Suomen historia
Varhaishistoria (1100-luvun loppu – 1200-luvun loppu)

Suomen keskiajan alkuna on pidetty 1150-luvun ensimmäistä ristiretkeä, joka ”lienee ollut” ruotsalaisten sotaretki (ledung). Retkeä johtaneen kuningas Eerikin historiallisuudesta on ”vain niukkoja aikalaismainintoja”, ja piispa Henrikistä ensimmäiset maininnat ovat vasta 1200-luvulta, joten vuonna 2005 tehdyssä kuuluisassa tutkimuksessa epäiltiin, ettei ”Suomen kuuluisinta murhaa” olisi ollutkaan. Arkeologian perusteella selvä kulttuurimuutos on havaittavissa 1200-luvulla. Etelä-Suomi vakiintui osaksi Rooman paavin valtapiiriä ja suuri osa Karjalaa tuli ortodoksisen kirkon valtapiiriin. Arkeologiset löydöt kuitenkin osoittavat myös, että Lounais-Suomen asukkaat olivat kosketuksissa kristinuskoon parisataa vuotta ennen ensimmäistä ristiretkeä.
Historiallisten lähteiden valossa 1100–1300-luvut olivat Itämeren alueella rauhatonta. Tuolta ajalta on jäänteitä useista muinaislinnoista. Katolinen kirkko pyrki käännyttämään alueen pakanakansoja, ja Itämeren kuningaskunnat, mahtimiehet ja heimot sotivat usein keskenään. Kirkon tavoitteita toteuttivat lähetyssaarnaajien ohella uudet katoliset kuningaskunnat Tanska ja Ruotsi sekä kalparitarit ja vapaaehtoiset ristiretkeläiset. Palkinnoiksi jaettiin aneita sekä voitettujen alueita.
Käännytys aiheutti myös vastareaktioita. Niistä kertovat vuoden 1237 Hämeen kapina sekä Lalli-tarusto. Baltian käännytystyön aikalaiskuvaus 1200-luvulta, Henrikin Liivinmaan kronikka, kertoo Itämeren alueen käännytyksen väkivaltaisuudesta. Ortodoksinen Novgorod oli maltillisempi väkivallan käytössä, mutta teki silti sotaretkiä Suomeen ja Karjalaan. Orjanhakumatkoja tehtiin mahdollisesti myös Suomeen.
Itämeren alueen suomensukuiset kansatkin sotivat väliin keskenään, väliin liittoutuivat Ruotsin ja Novgorodin kanssa ja hyökkäsivät alueittensa ulkopuolelle. Tanska teki Suomeen noin vuonna 1187 sekä 1191 ja 1202 kolme ristiretkeä. Nämä tanskalaislähteiden kolme tai mahdollisesti useampaa retkeä eivät kuitenkaan jättäneet historiaan jälkiä Suomen pysyvästä valloittamisesta tai kristillistämisestä. Lähteet eivät edes kerro minne tarkalleen retket Suomessa kohdistuivat. Myös Ruotsin kasvava kuningaskunta teki keskiajalla sotaretkiä Suomeen, joista toinen ristiretki ehkä vuosina 1249–1250 Hämeeseen ja kolmas ristiretki vuonna 1293 Karjalaan.
Suomessa ei vähäisen yhteiskunnallisen järjestäytymisen takia käyty suuria taisteluita ristiretkeläisiä vastaan toisin kuin Baltiassa, jossa oli väkirikkaita maakuntia ja peltoja puolustettavana. Suomessa eräalueita oli paljon ja pakeneminen oli puolustautumisessa pääsääntö. Hyvä, jos saatiin sovittua, että korkeille paikoille sytytetyillä vainovalkeilla saatiin tiedotettua etäämmälle vaarasta. Poikkeuksena on ehkä ollut vain Kokemäenjoen varren peltoalue Satakunnassa. Eränkäynti, kaski ja karja sallivat paon muttei pelto. Suomen valloitus sujui siis ilmeisesti helposti, ja ristiretket johtivat pian liittosuhteeseen ja linnoitusten rakentamiseen Turkuun, Hämeeseen ja Viipuriin. Harvasilmuinen linnoitusverkko varusväkineen edusti Ruotsin valtaa ja antoi jossain määrin turvaa paikallisille.
Näiden sotaretkien sekä rannikon ruotsalaisen kolonisaation seurauksena Suomi kasvoi osaksi Ruotsia ja katolista kirkkoa. Myös Novgorodin vaikutus ulottui Suomeen ja erityisesti Karjalaan. Ristiretkiaika päättyi Pähkinäsaaren rauhaan vuonna 1323 Ruotsin kuningaskunnan ja Novgorodin sopiessa tiettävästi ensi kertaa keskinäisen rajansa. Länsirannikon viljava alue, Häme ja Laatokan Karjala erosivat edelleen toisistaan kulttuuriltaan ja heimoyhteisöiltään. Niiden lähellä olivat vähäväkinen Uusimaa sekä Keski- ja Pohjois-Suomen laajat erämaat.