stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eero Silvasti

Eero Silvasti Kuusankosken työväenopiston kirjallisuuspiirissä 27. marraskuuta 1980.
Eero Ananias Silvasti (19. syyskuuta 1932 Joroinen – 21. maaliskuuta 2006 Tampere) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Silvasti oli tunnettu Yle TV2:n haastatteluohjelmistaan ja dokumenteistaan.
Silvasti opiskeli Tampereen Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa vuosina 1956–1958. Vuonna 1959 hänet palkittii J. H. Erkon kirjoituskilpailussa. Silvasti työskenteli vuodesta 1966 Yle TV2:n toimittajana, toimitussihteerinä ja -päällikkönä. Radioteatterille Silvasti kirjoitti kuunnelmat Iltakävely, Siperian hiihtäjä, Kihlaus kello kuusi ja Balladi Urho Pulkkisen elämästä. Silvasti toimi kolumnistina muun muassa Ilta-Sanomissa, Helsingin Sanomissa ja Aamulehdessä.
Vuonna 1998 Silvasti oli yksi valtion journalistipalkinnon saajista.
Teokset

(toim.): Shokkivaalit 15–16.3.1970. Taustaa, toiveita, tulkintaa.  Hämeenlinna:  Karisto, 1970.
Jäätynyt unelma ja muita kirjoitelmia.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1982.  ISBN 951-26-2339-0
Silvasti, Eero & Vikström, John: Kirjeen kääntöpiiri. Kysymyksiä nykyisyydestä, tulevaisuudesta ja perinteen voimasta.  Helsinki:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09359-2
Aina vastaan.  (Piirrokset: Gunnar Pohjola)  Kuopio:  Kustannuskiila, 1989.  ISBN 951-657-294-4
Lyhyttä puhetta. Mietelmiä ja päätelmiä.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1989.  ISBN 951-26-3352-3
Väylät ja valta. Liikenteen historiaa, historian liikettä.  Jyväskylä:  Atena, 2001.  ISBN 951-796-248-7
Aiheesta muualla

Eero Silvastin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
Tyyne-Maija Salminen

Tyyne Maija Salminen (o.s. Kivi) (25. syyskuuta 1903 Tuusula – 10. tammikuuta 1967 Helsinki)  oli suomalainen kirjailija, joka kuvasi romaaneissaan erityisesti työläisnaisten elämää.
Henkilöhistoria

Salmisen vanhemmat olivat kirvesmies Karl Fredrik Kivi (ent. Stenvall) ja Olga Olivia Granqvist ja puoliso vuodesta 1928 kauppaedustaja Matti Salminen. Hän kävi kansakoulun ja opiskeli myöhemmin käsityökoulussa sekä työväenopistossa. Salminen työskenteli muun muassa kotiapulaisena, lastenhoitajana ja kotelotehtaassa työntekijänä 1920–1928. Vapaana kirjailijana hän toimi vuodesta 1938. Salminen oli Nuoren Voiman liiton kirjallisen harrastuspiirin puheenjohtajana 1938.
Teoksia

Portti auki : kertomus nuorisolle, WSOY:n koululaiskirjasto  n:o 90, WSOY 1931 (nimellä Tyyne Maija)
Elämä jatkuu, romaani. WSOY 1933
Tehtaantyttö, romaani. WSOY 1934 (nimellä Tyyne Salminen)
Tuntematon huomen. WSOY 1935 (nimellä Tyyne Salminen)
Kolmen naisen talo, romaani. WSOY 1937 (nimellä Tyyne Salminen)
Häärusetti. Lehtiyhtymä, Helsinki 1944
Etsin totuuta elämääni, romaani. Kirjokansi, Turku 1945
Kun koti kävi ahtaaksi. Kirjapaja, Helsinki 1945
Kirjavat pisarat, romaani. WSOY 1947
Laitakaupungin tyttö, tyttöromaani. Otava 1956
Satupoika Piu-Pau : satusikermä, kuvitus Helga Sjöstedt. Karisto 1956
Talo myytävänä : 2-osainen pienoisnäytelmä. WSOY 1957
Ilkka Vartiovaara

Ilkka Juhani Vartiovaara (14. helmikuuta 1946 Helsinki – 10. huhtikuuta 2010 Vantaa) oli suomalainen lääkäri, päätoimittaja ja kirjailija.
Vartiovaara valmistui lääkäriksi 1973 Helsingin yliopistosta, ja sen jälkeen hän erikoistui psykiatriaan ja valmistui 1980. Hän toimi opiskeluaikana Medisiinari-lehden päätoimittajana. Suomen Lääkärilehden päätoimittaja hänestä tuli vuosiksi 1979–1990. Hän aloitti lehdessä kansainvälistymisen kauden. Päätoimittajan työn lisäksi hän kirjoitti pääkirjoituksia sekä nimimerkillä Kipsimies kolumneja. Kolumneissaan hän toi 1984 Suomeen käsitteen burnout ja kirjoitti siitä teoksen Burnout, henkinen pahoinvointi (1987), joka oli ensimmäinen suomenkielinen kirja aiheesta.
Vartiovaaran myöhempään elämään vaikutti syvästi hänen kongressimatkalla Kanadassa Vancouverissa saamansa borrelia burgdorferi -bakteeritartunta. Borrelioosia ei tuolloin vielä tunnettu Suomessa, ja siksi tauti tunnistettiin vasta puolentoista vuoden kuluttua. Hän jatkoi Lääkärilehden päätoimittajan vuoteen 1990 ja sen jälkeen vielä pari vuotta Terveys 2000 -lehden päätoimittajana, kunnes jäi sairauseläkkeelle, mutta kirjoitti edelleen ahkerasti sekä kirjoja että artikkeleita. Hän harrasti valokuvausta, videokuvausta ja piirtämistä ja kuvitti Medisiinari-lehteä.
Teokset

Vartiovaara, Ilkka & Klaukka, Timo: Sokeritauti.  (Seepra 69)  Porvoo ; Helsinki:  WSOY, 1971, 2. painos 1974.  ISBN 951-0-03828-8
Vartiovaara, Ilkka & Klaukka, Timo: Sydänveritulppa.  (Seepra 59)  Porvoo ; Helsinki:  WSOY, 1971, 2. painos 1974.  ISBN 951-0-00909-1
Allergia.  Porvoo ; Helsinki:  WSOY, 1972.  ISBN 951-0-00288-7
Sukupuolitaudit.  (Seepra 87)  Porvoo ; Helsinki:  WSOY, 1973.  ISBN 951-0-05739-8
Keuhkosyöpä ja tupakka.  (Seepra 79)  Porvoo ; Helsinki:  WSOY, 1974.  ISBN 951-0-06282-0
Burnout. Henkinen pahoinvointi.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14287-5
Delfiinin laulu. Uutta tietoa lääketieteestä.  Helsinki:  Otava, 1995.  ISBN 951-1-13838-3
Burnoutista jaksamiseen. Aika itkeä, aika iloita.  Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-14148-1
Jaksamisen rajat.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25031-7
Kaksi kelloa. Ajatuksia paremmasta elämästä.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-14995-4
Pieni mielihyvän kirja.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27787-8
Voimaa eustressistä.  (Hippokrates Duodecim)  Helsinki:  Duodecim, 2004.  ISBN 951-656-178-0
Terveydestä ja ei-terveydestä.  (Must)  Helsinki:  Kirjapaja, 2005.  ISBN 951-607-236-4
Stressaa! Hyvä paha paine.  (Ilmestynyt aiemmin nimellä Voimaa eustressistä. D-pokkari)  Helsinki:  Duodecim, 2008.  ISBN 978-951-656-330-8
Sirkka-Liisa Lähteenoja

Sirkka-Liisa Lähteenoja (27. maaliskuuta 1921 Hämeenlinna – 28. lokakuuta 2006) oli suomalainen toimittaja, lehdenkustantaja ja kirjailija. Hän toimi 1940–50-luvuilla kommunistisen Uusi Nainen -lehden toimittajana, sitten 1957–1974 Monalisa-naistenlehden perustajana, päätoimittajana ja kustantajana ja viimeiseksi P.S.-lehden päätoimittajana 1970-luvun lopulla.
Huutolaisesta vasemmistotoimittajaksi

Lähteenoja kasvoi äitinsä hylkäämänä huutolaistyttönä köyhän muonamiehen viisilapsisessa perheessä Mikkelin maalaiskunnassa. Hän aloitti lehdistöuransa 1940-luvulla sosialidemokraattisen Pohjanmaan Kansan toimittajana Vaasassa, Sieltä hän siirtyi Helsinkiin Suomen Sosialidemokraattiin ja edelleen Päivälehteen, kunnes vuonna 1947 aloitti pitkän naistenlehtiuransa SKDL:n julkaisemassa Uudessa Naisessa. Kommunistiseen aatemaailmaan Lähteenoja turhautui Unkarin kansannousun aikaan 1956 ja erosi Uuden Naisen palveluksesta kymmenvuotisen uran jälkeen. Hän sai paikan Kauneus ja Terveys -lehdestä, mutta pesti jäi lyhyeksi.
Monalisa-lehden perustaja

Lähteenoja oli pari vuotta kotiäitinä, kunnes hän sai Lahden Kirjapainon innostumaan uuden naistenlehden Monalisan perustamisesta. Vuodesta 1963, Lahden Kirjapainon ajauduttua vaikeuksiin Lähteenoja alkoi itse myös kustantaa Monalisaa yrityksensä Kustannus Oy Lehtiliisan kautta. Monalisa onnistui 1960-luvun kuluessa löytämän oman, joskin melko pienen lukijakuntansa lähinnä kaupunkilaisista työväestöön kuuluvista nuorista naisista. Lähteenoja myi Monalisan Kustannus Oy Williamsille, mutta jatkoi lehden päätoimittajana kunnes seuraavana vuonna hänen paikalleen kutsuttiin tv-kuuluttaja Teija Sopanen. A-lehdet osti Williamsin 1975 ja Monalisa sulautettiin Eeva-lehteen.
Monalisan jälkeen Lähteenoja perusti iskelmälaulaja Anita Hirvosen ja tämän silloisen puolison, nyrkkeilijä Harri Piitulaisen kanssa pienen Anita & Harri -ruokaravintolan Helsingin Kallion Castréninkatu 7:ään. Ravintola kaatui kuitenkin kolmikon välisiin erimielisyyksiin muutaman vuoden toimittuaan. Sirkka-Liisa Lähteenoja pestattiin Yhtyneisiin Kuvalehtiin uuden P.S.-lehden päätoimittajaksi, kunnes paikalle nimettiin Isto Lysmä.
Kirjailijanura

Lähteenoja ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi 59-vuotiaana vuonna 1980. Esikoisromaani Totiset leikit perustuu hänen lapsuudenkokemuksiinsa ja puolidokumentaarinen Kirsikoita tuomipuussa käy läpi hänen kokemuksiaan suomalaisista stalinisteista. Lähteenoja kirjoitti seuraavina vuosikymmeninä vielä Aira Samulinin muistelmateoksen Soturi ja sunnuntailapsi sekä katsauksen omaan pitkään uraansa nimellä Sopuli, persoonat ja sivupersoonat.
Yksityiselämä

Sirkka-Liisa Lähteenoja oli 1950-luvun alusta 1970-luvulle saakka naimisissa yhteiskuntatieteiden maisteri Kalle Lähteenojan kanssa.
Teoksia

Totiset leikit: romaani. Helsinki: Otava 1980
Nuoruus on unelma: romaani. Helsinki: Otava 1982
Kirsikoita tuomipuussa: romaani. Helsinki: Otava 1983
Sopuli, persoonat ja sivupersoonat (muistelmat) Huhmari: Karprint Oy 2002
Aira Samulin, Sirkka-Liisa Lähteenoja (toim.). Soturi ja sunnuntailapsi. Helsinki: WSOY 1987
Aiheesta muualla

”Elämä kuin vuoristorata”, Anneli Sundbergin juttu Lähteenojasta Helsingin Sanomissa 2003 (tilaajille)
Juha Numminen

| Juha Numminen |
| --- | --- |
 Juha Numminen Helsingin kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. syyskuuta 1938 (ikä 86) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  toimittaja ja kirjailija
Kirjailija
Palkinnot
 Vuoden johtolanka -palkinto 1986, yhdessä Eero J. Tikan kanssa (kirjailijanimellä Sulevi Manner), Uudet Kirjat-kerhon tunnustuspalkinto 1995 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Juha Erkki Numminen (s. 10. syyskuuta 1938 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Elämä ja ura

Helsingissä syntynyt, mutta Raumalla asuva Numminen on työskennellyt toimittajana useiden eri lehtien palveluksessa, kuten Ilta-Sanomissa, Seurassa ja Suomen kuvalehdessä. Kirjallisuuden puolella hän on kirjoittanut etupäässä dekkareita, mutta myös elämäntapakirjoja, ihmissuhdekirjoja ja pakinoita. Eero J. Tikan kanssa hän muodosti 1980-luvun alussa kirjailijanimen Sulevi Manner. Kaksikko julkaisi yhteensä neljä dekkaria. Numminen on toiminut myös toisena käsikirjoittajana Timo Koivusalon elokuvassa Kulkuri ja joutsen (1999) sekä ollut mukana Erkko Kivikosken elokuvan Yö meren rannalla (1980) käsikirjoittajatiimissä. Hän on osuuskuntamuotoisen kustantamo Crime Timen perustajajäsen.
Perhe

Juha Nummisen isä oli oikeusneuvos Vilho Numminen ja äiti Aino Sofia Turja. Hänen veljensä oli kansliapäällikkö ja ministeri Jaakko Numminen.
Teokset

Rahasta kiinni. Kirja siitä, miten Suomessa rikastutaan.  Helsinki:  Tammi, 1970.
Johtaja Suomessa.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1978.  ISBN 951-26-1547-9
Minä keski-ikäinen mies.  Helsinki:  WSOY, 1979.  ISBN 951-0-09446-3
Sinä kypsä nainen.  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-10082-X
Julkisuuden kipeys. Kirja siitä, millaista on olla kuuluisa Suomessa.  Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-10846-4
Menevää elämää. 87 pakinaa.  (Kuvittanut Pekka Vuori)  Helsinki:  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-11772-2
Viimeiseen pisaraan.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14522-X
Toinen kuolema.  Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15169-6
Ristiretki.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15848-8
Sininen rotta.  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16511-5
Pahan tekijä.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17353-3
Painajainen Pietarista.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18152-8
Kuningas Kärpänen.  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18831-X
Kuollut ei kukkia kaipaa.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19638-X
Se huutaa joka pelkää.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20574-5
(toim.): Tähti etsii taivasta. Rainer Frimanin tarina.  (Reportaasikuvat Seppo Saves)  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20367-X
Tulikoura.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21309-8
Älä usko unelmiin.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22226-7
Osta elämä myy kuolema.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-23000-6
Kova peli. Kaupunkilehti Uuden Rauman menestystarina.  (Kuvat Kari Mankonen)  Rauma:  Länsirannikon viestintä, 2002.  ISBN 952-91-4571-3
Tarina A-lehtitalosta.  Helsinki:  A-lehdet, 2003.  ISBN 951-684-057-4
Täydessä ymmärryksessä.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-24483-X
Henkipatto.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30803-X
Iskijä.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32047-1
Naskali.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33123-1
Kyyhkynen.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34505-4
Lähikuvassa Lenita Airisto.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23631-3
Lähikuvassa Tommy Tabermann.  Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24539-1
Räjähdyspiste.  Helsinki:  Crime Time, 2011.  ISBN 978-952-5918-28-1
Vaikenemisen hinta.  Helsinki:  Crime Time, 2013.  ISBN 978-952-289-044-3
Ystävä sä lapsien.  Helsinki:  Crime Time, 2015.  ISBN 978-952-289-233-1
Valta tappaa.  Helsinki:  Crime Time, 2016.  ISBN 978-952-289-275-1
Tappajan valta.  Helsinki:  Crime Time, 2017.  ISBN 978-952-289-331-4
Palkinnot

Vuoden johtolanka -palkinto 1986, yhdessä Eero J. Tikan kanssa (kirjailijanimellä Sulevi Manner)
Uudet Kirjat-kerhon tunnustuspalkinto 1995
Aiheesta muualla

Juha Numminen Rauman kaupunginkirjastossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Juha Numminen loi lähikuvan Lenita Airistosta, Kirjastokaista-video
Lauri Vaala

Lauri Vaala (oik. Lauri Osmo Ilmari Lastikka, 3. huhtikuuta 1912 – 28. huhtikuuta 1991) oli suomalainen kirjailija. Hänen teoksensa kustansi pääosin Suomen kirja, joka julkaisi niitä vuosina 1943–1946. Hänen viimeisen romaaninsa, historiallisen romaanin Unohdettu mies, julkaisi Pellervo-seura.
Teokset

Ukkosmyrsky, Suomen kirja, 1943
Ensi kerralla onnistaa, Suomen kirja, 1945
Saaren kuningas: kertomus takavesien saarelaisten kesäpäivistä , Suomen kirja, 1945
Häät kuningaskunnassa: kertomus takavesien saarelaisten syyspäivästä, Suomen kirja, 1946
Unohdettu mies: historiallinen romaani, Pellervo-seura, 1948
Kirjallisuutta

Kärävä, Simo & Tenkanen, Olli (toim.): Käkisalmemme.  Käkisalmen kaupungin rouvasväen yhdistys ry, Saarijärvi : Gummerus, Lappeenranta: Karjalan kirjapaino, 2001.  ISBN 952-5200-26-4
Ville Tikkanen

| Ville Tikkanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. elokuuta 1919 Pistojärvi, Venäjä
Kuollut: 26. toukokuuta 2013 Kajaani (93 vuotta)
Poliitikko
Puolue:  SDP
Asema:  kansanedustaja ja kaupunginvaltuutettu
Vaalipiiri:  Oulun vaalipiiri
Kotipaikka:  Kajaani
Ville Tikkanen (18. elokuuta 1919 Pistojärvi, Venäjä – 26. toukokuuta 2013 Kajaani) oli suomalainen liikennöitsijä ja kansanedustaja.
Tikkasen vanhemmat olivat Vienan karjalaiset Konsta Tikkanen ja Maria Heikkinen. Käytyään kansakoulun hän työskenteli maa- ja metsätaloudessa talvisotaan saakka. Hän asui Taivalkoskella Inkeen ja Tyrämäen kylissä ja tutustui tuolloin tulevaan kirjailijaan Kalle Päätaloon. Jatkosodassa Tikkanen oli autonkuljettajana 6. divisioonassa.
Sodan jälkeen Tikkanen oli kuorma-auton kuljettajana 1945–1946. Hän toimi liikennöitsijänä Kajaanissa harjoittaen kuorma-auto- ja taksiliikennettä 1951–1958 sekä linja-autoliikennettä 1958–1971. Tikkanen toimi Kajaanin Kaupunkilinjojen hallituksen puheenjohtajana ja toimitusjohtajana 1969–1974. Vuonna 1971 Tikkanen yhdisti linja-autoliikenteensä neljän muun kainuulaisen liikennöitsijän kanssa uudeksi yhtiöksi nimellä Kainuun Liikenne Oy. Tikkanen toimi yhtiön hallituksen puheenjohtajana vuoden 1988 loppuun saakka, jolloin yritys myytiin Pohjolan Turistiauto Oy:lle.
Tikkanen oli kansanedustaja (sd.) 1966–1970 ja uudelleen, Antero Väyrysen kuoltua varasijalta syksyllä 1970 ja hän uusi paikkansa vaalikaudeksi 1972—1975 Oulun läänin vaalipiiristä. Hän oli tasavallan presidentin valitsijamiehenä presidentinvaalissa 1968 ja toimi myös kunnallispolitiikassa Kajaanin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Lisäksi hän oli muun muassa useita vuosia Linja-autoliiton Savo-Kainuun osaston puheenjohtajana, Linja-autoliiton hallituksen varajäsenenä sekä Matkahuollon hallituksen jäsenenä.
Tikkanen sai kunnallisneuvoksen arvonimen vuonna 1980. Eläkevuosinaan hän kirjoitti useita lähinnä sota-aikaa käsitteleviä teoksia.
Teokset

Partisaanien uhrit.  Kajaani:  V. Tikkanen, 1996.  ISBN 952-90-7816-1
Itärajan kahta puolta. Petsamosta Rajajoelle 1939–1944.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2001.  ISBN 952-5269-39-6
Rajakylän savotta.  Kajaani:  V. Tikkanen, 2001.  ISBN 952-9-13402-9
Kalle Päätalon kaverina. Muisteluksia elämän varsitieltä.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2002.  ISBN 952-5269-56-6
Jänkäjääkärin sota.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2003.  ISBN 952-5269-85-X
Kainuun Sotaveteraanipiiri ry 40 vuotta. Kainuun sotaveteraanipiiri 2006
Kohtalon divisioonat.  Kajaani:  Kajaanin sotaveteraanit, 2009.  ISBN 978-952-92-5932-8
Aiheesta muualla

Ville Tikkasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
Jorma Palo

Jorma Heikki Ilari Palo (10. heinäkuuta 1936 Käkisalmi – 4. kesäkuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen neurologian professori, lääketieteen ja kirurgian tohtori sekä kirjailija.
Henkilöhistoria ja ammattiura

Palon isä oli kaaderiupseeri, kapteeni Teemu Palo, joka kaatui jatkosodassa vuonna 1941. Palo tuli perheensä mukana talvisodan evakkoon ensin Tornion Kivirannalle, isänsä syntymäkotiin Juneksen kartanoon, ja sieltä jatkosodan alla äitinsä Mailan, omaa sukuaan Mankin, kotitaloon Valkealan Tirvalle. Palon puoliso vuodesta 1961 oli Leena-Maija Leino. Ylioppilaaksi Palo tuli Mikkelin lyseosta 1954 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1962.  Hän toimi Helsingin yliopiston neurologian apulaisprofessorina 1975–1980, professorina 1980–2001, HYKSissä neurologian klinikan ylilääkärinä 1978–1994 ja HYKSin johtajaylilääkärinä 1990–1992 sekä Stakesin tutkimusprofessorina 1993–1994. Eläkkeelle Palo jäi vuonna 2001.
Palo harrasti kirjallisuutta, elokuvia ja työmatkapyöräilyä. Hän kuoli 4. kesäkuuta 2006 melanoomaan, joka oli todettu joulukuussa 1990. Hän oli kuollessaan 69-vuotias.
Tunnustuksia

Palo sai työstään huomattavia tunnustuksia, hänet palkittiin mm. WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnolla 1995 sekä Suomen tietokirjailijoiden tunnustuspalkinnolla 1997. Vuonna 1994 Jorma Palo oli Tieto-Finlandia-ehdokkaana teoksellaan Suomalainen lääkärikirja (WSOY). Kirjasta on myöhemmin julkaistu uudistettuja laitoksia nimellä Jorma Palon lääkärikirja ja sitä on myyty yli 100 000 kappaletta. Palo sai vuonna 1993 Vapaa-ajattelijain liiton Väinö Voipio -palkinnon humanistista etiikkaa esittelevistä kirjoistaan. Näitä ovat erityisesti vuonna 1992 ilmestynyt Saanko elää, saanko kuolla: Hoidon rajat sekä palkinnon myöntämisen jälkeen vuonna 1996 kirjoitettu Sängyssä vai kylppärissä: Arjen etiikkaa.
Valtion tiedonjulkistamispalkinto, 1992
J.V. Snellman -palkinto, 1992
Väinö Voipio -palkinto, 1993
MTV:n kulttuuripalkinto 1995
Vuoden pyöräilijä, 1997
WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto, 1995
Suomen tietokirjailijoiden tunnustuspalkinto, 1997
Julkaisuja

Palo julkaisi paitsi useita lääketieteellisiä teoksia, oppikirjoja ja tietokirjoja, myös kaunokirjallisia teoksia, joista viimeisiksi jäivät Bodominjärven murhia käsittelevät Bodomin arvoitus (WSOY, 2003), Hans Assmannin arvoitus (Tammi, 2004, yhdessä entisen rikospoliisin Matti Paloaron kanssa) sekä Nils Gustafsson ja Bodomin varjo (WSOY), joka julkaistiin 2006 muutama päivä Palon kuoleman jälkeen. Jorma Palo tunnetaan myös kansantajuisista lääketiedettä käsittelevistä teksteistään, joita on julkaistu kirjojen lisäksi lehdissä, muun muassa Helsingin Sanomien Kuukausiliitteessä vuosina 1983–2001.
Palo, Jorma: Vajaamielisyys.  WS, 1969.  ISBN 951-0-05067-9
Palo, Jorma: Leipää, suolaa ja raikasta vettä.  Tammi, 1972.  ISBN 951-30-2255-2
Palo Jorma, Kerppola Irma: Käymme lääkärissä.  Tammi, 1974.  ISBN 951-30-2950-6
Palo Jorma, Palo Leena-Maija: Selli 21 : Vilho Huovisen elämä.  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-08850-1
Palo, Jorma: Hermoston kehityshäiriöt.  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-09521-4
Palo Jorma, Palo Leena-Maija: Sisar Aino.  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-10103-6
Palo, Jorma ym.: Neurologia.  WSOY, 1985.  ISBN 951-0-12742-6
Aivojen salaisuudet.  WSOY, 1986.  ISBN 951-1-08951-X
Saanko elää, saanko kuolla: Hoidon rajat.  (Osa kirjasta perustuu Helsingin Sanomain kuukausiliitteessä julkaistuihin artikkeleihin)  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18350-4
Mies joka ei ollut mistään kotoisin.  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20482-X
Sängyssä vai kylppärissä: Arjen etiikkaa.  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21321-7
Uitettu rotta.  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22195-3
Palo Jorma, Palo Leena-Maija: Rakkaudesta seksiin.  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23241-6
Irvistyksiä.  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26139-4
Kun vallanpitäjät vilustuvat.  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26138-6
Bodomin arvoitus.  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27893-9
Oravasyndrooma: Rikollista rahaa pöyhimässä.  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28697-4
Jorma Palon lääkärikirja.  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29399-7
Matti Paloaro & Jorma Palo: Luottamus tai kuolema!.  (Kansialanimeke: Hans Assmannin arvoitus)  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3205-6
Leikkikuolema: Romaani.  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-31043-3
Nils Gustafsson ja Bodomin varjo.  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32269-5
Aiheesta muualla

Jorma Palon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
WSOY:n kirjailijat: Jorma Palo.
Pauliina Susi: Irvistely nuorentaa. Yliopisto-lehti 16/2001.
Sanna Sommers: Palo – mies. Ylioppilaslehti 9/2001.
Jorma Palo: Yhden elämän aikana kuolema on muuttunut paljon. Helsingin Sanomat 25.5.2006.
Jorma Palo ja sairaat vallanpitäjät. Ylen Elävä arkisto.
Raimo Vahtera

Vahtera (keltainen viltti kädessä) on juuri heittänyt veteen vuoden 2012 Unikeon Naantalin Unikeonpäivillä.
Raimo Vahtera (s. 1942) on Turun Sanomien pitkäaikainen päätoimittaja. Vahtera toimi Turun Sanomien päätoimittajana vuodesta 1982 lähtien ja vuodesta 2006 lähtien vastaavana päätoimittajana, eläkkeelle jäädessään vuoteen 2007 saakka. Turun Sanomien päätoimittajan paikalta eläkkeelle jäätyään Vahtera on kirjoittanut useita kirjoja sekä kolumneja muun muassa Rannikkoseutuun.
Koulutukseltaan Vahtera on valtiotieteen maisteri.
Vahtera on kirjoittanut Turun murteella juttuja Turun Sanomiin sekä kirjoihin.
Kirjat

Sattumi. Jutumpätki Turust.  Turku:  Turun Sanomat, 1997.  ISBN 951-9129-25-1
Sattumi 2. Uussi jutumpätki Turust.  Turku:  Turun Sanomat, 1999.  ISBN 951-9129-31-6
Matkan määränä kansan menestys.  Turku:  Turun Sanomat, 2004.  ISBN 951-9129-60-X
Niksin pojat. Valla mahrottomi jutui Turust.  Turku:  Enostone, 2009.  ISBN 978-951-9036-83-0
Turun rahapaja. Kertomus miehistä ja rahanteosta.  Turku:  Enostone, 2010.  ISBN 978-951-9036-88-5
Kylmä idylli.  Turku:  Enostone, 2011.  ISBN 978-952-5960-01-3
Aiheesta muualla

Vahtera, Raimo: Raimo Vahteran kolumneja rannikkoseutu.fi. Alma Media Kustannus Oy.[vanhentunut linkki]
Reino Rauanheimo

Reino Rauanheimo (sukunimi vuoteen 1906 Järnefelt) (14. syyskuuta 1901, Nurmes – 21. huhtikuuta 1953)  oli kustannustoimittaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria

Rauanheimon vanhemmat olivat tilanomistaja, vakuutustarkastaja Alfred Rauanheimo ja Aada Pennanen. Hän kävi kahdeksan luokkaa oppikoulua, oli suojeluskunnan aluepäällikkönä 1923-1926 ja toimi sitten WSOY:n palveluksessa kustannustoimittajana vuodesta 1926. 1940-luvun alussa Rauanheimo kuului Arvi Kalstan johtaman Kansallissosialistien Järjestön hallitukseen. Rauanheimo oli naimisissa 1932-1946 Helvi Saloviuksen kanssa. Jäätyään leskeksi hän meni 1951 uusiin naimisiin filosofian maisteri Tuovi Tellervo Maria Puputin kanssa.
Teoksia

Luostarin kasvatti: kertomus Vanhasta Karjalasta.  WSOY 1927
Aamusta iltaan, romaani.  WSOY 1930
Kultavasikka, romaani.  WSOY 1935
Hiljainen pirtti, romaani.  WSOY 1936
Uhrisavu, romaani.  WSOY 1937
Raskas taival: kolminäytöksinen näytelmä: näytelmä nykyisestä ajatusten ja tekojen murroskaudesta.  WSOY 1941
Hangas: romaani suomalaisesta suurteollisuudesta.  WSOY 1944
Taikapiiri, romaani.  WSOY 1945
Aseveli-ilta, romaani.  WSOY 1947
Uuno Kailaasta Aila Meriluotoon. Suomalaisten kirjailijain elämäkertoja, toimittaneet Toivo Pekkanen ja Reino Rauanheimo.  WSOY 1947
Rauta on kuumana alasimella. 1949
Tulvan päivä on tuleva, romaani.  WSOY 1951
Asiasta muualla

Kustantaja osti kirjan ja tekijä tuli kaupanpäällisinä, sanoo kirjailija Reino Rauanheimo itsestään, Seura, 09.06.1937, nro 23, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot