stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andrei Tšikatilo
Murhasarjan alku > Ensimmäinen uhri

Vuonna 1978 Tšikatilo muutti Šahtyyn lähelle Rostov-na-Donun kaupunkia. Alkuun Tšikatilo joutui asumaan yksin odottaen perheensä muuttoa perässä. Tänä aikana hän saattoi vapaasti toteuttaa perversioitaan. Tšikatilo asui vakituisesti kerrostaloasunnossa, johon hänen perheensäkin oli määrä muuttaa. Asunnon lisäksi hän kuitenkin hankki itselleen pienen ja salaisen, ränsistyneen kolmen huoneen mökin hämärältä syrjäkujalta.
22. joulukuuta 1978 Tšikatilo teki ensimmäisen murhansa. Hän houkutteli paikalliselta bussipysäkiltä matkaansa yhdeksänvuotiaan tytön, Jelena Zakotnovan tarjoamalla hänelle purukumia, joka oli tuon ajan neuvostolapsille harvinaista herkkua. Zakotnova suostui mukaan, ja Tšikatilo vei hänet salaiselle mökilleen tarkoituksenaan raiskata hänet.
Impotenssin vuoksi raiskaus epäonnistui, mutta kamppaillessaan tytön kanssa Tšikatilo iski tätä veitsellä ja sai orgasmin. Näin Tšikatilo huomasi, että hän voisi toteuttaa seksuaalisuuttaan käyttämällä sukupuolielimensä sijaan veistä. Tšikatilo heitti Zakotnovan ruumiin ja tämän koulurepun läheiseen jokeen, josta uhri myöhemmin löydettiin.
Työmatkoillaan Tšikatilo toteutti raakoja fantasioitaan. Hän oleskeli vapaa-ajallaan paljon julkisilla rautatie- ja linja-autoasemilla, joilta oli helppo löytää uhreja kenenkään huomaamatta. Tämä osaltaan vaikeutti miliisin tutkimuksia, koska ruumiita löytyi satunnaisesti ympäri maata. Neuvostoliiton rikostutkintamenetelmät olivat länsimaisen mittapuun mukaan vanhentuneita. Tämä vaikeutti entisestään syyllisen löytämistä. Poliisit epäilivät aina uhrin löytöpaikan perusteella paikallisia, mutta eivät ottaneet huomioon mahdollisuutta, että murhaaja saattaisi matkustaa paljon.
Murhasarjan alku > Ensimmäinen epäilty

Miliisit ottivat kiinni useita epäiltyjä ja yrittivät pakottaa heidät tunnustamaan. Lopulta eräs nuori mies, Aleksandr Kravtšenko, tunnusti ja hänet tuomittiin kuolemaan, vaikka todistusaineisto viittasikin Tšikatiloon. Oletetun syyllisen teloituksesta huolimatta uusia ruumiita löytyi edelleen. Teloitus oli jo suoritettu, kun tuomio todettiin vääräksi.
Tšikatilo seurasi tarkasti murhauutisia paikallisista sanomalehdistä. Hän pelkäsi kiinnijäämisensä olevan lähellä, kun Kravtšenko teloitettiin. Tšikatilo odotti kaksi vuotta ennen kuin teki seuraavan murhansa. Syyskuussa 1981 Tšikatilo houkutteli 17-vuotiaan Larisa Tkatšenkon mukaansa bussipysäkiltä Rostovissa ja murhasi hänet metsässä lähellä Donjokea.
Murhasarjan alku > Varsinaisen murhasarjan alku

Varsinainen murhasarja alkoi vuonna 1982. Tšikatilo etsi uhreja rautatie- ja linja-autoasemien läheisyydestä, missä viettivät usein aikaa seksiä myyvät ihmiset, köyhät kulkurit ja lapset. Tšikatilo toimi tuolloin paikallisen tehtaan tuote-esittelijänä ja matkusti paljon julkisissa kulkuvälineissä. Lopulta hänet erotettiin, koska hän laiminlöi työtehtävänsä keskittyessään etsimään uhreja. Kesäkuussa 1982 Tšikatilo kohtasi 13-vuotiaan tytön Ljubov Birjukin, joka oli palaamassa kotiin ostosmatkalta Donskoin kylästä. Tšikatilo alkoi puhua tytön kanssa, ja kun huomasi olevansa tytön kanssa kahden, hyökkäsi hänen kimppuunsa ja puukotti hänet hengiltä. Birjukin murhan jälkeen Tšikatilo ei enää kyennyt vastustamaan murhanhimoaan. Heinäkuussa Tšikatilo murhasi nuoren tytön Krasnodarissa ollessaan työmatkalla. Elokuussa hän murhasi 9-vuotiaan pojan ja 16-vuotiaan tytön. Syyskuussa Tšikatilo murhasi 19-vuotiaan tytön ja 15-vuotiaan sisäoppilaitoksesta karanneen pojan Šahtyssa.
10. joulukuuta 1982 Olga Stalmatšenok lähti pianotunnille ja katosi jälkiä jättämättä. Ainoa merkki tytöstä oli vanhempien saama outo postikortti, jonka mukaan heidän tyttärensä oli tapettu metsään ja tulevana vuonna kymmenen muuta kuolisi. Kortissa oli allekirjoitus ”Sadisti Musta Kissa”; myöhemmin se osoittautui Tšikatilon kirjoittamaksi. Stalmatšenokin ruumis löytyi huhtikuussa 1983 jäätyneenä, alastomana ja silvottuna viiden kilometrin päästä musiikkiopistosta; hänet oli jätetty pellolle traktorinrenkaan jättämään uraan.
Tšikatilo yritti harrastaa seksiä seksinmyyjien kanssa, mutta impotenssinsa vuoksi hän ei siihen kyennyt. Naiset pilkkasivat hänen seksuaalisia ongelmiaan, mikä sai Tšikatilon raivostumaan suunnattomasti, ja mikä lopulta johti murhaan.
Murhasarjan alku > Uhrien kohtelu

Poliisit olivat järkyttyneitä murhien raakuudesta: monet uhreista oli silvottu ja paloiteltu, ja useissa tapauksissa oli ilmeistä, että murhaaja oli purrut irti ruumiinosia uhreistaan. Tšikatilo puri usein irti naispuolisten uhriensa rinnat ja ulkosynnyttimet, samoin nuorukaisten siittimen. Yleensä hän myös puhkoi tai kaivoi uhreiltaan silmät päästä, koska vanhan venäläisen uskomuksen mukaan murhaajan kuva jää uhrin silmiin.
Murhasarja oli niin raaka, että aluksi epäiltiin jonkin saatananpalvontakultin suorittavan uhrimenojaan, tai että kysymyksessä olisi jokin sisäelimiä siirtoelimiksi varasteleva ryhmä.
Vuoteen 1983 mennessä ruumiita oli löytynyt jo kuusi. Moskovan poliisin tutkija, majuri Mihail Fetisov lähetettiin Rostov-na-Donun kaupunkiin johtamaan tutkimuksia. Fetisov keskitti tutkimukset Šahtyn alueelle ja määräsi rikostutkintaspesialisti Viktor Burakovin johtamaan tutkintaryhmää. Tutkimukset alkoivat edistyä Burakovin johdolla, mutta syyllistä ei saatu kiinni. Poliisit epäilivät ja kuulustelivat enimmäkseen paikallisia mielenterveysongelmaisia ja seksuaalirikollisia, joista moni pidätettiin syyttömänä. Eräs epäillyksi joutunut alaikäinen jopa teki itsemurhan pidätyssellissä. Ruumiita löytyi kuitenkin koko ajan lisää, mikä todisti, että tunnustuksen tehneet miehet olivat syyttömiä. Lokakuussa 1983 Tšikatilo murhasi 19-vuotiaan seksiä myyneen Vera Shevkunin ja joulukuussa 14-vuotiaan pojan Sergei Markovin.
1984

Tammikuun ja helmikuun aikana Tšikatilo murhasi kaksi naista Lentäjien puistossa, Rostovissa. 24. maaliskuuta Tšikatilo houkutteli 10-vuotiaan Dimitri Ptašnikovin mukaansa postimerkkikioskilta Novošahtinskissa esittäytymällä postimerkkien keräilijäksi. Useat ihmiset näkivät Tšikatilon kävelemässä yhdessä pojan kanssa ja pystyivät myöhemmin antamaan poliisille kuvauksen murhaajasta. Ptašnikovin ruumis löydettiin kolme päivää myöhemmin. Ruumiin löytöpaikalla oli murhaajan jättämä jalanjälki ja uhrin vaatteista löytyi siemennestetahroja.
25. toukokuuta Tšikatilo kutsui 31-vuotiaan naisen Tatjana Petrosjanin ja tämän 11-vuotiaan tyttären Svetlanan retkelle metsään lähellä Šahtya. Tatjana oli tuntenut Tšikatilon jo vuosien ajan. Tšikatilo yritti harrastaa seksiä naisen kanssa, mutta epäonnistui erektion saamisessa, ja nainen pilkkasi hänen impotenssiaan. Tšikatilo raivostui silmittömästi ja puukotti naisen hengiltä. Tämän jälkeen Tšikatilo jahtasi Svetlanan kiinni ja murhasi hänet vasaralla. Heinäkuussa Tšikatilo murhasi kaksi nuorta naista ja 13-vuotiaan pojan.
2. elokuuta Tšikatilo murhasi 16-vuotiaan Natalia Golosovskajan Lentäjien puistossa, Rostovissa. 7. elokuuta hän murhasi 17-vuotiaan tytön Ljudmila Aleksejevan Donjoen varrella ennen kuin hän lähti Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin työmatkalle. Taškentissa Tšikatilo murhasi 12-vuotiaan tytön ja nuoren naisen. 28. elokuuta Tšikatilo murhasi 11-vuotiaan pojan Aleksandr Tšepelin Rostovissa Donjoen varrella lähellä Aleksejevan murhapaikkaa. 6. syyskuuta Tšikatilo murhasi 24-vuotiaan kirjastonhoitajan Irina Lutšinskajan Lentäjien puistossa, Rostovissa.
Ensimmäinen pidätys ja vankilatuomio

Rostovin linja-autoaseman läheisyydestä tavattiin harhailemassa epäilyttävästi käyttäytyvä mieshenkilö, joka yritti päästä puheisiin nuorten naisten ja lasten kanssa. Mies oli Andrei Tšikatilo, joka pidätettiin. Poliisilla oli syytä epäillä Tšikatiloa murhaajaksi, mutta virallinen syy pidätykseen oli hänestä tehty rikosilmoitus: toimiessaan tuote-esittelijänä hän oli varastanut tavaraa työpaikaltaan. Tšikatiloa epäiltiin murhista, mutta sitovaa näyttöä ei ollut. Hänet tuomittiin varkaudesta vuodeksi vankilaan, mutta hän vapautui jo joulukuussa 1984 kärsittyään tuomiostaan kolme kuukautta.
Tšikatilo oli edelleen epäiltyjen listalla, mutta uhreista löydettyjen siemennestetahrojen perusteella oletetun murhaajan veriryhmän oli määritetty olevan eri tyyppiä kuin Tšikatilon. Myöhemmin on oletettu Tšikatilon kuuluneen harvinaiseen ihmistyyppiin, jonka veriryhmä poikkeaa ruumiin eritteiden perusteella määritettävästä veriryhmästä. Tätä ei kuitenkaan koskaan osoitettu Tšikatilon elinaikana, ja on myös epäilty Neuvostoliiton poliisin sekoittaneen näytteet. Tähän ei ratkaisua ole vielä löydetty.
Läpimurto

6. päivänä marraskuuta 1990 Tšikatilo murhasi ja silpoi raa’asti nuoren naisen, Svetlana Korostikin. Kun Tšikatilo poistui murhapaikalta, häntä tarkkailtiin. Siviiliasuinen poliisi, joka oli partiossa Lešozin rautatieasemalla, näki epäilyttävän miehen kävelevän asemalle läheisestä metsästä. Partiopoliisin mukaan mies oli epäilyttävä jo siksi, että hän ylipäätään liikkui metsässä – kaikki murhat kun olivat tapahtuneet metsissä ja myös ruumiit oli löydetty niistä. Mies käveli läheiselle kaivolle ja puhdisti kasvonsa ja kätensä.
Mies ei näyttänyt vaeltelijalta, joka samoilisi metsässä vain omaksi huvikseen, sillä hän oli pukeutunut ennemminkin arkivaatteisiin. Mies kantoi mukanaan urheilukassia, joka ei sopinut yhteen senkään kanssa, että mies olisi ollut esimerkiksi keräämässä sieniä. Miehen tultua lähemmäs partiopoliisi huomasi tämän vaatteiden olevan hyvin likaiset ja kasvoissa verisen naarmun. Partiopoliisi pysäytti hänet ja pyysi häntä näyttämään henkilötodistuksen. Mies oli Andrei Tšikatilo.
Poliisilla ei ollut syytä pidättää Tšikatiloa tai epäillä tätä mistään, mutta hän kirjasi tämän tiedot ylös siitä huolimatta. Myöhemmin ilmeni, että tapaamishetkellä Tšikatilo kuljetti kassissaan juuri murhaamansa Svetlana Korostikin irti leikattuja rintoja.
Myöhemmin poliisi löysi samasta metsästä kaksi ruumista sadan metrin etäisyydellä toisistaan. Kävi ilmi, että toinen uhreista oli murhattu samoihin aikoihin kuin partiopoliisi näki Tšikatilon kävelevän pois metsästä. Tšikatiloa epäiltiin jälleen lapsenmurhasta. Edellisen kerran häntä oli epäilty samanlaisesta rikoksesta jo vuonna 1978, ensimmäisen murhan jälkeen. Silminnäkijöiden kuvaukset oudosta miehestä, joka oli nähty myöhemmin murhattuna löydetyn tytön seurassa, täsmäsivät Tšikatiloon.
Uusi pidätys ja tunnustus

Tapahtumista huolimatta poliisilla ei vieläkään ollut riittävästi todisteita, jotta Tšikatilo voitaisiin pidättää. Häntä alettiin kuitenkin seurata ympäri vuorokauden, ja poliisit salakuvasivat häntä.
20. marraskuuta 1990 Tšikatilon nähtiin lähtevän kotoaan mukanaan nelisen litraa olutta. Hän vaelteli ympäri kaupunkia tarjoten olutta vastaantuleville nuorukaisille ja yritti houkutella näitä mukaansa. Viimein Tšikatilo poikkesi pieneen kahvilaan ja osti pienemmän olutpullon, jolla olisi helpompi houkutella lapsia. Poliisit olivat seuranneet häntä, ja pelkästään tuntikausien vaeltelu ison olutpullon (tuohon aikaan Venäjällä oluen ostaminen omaan pulloon oli helpompaa kuin useamman pienemmän olutpullon ostaminen) kanssa oli riittävän epäilyttävää. Tšikatilon astuessa ulos kahvilasta hänet pidätettiin.
Tšikatilon ollessa pidätettynä saivat poliisit lisää todisteita häntä vastaan. Yksi hänen viimeisistä uhreistaan oli ollut 16-vuotias poika Viktor Tištšenko, joka oli fyysisesti hyvin voimakas. Murhapaikalla oli kamppailun jälkiä, ja Tšikatilon sormessa oli pahannäköinen haava. Lääkärintarkastuksessa ilmeni, että sormi oli murtunut ja haava tullut ihmisen, nimenomaan lapsen, puremasta. Tšikatilo ei ollut hakeutunut lääkäriin. Tämä nähtiin erittäin vahvana osoituksena Tšikatilon syyllisyydestä.
Poliisi kuulusteli Tšikatiloa ja yritti puristaa tunnustusta hokemalla hänen olevan hyvin sairas mies ja kertomalla, että hän voisi välttää tuomion tunnustamalla ja vetoamalla mielenvikaisuuteen. Lopulta perinteisestä kuulustelumenetelmästä luovuttiin, ja paikalle kutsuttiin kriminaalipsykiatri Aleksandr Buhanovski Moskovasta. Buhanovski suhtautui myötätuntoisesti Tšikatiloon ja vietti hänen seurassaan koko päivän varhaisesta aamusta myöhään yöhön. Muutaman tunnin keskustelun jälkeen Tšikatilo alkoi tunnustaa tekojaan Buhanovskille.
Pelkkä tunnustus ei kuitenkaan riittänyt vangitsemisperusteeksi, vaan tarvittiin paljon vahvempaa ja sitovampaa näyttöä. Tšikatilo suostui yhteistyöhön ja kertoi kaiken. Hän tunnusti yhteensä 56 murhaa, mikä järkytti poliisia. Vain 36 murhaa oli listattu saman murhaajan tekemiksi – muut oli liitetty muihin tapauksiin, koska ne olivat joko kaukana Tšikatilon tavanomaisista uhrinmetsästysalueista tai ruumiit oli haudattu syrjään eikä niitä ollut löydetty. Pitävä näyttö saatiin vasta Tšikatilon johdatettua poliisit haudoille. Kun Tšikatilolta kysyttiin syitä murhaamiseen, hän vastasi nauttineensa uhriensa itkusta, verestä ja kivusta.
Vangitseminen

Tšikatilon vangitseminen vaati erityisiä varotoimenpiteitä. Venäläisessä alamaailmassa raa’at murhaajat ja erityisesti seksuaalimurhaajat olivat alinta kastia, ja he joutuivat usein toisten vankien pahoinpitelemiksi tai tappamiksi. Erityisen vaikeaa varotoimien järjestäminen oli siksi, että useiden Tšikatilon uhrien omaisia työskenteli vankilassa, johon hänet oli määrätty. Tšikatilo oli kuolemanvaarassa jo ennen oikeudenkäyntiä.
Sellissään Tšikatilo oli ympärivuorokautisessa kameravalvonnassa. Vaikka hän usein käyttäytyikin oudosti kuulustelijoidensa nähden, sellissä hänen käytöksensä (hän ei tiennyt kameravalvonnasta) muuttui täysin normaaliksi. Hän nukkui ja söi hyvin ja jopa voimisteli joka aamu. Hän myös luki innokkaasti kirjoja ja lehtiä ja käytti paljon aikaa kirjeiden kirjoittamiseen: Hän lähetteli valituksia perheelleen, valtion virkamiehille ja medialle.
Kirjoittaminen oli Tšikatilon intohimo hänen elämänsä loppuun asti. Opettajana hän kirjoitti paljon artikkeleita paikallisiin sanomalehtiin. Hänen kirjoituksensa käsittelivät usein etnologiaa ja moraalia.
Oikeudenkäynti ja teloitus

Tšikatilon oikeudenkäynti alkoi 14. huhtikuuta 1992. Huolimatta oudosta ja häiritsevästä käyttäytymisestä oikeussalissa hänet todettiin kykeneväksi vastaamaan teoistaan oikeudessa. Oikeussaliin rakennettiin suuri, valkoiseksi maalattu teräshäkki hänen turvallisuutensa varmistamiseksi. Koko oikeudenkäynti oli kaoottinen: uhrien omaiset huusivat ja raivosivat, kirosivat Tšikatiloa ja yrittivät päästä häneen käsiksi. He vaativat saada Tšikatilon omiin käsiinsä ja repiä hänet palasiksi, aivan kuten hän oli tehnyt heidän omaisilleen. Tuomarin luetellessa uhrien nimiä omaiset pyörtyilivät. Tilanne uhkasi moneen kertaan riistäytyä hallinnasta.
Oikeudenkäynti päättyi heinäkuussa, ja tuomion julistamista lykättiin lokakuun 15. päivään asti. Tšikatilo todettiin syylliseksi 53 murhasta 52:een. Kun hänen annettiin esittää lausuntonsa, hän piti sekavan puheen ja syytti valtiota, Josif Stalinia, poliittisia johtajia, vaikeaa lapsuuttaan, impotenssiaan, jopa omaa veriryhmäänsä. Hän herjasi oikeutta, heitteli penkkiään ympäri häkkiä ja sylki päin vartijoita. Hän jopa laski housunsa alas ja paljasti sukuelimensä huutaen olevansa mies, jonka miehisyys on varastettu. Hän syytti myös 1930-luvun nälänhätää. Merkille pantavaa oli kuitenkin, että Tšikatilo oli syntynyt vuonna 1936, kolme vuotta nälkävuosien 1932–1933 päättymisen jälkeen. Hän myös ilmoitti tehneensä yhteiskunnalle palveluksen siivotessaan pois epäkelpoja yksilöitä: seksiä myyneitä, alkoholiriippuvuutta sairastaneita, karanneita teini-ikäisiä ja silkkoja ”ongelmatapauksia”.
Tuomari Leonid Akubžanov lopetti oikeudenkäynnin lukemalla valamiehistön antaman viimeisen tuomion: Ottaen huomioon hirviömäiset rikokset, joita hän teki, tällä valamiehistöllä ei ole muuta mahdollisuutta kuin antaa hänelle ainoa tuomio, jonka hän ansaitsee. Näin ollen tuomitsen hänet kuolemaan. Tuomion julistamisen jälkeen Tšikatilon uhrien omaiset ja yleisö puhkesivat raivokkaisiin hurraa-huutoihin ja suosionosoituksiin.
Tšikatilo teloitettiin Novotšerkasskin vankilassa 14. helmikuuta 1994 ampumalla häntä oikean korvan taakse erityisessä äänieristetyssä sellissä. Ennen tuomion toimeenpanoa Tšikatilo pyysi armahdusta presidentti Boris Jeltsiniltä, mutta anomus hylättiin. Armoa hän anoi vielä teloittajaltaankin.
Tšikatilon tiedetään sanoneen oikeudenkäynnin jälkeen: ”Nyt minun aivoni tulisi tutkia pala palalta, ettei syntyisi toisia minunlaisiani ihmisiä.” Tšikatilon kiinni jäämiseen johtanut rikostutkija ja miliisieversti Viktor Burakov on todennut Tšikatilosta: ”Hän oli erittäin sairas mies, joka toimi vastoin omaa tahtoaan.”
Tšikatilo söi viimeisellä ateriallaan puuroa ja pienen lihapalan.
Surmatavat

Tšikatilon tiedetään sanoneen: ”Se mitä tein, en tehnyt sitä seksuaalisen tyydytyksen vuoksi. Enemmänkin tein sen siksi että se toi minulle mielenrauhan.”
Hän alkoi usein jututtamaan uhrejaan rautatie- ja bussiasemilla, tarjosi heille alkoholia, huumeita tai rahaa, tai lapsiuhrien ollessa kysymyksessä leluja tai makeisia ja sai heidät houkuteltua näin mukaansa. Hän houkutteli uhrinsa usein läheisiin metsiin, sitoi heidät köydellä ja puukotti heitä saadakseen seksuaalista tyydytystä. Tämän vuoksi hänen on päätelty kärsineen piquerismi-nimisestä parafiliasta.
Hän usein silpoi uhrinsa, suolisti heidät, puri heidän nenänsä irti ja leikkasi kielet ja sukupuolielimet irti. Kiduttaessaan miespuolisia uhrejaan, hän usein fantasioi siitä, että uhrit olisivat hänen vankejaan, ja nämä teot tekisivät hänestä sankarin.
Kerran hän puri nännin irti nuorelta naispuoliselta uhriltaan, nielaisi sen ja ejakuloi tämän johdosta. Hän myös toisinaan tukki uhrinsa suut esimerkiksi mullalla hiljentääkseen heidät.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Crime Library: Andrei Chikatilo (englanniksi)
Twisted Minds: Andrei Chikatilo (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef 
Mökki jossa Tšikatilo murhasi ensimmäisen uhrinsa Jelena Zakotnovan.
Oja josta Jelena Zakotnovan ruumis löytyi 24. joulukuuta 1978.
Irina Karabelnikovan, Andrei Tšikatilon seitsemännen uhrin murhapaikalle hänen isänsä tyttärelleen pystyttämä muistomerkki Šahtyssa.
Talo jossa Tšikatilo asui viimeiset vuotensa ennen pidätystä.
Lindström (yritys)

| Lindström Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1848 (Helsinki, Suomi)
Perustaja:  Carl August Lindström
Toimitusjohtaja:  Juha Laurio
Puheenjohtaja:  Harri-Pekka Kaukonen
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Toimiala:  Tekstiilipalvelut
Liikevaihto:   358,3 milj. € (2017)
Tilikauden tulos:   18 milj. € (2017)
Henkilöstö:   3 491 (2017) 
Tytäryhtiöt:  Comforta
Kotisivu:  http://www.lindstromgroup.com/
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lindström Oy on Suomesta lähtöisin oleva yritysten tekstiilipalveluiden toimittaja. Vuonna 1848 perustettu yritys on vanhimpia suomalaisia yhä toimivia yhtiöitä.  Yrityksen palveluihin kuuluvat matto-, hygienia-, teollisuuspyyhe-, työvaate-, henkilönsuojain- ja ravintolatekstiilipalvelut. Lindströmin tytäryhtiö Comforta Oy tarjoaa hotellien, ravintoloiden ja sairaaloiden tekstiilipalveluita.
Lindströmin pääkonttori sijaitsee Helsingin Sörnäisissä. Toimitusjohtajana toimii Juha Laurio ja hallituksen puheenjohtajana Harri-Pekka Kaukonen. Vuonna 2017 yhtiön liikevaihto oli 358 miljoonaa euroa. Samana vuonna Lindströmin palveluksessa oli keskimäärin 4 000 henkilöä. Yritys toimii Euroopassa ja Aasiassa 24 maassa.
Palvelut

Lindströmin palveluihin kuuluu työvaate-, matto-, hygienia-, teollisuuspyyhe-, ravintolatekstiili-, henkilönsuojain- ja hotellitekstiilipalvelut.
Lindström maailmalla

Lindström toimii 22 maassa Euroopassa ja Aasiassa. Lindström-konserniin kuuluvat emoyhtiö Lindström Oy:n lisäksi tytäryhtiöt Bulgariassa, Etelä-Koreassa, Intiassa, Isossa-Britanniassa, Kazakstanissa, Kiinassa, Kroatiassa, Latviassa, Liettuassa, Puolassa, Romaniassa, Ruotsissa, Saksassa, Serbiassa, Slovakiassa, Sloveniassa, Tšekissä, Turkissa, Ukrainassa, Unkarissa ja Virossa.
Kirjallisuutta

Kortelainen, Jukka: Lindström 1848–1988. Lindström 2002.
Aiheesta muualla

http://www.lindstromgroup.com/
Pörssitieto: Oy Lindström Ab.
Argos

Argos (m.kreik. Ἄργος, lat. Argus) voi viitata seuraaviin asioihin:
Maantiede

Argos, antiikin aikainen kaupunki Argoliin maakunnassa Peloponnesoksella Kreikassa
Árgos, nykyinen kaupunki Argoliin alueyksikössä Peloponnesoksen alueella Kreikassa
Argos eli Argolis, yksi antiikin Peloponnesoksen maakunnista Kreikassa
Argos, Homeroksella nimitys koko Peloponnesoksen niemimaalle vastakohtanaan (varsinainen) Hellas
Argos Amfilokhikon, antiikin aikainen kaupunki Amfilokhiassa Kreikassa
Amfilochikó Árgos, nykyinen kylä Amfilochían kunnassa Aitolia-Akarnanian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella Kreikassa
Argos Orestikon, antiikin aikainen kaupunki Makedoniassa
Árgos Orestikó, nykyinen kaupunki Orestídan kunnassa Kastorián alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella Kreikassa
Kreikkalainen mytologia

Argos, Zeuksen ja Nioben poika ja Argoksen myyttinen perustaja
Argos Panoptes, satasilmäinen jättiläinen, joka vartioi Ioa
Argos, Friksoksen ja Khalkiopen poika, joka rakensi Argo-laivan
Argos, Odysseuksen uskollinen koira
Argos, Fineuksen ja Danaen poika
Laivoja

Argos-luokka, Portugalin laivaston 1960-luvulla rakennettu partioalusluokka
NRP Argos (P372), Portugalin laivaston Argos-luokan partioalus
Argos-luokka, Portugalin laivaston 1990-luvulla rakennettu partioalusluokka
NRP Argos (P1150), Portugalin laivaston Argos-luokan partioalus
Álex Palou

Alex Palou vuonna 2023.
Álex Palou Montalbo (s. 1. huhtikuuta 1997 Sant Antoni de Vilamajor, Katalonia, Espanja) on espanjalainen moottoriurheilija. Hän on IndyCar -sarjan mestari vuosilta 2021, 2023 ja 2024.
Ura

Palou kilpaili eri karting-sarjoissa vuodet 2006–2013. Vuonna 2014 Palou kilpaili Euroformula Open -sarjassa saavuttaen kolme voittoa ja kolme paalupaikkaa sijoittuen sarjan kolmanneksi. Samana vuonna hän ajoi BRDC Formula 4  -sarjassa muutamia kilpailuja. Vuonna 2015 Palou siirtyi GP3-sarjaan ajaen Campos Racing -tallissa. Hän voitti yhden kilpailun ja saavutti 51 pistettä sijoittuen sarjan kymmenenneksi. Vuonna 2016 Palou jatkoi GP3-sarjassa. Hän saavutti yhden toisen sijan ja sijoittui sarjan 15:nneksi 22 pisteellään.
Kaudella 2017 Palou ajoi neljä osakilpailua Formula 2 -sarjassa Campos Racing -tallissa.
Palou on kilpaillut IndyCar Series -sarjassa vuodesta 2020 alkaen. Hän on osallistunut urallaan myös Daytonan 24 tunnin ja Le Mansin 24 tunnin kilpailuihin.
Vuonna 2022 Palou liittyi McLarenin Formula 1 -tallin testikuljettaksi ja on ajanut perjantain harjoituksissa. Palou omistaa isänsä kanssa omaa nimeään kantavan formulatallin Palou Motorsportin.
Formula 1 -tulokset

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.
| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | McLaren | BHR   | SAU   | AUS   | EMI   | MIA   | ESP   | MON   | AZE   | CAN   | GBR   | AUT   | FRA   | HUN   | BEL   | NED   | ITA   | SIN   | JPN   | USA TD | MXC   | SÃP   | ABU   | – | – |
Formula 2 -tulokset

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.
| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | Campos Racing | BHRFEA   | BHRSPR   | ESPFEA   | ESPSPR   | MONFEA   | MONSPR   | AZEFEA   | AZESPR   | AUTFEA   | AUTSPR   | GBRFEA   | GBRSPR   | HUNFEA   | HUNSPR   | BELFEA   | BELSPR   | ITAFEA   | ITASPR   | JERFEA 8 | JERSPR 8 | ABUFEA 12 | ABUSPR 12 | 5 | 21. |