stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kirkolliset päähineet (heraldiikka)

Kirkolliset päähineet ovat vaakunaheraldiikassa esiintyvä elementti ja kirkollinen symboli. Päähine kertoo kantajansa kirkollisesta kristinuskon tietystä suuntauksesta. Piispan tai apotin käyttämää päähinettä eli mitraa käytetään pääasiassa katolisessa kirkossa, ortodoksisessa kirkossa sekä luterilaisessa ja anglikaanisessa kirkossa.
Luterilaisen arkkipiispan vaakuna kirkollisella päähineellä mitralla
Katolisen kirkon vaakuna päähineellä (mitralla)
Helsingin hiippakunnan vaakuna piispan mitralla
Helsingin katolisen piispan Teemu Sipon vaakunassa on galero
Vatikaanin vaakunassa on paavin tiara
Keskimmäinen-Väihi

| Keskimmäinen-Väihi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jämsä
Koordinaatit:  61°52′56″N, 24°38′56″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kuoreveden alue (35.61)
Laskujoki:  oja Ensimmäinen-Väihiin 
Järvinumero:  35.613.1.007
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  150,6 m  
Rantaviiva:  0,912 km  
Pinta-ala:  2,001 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKeskimmäinen-Väihi 
Keskimmäinen-Väihi  on Keski-Suomessa Jämsässä Pihlaiston kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,0 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä..
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kuoreveden alueella (35.61), jonka Vuohijoen valuma-alueeseen (35.613) se kuuluu.
Kiovan olympiastadion

| Kiovan olympiastadion |
| --- | --- |
 Kiovan olympiastadion Kiovan Dynamo – Everton -jalkapallo-ottelun aikaan maaliskuussa 2015.
Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Kiova, Ukraina
Koordinaatit:  50°26′0.38″N, 30°31′19.61″E
Avattu:  12. elokuuta 1923
Remontoitu:  1935–1941, 1944–1949, 1966, 2010–2011
Laajennettu:  1966
Omistaja:  Ukrainan nuoriso- ja urheiluministeriö
Kenttä:  Ruoho
Arkkitehti:  L.V. Pilvinskiy
Aiemmat nimet:  Punainen stadion   Ukrainan tasavallan stadion   Tasavallan stadion   Khrushchov stadion   Koko Ukrainan stadion   Keskusstadion
Katsojakapasiteetti
 70 050 
Kentän mitat
 105 × 68 m 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Kiovan olympiastadion (ukr. Національний спортивний комплекс "Олімпійський", Natsionalnyi sportyvnyi kompleks "Olimpijskyi") on monikäyttöinen stadion Ukrainan pääkaupungin Kiovan keskustassa. Stadionilla pelattiin jalkapallon EM-kilpailujen 2012 loppuottelu. Stadionilla pelattiin myös vuoden 1980 olympialaisten jalkapallo-otteluita. Suomi kohtasi stadionilla Costa Rican ja Irakin.
Syyskuussa 2016 päätettiin, että vuonna 2018 stadionilla järjestetään Mestarien liigan loppuottelu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiovan olympiastadion Wikimedia Commonsissa
Stadionin viralliset kotisivut
Kiovan Olympiastadion suomeksi
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2012 stadionit
| --- | --- |
 Puola: Varsovan kansallisstadion (Varsova) • Poznańin kunnallisstadion (Poznań) • Wrocławin kunnallisstadion (Wrocław) • PGE Arena Gdańsk (Gdańsk)
 Ukraina: Kiovan olympiastadion (Kiova) • Donbas Arena (Donetsk) • Arena Lviv (Lviv) • Metalist (Harkova)
Kill Me Coz I Have No Hope

| Kill Me Coz I Have No Hope Slashing Death |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1989-1990
 Julkaistu: 1992
 Tyylilaji: death metal
 Kesto: 19.30
 Levy-yhtiö: Carnage Records
Slashing Deathin muut julkaisut
| Kill Me Coz I Can't Stop 1990 | Kill Me Coz I Have No Hope 1992 | Kill Me Coz I Can't Stop/Irrevocably & With No Hope/Live at Thrash Camp 2004 |
Kill Me Coz I Have No Hope on puolalaisen death metal -yhtye Slashing Deathin kokoelma-albumi, joka on julkaistu vuonna 1992. Albumi sisältää yhtyeen kolmannen ja neljännen demon kokonaisuudessaan.
Kappalelista

Kappaleet 1-7 demolta Kill Me 'cause I Can't Stop, 8-12 demolta Irrevocably and with No Hope
Me – 2.51
Sk-8 Song – 1.16
Slow Suicide – 1.16
Truth – 1.33
Blind Alley – 1.40
Power – 1.28 (Agnostic Front cover)
Genetic Alterations – 1.05
Intro F.P. – 1.20
Apocalyptic – 2.08
Blasphemy – 2.06
Deadness – 1.23
No Return – 1.24
Aiheesta muualla

Kill Me Coz I Have No Hope Discogsissa
Albumi Kill Me Coz I Have No Hope Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Slashing Death
| Cipis • Leszek Rakowski • Siemek • Krzysztof Raczkowski • Gąsior • Taras |
| --- | --- |
Kokoelmat:  Kill Me Coz I Have No Hope • Kill Me Coz I Can't Stop/Irrevocably & With No Hope/Live at Thrash Camp
Demot:  Deathly Ceremonic • Live at Thrash Camp • Irrevocably and With No Hope • Kill Me Coz I Can't Stop
Katso myös:  Vader • Dies Irae • Third Degree • Samo • Sweet Noise • NYIA
Kansallinen rukousaamiainen

Presidentti Barack Obama puhumassa vuoden 2009 rukousaamiaisella.
Kansallinen rukousaamiainen (engl. National Prayer Breakfast) on vuosittain helmikuun ensimmäisenä torstaina Yhdysvaltain pääkaupungissa Washingtonissa järjestettävä tapahtuma. Ensimmäinen Kansallinen rukousaamiainen järjestettiin Yhdysvalloissa vuonna 1953. Kansallisen rukousaamiaisen yksi puhuja on aina istuva presidentti.
Kansallisen rukousaamiaisen kokoonkutsuja on Yhdysvaltain senaatin ja kongressin edustajien toimikunta. Nykyisin rukousaamiainen on kansainvälinen liike ja rukousaamiaisia järjestetään yli 70 kansallisessa parlamentissa eri puolilla maailmaa sekä Euroopan parlamentissa.
Historia

Rukousaamiaisen perinteen aloitti norjalainen maahanmuuttaja Abraham Vereide, joka toimi metodistipappina Seattlessa. Vereide järjesti yhdessä poliitikkojen ja liikemiesten kanssa keskustelua ja rukoilua sisältäneitä tapaamisia. Tilaisuudet järjestettiin aamuisin, jolloin ne häiritsivät vähiten työ- ja perhe-elämää. Tapahtuma levisi myös Chicagoon ja Illinoisin. Vuonna 1942 Vereide muutti Washingtoniin, jossa hän järjesti rukousaamiaisia edustajainhuoneen ja senaatin jäsenten kanssa.
Vuonna 1953 Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower osallistui rukousaamiaiselle senaattori Frank Carlsonin kutsumana ja evankelista Billy Grahamin suostuttelemana. Eisenhowerin on kerrottu nauttineen tilaisuudesta ja yllättyneen osallistujien suuresta määrästä. Vuodesta 1953 lähtien Yhdysvaltain presidentti on osallistunut vuosittain tapahtumaan. Presidentin osallistumisen kautta rukousaamiaiset liittävät yhteen kongressin molemmat kamarit ja presidentin. Vuoteen 1970 asti tapahtumaa kutsuttiin presidentin rukousaamiaiseksi. Nykyään tapahtuma on kasvanut usean päivän mittaiseksi, useita tilaisuuksia sisältäväksi tapahtumaksi.
Tapahtuma

Rukousaamiainen järjestetään Washingtonin Hilton-hotellissa. Rukousaamiaiselle osallistuu yli 3000 poliittista, uskonnollista ja talouselämän vaikuttajaa noin 140 maasta. Tapahtuma muodostuu varsinaisen rukousaamiaisen lisäksi useista lounaiden ja päivällisten yhteydessä käytävistä tapaamisista. Rukousaamiainen järjestetään "kristillisessä hengessä", mutta paikalle on kutsuttu myös muiden uskontojen ja uskonnottomia edustajia. Lisäksi tapahtumaan on osallistunut Washingtonissa vaikuttavia diplomaatteja sekä sotilasjohtajia. Euroopasta kutsuttuna on ollut yleensä konservatiivipuolueiden edustajia, muun muassa europarlamentaarikkoja.
Päätapahtuma on torstaiaamun suuri rukousaamiainen, jossa on yleensä kaksi puhujaa: Yhdysvaltain presidentti sekä yllätyspuhuja, jonka henkilöllisyyttä ei paljasteta etukäteen. Yllätyspuhujia ovat olleet muun muassa äiti Teresa, muusikko Bono ja Britannian entinen pääministeri Tony Blair. Kansallisen rukousaamiaisen isäntänä toimii Yhdysvaltain kongressi, ja sen järjestelyistä vastaa konservatiivinen kristillinen The Fellowship Foundation -järjestö. Päätapahtuman lisäksi rukousaamiainen sisältää muuta ohjelmaa useampana päivänä. Tapahtumissa vaikuttajat voivat verkostoitua toisiinsa.
Suomalaisista poliitikoista rukousaamiaiselle ovat osallistuneet muun muassa Päivi Räsänen, Eija-Riitta Korhola, Sari Essayah, Toimi Kankaanniemi, Timo Soini, Laura Huhtasaari ja Antero Laukkanen. Myös presidentti Martti Ahtisaari oli kutsuttujen joukossa vuonna 2011, mutta hän jäi pois kiireisiinsä vedoten.
Tapahtuma > Puhujat

Kansallisen rukousaamiaisen vierailijapuhujia ovat muun muassa olleet:
1973 Senaattori Mark Hatfield
1977 Edustajainhuoneen jäsen James Wright
1987 Yhdysvaltain liikenneministeri Elizabeth Dole
1994 Kalkuttan Äiti Teresa
1997 Kirjailija ja neurokirurgi Ben Carson
1998 Senaattori Connie Mack III
1999 Kirjailija-pastori Max Lucado
2001 Senaattori, fyysikko ja liikemies Bill Frist
2005 Suurlähettiläs Tony P. Hall
2006 Irlantilainen laulaja-lauluntekijä Bono
2007 Human Genome Projectin johtaja, lääkäri ja geneetikko Francis Collins
2008 Afrikan kehitysyhteistyön johtaja Ward Brehm
2009 Britannian entinen pääministeri Tony Blair
2010 Espanjan pääministeri José Luis Rodríguez Zapatero
2011 Tuottaja-ohjaaja Randall Wallace
2012 Kirjailija Eric Metaxas
2013 Kirjailija ja neurokirurgi Ben Carson
2014 Yhdysvaltain kansainvälisen kehitysyhteistyön johtaja Rajiv Shah
2015 Tuottaja ja NASCAR Hall of Famen jäsen Darrell Waltrip
2016 Televisiotuottajat Mark Burnett ja Roma Downey
2017 Yhdysvaltain senaatin kappalainen Barry Black
2018 Yhdysvaltain edustaja Steve Scalise
2019 International Justice Missionin toimitusjohtaja Gary Haugen
2020 Kirjailija Arthur C. Brooks
Kritiikki

Rukousaamiaisia ovat Yhdysvalloissa kritisoineet muun muassa maalliset ja liberaalit tahot, jotka vaativat kirkon ja valtion pitämistä erillään. Osa vastustaa tilaisuuden järjestäjää, jota ne pitävät fundamentalistiryhmänä. Osa haluaisi lopettaa tapahtuman kokonaisuudessaan ainakin nykyisessä muodossaan. Esimerkiksi vuonna 2010 järjestäjää vastustanut Citizens for Responsibility and Ethics in Washington (CREW) -ryhmä vaati kirjeessään presidentti Barack Obamaa ja kongressin jäseniä jäämään pois rukousaamiaiselta, jonka järjestäjää se kuvaili ”salamyhkäiseksi” ja ”kultinomaiseksi ryhmäksi”. Valkoinen talo ei vastannut CREW:n kirjeeseen ja Obama osallistui tapahtumaan. Rukousaamiaisen järjestäjäorganisaatiota on syytetty, että sillä olisi yhteyksiä Ugandan lainsäädäntöön, joka vaatii homoseksuaalien vangitsemista ja teloittamista. Freedom of Religion -säätiön mukaan maan korkeimpien viranhaltijoiden osallistuminen rukousaamiaiselle antaa vaikutelman, että Yhdysvaltain hallitus tukee tietyn uskonnon tiettyä suuntausta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansallinen rukousaamiainen Wikimedia Commonsissa
Joe Strummer

| Joe Strummer |
| --- | --- |
 Strummer soittamassa kuuluisaa Telecasteriaan vuonna 2001. Kuva Joe Kerrigan.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. elokuuta 1952 Ankara, Turkki
Kuollut: 22. joulukuuta 2002 (50 vuotta) Broomfield, Somerset, Englanti
Ammatti:  muusikko, näyttelijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Joe Strummer 
Aktiivisena:  1973-2002
Tyylilajit:  punk, rock, reggae, maailmanmusiikki
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  The 101ers The Clash The Latino Rockabilly War The Pogues The Mescaleros
Levy-yhtiöt:  CBS, Sony, Hellcat
Aiheesta muualla
www.joestrummer.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Joe Strummer (oik. John Graham Mellor, 21. elokuuta 1952 – 22. joulukuuta 2002) oli kuuluisan The Clash -punkrockyhtyeen laulaja, lauluntekijä ja keulakuva. Hän vastasi pääosin myös yhtyeen kantaa ottavista sanoituksista. Yhdessä kitaristi Mick Jonesin kanssa heitä alettiin kutsua oman sukupolvensa Lennoniksi ja McCartneyksi. Strummer oli brittipunkin pioneereja ja teki edelleen ajankohtaista musiikkia. The Clashista ovat saaneet runsaasti vaikutteita sellaiset yhtyeet kuin U2, Manic Street Preachers ja Green Day.
Elämä ja ura > Varhaiset vaiheet

Joe Strummer, oikealta nimeltään John Graham Mellor, syntyi 21. elokuuta 1952 Ankarassa, Turkissa englantilaiseen diplomaattiperheeseen. Hänen isänsä työskenteli Britannian suurlähetystössä, ja perhe muutti tämän vuoksi maasta toiseen. He asuivat Kairossa, Meksikossa ja Saksan Bonnissa, kunnes Mellorin ollessa 9-vuotias he asettuivat asumaan Englantiin Lontoon kaupunkiin. Mellor laitettiin rikkaista oppilaista koostuneeseen sisäoppilaitokseen, jossa hän vietti nuoruutensa. Hänen perheensä oli muuttamassa pian Afrikkaan, mutta Mellor halusi veljensä Davidin kanssa jäädä Lontooseen. Hän tapasi vanhempiaan enää muutamia kertoja vuodessa.
Sisäoppilaitoksessa ollessaan Mellor innostui rockmusiikista ja amerikkalaisesta folk-musiikista. Hän kuunteli Little Richardia, Beach Boysia ja Woody Gutheria, joista hän sai kipinän opetella soittamaan itse. Hän tunsi vetoa myös taiteeseen. Veli David vieraantui perheestään ja liittyi British National Front -puolueeseen ja teki lopulta itsemurhan vuonna 1970. Veljen kuolema vaikutti Melloriin negatiivisesti. Valmistuttuaan sisäoppilaitoksesta hän aloitti opiskelut taidekoulu Central School of Art and Designissä, jossa hänen kiinnostuksensa taidetta sekä populaari- ja vaihtoehtokulttuureita kohtaan syveni. Hän suunnitteli ryhtyvänsä sarjakuvapiirtäjäksi.
Vuonna 1973 Mellor muutti Walesiin, missä hän liittyi Vultures-yhtyeen laulajaksi. Walesissa hän työskenteli haudankaivajana. Vulturesin hajottua vuonna 1974 Mellor palasi Lontooseen, missä hän ansaitsi rahaa katusoittajana. Hän perusti yhtyeen nimeltä 101’ers, jossa hän oli laulaja ja komppikitaristi. Hän päätti alkaa kutsua itseään Joe Strummeriksi ja vaati ystäviään kutsumaan häntä sillä nimellä. Strummer alkoi säveltää ja sanoittaa kappaleita.
Elämä ja ura > Sooloura

Clashin hajottua virallisesti 1985 Strummer peri Clashin levytyssopimuksen, josta oli myöhemmin suurta haittaa hänen soolouralleen. Hän teki muutaman kappaleen elokuviin Walker, Sid & Nancy ja Permanent Record. Tuolloin syntyivät kappaleet  Unknown Immortal, Love Kills, Dum Dum Club, Trash City, Baby The Trans ja Tennessee Rain. Strummer liittyi vuosiksi 1987 ja 1988 Pogues-yhtyeeseen tuuraamaan sairaana ollutta kitaristi Philip Chevronia. Hän esiintyi vuonna 1989 Jim Jarmuschin elokuvassa Mystery Train. Vuonna 1990 Strummer teki cameo-roolin Aki Kaurismäen elokuvassa I Hired a Contract Killer esittäen kitaristia pubissa.
Vuonna 1989 ilmestyi Strummerin ensimmäinen sooloalbumi Earthquake Weather, joka kärsi hieman tasapaksusta sovituksesta. Samana vuonna Strummer järjesti The Latino Rockabilly War -yhtyeen kanssa Rock Against The Rich -hyväntekeväisyyskonsertin. Sooloalbumin jälkeen hän katosi julkisuudesta useaksi vuodeksi ja vietti pitkään hiljaiseloa. Syynä oli Strummerin ajautuminen levy-yhtiönsä kanssa riitoihin. Levy-yhtiö kieltäytyi julkaisemasta Strummerin albumeita, mutta ei myöskään halunnut päästää häntä irti Clashin aikaisesta sopimuksesta.
Viivytystaistelu päättyi vasta vuonna 1999, kun levy-yhtiö viimein antoi periksi ja Strummer julkaisi toisen soololevynsä liki 10 vuoteen The Mescaleros -yhtyeen kanssa. Levy-yhtiönä oli nyt Mercury Records. Erinomaiset arvostelut saanut Rock Art And The X-Ray Style -albumi sisälsi runsaasti kantaa ottavia sanoituksia. "Yalla Yalla" -kappaleessa Strummer laulaa: "Well so long liberty / Let's forget you didn't show / Not in my time  / But in our son's and daughter's time / When you get the feelin' / Call - and you got a room". Albumin ilmestyttyä yhtye aloitti Englantiin, Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan ulottuneen kiertueen. Kesällä 1999 Strummer esiintyi Seinäjoen Provinssirockissa. Yhtyeen konserteissa kuultiin The Clash -fanien suosikkeja sekä Mescalerosin omaa tuotantoa.
Strummer ja Mescaleros saivat kuitenkin lähteä levy-yhtiöstä albumin ilmestymisen jälkeen. Vuonna 2001 allekirjoitettiin uusi levytyssopimus Hellcat Recordsin kanssa ja yhtyeeltä ilmestyi maailmanmusiikkia sisältävä Global A Go-Go -albumi. Sen helmiä ovat nimikappale ja "Johnny Appleseed". Vuoden 2002 marraskuussa Joe Strummerin ja Mescalerosin esiintyessä Liverpoolissa lakkoilevien palomiesten tukikonsertissa vanha yhtyetoveri Mick Jones oli seuraamassa konserttia. Jones yllätti Strummerin nousemalla konsertin lopussa lavalle, ja ystävykset esittivät muutaman Clashin tunnetun kappaleen. Viimeksi kaksikko oli soittanut samalla lavalla vuonna 1983. Strummerin viimeinen esiintyminen oli Broomfieldissä 22. marraskuuta 2002 tasan kuukausi ennen hänen kuolemaa.
Elämä ja ura > Kuolema

Strummer kuoli äkillisesti sydänkohtaukseen kotonaan Broomfieldissä 22. joulukuuta 2002 palattuaan ulkoiluttamasta koiriaan. Hänen vaimonsa löysi hänet elottomana kodin keittiöstä ja yritti elvyttää häntä, mutta ei onnistunut. Hän soitti hätänumeroon, ja paikalle saapuneet ensihoitajat totesivat Strummerin kuolleeksi. Ruumiinavauksessa todettiin, että hänellä oli ollut synnynnäinen sydänvika, jota ei ollut koskaan huomattu.
The Clash hyväksyttiin Rock and Roll Hall of Fameen 10. maaliskuuta 2003. Strummer oli Mick Jonesin kanssa suunnitellut Clashin paluuta Hall of Fameen pääsyn kunniaksi, mutta hänen kuolema hautasi toiveet yhtyeen paluusta. Samana vuonna ilmestyi Joe Strummer & The Mescaleros -yhtyeen viimeiseksi jäänyt albumi Streetcore. Mescaleros lopetti toimintansa Strummerin kuoltua.
Strummerin leski Lucinda Mellor suunnittelee miehensä jäämistöön perustuvaa kirjaa, jossa olisi tekstejä, piirroksia, valokuvia, ja siinä olisi mukana myös CD-albumi.
Soittimet ja tyyli

Joe Strummerin käyttämistä kitaroista kuuluisin oli vuoden 1966 Fender Telecaster. Hän osti sunburst -värisen kitaran käytettynä vuonna 1975 ja maalasi sen mustaksi. Vuosien kuluessa kitaran pinta kului ahkeran käytön seurauksena osittain harmaaksi ja täyttyi tarroista. Strummer vaihtoi kitaran tallan ja virityskoneen uusiin. Hän käytti toisinaan myös muita kitaroita, mutta hänet muistetaan Telecasterin soittajana. Vuonna 2007 Fender julkaisi kunnianosoituksena Strummerille version Telecasterista, joka näyttää ulkoisesti hänen kitaraltaan. Strummer käytti vahvistimenaan Music Man HD 212150:tä, joka tuotti häntä parhaiten miellyttäneen kitarasoundin.
Strummerin soittotyyli oli erittäin energinen, raivoisa ja raju. Hän soitti suorastaan hakkaamalla kitaran kieliä, joka loi tanakan kitarasoundin. Strummer oli vasenkätinen, mutta hänen ystävänsä Tymon Dogg opetti hänet soittamaan oikeakätisesti. Strummer ei ollut taitava soittaja ja sanoi sen johtuvan vasenkätisyydestään. Hän soitti yhtyeissään ainoastaan komppikitaraa, sillä kitarasoolot olivat hänelle liian vaikeita.
Diskografia

The Clashin kanssa äänitetty materiaali: The Clashin diskografia
Diskografia > Soololevytykset

| Vuosi | Levyn nimi | Levy-yhtiö | Lisätietoja |
| --- | --- | --- | --- |
| 1986 | Sid and Nancy Soundtrack | Samuel Goldwyn Company | Sid & Nancy -elokuvan soundtrack. Joe Strummer esittää kaksi kappaletta |
| 1987 | Walker | Virgin Records | Alex Coxin elokuvan soundtrack. |
| 1987 | Straight to Hell Soundtrack | Repertoire | Straight to Hell -elokuvan soundtrack. Joe Strummer esittää kaksi kappaletta |
| 1993 | When Pigs Fly Soundtrack |  | When Pigs Fly -elokuvan julkaisematon soundtrack. |
| 1998 | Chef Aid: The South Park Album | Columbia | Joe Strummer esittää It's a Rockin' World -kappaleen |
| 2002 | Jools Holland's Big Band Rhythm & Blues |  | Strummer esittää the Jools Holland Big Bandin kanssa kappaleen Return of the Blues Cowboy |
| 2003 | Unearthed | Universal | Redemption Song duettona Johnny Cashin kanssa. |
Diskografia > The 101ers

| Vuosi | Levyn nimi | Levy-yhtiö |
| --- | --- | --- |
| 1981 | Elgin Avenue Breakdown | Andalucia |
Diskografia > The Latino Rockabilly War

| Vuosi | Levyn nimi | Levy-yhtiö |
| --- | --- | --- |
| 1988 | Permanent Record Original Soundtrack | Epic Records |
| 1989 | Earthquake Weather | Epic Records |
Diskografia > The Mescaleros

| Vuosi | Levyn nimi | Levy-yhtiö | Lisätietoja |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | Rock Art and the X-Ray Style | Epitaph |  |
| 2001 | Global a Go-Go | Epitaph |  |
| 2003 | Streetcore | Hellcat | Strummerin viimeiseksi jäänyt, kuoleman jälkeen julkaistu levy. |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joe Strummer Wikimedia Commonsissa
Joe Strummerin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Joe Strummer Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Joe Strummer & The Mescaleros Myspacessa (englanniksi)
The Clash
| --- | --- |
Studioalbumit:   The Clash  Give 'Em Enough Rope  London Calling  Sandinista!  Combat Rock  Cut the Crap 
Muita:   Career Opportunities  I Fought the Law  Know Your Rights  Lost in the Supermarket  Should I Stay or Should I Go  The Singles 
Joe Strummer esiintymässä Pogues-yhtyeen kanssa Japanissa.
Joe Strummerin muistoksi tehty graffiti.
Ken Foree

Ken Foree
Kentotis Alvin Foree (s. 29. helmikuuta 1948) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Indianapolisista lähtöisin oleva Foree aloitti näyttelemisen 1970-luvun puolivälissä, ja hänen ehkä tunnetuin roolinsa oli George A. Romeron elokuvassa Dawn of the Dead (1978).
Hän esiintyi myös Rob Zombien ohjaaman Halloween -elokuvan uusintaversiossa vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Ken Foreen viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ken Foreen profiili IMDB.comin sivuilla
Ken Harnden

| Mitalit> Maa:   Zimbabwe.Miesten yleisurheilu.Kansainyhteisön kisat  | Mitalit> Maa:   Zimbabwe.Miesten yleisurheilu.Kansainyhteisön kisat  | Mitalit> Maa:   Zimbabwe.Miesten yleisurheilu.Kansainyhteisön kisat  | Maa:   Zimbabwe> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Kuala Lumpur 1998 | 400 m aidat |  |
| Afrikan kisat  | Afrikan kisat  | Afrikan kisat  |  |
|  Hopeaa | Johannesburg 1999 | 400 m aidat |  |
| Afrikan-mestaruuskilpailut  | Afrikan-mestaruuskilpailut  | Afrikan-mestaruuskilpailut  |  |
|  Hopeaa | Dakar 1998 | 400 m aidat |  |
Kenneth "Ken" Harnden (s. 31. maaliskuuta 1973 Harare) on zimbabwelainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili 400 metrin aitajuoksussa ja pikajuoksussa. Hän oli korkeushyppääjä vuoteen 1990 saakka. Harnden voitti 400 metrin aidoissa hopeaa sekä Afrikan-mestaruuskilpailuista 1998 että seuraavan vuoden Afrikan kisoista ja pronssia Kansainyhteisön kisoista 1998. Hän osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 1996 ja 2000. Harnden oli molemmilla kerroilla mukana sekä 400 metrin aitajuoksussa että 4 × 400 metrin viestissä, mutta ei juossut kertaakaan olympiafinaalissa.
Myös Kenin veli Iain oli olympiatason yleisurheilija.
Ennätykset

Lähde: IAAF
400 m aidat: 48,05 s (1998)
400 m: 45,19 (1999)
200 m: 20,69 (1997)
Kiovan polytekninen instituutti

| Ukrainan kansallinen tekninen yliopisto Igor Sikorskyn Kiovan polytekninen instituutti> НТУУ “Київський політехнічний інститут“ |
| --- | --- |

Perustettu:  1898
Tyyppi:  kansallinen yliopisto
Henkilökunta:  2 500 (opettajia)
Opiskelijoita:  42 000
Sijainti:  Kiova,  Ukraina (50.449°N, 30.457°E)
Osoite:  prospekt Peremohi 37, Solomjanskyi raion, 03056 Kiova, Ukraina
Sivusto:  kpi.ua
Igor Sikorskyn Kiovan polytekninen instituutti (NTUU KPI) (ukr. Національний технічний університет України “Київський політехнічний інститут“, Natsionalnyi teh’nitšnyi universytet Ukrajiny "Kyjivskyi politeh’nitšnyi instytut") on Ukrainan Kiovassa sijaitseva teknillinen yliopisto, jolla on kansallisen teknillisen yliopiston asema. Elokuussa 2016 instituutti nimettiin kuuluisan lentokone- ja helikopterisuunnittelijan Igor Sikorskyn mukaan.
Se perustettiin vuonna 1898. Alussa opiskelijoita oli 360. Instituutin perustajiin kuuluivat kuuluisat venäläiset tiedemiehet Dimitri Mendelejev, Nikolai Žukovski ja Kliment Timirjazev. Nykyisin opiskelijoita on 42 000 ja opettajia 2 500.
KPI - rakennus №1.
KPI - kirjasto.
Kuuluisiin oppilaisiin kuuluvat mm.
Ivan Bardin, Ukrainan kuuluisin metallurgi
Sergei Koroljov, ohjus- ja satelliittitekniikan isä
Arhip Ljulka, Neuvostoliiton johtavia suihkumoottori-insinöörejä
Sergei Merkurov, kuvanveistäjä
Aleksandr Mikulin, lentokonemoottori-insinööri
Jevgeni Paton, sähköhitsauksen keksijä
Igor Sikorsky, helikopterin kehittäjä
Stepan Tymošenko, lujuuslaskennan modernisoija
Vladimir Tšelomei, ohjusinsinööri
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
National Technical University of Ukraine, Kyiv Polytechnic Institute (englanniksi) (kpi.ua)
Welding department (Arkistoitu – Internet Archive)