stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oppimistyyli
Historia

Vaikka erityisesti aistipohjaiset oppimistyylit ovat olleet käytössä jo pitkään, oppimistyylien nykyisen suosion alku voidaan tulkita olleen vuonna 1979, kun yhdysvaltalainen Walter Burke Barbe julkaisi kirjan ”Teaching through modality strengths: concepts and practices”. Barbe kuitenkin huomautti jo vuonna 1982 esitteessään, että oppijoita tulisi rohkaista käyttämään muitankin aistejaan jos he vaikuttavat nojaavan vain vahvimpaan aistiinsa. Barben teorian julkaisun jälkeen oppimistyylien suosio nousi, ja tutkimuksia oppimistyylien tehokkuudesta tehtiin paljon 1980-luvun lopulle asti. Menetelmän suosiosta huolimatta eri oppimistyyleihin diagnosoivat menetelmät osoittautuivat epäluotettaviksi. Esimerkiksi Kavalen ja Fornessin tutkimuksessa 39 tehdystä kokeesta koostettiin meta-analyysi, joka edusti noin 3100 koehenkilöä. Keskimääräisellä efektikoolla 0.14 aistimoodeihin perustuva opetus todettiin yhdeksi tehottomimmista menetelmistä, joita erityisopetuksessa on käytetty. Johtopäätöksenä todettiin, että opettajien kannattaa kiinnittää enemmän huomiota opetettavaan asiaan kuin oppilaiden yksittäisiin oppimistyyleihin. Vuonna 2008 oppimistyylien tutkijoille tarjottiin rahapalkinto. Saadakseen rahapalkinnon, tutkijan tulisi esittää luotettavaa tieteellistä todistusaineistoa oppimistyylien tehokkuudesta. Palkinto on kasvanut vuosien varrella, eikä kukaan ole onnistunut tuottamaan tarpeeksi luotettavaa tutkimustietoa ansaitakseen nyt 5000 dollarin suuruista palkintoa. Tutkimusten tuloksista huolimatta teorioiden totuudenmukaisuus nähdään yhä itsestäänselvyytenä erityisesti kasvatustieteen ammattilaisten keskuudessa ja jopa kasvatustieteen oppikirjoissa Syynä myytin sitkeydelle on ehdotettu esimerkiksi sitä, että erilaisten oppijoiden huomioiminen luokkahuoneessa sopii yhteen länsimaisten individualististen arvojen kanssa.
Oppimistyylien suosio erityisopetuksessa kasvoi 2000-luvun alussa opetushallituksen suositeltua niitä oppimisvaikeuksien hoitoon. Joidenkin oppimistyylimallien tarjoajien mukaan varsinaisia oppimisvaikeuksia ei ole olemassa, vaan oppijoiden kohtaamat vaikeudet johtuvat siitä, ettei heitä opeteta heidän oppimistyylinsä mukaisesti. Erityisopetuksessa on käytetty varsinkin visuaalista, auditiivista ja kinesteettistä oppimistyyliä (VAK) mukailevaa opetusta, josta on tutkimuksessa käytetty termiä modality-based instruction (aistimoodeihin perustuva opetus).
Oppimistyylimalleja

Laajalti tunnettuja oppimistyylimalleja on noin 80. Näistä on saatavilla materiaalia suomeksi ainakin seuraavista:
D. A. Kolbin kokemuksellisen oppimisen teoriaan perustuva Honey & Mumfordin malli, joka sisältää tyylit osallistuja, tarkkailija, päättelijä sekä toteuttaja. Mumfordilla on lisäksi tyylit aktivisti, teoreetikko, pragmaatikko ja pohdiskelija. Käytännössä nämä Suomessa näkyvät eri versiot ovat vain käännös- ja tulkintaversioita alkuperäisistä Peter Honeyn ja Alan Mumfordin kehittämistä neljästä mallista (engl. activist, theoretic, pragmatist, reflector / mirrorist). Alkuperäisteoksista ja esimerkiksi Peter Honeyn oman yrityksen kotisivuilta löytyvät vain nämä. Honey-Mumfordin oppimistyylikyselyä käyttävät eniten konsultti- ja valmennusorganisaatiot.
Dunn & Dunnin malli, jonka sisältämät pääelementit ovat ympäristötekijät, emotionaaliset tekijät, sosiologiset tekijät, fysiologiset tekijät sekä psykologiset tekijät. Suomessa suositumpi on Prashnigin malli, joka mukailee Dunn & Dunnin mallia.
Oppimistyylit visuaalinen, auditiivinen ja kinesteettinen (VAK), joiden tarkasta alkuperästä ei ole varmuutta. Nämä oppimistyylit muistuttavat NLP:n miellejärjestelmiä, mutta sisältyvät myös Dunn & Dunnin malliin.
Monista malleista on olemassa erillinen sovellus, jota käytetään liike-elämän koulutuksissa tai työhönottohaastatteluissa.
Kirjallisuutta

Leino, Anna-Liisa & Leino, Jarkko: Oppimistyyli: Teoriaa ja käytäntöä.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1990.  ISBN 951-26-3395-7
Vaherva, Tapio ja Jorma Ekola 1986. Aikuisten opettamisen taito. Radion aikuiskasvatussarjan kolmannen osan oppikirja.
Aiheesta muualla

Erilaisten oppijoiden liitto.
ELSIN – European Learning Styles Information Network.
VARK-oppimistyylimallissa oppijat jaetaan visuaalisiin, auditiivisiin, kinesteettisiin, sekä niihin, jotka oppivat parhaiten lukemalla ja kirjoittamalla.
Sijilmasa

Länsi-Afrikan kauppareitit noin 1000–1500. Kultaesiintymät on merkitty ruskealla.
Sijilmasan raunioita.
Sijilmasa (myös Sidjilmasa, Sijilmassa) oli keskiaikainen kaupunki Marokon
kaakkoisosassa. Se sijaitsi Tafilaltin keitaalla Saharan autiomaan reunalla. 900–1300-luvuilla kaupunki oli tärkeä Välimeren ja Sudanin alueen välisen karavaanikaupan välittäjä.
Arabien ja berberien vuonna 757 perustama Sijilmasa oli aluksi Midrar-dynastian johtama itsenäinen kaupunkivaltio. 1000-luvulta lähtien sitä hallitsivat almoravidit, almohadit ja merinidit. Kauppayhteydet ulottuivat etelässä Audaghostiin, Gaoon ja Timbuktuun sekä pohjoisessa Algeriaan, Tunisian ja Kairoon. Kaupungissa asui myös genovalaisia ja juutalaisia kauppiaita. 1300-luvun puolivälissä Sijilmasan kautta kulki kolmasosa Euroopan ja muslimimaailman kullasta sekä satoja tuhansia mustia orjia. Kaupunki oli myös huomattava uskonnollinen keskus.
Merinidien kauppa- ja veropolitiikka sekä sisäiset levottomuudet tuhosivat Sijilmasan kaupallisen aseman 1300-luvun loppuun mennessä. Vuoden 1393 kapinan jälkeen sen asukkaat muuttivat Tafilaltin keitaan linnoitettuihin kyliin ja jättivät raunioituneen kaupungin autioksi. Nykyään paikalla on enää 1400-luvulla rakennettu ja vuonna 1796 uudistettu savitiilinen moskeija sekä joukko sufipyhimysten hautoja, jotka yhä houkuttelevat pyhiinvaeltajia.
Siestarjoki (kaupunki)

| Siestarjoki (Sestroretsk) Сестроре́цк |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Siestarjoki Pietarin kartalla
 Koordinaatit: 60°06′N, 29°57′E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Pietari
Piiri:  Kurort
Väkiluku (2003):  40 300
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.mo-sestroretsk.spb.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Siestarjoki (ven. Сестроре́цк, Sestroretsk, ruots. Systerbäck, suom. aiemmin myös Rajajoki ja Systerpekki) on Pietariin kuuluva kaupunki Venäjällä. Se sijaitsee 35 kilometriä Pietarin keskustasta luoteeseen Suomenlahden ja Raja- eli Siestarjoen muodostaman Roslivajärven välisellä kannaksella. Hallinnollisesti Siestarjoki on Kurortin piiriin kuuluva kunta. Asukkaita on 40 300 henkeä (vuonna 2003). Siestarjoki oli Venäjän ja Suomen rajapaikkakunta vuodesta 1812 toiseen maailmansotaan, ja osa Suomen suuriruhtinaskuntaa 1812–1864.
Asekehittelijän, asetehtaan johtajana 1894–1902 toimineen Sergei Mosinin muistomerkki
Historia

Pian Pietarin kaupungin perustamisen jälkeen vuonna 1714 perustetulle Siestarjoelle rakennettiin Luoteis-Venäjän suurin asetehdas 1721–1724. Sen lähellä sijaitsi Pietari Suuren palatsi, jonka paikalla nykyään on hollantilaistyyppinen Dubki-puisto. Asetehtaassa on S. P. Voskovin työkalutehdas.  Ruotsin ja Venäjän vuosien 1741–1743 sodan sekä 1850-luvulla Krimin sodan aikana  Siestarjoelle rakennettiin maalinnoitus. Kesäkuussa 1855 Britannian ja Ranskan laivasto pommitti tehdasta.
Siestarjoki yhdistettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1812 osana Vanhaa Suomea, mutta Kankaankylän (ven. Александровская, Aleksandrovskaja) kaupunginosa siirrettiin kuuluvaksi Pietarin kuvernementtiin 1842. Kun asetehdasta ympäröinyt 14 neliökilometrin laajuinen alue erotettiin suuriruhtinaskunnasta vuonna 1864 ja sekin liitettiin Pietarin kuvernementtiin, lupasi keisari Aleksanteri II Suomelle vastineeksi Petsamon. Tämä toteutui vasta Tarton rauhassa vuonna 1920.
1800-luvun lopulla Siestarjoesta tuli pietarilaisten suosima huvila-alue. Vuonna 1898 perustettiin kylpylä, jossa hoidetaan sydän- ja verenkiertoelimistön, hermoston, ruuansulatus- sekä tuki- ja liikuntaelimistön sairauksia. Neuvostoaikana seudulle perustettiin parantoloita ja lepokoteja. Siestarjoella vietti viimeiset elinvuotensa kirjailija Mihail Zoštšenko, joka on myös haudattu sinne. 1960-luvulta lähtien kaupunkiin on rakennettu uusia kerrostaloalueita.
Vuonna 1815 Siestarjoelle rakennettiin Valkeasaaren luterilaisen seurakunnan kappeli. Historiallisia kaupunginosia ovat Kankaankylän ohella Kurort (ven. Курорт), Rosliva (ven. Разлив, Razliv) ja Seppälä. Pietarista Siestarjoen kautta Viipurin rataan yhtyvällä rataosuudella on samanniminen paikallisliikenteen rautatieasema.
Siestarjoella sijaitsee yksi Jaroslavlin alueelta saapuvan ja Koiviston (Primorsk) öljyterminaaliin johtavan BPS-1 öljyputken pumppausasemista välivarastoineen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siestarjoki (kaupunki) Wikimedia Commonsissa
Siestarjoki Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Rajajoen venäläinen asetehdas, Hakkapeliitta, 31.01.1933, nro 5, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rikottu keisarisana - yksi monista, Hakkapeliitta, 03.01.1933, nro 1, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Pietarin hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
 Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Amiraliteetti |  Kolomna  Sennoi  Amiraliteetti  Semjonovski  Izmailovskoje  6. kunnallishallintoalue  |  |
| Vasilinsaari |  7. kunnallishallintoalue  Gavan  Vasiljevski  Morskoi  Alaissaari  |  |
| Viipuri |  Levassova  Parkala  Sampsonijevskoje  Svetlanovskoje  Sosnovskoje  15. kunnallishallintoalue  Parnas  Suvala-Ozerki  |  |
| Kalinin |  Rastaala  Akademitšeski  Suomi  21. kunnallishallintoalue  Piskarjovka  Severnyi  Prometei  |  |
| Kirov |  25. kunnallishallintoalue  Uljaala  Taasnoi  Autuansaari  Narva  Krasnenkaja retška  Morskije vorota  |  |
| Kolpina |  Kolpina  Metallostroi  Petro-Slavjanka  Pontonnyi  Sapjornyi  Ust-Ižora  |  |
| Krasnogvardeiski |  Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  |  |
| Kraassela |  Kraassela  Eteläinen Primorje  Sosnovaja Poljana  Liiha  Rötsänsilta  Jugo-Zapad  Konstantinovskoje  |  |
| Kronstadt |  Kronstadt  |  |
| Kurort |  Siestarjoki  Terijoki  Valkeasaari  Kellomäki  Metsäkylä  Raavski  Kuokkala  Vammelsuu  Lautaranta  Ollila  Tyrisevä  |  |
| Moskova |  Moskovskaja Zastava  Gagarinskoje  Novoizmailovskoje  47. kunnallishallintoalue  Zvjozdnoje  |  |
| Neva |  Nevskaja zastava  50. kunnallishallintoalue  Obuhovo  Tuntia  53. kunnallishallintoalue  54. kunnallishallintoalue  Neva  Okkervil  57. kunnallishallintoalue  |  |
| Petrograd |  Korpisaari  Koivusaari  Kronverkskoje  Posadski  Tškalovski  Vvedenski  |  |
| Pietarhovi |  Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  |  |
| Primorje |  Lahti-Olkina  65. kunnallishallintoalue  Tšornaja retška  Komendantski aerodrom  Ozero Dolgoje  Juntolovo  70. kunnallishallintoalue  Revonnenä  |  |
| Puškin |  Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  |  |
| Frunze |  Volkovskoje  72. kunnallishallintoalue  Kupsila  Georgijevski  75. kunnallishallintoalue  Balkanski  |  |
| Pietarin keskusta |  Dvortsvyi  78. kunnallishallintoalue  Liteinyi  Smolninskoje  Ligovka-Jamskaja  Vladimirski  |  |
Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Inkere
Jaama
Järvisaari
Haapakangas
Hatsina
Hevaa
Hietamäki
Kaprio
Kattila
Keltto
Kolppana
Koprina
Kupanitsa
Lahti
Lempaala
Liissilä
Markkova
Miikkulainen
Moloskovitsa
Narvusi-Kosemkina
Novasolkka
Pyhä Maria (Pietari)
Pähkinälinna
Ropsu
Rääpyvä
Saari
Serepetta
Siestarjoki
Skuoritsa
Soikkola
Spankkova
Toksova
Tuutari
Tyrö
Valkeasaari
Venjoki
Viron Inkeri
Vuole
Siestarjoen rautatieasema
Oraakkeleiden häviämisestä

| Oraakkeleiden häviämisestä> Περὶ τῶν ἐκλελοιπότων χρηστηρίων.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Plutarkhos
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 95–115
Sarja: Moralia
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Oraakkeleiden häviämisestä (m.kreik. Περὶ τῶν ἐκλελοιπότων χρηστηρίων, Peri tōn ekleloipotōn khrēstēriōn; lat. De defectu oraculorum) on Plutarkhoksen Moralia-kokoelmaan (kirja V, 29) kuuluva tutkielma, joka käsittelee nimensä mukaisesti oraakkeli-instituutioiden taantumista Plutarkhoksen aikaan tultaessa.
Historia

Plutarkhos kirjoitti ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvun alussa. Hän toimi itse Delfoin oraakkelin pappina vuoden 93 jälkeen, ja kirjoitti Delfoihin ja sen oraakkeliin liittyen myös tutkielmat Delfoissa olevasta E-kirjaimesta ja Delfoin Pythian oraakkeli ei enää ennusta runomuodossa. Tutkielman Oraakkeleiden häviämisestä arvellaan olleen näitä kahta varhaisempi, ja Plutarkhoksen on esitetty kirjoittaneen sen joskus vuoden 93 jälkeen. Tarkemmaksi ajoitukseksi on esitetty noin vuosia 95–115.
Teos oli osoitettu Terentius Priscukselle. Tämän nimisiä henkilöitä oli kaksi, vanhempi ja nuorempi, mutta ei tiedetä kummasta oli kyse. Muun muassa Eusebios Kesarealainen ja Theodoretos hyödynsivät ja lainasivat Plutarkhoksen tutkielmaa. Tekstin käsikirjoitushistoria on suhteellisen huono ja siinä on useita aukkokohtia, ja usein lainauksissa säilynyt tekstimuoto on parempi. Lampriaan tekemässä Plutarkhoksen teosten luettelossa tutkielma on numerolla 88.
Sisältö

Plutarkhoksen teos on muodoltaan dialogi eli keskustelu. Se sijoittuu Delfoin Python kisoihin, jotka järjestettiin joka neljäs vuosi. Käytyä keskustelua kuvaa Plutarkhoksen veli Lamprias. Tämän lisäksi siinä esiintyvät tätä vanhempi Ammonios, joka oli toiminut Plutarkhoksen opettajana, nuorempi Herakleon Megaralainen, sekä Demetrios Tarsoslainen, Kleombrotos Spartalainen, stoalainen Filippos Prusalainen ja Didymos Planetiades. Plutarkhos itse ei esiinny kertomuksessa suoraan, mutta saattaa käyttää veljeään itsensä tilalla asemansa vuoksi.
Päähenkilöt kohtaavat kisoissa, joita johti Kallistratos. Keskustelun tapahtuma-ajasta on esitetty erilaisia tulkintoja. Henkilöiden ikien perusteella keskustelu sijoittuu mitä ilmeisimmin ainakin vuosien 75 ja 95 välille. Todennäköisimpänä pidetään vuoden 83 Python kisoja. Epätodennäköisempiä vaihtoehtoja olisivat vuosien 79 ja 87 kisat.
Keskustelu käsittelee sitä kysymystä, miksi oraakkelit ovat vähitellen taantuneet koko Kreikassa. Eräs vastaus on, että Kreikan väestö on aikaisempaa pienempi, joten oraakkeleille on vähemmän tarvetta kuin varhaisempina aikoina. Esimerkiksi Delfoissa oli aikaisemmin kaksi papitarta sekä kolmaskin, joka oli varalla; nyt papittaria oli vain yksi, mutta tämä riitti kaikkiin tarpeisiin.
Kleombrotos esittää, että oraakkelien taantumisen syynä on se, että niistä ovat vastuussa daimonit, jotka toimivat välittäjinä jumalten ja ihmisten maailmojen välillä, eivätkä suoraan jumalat. Daimonit ovat alttiita inhimillisille intohimoille ja voivat myös kuolla. Näin on luonnollista, että daimonien taantumisesta seuraa myös oraakkelien taantuminen. Herakleon vastustaa Kleombrotoksen näkemystä siitä, että daimonit voisivat kuolla. Filippos vastaa tähän kertomalla arvoituksellisen kertomuksen Suuren Panin kuolemasta. Se on teoksen tunnetuin osa. Kertomuksen lähteenä on Epitherses. Kun merenkulkija Thamos purjehti Paksoin ohi, hän kuuli nimeään huudettavan saarelta kolme kertaa. Kun hän vastasi, hänelle annettiin käsky, että kun hän pääsee Palodeehen, hänen tulee huutaa: ”Suuri Pan on kuollut!”. Thamoksen huudettua uutisen Palodeen ohi purjehdittaessa, rannalta kuului kauhea valitushuuto. Tieto tapahtumasta levisi ympäri valtakunnan, ja kun keisari Tiberius kuuli siitä, hän etsi Thamoksen käsiinsä saadakseen ensikäden tietoa tapahtumista. Kaikki kysyivät, kuka tämä Pan oli. Hovin oppineet päättelivät, että tämä oli Hermeen ja Penelopen poika.
Kaikki keskustelussa esille tuleva ei liity suoraan aiheeseen. Keskustelussa käsitellään muun muassa vuosien lyhenemistä; maailmojen lukumäärää; tähtitiedettä ja geometriaa; sekä Britanniaan ja Lähi-itään liittyviä seikkoja. Delfoihin liittyen mainitaan myös se, kuinka eräs paimen löysi sattumalta kalliossa olleen halkeaman, jonka höyryillä oli erikoisia ominaisuuksia.
Tulkintoja

Tutkielmaa on luonnehdittu varhaiseksi yritykseksi sovitella yhteen tiedettä ja uskontoa. Aiheen käsittelyä on kuitenkin kuvattu ristiriitaiseksi ja tunnustelevaksi, ja tehtyjä johtopäätöksiä epätyydyttäviksi. Eusebios käytti kertomusta Panin kuolemasta esimerkkinä pakanajumalien turhuudesta. Myöhemmät kristilliset apologeetit esittivät, että Pan kuoli Tiberiuksen aikana samaan aikaan kun Jeesus ristiinnaulittiin; samalla kristinusko korvasi pakanuuden. Nykyisin kohta on tulkittu muun muassa niin, että se soveltaisi Platonin Faidrosta (274c–275d).
Kirjallisuutta > Käännöksiä ja tekstilaitoksia

Plutarch: The Obsolescence of Oracles. Teoksessa Plutarch: Moralia.  (Volume V: Isis and Osiris. The E at Delphi. The Oracles at Delphi No Longer Given in Verse. The Obsolescence of Oracles. Translated by Frank Cole Babbitt. Loeb Classical Library 306)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1936.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Πλούταρχος: Περί των εκλελοιπότων χρηστηρίων. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Plutarch: De defectu oraculorum. Perseus. (muinaiskreikaksi)
Plutarch: De defectu oraculorum. Perseus.  (englanniksi)
Plutarch: The Obsolescence of Oracles. LacusCurtius. (englanniksi)
Plutarch: Of the Oracles That Have Ceased to Give Answere. (englanniksi)
Siirtymätila

Siirtymätila on energialtaan energiavallin korkeimmalla kohdalla
Siirtymätila eli transitiotila on kemiallisen reaktion reaktiokoordinaatin kohta, jossa atomiryhmällä on suurin Gibbsin energian arvo. Sitä voidaan pitää reagoivien yhdisteiden ja tuotteiden välimuotona. Reaktio voi edetä siirtymätilasta kohti tuotteita tai hajota lähtöaineiksi. Toisinaan siirtymätilaa kutsutaan nimellä aktivoitu kompleksi, joka kuitenkin on IUPACin määritelmän mukaan eri asia. Siirtymätila merkitään kemiallisessa kirjallisuudessa tyypillisesti sijoittamalla se hakasulkeisiin ja merkitsemällä kaksoisristillä ‡.
Siirtymätilan havaitseminen

Siirtymätila on epävakaa ja hyvin lyhytikäinen. Se kestää yleensä noin 10-14 sekuntia. Siirtymätila ei ole varsinainen molekyyli, koska atomista voi lähteä enemmän sidoksia kuin valenssisäännöt sallisivat ja sidokset eivät välttämättä ole täysin muodostuneita. Siirtymätilaa ei siis voida eristää kuten välituotetta. Esimerkkinä alla on bromietaanin ja hydroksidi-ionin välisen S2N-reaktion siirtymätila
Siirtymätiloja voidaan kuitenkin havaita ja tutkia suoraan käyttämällä hyväksi pulssitettua laserspektroskopiaa.
Siipi

Siipi on lintujen ja hyönteisten lenninelin. Lintujen siivet ovat eturaajoja. Hyönteisten siivet, joita on tavallisesti kaksi paria, kiinnittyvät keskiruumiiseen. Lepakoilla on eturaajoissa siipimäiset lenninräpylät.
Linnut

Linnun siiven luut ovat keveitä, yleensä onttoja ja luupylväin vahvistettuja. Olkavarsi on lyhyt, ja siiven näkyvän tukirakenteen muodostavat kyynärvarsi ja kättä vastaavat luut. Siiven ulomman osan eli käsisiiven luusto muodostuu kahdesta ranneluusta ja kolmesta sormiluusta. Käden luut ovat sulautuneet yhteen, ja ne poikkeavat selvästi maanisäkkäiden vastaavista luista. Toiseen sormiluuhun kiinnittyy pikkusiipi, ja kolmas ja neljäs muodostavat siiven kärjen. Kyynärsiivessä on kyynärluu ja värttinäluu.
Linnun siivet ovat höyhenten ja sulkien peittämät. Linnun lentäessä kantavan pinnan muodostavat siipisulat, joita ovat käsisulat ja kyynärsulat. Monien lintujen peukalosulista muodostunut pikkusiipi vähentää pyörteiden syntymistä ja lisää siiven kantokykyä varsinkin liidossa.
Siiven alaspäin suuntautuvasta liikkeestä vastaa linnun suurin lihas, olkaluuhun kiinnittyvä iso rintalihas. Siipeä kohottaa sen takana sijaitseva pieni rintalihas.
Hyönteiset

Selkärangattomista eläimistä vain hyönteisillä on siivet. Hyönteisistä alkeellisimmilla ei tosin ole ollut siipiä koskaan, kuten hyppyhäntäisillä, alkuhyönteisillä ja kaksi- ja kolmisukashäntäisillä. Joiltakin hyönteisiltä siivet taas ovat surkastuneet kehityksen aikana. Näitä ovat esimerkiksi kirput, täit, eräät kärpäset, muurahaistyöläiset, eräät koskikorennot ja suorasiipiset, jotkut kovakuoriaiset ja luteet sekä jotkut perhosnaaraat (halla- ja pakkasmittari). Useimmilla siivekkäillä hyönteisillä siipiä on kaksi paria. Kaksisiipisillä sekä joillakin päivänkorennoilla takasiivet ovat kehityksen aikana surkastuneet tai kokonaan hävinneet. Siivet ovat pingottuneina siipisuoniston avulla.
Linnun siipi
Signmark

| Marko Vuoriheimo |
| --- | --- |
 Signmark esiintymässä Helsingin taiteiden yössä 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Marko Vilhelm Vuoriheimo
Syntynyt: 26. kesäkuuta 1978 (ikä 46) Helsinki
Ammatti:  räppäri, laulaja, viittomakielen lehtori
Muusikko
Taiteilijanimi:  Signmark
Laulukielet:  viittomakieli
Aktiivisena:  2003–
Tyylilajit:  rap 
Levy-yhtiöt:  Warner
Aiheesta muualla
www.signmarkproductions.com/signmark
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Marko Vilhelm Vuoriheimo (s. 26. kesäkuuta 1978 Helsinki), taiteilijanimeltään Signmark, on kuuro rap-artisti, joka kuvailee tuotantoaan kevyeksi, kantaa ottavaksi bilemusiikiksi. Viittomakielisessä perheessä kasvaneen Vuoriheimon mukaan yhteiskunnan ei tulisi kohdella kuuroja vammaisina vaan kielivähemmistönä, jolla on oma kulttuurinsa ja historiansa. Vuoriheimo on koulutukseltaan kasvatustieteiden maisteri, ja hän toimi vuoteen 2009 asti viittomakielen lehtorina Humanistisessa ammattikorkeakoulussa, mutta nykyään milloin? hän toimii yrittäjänä. Signmark on myös kysytty puhuja, joka puhuu yleisölle tulkin avulla.lähde?
Ura

Vuoriheimo aloitti musiikin teon vuonna 2004, mutta runoja hän on viittonut lapsesta saakka, kuten myös kääntänyt lauluja viittomakielelle. Esiintyessään Signmark viittoo rytmikkäästi, sillä viittomakielisessä räppäyksessä loppusoinnut ovat samankaltaisia käsimuotoja ja viittomia. Ne vastaavat puhutun kielen riimejä. Bassot ovat kuurolle räppärille tärkein elementti, sillä ne auttavat seuraamaan musiikin kulkua ja rytmittämään laulua. Ilmeet tukevat viittomakielistä ilmaisua ja improvisaatio on olennainen osa pakettia.
Signmarkin esikoisalbumi Signmark julkaistiin 29. marraskuuta 2006. Albumi sisältää musiikkia CD:llä ja viittomakielisiä musiikkivideoita DVD:llä. Ensimmäisellä levyllä on kahdeksan laulua, ja niistä moni käsittelee Suomen viittomakielisten historiaa, kulttuuria ja oikeuksia. Laulut ovat viitotulta muodoltaan vapaita, vaikka puhekieliset versiot ovat loppusoinnullisia. Signmarkin tavoitteena on saada seuraavalle levylleen enemmän loppusoinnullista viittomakielistä laulua.
Signmark oli ehdokkaana Suomen edustajaksi vuoden 2009 Eurovision laulukilpailuun. Signmark voitti alkukarsinnat 23. tammikuuta 2009 kappaleella Speakerbox, jonka hän esitti yhdessä Osmo Ikosen kanssa. Äänistä hän sai tuolloin 46,5 prosenttia. Karsintojen finaalissa 31. tammikuuta Signmark sijoittui toiselle sijalle ja voittajaksi tuli Waldo’s People. Äänistä Signmark sai 41,2 prosenttia.
Alkuperäinen Signmark-yhtye hajosi toukokuussa 2009. Sittemmin Signmark on sooloartistina allekirjoittanut levytyssopimuksen kansainvälisen Warner Music -levy-yhtiön kanssa. Näin Signmarkista tuli ensimmäinen kuuro, joka on tehnyt sopimuksen kansainvälisen levy-yhtiön kanssa. Signmarkin toinen levy Breaking the Rules julkaistiin 21. huhtikuuta 2010. Amerikkalaissyntyinen Brandon Bauer laulaa ja räppää englanniksi.
Alexander Stubb nimitti Vuoriheimon 24. syyskuuta 2010 ulkoministeriön erityisedustajaksi, jossa toimessa hän kiertää maailmalla esiintymässä ja puhumassa vammaisten oikeuksista eri foorumeissa.
Diskografia

Signmark (2006)
Breaking the Rules (2010)
Silent Shout (2014)
Aiheesta muualla

Signmarkin kotisivu
Signmarkin haastattelu Ylen Elävässä arkistossa
Signmarkin haastattelu Ylioppilaslehdessä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana