stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liukumoduuli
Metallien liukumoduulit

Useimpien metallien liukumoduuli on suuruudeltaan noin 0,4 kertaa metallin kimmomoduuli.  Metallien liukumoduulien on havaittu yleensä pienenevän lämpötilan kohotessa. Suuren paineen alaisena liukumoduuli näyttää lisäksi kasvavan paineen kasvavansa. Eri metallien liukumoduulien on lisäksi havaittu korreloivan niiden sulamispisteiden ja vakanssinmuodostusenergioiden kanssa.
On kehitetty useita malleja, joilla voidaan ennustaa metallien ja mahdollisesti metalliseostenkin liukumoduulit ja niiden riippuvuus lämpötilasta ja paineesta. Sellaisia ovat esimerkiksi:
MTS-liukumoduulimalli, jonka kehitti Y. Varshni vuonna 1970 ja jota käytetään yhdessä plastisia virtauksia koskevan mekaanisen kynnysjännitysmallin (engl. Mechanical Threshold Stress, MTS) kanssa.
Steinbergin-Cochranin-Guinanin (SCG) liukumoduulimalli, jota käytetään yhdessä Steinbergin-Cochranin-Guinanin-Lundin virtajännitysmallin kanssa.
Nadalin ja LePoacin (NP) liukumoduulimalli, joka käyttää Frederick Lindmannin teoriaa liukumoduulin lämpötilariippuvuuden ja CSG-mallia sen paineriippuvuuden määrittämiseksi.
Metallien liukumoduulit > MTS-malli

MTS-liukumoduulimallin mukaan materiaalin liukumoduuli lämpötilassa T on
missä  \mu _{0} on sen liukumoduuli absoluutisessa nollapisteessä ( T=0K), ja  D ja  T_{0} ovat kullekin materiaalille ominaisia vakioita.
Metallien liukumoduulit > SCG-malli

Steinbergin-Cocranin-Guinanin (SCG) mallin mukaan materiaalin liukumoduuli riippuu myös paineesta ja on
missä, μ0 on sen liukumoduuli 300 kelvinin lämpötilassa paineen ollessa nolla ja kun sen tiheys on normaalin suuruinen eli η = 1.
Metallien liukumoduulit > NP-malli

Nadalin-LE Poacin (NP) liukumoduulimalli on kehitetty SCG-mallista. SCG-mallissa käytetty liukumoduulin empiirinen lämpötilariippuvuus on korvattu yhtälöllä, joka perustuu Lindemannin sulamisteoriaan. NP-mallin mukaan materiaalin liukumoduuli on:
missä
missä μ0 on liukumoduuli absoluuttisessa nollapisteessä ja valitussa paineessa, ζ on materiaalista riippuva parametri, m atomimassa ja f Lindemannin vakio.
Liukurelaksaatiomoduuli

Liukurelaksaatiomoduuli  G(t) on liukumoduulin ajasta riippuva yleistys:
Kuparin liukumoduuli lämpötilan funktiona. Kokeelliset mittaustulokset esitetty värillisillä merkeillä.
Käännös suomeksi
Tukholman vapaasatama

Vapaasatama Kaknäsin tornista kuvattuna: punainen rakennus keskellä on makasiini 1, sen oikealla puolella ovat makasiinit 2 ja 3, ja niiden alla on Banan-Kompanietin valkoinen rakennus. Kuvan alalaidassa erottuu Fordin talon katto.
Tukholman vapaasatama (ruots. Stockholms frihamn, lyhyemmin Vapaasatama, Frihamnen) on Itämeren satama Koillis-Tukholmassa. Sen omistaa Tukholman satamat -konserni. Vapaasatama-alue rajoittuu etelässä Lindarängen-niittyyn, idässä Louddenin öljyvarikkoon ja Pikku-Värtanin lahteen, pohjoisessa Värtan satamaan ja idässä Tegeluddsvägeniin.
Vapaasatama avattiin keskeneräisenä vuonna 1919, ja sen rakennustöitä jatkettiin aina 1970-luvulle saakka, jolloin konttisatama oli valmis. 1990-luvun puolivälissä vapaasataman asema menetti merkityksensä.
Vapaasatamaterminaali (ruots. Frihamnsterminalen) avattiin vuonna 1990 silloin nimellä Tallinnan terminaali (ruots. Tallinnterminalen). Vuodesta 2009 lähtien sieltä on liikennöity vain Pietariin, kun Tallinkin liikenne Tallinnaan ja Riikaan siirtyi käyttämään uutta Värtan satamaa. Vuonna 2009 avattiin uusi terminaali kansainvälisille risteilyaluksille, jotka vaihtavat matkustajia Tukholmassa. Tulevaisuudessa vain lautta- ja risteilyliikenne jää Vapaasatamaan. Koko alue on luokiteltu valtakunnallisesti merkittäväksi merenkulun alueeksi.
Historia > 1900–1945

Aina 1900-luvun alkuun asti Skeppsbron ja Stadsgårdshamnen olivat Tukholman tärkeimmät satamat. Tukholman satamahallitus perustettiin vuonna 1909 vastaamaan sataman toiminnasta ja investoinneista. Hallitus päätti laajentaa olemassa olevia satamia ja rakentaa uusia. Stadsgårdshamnenin laajennus itään valmistui vuonna 1916. Hammarbyn satama rakennettiin, kun Hammarbyn järven pintaa laskettiin ja Hammarbyledenin kanava avattiin vuonna 1926.
Jo vuonna 1907 valtioneuvosto antoi mahdollisuuden perustaa vapaasatamia, joissa tavarat voitaisiin tuoda ja varastoida ilman tulliselvitystä. Tullilainsäädännöllisesti aluetta pidetään kansainvälisenä alueena, ja tulliselvitys vaaditaan vain, kun tavarat viedään pois satama-alueelta  maihin. Satamahallitus oli kuitenkin epäileväinen ja alkoi vastustaa vapaasatamasuunnitelmia, tosin vasta vuonna 1915. Sen sijaan se kannatti vapaasataman perustamista Hammarbyhyn.
Useiden selvitysten jälkeen Tukholman kaupunginvaltuusto päätti vuonna 1917 rakentaa vapaasataman Pikku-Värtanille, ja kahden vuoden rakennustöiden jälkeen Kustaa V pääsi avaamaan Ruotsin ensimmäisen, vielä keskeneräisen vapaasataman. Kustaa VI Aadolf vihki kaksi vuotta myöhemmin 31. elokuuta 1922 käyttöön Göteborgin vapaasataman.
Vuonna 1925 Vapaasataman toiminta siirtyi uuteen, kaupungin omistamaan yhtiöön AB Stockholms Frihamniin, jonka jälkeen satama-alue valmistui vuonna 1926. Betonisille laitureille asennettiin raiteilla liikkuvat satamanosturit, ja satama-altaat ruopattiin 10 metrin syvyisiksi. Alueelle rakennettiin useita suuria varastorakennuksia. Åke Tengelinin suunnittelemat makasiinit 1, 2 ja 3 on rakennettu vuosina 1918–1926. Kolmi-kuusikerroksiset rakennukset valmistettiin raudoitetusta betonista. Makasiini 1 sai punarappauksen ja makasiinit 2 ja 3 punatiilisen julkisivun. Satamaan rakennettiin myös ratapiha ja yhdysraide Värtaradalle. Lisäksi satamassa oli tiloja satama-, tulli-, posti-, lennätin- ja rautatiehallinnolle.
Vuonna 1921 Vapaasataman eteläpuolelle avattiin Lindarängenin vesilentoasema, ja vuonna 1927 alkoi vielä Louddenin öljysataman rakennustyöt. Vapaasatamaa laajennettiin ja syvennettiin vähitellen. Vuosina 1927–1928 rakennettiin Banan-Kompanietin rakennus, joka sisälsi toimistoja, kypsymishuoneen, varastoja ja pakkaustiloja omalla lastauslaiturilla ja rautatiellä. Laitos oli aikansa nykyaikaisin Euroopassa. Rakennus on 1990-luvun puolivälissä tehdyn peruskorjauksen jälkeen vielä 2010-luvullakin samassa käytössä.
Lantmännenin siilotila valmistui kolmosmakasiinin taakse 1930-luvulla. Siiloa laajennettiin myöhemmin, ja se on yhä saman omistajan hallussa ja alkuperäisessä käyttötarkoituksessaan.
Vuonna 1931 Ford rakennutti massiivisen Ford-talon, joka oli arkkitehti Uno Åhrénin suunnittelema funktionaalinen lasin ja teräksen hallitsema rakennus. Siinä toimi Ford-autojen kokoonpanotehdas, varaosavarasto, näyttelyhalli ja toimisto. Toisen maailmansodan jälkeen lisättiin tehtaan ja autojen tuotantoa liukuhihnaperiaatteen mukaisesti tuontirajoitusten kiertämiseksi. 2010-luvulla rakennus on vuokrattu OMX-pörssiyhtiölle.
Historia > Historiallisia kuvia

Rakennustyöt käynnissä vuonna 1922, keskellä kuvaa Vapaasataman torni
Vapaasatama vuonna 1930 ennen Lindarängsvikenin maatäyttöä
Ford-talon autohalli 1930-luvulla
Vapaasatama, aluksia ja nosturit 9. lokakuuta 1945
Historia > 1945–

Vapaasatamatoiminta oli huipussaan 1950-luvulla. Siitä tuli valtamerten takaisen sekä Välimeren ja Mustanmeren  tavaraliikenteen tärkein vastaanottopaikka. Siitä tuli merkittävä varastointisatama suurien makasiinien ja monien nosturiensa ansiosta. Lisäksi siellä oli runsaasti kylmä- ja pakastintiloja sekä viljavarastoja.
Vuosina 1962–1967 rakennettiin alueen suurin kuutosmakasiini, joka oli keltainen tiilirakennus Vapaasatamanlaiturin päässä. Se koostui pakastus-, kylmä- ja lämminvarastoista. Makasiini jäi kuitenkin nopeasti vanhanaikaiseksi konttiliikenteen läpimurron vuoksi. Lindarängenin lentoliikenne lakkasi vuonna 1952. Lentoasemasta on jäljellä vain vuonna 1931 valmistunut hangaarirakennus ja luistinrata.
Vuonna 1971 Vapaasatamaa laajennettiin etelään täytetylle Lindaränginlahdelle, jonne rakennettiin seiskamakasiini. Siitä lähtien sinne on ohjattu liikenne Itämeren ja Pohjanmeren rannikoilta. Vapaasatamassa on myös Lantmännenin valtava viljasiilo kolmos- ja nelosmakasiinien välissä, josta on tullut alueen tunnettu maamerkki.
Aiemmin sisäänkäyntinä toimineet tullirakennukset ovat osittain säilyneet, mutta ovat aidattuja ja käytöstä poistettuja. Sataman pääsisäänkäynti sijaitsee nykyisin etelämpänä.
Tukholman kaupunginmuseo siirsi keskusvarastonsa vuonna 1979 kahteen kellarikerrokseen, jotka olivat olleet kakkos- ja kolmosmakasiinien kylmätiloja. Museon tarpeisiin muunnettua varastotilaa on noin 8 300 neliömetriä; esimerkiksi tilojen lämpötilaa voidaan säädellä vyöhykkeittäin tarkasti herkkien teosten suojelemiseksi. Myös Tukholman kaupunginarkistolla on lisävarasto kolmosmakasiinissa. Vuodesta 2002 Tukholman huutokauppakamari on toiminut viitosmakasiinissa.
Vuonna 1986 Baltianterminaali avattiin Neuvostoliiton liikenteelle, joka oli alkanut Värtahamnenista vuonna 1984. Vuonna 1990 avattiin silloinen Tallinnanterminaali, nykyinen Vapaasatamanterminaali, josta muun muassa M/S Estonia liikennöi Tallinnaan ennen uppoamistaan 28. syyskuuta 1994. Nykyisin terminaalista liikennöidään Pietariin. 1990-luvun puolivälissä vapaasatamatoiminta lakkasi, koska Ruotsin liityttyä Euroopan unioniin suurin osa Tukholman liikenteestä tuli yhteiseltä vapaakauppa-alueelta.
Vuonna 2009 vihittiin käyttöön uusi risteilijäterminaali. Vuonna 2011 Vapaasatamassa on viisi laituripaikkaa (laiturit 1–5 pohjoisesta etelään), vapaasatamalaituri ja konttiterminaali.
Vuosina 1998–2006 tavaraliikenteen määrä vaihteli 2,6–3,1 miljoonan tonnin ja matkustajien määrä 3–4 miljoonan välillä vuodessa.
Historia > Nykykuvia

Ykkösmakasiini laiturin 1 läheisyydessä
Kakkosmakasiini ja uusi risteilijäterminaali laiturilla 2
Lastauspaikkoja viitosmakasiinissa Tukholman huutokauppakamarin tiloissa
Rahtialuksen kuormaa puretaan laiturilla 3
Populaarikulttuurissa

Stieg Trenter kuvasi Vapaasatamaa romaanissaan Lysande landning (1946):
» Se oli kilparadan tarun loppu. Siellä missä ratasuora aiemmin sijaitsi, kohosivat nyt nosturit, funkiskompleksit ja mahtipontiset makasiinit korkean rauta-aidan ympäröimänä. Se oli Vapaasatama, muutaman neliökilometrin kokoinen kansainvälinen alue, valtio valtion sisällä. Makasiinien ja satamanosturien välistä erottuivat mastot ja viirit, ja kapeat savukaistat nousivat pystysuoraan laivojen savupiippuista sumuista sinistä taivasta vasten. 
» 
(  – Päähenkilö Harry Friberg tutkii Vapaasatamaa vuonna 1946 Lindarängsvägeniltä romaanissa Lysande landing.)
Kehityssuunnitelmat

Vuoden 2010 suunnitelmien mukaan lautta- ja risteilyliikenne jää Frihamneniin, mutta konttiliikenne siirretään Norvikuddeniin Nynäshamnin pohjoispuolelle. Vapautunutta maa-aluetta hyödynnetään asumiseen, toimistoihin ja palveluihin. Vapaasataman kolmoslaiturin pidennyksen on tarkoitus tehostaa risteilyalusten maatoimintoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tukholman vapaasatama Wikimedia Commonsissa
Bilder & media
Stockholmskällan har media angående Stockholms frihamn
Tukholman satamat (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Stockholms frihamn
Kustaa V vihkimässä Vapaasataman ensimmäistä vaihetta käyttöön vuonna 1919
Sataman henkilökunta vuonna 1922
Tullitarkastus maahantulon ja -poistumisen yhteydessä vuonna 1958
Ahtaajia töissään vuonna 1965
Käännös suomeksi
Vuoden 1900 kesäolympialaisten mitalitaulukko

Vuoden 1900 kesäolympialaisissa menestynein maa oli isäntämaa Ranska. KOK ei julkaise virallisia olympiamitalitaulukoita, vaan virallisia ovat ainoastaan kilpailujen tulokset, joiden mukaan eri maiden saavuttamat mitalit on laskettu. Eri lähteiden välillä on mitalitaulukoissa poikkeamaa laskutavasta riippuen.
Mitalitaulukko

| Vuoden 1900 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Sija | Vuoden 1900 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Maa | Vuoden 1900 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Kultaa | Vuoden 1900 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Hopeaa | Vuoden 1900 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Pronssia | Vuoden 1900 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Ranska | 25 | 41 | 34 | 100 |
| 2 |  Yhdysvallat | 19 | 14 | 14 | 47 |
| 3 |  Iso-Britannia | 15 | 6 | 9 | 30 |
| 4 |  Sekajoukkue | 6 | 3 | 3 | 12 |
| 5 |  Sveitsi | 6 | 2 | 1 | 9 |
| 6 |  Belgia | 5 | 5 | 5 | 15 |
| 7 |  Saksa | 4 | 2 | 2 | 8 |
| 8 |  Italia | 2 | 1 | 0 | 3 |
| 9 |  Australia | 2 | 0 | 3 | 5 |
| 10 |  Tanska | 1 | 3 | 2 | 6 |
| 10 |  Unkari | 1 | 3 | 2 | 6 |
| 12 |  Kuuba | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 13 |  Kanada | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 14 |  Espanja | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 14 |  Luxemburg | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 16 |  Itävalta | 0 | 3 | 3 | 6 |
| 17 |  Norja | 0 | 2 | 3 | 5 |
| 18 |  Intia | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 19 |  Alankomaat | 0 | 1 | 3 | 4 |
| 20 |  Böömi | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 21 |  Meksiko | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 21 |  Ruotsi | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Yhteensä | Yhteensä | 90 | 90 | 88 | 268 |
Lähde: Paris 1900 olympic.it. Viitattu 16.1.2016. (englanniksi)
Soča

| Soča |
| --- | --- |

Alkulähde:  Juliset Alpit, Triglavin länsipuoli
Laskupaikka:  Adrianmeri, lähellä Monfalconea
Maat:   Slovenia  Italia
Pituus:  138 km
Alkulähteen korkeus:  876 m
Virtaama:  172 m³/s
Valuma-alue:  3 400 km² *Italia: 1 150 km² *Slovenia: 2 250 km²
Soča (sloveeniksi) tai Isonzo (italiaksi) on Sloveniasta alkava joki, joka laskee Adrianmereen Italiassa lähellä Monfalconen kaupunkia. Joen pituus on 138 kilometriä, mistä Slovenian osuus on 96 ja Italian 43 kilometriä. Sočan alkulähde on Trentan laakso Triglavin länsipuolella 876 metrin korkeudessa. Joen nykyinen reitti muodostui 500-luvun lopulla tapahtuneen maanvyörymän jälkeen, ja sen valuma-alue on 3 400 neliökilometrin laajuinen.
Sočan varrella käytiin ensimmäisessä maailmansodassa Isonzon taistelut, joissa kuoli yli 300 000 sotilasta. Nykyään joki on tunnettu matkailukohde; Sočaa ja sen sivujokea Koritnicaa pitkin kulkee noin 50 kilometriä melontareittejä.
Reitti ja valuma-alue

Sočan alkulähde on Šnitavuoren juurella Trentan laaksossa Julisilla Alpeilla. Lähteeltä lähtevää puroa on kuvattu Julisten Alppien kauneimmaksi puroksi. Sen varrella kasvaa monia vuoristokasveja, ja siellä esiintyy perhosista muun muassa harvinainen alppilaji Erebia styx ja uhanalainen isoapollo. Lähteen vesi on juotavaa.
Sočan pituus on 138 kilometriä. Siitä 96 kilometri on Slovenian ja 43 kilometriä Italian puolella. Joen alkulähde sijaitsee 876 metrin korkeudessa. Ylittäessään rajan Soča on 56 metriä merenpinnan yläpuolella. Joki siis laskee 820 metriä 96 kilometrin matkalla ja yhteensä 876 metriä 138 kilometrin matkalla.
Sočan yläjuoksu virtaa Julisten Alppien itäosissa. Etelään päin virtaessaan Soča jatkaa lähinnä kalkkikivestä ja flyssistä muodostuneen Alppien esivuoriston ja edelleen kalkkivisen Krasin ylätasangon halki. Noin 28 kilometriä ennen joen suuta alkaa rannikkotasanko. Soča laskee Adrianmeren pohjoisimpaan osaan, ja sen suun ympärillä on rannikkokosteikkoja.
Sočan reitin varrella sijaitsevat Bovecin, Kobaridin, Tolminin, Kanal ob Sočin, Nova Gorican ja Gorizian kaupungit. Sočan valuma-alue on 3 400 neliökilometrin laajuinen, ja sen tärkeimmät sivujoet ovat Koritnica, Tolminka, Idrijca ja Vipava Sloveniassa sekä Torre Italiassa.
Nimi

Joesta käytettiin antiikin aikana nimiä Aesontius, Sontius ja Isontius. Sloveeninkielinen nimi Soča on lainattu latinalaisesta tai romaanisesta sanasta Sontius, jonka alkuperäinen muoto on luultavasti Aisontia. Sen taustalla on joko indoeurooppalaisen kantakielen Hei̯s, joka tarkoittaa nopeasti virtaavaa jokea, tai esiromaaninen ai̯s-, joka tarkoittaa vettä ja jokea.
Luonto > Kalat

Soča tunnetaan Salmo marmoratus -lohikalasta, joka on mitokondrioiden dna:n perusteella yhdistetty viiteen eri taimenlajiin. Sitä on istutettu muihin Slovenian jokiin tavoitteena kasvattaa tavallisten taimenten kokoa. Kanta oli runsas vielä ensimmäisen maailmansodan jälkeen, mutta istutukset ovat heikentäneet sitä. Lajista on tullut uhanalainen, ja sen suurin uhka on hybridisaatio tavallisten taimenten kanssa. Istutuksia tehtiin ensi kerran jo vuonna 1906, mutta huippunsa ne saavuttivat Jugoslavian aikana. 1980-luvun lopulla Adrianmereen laskevissa joissa oli runsaasti taimenia ja hybridejä. Poikkeuksena oli kahdeksan pientä Salmo marmoratus -kantaa, jotka olivat nousseet korkealle Soča- ja Idrijcajoissa. 2000-luvulla lajin kantaa on yritetty kasvattaa.
Sočassa elää muitakin kalalajeja, kuten särkikaloista esimerkiksi turpa, mutu ja muutamat suutarilajit sekä lohikaloista harjus ja kirjolohi. Lisäksi ravut ovat yleisiä. Perhokalastus on Sočan ainoa sallittu kalastusmuoto.
Luonto > Elinympäristö

Brittiläinen tutkijaryhmä selvitti Slovenian jokien tilaa tutkimuksessa vuonna 2005. Soča jaettiin tutkimuksessa kolmeen osaan: Sočan alkulähteeseen (todellisuudessa sijainti oli 6 kilometriä alkulähteestä Julisilla Alpeilla, tunnus SLOV-3), sekä kahteen eri osioon alempana joessa (32 kilometriä alkulähteestä, mutta yhtä korkealla merenpinnan yläpuolella, tunnukset SLOV-4 ja SLOV-5). Raportin mukaan ihmisen tekemät muutokset eivät uhkaa joen tarjoamaa elinympäristöä. Ulkonäöllisesti muutokset eivät ole merkittäviä, mutta ovat kuitenkin nähtävissä. SLOV-3:ssa laskettiin neljä elinympäristön muutosta, kun taas SLOV-4:n ja SLOV-5:n alueilla niitä oli vain yksi.selvennä
Mostnicesta, Sočasta ja Izicasta löytyi Cinclidotus aquaticus -nimistä sammalta, joka on luonteenomaista Alpeilla. SLOV-3-alueella puusto oli jakautunut mänty- ja lehtimetsiin. Alueella oli tavattavissa harvemmin suurkasveja kuin Bistricassa ja Pisnicassa. Alueen yleisimmät lehtisammaleet olivat Rhynchostegium riparioides ja Brachythecium rivulare. Cinclidotus aquaticus -laji oli yleinen alueella. SLOV-4- ja SLOV-5-alueilla tutkijoiden silmään pistivät useat vedessä olleet puunrungot, mutta ne ovat helposti kierrettävissä esimerkiksi kanooteilla kulkiessa. Suurkasvit tuntuivat puuttuvan alueelta, mutta rannoilla oli sen sijaan paljon mukula- ja pikkukiviä. Fontinalis antipyretica oli alueen hallitseva lehtisammal, ja myös leinikkejä ja rentukoita esiintyi.
Luonto > Veden laatu

Sočan veden laatu on hyvä, ja Sloveniassa viisi karstiylängön kuntaa ja kolme rannikkokuntaa ottaa joesta juomavetensä. Vuosina 2007–2013 oli käynnissä laaja kansainvälinen GEP-projekti, jossa Slovenian ja Italian viranomaiset sekä yliopistot tutkivat joen saastumisuhkia sekä mahdollisuuksia veden juomakäyttöön.
SLOV-3-, SLOV-4- ja SLOV-5-alueiden veden happamuudeksi on mitattu pH 6,7, eli vesi oli lievästi hapanta. Sočan lähteestä mitattu arvo oli pH 7,5, eli vesi oli lievästi emäksistä. Näytteissä ei ollut lainkaan nitraattia. Sähkönjohtokyky oli korkein lähteessä (275 µS m−1), SLOV-3-alueella se oli 192 µS m−1 ja SLOV-4- ja SLOV-5-alueilla 224 µS m−1.selvennä
Luonto > Joen reitin muutokset

Joen reitti on muuttunut paljon viimeisten 2 000 vuoden aikana. Antiikin kreikkalaisen maantieteilijä Strabonin mukaan Aisontios (lat. Aesontius) -niminen joki virtasi Aquileian ohi Adrianmereen. Tämä vastaa nykyistä Sočan sivujoen Torren ja tämän sivujoen Natisonen jokisysteemiä. Vuonna 585 maanvyörymä katkaisi Natisonen yläjuoksun, jolloin joki muutti äkillisesti reittiään ja yhtyi Bontiusjokeen, mikä tukki Bontiusjoen alkuperäisen, maanalaisen lasku-uoman Timavoon, ja näin uusi joki alkoi jälleen virrata samassa uomassa kuin Natisonen alajuoksu. Seuraavien vuosikymmenien ajan tämän uuden joen, Sočan, jokisuu siirtyi vähitellen idemmäs ja yhdistyi lopulta pieneen rannikkojokeen, Sdobbaan. Tätä kautta Soča nykyään laskee Adrianmereen. Joen aiempi suu Gradon laguunissa jäi erilliseksi rannikkopuroksi.
Energiantuotanto

Sočassa toimii yhteensä viisi vesivoimalaa ja pumppuvoimalaitos. Ensimmäinen vesivoimala, Doblar 1, avattiin vuonna 1939 ja toinen, Plave 1, vuonna 1940. Vuonna 2002 rakennetut Plave 2 ja Doblar 2 voimalat olivat Slovenian historian suurin panostus uusiutuviin energialähteisiin. Viides vesivoimala on Solkan. Avče -niminen pumppuvoimalaitos valmistui vuonna 2010.
Soča sodissa

Sočan sivujoen Vipavan lähellä käytiin 5. ja 6. syyskuuta 394 Frigiduksen taistelu. Taistelu käytiin Itä-Rooman keisari Theodosius I:n ja Länsi-Rooman valtakunnan keisarin Eugeniuksen välillä. Theodosiuksen armeija voitti taistelun, ja Itä-Rooma valloitti lopulta Länsi-Rooman valtakunnan. Keisari Eugenius vangittiin ja teloitettiin.
Ensimmäisessä maailmansodassa Soča oli osa Italian rintamaa. Sen luona käydyissä kahdessatoista Isonzojoen taistelussa kaatui yli 300 000 itävaltalaista ja italialaista sotilasta. Taistelut kestivät toukokuusta 1915 marraskuuhun 1917. Joki tulvi niinä vuosina tavallista voimakkaammin toistuvien kaatosateiden vuoksi. Joki oli ennen maailmansotaa Itävalta-Unkarin puolella Italian rajan tuntumassa, mutta sodan jälkeen se jaettiin Jugoslavian ja Italian kesken.
Kulttuuri ja matkailu

Sočaa on markkinoitu sen smaragdinvihreän värin perusteella ”smaragdin kauniina” ja sen on väitetty olevan yksi niistä harvoista joista, jotka säilyttävät tämän värin koko pituudeltaan. Joki on myös innostanut runoilija Simon Gregorčičia kirjoittamaan tunnetuimman runonsa ”Soči” (”Sočaan”), jota pidetään slovenialaisen runouden mestariteoksena.
Sočan varrella sijaitseva Bovec on markkinoinut itseään Slovenian extreme-urheilun pääkaupunkina. Melontaa alettiin harrastaa Bovecissa 1980-luvun puolivälissä. Melonta onkin suosittua Sočan monissa koskissa, ja Sočan melontakausi kestää maaliskuusta lokakuun loppuun. Sočassa ovat harjoitelleet monet olympiamelojat. Sočassa voi harrastaa muutakin vesiurheilua, kuten koskenlaskua. Sočaa ja sen sivujokea Koritnicaa pitkin kulkee yhteensä 50 kilometriä melontakelpoista reittiä, keskittyen joen yläjuoksuun. Sočan koskiluokitus kattaa kaikki tasot (I–V eli helpoista vain kokeneille). Suosituin osuus on kahdeksan kilometriä pitkä Srepenica Trnovo, jonka luokitus on II–III (vaikeahko ja vaikea). Alueella on 14 virallista pistettä, joissa joko noustaan tai poistutaan joesta.selvennä
Alajuoksulla suositumpia harrastuksia ovat uiminen ja perhokalastus.
Euroopan komissio antoi vuonna 2008 Sočalle erinomaisen matkailukohteen European Destinations of Excellence -tunnustuksen, minkä se sai ensimmäisenä kohteena Sloveniassa. Palkinto myönnetään esimerkillisestä matkailuun liittyvästä työstä Euroopan unionin alueella, ja valinta tehdään jokaisessa osallistujamaassa pidettävän kilpailun perusteella. Vuonna 2008 tunnustus annettiin matkailukohteille, jotka ”ovat säilyttäneet perinteensä ja välittäneet ne sukupolvelta toiselle”.
Soča on osa Triglavin kansallispuistoa, joka on ainoa laatuaan Sloveniassa.selvennä Kansallispuistosta kulkee myös vaellusreitti Sočan alkulähteeltä joenvartta pitkin kohti Bovecia. Reitti on kansallispuiston vanhin ja ensimmäinen vaellusreitti. Reitin pituus on 25 kilometriä ja reitillä näkee alueen luonnonkohteita ja kulttuuriperintöä. Socan varrelta löytyy monia merkkejä ensimmäisen maailmansodan taisteluista, muun muassa asemapaikkoja. Kobaridissä on taisteluista kertova museo ja joen läheisyydessä kulkee noin viiden kilometrin pituinen ”Rauhan kävely” niminen reitti. Reitti kulkee Log pod Mangartomista etelään kohti Most na Sočia.
Joen suu on suojeltu alue (ital. Riserva Naturale della Foce dell’Isonzo) ja suosittu turistikohde. Luonnonsuojelualue kattaa 2 400 hehtaaria. Joen suun ekosysteemiä on kuvattu ainutlaatuiseksi ja alueella elääkin lukuisia kasvejaselvennä ja eläimiäselvennä. Alueella arvioidaan olevan noin 300 eri lintulajia. Alueelle on myös tuotu camarguenhevosia ylläpitämään alueen luonnollista ekosysteemiäselvennä.
Sočan ylittävällä sillalla on kuvattu kohtaus vuoden 2008 Disney-elokuvaan Narnian tarinat: Prinssi Kaspian.

Kasvillisuutta Sočan rannoilla.
Soča ja Tolminin kaupunki.
Ranskalaisten rakentama Napoleonin silta Kobaridissä.
Sočan ylittävä silta tuhottu Isonzojoen taisteluissa.
Melontaa Sočassa.