stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Astrid (laiva)
Historia

Astrid on rakennettu Valter Gustafssonin tekemän puolimallin mukaan Kardragissa, tulevan laivurin Hugo Eklundin rannassa. Yhtiökumppaniksi tuli Birger Björklund, joka toimisi masinistina ja jonka vaimon nimi Astrid tulisi myös laivan nimeksi.lähde? Kolmantena oli Hjalmar Lindholm. Kun laiva oli laskettu vesille vuonna 1947, he operoivat sitä kuljettaen pääosin puutavara ja propsilasteja aina vuoteen 1952.
Aluksessa oli 38 hevosvoimainen Björneborgs Mekaniska Werkstadin (B.M.W) valmistama Olympia-merkkinen hehkukuulamoottori.
Vuonna 1952 Söderströmin veljekset Sipoosta, Ragnar ja Alvar ostivat Astridin ja jatkoivat rahdin ajamista aina vuoteen 1969. Lastit olivat alkuvaiheessa puutavara painoitteisia, usein halkolasteja, johon Astrid soveltui hyvin kokonsa ja muotonsa ansiosta. Rahtikauden loppuvaiheessa myös Astridin lastit, muiden porvoolaiskaljaasien tapaan, keskittyivät hiekan kuljettamiseen Porvoon maalaiskunnasta Helsinkiin.
Söderströmin veljekset asensivat Astridiin Callesenin dieselin, joka oli teholtaan 73 hevosvoimaa.
Rahtien kysynnän vähennettyä ja siirryttyä suuremmille teräksisille aluksille, Astrid myytiin nykyisille omistajille, suoraan rahdin ajosta koulupurjehduskäyttöön. Aluksen lastiruumaan rakennettiin asuintilat nuorille koulutettaville. Kasvavien ylläpito- ja kunnostuskustannuksien takialähde? Astrid alkoi tehdä myös tilauspurjehduksia ja jatkoi koulupurjehduksien tekemistä muun muassa osallistumalla useisiin The Tall Ships’ Races -tapahtumiin Itämeren alueella.
Muuta

Astridissa on poikkeuksellisesti ollut mastot pystyssä myös koko rahdinajon ajan. Usein muissa Porvoon kaljaaseissa ja hiekkajaaloissa rahdinajon aikana takila riisuttiin lähes kokonaan pois.
Astrid valittiin ensimmäisten alusten joukossa Suomen Museoviraston ylläpitämään Perinnelaivarekisteriin vuonna 1994.
Astrid on esiintynyt useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa, kuten Onnellisten laiva.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Astrid (laiva) Wikimedia Commonsissa
Onnellisten laiva Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pertti Aula

Pertti Päiviö Aula (9. kesäkuuta 1936 Helsinki – 18. tammikuuta 2021 Helsinki) oli Turun yliopiston lääketieteellisen genetiikan professori.
Aula kirjoitti ylioppilaaksi 1954, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1961 ja väitteli lääketieteen tohtoriksi 1965 Helsingin yliopistossa. Hänen työuransa alkoi Helsingin yliopistollisen keskussairaalan (HYKS) Lastentautien klinikalla, jossa hän toimi apulaislääkärinä 1965–1969. Vuosina 1966–1967 hän työskenteli Yhdysvalloissa hankkiakseen lisää alansa tietämystä.  Aula valmistui lastentautien erikoislääkäriksi 1969 ja työskenteli apulaisopettajana 1970–1971. Hän perusti Lastentautien klinikalle kromosomilaboratorion, jossa pyrittiin selvittämään synnynnäisten kehityshäiriöiden syitä. Aulan toinen tutkimusala oli syövän syntymekanismien selvittäminen tutkimalla virusten vaikutuksia kromosomeihin.
Suomen Akatemian vanhempana tutkijana Aula toimi vuodet 1971–1978 ja Naistentautien klinikan sikiötutkimusyksikön vastaavana lääkärinä 1978–1986. Klinikan lääketieteellisen genetiikan erikoislääkärinä hän oli ensimmäinen henkilö Suomessa, joka alkoi tutkia geneettisiä muutoksia lapsiveden soluissa, kun oli havaittu että sellainen on mahdollista. Vuosina 1981–1982 Aula työskenteli vierailevana professorina New Yorkissa Yhdysvalloissa. Vuonna 1986 Aula valittiin Turun yliopiston lääketieteellisen genetiikan apulaisprofessoriksi ja hän keskittyi opetustyöhön ja tutkimukseen. Professorin virkaan Aula valittiin 1997 ja hän jäi eläkkeelle 2001. Aulalla on yli sata tieteellistä julkaisua lääketieteellisestä genetiikasta.
Julkaisuja

Virus-associated chromosome breakage: a cytogenetic study of chickenpox, measles and mumps patients and of cell cultures infected with measles virus.  (Väitöskirja Helsingin yliopisto)   nro 89 Helsinki:  Suomalainen tiedeakatemia, 1965.  ISSN 0066-1988  (englanniksi)
Lauri A. Aaltonen (et.al, kirjoittaja), Pertti Aula, Helena Kääriäinen & Jaakko Leisti (toimittajat): Perinnöllisyyslääketiede. 2. uudistettu painos. Duodecim, 2002. ISBN 951-656-081-4.
Ryan Searle

Ryan Searle (s. 21. lokakuuta 1987), lempinimeltään ”Heavy Metal”, on englantilainen dartsinpelaaja. Hän on helmikuussa 2025 PDC:n maailmanlistalla sijalla 18. Searlella on ollut PDC:n kiertuekortti vuodesta 2017.
Searle eteni vuoden 2021 Players Championship Finalsin loppuotteluun, jossa hän hävisi Peter Wrightille. Hän on voittanut kuusi Players Championship -turnausta.
Apartheid

Varhaishistoria
(–1652)
Siirtomaakausi
(1652–1880)
Ensimmäinen buurisota
(1880–1881)
Toinen buurisota
(1899–1902)
Etelä-Afrikan unioni
(1910–1962)
Apartheid
(1948–1991)
Apartheid-järjestelmän purkaminen
(1990–1994)
Etelä-Afrikka apartheidin jälkeen
(1994–)
Kyltti Durbanin hiekkarannalla vuonna 1989. Sen mukaan ainoastaan valkoiset voivat käyttää rantaa.
Apartheid (suom. erillisyys) tarkoittaa Etelä-Afrikan unionissa ja tasavallassa vuodesta 1948 1990-luvun alkupuolelle harjoitettua rotuerottelupolitiikkaa, jossa maan väestö jaettiin valkoisiin, mustiin, intialaisiin ja värillisiin (jotka olivat pääasiassa maahan tuotujen malaijiorjien ja mustien jälkeläisiä). Apartheid oli laillistettua rotusortoa.
Etelä-Afrikan apartheidin ideologiset juuret olivat 1800-luvun loppupuolella kehitetyissä rotuopeissa. Lisäksi sen syntyyn vaikutti afrikaanerien pääuskonnon, hollantilaisen reformoidun kirkon, piirissä syntynyt näkemys afrikaanerien muodostaman Volkin jumalallisesta oikeudesta Etelä-Afrikkaan. Rotuerottelun tarkoituksena oli myös säilyttää valkoisten etuoikeutettu sosiaalinen ja taloudellinen asema ja varmistaa halvan mustan työvoiman saatavuus maan kaivosteollisuudelle.
Etelä-Afrikassa valkoiset olivat monilla tavoilla etuoikeutetussa asemassa jo 1800-luvulla. Varsinainen apartheid-järjestelmä kehitettiin kuitenkin vasta 1950-luvun aikana säätämällä lukuisia eri lakeja. Nämä lait liittyivät yleensä johonkin akuuttiin valkoista ylivaltaa uhanneeseen tilanteeseen, eikä niiden yhteisvaikutuksia ollut mietitty. Tämän vuoksi lait aiheuttivat lukuisia ei-toivottuja vaikutuksia ja ristiriitoja, jotka alkoivat ilmetä etenevässä määrin 1960-luvun kuluessa. Esimerkiksi bantuopetuksen tarkoituksena oli tuottaa kuuliaisia afrikkalaisia työläisiä, jotka oli opetettu uskomaan, etteivät he ansainneet yhteiskunnassa kuin palvelijan roolin. Sen sijaan se tuottikin nuoria aktivisteja, jotka ymmärsivät, ettei heillä ollut mitään menetettävää vastustaessaan hallitusta väkivaltaisesti.
Apartheid-järjestelmän keskeinen piirre oli niin sanottu ”suurapartheid”. Siinä eri roturyhmille pyrittiin luomaan omat itsenäiset kotimaansa, joissa niiden oli määrä ”kehittyä itsenäisesti”. Etelä-Afrikkaan perustettiin kymmenen mustien kotimaata eli bantustania. Myös asuinalueet, rakennukset, palvelut ja julkiset tilat luokiteltiin rotujen mukaan.
Historia

Vaikka apartheid-politiikkaa ryhdyttiin virallisesti toteuttamaan Etelä-Afrikassa vuonna 1948, oli maassa harjoitettu rotusyrjintää jo paljon aikaisemmin. Etelä-Afrikan valkoinen asutus sai alkunsa hollantilaisten perustaessa Hyväntoivonniemelle vuonna 1652 siirtokunnan, jonka talous perustui Itä-Afrikasta ja Kaakkois-Aasiasta tuotuihin orjiin. Brittiläisen imperiumin kiellettyä orjuuden 1830-luvulla rotusyrjintä jatkui toisin muodoin sekä brittien että buurien hallitsemilla alueilla.
Historia > Rotuerottelupolitiikka luodaan 1910–1948 > Afrikaanerinationalismi

Louis Bothan ja Jan Smutsin vietyä Etelä-Afrikan ensimmäiseen maailmansotaan Ison-Britannian rinnalle alkoi J.B.M. Hertzogin vuonna 1914 perustaman Kansallispuolueen (National Party, NP) kannatus nousta. Puolue edusti erityisesti maan köyhemmistä osista kuten Oranjesta kotoisin olevia afrikaaneripienviljelijöitä ja -teollisuustyöläisiä sekä koulutettua väkeä, joka koki itsensä syrjityksi englanninkielisten valkoisten taholta. Monet afrikaanerit olivat edelleen katkeria brittijoukkojen buurisotien aikana tekemistä julmuuksista ja tunsivat sympatiaa Saksaa kohtaan. Kansallispuolue sai vuoden 1915 vaaleissa yli puolet heidän äänistään ja nousi johtavaksi puolueeksi parlamentissa vuonna 1924 muodostaessaan koalitiohallituksen työväenpuolueen kanssa. Kansallispuolue painotti afrikaanerien omaa kansallista identiteettiä ja sen vaikutuksesta joukko koulutettuja afrikaanereita, muun muassa hollannin reformoidun kirkon pappeja, perusti vuonna 1918 salajärjestön Broederbond eli veljeskunta, joka hyväksyi jäsenikseen vain afrikaanereita.
Hitlerin noustua valtaan Saksassa vuonna 1933 perustivat kansallissosialismin kannattajat Broederbondin myötävaikutuksella musta- ja harmaapaitajärjestöjä ”taistelemaan kommunismia vastaan”. Broederbond organisoi myös partiolaisia jäljittelevän voortrekker-liikkeen afrikaanerinuorisolle. Sen suuri voimannäytös oli vuonna 1938 järjestetty alkuperäisten voortrekkereiden satavuotisjuhla, joka huipentui Voortrekker-monumentin peruskiven muuraukseen Pretorian liepeillä. Järjestön tavoite oli tehdä Etelä-Afrikasta valkoinen, afrikaanerien johtama tasavalta, joka pysyisi puolueettomana Ison-Britannian ja Saksan välisissä konflikteissa. Voortrekker-juhlallisuuksien myötä perustettiin myös Ossewabrandwag-liike (OB, härkävankkurivartijat), joka muodostettiin Saksan kansallissosialistisen liikkeen mallin mukaan. Järjestön 300 000 jäsentä vannoivat uskollisuutta kansalle (volk) ja kansanjohtajalle (volksleiter). Järjestön jäsenmäärä kasvoi merkittävästi, kun Jan Smuts vei Etelä-Afrikan toiseen maailmansotaan jälleen Ison-Britannian rinnalle, mitä Kansallispuolue vastusti. Sotaan osallistuminen jakoi afrikaanereita syvästi: jotkut jopa aloittivat sabotaasikampanjan sotaponnisteluja vastaan. Muun muassa Etelä-Afrikan tuleva pääministeri John Vorster vangittiin sodanvastaisen ja kansallissosialistista Saksaa tukevan toimintansa vuoksi.
Historia > Vastarinnan radikalisoituminen

Toisen maailmansodan aikana joukko nuoria ANC:n jäseniä, muun muassa Oliver Tambo, Nelson Mandela ja Walter Sisulu perustivat ANC:n nuorisojärjestön CYL:n (engl. Congress Youth League) tarkoituksenaan aktivoida ja radikalisoida järjestöä. 1940-luvun lopulla he osittain Mahatma Gandhin johtaman Intian itsenäisyystaistelun innoittamana ehdottivat järjestön ottavan käyttöön lakot, boikotit ja kansalaistottelemattomuuden. Vuonna 1949 CYL:n onnistui syrjäyttää ANC:n entinen puheenjohtaja Alfred Xuma, joka suhtautui uuteen strategiaan kielteisesti ja ANC:n johtoon nousi James Moroka. Lisäksi kolme CYL:in edustajaa (Tambo, Sisulu ja Mandela) valittiin ANC:n toimeenpanevaan komiteaan. Kansallispuolueen vaalivoiton jälkeen vuonna 1949 ANC hyväksyi uuden toimintaohjelman ja uudenlainen vastarinta alkoi. Myös Etelä-Afrikan kommunistinen puolue, SACP, organisoi yleislakon toukokuussa 1950.
Historia > Vastarinnan radikalisoituminen > Kommunismin hävittämislaki

Hallituksen vastaus lakkoihin ja vastarintaan oli nopea ja kovakourainen. Poliisi ja sotilaat pakottivat työläiset töihin. Johannesburgissa 18 ihmistä kuoli poliisin avattua tulen muun muassa Alexandrian kaupunginosassa. Kukistaakseen vastarinnan hallitus myös sääti uuden kommunismin hävittämislain (Suppression of Communism Act) jossa kommunistinen puolue kiellettiin. Laissa kommunismi määriteltiin ”toiminnaksi, jonka tarkoituksena on aikaansaada mikä tahansa poliittinen, teollinen, sosiaalinen tai taloudellinen muutos unionissa epäjärjestystä tai häiriötä edistämällä..tai joka lisää vihamielisyyttä eurooppalaisten ja ei-eurooppalaisten rotujen välillä”. Laki antoi oikeusministeriölle oikeuden kerätä luetteloita kommunistisina pidettyjen järjestöjen jäsenistä ja antamaan näille, yleensä viideksi vuodeksi kerrallaan, ”pannamääräyksen”. Pannamääräyksen saanut henkilö ei saanut esiintyä julkisesti ja hänen asumistaan ja liikkumistaan rajoitettiin. Oikeusministerille myönnettiin lisäksi oikeus julistaa mikä hyvänsä yhteisö laittomaksi ja takavarikoida sen varat. Hänellä oli lisäksi oikeus kieltää julkiset kokoontumiset, jotka ”edistivät kommunismia”. Kommunismin hävittämislakia käytettiin lähes kaiken hallitukseen kohdistuneen kritiikin vaimentamiseen.
Hallitus ei kuitenkaan onnistunut kukistamaan apartheidin vastustajia. Huhtikuussa 1952 ANC aloitti yhdessä SAIC:n ja sen johtajien Yusuf Dadoon ja M.P. Naickerin kanssa vastarintakampanjan, joka koostui lakoista ja työseisauksista. Hallitus vastasi kieltämällä opposition sanomalehtiä ja antamalla pannamääräyksiä liikkeen johtajille. Joulukuuhun mennessä 8 500 oli pidätetty pääasiassa Kapmaassa. Kampanjan aikana ANC:n suosio lisääntyi nopeasti ja sen jäsenmäärä kasvoi vuoden 1952 alun alle 7 000 jäsenestä vuoden lopun yli 100 000 jäseneen. Samalla liikkeen johto myös vaihtui: James Moroka erotettiin hänen myönnettyään kommunismin hävittämislain nojalla häntä vastaan nostetut syytteet, vedottua lieventäviin asianhaaroihin ja julkisesti sanouduttua irti ANC:n periaatteista. ANC:n puheenjohtajaksi nousi päällikkö Albert Luthuli.
Hallitus vastasi kampanjaan myös uudella lainsäädännöllä. Yleisen turvallisuuden laki vuodelta 1953 antoi sille oikeuden julistaa hätätilan ja tilapäisesti kumota minkä tahansa lain, jos se katsoi, että jokin toiminta uhkasi yleistä turvallisuutta ja järjestystä. Nämä hallituksen koventuneet otteet saivat oppositionkin harkitsemaan uudelleen aikaisempaa sitoutumistaan väkivallattomaan vastarintaan. ANC ryhtyi alustavasti varautumaan maanalaiseen toimintaan peläten sen julistamista laittomaksi. Vuonna 1952 Nelson Mandela julistettiin pannaan ja pannamääräystä pidennettiin useasti niin, että se jatkui yhtämittaisesti aina vuoteen 1965 asti.
Historia > Vastarinnan radikalisoituminen > Vapauden peruskirja

Pannamääräyksistä ja pidätyksistä huolimatta ANC:n, SAIC:n, Värillisten kansalliskongressin ja ammattijärjestöjen keskusliiton SACTU:n onnistui järjestää 25. - 26. kesäkuuta 1955 suuren kansankongressiksi kutsutun kokouksen pienessä Kliptownin kylässä lähellä Sowetoa. Kokoukseen osallistui yli 3 000 delegaattia. Sen tarkoituksena oli esitellä järjestöjen yhteinen näkemys uudesta, demokraattisesta Etelä-Afrikasta ja keskustelun pohjana oli useita viikkoja ennen kokouksen alkua valmisteltu Vapauden peruskirja (Freedom Charter). Poliisit hajottivat kokouksen 26. kesäkuuta ilmoittaen, että käynnissä oli maanpetos ja kirjasi kaikkien osallistujien nimet ja osoitteet muistiin. Seuraavana vuonna 156 kokoukseen osallistunutta, muun muassa Sisulu, Luthuli, Mandela ja Tambo, asetettiin syytteeseen maanpetoksesta. Hallitus sääti lisäksi kaksi uutta lakia, joilla maahan perustettiin sensuurivirasto, jonka tehtävä oli sensuroida Etelä-Afrikassa tuotettuja tai sinne tuotuja elokuvia, kirjoja ja muuta materiaalia.
Vaikka poliisit keskeyttivätkin kokouksen, lähes kaikki Vapauden peruskirjan pykälät ehdittiin hyväksyä sen aikana. Vapauden peruskirjan lähtökohtana oli, että Etelä-Afrikan tulisi olla roduton yhteiskunta, jossa millään kansanryhmällä ei olisi erityisoikeuksia tai -vapauksia. Kaikkia ihmisiä tulisi myös kohdella lain edessä tasavertaisesti ja maa tulisi jakaa niiden kesken, jotka viljelevät sitä. Vapauden peruskirjan mukaan kansan tulisi myös ”saada osuus maan varallisuudesta”, mikä usein, erityisesti Kansallispuolueen propagandassa, tulkittiin kaikkien maassa toimivien yritysten sosialisoimiseksi.
ANC:n johtajia vastaan käyty maanpetosoikeudenkäynti venyi viiden vuoden mittaiseksi. Samaan aikaan laaja vastarinta jatkui. Tuhannet ihmiset osallistuivat Witwatersrandissa linja-autoboikottiin, jolla vastustettiin matkalippujen hintojen nostamista. Etelä-Afrikan naisliitto (Federation of South African Women) järjesti mielenosoituksia uusia passilakeja vastaan, joilla passienkantopakko ulotettiin myös naisiin. Vuonna 1956 20 000 ihmisen mielenosoitus toimitti hallitukselle passilakien vastaisen vetoomuksen.
Historia > Vastarinnan radikalisoituminen > PAC:n synty ja Sharpevillen verilöyly

Vuonna 1959 joukko ANC:n joukkotoiminnan laihoihin tuloksiin kyllästyneitä aktivisteja ryhtyi kritisoimaan ANC:n johtajistoa liiallisista kompromisseista ja siitä, että yhteistyö muiden järjestöjen kanssa oli estänyt ANC:tä ajamasta täysipainoisesti mustien etuja. Robert Sobukwen johtama ryhmittymä pakotettiin pian eroamaan ANC:stä ja he perustivat uuden järjestön Pan-Africanist Congressin, PAC:n. Heti perustamisensa jälkeen PAC ryhtyi organisoimaan kampanjaa passilakeja vastaan. He kehottivat ihmisiä kerääntymään poliisiasemien eteen ilman passejaan ja vaatimaan poliisia pidättämään heidät. 21. maaliskuuta 1960 eräs tämänkaltainen mielenosoitus Sharpevillen townshipissä Johannesburgin eteläpuolella päättyi verisesti poliisien avattua tulen väkijoukkoon ja ampui 30 sekunnin aikana yli 700 laukausta väkijoukkoon tappaen 69 ja haavoittaen 186:ta. Suurinta osaa kuolleista ja haavoittuneista oli ammuttu selkään väkijoukon paetessa tulitusta. Tapahtuma aikaansai suuria protestimielenosoituksia, jotka huipentuivat 30 000 ihmisen mielenosoitukseen parlamenttitalon edessä Kapkaupungissa. Verwoerd vastasi mielenosoituksiin julistamalla hätätilan, pidättämällä 18 000 mielenosoittajaa ja julistamalla sekä ANC:n että PAC:n laittomiksi järjestöiksi.
Historia > Vastarinnan radikalisoituminen > Aseellinen vastarinta ja Rivonian oikeudenkäynti

Laittomaksi julistamisen jälkeen sekä ANC että PAC perustivat maanalaiset organisaatiot hallituksenvastaisen vastarinnan jatkamiseksi. Nelson Mandelan vuonna 1961 perustama ANC:n aseellinen siipi Umkhonto we Sizwe (suom. Kansakunnan keihäs), lyhyesti MK, aloitti pommikampanjan strategisia kohteita, kuten poliisiasemia ja voimalaitoksia vastaan pyrkien välttämään ihmisten vahingoittamista. PAC:n aseellinen siipi Poqo (suom. Puhdas), aloitti puolestaan terrorikampanjan afrikkalaisia hallituksen kanssa yhteistyössä olleita päälliköitä vastaan. Mandelan näkemyksen mukaan aseellisen kamppailun aloittaminen oli välttämätöntä, koska hallitus oli estänyt kaikki lailliset vastarinnan muodot.
Hallituksen oppositionvastaista kamppailua johtivat oikeusministeri John Vorster ja turvallisuuspoliisin johtaja kenraali Hendrik J. van den Bergh, jotka molemmat olivat nuoruudessaan kuuluneet Ossewabrandwagiin ja olleet toisen maailmansodan aikana vangittuna natsisympatioidensa takia. Merkittävin heidän läpiajamansa uusi laki oli vuoden 1963 asetus, jolla poliisille annettiin oikeus pidättää kuka hyvänsä korkeintaan 90 päiväksi ilman syytettä ja oikeutta tavata lakimiestä. 90 päivän päätteeksi poliisi saattoi pidättää saman henkilön välittömästi uudelleen 90 päiväksi ja toistaa tätä periaatteessa niin kauan kuin halusi. Samana vuonna hallitus sai merkittävän voiton vastarintaliikkeestä, kun sen onnistui pidättää kesäkuussa seitsemäntoista ANC:n ja Umkhonto we Sizwen johtajaa maatilalta Rivoniassa, läheltä Johannesburgia. Vuonna 1964 järjestetyssä niin kutsutussa Rivonian oikeudenkäynnissä heitä ja Mandelaa, joka oli jo vankilassa muista syytteistä, syytettiin maanpetoksesta. Kahdeksan, mukaan lukien Sisulu ja Mandela, tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Vuonna 1960 Nobelin rauhanpalkinnon saanut ANC:n puheenjohtaja Albert Luthuli laitettiin kotiarestiin Zulumaan maaseudulle kuolemaansa vuonna 1967 asti. Oliver Tambo pakeni Etelä-Afrikasta ja valittiin maanpaossa olleen ANC:n puheenjohtajaksi. Verwoerdin kuoltua värillisen parlamentin lähetin murhaamana nousi Vorster maan pääministeriksi vuonna 1966 erityisesti ANC:n murskaamisessa saavuttamillaan ansioilla.
Historia > Musta tietoisuus -liike ja Yhdistynyt demokraattinen rintama

Rivonian oikeudenkäynnin jälkeen apartheid-hallinnon vastainen toiminta oli tilapäisesti vähäisempää 1960-luvun ajan, koska merkittävimmät liikkeen johtajat olivat vangittu ja itse liikkeet joutuneet lähtemään maanpakoon tai siirtymään maan alle. Vastarinta alkoi uudelleen voimistua 1970-luvun alussa pääasiassa Steve Bikon perustaman Musta tietoisuus -liikkeen ansiosta. Musta tietoisuus -liike sai alkunsa uuden nuoren sukupolven piirissä, joka oli koko elämänsä ajan ollut Verwoerdin suunnitteleman bantuopetuksen piirissä. Kouluista ja muista oppilaitoksista tuli vastarinnan keskuksia.
Vuonna 1969 mustat yliopisto-opiskelijat, pettyneenä afrikkalaisten yhä huononevaan asemaan yhteiskunnassa, erosivat monirotuisesta NUSAS-opiskelijajärjestöstä (National Union of South African Students) ja perustivat oman afrikkalaisten opiskelijoiden järjestön SASO:n eli South African Student’s Organizationin. Steve Bikon, joka oli yksi SASO:n perustajista, mukaan mustien tuli tehdä itsestään voimakas ryhmä, joka ottaa oman paikkansa avoimessa yhteiskunnassa ja ettei mustat voineet tukeutua edes hyvää tarkoittavien valkoisten apuun taistelussaan apartheidia vastaan. Biko korosti myös, että mustien tuli myös muuttaa ajatteluaan ja päästä eroon heitä vaivanneesta alemmuuskompleksista ja aloittaa ”voimakas ruohonjuuritasolta lähtevä mustan tietoisuuden kehittäminen siten, että mustat oppivat esittämään oikeutetut vaatimuksensa.” Biko tuomitsi PAC:n ja ANC:n aloittaman väkivaltaisen vastarinnan ja katsoi, että kamppailussa tuli käyttää ainoastaan väkivallattomia keinoja.
Vuonna 1972 SASO ryhtyi järjestämään yliopistoilla lakkoja, jotka johtivat yli 600 opiskelijan pidätykseen ja järjestön kieltämiseen useilla kampuksilla. Vuonna 1974 SASO organisoi poliittisia tilaisuuksia, joissa juhlistettiin siirtomaavallan päättymistä Mosambikissa ja Angolassa sekä FRELIMO-liikkeen voittoa. Hallitus vastasi, kuten aikaisemminkin, väkivallalla ja pelottelulla. Biko sai pannamääräyksen vuonna 1973 ja pidätettiin vuonna 1974 syytettynä terrorismiin yllytyksestä ja lopulta vuonna 1975 SASO kiellettiin kaikissa mustien yliopistoissa. Biko käytti kuitenkin vuoteen 1976 asti jatkunutta oikeudenkäyntiään, kuten Mandela oli tehnyt kymmenen vuotta aikaisemmin, poliittisten näkemystensä esittämiseen ja levittämiseen.
Historia > Kohti muutosta

Etelä-Afrikka ajautui vuosien 1984 ja 1985 aikana kohti poliittista kaaosta, jota entisestään pahensi maan heikentynyt taloustilanne, kun maan tärkeimmän vientituotteen, kullan, maailmanmarkkinahinta kääntyi laskuun ja samalla tuontiöljyn hinta kallistui. ANC pyrki edistämään tätä sekasortoa kehottaen: ”Tehkää apartheidista toimimaton! Tehkää maasta mahdoton hallita!”. Vuoden 1985 aikana maan mustien alueiden apartheid-järjestelmän mukainen paikallishallinto käytännössä katosi kokonaan ja sen sijaan syntyi erilaisia yhteisöllisiä päätöksenteko- ja toimeenpanoelimiä, kuten katukomiteoita, asukasyhdistyksiä ja kansanoikeuksia.
UDF:n rinnalla merkittävimmäksi maan sisällä vaikuttaneeksi oppositionjärjestöksi nousi mustien ammattiyhdistysliikkeiden keskusjärjestö Congress of South African Trade Unions COSATU, jonka muodosti yli 30 erillistä ammattiyhdistystä ja yli 500 000 jäsentä. COSATU toimi Vapauden peruskirjan keskeisten periaatteiden puolesta ja toimi läheisessä yhteistyössä UDF:n kanssa. COSATU:n jäsenjärjestöt organisoivat laajoja apartheidia vastustaneita lakkoja ja lakoissa menetettyjen työpäivien määrä kolminkertaistui vuosien 1983 ja 1984 välillä ja edelleen kaksinkertaistui seuraavan vuoden aikana.
Maan lain ja järjestyksen ministerin Adriaan Vlokin mukaan Etelä-Afrikka oli ”anarkian ja verisen vallankumouksen” kynnyksellä ja Botha julisti maahan yleisen hätätilan poliisin murhaaman UDF-aktivistin, Matthew Goniwen, hautajaispäivänä 21. heinäkuuta 1985. Hätätilalain perusteella poliisille annettiin oikeus pidättää ihmisiä ilman syytteitä määräämättömäksi ajaksi ilman, että pidätetyillä oli oikeutta lakimieheen tai ilman että heidän perheenjäsenilleen ilmoitettiin pidätyksestä. Hallituksen oikeutta sensuroida sanomalehdistöä ja muita joukkotiedotusvälineitä laajennettiin entisestään. Poliiseja ja sotilaita sijoitettiin townshipeihin ja noin 8 000 UDF:n jäsentä pidätettiin. Erään tutkimuksen mukaan noin 85 % pidätetyistä kidutettiin vankilassa. Poliisin tuliaseiden käyttö mielenosoituksia vastaan lisääntyi ja yhteenotoissa kuoli vuonna 1984 100 ja vuonna 1985 jo yli 500 ihmistä.