Latinalaisen Amerikan historia
Myöhemmät vaiheet > 2000-luku

Vuosituhannen alussa raaka-aineiden hinnat nousivat maailmanmarkkinoilla. Se toi taloudellista hyötyä Latinalaiselle Amerikalle, mutta ilo jäi lyhytaikaiseksi, kun hinnat myöhemmin tasaantuivat. Vuodesta 2015 alkaen poliittinen valta on jatkuvasti vaihtunut lähes kaikissa alueen maissa.
Intiaanien oikeuksia alettiin tunnustaa esimerkiksi Brasiliassa vasta 2000-luvulla.
Latinalainen Amerikka vapautui sotilashallituksista 1980- ja 1990-lukujen edetessä. Kommunistisissit heikkenivät muun muassa Itä-Euroopan kommunistimaiden romahduksen synnyttämän ideologisen tyhjiön takia. 2000-luvulla on silti esimerkiksi Kolumbiassa nähty kommunistisissien toimivan, ja Meksikossa on ollut raju huumekartellien välinen sota. Vielä 2000-vuosikymmenen alussa noin 50 000 maatyöläistä eli Brasiliassa orjuutta muistuttavissa oloissa. Yhä jatkuvat ongelmat nostivatkin monissa maissa vasemmistopoliitikot näkyvään asemaan 2000-luvulla. Esimerkiksi Venezuelan melko itsevaltainen sosialistijohtaja Hugo Chávez asettui avoimesti vastustamaan Yhdysvaltoja.
Daniel Ortega palasi 16 vuoden tauon jälkeen valtaan Nicaraguassa vuonna 2006 järjestetyissä presidentinvaaleissa. Uudella valtakaudellaan Ortega on keskittänyt kaiken vallan itselleen ja perheelleen sekä tukahduttanut opposition toiminnan.  Hänet valittiin uudelleen vuosien 2011, 2016 ja 2021 vaaleissa. Vuonna 2018 puhjenneet opiskelijoiden mielenosoitukset Ortegan hallintoa vastaan kukistettiin verisesti. Ortegan hallintoa aiemmin vahvasti tukeneen Venezuelan apu ehtyi Venezuelan ajauduttua syvään sisäiseen kriisiin.
Venezuelan presidentti Hugo Chávez menehtyi syöpään vuonna 2013 ja uudeksi presidentiksi nousi Nicolas Maduro, jonka Chávez oli itse valinnut seuraajakseen. Maduron vastaisissa mielenosoituksissa on sittemmin kuollut satoja ihmisiä. Tammikuussa 2019 Venezuelan parlamentin puhemies Juan Guaidó julistautui maan uudeksi presidentiksi, mikä syvensi Venezuelan kriisiä entisestään. Muiden muassa Yhdysvallat ja Euroopan unioni asettuivat tukemaan Guaidóa. Venezuelassa on ollut huutava puute elintarvikkeista ja lääkkeistä, ja inflaatio on miljoonia prosentteja. Vuoteen 2022 mennessä yli neljä miljoonaa venezuelalaista oli lähtenyt kotimaastaan ja siirtynyt lähinnä muihin Latinalaisen Amerikan maihin.
Latinalaisen Amerikan perinteisten valtapuolueiden vaalivoittojen aika päättyi vuonna 2015. Siihen asti ne menestyivät vaaleissa hyvin. Niinpä Latinalaisen Amerikan vuosina 1980–2014 pidetyissä presidentinvaaleissa vain kaksi istuvaa presidenttiä hävisi vaalit pyrkiessään jatkokaudelle, mutta sen jälkeen valtapuolueiden ehdokkaat ovat hävinneet 15 peräkkäiset presidentinvaalit (tässä ei oteta huomioon Kuubaa, Nicaraguaa eikä Venezuelaa, joissa ei ole vapaita vaaleja).
Alueen poliittinen vastakohtaisuus on jyrkentynyt vuodesta 2015 alkaen. Hallitusten vastaiset mielenosoitusliikkeet ovat näkyviä, olipa vallassa sitten vasemmisto tai oikeisto. Maiden huono taloustilanne ja korruptoitunut hallinto synnyttävät hallitusten erovaatimuksia, koska ihmiset toivovat, että hallituksen vaihtuminen toisi parannuksia heidän oloihinsa. Heiluriliikkeen tapainen vastarinta tuo kannatusta vuoroin oikeistolle ja vuoroin vasemmistolle. Tilanne on ajautunut hankalimmaksi Perussa, jossa presidentti on vaihtunut viidessä vuodessa kuusi kertaa vuosina 2018–2022. Useita entisiä Perun presidenttejä on syytetty ja tuomittu korruptiosta. Bolivia taas on 2020-luvulla vaarassa muuttua Evo Moralesin vasemmistolaiseksi diktatuuriksi. Myös Meksikon vasemmistolaisella presidentillä Andrés Manuel López Obradorilla on pyrkimyksä heikentää maan vaalien rehellisyyttä. Brasiliassa vaalitappion kärsinyt oikeistolainen Jair Bolsonaro ei tunnustanut häviötään. Argentiinassa entinen presidentti, peronistipuolueen Cristina Fernández de Kirchner on tuomittu korruptiosta kuuden vuoden vankeuteen.