Suomen Maaseudun Puolue
Historia > Lopullinen sukupolvenvaihdos ja hallituskauden loppu

SMP:n sisällä kytenyt sukupolvien välinen ristiriita kärjistyi vaalikaudella 1983−1987. Pekka Vennamo ja Urpo Leppänen edustivat puoluetta hallituksessa. Veikko Vennamo puolestaan johti eduskuntaryhmää vanhalla oppositioasenteella, mikä toi poliittiseen kielenkäyttöön termin vanhavennamolaisuus. Tämä saattoi puolueen ministerit huonoon valoon, ja tilanne koetteli SMP:n suhteita muihin puolueisiin. Esimerkiksi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen käydyssä kiihkeässä eduskuntakeskustelussa Veikko Vennamo esitti ponnen, jonka mukaan Suomen tulisi luopua ydinvoimasta. Pääministeri Kalevi Sorsa katsoi SMP:n pyrkivän lipeämään hallituksen energiapoliittisesta linjasta ja hallitus oli vähällä kaatua. Tätä seurasi isän ja pojan julkinen yhteenotto. Pekka Vennamo syytti isäänsä puoluejohdosta piittaamattomaksi puolueen varjojohtajaksi ja uhkasi erota puheenjohtajan paikalta. Kriisi ratkesi heinäkuussa 1986, kun Veikko Vennamo jätti eduskuntaryhmän puheenjohtajuuden J. Juhani Kortesalmelle. Kivulias sukupolvenvaihdos saatiin päätökseen, kun Veikko Vennamo ei enää asettunut ehdokkaaksi vuoden 1987 eduskuntavaaleissa.
SMP:n käymistila ilmeni myös yksittäisinä lohkeamina. SMP:n monivuotinen 2. varapuheenjohtaja Aune Rutonen erosi vuonna 1982 ja julistautui sitoutumattomaksi kunnanvaltuutetuksi Haukiputaalla. Niin ikään SMP:n nuorten liiton KSNL:n puheenjohtaja Matti Rutonen jätti puolueen vuonna 1982. Kansanedustaja Reijo Enävaara kuoli vuonna 1984 ja tilalle tullut Ulla Bogdanoff erosi puolueesta talvella 1986 katsottuaan sen muuttuneen entistä vasemmistolaisemmaksilähde? ja liittyi Perustuslailliseen oikeistopuolueeseen. Enemmän huomiota herätti Urpo Leppäsen lähtö kolme vuotta myöhemmin. Leppänen riitautui Pekka Vennamon kanssa. Myös J. Juhani Kortesalmen nimitys Mikkelin läänin maaherraksi kesällä 1989 oli oire puolueen sisäisistä jännitteistälähde?. Lisäksi suurin osa puolueen kansanedustajista putosi eduskunnasta vuonna 1987. Vapaaehtoisesti luopuivat Vennamon lisäksi Mikko Vainio ja Urho Pohto.
SMP:n voima alkoi heiketä Veikko Vennamon jätettyä politiikan. Niin sanottu rötösherrajahti hiipui vaalikauden 1983–1987 aikana Salora- ja Valco-jutuista, Helsingin metrojupakasta ja Noppa-jutusta seuranneiden oikeudenkäyntien päätyttyä.lähde? Vuoden 1987 eduskuntavaaleissa SMP menetti seitsemän paikkaa saaden uuteen parlamenttiin yhdeksän edustajaa. Puolue meni mukaan vaalien jälkeen muodostettuun Harri Holkerin hallitukseen, jossa Pekka Vennamo sai liikenneministerin salkun. Ministeri jätti politiikan siirtyessään Posti- ja telelaitoksen pääjohtajaksi syksyllä 1989. Uudeksi puheenjohtajaksi valittiin kansanedustaja Heikki Riihijärvi ja uudeksi liikenneministeriksi nousi Raimo Vistbacka.
SMP lähti hallituksesta elokuussa 1990 budjettineuvottelujen yhteydessä. Syyksi ilmoitettiin kansaneläkeuudistusta koskeneet erimielisyydet. Taustalla vaikuttivat myös eduskuntaryhmän eriävät mielipiteet hallitusyhteistyöstä. Näkemykset SMP:n hallituskauden päättymisestä vaihtelivat: pääministeri Harri Holkeri sanoi SMP:n lähteneen hallituksesta itse, kun taas SMP:n puheenjohtajan Heikki Riihijärven mielestä puolue häädettiin hallituksesta. Vistbackan tilalle liikenneministeriksi tuli ministerinä valtioneuvoston kansliassa toiminut Ilkka Kanerva (kok.).
Puolueen loppuaikoina vuosina 1988−1991 SMP:n johdon julkilausumissa oli havaittavissa maahanmuuttovastaisuutta.