stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lait (Platon)
Sisältö > Kirja X

Kirja X käsittelee uskontoa, uskonnollisia rikoksia ja jumalattomuutta. Uskonnolliset rikokset johtuvat jumalattomuudesta eli ateismista, joka on täysin tuomittavaa. Kirja luokittelee ”jumalattomiin tekoihin” syyllistyvät kolmeen ryhmään: (1) ne, jotka eivät pidä jumalia todellisina; (2) ne, jotka pitävät jumalia todellisina mutta luulevat, että jumalat eivät välitä ihmisistä; ja (3) ne, jotka kuvittelevat, että jumaliin voidaan helposti vaikuttaa lahjomalla eli uhreilla ja rukouksilla. Tämän jälkeen kumotaan ateismi. Ensin kumotaan niiden näkemys, joiden mukaan jumalaa ei ole, ja todetaan, että maailmansielu on kaiken alkuunpanija ja ihmissielu on luonteeltaan jumalallinen. Toiseksi kumotaan niiden näkemys, joiden mukaan jumalat eivät välitä ihmisistä. Tämän jälkeen osoitetaan, etteivät jumalat ole lahjottavissa.
Lopuksi käsitellään erilaisten jumalattomuuden muotojen rankaisemista. Ryhmässä (1) Platon erottaa kahdenlaisia jumalankieltäjiä: ensiksi ne, jotka ”ehdottomasti kieltävät jumalien olemassaolon mutta ovat luonteeltaan oikeamielisiä”; ja toiseksi ne, jotka ovat ”voimattomia nautintojen ja tuskien edessä mutta joilla on hyvä muisti ja terävä äly”. Ensiksi mainitut, jotka toimivat ”vain järjettömyyttään eivätkä luonteen ja tapojen kehnoudesta”, on tuomittava lain mukaan vähintään viideksi vuodeksi ”järkiinpalauttamislaitokseen” (sōfronistērion). Jos rangaistus ei tehoa, heidät on tuomittava kuolemaan. Jälkimmäiset, jotka ovelasti ja ”ihmisiä halveksien kietovat pauloihinsa elävien sieluja”, on lain mukaan eliniäkseen teljettävä maaseudulle vankilaan.
Sisältö > Kirja XI

Kirja XI käsittelee erilaisia yksityisoikeuden piiriin kuuluvia säädöksiä. Kirja antaa lakeja muun muassa koskien omistusoikeutta, ostamista ja myymistä, testamentteja, orpojen hoitamista, isien ja poikien välisiä riitoja, aviopuolisoiden välisiä riitoja ja avioeroa, sekä vanhusten kunnioittamista. Tämän jälkeen käsitellään erilaisia rikoksia, kuten toisten vahingoittaminen myrkyttämällä tai taikuudella ja varkaus; sekä hulluutta, väkivältaista luonteenlaatua ja julkista pilkkaa koskevia lakeja. Kerjääminen kielletään ehdottomasti. Isännät ovat vastuussa orjiensa aiheuttamista vahingoista. Ammattimainen asianajajantoimen harjoittaminen kielletään.
Sisältö > Kirja XII

Kirja XII käsittelee yksilön velvollisuuksia valtiota kohtaan. Lähettiläiden on oltava rehellisiä. Kaikki varastaminen on väärin ja julkisen omaisuuden varastamisesta rangaistaan kuolemalla. Välillä poiketaan sotaa koskeviin lakeihin. Muita viranomaisia valvomaan on valittava tarkastajat (euthynoi), jotka ovat kansalaishyveissä muiden yläpuolella.
Määrätään myös, että ulkomaille matkustaminen on minimoitava, sillä se voi tuoda maahan vieraita ajatuksia. Alle 40-vuotiaat eivät saa matkustaa lainkaan. Muutoin matkustaminen on sallittua vain valtion tehtävissä, kuten lähettiläänä, sekä kisoihin tai juhliin osallistuttaessa.
Tämän jälkeen käsitellään vielä muun muassa oikeusistuinten toimintaa sekä annetaan määräyksiä koskien hautajaisia ja hautoja. Lopuksi kuvataan yöllä tai varhain aamulla kokoontuvan valtion asioita valvovan neuvoston toiminta, koostumus ja koulutus.
Kirjallisuutta > Suomennos

Platon: Lait. Teoksessa Teokset VI.  (Toinen painos)  Suomentanut Marja Itkonen-Kaila, Holger Thesleff, Tuomas Anhava ja A. M. Anttila. 2. painos (1. painos 1986). Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15897-X
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Plato: Leges. Teoksessa Burnet, J. (toim.): Opera.  (Volume V: Minos, Leges, Epinomis, Epistulae, Definitiones. Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press.  ISBN 9780198145462  Teoksen verkkoversio: osa 1, osa 2. Kreikankielinen alkuteksti.
Plato: Laws, Books 1–6. Teoksessa Plato’s Works.  (Volume X. Loeb Classical Library)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99206-7  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Plato: Laws, Books 7–12. Teoksessa Plato’s Works.  (Volume XI. Loeb Classical Library)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99211-3  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
England, E. B.: The Laws of Plato.  (Volume I. The text edited with introduction, notes etc)  Manchester:  Manchester University Press, 1921.  Teoksen verkkoversio.
England, E. B.: The Laws of Plato.  (Volume II. The text edited with introduction, notes etc)  Manchester:  Manchester University Press, 1921.  Teoksen verkkoversio.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Bobonich, C. (toim.): Plato’s Laws: A Critical Guide.  Cambridge:  Cambridge University Press, 2010.
Lisi, F. (toim.): Plato’s Laws and its Historical Significance.  Sankt Augustin:  Academia Verlag, 2001.
Pangle, T.: The Laws of Plato.  New York:  Basic Books, 1980.
Saunders, T. J.: Notes on the Laws of Plato.  (Bulletin of the Institute of Classical Studies (Suppl. No. 28))  London:  University of London, 1972.
Saunders, T. J.: Plato: The Laws.  Harmondsworth:  Penguin Books, 1976.
Saunders, T. & Brisson, L.: Bibliography on Plato’s Laws.  (3rd edition. Revised and Completed with an Additional Bibliography on the Epinomis by Luc Brisson, Volume 12)  Sankt Augusin:  Academia Verlag, 2000.
Stalley, R.: An Introduction to Plato’s Laws.  Indianapolis:  Hackett, 1983.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Teos

Plato: Laws. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Plato: Laws. The Internet Classics Archive. (englanniksi)
Plato: Laws. Project Gutenberg. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Bobonich, Chris: Plato on utopia The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Platonin teokset
| --- | --- |
Varhaisvaihe:  Sokrateen puolustuspuhe · Kharmides · Kriton · Euthyfron · Alkibiades I · Laajempi Hippias · Lyhyempi Hippias · Ion · Lakhes · Lysis
Keskivaihe:  Kratylos · Euthydemos · Gorgias · Meneksenos · Menon · Faidon · Protagoras · Pidot · Faidros · Valtio · Parmenides · Theaitetos
Myöhäisvaihe:  Kleitofon · Timaios · Kritias · Sofisti · Valtiomies · Filebos · Lait
Mahdollisesti epäperäiset ja epäperäiset:  Aksiokhos · Alkibiades II · Demodokos · Hipparkhos · Epigrammit · Epinomis · Eryksias · Hyveestä · Kilpailijat · Kirjeet · Minos · Määritelmiä · Oikeamielisyydestä · Sisyfos · Theages
Dialogin aikana kävellään Kreetan Idavuoren maisemissa Knossoksesta kohti vuorella sijaitsevaa Zeuksen pyhää luolaa.
Dialogin alku pergamenttikoodeksissa Codex Parisinus graecus 1807 noin vuodelta 900.
Lasipaino

Lasipaino oli suomalainen lasialan yritys.
Lasipainon historia alkaa vuodesta 1949, jolloin Arvi Artama ja Matti Vartiainen perustivat T:mi Ar-Van Raumalle. Kaupparekisteriin merkittiin toimialaksi lasijalosteiden valmistus ja myynti.
Yrityksen ensimmäisiä tuotteita olivat kellonlasit, joita taivutettiin kelloalan maahantuojille. Kellolasit vaativat taivutustekniikan kehittelyä, ja ensimmäinen taivutusuuni tehtiin Arvi Artaman omakotitalon kellariin. Alkuvuosien muita tuotteita olivat kynttilänrannikkaat, loisteputkivalaisimien suojat ja olympiavuoden kunniaksi tehdyt matkamuistoiksi sopivat tuhkakupit.
Vuonna 1951 Arvi Artama perusti Tampereelle uuden yhtiön, Lasipaino Oy:n. Ar-Van toiminta Raumalla päättyi 1954. Samana vuonna Lasipaino Oy:tä varten rakennettiin oma 240 neliön teollisuusrakennus Kangasalan Vatialaan.
Lasipaino Oy:n päätuotteita olivat loisteputkivalaisimet. Lisäksi tehtaalla taivutettiin metallia, tehtiin Arva-tuuletusventtiilejä, hiirenloukun runkoja ja kenkälusikoita.
Vuonna 1957 Lasipaino Oy valmisti ensimmäiset taivutetut tuulilasit linja-autonkoreja valmistavalle Ajokille. Tuulilasien lisäksi busseissa ja kuorma-autoissa alettiin käyttää myös taivutettuja nurkkalaseja ja kattoikkunoita. Ensimmäiset valmistetut tuulilasit olivat laminoimattomia. Tuulilasista haluttiin kuitenkin turvallisempi, joten Artama lähti kehittämään työmenetelmiä laminointiin.
Laminointimenetelmä kehitettiin toimivaksi vuosien 1959 ja 1960 aikana, ja tuulilaseja alettiin myydä päätuotteena vuoden 1961 alusta alkaen. Vuonna 1964 tuotannosta 85 % oli tuulilaseja, 10 % valaisimia ja 5 % tuuletusventtiileitä.
Tuulilasien tuotemerkiksi otettiin vuonna 1961 yhtiön alkuperäinen nimi Arva, joka voitiin ymmärtää lyhenteeksi Artama-varmuuslasista. Arvasta tuli tuulilasipiireissä maailmankuulu tuotemerkki.
Vuonna 1963 Lasipaino alkoi valmistaa Arva-lämpölaseja. Ensimmäiset lämpölasit olivat rakennuksiin tarkoitettuja, mutta pian tuotantoon liitettiin edelleenkin tuotannossa olevat eristyslasit linja-autoihin.
1960-luvun puolivälin tienoilla Lasipainon Kangasalan tilat jäivät pieneksi, joten yritykselle rakennettiin uudet tilat Ylöjärvelle. Varsinaista tehdastilaa uuteen rakennukseen tuli 2500 neliömetriä, toimistotiloja 1300 neliötä ja puolilämmintä varastotilaa 1200 neliötä.
Lamino Ky

Vuonna 1964 Arvi ja hänen poikansa Erkki Artama perustivat Lamino Ky:n, joka suunnitteli, valmisti ja myi tuulilasin valmistuksessa käytettyjä koneita ulkomaille. Ensimmäiset laitteet myytiin Englantiin jo samana vuonna. Konekauppa oli parhaimmillaan kolmanneksen liikevaihdosta, mutta se supistui 1970-luvun alussa noin viiteen prosenttiin.
Vuonna 1968 Suomeen perustettiin ensimmäinen autotehdas, joka solmi sopimuksen tuulilasien ja sivulasien toimittamisesta Lasipainon kanssa. Samalla Lasipainossa aloitettiin karkaistun lasin valmistus. Toiminta kasvoi vauhdilla ja Ylöjärven tehdasta laajennettiinkin 1960-luvun lopulla joka vuosi.
Vuonna 1971 Lasipaino Oy muutettiin Lamino Oy:ksi. Vuotta aikaisemmin hankittiin Tampereelta Myllypuron teollisuusalueelta tontti erillistä karkaistun lasin tehdasta varten. Tehdas valmistui vuonna 1973. Tuotteiksi vakiintuivat ennen kaikkea linja- ja henkilöautojen sivulasit.
Myynti Pilkingtonille

Vuonna 1966 Arvi Artama otti yhteyttä englantilaiseen lasinvalmistaja Pilkington Brothersiin (perustettu 1826). Pilkington oli tehnyt vuonna 1959 koko talolasituotannon mullistavan keksinnön, optisesti korkealaatuisen float-lasin, jota Arvi Artama olisi halunnut valmistaa Suomessa. Pilkington ei kuitenkaan myöntänyt lisenssiä Laminolle, joka valmisti jo valettua lasia ja olisi siis korvannut vanhentuneen tekniikan uudella.
Vuosi 1973 muodostui taitekohdaksi Suomen vientiteollisuudessa. Syksyllä 1973 alkoi energiakriisi, joka johti 1970-luvun puolivälissä pitkään lamaan. Autoteollisuuden tuotanto romahti, mikä heikensi tuulilasiteollisuuden kannattavuutta. Pilkington oli kuitenkin ehtinyt jo suunnata mielenkiintonsa pohjoismaihin, ja vuonna 1973 laminoitua lasia valmistavan ruotsalaisen Scanexin osake-enemmistö siirtyi Pilkingtonille. Arvi Artama omisti 7,5 % Scanexin osakkeista. Neuvottelut, jotka myöhemmin johtivat Laminon myymiseen Pilkingtonille, lähtivät liikkeelle näistä Scanexin osakkeista.
Päätös Laminon myymisestä Pilkingtonille syntyi vuonna 1975.
Meganísi

Meganísin saarta.
| --- | --- |
Sijainti:  38°40′00″N, 20°47′00″E, Meganísi Lefkas, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Tilevoḯdes, Jooniansaaret
Korkein kohta:  301 m
Pinta-ala:  22,356 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  1 040
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Meganísi (kreik. Μεγανήσι) on Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja tarkemmin Tilevoḯdes-saariin. Saaren pinta-ala on 22,356 neliökilometriä ja asukasluku 1 040 (2011). Hallinnollisesti Meganísi kuuluu Meganísin kuntaan, Lefkaksen alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Saaren pääkylä on Katoméri.
Maantiede

Meganísi sijaitsee Välimereen kuuluvassa Joonianmeressä heti Lefkaksen itäpuolella. Saaret erottaa noin kilometrin levyinen salmi. Meganísin muut lähimmät suuremmat saaret ovat Arkoúdi ja Átokos eteläpuolella sekä Kálamos ja Kastós itäpuolella.
Saaren korkein kohta on 301 metriä. Saaren pääelinkeinot ovat turismi, kalastus ja maanviljely.
Maantiede > Hallinto ja kylät

Meganísi kuuluu hallinnollisesti Meganísin kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat pääkylä Katoméri (455 asukasta), pääsatama Spartochóri (382) sekä kalastajakylä Vathý (203). Katoméri sijaitsee sisämaassa saaren itäosassa. Sekä Spartochóri että Vathý sijaitsevat luonnonsatamalahdissa saaren pohjoisrannikolla. (Katso myös: Luettelo Meganísin kunnan kylistä ja saarista.)
Historia

Ensimmäiset merkit asutuksesta Meganísillä ovat peräisin neoliittiselta kaudelta. Antiikin aikana saari tunnettiin nimellä Tafos. Nimi oli peräisin kreikkalaisen mytologian Tafoksesta, joka oli Poseidonin poika ja alueen myyttinen hallitsija. Roomalaisten lähteiden mukaan Kaprian saari eli nykyinen Capri olisi ollut tafoslaisten siirtokunta.
Meganísin historia seuraa pääosin sen suuremman naapurin Lefkaksen vaiheita. Saari oli Korintin siirtokuntana 600-luvulta eaa. lähtien. Roomalaiset valloittivat sen vuonna 197 eaa. Vuonna 1204 saari siirtyi Bysantilta Venetsian vallan alle. Se oli frankkivallan alla vuosina 1294–1479 ja tämän jälkeen osmanivallan alla. Venetsialaiset saivat saaren haltuunsa uudelleen vuonna 1684.
Vuonna 1797 Meganísi siirtyi ranskalaisille ja seuraavana vuonna turkkilais-venäläisen vallan alle. Vuosina 1807–1809 valtaa pitivät jälleen ranskalaiset. Vuonna 1810 saari siirtyi brittivallan alle. Vuosina 1815-1864 saari oli osa Jooniansaarten yhdysvaltoja, joka oli Britannian protektoraatti. Meganísistä tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa vuonna 1864. Toisessa maailmansodassa saari oli Italian miehittämä. 1950-luvulla suuri osa väestöstä muutti pois saarelta.
Nähtävyydet

Meganísin nähtävyyksiin kuuluu muiden muassa Papanikolíksen luola, joka sijaitsee saaren länsirannikolla. Sen sanotaan olevan Kreikan toiseksi suurin meriluola.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Meganísi Wikimedia Commonsissa
Jooniansaaret
| --- | --- |
Pääsaaret:   Ithaka  Kefaloniá  Korfu  Kythera  Lefkas  Paxós  Zákynthos 
Alisaariryhmät:   Paxoí Ágios Nikólaos  Antípaxos  Daskália (Pláka)  Kaltsonísi  Mongonísi  Panagía  Paxós  Diapontiset saaret Diákopo  Diáplo  Ereikoússa  Karávi  Mathráki  Othonoí  Plateiá  Tracheiá  Ekhinadit Ápasa  Drakonéra  Fílippos  Giróvaris  Kalógiros  Karlonísi  Kounéli  Lamprinós  Mákri  Módi  Oxeía  Petalás  Pístros  Pontikós  Práso  Prováti  Sofía  Sorós  Tsakalonísi  Vromónas  Oinoússes Avgó  Bómpa  Dýo Adélfia  Sapiéntza  Schíza  Venétiko  Strofadit Árpyia  Stamfáni  Tilevoḯdes Alafonísi  Arkoúdi  Átokos  Chelóni  Formíkoula  Kálamos  Kastós  Kýthros  Madourí  Meganísi  Petaloú  Prasonísi  Prováti  Skorpídi  Skorpiós  Spárti  Thiliá  Tsokári 
Muut pienemmät saaret:   Agía Marína  Ágios Andréas  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Áktio-Vónitsa  Ágios Nikólaos, Sývota  Ágios Nikólaos, Zákynthos  Ágios Sóstis  Antidragonéra  Antikythera  Avgó  Chelonísi  Dionísi  Dragonéra  Fortí  Kalonísi  Korakonísi  Koutsounés  Lagoúdia  Lazaréto, Ithaka  Lazaréto, Korfu  Lygía  Marathonísi  Megálo Mourteméno  Merópi  Mikró Nisí  Moúrtos  Myzíthres  Panagía  Peristerés  Pontikonísi  Poréti  Porí  Próti  Pýlos  Sésoula  Sfaktiría  Skartsoumponísi  Vagiá  Vardiánoi  Vído 
Meganísin Spartochórin kylä.
Meriluola Meganísin saarella.
Lasikuoreet

| Lasikuoreet |
| --- | --- |
 Protosalanx hyalocranius
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Kuorekalat Osmeriformes
Heimo::  Lasikuoreet Salangidae  Bleeker, 1859
Suvut
 Hemisalanx  Leucosoma  Neosalangichthys  Neosalanx  Protosalanx  Salangichthys  Salanx 
Katso myös
   Lasikuoreet Wikispeciesissä   Lasikuoreet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lasikuoreet (Salangidae) on kuorekaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan Aasiasta.
Lajit ja anatomia

Lasikuoreisiin kuuluu 7 sukua ja noin 20 lajia, esimerkiksi lasikuore (Salanx cuvieri). Heimon kalat ovat pienehköjä, suurimmillaan noin 15 cm pitkiä. Ruumiinmuodoltaan lasikuoreet ovat pitkänomaisia ja hoikkia ja niillä on rasvaevä. Lajeilla on täysikasvuisinakin nuorille yksilöille tyypillisiä piirteitä kuten suomuton läpikuultava ruumis ja vain osittain luutunut rustoinen tukiranka.
Levinneisyys ja elintavat

Lasikuorelajien levinneisyys ulottuu Sahalinista Vietnamiin. Suurin osa elää makeissa vesissä rannikkoseuduilla, mutta niitä tavataan myös murto- ja merivesistä ja osa vain kutee makeissa vesissä.
Väinö Lattunen

Väinö Albin Lattunen (ven. Вяйне Альпович Латтунен, 1892 Joroinen – ?) oli Neuvostoliitossa muun muassa toimittajana ja opettajana työskennellyt suomalainen kommunisti.
Väinö Lattunen syntyi työläisperheeseen ja oli koulutukseltaan ylioppilas. Hän työskenteli vaasalaisen Vapaa Sana -lehden vastaavana toimittajana vuosina 1922–1923, sai lehden kirjoituksista kaksi vankeustuomiota ja siirtyi sitten Neuvostoliittoon.
Lattunen toimi Leningradissa Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston opettajana vuosina 1923–1928. Hän työskenteli myös sanomalehti Vapauden toimituksessa, Kustannusliike Kirjassa sekä 1930-luvulla Petroskoissa Punaisen Karjalan vastaavana toimittajana ja maatalouskorkeakoulun rehtorina.
Lattunen siirtyi vuonna 1935 SKP:n ulkomaanbyroohon ja keväällä 1936 Lenin-kouluun, jossa hän opetti NKP:n historiaa salanimellä Leo Lind. Lenin-koulun suomalaisista ilmiantoja laatinut Lattunen tuomittiin ilmeisesti vuonna 1938, mutta hänen kohtalostaan ei ole tarkempaa tietoa. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1956.
Lastrup

| Lastrup |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Lastrup
 Koordinaatit: 52°48′N, 7°52′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Ala-Saksi
Piirikunta:  Cloppenburg
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Michael Kramer
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  85,27 km²
Korkeus:  45,5 m
Väkiluku (31.12.2008):  6 721
 – Väestötiheys:  79 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  49688 Lastrup
 
 www.lastrup.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lastrup on kunta Cloppenburgin piirikunnassa, Ala-Saksin osavaltiossa, Saksassa. Asukkaita Lastrupissa oli 31. joulukuuta 2008 6 721, joista naisia oli 3 324 ja miehiä 3 397. Kunnan pinta-ala on 85,27 neliökilometriä ja väestötiheys 79 as./km² (31.12.2008). Lastrupin pormestari on Michael Kramer.
Lastrup sijaitsee noin 15 kilometriä lounaaseen Cloppenburgin kaupungista, Bundesstraße 213 -tien varrella.. Lastrupin kunta muodostuu 14 osasta (saks. Ortsteil), jotka ovat: Groß-Roscharden, Klein-Roscharden, Hammel, Hammesdamm, Hamstrup, Hemmelte, Kneheim, Matrum, Nieholte, Norwegen, Oldendorf, Schnelten, Suhle ja Timmerlage.
Lastrupissa on sekä katolilainen että evankelis-luterilainen seurakunta. Lisäksi kunnassa on kuusi päiväkotia, kaksi peruskoulua ja yksi yläkoulu (Haupt- und Realschule).
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (saksaksi)
Lastrupin kunnanvaltuuston koostumus.   CDU  SPD  Vihreät
Lasiveitsikalat

| Lasiveitsikalat |
| --- | --- |
 Siimaveitsikala (Sternopygus macrurus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Veitsikalat Gymnotiformes
Heimo::  Lasiveitsikalat Sternopygidae  Cope, 1871
Suvut
 Archolaemus  Distocyclus  Eigenmannia  Rhabdolichops  Sternopygus 
Katso myös
   Lasiveitsikalat Wikispeciesissä   Lasiveitsikalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lasiveitsikalat (Sternopygidae) on veitsikalojen lahkoon kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Keski- ja Etelä-Amerikasta. Eräitä lasiveitsikaloja pidetään myös akvaarioissa.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat lasiveitsikalojen heimoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu mioseenikaudelle. Nykyään heimoon luetaan kuuluvaksi lähteestä riippuen 5 tai 6 sukua ja 28–41 lajia. Tyypillisiä piirteitä heimon lajeille ovat pitkänomainen, litteähkö ja muodoltaan veitsenterää muistuttava ruumis. Eigenmannia- ja Rhabdolichops-sukujen lajien ruumis on läpikuultava. Kooltaan kalat voivat saavuttaa 12–140 senttimetrin pituuden ja suurin laji on siimaveitsikala (Sternopygus macrurus). Heimon kaloilla ei ole selkäevää eikä vatsaeviä ja peräevä on hyvin pitkä. Lasiveitsikaloilla on lihaskudoksesta muodostunut elin, joka tuottaa heikon sähkökentän.
Levinneisyys ja elintavat

Lasiveitsikalalajien levinneisyys ulottuu Panamasta Argentiinaan. Etelä-Amerikassa ainoa maa, jonka alueella heimon kaloja ei tavata on Chile. Veitsikalojen elinympäristöä ovat purot ja joet sekä tulvatasangot.  Ravinto koostuu pienistä vesieläimistä, kuten hyönteisistä ja hyönteisten toukista ja planktonista. Eigenmannia-suvun lajeja ja siimaveitsikalaa pidetään akvaariokaloina.
Latvia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 85. | 0 | 1 | 1 | 2 |
Latvia on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Se on saavuttanut kaksi mitalia.
Latvian ensimmäiset MM-kilpailuissa pistesijoille yltäneet urheilijat olivat Igors Kazanovs ja Valentina Gotovska Stuttgartissa 1993. Kazanov oli jo vuonna 1987 Neuvostoliittoa edustaessaan sijoittunut 110 metrin aitajuoksussa viidenneksi ja saavutti Stuttgartissa kuudennen sijan. Gotovska sijoittui Stuttgartissa korkeushypyssä kahdeksanneksi. Ateenassa 1997 kaksi latvialaista ylti pistesijoille: Jelena Blazevica oli kolmiloikassa seitsemäs ja Anita Liepina 10 kilometrin kävelyssä kahdeksas. Edmontonissa 2001 pistesijan saavuttivat 50 kilometrin kävelyssä neljänneksi sijoittunut Aigars Fadejevs, pituushypyssä viidenneksi sijoittunut Valentina Gotovska ja keihäänheitossa kahdeksanneksi sijoittunut Ēriks Rags. Helsingissä 2005 Rags sijoittui kuudenneksi ja Ainārs Kovals samassa lajissa seitsemänneksi. Osakassa 2007 Vadims Vasiļevskis sijoittui keihäänheitossa neljänneksi. Berliinin 2009 keihäänheittokilpailussa Vasilevskis sijoittui jälleen neljänneksi ja Ainārs Kovals seitsemänneksi. Ensimmäisen mitalinsa Latvia voitti Daegussa 2011, jossa Ineta Radēviča hyppäsi pituudessa alun perin pronssille, mutta nousi vuonna 2017 hopealle venäläisen Olga Kutšerenkon dopinghylkäyksen takia. Seuraava mitalisti oli Laura Ikauniece-Admidiņa, joka saavutti Pekingissä pronssia seitsenottelussa. Keihäänheittäjä Sinta Ozoliņa sijoittui Pekingissä seitsemänneksi, keihäänheittäjä Līna Mūze Eugenessa 2022 kuudenneksi ja keihäänheittäjä Anete Kociņa Budapestissä 2023 neljänneksi.
Mediakasvatus

Mediakasvatus on kasvatus- ja viestintätieteen monitieteinen tutkimus- ja opetusala, jossa opitaan havaitsemaan ja tarkastelemaan median vaikutuksia ja merkityksiä. Mediakasvatuksen tavoitteena on kehittää oppilaan medialukutaitoa.
Mediakasvatukseen kuuluvat esimerkiksi tiedonhaun ja -hallinnan, mediakriittisyyden, itse tekemisen ja mediatuottamisen sekä mediavälineiden käytön opettaminen.
Mediakasvatuksen tutkimus on monitieteistä ja sitä tehdään kasvatus- ja mediatieteiden ohella myös esimerkiksi sosiologiassa, psykologiassa, kirjallisuustieteessä ja kauppatieteissä.
Mediakasvatuksen terminologian historiaa Suomessa

Mediakasvatuksesta edeltäjineen on käytetty Suomessa monenlaisia nimityksiä. 1950-luvulla mediakasvatuksen edeltäjiä olivat audiovisuaalinen kansansivistystyö, elokuvakasvatus sekä sanomalehtikasvatus, jossa Suomi oli edelläkävijä varsinkin 1960-luvulta lähtien. Käsitteet kuvaavat kulloinkin ajankohtaista mediaa.
1970-luvulla alettiin käyttää termejä joukkotiedotuskasvatus sekä audiovisuaalinen kasvatus. 1980-luvulla kouluihin vakiintui käsite viestintäkasvatus. Vaihtelevien termien rinnalla on usein esiintynyt myös muita käsitteitä kuten kansalaiskasvatus (1960-luvulta lähtien), joukkoviihdekasvatus (1970-luvulla) ja 1980-luvulla ilmaisukasvatus.
1980-luvulla mediakasvatuksen teoriaa ja käytäntöä täydensi audiovisuaalinen kasvatus. 1990-luvulla mediakasvatuksen tutkimuksessa kiinnostuttiin lasten omasta näkökulmasta median käyttöön. Tietotekniikka tuli osaksi opetusta ja se kirjattiin opetussuunnitelmaan.
Mediakasvatus vakiintui käsitteenä 2000-luvulla, mutta koulujen opetussuunnitelmissa puhutaan medialukutaidosta.