stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koveroinen (Jyväskylä)
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Vesankajärven valuma-alueeseen (14.286) se kuuluu. Siihen laskee pohjoisesta Suolijärvestä (2 ha) alkava Suolijoki, jonka valuma-alueella on muun muassa Kolujärvi (11 ha), Vasarainen (51 ha) ja Iso-Musta (36 ha). Lännestä järveen laskee Turvakkojoki Kinnaslammesta (14 ha), johon laskevat Örön (4 ha) ja Särkilammen (2 ha) vedet. Koveroisen oma laskuoja alkaa Pieni-Koveroisen lounaisosasta ja laskee Vesankajärveen (203 ha). Koveroisen vedenpinnan korkeus on 148 metriä mpy., joten pudotusta ojalle kertyy 2,5 metriä.
Historiaa

1860-luvulla sekä Koveroisen että Vasaraisen pintaa laskettiin noin neljä metriä, jotta järvien rannoille syntyisi enemmän saroja ja kortteita kasvavaa niittyä. Koveroisen laskua varten päätettiin leventää jo olemassa ollutta suoraan Vesankajärveen laskevaa puroa, vaikka myös uuden uoman kaivamista Saarijärveen ehdotettiin.
Rouyn-Noranda Huskies

| Rouyn-Noranda Huskies |
| --- | --- |

Perustettu:  1933
Entiset nimet:  Montreal Junior Canadiens (1933–1972) Montreal Bleu Blanc Rouge (1954–1956) Montreal Juniors (1975–1982) Verdun Juniors (1982–1984) Verdun Junior Canadiens (1984–1989) Saint-Hyacinthe Laser (1989–96) Rouyn Noranda Huskies (1996- ) 
Kaupunki:   Rouyn-Noranda, Quebec
Kotiareena:  Aréna Iamgold
– kapasiteetti:  3 700
Sarjataso:  QMJHL
Divisioona:  Länsi
Värit:                     
Toimitusjohtaja:   Yannick Gaucher
Päävalmentaja:   Brad Yetman
Mestaruudet:  Memorial Cup (2019)   QMJHL (2016, 2019)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rouyn-Noranda Huskies on jääkiekkoseura, joka pelaa tällä hetkellä  Quebec Major Junior Hockey Leaguessa. Joukkueen kotikaupunki on Rouyn-Noranda. Joukkue pelaa kotipelinsä Arena Iamgoldilla, jonka aiempi nimi oli Dave Keon Arena. Rouyn-Noranda Huskies voitti QMJHL-kaudella 2007-08 Jean Rougeau Trophyn.
Historia

Joukkue aloitti nimellä Montreal Junior Canadiens vuonna 1933 ja voitti 3 Memorial Cupia, vuosina 1950, 1969 ja 1970. Sen jälkeen joukkue on muuttanut Verduniin ja Saint-Hyacintheen.
25. huhtikuuta 1996 Sylvain Danis, Dave Morin ja Saint-Hyacinthe Laserin omistajat päättivät siirtää joukkueen Rouyn-Norandaan. Tietoisina siitä, että "National Capital Copper" on kaupunki, joka pitää jääkiekosta, he olivat varmoja, että se oli paras päätös.
Huskies-nimi valittiin edustamaan kaupungin asukkaiden ja kaivosyhteisön kovaa ja määrätietoista luonnetta.
Vuodesta 1996 Huskies on voittanut kaksi runkosarjanmestaruutta, vuosina 1998 ja 2005. QMJHL-kaudella 2007-08 Rouyn-Noranda voitti ensimmäisen Jean Rougeau Trophyn saatuaan 97 pistettä runkosarjassa. Joukkue yrittää edelleen saada ensimmäistä President's Trophyansa.
Joukkue

| Maalivahti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
|   |  | Philippe Bourdages | L | 2004 | Rimouski, Québec, Kanada |
|   |  | Zach Pelletier | L | 2006 | Mont-Laurier, Québec, Kanada |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 2 |  | Alex Carr | R | 2004 | Sackville, Nova Scotia, Kanada |
| 8 |  | Axel Dufresne | L | 2005 | Montreal, Québec, Kanada |
| 20 |  | Anthony Clutchey | R | 2005 | Fredericton, New Brunswick, Kanada |
| 25 |  | Alexis Poirier | L | 2006 | Carignan, Québec, Kanada |
| 55 |  | Ty Higgins | R | 2004 | Stratford, Ontario, Kanada |
|   |  | Jérémy Langlois | L | 2003 | Québec, Québec, Kanada |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 6 |  | Bill Zonnon | L | VLH | 2006 | Montreal, Québec, Kanada |
| 10 |  | Rémi Gélinas | L | KH | 2005 | St-Eustache, Québec, Kanada |
| 13 |  | Benjamin Brunelle | L | OLH | 2005 | Trois-Rivières, Québec, Kanada |
| 14 |  | Lucas Veilleux | R | OLH | 2005 | Ottawa, Ontario, Kanada |
| 18 |  | Thomas Verdon | L | KH | 2005 | Cleveland, Ohio, Yhdysvallat |
| 26 |  | Samuel Rousseau | L | VLH | 2005 | Saint-Eustache, Québec, Kanada |
|   |  | Thomas Chafe | R | OLH | 2005 | Ottawa, Ontario, Kanada |
|   |  | Eliot Ogonowski | L | VLH | 2006 | Val-d'Or, Québec, Kanada |
|   |  | Antonin Verreault | L | VLH | 2004 | Laval, Québec, Kanada |
Lähde: EliteProspects
Joukkueenjohto

Päävalmentaja & Apulaistoimitusjohtaja: Brad Yetman
Apuvalmentaja: Benjamin Bohémier
Apuvalmentaja: Redgie Bois
Maalivahtivalmentaja: Dany Sabourin
Fysiikkavalmentaja: Steven Mercier
Huoltopäällikkö: Will Drover
Toimitusjohtaja: Yannick Gaucher
Apulaistoimitusjohtaja: Luc Caissie
Pelaajakehitysjohtaja: Garry Parke
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Rouyn-Noranda Huskiesin verkkosivut (englanniksi) / (ranskaksi)
Rouyn-Noranda Huskiesin EliteProspects-sivut
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Länsi-Telus | Itä-Telus | Rannikko-Telus |
| Blainville-Boisbriand Armada | Baie-Comeau Drakkar | Acadie–Bathurst Titan |
| Drummondville Voltigeurs | Chicoutimi Saguenéens | Cape Breton Screaming Eagles |
| Gatineau Olympiques | Quebec Remparts | Charlottetown Islanders |
| Rouyn-Noranda Huskies | Rimouski Océanic | Halifax Mooseheads |
| Sherbrooke Phoenix | Shawinigan Cataractes | Moncton Wildcats |
| Rouyn-Noranda Huskies | Victoriaville Tigres | Saint John Sea Dogs |
Cumulus (yhtye)

| Cumulus |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1969–1991
Kotipaikka:  Suomi
Laulukieli:  suomi ruotsi
Jäsenet:  Anki Lindqvist   Cay Karlsson   Heikki Harma   Sakari Lehtinen  
Levy-yhtiö:  Top Voice   RCA Victor  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cumulus oli suomalainen folkmusiikkiyhtye, joka perustettiin vuonna 1969. Perustajajäseniä olivat Anki Lindqvist, Cay Karlsson, Heikki Harma (eli Hector, erosi yhtyeestä vuonna 1974) ja Sakari Lehtinen. Myöhemmin yhtyeessä soittivat ja lauloivat eri aikoina myös Petri Hohenthal, Matti Bergström, Pirjo Bergström, Lasse von Hertzen, Seppo Sillanpää ja Jari Lappalainen.
Cumulus oli suosionsa huipulla 1970-luvulla. Vuonna 1977 se levytti ruotsiksi Erna Tauron ja Tove Janssonin ”Höstvisan” ja saavutti listamenestystä Ruotsissa yli 80 000 kappaleen myyntimäärällä. Viimeinen albumi Swing yhtyeeltä ilmestyi vuonna 1991. Vuonna 1974 Cumulus julkaisi levyn salanimellä Dick Dynamite and His Hot Lips, joka oli myös albumin nimi.
Historiaa

Cumulus muodostettiin 1970-luvun taitteessa, kun Helsingin Svenska Teatern lopetti Hair-musikaalin esitykset ja siinä esiintyneet taiteilijat halusivat jatkaa yhteistyötä akustisen ”laulu- ja soitinyhtyeen” parissa. Dannyn D-tuotanto markkinoi Cumulusta 20 kielellä laulavana ja kymmentä eri instrumenttia soittavana kokoonpanona. Yhtyeen myöhemmin tekemien laskelmien mukaan kappaleita esitettiin kaikkiaan 24 kielellä. Neljän perustajajäsenen mukaan tuli pian Petri Hohenthal. Hectorin korvasi 1974 Matti Bergström ja hänet puolestaan Lasse von Hertzen vuonna 1976. Jari Lappalainen korvasi Hohenthalin 1970-luvun lopulla.
Cumulus esiintyi aluksi usein samoilla keikoilla M. A. Nummisen ja muiden underground-artistien kanssa ja kiersi kesäfestivaaleja Ruisrockista Kaustiselle. Yhtyeen toimintatapana oli iloinen ”amatöörimusisointi”, joka juonsi juurensa yhtyeen alkuvaiheesta. Sakari Lehtistä lukuun ottamatta kaikilla perustajajäsenillä oli alussa muukin työ tai ammatti. Myöhemmät kiinnitykset olivat enimmäkseen ammattimuusikoita.
Cumuluksen ohjelmistossa oli paljon muun muassa eri maiden sotilasjunttia vastustavien laulujen suomennoksia, mutta Suomen poliittisesta laululiikkeestä se pysyi loitolla. Yhtyeen jäsenten kannustamana Hector lähti 1970-luvun alkupuolella tekemään soolouraa kyllästyttyään kertomansa mukaan esiintymisiin yritystilaisuuksissa ja Lions-klubien kokouksissa. Koko 1970-luvun loppupuolen Cumulus oli suositumpi Ruotsissa kuin Suomessa. Yhtye teki 1970-luvun kuluessa kymmenen albumia Suomen ja neljä Ruotsin markkinoille.
Perustajajäsenet

Anki Lindqvist
Cay Karlsson
Heikki Harma
Sakari Lehtinen
Albumit

Cumulus (Top Voice TOP-LP 511, 1971)
Cumulus (tunnetaan myös nimellä Cumulus II) (Top Voice TOP-LP 515, 1971)
Sirkustirehtöörin pieni sydän (Top Voice TOP-LP 520, 1973)
Maihin (Finlandia PSOP 108, 1973)
Dick Dynamite and His Hot Lips (Top Voice TOP-LP 525, 1974)
Cumulus (Viking VIM 4009, 1974) (ruotsiksi)
Rosa Grandiosa ynnä muita tarinoita (Top Voice TOP-LP 526, 1974)
Folksongs from Finland (Top Voice TOP-LP 530, 1975)
Vuosi (Top Voice TOP-Lp 530, 1976)
Cumulus (RCA Victor PL 40031, 1977) (ruotsiksi)
Vilka sånger skall jag sjunga (RCA Victor PL 40079, 1977) (ruotsiksi)
Uskokaa tai älkää (RCA Victor PL 40092, 1978)
Tillsammans (RCA Victor PL 40114, 1979) (ruotsiksi)
Idyll (RCA Victor PL 40223, 1981) (ruotsiksi)
Två sidor av Cumulus (Finn Finland med Musik FFM 200, 1981) (ruotsiksi)
Parhaat 70-90 (Safir SAFLP 2055, 1990) (2LP)
Swing (Andania ANLP-10, 1991)
20 suosikkia - Syyslaulu (F Records 0630-11272-2, 1995)
Cumulus på svenska (Yle Radio Vega FSKCD 11, 2004) (2CD)
30 suosikkia, tähtisarja: Cumulus (Warner Music Finland Oy, 2011) (2CD)
Aiheesta muualla

Cumulus Pomus.net:n tietokannassa.
Cumuluksen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Cumulus: Lemmenpotpuri (live 1973). YLE Elävä arkisto.
Hector ja Cumulus (1971). YLE Elävä arkisto.
Cumulus: Noustaan perhosilla lentämään (1973). YLE Elävä arkisto.
Cumulus pubissa ja studiossa. YLE Elävä arkisto.
Cumulus hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Capoeira

Capoeiraa kadulla Amsterdamissa.
Capoeira [kapuˈeira] on brasilialainen itsepuolustuslaji ja tanssi. Lajin harjoittajan voidaan sanoa tanssivan, taistelevan tai pelaavan capoeiraa.
Capoeira oli alun perin sorrettujen brasilialaisten orjien ja heidän jälkeläistensä underground-liike. 1900-luvulla se nousi alimman kansanluokan lajista suosituksi kansalliseksi ajanvietteeksi ja koko Brasilian kulttuuriksi. Sitä harjoitetaan ja opetetaan nykyisin Brasilian lisäksi myös Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja muualla maailmassa.
Capoeira on moniulotteinen laji, ja sitä harjoitetaan afrobrasilialaisen musiikin tahdissa. Siinä voi nähdä piirteitä afrobrasilialaisesta populaarikulttuurista, esittävästä tanssitaiteesta, täyskontaktikamppailusta, kontakti-improvisaatiosta ja akrobatiasta. Afro-brasilialainen soitinorkesteri ja monimutkaiset traditiot kuuluvat capoeiraan erottamattomasti. Monipuolisuudesta huolimatta capoeirassa on myös aina samoina pysyviä tekijöitä: capoeiraottelussa on aina kaksi osapuolta, ja se tehdään aina musiikin rytmin mukaisesti. Capoeiran pehmeä liikekieli on hyvin voimakasta ja persoonallista. Vaikka liikkeiden järjestystä capoeiraottelussa ei voi suunnitella etukäteen, ne ovat usein silti varsin kontrolloituja.
Etymologia

Nei Lopesin mukaan sanan capoeira kantamuoto on afrikkalaisperäinen kapwila, joka tarkoittaa suomeksi selkäsaunaa ja korvapuustia. Sana on merkinnyt vastakohtaa sanoille pahantekijä ja ennustettava ja synonyymiä sanoille kerskuri, pelokas ja pelottava.
Sanan eri merkitykset voidaan karkeasti jakaa kahdesta pääjuuresta lähteviksi. Brasilian alkuperäiskansojen enemmistön puhumasta murteesta guaranysta juontuvat merkitykset viittaavat puuhun, lehtiin, metsään ja kasvillisuuteen yleisesti johtuen sanojen kytkennästä "caa"-, "co"- ja "ko"-alkuihin. Portugalin kielestä juontuvat merkitykset viittaavat erääseen kukko-sanan muotoon, kastroituun kukkoon, kanalaan ja kanahäkkiin (port. o capão). Kuitenkin ilmeisesti noin vuoden 1577 jälkeen sana capoeira on alkanut yleisellä tasolla viitata orjien käyttämiin kamppailumuotoihin ja niiden harjoittajiin.
Nimi capoeira tarkoittaa myös erästä Brasiliassa esiintyvää lintua, täplä­siipistä puu­viiriäistä (Odontophorus capueira). Lajin urospuoliset edustajat käyttäytyvät toisiaan kohtaan aggressiivisesti. Uhattuna täpläsiipinen puuviiriäinen välttää lentämistä ja pyrkii piiloutumaan aluskasvillisuuteen tehokasta suojaväriään käyttäen.
Historia > Varhaiset lähteet

Capoeiran menneisyydestä on säilynyt monia jäänteitä. Rikas suullinen perimätieto kuten tarinat, laulut ja runot kertovat capoeiran pitkästä ja rikkaasta historiasta. Kirjallista lähdeaineistoa on säilynyt runsaasti.
Capoeiran historian tutkiminen on vielä kesken, ja suuri osa orjuudesta kertovasta lähdeaineistosta 1500–1800-lukujen osalta on vielä lukematta.
Historia > Syntyteoriat

Capoeiran alkuperä on edelleen osittain hämärän peitossa ja keskustelua lajin afrikkalaisista ja brasilialaisista piirteistä käydään yhdä. Capoeira muodostui oletettavasti synteesinä Afrikan eri osista Brasiliaan tuotujen orjien erilaisista taistelu-, tanssi-, rituaali- ja soitintyyleistä. Laji syntyi mahdollisesti Salvadorissa ja bahialaisessa Recôncavossa sekä kehittyi myös esimerkiksi Recifessä ja Rio de Janeirossa, mistä se myöhemmin kuitenkin katosi. Capoeiran synnystä on esitetty myös muunlaisia teorioita.
Historia > Syntyteoriat > Nykytiedon mukainen syntyhistoria

Todenmukaisimman teorian mukaan tärkeitä capoeiran syntyyn vaikuttaneita tekijöitä olivat erilaiset kamppailulajit, tanssit, taistelutanssit ja rituaalit Afrikasta, Euroopasta ja Latinalaisesta Amerikasta, jotka ovat sekoittuneet kulttuurilliseksi synteesiksi vuosisatojen mittaan. Kun yhdistetään ihmisen tietynlainen synnynnäinen tarve ilmaista itseään kulttuurillisesti, afrikkalaisessa sosiaalisessa kulttuurissa ilmenevä häilyvä raja kamppailun, musiikin ja tanssin välillä, taistelutanssien suosio afrikkalaisessa kulttuurissa ja länsiafrikkalaisten melko rankka elinympäristön muutos, saadaan lopputulokseksi capoeira; spontaanina mutta välttämättömänä inhimillisenä ja kulttuurillisena itseilmauksen muotona. Kuvaukset capoeirasta 1800-luvun ensimmäiseltä puoliskolta ovat hyvin samankaltaisia nykycapoeiran kanssa. Voisi siis sanoa, että capoeira on kehittynyt kulttuurillisena synteesinä nykymuotoonsa suunnilleen vuosien 1800-1850 välisenä aikana. Capoeira ei kuitenkaan ole kulttuurisena synteesinä ainutlaatuinen, vaan samankaltaisia esimerkiksi juuri tanssia ja taistelua yhdistäviä lajeja harrastetaan monissa maissa, joihin tuotiin orjia.lähde tarkemmin?
Historia > Syntyteoriat > N'golo

Eri syntyteoriat ehdottavat yksittäisiä afrikkalaisia tansseja ja rituaaleja capoeiran alkujuureksi. Erään tunnetuimman teorian mukaan capoeira liittyy Angolan eteläpuolella eläneen mucupe-heimon initiaatiorituaaliin (rituaali, jossa tyttö siirtyy aikuisuuteen) eli efundulaan. Brasilialaisen historioitsijan lbano de Neves e Souzan teorianlähde tarkemmin? mukaan efundulan yhteydessä nuoret soturit tanssivat n’goloa eli seeprojen tanssia. N’golon voittaneella pojalla on oikeus valita vaimo ilman myötäjäisiä initiaatiorituaaliin osallistuvien tyttöjen joukosta. Ajan myötä Benguelan alueen roistojoukot (muxilingues) alkoivat käyttää n’golon askelia taistellessaan. Tämän Neves e Souzan näkemyksen mukaan tämän perinteen alueelta kaapatut orjat olisivat vieneet capoeiran keskeiset elementit mukanaan Brasiliaan ja capoeira juontuisi suoraan n’golosta. Neves e Souzan teoria on kuitenkin siitä esitetyn kritiikin perusteella hyvin puutteellinen, eikä perustu historiallisiin faktoihin. Neves e Souzan epäillään jopa tekaisseen todistusaineistoa. Tämän vuoksi tämä kuuluisa teoria ei ole kovin varteenotettava tekijä capoeiran historiaa tutkittaessa.
Historia > Syntyteoriat > Tanssin muotoon puettu taistelulaji

Joidenkin kertomustenlähde tarkemmin? mukaan plantaasien isännille capoeira oli uhka ja he kielsivät taistelutaitojen harjoittamisen. Tämän vuoksi orjat halusivat piilottaa taistelutekniikat tilanteen niin vaatiessa ja yhdistivät "angolaleikkiin" musiikkia ja rituaalimaisia liikkeitä. Näin orjat hämäsivät isäntiään, jotka eivät aina ymmärtäneet, että outojen rituaalipuuhien taakse oli kätkettynä tappavia itsepuolustusliikkeitä. Tämä tarina ei kuitenkaan ainakaan Brasilian lakikäytäntöjä 1800-luvulla tarkastellessa voi pitää paikkaansa. Suunnilleen vuoteen 1814 saakka orjanomistajat olivat sallineet erilaiset kulttuuriset ilmaisut, myös kamppailun. Niihin oli jopa kannustettu, sillä niitä pidettiin eräänlaisina orjuusjärjestelmän varoventtiileinä ja ne pitivät yllä afrikkalaisryhmien välisiä eroja. Joidenkin plantaasien omistajien tiedetään viihdyttäneen itseään seuraamalla orjien taistelua ja jopa erilaisia haasteotteluita järjestettiin. Vuoden 1814 jälkeen käsitykset orjien vaarallisuudesta kuitenkin muuttuivat. Tähän johtivat useat orjakapinat sekä Portugalin hovin saapuminen Rio de Janeiroon. Orjiin alettiin suunnata mittavia vainoja ja kaikenlaiset kulttuurillisen ilmaisun muodot kiellettiin, kamppailu, tanssi ja rituaalit mukaan lukien. Taistelutaitojen naamioiminen tanssiksi tai rituaaliksi ei olisi täten ollut järkevää, sillä niitäkään ei enää suvaittu.
Historia > Syntyteoriat > Palmares

Jotkut capoeiran historiaa tutkineetkenen mukaan? esittävät quilombojen syntymisen ja niissä elämisen keskeisenä capoeiran kehitysvaiheena. Erään tarinan mukaan nykycapoeiran merkittävin juuri olisi peräisin Palmaresin quilombosta. Tarinan mukaan leirin tuhoamisvaiheessa paenneet capoeiristat levittävät taistelutanssin Brasilian muihin osiin. Kerrotaan myös, että jatkuva orjanomistajien taholta tullut uhka olisi toiminut käyttövoimana capoeiran kehittymiselle quilomboissa. Eri plantaaseilta paenneiden orjien mukana capoeira olisi jalostunut edelleen tehokkaaksi taistelulajiksi. Nykytiedon mukaan näin ei kuitenkaan käynyt; quilomboja puolustettiin ennen kaikkea niiden syrjäisellä sijainnilla ja viime kädessä tuliaseilla. Capoeiralla ja quilomboilla ei siis nykyään nähdä mitään kovin merkittävää suhdetta. Quilomboissa, samoin kuin muissakin afrikkalaisperäisten orjien kokoontumispaikoissa on kuitenkin mahdollistunut itseilmaisun vapaus, valta omaan kehoon ja ajankäyttöön sekä tarve eri heimoja edustavien karanneiden orjien identiteetin vahvistamiselle. Tämä on tietysti ollut erittäin hedelmällistä maaperää pienelle kulttuurivaihdolle.
Historia > Syntyteoriat > Muut teoriat

Suoran yhteyden johonkin yksittäiseen afrikkalaiseen perinteeseen etsimisen, Palmaresin sankarillisen puolustamisen ja tanssiksi naamioidun itsepuolustuslajin lisäksi on olemassa muitakin teorioita, jotka perustuvat lähinnä capoeiristojen tai tutkijoiden mielikuvitukseen. Niihin liittyvät esimerkiksi kertomukset eri eläinten liikkeiden matkimisesta tai orjien käsikahleista, jotka mahdollistivat vain jaloilla tehtävät tekniikat. Nämäkään teoriat eivät kuitenkaan tämänhetkisen historiallisen tiedon perusteella pidä paikkaansa.
Historia > 1500- ja 1600-luvut

Afrikan ja Etelä-Amerikan välisen orjakaupan käynnistyttyä 1500-luvulla capoeira-sanalla viitattiin yleisesti mitä tahansa afrikkalaisperäisten orjien käyttämään kamppailu­muotoon. Nykymuotoista capoeiraa ei kuitenkaan tuohon aikaan ole ilmeisesti ollut vielä olemassa.
Historia > 1700-luku

Ensimmäiset capoeirasta kertovat kirjalliset lähteet löytyvät 1770-luvulta, jolloin riolainen toimittaja Joaquim Manuel de Macedo kuvasi capoeiraa ja capoeiristoja kolumneissaan. Tähän aikaan capoeiraa tavattiin jonkinlaisessa muodossa kolmesta kaupungista: Rio de Janeirosta, Recifestä ja Salvadorista. Rio de Janeiron capoeira, jota myöhemmin kutsuttaisiin "capoeira carioca", ei ollut kuitenkaan aivan samanlaista kuin nykymuotoinen capoeira. Rio de Janeirossa capoeira näyttäytyi ainoastaan väkivaltaisessa muodossaan, eikä siinä käytetty lainkaan musiikkia.
Historia > 1800-luku

Erilaisista 1800-luvun taideteoksista löytyy viitteitä capoeiraan. Saksalainen taidemaalari Johann Moritz Rugendas kuvasi brasilialaista kulttuuria vuonna 1824 ilmestyneessä kirjassaan Voyage Pittoresque et historique dans le Brésil. Kirjasta löytyy esimerkiksi kuva "Jogar capoeira ou Danse de la guerre", jonka kuvatekstissä todetaan:lähde tarkemmin?
Mustat harrastavat erästä toista sotaisaa ja paljon rajumpaa lajia – capoeiraa. Kaksi mestaria käy toistensa kimppuun, kumpikin yrittää kaataa vastustajansa puskemalla tätä rintaan. Hyökkäys estetään sivuhypyillä ja taitavalla estämisellä. Mutta silloin tällöin käy niin, että päät iskeytyvät yhteen kovalla voimalla, ja hauskanpito alenee taisteluksi, jossa ei ole harvinaista, että veitset tahraavat urheilun verellä.
Historia > 1900-luku

1930-luvulla Manoel dos Reis Machado avasi Brasilian ensimmäisen capoeirakoulun. Pitkään kiellettynä ollut laji alkoi saada arvostusta ja siitä tehtiin laillista. Se alkoi levitä alimmasta yhteiskuntaluokasta ylemmäs ja siitä tuli suosittua koko maassa. Capoeiraa alettiin pitää ensimmäisenä todellisena brasilialaisena urheilulajina.
1900-luvun loppupuolella capoeira on muuttunut melkoisesti. 1960- ja 1970-luvuilla riolaisen Senzala-ryhmän edelleen kehittäessä opetusmenetelmiä ja capoeiraan tuotiin muitakin uutuuksia: vyöjärjestelmät, univormut ja tarkat suoritustavat tiettyjen tekniikoiden suorittamiseen. Senzala-ryhmän opetusmenetelmän ja tietynlaisen standardoinnin suosio on kuitenkin ollut 1900-luvun loppupuolella laajaa. Tätä nykyä käytännössä lähes kaikki maailman capoeira-ryhmät tyylistä riippumatta siis noudattavat Senzala-ryhmän 1960-luvulla käyttöönottamaa opetusmenetelmää, joka puolestaan on perua itämaisista kamppailulajeista.
Ehkä suurimpana muutoksena nähtiin kuitenkin isompien ryhmien synty ja capoeiran leviäminen kaikkiin maailman suurkaupunkeihin. Esimerkiksi johtorakenteeltaan poikkeuksellinen, mestrekoalition hallinnoima Senzala-ryhmä, mestre Camisan ABADÀ-ryhmä, ABADÀ:sta lähteneiden mestre Paulinho Sabián, mestre Bonecon ja mestre Paulãon Capoeira Brasil -ryhmä, mestre Mão Brancan Meia Lua Inteira -ryhmä ja mestre Suassunan Cordão de Ouro -ryhmä ovat kasvaneet valtaviksi, kymmeniätuhansia oppilaita sisältäviksi megaryhmiksi, joilla on toimipisteitä useammalla kuin kahdella mantereella. Lisäksi näistä ryhmistä erkaantuneita pienempiä ryhmiä on vastaavasti vieläkin enemmän. Capoeirakouluja ja -tyylejä saattaa nykyään löytyä useita Skandinaviasta ja jopa pienemmistäkin kaupungeista.
Capoeira ei standardoitumisesta huolimatta ole ollut viime vuosikymmeninäkään aivan harmitonta touhua. Se on hyvin monimuotoista, ja turistin ulottumattomissa olevat Rio de Janeiron slummien rodat ovat nykyäänkin jotain aivan muuta kuin capoeirarodat Suomen kesäisissä puistoissa.
Historia > 2000-luku

Capoeira on viimeisen kymmenen vuoden aikanamilloin? jatkanut voimakasta leviämistään ympäri maailmaa, ja seuroja on nykyään runsaasti kaikilla asutuilla mantereilla, likipitäen kaikissa maissa. Suomessa capoeiran harrastajia on oletettavasti noin 800, ja seuroja on suurimmissa kaupungeissa.lähde?
Ottelu

Ottelu tapahtuu ringissä eli rodassa, jossa tanssijat tai ottelijat eli capoeiristat ottelevat vastakkain. Roda alkaa gungan äänestä. Silloin aloitetaan ladainha tai jokin vastaava laulu. Sitä seuraa lisää lauluja, joilla tanssin tunnelmaa säädellään tai tanssin tapahtumia kommentoidaan. Yleisö osallistuu tapahtumaan laulamalla kertosäkeitä ja taputtamalla rytmikkäästi käsiään. Capoeiristojen tanssi muistuttaa sanatonta vuoropuhelua, jossa capoeiristat viestivät toisilleen liikkeidensä kautta ja musiikin rytmissä. Erilaiset rytmit tekevät tanssista eriluonteista. Tanssijoiden liike on jatkuvaa, heidän liikkeensä ovat spontaaneja, eikä ennalta harjoitettua koreografiaa ole. Oleellista on liikkeiden kauneus ja sulavuus. Suoraa väkivaltaisuutta ei korosteta.
Capoeirista tarkkailee herkeämättä vastustajaansa liikkuen ja etsien hyökkäyspaikkoja, ja hän iskee nopeasti kun sellainen avautuu. Hyökkäys voi olla lyönti tai potku, jolla vastustaja pyritään kaatamaan. Erilaisia potkuja ovat kierrepotku armada, kantapääpotku gancho, vasaramainen potku martelo sekä viikatepotku rasteira. Tesoura on saksiliike, jolla vastustaja kaadetaan. Capoeirista saa koskettaa maata vain viidellä ruumiinosalla: käsillä, jalkapohjilla ja päällä. Hyökkäyksiä ei torjuta (esquiva) blokkaamalla vaan väistämällä hyökkäyksen voiman suuntaisesti ilman kuitenkaan perääntymistä. Kehän reunalle vetäytyminen johtaa oman liikkuvuuden katoamiseen. Vastustajan hyökkäyksen voimaa hyödyntämällä myös omiin vastahyökkäyksiin saa lisää voimaa.