stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tie Tampereelle

| Tie Tampereelle |
| --- | --- |

Kirjailija:  Heikki Ylikangas
Genre:  sotahistoria
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1993
Sivumäärä:  569
ISBN:  951-01889-7-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tie Tampereelle – dokumentoitu kuvaus Tampereen antautumiseen johtaneista sotatapahtumista Suomen sisällissodassa 1918 on vuonna 1993 ilmestynyt professori Heikki Ylikankaan kirja, joka käsittelee Suomen sisällissodan aikana käytyä Tampereen taistelua. Teos on yksi tunnetuimmista ja merkittävimmistä sisällissodan tutkimuksista, joka käynnisti myös kokonaan uuden tutkimusalan sisällissodan käsittelyssä.lähde? Ylikankaan esittämät tulkinnat herättivät kiivasta keskustelua etenkin Ylikankaan synnyinmaakunnassa Etelä-Pohjanmaalla, mutta teos toimi myös tiennäyttäjänä nuoremman polven historioitsijoille 1990-luvun jälkipuoliskolla ja 2000-luvulla. Vuonna 1994 Ylikangas sai kirjasta Tieto-Finlandia-palkinnon.
Yleistä

Kirjan julkaisun aikaan Ylikangas toimi Helsingin yliopiston historian professorina. Tie Tampereelle oli ensimmäisiä sisällissotaa käsitteleviä laajoja puolueettomia tutkimuksia. Vapaus- ja luokkasotakirjallisuuden sekä joidenkin paikallishistorioiden lisäksi aikaisemmin olivat ilmestyneet ainoastaan Jaakko Paavolaisen kolmiosainen tutkimus sisällissodan terrorista ja vankileireistä vuosina 1966–1971 sekä valtioneuvoston rahoittama Jussi T. Lappalaisen tutkimus Punakaartin sota vuonna 1981.
Ylikangas seuraa kirjassaan valkoisten etenemistä Hämeen rintamalla kohti Tamperetta, jossa operaatio lopulta päättyy kaupungin piiritykseen ja huipentuu kolmen viikon kuluttua kiivaisiin katutaisteluihin. Tampereen taistelu oli Suomen sisällissodan tunnetuin ja verisin yhteenotto, jonka aikana sai surmansa noin 800 valkoista ja 2 000 punaista. Punaisten kuolleista yli puolet teloitettiin antautumisen jälkeen. Hän vaatikin kirjassaan perusteellista jatkotutkimusta vuoden 1918 uhrien kohtaloista,lähde? minkä johdostalähde? Paavo Lipposen hallitus käynnisti keväällä 1998 Suomen sotasurmat 1914–22 -projektin, jonka johtoon Ylikangas valittiin.
Aikaisemman kirjallisuuden lisäksi Ylikangas käytti tutkimuksessa hyväkseen arkistoihin koottua muistitietoa, päiväkirjoja sekä kirjeitä. Hän kirjoitti tutkimuksensa Suomessa kokonaan uudessa tyylilajissa, jota on kutsuttu ”populaarihistoriaksi”. Teoksessa käytetään hyväksi fiktion tehokeinoja ja varsinaisen tekstin väliin on sijoitettu sivukertomuksia sekä pienoiselämäkertoja. Kirjasta otettiin heti syksyn 1993 aikana kolme painosta, joita myytiin yli 15 000 kappaletta. Yhteensä teoksesta on otettu yhdeksän painosta, joista viimeisin vuonna 2004.
Ylikankaan näkemykset

Ylikangas oli asettanut tutkimuksensa yhdeksi tavoitteeksi kansallisen trauman purkamisen, jota osaltaan oli tehnyt jo Väinö Linnan trilogia Täällä Pohjantähden alla 1960-luvun alussa. Ylikangas hyökkää kirjassa rajusti Jussi T. Lappalaisen 1980-luvun vaihteessa tekemää tutkimusta vastaan, vaikka osittain hyväksyykin tämän näkemyksen sisällissodasta ”luokkasotana”, jota taajamien työväestö ja maaseudun vähävaraisimmat kävivät vauraita talonpoikia ja sivistyneistöä vastaan. Ylikankaan mukaan valtioneuvoston rahoittama Lappalaisen historiankirjoitus tarjosi kuitenkin silotellun kuvan sodasta ja pimitti kaikki valkoisten heti taisteluiden jälkeen tekemät hirmuteot. Paavolaisen 1960-luvun lopussa tekemän terroritutkimuksen keskittyessä taisteluiden ulkopuolisiin hirmutekoihin, Ylikangas dokumentoi niiden yhteydessä tehtyjä teloituksia. Hän osoitti, että aikaisempi virallinen tutkimus oli vältellyt totuutta ja kysyi, miksi valkoisten koston laajutta ei ole aikaisemmin kuvattu. Tilastoihin merkityt kaatuneet, kadonneet tai Venäjälle paenneet punakaartilaiset olivatkin todellisuudessa teloitettuja. Ylikangas itse sanoo sen johtuneen tarkoituksellisesta pimityksestä.
Teoksessaan Ylikangas myös romutti lopullisesti sodan voittaneen osapuolen ylläpitämän vapaussotamyytin, jonka mukaan pohjalaiset vapauttivat Suomen venäläisistä bolševikeista. Hänen näkemyksensä mukaan venäläisiä vastaan taistelemaan lähteneille Pohjanmaan talonpojille selvisi vasta rintamalla, että myös toisella puolella oli suomalaisia. Lisäksi Ylikangas nosti esille heti taistelujen jälkeen tehdyt antautuneiden punaisten joukkoteloitukset, joita suorittivat innokkaimmin juuri pohjalaiset. Hänen mukaansa kyseessä oli primitiivireaktio, Pohjanmaan valkoiset eivät ymmärtäneet vastassa olleiden punakaartilaisten motiiveja, koska vauraasta itsenäisten talonpoikien maakunnasta puuttui Etelä-Suomen teollisuuskeskusten ja torppariseutujen kaltainen rikkaiden ja köyhien vastakkainasettelu. Ylikangas teki myös huomion, kuinka nuijasodan aikana aatelistoa vastaan kapinoineiden talonpoikien jälkeläiset sotivat nyt saman ylimystön rinnalla kapinoivaa köyhälistöä vastaan. Sisällissodan taisteluja käytiin jopa samoilla paikoilla kuin nuijasodan taisteluja yli 300 vuotta aikaisemmin.
Ylikangas toteaa myös, että koko Tampereen taistelu oli osittain turha. Hänen mukaansa valkoisen armeijan ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim halusi vallata kaupungin, koska Suomeen maihinnouseille saksalaisille piti näyttää, kuinka sota pystytään voittamaan ilman heidän apuaan.
Vastaanotto

Kirjan Helsingin Sanomiin arvostelleen Pekka Tarkan mukaan Ylikangas pyrki Jaakko Paavolaisen ja Jussi T. Lappalaisen tutkimuksista poiketen luomaan kertomuksen sodan arjesta ja vertasi hänen lähestymistapaansa ruotsalaisen historioitsijan Peter Englundin vuonna 1988 julkaistuun klassiseen teokseen Pultava. Tarkka kuitenkin moitti Ylikangasta taistelukuvausten kerronnan turhasta paisuttelusta ja mahtipontisuudesta.
Kirja herätti välittömästi ilmestymisensä jälkeen suuttumusta Ylikankaan synnyinmaakunnassa Etelä-Pohjanmaalla. Hänen mukaansa melkein kaikki kirjasta tullut palaute oli negatiivista. Ylikangasta vastaan suunnattuja kiivaita kirjoituksia julkaistiin erityisesti Seinäjoella ilmestyvän sanomalehden Ilkan palstoilla. Hän kertoi hyökkäystä kestäneen peräti kolme vuotta, jolloin Ylikankaan välit useisiin paikallisiin tahoihin katkesivat. Ilkassa julkaistiin lähes sata pääosin kielteistä Tie Tampereelle -kirjaan liittyvää kirjoitusta, joita vastaan Ylikangas ei kertomansa mukaan pystynyt mitenkään puolustautumaan, koska ainakaan kaikkia vastineita ei julkaistaisi. Tämän vuoksi hän päätti kirjoittaa vastineeksi kirjan, joka ilmestyi keväällä 1999 nimellä Väkivallasta sanan valtaan. Ylikangas syytti erityisesti päätoimittaja Kari Hokkasta, joka taas väitti, ettei laittanut henkilökohtaisesti kaikkia juttuja lehteen. Hokkasen mukaan Ilkka ei myöskään mediana hyökännyt Ylikankaan kimppuun, vaan se toimi ainoastaan käydyn keskustelun foorumina.
Teos synnytti syksyllä 1993 väittelyä myös suomalaisten historioitsijoiden keskuudessa. Joidenkin arvostelijoiden mielestä "Ylikankaan korostukset eivät kaikin kohdin perustu riidattomiin todisteisiin".
Merkitys

Nykyään teosta pidetään tiennäyttäjänä, joka oli suomalaisessa historiantutkimuksessa kokonaan uuden ilmaisutavan edelläkävijä. Kirja toi myös sisällissodan takaisin tutkimuskohteeksi, vaikka vanhemman tutkijapolven mukaan mitään uutta ei enää ollut löydettävissä. Suomen kansallisbibliografiasta löytyvistä lähes 700:ta sisällissotaa käsittelevästä nimikkeestä vajaat 600 on ilmestynyt Tie Tampereelle -kirjan jälkeen. Teos on vaikuttanut myös laajemmin Suomessa tehtävään populaariin historiankirjoitukseen, jossa tutkimus on mennyt lähelle menneisyyden ihmistä. Ylikankaan kirja toi tutkimukseen mukaan tavallisten ihmisten kokemukset ja muistikuvat sodasta.
Teoksessa käytettiin ensimmäistä kertaa Suomessa kokemushistoriallista kerrontatapaa ja tarinankuljetuksessa fiktion tehokeinoja, mistä huolimatta kirja pysyi historiankirjoituksen realistisessa tapahtuma- ja tilannekuvauksessa. Pekka Tarkka luonnehti kirjaa tuoreeltaan ”dokumentteihin perustuvaksi kaunokirjallisuudeksi”. Populaarihistoriaksikin kutsuttu tyylilaji vakiintui Ylikankaan teoksen jälkeen nopeasti Suomessa ja erityisesti sisällissodasta kirjoitettaessa se muuttui seuraavan parinkymmenen vuoden aikana vallitsevaksi. Samaa tyylilajia ovat myöhemmin käyttäneet muun muassa Marko Tikka, Jukka Rislakki, Aapo Roselius, Mirja Turunen, Tuomas Hoppu ja Teemu Keskisarja.
Käännökset

Kirja on käännetty myös ruotsiksi ja saksaksi. Nils Torvaldsin yhdessä tyttärensä Saran kanssa tekemä ruotsinkielinen käännöksen Vägen till Tammerfors julkaisi syksyllä 1995 tukholmalainen Atlantis-kustantamo. Saksankielinen Der Weg nach Tampere ilmestyi vuonna 2002 Gabriele Schrey-Vasaran kääntämänä.
Sovitukset

Syksyllä 1996 sai Tampereen Työväen Teatterissa ensi-iltansa kirjan pohjalta tehty näytelmä, jonka on käsikirjoitti Harri Virtanen ja ohjasi Kalle Holmberg.
Vuonna 2018 valmistui kirjan pohjalta tehty pitkä dokumenttielokuva Tie Tampereelle 1918, jonka ohjasi ja käsikirjoitti Tapio Kalliomäki. Elokuvassa kuullaan asiantuntijana tutkija Tuomas Hoppua.
Palkinnot

Suomen humanistiliiton kunniamaininta 1994
Tieto-Finlandia-palkinto 1994
Heikki Ylikangas vuonna 2013.
Bruno Sarda

Bruno Sarda (s. 29. syyskuuta 1954 Torino) on italialainen Aku Ankka -käsikirjoittaja.
Ura

Sardan ura alkoi vuonna 1985, ja hänen ensimmäinen sarjansa julkaistiin jo heti seuraavana vuonna. Sardaa pidetään yhtenä monipuolisimmista käsikirjoittajista. Hän on myös kasvattanut Ankkalinnan hahmogalleriaa, luomalla Indiana Hopon.
Aiheesta muualla

Bruno Sarda Akupediassa (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Italia  Yhdysvallat
Marija Zaharova

| Marija Zaharova> Мария Владимировна Захарова |
| --- | --- |
 Marija Zaharova vuonna 2017.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Marija Vladimirovna Zaharova
Syntynyt: 24. joulukuuta 1975 (ikä 48) Moskova
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  diplomaatti ja historiantutkija
Titteli:  Venäjän ulkoasiainministeriön tiedotusosaston johtaja
Vanhemmat:  Vladimir Zaharov ja Irina Zaharova
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Andrei Makarov (vih. 2005)
Lapset:  1 tytär
Marija Vladimirovna Zaharova (ven. Мария Владимировна Захарова; s. 24. joulukuuta 1975 Moskova) on venäläinen diplomaatti ja Venäjän ulkoasiainministeriön tiedotusosaston johtaja. Zaharova syntyi diplomaattiperheeseen, ja hän on koulutukseltaan diplomaatti ja historiantutkija. Marija Zaharova on sukujuuriltaan ersäläinen.
Työssään tiedottajana Zaharova on edustanut uudenlaista esiintymistapaa: hän käyttää värikkäitä ja provokatiivisia ilmaisuja ja yhdistää huumoria ja hyökkäävyyttä. Haastatteluissa hän moittii länsimaita kaksinaismoralismista ja epäjohdonmukaisuudesta ja puolustaa Venäjän näkökantoja. Häntä on luonnehdittu tiedotussodankäynnin ammattilaiseksi.
Lapsuus ja nuoruus

Zaharova syntyi 24. joulukuuta 1975. Hänen isoisänsä Juri Zaharov on kotoisin erzä-mordvalaisesta Šantola-kylästä Koškin piirista Samaran alueelta. Hänen vanhempansa ovat Vladimir Zaharov ja Irina Zakharova. Vuonna 1981 perhe muutti Pekingiin. Vuonna 1993 he palasivat Venäjälle.
Yksityiselämä

Zaharovan puoliso on Andrei Makarov, ja heillä on yksi vuonna 2010 syntynyt tytär.
Aiheesta muualla

Vuortama, Juri: Maria Zaharova on uhkaillut toistuvasti Suomea – millainen on nainen Venäjän kärkkäiden lausuntojen takana? Ilta-Sanomat.  21.5.2022. Viitattu 22.5.2022. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Puola
John Grigg

John Edward Poynder Grigg (15. huhtikuuta 1924 Lontoo – 31. joulukuuta 2001 Lontoo) oli brittiläinen journalisti ja historioitsija. Hän käytti vuosina 1955–1963 nimeä lordi Altrincham, jonka hän oli perinyt isältään, Kenian kuvernööri Edward Griggiltä (1879–1955). Hän luopui aatelisasemastaan (”2. paroni Altrincham”) vuonna 1963, kun luopuminen tuli lain mukaan mahdolliseksi.
Vuosina 1954–1960 Grigg julkaisi ja toimitti konservatiivista National and English Review -aikakauslehteä. Elokuussa 1957 hän aiheutti kohun arvostelemalla lehtikirjoituksessa kuningatar Elisabet II:ta. Hän kuvaili tämän puhetapaa ”rasittavaksi” (engl. a pain in the neck) ja totesi, että kuningattaren julkinen persoona muistutti ”omahyväistä koulutyttöä” (a priggish schoolgirl). Grigg huomautti, että kuningatar eli eristyksissä kansastaan; hänen hovinsa oli liian yläluokkainen,  ”eikä enää ajan tasalla” (out of touch). Griggin mukaan tällainen sopi huonosti moderniin yhteiskuntaan.
Grigg oli perustuslaillisen monarkian vankka kannattaja, ja hän koki itse antaneensa rakentavaa palautetta. Hänen kommenttinsa herättivät kuitenkin Britanniassa suuttumusta, ja kadulla häneen kohdistettiin jopa väkivaltaa. Myös monet tiedotusvälineet asettuivat vastustamaan häntä, ja esimerkiksi BBC esti häntä osallistumasta ohjelmaansa. Griggin artikkelin myötä kuningashuoneen käytäntöjä alettiin kuitenkin uudistaa. Kuningatar lähetti jo samana vuonna kansalaisille ensimmäisen televisioidun joulutervehdyksensä.
National and English Review -lehden lakkauttamisen jälkeen Grigg toimi muun muassa The Guardianin vakinaisena kolumnistina vuosina 1960–1970. Hän kirjoitti myös kummitätinsä Nancy Astorin elämäkerran. Hänen kirjallisen uransa huipentuma oli moniosainen, arvostettu elämäkertateos pääministeri David Lloyd Georgesta. Sen kolme ensimmäistä osaa julkaistiin vuosina 1973–1985, mutta neljäs ja viimeinen osa jäi Griggiltä kesken syöpään sairastumisen vuoksi.
Oden’s

Avattu purkki Oden’s Cold Dry -nuuskaa
Oden’s (puhekielessä myös dens tai denssi) on ruotsalaisen tupakkavalmistaja GN Tobaccon valmistama nuuskamerkki. Oden’sia on saatavilla monena eri makuna, joista suosituin on Oden’s Cold Dry. Oden’sia myydään myös eri nikotiinimäärissä, jotka ovat 8 mg, 16 mg ja 22 mg. Cold Dry sisältää 22 mg nikotiinia yhtä grammaa kohden.
Oden’s on suomalaisten eniten käyttämä nuuskamerkki. Oden’s on useita muita nuuskamerkkejä huomattavasti vahvempaa ja edullisempaa. Valmistusmaassaan Ruotsissa Oden’s sen sijaan ei ole kovin suosittu tai tunnettu nuuskamerkki, sillä monet ruotsalaiskuluttajat pitävät sitä heikkolaatuisena ja suosivat pienempiä nikotiinimääriä.
Valmistus

Oden’s valmistetaan hiotusta, seulotusta tupakasta, joka kulkee lämpökäsittelyn kautta. Oden’sin nuuskaa valmistava tehdas sijaitsee Enköpingissä, Ruotsissa.
Aiheesta muualla

GN Tobaccon kotisivut
Yrjö Ahomaa

Keravan kauppalanjohtajaksi valittu Yrjö Ahomaa (vas.) ja kauppalansihteeri Aarne Pitkänen lauluharjoituksissa vuonna 1969.
Yrjö Johannes Ahomaa (1. heinäkuuta 1923 Kauhava – 4. lokakuuta 2001) oli suomalainen kaupunginjohtaja. Hän toimi Harjavallan kunnan- ja kauppalanjohtajana 1962–1969 sekä Keravan kaupunginjohtajana 1970–1986. Puoluekannaltaan hän oli sosialidemokraatti, mutta hän vaikutti nuorena myös kommunistisessa liikkeessä ja sai jatkosodan aikana vankeustuomion maanpetoksellisesta toiminnasta osallistumalla maanalaiseen vastarintaliikkeen toimintaan.
Elämä > Varhaiset vuodet

Yrjö Ahomaan isä oli Tampereelta kotoisin ollut entinen punakaartilainen Otto Evert Ahomaa, joka jatkosodan aikana oli turvasäilössä sodanvastaisen toimintansa vuoksi.
Myös Yrjö Ahomaa oli mukana jatkosodan maanalaisessa vastarintaliikkeessä 1940-luvulla. Hänet pidätettiin joulukuussa 1942 Olavi Heimanin kuulusteluissa tekemän ilmiannon perusteella. Ahomaa sen sijaan ei pahoinpitelystä huolimatta paljastanut Valpon kuulusteluissa ketään. Huhtikuussa 1943 hän joutui kenttäoikeuteen yhdessä 11 muun aktivistin kanssa. Ahomaa oli varastanut Teknillinen korkeakoulun laboranttikurssilta sekä työpaikaltaan Merivaara Oy:stä räjähteiden valmistukseen tarvittavia aineita ja toimittanut ne Heimanille. Hän selvisi vankeusrangaistuksella, mutta syytetyistä Heiman ja Martta Koskinen saivat kuolemantuomion ja heidät teloitettiin
Jatkosodan päätyttyä kommunistien toiminta laillistettiin, jolloin Ahomaa liittyi Suomen Kommunistisen Puolueen jäseneksi ja toimi Suomen Demokraattisen Nuorisoliiton ensimmäisenä puheenjohtajana vuodet 1944–1947. Hän opiskeli Tampereella Yhteiskunnallisessa Korkeakoulussa.
Elämä > Kuntajohtajana

Suoritettuaan valtiotieteiden kandidaatin tutkinnon Ahomaa siirtyi sosialidemokraatteihin ja työskenteli Suolahden työväenopiston johtajana 1950–1953, Kemin sosiaalijohtajana 1953–1956 ja Hämeenlinnan sosiaalijohtajana 1956–1961. Ahomaa toimi vielä lehtorina Yhteiskunnallisessa Korkeakoulussa, kunnes hänet 1962 valittiin Harjavallan kunnanjohtajaksi liikenneonnettomuudessa kuolleen Pentti Moilasen seuraajaksi. Harjavallan muututtua kauppalaksi vuoden 1968 alussa Ahomaa jatkoi tehtävässä kauppalanjohtajan nimikkeellä kesäkuuhun 1969 saakka.
Tammikuussa 1970 Ahomaa aloitti Keravan kaupunginjohtajana. Hän oli mukana ideoimassa vuonna 1978 ensimmäistä kertaa järjestettyjä Keravan Sirkusmarkkinoita, ja hänen aloitteestaan perustettiin vuonna 1986 Valkosipulifestivaalit.
Perhe

Ahomaan puoliso oli Vappu Wälläri, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1949. Vappu Wällärin isä oli ammattiyhdistysvaikuttaja Niilo Wälläri.
Lampisirppisammal

| Lampisirppisammal> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet (alaluokka) Bryidae
Lahko::  Palmikkosammalten lahko Hypnales
Heimo::  Calliergonaceae
Suku::  Hetesirppisammalet Sarmentypnum
Laji::  trichophyllum
Kaksiosainen nimi
 Sarmentypnum trichophyllum  (Warnst.) Hedenäs 
Synonyymit
 Warnstorfia trichophylla (Warnst.) Tuom. & T.J.Kop. 
Katso myös
   Lampisirppisammal Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lampisirppisammal (Sarmentypnum trichophyllum) on iso (jopa 40 cm) vesisammal. Se on runsashaarainen ja haarat taipuvat samaan suuntan kuin verson latva. Sen lehdet ovat pitkiä ja kapeita ja hieman käyriä. Vankka keskisuoni täyttää haaralehtien kärjet kokonaan. Lampisirppisammal kasvaa koko Suomessa kirkasvetisissä lammissa ja järvissä upoksissa tai kelluvana.
Biolan käyttää lampisirppisammalta mökkien jätevesiä suodattavien harmaavesisuodattimien suodatinmateriaalina.
Katkokynsisammal

| Katkokynsisammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Kynsisammalet Dicranales
Heimo::  Kynsisammalet Dicranaceae
Suku::  Kynsisammalet Dicranum
Laji::  viride
Kaksiosainen nimi
 Dicranum viride  (Sull. & Lesq.) Lindb. 
Katso myös
   Katkokynsisammal Wikispeciesissä   Katkokynsisammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Katkokynsisammal (Dicranum viride) on sammallaji.  Katkokynsisammal kuuluu Dicranaceae -heimoon ja kynsisammalten sukuun. Katkokynsisammal on uhanalainen laji. Sen uhkia ovat metsien muutokset, rakentaminen ja kemialliset haittavaikutukset. Se on herkkä ilmansaasteille. Suomessa katkokynsisammalta tavataan vain muutamilla paikoilla, esimerkiksi Espoon Fiskarsin suojellulta lehtomäeltä. Katkokynsisammal kasvaa lehtipuiden rungoilla ja joskus myös kivillä. Väritykseltään se on kellanvihreä.
Laji muistuttaa etelänkynsisammalta (Dicranum tauricum) ja haprakynsisammalta (Dicranum fragilifolium).
Aiheesta muualla

ITIS: Dicranum viride (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Dicranum viride (englanniksi)
Moss Flora of China: Dicranum viride (englanniksi)
ArtData: Barkkvastmossa (Dicranum viride)[vanhentunut linkki] (PDF) (ruotsiksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Dicranum viride:  Wikidata: Q310409  Wikispecies: Dicranum viride  BioLib: 90811  CoL: 35TPS  EoL: 864767  EUNIS: 2995  FNA: 240000059  GBIF: 2675421  iNaturalist: 161874  IRMNG: 10335619  ITIS: 16775  NatureServe: 2.126734  NBN: NBNSYS0000163961  NCBI: 644233  Observation.org: 160876  Open Tree of Life: 520357  Plant List: tro-35131667  PLANTS: DIVI12  Tropicos: 35131667  WFO: wfo-0001164142  Laji.fi: MX.43558 
Campylopus viridis:  Wikidata: Q38279895  EUNIS: 13976  GBIF: 8411839  ITIS: 1135061  NZOR: 107bb9f4-8ee8-458c-802e-fb6f27a276bb  Tropicos: 35156848  WFO: wfo-0001180027
Ilkka Halso

Ilkka Halso (s. 14. lokakuuta 1965 Orimattila) on suomalainen valokuvataiteilija. Vuodesta 1989 lähtien hän on pitänyt useita näyttelyitä Suomessa ja ulkomailla. Halso käsittelee töissään muun muassa luontoa ja ihmisen ja luonnon suhdetta.
Halso valmistui taiteen maisteriksi Taideteollisen korkeakoulun valokuvataiteen laitokselta vuonna 1992. Vaikuttajikseen hän on maininnut Pentti Sammallahden, Kari Paajasen ja Ulla Jokisalon. Yksi  Halson tunnetuimpia teoksia on Kitkajoki (2004).
Ilkka Halso sai Nuori Suomi -palkinnon 1994 ja oli Fotofinlandia-finalisti vuosina 1996 ja 2000. Halsolle myönnettiin valtion viisivuotinen taiteilijaprofessoriapuraha vuosille 2020–2024.
Kivisammalet

| Kivisammalet |
| --- | --- |
 Pieluskivisammal (Grimmia pulvinata)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Kynsisammalet Dicranidae
Lahko::  Kivisammalet Grimmiales
Heimo::  Kivisammalet Grimmiaceae
Suku::  Kivisammalet Grimmia  Hedw.
Katso myös
   Kivisammalet Wikispeciesissä   Kivisammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kivisammalet (Grimmia) on kivisammalten heimoon kuuluva suku. Kivisammalet kasvavat kivillä ja kallioilla. Ne ovat kärkipesäkkeisiä lehtisammalia. Suurin osa lajeista on pieniä (alle 2 cm) ja niillä on usein lehdessä karvakärki. Ainoastaan pohjankivisammal kasvaa koko Suomessa.
Suomessa esiintyvät kivisammallajit

Grimmia alpestris - alppikivisammal
Grimmia anodon - kyttyräkivisammal
Grimmia anomala - itukivisammal
Grimmia arenaria - tupsukivisammal
Grimmia decipiens - mäkikivisammal
Grimmia donniana - harmokivisammal
Grimmia elatior - isokivisammal
Grimmia elongata - tunturikivisammal
Grimmia funalis - kairakivisammal
Grimmia fuscolutea - paljakkakivisammal
Grimmia hartmanii - lehtokivisammal
Grimmia incurva - pörrökivisammal
Grimmia longirostris - pohjankivisammal
Grimmia mollis - kurkkiosammal
Grimmia montana - vuorikivisammal
Grimmia muehlenbeckii - nuokkukivisammal
Grimmia ovalis - mustakivisammal
Grimmia pulvinata - pieluskivisammal
Grimmia ramondii - tierakivisammal
Grimmia reflexidens - kerokivisammal
Grimmia torquata - kierrekivisammal
Grimmia unicolor - etelänkivisammal
Kivisammalet (heimo)

| Kivisammalet |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Kynsisammalet Dicranidae
Lahko::  Kivisammalet Grimmiales
Heimo::  Grimmiaceae  Arn.
Alaheimoja
 Grimmioideae  Racomitrioideae 
Katso myös
   Kivisammalet (heimo) Wikispeciesissä   Kivisammalet (heimo) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kivisammalten heimo (Grimmiaceae) kuuluu kivisammalten lahkoon. Siihen kuuluu monenkokoisia, yleensä tummanvihreitä sammalia. Kivenpintakasvi, litofyytti, on kasvilaji, jonka kasvualustana on kiinteä kivipinta. Suomessa kivenpintakasveja ovat mm. kivisammalet. Niiden lehdet ovat kuivana varrenmyötäisiä ja kosteina harittavia. Kivisammalten luokittelu on kiistanalaista, mutta siihen katsotaan kuuluvan noin 11 sukua ja noin 325 lajia. Grimmioideae-alaheimoon kuuluvat paasisammalet, kivisammalet ja kolusammal. Racomitrioideae-alaheimoon kuuluu tierasammalten suku.
Aiheesta muualla

ITIS: Grimmiaceae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q150331  Wikispecies: Grimmiaceae  CoL: 625C6  EoL: 3817  EPPO: 1GMMF  FloraBase: 23042  FNA: 10385  GBIF: 8747  iNaturalist: 56119  IRMNG: 115320  ITIS: 16957  NBN: NHMSYS0000309990  NCBI: 65550  NZOR: 8bd31827-43ce-4dce-b23e-fbda720e182f  Open Tree of Life: 574095  Tropicos: 35001456  WFO: wfo-7000000257
Australian avoin tennisturnaus 1994

Australian avoin tennisturnaus 1994 pelattiin 17. – 30. tammikuuta 1994.
Loppuottelut > Miesten kaksinpeli

Pete Sampras –  Todd Martin 7–6, 6–4, 6–4
Loppuottelut > Naisten kaksinpeli

Steffi Graf –  Arantxa Sánchez Vicario 6–0, 6–2
Loppuottelut > Miesten nelinpeli

Jacco Eltingh /  Paul Haarhuis –  Byron Black /  Jonathan Stark 6–7, 6–3, 6–4, 6–3