stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viikingit
Mytologia ja uskonto

Viikinkien mytologia ja uskonto oli hyvin moni-ilmeinen. Tunnettuja ovat muun muassa sodan jumala Odin, ukkosen jumala Thor ja hedelmällisyyden jumalatar Freija sekä Valhalla (kaatuneiden sali), jonne Odinin naispuoliset soturit, valkyyriat johdattivat taisteluissa urheimmin taistelleet kaatuneet soturit. Odin keräsi sotajoukkoja tulevaa viimeistä taistelua varten, joka käytäisiin jumalien ja "jättiläisten" välillä. Jumalien hävitessä maailma loppuisi.
Viikinkipäälliköillä saattoi olla henkilökohtainen suosikki- ja suojelijajumala, jolloin muut jäivät taka-alalle.
Kristinusko alkoi levitä Skandinaviaan viikinkiajan kuluessa. 900-luvun jälkipuoliskolta lähtien skandinaaviset kuninkaat ja ylimykset alkoivat yleisesti kääntyä kristinuskoon.
Viikinkejä koskevia myyttejä > Sarvekkaat kypärät

Viikinkien ei ole osoitettu käyttäneen sarvekkaita kypäriä. Tämä on myöhemmin 1800-luvulla romantiikan ajalla Ruotsissa muotoutunut myytti, joka perustui skandinaaviselta pronssikaudelta peräisin oleviin aitoihin esinelöytöihin. Tuolloin todella käytettiin sarvikypäriä, luultavasti seremoniallisissa yhteyksissä. Sarvikypärät saattoivat kuulua myös myöhäisroomalaisiin paraativarusteisiin. Kansainvaellus- ja merovingiajalla Odin-jumala kuvattiin toisinaan sarvipäisenä tai sarvikypäräisenä. Wagnerin oopperan puvustuksessa viikingeillä oli sarvekkaat kypärät, ja ihmiset mielsivät virheellisesti, että menneessä ajassa viikinkien kypäröissä oli sarvet.
Mielikuva sarvikypäröistä on saanut lisäpontta populaarikulttuurin viikinkihahmoista, kuten muun muassa Harald Hirmuinen -sarjakuvasankarista.
Viikinkejä koskevia myyttejä > Ihmiskallojen käyttö kuppeina

Ei myöskään ole historiallisia todisteita sille, että viikingit käyttivät ihmisten kalloja juomakuppeina. Tämän tarinan taustalla on luultavasti islanninkielisen kenningin virheellinen käännös sekä Magnús Ólafssonin kuvaus sotureista, jotka joivat ”kallon kaarevista osista” (eli sarvista), joka kääntyi muotoon ”tapettujen kalloista”. Historioitsija Herodotos ja maantieteilijä Strabon mainitsevat joidenkin todella juoneen kallokupeista, muun muassa skyyttien on sanottu juoneen vihollisten kalloista.lähde?
Viikinkejä koskevia myyttejä > Sivistymättömät, likaiset raakalaiset

Viikingit kuvataan joskus populaarikulttuurissa villeiksi ja likaisiksi raakalaisiksi. Viikingit käyttivät kuitenkin monenlaisia siistiytymisvälineitä, kuten kampoja, partateriä ja "korvalusikoita", joilla ehkä puhdistettiin korvakäytävät vaikusta. Kampoja löytyy viikinkiaikaisista haudoista niin paljon, että voisi kuvitella jokaisen miehen ja naisen käyttäneen niitä.lähde?
Arabialainen matkamies Ibn Fadlan kuvailee matkakertomuksessaanlähde tarkemmin? rusien likaisuutta monin värikkäin kuvauksin. Hän esimerkiksi mainitsee inhoten, kuinka miehet ja naiset pesevät naamansa samassa astiassa aamuisin. Muslimimaailmassa tärkeä ajatus henkilökohtaisesta hygieniasta oli tuolloin ilmeisen vieras kaikkialla Euroopassa, mutta Ibn Fadlanin mukaan rusit joka tapauksessa olisivat peseytyneet joka aamu.lähde?
Perintö

Suullisesti välittyneet tarinat viikinkiajasta kirjoitettiin myöhemmin, 1200-luvulta alkaen, saagoiksi muinaisnorjan kielellä. Saagat kertovat usein oikeasti eläneistä ihmisistä, joskin niitä on pidettävä pikemminkin kaunokirjallisina teoksina kuin yksityiskohdissaan luotettavina dokumentteina viikinkiajan elämästä.lähde?
Pohjanmiesten esikristillisten uskomusjärjestelmien (kuten blót, vanha germaaninen uhritoimitus jumalille) piirteitä säilyi kansanuskomuksissa 1800-luvulle saakka. Nykyisin uuspakanallinen suuntaus nimeltä aasainusko pyrkii entistämään ja elvyttämään vanhaa skandinaavista esikristillistä uskomusjärjestelmää.lähde?
Viikingit modernissa kulttuurissa > Viikinkitarinoiden juuret

Varhaisimmat viikinkikulttuuria käsittelevät uuden ajan julkaisut ilmestyivät 1500-luvulla. Näitä olivat Historia de gentibus septentrionalibus (Olaus Magnus, 1555) ja vuonna 1514 painettuna julkaistu Saxo Grammaticuksen Gesta Danorum, joka oli peräisin 1200-luvun alusta. Julkaisujen määrä lisääntyi 1600-luvulta lähtien, jolloin latinaksi käännetyt Eddat julkaistiin. Muinaisten sankareiden uroteot muodostuivat tärkeäksi osaksi Ruotsin ja Tanskan kansallisvaltioiden omakuvaa.lähde?
Viikingit modernissa kulttuurissa > Skandinaavinen romantiikka

Viikinki sanana tuli laajemmalti tunnetuksi myönteisessä merkityksessä Erik Gustaf Geijerin vuonna 1811 kirjoittaman runon Viikinki ansiosta. Sanaa käytettiin puhuttaessa romantisoiduista merenkävijöistä, joilla oli hyvin vähän yhteistä historiallisen viikinkikulttuurin kanssa. Tällä romanttisella mielikuvalla oli poliittisiakin vaikutuksia. Ruotsissa haaveiltiin vuonna 1809 Suomen sodassa menetetyn Suomen takaisinvaltaamisesta. Tuolloin haluttiin ylläpitää myyttiä tarunhohtoisesta, urheasta soturikansamenneisyydestä. Nationalistinen viikinkimyytti nousi erittäin tärkeäksi myös Islannissa, Tanskassa ja Norjassa sekä Suomenkin svekomaanisissa piireissä. Norjassa tehtiin merkittävä arkeologinen löytö, Osebergin viikinkilaiva, juuri maan itsenäistymisen aikoihin vuonna 1905. Norjassa viikinkejä käytettiin natsimiehityksen aikana 1940–1945 niin merkittävänä propaganda-aseena, että sodan jälkeen oli havaittavissa jopa pientä viikinkiväsymystä.lähde?
Viikingit olivat myös brittiläisten romantikkojen suosiossa erityisesti viktoriaanisella ajalla. Saksassa Richard Wagnerin monet teokset ovat saaneet vahvoja vaikutteita skandinaavisesta mytologiasta.lähde?
Ruotsalaisen Frans G. Bengtssonin vuonna 1941 julkaisemasta historiallisesta viikinkiromaanista Orm Punainen tuli Ruotsissa suuri menestys. Kirja käännettiinkin maailmansodasta huolimatta useille kielille.lähde?
Viikingit modernissa kulttuurissa > Saksalainen nationalismi ja kansallissosialismi

Romanttiset kuvitelmat sankarillisista germaanisista viikingeistä sekä wagneriaaninen germaanimytologia vetosivat natsi-Saksan ajattelijoihin. Ne ovat nähtävissä esimerkiksi SS-järjestön tunnuksessa, joka muodostuu kahdesta sig-riimusta.
Kirjallisuutta

Fibula, Fabula, Fact – The Viking Age in Finland.  (toim. Joonas Ahola, Frog ja Clive Tolley; Sarja: Studia Fennica Historica 18)  Finnish Literature Society (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura).  ISBN 978-952-222-603-7  (englanniksi)
Roesdahl, Else: Viikingit.  (Vikingernes verden, 1986.)  Suomentanut Hannes Virrankoski. Helsingissä:  Otava, 1993.  ISBN 951-1-11802-1
Heikkilä, Tuomas & Niskanen, Samu: Euroopan synty: Keskiajan historia.  Helsinki:  Edita, 2004.  ISBN 951-37-4182-6
Ihmisen suku. 3, Etruskeista viikinkeihin.  ((The Illustrated History of Humankind) Päätoimittaja: Göran Burenhult. Asiantuntijat: Ari Siiriäinen, Juha Valste. Suomentajat: Jukka Jääskeläinen ym.)  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-18781-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rosalan Viikinkikeskus (Arkistoitu – Internet Archive).
Jussi Katajala: Viikinkiaika.
Vikings. BBC. (englanniksi)
The Viking Network. (norjaksi) (englanniksi)
The Salme shipfind
Tämä viikinkipäällikön hauta on säilynyt hyvin Färsaarten puuttomassa maastossa
Viikinkien asuttamat alueet ja viikinkien retket.
Viikinkisotureita nykyajan viikinkifestivaaleilla Irlannissa.
Viikinkilaivan rekonstruktio
Taajaväkinen yhdyskunta

Taajaväkinen yhdyskunta on hallintohistoriallinen käsite, jolla tarkoitetaan eräitä Suomen ja Ruotsin maalaiskunnissa sijainneita asutuskeskuksia, joille valtiovalta oli määrännyt tiettyjä velvoitteita. Velvoitteet eivät olleet voimassa koko kunnan alueella.
Kirjallisuutta

Seuraavat kirjat käsittelevät taajaväkistä yhdyskuntaa Ruotsin näkökulmasta:
Peter Aronsson: Perspektiv på stationssamhällen i nordisk forskning, i: Stationssamhällen (toim.: Peter Aronsson & Lennart Johansson) Växjö universitet 1999, ISBN 91-7266-149-6, s. 13-65.
Lars Nilsson: Den urbana transitionen: tätorterna i svensk samhällsomvandling 1800-1980, Stockholm: Stadshistoriska institutet, 1989, ISBN 91-970806-4-0, s. 35-81.
Patric Svensson: Att skapa ordning och reda: administrativa förändringar på landsbygden omkring 1870-1940 teoksessa Stationssamhällen (toim.: Peter Aronsson & Lennart Johansson) Växjö universitet 1999, ISBN 91-7266-149-6, s. 146-154.
Patric Svensson: Storkommunreformen, municipalsamhället och andra indelningsförändringar, i: Storkommunreformen 1952: striden om folkhemmets geografi (toim.: Peter Aronsson, Lars Nilsson, Thord Strömberg), Stads- och kommunhistoriska institutet 2002, ISBN 91-88882-18-7, s. 95-112.
Käännös suomeksi
Painekyllästäminen

Painekyllästäminen on puutavaran säänkeston parantamista kyllästämällä puu suoja-aineilla yli-/alipaineessa. Suoja-aineet estävät puun lahoamisen ja hyönteisten aiheuttamat vauriot, parantavat puun kestoa auringon ultraviolettisäteilyä kohtaan sekä parantavat muotopysyvyyttä. Painekyllästyksessä käytetään Suomessa ainoastaan mäntyä, sillä kuusen kyllästäminen ei sen erilaisesta solurakenteesta johtuen onnistu (aspiraatio). Kyllästeaine ei myöskään imeydy männyn sydänpuuhun. Paljon sydänpuuta sisältävissä laudoissa kylläste ei ole imeytynyt kuin aivan laudan pintaan. Nykytutkimuksissa on todettu että männyn sydänpuu on lahonkestoltaan jopa yhtä hyvää kuin nykyinen painekyllästetty männyn pintapuu. Kyllästeen värjäyksen ansiosta lautojen mahdolliset sinistäjäsienten värjäymät puutavarassa eivät haittaa.
Perinteinen kyllästysprosessi

Kyllästysprosessissa puutavara asetetaan ilmatiiviiseen säiliöön, johon syötetään kyllästysaine. Kyllästys aloitetaan yleensä alipaineella, jolla saadaan puun sisään alipainetta, joka edesauttaa ylipainevaiheessa kyllästymistä. Alipaineen ja ylipaineen vaihteluja voi olla kyllästyksen alussa useita. Nykyisin kyllästysaineina käytetään kahta tyyppiä: kuparia sisältäviä C-kyllästeitä, ja kupari- ja kromiyhdisteitä sisältäviä CC-kyllästeitä. Vuoteen 2004 saakka painekyllästyksessä käytettiin tehoaineena kuparin lisäksi myös kromi- ja arseeni-suoloja (CCA-kyllästeet). Nykyään arseenin tai kromin käyttö painekyllästyksessä on niiden myrkyllisyyden takia kielletty. Valtaosa Suomessa tuotetusta ja käytetystä kestopuusta on valmistettu CCA-kyllästeellä. Käytettyä kyllästeainetta ei voi määrittää puretuissa rakenteissa silmämääräisesti puun ulkonäön perusteella. Painekyllästetty puu on Suomessa mäntyä, joka soveltuu hygroskooppisten ominaisuuksiensa osalta hyvin kyllästykseen.
Uudet kyllästysprosessit

Puun modifioinnin tarpeen lisääntyessä ja vaatimusten noustessa on puuta alettu kyllästää mitä erilaisimmilla aineilla ja prosesseilla. Puun kyllästyksen ongelmana ei ole ollut kyllästeen teho tai tunkeuma vaan kyllästeiden kiinnittyminen puuhun. Esimerkiksi palonsuoja-aineina käytetyillä booriyhdisteillä on ikävä tapa huuhtoutua veden mukana ellei puuta ole pintakäsitelty. Kiinnittymistä pyritään saamaan aikaan erilaisilla katalyyteillä, jotka reagoivat lämmön vaikutuksesta ja sitovat yhdisteet puuhun.
Käyttö

Painekyllästettyä puuta käytetään, jos puu on kosketuksissa veden tai maan kanssa, tai kun puisia osia ei pystytä suojaamaan rakenteellisilla ratkaisuilla riittävästi kosteudelta ja sääolosuhteilta. Painekyllästettyä puuta käytetään myös paremmin säältä suojatuissa kohteissa, mikäli puuosan vaihto tai kunnostus on myöhemmin vaikeaa.
Painekyllästettyä puuta käytettiin Suomessa vuonna 2005 yhteensä 350 000 m³. Moni on luopunut ympäristösyistä painekyllästetyn puutavaran käytöstä ja siirtynyt ympäristöystävällisempiin puuvaihtoehtoihin. Muun muassa Porin kaupunki suosii rakentamisessaan muita materiaaleja kestopuun sijaan. Kestopuulle hyviä myrkyttömiä vaihtoehtoja ulkokäyttöön ovat esimerkiksi siperianlehtikuusi, lämpökäsitelty puutavara, männyn sydänpuu, mäntyöljykyllästetty puutavara sekä puu-muovipuristeiset lankut eli puukomposiitit.
Käytön rajoitukset

Tukes valvoo puunsuojakemikaalien käyttöönottoa. Valmisteiden tarkastuksen yhteydessä arvioidaan terveys- ja ympäristöriskit sekä käyttökelpoisuus. Myös Euroopan unionissa on sovittu eräillä kemikaaleilla kyllästetyn puun sallituista käyttökohteista. Esimerkiksi kreosoottiöljyä sisältävien puunsuojakemikaalien käyttöä on tiukasti rajoitettu ja arseenia tai kromia sisältävien puunsuojakemikaalien käyttö on kielletty.
Haitat

CCA-kyllästetystä puusta liukenee maaperään ja veteen käytön aikana arseenia, kromia ja kuparia, C-kyllästetystä kestopuusta kuparia. Nämä alkuaineet ovat ympäristöön jouduttuaan monille eliöille erittäin myrkyllisiä. Ne eivät hajoa vaan kertyvät ympäristöön ja eliöihin. Kestopuun käyttäjä voi altistua kyllästetyn puun sisältämille terveydelle vaarallisille aineille käsitellessään ja työstäessään etenkin tuoretta kyllästettyä puuta. Lapset voivat altistua kyllästetystä puusta rakennetuilla leikkipaikoilla mahdollisen ihokosketuksen ja toisaalta hiekkaan huuhtoutuneiden aineiden välityksellä.
Luokitus

Painekyllästetty puu luokitellaan neljään luokkaan. Luokitus perustuu Pohjoismaiden puunsuojausneuvoston (NTR Nordiska Träskyddsrådet) määrittelyn kyllästysaineista, kyllästesyvyydestä ja puumateriaalista.
A-kyllästysluokan puutavara on tarkoitettu maa- tai vesikosketuksessa oleviin rakenteisiin, kantaviin rakenteisiin ja sellaisiin turvallisuudelle tärkeisiin rakenteisiin, joiden vaihtaminen lahoamisen vuoksi on erittäin vaikeaa.
AB-kyllästysluokan puutavaraa käytetään muissa sellaisissa maanpinnan yläpuolisissa rakenteissa, jotka ovat säälle alttiina.
B-kyllästysluokan puutavara on tavallisesti ennen kyllästystä muotoon työstettyä (esimerkiksi ikkunarakenteiden uloimmat osat).
M-kyllästysluokan puutavaraa ei Suomen olosuhteissa tarvita.
Standardin EN 351-1 mukaisesti M, A sekä AB -kyllästysluokkien suoja-aineen on oltava tunkeutunut pintapuun läpi. Näissä kyllästäminen tapahtuu painekyllästyksenä. B-kyllästysluokassa suoja-aineen tunkeuma on vähäisempi johtuen tyhjökyllästystekniikasta. Käytännössä Suomessa siis tehdään ja käytetään luokkien A ja AB painekyllästettyä puutavaraa. B-kyllästysluokkaa käytetään lähinnä puutuoteteollisuudessa.
Kestopuu

Kestopuu on määrätyt laatuvaatimukset täyttävää painekyllästettyä puuta. KestopuuR -tavaramerkki tuotteessa takaa, että puutavarassa on käytetty vain Tukesin hyväksymiä kyllästysaineita ja että kyllästystoiminta on laadunvalvonnan alaista. Kestopuu kyllästetään kupariyhdisteillä eikä se sisällä arseenia tai kromia. Kestopuuta kyllästetään A- ja AB-luokkiin: A-luokan kestopuu merkitään kappalekohtaisesti valkoisilla merkintälipukkeilla, ja AB-luokka keltaisilla lipukkeilla. Alle 48 mm paksu kestopuu kyllästetään AB-luokkaan. Kestopuuta valmistetaan vihreänä ja ruskeana. Vihreä ja ruskea kestopuu kyllästetään samalla kyllästysaineella ja –tekniikalla. Vihreä väri on peräisin kyllästysaineiden sisältämästä kuparista. Ruskea kestopuu valmistetaan lisäämällä kyllästysaineeseen väripigmenttiä.
Painekyllästetyn puujätteen käsittely

Kuluttaja ei saa missään tilanteessa polttaa painekyllästettyä puuta, polton saa suorittaa vain asianomaisen luvan saanut polttolaitos. Kaikki painekyllästetty puu luokitellaan ongelmajätteeksi. Jätepuu on toimitettava käytön jälkeen erityisiin keräyspisteisiin, joita on muun muassa puutavaraa myyvillä liikkeillä. Keräyspisteistä puujäte toimitetaan ongelmajätteiden käsittelyyn. Puutavaran palauttaminen keräyspisteisiin on kuluttajille maksutonta. Käytöstä poistettu kyllästetty puutavara luokitellaan ongelmajätteeksi, joka tulee toimittaa käytön jälkeen kierrätykseen. Käytöstä poistettua kyllästettyä puuta vastaanottavat kunnalliset jätelaitokset ja jotkin puutavara- ja rakennustarvikeliikkeet.
Käytöstä poistettu kyllästetty puutavara kerätään keskitetysti puunkyllästysteollisuuden omistaman kierrätysyhtiö Demolite Oy:n Tuuloksen terminaaliin välivarastoitavaksi. Haketettu puujäte suunnitellaan toimitettavaksi jätteenpolttolaitokselle hyödynnettäväksi energiantuotannossa. Polttolaitosta on suunniteltu useampaan kuntaan, mutta asukkaiden ja kuntien vastustuksesta laitos ei ole saanut vielä missään rakennuslupaa. Viimeisin hylkäyspäätös tapahtui Parkanossa helmikuussa 2007. Kyllästetty puujäte laivataan toistaiseksi Saksaan ja hyödynnetään siellä biomassana energiatuotannossa.
Aiheesta muualla

Kyllästetyn puun käyttö ja hävittäminen (Arkistoitu – Internet Archive)
Puuinfo: Painekyllästetty puu - opas ammattilaisille (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Puutavaraa kyllästyssäiliössä lokakuussa 1952.
Hannu (Tanska)

| Hannu |
| --- | --- |
 Hautaveistos n. 1530 Sankt Knuds kirke, Odense
Norjan kuningas
Valtakausi:  3. helmikuuta 1483 – 20. helmikuuta 1513
Kruunajaiset:  20. heinäkuuta 1483
Edeltäjä:  Kristian I
Seuraaja:  Kristian II
Tanskan kuningas
Valtakausi:  21. toukokuuta 1481 – 20. helmikuuta 1513
Kruunajaiset:  18. toukokuuta 1483
Edeltäjä:  Kristian I
Seuraaja:  Kristian II
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  6. lokakuuta 1497 – 1. elokuuta 1501
Kruunajaiset:  26. marraskuuta 1497 Storkyrka, Tukholma
Edeltäjä:  Sten Sture vanhempi valtionhoitaja
Seuraaja:  Sten Sture vanhempi valtionhoitaja

Syntynyt:  2. helmikuuta 1455 Aalborghusin linna, Aalborg, Tanska
Kuollut:  20. helmikuuta 1513 (58 vuotta) Aalborghusin linna, Aalborg, Tanska
Hautapaikka:  Sankt Knuds kirke, Odense, Tanska
Puoliso:  Kristiina Saksilainen
Lapset:  Johan Ernst Kristian II Jakob Elisabet Frans
Suku:  Oldenburg
Isä:  Kristian I
Äiti:  Dorotea Brandenburgilainen
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Kuningas Hannun sinetti
Hannu (Ruotsin kuninkaana Juhana II), (ruots. Hans, Johan II) ; (2. helmikuuta 1455 Aalborghusin linna, Aalborg – 20. helmikuuta 1513 Aalborghusin linna) oli Kalmarin unionin maiden unionikuningas. Hän oli Tanskan kuningas vuosina 1481–1513, Norjan kuningas vuosina 1483–1513 sekä Ruotsin ja samalla kaikkien kolmen maan kuningas vuosina 1497–1501.
Suku

Hansin vanhemmat olivat kuningas Kristian I ja  Dorotea Brandenburgilainen. Hänellä oli kaksi sisarusta, joista Margretesta tuli Skotlannin kuningas Jaakko III:n kuningatar ja nuoremmasta veljestä Fredrik I:stä tuli hänen seuraajansa Tanskan kuninkaana.
Kuningas

Hannu tuli Tanskan ja Norjan hallitsijaksi isänsä Kristian I:n kuoltua vuonna 1481. Aateliset kuitenkin pakottivat hänet allekirjoittamaan sopimuksen, joka rajoitti kuninkaan valtaa. Vaikka myös Ruotsin valtaneuvosto tunnusti hänet hallitsijaksi vuonna 1483, valtionhoitaja Sten Sture vanhempi pystyi lykkäämään Hannun kruunausta Ruotsin kuninkaaksi.
Hän neuvotteli Ruotsin kanssa vuonna 1483 Kalmarin resessin, jossa määriteltiin ja rajattiin unionikuninkaan valta Ruotsissa. Hän piti kuitenkin sopimusta itselleen epäedullisena eikä allekirjoittanut sitä, ja yritys palauttaa Ruotsi Kalmarin unioniin raukesi. Vuonna 1490 Hannu jakoi Schleswigin ja Holsteinin alueet veljensä Fredrikin kanssa.
Piittaamatta vuoden 1483 sopimuksesta Hannu laajensi valtaansa ja kompensoi entisestään aatelisten valtaa tukemalla tanskalaista kauppiasluokkaa sen pääkilpailijoita, Hansaliiton kauppiaita vastaan. Hänen hansavastaista politiikkaansa edistivät kauppasopimukset Englannin, Alankomaiden (1490) ja eteläsaksalaisen Fuggerin suvun kauppiaiden kanssa.
Vuonna 1493 Hannu solmi liiton Moskovan suuriruhtinas Iivana III:n kanssa Ruotsia ja sen valtionhoitaja Sten Sturea vastaan. Liittoa pidettiin uskonnollisista syistä ennenkuulumattomana.
Venäjän ja Ruotsin välinen sota, vanha viha, käytiin vuosina 1495–1497, ja heti rauhanteon jälkeen Hannu julisti sodan Ruotsille. Hän voitti Sten Sturen joukot Rotebron luona vuonna 1497. Sture joutui myöntämään Hannulle oikeuden kruunuun, ja sai vastineeksi koko Suomen läänikseen. Hannu kruunattiin Ruotsin kuninkaaksi Tukholmassa vuonna 1497.
Vuonna 1499 Hannu katsoi asemansa olevan niin vahva, ettei hänen tarvinnut enää suosia Sten Sturea, jolta otettiin pois Viipuri, Olavinlinna ja Turku. Hän määräsi laivaston rakentamisen Itämeren hallitsemiseksi, mutta kärsi vakavan sotilaallisen tappion vuonna 1500 talonpoikien kapinassa Dithmarschenissa (nyk. Saksa). Tappio auttoi taivuttelemaan toisinajattelevia ruotsalaisia ​​aatelisia kapinoimaan ja asettamaan Sten Sturen uudelleen Ruotsin valtionhoitajaksi, mutta Norjan ja Tanskan kapinat Hannua vastaan ​​tukahdutettiin.
Vuonna 1501 Hannun ja venäläisten tekemät sopimukset paljastuivat Ruotsin valtaneuvostolle. Tämä yhdessä sen kanssa, ettei ylimystölle ollut annettu sen mielestä riittävästi läänityksiä, johtivat Hannun syrjäyttämiseen Ruotsin kuninkuudesta vuonna 1501. Sten Sturesta tuli jälleen valtionhoitaja.
Hannun kauppasopimus Englannin kanssa johti sotaan Ruotsia ja hansakaupunkia Lyypekkiä vastaan vuosina 1510–1512, jossa Tanskan uusi laivasto saavutti toistuvia voittoja.
Hannu kuoli äkillisesti 58-vuotiaana helmikuussa 1513 Aalborghusin linnassa edellisenä vuonna tapahtuneessa ratsastusonnettomuudessa saamiinsa vammoihin. Häntä on luonnehdittu taitavaksi ja määrätietoiseksi poliittiseksi toimijaksi, jolla oli harvinainen kyky odottaa oikeaa hetkeä toiminnalleen.
Avioliitto ja jälkeläiset

Hannu kihlautui vuonna 1477 ja avioitui 6. syyskuuta 1478 Kööpenhaminan linnassa Kristiina Saksilaisen (1461–1521) kanssa, joka oli vaaliruhtinas Ernst von Sachsenin ja herttuatar Elisabeth von Bayern-Münchenin vanhin tytär.
Heille syntyi kuusi lasta:
Johan (n. 1479-1480), kuoli sylilapsena
Ernst (1480-1480), kuoli sylilapsena
Kristian II (1481–1559), Tanskan, Norjan ja Ruotsin kuningas
Jakob (1482–1566), fransiskaanimunkki veli Jakob av Dacia, (espj. Jacobo Daciano; lat. Iacobus de Dacia); lähti uskonpuhdistuksen myötä maanpakoon Mecklenburgiin 1536; muutti Espanjaan, josta keisari Kaarle V:n valtuuttamana lähetystyöntekijänä lähti vuonna 1542 Veracruziin; kuoli Tarecuatossa, Meksikossa
Elisabeth af Oldenburg (1485–1555), avioitui 1502 Brandenburgin vaaliruhtinas Joachim I Nestorin kanssa, heille syntyi viisi lasta ja he asuivat erillään
Frans (1497–1511), kuoli 14-vuotiaana ruttoon
Avioliitto ja jälkeläiset > Suhteet

Hansin rakastajatar oli alempaa aatelia oleva neito Edele Jernskæg (k. 1512). Noin vuonna 1498 tästä tuli kuningatar Kristiinan hovinainen, joka seurasi kuningasparia näiden matkoille Ruotsiin. Edele naitettiin vuonna 1501/1502 Torben Bille til Abrahamstrupin (Jægerspris) kanssa.