Mao Zedong
Elämä > Kansantasavallan ensimmäiset vuodet (1949–1953)

Kansantasavallan ensimmäisenä tavoitteena oli ulottaa valtansa koko maahan ja vakauttaa olosuhteet. Tiibet ”vapautettiin” 1950–1951 ja liitettiin Kiinan kansantasavaltaan autonomisena alueena. Manner-Kiinan viimeiset Kuomintangin joukot antautuivat 1954.
Joulukuussa 1949 Mao matkusti Neuvostoliittoon hieromaan sopua Stalinin kanssa. Vierailun alussa vietettiin Stalinin 70-vuotispäiviä, joista Mao sai kunniapaikan isännän vierellä. Kaksi kuukautta kestäneen vierailun päätteeksi Kiina ja Neuvostoliitto solmivat yhteistyösopimuksen, ja Stalin lupautui antamaan Kiinalle talousapua. Neuvostoliitto ryhtyi myös boikotoimaan Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöksentekoa protestina sille, että Kiinan jäsenyys YK:ssa oli edelleen Tšiangin hallituksella. Sopimus oli muodollisesti tasaveroinen, mutta kulissien takana Mao joutui tekemään useita myönnytyksiä Stalinille. Mao, joka oli odottanut saavansa Stalinilta tunnustuksen Kiinan voittamisesta kommunismille, ei unohtanut Neuvostoliitossa saamaansa yliolkaista kohtelua.
Vuosikymmenen vaihteessa Kiinan kommunistit toteuttivat maailmanhistorian suurimman maareformin, jossa suurmaaomistajien ja luostarien viljelysmaat jaettiin pienviljelijöille ja tilattomalle väestölle. Yksittäisen viljelijän näkökulmasta lisäys ei ollut kovin suuri, mutta se riitti nostamaan miljoonat kiinalaiset köyhyydestä. Yhteiskunnalliset ja taloudelliset olot vakiintuivat. Kansantasavallan alkuvuosina valtaa oli hajautettu useille puolueille, ja talouspolitiikka muistutti sekataloutta. Pragmaattinen hallinto ja Kuomintangin kaudella valtavaksi paisuneen korruption suitsiminen tekivät KKP:n vallasta varsin suositun. Menetelmät olivat kuitenkin raakoja. Maan uusjako toteutettiin väkivallalla uhkaamalla, ja vuoteen 1952 mennessä maauudistus oli vaatinut 2–5 miljoonaa ihmishenkeä. Mao osallistui henkilökohtaisesti ”vastavallankumouksellisten tukahduttamiskampanjan” suunnitteluun: vähäisiin rikoksiin syyllistyneitä tuli nöyryyttää julkisesti ja vakaviin rikoksiin syyllistyneet ampua. Kaaderien surmaamisen hän periaatteessa kielsi, mutta käytännössä hyväksyi itsemurhaan painostamisen. Kesällä 1952 Mao ilmoitti, ettei porvaristo enää ollut proletariaatin liittolainen vaan luokkataistelun päävihollinen.
Lokakuussa 1950 Pohjois-Korean johtaja Kim Il-sung pyysi Maolta apua Korean sodassa, joka oli kääntynyt kommunisteille tappiolliseksi. Mao oli alkuun kahden vaiheilla ja pyysi Neuvostoliitolta kalustoa ja apua Kiinan ilmatilan suojaamiseen, mihin Stalin suostui. Lokakuusta 1950 lähtien kiinalaiset joukot osallistuivat aktiivisesti sodankäyntiin Koreassa. Alkumenestyksen innoittamana Mao alkoi vaatia koko Korean valloittamista ja Yhdysvaltain joukkojen häätämistä niemimaalta. Kesällä 1951 sota jumiutui pattitilanteeksi, mutta aselepo astui voimaan vasta kaksi vuotta myöhemmin. Yhteensä Koreassa palveli miljoonia kiinalaisia sotilaita. Mao menetti sodassa poikansa Anyingin, joka haudattiin Pjongjangiin. Tuloksettomuudestaan huolimatta sota yhdisti kiinalaiset ulkoista vihollista vastaan. Mao ansaitsi viimein myös Stalinin kunnioituksen, ja entisissä siirtomaissa häneen alettiin suhtautua kolonialismin vastaisen taistelun sankarina.