stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gibraltarin väestö
Etniset ryhmät

Vuoden 2001 väestönlaskennassa väestö jaettiin kuuteen kansallisuusryhmään. Gibraltarilaisia ilmoitti olevansa 83,2 prosenttia asukkaista, muita brittejä 9,6 prosenttia, marokkolaisia 3,5 prosenttia, espanjalaisia 1,2 prosenttia, muita EU-kansalaisia 1 prosentti ja muita 1,5 prosenttia. Muihin ryhmiin kuuluvat Gibraltarin genovalaiset, Gibraltarin maltalaiset ja Gibraltarin juutalaiset.
Kielet ja uskonto

Virallinen kieli on englanti, jota käytetään hallinnossa ja koulutuksessa. Useimmat gibraltarilaiset ovat kuitenkin kaksikielisiä ja puhuvat myös espanjaa. Lisäksi monet puhuvat myös llanitoa, joka on englannin ja Andalusian espanjan sekoitus.
Gibraltarin pääuskonto on kristinusko, jonka edustajista valtaosa (78 % väestöstä) kuuluu roomalaiskatoliseen kirkkoon. Alueella on myös muslimi-, juutalais- ja hinduvähemmistöt. Katolisen kirkon vaikutusvalta on perinteisesti ollut voimakas. Kirkkoa johtaa paikallinen piispa. Gibraltarilla on lisäksi neljä synagogaa ja yksi rabbi. Hinduyhteisöllä on yksi temppeli, mutta ei ammattipapistoa. Paikalliseen hindulaisuuteen on vaikuttanut etenkin Sri Swatchidananda, mutta myös Radha Soami -liikkeellä on kannattajia.
Koulutus

Koulutus on ilmaista ja pakollista 5–15-vuotiaille. Gibraltarin koulujärjestelmä noudattaa pitkälti brittiläistä mallia ja opetussuunnitelmaa, mutta koulujärjestelmästä vastaa kuitenkin Gibraltarin hallinto. Opetus poikkeaa brittiläisestä järjestelmästä espanjankielen ja uskonnon opetuksen osalta.
Gibratar tarjoaa esikouluopetusta useiden päiväkotien yhteydessä. Peruskoulu on jaettu kahteen asteeseen; alaluokkiin 5–8-vuotiaille ja keskiluokkiin 8–12-vuotiaille. Toisen asteen koulutus on 12–15-vuotiaille. Englanti on opetuskieli, mutta espanjaakin opetetaan neljännestä luokasta alkaen. Tarvittaessa espanjaa käytetään opetuksen apukielenä koulun alusta alkaen.
Normaalien peruskoulujen lisäksi Gibraltarilla toimii heprealainen peruskoulu. Lisäksi siellä on kaksi toisen asteen oppilaitosta ja Gibraltar College of Further Education, jossa annetaan ammatti- ja uudelleenkoulutusta.
Korkeakouluopintoja varten opiskelijoiden täytyy lähteä ulkomaille. Hallitus tarjoaa stipendejä Britannian yliopistoihin.
Terveys

Gibraltarin kansanterveys on hyvällä länsimaisella tasolla. Naisten elinajanodote vuoden 2001 väestöraportin mukaan oli 83,3 vuotta, miesten 78,5 vuotta. Sydäntaudit ja syöpä ovat syynä kumpikin neljännekseen kuolemista. Vuosittain syntyy 350-400 lasta. Teiniäitejä on vuosittain noin 22.
Lapsille on kattava ilmainen rokotusohjelma, joka saavuttaa noin 95 % ikäluokasta. Ylipaino on samanlainen terveysriski kuin muuallakin länsimaissa, tupakointia koetetaan vähentää ja rintasyöpäseulonnat ovat suunnitteilla. Kesäaikana on liikkeellä vatsatauteja, talvipuolella vuotta flunssaa ja hengitystie-infektioita. Sairaalabakteerit ovat ongelma kuten muuallakin länsimaissa.
Gibraltarilla on ollut kauan maine salakuljetuspaikkana, ja 2000-luvulla salakuljetus kohdistuu huumeisiin. Yhteystyö paikallisen ja espanjalaisen poliisin välillä ei ole aina saumatonta. Keväällä 2012 poliisi takavarikoi yhdeltä alukselta yli seitsemän miljoonan punnan edestä kannabista.
Henri Giraud

Henri Giraud Casablancassa 1943.
Henri Honoré Giraud (18. tammikuuta 1879 – 11. maaliskuuta 1949) oli ranskalainen kenraali, joka taisteli ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa, jäi molemmissa vangiksi ja pakeni kummallakin kerralla. Toisen maailmansodan jälkipuoliskon hän johti vapaan Ranskan joukkoja ja jakoi jonkin aikaa poliittisen johdon Charles de Gaullen kanssa, kunnes joutui jäämään syrjään.
Ensimmäinen maailmansota

Giraud aloitti upseerinuransa palvelemalla Afrikassa, mutta hänet siirrettiin Eurooppaan vuonna 1914 ensimmäisen maailmansodan puhjettua. St. Quentinin taistelussa saksalaiset saivat Giraudin vangiksi tämän haavoituttua vakavasti. Giraud onnistui kuitenkin pakenemaan kaksi kuukautta myöhemmin ja hankkiutumaan Ranskaan Alankomaiden kautta.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alkaessa Giraud palveli Ranskan korkeimmassa sotaneuvostossa. Hän toimi aluksi 7. Armeijan komentajana. Hän oli vahvasti eri mieltä de Gaullen kanssa panssarijoukkojen taktiikasta. Johtaessaan 7. armeijaa Alankomaissa hän onnistui viivyttämään Saksan hyökkäystä. Ardenneilla joukot kuitenkin joutuivat tappiolle ja Giraud jäi 19. toukokuuta 1940 saksalaisten vangiksi.
Giraudia ja muita korkeita ranskalaisupseereja pidettiin vankina Dresdenissä syvällä Saksan valtakunnassa. Kaksi vuotta Giraud punoi juonta paetakseen, opetteli saksaa ja painoi mieleensä ympäristön kartan. 17. huhtikuuta 1942 koitti paon hetki. Giraud laskeutui jyrkännettä pitkin vankilalinnoituksesta, ajoi viiksensä ja matkusti tirolilaisnaiseksi pukeutuneena Schandauhun tavoittaakseen brittiagentin. Viekkaudella hänen onnistui päästä Sveitsiin ja lopulta Vichyn Ranskaan. Giraud otti yhteyttä marsalkka Pétainiin ja kehotti tätä lopettamaan yhteistyön Saksan kanssa, koska hän oli alkanut uskoa Saksan tappioon. Vichyn hallitus kieltäytyi luovuttamasta karkulaista takaisin Saksaan.
Giraudin pako kiinnitti valtavasti huomiota Ranskassa ja maailmalla. Gestapo aloitti salahankkeen hänen murhaamisekseen. Pierre Laval yritti suostutella miestä antautumaan saksalaisille. Liittoutuneet ottivat salaa yhteyttä Giraudiin. Tämä otettiin sukellusveneen kyytiin Toulonista ja hän sai Pohjois-Afrikassa komentoonsa vapaan Ranskan joukot.
Yhdysvaltojen presidentti Franklin D. Roosevelt suosi Giraudia vapaan Ranskan johtajaksi de Gaullen sijaan, jonka hän pelkäsi kehittyvän diktaattoriksi. Vuonna 1943 miehet jakoivat Ranskan vapautuskomitean presidenttiyden ja armeijan ylipäällikkyyden. De Gaulle osoittautui kuitenkin poliittisesti lahjakkaammaksi ja hän onnistui nopeasti parantamaan asemiaan Giraudin kustannuksella. Marraskuussa 1943 Giraud joutui luopumaan jaetusta presidenttiydestä de Gaullen hyväksi. Liittoutuneet saivat selville, että Giraudilla oli ollut omia urkkijoita palveluksessaan ja nämä pakottivat Giraudin luopumaan myös ylipäällikkyydestä. Hän kieltäytyi tarjotusta armeijan ylitarkastajan virasta ja päätti mieluummin jäädä eläkkeelle. Vuonna 1944 Giraud selvisi salamurhayrityksestä Algeriassa, jossa hän oli epäsuosittu jatkettuaan olennaisilta osin Vichyn hallituksen politiikkaa kunnes tuli de Gaullen syrjäyttämäksi.
Giraud osallistui sodan jälkeen 1946 Ranskan politiikkaan oikeistokonservatiivisessa republikaanipuolueessa ja kirjoitti kaksi kirjaa. Hän kuoli vuonna 1949 Dijonissa.
Sotavanki Giraud ulkoilemassa vartioituna Saksassa.
Giraud ja de Gaulle kättelevät 1943. Miehet jakoivat aluksi vapaan Ranskan johdon, mutta de Gaulle veti lopulta pidemmän korren.
Patrick S. Gilmore

Patrick Gilmore 1890-luvun alussa.
Patrick Sarsfield Gilmore (25. joulukuuta 1829 Ballygar – 24. syyskuuta 1892 St. Louis) oli amerikanirlantilainen soittokunnanjohtaja ja säveltäjä. Hänen tunnetuimpia sävellyksiään ovat ”The Spirit of the North”, ”Freedom of the Old Plantation” ja ”When Johnny Comes Marching Home”.
Elämä ja ura

Gilmore syntyi Ballygarissa, Galwayn kreivikunnassa Irlannissa, joka kuului tuolloin Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Hän muutti nuorena Athloneen ja soitti kornettia paikallisissa yhtyeissä. Hän sai orkesterinjohtaja Patrick Keatingilta opetusta trumpettiin ja klassiseen musiikkiin. 19-vuotiaana Gilmore muutti Yhdysvaltoihin ja asettui asumaan Bostoniin.
Gilmore johti Bostonissa paikallisia soittokuntia, muun muassa Boston Brigade Bandia ja Charlestown Bandia. Hän saavutti menestystä kornetinsoittajana ja pääsi vuonna 1853 soittamaan arvostettuun Salem Brigade Bandiin, jonka kokoonpanossa hän soitti muun muassa presidentti James Buchananin virkaanastujaisissa. Vuonna 1858 Gilmore perusti oman yhtyeensä, nimeltään Patrick Gilmore’s Band.
Sisällissodan sytyttyä Gilmore liitti yhtyeensä Massachusettsin 24. rykmentin soittokuntaan. Hänen tehtäväkseen annettiin kouluttaa massachusettslaisia soittokuntia. Pohjoisvaltioiden vallattua Louisianan Gilmoresta tehtiin osavaltion pääorkesterinjohtaja.
Sodan loputtua Gilmore järjesti Bostonissa musiikkifestivaalin rauhan kunniaksi. National Peace Jubilee -nimiseen tapahtumaan hankittiin 500-henkinen soittokunta ja 10 000-henkinen kuoro, jota johti kapellimestari Ole Bull. Festivaalista tuli merkittävä tapahtuma Bostonissa, ja kolme vuotta myöhemmin Gilmore järjesti uuden rauhanfestivaalin nimeltä World Peace Jubilee. Yhtyeiden ja kuorojen kokoa kasvatettiin entisestään World Peace Jubileeta varten; muun muassa Giuseppe Verdin Trubaduurin alasinkuoroa esitti 20 000 laulajaa, 2000 soittajan orkesteri ja 100 palomiestä takomassa oikeita alasimia.
1870-luvun lopulla Gilmore perusti New Yorkiin konserttitalon Gilmore’s Concert Garden, josta tuli myöhemmin ensimmäinen Madison Square Garden -nimeä kantanut areena.
1880-luvulta lähtien Gilmore johti New Yorkissa 22. rykmentin soittokuntaa ja kävi sen mukana kiertueilla ympäri Yhdysvaltoja. He soittivat vuosittain uudenvuodenaaton konsertin Times Squarella.
Patrick Gilmore kuoli sydänkohtaukseen syyskuussa 1892 St. Louisissa.
Tuotanto

Musiikkinäyte
Gilmoren säveltämä ”Famous 22nd Regiment March” Yhdysvaltain merijalkaväen soittokunnan esittämänä.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Gilmore sävelsi uransa aikana lukuisia lauluja ja marsseja, jotka usein julkaistiin salanimellä Louis Lambert. Hänen menestynein sävellyksensä oli ”When Johnny Comes Marching Home”, jonka hän sävelsi Gettysburgin taistelun jälkeen. ”The Everlasting Polka”, ”Freedom of the Old Plantation”, ”Good News From Home”, ”Music Fills My Soul with Sadness”, ”Seeing Nellie Home”, ”The Spirit of the North”, ”We Are Coming Father Abraham” sekä New Yorkin 22. rykmentin mukaan nimetty ”22nd Regiment March”.
Gilmore kirjoitti järjestämistään Bostonin rauhanfestivaaleista kirjan nimeltä History of the Boston Peace Jubilee, joka julkaistiin vuonna 1871.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Patrick S. Gilmore Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Australia 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Irlanti  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Väkijoukkoa National Peace Jubilee -festivaaleilla vuonna 1869.
Germaaninen mytologia

Tor taistelemassa jättiläiskäärme Jörmungandrin kanssa Ragnarökissä. Johann Heinrich Fusslin maalaus.
Germaaninen mytologia tarkoittaa germaanisten kansojen uskontoa ja myyttejä ennen kristinuskoa. Tärkein lähde germaaniselle tarustolla on Edda-epiikassa sekä jossakin määrin saagoissa ja riimukirjoituksissa säilynyt skandinaavinen mytologia. Jonkin verran aineistoa on löydettävissä tai pääteltävissä arkeologisesta tutkimuksesta, myöhemmästä folkloresta, Nibelungein laulusta ja Beowulfista ja roomalaisista lähteistä, kuten Tacituksen teoksesta Germania.
Germaaninen mytologia liittyi monijumalaiseen uskontoon, jolla oli yhtäläisyyksiä muihin Euroopan ja Länsi-Aasian mytologioihin, kuten skandinaaviseen, suomalaiseen, saamelaiseen, slaavilaiseen, balttilaiseen, roomalaiseen, kreikkalaiseen ja vedalaiseen mytologiaan.
Germaanisen mytologian kehitys

Varhaisimpia germaanisen uskonnon muotoja voidaan vain spekuloida arkeologian pohjalta. Ensimmäinen kirjoitettu kuvaus siitä on Julius Caesarin kirjassa Gallian sota. Siinä asetetaan vastakkainen keltiiläisten gallien kehittynyt uskonto ja germaanien alkukantaiset riitit. Caesarin kuvaukset poikkeavat muista varhaisia germaaneja koskevista tiedoista, eikä niille anneta nykyisin kovin paljon painoarvoa.
Gallian sotaa paljon yksityiskohtaisempi kuvaus germaanien mytolgiasta on Tacituksen Germaniassa, joka on kirjoitettu ensimmäisellä vuosisadalta ajanlaskun alun jälkeen. Hän kuvaa siinä sekä eläin- että ihmisuhrauksia ja samaistaa germaanien pääjumaluuden roomalaisten Mercuriukseen, jolle uhrataan tiettyinä päivinä ihmisiä, kun taas Herkulekseen ja Marsin rinnastetuille jumaluuksille uhrataan eläimiä. Tacituksen mukaan germaanit pyhittivät jumalille metsiä ja lehtoja.
Germanian arvoa historiallisena lähteenä vähentää sen tarkoitushakuisuus: Sen päätarkoituksena näyttää olevan roomalaisten hyveellisyyden ja viisauden esittely, ei todenmukainen kansatieteellinen kuvaus. Kuitenkin monet Tacituksen kuvaamat piirteet ovat saaneet vahvistusta muualta. Luontoon liittyviä rituaaleja on löydettävissä keskiaikaisista lähteistä sekä pohjoismaisesta kansantarustosta.
Kansainvaellusaikana germaaninen mytologia muodosti synkretismin kristinuskon ja välimeren kulttuurin kanssa. Varhaisen kristinuskoon kääntymisen takia goottien ja muiden itägermaanien esikristillisistä uskomusjärjestelmistä on varsin vähän tietoa.
Varhaiskeskiaikainen skandinaavinen mytologia on paljon paremmin tunnettua kuin sitä edeltävä germaaninen mytologia. Pääsyy tähän on skandinaavien myöhäinen kristinuskoon kääntyminen. Skandinaavisen mytologian päälähteet ovat Edda ja saagat, jotka kirjoitettiin Islannissa vuosina 1150–1400.
Suurin osa Skandinaviasta kristillistyi 1000-luvullaselvennä. Eräät myöhäiset aikalaisraportit skandinaavisesta pakanallisuudesta ovat Adam Bremeniläiseltä. Sydänkeskiajan aikana skandinaavinenkin pakanallisuus syrjäytyi ja sekoittui folkloreen. Folkloressa germaanisen mytologian aineksia säilyi, ja niitä on nähtävissä esimerkiksi Grimmin veljesten saduissa.
Jumalat

Germaanien jumalat jakautuivat kahteen ryhmään; aasoihin ja vaaneihin. Ylimmät jumalat olivat Odin, Freyr ja Thor. Germaaniset jumalat eivät olleet yliluonnollisia maailmaa hallitsevia olentoja, eivätkä moraalisia ruumiillistumia. Jumalista kertovat tarut ovat sisällöltään mielikuvituksellisesti väritettyjä inhimillisiä kokemuksia ja tapahtumia. Monet säilyneet lähteet painottavat erityisesti ihmisuhreja.
Jumalat olivat olennainen osa germaanisten kansojen elämässä. Oikeudenkäynnissä kuolemantuomio ei ollut vain oikeudellinen teloitus, vaan tuomittu saatettiin paremman uhrin puutteessa uhrata ihmisuhrina Odinille. Toisaalta jumalat seurasivat maanviljelijöiden arkea kuten oikeudenkäyntejäkin. Kotijumalien hahmossa jumalat suojelivat taloja ja tiluksia. Sato ja rauha riippuivat jumalten suosiollisuudesta ja siksi jumalten lepyttämiseksi turvauduttiin riitteihin ja kultteihin. Sodan alkamisen ratkaisivat oraakkelit tai jumalalliset ennustukset. Vuodenaikoihin liittyvien säännöllisten kulttijuhlien kohokohtia olivat uhrimenot, joita varten uhrattujen eläinten veri kerättiin kattiloihin ja vihmottiin viuhkalla seurakunnan päälle.
Jumalat > Odin

Odin on kaikkitietävä jumala, joka tunnetaan myös nimellä Wodan. Hän on yksisilmäinen jumala, joka on muita jumalia ylempi. Ratsunaan hänellä oli kahdeksanjalkainen Sleipnir – hevonen, joka oli Lokin poika. Odin on ensimmäisen aasan, alkujumala Burin pojan Borin poika. Hänellä on kaksi korppia joiden nimet ovat Hugin ja Munin (Ajatus ja Muisti). Odin oli erilainen kuin muut jumalat, hän oli hurja ja arvaamaton sekä oli saanut outoja šamanistisia kykyjä mystisillä teoillaan. Odin oli muun muassa luopunut toisesta silmästään, jotta saisi juoda Mimirin vartioimasta viisauden lähteestä, sekä hän oli uhrannut itsensä itselleen saadakseen lisää viisautta. Hän lävisti itsensä keihäällä ja roikkui hirtettynä Yggdrasil-maailmanpuusta yhdeksän päivää.
Odinille uhrattiin usein, ja hänelle mieluisa uhri olikin hirtetty sotavanki. Hän yllytti sotapäälliköitä ja joukkoja toistensa kimppuun – hän oli sodan jumala. Soturiaristokratian nuoret miehet vihittiin initaatiomenojen jälkeen niin sanotuiksi Odinin sotilaiksi. Kuoleman jälkeen odottavassa Odinin salissa oli tarjolla ehtymätön simalähde ja lukuisia valkyyrioita sankareiden elämää sulostuttamassa.
Jumalat > Thor

Thor on nuorekas jumala, joka edusti raakaa voimaa. Hänen isänsä oli ylijumala Odin ja äitinsä Maa. Thor oli hyvin vahva. Hänet kuvattiin lihaksikkaana ja punapartaisena miehenä, joka pitää käsissään Mjöllner-vasaraa josta hän oli tunnettu. Thor kiiti läpi maailman pukkivaljakollaan, joka sytytti vauhdillaan vuoret palamaan. Koska hän suojeli maanviljelijöitä mytologisilta jättiläisiltä, hän oli hyvin suosittu jumala. Thor kuoli Ragnarökissä taistellessaan Midgårdin jättiläiskäärmettä vastaan. Hän tappoi käärmeen, mutta kuoli myös itse käärmeen myrkkyyn.
Jumalat > Freyr ja Freija

Freyr ja Freija ovat hedelmällisyyden jumalia. Insestin yhdistämät sisarukset syntyivät Njord-jumalan ja hänen kaksoissisarensa Nerthuksen avioliitossa. Freyrin tunnus oli ylisuuri penis. Hän oli nautintojen ja ilojen lähde, ihmisen seksuaalisuuden ja peltojen hedelmällisyyden antaja. Freyrin vaimo oli Gerda. Freyrillä oli hevonen jolla pystyi ratsastamaan veden ja tulen läpi, ja ihmeellinen kulkuneuvo, Skidbladnir, joka pystyi kulkemaan maalla, merellä ja ilmassa. Hänellä oli myös miekka, joka pystyi taistelemaan itsekseen.
Freja oli hyvin kaunis ja Feyr taas komea.
Jumalat > Loki

Loki oli katastrofien ja hävityksen aiheuttaja —. Hän oli jättiläisen poika ja kolmen hirviön (Midgårdin jättiläiskäärme Jörmungandrin, Fenris-susi ja kuoleman valtiatar Hel) isä, jotka loppujen lopuksi tulevat saamaan aikaan maailman tuhon. Loki ei alkujaan ollut paha, vaan varsin hyväntahtoinen. Hän esimerkiksi esti jättiläistä kaappaamasta jumalatar Freijaa ja auttoi monta kertaa ukkosen jumala Thoria. Ennen pitkää Loki kuitenkin katkeroitui, kun huomasi, etteivät jumalat pitäneet hänestä. Tämän tosiasian tajutessaan hän alkoi pilailla muiden jumalien kustannuksella. Loppujen lopuksi Loki johti pahuuden armeijaa jumalia vastaan Ragnarökissä ja kuoli taistelussa Heimdall-jumalaa vastaan. Tosin Heimdall kuoli myös itsekin.
Yksisilmäinen Odin, olkapäillään korpit Hugin ja Munin.
Gilakit

Gilakit ovat Iranin Gīlānin maakunnassa asuva iranilaista gilakin kieltä puhuva kansa. Kulttuuriltaan he ovat lähellä persialaisia. Vuonna 1998 gilakeja arvioitiin olevan noin 2,7 miljoonaa. Toinen lähde arvioi gilanin kielen puhujamääräksi mahdollisesti kolme miljoonaa.
Asuinalue ja naapurikansat

Gilakit ovat alueen iranilaistuneiden kanta-asukkaiden jälkeläisiä. He muodostavat valtaosan Gīlānin maakunnan asukkaista tai ainakin sen maaseutuväestöstä. Gilakeja asuu myös Māzandarānin maakunnassa ja sen lähialueilla. Gīlānin vuoristoseuduilla elää gilakien lähisukukansa galešit. Maakunnan muita etnisiä ryhmiä ovat tatit, kurdit, azerit ja persialaiset.
Elinkeinot ja aineellinen kulttuuri

Perinteinen elinkeino on maanviljely, johon rannikkoseudulla liittyy kalastus ja vuoristossa karjanhoito sekä metsätyöt. Tärkein viljelykasvi on riisi, jonka ohella kasvatetaan vehnää, ohraa, kenafia (intialaista hamppua), tupakkaa, sokeriruokoa, teetä, sitrushedelmiä ja vihanneksia. Huomattava merkitys on myös luonnonsilkin tuotannolla. Tärkein kotieläin on vetojuhtana käytetty seebu. Lisäksi pidetään lampaita, vuohia, hevosia ja puhveleita. Käsityöammatteja ovat silkin ja huovan käsittely sekä kankaiden ja mattojen kudonta.
Rakennusmateriaalina käytetään yleensä puuta. Kosteilla alavilla seuduilla talot rakennetaan paaluille ja seinät peitetään savella. Gilakitaloille tyypillinen piirre ovat myös oljella tai kaislalla peitetyt korkeat katot. Avoimella terassilla ja parvekkeella varustetut talot ovat usein kaksikerroksisia. Taloa ja piharakennuksia ympäröivät hedelmä- tai mulperipuut sekä punottu aita.
Ruokavalion perustan muodostavat riisi, maitotuotteet, kala, vihannekset ja hedelmät. Lihaa ja leipää syödään etupäässä kaupungeissa ja vuoristoseudulla. Juomia ovat rypälemehulla maustettu vesi, vedellä laimennettu piimä sekä seurustelujuomana käytetty tee.
Miesten vaatetus ei juurikaan poikkea persialaisesta. Perinteinen naisten puku koostuu polvien yläpuolelle ulottuvasta värikkäästä poimuhameesta sekä pitkähihaisesta tummasta puserosta. Ulos mennessään naiset pukevat mustat roimahousut, jotka vyötetään takaa roikkuvalla mustalla huivilla. Päähineenä toimii leuan alta sidottu huivi. Perinteisesti naiset kulkivat aina avojaloin.
Henkinen kulttuuri

Gilakin kieli toimii etupäässä yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Suurin osa gilakeista osaa äidinkielensä lisäksi myös persiaa. Viime aikoina gilakia on ryhdytty käyttämään myös kirjallisuuden ja sanomalehtien kielenä. Gilakien suullinen kansanperinne käsittää eeppisiä ja lyyrisiä lauluja.
Uskonnoltaan gilakit ovat šiiamuslimeja. Varhaisemman uskonnon jäänteitä ovat pyhät kivet, puut ja metsät. Islamilaisten juhlien ja merkkipäivien ohella Gīlānissa vietetään erityisen innokkaasti kevätpäivän tasaukseen osuvaa iranilaista uuttavuotta.
Naisten asema

Muusta Iranista poiketen naisilla on gilakiyhteisössä näkyvä rooli. He tekevät raskaat peltotyöt, päättävät perheen asioista ja osallistuvat miesten ohella myös yhteiskunnalliseen elämään. Miehet puolestaan lypsävät lehmät ja pojat kutovat sukkia ja lapasia tyttöjen paimentaessa karjaa. Sukupuolten välistä työnjakoa on pidetty matriarkaatin jäänteenä. Avioliitto on lähes aina monogaminen ja solmitaan sulhasen ja morsiamen vapaasta tahdosta.
Nykyään gilakinaiset työskentelevät tehtaissa ja toimivat myös kauppiaina. Naisten koulutustaso on korkea, he menevät muuta Irania myöhemmin naimisiin ja synnyttävät vähemmän lapsia. Muualla maassa gilanilaisten naisten ”kevytmielinen” maine on antanut aihetta lukuisiin vitseihin.
Kenyanthropus platyops

| Kenyanthropus platyops |
| --- | --- |
 Kenyanthropus platyopsen pääkallo.
 Plioseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Ihmisapinat Hominidae
Alaheimo::  Homininae
Suku::  Kenyanthropus
Laji::  platyops
Kaksiosainen nimi
 Kenyanthropus platyops  Leakey et al. , 2001 
Katso myös
   Kenyanthropus platyops Wikispeciesissä   Kenyanthropus platyops Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kenyanthropus platyops eli kenianesi-ihminen oli noin 3,5–3,3 miljoonaa vuotta sitten elänyt varhainen apinaihminen. Lajin kallon pieniä sirpaleita löysi brittiläinen paleontologi Meave Leakey 1998 ja 1999 Keniasta Turkanajärven länsipuolelta. Samasta kerrostumasta on löytynyt myös alaleuka, hampaita ja lisää kallon sirpaleita, joiden kaikkien uskotaan kuuluvan samalle lajille kuin kallokin. Kallon huonon kunnon vuoksi kaikki tutkijat eivät ole yhtä mieltä siitä, että kyseessä on uusi suku ja laji, vaan että kyse on afarinapinaihmisestä. Jotkut haluavat sijoittaa sen sukuun Paranthropus tai Homo.
Merkittävintä lajissa on sen litteä naama, jonka aiemmin uskottiin kehittyneen noin 2 miljoonaa vuotta sitten. Laji mahdollisesti kilpaili samaan aikaan Australopithecus-lajien kanssa, ja se vaikuttaisi sopivan ihmisten kehityslinjaan paremmin kuin muut aikansa lajit, joiden aiemmin epäiltiin edeltäneen sukua Homo. Lajin löytyminen vahvisti sitä käsitystä, että sen aikalainen afarinapinaihminen ei olekaan ihmisen esi-isä. Kenianesi-ihmisen suhdetta ihmisen kehityslinjaan ei kuitenkaan vielä tiedetä varmasti. Jos se osoittautuu ihmisen kantamuodoksi, useimmat Australopithecukset eivät sitä silloin voisi olla.
Lajin kasvojen piirteet ovat kehittyneet, mutta aivokopan muoto ja rakenne on alkeellinen. Aivotilavuus on luultavasti korkeintaan vain 400 kuutiosenttimetriä. Poskiluut ovat suuret ja litteät ja sijaitsevat hyvin edessä leukoihin nähden. Etu- ja kulmahampaat ovat melko pienet. Laji onkin näyttänyt ihmismäisemmältä kuin esimerkiksi sen aikalainen afarinapinaihminen. Sen asennosta ja liikkumistavasta ei tiedetä mitään.
Glaukon

Glaukon (m.kreik. Γλαύκων, 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Ateenasta, ja todennäköisesti Platonin veli. Glaukon oli Sokrateen oppilas ja sokraatikko. Hän kirjoitti yhdeksän dialogia, jotka ovat varmuudella hänen. Sen lisäksi hänen nimiinsä on laitettu useita muita dialogeja.