stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aatto Prihti
Julkaisuja

Konkurssin ennustaminen taseinformaation avulla, Helsinki: Helsingin kauppakorkeakoulu 1975, ISBN 951-699-071-1
Critical areas in the capital investment process of enterprises (yhdessä Jaakko Hongon ja Kalervo Virtasen kanssa), Helsinki: Helsingin kauppakorkeakoulu 1982, ISBN 951-699-614-0
Tutkimuksen lisärahoituksen arviointi, Helsinki: Sitra 2000, ISBN 951-563-370-2
Pleistoseenin lopun joukkotuho

Taiteilijan näkemys mammuteista jääkauden ajan jäättömällä Siperian alueella.
Pleistoseenikauden lopun joukkotuho oli maapallolla noin 40 000–9 000  vuotta sitten tapahtunut sukupuuttoaalto, jossa kuolivat sukupuuttoon muiden muassa mammutit, jättiläislaiskiaiset, glyptodontit ja sapelihammaskissat. Joukkotuhon myötä siirryttiin pleistoseenista holoseeniin. Joukkotuho tapahtui viime jääkauden päättymisen yhteydessä, mutta aikaisempien kvartäärikauden jääkausien päättyessä ei ollut tapahtunut vastaavaa joukkotuhoa ja siirtymistä geologisesta kaudesta toiseen (kvartäärikauden muodostavat pleistoseeni ja holoseeni yhdessä). Syytä joukkotuhoon ei kokonaan tiedetä, mutta syinä ovat voineet olla jääkauden ja sen lopun ilmaston ja kasvillisuuden muutokset, ihmisen harjoittama metsästys, sairaudet tai näiden syiden yhdistelmä.
Amerikassa joukkotuho tapahtui aivan jääkauden lopuilla melko nopeasti, ehkä 500 vuodessa. Euroopassa joukkotuho alkoi hitaasti ja kiihtyi nopeaksi jääkauden lopulla. Euraasian mammutin häviäminen näyttää olleen asteittainen tapahtuma tuhansien vuosien kuluessa. Viimeiseksi mammutit hävisivät Itä-Siperiassa, jonne ihminen levittäytyi viimeiseksi. Wrangelinsaarelle jääneet kääpiömammutit metsästettiin sukupuuttoon noin 1700 eaa.
Joukkotuhon syistä > Ihminen

Usein esitetty ajatus lajien joukkotuholle jääkauden aikana ja lopulla on suuria kasvinsyöjiä ravinnokseen metsästävän ihmisen levittäytyminen. Australian, Pohjois-Amerikan ja Madagaskarin joukkotuhot näyttävät tapahtuneen arkeologisesti katsoen melko pian ihmisen saapumisen jälkeen. Ihminen voi aiheuttaa teoriassa joukkotuhon suoraan metsästäen. Jos 2 % mammuteista kuoli metsästykseen joka vuosi, niin silloin mammutti olisi nopeasti kuollut sukupuuttoon.
Toinen vaihtoehto on, että ihmiset olisivat metsästäneet ruohoa ja muita kasveja syöviä lajeja saalistavat pedot pois. Tämä olisi johtanut ruohonsyöjien määrän hallitsemattomaan kasvuun. Liian suuri määrä ruohonsyöjiä olisi syönyt laajoilta alueilta kaiken ruohon pois ja kuollut nälkään. Lisäksi ihmisten vahingossa sytyttämät tulipalot olisivat muuttaneet kasvillisuutta eläimille sopimattomiksi.
Siihen että ihmiset ainakin osin hävittivät mammutit, viittaa sekin, että mammutti eli monenlaisissa ympäristöissä ja söi monenlaista ravintoa.
Joukkotuhon syistä > Ylläolevien yhteisvaikutus

Anthony Barnovsky ja Sergei Zimov ovat kumpikin tahollaan väittäneet mammuttien kuolleen sukupuuttoon juuri ilmaston aiheuttamien kasvillisuusmuutosten ja metsästyksen yhteisvaikutuksesta. Myös tunnettu mammuttitutkija Valentina V Ukraintseva on väittänyt samaa.
Eräiden tietokonelaskelmien mukaan ilmaston muutos ja ihmisen metsästys kykenevät tappamaan mammutin noin 300–400 vuodessa. Pelkkä ilmaston muutos olisi harventanut mammuttien määrää, muttei täysin hävittänyt niitä. Ilmastonmuutos olisi eristänyt mammutit ja muut eläimet kasvillisuudeltaan sopiviin pieniin laikkuihin, joista ihmiset saattoivat saalistaa ne helpommin pois..
Joukkotuhon syistä > Kosminen katastrofi

Mammuttien häviämisen syyksi on veikattu myös kosmista katastrofia tai niiden sarjaa, muun muassa supernovaräjähdystä tai asteroidi-iskua.
Joidenkin mielestä dryaskauden lopun jäähtyminen johtui suuresta asteroidin iskusta. Tämä teoria on yhä epävarmalla pohjalla, eivätkä kaikki tutkijat kannata sitä vieläkään. Yleisesti ottaen teoria ei selitä, miksi mammutteja eli väitetyn asteroidi-iskun jälkeenkin. Kaiken lisäksi uusien tutkimusten mukaan väitetyt todisteet suuresta asteroidi-iskusta noin 12 900 vuotta sitten perustuvat kokonaan hätiköityihin johtopäätöksiin. Mutta ovatpa eri näennäistieteilijät rakennelleet hurjia teorioita avaruudesta syöksyneistä vesimassoista, joiden takana tuli mammutit äkkipakastanut avaruuden kylmyys. Tätä Ivan Sandersonin vuonna 1960 esittämän tulivuorenpurkausteorian pohjalta myöhemmin kehiteltyä ajatusta on perusteltu esimerkiksi Siperiasta löytyneellä, hyvin säilyneellä Berezovkajoen jäätyneellä mammutilla. Mutta esimerkiksi paleontologi Björn Kurtén on selittänyt näiden mammuttien säilymisen harvinaisilla yhteensattumilla, muun muassa mammutit kylmään rotkoon haudanneilla maanvyöryillä tai muilla vastaavilla tapahtumilla. Maan muutokset toivat myöhemmin nämä mammutit taas esiin.
Joukkotuhon syistä > Kiista jatkuu yhä

Mammuttien joukkotuhon tarkasta ajoituksesta kiistellään yhä. Jacquelyn Gillin mukaan Pohjois-Amerikan mammuttien tuho tapahtui jo ennen ensimmäistä kiistatta tunnistettua intiaanikulttuuria, Clovisin kulttuuria. Mutta toisaalta on myös väitetty, ettei Clovisin kulttuuri olisi ollut ensimmäinen ihmisten perinne Amerikassa. Kilpailevan tutkimuksen mukaan monet Pohjois-Amerikan suuret nisäkkäät olisivat kadonneet juuri Clovisin kulttuurin aikoihin.
Jääkauden lopuilla hävinneitä eläinlajeja > Kokonaan hävinneitä

Mammutti (Mammuthus primigenius) hävisi 5 000 vuotta sitten, viimeisenä
Arovisentti (Bison Priscus) hävisi 10 000 vuotta sitten
Villasarvikuono (Coelodonta antiquitatis) hävisi 11 000 vuotta sitten
Irlanninhirvi eli jättiläispeura (Megaloceros giganteus) hävisi 7 000 vuotta sitten
Luolakarhu (Ursus spelaeus) hävisi 12 000 vuotta sitten
Luolaleijona (Panthera leo spelaea) hävisi 10 000 vuotta sitten
Jääkauden lopuilla hävinneitä eläinlajeja > Harvinaistuneita

Myskihärkä (Ovibos moschatus) elää nykyään vain kylmimmillä arktisilla alueilla
Peura (Rangifer tarandus) elää Pohjois-Euroopassa, Siperiassa ja Pohjois-Amerikassa
Täplähyeena (Crocuta crocuta) elää nykyään vain Afrikassa
Villihevonen (Equus przewalskii) hävisi luonnosta, mutta säilyi eläintarhoissa. Elää nykyään Keski-Aasiassa
Pleistoseenin joukkotuho Australiassa

Joukkotuhojen aalto alkoi ensin Australian mantereella, kun ensimmäiset aboriginaalien esi-isät saapuivat Australiaan noin 50 000 vuotta sitten. Ensimmäisten ihmisten astuessa Australian maaperälle sen tasangoilla eli joukoittain monenlaisia erikoisia suuria eläimiä. Kasvinsyöjiä olivat muun muassa jättiläismäiset kengurut, vompatit, koalat, nokkasiilit ja emua muistuttavat, mutta paljon suuremmat lentokyvyttömät linnut. Näitä saalistivat suurikokoiset pedot, kuten pussileijona, pussihukka ja jättimäinen varaani Megalania. Joukkotuhon uskotaan tapahtuneen noin 46 000 vuotta sitten, mikä sopii melko hyvin yksiin väitetyn ihmisen saapumisen kanssa. Näiden eläinten tuho johtui ensisijaisesti metsästyksestä; ne olivat helppoa riistaa ihmisille, joihin ne eivät olleet tottuneet. Toisaalta Tim Flanneryn mukaan ihmiset polttivat laajalti metsää, mikä tuhosi monelle eliölajille sopivan kasvillisuuden.
Mammutin joukkotuho > Arotundran katoaminen ehkä syynä

Mammutti hävisi ensin etelästä, myöhemmin pohjoisesta. Euroopan viimeiset löydetyt mammutit elivät Virossa ja Venäjällä noin 10 000 radiohiilivuotta sitten. Tällöin viime jääkausi oli juuri päättynyt. Mammutti sinnitteli vielä tämän jälkeenkin Pohjois-Siperiassa Wrangelin saarella. Mammuttia suosinut ruohopitoinen heinää ja marunaa kasvanut arotundra kuivine ilmastoineen hävisi viimeistään holoseenin alussa.
Monilla alueilla Baltiassa, Pohjois-Venäjällä ja Alaskassa mammutti näyttää hävinneen samaan aikaan, kun koivu ja varvut yleistyivät, ja laajamittainen soistuminen alkoi. Heinämäiset kasvit ja kuivuudesta kielivä maruna harvinaistuivat. Maa happani kostumisen takia, ja kasvien kivennäisravinteet vähenivät. Mammutit eivät saaneet enää tarpeeksi mm. natriumia, kun arotundran suolakkomaat harvinaistuivat. Lämpeneminen ja lumen syveneminen olivat myös rasitteita, samoin ehkä myös maaperän muuttuminen mammuttia upottaviksi soiksi.
Arotundran häviäminen levitti koivua ja muuta puuta, mikä tarjosi mammuttia metsästäville ihmisille rakennus- ja polttoainetta. Näin ihmiset vaelsivat pohjoiseen mammutin asuinmaille. Myös esim. hirvi ja biisoni saattoivat jääkauden lopulla kilpailla elintilasta mammutin kanssa esimerkiksi Alaskassa.
Noin 90 % arotundrasta hävisi Andrian Listerin mukaan 14 000–11 000 vuotta sitten, jolloin mammutti hävisi laajoilta alueilta.
Mammutin joukkotuho > Ennen jääkauden loppua

Ensimmäiset villamammutit lienevät kehittyneet Koillis-Siperiassa noin 400 000 vuotta sitten. Noin 120 000 vuotta sitten mammuttien määrä väheni nopeasti Eem-interglasiaalin alkaessa, mutta kasvoi taas viime jääkaudella. Noin 42 000 vuotta sitten pohjoisimmat ihmiset asuivat suunnilleen Pohjois-Ranska–Pohjois-Ukraina–Pohjois-Kazakstan-linjalla. Mammutteja oli Etelä-Ranskan–Keski-Ukrainan–Pohjois-Mongolian ja Korean pohjoisrajan leveyksistä pohjoiseen.
Euroopan eläinten joukkotuho alkoi pleistoseenin lopulla, myöhäispaleoliittisen kivikauden kestäessä noin 60 000 vuotta sitten, ja päättyi holoseenin alussa.
Mammutin häviäminen alkoi Länsi-Euroopassa ainakin 36 000 radiohiilivuotta sitten. Monien jääkauden eläinten kanta pieneni Länsi-Euroopassa viime jääkauden huippuvaiheessa 20 000–16 000 radiohiilivuotta sitten.
Mammutti kävi Länsi-Euroopassa harvinaisiksi noin 19 500 radiohiilivuotta sitten. 18 000–16 000 radiohiilivuotta sitten mammutti katosi kokonaan eräältä tutkittavalta Länsi-Euroopan alueelta. Jääkauden huippuvaihe näkyi Itä-Euroopassakin mammuttien ja asutusten harvinaistumisena. Mammuttia ei ajoitusten mukaan tavattu Puolasta 24,1–18,3 tuhatta kalenterivuotta eli 20,2–14,6 tuhatta radiohiilivuotta sitten. Mammuttien harvinaistuminen johtui ehkä ilmaston kylmenemisen aiheuttamasta suuresta kuivumisesta, tai ehkä lisääntyneen tuulieroosion vaikutus hävitti eläneiden mammuttien luita.
Mammutin joukkotuho > Jääkauden lopun Euroopassa

Noin 15 000–14 000 radiohiilivuotta sitten mammuttien määrä väheni hyvin voimakkaasti Keski-Euroopassa ja Ukrainassa. Noin 14 000 vuotta sitten mammuttialueen eteläraja oli Viron–Keski-Suomen leveyksillä. Keski-Euroopassa viimeistä edellinen mammutti eli 14 000 radiohiilivuotta sitten, samoin Ukrainassa kolmanneksi viimeinen ajoitettu. Mammuttien häviäminen oli nopeaa noin 14 000–12 000 kalenterivuotta sitten.
Mammutteja oli paljon Euroopassa vielä 13 000–12 000 radiohiilivuotta sitten. Ranskassa ja Britanniassa mammutit elivät hieman pidempään kuin Ukrainassa. Britanniassa mammuttien nopea häviäminen tapahtui juuri jaksolla 13 000–12 000 radiohiilivuotta sitten. Puolasta mammutti hävisi 12 600 radiohiilivuotta eli 15 000 kalenterivuotta sitten. Andruien Listerin mukaan mammutti olisi hävinnyt metsittymisen, ei lämpötilan nousn takia Länsi-Euroopasta, vasta Allerödkaudella.
Mammutti hävisi suuresta osasta Eurooppaa ja Aasiaa noin 12 000 radiohiilivuotta sitten ennen Allerödin lämpökauden alkua, 
  mikä vastaa suunnilleen 13 900 kalenterivuotta sitten. Tämä vastaa lämpimän Bölling-kauden loppua. Tämän jälkeen Allerödkaudella metsä levisi Euroopassa laajoille alueille.. Viimeiset keskieurooppalaiset mammutit elivät 12 700 radiohiilivuotta sitten Condoverissa Englannissa ja noin 12 000 Praz Rodetissa Sveitsissä.. Esimerkiksi Eurooppa metsittyi laajalti 13 000–11 000 radiohiilivuotta sitten.
On viitteitä siitä, että noin 12 000–11 000 radiohiilivuotta sitten olisi Länsi-Euroopassa ollut vielä mammutille sopivia laajoja ruohostoja, ja näin ollen ilmaston muutos ei yksin selittäisi mammuttien tuhoa. Pääsyy mammutin häviämiseen olisi silloin nykyihmisen harjoittama metsästys.
Mammutin joukkotuho > Jääkauden lopun Baltia

Joka tapauksessa mammutti katosi lämpimällä Bölling/Alleröd-kaudella kokonaan Skandinavian-Baltian alueelta, kun alueelle levittäytyivät koivu ja mänty. Silti peura ja mammutti palasivat Viroon Koillis-Eurooppaan vielä kylmällä nuoremmalla dryaskaudella noin 10 600–10 000 radiohiilivuotta sitten eli noin 12 600–11 600 kalenterivuotta sitten, jolloin tundra-aro saapui taas Baltiaan hajanaisten kuusten kera. Lopullisesti mammutti katosi Baltiasta dryaskauden päättäneissä ilmastonmuutoksissa tai melko pian niiden jälkeen.
Ihminen levittäytyi Baltiaankin jääkauden lämmetessä. Lähellä Baltiaa oli ihmisiä Pregelissä Kaliningradissa ehkä jo 17 000 vuotta sitten. Samoin Valko-Venäjällä oli lisääntyvässä määrin ihmisiä 16 000–14 000 vuotta sitten. Sitä, vaelsivatko nämä ihmiset Etelä-Baltiaan, ei tiedetä. Jäänreunateorian mukaan ihmisiä alkoi siirtyä kohti Baltiaa noin 15 500 vuotta sitten esimerkiksi Desna-joen laaksosta. Pohjois-Baltia oli yhä jään peitossa, jään reunan ollessa 14 000 vuotta sitten Riian tasalla. Aivan Etelä-Baltiassa saattoi olla ihmisiä jo 14 000 vuotta sitten liittyen mahdollisesti Hampurin kulttuuriin, joka eli peuranmetsästyksellä. Sitten alueelle levisi Brommen kulttuuri. Lopuksi Baltiaankin Liettuaan syntyi Ahrensburgin kulttuurin alaryhmä, jota sanotaan Krasnoselskin Madeleine-ryhmäksi. Ei tiedetä, hävittivätkö näiden metsästäjät mammutin.
Euroopan viimeiset mammutit elivät Virossa ja Venäjällä noin 10 000 radiohiilivuotta sitten preboreaalikauden alussa, jolloin oli vielä kylmää ja kuivaa. Viron Puurmannin mammutin poskihampaat on ajoitettu aikaan 11 800 vuotta sitten.
Mammutin joukkotuho > Jääkauden lopun Aasia

Noin 30 000–17 000 radiohiilivuotta sitten mammuttia esiintyi laajalti Siperiassa Baikaljärvelle asti. Mutta tämän jälkeen mammutin elinalue vaihteli huomattavasti välillä 17 000–12 450 radiohiilivuotta sitten. Lämpiminä kausina mammutin elinalue supistui, kylmempinä laajeni.
Noin 15 000 vuotta sitten metsästäjät saapuivat Siperiaan. Joidenkin tutkijoiden mukaan ihmiset eivät luultavasti metsästäneet mammuttia sen lihan, vaan ehkä työkalujen tekoon tarvittavien syöksyhampaiden ja luiden takia, vaikka toki söivät kaatamiensa mammuttien lihaa. Mammuttia tavattiin vielä 13 000 radiohiilivuotta sitten Etelä-Aasiassa.
Pohjois-Aasiasta mammutti hävisi nopeasti 12 000 radiohiilivuotta sitten. Joidenkin mukaan se olisi kadonnut Kiinasta jo noin 20 000 vuotta sitten., toisten mukaan 12 000 radiohiilivuotta sitten. Länsi-Siperian viimeiset mammutit elivät noin 13 800–12 600 kalenterivuotta sitten. Berelekhin mammutit hävisivät noin 12 900–11 600 kalenterivuotta sitten nuoremmalla dryaskaudella. Berelekhissä tapahtui paljon mammutin luiden kasautumista noin 12 300 radiohiilivuotta sitten, ja mammutit hävisivät sieltä noin 11 800 radiohiilivuotta sitten.
Euraasian viimeiset suuret mammutit on ajoitettu pohjoisimpaan Siperiaan Taymyrin niemimaalle aikaan välille 10 000–9 700 radiohiilivuotta sitten, eli kalenterivuosina vuoteen 11 300–10 600 vuotta sitten. Dryaskauden aikaan Taymyrin niemimaalla oli vaivaiskoivua kasvavaa pensastundraa. Oli menossa jääkauden vaihtuminen lämpimäksi holoseeniksi. Pian tämän jälkeen 9 300 radiohiilivuotta sitten peittävä metsätundra levittäytyi alueelle. Joidenkin ajoitusten mukaan lehtikuusta olisi kasvanut jo 11 700 radiohiilivuotta sitten.
Kääpiömammutteja eli vielä 7 700–3 700 radiohiilivuotta sitten syrjäisellä, pohjoisella Wrangelinsaarella.
Berelehkin jokivarren kasvillisuuden kehitys

Luoteis-Siperian Berelehkin jokivarrelta tehtyjen löytöjen mukaan rahkasammalta, varpuja ja pensaita suosiva kasvuympäristö olisi yhteydessä mammuttien tuhoon. Näitä ennen hiirensammal, heinät ja sarat olivat yleisiä.
Berelehkin keskijuoksusta löydetyn kerrostumasarjan kausi IV lienee nuorempi dryas tai holoseeni. Kausilla I-III heinät ja sara olivat siitepölyissä yleisiä, samoin sammalet. Pensaat olivat harvinaisia. Varpukasveja Ericaceae ei oli hyvin harvoin. Vaivaiskoivu ja joskus pajutkin olivat yleisiä. Sammalista hiirensammalet olivat paljon yleisempiä kuin rahkasammalet. Kaudella I ei ollut paljoa rahkasammalta, vaikka olikin metsiä. Kaudella II oli sammaleisia ruohotundria ja polygonisoita. Kaudella III oli pensastundraa ja metsätundraa. Rahksammalta ei ollut paljoa näilläkään kausilla. Sitten ilmasto muuttui soita sousivammaksi. Kaudella IV seudulla lisääntyi huomattavasti suosammalten, varpukasvien ja leppien Duschekia fruticosa suhteellinen määrä. Nyt varvuissa/matalissa pensaissa oli paljon Cassiope, Ledum, Vaccinum. Matalien pensaiden osuus lisääntyi. Päinvastoin heinä- ja sarakasvien määrä väheni.
Niinpä tällä kaudella oli siitepölyissä pensaista yleismpiä vaivaiskoivu, pensasleppä, mutta paju ja puumainen koivu harvinaisia. Matalissa kasveissa eniten Ericaceae-varpuja. Matalista kasveista heiniä 8 % ja saroja 14 %. 2/3 sammalista rahkasamamlia, loput lähinnä hiirensammalia. Tämä muistutatta nykyisiä subarktisia suotundria. Mammuttien on väitetty kadonneen nuoremmalal dryaskaudella.
Muun jääkauden megafaunan tuho

Eri arvioiden mukaan toisten jääkauden eläinten häviämisessä on vaikuttanut eniten ilmastonmuutos, toisten ihminen. Esimerkiksi myskihärän oletetaan hävinneen Aasiasta lähinnä ilmastonmuutoksen takia laajoilta alueilta. Toisaalta biisoni, visentti ja hevonen katosivat monilta alueilta ihmisen harjoittaman metsästyksen takia.
Jättiläispeuran (Megaloceros giganteus) lajimäärä väheni hyvin hitaasti Länsi-Euroopassa ennen jääkauden huippukohtaa kuten mammutilla. Kun jääkauden kylmä huippukausi tuli, lajia tavattiin vain Ukrainassa ja lähistöillä. Jättiläispeura pysyi pitempään poissa pohjoisesta Keski-Euroopasta kuin mammutti, noin välillä 20 000–12 500 radiohiilivuotta sitten. Noin 12 900–10 500 radiohiilivuotta sitten lajia eli lähinnä Britteinsaarilla ja Tanskan seutuvilla sekä Uralilla. Lajin määrä väheni nopeasti lämpimällä Bölling-kaudella ja Alleröd-kaudella noin 12 600–11 700 radiohiilivuotta sitten Irlannissa, Britanniassa ja Etelä-Skandinaviassa ja katosi kokonaan näiltä alueilta kylmän nuoremman dryaksen alussa tai aikana.
Lopullisesti laji hävisi Etelä-Uralilta noin 6 900 radiohiilivuotta sitten. Holoseenilla hävisi myös jääkautinen Lenan hevonen.  Yksi viimeisimmistä ajouitetuista Pohjois-Aasian jääkautisista hevosista eli Jukagirin niemimaalla noin 4 600 radiohiilivuotta sitten, eli noin 3400 kalenterivuotta eaa.
Joidenkin ajoituksen mukaan mammuttia olisi elänyt Alaskassa mantereellakin vielä holoseenilla. Peura oli poissa Länsi-Euroopasta pitempään kuin mammutti jääkauden huippukohdalla, 20 000–12 500 vuotta sitten. Monilla Länsi-Euroopan alueilla jättiläispeura hävisi erityisen nopeasti lämpimällä Alleröd-kaudella 12 000–11 000 radiohiilivuotta sitten eli 13 700–12 680 vuotta sitten, mutta häviäminen oli nopeaa jo aikaisemmalla lämpimällä Bölling-kaudella jo 14 500 vuotta sitten. Keski-Venäjän tasangolla jättiläispeura hävisi tavallista nopeammin 15 000–14 000 radiohiilivuotta sitten. Luolakarhu, arovisentti ja villasarvikuono  hävisivät suunnilleen samassa tahdissa kuin mammutti eli noin välillä 40 000–11 000 radiohiilivuotta sitten. Niinpä villasarvikuono katosi noin 14 000 kalenterivuotta sitten. Myskihärkä katosi suunnilleen lämpimän kauden alussa noin 14 500 vuotta sitten. Luolaleijona katosi jääkauden lopuilla suunnilleen 16 000–11 000 radiohiilivuotta sitten. Luolaleijona katosi jääkauden päättyessä ehkä noin 12 000–9 000 radiohiilivuotta sitten.
Holoseenikauden mammutit

Joidenkin tutkijoiden mukaan mammutti olisi tavattu Pohjois-Aasiassa ja Alaskassa vielä pitkään holoseenilla. Joidenkin tietojen mukaan mamutti olisi elänyt Taimyrin niemimaalla vielä 7 000 vuotta sitten, ja myskihärkäkin 3 000 vuotta sitten. Beringinsalmen lähellä olevan Saint Paulin saaren mammutti hävisi noin 5 600 vuotta sitten.  Kasvillisuus ei muuttunut. Uuden tutkimuksen mukaan saaren makea vesi kävi vähiin kun ilmasto kuivui ja merenpinta nousi. Näin mammuteilta loppui juomavesi.
Aiheesta muualla

The Current Mass Extinction Event
The Extinction Website
Ranskassa sijaitsevan Combarellelsin luolan luolamaalauksissa näkyy hevonen, karhu, mammutti ja luolaleijona.
Länsi-Saksassa olevam Meerfelder Maar-järven heinien siitepölyjen ajoitukset. Jo aiemmin harvinaistunut mammutti hävisi kokonaan Euroopasta holoseenin alussa, jolloin heinäkasvit harvinaistuivat Meerfelder Maarin alueella, kun lämpötila nousi ja ilmasto kostui.
Alaskan sisämaassa aijaitsevan Hardin Laken siitepölykaavio, jossa näkyy koivun Betula nopea runsastuminen ihmisen saapumisen ja mammuttien tuhon aikoihin.
Jättiläislaiskiainen.
Poverty Point

Taiteilijan käsitys Poverty Pointista

Poverty Point oli nykyisessä Yhdysvalloissa intiaanien rakentama varhainen suuri kylä, jossa on samankeksisiä maakumpuja ja muita kumpuja. Poverty Point sijaitsee Mississippin suiston lähellä.
Poverty Pointissa asui ehkä 5 000 intiaania. Näin suuri asutus oli tuohon aikaan ainutlaatuinen Pohjois-Amerikassa. Esinelöydöistä päätellen keskuksen vaikutus ulottui noin 50 km päähän. Yhdysvaltain etelävaltioista ja Mississippin jokilaaksosta läheltä on löydetty monesta pienestä paikasta Poverty Pointin tyyppistä esineistöä. Luultavasti Poverty Pointin kulttuuri oli kulttuurirypäs, joka kattoi monia intiaanikansoja.
Poverty Point

Poverty Point kuului Itäisen metsämaan kulttuuriperinteeseen. Tälle olivat tyypillisiä maanviljely ja kylät. Poverty Point oli kiistatta aikansa suurin intiaanikylä Pohjois-Amerikassa.
Alueen keskustassa on ylähäältä katseoen amfiteatteria muistuttava sisäkkäisten vallimaisten kumpujen kokonaisuus. Se muistuttaa muodoltaan kahdeksankulmiota, josta puolet on hävinnyt pois. Sisäkkäisiä katkotun maavallin jäänteitä on kuusi. Nykyinen viljely on tasoittanut nämä muinaiset vallit. Vallien välistä kulkivat tiet "amfiteatterin" keskusaukiolle. Keskusaukio oli luultavasti erilaisten kokousten, rituaalien, pelien jne. pitopaikka.
Joki katkaisee kahdeksankuolmin. Puolikkaan "Kahdeksankuolmion" ulkoreunalla on temppelikumpu. Temppelikumpu tuo mieleen ylhäältä katsoen avaimenreiän, linnun tai T-kirjaimen. Avaimenreiän keskus muistuttaa hieman sipuliaselvennä ylhäältä katsoen. Sipuliin vie neliön muotoinen tasanne. Noin 2 km:n päässä keskustasta itään on toinen avaimenreikäkumpu, ja kolmas soikea kumpu, kuin keskeneräinen avaimenreiän keskusselvennä, 3 km länteen. Kummut näyttävät muodostavan geometrisen järjestelmän, ja kahdeksankulmion keskellä on aukio, johon johtaa teitä kahdeksankulmion kulmista. Suuren kummun korkeus on yli 23 m ja pituus 200 m. Koko rakennelman (kahdeksankulmio ja iso kumpu) rakentamiseen käytettiin maata noin miljoona kuutiometriä. Poverty Pointin ala oli noin 3 km².
Kahdeksankulmion harjanteilla ilmeisesti asuttiin. Alueella oli arviolta 600 majaa, joissa asui ehkä jopa 4 000–5 000 ihmistä.
Poverty Pointin kumpualueella on avaimenreiän tai lintujen muotoisten kumpujen lisäksi muutamia kartiomaisia ja tasahuippuisia kumpuja. Poverty Point oli muinaisten intiaanien Mississippin suiston lähelle 1730 eaa.–1350 eaa. noussut keskus, jossa oli samankeskisiä maakumpukehiä ja joitain temppeleitä muistuttavia kumpuja. Kumpuja lienee rakennettu aikanaan entistä suurenmmiksi vuosisatojen kuluessa.