stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hopeakyljet

| Hopeakyljet |
| --- | --- |
 Suomuhopeakylki (Atherina boyeri)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Hopeakylkikalat Atheriniformes
Heimo::  Hopeakyljet  Atherinidae  Günther, 1861
Katso myös
   Hopeakyljet Wikispeciesissä   Hopeakyljet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hopeakyljet (Atherinidae) on hopeakylkikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan ympäri maapallon lämpimistä vesistä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat hopeakylkien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Nykyään heimoon luetaan kuuluvaksi 25 sukua ja noin 165 lajia. Suurimmat hopeakylkilajit voivat saavuttaa noin 60 cm:n pituuden, mutta useimmat jäävät alle 15 cm pitkiksi. Koiraat ovat useimmiten naaraita pienikokoisempia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkulaisia kaloja, joilla on kaksi selkäevää. Etumainen on joustava ja taaempi jäykempi. Pyrstöevä on heimon lajeilla haarautunut. Hopeakylkien silmät ovat kooltaan suuret. Hopeakyljiltä puuttuu kylkiviiva. Väriltään ne ovat kellertäviä tai vihertäviä ja kyljessä on leveä hopeinen raita.
Levinneisyys ja elintavat

Hopeakylkilajeja tavataan ympäri maailmaa. Suurin osa lajeista on mereisiä tai murtovesissä eläviä, mutta noin 50 lajia, muun muassa lasikylki (Alepidomus evermanni), elävät makeissa vesissä. Makean veden lajeja tavataan erityisesti Australiassa ja Pohjois- sekä Etelä-Amerikassa. Hopeakyljet elävät usein suurina parvina matalissa vesissä. Niiden ravintoa ovat pääasiassa planktoneliöt.
Lajeja

lasikylki (Alepidomus evermanni)
suomuhopeakylki (Atherina boyeri)
kapinhopeakylki (Atherina breviceps)
isohopeakylki (Atherina hepsetus)
hopeakylki (Atherina presbyter)
kuuhopeakylki (Atherinella argentea)
viiruhopeakylki (Atherinomorus endrachtensis)
viherhopeakylki (Atherinomorus  lacunosus)
suurisilmähopeakylki (Atherinomorus ogilbyi)
karibianhopeakylki (Atherinomorus stipes)
hoikkahopeakylki (Atherinops affinis)
sirohopeakylki (Atherinosoma elongata)
kuningashopeakylki (Basilichthys bonariensis)
keltakovapää (Craterocephalus eyresii)
rubiinikovapää (Craterocephalus kailolae)
pistekovapää (Craterocephalus lacustris)
kuultokovapää (Craterocephalus marjoriae)
hohtokovapää (Craterocephalus nouhuysi)
rivikovapää (Craterocephalus stercusmuscarum)
olkikovapää (Craterocephalus stramineus)
riuttahopeakylki (Hypoatherina harringtonensis)
neonjuovakylki (Labidesthes sicculus)
lahtigrunion (Leuresthes sardina)
grunion (Leuresthes tenuis)
missisipinhopeakylki (Menidia beryllina)
atlantinhopeakylki (Menidia menidia)
Olga Virtanen

Olga Virtanen
Olga Elisabeth Virtanen (13. lokakuuta 1897 Tampere – 11. syyskuuta 1928 Tampere) oli suomalainen pikajuoksija. Hän paransi kahdesti naisten 100 metrin juoksun Suomen ennätystä. Ensimmäisen kerran 25. heinäkuuta 1915 aikaan 13,6 sekuntia ja toisen kerran 4. elokuuta 1917 aikaan 13,4 sekuntia. Jälkimmäinen aika säilyi Tampereen Pyrinnön seuraennätyksenä 45 vuotta.
Naisten yleisurheilun Suomen-mestaruuskilpailuissa Virtanen voitti 100 metrin juoksun yhteensä seitsemän kerta vuosina 1916–1917 ja 1919–1923. Lisäksi hän saavutti Tampereen Pyrinnön joukkueessa 4 × 100 metrin viestissä SM-kultaa vuonna 1920 ja hopeaa 1922. Vuoden 1923 jälkeen naisten SM-kilpailut lakkautettiin ja seuraavan kerran Suomen-mestaruuksista naiset saivat kilpailla vasta vuonna 1945. Vuosien 1915–1923 aikana Virtanen ei hävinnyt 100 metrillä kenellekään toiselle suomalaisnaiselle.
Virtanen edusti uransa alkuvaiheessa Tampereen Rientoa ja vuodesta 1916 lähtien Tampereen Pyrintöä.
Hilkka Talvio

Hilkka Talvio (1950)
Hilkka Marjatta Talvio (o.s. Helenius, 18. heinäkuuta 1928 Tampere – 8. marraskuuta 2022 Kangasala) oli suomalainen pikajuoksija, joka edusti Tampereen Kisa-Veikkoja.
Hän voitti naisten 100 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1949 ajalla 12,9 sekuntia ja 1950 ajalla 12,8 sekuntia. Vuonna 1948 hän sai pronssia. Talvion henkilökohtainen ennätys oli 12,6, joka oli myös Suomen ennätys.
Tupsukkaat

| Tupsukkaat |
| --- | --- |
 Timanttitupsukas (Malacoctenus boehlkei)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Luikerokalat Blenniiformes
Heimo::  Tupsukkaat Labrisomidae  Hubbs, 1952
Katso myös
   Tupsukkaat Wikispeciesissä   Tupsukkaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tupsukkaat (Labrisomidae) on luikerokalojen lahkoon kuuluva kalaheimo. Heimon lajit elävät trooppisissa ja subtrooppisissa valtamerissä. Heimosta on aiemmin käytetty nimeä tupsuhuulikot.
Lajit ja anatomia

Tupsukkaiden heimoon kuuluu noin 102 lajia ja ne jaetaan 16 sukuun. Eräät luonnontieteilijät katsovat, että haukiluikerot (Chaenopsidae) ja klinit (Clinidae) kuuluvat samaan monofyleetiseen heimoon. Tupsukkaat ovat pienikokoisia pitkulaisia kaloja. Otsassa ja sierainten läheisyydessä on usein tupsumaisia ulokkeita. Suu on keskikokoinen ja huulet paksut, hampaiden koko vaihtelee. Selkäevä on pitkä ja ruodokas.Väritykseltään tupukaslajien koiraat ja naarat usein eroavat toisistaan.
Levinneisyys

Tupsukkaita tavataan läheltä rannikkoa subtrooppisissa ja tooppisissa merissä Atlantin länsiosista ja Tyynenmeren itäosista. Ne liikkuvat matalissa vesissä koralliriuttojen läheisyydessä. Kalojen ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet. Eräät tupsukaslajit Xenomedea- ja Starksia-suvuissa synnyttävät eläviä poikasia, muut kutevat. Eräitä lajeja, kuten timanttitupsukasta (Malacoctenus boehlkei) ja satulatupsukasta (Malacoctenus triangulatus) voidaan pitää akvaariokaloina.
Lajeja

nelisilmätupsukas (Dialommus fuscus)
sargassotupsukas (Exerpes asper)
huiskuposkitupsukas (Labrisomus bucciferus)
punaraitatupsukas (Labrisomus filamentosus)
törötupsukas (Labrisomus gobio)
haitintupsukas (Labrisomus haitiensis)
täpläposkitupsukas (Labrisomus nigricinctus)
karvatupsukas (Labrisomus nuchipinnis)
kultatupsukas (Malacoctenus aurolineatus)
timanttitupsukas (Malacoctenus boehlkei)
rengasevätupsukas (Malacoctenus gilli)
rusotupsukas (Malacoctenus macropus)
satulatupsukas (Malacoctenus triangulatus)
raitaevätupsukas (Malacoctenus versicolor)
laikkutupsukas (Malacoctenus zonifer)
ruskoraitatupsukas (Paraclinus fasciatus)
marmoritupsukas (Paraclinus marmoratus)
vyötupsukas (Starksia hassi)
ruututupsukas (Starksia ocellata)
keltaraitatupsukas (Starksia starcki)
Tuija Valkama

Tuija Irmeli Valkama (o.s. Lindroos, 21. kesäkuuta 1934 Helsinki – 27. helmikuuta 2023 Espoo) oli suomalainen pikajuoksija, joka edusti Helsingin Naisurheilijoita.  Hän juoksi 4 × 100 metrillä kaksi kertaa uuden Suomen ennätyksen. Aika 49,3 s saavutettiin kokoonpanolla Aulikki Lehmijoki - Tuija Valkama - Riitta Sarahete - Tuovi Vahtera Oslossa 1956 ja aika 48,9 s kokoonpanolla Irja Ukkola - Tuovi Vahtera - Tuija Valkama - Aulikki Lehmijoki Lahdessa 1957. Valkaman ennätys 100 metrillä oli 12,5 s ja pituushypyssä 518 cm. Hänellä oli lukuisia maaotteluedustuksia. Hän juoksi 100 metrillä uuden Suomen ennätyksen 12,6 s Göteborgissa 1951.
Valkama aloitti kilpailemisen vuonna 1950, jolloin voitti 100 metrillä alle 17-vuotiaiden piirinmestaruuden ja sijoittui SUL:n mestaruuskilpailuissa toiseksi. Vuonna 1951 hän oli naisten Suomen mestari 4 x 100 metrin viestijuoksussa ja 100 metrillä. Vuoden 1952 paras saavutus oli SM-viestin pronssi naisten 4 x 100 metrillä. Tämän jälkeen hän oli kilpailematta vuoteen 1956 asti. Vuonna 1956 Valkama voitti 100 ja 4 x 100 metrillä Suomen mestaruuden, seuraavana vuonna 100 metrillä hopeaa ja viestissä kultaa, vuonna 1958 100 metrillä hopeaa, 200 metrillä pronssia ja pikaviestissä kultaa.
Lopetettuaan yleisurheilun 1959 Valkama siirtyi harrastamaan työpaikkaurheilua ja kuntojumppaa. Hän ohjasi Karakallion Pallon naiskuntovoimistelijoita vuodesta 1969 ja kuului seuran johtokuntaan vuoden ajan. Helsingin Naisurheilijoiden johtokunnassa Valkama oli vuonna 1967. Ammatiltaan Valkama oli konttoristi. Hänen kotikuntansa oli Espoo.
Valkama on haudattu Gräsan uurnalehtoon.
Białystokin lääketieteellinen yliopisto

| Białystokin lääketieteellinen yliopisto> Uniwersytet Medyczny w Białymstoku |
| --- | --- |
  
 Branickin palatsi on nykyään yliopiston käytössä.
Perustettu:  1950
Tyyppi:  julkinen yliopisto
Opiskelijoita:  6 100
Sijainti:  Białystok, Podlasian voivodikunta  Puola (53.1306°N, 23.1651°E)
Osoite:  ul. Jana Kilińskiego 1, 15-089 Białystok
Kampus:  Białystok
Sivusto:  www.umb.edu.pl/en/
Białystokin lääketieteellinen yliopisto (puol. Uniwersytet Medyczny w Białymstoku) on Puolan koillisosassa, Podlasian Białystokissa toimiva, vuonna 1950 perustettu lääketieteellinen yliopisto.
Białystokin lääketieteellisessä yliopistossa on noin 6 100 opiskelijaa. Pääosa opiskelijoista opiskelee puolaksi, mutta englanniksi opiskelee luokkaa 450−500 henkeä. Yliopistoon kuuluu kolme tiedekuntaa: lääketieteen, farmasian ja terveystieteiden tiedekunnat. Yliopistolla on kaksi opetussairaalaa.
Kansallisessa vuoden 2024 Perspektywy-yliopistovertailussa yliopisto ylsi jaetulle 12. sijalle.
Tunnetuista yliopistorankingeista brittiläinen THE arvioi yliopiston maailmanlistansa sijaluokkaan 1001-1200 (2025) runsaasta 2 000:sta luokittelemastaan yliopistosta.
Yliopiston lastensairaala (Uniwersytecki Dziecięcy Szpital Kliniczny im. L. Zamenhofa w Białymstoku).
Sisäänkäynti yliopistosairaalaan.
Lastensairaalan viereistä yliopistosairaalaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Białystokin lääketieteellinen yliopisto Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  IdRef
Erektiohäiriölääke

Erektiohäiriölääkkeitä eli potenssilääkkeitä käytetään erektiohäiriön hoidossa eli tiloissa, joissa paisuvaiskudos ei täyty verellä riittävästi. Nykyään tablettimuotoiset lääkkeet ovat yleistyneet, myös suoraan siittimen paisuvaiskudokseen injisoitavia valmisteita käytetään. Myös joillakin luontaistuotteilla voi olla erektiota vahvistavia vaikutuksia. Nykyään on myös mielenkiinnon kohteena, olisiko joistakin potenssilääkkeistä apua naisten seksuaalisten häiriöiden hoidossa.
Erektiohäiriöön tarkoitettuja lääkkeitä myytiin Suomessa vuonna 2009 noin 23 miljoonan euron arvosta. Näistä sildenafiilivalmisteita oli puolet ja niiden osuus myynnistä runsaat 10 miljoonaa euroa. Vuoden 2014 jälkeen suurten ikäluokkien ennakoidaan kasvattavan potenssilääkkeiden kysyntää. Lääkeyhtiöiden kilpailun ennakoidaan voimistuvan lähivuosina, kun rinnakkaisvalmisteiden tarjonnan odotetaan räjähtävän.
Tablettimuotoiset potenssilääkkeet (PDE5-estäjät)

Yleisimmät tablettimuotoiset potenssilääkkeet ovat Viagra® (sildenafiili), Cialis® (tadalafiili), Levitra® (vardenafiili) ja Spedra® (avanafiili). Nämä lääkkeet eivät aiheuta erektiota ilman seksuaalista kiihottumista. Tadalafiilistä on myös rinnakkaisvalmiste Tadalafil ratiopharm.
Nämä lääkkeet estävät cGMP-spesifistä (syklinen guanosiinimonofosfaatti) tyypin 5 fosfodiesteraasia 
(PDE5), joka normaalisti estää cGMP:tä paisuvaiskudoksessa. cGMP:llä on paisuvaiskudoksessa verisuonia laajentava vaikutus. cGMP:n määrä paisuvaiskudoksessa kasvaa, kun seksuaalisen kiihottumisen myötä paisuvaiskudoksessa vapautuu typpioksidia (NO) parasympaattisen hermoston aktivoitumisen myötä. Typpioksidi sitoutuu guanylaatisyklaasientsyymin reseptoreihin, jolloin cGMP:n määrä kasvaa.
Tyypillisiä sivuvaikutuksia ovat mm. päänsärky, nenän tukkoisuus, kasvojen punoitus, vatsavaivat, 
sydämen tykytys ja valonarkuus. Jotkut lääkitykset, kuten nitrojen käyttö, voivat kontraindikoida eli vasta-aiheistaa PDE5-estäjien käytön.
Tadalafiilin ja sildenafiilin käyttöön liittyi eräässä laajassa yhdysvaltalaistutkimuksessa yli 40-vuotiailla miehillä merkitsevästi pienempi määrä sydän- ja verisuonisairauksien sekä muistisairauden ilmenemistä. Siihen niillä ei kuitenkaan ole virallista indikaatiota.
Paisuvaiskudokseen injisoitavat lääkkeet (alprostadiili)

Suomessa on käytössä lähinnä alprostadiili (prostaglandiini E1 -johdos) siittimeen injisoitavista lääkkeistä. Lääke relaksoi paisuvaiskudoksen verisuonia, jolloin verimäärä lisääntyy ja muodostuu erektio. Lääke ruiskutetaan siittimeen tyviosaan. Pistokohdassa voi tuntua kipua. Lisäksi pistokohtaa tulisi vaihdella, koska pistämisestä voi aiheutua arpikudosta paisuvaiskudokseen.
Alprostadiilia voidaan ruiskuttaa myös virtsaputkeen (transuretraalisesti), mikä on helpompaa, mutta aivan yhtä tehokasta se ei tällöin ole.
Luontaistuotteet ja ravintolisät

Luontaistuotekaupat mainostavat paljon potenssia parantavia luontaistuotteita ja ravintolisiä. Näistä tunnetuimpia lienee Muira puama (potenssipuu). Monissa potenssia parantavissa luontaistuotteissa on sinkkiä, seleeniä ja guaranaa. Myös karnosiinin lupaillaan parantavan potenssia. Monet saavat avun luontaistuotteista, mutta täytyy muistaa, ettei niiden tehoa useinkaan ole testattu ja tutkittu varsinaisten lääkkeiden tavoin.
Aiheesta muualla

Erektiohäiriö, Terveysportti.fi
Aarne Kumlin

Aarne Vilho Oskar Kumlin (16. marraskuuta 1888 Leppävirta – 30. syyskuuta 1918 Sortavala) oli suomalainen yleisurheilija ja ammatiltaan eläinlääkäri.
Aarne Kumlin voitti 100 metrin juoksun Suomen mestaruuden 1908. Aika ei ollut kuitenkaan erityisen hyvä eli 12,0. Se oikeutti Suomen silloisessa vuositilastossa sijalle 31. Tulostason vaatimattomuus johtui suppeasta osaottajamäärästä ja kisojen sijaintipaikasta eli Kuopiosta. Paikalla oli pääosin Kuopion ja Pohjois-Savon osanottajia. Suurin osa suomalaisista oli juuri samaan aikaan kilpailemassa Pietarissa.
Kumlin valmistui 1913 eläinlääkäriksi Saksan Dresdenissä. Sen jälkeen hän palasi Suomeen ja toimi Jääsken kunnaneläinlääkärinä vuodesta 1914. Kumlin oli perustamassa Jääsken Kirijät -seuraa, jonka puheenjohtajana hän oli kuolemaansa saakka. Hän oli vuonna 1917 perustamassa Jääskeen myös suojeluskuntaa, jonka johtajana hän myös toimi.
Kumlin osallistui Suomen sisällissotaan keväällä 1918 valkoisten joukoissa. Hän haavoittui 12. huhtikuuta räjähtäneestä luodista. Reisivamma ei parantunut, jonka seurauksena hän menehtyi vajaan puolen vuoden kuluttua.
ISA

ISA-laajennuskorttipaikkoja (musta liitin) vanhanmallisella emolevyllä
ISA-laajennuspaikkaan liitettävä Sound Blaster AWE64 ISA -äänikortti
ISA (lyhenne sanoista Industry Standard Architecture) on IBM PC:ssä 1981 esitelty laajennusväylä, joka säilyi käytössä 1990-luvun puoliväliin.
Alkuperäinen väylä oli 8 bittiä leveä rinnakkaisväylä ja kellotaajuudeltaan 4,77 MHz, joka oli synkronissa IBM PC:n 8088-suorittimen kellotaajuuteen. IBM AT esitteli 16-bittisen väylän, joka toimi 6 tai 8 MHz:n taajuudella, jolloin sen käytännön siirtonopeus oli korkeintaan noin 4 MB/s.
ISA-väylä oli aluksi synkronissa suorittimen kelloon, jolloin suorittimien kellotaajuuksien kasvaessa väylän nopeus kasvoi, kunnes jossain vaiheessa ilmeni yhteensopivuusongelmia. Käytännössä kortit toimivat 12–16 MHz taajuuksiin asti. Myöhemmät piirisarjat erottivat ISA-väylän suorittimen kellosta ja se sai signaalinsa eteläsillan kellogeneraattorista. 16-bittisen väylän vakionopeudeksi tuli 8 MHz, jota voi useimmilla emolevyllä nostaa jumppereilla.
8-bittiset ISA-kortit voivat osoittaa 1 MB muistia (jota 8088 tuki) ja käyttivät DMA 1 -linjaa ja jotain kahdeksasta Intel 8259:n  keskeytyslinjasta ja bus masterointia, kortin aloittamia DMA-siirtoja muistiin.
16-bittinen ISA laajensi kortin näkemän muistin 16 MB:iin, mahdollisuuden käyttää neljää eri keskeytyslinjaa ja neljää eri DMA-väylää. ISA-väylän DMA-siirtoja varten on edelleen varattava muisti fyysisen muistin ensimmäisen 16 MB:n alueelta.
ISA tunnettiin erityisen hankalasta konfiguroitavuudestaan. Jokaiselle lisäkortille piti varata oma yksilöllinen IRQ, I/O-osoitteet ja DMA-kanava, niistä vaihtoehdoista joita kukin kortti tuki, siten että ne eivät menneet päällekkäin. Säädöt tehtiin tyypillisesti laajennuskorttien dip-kytkimillä tai jumppereilla.
Microsoft kehitti tämän helpottamiseksi myöhemmin ISA PnP -standardin.
ISA-väylää yritettiin korvata moneen otteeseen. Vuonna 1987 IBM korvasi ISA:n PS/2-koneissaan omalla Micro Channel Architecture -väylällä (MCA) yrityksenä saada PC-arkkitehtuuri ja markkinat haltuunsa lisenssimaksujen avulla. Vastineeksi yhdeksän PC-valmistajaa liittoutui seuraavana vuonna ja esitteli 32-bittisen EISA-väylän. Juuri tämä joukko antoi alkuperäiselle väylälle nimen ISA, "teollisuusstandardin mukainen arkkitehtuuri." IBM oli itse käyttänyt AT-koneissaan väylästä nimeä "I/O Channel."
Kumpikaan standardi ei menestynyt. Myöhemmin ISA-väylän hitauden vuoksi kehitettiin mm. VLB-standardi näytönohjainkortin liittämiseksi 486-koneeseen.
Microsoftin PC 97 -standardi suositteli ISA-laajennuskorttipaikkojen jättämistä kokonaan pois. Myöhemminkin sitä käytettiin kuitenkin sisäisesti, jolloin mm. levykeasema ja sarjaportit näkyivät ISA-väylässä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Englanninkielisen Wikipedian artikkeli (englanniksi)
Torsten Wendelin

Torsten Wendelin (vas.) ja George Easton vuonna 1909.
Torsten Charles Wendelin (12. toukokuuta 1892 Turku – 21. maaliskuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen pikajuoksija. Viipurin IFK:ta edustanut Wendelin voitti 100 metrin SM-kultaa vuoden 1910 Kalevan kisoissa. Hänen valmentajanaan toimi George Easton.
Torsten Wendelin oli mukana myös Vipurin IFK:n jääpallojoukkueessa, joka vuonna 1911 selvisi loppuotteluun Helsingin IFK:ta vastaan. Runsasmaalisessa otelussa viipurilaiset kärsivät kuitenkin tappion kaimaseuralleen.
Reijo Halme

Reijo Edvard Halme (13. maaliskuuta 1899 Tampere – 8. huhtikuuta 1941 Tampere) oli suomalainen yleisurheilija. Hän oli 1920-luvulla Suomen parhaita pikajuoksijoita ja kilpaili vuoden 1924 olympialaisissa.
Halme karsiutui Pariisin 1924 olympialaisissa 100 metrin juoksun toisissa alkuerissä ja 4 × 100 metrin viestijuoksun alkuerissä, joissa joukkue teki Suomen-ennätyksen 42,6 s. Tampereen Pyrintöä edustanut Halme voitti SM-kultaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa vuonna 1921 sekä sadalla ja 200 metrillä vuonna 1924. Hän sai SM-hopeaa pituushypyssä vuonna 1920 sekä SM-pronssia 100 metrillä vuosina 1922 ja 1927 ja 200 metrillä vuonna 1922. Vuosina 1922 ja 1923 hän kilpaili maaottelussa Ranskaa vastaan ja voitti jälkimmäisellä kerralla 100 metrin kilpailun. Hän juoksi 100 metriä parhaimmillaan aikaan 10,6 s mutta sitä ei hyväksytty Suomen-ennätykseksi. Vuonna 1923 hän sivusi virallisesti SE-tulosta 10,8 s.
Asianajajana ja sotatuomarina työskennellyt Halme kuoli huhtikuussa 1941.
Sormiahvenet

| Sormiahvenet |
| --- | --- |
 Seepranaamioahven (Goniistius zonatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Sormiahvenet  Cheilodactylidae  Bonaparte, 1850
Suvut
 Acanhtolatris  Cheilodactylus  Chirodactylus  (Goniistius, katso teksti)  Nemadactylus  Sciaenoides 
Katso myös
   Sormiahvenet Wikispeciesissä   Sormiahvenet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sormiahvenet (Cheilodactylidae) tai naamioahvenet on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan pääosin trooppisita vesistä.
Taksonomia

Sormiahventen heimoon kuuluu lähteestä riippuen 18–25 lajia. Sukuja heimossa on noin 5 ja sukujako on osittain epäselvä. Muun muassa Chris Burridge luokittelee aikaisemmin suvun Cheilodactylus alasukuna pidetyn Goniistius-taksonin omaksi suvukseen. Hän on esitänyt myös kahden lajin palettinaamioahvenen (Cheilodactylus/Goniistius ephippium) ja punanaamioahvenen (Cheilodactylus/Goniistius fuscus) siirtämistä sukuun Morwong. Sormiahventen ja marmoriahventen (Aplodactylidae) ja trumpettiahventen (Latridae) väliset sukulaisuussuhteet ovat myös epäselvät.
Anatomia

Sormiahvenet ovat kooltaan noin 45–100 cm:ä pitkiä kaloja. Ruumis on korkea varsinkin etuosastaan ja mataloituu pyrstöä kohden. Selkäevä on pitkä ja erityisesti etuosastaan piikikäs. Myös rintaevissä on 4–7 pidempää piikkiä. Pyrstöevä on monilla naamioahvenilla haarautunut. Huulet ovat lajeilla melko paksut. Sormiahventen suomut ovat pienikokoiset, pohjaväriltään kalat ovat vaaleita ja niitä kuvioivat usein tummat pysty- tai vinoviirut.
Levinneisyys ja elintavat

Sormiahvenlajeja tavataan lämpimistä meristä, muun muassa Afrikan rannikolta eteläiseltä Atlantilta, Tyyneltämereltä Kiinan ja Japnin saaristolta, Havaijin rannikolta ja Uuden-Seelannin ja Australian läheisyydestä, sekä Intian valtamereltä. Kalat elävät usein lähellä pohjaa. niiden ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet. Päivisin sormiahvenet ovat aktiivisia, öisin ne piileskelevät koloissa. Monet lajeista ovat hyvänmakuisia ja niitä kalastetaan myös ihmisravinnoksi.
Lajeja

kyrmynaamioahven (Cheilodactylus gibbosus)
harakkanaamioahven (Cheilodactylus nigripes)
raitanaamioahven (Cheilodactylus rubrolabiatus)
perunnaamioahven (Cheilodactylus variegatus)
kiiltonaamioahven (Chirodactylus brachydactylus)
soukkanaamioahven (Dactylophora nigricans)
palettinaamioahven (Goniistius ephippium)
punanaamioahven (Goniistius fuscus)
tummapyrstönaamioahven (Goniistius plessisi)
tiikerinaamioahven (Goniistius spectabilis)
töyhtönaamioahven (Goniistius vestitus)
vyönaamioahven (Goniistius vittatus)
seepranaamioahven (Goniistius zonatus)
amerikannaamioahven (Nemadactylus bergi)
oliivinaamioahven (Nemadactylus douglasii)
sininaamioahven (Nemadactylus macropterus)
sinijuovanaamioahven (Nemadactylus valenciennesi)
Lisie Nyström

Lisie Nyström
Lisie Nyström (6. heinäkuuta 1890 Turku – 1966) oli suomalainen yleisurheilija ja jääpalloilija. Nyström voitti 100 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuosina 1913, 1915 ja 1918. Tuohon aikaan naiset eivät 100 metrin lisäksi kilpailleet mestaruuksista kuin 4 × 100 metrin viestijuoksussa.
Vuonna 1913 Nyström teki kaksi naisten pituushypyn Suomen ennätystä: ensin 441 ja myöhemmin 445. Samalta vuodelta on Nyströmin Suomen ennätystulos 200 metrin juoksussa, 29,7.
Nyström tunnettiin myös etevänä uimarina, voimistelijana, pyöräilijänä, hiihtäjänä, luistelijana ja palloilijana. Lehdistössä häntä kutsuttiinkin ”Suomen urheilukuningattareksi”. Hän harrasti jääpalloa ÅSK-seurassa, joka hallitsi suomalaista naisjääpalloa vuosina 1916–1926. Nyström oli joukkueen paras pelaaja ja avioitui myöhemmin ÅSK:n perustajan August Blombergin kanssa.
Seuratasolla Nyström edusti Turun Urheiluliittoa ja Åbo Simklubbia.