stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaljakellunta
Historia > 2009

1. elokuuta 2009 Kaljakellunta alkoi tiedekeskus Heurekan edustalta Tikkurilasta. Viranomaisten toiveesta tapahtumaan keskittynyt sivusto lakkautettiin. Poliisin mukaan tapahtuma välttyi järjestyshäiriöiltä ja ihmisten pelastustehtäviltä.
Historia > 2010

7. elokuuta 2010 Kaljakellunta lähti Vantaan Tammistosta. Tapahtumaan osallistui poliisin arvion mukaan 2 000 venekuntaa. Kellunta aiheutti Helsingin kaupungille noin 25 000 euron siivouslaskun. Kaljakellunnan jälkiä korjattiin yli kaksi työpäivää.
Historia > 2011

30. heinäkuuta 2011 Kaljakellunta lähti Vantaan Tikkurilasta Heurekan edustalta. Tapahtumaan osallistui poliisin arvion mukaan noin 5 000 henkilöä ja sujui päivystävän paloesimiehen mukaan rauhallisesti. Aikaisempien vuosien roskaamisesta johtuen tapahtumaan osallistui vapaaehtoisista kerätty siivouspartio. Helsingin ja Vantaan kaupungeille koitui siivouksesta yli 40 000 euron lasku.
Tapahtuman aikana pelastuslaitos nosti vedestä yhden hukkumaisillaan olleen humaltuneen ihmisen, ja poliisi otti kiinni kaksi henkilöä häiriökäyttäytymisen vuoksi.
Historia > 2012

Vuoden 2012 kellunnan jälkeen vapaaehtoinen siivouspartio siivosi jokea noin kilometrin verran ja luovutti sitten, koska ”siellä on ihan järjetön sotku”.
Historia > 2013

Vuoden 2013 Kaljakellunta pidettiin 3. elokuuta ja sen reitti kulki pitkin tiedekeskus Heurekalta Kirkonkylänkoskelle Helsingin pitäjän kirkonkylässä. Tapahtumaan oli Facebookin kautta ilmoittautunut 2 800 ihmistä. Muutamia päihtyneitä henkilöitä toimitettiin putkaan, mutta muita vaaratilanteita ei tullut ilmi. Keski-Uudenmaan pelastuslaitos varautui tapahtumaan ennalta perkaamalla jokea sen pohjalla olevasta romusta, jotta kellujat eivät tartu tai telo itseään niihin. Vedestä nostettiin muun muassa toistakymmentä polkupyörää, kevytmoottoripyörä ja ostoskärryjä.
Historia > 2014

Vuoden 2014 Kaljakellunta järjestettiin lauantaina 2. elokuuta. Kelluntareitti kulki Vantaan Tammistosta etelään kohti Pikkukosken uimarantaa Helsingissä. Joen rannalle jäi tapahtuman jäljiltä muun muassa puhallettavia kumiveneitä ja uima-altaita. Poliisin mukaan tapahtumaan osallistui ennätysmäärä ihmisiä. Palolaitoksen mukaan tapahtumaan osallistui 3 000–4 000 ihmistä. Tapahtumasta ei aiheutunut tehtäviä poliisille.
Kellunta saavutti myös kansainvälistä suosiota, sillä vuoden 2014 kelluntaan osallistui runsaasti ulkomaisia turisteja sen jälkeen, kun vuoden 2013 tapahtuma oli noteerattu laajasti ulkomaisilla verkkosivustoilla.
Historia > 2015

Vuonna 2015 Kaljakellunta järjestettiin 1. elokuuta. Reitti alkoi Heurekalta ja päättyi Kirkonkylänkoskelle.
Historia > 2016

Vuoden 2016 Kaljakellunta järjestettiin 30. heinäkuuta. Reitti kulki Tammistosta Pikkukosken uimarannalle.
Historia > 2017

Vuoden 2017 Kaljakelluntaan osallistui 2 000 ihmistä 5. elokuuta. Kelluntavälineet laskettiin liikkeelle Heurekalta. Yleisö seurasi liikkeellelähtöä. Kellunta sujui rauhallisesti, mutta vastatuuli haittasi kellujien etenemistä.
Historia > 2018

Vuoden 2018 Kaljakellunta järjestettiin 28. heinäkuuta. Kelluminen alkoi Tammistosta. Tapahtuma sujui rauhallisesti, mutta poliisi sakotti niskoittelusta sillalta jokeen kellujien sekaan hypänneitä. Poliisin mukaan tapahtuman suurin haitta on tarpeiden teko reitin varrella sijaitseviin pihoihin. Tapahtumasta jäi jokeen roskaa, kuten oluttölkkejä, kondomeita, vaatteita, hajonneita kumilauttoja, pakastevihannespusseja ja arkkupakastin.
Historia > 2019

Vuonna 2019 kellunta alkoi Heurekasta, ja osallistujia oli 600. Kellunta oli Ylen mukaan siistimpi kuin aiempina vuosina.
Historia > 2020

Vuoden 2020 Kaljakellunta järjestettiin 1. elokuuta. Reittinä oli Tammistosta Pikkukosken uimarannalle. Osallistujia oli Ylen uutisten mukaan noin tuhat, ja tapahtuma oli aiempaa päihteettömämpi ja siistimpi. Osa kellujista jäi kotiin, sillä tapahtuma oli hetken aikaa nimetty Mehu- ja kaljakellunnaksi.
Historia > 2023

Vuonna 2023 Kaljakellunta järjestettiin 26. kerran. Tapahtuma alkoi 29. heinäkuuta tiedekeskus Heurekan luota ja päättyi Kirkonkylänkoskelle. Osallistujia oli noin pari sataa.
Historia > 2024

Vuoden 2024 Kaljakellunta järjestettiin 27. heinäkuuta. Se alkoi Tammistosta ja päättyi noin viiden kilometrin päähän Pikkukoskelle.
Kaljakelluntaa muualla Suomessa

Kaljakelluntoja on järjestetty myös Oulussa Oulujokea pitkin, Jyväskylän Palokassa ja Kouvolan Valkealassa.
Tampereen Suolijärvellä järjestettiin kesällä 2015 kaljakellunta, joka herätti vastustusta sen jälkeen, kun tapahtumaan oli ilmoittautunut 2 400 ihmistä. Messukylän osakaskunta kielsi tapahtuman järjestämisen. Lopulta tapahtumaan osallistui vain 60 kellujaa.
Aiheesta muualla

www.kaljakellunta.org
Kaljakellunnan syntyhistoria
Kaljakellunta tv-uutisissa 2008 Ylen Elävässä arkistossa.
Kaljakellunnan aiheuttama törkyvirta vie ilottelulta maineen – "Mauton tapahtuma, jonka aika on jo ohi" Helsingin Uutiset 30.7.2018.
Osallistujia lähtöpaikalla kesällä 2014.
Kaljakelluntaan osallistujia lähtöpaikalla Tammistossa, Vantaanjoen ja Keravanjoen risteyksessä Tapaninkyläntien sillan länsipuolella.
Luonto-Liitto kaljakellunnan 2019 lähtöpaikalla Heurekan rannassa.
Osallistujia ja yleisöä lähtöpaikalla Tammistossa, Vanhan Tuusulantien sillan itäpuolella.
Osallistujia lähtöpaikalla Tammistossa, Vantaanjoen ja Keravanjoen risteyksessä kellumassa etelään päin.
François de Barthélemy

François de Barthélemy.
François-Marie de Barthélemy (20. lokakuuta 1747 Aubagne – 3. huhtikuuta 1830 Pariisi) oli ranskalainen diplomaatti ja poliitikko. Hän oli vuonna 1797 direktoriohallituksen jäsenenä.
François Barthélemyn setä oli tunnettu kirjailija ja arkeologi Jean-Jacques Barthélemy, jonka avulla hän pääsi diplomaattiuralle. Barthélemy työskenteli vuodesta 1768 Ranskan lähetystössä Tukholmassa ja vuodesta 1775 Wienissä, minkä jälkeen hän oli vuosina 1784–1792 asiainhoitajana Lontoossa. Vallankumouksen jälkeen hän oli 1792–1797 Ranskan lähettiläänä Sveitsissä. Barthélemy edusti Ranskaa vuoden 1795 Baselin rauhanneuvotteluissa, ja neuvotteli rauhan Espanjan, Preussin ja Hessenin kanssa. Hänet valittiin 26. toukokuuta 1797 jäseneksi Ranskaa johtaneeseen viisihenkiseen direktorioon ja hän astui virkaan 6. kesäkuuta. Hän liittoutui direktoriossa Lazare Carnot’n kanssa. Rojalististen sympatioidensa vuoksi Barthélemy syrjäytettiin fructidorkuun 18. päivän vallankaappauksen yhteydessä, erotettiin direktoriosta 5. syyskuuta 1797 ja karkotettiin Ranskan Guyanaan. Hän onnistui pakenemaan sieltä Yhdysvaltoihin ja edelleen Isoon-Britanniaan.
Barthélemy pääsi palaamaan Ranskaan vuoden 1799 brumairen vallankaappauksen jälkeen. Konsulihallinnon aikana hänet nimitettiin tammikuussa 1800 edustajaksi uuteen senaattiin (Sénat conservateur), jonka varapuhemieheksi hänet valittiin. Napoleon teki hänestä vuonna 1803 Ranskan kunnialegioonan komentajan ja antoi hänelle vuonna 1808 kreivin arvon. Barthélemy johti puhetta senaatin istunnossa sen äänestäessä 2. huhtikuuta 1814 Napoleonin valtaistuimelta erottamisen puolesta ja siirtyi sen jälkeen tukemaan Bourbonien valtaanpaluuta. Hän oli jäsenenä komiteassa, joka valmisteli uuden perustuslain, vuoden 1814 peruskirjan, ja sai Ludvig XVIII:n myöntämän päärinarvon. Vuodesta 1815 hän oli edustajana uudessa ylähuoneessa, päärien kamarissa. Vuonna 1818 hänestä tehtiin markiisi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta François de Barthélemy Wikimedia Commonsissa
Pyhän Panteleimonin kirkko (Hanko)

Pyhän Panteleimonin kirkko oli Hangossa 1810–1854 sijainneiden kahden ortodoksisen sotilaskirkon nimi.
Ensimmäinen kirkko

Hanko oli tärkeä linnoitus- ja merivartiopaikka, jonne venäläinen sotaväki saapui 21. maaliskuuta 1808 Suomen sodan aikana ja otti hallintaansa tyhjän Hangon linnoituksen. Sotilasosaston mukana tuotiin kenttäkirkko pastoreineen. Ensimmäinen asiakirjamaininta kirkosta ja satunnaisista jumalanpalveluksista on vuodelta 1810. Aluksi uskonnolliset toimitukset järjestettiin linnoituksen tiloissa, mutta myöhemmin kirkoksi muutettiin keskellä linnoitusta sijainneella kalliolla ollut kalastajien käyttöön tehty rakennus.
Yksihuoneista rakennusta laajennettiin niin, että toiseen päähän tuli eteishuone ja toiseen päähän viisikulmainen alttariosa. Eteisen päälle rakennettiin kellokatos, jonka korkeus ei ylittänyt kirkon harjakorkeutta. Sekä sisältä että ulkoa koruttoman rakennuksen korjaustöiden rahoitus saatiin linnoituksen käyttöön varatuista rahoista. Uuden pyhäkön ikonostaasin maalauskoristelu oli tehty kehikon varaan pingotetulle kankaalle ja esineistö saatiin osaksi kenttäkirkosta, osaksi lahjoituksina seurakuntalaisilta. Satunnaiset jumalanpalvelukset toimitti joukko-osaston sotilaspappi, mutta kirkon hallinnan siirryttyä 1839 Venäjän sotaministeriölle kirkko sai oman pastorin. Virkaa hoiti 1839–1854 Foma Zlatskovski. Kirkon pyhittäminen pyhälle Panteleimonille, johtui siitä että venäläiset viettivät pyhän Panteleimonin muistopäivää, kun he voittivat ruotsalaiset 1714 käydyssä Riilahden meritaistelussa Hankoniemen lähellä.
Manu Muukkonen

Manu Antero Muukkonen (28. tammikuuta 1936 Kerimäki – 22. joulukuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai energianeuvoksen arvonimen.
Manu Muukkosen vanhemmat olivat Onni Muukkonen ja Hilja Heikkinen ja puoliso vuodesta 1958 Anja Marjatta Hienonen. Muukkonen tuli ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta vuonna 1955 ja valmistui diplomi-insinööri Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1962. Hän oli Helsingin kaupungin sähkölaitoksen verkonkäyttöinsinööri 1959–1960, verkonsuunnittelutoimiston suojausinsinööri 1960–1962, tutkimustoimiston sähkönsiirron tutkimusinsinööri 1963–1965 ja tariffitoimiston päällikkö 1965–1967. Lappeenrannassa Muukkonen oli kaupungin sähkölaitoksen eli sittemmin Lappeenrannan Energian suunnitteluosaston päällikkö 1967–1969 ja toimitusjohtaja 1969–1985. Muukkonen edisti tehtävissään muun muassa kaukolämmitystä. Lounais-Suomen Sähkössä hän oli toimitusjohtaja 1986–1999 ja hallituksen jäsen 1990–1999. Muukkonen oli myös Helsingin teknillisen oppilaitoksen tuntiopettaja 1963–1967, Lappeenrannan teknillisen oppilaitoksen tuntiopettaja 1967–1971 ja Lappeenrannan teknillisen korkeakoulun erikoisopettaja 1971–1972 sekä Lappeenrannan Lämpövoima -yhtiön toimitusjohtaja 1972–1985. Hänellä oli lisäksi useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Energianeuvoksen arvonimen vuonna 1991 saanut Muukkonen oli sotilasarvoltaan reservin luutnantti.
Katri Ingman-Palola

Katri Ingman-Palola
Katri Ingman-Palola (myös Katri Ingman ja Katri Palola; 17. toukokuuta 1895 Hamina – 3. helmikuuta 1971 Helsinki) oli kirjailija, suomentaja, rahastonhoitaja ja notaari.
Henkilöhistoria

Katri Ingman-Palolan vanhemmat olivat rovasti Odert Julius Ingman ja Hilma Amalia Sivenius ja puoliso vuodesta 1937 kirjailija ja toimittaja Eino Palola.  Hänen veljensä oli musiikkipedagogi Olavi Ingman. Ingman kirjoitti ylioppilaaksi 1913 ja suoritti alemman hallintotutkinnon Helsingin yliopistossa 1916. Hän toimi pankkialalalla, Suomen valtioneuvoston ylimääräisenä notaarina ja Siviilivirkakunnan leski- ja orpokassan rahastonhoitajana.
Kirjallinen tuotanto

Ingman-Palola julkaisi pääasiassa sovinnaisia psykologisia romaaneja. Myöhemmässä tuotannossaan hän kuvasi elävästi ja ilmeikkäästi lapsuusympäristöään. Hän suomensi runsaasti ranskasta ja pohjoismaisista kielistä.
Teokset > Nimellä Katri Ingman

Virranviemä: Romaani. WSOY, 1927
Lahjakas tytär: Romaani. WSOY, 1928
Onnen nälkä: Romaani. WSOY, 1929
Rohkeat sydämet: Romaani. WSOY, 1930
Tuntemattoman varjo: Romaani. Otava, 1932
Rakas taakka: Romaani. Otava, 1933
Vilpitön sielu: Helka Moision tarina entisen luokkatoverin kertomana ja hänen omina itsetunnustuksinaan. Otava, 1934
Vapautuva: Romaani. Otava, 1936
Oman leikkinsä vanki: Romaani. Otava, 1937
Elämän multa: Romaani. Otava, 1938
Hätääntyneet silmät: Romaani. Otava, 1939
Kaksi äitiä: Viisi kertomusta. Suomen Kirja, 1942
Kaupungin ainoa totuudenpuhuja: Kertomus niiltä ajoilta, jolloin elävät kuvat ja automobiilit saapuivat pieniinkin kaupunkeihin. Suomen Kirja, 1944
Rantamaja: Romaani. Otava, 1947
Lapsen käsi: Romaani. Otava, 1950
Ihmisvihaajan hyvätyö: Romaani. Otava, 1951
Saaren kesä. WSOY, 1962
Oma elämä: Romaani. WSOY, 1965
Lähikuvat: Tapahtunutta, ehkä tapahtunutta – ja sellaista, mitä ei ehkä milloinkaan ole tapahtunut. WSOY, 1969,
Teokset > Nimellä Katri Palola

Huoleton retki läpi Ranskan. Katri Palola ja Eino Palola. Karisto, 1937.
Tunnustukset ja palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1963
Pro Finlandia 1967
Gavin Ward

Gavin Ward on toinen death metal -yhtye Bolt Throwerin perustajista. Hän aloitti basistina vuonna 1986 ja soittaa bassoa Bolt Throwerin ensimmäisellä demolla, mutta seuraavalla demolla hän vaihtoi kitaraan. Ward on soittanut jokaisella yhtyeen äänityksellä, ja hän on myös yksi sanoittajista.
Ennen kuin Ward aloitti uransa Bolt Throwerissa, hän soitti punk-yhtye The Varukersin kanssa yhdellä kiertueella.
Ward on kotoisin Leamington Spasta, Isosta-Britanniasta.
Soittovälineistö

B.C. Rich Virgin/Beast
Boss GX700
Marshall 9040 200w power amp
4 x Marshall 4x12
François de Curel

| François de Curel |
| --- | --- |
 François de Curel
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. kesäkuuta 1854 Metz, Moselle, Ranska
Kuollut: 26. huhtikuuta 1928 (73 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  näytelmäkirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
François de Curel (10. kesäkuuta 1854 Metz, Moselle, Ranska − 26. huhtikuuta 1928 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen näytelmäkirjailija.
Curel on käsitellyt omintakeisia aiheita ja rohkeita kysymyksiä. Näytelmät eivät ole suurta yleisöä varten, eikä hän näyttämöllä saavuttanut aikanaan yleistä suosiota. Sen sijaan näytelmät ovat kirjallisesti arvokkaita, syvällisiä, ja ne sisältävät ajatuksia. Hän on julkaissut seuraavat näytelmät: La Figurante (kirjoitettu 1891, esitetty 1893), L’amour brode (kirjoitettu 1891, esitetty 1896), L’envers d’une sainte (1892), Les Fossiles (kirjoitettu 1892, esitetty 1900), L’invitée (1893), La nouvelle idole (esitetty 1899), Le repas du lion (esitetty 1897), La fille sauvage (1902).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta François de Curel Wikimedia Commonsissa
François de La Mothe-Le-Vayer

François de La Mothe-Le-Vayer
François de La Mothe-Le-Vayer (1588 – 1672) oli ranskalainen kirjailija ja yksi oppineista libertiineistä. Hän syntyi Pariisissa. Hänen isänsä oli Pariisin parlamentissa toiminut poliitikko, joka oli kirjoittanut diplomatiaa käsittelevän teoksen Legatus, seu De legatorum primlegiis, officio et munere libellus (1579). La Mothe-Le-Vayer seurasi isäänsä parlementissa, mutta luopui virastaan vuonna 1647 ja omisti itsensä matkoille ja kirjallisuudelle.
Vaatimattomana ja skeptisenä henkilönä ja joskus hieman epäsiveellisillä runoillaan La Mothe-Le-Vayer ansaitsi aseman Ranskan hovissa, jossa libertiineille ominainen ajatusten ja tapojen vapaamielisyys viehätti ihmisiä. Hänen teoksensa Considérations sur l'éloquence française (1638) tuotti hänelle seuraavana vuonna Ranskan akatemian jäsenyyden paikalla 13, ja teos De l'instruction de Mgr. le Dauphin (1640) sai kardinaali Richelieun huomion. Vuonna 1649 Anna Itävaltalainen antoi hänelle toisen poikansa kasvatuksen ja myöhemmin myös tulevan Ludvig XIV:n koulutuksen, mikä oli aiemmin laiminlyöty. Hänen pedagogiikkaa koskevien töidensä lopputuloksena syntyi sarja teoksia: Géographie, Rhétorique, Morale, Economique, Politique, Logique ja Physique du prince (1651–1658). Kuningas palkitsi La Mothe-Le-Vayerin nimittämällä hänet Ranskan historiankirjoittajaksi ja valtioneuvokseksi. Hän kuoli Pariisissa.
Koulutusta koskevien teosten lisäksi hän kirjoitti teokset Jugement sur les anciens et principaux historiens grecs et latins (1646); tutkielman nimeltä Du peu de certitude qu'il y a en histoire (1668), joka omalta osaltaan aloitti historiallisen kritisismin Ranskassa; sekä skeptisen Dialogues, joka julkaistiin postuumisti pseudonyymillä Orosius Tubero. Osittain painos hänen teoksistaan toimitettiin Dresdenissä vuosina 1756–1759.
Aiheesta muualla

Académie française: François de La Mothe-Le-Vayer (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:François de La Mothe-Le-Vayer
Käännös suomeksi
Freeport

Freeport on usean paikkakunnan nimi:
Freeport, Bahama
Freeport, Yhdysvaltain Florida
Freeport, Yhdysvaltain Illinois
Freeport, Yhdysvaltain Kansas
Freeport, Yhdysvaltain Maine
Freeport, Yhdysvaltain Minnesota
Freeport, Yhdysvaltain New York
Freeport, Yhdysvaltain Texas
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Freeport”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Gavin Thomas

Gavin Thomas (Gavin) on kasvonilmeistään tunnetuksi tullut poika, joka on osa Internet-kulttuuria ja Internet-ilmiö. Gavinista tuli tunnettu jo 2,5-vuotiaana Vine-palvelussa. 3-vuotiaana Gavinilla oli jo miljoona seuraajaa. Alkuvuodesta 2019 Gavinin kasvokuvia oli jaettu sosiaalisessa mediassa yli miljardi kertaa. Kiinassa Gavin on julkimo, koska kiinalaiset käyttäytyvät kohteliaasti ja todellisten ajatuksiensa kertomisen sijaan lähettävät Gavinin ilveilykuvan.
Aiheesta muualla

https://www.theguardian.com/lifeandstyle/2019/jan/28/gavin-thomas-meme-internet-son-social-media
Lulu (laulaja)

Lulu
Marie McDonald McLaughlin Lawrie (s. 3. marraskuuta 1948), parhaiten tunnettu taiteilijanimeltään Lulu, on skotlantilainen laulaja-lauluntekijä, näyttelijä, malli ja televisiopersoona. Hän on luonut menestyksekästä uraa viihdemaailmassa 1960-luvulta 2000-luvulle. Hän oli yksi vuoden 1969 Eurovision laulukilpailun neljästä voittajasta kappaleella Boom Bang-a-Bang, jolla hän edusti Isoa-Britanniaa. Hän lauloi 007 ja Kultainen ase- elokuvan tunnusmusiikin "The Man with the Golden Gun"
Albumit

1965 Something To Shout About
1969 The Most Of Lulu
1969 Lulu's Album
1969 New Routes
1970 Melody Fair
1970 It's Lulu
1971 The Most of Lulu – #15 UK
1973 Lulu (myös: The Man Who Sold The World)
1976 Heaven and Earth and the Stars
1978 Don't Take Love For Granted
1993 Independence – #67 UK
2002 Together – #4 UK (duettoja)
2003 The Greatest Hits – #35 UK
2004 Back on Track
2005 A Little Soul in Your Heart – #28 UK
voittajat
| --- | --- |
1950–luku:   1956: Lys Assia  1957: Corry Brokken  1958: André Claveau  1959: Teddy Scholten 
1960–luku:   1960: Jacqueline Boyer  1961: Jean-Claude Pascal  1962: Isabelle Aubret  1963: Grethe & Jørgen Ingmann  1964: Gigliola Cinquetti  1965: France Gall  1966: Udo Jürgens  1967: Sandie Shaw  1968: Massiel  1969: Frida Boccara · Lenny Kuhr · Lulu · Salomé 
1970–luku:   1970: Dana  1971: Séverine  1972: Vicky Leandros  1973: Anne-Marie David  1974: Abba  1975: Teach-In  1976: Brotherhood of Man  1977: Marie Myriam  1978: Izhar Cohen / Alphabeta  1979: Gali Atari / Milk & Honey 
1980–luku:   1980: Johnny Logan  1981: Bucks Fizz  1982: Nicole  1983: Corinne Hermès  1984: Herreys  1985: Bobbysocks  1986: Sandra Kim  1987: Johnny Logan  1988: Céline Dion  1989: Riva 
1990–luku:   1990: Toto Cutugno  1991: Carola  1992: Linda Martin  1993: Niamh Kavanagh  1994: Paul Harrington / Charlie McGettigan  1995: Secret Garden  1996: Eimear Quinn  1997: Katrina and the Waves  1998: Dana International  1999: Charlotte Nilsson 
2000–luku:   2000: Olsen Brothers  2001: Tanel Padar / Dave Benton / 2XL  2002: Marie N  2003: Sertab Erener  2004: Ruslana  2005: Elena Paparizou  2006: Lordi  2007: Marija Šerifović  2008: Dima Bilan  2009: Alexander Rybak 
2010–luku:   2010: Lena  2011: Ell & Nikki  2012: Loreen  2013: Emmelie de Forest  2014: Conchita Wurst  2015: Måns Zelmerlöw  2016: Jamala  2017: Salvador Sobral  2018: Netta Barzilai  2019: Duncan Laurence 
2020–luku:   2020: Ei järjestetty  2021: Måneskin  2022: Kalush Orchestra  2023: Loreen  2024: Nemo
Lulu Paasipuro

Lyyli Kyllikki Lehtiniemi-Sulasalmi, taiteilijanimi Lulu Paasipuro (12. lokakuuta 1906 Helsinki – 12. joulukuuta 1969 Lahti) oli suomalainen iskelmälaulaja ja teatteri- ja elokuvanäyttelijä. Hän oli erityisen suosittu jatkosodan vuosina.
Paasipuro näytteli 1920- ja 1930-luvuilla Elannon Näyttämöllä. Hän esiintyi ensimmäisen kerran jo 16-vuotiaana nimellä Lulu Lehtiniemi marraskuussa 1922 ensi-iltansa saaneessa näytelmässä Eläviä kuvia. Sotavuosina hän esiintyi rintamateattereissa muun muassa Äänislinnan Teatterissa ja asemiesilloissa. Hän esiintyi myös Aunuksen Radiossa ja hänet tunnettiin Äänislinnan satakielenä.
Sodan jälkeen Lulu Paasipuro esiintyi Iloinen Teatteri -nimisessä Reino Palmrothin perustamassa revyyteatterissa. Palmrothin kirjoittamissa näytelmäteksteissä tehtiin pilaa aikakauden ilmiöille. Niinpä sisäministeriö kielsi 15. toukokuuta 1946 teatterin esitykset poliittisesti vääräoppisina.  Toiminta jatkui epäpoliittisemmin revyyteatteri Punaisessa Myllyssä, johon Paasipuro kuului vuosina 1945–1953. Hän kiersi esiintymässä myös kansanedustaja Janne Hakulisen johtaman Työväen ohjelmapalvelun taiteilijana yhdessä muun muassa Reino Helismaan kanssa.
Elokuvanäyttelijänä Paasipuro oli elokuvissa Pimeänpirtin hävitys (1947), Pikajuna pohjoiseen (1947), Kilroy sen teki (1948), Hilja – maitotyttö (1953) ja Asessorin naishuolet (1958). Hän esiintyi myös lyhytelokuvassa Juhannusyö Kuusamossa (1948).
Aiheesta muualla

Työväen ohjelmapalvelun taiteilijat esiintyvät Kuusamossa juhannuksena 1948. Elokuvassa (05:35) Reino Helismaa ja Lulu Paasipuro laulavat. Maininki Wilska lausuu humoreskeja. Tilaisuudessa valitaan myös Miss Rukatunturi. Ylen Elävä arkisto.
Freesia

Freesia voi tarkoittaa seuraavia:
freesiat, kurjenmiekkakasvien heimoon kuuluva kasvisuku
Freesia, ylivieskalainen pop-yhtye
HMS Freesia (K43), Britannian Kuninkaallisen laivaston toisen maailmansodan aikainen korvetti.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Freesia”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kjell Aukrust

| Kjell Aukrust |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1920 Alvdal, Norja
Kuollut: 24. joulukuuta 2002 (82 vuotta) Oslo, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kjell Aukrust (19. maaliskuuta 1920 Alvdal, Hedmark, Norja – 24. joulukuuta 2002 Oslo, Norja) oli norjalainen prosaisti, runoilija, taiteilija ja kuvittaja. Hän oli 1900-luvun jälkipuoliskolla Norjan rakastetuimpia humoristeja niin piirtäjänä kuin kirjoittajanakin.
Aukrustin isä oli Stortinget-edustaja Lars Aukrust, setä runoilija Olav Aukrust, veli Odd Aukrust, merkittävä taloustieteilijä, joka vastasi Norjan valtion tilastotoimiston Statistisk sentralbyrån tutkimustoiminnasta, sekä serkku Tor Aukrust. Hänen puolisonsa oli Kari Holter vuodesta 1947.
Aukrust piti itseään ennen kaikkea piirtäjänä. Norjan Nasjonalgalleriet järjesti vuonna 1987 hänen piirroksistaan näyttelyn.
Aukrustin kirjoitti lapsuudestaan Alvdalissa kolmiosaiset muistelmat Simen, Bonden ja Bror Min. Hän loi kuvitteellisen Flåklypan kylän ja sen asukkaat. Niiden pohjalta ohjasi Ivo Caprino 1975 animaatioelokuvan Pilvikallion vauhtikisat. Elokuva oli ensimmäinen täysimittainen norjalainen animaatioelokuva. Siitä tuli kansainvälinen menestys, ja siitä on tehty versiot yli 70 kielelle.
Kylän asukkaita on mukana myös täysimittaisessa käsin piirretyssä animaatiossa Solan, Ludvig og Gurin med reverompa. Vuonna 1998 ensi-iltaan tulleen elokuvan tapahtumapaikkoja ovat Oslo ja Alvdal.
Alvdalissa on vuonna 1996 perustettu Aukrust-talo, jossa on esillä hänen töitään.