stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vida

| ”Vida” Ricky Martin |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: One Love, One Rhythm – The 2014 FIFA World Cup Official Album
 Julkaistu: 22. huhtikuuta 2014
 Tuottaja(t): Salaamremi.com, David Cabrera
 Tyylilaji: Latin Pop
 Kesto: 03.25
 Levy-yhtiö: Sony
Ricky Martinin muut singlet
| ”Adrenalina” 2014 | ”Vida” 2014 | ”Adiós” 2014 |
Vida (suomeksi: "Elämä") on puertoricolaisen popmuusikko Ricky Martinin kappale One Love, One Rhythm – The 2014 FIFA World Cup Official Album-albumilta. Kappaleen sanoittivat Martin, Salaam Remi ja Elijah King sekä tuotti Remi. Kappale valittiin FIFAn ja Sony Musicin järjestämään musiikilliseen kilpailuun jonka King voitti. Kappale julkaistiin digitaalisesti ladattavana albumin toisena virallisena singlenä 22. huhtikuuta 2014. "Vida" on Latin pop-kappale joka sisältää kitara, ukulele, lyömäsoitin ja käyrätorviosuuksia sekä eksoottisia Karibiatunnelmallisia äänitehosteita.
Kappale sai yleisesti pääosin positiivisia vastaanottoja musiikkikriitikoilta, jotka kehuivat kappaleen eloisuutta ja huomioivat kappaleen yhtenäisyyttä Martinin muiden kappaleiden kanssa. Kappale ylsi Yhdysvaltain Hot Latin Songs-listan 10. sijalle ja siitä muodostui Martinin 23 kymmenen parhaan joukkoon päässyt single kyseisellä listalla. Kappaleeseen liittyvä, Kátia Lundin ja Lívia Gama of Bossa Nova Filmsin ohjaama musiikkivideo kuvattiin Rio de Janeirossa. Videolla Martin laulaa ja tanssii rannalla sadan muun ihmisen kanssa. Martin on esittänyt kappaleen muutamissa tapahtumissa, kuten vuoden 2014 Latin Billboard Music Awards-gaalassa sekä Dancing with the Starsin 18. tuotantokaudella.
Listasijoitukset

| Listat (2014) | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Dominikaaninen tasavalta (Pop Chart Monitor Latino): 12
Meksiko (Pop Chart Monitor Latino): 16
Etelä-Korea (Gaon Download Chart): 146
Espanja (PROMUSICAE): 20
Yhdysvallat (Billboard Hot Latin Songs): 10
Yhdysvallat (Billboard Latin Pop Songs): 26
Käännös suomeksi
Vieraanvaraisuus

Abrahamin vieraanvaraisuus, venäläinen ikoni vuodelta 1378.
Vieraanvaraisuus tarkoittaa sitä, että ottaa asumukseensa tai tiloihinsa vieraita, ja on heitä kohtaan ystävällinen, avulias ja vastaanottavainen. Vieraanvaraisuuteen kuuluu esimerkiksi tervehtiminen, kestitseminen, yhteinen ajanvietto ja yösijan antaminen tarvittaessa. Eri kulttuureissa ja ryhmillä on erilainen vieraskulttuuri.
Vasili Surikov

| Vasili Surikov |
| --- | --- |
 Omakuva
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. tammikuuta (12. tammikuuta) 1848 Krasnojarsk,  Venäjän keisarikunta
Kuollut: 19. maaliskuuta (6. maaliskuuta) 1916 Moskova,  Venäjän keisarikunta
Kansalaisuus:  venäläinen
Taiteilija
Taidesuuntaus:  realismi, historiamaalaus
Vasili Ivanovitš Surikov (ven. Васи́лий Ива́нович Су́риков; 24. tammikuuta (J: 12. tammikuuta) 1848 Krasnojarsk – 19. maaliskuuta (J: 6. maaliskuuta) 1916 Moskova) oli venäläinen taidemaalari. Hän on parhaiten tunnettu suurikokoisista historiamaalauksistaan.
Surikov syntyi kasakkaperheeseen Krasnojarskissa, Siperiassa. Vuosina 1867–1871 hän opiskeli Keisarillisessa taideakatemiassa Pavel Tšistjakovin alaisuudessa.
Vuonna 1877 Surikov asettui Moskovaan, jossa hän maalasi joitakin freskoja Kristus Vapahtajan katedraaliin. Vuonna 1878 hän nai Elizabeth Charais’n, dekabristi Svistunovin lapsenlapsen. Vuonna 1881 hän liittyi Vaeltajat-liikkeeseen. Vuodesta 1893 hänestä tuli Pietarin taideakatemian täysjäsen. Surikov haudattiin Moskovan Vagankovon hautausmaalle.
Surikov maalasi kuvia Venäjän historiasta, jotka keskittyivät tavallisten ihmisten elämään. Hänen työnsä ovat merkittäviä sen omaperäisen tavan vuoksi, jolla ne kuvaavat tilaa ja ihmisten liikkeitä. Joissakin tapauksissa hän vaikuttaa maalanneen saman kuvan useammin kuin kerran, ehkä prototyyppinä isommalle kuvalle, joka hänellä oli mielessään tai hän piti enemmän pienemmästä versiosta ja päätti sen näyttävän paremmalta suurennettuna.
Päätyöt

Streltsien teloituksen aamu (1881, Tretjakovin galleria);
Menšikov Berjozovossa (1883, Tretjakovin galleria);
Pajaritar Morozova (1887, Tretjakovin galleria);
Jermakin Siperian valloitus (1895, Venäläinen museo);
Suvorov ylittää joukkoineen Alpit (1899, Venäläinen museo);
Stepan Razin (1906, Venäläinen museo).
Streltsien teloituksen aamu
Pajaritar Morozova
Vaskiratsastaja
Menšikov Berjozovossa
Lumilinnan valloitus
Suvorov ylittää joukkoineen Alpit
Mies (harjoitelma)
Jermakin Siperian valloitus
Stepan Razin
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vasili Ivanovitš Surikov Wikimedia Commonsissa
Vasily Surikov Russian Web Site. Biography, full galleries, memories, etc.
Vasily Surikov. Pictures and Biography
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Vasily Surikov
Käännös suomeksi
Vieraanvaraisuusjärjestö

Vieraanvaraisuusjärjestöjen (hospitality exchange) tarkoituksena on (pääasiassa) vastavuoroisesti tarjota järjestön muille jäsenille majapaikka omassa kodissa. Järjestöt yleensä myös mahdollistavat paikallisten sekä muiden matkailijoiden tapaamisen matkakohteessa, riippumatta siitä tarjotaanko majoitusta vai ei.
Maailmanlaajuisesti toimivia järjestöjä on useita, vaihtelevin toimintaperiaattein ja jäsenrajoituksin:
Servas Open Doors - vuonna 1949 perustettu, toimii vain osin internet-pohjalta, edellyttää henkilökohtaisen haastattelun
Hospitality Club - vuonna 2000 perustettu, internetpohjainen
CouchSurfing - vuonna 2004 perustettu, internetpohjainen
Global Freeloaders - internetpohjainen
Warm Showers - pyöräilijöille, internetpohjainen
Pasporta Servo - Esperanton kielen puhujille
BeWelcome - vuonna 2007 perustettu, internetpohjainen
Vieraalla maalla kaukana

| Vieraalla maalla kaukana |
| --- | --- |
säveltäjä:  Tuntematon Englannissa 1734
sanoittaja:  Cecil Frances Alexander
suomentaja:  Jaakko Haavio
virsikirjan numero:  78
virsikirjaan:  Lisävihkoon 1963
Vieraalla maalla kaukana on evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virsi numero 78 ja perinteinen pitkäperjantain virsi. Vuoden 1938 virsikirjassa virren numero on 636.
Vieraalla maalla kaukana -virren alkuperäiset englanninkieliset sanat There is a Green Hill Far Away on kirjoittanut irlantilainen ja erityisesti lapsille suunnattujen virsien laatijana tunnettu Cecil Frances Alexander vuonna 1848. Runo ilmestyi heti seuraavana vuonna Alexanderin kokoelmassa Hymns for Lit­tle Child­ren. Nykyisin käytössä oleva suomennos on Jaakko Haavion laatima, ja se otettiin mukaan virsikirjan lisävihkoon vuonna 1963.
Virren sävelmä ilmestyi ensimmäisen kerran William Tans’urin kokoelmassa The Harmony of Sion vuonna 1734. Sen säveltäjä on tuntematon, mutta samaa sävelmää käytetään myös virressä 274 Kristuksen tähden menköön vain.
Vieraalla maalla kaukana -virttä on pidetty varsinkin aiemmin sopivana lasten ja nuorten virtenä, koska se kertoo kristinuskon kannalta olennaisimman asian pitkäperjantaista: Jeesuksen sovituskuoleman. Virressä korostuu myös se, ettei Jeesuksen kärsimystä ole helppo ymmärtää eikä ihminen ei voi järjellään ymmärtää Jumalan tarkoitusperiä vaan joutuu luottamaan kuin lapsi.
Ruskokurkkuhaikara

| Ruskokurkkuhaikara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Haikaralinnut Ciconiiformes
Heimo::  Haikarat Ardeidae
Suku::  Haikarat Egretta
Laji::  vinaceigula
Kaksiosainen nimi
 Egretta vinaceigula  (Sharpe, 1895) 
Katso myös
   Ruskokurkkuhaikara Wikispeciesissä   Ruskokurkkuhaikara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskokurkkuhaikara (Egretta vinaceigula) on uhanalainen haikaroiden heimoon kuuluva lintu. Se on pienikokoinen haikaralintu, ja höyhenpeite on pääosin siniharmaa. Lajia tavataan eteläisessä Afrikassa Sambiassa, Botswanassa ja Namibiassa sekä satunnaisissa muissa alueen valtioissa. Reilusti yli puolet yksilöistä elää Botswanan Okavangon suistossa. Lajin elinympäristöihin kuuluu erilaiset kosteikot. Ruskokurkkuhaikara on paikkalintu, vaikkakin se vaeltaa välillä. Lisääntyminen tapahtuu pääsääntöisesti maalis-kesäkuussa.
Ulkonäkö ja koko

Ruskokurkkuhaikara on pienikokoinen ja tumma haikaralintu. Sen pituus on 43–60 senttimetriä ja paino 250–340 grammaa. Aikuisten höyhenpeite on yleensä siniharmaa, joskus sävyltään kalpean siniharmaa. Huonossa valaistuksessa lintu saattaa näyttää mustalta. Valkoinen kurkku ja tummanpunertava etuniska erottuvat vasta läheltä. Jalat ovat vihertävänkeltaiset. Poikaset ovat aikuisia vaaleampia, ja niillä punaruskea ulottuu kaulasta niskaan.
Levinneisyysalue ja elinympäristö

Ruskokurkkuhaikaraa tavataan Sambiassa sekä Botswanan ja Namibian pohjoisosissa. Botswanassa laji elää erityisesti Okavangon suiston ja Chobejoen ympäristössä ja Namibiassa Choben tulvatasangolla ja Caprivin kaistalla. Lisääntymisajan ulkopuolella se vaeltelee enemmän, jolloin sitä tavataan Kongon demokraattisen tasavallan Katangassa, Zimbabwessa ja joskus Etelä-Afrikassa. Lisäksi ruskokurkkuhaikaroita elää mahdollisesti Mosambikissa, Angolassa ja Malawissa. Okavangon suistossa ja Ngamijärvellä elää 2 000–3 000 yksilöä, kun koko populaation yksilömäärä on 3 000–5 000 lintua.
Ruskokurkkuhaikaran elinympäristöihin kuuluvat jokien tulvatasangot, suot ja tilapäiset kosteikot, mutta se välttelee avointa vettä.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto määrittelee ruskokurkkuhaikaran vaarantuneeksi. Uhkina lajin säilymiselle voi pitää muun muassa Kafuejoen patoamista ja vedensäännöstelyä, riisinviljelyä, eteläamerikkalaisperäisen Salvinia molesta -vesisaniaisen hallitsematonta lisääntymistä sekä myös suurten nisäkkäiden kuten savanninorsun (Loxodonta africana) ja kafferipuhvelin (Syncerus caffer) runsastumista lajin pesimäalueilla.
Käyttäytyminen

Ruskokurkkuhaikara on paikkalintu, mutta se vaeltaa kausittain vesistöjen vedentason muuttumisen takia. Lajin vaellustavat tunnetaan huonosti, mutta satunnaiset havainnot Malawista, Zimbabwesta, Mosambikista ja Etelä-Afrikasta todistavat tavasta harhailla. Sambiassa sitä tavataan ympäri vuoden, mutta siellä lajin ei ole tunnettu lisääntyvän.
Lisääntymisaika on epäsäännöllinen, mutta lisääntyminen tapahtuu useimmiten maalis-kesäkuussa, jolloin vedenkorkeus on usein suurimmillaan. Lisääntyminen tapahtuu usein pienissä yhteiskunnissa, joissa on maksimissaan 60 pesää. Kulhonmuotoinen pesä on yleensä tikuista rakennetulla tasanteella. Laji munii 1–4 munaa.
Ruskokurkkuhaikara käyttää ravintonaan pääsääntöisesti nuoria kaloja, erityisesti kirjoahvenia. Kalattomilla kausittaisilla kosteikoilla laji syö puolestaan aikuisia sammakoita, nuijapäitä ja vesiselkärangattomia.
Vogel

Vogel merkitsee saksan kielellä lintua ja on käytössä myös sukunimenä.  Tunnettuja Vogel-nimisiä henkilöitä ovat:
Alfred Vogel (1902–1996), sveitsiläinen fytoterapeutti, ravitsemusterapeutti ja kirjailija
Eberhard Vogel (s. 1943), saksalainen jalkapalloilija ja valmentaja
Hans Vogel (1881–1945), saksalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko
Hansjörg Vogel (s. 1951), sveitsiläinen katolinen piispa
Hans-Jochen Vogel (1926–2020), saksalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja Länsi-Saksan oikeusministeri 1974–1981
Heiko Vogel (s. 1975), saksalainen jalkapalloilija ja valmentaja
Hermann Carl Vogel (1841/1842–1907), saksalainen tähtitieteilijä
Hermann Wilhelm Vogel (1834–1898), saksalainen fotokemisti
Jeff Vogel, yhdysvaltalainen tietokonepelien ohjelmoija ja yritysjohtaja
Johann Vogel (s. 1977), sveitsiläinen jalkapalloilija
Johann Christoph Vogel (1756–1788), saksalais-ranskalainen säveltäjä
Karl Vogel (1828–1897), saksalainen kartografi
Kristina Vogel (s. 1990), saksalainen ratapyöräilijä
Lucien Vogel (1886–1954), ranskalainen valokuvaaja ja päätoimittaja.
Markus Vogel (s. 1984), sveitsiläinen alppihiihtäjä
Matt Vogel (s. 1957), yhdysvaltalainen uinnin olympiavoittaja
Mike Vogel (s. 1979), yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli
Mitch Vogel (s. 1956), yhdysvaltalainen entinen lapsinäyttelijä
Nadja Vogel (s. 1990), sveitsiläinen alppihiihtäjä
Paula Vogel (s. 1951), yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija
Siegfried Vogel (s. 1937), saksalainen oopperalaulaja, basso
Vladimir Vogel (1896–1984), venäläinen säveltäjä ja musiikkiarvostelija
Vilho Musta

Vilho (Ville) Musta, sukunimi aik. Mykkänen (17. tammikuuta 1886 Kuopio – 6. maaliskuuta 1932) oli suomalainen taidemaalari.
Musta opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1903–1906 ja sitä ennen Taideteollisessa keskuskoulussa 1902–1903. Hän työskenteli myös ammatti- ja koristemaalarina.
Aiheesta muualla

Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Ville Musta
Vilho Nenonen (kirjailija)

Vilho Matias Nenonen (19. joulukuuta 1896 Helsinki – 13. joulukuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.
Nenosen vanhemmat olivat konemestari Matti Nenonen ja Maria Wilhelmiina Krusmark. Hän kävi oppikoulua ja opiskeli Sortavalan opettajaseminaarissa 1924–1926. Nenonen oli Helsingin Sanomien toimitusharjoittelijana, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapainon oikolukijana 1918–1920 ja hän toimi kansakoulunopettajana Leppävirralla 1923–1926, Valkjärvellä 1926–1927, Säräisniemellä 1939–1940 sekä muun muassa Kuusamossa, Mäntyharjulla ja Pyhtäällä. Hän oli sittemmin vapaa kirjailija ja sanomalehtimies.
Teoksia

Keinottelijoita : kuvaus nykyoloista.   Kehitys, Helsinki 1919
Kutsumus : kertomus kristityn nuoren elämästä.  Suomen lähetysseura, Helsinki 1920
Viimeisessä hädässä.  Kalevalan kirjasia n:o 27.  Lahti 1929, 2. painos 1931
Pelastus. Kalevan kirjasia n:o 29. Helsinki 1932, Lahti 1947
Salattuja teitä. Suomen lähetysseura, Lahti 1945
Itsensä voittaja. Suomen merimieslähetysseura, Helsinki 1946
TUL:n mestaripoikia. Kustannusliike Urheilu ja liikunta, Helsinki 1946
Yllätys : 2-osainen urheilunäytelmä. Seuranäytelmiä 500. Karisto 1948
Viimeinen erä : stadinkundit nyrkkeilyn innostamina. Karisto 1948
Tavattiin Brondalla. Muistokuvia Ylä-Brondan taiteilijakahvilasta 1920- ja 30-luvuilta, kuvitus ja ulkoasu Pekka Vuori.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1981
Vilho Niitemaa

Teodor Vilhelm (Vilho) Niitemaa, vuoteen 1942 Nyman (16. maaliskuuta 1917 Helsinki – 15. kesäkuuta 1991) oli suomalainen historiantutkija. Hän oli Turun yliopiston yleisen historian professori vuodesta 1955.
Niitemaan väitöskirja vuodelta 1949 käsittelee Baltian keskiaikaista historiaa. Niitemaan yhdessä Kalervo Hovin kanssa kirjoittama Baltian historia (1959) oli alan populaari perusteos ja kurssikirja vuosikymmenten ajan. Niitemaa aloitti Turun yliopistossa siirtolaisuuteen liittyvän tutkimuksen. Projektin tuloksia oli Siirtolaisuusinstituutin perustaminen.
Teoksia

Suomen sota 1941-1945. Asevoimien sotilasoperaatiot. // Puolustusvoimien esikunnan sotilashistorian toimiston toimet 8 (1948) (ruotsiksi 1949).
Der Binnenhandel der Politik der Livländischen Städte im Mittelalter. Helsinki, 1952. (Annales Academiae Scientiarum Fennicae B 76).
Das Strandrecht Nordeuropa im Mittelalter. Helsinki, 1955 (Annales Academiae Scientiarum Fennicae B 94).
Baltian historia. Helsinki 1959, 21991 (toinen tekijä Kalervo Hovi).
Der Kaiser und die Nordische Union bis zu den den Burgunderkriegen. Helsinki, 1960. (Annales Academiae Scientiarum Fennicae B 116)
Die Nordosteuropäischen Staaten. // Weltgeschichte der Gegenwart, I: Die Staaten. Bern 1962.
Suomenlahden nimen synty. // Turun Historiallinen Arkisto 16 (1963).
Die Zeit der Stadtgründungen im Ostseeraum. // Acta Visbyensia I. Uppsala, 1965.
Untersuchungen über die Siedlungsgeschichte Hämes im Mittelalter. // Studia historica in honorem Hans Kruus. Tallinna, 1971.
Rannikkolaki varhaiskeskiaikaisten oikeudellisten käsitteiden heijastajana Pohjois-Euroopassa. // Vieraiden luennoitsijoiden esitelmät 2. Oulun yliopisto, 1976.
Suomen ratsuväen historia, I. 1917–1939. Mikkeli, 1979. (Sotatieteiden laitoksen julkaisut, 19).
Das Mittelalterliche Handwerk im Ostseeraum. // Der Ostseeraum - Historische Elemente einer Wirtschaftlichen Gemeinschaft. Lyypekki, 1980.
Vladimir Bogoraz

Vladimir Bogoraz vuonna 1910.
Vladimir Germanovitš Bogoraz (ven. Влади́мир Ге́рманович Богора́з, ennen kääntymistään kristityksi Natan Mendelevitš Bogoraz, Ната́н Ме́нделевич Богора́з; 27. huhtikuuta (J: 15. huhtikuuta) 1865 Volynian läänin Ovrutš – 10. toukokuuta 1936 matkalla Donin Rostoviin) oli venäläinen kansa- ja kielitieteilijä sekä yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Bogoraz syntyi juutalaisen opettajan perheeseen ja vietti lapsuutensa Taganrogissa. Hän aloitti opinnot Pietarin yliopistossa vuonna 1880. Bogoraz osallistui narodnikkien toimintaan ja joutui useaan kertaan pidätetyksi ja karkotetuksi. Venäjän kaukoitään karkotettuna hän kiinnostui pohjoisten kansojen historiasta ja kulttuurista ja osallistui vuonna 1895 Aleksandr Sibirjakovin rahoittamaan tutkimusretkeen keräten aineistoa tšuktšien ja eveenien keskuudessa.
Vuonna 1898 Bogoraz pääsi Venäjän tiedeakatemian puoltamana palaamaan Pietariin, jossa hän työskenteli Antropologian ja etnografian museossa ja julkaisi aineistokokoelman tšuktšien kielestä ja kansanperinteestä. Vuosina 1900–1901 hän osallistui Franz Boasin johtamaan retkikuntaan tutkien tšuktšeja, korjakkeja, itelmeenejä, kerekkejä ja eskimoita. Myöhemmin Bogoraz asui kaksi vuotta Yhdysvalloissa, jossa vuosina 1904–1910 ilmestyi neljä osaa hänen tšuktšeja käsittelevästä monografiastaan. Sen kolme ensimmäistä osaa on myöhemmin julkaistu myös venäjäksi.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Bogoraz toimi rintamalla lääkintämiehenä ja pietarilaisten sanomalehtien kirjeenvaihtajana. Vuoden 1917 jälkeen hän työskenteli tiedeakatemian antropologian ja etnografian museossa sekä maantieteen instituutin ja Leningradin yliopiston professorina. Bogoraz vaikutti voimakkaasti Pohjoisen komitean (1924), Leningradin yliopiston pohjoisen tiedekunnan (1927) ja Pohjoisten kansojen instituutin (1930) perustamiseen. Vuodesta 1932 lähtien hän toimi myös perustamansa tiedeakatemian uskonnonhistoriallisen museon johtajana. 1930-luvulla Bogoraz osallistui aktiivisesti pohjoisten alkuperäiskansojen ja varsinkin tšuktšin kirjakielen luomiseen.
Tieteellisen työnsä ohella Bogoraz toimi myös kaunokirjailijana salanimillä V. G. ja N. A. Tan. Hän sai tunnustusta kertomuskokoelmastaan Tšukotskije rasskazy (”Tšuktšilaiskertomuksia”, 1899). Romaanit Vosem plemjon (”Kahdeksan heimoa”, 1902), Žertva drakona (”Lohikäärmeen uhri”, 1909) ja Na ozere Lotše (”Lotšejärvellä”, 1914) kuvaavat kivikauden elämää. Vuonna 1931 ilmestyi kokoelma Kolymskije rasskazy (”Kolyman kertomuksia”) ja vuonna 1935 romaani Voskresšeje plemja (”Uudesti syntynyt heimo”), joka kuvaa tšuktšien elämässä vallankumouksen jälkeen tapahtuneita muutoksia. Poliittisesti epäluotettavana pidetty kirjailija jäi unohduksiin kuolemansa jälkeen, mutta vuodesta 1958 lähtien hänen teoksiaan alettiin jälleen julkaista Neuvostoliitossa. Niistä monet on käännetty myös vieraille kielille.
Videomikseri

Ulkotuotantoauton mikserin pöytä eli videomikseri. Pöydällä kuvakäsikirjoitus.
Videomikseri, kuvamikseri tai mikseri (engl. Switcher, Vision Switcher, Vision Mixer) on television monikameratuotannossa toimiva tekniseen henkilökuntaan kuuluva henkilö. Suomalaisen televisiotuotannon alkuaikoina käytettiin myös nimitystä kuvansekoittaja . Myös sitä teknistä laitetta, jolla mikseri työskentelee, kutsutaan mikseriksi tai videomikseriksi .
Tuotantohenkilöstöön kuuluva mikseri työskentelee tv-ohjaamossa joko monikamerastudiossa tai ulkotuotantoautossa. Tavallisesti hän istuu ohjaajan vieressä ja leikkaa kuvia uloslähtevään tai nauhoitettavaan ohjelmaan. Leikkauskomennot tulevat yleensä ohjaajalta. Ohjaaja määrittelee mihin kuvaan leikataan ja milloin. Joskus mikseri voi toimia myös itsenäisesti ohjaajan tai ohjaajan ja kuvaajan ennalta tekemien kuvasuunnitelmien mukaan. Leikkaukset eli siirtymät ovat joko suoria leikkauksia, ristikuvia, erilaisia videotrikkejä tai digitaalisia videoefektejä . Kuvat voivat olla monikameraohjelmaa kuvaavien kameroitten kuvia, ohjelmaan tulevia inserttejä tai grafiikkaa. Mikseri ajaa videokuvan päälle myös ohjelmassa käytettäviä tekstejä kuten otsikkoja, esiintyjien nimiä ja ohjelman lopputekstejä .
Ohjaajalla ja mikserillä on tv-ohjaamossa edessään monitoripaneeli, missä ovat näkyvillä kaikki tv-ohjelmassa käytettävät kuvalähteet kuten kameroitten ja inserttien kuvat. Paneelissa on myös uloslähtevän kuvan monitori ja esikatselumonitori.
Joissakin tuotantoyhtiöissä tai tuotannoissa ohjaaja saattaa toimia mikserinä.
Victoria (Yhdistyneen kuningaskunnan prinsessa)

| Victoria |
| --- | --- |
 Victoria 1890-luvulla
Syntynyt:  6. heinäkuuta 1868
Kuollut:  3. joulukuuta 1935 (67 vuotta)
Koko nimi:  Victoria Alexandra Olga Mary
Suku:   Windsor (vuodesta 1917)  Saksi-Coburg-Gotha (vuoteen 1917) 
Isä:  Edvard VII
Äiti:  Kuningatar Alexandra
Nimikirjoitus:  
Prinsessa Victoria (Victoria Alexandra Olga Mary, 6. heinäkuuta 1868 – 3. joulukuuta 1935) oli kuningas Edvard VII:n ja kuningatar Alexandran neljäs lapsi. Victorian syntyessä hänen vanhempansa olivat vielä Walesin prinssi ja prinsessa.
Victoriaa kutsuttiin lempinimellä Toria. Victorian lisäksi perheeseen kuului kaksi vanhempaa veljeä, Albert Victor ja George (myöhemmin Yrjö V), sekä kaksi siskoa, Louise ja Maud. Kolmas veli Alexander John kuoli pian syntymänsä jälkeen.
Victoria kasvoi Marlborough Housessa ja perheensä talossa maaseudulla Sandringhamissa, Norfolkissa. Lomia prinsessa vietti äitinsä Alexandran läheisen perheen luona Tanskassa.
Alexandra kasvatti Victoriasta itselleen seuralaisen ja tytär viettikin elämänsä äitinsä vierellä. Victoria edusti yhdessä äitinsä kanssa ja seurasi Alexandraa myös ulkomaille. Prinsessalla oli myös kosijoita, mutta äitinsä myötävaikutuksella hän torjui miehet eikä koskaan avioitunut tai saanut lapsia. Äitinsä kuoleman jälkeen Victoria muutti Coppinsin maalaiskartanoon, Buckinghamshireen, jossa hän harrasti musiikkia, valokuvaamista ja puutarhanhoitoa.
Victoria oli erityisen läheinen veljensä Yrjön kanssa. Kun Victoria kuoli kotonaan 67-vuotiaana, kuoli Yrjö vain hieman yli kuukausi sisarensa jälkeen. Victorian kuoleman uskottiin nopeuttaneen kuningas Yrjön kuolemaa.
Voittamaton

Voittamaton voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
”Voittamaton”, Fintelligensin singlekappale vuodelta 1999
Voittamaton, Stanisław Lemin kirjoittama tieteisromaani vuodelta 1964
Voittamaton, Satyajit Rayn ohjaama intialainen elokuva vuodelta 1956
Voittamaton, Mario Costan ohjaama lännenelokuva vuodelta 1964.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Voittamaton”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Valvatinlampi

| Valvatinlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Konnevesi
Koordinaatit:  62°45′00″N, 26°27′58″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Laskujoki:  oja Konneveteen 
Järvinumero:  14.711.1.019
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  95,6 m  
Pituus:  830 m  
Leveys:  550 m  
Rantaviiva:  2,254 km  
Pinta-ala:  28,206 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiValvatinlampi 
Valvatinlampi  on Keski-Suomessa Konnevedellä  Aholankylän lähellä lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 830 metriä pitkä, 550 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 28 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Konneveden lähialueeseen (14.711) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 95,6 metriä mpy.