stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perge
Rakennukset ja löydökset > Kaupunginmuurit ja portit

Kaupungin muurit rakennettiin seleukidien aikana 200-luvulla eaa. Ne ovat säilyneet nykyaikaan hyvin erityisesti niiden itäosassa, ja muodostavat varhaisimmat näkyvillä olevat kaupunkiin liittyvät jäänteet. Muureissa oli lukuisia torneja, joista monet ovat säilyneet lähes täydellisesti. Muureissa on neljä pääporttia, joista kaksi on etelässä – yksi kummassakin etelänpuolen muurissa – ja yksi itäpuolen ja yksi länsipuolen muurissa, sekä useita pienempiä portteja.
Hellenistinen eteläportti
Sisempi eteläinen portti rakennettiin hellenistisellä kaudella 200-luvulla eaa. Se on säilynyt nykyaikaan hyvin. Portti muodostaa hevosenkengän muotoisen pihan, jota ympäröivät pyöreät tornit, jotka ovat säilyneet lähes täydessä korkeudessaan. Portti on tehty suurista kalkkikivilohkareista. Pihan pituus on noin 30 metriä ja suurin leveys noin 23 metriä. Pihaa reunustivat kaupungin perustajien patsaat; nämä olivat pääasiassa mytologian heeroksia, mukaan lukien Mopsos ja Kalkhas, mutta joukkoon kuuluivat kuitenkin myös jo mainitut Plancius Varus ja hänen poikansa. Patsaat eivät ole säilyneet, mutta ne tunnetaan jalustojen piirtokirjoituksista. Patsaat oli sijoitettu seinän syvennyksiin, joita on kahdessa tasossa ja yhteensä 28.
Hadrianuksen kaari
Hellenistisen portin pohjoispuolelle pystytettiin roomalaisella kaudella kaksikerroksinen ja kolmikaarinen porttiosa, jota kutsutaan nykyisin Hadrianuksen kaareksi. Sen rakennutti Plancia magna Hadrianuksen aikana. Kaari oli koristeltu patsailla, jotka esittivät seuraavia: Artemis Pergaia, Tykhe, Divus Augustus, Divus Nero, Divus Trajanus, Diva Matidia, Plotina, Hadrianus ja Sabina. Rakennelmasta on on säilynyt vain alaosa.
Roomalainen eteläportti
Rooman keisarikaudella aiemman eteläportin ulkopuolelle rakennettiin aukio, jonka itäpuolen muodosti stoa. Aukio ajoitetaan Septimius Severuksen ajalle, ja siksi se on nimetty hänen mukaansa. Aukion eteläpuolelle rakennettiin uusi ulompi monumentaaliportti, joka oli koristeltu suurellisesti. Sen leveys on noin 24 metriä, ja sitä on säilynyt lähes kymmenen metrin korkeudelta. Portissa on aukion eli pohjoisen puolella viisi kaaren muotoista syvennystä, joista keskimmäinen toimii porttiaukkona. 200-luvulla porttiin lisättiin syyrialaistyyppinen tympanon. 300-luvulla uuden muurin rakentamisen yhteydessä muuri rakennettiin kiinni porttiin, niin että siitä tuli kaupungin pääportti. Portin ulkopuolelta on löydetty useita kaupungin jumalia esittäneitä marmoripatsaita.
Rakennukset ja löydökset > Kaupunginmuurien ulkopuolella

Stadion
Pergen stadion sijaitsi lounaassa kaupunginmuurien ulkopuolella. Sen pituus on 234 metriä, mukaan lukien pohjoispäässä oleva 42 metriä pitkä muurattu alue. Stadionin pohjoispää on pyöristetty, kun taas eteläpäässä oli koristeellinen portti. Katsomossa on kaksitoista penkkiriviä. Niiden yläpuolella on leveä käytävä ja alhaalla kapea käytävä, joka oli alun perin erotettu areenasta seinämällä.
Itäpuolen penkkirivien alla on holvattu käytävä, joka on jaettu väliseinillä 30 huoneeseen. Joka kolmannesta huoneesta ovi avautuu kapeaan käytävään, joka kulkee areenan ympäri. Muita huoneita käytettiin liiketiloina. Joissakin näistä on seinään kaiverrettuna omistajan ammatti ja joskus hänen nimensä. Stadion on säilynyt nykyaikaan poikkeuksellisen hyvin.
Teatteri
Kaupungissa oli roomalainen teatteri, joka sekin sijaitsi muurien ulkopuolella lounaaseen stadionista. Teatteri oli suurelta osin rakennettu rinteeseen. Siinä on hieman yli puolikaaren menevä katsomo, joka on jaettu 13 pystysuuntaisella porraskäytävällä 12 lohkoon. Lohkojen määrä kaksinkertaistui poikittaissuuntaisen diazoma-käytävän yläpuolella. Katsomossa oli tilaa noin 14 000 hengelle.
Teatterin skene- eli näyttämörakennus oli kaksikerroksinen, ja sitä on säilynyt pystyssä huomattavalta korkeudelta. Rakennus oli koristeltu paneelifriisillä, jossa oli Dionysos-aiheisia kohokuvia. Rakennuksen itäpuolen ulkoseinä muutettiin myöhemmin nymfaioniksi, jossa oli viisi syvennystä. Teatterin raunioita on entisöity.
Artemis Pergaian temppeli
Kaupungin ulkopuolisella kukkulalla sijaitsi Artemis Pergaialle (Wanassa Preiia) omistettu temppeli, josta Perge oli kuuluisa. Temppeli oli suurikokoinen ja edusti joonialaista tyyliä. Temppelin raunioita ei ole löydetty, vaikka sitä on etsitty useilta lähiseudun kukkuloilta. Joskus sitä on etsitty myös kaupungin akropoliilta, mutta tämä ajatus on hylätty.
Kaupungissa on ollut Artemiin kultti viimeistään 400- tai 300-luvulla eaa. Jumalattaren kunniaksi järjestettiin kaupungissa vuosittain juhlia, ja häntä kunnioitettiin koko Pamfyliassa. Eräät Pergen lyömät rahat esittävät sekä jumalatarta että tämän temppeliä.
Toinen temppeli
Noin 800 metriä kaupungista etelään on löydetty erään hellenistiselle kaudelle ajoitetun temppelin rauniot. Yhdessä kaupunginmuurien kanssa ne ovat varhaisin varsinaiseen kaupunkiin liittyvä rakennuslöytö. Temppeli oli malliltaan prostyyli tetrastyylitemppeli, jossa oli pronaos ja cella, ja sen stylobaatin koko on noin 23 × 14 metriä. Jumaluutta, jolle temppeli oli omistettu, ei tiedetä, mutta on pidetty melko varmana, että kyseessä ei ole ainakaan kadoksissa oleva Artemis Pergaian temppeli.
Nekropoliit ja esinelöydöt
Nekropoliita eli hauta-alueita oli kaupunkiin johtavien teiden varrella sen itä-, länsi- ja eteläpuolella. Löytöjä on tehty erityisesti lännenpuoleisesta nekropoliista, josta on löydetty muun muassa 30 veistoskoristeltua sarkofagia. Plancia magnan hauta, joka on nyt lähes kokonaan tuhoutunut, sijaitsi kadun varrella myöhäisemmän eteläportin ulkopuolella.
Hautalöytöjä ja muita kaupungista tehtyjä esinelöytöjä on Antalyan museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Perge Wikimedia Commonsissa
Pergen arkeologista aluetta kaupungin akropoliilta nähtynä.
Pergen kaupunginmuuria.
Pergen arkeologista aluetta.
Pergen lyömä raha, n. 260–230 eaa. Kuvituksessa istuva sfinksi sekä seisova Artemis kädessään seppele ja valtikka.
Pergen Eteläisen kylpylän läheltä löydetty Plancia magnan patsas.
Pergen pohjakaava.
Pylväikkökatua akropoliilta nähtynä.
Pergen hellenistisen eteläportin sisäpihan seinän patsaita varten tehtyjä syvennyksiä.
Hadrianuksen kaaren ja hellenistisen eteläportin raunioita.
Pergen roomalainen eteläportti.
Akropoliin eli Kestroksen eli Hadrianuksen nymfaionin rauniot.
Pergen Pohjoisen kylpylän raunioita.
Pergen agoran raunioita.
Eteläisen basilikan rauniot.
Pergen stadion.
Pergen teatteri.
Pergen roomalaisaikana 100- tai 200-luvulla lyömä raha, jonka kuvitus esittää Artemis Pergaiaa ja hänen temppeliään.
Polkurisakas

| Polkurisakas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Inocybaceae
Suku::  Risakkaat Inocybe
Laji::  lacera
Kaksiosainen nimi
 Inocybe lacera  (Fr.) P. Kumm. 
Katso myös
   Polkurisakas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Polkurisakas (Inocybe lacera) on aluksi kupera, myöhemmin laakea tumman- tai vaaleanruskea risakaslaji. Lakki on leveydeltään 2–4 senttimetriä, ja tummin on sen keskiosa. Lakin pinta on hieman suomuinen, ja siinä on yleensä keskuskohouma. Sienen jalka on vaaleanruskea ja 2–4 senttimetriä pitkä. Heltat ovat melko tiheät ja aluksi vaaleat, mutta ne muuttuvat sienen vanhetessa harmaanruskeiksi. Itiöpöly on ruskeaa. Sieni kasvaa havu- ja lehtimetsissä, pihoilla ja joutomailla yleisenä koko Suomessa. Kasvuaika on kesäkuusta syyskuuhun.
Lajin taksonominen asema on edelleen epäselvä, mutta alalajia maritima on pohjoismaisten tietojen perusteella tavattu Suomessakin lähinnä merenrannoilla. Tämä alalaji näyttää olevan riippuvainen pajuista, kuten hanhenpajusta (Salix repens). Maritima-muotoa ei välttämättä liene tunnistettu vielä Suomesta, mutta sen sijaan tunnetaan muodot helobia, joskus suomennettuna nimellä rantarisakas, heterosperma, ja regularis.
Polkurisakas ei ole ruokasieni. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Polkurisakas
Luontoportti.com: Polkurisakas
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2992882  AusFungi: 60024126  BioLib: 60703  CoL: 3PR66  EoL: 6706134  Fungorum: 244397  GBIF: 3330718  iNaturalist: 179766  IRMNG: 10393853  MycoBank: 244397  NatureServe: 2.912070  NBN: NBNSYS0000037151  NCBI: 165587  NZOR: 9ee5f269-f567-426e-bf9f-7e3ff285dc37  Observation.org: 15711  Open Tree of Life: 356627  Laji.fi: MX.68521
Gruppenführer

Gruppenführerin kauluslaatat.
SS-Gruppenführer Felix Steiner, 5. SS-Panssarikrenatööridivisioona Wikingin komentaja
Gruppenführer oli SS:n ja SA:n käyttämä sotilasarvo. Se on myös yleisnimitys ryhmänjohtajalle.
Suomalaisten Saksan puolella ensimmäisessä maailmansodassa palvelleiden jääkärien sotilasarvojärjestelmässä arvo Gruppenführer tarkoitti ryhmänjohtajaa.
SA käytti arvoa vuodesta 1925. SA-Gruppenführer komensi useita suuria SA-Standarte-osastoja ja arvo vastasi sen käytössä kenraalia.
SS puolestaan käytti arvoa vuodesta 1930 alkaen. Aluksi arvo vastasi kenraalia, mutta vuonna 1934 arvo Obergruppenführer asetettiin tarkoittamaan kenraalia, ja Gruppenführer puolestaan kenraaliluutnanttia.
Gruppenführerin arvoon kohonneita

| Nimi | Tehtävä, muita tietoja |
| --- | --- |
Ludolf-Hermann von Alvensleben: SS- ja poliisijohtaja Puolassa ja Venäjällä
Rūdolfs Bangerskis: Latvian kenraali, joka vastasi alueen SS-operaatioista
Georg-Henning von Bassewitz-Behr: SS- ja poliisijohtaja Hampurin alueella
Hans Baur: Hitlerin henkilökohtainen pilotti
Max von Behr: SS-komentaja Wienissä ja Berliinissä
Carl Blumenreuter: SS-pääfarmalogi, valtakunnanlääkäri (Sanitätszeugmeister)
Adolf von Bomhard: Poliisikomentaja Ukrainassa
Walter Braemer: Sotilaskomentaja Baltiassa (Reichskommissariat Ostland)
Karl Brandt: Hitlerin henkilääkäri ja eutanasiaohjelman neuvonantaja.
Karl Jakob Heinrich Brenner: 
Lothar Debes: SS-divisioona Nordin komentaja
Hermann Fegelein: Hitlerin lähipiiriä (Eva Braunin lanko), SS-ratsujoukkojen komentaja
Josef Fitzthum: SS-komentaja Albaniassa
Karl Gebhardt: SS-pääkirurgi ja -lääkäri. Koordinoi kirurgisia kokeiluja, tuomittiin kuolemaan
Karl Genzken: Lääkäri, joka teki ihmiskokeita useilla keskitysleireillä. Tuomittiin vankilaan
Otto Ohlendorf: Einsatzgruppe D:n johtaja, tuomittiin kuolemaan
Karl-Gustav Sauberzweig: SS-Waffen vuoristodivisioonan komentaja, teki itsemurhan
Walter Schimana: SS-johtaja Kreikassa. Teki itsemurhan.
Jakob Sporrenberg: Poliisijohtaja Valko-Venäjällä ja Puolassa, tuomittiin kuolemaan
Jürgen Stroop: SS- ja poliisijohtaja Puolassa, vastuussa Varsovan ghetoista, teloitettiin
Nykyinen käyttö

Saksan armeija Bundeswehr, palokunta ja poliisi käyttävät arvoa Gruppenführer. Näiden laitosten arvona tai tehtävänkuvauksena Gruppenführer tarkoittaa yleensä alempaa esimiestä tai ryhmänjohtajaa.
Saksan liittotasavallan teknisen avustusorganisaation (Bundesanstalt Technisches Hilfswerk, THW) Gruppenführerin hihamerkki.
Kristillinen teologia

Kristillinen teologia tarkoittaa määritelmästä riippuen kahta eri asiaa:
Sillä tarkoitetaan kristinuskon sisäistä uskon ja koko kristillisen elämän pohdintaa, jäsentämistä ja puolustamista. Tässä merkityksessä teologisella pohdinnalla on hengellinen merkitys. Sen tarkoituksena on vahvistaa uskon ymmärtämistä, jäsentää sitä paremmin sekä löytää myös keinoja sen puolustamiseen ja levittämiseen.
Sillä voidaan tarkoittaa akateemista, kriittistä teologista tutkimusta, jonka kohteena on erityisesti kristinusko, sen ajattelu ja ilmiöt. Tällöin kristillinen teologia on osa akateemista teologiaa eikä ota kantaa tutkimuksen kohteena olevien asioiden uskonnolliseen totuuteen tai aseta niitä arvojärjestykseen.
Osa-alueita

Kristillisen teologian osa-alueita ovat:
Angelologia – oppi henkiolennoista, mukaan lukien enkelit, demonit ja paholainen
Bibliologia – oppi Raamatusta, erityisesti sen suhteesta jumalalliseen
Ekklesiologia – oppi kristillisestä kirkosta, mukaan lukien instituutiot ja niiden rakenne, sakramentit ja toimitukset, erityisesti jumalanpalvelukset
Ekoteologia – oppi ihmisen suhteesta luontoon ja ympäristöön
Hamartiologia – oppi synnistä
Eskatologia – oppi lopun ajoista
Kristologia – oppi Kristuksesta ja hänen luonteestaan, sekä jumalallisen ja inhimillisen välisestä suhteesta Kristuksen kautta
Pneumatologia – oppi Pyhästä Hengestä
Soteriologia – oppi pelastuksesta
Teodikea – oppi pahan luonteesta
Varsinainen teologia – oppi Jumalasta
Historia

Kristillisen teologian historia on läheisesti yhteydessä kristinuskon historiaan, kirkkohistoriaan ja kristillisen filosofian ja aatehistorian kehittymiseen yleensä.
Metodologia

Teologiaa voidaan tutkia useilla erilaisilla metodeilla.
Apologetiikka – teologian tutkiminen suhteessa muihin uskontoihin ja maailmankuviin, sekä uskon puolustaminen
Dogmaattinen teologia – teologian tai dogmien tutkiminen sellaisena kuin se on kehittynyt kristinuskon eri suuntauksissa
Historiallinen teologia – teologian tutkiminen suhteessa historialliseen kehitykseen
Käytännöllinen teologia – teologian tutkiminen suhteessa pappina toimimiseen
Narratiivinen teologia – uskon tutkiminen enemmän narratiivisena esityksenä kuin dogmaattisena kehityksenä
Raamatullinen hermeneutiikka – Raamatun tutkiminen erilaisten tulkintaperiaatteiden avulla (liittyy läheisesti eksegetiikkaan)
Raamatullinen teologia – teologian tutkiminen suhteessa Raamatussa kuvattuun kehitykseen, keskittymällä vaiheittaisesti kehittyvään ilmoitukseen
Systemaattinen teologia – teologian tutkiminen tutkimusalueittain
Konstruktiivinen teologia – systemaattisen teologian postmoderni lähestymistapa, joka soveltaa muun muassa feminististä teoriaa, queer-teoriaa, dekonstruktionismia ja hermeneutiikkaa teologisiin aiheisiin
Koulukuntia

Alla luetelluista koulukunnista osa käsittelee mahdollisesti vain yhtä edellä annetuista osa-alueista, osa useampia.
Anglikaanisuus
Arminiolaisuus / Metodismi
Baptismi
Dispensationalismi
Evankelisuus
Feministinen teologia
Fundamentalismi
Kalvinismi / Reformoitu teologia
Karismaattisuus / Helluntailaisuus
Katolinen teologia
Kristillinen mystiikka
Liberaaliteologia
Luterilaisuus
Musta teologia
Ortodoksinen teologia
Paleo-ortodoksisuus
Personalismi
Prosessiteologia
Restorationismi
Tomismi ja uustomismi
Uus-ortodoksisuus
Vapautuksen teologia
Kirjallisuutta

Ahonen, Tiina & Komulainen, Jyri (toim.): Teologian ilmansuuntia. Näkökulmia uskontulkintoihin Aasiassa, Afrikassa ja Latinalaisessa Amerikassa.  Helsinki:  Gaudeamus, 2004.  ISBN 951-662-892-3
Annala, Pauli: Antiikin teologinen perintö. Kristillisen platonismin viisi vuosisataa.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1993 (2. korjattu painos 2001).  ISBN 951-570-163-5
Hällström, Gunnar af & Laato, Anni Maria & Pihkala, Juha: Johdatus varhaisen kirkon teologiaan.  Helsinki:  Kirjapaja, 2005.  ISBN 951-607-227-5
Kelly, J. N. D.: Early Christian Doctrines.  London:  A & C Black, 1977.  (englanniksi)
Kuula, Kari: Hyvä, paha ja synti. Johdatus Raamatun etiikkaan.  Helsinki:  Kirjapaja, 2004.  ISBN 951-607-121-X
Martikainen, Eeva: Teologian perusmalleja klassisesta postmoderniin.  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1999.  ISBN 952-9791-33-X
McGrath, Alister: Kristillisen uskon perusteet. Johdatus teologiaan.  (Christian Theology. An Introduction. First edition 1995, second edition 1997, third edition 2001.)  Suomentanut Satu Norja. Suomenkielisen laitoksen toimittanut Reijo Työrinoja. 2. tarkistettu painos. Helsinki:  Kirjapaja, 1999.  ISBN 951-625-616-3
McGrath, Alister (toim.): Modernin teologian ensyklopedia.  ((The Blackwell Encyclopedia of Modern Christian Thought, 1993.) Suomentaneet Satu Norja ja Kia Sammalkorpi-Soini)  Helsinki:  Kirjapaja, 2000.  ISBN 951-625-495-0
Pelikan, Jaroslav: The Christian Tradition. A History of the Development of Doctrine.  Chicago:  University of Chicago Press, 1971.  (englanniksi)
Pihkala, Juha: Uskoa tiedosta ja tietoa uskosta. Johdatus dogmatiikkaan.  Helsinki:  Edita, 2009.  ISBN 978-951-37-5561-4
Pöhlmann, Horst Georg: Dogmatiikan pääkohdat.  ((Abriss der Dogmatik, 1973.) Suomeksi toimittaneet Riitta ja Seppo A. Teinonen)  Helsinki:  Kirjaneliö, 1974.  ISBN 951-600-298-6
Raunio, Antti & Luomanen, Petri (toim.): Teologia. Johdatus tutkimukseen.  (4. uudistettu painos)  Helsinki:  Edita, 2010.  ISBN 978-951-37-5637-6
Teinonen, Seppo A.: Teologian sanakirja. 7400 termiä.  (2. korjattu painos (1. painos 1975))  Helsinki:  Kirjapaja, 1999.  ISBN 951-625-582-5  Teoksen verkkoversio (PDF).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Murray, Michael & Rea, Michael: Philosophy and Christian Theology The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Raamattu ja sen tutkiminen (Arkistoitu – Internet Archive) käytännöllinen menetelmä teologisen ymmärryksen saamiseksi
Tavast (keskiaikainen suku)

Tavast-suvun vaakuna
Tavast oli myöhäiskeskiajalla vaikuttanut suomalainen suku, aikanaan merkittävimpiä suomalaisista rälssisuvuista. Sillä ei ole todettua yhteyttä muihin suomalaisiin Tavast- tai Tawast-nimisiin sukuihin.
Suvun alkuperää ei tunneta, mutta nimi viittaa Hämeeseen. Varhaisin tunnettu suvun esi-isä on Varsinais-Suomessa Mynämäen Alasjoen eli Tavastilan kartanon omistanut rälssimies Olaf (Olavi) Tavast, josta on mainintoja vuosilta 1373–1390. Hänellä oli ilmeisesti myös useampia maaomistuksia Hämeessä. Hänen poikansa Nils Tavastin tiedetään saaneen 1411 vaihdossa haltuunsa tilan Lammin Porkkalassa. Olafilla oli ainakin yhdeksän aikuiseksi elänyttä lasta, mutta mieslinja jatkui vain Nilsistä ja sammui tämän pojanpojan Nilsin kuollessa. Viimeinen maininta hänestä on vuodelta 1470.
Suvun jäseniä

Maunu Tavast (k. 1452), Suomen piispa, Olaf Tavastin poika
Olaf (Olavi Niilonpoika) Tavast (k. 1460) valtaneuvos, Maunu Tavastin veljenpoika
Suomen piispainkronikan mukaan piispa Olavi Maununpoika (n. 1405–1460) olisi ollut Maunu Tavastin sukulainen, mutta sukulaisuussuhteen laadusta ei ole selvyyttä.
Sundasaaret

| Sundasaaret |
| --- | --- |
  
Merialue:  Intian valtameri, Tyyni valtameri
Suurin saari:  Borneo
Muita saaria:  Sumatra Jaava Bali Lombok Sumbawa Flores Sumba Timor
Valtio
Valtio:   Malesia  Brunei  Indonesia  Itä-Timor
Sundasaaret ovat saariryhmä Kaakkois-Aasiassa. Saaret ulottuvat Malakan niemimaalta kohti kaakkoa Uuteen-Guineaan. Ne muodostavat kaksi ryhmää, Isot Sundasaaret ja Pienet Sundasaaret. Isoihin Sundasaariin kuuluvat Borneon, Jaavan sekä Sumatran saaret. Pieniin Sundasaariin kuuluvat Bali, Lombok, Sumbawa, Flores, Sumba, Timor, Barat Daya -saaret sekä Tanimbar-saaret.
Saarista useimmat ovat osa Indonesiaa. Borneon saaresta osa kuuluu Malesiaan ja saaren luoteisosassa sijaitsee Brunein valtio. Lisäksi Timorin saaren itäosassa on itsenäinen Itä-Timor.
Sundasaarten välissä kulkee niin sanottu Wallacen linja, joka on ekosysteemejä jakava geologinen muodostuma. Se on Kaakkois-Aasian ja Australian ekologisten vyöhykkeiden välissä. Se kulkee Borneon ja Sulawesin välissä sekä Balin ja Lombokin välissä. Tämä geologinen muodostuma syntyi Pangea-mantereen hajotessa, jolloin Gondwana-manner erkaantui Lauraasian mantereesta.
Ylikersantti

Kenraalikunta
kenraali
kenraaliluutnantti
kenraalimajuri
prikaatikenraali
Esiupseerit
eversti
everstiluutnantti
majuri
Komppaniaupseerit
kapteeni
yliluutnantti
luutnantti
vänrikki
sotilasmestari
ylivääpeli
vääpeli
ylikersantti
kersantti
alikersantti
korpraali
sotamies
Suomen maa- ja ilmavoimien sotilasarvot
Upseerit
amiraali
vara-amiraali
kontra-amiraali
lippueamiraali
kommodori
komentaja
komentajakapteeni
kapteeniluutnantti
yliluutnantti
luutnantti
aliluutnantti
Aliupseerit
sotilasmestari
ylipursimies
pursimies
ylikersantti
kersantti
alikersantti
Miehistö
ylimatruusi
matruusi
Ylikersantti (lyhenne ylik.) on Suomen puolustusvoimissa käytössä oleva aliupseerien sotilasarvo. Ylikersantin arvomerkissä on neljä kapeaa kaluunakulmaa. Ylikersanttia alempi arvo on kersantti ja ylempi vääpeli.
Ylikersantti Suomen puolustusvoimissa

Ylikersantit toimivat muun muassa opetusaliupseereina, joukkueenjohtajina tai kouluttajina sekä vartio- ja sotilaspoliisialan ammattitehtävissä. Vaativimpia ylikersantin tehtäviä ovat puolustusvoimien pelastusalan tehtävät joita ovat pelastusaliupseeri ja pelastusmestari. Myös lentokone ja helikopteriasentajien tehtävissä on ylikersantteja.lähde?
Ylikersantti Suomen puolustusvoimissa > Ylikersantit aiemmin

Vuosina 1994–2007 reservin vänrikit / aliluutnantit palvelivat sopimussotilaana ylikersantin arvossa. Nykyään ylikersantti on kuitenkin reservin aliupseereille ja aliupseerin virassa palvelevien arvo.
Ylikersantit muissa valtioissa

Monissa anglosaksisissa maissa kuten Yhdysvalloissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa vastaava sotilasarvo on nimeltä staff sergeant. Yhdysvaltojen laivaston vastaava arvo on petty officer first class ja Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaallisessa laivastossa petty officer. Suomen merivoimien arvoja englanniksi käännettäessä käytetään yleensä yhdysvaltalaisia arvoja, koska arvorakenne on samankaltainen.lähde?
Arvomerkki

Suomen armeijan ylikersantin kauluslaatta
Hauptsturmführer

Hauptsturmführerin kauluslaatat.
Hauptsturmführer (lyhenne Hstuf, suom. Päärynnäkköjohtaja) oli SS-joukkojen käytössä ollut arvo natsi-Saksassa. Vastaava arvo Wehrmachtissa oli Hauptmann ja Suomen puolustusvoimissa kapteeni. SS otti Hauptsturmführerin arvon käyttöön vuonna 1934.
Arvo Hauptsturmführer oli peräisin Ernst Röhmin puolisotilaallisilta SA-joukoilta, jotka olivat käyttäneet kapteenia vastaavaa arvoa Sturmhauptführer vuodesta 1928. Myös SS otti arvon käyttöönsä 1930, kunnes pitkien puukkojen yönä se kukisti SA-joukkojen väitetyn vallankaappausyrityksen. Verilöylyn jälkeen nimi vaihtui Hauptsturmführeriksi, vaikka arvomerkit ja tunnukset pysyivät samoina.
Kuuluisia Hauptsturmführereitä

Klaus Barbie – Gestapon päällikkö Lyonissa, ”Lyonin teurastaja”.
Alois Brunner – juutalaisten joukkotuhon organisoijan Adolf Eichmannin assistentti.
Amon Göth – keskitysleirin komendantti, tuttu elokuvasta Schindlerin lista.
Josef Mengele – Auschwitzin keskitysleirillä ihmiskokeita tehnyt lääkäri.
Eduard Roschmann – Riian keskitysleirin päällikkö, ”Riian teurastaja”.
Bernd Rosemeyer – Auto-Unionin kilpa-ajaja
Lauri Törni – suomalainen Mannerheim-ristin ritari.
Michael Wittmann – yksi Saksan kuuluisimmista ”tankkiässistä”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hauptsturmführer Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Alempi arvo Obersturmführer | SS-arvo Hauptsturmführer | Ylempi arvo Sturmbannführer |

SS-Hauptsturmführer Michael Wittmann, 101. Raskaan SS-panssarivaunupataljoonan 2. komppanian päällikkö.
Väinö Mäkelä (lääkäri)

Väinö Leonard Mäkelä (1. tammikuuta 1887 Lahti – 14. heinäkuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja virkamies.
Henkilöhistoria

Mäkelän vanhemmat olivat Kalle ja Vilhelmiina Mäkelä. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1911 oli Thyra Westerholm ja toinen vuodesta 1929 Tony Wegelius. Mäkelä tuli ylioppilaaksi 1905 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1910 ja maisteriksi 1911 sekä lääketieteen lisensiaatiksi 1919. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1923. Hän teki myös useita opintomatkoja ulkomaille ja oli tutkijana Kaiser Wilhelm Instituiuutissa Münchenissä 1929–1932.
Mäkelä oli Pitkäniemen sairaalan alilääkäri 1918–1920, Lapinlahden sairaalan apulaislääkäri 1920–1923, Pitkäniemen sairaalan ylilääkäri 1925–1929 ja lääkintöhallituksen lääkintöneuvos 1937–1941. Hänellä oli myös useita oman alansa asiantuntijatehtäviä ja hän laati alaltaan väitöskirjansa lisäksi julkaisuja.