stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sikke Sumari
Julkaisut

Rakastan ruokaa!.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27794-0
Vesi kielellä: Kaiken maailman pallerot.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29004-1
Makeaa mahan täydeltä.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30279-1
Aistien keittiössä.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-31122-6
Namaste: Sikke Sumarin paratiisi Saarenmaalla.  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4807-2
Sikke: Ruokaa rakkaudella Toscanassa.  Espoo:  Paasilinna, 2012.  ISBN 978-952-5856-44-6
Nami Namaste.  Helsinki:  Juniper Publishing/Namaste, 2017.  ISBN 978-952-68700-0-7
Aiheesta muualla

Sikke Sumarin kotisivu
Tony's Deli (Arkistoitu – Internet Archive)
Sikke Sumari Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Yle
Anja Suomalainen

Anja Suomalainen (o.s. Hellman, Bordt s. 20. maaliskuuta 1966) on suomalainen entinen koripalloilija.
Ura

Suomalainen pelasi yliopistokoripalloa yhden kauden Kalifornian yliopistossa, mutta kaudet 1988–1991 hän edusti Saint Maryn collegea, joka pelasi West Coast Conferencessa. Pelatessaan yliopistokoripalloa hän voitti kaikkina kolmena kautenaan konferenssinsa piste- ja syöttötilaston. Vuonna 1991 hänet valittiin NCAA:n Kalifornian parhaaksi naisurheilijaksi.
Suomalainen pelasi Suomen naisten koripallomaajoukkueessa 122 ottelua, joissa hän teki 1240 pistettä. Suomalaisen piste-ennätys maajoukkueessa on 27, jonka hän teki Sloveniaa vastaan vuonna 1995.
Elokuussa 2017 Suomalainen nimettiin Suomen koripallon Hall of Fameen.
Sumea logiikka

Sumea logiikka on matemaattisen logiikan laajennus, jossa propositiolla on diskreetin totuusarvon (tosi tai epätosi) sijasta reaalinen totuusarvo suljetulla välillä nollasta yhteen.
Sumean logiikan sovellusalueita

Sumea logiikka on kehitetty vastaamaan sumeiden järjestelmien tarpeita. Tällaisia ovat ne järjestelmät, joissa ei voida perinteisen logiikan tavoin tehdä suoria johtopäätöksiä oletuksista, koska ne eivät yleensä täysin vastaa tilanteen vaatimuksia. Esimerkiksi ihminen toimii eri tilanteissa erilaisilla lähtöarvoilla. Erityisesti tekoälyn tutkiminen on eräs sumean logiikan sovellusalueista.
Sumea säätö on sumeaa logiikkaa hyödyntävä säätötekniikan osa-alue. Esimerkiksi auton automaattivaihteistossa voidaan käyttää sumean logiikan periaatetta pehmeämpään vaihtamiseen pääsemiseksi.
Logiikka

Sumeassa logiikassa peruskonnektiiveilla  \neg  ("ei"),  \wedge  ("ja") ja  \vee  ("tai" eli "joko ... tai ... tai molemmat") ei ole yksiselitteistä määritelmää, vaan ne voidaan määritellä erilaisilla funktioilla, kunhan ne käyttäytyvät arvoilla nolla ja yksi perinteisen logiikan konnektiivien tapaan. Eräs mahdollisuus on käyttää min- ja max-funktioita seuraavasti (A ja B ovat totuusarvoja välillä [0,1]):
\neg A=_{df}1-A
A\wedge B=_{df}\min(A,B)
A\vee B=_{df}\max(A,B)
Määritelmiä ja esimerkkejä

Jos klassisessa logiikassa voidaan selkeästi määritellä, että kuuluuko x ryhmään X, on sumeassa logiikassa kysymyksenasettelu ennemminkin, että kuinka paljon x kuuluu ryhmään X. Klassisen logiikan mukaan tulisi esimerkiksi määritellä, että  kesä- ja heinäkuut kuuluvat kesäkuukausiin, ja muut kuukaudet eivät. Sumean logiikan mukaan myös touko- ja elokuut voivat kuulua kesäkuukausiin, mutta vähemmän, kuin kesä- ja heinäkuut ja enemmän, kuin huhti- ja syyskuut.
Kirjallisuutta

Kosko, Bart: Sumea logiikka.  ((Fuzzy thinking: The new science of fuzzy logic, 1993.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Art House, 1993 (3. painos 2001).  ISBN 951-884-133-0
Mattila, Jorma K.: Sumean logiikan oppikirja: Johdatusta sumeaan matematiikkaan.  (3. uusittu painos)  Helsinki:  Art House, 2002.  ISBN 951-884-300-7
Niskanen, Vesa A.: Sumea logiikka: Kirkasta älyä ja mallinnusta.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28731-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Koskensilta, Risto Miksi sumea logiikka haisee? (Arkistoitu – Internet Archive). Paatos 2/08.
Hajek, Petr: Fuzzy Logic The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Esimerkki sumean lämpötilamuuttujan saamista erilaisista arvoista.
Sulkavan kirkko

| Sulkavan kirkko |
| --- | --- |
 Sulkavan kirkko ja kellotapuli talvella.
Sijainti:  Kirkkotie 1, Kirkonkylä, Sulkava
Koordinaatit:  61°47′21″N, 028°22′26″E
Seurakunta:  Sulkavan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1822, kellotapuli 1770
Suunnittelija:  Charles Bassi
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  1000
Tyylisuunta:  uusklassismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sulkavan kirkko on vuonna 1822 rakennettu Sulkavan kirkonkylässä sijaitseva kaksoisristikirkko eli kahtamoinen. Kirkon piirtäjä ja suunnittelija oli italialaissyntyinen valtionarkkitehti Charles Bassi. Rakennusmestari Salonen suoritti rakennustyön verrattain vapaasti. Kirkossa tehtiin merkittäviä muutos- ja korjaustöitä jo vuonna 1851, joiden jäljiltä kirkko sai nykyisen, alkuperäistä suuremman muotonsa. Kirkkoon mahtuu istumaan noin tuhat henkeä.
Seudun vanhin tiedossa oleva kirkko purettiin vuonna 1653 rakennettavan uuden kirkon tieltä. Nykyistä edeltävä kirkko rakennettiin sata vuotta myöhemmin. Se oli jo samalla paikalla kuin tämä nykyinen, kolmas, vuonna 1822 rakennettu kirkko. Kirkon sijainti Uitonvirran suulla Saimaaseen kuuluvan Alanteen selän rannalla on luonteva paikka ottaen huomioon, että merkittävä osa seurakuntalaisia on saapunut kirkkoon kirkkoveneellä vesitse.
Kellotapuli on kirkkoa vanhempi. Sen rakennusvuodeksi mainitaan 1770 ja rakentajaksi Matti Petrell.
Ennen Sulkavan seurakunnan perustamista sulkavalaiset kuuluivat Iitlahti-nimiseen Säämingin seurakunnan neljänneskuntaan. Sulkava tuli itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1630.
Sulkavan kirkko

Edellisen kirkon tilanahtauden vuoksi Sulkavan pitäjänkokous teki päätöksen uuden kirkon rakennustöiden käynnistämisestä 9. marraskuuta 1817. Työt alkoivat syksyllä 1821. Piirustukset laadittiin Suomen intendenttikonttorissa sen päällikön Charles Bassin johdolla ja käytännön mukaan ne vahvisti itse keisari. Kirkon rakentajaksi valittiin savitaipalelainen Matti Salonen. Rakennustyötä valvoi seurakunnan kirkkoväärti ja läheisen Tiittalan kartanon isäntä Karl J. Reiher avustajanaan seurakunnan lukkari Henrik Sederholm. Saarnatuolin teko “hyvin kuivatusta honkapuusta” annettiin kirkkonikkari Mandelinin urakaksi. Kirkko valmistui syksyllä 1822. Tuntemattomasta syystä kirkon vihkiminen viivästyi vuoteen 1832.
Bassin piirustusten perusteella kirkosta piti tulla uusklassista tyyliä noudattava laakeakattoinen kirkko. Rakennusmestari Salonen kuitenkin mukaili piirustuksia oman tyylinsä mukaan. Tarkkaa tietoa kirkon alkuperäisestä ulkoasusta ole säilynyt. Rakennusmestarin alun perin luoma keskiosan tornimainen kattorakennelma alkoi painua jo 1830-luvulla ja uhkasi romahtaa kirkon sisään. Korjaustyöt aloitettiin vuonna 1852. Joensuulaisen kirkkorakennusmestari J. Tolpon johdolla, saksalaissyntyisen E. Lohrmanin ja A. E. Granstedtin uusien piirustusten mukaisesti. Kirkon yläosa korotettiin ja kupolista tehtiin kahdeksankulmainen. Korjaustyöt saatiin päätökseen syksyllä 1853. Nykymuodossaan kirkko on tasavartinen kaksoisristikirkko, jonka keskellä on umpinainen kupoli. Keskiosan kupolia kannatteleva kirkon osa muodostaa suuren korkean tilan, johon ristisakarat liittyvät kylkiäisinä. Ulkoseinien lisäksi keskuskupolia kannattelee neljä paksua pylvästä.
Kirkon esineistöön ja kalustukseen kuuluvat uuden saarnastuolin lisäksi mahdollisesti aikaisemmasta kirkosta tuotu saarnatuoli, joka toimi lukkarintuolina ennen urkujen aikaa vuoteen 1892. Kirkon penkkien päissä on sorvatut kynttilänjalat. Kirkossa olivat myös Pistolekorsien haarniska ja vaakuna, joista haarniska siirrettiin 1859 Keisarilliseen Aleksanterin-yliopistoon mistä se siirtyi kansallismuseoon. Vaakuna päätyi Olavinlinnaan. Kirkon alttarilla on kolmen alttaritaulun sarja, joista kaksi suurinta ovat 1850-luvun tienoilla hankittuja venäläisiä taidejäljennöksiä tunnetuista teoksista: espanjalaisen mestari Murillon Pyhä Perhe ja Leonardo da Vincin Pyhä ehtoollinen. Ylimpänä olevan taulun Jeesuksen ruumis otetaan ristiltä lahjoitti kirkkoon Partalaa 1848–1870 isännöinyt kunniaporvari Adolf Andrae vaimoineen. Kirkon 175-vuotisjuhlan yhteydessä otettiin esille ja kunnostettiin kaksi kellotapulissa edellisistä kirkoista säilynyttä vanhaa kynttiläkruunua. Kruunut ovat esillä kirkon luoteisen sisäänkäynnin eteisessä. Ensimmäiset kirkkoon hankitut 9-äänikertaiset urut olivat B. A. Thulen rakentamat. Nykyiset urut ovat Kangasalan urkutehtaan rakentamat. Niissä on mekaaninen koneisto ja 33 äänikertaa.
Edeltäneiden kirkkojen historiaa

Sulkavan nykyinen kirkko on järjestyksessä kolmas itsenäisen pitäjän kirkko. Sulkavan pitäjänkokouksen pöytäkirjassa 6. kesäkuuta 1753 lukee, että pitäjäläiset purkivat vuonna 1653 rakennetun kirkkonsa ja alkoivat rakentaa tilalle uutta. Ensimmäinen kirkko Sulkavalle oli rakennettu Iitlahden neljänneskunnan käyttöön. Ensimmäisestä kirkosta on säilynyt tieto maanmittari Lars Röösin maakirjakartassa vuodelta 1644, josta ilmenee, että kirkko sijaitsi noin 300 metrin päässä nykyiseltä kirkon paikalta. Uusi kirkko rakennettiin Lokinniemeen, jossa myöhemmätkin kirkot ovat sijainneet. Oletetaan, että kirkko oli aikakauden tyylin mukainen suorakaiteen muotoinen, yksinkertainen puukirkko. Kirkon kuori oli samalla paikalla kuin nykyinen Pistolekorsien sukuhaudan päälle rakennettu hautakammio, muu osa sijaitsi hautakammiosta länteen. Kirkon irtaimistoon kuului Heikki Hintsasen ja vaimonsa Birgitta Haataisen vuonna 1662 lahjoitettama kattokruunu, joka on edelleen Sulkavan kirkossa. Lisäksi kirkossa oli Pistolekors-suvun vaakuna ja haarniska.
Vuonna 1753 rakennettiin uusi kirkko entisen paikalle Lokinniemeen. Päätös kirkon rakentamisesta syntyi pitäjänkokouksessa 15. heinäkuuta 1752. Uusi kirkko oli muodoltaan ristikirkko. Kirkon pinta-ala oli 265–270 m², jolloin ristinsakaroiden mitta lienee ollut 16–17 metriä. Seurakunnan alue oli tuona aikana jakautunut kahteen valtakuntaan Turun rauhan rajan erotettua pitäjän itäiset kylät osaksi Venäjää. Uuden kirkon rakentamisesta vastasi mikkeliläinen rakennusmestari August Sorsa. Työssä oli mukana pitäjän kantatilojen toimittamina 37 rakennusmiestä. Kirkossa oli paanukatto ja kaksi ovea. Pääovi aukesi länteen ja toinen ovi etelään. Ensin kirkko tervattiin, mutta myöhemmin vuonna 1779 punamullattiin. Kirkkoon hankittiin kuparinen, sisältä tinattu kastemalja. Kustaa III:n sodan aikana venäläiset veivät kirkosta kynttilänjalkoja, kastemaljan ja kirkkotekstiileitä, kirkkolaivan, pikareita ja muuta esineistöä. Näistä kastemalja onnistuttiin hankkimaan taikaisin ja se palvelee edelleen Sulkavan nykyisessä kirkossa. Seurakunnan väkiluvun kasvaessa uusikin kirkko kävi ahtaaksi. "Lehterille tehtiin lisäpenkkejä sotilaille paremman järjestyksen aikaansaamiseksi" vuonna 1777.
Kellotapuli

Sulkavan kolmanteen kirkkoon rakennettiin kellotapuli, mutta vuonna 1768 sen todettiin olevan sortumaisillaan. Viivytysten jälkeen uutta tapulia päästiin rakentamaan vuonna 1770. Rakennustyöstä vastasi pälkäneläinen rakennusmestari, jonka henkilöllisyydestä ei ole täyttä varmuutta. Kyseessä oli joko Tuomas Hägert tai hänen kisällinsä Matti Petrell. Kellotapuli uudistettiin vuonna 1847 korjausten yhteydessä, jolloin se sai kahdeksankulmaisen muotonsa ja paanukaton. Korjauksista vastasi savitaipalelainen rakennusmestari Taavetti Rahikainen. Kirkonkellot ovat vuodelta 1810. Nykyinen kellotapuli on tiettävästi Sulkavan vanhin rakennus. Kellotapulin paanukatto uusittiin 2009. Tuolloin uusittiin myös tapulin katolla 162 vuotta ollut risti.
Hautakammio

Pitkään jatkunut kirkon lattian alle hautaaminen lopetettiin vuonna 1822. Nykyisen kirkon rakentamisen yhteydessä rakennettiin edellisen kirkon paikalle vanhan kirkon hirsistä kahdeksankulmainen hautaholvi, johon siirrettiin Pistolekorsin sukuhaudan vainajat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sulkavan kirkko Wikimedia Commonsissa
Sulkavan kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Sulkavan kirkon historiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Sisänäkymä Sulkavan kirkosta urkuparvelta kuoriin päin.
Sisänäkymä Sulkavan kirkosta; keskikäytävältä urkuparven ja pääoven suuntaan.
Sulkavan kirkon hautakammio 2013
Sulkavan kirkon sankarihaudat kesällä
Sunset

| Sunset |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Blake Edwards
Käsikirjoittaja:  Blake Edwards
Perustuu:  Rod Amateaun samannimiseen romaaniin
Tuottaja:   Tony Adams  Blake Edwards 
Säveltäjä:  Henry Mancini
Kuvaaja:  Anthony B. Richmond
Leikkaaja:  Robert Pergament
Tuotantosuunnittelija:  Patricia Norris
Lavastaja:  Richard Y. Haman
Pääosat:   Bruce Willis  James Garner  Malcolm McDowell  Mariel Hemingway  Kathleen Quinlan 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Warner Bros.  Columbia Pictures Corporation 
Levittäjä:  TriStar Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1988
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Sunset on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut jännityselokuva, joka perustuu Rod Amateaun samannimiseen romaaniin. Elokuvan pääosia esittävät Bruce Willis, James Garner, Malcolm McDowell, Mariel Hemingway, Kathleen Quinlan, Jennifer Edwards ja Patricia Hodge. Elokuvan on ohjannut Blake Edwards ja sen musiikin teki Henry Mancini.
Juoni

Cowboy-filmitähtenä tunnettu Tom Mix (Willis) ja aito lännenhahmo Wyatt Earp (Garner) selvittävät murhamysteeriä 1920-luvun Hollywoodissa.
Vastaanotto

Elokuva oli taloudellinen pettymys ja voitti Razzie-palkinnon huonoimmasta ohjauksesta. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano piti tarinaa täysin käsittämättömänä ja Willisin roolia hänelle täysin sopimattomana. Tähtien 1–5 sijasta hän antoi elokuvalle pommin, joka vastaa sanallista arviota ”kelvoton tekele”.
Aiheesta muualla

Sunset Elonet.
Sunset Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Sunset AllMoviessa. (englanniksi)
Suomalaisia kansanlauluja

| Suomalaisia kansanlauluja Tapani Kansa |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1975
 Formaatti: LP
 Kesto: 34.44
 Levy-yhtiö: Bluebird
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Tapani Kansan muut julkaisut
| Kultainen nuoruus 1972 | Suomalaisia kansanlauluja 1975 | Kuinka paljon rakkautta 1975 |
Suomalaisia kansanlauluja on suomalaisen Tapani Kansan studioalbumi vuodelta 1975.
Kappaleet

Pojat kun raitilla – 3.55
Yksi ruusu on kasvanut laaksossa – 2.11
Turvaton – 3.05
Oman kullan silmät – 2.34
Kaksipa poikaa Kurikasta – 2.27
Oi kaunis kesäilta – 3.12
Härmän häät – 3.40
Aamulla varhain – 4.00
Niin minä neitonen – 3.10
Taivas on sininen ja valkoinen – 1.56
Niin kauan minä tramppaan – 2.06
Iltalaulu – 2.23
Olavi Suomela

Olavi Akseli Suomela (11. huhtikuuta 1913 Oulu – 11. syyskuuta 2000 Lappeenranta) oli suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa olivat kolmiloikka ja kuulantyöntö. Hän on ainoa mies, joka on saavuttanut SM-mitalin sekä kolmiloikassa että kuulantyönnössä. Hän oli lisäksi vuoteen 2012 asti ainoa suomalainen, joka oli ylittänyt 15 metriä sekä kolmiloikassa että kuulantyönnössä. Toisena suomalaisena hänen jälkeensä tässä onnistui moniottelija Mauri Kaattari, joka ylitti 15 metriä kolmiloikassa ensimmäisen kerran vuonna 2005 ja kuulantyönnössä tammikuussa 2012 työnnettyään hallissa 15,55 metriä.
Suomela sijoittui Berliinin 1936 olympialaisten kolmiloikassa yhdeksänneksi. Hän edusti Suomea neljässä maaottelussa vuosina 1935–1945.
Seuratasolla ”Olli” Suomela edusti Lappeenrannan Urheilu-Miehiä, Lappeen Rientoa ja Viipurin Reipasta. Hän saavutti SM-hopeaa kolmiloikassa vuonna 1935 sekä SM-pronssia kuulantyönnössä vuosina 1937 ja 1939. Hän oli kaikkien aikojen neljäs suomalainen 15 metrin ylittäjä kolmiloikassa ennätystuloksellaan 15,03 m. Kuulantyönnössä hänen ennätyksensä oli 15,04 m.
Aiheesta muualla

Olavi Suomela Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Sumatranserovi

| Sumatranserovi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Vuohet Caprinae
Suku::  Capricornis
Laji::  sumatraensis
Kaksiosainen nimi
 Capricornis sumatraensis  (Bechstein, 1799) 
Synonyymit
 Naemorhedus sumatraensis  Capricornis milneedwardsii  Capricornis thar 

Katso myös
   Sumatranserovi Wikispeciesissä   Sumatranserovi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sumatranserovi (Capricornis sumatraensis) aasialainen vuohieläinlaji.
Taksonomia

Serovien taksonomista on kiistelty. Aiemmin sumatranserovin katsottiin käsittävän vain trooppisessa ja subtrooppisessa Itä- ja Kaakkois-Aasiassa elävät populaatiot. Uudempien mitokondrio-DNA-tutkimusten mukaan lajirajausta on laajennettu, ja se sisältää myös aiemmin erillisinä lajeina pidetyt Kiinan ja Himalajan populaatiot (Capricornis milneedwardsii, Capricornis thar). Toisaalta Bangladeshin ja Myanmarin pohjoisosassa elävä Capricornis rubidus on erotettu sumatranserovista omaksi lajikseen.
Koko ja ulkonäkö

Kaakkoisaasialainen sumatranserovi painaa 85–140 kg. Sen ruumiinpituus on 140–155 cm ja säkäkorkeus 91 cm. Naaraat ja urokset ovat suurin piirtein samankokoisia. Väritykseltään se on pääosin musta tai tummanharmaa. Niskalla on harja, jossa on myös valkoista karvoitusta. Päässä korvat ovat kapeat ja pystys. Alaleuka on valkoinen, Silmien alla in suuret hajurauhaset. Niska on lyhyt ja leveä. Sarvet ovat lyhyet, suorat ja ne kasvavat taaksepäin.
Kiinalaisiin ("Capricornis milneedwardsii") ja Himalajan seroveihin (Capricornis thar) verrattuna kaakkoisaasialaiset sumatranserovit ovat pienempikokoisempia ja pienempisarvisempia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sumatranserovi elää Kaakkois-Aasiassa, Manner-Kiinassa ja Himalajan vuoristoalueella Nepalissa ja Intiassa.
Kaakkois-Aasiassa sumatranserovia tavataan Indonesian Sumatran saarella, Malesiassa Malakan niemimaalla ja Thaimaan eteläosassa. Sumatralla lajia esiintyy lähinnä Barisanvuorilla, jotka kulkevat saaren länsiosaa pitkin Acehista Lampungiin. Malesiassa niitä esiintyy etenkin Malesian pohjoisissa osavaltioissa Kelantanissa, Perlisissä ja Perakissa.
Sen elinympäristö käsittää metsiä, pensaikkoja ja kivikkoja 200 metrin korkeuksilta merenpinnasta 3 000 metriin saakka.
Elintavat

Sumatranserovit liikkuvat yleensä yksinään tai pienissä ryhmissä. Yksilöillä on omat kotialueensa, jolla ne liikkuvat esimerkiksi ulostamalla tai hajumerkeillä merkittyjä reittejä pitkin. Ne puolustavat omaa kotialuettaan muita yksilöitä vastaan. Yhteenotoissa ne käyttävät pieniä, mutta teräviä sarviaan. Sumatranserovit eivät ole yhtä hyviä kiipeilijöitä, kuin jotkin muut serovilajit, mutta ne pystyvät silti kulkemaan hankalakulkuisessakin maastossa. Esimerkiksi Malesiassa niiden tiedetään myös uivat pieniltä saarilta toisille.
Sumatranserovit syövät kasveja ja ne ruokailevat tavallisesti varhain aamuisin tai myöhään illalla. Muina aikoina se voi lepäillä esimerkiksi luolien, kivien tai kallioiden suojassa. Sumatranserovin pääasiallisia petoeläimiä ovat leopardi ja tiikeri.
Sumatranservoien lisääntymisestä tiedetään vai vähän. Oletettavasti ne lisääntyvät lokakuun ja marraskuun välisenä aikana. Tiineys kestää 210 päivää ja poikasia on yksi tai harvemmin kaksi. Emo imettää 12 kuukautta. Naaraista tullee sukukypsiä 30-kuukauden ja uroksista 30–36-kuukauden ikäisinä. Sumatranserovit voivat elää 10-vuotiaiksi saakka.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee sumatranserovin vaarantuneeksi lajiksi. Kaakkois-Aasian kantojen uskotaan pienetyneen viime vuosikymmenien aikana huomattavasti. Kannan koosta Indonesiassa ei ole tarkkoja arvioita, Malesiassa kannan arvioitiin olevan noin 500–750 yksilöä. Indonesiassa lajia uhkaa etenkin sen elinympäristöjen katoaminen kaskiviljelyn ja metsähakkuiden takia. Lajia myös salametsästetään. Malesiassa uhkia ovat esimerkiksi kaivostoiminta ja metsien kaataminen.
Sumatranserovi kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Laji on suojeltu lailla Indonesiassa ja Malesiassa. Molemmissa maissa lajia esiintyy suojelluilla alueilla.
Suomen jäkäläopas

| Suomen jäkäläopas |
| --- | --- |
 Kirjan kansi
Kirjailija:  Soili Stenroos, Teuvo Ahti, Katileena Lohtander, Leena Myllys (toim)
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvimuseo
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  kovakantinen
Sivumäärä:  534
ISBN:  978-952-10-6804-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen jäkäläopas on vuonna 2011 Luonnontieteellisen keskusmuseon julkaisema jäkälien määritysopas. Sen ovat toimittaneet Soili Stenroos, Teuvo Ahti, Katileena Lohtander ja Leena Myllys.
Teos esittelee 481 jäkälätaksonia, mukaan lukien kaikki Suomesta tunnetut suurjäkälät ja eräitä yleisimpiä rupijäkäliä. Se on toistaiseksi laajin suomeksi julkaistu jäkälien määrityskirja. Suomen jäkäläopas sai vuoden 2011 Tieto-Finlandia-palkinnon.
Suomalaiset loitsut

Matrona Kyyrönen Impilahden Kitilästä loitsee 1914.
Suomalaisia ja karjalaisia loitsuja tunnetaan muistiinmerkittyinä paljon, useimmat niistä kalevalamittaisia. Alkujaan suomalaiset loitsut on laulettu. Myös Kalevalan sankarit laulavat loitsunsa. Vanhin kirjallinen tieto itämerensuomalaisesta loitsusta on 1200-luvun Novgorodista. Kyseessä on tuohikirje, jossa on ilmeisesti salamaa koskeva loitsu. (Tuohikirje 292)
Suomalaisen loitsun eräs perustyyppi perustuu loihdittavan kohteen alkuperän eli synnyn tuntemiseen ja julkilausumiseen. Jos jonkun asian, esimerkiksi vihollisen, raudan, veren tai pedon myyttinen alkuperä ja kehitys nykymuotoonsa asti tunnetaan, sitä voidaan myös tällä tiedolla hallita. Uskottiin, että vihollinen voitettiin tai luonnonvoimaa hallittiin kertomalla sille, miten se oli syntynyt ja kehittynyt.
Tällaiset loitsut ovat samalla syntykertomuksia, ja sisältävät siksi paljon tietoa siitä, mistä muinaiset suomalaiset ovat ajatelleet asioiden ja ilmiöiden johtuvan.
Joitakin loitsukatkelmia on säilynyt elävänä kansanperinteenä näihin päiviin, muun muassa lastenloruina. Oli ennen onnimanni –loru saattaa olla alkujaan loitsu. Lastenloruna on säilynyt myös kivunlievitysloitsun pätkä:
Mene kipu kiven kolohon,

alle paaen paakkuraisen;

ei kivi kipuja itke,

paasi vaivoja valita!
Kivun synty ei tässä katkelmassa ole enää mukana, mutta alkujaan se on loitsuun kuulunut. Kalevalan mukaan:
Kiputyttö, tuonen neiti

joka istut kipukivellä

joen kolmen juoksevassa,

veen kolmen jakaimessa

jauhaen kipukiveä,

kipuvuorta väännätellen,

käy kivut kereämähän

kitahan kiven sinisen...
Alkuperäisen loitsun mukaan Kiputytti on siis luonut kivut raastaen järkälettä. Loitsussa kivun käskettiin palata kiveen, mistä se oli tullutkin.
Toiset loitsut ovat myös rukouksia jollekin jumaluudelle tai henkiolennolle. Esimerkiksi loitsua, jolla pyydetään Ukko ylijumalalta tulista miekkaa, voidaan pitää myös rukouksena.
Joissain loitsuissa on vedottu yhtä aikaa neitsyt Maarian, Ukko ylijumalaan, Jeesukseen ja Ilmariseen.