stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kreikan klassinen kuvanveisto
Myöhäinen klassinen kausi

Korkean klassisen kauden ihanteet säilyivät 370-luvulle eaa. saakka. Tämän jälkeen, jo noin 360–350 eaa. alkaen, kuvanveistossa tapahtui tyylillisiä muutoksia, jotka ounastelivat siirtymistä hellenistisen kauden tyyleihin. Taiteen aiheet muuttuivat individualistisemmiksi, ja kuvanveisto otti etäisyyttä varhaisemman klassisen kauden idealisoituihin, herooisiin mutta henkilöitymättömiin hahmoihin. Samalla siirryttiin pois täydellisen naturalismin tavoittelusta. Hahmoista tuli pehmeämpiä ja sensuellimpia ja muodoista pyöreämpiä. Kasvojen yksityiskohdat ja hiukset kaiverrettiin syvemmiksi. Mittasuhteita muutettiin aiemmista ideaalimitoista niin, että pää saattoi olla aiempaa pienempi.
Myöhäinen klassinen kausi > Praksiteles

Praksiteles (toimi n. 360–340-luvuilla eaa.) oli myöhäisen klassisen kauden merkittävin kuvanveistäjä. Hän pyrki veistoksissaan kauneuteen ja inhimillisten tunteiden esittämiseen. Hänen veistoksensa tunnetaankin tietynlaisesta sulokkuudesta, joka oli jälleen askel poispäin varhaisen klassisen kauden idealismista.
Praksiteles teki erityisesti marmoriveistoksia. Hänen tunnetuimpia veistoksiaan ovat muun muassa Knidoksen Afrodite, Apollon Sauroktonos, Dionysos-lasta kantava Hermes eli Praksiteleen Hermes, Lyykialainen Apollon sekä Viiniä kaatava satyyri. Knidoksen Afrodite oli ensimmäinen veistos, joka esitti Afroditen täysin alastomana, ja siitä tuli yksi antiikin maailman kuuluisimpia veistoksia. Plinius vanhempi kutsui sitä koko maailman hienoimmaksi veistokseksi. Praksiteleen Hermeen alkuperäiskappale löydettiin Olympian kaivauksissa. Marathonin efebiä (n. 340–330 eaa.) pidetään Praksiteleen tai ainakin tämän koulukunnan työnä. Muutoin Praksiteleenkin työt, Knidoksen Afrodite mukaan lukien, tunnetaan vain roomalaisaikaisina kopioina.
Marathonin efebi, n. 340–330 eaa.
Viiniä kaatava satyyri, kopio (1. vuosisata eaa.).
Apollon Sauroktonos, kopio (1. vuosisata/100-luku jaa.).
Lyykialainen Apollon, kopio (100-luku jaa.).
Myöhäinen klassinen kausi > Skopas ja Timotheos

Skopas (n. 395–350 eaa.) keskittyi kuvaamaan ihmisten ja jumalten tunteita voimakkaimmillaan. Hän teki veistoskoristeluja muun muassa Efesoksen Artemiin temppeliin, Tegean Athene Alean temppeliin ja Halikarnassoksen mausoleumiin. Voimakas tunnekuvaus näkyy muun muassa amatsonomakhian ja mainadien esityksissä.
Timotheos (toimi n. 380–350 eaa.) teki Epidauroksen Asklepieionin veistoskoristelut sekä osan Halikarnassoksen mausoleumin koristeluista. Muihin hänen merkkiteoksiinsa kuuluvat muun muassa Athene sekä Leda ja joutsen.
Skopas, Meleagros, roomalainen kopio/muunnelma.
Timotheos, Epidauroksen Nike.
Leda ja joutsen. Roomalainen versio tai kopio mahdollisesti Timotheoksen alkuperäisestä.
Amatsonomakhia. Halikarnassoksen mausoleumin koristelua.
Myöhäinen klassinen kausi > Lysippos

Lysippos toimi klassisen kauden lopulla ja hellenistisen kauden alussa noin 360–305 eaa. Hän oli tuottelias ja toimi pitkään, ja hänen sanotaan tehneen 1 500 veistosta, joista kaikki olivat pronssista. Hänen tunnetuimpiin veistoksiinsa lukeutuvat muun muassa Apoksyomenos eli Kaapija ja Farnesen Herakles. Lysippos oli myös Aleksanteri Suuren hovikuvanveistäjä, ja teki lukuisia Aleksanterin pronssisia rintakuvia.
Apoksyomenos (n. 320 eaa.), kopio (1. vuosisata jaa.).
Urheilija, roomalainen kopio alkuperäisestä n. 320–310 eaa.
Farnesen Herakles, kopio (200-luku jaa.).
Aleksanteri Suuren pää (n. 330 eaa.), myöhempi kopio.
Myöhäinen klassinen kausi > Muita veistoksia

Eräitä esimerkkejä säilyneistä myöhemmän klassisen kauden alkuperäisistä pronssiveistoksista ovat Pireuksen Athene ja toinen kahdesta Pireuksen Artemiista, jotka ovat esillä Pireuksen arkeologisessa museossa.
Pireuksen Athene, n. 360–340 eaa.
Suurempi Pireuksen Artemis, n. 340–330 eaa.
Kuvanveistäjiä

Merkittävimpiä klassisen kauden kuvanveistäjiä ovat (suluissa henkilön toiminnan arvioitu ajoitus; katso myös: Luettelo antiikin kreikkalaisista kuvanveistäjistä):
Agorakritos (440–428 eaa.)
Akestor (452 eaa.)
Aleksis (400-luku eaa.)
Alkamenes (450–400 eaa.)
Alypos (405 eaa.)
Anaksagoras Aiginalainen (480 eaa.)
Androsthenes (440–430 eaa.)
Antifanes Argoslainen (400 eaa.)
Apellas (400 eaa.)
Apollodoros (324 eaa.)
Aristeides (388 eaa.)
Asopodoros (400-luku eaa.)
Athenodoros Kleitorilainen (400-luku eaa.)
Bryaksis (350 eaa.)
Daidalos Sikyonlainen (400/300-luku eaa.)
Dameas Kleitorilainen (400-luku eaa.)
Deinomenes (400 eaa.)
Deinon (400-luku eaa.)
Demetrios Alopekelainen (300-luku eaa.)
Eufranor Isthmialainen (300-luku eaa.)
Eukadmos (400-luku eaa.)
Euthykrates (300-luku eaa.)
Feidias (460–430 eaa.)
Feidias nuorempi (400-luku eaa.)
Fradmon (420 eaa.)
Frynon (400-luku eaa.)
Fyromakhos (415 eaa.)
Glaukias Aiginalainen (400-luku eaa.)
Hegias Ateenalainen (467 eaa.)
Kalamis (467–429 eaa.)
Kallimakhos (400-luku eaa.)
Kanakhos nuorempi (400 eaa.)
Kantharos Sikyonlainen (268 eaa.)
Kefisodotos vanhempi (372 eaa.)
Klearkhos Rhegionlainen (400-luku eaa.)
Kleoitas (400-luku eaa.)
Kleon (388–372 eaa.)
Kolotes Paroslainen (400-luku eaa.)
Ksenofon Ateenalainen (300-luku eaa.)
Kresilas (450–430 eaa.)
Kritios (400-luku eaa.)
Leokhares (372–338 eaa.)
Lykios (428 eaa.)
Lysippos (350–320 eaa.)
Lysistratos (324 eaa.)
Mikon Ateenalainen (460 eaa.)
Myron Eleutherailainen (480–440 eaa.)
Naukydes (420 eaa.)
Nesiotes (400-luku eaa.)
Nikeratos (400-luku eaa.)
Nikodamos (420 eaa.)
Olympia-mestari (470–457 eaa.)
Onatas (467–460 eaa.)
Paionios Mendeläinen (430–420 eaa.)
Pasiteles vanhempi (468 eaa.)
Patrokles (400 eaa.)
Periklytos (420 eaa.)
Polykleitos (452–412 eaa.)
Polykleitos nuorempi (300-luku eaa.)
Polykles (370 eaa.)
Praksias (448–440 eaa.)
Praksiteles (350–330 eaa.)
Ptolikhos Aiginalainen (480–448 eaa.)
Ptolikhos Korkyralainen (448 eaa.)
Pyrrhos Ateenalainen (450 eaa.)
Pythagoras Rhegionlainen (428 eaa.)
Silanion (324 eaa.)
Simon Aiginalainen (475 eaa.)
Skopas (395–350 eaa.)
Sostratos Khioslainen (400 eaa.)
Sthennis (323 eaa.)
Strongylion (415 eaa.)
Theokosmos (400-luku eaa.)
Thrasymedes Paroslainen (370 eaa.)
Timotheos (380–350 eaa.)
Vaikutus ja perintö

Klassinen kreikkalainen kuvanveisto sai suurta suosiota eri puolilla Välimeren aluetta, ja kreikkalaisilla veistoksilla oli suuri kysyntä. Niitä myös jäljiteltiin muun muassa Etruriassa, Etelä-Italian Suur-Kreikassa, Lyykiassa, Foinikiassa ja Karthagossa. Jäljitelmät olivat kuitenkin heikompitasoisia.
Hellenistinen kuvanveisto oli monella tavalla klassisen kuvanveiston jatkumoa. Erityisesti klassista tyyliä jäljitteli myöhemmän hellenistisen kuvanveiston klassisoiva koulukunta, joka syntyi 100-luvulla eaa. Jäljittely oli niin taitavaa, että osaa tällaisista kopioista on nykyaikana luultu pitkään klassisiksi.
Roomalaisella kaudella klassisia veistoksia kopioitiin paljon, ja kopioinnista tuli suoranaista teollisuutta, mikä näkyy säilyneiden kopioiden määrissä. Klassisia veistosaiheita myös muunneltiin, ja siksi niistä on säilynyt lukuisia eri tyyppejä. Roomalaiset ihailivat erityisesti Praksitelesta.
Kopioilla oli kuitenkin suhteellisen vähän vaikutusta renessanssin kuvanveistoon ennen kuin Belvederen Apollo löydettiin 1400-luvulla ja oli näytteillä Roomassa. Merkittävämpiä alkuperäisveistoksia ei juurikaan tunnettu ennen 1800-lukua. Tuolloin huomiota herättivät muun muassa Parthenonin marmoriveistosten Lontooseen tuodut osat eli Elginin marmorit. Löydökset vaikuttivat uusklassisen kauden taiteeseen, joskin on sanottu, että vaikutus oli suhteellisen vähäistä, koska veistoslöydöt tapahtuivat sen verran myöhään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikan klassinen kuvanveisto Wikimedia Commonsissa
Apollon, Olympian Zeuksen temppelin pääty­kolmio­veistoksia. Kopio Münchenissä, alkuperäinen n. 450 eaa. Olympian arkeologisessa museossa.
Myronin Diskoboloksen (n. 440 eaa.) roomalaisaikainen kopio (100-luku jaa.). Glyptothek, München.
Praksiteleen Knidoksen Afrodite, roomalainen kopio, noin 1. vuosisata–100-luku jaa. Museo Nazionale Romano, Rooma.
Kromifluoridi

| Kromifluoridi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  7788-97-8
PubChem CID:  10154021 ja 522687
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CrF3
Moolimassa:  109,00
Ulkomuoto:  Vihreä kiteinen aine
Sulamispiste:  1 425 °C
Tiheys:  3,8 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Kromifluoridi eli kromi(III)fluoridi (CrF3) on kromi- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään tekstiiliteollisuudessa tekstiilien värjäyksessä ja orgaanisen kemian synteeseissä katalyyttinä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kromifluoridi on vihreää kiteistä ainetta, jonka alkeiskoppi on romboedrinen. Aineen kiderakenne koostuu kromi- ja fluoridi-ionien muodostamista kerroksista. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee happoliuoksiin tai pelkistimien läsnä ollessa veteen. Vedettömän kromifluoridin lisäksi tunnetaan useita kidevedellisiä muotoja, joissa kideveden määrä vaihtelee kolmesta yhdeksään moolia kromifluoridimoolia kohden. Nämä hydraatit ovat väriltään vihreitä tai violetteja. Kromifluoridi sublimoituu 1 000–1 200 °C:n lämpötilassa.
Valmistus ja käyttö

Kidevedellistä kromifluoridia voidaan valmistaa liuottamalla kromihydroksidia vetyfluoridin vesiliuokseen.
Kromifluoridia käytetään tekstiiliteollisuudessa peitattaessa tekstiilejä, villan ja silkin värjäyksessä, marmorin värjäyksessä ja sillä voidaan myös suojata tekstiilejä koilta. Ainetta voidaan lisätä myös ruosteenestomaaleihin ja korroosionestoaineisiin. Orgaanisen kemian synteeseissä kromitrifluoridia käytetään katalyyttinä halogenointireaktioissa.
Kromikloridi

| Kromikloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10025-73-7
PubChem CID:  24808
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CrCl3
Moolimassa:  158,35 g/mol
Ulkomuoto:  Violettia tai vihreää kiteistä ainetta
Sulamispiste:  1 152 °C
Kiehumispiste:  1 300 °C
Tiheys:  2,76 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Kidevedettömänä ei liukene veteen
Kromikloridi eli kromi(III)kloridi (CrCl3) on kromi- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa pigmenttinä ja muiden kromiyhdisteiden valmistamiseen.
Ominaisuudet

Kromikloridi on kidevedettömänä huoneenlämpötilassa violettia kiteistä ainetta. Lisäksi tunnetaan kidevedellinen heksahydraatti (CrCl3·6H2O), joka on väriltään vihreää. Kidevedetön yhdiste ei liukene veteen, mikäli liuoksessa ei ole mukana pelkistimiä kuten Cr2+-ioneja. Heksahydraatti sen sijaan on veteen liukoista ainetta. Konsentraatiosta riippuen yhdiste muodostaa veden kanssa laimeina violetteja ja väkevinä vihreitä vesiliukoisia kompleksi-ioneja. Kuumennettaessa yhdistettä vedyn läsnä ollessa noin 600 °C:n lämpötilassa muodostuu kromi(II)kloridia. Enemmän kuumennettaessa kromikloridi hapettuu kromi(III)oksidiksi. Kromikloridin kiderakenne muistuttaa alumiinikloridin ja yttriumkloridin rakennetta. Kiderakenteessa alkeiskoppi on kuutiollinen ja rakenteessa kromi- ja kloridi-ionit muodostavat vuorottelevan kerrosrakenteen.
Valmistus ja käyttö

Kromikloridia voidaan valmistaa yhdessä rauta(II)kloridin kanssa kuumentamalla kromiittimineraalia tai ferrokromia kloorivirrassa hiilen läsnä ollessa tai kromi(III)oksidin ja kloorin välisellä reaktiolla. Muita tapoja valmistaa yhdistettä on muun muassa kromyylikloridin reaktio kloorin ja hiilimonoksidin kanssa. Kidevedetöntä yhdistettä voidaan valmistaa myös kuumentamalla heksahydraattia tionyylikloridin läsnä ollessa.
Kromikloridia käytetään pigmenttinä ja valmistettaessa muita kromipigmenttejä. Sitä voidaan käyttää myös tekstiilien käsittelyssä esimerkiksi peittauksessa, katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä, kromauskylvyissä, elektrolyyttinä aurinkokennoissa ja hyvin puhtaan kromin valmistukseen.
Walter Krupinski

Walter Krupinski toisena oikealta.
Walter Krupinski (11. marraskuuta 1920 – 7. lokakuuta 2000) oli saksalainen lentäjä-ässä toisessa maailmansodassa.
Krupinski syntyi Domnaussa Itä-Preussissa. Hän kasvoi Braunsbergin kaupungissa. Hän liittyi Luftwaffeen vuonna 1939. Hänen veljensä Paul taas liittyi laivastoon ja sai surmansa Norjan rannikolla 11. marraskuuta 1944. Krupinski osallistui taisteluun Britanniasta ja lensi itärintamalla Jagdgeschwader 52:ssa. Hän saavutti 197 ilmavoittoa 1 100 taistelutehtävässä pudotussuhteen ollessa 5.58. Krupinski tunnettiin lempinimellä Graf Punski. Hän antoi Erich Hartmannille lempinimen Bubi-poika.
Toisessa maailmansodassa hänen sotilasarvonsa oli kapteeni. Krupinski osallistui myös taisteluihin Normandiassa ja Saksassa ja haavoittui 12. elokuuta 1944. Hänet siirrettiin tämän jälkeen Saksaan. Krupinski ansaitsi palveluksistaan I ja II luokan rautaristit ja ritariristin tammenlehvillä. Sodan jälkeen hän palveli Saksan puolustusministeriössä ja lensi ensimmäistä saksalaista suihkuhävittäjää, joka oli rakennettu toisen maailmansodan jälkeen. Hän toimi Saksan ilmavoimien kenraalina, kunnes joutui eroamaan 8. marraskuuta 1976 Rudel-skandaalin takia. Hän kuoli vuonna 2000 Neuenkirchenissä.lähde?
Kromikarbonyyli

| Kromikarbonyyli |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  13007-92-6
PubChem CID:  25589 ja 518677
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Cr(CO)6
Moolimassa:  220,06 g/mol
Sulamispiste:  110 °C
Kiehumispiste:  210 °C (räjähtää)
Tiheys:  1,77 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Kromikarbonyyli eli heksakarbonyylikromi (Cr(CO)6) on metallikarbonyyliyhdisteisiin kuuluva kromin organometalliyhdiste. Ainetta voidaan käyttää orgaanisissa synteeseissä katalyyttinä, kromipinnoituksissa ja muiden kromiyhdisteiden valmistamiseen.
Ominaisuudet

Kromikarbonyyli on huoneenlämpötilassa valkoinen kiinteä aine. Yhdisteellä on kuitenkin suhteellisen korkea höyrynpaine, joten se voi sublimoitua jopa huoneenlämpötilassa. Yhdiste ei helposti reagoi hapen, veden, happojen tai laimeiden emästen kanssa poiketen monista muista metallikarbonyyliyhdisteistä. Kromikarbonyyli on veteen liukenematonta, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten kloroformiin ja tetrakloorimetaaniin.
Kromikarbonyylissä kromi esiintyy hapetusluvulla 0. Yhdiste voidaan pelkistää alkalimetallien, natriumin amalgaaman, kalsiumin, bariumin tai natriumborohydridin avulla yhdisteiksi, joissa kromi esiintyy hapetusluvulla -I tai -II. Kromikarbonyyli muodostaa helposti komplekseja aromaattisten yhdisteiden kanssa. Muodostuva kompleksi on poikkeuksellisesti elektrofiilinen ja reagoi nukleofiilien kanssa.
Valmistus ja käyttö

Kromikarbonyyliä valmistetaan pelkistämällä kromi(III)suoloja kuten kromikloridia hiilimonoksidin läsnä ollessa. Pelkistimenä voidaan käyttää metallista alumiinia ja katalyyttinä alumiinikloridia. Toinen tapa muodostaa yhdistettä on käyttää pelkistimenä fenyylimagnesiumbromidia tai natriumia.
Kromikarbonyyliä käytetään katalyyttinä alkeenien isomerointireaktioissa, polymeroinneissa, dieenien pelkistyksissä vedyttämällä, Fischerin karbeenikompleksien valmistuksessa. Sitä voidaan hyödyntää myös areenitrikarbonyylikromin ja kromi(II)oksidin valmistamisessa. Kromikarbonyyliä voidaan käyttää myös polttoaineiden lisäaineena ja muiden metallien pinnoittamiseen kovalla kromikerroksella.
Kromidioksidi

| Kromidioksidi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  12018-01-8
PubChem CID:  73415796
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CrO2
Moolimassa:  84,0
Ulkomuoto:  Musta kiteinen aine
Sulamispiste:  350 °C (hajoaa)
Tiheys:  4,89 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Kromidioksidi eli kromi(IV)oksidi (CrO2) on epäorgaaninen yhdiste ja eräs kromin oksideista. Yhdistettä käytetään sen magneettisten ominaisuuksien vuoksi muun muassa videokaseteissa ja muissa magneettisissa tallennusvälineissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kromidioksidi on ruskehtavan mustaa veteen liukenematonta kiteistä ainetta. Kromidioksidi liukenee kuitenkin väkevään rikkihappoon ja väkeviin emäsliuoksiin. Kuumennettaessa noin 350 °C;n lämpötilaan se hajoaa muodostaen dikromitrioksidia ja happea. Magneettisilta ominaisuuksiltaan yhdiste on ferromagneettinen ja sen Curie-lämpötila on 120 °C. Kromidioksidi on sähkönjohde ja sen resistiivisyys on 2,5·10-4–4·10-2 Ω·cm. Kiderakenteeltaan kromidioksidin rakenne on rutiilin kaltainen.
Valmistus ja käyttö

Ensimmäisen kerran kromidioksidia valmisti Friedrich Wöhler vuonna 1859 kromyylikloridista. Muita tapoja ovat eräiden kromi(III)yhdisteiden kuten kromi(III)kromaatin, hapetus hapen, vetyperoksidin tai kromaattien avulla tai kromitrioksidin hajotus korkeassa lämpötilassa. Nykyään yhdistettä valmistetaan teollisesti pääasiassa prosessilla, jossa dikromitrioksidin ja kromitrioksidin seosta kuumennettaan veden läsnä ollessa 250–500 °C:n lämpötilaan.
Magneettisten ominaisuuksiensa vuoksi kromidioksidia käytetään magneettisten tallennusvälineiden kuten videokasettien nauhoissa. Kromidioksidia käyttämällä saadaan usein resoluutioltaan korkeampia nauhoja kuin rauta(III)oksidista valmistamalla.
Aiheesta muualla

Kromidioksidin kansainvälinen kemikaalikortti
Kromisulfaatti

| Kromisulfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10101-53-8
PubChem CID:  24930
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Cr2(SO4)3
Moolimassa:  392,21 g/mol
Ulkomuoto:  Violetti kiteinen aine
Tiheys:  3,012 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene kidevedettömänä. Oktadekahydraattina 120 g/100 ml
Kromisulfaatti eli kromi(III)sulfaatti (Cr2(SO4)3) on kromi- ja sulfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa nahan parkituksessa.
Ominaisuudet ja valmistus

Kromisulfaatti on kidevedettömänä violettia, kiinteää ja vain vähäisessä määrin veteen liukenevaa ainetta. Se kuitenkin liukenee veteen pelkistimien läsnä ollessa. Se esiintyy myös useana eri kidevedellisenä muotona, kuten violettina oktadekahydraattina Cr2(SO4)3·18H2O, joka muuntuu vihreäksi pentadekahydraatiksi Cr2(SO4)3·15H2O 70 °C:n lämpötilassa. Nämä hydraatit liukenevat vedetöntä kromisulfaattia paremmin veteen. Kun kromisulfaatin vesiliuoksia kuumennetaan, muodostuu sulfaattokromi(III)komplekseja, esimerkiksi [Cr(SO4)(H2O)]+. Hydrolyysin seurauksena voi muodostua myös niukkaliukoisia hydroksisulfaatteja eli emäksisiä kromisulfaatteja.
Kidevedetöntä kromisulfaattia voidaan valmistaa kromimetallin tai kromiittimalmin ja väkevän rikkihapon välisellä reaktiolla 250 °C:n lämpötilassa. Kromiittimalmia käytettäessä tuote sisältää epäpuhtautenaan muun muassa rauta(II)sulfaattia. Yhdistettä voidaan valmistaa myös kromi(III)oksidin tai kromi(III)hydroksidin ja rikkihapon välisellä reaktiolla tai kuumentamalla kromi(III)oksidia kaliumpyrosulfaatin kanssa. Kromisulfaattia muodostuu myös suuria määriä sivutuotteena hapetettaessa orgaanisia yhdisteitä kromihapon ja rikkihapon seoksella.
Käyttö

Kromisulfaatin tärkein käyttö on nahan parkitus. Muita käyttökohteita ovat puuvillan käsittely sekä vihreiden lasitteiden ja väriaineiden sekä muiden kromiyhdisteiden valmistus.
Kreikkalainen keittiö

Lajitelma kreikkalaisia alkupaloja (poikilía).
Kreikkalainen keittiö on maantieteellisistä ja historiallisista syistä tyypillisen välimerellinen. Vaikutteita on tullut muiden muassa Turkista ja kauempaakin idästä, muualta Balkanilta sekä Italiasta. Kreikkalainen ruoka on yleensä konstailematonta ja perustuu tuoreisiin ja hyvälaatuisiin raaka-aineisiin, neitsytoliiviöljyn runsaaseen käyttöön ja paikallisiin yrtteihin.
Kreikkalainen keittiö on yhteinen kreikkalaisille alueille, ennen kaikkea Kreikalle ja Kyprokselle. Ruoissa ja resepteissä on kuitenkin paikallista vaihtelua. Siirtolaisten mukana kreikkalainen keittiö on levinnyt eri puolille maailmaa, kuten muun muassa Yhdysvaltoihin. Kreikkalaiset ruoat ovat levinneet eri puolille myös Kreikassa käyneiden lukuisten matkailijoiden ansiosta, näiden tutustuttua ruokiin matkoillaan. Kreikkalainen keittiö tunnetaan muun muassa musakasta, suvlakista ja kreikkalaisesta salaatista.
Historia > Antiikki

Antiikin kreikkalainen ruoka oli yleensä yksinkertaista, mikä oli seurausta alueen karuista maanviljelyolosuhteista. Kreikkalaisen keittiön keskeisimpiä ruoka-aineita olivat viljat, kasvikset, oliiviöljy ja viini.
Ruoat ja ruokatavat vaihtelivat luonnollisesti alueittain, eri aikoina sekä vaurauden mukaan. Köyhien ruoka oli luonnollisesti yksinkertaisempaa, kun taas rikkaammat saattoivat syödä hyvin ja jopa ylellisesti. Maanviljely oli aina epävarmaa ja vaati paljon työtä. Ainoastaan kaikkein rikkaimpien ei koskaan tarvinnut työskennellä ruokansa eteen. Perusruokaa olivat leipä ja muut viljatuotteet sekä pavut ja muut kasvikset. Arvostetuimpia ruokia olivat kalaruoat. Lihaa syötiin suhteellisen vähän ja käytännössä aina uhrattuna osana uskonnollisia juhlia. Monet ruoka-aineet, kuten viljat, oliiviöljy ja viini, olivat merkittäviä kauppatavaroita.
Historia > Myöhempi historia

Keskiajan ja osmanivallan aikana kreikkalainen ruokakulttuuri sai vaikutteita arabeilta ja osmaniturkkilaisilta, Venetsiasta ja muualta Italiasta sekä slaaveilta ja muualta Balkanilta. Monet kreikkalaisten ruokien nimet ovat peräisin näistä kulttuureista ja kielistä.
1500–1800-luvuilla kreikkalainen keittiö on saanut lukuisia uusia ruoka-aineita, joista on tullut oleellinen osa monia ruokalajeja, kuten tomaatit, peruna ja riisi. Tavallinen kansa söi pitkään yksinkertaisesti ja kasvispainotteisesti. Monet perinteisinä kreikkalaisen keittiön ruokina pidetyt ruokalajit, kuten esimerkiksi musaka, ovat syntyneet tai vakiintuneet nykyisin tunnettuun muotoonsa vasta 1900-luvulla, kun läntisestä ja erityisesti ranskalaisesta keittiöstä mallia ottaneet kokit ovat luoneet ruokalajeja Kreikan yläluokalle. Vähitellen vaikutteet levisivät laajempiin kansankerroksiin. Erityisen vaikutusvaltainen oli Nikólaos Tselementésin keittokirja.
Viime vuosikymmeninä kreikkalaista keittiötä ovat kehittäneet uudet, usein ulkomailla oppinsa saaneet sukupolvet, jotka ovat pyrkineet tulkitsemaan perinteisiä reseptejä uudella modernilla tavalla ja luomaan kokonaan uusia reseptejä perinteisistä kreikkalaisista ruoka-aineista.
Ruokavalio ja -kulttuuri > Pääraaka-aineet

Kreikkalaisen ruoan perinteisiä pääraaka-aineita ovat neitsytoliiviöljy, tuoreet hedelmät ja vihannekset,  lammas ja kala sekä hunaja ja kreikkalainen jogurtti. Perinteisesti kreikkalainen ruoka on painottunut kasviksiin. Tärkeimmät kasvikset kreikkalaisessa keittiössä ovat tomaatit, munakoisot, okrat, perunat, sipulit sekä pavut. Nykyisin ruoissa käytetään runsaasti myös sian ja kananlihaa sekä nautaa. Kalojen lisäksi myös mustekalat ja simpukat ovat iso osa kreikkalaista keittiötä. Myös kreikkalaisilla juustoilla kuten fetalla, halloumilla, kasserilla ja mizithralla on merkittävä osa ruoanlaitossa. Juustojen lisäksi maitotuotteista käytetään erityisesti jogurttia. Hunajaa käytetään paljon varsinkin leivonnaisissa ja jälkiruuissa. Filo-taikinaa käytetään melkeinpä kaikissa leivonnaisissa, kuten piirakoissa. Maustamisessa ovat keskeisiä erilaiset yrtit, kuten oregano, timjami, minttu ja rosmariini. Lähes jokaiseen ateriaan kuuluu yleensä valkoista vehnäleipää. Viiniä ja muita alkoholijuomia käytetään kohtuudella, yleensä ruokailun yhteydessä.
Ruokavalio ja -kulttuuri > Ruokailu

Kreikassa ulkona ja yhdessä perheen tai tuttavien kanssa syöminen ja ruoan jakaminen ovat yhtä oleellisia osia ruokakulttuuria kuin itse ruoka. Ateriat kestävät pitkään, ja alkavat usein yhdessä jaetuilla mezé- eli alkupalalautasilla (monikossa mezédes). Lounaisaika on yleensä noin klo 12–15 ja päivällisaika klo 20 jälkeen. Ravintoloita on useita tyyppejä. Varsinaiset ravintolat (estiatório) ovat usein länsimaisempia, tavernat (tavérna) perinteisempiä kreikkalaisia ravintoloita. Kalaravintolat (psarotavérna) ovat keskittyneet kalaruokiin, grilliravintolat (psistariá) grillattuun ruokaan. Kreikkalaiset syövät harvemmin jälkiruokaa heti aterian jälkeen, tai jälkiruokana toimivat lähinnä hedelmät; leivonnaisia ja muita makeita ruokia syödään usein erikseen. Ulkona syöminen ja grillaaminen kuuluu erityisesti pääsiäiseen ja suuriin kyläjuhliin (panigýri).