stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ufo
Kirjallisuutta

Kuure, Kari ym.: Katoavatko ufot? Ufoilmiön kriittistä tarkastelua.  Helsinki:  Ursa, 1993.  ISBN 951-9269-67-3
Kyröläinen, Juhani & Teerikorpi, Pekka: Ufojen arvoitus.  Helsinki:  Ursa, 1980.  ISBN 951-9269-11-8
Selin, Risto: Ihmeellinen maailma. Skeptikon tietosanakirja.  Helsinki:  Ursa, 2001.  ISBN 952-5329-19-4  Teoksen verkkoversio.
Selin, Risto & Ollikainen, Marketta & Salmi, Ilpo V. (toim.): Paholaisen asianajajan paluu. Opaskirja skeptikolle.  Helsinki:  Ursa, 1997.  ISBN 951-9269-88-6
Närvä, Jaakko: Ufologia ja ufokokemukset uskonnollisina ilmiöinä. Teoreettinen tutkimus.  (Väitöskirja)  Helsingin yliopisto, uskontotieteen laitos, 2008.  ISBN 978-952-10-5160-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aikamme uskomuksia. Ylen Elävä arkisto.
Jaakko Närvän ufoesitelmä.
Ufologia ja ufokokemukset uskontona - väitöskirjan tulosten esittelyä.
Närvä, Jaakko: Ufot – yhtä totta kuin keijut? Skeptikko 2/2009.
Nürnbergissä nähtiin vuonna 1561 taivaalla valoja, mahdollisesti haloilmiö. Hans Glaserin painokuva.
Oletettu UFO Trindade-saaren luona 16.1.1958 Almiro Baraúnan valokuvaamana, keskipisteestä oikealla. Kuva on yksi tekstissä kuvatun testin läpäisseistä.
Taiteilijan näkemys maahan laskeutuneesta ufosta.
Ufoharrastajien kokoama tilasto havaittujen ufojen muodoista.
Paimion valokuva, tähdet eivät erotu kuvan versiosta.
Uralilais-siperialaiset kielet

Uralilais-siperialaiset kielet on hypoteettinen kielikunta, johon kuuluisivat seuraavat kielikunnat:
uralilaiset kielet
jukagiiriset kielet
tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet (poistettiin teoriasta)
eskimo-aleuttilaiset kielet
Nivhin kieli.
Historia

Uralilaisten ja eskimo-aleuttilaisten kielten rakenteelliset samankaltaisuudet huomattiin jo varhain. Tanskalainen teologi Marcus Wöldike vertaili grönlantia ja unkaria toisiinsa vuonna 1746. Vuonna 1818 Rasmus Rask piti grönlantia uralilaisten kielten sukulaisena ja esitti luettelon yhteistä alkuperää olevista sanoista. Rask tosin oletti myös uralilaisten ja altailaisten kielten olevan sukua keskenään. Vuonna 1959 Suomalais-Ugrilaisen Seuran Aikakauskirjassa julkaistiin Knut Bergslandin artikkeli The Eskimo-Uralic Hypothesis (Eskimo-uralilainen hypoteesi), jossa kirjoittaja esitti joitakin kieliopin yhteisiä piirteitä ja samaa alkuperää olevia sanoja. Vuonna 1962 Morris Swadesh esitti tšuktšilais-kamtšatkalaisten ja eskimo-aleuttilaisten kielten kuuluvan samaan kielikuntaan. Vuonna 1998 Michael Fortescue julkaisi kirjan Language Relations across Bering Strait (Kielisukulaiset kahden puolen Beringinsalmea), jossa hän esitti hypoteesin uralilais-siperialaisesta kielikunnasta.
Yhteiset piirteet

Uralilais-siperialaisen kielikunnan tueksi on löydetty yhteisiä piirteitä sekä fonologiasta, morfologiasta että sanastosta.lähde?
Yhteiset piirteet > Fonologia

Uralilais-siperialaisten kielten kantakielten rekonstruoidut konsonantistot ovat hyvin samanlaisia keskenään. Yhteisenä piirteenä ovat soinnillisten kluusiilien puuttuminen sekä soinnillisten frikatiivien esiintyminen samoilla artikulaatiopaikoilla: labiaalisena, dentaalisena, palataalisena ja velaarisena sekä tšuktšilais-kamtšatkalaisissa ja eskimo-aleuttilaisissa kielissä myös uvulaarisena. Myös nasaalit esiintyvät samoilla artikulaatiopaikoilla. Lisäksi yhteistä ovat kolme sibilanttia, likvidat ja puolivokaalit.
Yhteiset piirteet > Morfologia

Yhteisiä morfologiasia piirteitä ovat
monikon tunnus *-t
kaksikon tunnus *-k
ensimmäisen persoonan vartalo *m-
tosien persoonan vartalo *t-
interrogatiivipronomini *ka
genetiivin pääte -n.
Yhteiset piirteet > Sanasto

Michael Fortescue esittään teoksessaan 95 sanaa, joilla on olemassa etymologinen vastine ainakin kolmessa kielikunnassa sekä lisäksi muita sanoja, jotka esiintyvät kahdessa kielikunnassa. Yhteistä alkuperää oleviksi sanoiksi hän esittää mm. seuraavat sanat: *ap(p)a ’isoisä’ ja *kað’a ’vuori’.
| kantaurali | kantaeskimo |
| --- | --- |
aja (ajaa): ajaɣ (työntää)
elä (älä): la (älä)
toɣe (ottaa): teɣu (ottaa)
Kirjallisuus

Knut Bergsland: The Eskimo-Uralic hypothesis (Suomalais-Ugrilaisen Seuran Aikakauskirja, 61), 1–29, 1959.
Michael Fortescue: Language Relations across Bering Strait, 1998. ISBN 0-304-70330-3.
Urdu

| Urdu |
| --- | --- |
   Enemmistökieli   Vähemmistökieli
Oma nimi:  اردو (urdu)   لشکری (lashkari)
Tiedot
Alue:   Pakistan    Intia    Mauritius    Etelä-Afrikan tasavalta
Virallinen kieli:   Pakistan    Intia
Puhujia:  60 503 579
Sija:  20
Kirjaimisto:  arabialaisesta kirjaimistosta johdettu oma urduaakkosto
Kielenhuolto:  Kansallinen kieliviranomainen (Pakistan) Urdu-kielen  kansallinen edistämisneuvosto
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  indoiranilaiset kielet – indoarjalaiset kielet – läntiset hindikielet – hindustani
Kielikoodit
ISO 639-1:  ur
ISO 639-2:  urd
ISO 639-3:  urd
 Ohje 
Urdu (اردو), tunnetaan myös puhujien keskuudessa nimellä lashkari (لشکری), on hindustanin kielen persianisoitu muoto. Urdu on puhujamäärältään suuri kieli ja sillä on tärkeä asema etenkin Pakistanissa, jossa suurin osa ei-urdunkielisestä kansasta osaa sitä toisena tai kolmantena kielenä. Urdun kieli kehittyi pohjoisessa Intiassa  muslimien ja hindujen välisen vuorovaikutuksen välineeksi islamilaisten suufien perustamissa kylissä.
Urdun kielen nimi on peräisin turkkilaiskielten sanasta ordu, joka tarkoittaa "leiriä" tai "armeijaa". Se on lainautunut turkin kielen kautta eurooppalaisiin kieliin, esim. saksaan ja englantiin, muodossa horde ja merkityksessä "ihmisjoukkio", "barbaarilauma" tai "sotajoukko". Intiassa sanalla tarkoitettiin sotilasleiriä. Urdu on siis "sotilasleirin kieli", joka on syntynyt Intian sankritista kehittyneiden prakritien, kansanmurteiden, lainatessa uusia aineksia mogulivalloittajien ja näiden sotajoukkojen maahan tuomista kielistä (turkkilaiskielet, persia ja arabia).
Kielitieteellinen asema

Urdu ja hindi ovat hindustanin kielen kaksi eri standardia. Useimmat urdua äidinkielenään puhuvat ymmärtävät hindin arkikieltä vaivatta ja päinvastoin. Kirjakielen ymmärtämisessä kummallakin ryhmällä on vaikeuksia, sillä hindiä kirjoitetaan devanāgarī-aakkosin, kun taas urdun aakkosto on kehitetty arabialaisesta kirjaimistosta. Lisäksi sivistyssanat hindiin lainataan sanskritista, kun taas urduun lähinnä persiasta ja arabiasta. Kieliopiltaan hindi ja urdu ovat käytännössä täysin yhtenevät.
Kirjallisuus

Urdu ei ole kovin vanha sivistyskieli, koska urdunkielisillä alueilla on perinteisesti käytetty persiaa (farsia) kirjallisuuden kielenä. Nykyään urdulla on kuitenkin elävä proosakirjallisuuden perinne. Tärkein kirjallisuudenlaji on novelli tai lyhyt kertomus, ns. afsaana, jonka merkittävimpiä edustajia ovat olleet Saadat Hasan Manto ja Ahmed Nadeem Qasmi.
Urdunkielinen runous on yleensä mitallista ja pyrkii kielellisten kauneusarvojen korostamiseen. Urdunkielisen runouden esikuvana on toiminut mogulihovien persialaisperäinen hienostuneisuus, ja arvostetut persialaiset runomitat, kuten ghazal, on omaksuttu urdunkielisen runouden malleiksi. Myös länsimaisia runomittoja, kuten sonettia, on kokeiltu.
Kielioppi

Vaikka urdu kuuluu indoeurooppalaisiin kieliin, sen kielioppi saattaa olla erittäin vaikeaa ja erilaista monin tavoin. Urdu on subjekti-objekti-verbi kieli, mikä tarkoittaa, että verbit ovat yleensä lauseen lopussa eikä ennen objektia.
Urdulle on tyypillistä postposition käyttö substantiivin jälkeen kuten suomessakin. Urdulla on ainutlaatuinen välimerkkisysteemi. Pisteitä käytetään joskus lopettamaan lause, vaikka perinteinen lauseen lopetusmerkki, vaakasuora viiva "-", on käytössä useimmin. Urdussa käytetään joskus länsimaisia versioita pilkuista, pisteistä, huutomerkeistä ja kysymysmerkeistä.
Aakkoset

Urdun aakkoset on johdettu persialaisista aakkosista, ja ne perustuvat arabialaisiin perusmerkkeihin. Merkkien nimet tunnetaan eri nimillä, kuten: 'bay' ja 'tay' ovat arabiassa samat kirjaimet, mutta nimeltään: 'baa' ja 'taa':
ا - alif
ب - bay
پ - pay
ت - tay (pehmeä t)
ٹ - tay (kova t)
ث - thay - puhekielessä lausutaan 'say'
ج - jeem
چ - chay
ح - hay -
خ - khay
د - daal (pehmeä d)
ڈ - daal (kova d)
ذ - dhaal - puhekielessä lausutaan 'zaal'
ر - ray
ڑ - aRay
ز - zay
ژ - zhay - melkein kuten yay - harvoin käytetty merkki
س - seen
ش - sheen
ص - suaad (raskas s)
ض - duaad (erittäin pehmeä d) - puhekielessä lausutaan'zuaad'
ط - toay - (vahva pyöreä t) (A)
ظ - zoay - (vahva pyöreä z) (A)
ع - ain
غ - ghain
ف - fay
ق - qaaf
ک - kaaf
گ - gaaf
ل - laam
م - meem
ن - noon (nasaaliäänne noon ghunna: ں )
و - wow
ہ - hay - ھ
ء - hamza
ی - chhoty yay
؁ے - bary yay
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Urdunkielinen Wikipedia
Indoarjalaiset kielet
aer
andh
angika
assami
awadhi
bagheli
baškarik
bengali
bhadrawahi
bhili
bhisnupriya
bhodžpuri
bradž
buksa
bundeli
chambeali
chhattisgarhi
chittagon
chitwania tharu
dameli
dangaura tharu
dhatki
divehi
dogri
fidžinhindi
gaddi
garhwali
gawar
goaria
grangali
gudžarati
gurgula
halbi
haryanvi
hindi
hindko
hindustani
Induksenkohistani
kalaša
kanauji
kašmiri
katarkalai
kathariya tharu
khowar
kochila tharu
koli
kumaoni
kurdari
kutši
lahnda
lambadi
magahi
maijan
maithili
majhi
mandeali
marathi
marwari
musasa
nimadi
ningalami
nepali
od
orija
paali
palya bareli
pandžabi
pašai
pauri bareli
phalura
radžastani
rana tharu
rangpuri
rathwi bareli
rohingya
romani
sadri
sanskrit
saraiki
sawi
šina
sindhi
sinhali
sirmauri
sonha
šumašti
surjapuri
sylheti
tirahi
torwali
urdu
varhadi-nagpuri
varli
vasavi
James Ussher

James Ussher. Peter Lelyn (1618–1680) maalaama muotokuva.
James Ussher (myös Usher) (4. tammikuuta 1581 – 21. maaliskuuta 1656) oli Armagh’n ja koko Irlannin arkkipiispa vuosina 1625–1656. Hän oli merkittävä uskonoppinut, ja hänet tunnetaan ennen kaikkea hänen julkaisemastaan Raamatun tapahtumien kronologiasta, joka ajoitti luomisen vuoteen 4004 eaa.
Elämäkerta

Ussher syntyi Dublinissa suhteellisen varakkaaseen englantilais-irlantilaiseen perheeseen. Hän oli lahjakas lingvisti ja aloitti opiskelut vastikään perustetussa Dublinin Trinity Collegessa 9. tammikuuta 1594 kolmentoista vuoden ikäisenä. Hän valmistui vuonna 1600 ja sai maisterin arvon vuonna 1601. Vuonna 1602 hän sai diakonin ja papin viran koulun kappelista sedältään, joka oli Armagh’n ja koko Irlannin arkkipiispa.
Hän jatkoi opintoja ja valmistui teologian tohtoriksi ja professoriksi vuonna 1607. Hän toimi koulun varakanslerina vuosina 1614 ja 1617. Vuonna 1621 hän sai Meathin piispan viran, ja vuonna 1625 Armagh’n arkkipiispan viran nykyisessä Pohjois-Irlannissa. Näin hänestä tuli Irlannin protestanttisen eli anglikaanisen kirkon pää. Tehtävä ei ollut helppo Irlannissa, joka oli ja on edelleen enimmäkseen katolinen maa. Monien aikalaistensa tavoin hän oli jyrkästi katolista oppia vastaan. Vuonna 1626 hän esimerkiksi kirjoitti seuraavasti:
»Papistien uskonto on taikauskoista ja epäjumalia palvovaa; heidän uskonsa ja oppinsa on virheellinen ja harhaoppinen; heidän kirkkonsa ... luopiomainen; heidän suvaitsemisensa, tai suostuminen siihen, että he saisivat vapaasti harjoittaa uskontoaan ... on hirvittävä synti.»
Ussher osallistui mittaviin väittelyihin katolisten teologien kanssa, ja ajoi toimenpiteitä Irlannin katolisia vastaan. Perinteisen kuvan mukaan Ussher oli maallisista asioista piittaamaton oppinut, joka oli parhaimmillaan keskinkertainen poliitikko ja hallintomies. Todellisuudessa hän oli hyvinkin tehokas piispa ja arkkipiispa, ja tällä tavalla hän ansaitsi suuren kunnioituksen myös poliittisissa piireissä.
Ussher vietti viimeiset kuusitoista vuotta elämästään Englannissa. Hän matkusti sinne vuonna 1640, mutta ei kyennyt palaamaan takaisin Irlannin kansannousun (1641), Englannin sisällissodan (1642) ja Oliver Cromwellin hallituksen vuoksi. Sisällissodassa hän oli kuninkaan puolella. Hän kuoli 75 vuoden ikäisenä vuonna 1656. Hänet haudattiin valtiollisilla hautajaisilla Westminster Abbeyhin, huolimatta rojalistisista sympatioistaan.
Teokset

Ussher tuotti suuren määrän uskonnollisia kirjoituksia. Niistä kuuluisin on Annales veteris testamenti, a prima mundi origine deducti (”Vanhan testamentin aikakirjat, johdettuna maailman alkuhetkistä”), joka julkaistiin vuonna 1650. Tässä teoksessa hän esitti kuuluisan väitteensä, jonka mukaan maailma luotiin sinä iltana, joka edelsi päivämäärää 23. lokakuuta vuonna 4004 eaa. Yleensä kellonajan siteerataan olleen joko 9.00 aamulla, keskipäivä tai kello 21.00 illalla 23. lokakuuta.lähde?
Teos oli peruskivi Ussherin–Lightfootin kalenterille. Nuoren maan kreationistit, jotka uskovat maailman olevan noin 6 000 vuotta vanha, viittaavat teokseen edelleen. Teoksessa käsitellään Genesiksen lisäksi kattavasti myös muuta muinaishistoriaa, kuten Persian, Kreikan ja Rooman valtakuntien nousua.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ussherin bibliografia: http://www.ucc.ie/acad/classics/CNLS/bibliography/ussherbibl.html
James Ussher, Archbishop of Armagh by R. Buck Knox, University of Wales Press, 1967
Gould, S.J., 1993. Fall in the House of Ussher. Eight Little Piggies (New York: W.W. Norton), ISBN 0-393-03416-X.
Pierce, L., 1998 The forgotten archbishop, Creation 20'(2):42–43.
James Ussher: Annals of the World.  E. Tyler, F. Crook, G. Bedell, 1658.  Teoksen verkkoversio.
Sarfati, J., 2003.  Archbishop’s achievement: James Ussher’s great work Annals of the World is now available in English (Arkistoitu – Internet Archive) (edellisen teoksen kirjoittajien haastattelu), Creation 26 (1):24–27
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Karjalan Heili

| Karjalan Heili |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  kaupunkilehti
Levikki:  52 725 (jakelu)
Perustettu:  1970
Päätoimittaja:  Hanna Käyhkö
Kotikunta:  Joensuu
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  Kerran viikossa keskiviikkoisin ja kerran kuukaudessa lauantaina.
Aiheesta muualla
Kotisivu
Karjalan Heili on Joensuussa ilmestyvä kaupunkilehti, jota jaetaan ilmaisjakeluna. Joensuun lisäksi lehteä jaetaan kaupungin ympäristökuntiin Liperiin, Kontiolahdelle ja Outokumpuun. Levikki on 52 725  kappaletta. Toimitus on kaupungin keskustassa Torikadulla.
Karjalan Heilin toimitilat Isossa Myyssä Joensuun keskustassa.
Lehti on perustettu 1970. Päätoimittaja on Hanna Käyhkö (2020–). Aikaisempia päätoimittajia ovat olleet Markku Rouhiainen (1970–1985), Pekka Huittinen (1985), Pertti Hartikainen (1985–1986), Raimo Sepponen (1986), Pentti Kakkinen (1986–2002), Heikki Arppi (2002–2007), Petri Vähä (2007–2012), Arttu Käyhkö (2012–2015) ja Jentta Ilanmaa (2016–2019).
Lehteä kustantaa PunaMusta Media Oyj, jonka suurin omistaja on Laakkosen suku. Kirjapainokonserni julkaisee sanomalehti Karjalaista ja useita paikallislehtiä Pohjois-Karjalassa.
Viihdetaiteilija Jaakko Teppo sekä ohjaaja Markku Pölönen ovat kirjoittaneet kolumneja lehteen.
Kaupunkilehtien liitto on valinnut Karjalan Heilin vuoden kaupunkilehdeksi neljä kertaa: 1992, 1999 ja 2008 ja 2015.
Aiheesta muualla

Karjalan Heilin verkkolehti
Seututie 184

Kosken kartanon herefordkarjaa yhdystien 1840 lähellä.
Seututie 184 oli vuoteen 1996 asti Perniöstä Kiskoon kulkenut seututie. Vuoden 1996 tienumerointijärjestelmässä tie uudelleennumeroitiin yhdystieksi 1840 sen liikenteellisen merkityksen vähennyttyä.
Etna

Etna
Etna Cataniasta nähtynä.
| --- | --- |
Tyyppi:  Kerrostulivuori
Sijainti:  Sisilia, Italia
Korkeus merenpinnasta:  3 357  m 
Prominenssi:  3 357  m 
Suojelualue:  Parco dell'Etna (d) 
Purkautunut viimeksi:  2024 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Etna (door.kreik. Αἴτνα, Aítna, joon.kreik. Αἴτνη, Aítnē, lat. Aetna, ital. Etna tai Mongibello, sisiliaksi Mungibeddu) on aktiivinen tulivuori Sisilian itärannikolla Italiassa lähellä Messinaa ja Cataniaa.
Etna on Euroopan suurin toimiva tulivuori ja yksi maailman aktiivisimmista tulivuorista.
Etnan huippu nousee 3 357 metrin korkeuteen (2021). Vuori on pohjois–eteläsuunnassa 47 kilometriä ja itä–länsisuunnassa 38 kilometriä pitkä, se peittää 1200 neliökilometrin alan, ja sen tilavuus on 350–500 kuutiokilometriä.
Geologinen historia

Etna on suhteellisen nuori tulivuori, noin 500 000 vuotta vanha. Vuori on syntynyt Afrikan ja Euraasian laattojen sekä niiden viereisten mikrolaattojen törmäysalueelle.
14 000 vuotta sitten tapahtuneessa valtavassa purkauksessa 3 700 metrin korkuiseksi kasvanut vuori romahti, ja huipun tilalle syntyi neljän kilometrin levyinen Ellittico-kaldera. Sen jälkeen vuori alkoi kasvaa uudelleen, ja syntynyttä nykyistä huippukartiota kutsutaan Mongibelloksi. 9 000 vuotta sitten vuorelle syntyi 7 kilometrin levyinen Valle del Bove -kaldera, joka on sittemmin täyttynyt laavalla. Vuoden 122 eaa. purkauksessa ja Mongibellon huipun romahduksessa syntyi Caldera del Piano -kaldera.
Etna on ollut historiallisena aikana lähes jatkuvasti aktiivinen. Se on purkautunut kaikenlaisin tavoin niin rinteiltään kuin huipultaankin. Vanhin muistiin kirjattu purkaus tapahtui yli 2 500 vuotta sitten, ja myös Homeroksen Odysseiassa kuvatun purkauksen uskotaan olevan Etnan purkaus.
Etnan suurin purkaus historiallisena aikana tapahtui vuonna 1669 maaliskuusta heinäkuuhun. Purkaus peitti useita kyliä laavaan ja hävitti osan Catanian kaupungista 17 kilometrin päässä purkausaukosta. Kukaan ei kuitenkaan kuollut purkauksessa, sillä laava eteni vain 500 metriä päivässä. Pysähtyessään laavavirta oli peittänyt lähes 40 kilometrin alueen 12–15 metrin paksuudelta.
Vuonna 1971 Etnalla alkoi uusi erityisen aktiivinen aika, ja vuorella on nykyisin purkauksia vuosittain. Etnasta purkautuu päivässä keskimäärin 200 000 tonnia höyryä, 70 000 tonnia hiilidioksidia ja 4 500 tonnia rikkidioksidia.
Yli kahden kilometrin korkeudessa puolet vuoren pinta-alasta peittyy uuden laavan alle keskimäärin 250 vuodessa. Alempana sama tapahtuu hitaammin, mutta silläkin tahdilla laavavirrat uhkaavat asutuksia. Rankkoja purkauksia tapahtuu kuitenkin harvoin, ja ne ovat lyhytaikaisia. Vuori on historian aikana aiheuttanut alle sata ihmisen kuolemaa.
Vyöhykkeet ja huippu

Vuoren alimmassa osassa on viljelyksiä. Viljavilla rinteillä on valkotaloisia kyliä, sitrustarhoja, viinitarhoja ja viljapeltoja. Ylempänä yhden–kahden kilometrin korkeudessa kasvaa mäntymetsää ja niiden yläpuolella pensaita keltaisine kukkineen. Tällä vyöhykkeellä on myös paljon purkautuneita tuhkakartioita, joista osa on paljaita, osa kasvillisuuden peitossa. Kaikkiaan vuoressa on yli 200 tuhkakartiota. Kahden kilometrin korkeudesta alkaa paljas vyöhyke, ja rinteet jyrkkenevät 20 asteeseen. Etnan huippu on mustan, paljaan ja karkean laavan peitossa. Huipun keskellä kolmen kilometrin korkeudessa on täyttynyt kaldera, joka muodostaa Piano del Lagon tasangon. Kalderan keskellä on nykyinen huippukartio. Huipulla on neljä suurta kraatteria – koillinen kraatteri, Voragine, Bocca Nuova ja kaakkoinen kraatterikompleksi. Huippu muuttaa jatkuvasti muotoaan uusien purkausten vaikutuksesta, kun kraatterit täyttyvät laavalla ja uusia kartioita syntyy.
Nimi ja legendat

Etna tunnettiin muinaisen Rooman aikoihin latinaksi nimellä Aetna, joka oli peräisin vuoren kreikankielisestä nimestä Aitna. Sen puolestaan uskotaan kehittyneen joko kreikan sanasta aitho (”palaa”) tai foinikian kielen sanasta attano. Arabit kutsuivat vuorta nimellä Gibel Utlamat (”vuoren tuli”); tämä nimi muuttui myöhemmin muotoon Mons Gibel ja lopulta Etnan nykyiseksi sisiliankieliseksi nimeksi Mongibeddu.
Etnan tavanomaiset ja usein dramaatiset purkaukset ovat tehneet siitä yhden klassisten mytologistien ja heidän seuraajiensa kiinnostuksen kohteista. Vuoren käyttäytymistä onkin selitetty useilla kreikkalaisen ja roomalaisen mytologian jumalista ja jättiläisistä. Aioloksen, tuulten kuninkaan sanottiin vanginneen tuulet Etnan alaisiin luoliin. Runoilija Aiskhyloksen mukaan Tyfon oli kahlittu Etnan alle ja aiheutti vuoren purkaukset. Toinen jättiläinen, Enkelados kapinoi jumalia vastaan, jolloin hänet surmattiin ja haudattiin Etnan alle. Tulen ja pajan jumalan Hefaistoksen (Vulkanuksen) kerrotaan rakentaneen pajansa Etnan alle ja ajaneen tulidemoni Adranoksen pois vuorelta sillä välin, kun kyklooppi ylläpiti pajaa siellä missä Zeuksen salamat taottiin. Kreikan manalan, Tartaroksen, sanottiin sijaitsevan Etnan alapuolella.
Urheilu

Etnan hiihtosesonki on talvi- ja kevätkuukausina. Cataniasta pääsee autolla vuoren etelärinteellä olevalle hotelli Rifugio Sapienzalle. Hotellilta kulkee hiihtohissi 2 500 metriin, mistä voi lasketella merkattuja rinteitä.
Vuoden 2011 ja 2017 Italian ympäriajot sisälsivät etapin, joka päättyy Etnalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Etna Wikimedia Commonsissa
Volcano Etna (englanniksi)
Italian tulivuoret: Etna (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Stromboli online: Etna (englanniksi)
Sisilian kartat: Monte Etna (englanniksi)
360 asteen panoraamakuvia Etnalta
Livekuvaa Etnalta
Unescon maailmanperintökohteet Italiassa
Agrigento
Alberobellon trullitalot
Alppien paalutalot (yhteinen viiden muun maan kanssa)
Amalfin rannikko
Aquileia
Assisin fransiskaanikohteet
Berninan rautatie (yhteinen Sveitsin kanssa)
Casertan palatsi, Vanvitellin akvedukti, San Leucion rakennusryhmä
Castel del Monte
Cerveteri, Tarquinia
Cilento ja Vallo di Diano, Paestum, Velia, Certosa di Padula
Crespi d’Adda
Dolomiitit
Etna
Ferrara
Firenze
Genova: Le Strade Nuove ja Palazzi dei Rolli
Ivrea
Langobardien hallintokeskukset Italiassa
Liparisaaret
Mantova ja Sabbioneta
Medicien villat ja puutarhat
Modenan katedraali, Torre Civica ja Piazza Grande
Monte San Giorgio (yhteinen Sveitsin kanssa)
Napoli
Padovan kasvitieteellinen puutarha
Piazza dei Miracoli
Piemonten ja Lombardian pyhät vuoret
Piemonten viinimaisema: Langhe-Roero ja Monferrato
Pienza
Pompeji, Herculaneum, Torre Annunziata
Portovenere, Cinque Terre ja saaret Palmaria, Tino ja Tinetto
Ravennan varhaiskristilliset rakennukset
Rooma
San Gimignano
Santa Maria delle Grazie
Sassi di Matera
Savoijin kuninkaallisen suvun asuinrakennukset
Siena
Su Nuraxi di Barumini
Syrakusa ja Pantalican kivinen nekropolis
Urbino
Val Camonica
Val di Noto
Val d’Orcia
Venetsia
Verona
Vicenza ja Veneton palladiolaiset villat
Villa Adriana
Villa d'Este
Villa Romana del Casale
Etnan purkaus vuonna 2002.
Etnan etelärinnettä tuhkakartioineen.
Etnan laskettelurinteitä.