Itävallan historia 1918–1945
Ensimmäinen tasavalta > 1920- ja 1930-luku

Itävallan perinteiset ruuan ja hiilen lähteet olivat jääneet uusien rajojen taakse, ja maa kärsi taloudellisesta syrjäytyneisyydestä. Jopa sen kyky tulla toimeen omillaan oli kyseenalainen. Sovittuaan rauhansopimuksesta ja perustuslaista SDAP:n ja CSP:n hallitusyhteistyö kariutui. Lokakuun 1920 parlamenttivaalitkaan eivät luoneet pohjaa vakaalle hallitukselle. CSP lisäsi äänimääräänsä 41,8 prosenttiin ja SDAP vajosi 36,0 % ja nationalistit 17,2 %.[lähde? ] Seipel yritti koota porvarillisen kokoomushallituksen, mutta nationalistit eivät olleet valmiita asettamaan syrjään ideologisia erimielisyyksiään. Neutraalit ja heikot hallitukset hallitsivat maata seuraavan kaksi vuotta.
Vuonna 1922 Seipel otti kanslerin (pääministerin) aseman. Käyttämällä hyväksi Euroopan poliittista tilannetta ja hyväksymällä uuden kiellon liittyä Saksaan hän sai ulkomaanlainoja maan talouden vakauttamiseksi. Valuutan ja valtiontalouden saaminen raiteilleen ei tuonut apua periaatteellisiin talouden ongelmiin. Sosiaaliset vaikutukset olivat suuret kun valtion sosiaalimenoja jouduttiin karsimaan ja veroja nostamaan.
Otto Bauer, SDAP:in johtaja piti puolueensa eristyksissä alkuperäisen SDAP–CSP-liiton kaaduttua. Hänen käsityksenä oli, että sosialistisen puolueen luonnollisin paikka oli oppositiossa porvarillisen demokratian aikana. Näin Seipelistä tuli Itävallan politiikan johtohahmo läpi koko 1920-luvun, vaikka hän ei toiminutkaan koko aikaa kanslerina. CSP ei kyennyt parlamentaariseen enemmistöön Nationalratissa ja SDAP saavutti lisäkannatusta, vuonna 1927 41 % CSP–nationalistien hallituksen 55 % vastaan.[lähde? ] Wien, joka oli saanut 1920 perustuslaissa maakunnan aseman, oli SDAP:in vahvin tukialue. Sosiaalidemokraattien hallitseman kaupunginvaltuusto pyrki tekemään terveydenhuolto- ja asuntorakennusohjelmilla ja työläiskulttuurilla ”punaisesta Wienistä” esikuvan koko Itävallalle.
CSP oli ottanut haltuunsa ja lopettanut SDAP:in hallitseman Volkswehrin 1922 kun perinteisempi armeija oli perustettu. SDAP vastasi perustamalla tasavaltalaiset suojelujoukot (Republikanischer Schutzbund), joissa oli 80 000 hyvin aseistettuja ja koulutettua jäsentä 1930-luvun alussa. Merkittävämpi poliittinen vaikutusvalta oli maakuntakohtaisilla suojeluskunnilla Heimwehr ja Heimatschutz. Nämä eivät olleet minkään puolueen alaisia ja niiltä puuttui muu yhteinen ideologia kun marxisminvastaisuus. Vuoteen 1927 asti ne eivät olleet merkittävä poliittinen voima ja monet, mukaan lukien Seipel, pitivät niitä tärkeänä vajaalukuista armeijaa ja poliisivoimia täydentävänä reservinä. 1920-luvun lopulla Heimwehr sai ideologista voimaa Italian fasismista. Steiermarkin Heimwehria lukuun ottamatta ne eivät kuitenkaan pystyneet selvittämään erimielisyyksiään Itävallan natsien kanssa. Tästä syystä Heimwehrin johtaja, ruhtinas Ernst Rüdiger von Starhemberg, perusti Heimwehrin poliittisen siiven, Heimatblocin, 1930.
Vuoden 1930 parlamenttivaaleissa CSP koki kovan takaiskun ja sai vain 66 paikkaa SDAPin 72 vastaan. Heimatbloc sai seitsemän CSP:n menettämää paikkaa. CSP–nationalistit koalitio oli hajonnut 1920-luvun lopulla, mutta uusi hallitus koottiin CSP:n, nationalistien ja maaseudun Landbundin kesken. Innokkaana lisäämään kannatustaan, hallitus alkoi neuvottelut Saksan kanssa tulliliitosta maaliskuussa 1931. Kun Ranska kuuli neuvotteluista, se reagoi niihin välittömästi julistamalla ne Saksan–Itävallan yhdistymisen kiellon vastaisiksi. Vakavan diplomaattisen painostuksen alla Saksa ja Itävalta luopuivat aikeistaan, mutta eivät ennen kuin Ranskan taloudellinen painostus oli kaatanut Itävallan suurimman pankin Creditanstaltin kesäkuussa 1931.
Tämän ulkopoliittisen ja taloudellisen katastrofin jälkeen Seipel pyrki muodostamaan uuden CSP:n ja SDAP:n hallituksen, mutta torjuttiin. Ilman muita vaihtoehtoja CSP:n ja nationalistien kokoomushallitus uusittiin. Saksan natsien poliittisen voiman kasvu ja suuren laman aiheuttaman työttömyyden kasvu 280 000:sta vuonna 1929 600 000 vuonna 1933 johtivat poliittiseen uusjakoon Itävallassa.[lähde? ] Keväällä 1932 Itävallan natsipuolueen kannatus kasvoi merkittävästi paikallisvaaleissa. Vaikka CSP menetti tärkeitä kannatusalueitaan, kansallismieliset puolueet kärsivät eniten, etenkin Saksan natsien riemuvoittojen jälkeen alkuvuodesta 1933. Itävallan vaaleista tuli kolmen puolueen, CSP:n, SDAP:n ja natsipuolueen kamppailu.