksi tulee näin 13,6 metriä.
Hydrologiaa

Suojoki sijaitsee Kymijoen vesistössä (14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Saarijärven alueella (14.61), jonka Naarajärven alueeseen (14.611) ja Kiimasjärven alueeseen (14.612) se kuuluu. Joen valuma-alueen pinta-ala on likimain sama kuin Hietamankosken vesivoimalaitoksen kohdalla ilmoitettu arvo 3 089,89 neliökilometriä. Valuma-alueen järvisyys olisi silloin noin 9,27 %.
Suojoen virtaamat mitataan voimalaitoksella ja ne ovat keskivirtaamana (MQ) olleet 30,26 kuutiometriä sekunnissa (m³/s  tai 21 m³/s vuosina 1984–2010 ), keskiylivirtaamana (MHQ) 99,04 m³/s  ja keskialivirtaamana (MNQ) 2,67 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1976–2022. Pienin mitattu virtaama (NQ) on 0 m³/s, joka sattui viimeksi 15.5.2082, ja suurin virtaama (HQ) on 167,00 m³/s, joka mitattiin 27.11.2018. Voimalaitoksesta tulee päästää vettä Suojokeen aina jonkin verran, jottei uoma kuivu kokonaan .
Historiaa

Hietaman vesivoimalaitoksen valmistumisvuosi on 1966 ja käyttöönottovuosi 1967. Karttojen mukaan vaikuttaa siltä, että voimalaa rakennettaessa alapuolisen Suojoen uoma perattiin suoraksi ja Varpaskoskea syvennettiin. Samassa yhteydessä katosi Vätälänkoski ja sen saaret.
Vuonna 1977 julkaistussa Vesihallituksen Koski-inventoinnissa ilmoitetaan Suojoesta viiden kosken tiedot. Alin koski Vätälänkoski on ollut 105 metriä pitkä ja 25 metriä leveä. Sen pudotus oli puoli metriä. Ylempänä sijainnut Varpaskoski oli 250 metriä pitkä, 50 metriä leveä ja sen pudotus oli 1,9 metriä. Nykyään vesivoimalle valjastettu Hietamankoski oli 300 metriä pitkä, 50 metriä leveä ja sillä oli 7,9 metrin pudotus. Ylimmät kaksi koskea sijaitsivat lähekkäin. Aittokoski oli 140 metriä pitkä, 40 metriä leveä ja sillä oli pudotusta 1,8 metriä. Kiimaskoski oli 80 metriä pitkä, 40 metriä leveä ja sen pudotus oli 0,6 metriä. Kiimaskoski, Aittokoski ja Hietamankoski jäivät patoaltaassa veden alle.
Teuvo Suojärvi

Tony Scott Kauppakorkealla sekä Teuvo Suojärvi (p), Erik Lindström (b), Wille Katz (dm), Herbert Katz (g) 1959.
Teuvo Juhani Suojärvi (14. maaliskuuta 1932 Hämeenlinna – 28. kesäkuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen jazzpianisti ja harmonikansoittaja, pääasialliselta ammatiltaan pianonvirittäjä.
Koulutus

Suojärvi oli muusikkona itseoppinut.
Muusikko

Teuvo Suojärvi perusti ensimmäisen yhtyeensä bassoa soittaneen Tauno-veljensä kanssa 1940-luvun jälkipuoliskolla Hämeenlinnassa. Vuonna 1949 hän muutti Helsinkiin, jossa hän soitti muun muassa Onni Gideonin ja Herbert Katzin orkestereissa aina 1960-luvun puoliväliin saakka.
Hän on myös soittanut Gusse Rössin kanssa sekä toiminut freelancemuusikkona. 1950- ja 1960-luvuilla Teuvo Suojärveä käytettiin runsaasti Suomessa vierailleiden ulkomaisten jazzmuusikkojen säestäjänä.
Suojärvi on myös esiintynyt muusikkona elokuvissa Iskelmäketju (1959), Jazz in old house (1960) ja Kesän maku (1975)
Levytyksiä

Suojärvi on levyttänyt kaksi soolo-jazz-EP-levyä, minkä lisäksi hänen soolojaan kuullaan useammilla kokoelmalevyillä.
Suomalaista jazzia (Scandia, EP, 1954)
Jazz in Finland. Teuvo Suojärvi plays for you. (Decca, EP, 1959)
Aiheesta muualla

Teuvo Suojärven muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Teuvo Suojärven esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Suomalainen kansanparannus

Saara Ryynäsen taikaesineitä Pielisen museon kokoelmasta.Vasemmalla päreestä tehty lääkekopsa ja sen oikealla puolella erilaisia parannusvälineitä ja -aineksia.
Suomalainen kansanparannus perustuu pitkälti käsityksiin henkiolennoista ja taioista ja niiden vaikutuksesta ihmiseen, sekä käytännön hoitotoimissa erilaisiin hoitaviin paikkoihin kuten saunaan sekä hoitaviin aineisiin ja esineisiin kuten yrtteihin ja taikaesineisiin.
Parantaja eli parantamiseen erikoistunut henkilö oli usein koko yhteisön arvostama tietäjä, joka osasi paljon muutakin. Joillakin taas oli verenseisauttajan kyky.
Tautien syyksi katsottiin usein paha henkiolento tai vihamielinen noita. Ihmistä vahingoittivat esimerkiksi henkiolentojen väki vihastuessaan, vihamielisten ihmisten ampumat noidannuolet ja kateet eli kateelliset ihmiset taikoineen. Syöpä oli mato, käärme tai muu olio, joka tunkeutui ihmiseen, ja söi tätä sisältäpäin. Riisi on tarkoittanut erilaisia kalvavia ja riuduttavia pitkäaikaisia sairauksia.
Asioille oli luonnollinen paikkansa, johon ne kuuluivat. Monet terveydelliset ja muutkin ongelmat johtuivat siitä, että asioita oli väärissä paikoissa, ja maailman järjestys ja tasapaino oli järkkynyt. Usein sairaus tai sairauden aiheuttanut henkiolento pyrittiin palauttamaan sinne, mistä se oli tullutkin, tai jos jotain puuttui ihmisestä, se pyrittiin palauttamaan ihmiseen. Esimerkiksi veden luona tarttunut sairaus johtui ihmiseen tarttuneesta veden väestä, joka piti palauttaa veteen.
Monia vaivoja hoidettiin loitsuin. Loitsuilla usein käskettiin tai pyydettiin henkiolentoja siirtymään luonnolliselle paikalleen. Loitsuilla myös pyydettiin parantamaan kykeneviä henkiolentoja puuttumaan asioihin.
Ihmisen sielu tai jokin sielun osa, kuten itse saattoi lähteä omille teilleen, jolloin seurasi vakava sairaus tai masennus, itsettömyys. Tällöin sielu tai sen osa oli palautettava ihmiseen.
Käytännön hoito tapahtui usein saunassa. Saunassa asui tulen väkeä, henkiolentoja, jotka karkottivat muut, vihamieliset henkiolennot pois. Terva oli monikäyttöinen aine, jota käytettiin muun muassa vammojen, täiden ja iho-oireiden hoitoon.
Ainakin Posiolla käytettiin "kohtaustaudin" hoitoon ristimittaa. Leipälapiolla mitattiin vastakkaisten raajojen kärkiväli, ja jos löytyi merkittävää eroa, venytettiin suurehkoin voimin lyhyempää puolta. Tämä lienee Itä-Suomessa tunnettu nimellä mittuu.
Kansanparannuksen hiipuminen

Nykyisin kansanparannuksen perinne on lähes täysin katkennut. Vielä 1800-luvulla siihen jouduttiin kuitenkin turvautumaan usein, sillä lääkäreitä oli vähän ja lääketiede kehittymätöntä. Usein saattoi jopa olla parempi tulla loitsituksi tai saunotetuksi, kuin joutua 1800-luvun lääketieteen armoille. Suomalaisen kansanparannuksen viimeisiä vaiheita kuvaa sananlasku: ”Jos ei viina, terva eikä sauna auta niin silloin perii hauta” Tässä vaiheessa oltiin jo luopumassa yliluonnollisista selityksistä, ja turvauduttiin toimiviksi koettuihin keinoihin lääkärin hoitojen korvikkeena tai lisäksi.
Kirjallisuutta

Hako, Matti (toim.): Kansanomainen lääkintätietous.  (Kuvittanut Erkki Tuomi. 3. painos. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 229:4)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISBN 951-746-164-X
Laaksonen, Pekka & Piela, Ulla (toim.): Kansa parantaa.  (Kalevalaseuran vuosikirja 63)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1983.  ISBN 951-717-312-1
Tuovinen, Jane: Tietäjistä kuppareihin: Kansanparannuksesta ja parantajista Suomessa.  Helsinki:  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12474-5
Kopponen, Tapio (toim.): Parantajat: Kertomuksia kansanlääkäreistä.  (Folklore)  Helsinki:  SKS, 1976.  ISBN 951-717-080-7
Aiheesta muualla

Arno Forsius: Pyhimykset parantajina (Arkistoitu – Internet Archive).
Arno Forsius: Pyhimykset suomalaisessa kansanparannuksessa (Arkistoitu – Internet Archive).
Kansanlääkintäseura.
Elävä arkisto: "Kun kerran kipunsa tiäsi, niin mitäs sitä lääkäriin mentiin" – kansanparannuksen historiaa.
Loitsija Rotikko-Pekka näyttää märäntäjän pesua Vatalan saunassa 1927.
Suomalainen fantasiakirjallisuus

Suomalainen fantasiakirjallisuus on ollut osa Suomen kirjallisuutta alusta alkaen. Suomalainen kirjallisuus syntyi 1800-luvulla, joka oli kirjallisuudessa vahvasti realismin aikakautta. Kuitenkin esimerkiksi Aleksis Kiven Seitsemän veljestä (1870) sisältää fantasiatarinoita. Kalevalan tarusto on innoittanut useita fantasiakirjailijoita, kuten brittiläistä J. R. R. Tolkienia. Kansainvälisesti tunnettuja suomalaisia kirjailijoita, joiden tuotannosta merkittävä osa on ollut fantasiaa, ovat muun muassa Tove Jansson, Leena Krohn ja Johanna Sinisalo.
Suomalaisia fantasiakirjailijoita

Suomalaiset kirjailijat ovat hyödyntäneet Kalevalaa harvoin fantasiamaailmojen luonnissa. Eino Leino kirjoitti paljon Kalevalaan pohjautuvia tekstejä kuten Helkavirret.
1900-luvun alkupuolella fantasia kukoisti satukirjallisuudessa. Aili Somersalon vuonna 1919 ilmestynyt Mestaritontun seikkailut valittiin 2000-luvulla suosituimmaksi kotimaiseksi lastenkirjaksi Helsingin Sanomien äänestyksessä. Seikkailusatuja kirjoitti myös Mika Waltari, jonka myöhemmät historialliset romaanit kuten Turms, kuolematon (1955) sisältävät fantastisia aineksia.
Tove Jansson loi 1940-luvulta alkaen Muumi-kirjoissaan omaperäisen fantasiatodellisuuden. Esimerkiksi Juri Nummelin on maininnut Janssonin kirjoissa kiinnostavaksi myös sen, että kirjailija ei luo maailmaa aukottomaksi, vaan antaa sen jäädä ristiriitaiseksi ja epäselväksi. Hahmot myös muuttuvat sarjan edetessä. Vastaavanlaista satua ja fantasiaa kirjoitti myös toinen suomenruotsalainen kirjailija, Irmelin Sandman Lilius.
Fantasiaa ovat käyttäneet teoksissaan muun muassa Satu Waltari, Juhani Peltonen, Jukka Pakkanen, Lumikki Tammi, Maarit Verronen, Pasi Ilmari Jääskeläinen, Helena Waris, Anne Leinonen ja Tiina Raevaara. Lasten- ja nuortenfantasiaa ovat kirjoittaneet muun muassa Aili Somersalo, Simo Puupponen eli Aapeli, Leena Laulajainen, Marja Luukkonen, Anu Holopainen, Sari Peltoniemi, Tomi Kontio, Ilkka Auer, Timo Parvela ja Päivi Honkapää.
Fantasiakirjallisuus 2000-luvulla

Filmatisointi Taru sormusten herrasta -trilogiasta (2001–2003) yhdessä Harry Potter -fantasiakirjojen (1997–2007) käännösten myötä on kasvattanut fantasian suosiota sekä kotimaisten kirjoittajien että lukijoiden keskuudessa. Suosion myötä lajin keskeiset elementit, kuten magia ja hirviöt, ovat yhä useammin yhdistyneet tieteiskirjallisuudelle ominaiseen miljööseen. Maailmalla suosittu ”urbaanin fantasian” suuntaus on sekin alkanut näkyä Suomessa, esimerkiksi Viivi Hyvösen ensimmäisessä aikuisromaanissa Apina ja uusikuu (2008), jossa yhdistellään eläinsatuja ja kiinalaista mytologiaa urbaaniin dekkarimiljööseen. Myös Emmi Itärannan palkittu esikoisromaani Teemestarin kirja (2012) sijoittaa urbaanin dystopian fantasialle ominaiseen maagiseen ympäristöön.
Käsitys fantasiasta omana lajinaan on muuttunut laveammaksi kuin tieteisfiktion osalta. Lasten- ja nuortenkirjallisuudessa fantasian on pelätty vievän huomion muulta ikäryhmälle julkaistulta kirjallisuudelta. Fantasiabuumin ollessa korkeimmillaan syksyllä 2005 päätti Finlandia Junior -kirjallisuuspalkinnon raati sulkea ehdokkuuksista pois kaikki fantasiateokset.
Suomen Tolkien-seura jakaa vuosittain Kuvastaja-palkintoa parhaalle suomalaiselle fantasiakirjalle. Ensimmäisenä sen sai Johanna Sinisalon Ennen päivänlaskua ei voi vuonna 2001. Palkinto jaetaan syksyisin Helsingin kirjamessujen yhteydessä.
Kirjallisuutta

Matilainen, Hanna: Mitä kummaa! Opas kotimaiseen spekulatiiviseen fiktioon.  Helsinki:  Avain, 2014.  ISBN 978-952-304-024-3
Piper J-3

Piper J-3C-65 Cub
Piper J-3 Cub on yhdysvaltalaisen Piperin valmistama yleisilmailulentokone.
J-3:sta kehitettiin myöhemmin PA18 Super Cub -versio. Konetta valmistettiin vuosina 1938–1947 yhteensä 19 828 kappaletta.
Piper J-3 Cub on myös suosittu lennokkina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piper J-3 Wikimedia Commonsissa