John Keats
Elämäkerta > Nuori runoilija – Cockney School

Keatsin ensimmäinen säilynyt runo, ”An Imitation of Spenser”, on vuodelta 1814, jolloin Keats oli 19-vuotias. Vuonna 1815 Keats kirjoittautui lääketieteen opiskelijaksi Guy’s Hospitaliin, joka nykyisin kuuluu King’s College Londoniin. Kuukauden kuluttua aloittamisesta hänet hyväksyttiin sairaalan ”sidonta-apulaisen” asemaan, mikä oli merkittävä ylennys, sillä siihen liittyi uutta vastuuta ja työtä. Se vei kuitenkin arvokasta aikaa kirjoittamiselta ja herätti hänessä ristiriitaisia ajatuksia lääketieteen parissa työskentelystä. Häntä veti runouteen voimakkaasti muiden runoilijoiden, kuten Leigh Huntin ja Byronin työ, mutta häntä ahdistivat perheen taloudelliset ongelmat, jotka jatkuivat hänen elämänsä loppuun asti, ja hän kärsi ajoittain syvästä masennuksesta. Veli George kirjoitti, että John ”pelkäsi, ettei hänestä koskaan tule runoilijaa ja jos hänestä ei tule, hän tuhoaa itsensä”. Vuonna 1816 Keats sai apteekkarin todistuksen, mutta ennen vuoden päättymistä hän ilmoitti holhoojalleen, että hän oli päättänyt ryhtyä runoilijaksi eikä lääkäriksi.
Keats jatkoi työtä ja opintoja Guy’sissa mutta keskittyi yhä enemmän kirjallisuuden tutkimiseen. Toukokuussa 1816 Keatsin suuresti ihailema Leigh Hunt suostui julkaisemaan sonetin "O Solitude" lehdessään The Examiner, joka oli ajan liberaali aikakauslehti. Se oli Keatsin ensimmäinen julkaistu runo, ja Charles Cowden Clarke sanoo sitä ystävänsä juhlapäiväksi, mikä osoitti ensi kerran, että Keatsin tavoitteet eivät olleet naurettavia. Samana kesänä hän lähti Clarken kanssa Margaten rannikkokaupunkiin kirjoittamaan. Siellä hän aloitti "Calidoren" ja aikakauden, jolloin hän kirjoitti merkittäviä kirjeitä.
Lokakuussa Clarke esitteli Keatsin vaikutusvaltaiselle Byronin ja Shelleyn läheiselle ystävälle Huntille. Viiden kuukauden kuluttua ilmestyi Keatsin ensimmäinen runokirja Poems. Kriitikot tyrmäsivät sen, mutta Hunt julkaisi esseen "Three Young Poets", jossa hän käsitteli Shelleytä, Keatsia ja Reynoldsia, sekä Keatsin sonetin ”Chapman's Homerista, joka ennakoi merkittävää tulevaisuutta. Hän esitteli Keatsin monille tuttavapiirinsä huomattaville henkilöille, kuten The Timesin päätoimittajalle Thomas Barnesille, kirjailija Charles Lambille, kapellimestari Vincent Novellolle ja runoilija John Hamilton Reynoldsille, josta tuli läheinen ystävä. Kyseessä oli Keatsin kannalta merkittävä käännekohta. Hän vakiintui julkisuudessa Huntin termein ”runouden uuden koulukunnan” jäseneksi. Tuohon aikaan Keats kirjoitti ystävälleen Baileylle: "En ole varma mistään muusta kuin sydämen rakkauden eheydestä ja mielikuvituksen totuudesta – sen mikä valtaa mielikuvituksen kauniina, on oltava totta." Tämä siirtyi myöhemmin runon "Oodi kreikkalaiselle uurnalle" loppuriveiksi "'Beauty is truth, truth beauty' – that is all / you know on earth, and all ye need to know", minkä Aale Tynni kääntää: ”'On totta kaunis, kaunista on tosi.' – Vain sen me tiedämme, se riittääkin.”
"Endymion" sai lopullisessa muodossaan myös kriitikkojen tuomion, mistä Byron sai aiheen letkauttaa, että ”yksi artikkeli teki Keatsistä lopun”.[lähde? ] John Wilson Crokerin tunnettu erityisen tyly artikkeli ilmestyi huhtikuussa 1818 Quarterly Reviewssa:
»[...] Ei, niin sanoaksemme, ettei kirjailijalla olisi kielellisiä kykyjä, mielikuvituksen lentoa ja neron säteilyä – niitä kaikkia hänellä on; mutta hän on valitettavasti sen uuden koulukunnan opetuslapsi, jota on jossain nimitetty 'cockney-runoudeksi', jonka voidaan määritellä sisältävän täysin nurinkurisia ajatuksia esitettynä moukkamaisella kielellä [...] Koko kirjassa on tuskin yhtään säeparia, joka sisältäisi valmiin ajatuksen. Hän liikkuu aiheesta toiseen pikemminkin sanojen sointuisuutta kuin ajatussisältöä seuraten [...]"»
John Gibson Lockhart kirjoitti lehdessä Blackwood's Magazine:
»On masentavaa nähdä ihmisen, olkoon heikonkin, järjen sairastuvan, mutta kun näkee älykkään mielen vaipuvan sairauteen, se on tietysti kymmenen kertaa tuskallisempaa. Juuri niin surullisina me seuraamme herra John Keatsin tapausta. [...] Hän työskenteli muutama vuosi sitten kaupungin apteekissa harjoittelijana. Mutta yhtäkkiä kaikki tuhoutui äkilliseen sairauteen [...] Jonkin aikaa toivoimme, että hän selviäisi kohtauksella tai kahdella, mutta myöhäisoireet ovat hirveät. Kokoelman "Poems" kiihko oli jollain tavalla paha, mutta se ei herättänyt meitä puoliksikaan niin vakavasti kuin ”Endymionin” tyyni, rauhallinen, järkähtämätön höpisevä typeryys. " [...] On parempi ja viisaampaa nähdä nälkää apteekkarina kuin nälkiintyneenä runoilijana; siis palatkaapa apteekkiin, herra John, takaisin 'laastareiden, pillereiden ja voidepurkkien pariin".»
Lockhart oli Blackwoodsissa kehittänyt häpäisevän termin "cockney-koulukunta" Huntille ja tämän piirille, johon kuului Hazlitt ja tietysti Keats. Mitätöinti oli niin poliittista kuin kirjallistakin, tähdätty nousukasmaisiin nuoriin kirjailijoihin, joita pidettiin "moukkamaisina" koulutuksen puutteen, epämuodollisen riimittelyn ja huonon kielen vuoksi. He eivät olleet käyneet Etonia, Harrowia eivätkä Oxbridgea, eivätkä he kuuluneet yläluokkaan.