stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Felix Mendelssohn Bartholdy
Elämä > Myöhäinen kausi

Mendelssohn jatkoi kapellimestarin tehtäviään Gewandhausissa, jonka orkesterin johtohahmoja oli maineikas viulisti Ferdinand David. Hänestä tuli Mendelssohnin hyvä ystävä. David innoitti Mendelssohnia säveltämään viulukonserttonsa (opus 64) vuonna 1844. Viulukonsertto on nykyään yksi säveltäjän useimmin esitetyistä teoksista. Muita myöhäisen kauden teoksia ovat pianomuunnelmateos Variations sérieuses (1841), kuusi urkusonaattia (1844–1845) sekä suuri oratorio Elias, joka sai ensiesityksensä Birminghamissa vuonna 1846 ja jossa Mendelssohn antaa kaikkensa dramaattisesta ja romanttisesta puolestaan. Teos on Händelin ja Haydnin oratorioiden rinnalla tunnetuin teos lajissaan.
Viimeisinä elinvuosinaan Mendelssohn kärsi jatkuvan matkustamisen ja ylitöiden aiheuttamasta liikarasituksesta. Kun Fanny kuoli veljensä oratorion harjoituksissa toukokuussa 1847, Mendelssohn masentui syvästi. Hän kärsi värinä- ja päänsärkykohtauksista, ja kuoli sydänkohtaukseen marraskuussa 1847 Leipzigissa, Saksin kuningaskunnassa vain 38-vuotiaana. Häntä suremaan jäi erityisesti Robert Schumann, joka oli nähnyt hänessä mahdollisen Beethovenin seuraajan.
Musiikki

Mendelssohn oli säveltäjänä puhdas romantikko. Hän ei kuitenkaan hakenut innoitteita tyylisuunnan pimeistä ja dramaattisista puolista, vaan löysi siitä sävellyksiinsä sadunomaisen ilmaisutavan. Mendelssohn tutki tarkoin suurten wieniläisklassikoiden töitä ja sai heiltä runsaasti vaikutteita. Siksi hänen musiikkinsa on klassisen sopusuhtaista ja monella tapaa klassismin periaatteiden mukaan sävellettyä – hänellä oli tapana säveltää teokset ensin pianolle ja vasta sitten suuremmille kokoonpanoille, mikä ilmensi säveltäjän mieltymystä pitää rakennetta soitannan värikkyyttä tärkeämpänä tekijänä. Hän suosi myös perinteisiä klassisia sävellysmuotoja, kuten sinfoniaa, konserttoa ja kamarimusiikkia. Mendelssohn tunsi myös barokkimusiikkia, olihan hän mies, jolle on annettu kunnia Bachin musiikin palauttamisesta arvoon. Sellosonaattinsa hitaassa osassa Mendelssohn jäljittelee jossain määrin barokkimusiikin resitatiivien tyyliä sellolla. Lisäksi jo nuorena sävellysopinnoissaan barokin kontrapunktia oppineena hänen musiikissaan nousee esiin fuugia, kuten esimerkiksi 4. sinfonian ensimmäisessä osassa. Romantiikan ja klassismin aikojen keskeisin musiikillinen periaate oli sonaattimuoto, joka on melodia- ja teemavetoista musiikkia. Toisin sanoen päällekkäisten melodioiden, polyfonian, periaate ei ole niin keskeisessä osassa klassismia ja romantiikkaa kuin renessanssin ja barokin musiikissa. Mendelssohn oli romantikko, joka kauniin melodiankirjoittamisen ohella kykeni halutessaan myös moniääniseen ilmaisuun. Mendelssohnin musiikissa voidaan tunnistaa konservativismia ja laajaa menneen musiikin hallintaa. Tästä huolimatta luovan ja vapautuneen ilmaisun taiturin musiikki henkii viime kädessä romantiikkaa, ainoastaan syvästi perinnetietoisella tavalla.
Sävellyksiä

Andante ja Rondo capriccioso pianolle, op. 14
Alkusoitto Shakespearen Kesäyön unelmaan op. 17
Lieder ohne Worte (48. kpl) pianolle, mm. op. 19, 62 ja 109
Jousikvartetto nro 4 e-molli, op. 44, nro 2.
Jousioktetto Es-duuri, op. 20
Hebridit-alkusoitto op. 26
Lied Auf Flügeln des Gesanges op. 34 nro. 2
Variations sérieuses pianolle, op. 54
Sinfonia nro 3 a-molli, ”Skottilainen” op. 56
Musiikkia Shakespearen Kesäyön unelmaan op. 61
Viulukonsertto e-molli op. 64
Urkusonaatti B-duuri, op. 65 nro. 4
Oratoriot Paulus op. 36 ja Elias op. 70
Sinfonia nro 4 A-duuri, ”Italialainen” op. 90
Musiikkia Sofokleen Ödipus in Kolonokseen op. 93
Alkusoitto Hugon Ruy Blasiin op. 95
Sinfonia nro 5 D-duuri, ”Uskonpuhdistus” op. 107
Sinfonia jousiorkesterille nro 2 D-duuri ilman opusnumeroa
Sinfonia jousiorkesterille nro 12 g-molli ilman opusnumeroa
Hör mein Bitten kuorolle a cappella ilman opusnumeroa
Kirjallisuutta

Konold, Wulf: Die Symphonien Felix Mendelssohn Bartholdys. Untersuchungen zu Werkgestalt und Formstruktur.  Laaber:  Laaber-Verlag, 1992.  ISBN 3-89007-232-1  (saksaksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Yhtenäistetty Felix Mendelssohn Bartholdy (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen). Viitattu 28.12.2015.
Felix Mendelssohn Bartholdy International Music Score Library Project (englanniksi)
Vapaasti käytettävissä olevia Mendelssohnin partituureja. Mutopia Project.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC 2  IdRef  Hufvudstadsbladet 
Carl Joseph Begas, Felix Mendelssohn Bartholdy, 1821.
James Warren Childe, Felix Mendelssohn Bartholdy, 1829.
Menuetti

Menuetti
Menuetti on 1700-luvun barokin ajan muotitanssi. Se sai alkunsa hoveissa, mutta omaksuttiin myös osaksi kansankulttuuria. Menuetti jäi myös elämään taidemusiikin muotona, jota käytettiin esimerkiksi klassismin ajan sonaattien ja sinfonioiden osana.
Menuetin alkuperä

Menuetti on ranskalaista alkuperää, ja se sai alkunsa 1600-luvun puolivälissä. Menuetti oli 1700-luvun alkupuolella suosituin tanssi monissa Euroopan hoveissa. Se on sävyltään kepeä 3/4-tahtilajin tanssi, joskin menuetin ollessa suosionsa huipulla, sitä saatettiin tanssia myös hitaammin ja arvokkaammin, varsinkin aamupäivällä ja riippuen kuninkaasta. Sana juontuu italian sanasta ”minuetto”, joka tarkoittaa pientä ja kaunista (taustalla on latinan sana ”minutus”). Joskus nuoteissa käytetään myös sanaa ”menuetto”. Italialaisten säveltäjien menuetit olivat joskus myös 3/8- tai 6/8-tahtilajeissa. Menuetteja on kirjoitettu myös molliin, vaikka useimmiten ne kulkevat duurissa.
Menuetti levisi hoveista myös osaksi kansankulttuuria, etenkin Pohjoismaissa.
Menuetin käyttö musiikissa

Barokin ajan muiden tanssien menettäessä suosionsa menuetti jäi elämään 1700-luvun taidemusiikin monien teosten osana. Barokin ajalla menuettia käytettiin esimerkiksi barokkisarjojen osina tai itsenäisinä sävellyksinä esimerkiksi cembalolle. Jean-Baptiste Lully alkoi käyttää menuettia oopperoissa. Klassismin ajan sinfonioihin ja kamarimusiikin teoksiin menuetti päätyi kolmanneksi, keventäväksi osuudeksi, joka laitettiin teokseen edeltämään finaalia. Johann Stamitz käytti ensimmäisenä menuettia säännöllisesti sinfonioissaan. Italialaisissa overtyyreissä menuetti oli sen sijaan usein viimeinen osa. Usein menuetin kanssa samaan osuuteen sijoitettiin täydennykseksi ”trio”-osio, jossa käytettiin kevyempää orkestraatiota kuin koko orkesterin voimalla soitetussa menuetti-osassa. Trio-osiota edeltävä kehitysvaihe oli kaksiosainen menuetti, jonka alkuosa toistettiin toisen osan jälkeen. Triot eivät nimestään huolimatta ole aina kolmelle soittimelle orkestroituja. Sinfoniassa menuetin korvasi romantiikan myötä scherzo, jonka on nähty alkaneen kehittyä Joseph Haydnin teoksissa. Schubertin viimeisissä teoksissa oli vielä toisinaan menuetteja, joskin ne poikkesivat jo totutusta. Esimerkiksi Schubertin 13. jousikvarteton menuettia pidetään poikkeuksellisen synkkänä, siinä missä menuetti tunnetaan kepeänä taidemusiikin muotona.
Tunnettuja menuetteja

Tunnetuin menuetti on Christian Petzoldin G-duuriin säveltämä menuetti, joka tunnetaan Johann Sebastian Bachin vaimolleen laatimasta vihkosta (Clavier-Büchlein für Anna Magdalena Bach), jossa oli eri säveltäjien helpohkoja klaveerilla soitettavia kappaleita. Kyseinen menuetti esiintyy lähes kaikissa tunnetuissa pianonsoiton oppaissa, ja viime aikoina sitä on käytetty myös kännykän soittoäänenä. Perinteisesti se on merkitty harhaanjohtavasti J.S. Bachin säveltämäksi. Seuraavaksi huomattavin menuetti on kenties Wolfgang Amadeus Mozartin Jupiter-sinfonian menuetti. Siihenastisen klassisen sinfonian huipentumana pidetyssä teoksessa myös menuetti-osa sisältää kontrapunkti-tekniikkaa. Myös Mozartin Don Giovannissa käyttämä menuetti on tunnettu.
Menuetti Suomessa

Suomessa menuetti lienee yleistyneen osaksi talonpoikien tanssikulttuuria ensiksi Ahvenanmaalla ja ruotsinkielisellä Pohjanmaalla. Menuetti levisi myös suomenkielisten keskuuteen etenkin länsi- ja etelä-Suomessa. 1800-luvun puoliväliin mennessä tanssi oli jo suurimmalta osin kadonnut kansanomaisista tilaisuuksista, mutta perinne elää yhä etenkin Kristiinankaupungissa ja Uudenkarlepyyssä.
Kirjallisuutta

Hoppu, Petri: Symbolien ja sanattomuuden tanssi. Menuetti Suomessa 1700-luvulta nykyaikaan.  (Väitöskirja: Tampereen yliopisto)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999.  ISBN 951-746-144-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Menuet à deux pour un homme et une femme, tanssi, kuvioita (ranskaksi)
Historialliset tanssi: Menuetti[vanhentunut linkki].
Oskar Merikanto

| Oskar Merikanto |
| --- | --- |
 Merikanto varhain 1900-luvulla
Henkilötiedot
Koko nimi:  Frans Oskar Merikanto
Syntynyt: 5. elokuuta 1868 Helsinki
Kuollut: 17. helmikuuta 1924 (55 vuotta) Oitti
Muusikko
Tyylilajit:  länsimainen taidemusiikki 
Soittimet:  urut ja piano 
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Frans Oskar Merikanto (vuoteen 1882 Mattsson; 5. elokuuta 1868 Helsinki – 17. helmikuuta 1924 Oitti) oli suomalainen säveltäjä, muusikko, kapellimestari ja opettaja.
Ikätoveristaan Jean Sibeliuksesta poiketen Oskar Merikanto suuntautui yksinkertaisempaan ja kansanomaisempaan ilmaisuun. Hänestä tulikin yksi rakastetuimmista suomalaissäveltäjistä kansan keskuudessa, mihin vaikutti myös Merikannon kielitausta. Merikanto tunnetaan erityisesti yksinlauluistaan, kuten Pai, pai, paitaressu; Ilta tuntureilla; Oi, muistatko vielä sen virren; Kullan murunen ja Soi vienosti murheeni soitto sekä 17-vuotiaana säveltämästään pianovalssista Kesäillan valssi, op. 1. Myös pianoteokset kuten Romanssi, op. 12 ja Valse lente, op. 33 ovat tunnettuja ja suosittuja. Merikanto on säveltänyt 91 yksinlaulua.
Ura

Oskar Merikannon isä Frans Ferdinand Ala-Kanto oli ammatiltaan ylikonduktööri. Oskar Merikanto sai yksityisopetusta urkuri ja säveltäjä Lauri Hämäläiseltä, kunnes Aurora Karamzinin tukemana pääsi opiskelemaan Leipzigiin vuosiksi 1887–1889. Tämän jälkeen Merikanto opiskeli Berliinissä Albert Beckerin johdolla vuosina 1890–1891. Vuonna 1892 hänet valittiin Johanneksenkirkon urkurin virkaan, missä hän toimi kuolemaansa saakka. Pianistinakin Suomea kiertänyt Merikanto kävi työnsä ohella tarkastamassa kirkkoihin asennettuja urkuja ympäri Suomea ja opetti soittoa Helsingissä julkaisten myös alan oppikirjoja. Merikannon virittämistä uruista tuli aikalaiskeskustelussa eräänlainen statussymboli pitäjien välisessä kilvoittelussa.
Oskar Merikanto oli perustamassa vuonna 1911 Suomalaista Oopperaa ja toimi sen ensimmäisenä kapellimestarina vuosina 1911–1922.  Merikannon sävellyskilpailuun lähettämä teos Pohjan neiti oli ensimmäinen suomenkielinen ooppera.  Hän toimi myös Päivälehden (myöhemmin Helsingin Sanomat) pitkäaikaisena musiikkikriitikkona.
Yksityiselämä

Merikanto sävelsi Kesäillan valssin nuoruuden mielitietylleen Sally Enrothille, mutta lopulta hän solmi elinikäisen avioliiton 29. elokuuta 1892 Liisa Häyrysen (4. helmikuuta 1869 – 14. maaliskuuta 1949) kanssa. Heidän ainoa lapsensa oli säveltäjä Aarre Merikanto. Tämän poika oli puolestaan kuvanveistäjä Ukri Merikanto. Heidät on kaikki haudattu samaan hautaan Hietaniemen hautausmaalle. Haudalla on vuonna 1927 paljastettu Yrjö Liipolan toteuttama muistomerkki.
Kirjallisuutta

Heikinheimo, Seppo: ’Oskar Merikanto ja hänen aikansa’. Helsinki. Otava. 1995. ISBN 951-1-13778-6.
Ketomäki, Hannele: Oskar Merikannon kansalliset aatteet: Merikannon musiikkijuhlatoiminta sekä ooppera Pohjan neiti ja kuorolaulut venäläistämiskauden laulu- ja soittojuhlien ohjelmissa.  (Studia musica, 48)  Helsinki:  Sibelius-Akatemia, 2012.  ISSN 0788-3757  ISBN 978-952-5959-27-7
Lehtola, Jan: 'Oskar Merikannon perintö suomalaiselle urkutaiteelle'. Helsinki. Sibelius-Akatemia. 2000. ISBN 978-952-5531-52-7.
'Merikanto-symposium' Toimittanut Jan Lehtola. Kuopio. Sibelius-Akatemian Kuopion osasto. 2011. ISBN 978-952-5959-06-2.
Poroila, Heikki: Oskar Merikannon sävellykset.  Helsinki:  Suomen musiikkikirjastoyhdistys, 1994.  ISBN 951-8903-37-9
Poroila, Heikki: 'Oskar Merikannon teosluettelo'. Helsinki. Honkakirja, Suomen musiikkikirjastoyhdistys. 2019. ISBN 978-952-68711-7-2 PDF 2020 (Arkistoitu – Internet Archive)
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Oskar Merikanto.  (Yhtenäistettyjen nimekkeiden ohjeluettelo)  Helsinki:  Suomen musiikkikirjastoyhdistys, 2019.  ISBN 952-5363-18-X  PDF (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomalainen, Yrjö: Oskar Merikanto: Suomen kotien säveltäjä.  Helsinki:  Otava, 1950.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oskar Merikanto Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Oskar Merikanto on Wikiaineistossa
Lappalainen, Seija: / Merikanto, Oskar (1868–1924). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 4.5.2001 (päivitetty 13.2.2008). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Heikki Poroila: Yhtenäistetty Oskar Merikanto
Erkki Kivijärvi : Oskar Merikanto. Muutamia muistojen sirpaleita, Suomen Kuvalehti, 23.02.1924, nro 8, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Nuori Merikanto
Albert Gebhardin maalaama muotokuva vuodelta 1903
Merikanto-postimerkki vuodelta 1968.
Mesoridatsiini

| --- | --- |

Mesoridatsiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
10-[2-(1-metyylipiperidin-2-yyli)etyyli]-2-metyylisulfinyylifenotiatsiini
Tunnisteet
CAS-numero: 5588-33-0
ATC-koodi: N05AC03
PubChem CID: 4078
DrugBank: DB00933
Kemialliset tiedot
Kaava: C21H26N2OS2 
Moolimassa: 386,574 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 4 %
Metabolia: Hepaattinen/renaalinen
Puoliintumisaika: 24–48 tuntia
Ekskreetio: Virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, intravenoosi
Mesoridatsiini (lääkemarkkinoiden kauppanimi: Lidanor) on ensimmäisen sukupolven tyypillinen antipsykoottinen lääke. Tuota lääkeryhmää kutsutaan myös neurolepteina. Kemialliselta koostumukseltaan mesoridatsiini kuuluu piperidiinifentiatsiineihin.
Mesoridatsiinin käyttöaiheena ovat olleet neurooseihin liittyvät levottomuus ja ahdistuneisuus eli tuskaisuus (angstit) pienehköllä annostuksella. Suuremmilla annostuksilla lääkettä on käytetty psykoosien hoidossa.
Haittavaikutukset ovat suunnilleen samat, kuin muilla vastaavilla tämän ryhmän lääkevalmisteilla.lähde?
Aiheesta muualla

PubChem: Mesoridazine (englanniksi)
DrugBank: Mesoridazine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Mesoridazine (englanniksi)
näytä
keskustele
Antipsykootit()
| --- | --- |
Butyrofenonijohdokset:  benperidoli  bromiperidoli  droperidoli  fluanisoni  haloperidoli  melperoni  moperoni  pipamperoni  trifluperidoli 
Fentiatsiinijohdokset:  butaperatsiini  diksyratsiini  flufenatsiini  klooripromatsiini  levomepromatsiini  mesoridatsiini  peratsiini  perfenatsiini  perisiatsiini  pipotiatsiini  proklooriperatsiini  promatsiini  sulforidatsiini  tioridatsiini  tiopropatsaatti  tioproperatsiini  trifluoperatsiini  triflupromatsiini 
Muut tyypilliset antipsykootit:  klooriprotikseeni  flupentiksoli  klopentiksoli  loksapiini  molindoni  pimotsidi  tiotikseeni  tsuklopentiksoli 
Toisen sukupolven antipsykootit:  amisulpridi  asenapiini  iloperidoni  ketiapiini  klotsapiini  lumateperoni  lurasidoni  mosapramiini  olantsapiini  paliperidoni  perospironi  risperidoni  sertindoli  sulpiridi  tsiprasidoni  tsotepiini 
Kolmannen sukupolven antipsykootit:  aripipratsoli  brekspipratsoli  karipratsiini
Merilettotähtimö

| Merilettotähtimö> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Tähtimöt Stellaria
Laji::  crassifolia
Muunnos::  minor
Kolmiosainen nimi
 Stellaria crassifolia var. minor  Wahlenb. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merilettotähtimö (Stellaria crassifolia var. minor, syn. S. crassifolia var. brevifolia) on lettotähtimön (S. crassifolia) merenrannoilla kasvava muunnos. Suomessa se on uhanalaisuusluokitukseltaan erittäin uhanalainen, ja kuuluukin maassa erityisesti suojeltaviin lajeihin.
Ulkonäkö ja koko

Merilettotähtimö on monivuotinen, kalju ja rentokasvuinen laji. Se kasvaa 10–25 cm korkeaksi. Vastakkain olevat, ruodittomat, vihreät lehdet ovat 6–25 mm pitkiä, kapeanpuikeita ja paksuhkoja. Toisinaan lajilla esiintyy itusilmuja. Kukinto on vähäkukkainen, kaksihaarainen viuhko, tai kukat ovat yksittäin. Kukkien tukilehdet ovat vihreitä ja kaljulaitaisia. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä, teriö on vain hieman verhiötä pitempi. Verholehdet ovat 2,5–3,5 mm pitkiä ja suippoja. Valkoiset terälehdet ovat syvään kaksijakoisia, liuskat ovat tasasoukkia. Heteiden ponnet ovat 0,3–0,5 mm pitkiä, emiö on kolmilehtinen. Suomessa merilettotähtimö kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on kuusiliuskaisesti aukeava kota, joka on kypsänä jopa kaksi kertaa verhiön pituinen. Siemenet ovat noin 8 mm pitkiä. Laji tuottaa runsaasti siemeniä ja muodostaa todennäköisesti pitkäikäisiä siemenpankkeja maaperään.
Ulkonäöltään merilettotähtimö eroaa lettotähtimön yleisemmästä ja laajalle levinneestä nimimuunnoksesta pohjanlettotähtimöstä (S. crassifolia var. crassifolia) lehtiensä ja kasvutapansa puolesta. Merilettotähtimön lehdet ovat kapeammat ja se on kasvutavaltaan rennompi ja mätästävämpi. Se on myös pohjanlettotähtimöä pienempikukkaisempi.
Levinneisyys

Merilettotähtimön maailmanlaajuinen levinneisyysalue on varsin epäselvä. Päälaji lettotähtimö on levinnyt laajalle alueelle sirkumpolaarisesti Itä- ja Pohjois-Euroopasta Pohjois-Aasian läpi Pohjois-Amerikkaan, mutta merilettotähtimön esiintyminen tällä alueella tunnetaan huonosti. Lajia esiintyy ainakin Fennoskandiassa, jossa sitä kasvaa pitkin Jäämeren ja Atlantin rannikkoa aina Itämeren puolelle saakka muun muassa Saksaan ja Ruotsiin. Itämerellä lajin pohjoisimmat kasvupaikat ovat Suomessa, jossa sitä on tavattu Hankoniemessä sekä Korppoon ulkosaaristossa Utössä ja Jurmossa. Utöstä laji on nykyisin hävinnyt, ja myös Jurmossa se on hyvin harvinainen.
Elinympäristö

Merilettotähtimön kasvupaikat Suomessa ovat typpipitoisia, maatuvia merenrantojen rakkolevävalleja. Kasvupaikoilla on usein tihkuvaa lähdevettä. Lajia uhkaa Itämerellä rehevöitymisestä seuraava levien määrän kasvu, sillä sini- ja viherlevämassat saattavat rantaan ajautuessaan haudata kasvustot alleen. Lajia uhkaavat myös rantarakentaminen ja rantojen umpeenkasvu rantalaidunnuksen loputtua.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2010: Merilettotähtimön levinneisyys Suomessa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5438737  GBIF: 8203606  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:3284078-4  Laji.fi: MX.38061
Meriankerias

| Meriankerias |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ankeriaskalat Anguilliformes
Heimo::  Meriankeriaat Congridae
Suku::  Conger
Laji::  conger
Kaksiosainen nimi
 Conger conger  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Meriankerias Wikispeciesissä   Meriankerias Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Meriankerias (Conger conger) on suurikokoinen ankeriaskala, joka kuuluu meriankeriaiden heimoon.
Meriankeriasta tavataan itäisellä Atlantilla Norjasta (harvoin) ja Islannista (harvoin) Senegaliin ja sen reunamerissä Välimeressä ja Mustassameressä. Lajia tavataan joskus eksyneenä Suomenkin vesillä. Laji on yöaktiivinen; päivisin se piileskelee kivenkokoissa ja hylyissä.
Koko ja ulkonäkö

Meriankeriasnaaras ja -koiras ovat hyvin erikokoisia; naaras kasvaa noin kaksi kertaa koirasta suuremmaksi sekä pituudeltaan että painoltaan. Naaras voi olla jopa kolmen metrin mittainen ja painaa 110 kg, mutta normaalisti ne jäävät kaksimetrisiksi. Suurin Suomesta saatu meriankerias on noin kahden metrin mittainen.
Molemmat sukupuolet ovat samannäköisiä, keho on sinertävänharmaa, kapea ja pitkä. Evät ovat tummanharmaita.
Ravinto

Meriankerias syö erilaisia pieniä eläimiä, enimmäkseen kaloja, äyriäisiä ja pääjalkaisia. Saaliinsa se tappaa ja repii palasiksi pyörien nopeasti oman akselinsa ympäri ja poimien sitten palat vedestä. Kalan on myös havaittu käyttävän ravinnokseen haaskoja ja jätteitä ihmisasutusten lähistöllä.
Lisääntyminen

Meriankeriaat parittelevat ja kutevat Azorien ja Gibraltarin välillä. Parittelu ja kutu tapahtuu 3 000–4 000 metrin syvyydessä, josta poikaset ajautuvat vähitellen kohti rannikkoa. Naaraskala voi laskea jopa 8 miljoonaa mätimunaa kutuaikana, minkä jälkeen se kuolee. Poikaset ovat sukukypsiä 5–15 vuoden iässä.
Kalastus

Meriankeriaan lihaa pidetään kohtalaisen maukkaana. Sitä kalastetaan pitkälläsiimalla, erilaisin pyydyksin ja troolein. Lisäksi sitä urheilukalastetaan. Lähes jokaisella rannikon kalastuskylällä on oma meriankeriaskantansa. Jo antiikin roomalaisilla oli tapana pyydystää meriankeriaita ja lihottaa niitä altaissa. Sitä myydään kaupoissa sekä pakastettuna että tuoreena, ja siitä tehdään monenlaisia ruokia.
Aiheesta muualla

www.fishbase.org (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Conger conger:  Wikidata: Q212552  Wikispecies: Conger conger  ADW: Conger_conger  BioLib: 140477  BOLD: 11021  CoL: XLH2  EoL: 215394  EPPO: CNGRCO  EUNIS: 124067  FishBase: 301  GBIF: 2403490  iNaturalist: 118589  IRMNG: 10571202  ITIS: 161341  IUCN: 194969  NBN: NBNSYS0000174683  NCBI: 82655  Observation.org: 2106  OBIS: 126285  Open Tree of Life: 142596  Paleobiology Database: 301169  Plazi: 20145D1C-FD40-34B8-338D-7EBFB8661A2A  WoRMS: 126285  ZooBank: 1B8AB189-8BCF-4BCE-B5A5-22784ADE6033  Laji.fi: MX.53114 
Muraena conger:  Wikidata: Q109540670  CoL: 44L33  EUNIS: 121135  GBIF: 2403500  ITIS: 161342 
Meriankeriaan pää.
Merikilpikonnat

| Merikilpikonnat |
| --- | --- |
 Karettikilpikonna (Eretmochelys imbricata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Kilpikonnat Testudines
Alalahko::  Pystytaivuttajat Cryptodira
Yläheimo::  Chelonioidea
Heimo::  Merikilpikonnat Cheloniidae  Oppel, 1811
Suvut
 Caretta  Chelonia  Eretmochelys  Lepidochelys  Natator 
Katso myös
   Merikilpikonnat Wikispeciesissä   Merikilpikonnat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merikilpikonnat (Cheloniidae) on kilpikonnaheimo johon kuuluu kuusi lajia. Heimoon kuuluvat kaikki meressä elävät kilpikonnat samaan Chelonioidea-yläheimoon kuuluvaa merinahkakilpikonnaa lukuun ottamatta. Merikilpikonnia on elänyt maapallolla jo noin 150 miljoonan vuoden ajan.