stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Humiseva harju
Tausta

Emily Brontë on yksi Brontën kirjailijasisaruksista, ja hänen sisariaan olivat Charlotte Brontë ja Anne Brontë. Hän kasvoi Yorkshiren Haworthin kylässä, missä hänen isänsä toimi pappina. Hänen äitinsä oli kuollut jo varhain, ja Brontën ja hänen sisarustensa kasvatuksesta huolehti pääasiassa heidän tätinsä. Haworth sijaitsi syrjässä, karujen nummien keskellä, ja siellä yksinäisten, äidittömien lasten parasta viihdettä olivat mielikuvitusleikit. Brontë ja hänen sisaruksensa kirjoittivat pienestä pitäen muun muassa kertomuksia, jotka sijoittuivat erilaisiin mielikuvitusmaailmoihin.
Vuonna 1846 Brontën sisarukset julkaisivat yhdessä ensimmäisen yhteisen runokokoelmansa Poems, jonka he kirjoittivat salanimillä Currer, Ellis ja Acton Bell. Kokoelmaa myytiin vain muutama kappale, mutta Brontën runot saivat jonkin verran huomiota osakseen. Samana vuonna Brontë alkoi kirjoittaa esikoisromaaniaan Humiseva harju. Romaani valmistui vuotta myöhemmin vuonna 1847. Kustantaja Thomas C. Newby julkaisi sen Ellis Bellin salanimellä vielä samana vuonna. Humiseva harju sai ristiriitaisen vastaanoton eikä myynyt kovin hyvin. Vuonna 1848 Emily Brontë vilustui veljensä Branwellin hautajaisissa, ja hän kuoli keuhkotautiin saman vuoden joulukuussa ollessaan vasta 30-vuotias. Humiseva harju jäi hänen ainoaksi romaanikseen.
Teos > Juoni

Romaani alkaa vuodesta 1801, jolloin herra Lockwood vierailee Humisevan harjun maalaistalon tiluksilla tapaamassa uutta vuokraisäntäänsä herra Heathcliffiä. Heathcliff on salaperäinen, näennäisen yksipuolisen rakkauden kiduttama ja elämänhalunsa menettänyt mies, joka alkaa kiehtoa vierailijaa. Lockwoodin vierailun aikana nummilla puhkeaa myrsky, ja vaikka Heathcliff on töykeä ja epämiellyttävä isäntä, saa Lockwood luvan yöpyä Humisevassa harjussa. Yöllä hän näkee karmaisevan unen, jossa muun muassa Catherine-niminen nainen vaatii päästä sisään taloon.
Myrskyn loputtua Lockwood palaa kotiinsa, jossa hänen taloudenhoitajansa Nelly Dean kertoo uteliaalle miehelle Heathcliffin tarinan. Tämä on entinen tallipoika, orpo, jonka Humisevan harjun entinen isäntä säälistä otti hoiviinsa. Heathcliff rakastuu isännän tyttäreen, villiin Catherineen. Catherine tekee mielestään järkevän valinnan ja avioituu naapurikartanon seurapiiriherrasmies Edgar Lintonin kanssa. Heathcliff viettää vuosia poissa, palaa ja tapaa vielä Catherinen ennen kuin tämä kuolee synnytyksessä. Heathcliffin elämän sisällöksi muodostuu Catherinen muiston lisäksi sadistinen kosto ja tuho.
Teos > Henkilöt

Heathcliff on Humisevan harjun päähenkilö. Heathcliff on orpopoika, jonka Humisevan harjun omistaja herra Earnshaw löytää Liverpoolin kaduilta ja tuo säälistä kotiinsa Yorkshireen. Heathcliffista tulee läheinen ottosisarensa Catherinen kanssa, mutta hänen ottoveljensä Hindley halveksii häntä. Heathcliff ja Catherine rakastuvat toisiinsa, mutta Catherine menee naimisiin Edgar Lintonin kanssa. Tämä ajaa Heathcliffin syvään vihaan ja kostonhaluun. Heathcliff muistuttaa monella tapaa byronista sankaria, mutta monipuolista hahmoa on vaikea luokitella mihinkään tyyppiin.kenen mukaan?
Catherine Earnshaw on Heathcliffin rakastettu. Catherine ja Heathcliff ovat lapsuudestaan saakka läheisiä, ja lopulta he rakastuvat toisiinsa. Catherine kuitenkin pitää Heathcliffia alempiluokkaisena eikä siksi halua mennä hänen kanssaan naimisiin. Heathcliffin karattua Humisevasta harjusta Catherine nai naapurikartanon Edgar Lintonin. Heathcliffin paluun myötä Catherine tekee kuitenkin selväksi kuka on hänen todellinen rakkautensa. Catherine kuolee synnytettyään tyttärensä Cathyn.
Ellen ”Nelly” Dean on Humisevan harjun entinen taloudenhoitaja. Hän varoittaa Catherinea menemästä naimisiin Edgar Lintonin kanssa tajutessaan Heathcliffin olevan tytön todellinen rakkaus. Seurattuaan monen vuoden ajan Humisevan harjun väkeä juuri Nelly Dean kertoo Heathcliffin ja Catherinen tarinan Humisevan harjun kertojalle herra Lockwoodille tämän sairauden aikana.
Edgar Linton on Catherinen toinen lapsuudenystävä, jonka kanssa tyttö menee myöhemmin naimisiin. Edgar rakastaa Catherinea hellästi eikä voi sietää Catherinen rakkautta Heathcliffiin. Hänen ja Heathcliffin välille kehittyy katkera kilpailu Catherinesta, mikä osittain saa tytön mielenterveyden järkkymään. Edgarin sisar on Isabella Linton, josta tulee Heathcliffin vaimo ja tämän pojan Linton Heathcliffin äiti.
Catherine ”Cathy” Linton on Catherine Earnshawn ja Edgar Lintonin ainoa tytär. Hänen äitinsä Catherine kuolee synnyttettyään tyttärensä, ja Cathyn kasvattaa hänen isänsä Edgar. Kostonhimoinen Heathcliff manipuloi tytön menemään naimisiin poikansa Lintonin kanssa ja pääsee näin käsiksi Cathyn perintökartanoon. Cathy rakastuu myöhemmin serkkuunsa Haretoniin.
Hindley Earnshaw on Catherinen veli ja Heathcliffin ottoveli. Isänsä kuoltua Hindley perii Humisevan harjun. Hänen vaimonsa Frances kuolee synnytettyään Hindleyn ainoan pojan Haretonin. Vaimon kuolema saa Hindleyn katkeroitumaan ja ajaa hänet alkoholismiin. Hindleyn kuoltua Heathcliff saa Humisevan harjun haltuunsa ja kasvattaa tämän pojan Haretonin.
Teos > Tapahtumapaikka

Humiseva harju sijoittuu Brontën omalla kotiseudulle Englannin Yorkshireen. Romaanin keskeiset tapahtumapaikat ovat lähinnä Earnshawn suvun omistama maalaistalo Humiseva harju ja sen tilukset sekä Lintonin suvun omistama Rastaslaakson kartano (engl. Thrushcross Grange) läheisine Gimmertonin kylineen. Tärkeässä osassa ovat myös Yorkshiren lukuisat nummiseudut.
Lähellä Brontën kotikylää Haworthia sijainneen Top Withensin maalaistalon sanotaan usein innoittaneen romaanin Humisevan harjun, vaikka maalaistalo ei ulkonäöltään muistutakaan romaanin taloa. Toiseksi mahdolliseksi innoitukseksi mainitaan joskus Halifaxin lähellä sijainnut High Sunderland Hall, joka sittemmin on purettu. Humisevan harjun sekä Rastaslaakson kartanon innoitukseksi on ehdotettu myös Haworthin lähellä sijaitsevaa Ponden Hallia. Nykyään raunioina oleva Top Withens on mahdollisten Brontë-yhteyksiensä vuoksi suosittu turistikohde.
Vastaanotto > Ensijulkaisun aikaan

Kun Humiseva harju ensi kertaa julkaistiin Ellis Bellin salanimellä vuonna 1847, kohtasi se ristiriitaisen vastaanoton kriitikoilta ja lukijoilta. Vaikka monet kriitikot pitivät sen tarinankerrontaa voimakkaana ja kirjailijaa itseään taidokkaana, järkytti romaanissa kuvattu intohimoinen rakkaus ja väkivalta useita sen ajan lukijoita ja romaani saikin osakseen runsaasti paheksuntaa. Usein kriitikot vertasivat Humisevaa harjua Brontën vanhemman sisaren Charlotten hieman aikaisemmin samana vuonna julkaistuun teokseen Kotiopettajattaren romaani. Charlotten teosta pidettiin alun perin Brontën sisarten teoksista parhaimpana, ja se oli heti julkaisunsa jälkeen osoittautunut niin arvostelu- kuin myyntimenestykseksi. Humiseva harju ei kriitikoiden vertailussa pärjännytkään sitä vastaan, ja toisin kuin Kotiopettajattaren romaani ei se onnistunut nousemaan heti myyntimenestykseksikään, vaan myi huonosti.
Koska Humiseva harju julkaistiin alun perin maskuliinisella salanimellä Ellis Bell, johti se useat kriitikot ja lukijat pitämään teoksen kirjailijaa miehenä. Kun selvisi, että romaanin takana olikin nainen, ilmaisivat monet epäilyksensä siitä, voisiko nainen todella olla kirjoittanut niin väkivaltaista ja intohimoista tekstiä. Jotkut kriitikot epäilivätkin Brontën veljen Branwellin olleen teoksen todellinen kirjoittaja ja perustelivat väitettään romaanin julmuudella ja sen miespäähenkilön sielunelämän tarkkanäköisellä kuvauksella. Heidän mielestään nainen ei olisi voinut luoda ja kirjoittaa sellaista hahmoa kuin Heathcliff. Monet kriitikot taas hämmästelivät sitä, kuinka verraten tapahtumaköyhää elämää viettänyt, eristäytynyt naimaton pappilan tytär oli saattanut kirjoittaa niin intohimoisen ja väkivaltaisen romaanin kuin Humiseva harju. Heidän lisäkseen tätä ovat pohtineet myös monet nykyajan kriitikot. On esitetty, että Heathcliffin esikuva oli sisarusten veli, taidemaalari Branwell Brontë, joka oli sekä alkoholisti että addiktoitunut laudanumiin ja joka sai usein väkivaltaisia puuskia.
Vastaanotto > Myöhempi vastaanotto

Nykypäivänä Humisevaa harjua pidetään yhtenä englantilaisen kirjallisuuden suurista klassikoista. Yleensä myöhemmät kriitikot ovat lisäksi pitäneet sitä Brontën kirjailijasisarusten teoksista parhaana.
Suomennokset

Brontë, Emily: Humiseva harju.  (Wuthering Heights, 1847.)  Suomentanut Martta Räsänen. Porvoo:  WSOY, 1927.
Brontë, Emily: Humiseva harju.  (Wuthering Heights, 1847.)  Suomentanut Helka Varho. Porvoo:  WSOY, 1947.
Brontë, Emily: Humiseva harju.  (Wuthering Heights, 1847.)  Suomentanut Kaarina Ruohtula. 9. painos (1. painos 1976). Hämeenlinna:  Karisto, 2012.  ISBN 978-951-23-5557-0
Brontë, Emily: Humiseva harju.  (Wuthering Heights, 1847.)  Suomentanut Eila Pennanen. Uusi painos (1. painos 1991). Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31679-2
Brontë, Emily: Humiseva harju.  (Wuthering Heights, 1847.)  Suomentanut ja saatesanan kirjoittanut Juhani Lindholm. Helsingissä:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-20638-9
Kirjallisuutta

Mitchell, Juliet: Humiseva harju: Romantiikkaa ja rationaalisuutta. Teoksessa Naisvallankumous. Esseitä feminismistä, kirjallisuudesta ja psykoanalyysistä.  (Women: The Longest Revolution. Essays on Feminism, Literature and Psychoanalysis, 1966.)  Suomentanut Paula Karlsson. Helsingissä:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08423-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Humiseva harju Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattava Wuthering Heights Projekti Gutenbergissä (englanniksi)
Vapaasti ladattava Humiseva harju Projekti Lönnrotissa (suom. Martta Räsänen)
Humisevaa harjua käsittelevät sivut. Spark Notes (englanniksi)
Eric McMillan: The devil’s appeal. (englanniksi)
Kaakinen, Kaisa: Hyvän ja pahan monet äänet. Kiiltomato.net 9.8.2006.
Emily Brontë.
Laurence Olivier on näytellyt Heathcliffia.
Esimerkiksi Merle Oberon on näytellyt Catherinea.
Yorkshiren nummia kuvataan Emily Brontën romaanissa.
Brontën kirjailijasisaret Branwell-veljen maalaamina. Vasemmalta oikealle: Anne, Emily ja Charlotte.
ABO-veriryhmäjärjestelmä

ABO-veriryhmäjärjestelmä on ihmisen veriryhmän luokittelujärjestelmä.
A-veriryhmän henkilöiden punasolujen pinnalla on antigeeni A:ta, ja heidän veressään on antigeeni B:n vasta-aineita.
B-veriryhmän henkilöiden punasolujen pinnalla on antigeeni B:tä, ja heidän veressään on antigeeni A:n vasta-ainetta.
AB-veriryhmän henkilöiden punasolujen pinnalla on sekä antigeeni A:ta että B:tä eikä heillä ole veressään vasta-ainetta kummallekaan.
O-veriryhmän henkilöiden punasolujen pinnalla ei ole kumpaakaan antigeeniä, mutta heidän veressään on vasta-ainetta molemmille antigeeneille.
Yleisyys

O-veriryhmä on maailmassa yleisin veriryhmä, vaikka esimerkiksi Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa A on yleisin. A on yleisempi kuin B, ja koska AB-veriryhmään tarvitaan molempia antigeeneja koodaavat geenit, AB on harvinaisin.
| Veriryhmä | Yleisyys maailmassa (%) | Yleisyys  Suomessa (%) | Yleisyys  Suomessa (%) |
| --- | --- | --- | --- |
| O | 45 | 33 | 33 |
| O | 45 | 28 (Rh+) | 5 (Rh−) |
| A | 40 | 42 | 42 |
| A | 40 | 37 (Rh+) | 5 (Rh−) |
| B | 11 | 17 | 17 |
| B | 11 | 15 (Rh+) | 2 (Rh−) |
| AB | 4 | 8 | 8 |
| AB | 4 | 7 (Rh+) | 1 (Rh−) |
Periytyminen

ABO-veriryhmä riippuu yhdestä geenistä, joka sijaitsee yhdeksännessä kromosomissa. Tästä geenistä esiintyy kolme alleelia, joista käytetään myös merkintöjä O, A ja B. Näistä O on väistyvä, molemmat muut dominoivia. Jokainen lapsi perii tästä geenistä molemmilta vanhemmiltaan jonkin alleelin. Jos hän perii molemmilta vanhemmiltaan alleelin O, veriryhmäksi tulee O. Jos hän perii toiselta vanhemmaltaan alleelin A, toiselta alleelin B, veriryhmäksi tulee AB. Muussa tapauksessa jos hän perii ainakin jommaltakummalta vanhemmaltaan alleelin A, veriryhmäksi tulee A, ja vastaavasti jos hän perii ainakin jommaltakummalta vanhemmaltaan alleelin B, veriryhmäksi tulee B. Täten geenien alleelien eri yhdistelmät eli genotyypit vastaavat seuraavia veriryhmiä, fenotyyppejä:
| Fenotyyppi | Genotyyppi |
| --- | --- |
A: AA tai AO
B: BB tai BO
AB
O: OO
Tästä seuraa myös, että kun vanhemmilla on tietyt veriryhmät, lapsilla mahdolliset veriryhmät ovat seuraavat:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
Veriryhmien periytyminen
| Isä/äiti | O | A | B | AB |
| O | O | O, A | O, B | A, B |
| A | O, A | O, A | O, A, B, AB | A, B, AB |
| B | O, B | O, A, B, AB | O, B | A, B, AB |
| AB | A, B | A, B, AB | A, B, AB | A, B, AB |
Veriryhmiä onkin käytetty lapsen isyyden selvittämiseen. Niiden avulla ei kuitenkaan voida varmuudella todistaa ketään lapsen isäksi, mutta useissa tapauksissa voidaan todistaa, että joku tietty mies ainakaan ei ole lapsen isä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta ABO-veriryhmäjärjestelmä Wikimedia Commonsissa
La Trinité-sur-Mer

| La Trinité-sur-Mer (An Drinded-Karnag) |
| --- | --- |
 La Trinité-sur-Mer
 vaakuna
 La Trinité-sur-Mer
 Koordinaatit: 47°35′10″N, 3°01′42″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bretagne
Departementti:  Morbihan
Arrondissementti:  Lorient
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  6,2 km²
Väkiluku (2018):  1 612 
 – Väestötiheys:  260 as./km²
Kunnan numero:  56258
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
La Trinité-sur-Mer (bretoniksi An Drinded-Karnag) on kunta läntisessä Ranskassa Morbihanin departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Quiberoninlahden rannalla, noin 49 kilometriä Lorientin kaupungista kaakkoon.
Huvivenesatama
La Trinité-sur-Merin asukkaat ovat saaneet aina elantonsa merestä. Ensimmäiset jäljet kylästä ja sen satamasta ovat peräisin 1200-luvulta. Kaupunki menestyi merikaupan ansiosta aina vuoteen 1931 saakka, jolloin hallituksen toimenpiteet lopettivat kaupankäynnin. Tämän jälkeen painopiste siirtyi kalastukseen. Kaupungissa oli parhaimmillaan jopa 300 kalastusalusta. 1960- ja 1970-luvuilta lähtien huviveneily lisääntyi ja kalastus väheni, jolloin kaupungin satamasta kehittyi huvivenesatama. Nykyään La Trinité-sur-Merin satamaan mahtuu yli 2000 huvivenettä, ja se on useiden suurten kilpapurjeveneiden kotisatama.
Kaupungin edustalla on myös kasvatettu ostereita 1700-luvulta lähtien. Vuonna 1922 viljelmiin iski osteritauti, joka oli lopettaa koko alan. Nykyään osterinviljely on taas kukoistavaa. 1700-luvulla alkoi myös suolantuotanto suolamarskilla olevilla altailla. Suolantuotanto kuitenkin loppui 1960-luvulla. Alueen kunnostaminen alkoi vuonna 2010, ja ensimmäinen suolankorjuu tapahtui vuonna 2013. Suolamarski on myös monipuolinen luontoympäristö eläimineen ja kasveineen.
Kaupungin maamerkkejä on Crac’hjoen ylittävä silta Pont de Kerisper. Silta oli ensimmäinen Gustave Eiffelin suunnittelema silta, joka valmistui vuonna 1901. Saksalaiset sotilaat tuhosivat sillan 8. elokuuta 1944. Tämän jälkeen aloitettiin lauttayhteys joen yli vuonna 1945, kunnes uusi nykyinen silta valmistui vuonna 1958.
Tunnettuja kuntalaisia

Alain Barrière (1935–2019), ranskalainen laulaja
Jean-Marie Le Pen (1928–2025), ranskalainen poliitikko
Alkuperäinen Pont de Kerisper.
Uusi Pont de Kerisper.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Trinité-sur-Mer Wikimedia Commonsissa
Acanthocalycium

| Acanthocalycium |
| --- | --- |
 Acanthocalycium klimpelianum
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Suku::  Acanthocalycium  Backeb.
Katso myös
   Acanthocalycium Wikispeciesissä   Acanthocalycium Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Acanthocalycium on kaktuskasvisuku, johon kuuluu kolme Argentiinassa kasvavaa lajia. Ne ovat pallomaisia - hieman pitkänomaisia muodoltaan.
Tuntomerkit

Acanthocalycium-kaktukset kasvavat tavallisesti yksittäin ja ovat väriltään vaaleasta tumman vihreään. Kasvin kärki on painanteinen. Halkaisijaltaan lajit ovat 10-15 senttimetriä. Harjuja varressa on 16-20, ja ne ovat teräviä ja hieman kyhmyisiä. Areolit eli kääpiöversot sijaitsevat 1-2 cm:n välein ja ovat tavallisesti kellertävän ruskeita. Kussakin niistä on 10-20 piikkiä, jotka vaihtelevat muodoltaan; ne ovat suoria, neulamaisia tai äimämäisiä. Piikit ovat myös taipuisia, kellertäviä - ruskeita, tummakärkisiä, kärjet harmaantuvat ikääntyessään.
Kukat sijaitsevat lähellä kasvin kärkeä ja ovat pystyasentoisia. Ne ovat avoinna päiväsaikaan. Muodoltaan ne ovat suppilomaisia tai kellomaisia, väriltään vaaleanpunaisia tai valkoisia, pituudeltaan ja halkaisijaltaan enintään 4 senttimetriä. Kukkaperä ja pohjusmalja ovat villamaisten suomujen peittämät; suomujen kärjet piikkimäisiä. Hedelmä on pallomainen, pystysuunnassa avautuva, kova, halkaisijaltaan jopa 1 cm, ja siinä on pysyviä suomuja. Siemenet ovat ruskeita - mustia, soikeita, nystypintaisia, ja niissä on pieni syvennys (hilum eli siemenaiheen varren entinen kiinnittymiskohta).
Lajit

Luettelon lähde: Anderson 2001, s. 105-106.
Acanthocalycium ferrari
Acanthocalycium klimpelianum
Acanthocalycium spiniflorum
Antti Sumiala

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 20. helmikuuta 1974 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Pori, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 186 cm
Junioriseurat
1985–1990: PPT
1990–1991: RSC Anderlecht
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1989–1991 | PPT | 28 | (7) |
| 1992 | Ikast fS | – | (6) |
| 1993 | Jazz | 29 | (20) |
| 1993–1994 | KSC Lokeren | 24 | (14) |
| 1994 | Ikast fS | 14 | (4) |
| 1994–1995 | FC Emmen | 17 | (9) |
| 1995–1997 | NEC Nijmegen | 66 | (17) |
| 1997–1999 | FC Twente | 32 | (6) |
| 1999–2000 | Jokerit | 44 | (16) |
| 2001 | SSV Reutlingen 05 | 13 | (2) |
| 2001 | Jazz | 14 | (8) |
| 2002 | Yimpaş Yozgatspor | 15 | (6) |
| 2002–2003 | IFK Norrköping | 33 | (21) |
| 2004 | Akçaabat Sebatspor | 15 | (1) |
| 2004–2005 | FC Vaduz | 27 | (9) |
| 2005 | Kansas City Wizards | 2 | (0) |
| 2006–2010 | PoPa | 99 | (54) |
| 2010 | MuSa | 1 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 473 | (194) |
Maajoukkue
| 1989 | Suomi U15 | 14 | (5) |
| 1990 | Suomi U16 | 2 | (0) |
| 1990 | Suomi U17 | 4 | (0) |
| 1991–1992 | Suomi U18 | 9 | (2) |
| 1991–1995 | Suomi U21 | 14 | (7) |
| 1992–2004 | Suomi | 38 | (9) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Antti Markus Sumiala (s. 20. helmikuuta 1974 Pori) on suomalainen jalkapalloilija, joka oli pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti urallaan useita seuroja Suomessa ja ulkomailla. Sumiala pelasi myös 38 ottelua Suomen jalkapallomaajoukkueessa.
Pelaajaura

Sumiala on Porin Pallo-Tovereiden kasvatti. Hän lähti 15-vuotiaana Belgiaan RSC Anderlechtin junioreihin, josta hän kuitenkin palasi pian Suomeen. Vuonna 1993 hän voitti Suomen mestaruuden ja Veikkausliigan maalikuninkuuden FC Jazzin riveissä. Vielä samana syksynä Sumiala siirtyi Belgian kakkosliigan Lokereniin. Tämän jälkeen hän pelasi Tanskan kakkossarjatasolla Ikastissa ja siirtyi sieltä Hollantiin, pelaten ensin kakkossarjatasolla BV Emmenissä ja sen jälkeen pääsarjatasolla NEC Nijmegenissä ja FC Twentessä.
Twentessä Sumiala kuitenkin joutui ongelmiin valmentajan kanssa ja palasi kesällä 1999 Suomeen FC Jokereihin. Jokereissa hän voitti Suomen Cupin vuonna 1999 ja saavutti hopeaa kauden 2000 Veikkausliigassa. Tuon kauden jälkeen hän käväisi Saksan 2. Bundesliigan Reutlingenissa. Saksan kauden jälkeen Sumiala palasi taas Veikkausliigaan auttamaan putoamistaistelussa ollutta FC Jazzia kuiville.
Tämän jälkeen Sumiala jatkoi ulkomailla kiertämistä. Ensin hän pelasi Turkissa Yozgatsporissa, ja vuosina 2002 ja 2003 Ruotsissa IFK Norrköpingissä, jossa hän ensimmäisenä kautenaan teki 11 maalia 12 ottelussa. Norrköpingistä Sumiala siirtyi taas Turkkiin Sebatsporiin ja sieltä Sveitsin sarjoissa pelaavaan liechtensteinilaiseen FC Vaduziin. Vaduzista Sumiala jatkoi Yhdysvaltojen MLS-liigan Kansas City Wizardsiin. Hän pelasi siellä kuitenkin vain kaksi ottelua. Kaudeksi 2006 Sumiala siirtyi Kakkosen FC PoPaan, jossa hän pelasi vuoteen 2010.
Rahanpesutuomio

Sumiala oli FC PoPan pääomistaja ja urheilutoimenjohtaja. Seuran taustayhtiö asetettiin konkurssiin helmikuussa 2012 ja Satakunnan käräjäoikeus tuomitsi Sumialan kesäkuussa 2012 ehdolliseen vankeusrangaistukseen tuottamuksellisesta rahanpesusta. PoPa oli ottanut vastaan 52 000 euroa Wilson Raj Perumalin edustamalta Exclusive Sports Limited Ltd:ltä. Sumiala valitti käräjäoikeuden ratkaisusta hovioikeuteen, joka lievensi tuomion huhtikuussa 2015 päiväsakoiksi.
Saavutukset

Suomen mestaruus 1993
Veikkausliigan maalikuningas 1993
Suomen Cup 1999
Aiheesta muualla

pelaajakortti (Arkistoitu – Internet Archive) PoPa
Sumialan haastattelu Tipserissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Antti Sumiala UrheiluPorissa
Veikkausliigan paras maalintekijä
1990: Tarkkio & Czakon • 1991: Tarkkio • 1992: Luiz Antônio & Lius • 1993: Sumiala • 1994: Dionísio • 1995: Popovitš • 1996: Luiz Antônio • 1997: Rafael • 1998: Hiukka • 1999: Popovitš • 2000: Kuqi • 2001: Roiha • 2002: Kottila • 2003: Puhakainen • 2004: Pohja • 2005: Mäkelä • 2006: Vuorinen • 2007: Rafael • 2008: Kokko & Myntti • 2009: Vuorinen • 2010: Mäkelä • 2011: Furuholm • 2012: Sirbiladze • 2013: Väyrynen • 2014: Emet & Solignac • 2015: Kokko • 2016: Riski • 2017: Kangaskolkka • 2018: Klauss • 2019: Valenčič • 2020: Riski • 2021: Källman & Tuco • 2022: Erwin • 2023: Radulović
Jouko Aaltonen

| Jouko Aaltonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. toukokuuta 1956 (ikä 68) Turku
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja elokuvatuottaja
Ohjaaja
Palkinnot
 Elokuvataiteen valtionpalkinto (1987)  Parhaan dokumentin Jussi (2007) Kenen joukoissa seisot 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jouko Juhani Aaltonen (s. 25. toukokuuta 1956 Turku) on suomalainen dokumenttielokuvien ohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja.
Elämä

Aaltonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1975 ja opiskeli yhteiskuntatieteitä Turun yliopistossa vuosina 1975–1976. Vuonna 1984 hän valmistui ohjaajaksi Taideteollisen korkeakoulun elokuva- ja tv-työn linjalta. Hän väitteli taiteiden tohtoriksi Taideteollisesta korkeakoulusta elokuva- ja lavastustaiteen osastolta vuonna 2006.
Vuosina 1977–1991 Aaltonen työskenteli freelancetuotantopäällikkönä ja -apulaisohjaajana pitkissä elokuvissa. Vuosina 1984–1987 hän toimi Valtionhallinnon kehittämiskeskuksen av-alan erikoissuunnittelijana. Vuodesta 1990 Aaltonen on ollut Illume Oy:n ohjaaja-tuottaja.
Urallaan Aaltonen on ohjannut toistakymmentä dokumenttielokuvaa, tuottanut noin 50 muiden ohjaamaa elokuvaa sekä käsikirjoittanut ja leikannut elokuvia. Hänen elokuvistaan ovat kotimaassa ja kansainvälisesti palkittuja muun muassa Kusum (2000) ja Kenen joukoissa seisot (2006). Aaltonen on myös opettanut yliopistoissa ja ammattikorkeakouluissa ja kirjoittanut oppikirjan dokumenttielokuvien teosta. Vuodesta 2011 Aaltonen on toiminut tutkijana Aalto-yliopistossa.
Aaltonen on ollut DocPoint-festivaalin hallituksen puheenjohtaja. Vuosina 2013–2014 hän toimi valtion elokuvataidetoimikunnan puheenjohtajanaja valtion audiovisuaalisen taidetoimikunnan puheenjohtajana 2015–2016.
Jouko Aaltosen isä oli professori Esko Aaltonen.