Lyijyvuodet
Poliittinen ja sosiaalinen tausta

Italian sodanjälkeisen historian suurin poliittinen ongelma oli noin 40 vuoden ajan maan suurimman (ja ajoittain myös ainoan) hallituspuolueen kristillisdemokraattien (DC) ja kommunistipuolueen (PCI) väliset suhteet. Saadakseen Yhdysvalloilta taloudellista apua maan jälleenrakentamiseen pääministeri Alcide De Gasperi teki vuonna 1947 sopimuksen, jonka perusteella sadan miljoonan dollarin hätäapulainan vastineeksi kommunistit suljettiin hallituksen ulkopuolelle, tilanne joka jäi pysyväksi, kun Italiasta tuli yksi suurimmista Marshall-avun vastaanottajista. Tämä merkitsi, että Länsi-Euroopan suurinta kommunistipuoluetta äänestävillä, joita enimmillään oli 34,4 prosenttia (1976) äänestäneistä, ei käytännössä ollut mitään mahdollisuutta vaikuttaa parlamentaarisesti maan asioihin. Tilanteen seurauksena maahan kehittyi merkittävä ulkoparlamentaarinen aktivismi, joka kasvoi nopeasti 1960-luvun lopulla, kun yliopistoissa alkaneet levottomuudet levisivät kampusten ulkopuolelle. Monet aktivisteista olivat entisiä kommunistipuolueen kannattajia, jotka siirtyivät vasemmalle puolueesta, jonka monien mielestä olisi pitänyt reagoida hallitustoiminnasta ulossulkemiseen tekemällä vallankumous. Mutta kommunistit menettivät kannattajia myös oikealle, sosialistisiin puolueisiin, joilla katsottiin olevan paremmat mahdollisuudet toimia parlamentarismin pelisäännöillä, koska kristillisdemokraateilla ei kuitenkaan ollut koskaan omaa enemmistöä.
Vuoden 1966 tapahtumista ainakin kaksi vauhditti kehitystä huonoon suuntaan. Italian opintoministeriö esitteli tällöin yliopistojen modernisoimisesta valmiin suunnitelman, joka oli tehty kysymättä opiskelijoiden mielipidettä asioista. Alkoi vastarinta, joka aluksi johti joukkokokouksiin ja opetuksen häirintään ja vuonna 1967 ensimmäisiin yliopistojen miehityksiin ja niistä seuraneeisiin mellakoihin poliisin puututtua tapahtumiin. Toinen vuoden 1966 tärkeä tapahtuma oli metallityöläisten uusi työehtosopimus, joka ei läheskään vastannut työläisten odotuksia. Italian pohjoisosan kaupungeissa, kuten Torinossa ja Milanossa, tapahtunut räjähdyksenomainen talouden kasvu oli vetänyt maan eteläisistä osista satoja tuhansia työläisiä Fiatin ja muiden suurten tehtaiden liukuhihnojen ääreen. Esimerkiksi Torinon väkiluku kasvoi 15 vuodessa lähes 50 prosenttia ja oli vuonna 1969 jo 1,15 miljoonaa asukasta. Talouden voimakas ja nopea kasvu toi suuria voittoja tehtaiden omistajille, mutta aiheutti myös sosiaalisia ongelmia, joista pahin oli asuntojen puute. Aivan normaali, eikä suinkaan huonoin, asumismuoto etelästä muuttaneelle Fiatin työntekijälle oli 1960-luvun lopussa neljän muun tehdastyöläisen kanssa jaettu yksiö. Aika moni vasta tehtaalle tullut nukkui kellareissa tai siltojen alla, vaikka teki töitä joka päivä. Pelkästään vuonna 1969 Torinoon muutti 60 000 uutta asukasta. Vuoden 1954 jälkeen kaupunkiin muuttaneista yli puolet oli Apuliasta ja Sisiliasta, muista suurin osa tuli Campaniasta ja Calabriasta. Etelän murteita puhuvilla oli usein suuria vaikeuksia sopeutumisessa pohjoisen "moderniin" elämäntyyliin, ja asuntojen puute aiheutti sen, että moni työläinen joutui alkuvaiheessa jättämään perheensä tilapäisesti etelään.
Yliopistojen äärivasemmistolaisten kehittämien poliittisten teorioiden joukossa oli yksi ("operaismo"), joka merkitsi toiminnan painopisteen siirtymistä yliopistoista ensin tehtaisiin ja sitten suurkaupunkien kaduille ja toreille. Teorian keskeinen ajatus oli, että kapitalismin varsinainen moottori oli työläisten jatkuva taistelu asemansa parantamiseksi. Tätä teoriaa edustivat sellaiset uudet ulkoparlamentaariset järjestöt kuin Potere Operaio ja siitä vähän myöhemmin lohjennut Lotta Continua. Jälkimmäisen nimi ("jatkuva taistelu") on suoraan tästä teoriasta johdettu. Teorian radikaalein tulkinta oli, että tämän taistelun väistämätön loppuvaihe olisi vallankumous. Lotta Continuan tunnetuin johtohahmo Adriano Sofri oli jo vuonna 1964 kommentoinut kriittisesti kommunistipuolueen johtajan Palmiro Togliattin Pisassa opiskelijoille pitämää puhetta, jossa tämä oli kertonut erään yhdysvaltalaisen kenraalin ihmetelleen, miksi puolue ei ollut yrittänyt tehdä vallankumousta. Yleisön joukossa istuva Sofri irvaili tällöin kuuluvalla äänellä, että ilmeisesti vaadittiin amerikkalaisen kenraalin älykkyys kypsyttämään ajatus, että Italian kommunistipuolue haluaisi luoda maahansa kommunistisen yhteiskunnan. Kommentista ärtynyt Togliatti tokaisi vastaukseksi: "Yritäpä sinä tehdä vallankumous!", mihin Sofri heti vastasi: "Tulen yrittämään!".
Työnantajien ja työläisten välien kärjistyessä yhä enemmän tehtaissa yliopistojen vasemmistojärjestöt aloittivat niissä agitoinnin. Fiatin Mirafiori-tehtaan porteille Torinossa ilmestyi lentolehtisiä jakavia opiskelijoita. Pian Potere Operaio ja Lotta Continua olivat tehtaan 55 000 työntekijän tuntemia järjestöjä, joilla oli radikaali resepti olosuhteiden parantamiseksi: tehdas seisokkiin, kunnes parannuksia tulee. Työläisiä virtasi järjestöihin, ja laittomat lakot tehtailla alkoivat ammattiyhdistysten vastustuksesta huolimatta. Pelkästään Fiat menetti lakkojen ja sabotaasin aiheuttamien seisokkien takia 20 miljoonaa työtuntia vuonna 1969, ja tehtaan johdon omien laskelmien mukaan 277 000 autoa jäi rakentamatta. Vuoden 1968 vaalien heikentämä hallitus menetti sosialistiset ministerinsä, kun sosialistipuolueen ja sosiaalidemokraattien lyhytaikainen yhdistyminen purkautui, minkä seurauksena puhkesi hallituskriisi. Sen ratkaisemiseksi muodostettiin 5. elokuuta 1969 Mariano Rumorin toinen hallitus. Se oli vähemmistöhallitus, joka koostui ainoastaan edellisen vuoden vaaleissa 39,1 prosenttia äänistä saaneista kristillisdemokraateista. Voimaton oikeistohallitus oli vallitsevassa tilanteessa työrauhan aikaansaamiseksi huonoin mahdollinen ratkaisu. Äärivasemmisto näki asian siten, että maassa oli nyt se tilanne jota oli odotettu, ja oli tullut tositoimien aika.
Seuraava askel oli taistelun siirtäminen kaupunkien kaduille ja toreille, mistä väistämättä seurasi kahakointia poliisin kanssa. Italiassa tuohon aikaan jokaisen vasemmistojärjestön mielenosoituskulkueen ensimmäiset rivit muodostuivat "järjestysmiehistä" ("servizio d'ordine"), jotka tunnistettiin helposti siitä, että heidän mielenosoitusvarustukseensa kuuluivat isokokoiset vääntötyökalut. Näiden työkalujen käyttötapa tässä yhteydessä selvitettiin tarvittaessa nopeasti ja tuntuvasti kulkueita mahdollisesti häiritseville "fasisteille". Aseiden kantaminen mielenosoituksissa oli rangaistava teko, mutta työkaluja kieltävää lakipykälää ei ollut. Näiden järjestysmiesten väkivallan käyttö aiheutti usein sairaalamatkoja ja joskus jopa kuolemantapauksia. Myös poliisien väkivallankäyttö oli tunnetusti usein liioiteltua, ja mielenosoittajia kohti ammuttiin ajoittain kovilla panoksilla, erityisesti maan eteläosassa. Näin kävi esimerkiksi Battipagliassa, missä poliisi 9. huhtikuuta 1969 avasi tulen paikallisen tupakkatehtaan sulkemista vastaan mieltään osoittavia työläisiä kohti, jolloin kaksi sai surmansa. Yhteiskunnalliset erimielisyydet näkyivät ja kuuluivat päivä päivältä selvemmin, kun lähestyttiin syksyä 1969, joka Italian historiassa on saanut nimen "Kuuma syksy" (Autunno caldo). Itse asiassa se alkoi jo 3. heinäkuuta mielenosoittajien ja poliisin yhteenotolla Torinon Corso Traianolla. Loukkaantuneiden mielenosoittajien lukumäärää ei tiedetä. Poliiseja joutui sairaalahoitoon 70, ja pidätetyistä 160 mielenosoittajasta asetettiin 28 syytteeseen mellakoinnista.