stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fredrik Sjöberg

Fredrik Sjöberg 2005.
Fredrik Sjöberg (s. 1958) on ruotsalainen Ig Nobelilla palkittu kirjailija. Hän sai kunnianosoituksen omaelämäkerrallisesta esseetrilogiasta, jossa hän käsittelee kärpästen keräilyä. Kirjan mittaiset esseet ovat Flugfällan (2004), Flyktkonsten (2006) ja Russinkungen (2009). Hänen kiinnostuksensa kohteena ovat erityisesti kukkakärpäset (Syrphidae).
Sanna Nyqvist kehuu Sjöbergin kirjoituksia Parnassossa: "[ne ovat] assosiaatioiden ja ajattelun sivupolkujen riemukulkua". Sjöberg peilaa kirjoituksissaan myös oman elämänsä tapahtumia ja kuvaa epätodennäköisiä sankareita, ajelehtijoita ja epäonnistujia. Flugfällanissa hän kertoo René Malaisesta, maineikkaasta hyönteistutkijasta ja löytöretkeilijästä, joka päätyy tieteen sivuraiteelle ja ansaitusti unohduksiin.
Uudemmassa teoksessa Ge upp idag – i morgon kan det vara för sent (2013) hänen aiheenaan on ajoissa lopettaminen ja malliesimerkkeinä kuvataiteilijat Olof Ågren ja Lotte Laserstein, joista Ågren lopetti koska uskoi taitojensa ruostuvan, Laserstein pakeni Saksasta natseja Ruotsiin eikä lopulta kyennyt enää jatkamaan uudessa kotimaassaan uraansa menestyksellisesti.
Nyqvist pitää Sjöbergiä mielenkiintoisempana kirjailijana kuin samana vuonna varsinaisen kirjallisuuden Nobelin saanutta Bob Dylania.
Suomennetut julkaisut

Me ja ne (Vi och dom), suom. Maarit Tillman. Helsinki: Art House 1999 ISBN 951-884-242-6
Voiko köyhyydestä päästä eroon?, Julkaisussa Solidaarisen Euroopan puolesta, toim. Folke Sundman ja Juha Rekola s. 69–72 Helsinki : Työväen sivistysliitto, 2004 ISBN 951-701-490-2
Elias Simojoki

| Elias Simojoki> Elias Simelius |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 01.09.1933–31.08.1939  
Vaalipiiri:  Kuopion läänin läntinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta 1899 Rautio
Kuollut: 25. tammikuuta 1940 (40 vuotta) Impilahti
Ammatti:  pappi
Tiedot
Puolue:  Isänmaallinen Kansanliike
Tutkinnot:  teologian erotutkinto Helsingin yliopisto 1923
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1940
Joukkoyksikkö:  JR 39
Taistelut ja sodat:  talvisota
Lauri Elias Simojoki (vuoteen 1926 Simelius, 28. tammikuuta 1899 Rautio, Pohjois-Pohjanmaa – 25. tammikuuta 1940 Koirinojanlahti, Laatokka, Impilahti) oli suomalainen kansallismielinen luterilainen pappi, Sinimustat-järjestön puheenjohtaja, Isänmaallisen kansanliikkeen kansanedustaja ja Akateemisen Karjala-Seuran perustajajäsen. Hän osallistui talvisotaan rykmentin pastorina JR39:ssä ja hänet on haudattu Kiuruveden sankarihautaan.
Perhe ja opinnot

Elias Simojoen vanhemmat  olivat kappalainen, myöhemmin lääninrovasti Niilo Iisakki Simelius (1864–1925) ja Kristiina Sofia, o.s. Snellman (1861–1946). Äiti oli Juhani Ahon ikuistaman Hellmannin herran J. A. Snellmanin tytär. Simeliuksen perheeseen syntyi neljä lasta: Rakel 1894, Elias 1899, Miika 1901 sekä Arvi 1903.  Elias Simojoki avioitui vuonna 1937 lastentarhanopettaja Anna-Liisa Kotivuoren kanssa. Heidän poikansa Lauri Aunus (s. 1939) oli Kuopiossa historian lehtorina.
Elias Simojoki kävi koulunsa Oulussa ja valmistui ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1919. Teologisen erotutkinnon hän sai valmiiksi Helsingin yliopistossa 1923. Papiksi hänet vihittiin samana vuonna.
Toimintaa Suomessa ja ulkomailla

Elias Simojoki osallistui lyseolaisena luokkatoveriensa Kaarlo Hillilän ja Aaro Pakaslahden kanssa helmikuussa 1918 käytyihin Oulun taisteluihin. Simojoki oli ristiriitainen henkilö. Hän oli samaan aikaan huumorintajuinen ja pidetty Kiuruveden seurakunnan pappi, mutta myös kiihkeä aatteenmies, joka osallistui sekä Suomen sisällissotaan, Aunuksen retkeen, Karjalan vapaustaisteluun 1921 että suomalaisten vasemmistolaisten kyydityksiin. Inkerin, Vienan ja Aunuksen kansojen kohtalot 1920- ja 1930-luvun Neuvostoliitossa olivat hänen kirkossa pitämiensä rukousten toistuvana aiheena. Suur-Suomi oli hänen poliittisen toimintansa johtotähti. Simojoki syytti Mannerheimia tämän Vienan kansalle antaman lupauksen (ns. miekkavala) pettämisestä. Simojoki kirjoitti Mannerheimille:
Simojoki osallistui Viron äärioikeiston vapsien vallankaappausyritykseen Viron yksinvaltiasta Konstantin Pätsiä vastaan.
Tehtyjen kotietsintöjen yhteydessä tuli esille Simojoen Jaakko Virkkuselle 15. kesäkuuta 1935 kirjoittama kirje. Kirje koski Sinimusta-lehden saamaa painokannetta lehden herjattua Neuvostoliiton ulkoministeriä Maksim Litvinovia. Kirjeessä todettiin oikeusministeri Eric J. Serlachiuksesta:
Poliittinen toiminta ja luottamustehtävät

Simojoki oli valajäsen n:o 1 1922 perustetussa Akateemisessa Karjala –seurassa (AKS). AKS:n varapuheenjohtajana hän oli 1922–1923, sihteerinä 1923–1924 sekä hallituksen jäsenenä 1934–1937 sekä neuvottelukunnan jäsenenä 1936–1940. Suomen Heimo –lehden toimitusneuvostoon hän kuului monia vuosia. Hän oli AKS:n Omakotisäätiön perustajia ja kuului sen hallitukseen 1937–1940.
Simojoki valittiin Pohjois-Savon läntisestä vaalipiiristä Isänmaallisen Kansanliikkeen (IKL) kansanedustajaksi 1933–1939. Hän kuului lakivaliokuntaan ja myöhemmin laki- ja talousvaliokuntaan. Äärioikeistolaisen nuorisojärjestön Sinimustat johtajana hän oli 1933–1936 sekä Mustapaita-järjestön perustaja ja päällikkö 1937–1940. Hän oli Sinimusta-lehden toimitusneuvoston jäsen 1933–1936 ja Luo Lippujen –lehden johtokunnan puheenjohtaja.
Vuoden 1933 eduskuntavaaleissa Simojoen henkilökohtainen äänimäärä, 3 415 ääntä, oli lähes puolet kokoomuksen ja IKL:n vaaliliiton Kuopion läänin läntisen vaalipiirin koko äänimäärästä. Simojokea suuremman henkilökohtaisen äänisaaliin, 5 303 ääntä, keräsi vain vaalipiirin vanha ääniharava, SDP:n Yrjö Räisänen (pakinoitsija Sasu Punanen). Kokoomuksen kansanedustajana toiminut Kyllikki Pohjala muisteli myöhemmin Simojoen olleen melko yksinäinen mies koko eduskuntakautensa ajan. Sylvi-Kyllikki Kilpi, joka toimi samaan aikaan SDP:n kansanedustajana, sanoi Simojoen poikenneen useimmista muista IKL:n kansanedustajista sikäli, että tämä suostui keskustelemaan myös vasemmistolaisten kanssa.
Osallistuminen Suomen sisällissotaan ja asevelvollisuus

Simojoki osallistui 1918 vapaussotaan Oulun I Vapaaehtoisen Rintamakomennuskunnan ja Kajaanin sissihiihtäjien mukana. Keväällä 1919 hän osallistui majuri von Hertzenin ryhmässä Aunuksen vapautustaisteluun. Karjalan retkellä 1921 hän oli mukana räjähdyskomennuskunnan jäsenenä. Asevelvollisuuden Simojoki suoritti Helsingissä 1924–1925. Sotilasarvoltaan hän oli korpraali.
Pappina

Papiksi valmistumisen jälkeen Elias Simojoki toimi Akateemisen Karjala-seuran sihteerinä 1923–1924. Ylimääräisenä pappina hän toimi Kiuruvedellä 1925–1926, Iisalmen maalaiskunnassa 1926–1927 sekä Kemin maalaiskunnassa 1928. Vuonna 1929 hänet valittiin Kiuruveden kappalaiseksi, jossa virassa hän oli kuolemaansa saakka. Kiuruveden yhteiskoulun uskonnon opettajana Simojoki myös toimi.
Osallistuminen talvisotaan ja kaatuminen

Talvisodan syttyessä Simojoki ilmoittautui vapaaehtoisena rintamalle. Hän toimi JR39:ssä rykmentin pastorina. Simojoki kaatui Impilahden Konnunsaarella Koirinojan jäällä ollessaan lopettamassa haavoittunutta hevosta, joka makasi rintamalinjojen välissä. Hevosta ei ollut onnistuttu lopettamaan suomalaisten tai neuvostoliittolaisten joukkojen puolelta, jolloin Simojoki hiihti hevosen viereen, lopetti sen pistoolilla ja joutui neuvostoliittolaisten konekiväärin ampumaksi.
Kiuruveden aikoina Elias Simojoki liikkui moottoripyörällä pitäjällä. Monia legendaarisia tarinoita hänen ihmisrakkaudestaan liittyy Kiuruvedellä pappina oloon. Pulakautena hän pelasti monia pakkohuutokaupalta suorittamalla velan. Moni koti säästyi.
Elias Simojoen saarnatessa kirkko oli täynnä. Hänen puhetapansa oli nopea, saarnanuotillinen, aluksi hiljainen, mutta pian nouseva ja väliin itkuiseksi ohentuva.
Simojoki teki matkoja Viroon, Ruotsiin ja Tanskaan sekä opintomatkan Palestiinaan.
Muuta

Tampereen vapaudenpatsaan ja Lahden vapaudenpatsaan mallina oli nuori Elias Simelius. Molemmat teokset ovat kuvanveistäjä Viktor Janssonin käsialaa. Patsaat valmistuivat samaan aikaan ja paljastettiin 1921. Elias Simojoen elämä oli aiheena vuonna 2018 ensi-iltansa saaneessa musikaalissa Sovinto, jonka Pekka Simojoki on kirjoittanut yhdessä Lasse Heikkilän kanssa. Pekka Simojoki on Elias Simojoen pikkuserkun poika.
Elias Simojoen poika Lauri Simojoki lahjoitti isänsä yksityisarkiston vuonna 1976 Oulun maakunta-arkiston (nyk. Kansallisarkiston Oulun toimipaikka) Simeliana-kokoelmaan. Simojoen arkistoon kuuluu kirjeitä sekä puheita jaettuna uskonnollisiin ja poliittisiin puheisiin. Simojoen kokoelmassa on materiaalia vuosilta 1865–1963 ja sen laajuus on 0,04 hyllymetriä.
Veikko Lavin laulun Inhimillisyyden uhri aiheena on Elias Simojoen kuolema. Laulu sisältyy Lavin sota-aiheisia lauluja sisältävään, vuonna 1987 ilmestyneeseen albumiin Syylliset ja syyttömät, jolla sen esittää Jussi Raittinen.
Teoksia

Palava pensas : Elias Simojoen puheita. Koonnut ja johdannolla varustanut Vilho Helanen. WSOY, 1942
Kirjallisuutta

Elias Simojoki: Palava pensas: Elias Simojoen puheita, koonnut ja johdannolla varustanut Vilho Helanen. Porvoo, Helsinki WSOY, 1942
Mikko Uola: Sinimusta veljeskunta: Isänmaallinen kansanliike 1932–1944.  Helsinki:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-06982-9
Miika Siironen, Mustan lipun alla, Atena 2017 ISBN 978-952-300-316-3
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Vapaasti ladattava teos Palava pensas : Elias Simojoen puheita. Projekti Lönnrotilta
Kansanedustaja Jussi Niinistön kirjoitus Elias Simojoki – puolustustahdon herättäjä (Arkistoitu – Internet Archive)
.aspx Elias Simojoki Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Ylen Elävä arkisto: Elias Simojoki – heimosoturi, joka ratsasti pyhällä vihalla
Elias Simojoki oli oman aikansa populisti, joka kihisi vihaa ja puhui fasismille alttiit puolelleen Yle, 2017
https://www.aamulehti.fi/a/201193881 (Arkistoitu – Internet Archive)
Vapaasti ladattava Elias Simojen e-kirja Projekti Lönnrotilta
Isänmaallisen kansanliikkeen kansanedustajat
| n k Isänmaallisen kansanliikkeen kansanedustajat 1933–1936 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (14):  Ala-Kulju  Annala  Honkala  Kares  Kivenoja  Malmivaara (1935–1936)  Nikkola  Riipinen  Schildt  Simojoki  Somersalo  Sundström  Tapaninen  Tuomivaara (1933–1936)  Wainio 
| n k Isänmaallisen kansanliikkeen kansanedustajat 1936–1939 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (14):  Ala-Kulju  Annala  Jussila  Kares  Malmivaara  Nikkola  Riipinen  Saarinen  Salmiala  Salovaara  Simojoki  Tuomivaara  Tuorila  Wainio 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Elias Simojoki ja Reino Ala-Kulju Sinimustien Kuortaneen leirin leirinuotiolla vuonna 1935.
Pastori Elias Simojoen kaatumispaikka Nuoratsaaren ja Konnunsaaren välissä 16. huhtikuuta 1944. Kuvassa seisomassa majuri Matti Koskenmies.
Tampereen Vapaudenpatsas, mallina nuori Elias Simelius
Sinilatvakasvit

| Sinilatvakasvit |
| --- | --- |
 Lehtosinilatva (Polemonium caeruleum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Ericales
Heimo::  Sinilatvakasvit Polemoniaceae  Juss., nom. cons.
Synonyymit
 Cobaeaceae D.Don 
Katso myös
   Sinilatvakasvit Wikispeciesissä   Sinilatvakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinilatvakasvit (Polemoniaceae) on kasviheimo, jossa on vajaat 400 lajia. Sinilatvakasvien heimo kuuluu koppisiemenisten Ericales-lahkoon, jonka tunnetuin heimo on kanervakasvit (Ericaceae).
Tuntomerkit

Sinilatvakasveihin kuuluu ruohoja ja joitakin pensaita ja liaaneja. Niiden aineenvaihduntatuotteisiin kuuluvat kukurbitasiinit (C32H46O8), jotka ovat kitkeränmakuisia triterperpenoideja, ja kasvi on usein epämiellyttävän hajuinen. Lehtiasento vaihtelee vastakkaisesta kierteiseen (vuorottaiseen). Lehdet ovat ehytlaitaisia tai syväliuskaisia. Joskus kukat ovat vastakohtaisia. Verhiö on yhdislehtinen, ja verholehtien kärjet ovat pyöreitä tai piikkimäisiä; keskeltä verholehdet ovat vihreitä, muutoin vaaleita. Yhdislehtinen teriö muodostaa hyvin kehittyneen torven. Heteitä on yhtä monta kuin verholehtiäkin eli viisi, ja joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta ne kiinnittyvät kehätorvessa eri korkeuksille tai palhot ovat erimittaisia. Kukassa on huomiota herättävä mesiäinen eli nektaario. Yhdislehtinen sikiäin sisältää turvonneita istukoista, joissa on yhdestä moneen siemenaihetta kutakin emilehteä kohden. Vartalo on haarova, tavallisesti kolmiliuskainen, ja luotit ovat niissä johteisina niiden koko pituudelta. Hedelmä on kota. Siemenet ovat usein limautuvia kostuessaan, ja niissä on vihreä tai valkea alkio.
Levinneisyys

Sinilatvakasveja tavataan pohjoisen pallonpuoliskon lauhkeassa vyöhykkeessä, Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan länsiosassa Andeilla. Suomessa heimoa edustavat lehtosinilatva (Polemonium caeruleum), Lapissa kasvava kellosinilatva (P. acutiflorum) ja Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva satunnainen kaitatahmikki eli tahmikki (Collomia linearis).
Luokittelu

Sinilatvakasvien heimossa on noin 18 sukua ja 385 lajia, jotka luokitellaan kolmeksi alaheimoksi.
Luokittelu > 1. Polemonioideae Arn.

Alaheimo on sinilatvakasvien suurin ja käsittää 13–22 sukua, joissa on yhteensä 350 lajia. Ne ovat pääasiassa enemmän tai vähemmän autiomaiden ruohoja, harvoin pikku pensaita. Joillakin lajeilla esiintyy lyhytversoja, kasvussaan ehkäistyneitä haaroja. Lehdet ovat joko kerrannaisia tai yksinkertaisia. Joskus kukat ovat vastakohtaisia. Heteenpalhot ovat tavallisesti sulautuneet teriöön. Siemenet ovat siivettömiä tai kapeasiipisiä.
Alaheimoa tavataan jonkin verran kaikkialla pohjoisella lauhkealla vyöhykkeellä, mutta erityisesti Pohjois-Amerikan länsiosassa. Useissa suvuissa on pääasiassa pohjoisamerikkalaisia lajeja mutta myös muutamia Etelä-Amerikan eteläosissa kasvavia lajeja. Runsaslajisimmat suvut ovat leimut eli leimukukat (Phlox, 70 lajia), virvakukat (Linanthus, 35 lajia), neuliot (Navarretia, 30 lajia), sinilatvat (Polemonium, 27 lajia) ja kiurunkukat (Gilia, 25 lajia).
Luokittelu > 2. Cobaeoideae Arn.

Alaheimon tunnetuimmat edustajat ovat kelloköynnökset (Cobaea). Niiden lisäksi alaheimoon kuuluu kolme muuta sukua, ja lajeja alaheimossa on yhteensä 34. Ne kasvavat Kalifornian niemimaalla ja trooppisessa Amerikassa ja ovat enimmäkseen köynnöksiä tai pieniä puita, harvoin ruohoja. Joillakin lajeilla esiintyy lyhytversoja. Lehdet ovat tavallisesti pääteparisia, joskus sormilehdykkäisiä tai yksinkertaisia. Kukat ovat kookkaita, ja hetiö kiinnittyy tavallisesti kehätorven pintaan. Hedelmä on rakokota ja siemenet tavallisesti leveäsiipisiä.
Luokittelu > 3. Acanthogilioideae J. M. Porter & L. A. Johnson

Alaheimossa on vain Kalifornian niemimaalla kasvava laji Acanthogilia gloriosa. Se on pensasmainen ja sillä on lyhytversoja ja kahdenlaisia lehtiä: pitkäversoissa lehdet ovat muuntuneet haaraisiksi piikeiksi, lyhytversoissa on liuskoittumattomia ja karisevia lehtiä.
Luokittelu > Suvut

Acanthogilia A.Day & R.C.Moran
Allophyllum (Nutt.) A.D.Grant & V.E.Grant
Bonplandia Cav.
Cantua Juss. ex Lam. – inkanpuut
Cobaea Cav. – kelloköynnökset
Collomia Nutt. – tahmikit
Eriastrum Wooton & Standl. – villatähdet
Gilia Ruiz & Pav. – kiurunkukat
Gymnosteris Greene
Huthia Brand
Ipomopsis Michx. – suprikit
Langloisia Greene
Leptodactylon Hook. & Arn.
Linanthus Benth. – virvakukat
Loeselia L.
Loeseliastrum (Brand) Timbrook
Microsteris Greene
Navarretia Ruiz & Pav. – neuliot
Phlox L. – leimut eli leimukukat
Polemonium L. – sinilatvat
Käyttö

Värikkäiden kukkien vuoksi puutarhojen koristekasveina viljellään eräitä leimuja, sinilatvoja, kiurunkukkia ja kelloköynnöstä. Rohdoskasveina on käytetty joitakin sinilatvoja, kiurunkukkia ja lajia Loeselia mexicana.
Villaneulio (Navarretia intertexta)
Kelloköynnös (Cobaea scandens) habitaatissaan.
Teemu Sippo

| Teemu Sippo |
| --- | --- |

Helsingin piispa
 2009–2019 
Edeltäjä:  Józef Wróbel
Seuraaja:  Raimo Goyarrola
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. toukokuuta 1947 (ikä 77) Lahti, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Arvonimi: monsignore
Muut tiedot
Koulutus:  diplomiteologi
Uskonto:  katolinen
Teemu Jyrki Juhani Sippo SCJ (s. 20. toukokuuta 1947 Lahti) on suomalainen katolinen pappi ja Suomessa toimivan katolisen kirkon emerituspiispa. Hänestä tuli 5. syyskuuta 2009 ensimmäinen suomalaissyntyinen katolisen kirkon johtaja Suomessa Arvid Kurjen (1464–1522) jälkeen. Paavi Franciscus myönsi hänelle 20. toukokuuta 2019 hänen omasta pyynnöstään eron piispan tehtävästä.
Ura ja elämänvaiheet

Teemu Sippo syntyi luterilaiseen perheeseen, mutta kiinnostui jo koululaisena katolisesta kirkosta ja katsoi, että hänen on lähdettävä ”sille tielle”. Sippo liittyi katoliseen kirkkoon 1966 ollessaan 19-vuotias. Sippo on opiskellut teologiaa Freiburgissa Saksassa ja on suorittanut diplomiteologin perustutkinnon. Papiksi hänet vihittiin vuonna 1977. Sippo on työskennellyt muun muassa kappalaisena Jyväskylässä Pyhän Olavin seurakunnassa, Katolisen tiedotuskeskuksen johtajana sekä Helsingissä Pyhän Marian seurakunnassa ja Pyhän Henrikin katedraaliseurakunnassa, jälkimmäisessä pitkään myös kirkkoherrana. Hän toimi Helsingin katolisen hiippakunnan asiainhoitajana, kun piispa Józef Wróbel siirrettiin 2008 Helsingistä Puolaan Lublinin arkkihiippakunnan apulaispiispaksi. Piispa Wróbelin aikana Sippo toimi piispanvikaarina ekumeenisia asioita varten. Vuonna 2009 Siposta tuli Helsingin roomalaiskatolisen hiippakunnan piispa. Hän on myös ollut mukana Suomen Ekumeenisen Neuvoston hallituksessa, ja Sippo on valittu kahdesti Suomen Ekumeenisen Neuvoston puheenjohtajaksi vuosina 2010 ja 2013.
Vuonna 2015 Sippo osallistui Pohjoismaiden piispainkokouksen edustajana Vatikaanissa pidettyyn perhettä käsitelleeseen piispainsynodiin. Samana syksynä hänet nimitettiin myös piispainkokouksen pysyvän neuvoston jäseneksi.
Tapaninpäivänä 2018 piispa Sippo loukkaantui vakavasti liukastuttuaan kadulla Helsingissä. Hän palasi työhön kolmen kuukauden sairausloman jälkeen. Toukokuussa 2019 Sippo kuitenkin  luopui Helsingin katolisen hiippakunnan piispan virasta terveyssyistä.
Sippo tunnetaan vapaamielisenä katolilaisena, vaikka hän määrittelee itsensä ”keskitien kulkijaksi”. Liturgisesti Teemu Sippo on joskus ottanut varovaisen konservatiivisia kantoja.
Piispana Teemu Sippo oli moneen mukautuva avomielinen kirkkonsa paimen, mutta hän myös jatkoi perinteisen avioliittokäsityksen puolustamista sekä yhteiskunnassa että Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa kaavailtuja muutoksia vastaan. Hänen kaudellaan Suomessa toimiva katolinen kirkko jatkoi kasvuaan useiden prosenttien vuosivauhdilla.
Suomennokset

Teemu Sippo on suomentanut M. Angela Toigon teoksen Erään hiiren rukouksia ja Terhi Kiiskisen kanssa Bernhard Welten teoksen Olemattomuuden valo.
Galleria

Siipon piispana käyttämä vaakuna. Motto suomeksi: "Kristus on elämän lähde".
Arkkipiispat Leo ja Jukka Paarma onnittelevat uutta piispaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teemu Sippo Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Józef Wróbel | Helsingin piispa 2009–2019 | Seuraaja: Raimo Goyarrola |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Abderrahmane Sissako

| Abderrahmane Sissako |
| --- | --- |
 Abderrahmane Sissako vuoden 2016 César-palkintojuhlissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. lokakuuta 1961 (ikä 63) Kiffa, Mauritania
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, tuottaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1989–
Tunnetuimmat ohjaukset:  Heremakono (2002) Bamako (2006) Timbuktu (2014)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Abderrahmane Sissako kahden vuoden 2015 César-palkinnon kanssa.
Abderrahmane Sissako (s. 13. lokakuuta 1961 Kiffa, Mauritania) on mauritanialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän vietti nuoruutensa isänsä synnyinmaassa Malissa ja palasi Mauritaniaan vasta 1980. Hän sai opiskelustipendin Moskovaan ja opiskeli VGIK-elokuvainstituutissa vuosina 1983–1989.
Sissako on 2000-luvun tunnetuimpia afrikkalaisia elokuvaohjaajia ja on saanut tunnustusta useista töistään. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat Heremakono (2002), Bamako (2006) ja Timbuktu (2014). Timbuktu voitti useita palkintoja, kuten vuoden 2015 parhaan elokuvan palkinnon Afrikan elokuva-akatemialta ja Césareista (2015).
Filmografia

Le Jeu (lyhytelokuva, 1989)
Oktjabr (ransk. Octobre; lyhytelokuva, 1993)
Molom, conte de Mongolie (1994)
Le Chameau et les Bâtons flottants (1994)
Le Passant (1995)
Africa Dreaming – Sabriya (The Black and the White; 1997)
Rostov-Luanda (1997)
La Vie sur Terre (Life on Earth; 1998)
Heremakono (ransk. En attendant le bonheur, engl. Waiting for Happiness; 2002)
Bamako (2006)
8 – Tiya’s Dream (2008), elokuva 8 yhteistyössä useiden muiden ohjaajien kanssa
Stories on Human Rights – Dignity (2008), yhteistyössä useiden muiden ohjaajien kanssa
L’Afrique vue par... – Une femme fâchée (Africa Seen by...; 2009)
Je vous souhaite la pluie (2010)
Timbuktu (2014)
Aiheesta muualla

Abderrahmane Sissako Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Danny Leigh (28.5.2015) Timbuktu's director: why I dared to show hostage-taking jihadis in a new light (englanniksi) (theguardian.com)
Violet Lucca (23.1.2015) Interview: Abderrahmane Sissako (englanniksi) (filmcomment.com)
Abderrahmane Sissako (englanniksi) (festival-cannes.com)
Abderrahmane Sissako Interview (mm. Bamako-elokuvaan liittyen; 4.10.2007, kesto 4 min 3 s) (ranskaksi) (youtube.com)
Abderrahmane Sissako for beginners (englanniksi) (bfi.org.uk)
Tchouaffe, Olivier-Jean: The Poetics of Radical Hope in Abderrahmane Sissako’s Film Experience. Lexington Books, 2017. ISBN 978-1-4985-3981-4.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Abderrahmane Sissako
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Abderrahmane Sissako
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Siperiansirri

| Siperiansirri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Calidris
Laji::  subminuta
Kaksiosainen nimi
 Calidris subminuta  (Vieillot, 1819) 
Katso myös
   Siperiansirri Wikispeciesissä   Siperiansirri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Siperiansirri (Calidris subminuta tai Erolia subminuta) on kahlaaja, joka pesii Siperiassa. Lajin nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1819.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 13–14 cm, siipien kärkiväli 33–35 cm ja paino 23–37 g. Siperiansirrin selässä on mustia ja ruskeita alueita, myös pää on ruskea. Vatsa ja rinta ovat valkoisia. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Siperiansirri on lähes samannäköinen kuin amerikansirri, joka on myös harvinainen Euroopassa.