stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johan Fredrik Aminoff
Suomen asiain komitean jäseneksi ja kreiviksi

Keisari kutsui Aminoffin vuonna 1811 Suomen asiain komitean jäseneksi Pietariin. Armfelt toimi vuonna 1812 alkaneen Venäjän ja Ranskan välisen sodan takia Venäjän keisari Aleksanteri I:n adjutanttina. Aminoff toimi komitean puheenjohtajana Armfeltin ollessa poissa Pietarista. Aminoffin ja Armfeltin välit tulehtuivat, koska Armfelt halusi siirtää Suomen pääkaupungin Turusta Helsinkiin. Aminoff kannatti Turun säilyttämistä Suomen pääkaupunkina. Armfelt menehtyi vuonna 1814, jonka jälkeen Aminoff toimi hetken aikaa komitean puheenjohtajana. Hän kuitenkin säilytti yhä keisarin suosion, ja vuoden 1819 Suomen-matkallaan tämä korotti hänet kreiviksi. Aminoffille tarjottiin vuonna 1821 Suomen asiain komitean puheenjohtajuutta, mistä hän kuitenkin kieltäytyi.
Turun Akatemian sijaiskanslerina

Sen sijaan hän toimi vuosina 1821–1827 Turun akatemian (nyk. Helsingin yliopisto) sijaiskanslerina. Tässä tehtävässä hän osoittautui taantumukselliseksi. Pyrkiessään estämään vapaamielisten aatteiden leviämisen hän sai aikaan muun muassa dosentti Adolf Ivar Arwidssonin erottamisen akatemiasta vuonna 1822. Aminoff vetäytyi tehtävästään Turun palon jälkeen ja vietti eläkepäivänsä omistamassaan Riilahden kartanossa.
Kartanonomistajana

Hän omisti Riilahden kartanon lisäksi vuosina 1818–1833 Sällvikin maatilan Pohjassa sekä 1818–1835 Bastön säteritilan Finströmissä Ahvenanmaalla. Lisäksi hän omisti kaksikymmentä osaketta Turun Seurahuoneesta.
Arvonimet

Presidentti (1823)
Kreivi (1819)
Salaneuvos (1811)
Vapaaherra (1808)
Ritarikunnat ja kunnianosoitukset

Nuuskarasia briljantein ja Venäjän keisari, Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I:n muotokuvalla (1821)
Miekkaritarikunta Suurristi (1808)
Miekkaritarikunta Komentajamerkki (1801)
Miekkaritarikunta Ritarimerkki (1789)
Nimikkokadut ja -paikat

Fredrikinkatu Helsingissä
Fredrikintori Helsingissä
Perhe

Aminoff oli naimisissa kolmesti, vuosina 1778–1789 vuorineuvoksen tytär Johanna Barbara Hisingerin, vuosina 1791–1794 vapaaherratar Fredrika Ruuthin ja vuodesta 1801 Eva Matilda Bruncronan kanssa. Kaksi ensimmäistä avioliittoa päättyivät eroihin, viimeinen puolison kuolemaan vuonna 1821. Aminoff sai ensimmäisestä avioliitostaan yhden ja viimeisestä yksitoista lasta. Yksi pojista oli juristi ja virka- ja valtiopäivämies Fredrik Aminoff. Kaksi hänen pojistaan lähti sotilasuralle, ja heistä Alexander Aminoff yleni everstiksi ja Adolf Aminoff yleni jalkaväenkenraaliksi asti. Kenraaliluutnantti ja kuvernööri Johan Fredrik Gustav Aminoff oli J. F. Aminoffin pojanpoika. Aminoff-suvun kreivillinen ja vapaaherrallinen haara polveutuvat J. F. Aminoffista.
Aminoff menehtyi 86-vuotiaana vuonna 1842. Hänet haudattiin Aminoff-suvun hautakappeliin, joka sijaitsee Bromarvin kirkon hautausmaalla. Arkkitehti Carl Ludvig Engel suunnitteli hautakappelin Aminoffin toiveiden mukaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Erik Naumann: Johan Fredrik Aminoff Svenskt Biografiskt Lexikon. Ruotsin kansallisarkisto.
Kotivuori, Yrjö: Johan Fredrik Aminoff. Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.
Kirjallisuutta

Charlotta Wolff: Johan Fredrik Aminoff – Kustaviaani kahdessa valtakunnassa. Otava, Helsinki 2022. ISBN 978-951-1-46555-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
East London

| East London Oos-Londen eMonti |
| --- | --- |
 East Londonin kaupungintalo.
Valtio:  Etelä-Afrikka
Provinssi:  Itä-Kap
Kunta:  Buffalo City
Perustettu:  1872
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  168,86 km²
Väkiluku (2011):  267 007
 – Väestötiheys:  1 581 as./km²
 – Metropolialue:  810 528
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
East London (afrikaansiksi Oos-Londen, xhosaksi Imonti) on kaupunki Etelä-Afrikassa Itä-Kapin provinssissa, Intian valtameren rannikolla.
East London on Buffalo Cityn kunnan keskus. Kaupungissa oli noin 270 000 asukasta vuoden 2011 väestönlaskennassa, kun koko Buffalo Cityn kunnan alueella asukkaita oli yli 810 000 vuoden 2016 arvioissa.
Maantiede

East London sijaitsee Etelä-Afrikassa Itä-Kapin provinssin kaakkoisosissa Intian valtameren rannikolla. Kaupunki on rakennettu Buffalojoen suulle.
Maantiede > Ilmasto

East Londonissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan lauhkea meri-ilmasto. Kesäisin on lämmintä ja sateista, talvisin on leutoa ja kuivempaa. Vuoden keskilämpötila on noin 18 °C ja keskimääräinen sademäärä 820 millimetriä. Helmikuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 22 °C. Viilein kuukausi on heinäkuu, jolloin keskilämpötila on noin 15 °C. Sateisin kuukausi on maaliskuu, jolloin sataa keskimäärin noin 100 millimetriä. Kesäkuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 36 millimetriä.
Historia

Brittiläiset kävivät alueella ensimmäisen kerran vuonna 1836, ja nimesivät alueen sataman Port Rexiksi. Sitä käytettiin varustustukikohtana seitsemännen xhosasodan aikana vuonna 1846, ja kaupunki sai alkunsa brittiläisestä Fort Glamorganin linnoituksesta, joka valmistui vuonna 1847. Samaan aikaan se tuli osaksi Kapmaata. 1850-luvun loppupuolella saksalaisia uudisasukkaita saapui runsaasti, ja East Londonista tuli kaupunki vuonna 1873 ja suurkaupunki vuonna 1914.
Talous

Nykyisin autoteollisuus on East Londonin suurimpia työllistäjiä. Siellä sijaitsee Mercedes-Benzin vuonna 1954 perustama tehdas, jossa on valmistettu vuosien varrella pariakymmentä Mercedes-mallia.
Kaupungissa on laajaa kalateollisuutta, ja sen teollisuus on monipuolista.
Talous > Liikenne

East Londonin lentoasema sijaitsee 10 kilometriä kaupungin keskustasta kaakkoon. Sieltä on päivittäisiä lentoja Kapkaupunkiin, Johannesburgin ja Durbaniin. Kaupungista on runsaasti linja-autolinjoja moniin lähialueen kaupunkeihin, ja siellä on taksipalveluita. East Londonissa sijaitsee rautateiden pääteasema, jonne juna kulkee kolme kertaa viikossa Johannesburgista Bloemfonteinin kautta.
Ollie Watkins

Watkins Manchester Unitedin ja Aston Villan välisessä Valioliigan ottelussa.
Oliver George Arthur "Ollie" Watkins (s. 30. joulukuuta 1995 Torquay) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pituudeltaan 180-senttimetrinen. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Aston Villaa.
Watkins pelasi Exeter Cityn junioreissa ja nousi edustusjoukkueeseen ensi kerran keväällä 2014. Exeterin edustusjoukkue pelasi tuolloin Englannin kakkosliigassa. Heinäkuussa 2017 Watkins siirtyi Brentfordiin, jossa hän pelasi kolmen kauden aikana vuoden 2020 nousukarsinta mukaan lukien 135 mestaruussarjan ottelua ja teki niissä 46 maalia. Kaudella 2019–2020 hän oli 25 maalillaan mestaruussarjan toiseksi paras maalintekijä. Syyskuussa 2020 Watkins siirtyi valioliigaseura Aston Villaan. Hän teki kauden 37 valioliigaottelussaan 14 maalia, joista ensimmäiset kolme voitokkaassa kotiottelussa hallitsevaa mestaria Liverpoolia vastaan. Viisi viikkoa myöhemmin hän teki kaksi maalia voitokkaassa vierasottelussa Arsenalia vastaan. Kaudella 2021–2022 hän pelasi Valioliigassa 35 ottelua ja teki 11 maalia. Seuraavalla kaudella hän pelasi 37 valioliigaottelua, joissa teki 15 maalia ja antoi kuusi maalisyöttöä. Tammikuun 21. päivästä lähtien hän teki kolmen kuukauden aikana 12 pelatussa valioliigaottelussa 11 maalia, joista kaksi ottelussa Newcastlea vastaan. Kaudella 2023–2024 hän oli avauskokoonpanossa yhtä vaille kaikissa valioliigaotteluissa. Hän teki 19 maalia, joista kolme Brightonia vastaan syyskuussa sekä kaksi Fulhamia vastaan helmikuussa, Lutonia vastaan maaliskuussa ja Brentfordia vastaan huhtikuussa. Lisäksi hän syötti 13 maalia. Konferenssiliigassa pelaamissaan kymmenessä ottelussa hän teki viisi maalia ja saman kilpailun karsintakierroksella hattutempun Hiberniania vastaan.
Watkins pelasi Englannin maajoukkueessa ensimmäisen kerran maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan ja teki ottelussa joukkueensa viidennen maalin. Ensimmäisen kerran hän oli avauskokoonpanossa maaliskuussa 2022 ystävyysottelussa Norsunluurannikkoa vastaan. Hän teki tuossakin ottelussa maalin. Kolmannen maajoukkuemaalinsa hän teki lokakuussa 2023 ystävyysottelussa Australiaa vastaan. EM-kilpailuissa 2024 hän tuli vaihdosta kentälle alkulohko-ottelussa Tanskaa ja välieräottelussa Alankomaita vastaan. Hän teki välierässä 2–1-voittomaalin 90. peliminuutilla. Watkins on pelannut heinäkuun 11.päivään 2024 mennessä 14 maaottelua ja tehnyt niissä neljä maalia.
Kauhukirjallisuus

Kauhukirjallisuus on kirjallisuuden laji, joka käsittelee kauhua herättäviä asioita tai olentoja. Usein tarkoituksena on herättää lukijassa samaa kauhun tunnetta, jota teoksen henkilötkin kokevat. Yliluonnolliset ilmiöt ovat perinteisesti käytetty teema, esimerkiksi kummitukset, vampyyrit ja ihmissudet. Kauhukirjallisuus ei kuitenkaan välttämättä sisällä yliluonnollisuuksia, vaan voi käsitellä esimerkiksi julmia rikoksia.
Varhainen kauhukirjallisuus

Kauhuteemoja on löydettävissä vanhimmista myyteistä ja kummitus-, vampyyri- yms. tarinat ovat kuuluneet kansanperinteeseen ympäri maailmaa. Grimmin veljesten kokoamat ja toimittamat kansansadut sisältävät kauhuelementtejä.
Modernin kauhukirjallisuuden juuret ovat 1700–1800-lukujen vaihteen englantilaisessa goottilaisessa romaanissa, joka liittyi kirjallisuuden romanttiseen suuntaukseen, kuvaten ihmismielen selittämätöntä ja pimeää puolta. Kauhufiktiota onkin kutsuttu myös kauhuromantiikaksi, mutta termi sopii huonosti suureen osaan uudempaa kauhua. Goottilaisen kauhun perusteoksena on pidetty Horace Walpolen The Castle of Otrantoa (1764). Goottilaiselle romaanille tyypillistä ovat kirotut paikat, suvussa kulkevat kiroukset, aaveet, hulluus jne. Tyylin nimi tulee siitä, että tarinat sijoitettiin usein (uus)goottilaisiin rakennuksiin. Mary Shelleyn Frankenstein, uusi Prometheus vuodelta 1818 on tunnettu goottilaisen romaanin muunnelma, joskin sitä on pidetty myös ensimmäisenä tieteisromaanina. Myöhäisempi goottilaisen romaanin perillinen on Bram Stokerin Dracula.
Goottilaisen romaanin suurelta osin korvasivat Englannissa viktoriaanisella kaudella lyhyet kummitustarinat, joiden mestariksi on mainittukenen mukaan? M. R. James ja parhaiksi tarinoiksikenen mukaan? Algernon Blackwoodin ”Pajut” ja Oliver Onionsin ”Kutsuva kaunokainen” (suomeksi antologiassa Englantilaiset aaveet).
Merkittävä kauhukirjallisuuden vaikuttaja 1800-luvulla oli Edgar Allan Poe, joka käytti goottilaistyyppistä kuvastoa ja kehitti kauhua enemmän psykologiseen suuntaan. Yliluonnollisuuksilla on vähän tai ei lainkaan osuutta Poen tarinoissa, muuten kuin symbolisessa merkityksessä. Poe otti myös paljon vaikutteita omasta elämästään. Poe on harvoja kauhukirjallisuutta kirjoittaneita, joilla on keskeinen asema myös valtavirtakirjallisuudessa. Kauhun vaikuttajana lähes yhtä merkittävä on H. P. Lovecraft, vaikka häntä ei valtavirtakirjallisuudessa pidetäkäänkenen mukaan? Poeen verrattavana.
Kauhukirjallisuus nykyisin

Eräänä kauhun nykyjuonteena on ollut äärimmäisen väkivallan tavoittelu (etenkin splatterpunk). Suuri osa nykykauhusta onkin hyvin väkivaltaista, mutta genrestä löytyy silti yhä muitakin ulottuvuuksia.
Nykyisistä kauhukirjailijoista varmasti tunnetuin on Stephen King, joka aloitti uransa vuonna 1974 ilmestyneellä Carrie–kirjallaan. Stephen Kingin ansioksi katsotaankenen mukaan? muun muassa kauhun tuominen perinteisiltä goottilaistyyppisiltä tapahtumapaikoilta (hautausmaat, vanhat linnat jne.) sivistyneen yhteiskunnan ja uuden teknologian keskelle. Clive Barker pyrki 1980-luvulla kirjoittamillaan Veren kirjoilla kauhun peruskliseiden kiertämiseen. Anne Rice on jatkanut vampyyriromaanin perinnettä aiempaa psykologisemmin. Thomas Harrisin Hannibal Lecteriä kuvaavat kirjat elokuvaversioineen ovat osaltaan vaikuttaneet siihen, että ”eksentrisistä” ja yliälykkäistä sarjamurhaajista on tullut nykyviihteessä jopa kliseenomaisia hahmoja.
Muita tunnettuja nykykauhukirjailijoita ovat muun muassa Dan Simmons, Joe R. Lansdale, Ramsey Campbell, R. L. Stine ja Peter Straub.
Kauhukirjallisuus Suomessa

Ensimmäinen suomalainen kauhuromaani oli vuonna 1851 julkaistu Axel Gabriel Ingeliuksen Det gråa slottet joka suomennettiin vuonna 1888 nimellä Harmaa linna. Sakari Topelius oli kirjoittanut kauhunovelleja jo 1840-luvulla ja 1859 ilmestyi hänen tunnettu romaaninsa Linnaisten kartanon viheriä kamari. Mika Waltari puolestaan kirjoitti aikanaan Poe-vaikutteisia kauhunovelleja nimimerkillä Kristian Korppi. Kotimaista nykykauhua edustavat muun muassa Boris Hurtta ja Kari Nenonen.
Ensimmäinen akateeminen kauhuromantiikan tutkimus Suomessa lienee kirjallisuudentutkija Eino Railon väitöskirja Haamulinna, joka tarkastettiin Helsingin yliopistossa 1925. Alaotsikkona on Aineistohistoriallinen tutkimus Englannin kauhuromantiikasta. Vuonna 2007 ilmestyi Jukka Sarjalan teos Salonkien aaveet, joka käsittelee Suomen varhaista kauhukirjallisuutta.
Kirjallisuutta

Bengtsson, Niklas: Kauhua ja kirmailevia kummituksia: Kotimaisen kauhun varhaisia vaiheita ja 90-luvun kauhukirjallisuutta.  Helsinki:  BTJ Kirjastopalvelu, 2001.  ISBN 951-692-497-2
Halme, Jukka & Nummelin, Juri (toim.): Ulkomaisia kauhukirjailijoita.  Helsinki:  BTJ Kirjastopalvelu, 2005.  ISBN 951-692-595-2
Hänninen, Harto & Latvanen, Marko: Verikekkerit: Kauhun käsikirja.  (2. uudistettu painos)  Helsingissä:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-14031-0
Matilainen, Hanna: Mitä kummaa! Opas kotimaiseen spekulatiiviseen fiktioon.  Helsinki:  Avain, 2014.  ISBN 978-952-304-024-3
Nummelin, Juri: Kuoleman usvaa ja pimeyttä - Suomalaisen kauhukirjallisuuden historia.  Oppian, 2020.  ISBN 978-951-877-087-2
Sarjala, Jukka: Salonkien aaveet: Varhaisin kauhuromantiikka Suomen kirjallisuudessa.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-933-3
Savolainen, Matti & Mehtonen, Päivi (toim. ): Haamulinnan perillisiä: Artikkeleita kauhufiktiosta 1760-luvulta 1990-luvulle.  Helsinki:  Kirjastopalvelu, 1992.  ISBN 951-692-295-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Horror Writers Association (englanniksi)
Frans Mäyrä: Nopea viillos kauhuun. Ulkomaisia kauhukirjailijoita -teoksen esipuhe, luonnosversio. (PDF)
Edgar Allan Poe
Benedict Biscop

Benedict Biscop
Benedict Biscop, myös Benet Biscop tai Biscop Baducing, (n. 628 Northumbria – 12. tammikuuta 689/690 Wearmouth) oli Wearmouthin St. Peterin luostarin ja Jarrowin St. Paulin luostareiden perustaja ja ensimmäinen apotti. Häntä pidetään Englannin benediktiiniläisen luostarilaitoksen isänä.
Benedict Biscop oli ylhäistä syntyperää, ja hän oli Northumbrian kuninkaan Oswiun thane (thegn) ennen kuin hän hylkäsi maallisen elämän vuonna 653. Hän matkusti samana vuonna Roomaan. Toisen Rooman matkansa jälkeen hänestä tuli munkki Ranskan Lérinsissä vuonna 666/667, ja hän otti nimekseen Benedict.
Benedict matkusti Roomaan uudestaan ja oleskeli siellä 668–669, ja saattoi Canterburyn arkkipiispaksi vihityn Theodoros Tarsoslaisen Englantiin. Vuonna 669 Benedict nimitettiin Canterburyn Pyhän Pietarin ja Paavalin luostarin apotiksi. Hän teki neljännen matkansa Roomaan vuonna 671 saadakseen ohjeet luostarin säännöiksi. Vuonna 674 Benedict rakennutti Northumbrian kuninkaan Ecgfrithin lahjoittamalle maalle Wearmouthiin Pyhän Pietarin luostarin, jossa ryhdyttiin noudattamaan benediktiinien luostarisääntöä. Vuonna 678 Benedict matkusti jälleen Roomaan luostarin priori Ceolfrithin kanssa. He palasivat Englantiin mukanaan kirkkomusiikin opettaja. Vuonna 682 Benedict rakensi Pyhän Paavalin luostarin Jarrowiin. Benedict palasi Roomaan vuonna 687.
Toistuvat vierailut Roomaan auttoivat Benedictiä keräämään suurenmoisen kokoelman käsikirjoituksia, reliikkejä ja kuvia, jotka hän lahjoitti perustamilleen luostareille. Näiden lahjoitusten avulla luostareista kehittyi 600–700-luvulla kristillisen oppineisuuden kukoistavimpia keskuksia läntisessä Euroopassa. Benedictin oppilaisiin lukeutui maineikas historioitsija Beda Venerabilis, joka pystyi kirjoittamaan kuuluisat teoksensa Benedictin kokoaman kattavan kirjaston ansiosta. Bedan kirjoittama Historia abbatum (Apottien elämät) on Benedictin elämän tärkein lähdeteos.
Benedict loi pohjan luostarilaitokselle, jossa syntyi oppineisuuden ja taiteen perinne, joka vaikutti koko luoteis-Eurooppaan. Hän rampautui vuonna 686 ja joutui vuoteenomaksi loppuelämäkseen. Benedictin kuoleman jälkeen hänen jäännöksensä siirrettiin Elyn saarelle, Thorneyn luostariin.
Jukka Koskinen (jalkapalloilija)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 29. marraskuuta 1972 (ikä 52)
Syntymäpaikka: Lahti, Suomi
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja keskikenttäpelaaja
Pituus: 185 cm
Junioriseurat
: Reipas
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1989–1990 | Reipas | 19 | (1) |
| 1991–1997 | MyPa | 133 | (7) |
| 1993 | → MyPa-86 | 1 | (1) |
| 1993–1994 | → Reipas (laina) | 15 | (6) |
| 1997–1999 | Willem II | 25 | (1) |
| 1999–2000 | Anyang LG | 12 | (0) |
| 2000–2002 | Haka | 37 | (2) |
| 2003–2005 | FC Lahti | 50 | (5) |
| Yhteensä | Yhteensä | 292 | (23) |
Maajoukkue
| 1987–1988 | Suomi U15 | 13 | (2) |
| 1989 | Suomi U16 | 7 | (1) |
| 1990 | Suomi U17 | 4 | (0) |
| 1990 | Suomi U19 | 1 | (0) |
| 1995–1998 | Suomi | 17 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jukka Koskinen (s. 29. marraskuuta 1972 Lahti) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja tai puolustava keskikenttäpelaaja.
Koskinen nousi Lahden Reippaan edustusmiehistöön kaudella 1989. Pelattuaan kaksi kautta Reippaassa Koskinen siirtyi I divisioonassa pelanneeseen Myllykosken Palloon. MyPa nousi heti kauden 1991 päätteeksi ja seuraavien kuuden liigakauden aikana Koskinen voitti neljä SM-hopeaa ja Suomen Cupin kahdesti. Vuonna 1997 Koskinen siirtyi alankomaalaiseen Willem II:een. Hän pelasi Willemissä kaksi kautta, mutta loukkaantumisen myötä peliaika väheni ja Koskinen siirtyi eteläkorealaiseen Anyang LG Cheetahsiin 1999. Puolentoista Koreassa vietetyn kauden jälkeen hän palasi Suomeen Valkeakosken Hakaan. Heti ensimmäisellä kaudella Koskinen voitti ensimmäisen Suomen mestaruutensa. Hän pelasi Hakassa kolme kautta ja sen jälkeen vielä kolme kautta FC Lahdessa kunnes lopetti loukkaantumisten sävyttämän kauden 2005 jälkeen.
Maajoukkueessa Koskinen pelasi 17 ottelua.
Saavutukset

Suomen mestaruus 2000
SM-hopea 1993, 1994, 1995, 1996
Suomen Cup 1992, 1995, 2002
Lamminjärvi (Karkku)

| Lamminjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala
Koordinaatit:  61°24′49″N, 22°57′57″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Heinijärven valuma−a (35.135)
Tulo-ojat:  Heinijärvenoja Alisesta Heinijärvestä
Laskuoja:  Heinijärvenoja Rautaveteen
Järvinumero:  35.135.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  77,9 m  
Pituus:  280 m  
Leveys:  60 m  
Rantaviiva:  0,587 km  
Pinta-ala:  1,246 ha  
Saaria:  ei saaria
 fiLamminjärvi 
Lamminjärvi on Pirkanmaalla Sastamalan Karkussa Karimäellä sijaitseva järvi.
Maantiede

Lamminjärven pinta-ala on 1,2 hehtaaria, ja sen pituus on 280 metriä ja leveys 60 metriä. Se sijaitsee kallioperän murrokseen muodostuneessa painaumassa, jossa virtaa myös Heinijärvenoja. Järven rantaviiva on 0,59 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järven ympäristö on metsämaata, jonka rantavyöhyke on soistunutta. Rannalla on yksi loma-asunto. Heinoon ja Hornion yhdistävä tie kulkee Lamminjärven vierestä.
Vesistösuhteita

Lamminjärvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Heinijärven valuma-alueeseen (35.135) se kuuluu. Järven läpi virtaa Heinijärvenoja, joka laskee Rautaveteen Heinoossa. Idästä järveen laskee oja Anijärvestä. Järven vedenpinnan korkeus on 77,9 metriä ja Rautavedellä 57,5 metriä mpy., joten laskuojalle kertyy pudotusta 20,4 metriä. Laskuojassa on alempana vesivoimala ja siihen liittyvä patoallas. Lammen rantaan on merkitty lähde.
Historiaa

Vuonna 1930 julkaistussa Tyrvään seudun taloudellisessa kartassa lammen ympärillä oli peltomaata. Tilanne oli säilynyt samanlaisena vielä vuoden 1961 peruskartassa. Hienijärvenoja meanderoi tuolloin peltoalueella, mutta nykyään se on kaivettu suoraksi .
Amédée Bollée fils

| Amédée Bollée fils |
| --- | --- |

Merkin kotimaa:  Le Mans, Ranska
Valmistusvuodet:  1885 – 1922
Amedee Bollee 6CV Vis-à-vis 1895
Type D 9CV 1899-1901
Amédée Bollée fils oli vuosina 1885–1922 toiminut ranskalainen ajoneuvovalmistaja.
Yleistä

Autotehtaan perusti Amédée Bollée nuorempi, vuosina 1873–1881 höyryautoja valmistaneen Amédée Bollée vanhemman poika. Vuonna 1885 Ranskan Le Mansiin perustettu yritys valmisti autoja Amédée Bollée -nimellä. Yhtiön tuotanto lopetettiin vuonna 1922. Yhtiön toiminta oli ennen I maailmansotaa varsin menestyksekästä ja sen myöntämillä lisensseillä valmistivat ajoneuvoja ranskalainen De Dietrich (Lunéville), saksalainen De Dietrich (Niederbronn) ja itävaltalainen Leesdorfer Automobilwerke.
Tuotanto

Amédée Bollée nuorempi valmisti ensimmäisen autonsa vuonna 1885 isänsä avustamana. Kyseinen auto oli kaksipaikkainen, höyrykoneella varustettu ajoneuvo. Samana vuonna hän valmisti myös pienemmän, omaa suunnittelua olevan höyryauton.
Vuonna 1889 aloitettiin tutkimustyö polttomoottorien parissa ja ensimmäiset sarjana valmistuneet polttomoottoriajoneuvot ajoittuvat vuoden 1895 vaiheille. Korimallina oli nelipaikkainen vis-à-vis, jonka kaksisylinterinen moottori antoi tehoa 6 hevosvoimaa ja voimansiirto vetävälle taka-akselille tapahtui hihnan välittämänä. Yksi tällainen ajoneuvo otti osaa vuonna 1896 ajettuun Pariisi–Marseille–Pariisi-kilpailuun. Vuonna 1898 virtaviivaisella korilla varustettu malli otti 3. sijan Pariisi–Amsterdam-kilpailussa. Vuonna 1899 esiteltiin 20 hv:n nelisylinterisellä, 6300 cm³: n moottorilla varustettu kilpa-auto. Sarjatuotantomalleina olivat 10 hv:n kaksisylinterinen ja 12 hv:n nelisylinterinen malli. Vuodesta 1904 lähtien nelisylinterinen moottori oli sijoitettu auton keulalle pystyasentoon ja jäähdyttimen pyöreä muoto oli samankaltainen kuin Delaunay-Belleville-autoissa. Vuosina 1907–1914 valmistettiin mallia Type E. Tämän 6333 cm³:n moottorilla varustetun mallin hintataso oli samaa luokkaa Rolls-Royce Silver Ghostin kanssa ja niitä valmistettiin 200 kappaletta. Vuonna 1912 esiteltiin 4000 cm³:n moottorilla varustettu Type F.
I maailmansodan jälkeen valmistui vielä joitain Type F -mallin autoja, mutta Amédée Bollée fils, kuten niin monet muutkin ajoneuvovalmistajat, kaatui sodan jälkeiseen taloustilanteeseen. Sotatuotannon jäljiltä yhtiön palkkalistoilla oli paljon työvoimaa, uusien automallien kehitystä ei ollut tehty vuosiin, tuotantolinjojen ajantasaistaminen vaati runsaasti pääomaa ja inflaation takia autojen myynti oli alamaissa.
Type D 1901
Type F Torpedo
Type F 30CV 1912
Type F 30CV 1919-1923
Aiheesta muualla

Amédée Bollée -videoita
Father Divine

Father Divine
Father Divine (n. 1876 – 10. syyskuuta 1965) oli afroamerikkalainen uskonnollinen johtaja, joka esitti olevansa Isä Jumala. Hänet tunnettiin myös nimellä Reverend Major Jealous (M. J.) Divine. Hänen perustamansa uskonnollinen yhteisö tunnetaan nimellä International Peace Mission Movement (Kansainvälinen rauhanlähetysliike).