stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Niilo Yli-Vainio
Varhainen elämä

Niilo Yli-Vainio oli jääkärivääpeli Emil Yli-Vainion ja Saima Yli-Vainion (Vesterbacka) neljästä lapsesta ensimmäinen. Niilo vietti varhaislapsuutensa Alahärmässä Eskolan kylässä omakotitalossa, joka paloi myöhemmin. Eemilin äiti sanoi lääkärille päivänä jona Niilo syntyi: "Tuo poika ei kuole. Eikä kuole Saimakaan. Eemil on taistellut suurilla sotarintamilla, oli jääkäripataljoonan vääpelinä ja sai mainetta ja kunniamerkkejä. Mutta meidän suvussa ei ole toistaiseksi ollut miestä, joka olisi taistellut Jumalan sotarintamalla. Tuosta pojasta (Niilosta) tulee sellainen, vaikka te ette sitä usko: Pappi." Tämän jälkeen Yli-Vainion perheeseen syntyi kolme lasta lisää, joista kahden ensimmäisen nimet olivat Lauri ja Eila. Niilo Yli-Vainio oli aluksi töissä apteekkarin apulaisena, mutta siirtyi sitten patruunatehtaaseen töihin, jossa tapasi Linnean, tulevan vaimonsa, jonka kanssa avioitui vuonna 1940.
Sota-aikana, ennen uskoontuloa tai ns. "kääntymättömänä" Yli-Vainio toimi rintamalla Itä-Karjalassa lääkintätehtävissä etulinjassa, missä joukko-osastot etenivät nopeasti Syvärin joen itäpuolelle saakka. Joukkojen perääntyessä Syväriltä Yli-Vainio eksyi suomalaisten virittämään miinakenttään. Huomatessaan tämän, hän oli lähellä astua erään laukaisulangan päälle, mutta miina ei kuitenkaan lauennut. Yli-Vainio kuvaa vetäytymisen henkisesti raskaaksi, koska hän ei ollut kahdeksaan vuorokauteen nukkunut, joukot olivat hajallaan ja hoidettavia oli paljon. Yli-Vainio rukoili rintamalla pää painautuneena mutaan: "Hyvä Jumala, varjele noita kavereita! Älä anna niiden kuolla! Voi, hyvä Jumala, säästä meidän kaikkien henki!"
Joukkojen vetäydyttyä Suomen vanhalle rajalle heinäkuussa Yli-Vainio ihasteli Laatokkaa erään karjalaistalon vieressä. Talon takaa ilmestyi yllättäen suuri venäläinen tankki. Suomalaiset tykkimiehet huomasivat sen ja alkoivat tulittaa sitä 75 mm suorasuuntaustykillä. Hyökkäysvaunun torni alkoi liikkua ja se kohdistui suoraan Yli-Vainioon, joka hyppäsi läheisempään poteroon selälleen. Kranaatit räjähtelivät joka puolella ja yksi kranaatti räjähti niin lähellä Niiloa, että viiden sentin sirpale osui häntä oikeaan käsivarteen. Haavoittumisen takia Yli-Vainio oli lähes sodan loppuun saakka sotasairaalassa.
Yli-Vainio ei ollut uskossa vielä sodan aikana ja hän mainitsee, ettei edes ruumiiden näkeminen herättänyt häntä huomaamaan, että hänkin tarvitsee pelastusta sielulleen. Vasta sodan jälkeen hän tuli uskoon, kun löysi Raamatusta tarpeen pelastua.
Niilo Yli-Vainion toiminnan aloittamiseen vaikutti muun muassa hänen kokemansa parantuminen 1950-luvun lopulla sydämen laajentumisesta ja sepelvaltimon vioittumisesta.
Pastorin ura > Helluntailaisena julistajana 1947–1976

Niilo Yli-Vainio aloitti uransa helluntaiherätyksen saarnaajana Pohjanmaalta, Soinin kylästä, jossa hän piti ensimmäisiä kokouksiaan vuonna 1947. Kokoukset aloitettiin laulamalla muutamia virsiä, sitten Yli-Vainio puhui tunnin verran ja lopuksi laulettiin vielä virsi. Sen jälkeen Yli-Vainio kysyi tahtooko joku kuulijoista antaa elämänsä Jeesukselle, tämän jälkeen sitten rukoiltiin yhdessä.
Niilo Yli-Vainio toimi vuodet 1967–1970 työntekijänä Boråsin Suomalaisessa Golgata-seurakunnassa, joka tunnettiin vuodesta 1968 nimellä Suomalainen helluntaiseurakunta. Yli-Vainio kävi puhumassa myös Gävlessä, Köpingissä, Sundsvallissa, Södertäljessä, Upplands Väsbyssä, Västeråsissa ja Örebrossa. Hän toimi vuodet 1970–1971 Södertäljen helluntaiseurakunnan työntekijänä.
Niilo Yli-Vainiolla todettiin syöpä vuonna 1967, jolloin suoritettiin  leikkaus. Hänelle oli myös tehty syövän vuoksi avanne.
Södertäljestä lähdettyään Yli-Vainio toimi vuonna 1972 Espoossa Matinkylän seurakunnan saarnaajana, ja muutti 1973 Vaasaan.
Uupumuksen vuoksi Yli-Vainio joutui vetäytymään syrjään Vaasan Helluntaiseurakunnan saarnaajan tehtävistä.. Vuonna 1976 hän oli työkyvyttömyyseläkkeellä, mutta hänen sairautensa ei haitannut julistustyötä.
Niilo Yli-Vainio osti mökin ja muutti Vaasasta vuonna 1976 Härmään. Helmikuussa 1976 hänen vaimollaan Linnella todettiin syöpäkasvain, joka saatiin leikkauksessa osittain poistettua.
Syksyllä ja alkutalvella 1976 Yli-Vainio oli ajoittain syvästi masentunut, koska hän luuli saarnaajantyönsä olevan ohi, ilman että hänen vuonna 1956 saamansa näky suuresta hengellisestä herätyksestä (monien ihmisten nopeasta uskoontulosta) oli toteutunut. Hetkisen tuona aikana hän jopa epäili Jumalan olemassaoloa.
Niilo Yli-Vainion Australian matka sai alkuunsa kirjeestä, jonka kirjoittaja kertoi tulleensa uskoon Yli-Vainion kokouksessa Ruotsissa ja pyysivät Niiloa matkustamaan Australiaan, jossa he nykyisin asuivat, he lupasivat maksaa matkan.
Pastorin ura > Karismaattisena julistajana 1977–1981

Niilo Yli-Vainio matkusti 18.12.1976 Australiaan. Australiassa oli järjestetty suuri uskonjuhla, konferenssi johon Yli-Vainiokin osallistui. Hän oli Australiassa seitsemän viikkoa ja palasi Suomeen helmikuun puolivälissä 1977.
Australiasta tultuaan Niilo Yli-Vainio piti uudentyyppisiä kokouksia Turussa ja Jyväskylässä ja sitten Yli-Vainio matkusti Tukholmaan, Södertäljeen ja Boråsiin. Näissä kokouksissa havaittiin se jokin, joka teki Niilo Yli-Vainiosta hyvin tunnetun ja kuuluisan saarnaajan.
Yli-Vainio nousi julkisuuteen Australian puhujamatkallaan kokemansa "uuden voitelun" jälkeen vuonna 1977, jolloin suuret ihmisjoukot ympäri Suomea saapuivat Lapualle evankelioimistilaisuuksiin, joissa kerrottiin tapahtuvan parantumisia ja muita hengellisiä ilmentymiä. Erityistä hänen kokouksissaan olivat myös niin sanotut kaatumiset rukousjonoissa (ks. Karismaattinen liike).
Yli-Vainion saarnatyyli oli muuttunut entisestä tuomionpasuunasta enemmänkin armolliseksi rakkauden julistukseksi. Myös lehdistö ja televisio seurasivat tunnetun saarnamiehen toimintaa tiiviisti. Yli-Vainio järjesti 13. syyskuuta 1980 Helsingin Senaatintorilla niin sanotun "olutmarssin", jolla vaadittiin keskioluen myynnin palauttamista vain Alkon myymälöistä tapahtuvaksi. Ennen Yli-Vainion saarnojen aikaan saamaa herätysaaltoa hän oli ollut Seinäjoen helluntaiseurakunnan vakavamielinen saarnaaja, joka pelotteli kuulijoitaan helvetillä.
Tuhannet ihmiset kokivat Yli-Vainion toiminnan yhteydessä henkilökohtaisen uskon heräämisen ja helluntaiseurakuntien jäsenmäärä kasvoikin Yli-Vainion julkisen toiminnan aikana (1977–1981) noin 6 000 hengellä. Lisäksi Yli-Vainion karismaattiset kokoukset rohkaisivat Pyhän Hengen armolahjoihin myönteisesti suhtautuvia luterilaisia järjestämään noita kokouksia muistuttavia tilaisuuksia, joissa he rukoilivat sairaiden puolesta. Yli-Vainio suhtautui loppuvuosinaan ystävällisemmin luterilaisiin kuin aikaisemmin. Lapuan hiippakunnan piispa Yrjö Sariola oli hänen hyvä ystävänsä ja Yli-Vainio korosti, ettei hän houkutellut ketään uskoontullutta luterilaista helluntaiherätykseen. Tärkeintä oli hänen mielestään se, että näiden ihmisten pastorit olivat uskovaisia ja siten pystyivät antamaan heille elävää Raamatun opetusta. Yli-Vainio kuoli sydämen pettämiseen lenkkipolulla Espanjassa.
Saarnojen sisältö

Äänitteiden ja kirjallisuuden perusteella Yli-Vainion suurin huolenaihe oli yksittäisen ihmisen sielun pelastus (kirjoissa: Miten voisin pelastua?, Sinä voit täyttyä Pyhällä Hengellä ja Voiman salaisuus) ja sairauksista parantuminen. Yli-Vainion Raamatun julistuksesta käy ilmi, että ihminen voi saada pelastusvarmuuden, kun vastaanottaa Jeesuksen henkilökohtaisena Vapahtajana. Suurin harhakäsitys oli, että Yli-Vainio parantaa, mutta hän itse sanoi, ettei asia ole näin vaan yksin Jumala. Tämä epäselvyys selvitettiin usean kokouksen alkuvaiheessa uusille kuulijoille. Monissa saarnoissa tätä oikaistiin sanomalla "Tätä tekee Jeesus". Saarnaajalle itselleen yksi kipeimmistä kysymyksistä oli, että "Miksi ihan kaikki eivät parane?", joka käy ilmi Yle:n julkaisemasta haastattelusta.
Yli-Vainio toi monelle kuulijalle lohtua, toivoa ja uskoa julistuksensa kautta. Iloisuus oli yksi vahva piirre, joka kumpusi saarnojen sisällöstä. Hänen päiväkirjastaan löytyy noin 170 sivua listauksia pelastumis- ja parantumisihmeistä eri puolilta maailmaa. Vuonna 2020 julkaistiin sata vuotta sitten syntyneen Niilo Yli-Vainion muistoksi 215 -sivuinen teos "Suomen Herättäjä", jonka toimittaja oli Marja Toukola ja kustansi Kristillinen Kirja- ja Musiikkikustannus.
Lehtikirjoitukset

Silloisista lehtikirjoituksista Erkki Petman toteaa, että Yli-Vainion kokouksia uutisoitiin lehdissä lähinnä uhrilahjojen markkamäärillä, kirja- ja kasettimyyntiluvuilla sekä luonnollisesti sillä, "aiheuttaako kaatumisilmiön hypnoosi vaiko raju tönäisy". Uutiskirjoituksissa huomioitiin varsinainen herätys, parantumiset, pelastumiset, uskoon tulleet ihmiset, siinä määrin, että heihin oli kiinnitetty huomiota usein vain epäilevän maininnan verran, jatkaa Petman.
Tutkimus toiminnasta

Matti A. Miettinen tutki yhteistyössä Niilo Yli-Vainion kanssa tämän kokouksia lääketieteellis-psykologisesta näkökulmasta. Tutkimuksen keskeisiä johtopäätöksiä olivat, että osanottajille tärkeimpiä kokemuksia olivat uskon syntyminen ja vahvistuminen sekä tämän merkiksi tulkittavat kokemukset. Neljä viidestä parantuneesta katsoi saaneensa avun Jumalalta lääkärien välityksellä. Luonnollisen parantumisen tulkinta katsottiin liittyvän maailmankatsomukseen.
Vaikutus populaarikulttuuriin

Veltto Virtanen teki Yli-Vainiosta kappaleen Niilo Yli-Mainio, jossa lauletaan "Näytä mulle Niilo, kuinka nainen kaatuu", ja Eppu Normaali teki aiheesta ilmaisjakelusinglen "Nipa". Myös Eläkeläiset on tehnyt Niilo Yli-Vainiosta kappaleen ”Niilo Yli-vainio tervasi potkukelkkani jalakset” joka on parodia Ministryn "Jesus Built My Hot Rod" kappaleesta. Niilo Yli-Vainiosta on tehty 2016 näytelmäelokuva "Valkoinen Yöperhonen, jossa näyttelijänä oli Joakim Terinen. Elokuvan on ohjannut Seppo Lahti ja Jari Ruotsala.
Paikkoja, joissa Yli-Vainio saarnasi sekä piti kokouksia

Lähde:
Paikkoja, joissa Yli-Vainio saarnasi sekä piti kokouksia > Suomessa

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lapua  Kokkola  Ilmajoki  Helsinki  Savonlinna  Pietarsaari  Tapiola  Oulu  Kouvola  Vaasa  Turku  Tampere  Alajärvi  Mikkeli  |  Jyväskylä  Rovaniemi  Ivalo  Nokia  Espoo  Heinola  Kemi  Tornio  Hakalehto  Lappeenranta  Kälviä  Kotka  Pori  Seinäjoki  |  Kuopio  Joensuu  Lahti  Hämeenlinna  Keuruu  Salo  Kangasala  Ristiina  Kuusamo  Varkaus  Karhula  Raahe  Lohja  Vantaa (Korso)  |  Iisalmi  Nastola  Pirkkala  Isokyrö  Lapinlahti  Järvenpää  Virrat  Vammala (Sastamala)  Nivala  Karvia  Suonenjoki  Valkeakoski  Kankaanpää  Mäntyharju  |
Paikkoja, joissa Yli-Vainio saarnasi sekä piti kokouksia > Ulkomailla

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ruotsi  Norja  Itävalta  Alankomaat  Ranska  Saksa  Espanja  Israel  |  Uruguay  Chile  Brasilia  Venäjä  Uusi-Seelanti  Irak  Yhdysvallat  Argentiina  |  Costa Rica  Kenia  Thaimaa  Singapore  Tahiti  Japani  Australia  Hongkong  |  Kanada  Puola  Formosa  Sveitsi  Englanti  Filippiinit  Tanska  |
Kirjoja

Järkyttyvä maailma, Ristin Voitto, 1965.
Kirjoitelmia 60- ja 70-luvulta RV-Kirjat, 1980. ISBN 951-605-657-1
Kristitty vai käännynnäinen?, Ristin Voitto, 1978.
Kuolema ajaa takaa, Ristin Voitto, 1962.
Käskynjaolla, Ristin Voitto, 1975.
Miten voisin pelastua?, Ristin Voitto, 1978. ISBN 951-605-502-8
Nälkä, Ristin Voitto, 1965.
Oli mies Jumalan lähettämä, Ristin Voitto, 1982.
Palmukaupungin sokea poika, Ristin Voitto, 1964.
Sinä voit täyttyä Pyhällä Hengellä Ristin Voitto, 1969.
Toinen korjataan talteen ja toinen jätetään, RV-Kirjat, 1980.
Tuttuja molemmilla puolin, Ristin Voitto, 1969.
Vapautuminen kuolemanpelosta, synnistä, sairaudesta, RV-Kirjat, 1978.
Voiman salaisuus, Ristin Voitto, Ristin Voitto, 1967.
Yö ilman unelmia, Ristin Voitto, 1966.
Öljyn ihme, RV-Kirjat, 1981.
Otatko Sinä?, David Wilkerson ja Niilo Yli-Vainio, 102s, Kuva ja Sana, 1981, ISBN 951-9203-07-9
Kirjallisuutta

Suomen herättäjä – Niilo Yli-Vainion syntymästä sata vuotta, 1920-2020, toimittanut Marja Toukola, KKJMK OY 2020
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Niilo Yli-Vainio Wikimedia Commonsissa
Niilo Yli-Vainion saarnoja YouTube
Matti Miettinen, Väitöskirja "Uskonnolliset ihmeparantumiset lääketieteellis-psykologisesta näkökulmasta", 1980.
saarna.net (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Yli-Vainio kaatoi ja paransi Yle.fi, Elävä arkisto
"Niilo Yli-Vainio Yhteiskristillisenä vaikuttajana". Hanna Järvinen, 2002, Läntinen teologia, kirkkohistorian pro gradu, mikrofilmi, Joensuun Yliopisto
Seija Maria Tarvainen, “Tulenkantaja Alahärmästä”, perinteentutkimuksen pro gradu, Joensuun Yliopisto 2001
Seija Maria Tarvainen, "Mies sanojensa takana", folkloristiikan lisensiaattityö, Jyväskylän Yliopisto, 2005
Niilo Yli-Vainio saarnaa Kuusamossa 1981 VHS videokopio YouTubessa
Journal of the European Pentecostal Theological Association... (englanniksi)
Assemblies of God Heritage: God’s Warrior, Niilo Yli-Vainio, The Great Finnish Revivalist (englanniksi)
16.5.2020 "Valo voittaa pimeyden" Niilo Yli-Vainion syntymän 100-vuotisjuhla, Taivas TV7
Salmela, Heikki: Niilo Yli-Vainio - Aito ihminen ihmeiden takana: Ihmeparantajan syntymästä on 100 vuotta. Seura 1.3.2020
| n k Helluntaiherätys Suomessa |
| --- | --- |
 Historia 
Kirkot:  Finlands svenska pingstsamfund  Suomen Helluntaikirkko  Suomen Helluntaikansa 
Suurimmat seurakunnat:  Helsingin Saalem  Fila Church Helsinki  Jyväskylän helluntaiseurakunta  Kuopion helluntaiseurakunta  Lahden helluntaiseurakunta  Oulun helluntaiseurakunta  Pietarsaaren Elim  Seinäjoen helluntaiseurakunta  Tampereen helluntaiseurakunta  Turun helluntaiseurakunta  Vaasan helluntaiseurakunta  Vasa Sion  Luettelo seurakunnista 
Henkilöt:  Ball Barratt  Brofeldt  Castrén  Fellman  Ahonen  Andström  Antturi  Bengström  Bergstén  Haapala  Havupalo  Kallionpää  Klemetz  Korhonen  Korpi  Kunnas  Kukkula  Launonen  Lundin  Luoto  Manninen  Rosenberg  Sigfrids  Tuppurainen  Yli-Vainio  Ylppö  Yrjölä  Öhberg 
Järjestöt:  Elämä ja Valo  Evankelistakoti  Fida International  Finlands svenska pingstmission  Helluntaiseurakuntien musiikki  Helluntaiseurakuntien työntekijät HELP  Iso Kirja  Kristillinen alkoholisti- ja narkomaanityö  Samaria-lähetys 
Media:  Aikamedia  Avainmedia  Finmedia  Hyvä Sanoma  Livet  Ristin Voitto  Taborförlaget 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Fifteen-leiri  Hengellinen laulukirja  Juhannuskonferenssi  Lapsikuoro Jippii  Royal Rangers  Syyspäivät  Youth Celebration 
Pohjoismaiden helluntaiyhteisö • Euroopan helluntaiyhteisö • Maailman helluntaiyhteisö • Assemblies of God • Helluntaiherätys Ruotsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Perhekuva vuodelta 1959.
Niilo Yli-Vainio Lapuan Betania-seurakunnan rukoushuoneen vihkiäisissä joulukuussa 1950.
RSD-58

RSD-58 oli ensimmäisiä kaupallisille markkinoille tulleista ilmatorjuntaohjusjärjestelmistä. Sen kehittivät Contraves ja Oerlikon. Kehittely alkoi jo vuonna 1947, koeammunnat tapahtuivat 1950, ja tuotantoasteelle tuote päätyi 1952.
Ohjuksen etusiivekkeet olivat liikkuvia, mikä lisäsi sen ketteryyttä eli maaliinhakeutuvuutta. Ohjaus perustui sädeseurantaan (engl. beam riding).
Asejärjestelmää käytti Sveitsin ohella ainakin Italia ja Japani. Ohjuksen laukaisupaino oli 400 kg ja suurin kantama 30 km. 6-metrisen ohjuksen halkaisija oli 40 cm ja jänneväli 1,35 m. Sirpalevaikutteisen taistelukärjen paino oli 40 kg. Taistelukärjen sytyttäminen tapahtui radioherätteellä.
Aiheesta muualla

Rsd 58 - Encyclopedia http://www.encyclo.co.uk/define/Rsd%2058 (englanniksi)
Zavidovo-vuoto

Zavidovo-vuoto oli tapaus, jossa Suomen tasavallan presidentti Urho Kekkosen Zavidovossa Neuvostoliiton puoluejohtajan Leonid Brežnevin kanssa helmikuussa 1972 käymän keskustelun muistio vuodettiin lehdistölle saman vuoden lokakuussa. Vuotajien tarkoituksena saattoi olla Suomen EEC-vapaakauppasopimuksen estäminen. Tapaus johti muun muassa kahden korkean virkamiehen rikostuomioihin, ulkomaankauppaministeri Jussi Linnamon eroon ja presidentti Kekkosen julkiseen kieltäytymiseen ehdokkuudesta seuraavissa presidentinvaaleissa, jolloin hänen presidenttikauttaan päätettiin pidentää poikkeuslailla. Muistion alkuperäistä vuotajaa ei aikanaan saatu selville, mutta myöhemmin tehtyjen paljastusten perusteella kyseessä oli silloinen tasavallan presidentin kansliapäällikkö Antero Jyränki.
Zavidovon keskustelut ja muistion laatiminen

Kekkonen ja Brežnev olivat keskustelleet sata kilometriä Moskovasta koilliseen sijaitsevassa Zavidovossa elokuun lopulla 1972 muun muassa Suomen tavoittelemasta vapaakauppasopimuksesta Euroopan talousyhteisön (EEC) kanssa. Neuvostoliitto suhtautui sopimushankkeeseen varauksellisesti, koska se epäili sopimuksen vaarantavan Suomen puolueettomuuden. Kekkonen pyrki hälventämään neuvostojohdon epäilykset ja lupasi henkilökohtaisesti taata maiden välisten suhteiden säilymisen muuttumattomina EEC-sopimuksesta huolimatta.
Kekkonen laati keskusteluista muistion, jonka jakelu oli tarkoin rajattu. Omat kappaleensa siitä saivat pääministeri Rafael Paasio, ulkoministeri Kalevi Sorsa, kauppa- ja teollisuusministeri Seppo Lindblom ja ulkomaankauppaministeri Jussi Linnamo sekä ulkoministeriön valtiosihteeri Richard Tötterman, ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkö Matti Tuovinen ja kauppapoliittisen osaston päällikkö Pentti Uusivirta. Lisäksi muistiosta oli kaksi varakappaletta ja kaksi arkistokappaletta. Pian tämän jälkeen Paasion hallitus erosi, koska pääministerin mielestä SDP:n vähemmistöhallituksen (jota kutsuttiin myös ”nappulaliigaksi”) ”hartiat olivat liian kapeat” vapaakauppasopimuksen viemiseksi eteenpäin, ja syyskuun alussa tilalle nimitettiin ulkoministeri Kalevi Sorsan kokoama uusi enemmistöhallitus. Uuden hallituksen ulkoministeri Ahti Karjalainen sai Kekkosen muistiosta oman kappaleensa.
Vuoto ja tutkimukset

Dagens Nyheter julkaisi 31. lokakuuta 1972 toimittaja Tor Högnäsin laajan artikkelin Zavidovon keskusteluista, ja sama artikkeli ilmestyi Norjassa Dagbladetissa ja Suomessa Vasabladetissa. Artikkeliin sisältyi useita sanatarkkoja lainauksia Kekkosen muistiosta. Kun ulkoministeri Ahti Karjalainen teki vuodosta tuoreeltaan selkoa neuvostoliittolaisille diplomaateille, nämä vakuuttivat, ettei vuoto ollut peräisin heidän puoleltaan. Kekkonen katsoi menettäneensä tapauksen vuoksi Neuvostoliiton luottamuksen ja ilmoitti, ettei hän – vastoin aikaisempaa lupaustaan – olisi enää käytettävissä tasavallan presidenttinä virkakautensa päätyttyä maaliskuun alussa 1974. Käytyään Neuvostoliiton 50-vuotisjuhlissa Moskovassa joulun alla ja neuvoteltuaan neuvostojohdon kanssa Kekkonen totesi maiden välisten suhteiden säilyneen kuitenkin ennallaan ja suostui useimpien eduskuntapuolueiden pyyntöön olla käytettävissä presidenttinä myös vuoden 1974 jälkeen.
Oikeuskansleri Risto Leskinen määräsi 21. joulukuuta 1972 esittelijäneuvos Viljo Hakulisen aloittamaan poliisitutkinnan siitä, miten Zavidovo-muistio oli vuotanut julkisuuteen. Oikeuskanslerinvirasto ja keskusrikospoliisi kuulustelivat kaikkiaan 85 henkilöä ja kuulusteluista laadittiin 385-sivuinen tutkintapöytäkirja. Tutkinnassa ilmeni, että lehdistölle tehdyn vuodon lisäksi muistio oli luvattomasti jaettu myös usealle muulle henkilölle, jotka eivät olleet sen jakelun piirissä. Tapaus johti Sorsan ensimmäisen hallituksen ulkomaankauppaministerinä toimineen Jussi Linnamon (sdp.) eroon 4. toukokuuta 1973. Linnamon tilalle ulkomaankauppaministeriksi tuli siihen saakka pääministerin sihteerinä toiminut varatuomari Jermu Laine (sdp.).
Tutkimukset johtivat siihen, että oikeuskansleri Risto Leskinen määräsi 19. huhtikuuta 1973 ylijohtaja Seppo Lindblomin (sdp.) ja presidentin kansliapäällikön Antero Jyrängin (sdp.) asetettaviksi raastuvanoikeudessa syytteeseen salassapitovelvollisuuden rikkomisesta. Samalla Leskinen esitti, että presidentti asettaisi ulkomaankauppaministeri Jussi Linnamon syytteeseen valtakunnanoikeudessa.
Presidentti Urho Kekkonen piti 7. toukokuuta 1973 radio- ja televisiopuheen, jossa hän katsoi, ettei ministeri Jussi Linnamoa ollut syytä asettaa syytteeseen valtakunnanoikeudessa. Kekkonen nojautui silloisen pääministerin, myöhemmän presidentin Kyösti Kallion eduskunnassa vuonna 1926 esittämään lausuntoon, jonka mukaan syytteen nostamiseen valtakunnanoikeudessa oli ryhdyttävä vain, mikäli ”asianomaisen ministerin lainvastaisesta menettelystä on koitunut ilmeistä vahinkoa valtakunnalle”. Kekkosen mukaan Linnamon osalta näin ei ollut tapahtunut, koska tämän ei oltu todettu olleen varsinaisen vuodon takana. Presidentti yhtyi julkisuudessa yleisesti esitettyyn käsitykseen, jonka mukaan asiakirjojen salassapitosäännöksiä tulisi tarkistaa. Normaalisti presidentin avustajana ja päätöksen varmentajana olisi ollut presidentin kansliapäällikkö, mutta Antero Jyrängin ollessa syytettynä rikoksesta ja siten esteellinen presidentin avustajana toimi oikeusministeriön hallitusneuvos Kai Korte.
Rikostuomiot

Helsingin raastuvanoikeus tuomitsi 7. syyskuuta 1973 ylijohtaja Seppo Lindblomin (sdp.) ”virkasalaisuuden luvattomasta ilmaisemisesta virkasuhteen lakattua” 1 250 markan sakkoihin. Presidentin kansliapäällikkö Antero Jyränki (sdp.) tuomittiin 9. marraskuuta 1973 varomattomuudesta tehdystä virkavirheestä ja virkamiehen salassapitovelvollisuuden rikkomisesta 3 200 markan sakkoihin. Jyrängin sakkorangaistus tuli siitä, että hän tunnusti kuulusteluissa ottaneensa luettavakseen saamastaan muistiosta valokopion ja antaneensa sen Yleisradion radiojohtajan Eino S. Revon nähtäväksi. Kuulusteluissa oli lisäksi käynyt ilmi, että Matti Tuovinen oli kertonut muistion sisällöstä suurlähettiläs Max Jakobsonille ja suurlähettiläs Risto Hyväriselle, ja Pentti Uusivirta ulkoministeriön apulaisosastopäällikölle Paavo Kaarlehdolle. Apulaisosastopäällikkö Keijo Korhonen oli nähnyt muistion vahingossa.
Oikeuskanslerin syytekirjelmän mukaan elo–syyskuussa 1972 SDP:n kansainvälisten asioiden sihteerinä toiminut Paavo Lipponen ja SDP:n tutkimusosaston päällikkö Aimo Kairamo vastaanottivat 19. elokuuta 1972 päivätyt salaiset Zavidovo-tiedot silloiselta SDP:n kauppa- ja teollisuusministeriltä Jussi Linnamolta. Muun muassa Lipposta ja SDP:n silloista kansanedustajaa ja ulkoasiainvaliokunnan jäsentä Erkki Tuomiojaa kuulusteltiin tapauksessa todistajana. Sitä, miten Vasabladetin toimittaja Tor Högnäs oli tiedot saanut, ei saatu vuonna 1973 käydyssä oikeudenkäynnissä lopullisesti selvitettyä.
Myöhemmät paljastukset

Vuonna 1993 ilmestyneessä muistelmakirjassaan Kukkaisvallasta Kekkosvaltaan Erkki Tuomioja tunnusti vuotaneensa Zavidovo-muistion Tor Högnäsille. Tuomioja oli kuitenkin ollut pelkkä välikäsi, eikä hän kertonut miten tai keneltä oli Kekkosen muistion saanut. Ydin-lehti julkaisi tammikuussa 1973 vuotajan laatiman kirjoituksen, jonka tekijäksi oli merkitty nimimerkki Y. Y. Antonen. Ytimen päätoimittajana tuolloin ollut Elina Sana (silloin Suominen) paljasti vuonna 2022, että kyseessä oli Antero Jyränki, joka oli kuollut vuonna 2020. Paljastuksen toi julkisuuteen Helsingin Sanomien toimittaja Unto Hämäläinen, jolle myös toinen, julkisuudessa nimeämätön henkilö oli vahvistanut vuotajan olleen Jyränki. Jyränki ei koskaan tunnustanut olleensa vuotaja ja sivuutti asian muistelmissaan.