stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cimbalom
Tyypit > Konsertticimbalom

József Schundan Budapestissa vuonna 1874 kehittämä konsertti­cembalom on äänialaltaan ja painoltaankin lähempänä pientä pianoa kuin aikaisempia kansanomaisia dulcimereja. Schundan cimablomissa oli aikaisempia raskaampi kehys, joka teki soittimen vakaammaksi ja lisäsi äänen­voimakkuutta. Kielten lukumäärää oli myös lisätty, ja soitin oli varustettu pedaalilla, jolla äänen­voimakkuutta voitiin säätää. Siinä oli myös neljä irrotettavaa tukijalkaa. Konsertti­cimablomia soitetaan edelleen enimmäkseen lyömällä sen kieliä palikoilla, vaikka muitakin soitto­tekniikoita käytetään.
Chundan ajoista lähtien konsertti­cimablomit ovat olleet täysin kromaattisia. Schuncan soittimien ääniala käsitti neljä oktaavia ja terssin ulottuen suuren oktaavinC:stä kolmi­viivaiseen e:hen. Konsertti­cimbalom löysi pian tiensä muillekin silloisen Itävalta-Unkarin alueille ja myös naapuri­maihin kuten Romaniaan, Ukrainaan ja Moldovaan. Cimbalom on jatkuvasti kehittynyt, ja nyky­aikaisissa konsertti­soittimissa on Schundan versioon tehty monia parannuksia. Niiden ääniala saattaa olla viidenkin oktaavin laajuinen ulottuen kontraoktaavin A:sta kolmi­viivaiseen a:han.
Nykyaikaiset cimbalomien valmistajat tekevät myös pienempiä soittimia. Osa niistä on hieman kevyempiä versioita Schudan alkuperäisestä konsertti­soittimista, osa taas kannattavia soittimia, joissa niissäkin on täysin kromaattinen asteikko, mutta joissa ääniala ei ulotu yhtä mataliin säveliin. Samat valmistajat rakentavat edelleen myös perinteisiä kansan­omaisen tyylin mukaisia soittimia.
Melnytso-Podilskin työpaja Ukrainan Tšernihivissä valmisti 1950-luvulta 1980-luvulle saakka konsertti­cimbalomin kaltaisia, mutta pienempiä ja helpommin kuljetettavia soittimia, joissa niissäkin olivat mukana irrotettavat jalat ja sammuttajat.
Tyypit > Koekäyttöön valmistettuja cimbalomeja

Harry Partch valmisti sarjan sitroja, joita hän kutsui harmonisiksi kaanoneiksi. Glenn Branca valmisti palikalla soitettivia pöytä­sitroja, joita hän sanoi nuija­kitaroiksi, ja Yuri Landman rakensi Liam Finnille ja The Dodos -yhtyeelle sähkö­käyttöisiä palikoilla soitettavia 24-kielisiä sitroja, joita hän nimitti Tafelberg -rumpu­kitaroiksi. Myös Boredoms-yhtyeellä on konsertti­lavoilla käytettävä soitin, jota käytetään cimbalomin tavoin. Useimmissa tavallisissa cimbalomeissa kutakin säveltä vastaa useampi samalle korkeudelle, unisonoon viritetty kieli. Sitä vastoin Brancan, Landmanin ja Boredomin soittimissa käytetään viritysjärjestelmää, joissa kunkin ryhmän kielet on viritetty oktaavin päähän toisistaan. Täten on luovuttu tavallisissa cimbalomeissa samaa säveltä vastaavista kolmen tai neljän kielen ryhmistä ja myös siitä, miten pianossa kutakin säveltä vastaa yleensä kolme samalle korkeudelle viritettyä kieltä, jotka soivat samaa kosketinta painettaessa. Partchin soittimissa on muutoinkin kokonaan toisenlainen viritys­järjestelmä. Brancan uusi viritys tuli tutuksi myös Sonic Youthille, joka otti vastaavan järjestelmän käyttöön myös sähkö­kitaroissa. Tällä tavalla saatiin aikaan heidän kitaroilleen tyypillinen sointiväri.
Sävellyksiä cimbalomille > Klassista ja nykymusiikkia

Monet säveltäjät ovat säveltäneet cimbalomille. Zoltán Kodály käytti soitinta laajasti orkesteri­sarjassaan Háry János, joka osaltaan teki cimbalomin tunnetuksi Itä-Euroopan ulko­puolellakin. Myös Igor Stravinsky oli siitä hyvin kiinnostunut. Hänellä itselläänkin oli cimbalom, jonka hän oli ostanut kuultuaan Aladaár Ráczin soittavan sellaista. Cimbalom esiintyy hänen baletissaan Renard (1915–1916), hänen Ragtimessään yhdelle­toista soittimelle, teoksen Les Noces alku­peräis­versiossa (1917) ja neljässä venäläisessä laulussaan. Franz Liszt käytti cimbalomia teoksessaan Ungarischer Sturmmarsch (1876) sekä Unkarilaisen rapsodian nro 6 orkesteri­versiossa.  Béla Bartók käytti sitä rapsodiassa nro 1 viululle ja orkesterille (1928).
Myöhemmin muun muassa Pierre Boulez, Peter Maxwell Davies, Peter Eötvös, György Kurtág, Miklós Kocsár ja Louis Andriessen ovat käyttäneet cimbalomia monissa teoksissaan. Henri Dutilleux käytti sitä teoksissaan Mystère de l'Instant kamari­orkesterille sekä L'arbre des songes viululle ja orkesterille. Elvis Costellon orkesteri­baletissa Il Sogno on useita laajoja cimbalomilla soitettavia osuuksia. Sitä käytetään myös Harrison Birtwistlen oopperoissa Gawain ja The Minotaur. Niin ikään se esiintyy John Adamsin laajassa sinfonisessa oratoriossa The Gospel According to the Other Mary vuodelta 2012  sekä dramaattisessa sinfoniassa Scheherzade.2 vuodelta 2014.  Lisäksi Debussyn valssista La plus que lente on tehty cimbalomille sovitus, jonka säveltäjä hyväksyi mutta ei jota hän ei lukenut omien teostensa joukkoon. Tämä sovitus tuli varsin suosituksi, kun Budapest Gypsy Symphony Orchestra esitti sen osana ohjelmistoaan vuonna 1985 alkaneella maailman­kiertueellaan.
Sävellyksiä cimbalomille > Elokuvat ja televisio

Cimbalomia on toisinaan käytetty elokuvissa varsinkin sellaisissa kohtauksissa, joissa tarkoituksena on herättää vierasmaalainen tunnelma. Se esiintyy esimerkiksi elokuvassa Naisreportteri rakastuu (1945), jossa sitä soitetaan Felixin (S. Z. Sakall) unkarilaisessa ravintolassa Manhattanilla. Muita vanhoja elokuvia, joissa se esiintyy, ovat Kapteeni Blood (1935), The Divorce of Lady X (1938) sekä Sherlock Holmes ja salainen ase (1943).
Uudempia elokuvia, joissa cimbalom esiintyy, on esimerkiksi Yön kuumuudessa (1967). Carmine Coppola sävelsi elokuvaa The Black Stallion (1979) varten cimbalomille osuuden, jonka tarkoituksena oli korostaa majesteettisen hevosen arabialaista alkuperää. Miklós Rózsa käytti cimbalomia tieteiselokuvan The Power (1968) päteemassa ja kautta koko elokuvan. John Barry käytti sitä elokuvan Salaisen agentin kansio (engl. The Ipcress File, 1965) sekä televisiosarjan Veijareita ja pyhimyksiä (1971) tunnussävelmässä; kummassakin sitä soitti John Leach. James Horner käytti soitinta elokuvassa Star Trek III: Spockin paluu (1984). Lisäksi John Williams käytti sitä vähemmän huomiota herättäen muun muassa elokuvassa Kadonneen aarteen metsästäjät (1981). Howard Shore sävelsi Peter Jacksonin elokuvaan Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia (2002) cimbalomilla soitettavan osuuden, jonka tarkoituksena oli kuvata Klonkun halpamaista luonnetta. Cimbalomille ovat säveltäneet elokuvamusiikkia myös Hans Zimmer elokuvaan Sherlock Holmes (2009) sekä Alexandre Desplat elokuviin Kultainen kompassi (2007) ja Benjamin Buttonin uskomaton elämä (2008).
Lalo Schifrin on säveltänyt cimbaloille useita osuuksia televisiosarjaa Vaarallinen tehtävä varten. Muutamat niistä toistuivat sarjassa säännöllisesti.
Debbie Wiseman on säveltänyt BBC:n televisiosarjaan Dickensian (2015–2016) cimbalomille osuuden, jonka soitti Greg Knowles.
Sävellyksiä cimbalomille > Rock

Romanialainen rockyhtye Spitalul de Urgenta on usein käyttänyt cimbalomia, ja yhtyeen joissakin kokoonpanoissa on jopa ollut mukana päätoiminen cimbalomin soittaja. Cimbalomia soittivat myös eräät vierailevat muusikot Alan Parsonsin albumeilla "I Robot" ja "Tales of Mystery and Imagination" sekä kokeellisen rock-yhtyeen Mr. Bungle albumeilla Disco Volante ja California.  Kokeellinen performanssitaiteilijaryhmä Blue Man Group on myös käyttänyt cimbalomia esityksissään. Newyorkilainen multi-instrumentalisti Rob Burgerin albumilla L'Entredeux (2008) cimbalomia soitti tucsonilainen laulaja Marianne Dissard.
Sävellyksiä cimbalomille > Populaarimusiikissa

Mary Hopkinin levyttämässä laulussa Those Were the Days (suomennettuna Oi niitä aikoja) esiintyy cimbalomia soittava Gilbert Webster, Lontoon Guildhall School of Music and Draman professori.
Levinneisyys ja nimet

Cimbalomin kaltainen soitin tunnetaan monissa maissa eri nimillä, ja sille on olemassa erilaisia soittotyylejä. Muutamia siitä eri maissa ja kielissä käytettyjä nimiä ovat:
Alankomaat: cimbaal tai cymbaal
Bulgaria: tsimbal (цимбал)
Englanti: hammered dulcimer
Georgia: tsintsila
Intia: santoor
Irak: santur
Iran: santur
Italia: zimbalon
Kiina: yang chin
Korea: yanggeum
Klezmer ja juutalainen musiikki (jiddish): tsimbl, tunnetaan myös nimellä "hakbreydl"
Kreikka: santouri (kreik. σαντούρι)
Kroatia: cimbal, cimbule
Latvia: cimbole
Liettua: cimbolai
Mongolia: joqin
Puola: cymbały
Ranska: cymbalum
Romania: țambal
Ruotsi: hackbräde
Saksa: Zymbal, Hackbrett
Slovakia: cimbal
Slovenia: cimbale
Thaimaa : khim (ขิม)
Tšekki: cimbál
Turkki: santur
Ukraina: tsymbaly (цимбали)
Unkari: cymbalom
Uzbekistan: chang
Valko-Venäjä: cymbaly (цымбалы)
Venäjä: tsymbaly (цимбалы)
Vietnam: tam-thap-luk
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cimbalom Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Cimbalom
Tafelberg
Schundan cimbalom 1800-luvun lopulta, Emil Richardsin kokoelmista
Käännös suomeksi
Orientalismi

Lähi-idän valtiot. Joissain määritelmissä Turkkia ei lueta Lähi-itään.
Kaukoitä, jossa myös Kaakkois-Aasia ja sen saaristot ovat mukana.
Ingres: Turkkilainen kylpylä, vuodelta 1862.
Orientalismi eli orientalistiikka länsimaalaisten harjoittamaa Lähi- ja Kaukoidän yhteiskuntien, kulttuurien ja kielten tutkimusta. Edward Saidin määrittelemänä sen on alkanut tarkoittaa myös lännen tieteentekijöiden, kirjailijoiden ja taiteilijoiden luomaa ja kohdettaan sortavalla tavalla toiseuttavaa kuvaa idästä.
Orientalismilla on tarkoitettu muun muassa:
Brittiläisten siirtomaavirkailijoiden positiivista asennetta, jolla he suhtautuivat Aasian ja Lähi-idän siirtomaiden kieliin ja kulttuureihin. Orientalistit uskoivat, että siirtomaiden hallitseminen sujuisi parhaiten niitä tuntemalla ja soveltamalla.
Kaikkea sitä tietoa, jonka länsimaiset idän tutkijat, orientalistit, ovat idästä keränneet.
Kuvataiteessa orientalisteilla tarkoitetaan 1800-luvun ranskalaisia maalareita, jotka erikoistuivat Pohjois-Afrikan ja arabimaiden kuvauksiin.
Yleiskielessä ”orientalistisella” voidaan tarkoittaa ”itämaiden” romantisoivaa, sadunomaista kuvausta.
Alkujaan orientti ja orientalismi viittasivat vain Lähi-idän maihin, koska ennen keskiaikaa Kaukoitää ei Euroopassa tunnettu ollenkaan, mutta ajan myötä käsitteet ovat siirtyneet tarkoittamaan yhä itäisempiä alueita sitä mukaa kuin niistä on Eurooppaan tullut tietoa.
Tuhannen ja yhden yön tarinat käännettiin ranskaksi 1700-luvulla, ja ne vaikuttivat länsimaiden kuvaan Lähi-idästä. Ruotsissa tuli 1700-luvulla suosituksi lukea Jacob Jonas Björnståhlin orienttimatkojen kuvauksia. Kuvaukset haaremeista loivat seksuaalisävytteisiä mielikuvia. Samoihin aikoihin alkoi syntyä orientalishenkisiä teatteriesityksiä ja oopperoita. 1800-luvulla Egypti ja Algeria innostivat taidemaalareita ja runoilijoita.
Edward Saidin näkemys orientalismista

Orientalismin käsite muuttui merkittävästi Edward Saidin tuotannon ja erityisesti vuonna 1978 julkaistun teoksen Orientalismi myötä. Kirjassaan Said arvostelee eurooppalaisten luomaa kuvaa orientista ja kuvailee, kuinka länsimaissa on, osittain tarkoituksella, osittain tahattomasti, luotu tietynlainen tapa käsitellä Aasiaa ja Lähi-itää. Saidin mukaan tämä prosessi on itseään vahvistava: aina uudet matkustajat, kirjailijat ja taiteilijat ottivat vaikutteita edeltäjiltään siinä, miten he toivat julki juuri tietynlaista orienttia. Saidin mukaan tällä oli myös poliittinen tarkoitusperä, sillä sen avulla pyrittiin perustelemaan eurooppalaista imperialismia. Kyse on ollut osaltaan myös siitä, että eurooppalaiset ovat käyttäneet orienttia rakentaakseen omaa identiteettiään: Eurooppaa on näin voinut verrata itäisiin persoonallisuuksiin ja käsityksiin. Usein tähän vertailuun liittyi Euroopan nostaminen ylemmäksi suhteessa itään. Orientalismi ei siten Saidin mukaan ole vakava oppiaine vaan rasismin muoto ja imperialismin väline.
Tutkijoiden Eva Packalénin ja Jari Sedergrenin mukaan Said tarkoittaa orientalismilla monia asioita, jotka kaikki kuitenkin jollakin tavalla kytkeytyvät toisiinsa. Yksi asia, johon Said viittaa orientalismilla, on akateemisuus eli se, että orienttia on määritelty pitkään määritelty eurooppalaisten eri alojen akateemisten keskustelujen ja instituutioiden kautta, muun muassa filologian, antropologian, historian ja sosiologian. Said on tutkinut sitä, miten nykyinen käsitys orientista on tieteessä muodostunut. Akateeminen orientalismi perustuu Saidin mukaan sellaiseen ajattelutapaan, jossa Orientti (Itä) ja Oksidentti (Länsi) eroavat toisistaan olemista koskevasti ja tiedollisesti.
Said tarkastelee imperialismia yhtenä orientalismin muotona myös kulttuuriselta kannalta, sillä hän esittää, että eurooppalainen ja ennen kaikkea englantilainen fiktio ja 1800-luvun romaani sisältävät paljon viittauksia merentakaisiin siirtomaa-alueisiin. Se, että imperialismi oli läsnä kirjallisuudessa, vaikka vain viitteellisesti, on Saidin mukaan merkki siitä, että kansallinen ja imperialistinen ovat kietoutuneet yhteen, eikä niitä siis hänen mielestään voi eikä pidä käsitellä erillisinä. Kirjallisuus on siis omalta osaltaan vaikuttamassa kolonialismin rakentumiseen ja ylläpitoon. Said tuo kuitenkin esille myös sen, miten kirjallisuus on omalta osaltaan ollut valistusaatteen ja vapautta korostavien kertomusten avulla myös vaikuttamassa siirtomaiden vapautumiseen.
Saidin arvostelua

Said aloitti suuntauksen, jota kutsutaan jälkikoloniaaliseksi kritiikiksi. Se on saanut monia merkittäviä kannattajia niin idässä kuin lännessä, mutta ilmestymisestään lähtien Saidin Orientalismi on saanut osakseen myös ankaraa arvostelua. Semiootikko ja persialaisen runouden tuntija Henri Broms (1927–2014) kirjoitti, ettei ollut tavannut yhtään kirjaa, joka kääntäisi tosiasiat siinä määrin päälaelleen kuin Edward Saidin Orientalismi, ja että sille veti vertoja vain Stalinin Kootut teokset. Itsekin orientalistina tunnettu Broms ei hyväksy Saidin väitettä, että orientalistiikka oli syntynyt tukemaan kolonialistista siirtomaavaltaa.
Antropologi Carl Philip Salzman suhtautuu kielteisesti Saidin näkemykseen, että ihmiset ovat pohjimmiltaan samanlaisia, ja että kulttuurien vastakkainasettelu olisi valheellista essentialismia, jonka tavoitteena on halventaa "toiseutta" ja oikeuttaa siirtomaasorto. Saidin väite, että kaikki ihmiset ovat meidän itsemme kaltaisia on sen sijaan etnosentrismiä, jossa omat arvot ja ajatustavat heijastetaan muihin, kielletään kulttuurien erot eikä kunnioiteta niitä.
Orientalismi Suomessa

Orientalistiikan edistämiseksi perustettiin Suomessa 1917 Suomen Itämainen Seura, joka julkaisee aikakauskirjaa Studia Orientalia. Seuran alkuperäinen toiminta kohdistui ensisijaisesti Lähi-itään, mutta sittemmin sen kohteena on ollut koko Aasia ja Afrikka.
Vuosina 1902–2001 Suomessa tehtiin 13 orientalistiikan alan väitöskirjaa.
Kirjallisuutta

Salzman, Philip Carl: Culture and Conflict in the Middle East.  Humanity Books, 2008.  ISBN 978-1-59102-587-0  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Orientalistisia maalauksia Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Orientalismi Wikimedia Commonsissa
Dair al-Zaurin maakunta

| Dair al-Zaurin maakunta |
| --- | --- |

 Sijainti
Valtio:  Syyria
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Dair al-Zaur
Pinta-ala:  33 060 km²
Väkiluku (2011)  (ennen sisällissotaa):  1,239 milj.
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  SY-DY
Maakunnan jako kolmeen piirikuntaan.
Dair al-Zaur (arab. دير الزور‎, Dayr az-Zūr) on yksi Syyrian neljästätoista maakunnasta. Maakunnan pinta-ala on 33 060 km². Vuonna 2011, ennen sisällissotaa, sen väkiluvuksi arvioitiin 1,2 miljoonaa. Maakunnan pääkaupunki on Dair al-Zaur.
Maakunta rajoittuu idässä ja etelässä Irakiin. Lounaassa naapurina on Homsin, luoteessa ar-Raqqan ja koillisessa Hasakan maakunta.
Aluehallinnon toisella tasolla maakunta jakautuu kolmeen piirikuntaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dair al-Zaurin maakunta Wikimedia Commonsissa
Dayr al-Zawr. Syria (englanniksi) (britannica.com)
Syyrian maakunnat
Aleppo
As-Suwayda
Damaskos
Dar'a
Dayr az-Zawr
Hama
Hasaka
Homs
Idlib
Latakia
Qunaytra
Raqqa
Rif Dimašq
Tartus
Jättendal

| Jättendal |
| --- | --- |
 Jättendalin kirkko
 Jättendal
 Koordinaatit: 61°58′49″N, 17°15′55″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Gävleborgin lääni
Maakunta:  Hälsingland
Kunta:  Nordanstig
Väkiluku (31.12.2023):  253
Jättendal on taajama Nordanstigin kunnassa Gävleborgin läänissä Hälsinglandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 253 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jättendal Wikimedia Commonsissa
Kollektiivinen mielenhäiriö

Kollektiivinen mielenhäiriö tai psykologinen epidemia tai psyykkinen epidemia (engl. mass psychogenic illness, lyhenne MPI) tarkoittaa jonkin sairauden oireiden nopeaa leviämistä, mikä vaikuttaa lähinnä koheesiiviseen ryhmään. Psykologiset epidemiat johtuvat keskushermoston häiriöstä, jossa keskushermoston toiminta esimerkiksi stimuloituu tai muuttuu muulla tavalla toiminnallisesti. Psykologista epidemiaa sairastavan potilaan fyysiset oireet ilmentyvät alitajuntaisesti vailla mitään vastaavaa orgaanista aetiologiaa. Psykologisen epidemian diagnostinen luokitus on psykiatriassa somatisaatiohäiriö.
Oireet

Brittiläinen psykiatri Simon Wessely luokittelee psykologiset epidemiat kahteen ryhmään: ahdistukseen liityvä massahysteria ja motorinen massahysteria.
Motorinen massahysteriaan liittyy merkittävää ahdistusta johonkin harhaluuloiseen uhkaan liittyen. Motorinen massahysteria kestää yleensä yhden päivän. Motorinen massahysteria voi tapahtua missä tahansa ikäryhmässä vailla kertynyttä stressiä toisin kuin ahdistukseen liittyvä massahysteria. Motorisen massahysterian leviäminen tapahtuu asteittain, ja ensimmäiset tapaukset voidaan tunnistaa.
Ahdistukseen liityvä massahysteria johtuu hitaasti kertyneestä stressistä. Ahdistukseen liittyvä massahysteriaan liittyy sietämätön sosiaalinen miljöö, dissosiaatio, histrionia sekä muutoksia psykomotorisessa toiminassa, johon kuuluu muun muassa heiluminen ja nykiminen. Ahdistukseen liityvä massahysteria kestää yleensä viikkoja tai kuukausia. Ahdistukseen liittyvää massahysteriaa ilmenee pääosin koulua kävillä lapsillä. Ahdistukseen liittyvän massahysterian leviäminen tapahtuu visuaalisen kontakin kautta.
Timothy Jones keräsi vuosina 1980–1990 psykologisista epidemioista kärsivien potilaiden oireita:
| Oire(et) | Prosentti (%) |
| --- | --- |
Päänsärky: 67 %
Huimaus: 46 %
Pahoinvointi: 41 %
Adbominaaliset krampit tai kipu: 39 %
Yskä: 31 %
Väsymys tai heikkous: 31 %
Kipeä tai palava kurkku: 30 %
Hyperventilaatio tai hengitysongelmat: 19 %
Vetiset tai ärtyneet silmät: 13 %
Rintakipu: 12 %
Keskittymisvaikeutdet: 11 %
Oksentelu: 10 %
Tunnottomuus tai paralyysi: 10 %
Ahdistus: 8 %
Ripuli: 7 %
Näköongelmat: 7 %
Ihottuma: 4 %
Tajunnan menetys: 4 %
Kutina: 3 %
Epidemiologia

Jotkin tutkimukset ovat osoittaneet, että erityisesti murrosiässä olevat nuoret naiset ovat alttiita psykologisille epidemioille. Toisaalta Bartholomew and Wessely kommentoivat, ettei ole olemassa mitään selkeitä riskitekijöitä sairausta psykologiseen epidemiaan. Esimerkiksi jotkin tutkimukset ovat osoittaneet, että alhainen älykkyysosamäärä lisää riskiä sairastua psykologiseen epidemiaan, mutta muut tutkimukset eivät ole saanet samoja tuloksia.
Esimerkit

Tämä osio käsittelee konkreettisia esimerkkejä mahdollisista tai varmistetuista psykologisista epidemoista.
Esimerkit > Hylkäämissyndrooma

Ruotsissa on raportoitu, että maahanmuuttajalapsia on joutunut kooman kaltaisiin tiloihin kuultuaan, että heidän perheensä karkotetaan Ruotsista. Ilmiölle on annettu nimeksi hylkäämissyndrooma (ruots. uppgivenhetssyndrom). Hylkäämissyndrooman on spekuloitu olevan psykologinen epidemia, joka on endeeminen tietylle yhteiskunnalle.
Esimerkit > Bulimia nervosa

Gerald Russell spekuloi, että bulimia nervosa -tapausten määrän jyrkkä nousu 1980-luvulla mahdollisesti viittaa, että kyseessä olisi ollut psykologinen epidemia. On huomioitavaa, ettei Russell käytä spesifisesti psykologinen epidemia -termiä vaan viittaa ilmiöön "sosiaalisena tartuntana" (engl. social contagion). Bulimia nervosaa ilmenee naisilla noin kolme kertaa enemmän kuin miehillä, mikä on johdonmukaista sen kanssa, että naiset ovat alttiimpia psykologisille epidemioille.
Sony Reader

Sony Reader PRS-700.
Sony Reader on sähköisten kirjojen lukulaite. Se käyttää E Ink Corporationin kehittämää sähköistä paperia näyttöruutuna. Näytön tarkkuutena on 166 dpi ja värisävyinä on neljä harmaan sävyä. Laitetta voi helposti käyttää kirkkaassa auringonvalossa eikä kuvan ylläpitäminen vaadi lainkaan sähkövirtaa. Kirjoja voi ladata Sony Connect eBook -kaupasta.
Sony Reader PRS-300.
PRS-300

Pocket Edition -nimellä tunnettu PRS-300 julkistettiin samaan aikaan kosketusnäytöllisen PRS-600:n kanssa. Se on tarkoitettu lähtötason lukulaitteeksi kilpailukelpoisella alle 150 dollarin hinnallaan. Siinä on pienempi näyttö kuin PRS-600:ssa, ei kosketuskäyttöliittymää, ei MP3-toistoa eikä laajennettavaa muistia. Sen käyttöliittymä on samankaltainen kuin PRS-500:ssa ja PRS-505:ssa.
Koko: 159 x 108 x 10 mm (6,25" x 4,25" x 0,41").
Massa: 220 g (7,76 oz).
Näyttö:
koko: 12,7 cm (5 in) lävistäjä.
resoluutio: 200 dpi, 8 harmaan sävyä
600 x 800 pikseliä.
fonttikoot: Pieni, keskikokoinen ja iso.
Muisti: 512 megatavua sisäistä muistia, 440 megatavua käytettävissä.
Litium-ioni-akku, yhdellä latauksella 7500 sivun vaihtoa.
PC-liittymä: USB-portti.
PRS-500

PRS-500:ssä on kuuden tuuman E-Ink-näyttö. Sisäistä muistia on 64 megatavua. Laitteen korvasi PRS-505 vuonna 2008.
Koko: 175,6 x 123,6 x 13,8 mm (6,9" x 4,9" x 0,5").
Massa: 250 g (9 oz).
Näyttö:
koko: 15,5 cm (6 in) lävistäjä.
resoluutio: 170 dpi, 4 harmaan sävyä
90,6 x 122,4 mm (3,57" x 4,82"), 600 x 800 pikseliä | effektiivinen 115,4 x 88,2 mm (4,54" x 3,47"), 754 x 584 pikseliä .
fontin minimikoko: 6 pt, 7 pt suositeltava.
Muisti: 64 megatavua sisäistä muistia, Memory Stick (Pro Duo High Speed ei tuettu. Tavalliset muistitikut tuettuina 4 gigatavuun asti, huolimatta Sonyn väitteistä) tai SD kortti 2 gigatavuun asti.
Litium-ioni-akku, yhdellä latauksella 7500 sivun vaihtoa.
PC-liittymä: USB-portti.
PRS-505

Sony julkaisi PRS-505:n 2. lokakuuta 2007. Näyttöruutu on edelleen 6-tuumainen E-Ink, mutta se on nopeampi, kirkkaampi ja sallii 8 harmaan sävyä.
PRS-505 on ohuempi kuin edeltäjänsä (8 mm vs. 13 mm) ja siinä on enemmän muistia (256 megatavua vs. 64 megatavua).
Koko: 175 x 122 x 8 mm (6,9" x 4,8" x 0,3").
Massa: 250 g (9 oz).
Näyttö:
koko: 15,5 cm (6 in) lävistäjä.
resoluutio: 170 dpi, 8 harmaan sävyä.
90,6 x 122,4 mm (3,57" x 4,82"), 600 x 800 pikseliä | effektiivinen 88,2 x 115,4 mm (3,47" x 4,54"), 584 x 754 pikseliä.
fontin minimikoko: 6 pt, 7 pt suositeltava.
Muisti: 256 megatavua sisäistä muistia (200 megatavua käytettävissä), Sony Memory Stick Pro Duo 8 Gt, SD-kortti 2 gigatavuun saakka, SDHC-kortit 32 gigatavuun saakka (firmwaren versiolla 1.1).
Litium-ioni-akku, yhdellä latauksella 7500 sivun vaihtoa.
PC-liittymä: USB 2.0 -portti.
PRS-700

Sony julkaisi PRS-700:n 2. lokakuuta 2008. Näyttöruutu on kosketusruutu.
Uudistuksia:
6-tuumainen näyttö on nyt kosketusruutu (sama resoluutio kuin aiemminkin).
Muistiinpanojen tekeminen virtuaalinäppäimistöllä.
Sivujen vaihto onnistuu nyt myös kosketuseleillä.
LED-valo, joka mahdollistaa lukemisen myös heikoissa valaistusolosuhteissa.
Muistinmäärä on tuplattu 512 megatavuun.
Ominaisuudet:
Koko: 174,3 x 127,6 x 9,7 mm.
Massa: 283,5 g (10 oz).
Näyttö:
koko: 15,5 cm (6 in) lävistäjä.
resoluutio: 170 dpi, 8 harmaan sävyä.
kosketusnäyttö.
Muisti: 512 megatavua sisäistä muistia (350 eBooks-kirjaa (1,2 Mt keskimäärin), 420 megatavua vapaana), Sony Memory Stick Pro Duo 8 gigatavua, SDHC-kortti 32 gigatavuun asti.
Litium-ioni-akku, yhdellä latauksella 7500 sivun vaihtoa.
PC-liittymä: USB 2.0 -portti.
Sisäänrakennettu LED-valo.