stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo äärimmäisen uhanalaisista linnuista
Ulappalinnut

| Laji | Levinneisyysalue | Kanta | Uhat | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Tristanalbatrossi (Diomedea dabbenena) | Tristan da Cunha, Saint Helena | 5 200–7 300 | Vieraslajit, pitkäsiimakalastus |  |
| Viirutyrskynpolkija (Fregetta maoriana) | Australia ja Uusi-Seelanti | Alle 50 täysikasvuista yksilöä | Vieraslajit |  |
| Guadalupenkeiju (Hydrobates macrodactyla) | Guadalupe | Alle 50, mahdollisesti hävinnyt | Vieraslajit |  |
| Pachyptila macgillivrayi | Tristan da Cunha ja Réunion | 38 000–2 400 000 täysikasvuista yksilöä | Vieraslajit, kuten hiiret |  |
| Pelecanoides whenuahouensis | Uusi-Seelanti | Noin 200 täysikasvuista yksilöä | Vieraslajit |  |
| Galapagosinalbatrossi (Phoebastria irrorata) | Galápagossaaret | Noin 35 000 täysikasvuista yksilöä | Luonnonkatastrofit, kalastus, elinympäristön saastuminen |  |
| Nokiviistäjä (Pseudobulweria aterrima) | Réunion | Noin 1 000 | Vieraslajit |  |
| Salomoninviistäjä (Pseudobulweria becki) | Salomonsaaret, Papua-Uusi-Guinea | 70–400 | Vieraslajit |  |
| Fidžinviistäjä (Pseudobulweria macgillivrayi) | Fidži | Alle 50 | Vieraslajit |  |
| Pterodroma caribbaea | Jamaika | Viimeisin havainto 1879, mahdollisesti hävinnyt | Vieraslajit, metsästys ravinnoksi |  |
| Tyrskyviistäjä (Pterodroma magentae) | Uusi-Seelanti | 150–200 | Vieraslajit |  |
| Galapagosinviistäjä (Pterodroma phaeopygia) | Galápagossaaret, rannikkoalue Meksikosta Ecuadoriin | 10 000–20 000 | Vieraslajit, lisääntymisympäristön häviäminen, El Niño-ilmiö |  |
| Meksikonpikkuliitäjä (Puffinus auricularis) | Meksikon länsirannikko | 380–1 500 | Vieraslajit, tulivuorenpurkaukset |  |
| Bonininliitäjä (Puffinus bryani) | Midwaysaaret ja Ogasawarasaaret | 70–380 | Vieraslajit, elinympäristön saastuminen |  |
| Baleaarienliitäjä (Puffinus mauretanicus) | Baleaarit | 25 000 | Vieraslajit, elinympäristön saastuminen, takertuminen kalaverkkoihin |  |
| Puffinus myrtae | Ranskan Polynesia | 80–380 | Vieraslajit, pyydystäminen ravinnoksi, elinympäristön häviäminen |  |
| Puffinus newelli | Havaiji | 27 000 | Vieraslajit, elinympäristön häviäminen |  |
Papukaijalinnut

| Laji | Levinneisyysalue | Kanta | Uhat | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Keltaniska-amatsoni (Amazona auropalliata) | Meksikosta Costa Ricaan | 1 000–2 500 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen, pyydystäminen lemmikiksi |  |
| Keisariamatsoni (Amazona imperialis) | Dominica | Alle 50 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen, metsästys ravinnoksi, pyydystäminen lemmikiksi, vieraslajit |  |
| Amazona lilacina | Ecuador | 2 300–2 500 | Elinympäristön häviäminen |  |
| Puertoriconamatsoni (Amazona vittata) | Puerto Rico | Alle 50 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen, hurrikaanit, metsästys ravinnoksi |  |
| Parana-ara (Anodorhynchus glaucus) | Brasiliasta Argentiinaan | Hyvin pieni, mahdollisesti hävinnyt | Elinympäristön häviäminen |  |
| Panamanara (Ara ambiguus) | Hondurasista Ecuadoriin | 500–1 000 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen, metsästys ravinnoksi, pyydystäminen lemmikiksi |  |
| Sinikurkkuara (Ara glaucogularis) | Bolivia | 250–300 | Pyydystäminen lemmikiksi, elinympäristön häviäminen, taudit |  |
| Bolivianara (Ara rubrogenys) | Bolivia | Noin 600 | Elinympäristön häviäminen, pyydystäminen lemmikiksi |  |
| Cacatua citrinocristata | Sumba | 800–1 300 | Pyydystäminen lemmikiksi, elinympäristön häviäminen |  |
| Filippiinienkakadu (Cacatua haematuropygia) | Filippiinit | 650–1 100 | Pyydystäminen lemmikiksi, elinympäristön häviäminen |  |
| Celebesinkakadu (Cacatua sulphurea) | Indonesia, Itä-Timor | Alle 3 000 | Pyydystäminen lemmikiksi, elinympäristön häviäminen |  |
| Punakurkkulurikki (Charmosyna amabilis) | Fidži | Alle 50 täysikasvuista yksilöä, mahdollisesti hävinnyt | Elinympäristön häviäminen, vieraslajit |  |
| Kruunulurikki (Charmosyna diadema) | Uusi-Kaledonia | Viimeisin havainto 1976, mahdollisesti hävinnyt | Elinympäristön häviäminen, vieraslajit, taudit |  |
| Pikkuviherkaija (Cyanoramphus malherbi) | Uusi-Seelanti | 300–700 | Elinympäristön häviäminen |  |
| Cyclopsitta coxeni | Australia | Alle 50 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen |  |
| Tasmaniankaija (Lathamus discolor) | Australia | 1 000–2 500 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen, vieraslajit |  |
| Tasmanianruohokaija (Neophema chrysogaster) | Australia | Alle 50 | Elinympäristön häviäminen, vieraslajit, pesinnän epäonnistuminen |  |
| Yökaija (Pezoporus occidentalis) | Australia | 40–500 | Elinympäristön häviäminen, vieraslajit |  |
| Sulanviirikaija (Prioniturus verticalis) | Filippiinit | 80–380 | Elinympäristön häviäminen |  |
| Pyrrhura subandina | Kolumbia | Mahdollisesti hävinnyt | Elinympäristön häviäminen |  |
| Kakapo (Strigops habroptilus) | Uusi-Seelanti | Alle 150 täysikasvuista yksilöä | Vieraslajit, taudit |  |
| Sinilurikki (Vini ultramarina) | Marquesassaaret | 1 800–3 000 | Elinympäristön häviäminen, vieraslajit |  |
| Pitkänokkakakadu (Zanda baudinii) | Australia | 2 500–4 000 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen, pesimäkolojen vähyys |  |
Pöllölinnut

| Laji | Levinneisyysalue | Kanta | Uhat | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Pernambuconvarpuspöllö (Glaucidium mooreorum) | Brasilia | Mahdollisesti hävinnyt | Elinympäristön häviäminen, metsästys |  |
| Otus feae | Annobónin saari | 50–250 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen |  |
| Seychellienpöllönen (Otus insularis) | Seychellit | 200–280 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen, vieraslajit |  |
| Otus siaoensis | Indonesia | Tunnetaan vain holotyyppi, mahdollisesti hävinnyt | Elinympäristön häviäminen |  |
Kiitäjälinnut

| Laji | Levinneisyysalue | Kanta | Uhat | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Amazilia alfaroana | Costa Rica | Alle 50 | Elinympäristön häviäminen |  |
| Kolumbiansapelikolibri (Campylopterus phainopeplus) | Kolumbia | Alle 50 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen |  |
| Turkoosisukkakolibri (Eriocnemis godini) | Ecuador | Ei havaintoja 1800-luvun jälkeen, mahdollisesti hävinnyt | Elinympäristön häviäminen |  |
| Caucansukkakolibri (Eriocnemis isabellae) | Kolumbia | Noin 900 | Elinympäristön häviäminen |  |
| Quitonsukkakolibri (Eriocnemis nigrivestis) | Ecuador | 210–270 | Elinympäristön häviäminen |  |
| Tarhakolibri (Eulidia yarrellii) | Chile | 400–600 | Elinympäristön häviäminen |  |
| Guerreronsolmiokolibri (Lophornis brachylophus) | Meksiko | 350–1 500 | Elinympäristön häviäminen |  |
| Oxypogon cyanolaemus | Meksiko | 50–250 täysikasvuista yksilöä | Elinympäristön häviäminen |  |
| Juanfernándezinkolibri (Sephanoides fernandensis) | Juan Fernándezin saaret | 740–3 000 | Elinympäristön häviäminen, vieraslajit |  |

Keisaritulikärki
Afrikanpingviini
Sinivyökalastaja
Visayasinsarvinokka
Laysaninsorsa
Lusikkasirri
Arojuoksija
Grenadanjuoksukyyhky
Haitinhiirihaukka
Madagaskarinmerikotka
Sininokkahokko
Intiantrappi
Lumikurki
Rasonkiuru
Kirjomesikko
Puusirkku
Vyökotinga
Uudenkaledoniansammalmesikko
Balinkottarainen
Kauainpikkurastuli
Akohekohe
Tulipääbulbuli
Kultasirkku
Oranssivatsamuura
Huppu-uikku
Galapagosinalbatrossi
Nokiviistäjä
Baleaarienliitäjä
Sinikurkkuara
Tasmanianruohokaija
Tarhakolibri
Juanfernándezinkolibri
Kunat

Kunat (myös gunat tai cunat) ovat alkuperäiskansa Panamassa. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunia oli 80 526 ja he olivat maan alkuperäiskansoista toiseksi suurin. Heitä asuu etenkin Kuna Yalan comarcan alueella maan Karibianmeren rannikolla. Pieniä yhteisöjä on myös Kolumbiassa. Kunat puhuvat kunan kieltä ja espanjaa.
Asuinalue ja lukumäärä

Kunat asuttavat etenkin Kuna Yalan eli entisen San Blasin comarcan aluetta Panamassa. Comarcat Panamassa ovat alueita, joissa maan alkuperäisväestölle on myönnetty erityisoikeuksia liittyen esimerkiksi maan käyttöön ja paikallishallintoon. Alue käsittää rannikkoa ja saaria Panaman Karibianmeren puolella. Kaksi muuta kunien comarcaa ovat Kuna de Wargandí ja Kuna de Madugandí. Kaksi pienempää comarcaa sijaitsevat Río Bayanon ja Río Chucunaquen alueella. Joitakin pieniä yhteisöjä on myös Kolumbiassa. Perinteisten asuinalueidensa ulkopuolella kunia asuu myös Panaman kaupungeissa, kuten Panama Cityssä ja Colónissa.
Vuonna 2010 kunia oli yhteensä 80 526. Vuonna 2000 vastaava lukema oli 61 707. Kunat olivat Panaman toiseksi suurin alkuperäiskansa ngäbejen jälkeen. Vuonna 2010 kunat muodostivat 19,3 % Panaman alkuperäisväestöstä.
Historia

Nimi "kuna" on peräisin espanjalaisilta. Kunien omankielinen nimitys kansalleen on tule tai tulemala. Espanjalaisten saapuessa alueelle kunat asuttivat seutua Urabánlahdella nykyisessä Kolumbiassa. 1600-luvulla heitä alkoi muuttaa espanjalaisten kanssa käytyjen yhteenottojen takia Dariénin alueelle nykyisessä Panamassa. 1800-luvun alkupuolelta lähtien heitä alkoi edelleen asettua San Blasin saartille.
Panama itsenäistyi vuonna 1903. Itsenäistyneessä maassa kunat yritettiin sulauttaa maan muuhun valtaväestöön. Vuonna 1925 lopputuloksena oli niin sanottu kuna-kapina. Jotkin kunien johtohahmoista ajoivat oman itsenäisen Tulen tasavallan perustamista. Lopulta Yhdysvaltojen välityksellä solmittiin kuitenkin rauha, jonka perusteella perustettiin osittain autonominen kunien alue. Alueen status vahvistettiin ensin vuonna 1938 ja lopulta uudessa vuoden 1945 perustuslaissa. Alueen maasta tuli kunien yhteisomistama.
Kulttuuri

Huomattava osa kunista puhuu kunan kieltä. Kieli on pääkieli etenkin Kuna Yalan alueella. Suuri osa kunista puhuu myös Panaman valtakieli espanjaa. Jotkut osaavat myös esimerkiksi englantia.
Kunien perinteinen elinkeino on ollut maanviljely. Kunat ovat kasvattaneet esimerkiksi riisiä, maissi]a, kookoksia maniokkia, sokeriruokoa, limettejä ja appelsiineja. Maanviljelyn ohella on harjoitettu kalastusta, metsästystä ja keräilyä. Kookosta myytiin vanhastaan etenkin Kolumbiaan, josta vastineeksi saatiin rahaa tai hyödykkeitä. Myöhemmin huomattavaksi elinkeinoksi etenkin San Blasin saarilla on muodostunut matkailu.
Kunat ovat tulleet tunnetuksi etenkin koristelluista tekstiileistään, joita kutsutaan nimellä mola. Molia kutovat etenkin naiset, sekä naisen aseman omaksuneet miehet, joita kunat kutsuvat nimellä omekit. Perinteiset asut ovat edelleen suosittuja etenkin kunanaisten keskuudessa. Miehet sen sijaan käyttävät usein "nykyaikaisia" vaatteita. Molat ovat myös suosittuja matkamuistoja matkailijoiden keskuudessa.
Kunien perinteisessä uskonnossa esiintyvät "suuri isä" eli Pab Dummat ja "suuri äiti" eli Nan Dummat. Monet kunat käyvät myös protestanttisissa tai katolisissa kirkoissa. Tyttöjen aikuistumiseen liittyy kolme perinteistä seremoniaa. Ikko inna on tytön nenän lävistys, josta lähtien tytöt käyttävät kultaista nenäkorua. Kaksi muuta ovat niin sanottu lyhyt seremonia (inna tunsikkalet) ja pitkä seremnoia (inna suit). Jälkimmäiseen liittyy hiuksien leikkaaminen lyhyeksi. Pojilla ei ole vastaavia seremonioita.
Perinteiseen tyyliin rakennettuja asumuksia Kuna Yalan alueella.
Kunalapsia valokuvassa vuodelta 1927.
Molia myyvä kunanainen.
Francis Manioru

Francis Manioru (s. 17. syyskuuta 1981) on salomonsaarelainen yleisurheilija, joka kilpailee pikajuoksussa.
Manioru osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Ateenassa 2004. Hän oli tuolloin kisojen avajaisissa maansa lipunkantaja ja kilpaili 100 metrillä, jolla hän putosi jo ensimmäisellä kierroksella jäätyään eränsä seitsemänneksi Manioru juoksi kisoissa ennätyksensä 11,05 sekuntia. Hän karsiutui alkuerissä myös sisäratojen MM-kisoissa 2006, vaikka pinkoi 60 metrin matkalla ennätysaikansa 7,07. Manioru ei päässyt ensimmäiseltä kierrokselta jatkoon myöskään Kansainyhteisön kisoissa 2006 eikä sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuissa 2008. Hän jäi ennätysajastaan vain neljä sekunnin sadasosaa Pekingin olympialaisissa 2008, mutta oli alkueränsä viimeinen eikä päässyt toiselle kierrokselle. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän ei päässyt jatkoon 100 metrin karsintakierrokselta.
Ilmo Valjakka

Iso Paja Helsingin Länsi-Pasilassa.
Radisson Blu Royal Hotel Helsingin Kampissa.
Entinen Yhtyneiden Kuvalehtien toimitalo Helsingin Länsi-Pasilassa.
Ilmo Urho Tapani Valjakka (30. huhtikuuta 1934 Mikkeli – 28. huhtikuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1991.
Ilmo Valjakan veljiä olivat päätoimittaja Ari Valjakka ja arkkitehti Raimo S. O. Valjakka. Mikkelissä syntynyt Valjakka vietti lapsuutensa sotavuosina Joensuussa ja Suonenjoella ja varttui sodan jälkeen Mikkelin maalaiskunnan Otavassa, jossa hänen perheensä omisti elokuvateatterin. Valjakka kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1953 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1960. Hän työskenteli Aarne Ervin arkkitehtitoimistossa vuosina 1959–1960, vuonna 1961 hän perusti oman arkkitehtitoimiston. Valjakka oli Tampereen teknillisen korkeakoulun erikoisopettajana 1969–1971, yliassistenttina 1971–1972 ja sen jälkeen arkkitehtuurin vt. professorina. Vuonna 1975 hänet nimitettiin myös Suomen akatemian vanhemmaksi tutkijaksi.
Uransa alkuvaiheessa Valjakka tunnettiin rationalistisen betoniarkkitehtuurin edustajana, mikä näkyy hänen 1960- ja 1970-luvun suunnittelutöissään. Hän kuitenkin uudisti tyylinsä 1980-luvulla postmodernismin suuntaan. Vuonna 1987 Helsingin Länsi-Pasilaan valmistunut Yhtyneiden Kuvalehtien toimitalo merkitsi uuden tyylin läpimurtoa. Valjakan tyyliä on luonnehdittu aiempaa modernia arkkitehtuuria pehmeämmäksi ja koristeellisemmaksi. Sen keskeisiä elementtejä ovat selkeä, tehokas muotokieli (Yhtyneiden Kuvalehtien talo, SAS-hotelli, Yleisradion toimitalo Iso Paja) sekä vanhan ja uuden joustava ja hienovarainen yhdistäminen (Imatran Valtionhotellin kongressisiiven entistäminen ja uusi kongressihotelli).
Valjakka teki hotellisuunnitelmia myös Neuvostoliittoon ja Venäjälle, yhtenä ensimmäisistä suomalaisista arkkitehdeista. Hän suunnitteli muun muassa Moskovan hotelli Metropolin ja Pietarin hotelli Astorian saneeraus- ja entisöintityöt.
Valjakka suunnitteli vuonna 1963 Domus-keittiöiden ensimmäiset mallistot.
Oboisti Jorma Valjakka on Ilmo Valjakan poika.
Suunnittelutöitä

Huvilakatu 9–11, Ullanlinna, Helsinki (1961)
Orapihlajatie 13, Etelä-Haaga, Helsinki (1962)
Toinen linja 29, Helsinki (1963)
Mikkelin maaseurakunnan Kirkonmäen seurakuntatalo, Mikkeli (1963)
Toinen linja 7 (HKL:n talo), Helsinki (1965, purettu 2020)
As Oy Säästöpurje, Vuosaari, Helsinki (1965)
Lastenkodinkuja 1, Helsinki (1966)
Merikatu 13, Helsinki (1967)
Hyvinkään pääkirjasto (1968, Raimo Valjakan kanssa)
Mikkolan ostoskeskus, Vantaa (1971)
Unkarin Helsingin-suurlähetystö, Kuusisaari, Helsinki (1972, laajennus 1979)
KOP:n ATK-keskus, Aleksis Kiven katu 3, Helsinki (1973, osa purettu 2021)
Opastinsilta 8 (Kansallissäätiön talo), Itä-Pasila, Helsinki (1974)
Eläketurvakeskuksen talo, Itä-Pasila, Helsinki (1976)
vanhainkoti Kaunistola, Hyvinkää
Iso-Roobertinkatu 43, Helsinki (1980)
Otavan seurakuntatalo, Mikkeli (1980)
Hyvinkään taidemuseo (1981, Raimo Valjakan kanssa)
hotelli Pulkovskaja, Pietari, Venäjä (1981, Sergei Speranskin ja V. S. Volonsevitšin kanssa)
hotelli Družba, Viipuri, Venäjä (1982, Vladimir Štšerbinin kanssa)
Sinebrychoffinkatu 11, Helsinki (1982)
Imatran Valtionhotellin kongressisiipi (1983), vanhan hotellirakennuksen entistäminen (1987, Henrik Liliuksen kanssa)
Yhtyneiden Kuvalehtien toimitalo, Länsi-Pasila, Helsinki (1987) – Vuoden betonirakenne 1986
Nokian Meripuisto, entinen Nokian tutkimuskeskus, Lauttasaari, Helsinki (1988) – Vuoden teräsrakenne 1988
Suomen Budapestin-suurlähetystö, Budapest, Unkari (1988)
hotelli Astorian ja hotelli Angleterren entisöinti ja lisärakennus, Pietari, Venäjä (1990)
hotelli Metropolin entisöinti ja laajennus, Moskova, Venäjä (1990)
SAS-hotelli (nykyinen Radisson Blu Royal Hotel), Kamppi, Helsinki (1991)
Yleisradion toimitalo Iso Paja (nykyinen VR:n pääkonttori), Länsi-Pasila, Helsinki (1993)
vakuutusyhtiö NCCI:n pääkonttori, Riad, Saudi-Arabia (1998, saudiarabialaisen Omrania-arkkitehtitoimiston kanssa)
toimistotalo Dimensio, Ruoholahti, Helsinki (1998)
Moscow Country Clubin golf-kerhotalo (Park Hotel Meridien), Nahabino, Venäjä (1998)
SOK:n vanhan pääkonttorin uudistaminen Radisson SAS Plaza Hotel -hotelliksi ja uudisrakennus, Helsinki (1999)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ilmo Valjakka Wikimedia Commonsissa
Petteri Lindbohm

| Petteri Lindbohm |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. syyskuuta 1993 (ikä 31) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Spede
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  190 cm
Paino:  95 kg
Seura
Seura:  HIFK
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  40
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–
Aik. seurat:  Jokerit (SML/KHL) Ässät (SML) St. Louis Blues (NHL) Chicago Wolves (AHL) Lausanne HC (NL) EHC Biel (NL) Florida Panthers (NHL) Frölunda HC (SHL)
NHL-varaus:  176. varaus, 2012 St. Louis Blues
KHL-varaus:  117. varaus, 2016 Jokerit
Petteri Lindbohm (s. 23. syyskuuta 1993 Helsinki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja. Hän pelaa SM-liigajoukkue Helsingin IFK:ssa. Hän toimii joukkueen varakapteenina. Lindbohm on pelannut urallaan aiemmin myös yhteensä 49 NHL-ottelua St. Louis Bluesissa ja Florida Panthersissa. Isokokoista Lindbohmia on luonnehdittu pelityyliltään peruspuolustajaksi. Hän on voittanut Suomen A-maajoukkueessa olympiakultaa Pekingin olympiakisoissa 2022 ja maailmamestaruuden vuonna 2019.
Ura > Seuraura > Juniorivuodet

Lindbohm on Helsingin IFK:n kasvatti. Hän pelasi maalivahtina Calle Branderin kiekkokoulussa. Hän vaihtoi omien sanojensa mukaan noin 12-13-vuotiaana pelipaikkansa puolustajaksi, ja siirtyi Kiekko-Vantaaseen kaudeksi 2008–2009. Kaudeksi 2010–2011 Lindbohm siirtyi Espoo Bluesiin. Hän edusti suurimman osan kaudestaan seuran A-nuoria, jotka voitti SM-hopeaa. Lindbohm vahvisti myös Bluesin B-nuoria, jossa hän voitti Suomen-mestaruuden.
Kaudeksi 2011–2012 Lindbohm siirtyi kolmivuotisella SM-liigasopimuksella Jokereihin. Hän pelasi ensimmäisen sopimuskautensa kuitenkin lähes kokonaan seuran A-nuorissa, joiden sisäisen jäähypörssin Lindbohm voitti 98 minuutillaan. Hän sijoittui koko A-nuorten SM-liigan jäähypörssissä neljänneksi. Lindbohm voitti kauden päätteeksi A-nuorten SM-hopeaa. Hän ei debytoinut vielä SM-liigassa, mutta pelasi kuitenkin ensimmäiset miesten pelinsä pelattuaan viiden ottelun verran lainalla Mestis-joukkue Kiekko-Vantaan riveissä. Lindbohm edusti myös Jokereiden SM-liigajoukkuetta kahdessa European Trophy-ottelussa.
Ura > Seuraura > NHL-varaus ja ensimmäiset SM-liigakaudet Jokereissa

St. Louis Blues varasi Lindbohmin kuudennella kierroksella 176. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2012. Seura oli päässyt tarkkailemaan häntä varsin läheltä, sillä Bluesin kykyjenetsijänä toiminut Ville Sirén toimi samalla myös Jokereiden pelaajakoordinaattorina. Lindbohm lähti kauteen 2012–2013 varsin pienessä roolissa Jokereiden SM-liigajoukkueessa, mutta pääsi Ossi Väänäsen pelikiellon ja Antti-Jussi Niemen loukkaantumisen myötä tekemään liigadebyyttinsä kauden avauskierroksella 13. syyskuuta 2012 vieraissa kasvattajaseuraansa HIFK:ta vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 13.11 minuuttia. Lindbohm keräsi ottelussa myös 14 jäähyminuuttia, sisältäen 2+10-minuutin rangaistuksen Markus Granlundin selkään kohdistuneesta taklauksesta. Hänen tulokaskautensa toi kaikkiaan 35 runkosarjaottelussa neljä syöttöpistettä, 61 jäähyminuuttia sekä teholukeman +3. Kevätkaudella Lindbohmin rooli kuitenkin pieneni mikä näkyi ajoittain epävarmoina otteina, eikä hän pelannut otteluakaan pudotuspeleissä. Joulukuussa 2012 Lindbohmin sopimusta jatkettiin vuodella kevääseen 2015 saakka.
Lokakuussa 2013 Jokerit lainasi Lindbohmin aluksi marraskuun maaottelutaukoon asti kestäneellä sopimuksella Porin Ässiin. Hän teki Ässissä liigauransa avausmaalin 8. lokakuuta 2013 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Lindbohmin maali jäi Ässien 3–1-voittoon päättyneen ottelun voittomaaliksi. Juuri ennen taukoa hänen lainasopimustaan jatkettiin 14. joulukuuta asti. Lindbohm palasi kuitenkin jo joulukuun alussa takaisin Jokereiden vahvuuteen. Hänellä tapahtui Jokereissa pitkin kautta 2013–2014 edelliskauteen nähden paljon virheitä ja Lindbohmin otteista paistoi jännityksen ja pelirohkeuden puute. Lindbohm pelasikin vahvemmin Ässien paidassa. Hän pelasi kauden aikana myös 13 ottelua lainalla Kiekko-Vantaassa.
Ura > Seuraura > Tulokassopimus St. Louis Bluesiin

Maaliskuussa 2014 Lindbohm teki kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen St. Louis Bluesin kanssa. Hänet kuitenkin lainattiin vielä SM-liigan nousijajoukkue Vaasan Sportiin kaudeksi 2014–2015. Lindbohm pelasi siellä harjoitusotteluita, joiden jälkeen hän osallistui Bluesin harjoitusleirille. Lindbohm lähetettiin farmijoukkue Chicago Wolvesiin, AHL:ään aivan runkosarjan kalkkiviivoilla. Hänellä olisi ollut myös mahdollisuus palata Sportiin, mutta hyvin menneen harjoitusleirin jälkeen Lindbohm kuitenkin jäi Bluesin organisaatioon.
Lindbohm pelasi kolme AHL-ottelua, kunnes Blues nosti hänet NHL-vahvuuteensa. Lindbohm teki NHL-debyyttinsä kauden 2014–2015 viidennellä kierroksella 19. lokakuuta 2014 vieraissa Anaheim Ducksia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 14.05 minuuttia ja Lindbohmille merkittiin teholukemaksi –1. Hän pelasi yhdeksän ottelua, jonka jälkeen hänet lähettiin Chicago Wolvesiin. Lindbohm nostettiin 18. helmikuuta 2015 Bluesiin ja teki uransa ensimmäisen NHL-maalin 20. helmikuuta 2015 Jaden Schwartzin ja Carl Gunnarssonin syötöstä 5–1 kotivoitossa Boston Bruinsista. Hänet valittiin ottelun kolmostähdeksi. Lindbohm pelasi NHL:ssä kauden aikana 23 runkosarjaottelua tehopistein 2+1=3. AHL:ssä hänen tulokaskautensa toi 53 runkosarjaottelussa tehot 6+12=18 ja viidessä playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Lindbohm oli runkosarjassa Wolvesin eniten maaleja tehnyt puolustaja Brent Regnerin kanssa.
Syksyn 2015 harjoitusleirin päätteeksi Blues lähetti Lindbohmin Chicago Wolvesin AHL-joukkueeseen. Hänet kutsuttiin tällä kertaa Bluesin NHL-vahvuuteen ensimmäisen kerran joulukuussa. Lindbohm pelasi kauden 2015–2016 aikana NHL:ssä kymmenen runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Myös kauden 2016–2017 hän pelasi suurimmaksi osaksi farmissa. Lindbohmille kertyi kauden aikana NHL:ssä seitsemän runkosarjaottelua ilman tehopisteitä.
Kesällä 2017 Lindbohm kävi olkapääleikkauksessa, jonka myötä hänen sopimusneuvottelunsa pitkittyivät. Lindbohm sai Bluesin lisäksi tarjouksia myös Euroopasta, mm. Ruotsista, mutta päätyi lopulta syyskuussa 2017 tekemään Bluesin kanssa vuoden mittaisen, kaksisuuntaisen ja 650 000 dollarin arvoisen jatkosopimuksen. Seura asetti hänet harjoitusleirin päätteeksi siirtolistalle, mutta koska mikään toinen NHL-seura ei napannut Lindbohmia vuorokauden kuluessa, Blues lähetti hänet farmiin. Lindbohm nousi kaudella 2017–2018 Wolvesin varakapteeniksi. Hän pelasi 23 ottelua, kunnes Lindbohmin kausi päättyi jo joulukuussa leikkaushoitoa vaatineen olkapäävamman vuoksi.
Ura > Seuraura > Siirtyminen Sveitsiin

Kaudeksi 2018–2019 Lindbohm siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Sveitsin National Leaguen Lausanne HC:hen. Toukokuussa 2019 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2019–2020 Lindbohm oli kahdeksalla osumallaan Lausannen eniten maaleja tehnyt puolustaja. Hän jakoi myös kolmella osumallaan Mestarien liigan puolustajien maalipörssin voiton viiden muun pelaajan kanssa.
Lindbohm siirtyi kaudeksi 2020–2021 jatkamaan National Leaguen pelejään vuoden mittaisella sopimuksella EHC Bielin riveihin. Lokakuussa 2020 hän sai koronavirustartunnan, jonka myötä Lindbohm joutui pariksi viikoksi karanteeniin. Altistumisten myötä myös Bielin neljä seuraavaa ottelua siirrettiin.
Ura > Seuraura > Sopimus Jokereihin

Kaudeksi 2021–2022 Lindbohm palasi kaksivuotisella KHL-sopimuksella Jokereihin. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Helmikuussa 2022 Jokerit purki Lindbohmin sopimuksen joukkueen kauden päätyttyä ennenaikaisesti Venäjän hyökättyä Ukrainaan.