stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sebastian Bieniek
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sebastian Bieniek Wikimedia Commonsissa
Sebastian Bieniek kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi) (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana
Delfiini

| Delfiini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Valaat Cetacea
Alalahko::  Hammasvalaat Odontoceti
Heimo::  Delfiinit Delphinidae
Suku::  Varsinaiset delfiinit Delphinus
Laji::  delphis
Kaksiosainen nimi
 Delphinus delphis  Linnaeus, 1758 
 Delfiinin levinneisyys
Alalajit 
 D. d. delphis  D. d. bairdii  D. d. ponticus  D. d. tropicalis 
Katso myös
   Delfiini Wikispeciesissä   Delfiini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Delfiini eli tavallinen delfiini eli juoksiainen (Delphinus delphis) on delfiinin heimoon kuuluva valaslaji, jota pidetään yleisimpänä valaana.
Tuntomerkit

Delfiinillä on kaareva otsa ja sen sisällä on kaikuluotaukseen soveltuva äänielin kuten muillakin delfiinien heimon (Delphinidae) lajeilla. Delfiini kasvaa parin metrin mittaiseksi ja voi painaa yli sata kilogrammaa. Yläleuassa on molemmin puolin 46–55 hammasta, kun taas alaleuassa on 40–50 hammasta. Delfiinien väri voi vaihdella. Yleensä selkäpuoli on ruskeanharmaa ja mahapuoli valkeanharmaa aaltomaisen rajan ollessa erittäin selvä. Silmästä otsaan ulottuu tumma raita.
Delfiinistä erotettiin aiemmin Delphinus capensis -niminen pitkäkuonoisempi laji, mutta 2010-luvulla tehtyjen tutkimuksien mukaan lajeilla ei ole geneettistä eroa. Jollain alueilla pitkäkuonoiset delfiinit ovat geneettisesti lähempänä lyhytkuonoisia delfiinejä kuin joidenkin toisten alueiden pitkäkuonoisia delfiinejä.
Levinneisyys

Delfiiniä tavataan trooppisista vesistä viileän lauhkeisiin vesiin, ja se elää Atlantissa, Tyynessämeressä ja Intian valtameressä. Lajia tavataan myös joistakin sivumeristä, kuten Ohotanmerestä, Japaninmerestä, Välimerestä ja Mustastamerestä.
Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan delfiini jaetaan neljään alalajiin. Nimialalajia D. d. delphis tavataan kaikkialla muualla paitsi Intian valtameressä eikä Mustassameressä. D. d. bairdii on puolestaan vain Amerikan Tyynenmeren rannikon laji, ja sen levinneisyysaluetta ulottuu Kalifornian keskiosista Meksikon eteläosiin. D. d. tropicalis on Indopasifisen merialueen alalaji. Alalajia D. d. ponticus tavataan puolestaan vain Mustastamerestä ja sen lähialueilta.
Delfiini suosii lämpimiä vesiä, joten sen vakituinen elinalue ulottuu pohjoisimmillaan Britteinsaarille. Pohjanmeren itäosissa ja Itämerellä delfiini on satunnainen vierailija. Havainnot esimerkiksi Tanskan vesillä ovat kuitenkin yleistyneet 2000-luvulla, koska laji on runsastunut Skotlannin ympäristössä luultavasti ilmaston lämpenemisen seurauksena.
Delfiinihavaintoja Suomessa

Tavallista delfiiniä on tavattu Suomen aluevesillä ainakin kolmesti. Tiettävästi ensimmäinen havainto tehtiin vuonna 1893, jolloin delfiini kuoli kalaverkkoon Ahvenanmaalla. Toinen havainto saatiin vasta yli sata vuotta myöhemmin, kun Luvian Säpin saaren rannasta löytyi kuollut delfiini loppukesällä 1997. Raadon löytymisen jälkeen kävi ilmi, että muuan merikapteeni oli aikaisemmin kesällä nähnyt yhden tai joidenkin lähteiden mukaan kaksi delfiiniä elävänä Säpin lähistöllä. Tutkimuksissa Säpin yksilö osoittautui 5–7-vuotiaaksi urokseksi, ja sen luurankoa suunniteltiin tuolloin sijoitettavaksi Turun luonnontieteelliseen museoon. Kolmannen kerran delfiinejä vieraili Suomen vesillä marraskuussa 2006, jolloin Korppoon saaristokeskuksen edustalla havaittiin emo ja poikanen. Ne nähtiin toisenkin kerran Saaristomerellä elävinä, kunnes noin viikon kuluttua ne hukkuivat kalaverkkoihin. Nämä kaksi yksilöä oli tuolloin tarkoitus säilöä Helsingin Luonnontieteellisen keskusmuseon kokoelmiin.
Ravinto

Delfiinit pyydystävät laumassa ja syövät pikkukaloja kuten makrilleja, sillejä ja sardiineja.
Lisääntyminen

Delfiinit elävät normaalisti pienissä parvissa. Ne pariutuvat yleensä syyskesällä. Naaras kantaa vajaan vuoden. Poikanen on syntyessään hieman alle metrin mittainen.
Blida

| Blida البليدة |
| --- | --- |
 Blidan keskusaukio.
 Blida
 Koordinaatit: 36°28′25″N, 2°49′56″E 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Blida
Piirikunta:  Blida
Väkiluku (2008):  163 600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Blida (arab. البليدة‎, Al-Bulayda) on kaupunki ja Blidan maakunnan hallinnollinen keskus Algeriassa. Se sijaitsee Atlasvuorten juurella Mitidjan tasangolla 45 kilometriä Algerista lounaaseen. Blidan kunnassa oli vuoden 2008 väestönlaskennan mukaan 163 600 asukasta.
Blida, alkujaan roomalainen sotilasleiri, on perustettu vuonna 1535, kun paikallinen pyhä mies Sidi Ahmed el Kbir asutti joukon Valencian seudulta tulleita maureja Roumman El Kebir -vadin rannoille. Maurit toivat mukanaan keinokastelun ja sitrushedelmien viljelyn. He ympäröivät kaupungin appelsiinitarhoilla, joista se on kuuluisa. Algeriaa hallinneet turkkilaiset ja barbareskit valitsivat kauneudestaan tunnetun ”ruusujen kaupungin” vapaa-ajanviettopaikakseen.
Kaupunkiin on kohdistunut useita maanjäristyksiä, joista pahin sattui vuonna 1825. Silloin kuoli puolet Blidassa asueista maureista, arabeista, juutalaisista ja berbereistä. Ranskalaiset saapuivat kaupunkiin vuonna 1830 ja ottivat sen haltuunsa vuonna 1839. Blidasta tuli varuskuntakaupunki, jonka lähelle perustettiin ranskalaisten maataloussiirtokuntia. Vuonna 1954 siellä oli 44 000 asukasta, joista 15 000 oli eurooppalaisia.
Blida on nykyään Algerin satelliittikaupunki, josta on hyvät liikenneyhteydet etelään ja länteen. Se on kasvanut nopeasti Algerian itsenäisyyden aikana, mutta samalla jäänyt osin naapureidensa Tipazan, Boumerdèsin ja Boufarikin varjoon. Kaupungissa on yliopisto, öljy-yhtiö Sonatrachin huoltokeskus sekä enimmäkseen pienimuotoista rakennustarvike- ja elintarviketeollisuutta. Blidasta on köysiratayhteys Chréan kansallispuiston laskettelukeskukseen.
Petri Kaivanto

Petri Kaivanto kotikaupungissaan Villa Gesellissä 4.5.2022
Petri Kaivanto (s. 8. kesäkuuta 1968 Helsingin maalaiskunta) on suomalainen säveltäjä, sanoittaja, laulaja ja toimittaja. Hän on myös osallistunut politiikkaan ja ollut usean puolueen ehdokkaana kuntavaaleissa, eduskuntavaaleissa ja europarlamenttivaaleissa.
Toimittajan ura

Kaivanto tuli valtakunnalliseen julkisuuteen MTV3:n Levyraadin vakiojäsenenä 1991–1992 ja MTV3:n Ei itketä lauantaina -musiikkiviihdeohjelman juontajana Anita Hirvosen kanssa. Tätä ennen hän oli jo työskennellyt paikallisradiossa Helsingissä, Tampereella ja Turussa, ja vuonna 1991 hän oli Suomen ensimmäisiä karaokejuontajia. Vuodesta 1999 hän työskenteli toimittajana lähinnä Yleisradion radiokanaville. Vuodesta 2006 vuoteen 2015 hän oli Populaarimusiikin museon Pomus.net -sivuston päätoimittaja.
Kaivanto on käynyt Sibelius-lukion ja opiskellut Helsingin yliopistossa lähinnä italialaista filologiaa.
Musiikki

Soololevytysten lisäksi hänen sävellyksiään tai sanoituksiaan ovat levyttäneet mm. Pentti Hietanen, Tomi Metsäketo ja Anneli Saaristo. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat mm. sävellykset Nainen odottaa (san. Sirkka-Liisa Sass), Yö Caprilla (Ada Negrin runon suom. Aale Tynni), italiankieliset sanoitukset Ti aspetterò (säv. Timo Forsström, suom. san. Jorma Toiviainen), Sempre di più di te (säv. Matti Puurtinen) ja vuoden 2006 euroviisukarsinnassa toiseksi sijoittunut Eternamente Maria (säv. Kisu Jernström, san. PK ja Arto Tamminen) sekä suomenkieliset sanoitukset Tää yö (Con te partirò säv. & san. Lucio Quarantotto ja Francesco Sartori) ja Aina eilinen (Englishman in New York säv. & san. Sting).
Kaivanto on säveltänyt kolme musikaalia: Miau! Kissaooppera Kattilassa (käsikirjoitus Pasi Toivanen, kantaesitys Cont'akti teatteri, Pori 2007), Leyla ja Daniel (käsikirjoitus Pasi Toivanen, kantaesitys Lahden kaupunginteatteri 2005) sekä Pinokkio (Carlo Collodin romaanin pohjalta dramatisoinut Pasi Toivanen, Pieksämäen Poleenin teatteri 1998).
Vuonna 2004 Kaivanto kilpaili Suomen edustajana Romaniassa Kultainen Hirvi -festivaaleilla duona Milanan kanssa, ja 1996 Kaisu Kärki edusti Suomea Kaivannon laululla Sillat liekeissä kansainvälisessä Makfest -laulukilpailussa Makedoniassa. Palkintoja: Hopeakuu-musikaalikilpailu (Lahden Kaupunginteatteri) 2004 ja 2002, Pilkkalaulun SM (Työväen Musiikkitapahtuma ja Yle TV1) 1990, Tapsan Tahdit -laulelmakilpailun sävellyspalkinto 1988.
Politiikka

Kaivanto oli Nuorsuomalaisen puolueen sitoutumattomana ehdokkaana Euroopan parlamentin vaaleissa ja kunnallisvaaleissa 1996 ja puolueen jäsenenä eduskuntavaaleissa 1999. Kaivanto oli Muutos 2011:n ehdokkaana vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Helsingin vaalipiirissä.. Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Kaivanto oli Itsenäisyyspuolueen ehdokkaana. Vuoden 2017 kunnallisvaaleissa Petri Kaivanto oli Perussuomalaisten ehdokas Vantaalla. Vuoden 2019 eduskunta- ja eurovaaleissa Kaivanto oli Seitsemän tähden liikkeen ehdokas.
Yksityiselämä

Puolisot: Johanna Kaivanto (os. Sairanen) 1992–2015, Claudia Pomares 2016–. Vuodesta 2018 Kaivanto on asunut vakituisesti Argentiinassa.
Albumidiskografia

1992 kaivanto n,love (Fazer Finnlevy)
2007 Aires de Finlandia vol. 1: Kaukaisin Euroopan maa (Prontosaurus)
2009 Asiallisia lauluja 1994–2009 (Prontosaurus)
2010 Aires de Finlandia (espanjankielinen julkaisu) (Prontosaurus)
2014 Siltapyrotekniikan alkeet (Prontosaurus)
2017 Aires de Finlandia vol. 2 (Prontosaurus)
2018 Aires de Finlandia vol. 2: Stadi ja Bonis (Prontosaurus)
2018 Totuutta etsimässä (Prontosaurus), 50-vuotiskokoelma demoja ja live-nauhoituksia
2021 Petrópolis (Prontosaurus)
2023 Comandante Che Kaivanto (Prontosaurus)
Aiheesta muualla

Petri Kaivannon kotisivut
Petri Kaivanto Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Petri Kaivanto Ritva-tietokannassa, Radio- ja tv-arkisto, Kavi
Tommi E. Virtanen Hullu vai renessanssinero? Selvis-lehti 03-2014
Kaivanto Helsingissä kampanjoimassa eduskuntavaaliehdokkaana vuonna 2011
Blodeuwedd

Blodeuwedd on Mabinogion-tarusikermän tarussa Math, Mathonwyn poika esiintyvä tammen, väriherneen ja mesiangervon kukista luotu nainen. Velho Gwydion ja ruhtinas Math luovat Blodeuweddin vaimoksi Lleu Llaw Gyffesille, Arianrhodin pojalle. Arianrhod on nimittäin määrännyt, ettei Lleu saa koskaan ottaa ihmisnaista vaimokseen. Blodeuwedd on hyvin kaunis, mutta petollinen. Hän ottaa rakastajakseen Gronw Pebyrin, ja yhdessä he punovat juonen murhatakseen Lleun. Taioin suojeltu Lleu on lähes kuolematon, mutta Blodeuwedd saa miehensä paljastamaan, kuinka surma voisi onnistua. Lleun voisi surmata ainoastaan jos hänen toinen jalkansa on vuohen selässä ja toinen vesivadin reunalla. Blodeuwedd houkuttelee Lleun tähän asentoon ja Gronw keihästää tämän. Juoni ei kuitenkaan onnistu, sillä Lleu ehtii keihään iskiessä muuttua kotkaksi ja lentää lumottuun tammeen. Rangaistuksena murhayrityksestä Gronw surmataan ja Blodeuwedd muutetaan pöllöksi.
Elizabeth Bishop

| Elizabeth Bishop |
| --- | --- |
 Elizabeth Bishop Vassar Collegen vuoden 1934 vuosikirjassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1911 Worcester, Massachusetts, Yhdysvallat
Kuollut: 6. lokakuuta 1979 (68 vuotta) Boston, Massachusetts, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Kirjallinen suuntaus: modernismi
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Pulitzer-palkinto 1956 (runous)  Neustadt-palkinto 1976 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Elizabeth Bishop (8. helmikuuta 1911 Worcester, Massachusetts, Yhdysvallat – 6. lokakuuta 1979 Boston, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen runoilija ja prosaisti. Hänelle myönnettiin vuonna 1956 runouden Pulitzer-palkinto. Häntä pidetään yhtenä 1900-luvun tärkeimmistä ja arvostetuimmista yhdysvaltalaisista runoilijoista.
Bishopin lapsuus oli hankala, isä kuoli ja äidillä oli mielenterveyden ongelmia. Bishop valmistui Vassar Collegesta 1934. Hän asui 16 vuotta Brasiliassa, mikä näkyy runokokoelmassa Questions of Travel (1965). Hän sai Pulitzer-palkinnon teoksesta Poems: North & South – A Cold Spring (1955).
Bishopin runoja on julkaistu suomeksi kokoelmassa Matkakysymyksiä. Se sisältää kokonaan Bishopin viimeisen kokoelman Geography III ja lisäksi valikoiman runoja eri kokoelmista 1940-luvulta 1970-luvun loppuun.
Suomennettu tuotanto

Matkakysymyksiä; runot valikoinut ja suomentanut Helena Sinervo. WSOY 1997. ISBN 951-0-21680-1
Ainoa taito, runo, suom. Risto Ahti. Antologiassa Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Aiheesta muualla

Elizabeth Bishop Poetry Foundationin sivuilla (englanniksi)
Open Yale Courses: Lecture on Elizabeth Bishop (englanniksi)
Elizabeth Bishopin runoja Poemhunter.comissa (englanniksi)
The Elizabeth Bishop Papers at Washington University in St. Louis (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Blackburne Shilling -gambiitti

Blackburne Shilling -gambiitti on italialaisesta pelistä seuraava jatko, kun musta pelaa Rd4?! Se on nimetty englantilaisen shakinpelaajan Joseph Henry Blackburnen mukaan. Siihen viitataan joskus myös Kostićin gambiittina serbialaisen suurmestarin Borislav Kostićin mukaan, joka pelasi sitä 1900-luvulla. Blackburne Shilling -gambiitti ei ole oikea gambiitti, koska musta saa materiaalin heti takaisin.
1.e4 e5 2.Rf3 Rc6 3.Lc4 Rd4
Mustan kolmas siirto on tosiasiassa heikko ja aikaa vievä. Valkea saa asemassa edun pelaamalla yksinkertaisesti 4. c3 4. Rxd4 tai 4. 0-0. Siirron ainoa hyöty on ansa, jonka se asettaa. Jos valkea pelaa 4. Rxe5?, musta vastaa Dg5!, jonka jälkeen peli voi jatkua vaikka seuraavasti.
Aiheesta muualla

http://www.chess.com/news/blackburne-shilling--gambiitti-9085
Johanna Björkroth

| Johanna Björkroth> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. elokuuta 1964 (ikä 60) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  elintarvikehygienian professori (eläinlääketiede)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Eläinlääketieteellinen korkeakoulu (ELL 1990), Helsingin yliopisto (ELT 1997)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Aiheesta muualla
Johanna Björkroth Tuhat-tutkimusportaalissa
Katri Johanna Björkroth ( s. 9. elokuuta 1964, Helsinki) on suomalainen eläinlääketieteen tohtori ja Helsingin yliopiston elintarvikehygienian professori. Hän toimi yliopiston vararehtorina vuosina 2008–2014 vastuullaan tutkimusasiat ja tutkijankoulutus.
Björkroth tuli ylioppilaaksi Haukilahden lukiosta (1983). Hän opiskeli Eläinlääketieteellisessä korkeakoulussa eläinlääkäriksi (ELL 1990) ja valmistui Helsingin yliopiston eläinlääketieteellisestä tiedekunnasta eläinlääketieteen tohtoriksi (1997). Lisäksi hän on suorittanut Diplomate of the European College of Veterinary Public Health -pätevyyden (2005). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1997) oli otsikoitu DNA-based characterisation methods for contamination analysis of spoilage lactic acid bacteria in food processing. Hän on ollut Helsingin yliopiston elintarvikehygienian dosentti vuodesta 1999.
Työurallaan Björkroth toimi elintarvikehygienian assistenttina ja yliassistenttina Eläinlääketieteellisessä korkeakoulussa (1990–1998), työskenteli postdoc-tutkijana Saksassa BFE Karlsruhessa (1998–1999). Tämän jälkeen hän oli Helsingin yliopiston määräaikainen professori (1999–2002). Vuodesta 2002 lähtien Björkroth on ollut Helsingin yliopiston elintarvikehygienian professori. Vuosina 2004–2007 hän oli eläinlääketieteellisen tiedekunnan varadekaani vastuualueenaan tutkimus ja tutkijankoulutus. Björkroth oli Suomen Akatemian kansallisen mikrobiologisen elintarviketurvallisuuden tutkimuksen huippuyksikön varajohtaja ja ryhmänjohtaja 2008–2013. Suomen Akatemian tutkijankoulutukiryhmän jäsen hän oli 2009–2011.
Hänen tutkimuskohteenaan on ollut erityisesti elintarvikehygienia ja bakteeritaksonomia. Bjökroth on johtanut Helsingin yliopiston eläinlääketieteellisessä tiedekunnassa muun muassa pilaajabakteereiden elintarvikemikrobiekologista tutkimusta.
Björkroth on Teknillisten tieteiden akatemian jäsen. Hän on saanut Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ensimmäisen luokan ritarin arvon (SVR R I).
Aiheesta muualla

Johanna Björkrothin Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Katri Johanna Björkroth. University of Helsinki, Food Hygiene and Environmental Health (englanniksi) (researchgate.net)
Prof. Johanna Björkroth (englanniksi) (academia-net.org)
Oona Riitala (1.9.2017) Hyvä tutkimussuunnitelma kertoo tarinan (Arkistoitu – Internet Archive) (aka.fi)
Jani Parkkari (29.11.2018) Designlapsia vai ratkaisu nälänhätään? Perimän saksiminen Crispr-tekniikalla on geenimuuntelun seuraava askel, ja se on jo otettu  (yle.fi)
Jenna Heino (6.3.2013) 12-vuotiaan makkaran testitulos yllätti tutkijat (iltalehti.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus
Marja Björk

Marja Björk (s. 1958 Lieksa) on suomalainen kirjailija. Koulutukseltaan Björk on oikeustieteen kandidaatti. Vuonna 2016 Björk palkittiin Lieksan taidepalkinnolla.
Björkin romaanien aiheina ovat olleet lapsen hyväksikäyttö (Posliini, 2008), keski-ikäisten parisuhteen kuvaus (Puuma, 2010) ja suuren muuton aikana tehdaspaikkakunnalla kasvaneen tytön tarina (Prole, 2012).
Björkin neljäs romaani Poika oli vuoden 2013 Finlandia Junior -palkintoehdokas. Se palkittiin vuoden 2014 Nuori Aleksis -palkinnolla. Teos perustuu Björkin transsukupuolisen lapsen kokemuksiin. Syksyllä 2014 ilmestyi Björkin viides romaani Mustalaisäidin kehtolaulu, joka kuvaa romaninaisten elämää. Björkin kuudes romaani Lainaa vain on kertomus 1990-luvun alun Lama-Suomesta.
Lieksasta kotoisin oleva Björk on asunut pääkaupunkiseudulla vuodesta 1993 ja Helsingin Kalliossa vuodesta 2000. Hän kirjoittaa kakkoskodissaan Lieksan Jongunjoella. Björk on naimisissa ja hänellä on kaksi aikuista lasta.
Teoksia

Posliini.  Helsinki:  Like, 2008.  ISBN 978-952-01-0169-5
Puuma.  Helsinki:  Like, 2010.  ISBN 978-952-01-0494-8
Prole.  Helsinki:  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0755-0
Poika.  Helsinki:  Like, 2013.  ISBN 978-952-01-0898-4
Mustalaisäidin kehtolaulu.  Helsinki:  Like, 2014.  ISBN 978-952-01-0898-4
Lainaa vain. Helsinki: Like, 2016. ISBN 978-952-01-1449-7.
Jongen. Antwerpen: Middernacht Pers, 2014. ISBN 978-907-22-5982-0
Dreng. Udgivet på dansk: Turbine, 2015 ISBN 978-87-406-0579-2
Aiheesta muualla

Marja Björk Kirjasampo.fi:ssä
Marja Björk Ylen Aamu-tv:ssä (1.9.2010) Ylen Elävä arkisto.
Öppna dörrar http://areena.yle.fi/1-4172835
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Bjalynitšy

| Bjalynitšy, Belynitši (Бялынічы, Белыничи) |
| --- | --- |
 Bjalynitšy, Belynitši
 Koordinaatit: 53°59′54″N, 29°42′34″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Mahiljoun alue
Perustettu:  1634 (kaupunkioikeudet)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 419 (piiri) km²
Väkiluku (10/2009):  10 688
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 belynichi.mogilev-region.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bjalynitšy (valkoven. Бялынічы) eli Belynitši (ven. Белыничи) on pienehkö kaupunkityyppinen taajama ja hallintopiiri (ven. Белыничский район) Valko-Venäjän Mahiljoun maakunnan länsiosissa.  Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Bjalynitšyn keskustaajamassa asui 10 688 ja koko piirissä 21 839 ihmistä.
Maantiede ja liikenne

Bjalynitšyn piiri rajoittuu pohjoisessa Mahiljoun alueen Kruhlajen ja Škloun piireihin, idässä on maakunnan pääkaupunki Mahiljou ja etelässä Klitšaun piiri. Lännessä naapureina ovat Minskin alueen Berazino ja Krupki.
Bjalynitšyn kaupunkimainen taajama sijaitsee maanteitse noin 45 kilometriä Mahiljoun länsipuolella ja 160 kilometriä pääkaupunki Minskin itäpuolella (M4-valtatietä). Lisäksi kantatie P77 tuo yhteyden Šklouhun (60 km koilliseen) ja kantatie P120 Byh’aun suuntaan (kaakkoon).
Dneprin sivjoki Drut laskee pohjoisesta etelään piirin läpi. Koko piirin alue kuuluu Drutin tai toisen sivuhaaran Berezinan valuma-alueeseen.
Osa Bjalynitšyn piirin alueesta saastui lievästi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden kaukokulkeuman seurauksena. Kaukokulkeuman tuomat cesium-137 -pitoisuudet jäivät piirin alueella 37–185 kBq/m²:n tasolle. Tämänsuuruinen säteily ei YK:n Tšernobyl-raportin mukaan ole erityinen riski millekään väestöryhmälle. Negatiivisten mielikuvien on arvioitu vaikuttavan turismissa ja talouselämässä, vaikka samaan säteilyluokkaan kuului parisenkymmentä kuntaa Suomestakin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lyhyt kuvaus taajamasta (englanniksi) (BYcity.org)
Bjalynitšyn keskustan kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki Bjalynitšyn taajamasta ympäristöineen, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa 1:100 000 ja 1:200 000 alueesta (venäjäksi)
Bjalynitšyn piirin perustietoja ja kartta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (emaps-online.com)
Tietoa piirin palveluista ja kuvia rakennuksista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (region.mogilev.by)
Valko-Venäjän Ilmatieteen laitoksen sääennuste Bjalynitšyyn (pogoda.by) (venäjäksi)
http://brestrw.by/trains1/selStations4MapAction.do?shed_type=pass (Arkistoitu – Internet Archive)
Bjalynitšyn piirin sijainti Mahiljoun maakunnassa. Piiri sijaitsee maakuntakeskus Mahiljoun länsipuolella.
Ted Bloecher

Ted Bloecher (s. 1929) on yhdysvaltalainen ufologi. Tutkija Jerome Clark kuvailee häntä kunnioitettavaksi kollegaksi  Bloecher perusti Civilian Saucer Intelligence-ryhmän, jota pidetään tärkeänä UFO-tutkimuksessa.
1967, NICAP julkaisi Bloecherin The UFO Wave of 1947 kirjan sadoista raporteista USA:ssa vuodelta 1947.Jacques Vallee tukee tätä raporttia.
1970-luvulla hän liittyi tutkimusjärjestöihin MUFON ja CUFOS. 1980-luvulla hän lahjoitti arkistonsa CUFOS:lle.
Billy (koirarotu)

| Billy |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ranska
Määrä:  Suomessa tuntematon
Rodun syntyaika:  1800-luvun loppu
Alkuperäinen käyttö:  metsäkauriin ja villisian jäljestys
Nykyinen käyttö:  jäljestyskoira (Ranskassa), harrastuskoira
Muita nimityksiä:  Poitou Hound
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.1 Suuret ajavat koirat #25
Ulkonäkö
Paino:  24–32 kg
Säkäkorkeus:  uros 60–70 cm narttu 58–62 cm
Väritys:  valkoinen, beige, valko-oranssi tai valko-sitruuna
Billy on ranskalainen koirarotu, jota käytetään metsästykseen. Vaikka FCI onkin tunnustanut sen, se on kotimaansa ulkopuolella harvinainen. Suomeen ei ole tuotu ainuttakaan yksilöä. Se on kehitetty 1800-luvun lopulla muutamista nyt jo hävinneistä ranskalaisista roduista. Billyllä on erinomainen vainu ja sointuva, hyvin vaihteleva haukku.
Ulkonäkö

Billy on melko kookas, voimakas, kestävä ja kevytliikkeinen. Sen pää on keskipitkä, melko kapea ja kuiva, otsa hieman kaareva. Otsapenger ja niskakyhmy näkyvät selvästi. Korvat ovat keskikokoiset, riippuvat ja ranskalaisen rodun korviksi melko ylös kiinnittyneet. Rintakehä on erittäin syvä, mutta ei kovin leveä. Selkä leveä ja vahva, hieman kaareutunut. Häntä on pitkä ja voimakas. Liikkeiden tulisi olla sellaiset, joissa laukka sujuu helposti. Karvapeite on lyhyt ja sileä. Väriltään se on joko puhtaanvalkoinen, "maitokahvin valkoinen" (café au lait) tai valkoinen oranssinvärisin/ sitruunankeltaisin laikuin. Urosten sallittu säkäkorkeus on 60–70 cm ja narttujen 58–62 cm. Sukupuolten välistä eroa määrittämättä paino vaihtelee 24–32 kilogramman välillä.