stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andre Agassi
Ura > Pohjakosketus ja uusi nousu

Agassi ei vuonna 1996 voittanut yhtään Grand Slam -turnausta mutta voitti kultaa Atlantan olympialaisten miesten kaksinpelistä. Vuosi 1997 jatkui yhä huonommin, sillä huonojen ottelujen ja loukkaantumisten takia Agassi putosi ATP-listalla 141. sijalle. Agassi on myöhemmin tunnustanut alkaneensa tuolloin käyttää metamfetamiinia. Hän myös kärähti doping-testissä mutta sälytti syyllisyyden tapauksesta avustajalleen, jolloin hänet armahdettiin. Agassi myönsi huumeiden käytön omaelämäkerrassaan vasta uransa loputtua.
Avioeronsa jälkeen 1999 Agassi aloitti kovan harjoittelun noustakseen takaisin huipulle. Hänestä tuli saman vuoden kesäkuussa viides pelaaja, joka on voittanut kaikki Grand Slam -turnaukset vähintään kerran. Voitettuaan Yhdysvaltain avoimet hän nousi vuoden lopulla ATP-listan ykköseksi, ja hän oli siten suurimman harppauksen yhden vuoden aikana tehnyt tennisammattilainen nykyisen ATP-listauksen aikana.
Vuosina 2000–2001 Agassi voitti Australian avoimet kahdesti. Vuoden 2002 Yhdysvaltain avointen finaalissa hän kohtasi tunnetuimman vastustajansa Pete Samprasin viimeistä kertaa. Agassi hävisi ottelun, mutta sijoittui vuoden lopussa ATP-listan kakkoseksi. Hänestä tuli samalla kaikkien aikojen vanhin pelaaja, joka on onnistunut siinä. Vuonna 2003 Agassi voitti kahdeksannen Grand Slam -turnauksensa voitettuaan Australian avoimet kolmannen kerran peräkkäin. Hän voitti myös kuudetta kertaa Miami Masters -turnauksen ja rikkoi vaimonsa Steffi Grafin viiden voiton ennätyksen. Vuonna 2004 Agassi voitti Cincinnati Masters -turnauksen.
Ura > Uran lopettaminen

Agassi selviytyi vuonna 2005 Shanghaissa järjestetyn Masters Cup -turnauksen karsinnoista mutta vetäytyi kilpailusta nivelsiteen revettyä. Loukkaantumisen takia hän joutui jättämään väliin monia turnauksia, ja toivuttuaan hän ilmoitti 24. kesäkuuta 2006 lopettavansa uransa saman vuoden Yhdysvaltain avointen jälkeen. Agassin yli 20 vuotta kestänyt ura päättyi 3. syyskuuta 2006, kun hän hävisi kolmannella kierroksella saksalaiselle Benjamin Beckerille nelieräisessä ottelussa.
Agassi voitti uransa aikana 60 turnausta ja 870 ottelua. Hän hävisi 274 ottelua. Uransa aikana Agassi ansaitsi palkintorahoina 31 152 975 dollaria.
Kirjailija ja tenniksenharrastaja David Foster Wallace analysoi Agassin pelityyliä kirjassaan Tennisesseet. Hänen mukaansa Agassilta puuttuu hienovaraisuus. Hän on loistava pelaaja, mutta liikkeet muistuttavat lähinnä heavy metal -muusikkoa. Agassin näkökyky on ylivoimainen, hän näkee "maagisesti", ja sen ansiosta hän pystyy lyömään pompusta melkein joka kerta.
Merkitys

Sports Illustrated sijoitti Agassin seitsemänneksi listallaan maailman parhaista tennispelaajista. Agassia pidetään yhtenä parhaista syötönpalauttajista tenniksen historiassa. Hän on yksi seitsemästä pelaajasta, joka on voittanut jokaisen Grand Slam -turnauksen vähintään kerran, minkä lisäksi Agassi ja Rafael Nadal ovat ainoat miespelaajat, jotka ovat pystyneet tenniksen avoimena aikakautena uransa aikana voittamaan kaikki neljä Grand Slam -turnausta sekä olympiakultaa. Agassi on International Tennis Federationin maailmanmestari vuodelta 1999.
Kaksinpelivoitot Grand Slam -turnauksissa

| Vuosi | Turnaus | Vastustaja loppuottelussa | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1992 | Wimbledon |  Goran Ivanišević | 6–7, 6–4, 6–4, 1–6, 6–4 |
| 1994 | Yhdysvaltain avoimet |  Michael Stich | 6–1, 7–6, 7–5 |
| 1995 | Australian avoimet |  Pete Sampras | 4–6, 6–1, 7–6, 6–4 |
| 1999 | Ranskan avoimet |  Andrei Medvedev | 1–6, 2–6, 6–4, 6–3, 6–4 |
| 1999 | Yhdysvaltain avoimet |  Todd Martin | 6–4, 6–7, 6–7, 6–3, 6–2 |
| 2000 | Australian avoimet |  Jevgeni Kafelnikov | 3–6, 6–3, 6–2, 6–4 |
| 2001 | Australian avoimet |  Arnaud Clément | 6–4, 6–2, 6–2 |
| 2003 | Australian avoimet |  Rainer Schüttler | 6–2, 6–2, 6–1 |
Yksityiselämä

Agassi oli vuosina 1997–1999 naimisissa näyttelijä Brooke Shieldsin kanssa. Vuodesta 2001 hän on ollut naimisissa tennispelaaja Steffi Grafin kanssa. Heillä on kaksi lasta, poika ja tytär.
Kirjallisuutta

Agassi Andre: Andre Agassi.  Suomentanut Tuomisto Pekka. Otava, 2016.  ISBN 9789511307785
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ATP-kiertueen profiili
Andre Agassi -säätiö
| n k ATP-tenniksen maailmanlistan ykköspelaajat |
| --- | --- |
  Ilie Năstase (1973/1974 – 40 vk)   John Newcombe (1974 – 8 vk)   Jimmy Connors (1974/1983 – 268 vk)   Björn Borg (1977/1981 – 109 vk)   John McEnroe (1980/1985 – 170 vk)   Ivan Lendl (1983/1990 – 270 vk)   Mats Wilander (1988/1989 – 20 vk)   Stefan Edberg (1990/1992 – 72 vk)   Boris Becker (1991 – 12 vk)   Jim Courier (1992/1993 – 58 vk)   Pete Sampras (1993/2000 – 286 vk)   Andre Agassi (1995/2003 – 101 vk)   Thomas Muster (1996 – 6 vk)   Marcelo Ríos (1998 – 6 vk)   Carlos Moyá (1999 – 2 vk)   Jevgeni Kafelnikov (1999 – 6 vk)   Pat Rafter (1999 – 1 vk)   Marat Safin (2000/2001 – 9 vk)   Gustavo Kuerten (2000/2001 – 43 vk)   Lleyton Hewitt (2001/2003 – 80 vk)   Juan Carlos Ferrero (2003 – 8 vk)   Andy Roddick (2003/2004 – 13 vk)   Roger Federer (2004/2018 – 310 vk)   Rafael Nadal (2008/2018 – 196 vk)   Novak Đoković (2011/2019 – 251 vk)   Andy Murray (2016/2017 – 41 vk) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Newbery-mitali

Newbery-mitali (engl. Newbery Medal) on Yhdysvalloissa lastenkirjallisuudelle jaettava palkinto. Mitali on saanut nimensä englantilaisen kirjailijan ja kustantajan John Newberyn (1713–1767) mukaan. Palkinto syntyi kustantaja Frederic G. Melcherin aloitteesta. Se jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1922. Voittajan valitsevat American Library Associationin lastenkirjastoalan ammattilaiset.
Ensimmäinen palkittu teos oli Hendrik Willem van Loonin maailmanhistoriaa esittelevä The Story of Mankind. Seuraavana vuonna palkittiin Hugh Loftingin humoristinen Voyages of Dr. Dolittle. Kahdesti palkinnon on voittanut muun muassa Katherine Paterson, vuonna 1978 kirjallaan Bridge to Terabithia (suom. Silta salaiseen maahan) ja vuonna 1981 sisarusten välisestä kilpailusta kertovalla kirjallaan Jacob I Have Loved (suom. Miksi aina Caroline?). Muita Newbery-mitalin kahdesti saaneita kirjailijoita ovat Kate DiCamillo (2004 ja 2014), E. L. Konigsburg (1968 ja 1997), Joseph Krumgold (1954 ja 1960), Lois Lowry (1990 ja 1994) sekä Elizabeth George Speare (1959 ja 1962).
Palkinnon saajat > 1920-luku

1922: Hendrik Willem van Loon: The Story of Mankind
1923: Hugh Lofting: The Voyages of Doctor Dolittle
1924: Charles Hawes: The Dark Frigate
1925: Charles Finger: Tales from Silver Lands
1926: Arthur Bowie Chrisman: Shen of the Sea
1927: Will James: Smoky, the Cowhorse
1928: Dhan Gopal Mukerji: Gay Neck, the Story of a Pigeon
1929: Eric P. Kelly: The Trumpeter of Krakow
Palkinnon saajat > 1930-luku

1930: Rachel Field: Hitty, Her First Hundred Years
1931: Elizabeth Coatsworth: The Cat Who Went to Heaven
1932: Laura Adams Armer: Waterless Mountain
1933: Elizabeth Foreman Lewis: Young Fu of the Upper Yangtze
1934: Cornelia Meigs: Invincible Louisa: The Story of the Author of Little Women
1935: Monica Shannon: Dobry
1936: Carol Ryrie Brink: Caddie Woodlawn
1937: Ruth Sawyer: Roller Skates
1938: Kate Seredy: The White Stag
1939: Elizabeth Enright: Thimble Summer
Palkinnon saajat > 1940-luku

1940: James Daugherty
1941: Armstrong Sperry
1942: Walter D. Edmonds
1943: Elizabeth Gray Vining
1944: Esther Forbes
1945: Robert Lawson
1946: Lois Lenski
1947: Carolyn Sherwin Bailey
1948: William Pène du Bois
1949: Marguerite Henry
Palkinnon saajat > 1950-luku

1950: Marguerite de Angeli
1951: Elizabeth Yates
1952: Eleanor Estes
1953: Ann Nolan Clark
1954: Joseph Krumgold
1955: Meindert DeJong
1956: Jean Lee Latham
1957: Virginia Sorenson
1958: Harold Keith
1959: Elizabeth George Speare
Palkinnon saajat > 1960-luku

1960: Joseph Krumgold
1961: Scott O'Dell
1962: Elizabeth George Speare
1963: Madeleine L’Engle
1964: Emily Cheney Neville
1965: Maia Wojciechowska
1966: Elizabeth Borton de Treviño
1967: Irene Hunt
1968: E. L. Konigsburg
1969: Lloyd Alexander
Palkinnon saajat > 1970-luku

1970: William H. Armstrong
1971: Betsy Byars
1972: Robert C. O'Brien
1973: Jean Craighead George
1974: Paula Fox
1975: Virginia Hamilton
1976: Susan Cooper
1977: Mildred Taylor
1978: Katherine Paterson
1979: Ellen Raskin
Palkinnon saajat > 1980-luku

1980: Joan Blos
1981: Katherine Paterson
1982: Nancy Willard
1983: Cynthia Voigt
1984: Beverly Cleary
1985: Robin McKinley
1986: Patricia MacLachlan
1987: Sid Fleischman
1988: Russell Freedman
1989: Paul Fleischman
Palkinnon saajat > 1990-luku

1990: Lois Lowry
1991: Jerry Spinelli
1992: Phyllis Reynolds Naylor
1993: Cynthia Rylant
1994: Lois Lowry
1995: Sharon Creech
1996: Karen Cushman
1997: E. L. Konigsburg
1998: Karen Hesse
1999: Louis Sachar
Palkinnon saajat > 2000-luku

2000: Christopher Paul Curtis: Bud, Not Buddy
2001: Richard Peck: A Year Down Yonder
2002: Linda Sue Park: A Single Shard
2003: Avi: Crispin: The Cross of Lead
2004: Kate DiCamillo: The Tale of Despereaux: Being the Story of a Mouse, a Princess, Some Soup, and a Spool of Thread (suom. Desperon taru: kertomus hiirestä, prinsessasta, keitosta ja lankarullasta)
2005: Cynthia Kadohata: Kira-Kira
2006: Lynne Rae Perkins: Criss Cross
2007: Susan Patron: The Higher Power of Lucky
2008: Laura Amy Schlitz: Good Masters! Sweet Ladies! Voices from a Medieval Village
2009: Neil Gaiman: Hautausmaan poika
Palkinnon saajat > 2010-luku

2010: Rebecca Stead: When You Reach Me
2011: Clare Vanderpool: Moon over Manifest
2012: Jack Gantos: Dead End in Norvelt
2013: Katherine Applegate: The One and Only Ivan
2014: Kate DiCamillo: Flora & Ulysses: The Illuminated Adventures
2015: Kwame Alexander: The Crossover
2016: Matt de la Peña: Last Stop on Market Street
2017: Kelly Barnhill: The Girl Who Drank the Moon
2018: Erin Entrada Kelly: Hello, Universe
2019: Meg Medina: Merci Suárez Changes Gears
Palkinnon saajat > 2020-luku

2020: Jerry Craft: New Kid
2021: Tae Keller: When You Trap a Tiger
2022: Donna Barba Higuera: The Last Cuentista
2023: Amina Luqman-Dawson: Freewater
Lähde (1922–2008) (2004–)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Newbery-mitali Wikimedia Commonsissa
Newbery-palkinnon verkkosivut (englanniksi)
Rainer Ahonius

| Rainer Ahonius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1896 Kangasala
Kuollut: 7. helmikuuta 1975 (78 vuotta)
Jääkäri
Liittymispäivämäärä:  25. helmikuuta 1915
Komppania:  1.K ja Tiedonanto-osasto
Taistelut jääkäriaikana:  Misse-joki, Riianlahti ja Aa-joki
Korkein arvo jääkäriaikana:  Jääkäri
Palasi Suomeen:  18. helmikuuta 1918
Arvo Suomeen tultaessa:  Vänrikki
Korkein sotilasarvo:  Everstiluutnantti
Carl Rainer Rudolf Ahonius (11. helmikuuta 1896 Kangasala – 7. helmikuuta 1975) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti.
Opinnot

Ahoniuksen vanhemmat olivat asemapäällikkö Rudolf Josef Kristian Ahonius ja Signe Maria Alanco. Hänen puolisonsa oli Ulla Eva Emilia Arnkil. Ahonius suoritti kuusi luokkaa Tampereen reaalilyseota ja suoritti yksityisesti kahdeksannen luokan Kuopion lyseossa vuonna 1920. Koulupoikana ollessaan hän oli mukana avustamassa Suomen ensimmäistä moottorilentäjään Adolf Aarnoa lentoyrityksissä ja kirjoitti vuonna 1961 Aarnosta kirjan. Ilmavoimien tähystäjätutkinnon hän suoritti vuonna 1924, lentokoneen ohjaajatutkinto hän suoritti vuonna 1927, sotilaspedagogiselle kurssille hän osallistui vuonna 1925, Sotakorkeakoulussa pidetyn kapteenikurssin hän suoritti vuonna 1926, Ilmavoimien komentajakurssin hän suoritti vuosina 1930 ja 1931.
Jääkäriaika

Carl Rainer Rudolf Ahonius liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 25. helmikuuta 1915, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Ahonius otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Carl Rainer Rudolf Ahonius saapui takaisin Suomeen vänrikiksi ylennettynä jääkäreiden etujoukon mukana sisällissodan aikana 18. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin vapaaehtoisten joukkojen kouluttajaksi Jyväskylän seudulle. Suomen sisällissotaan hän osallistui 2. Krenatöörirykmentin 1. Jyväskylän pataljoonan 2. komppanian päällikkönä. Ahonius otti osaa Mannisen, Juupajoen, Kuljun, Sääksjärven, Tampereen ja Vesilahden taisteluihin, sekä pataljoonan etenemiseen Kangasalan, Pälkäneen, Aitoon, Luopioisten ja Lammin kautta Koskelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli 28. heinäkuuta alkaen komppanianpäällikkönä 2. Krenatöörirykmentin lakkauttamisen jälkeen Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:ssä, jonka nimi muutettiin myöhemmin Pohjois-Savon rykmentiksi. Carl Rainer Rudolf Ahonius oli mukana syksyllä 1919 Manssilan rajakahakoissa. Vuonna 1924 hänet komennettiin Ilmavoimiin toimien aluksi yleisesikuntaupseerina. 2. erillisen merilentolaivueen päälliköksi hänet nimitettiin 1. helmikuuta 1926. Maalentokoulun päälliköksi hänet nimitettiin 15. kesäkuuta 1929. Syksyllä 1930 hänet siirrettiin Santahaminan merilentoaseman komentajaksi ja vuonna 1933 hänet nimitettiin Lentoasema 2:n komentajaksi, josta hänet siirrettiin vuonna 1937 Lentoasema l:n (sittemmin Lentorykmentti 2) komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Ahonius osallistui Ilmasotakoulun johtajana. Välirauhan aikana hän toimi Helsingin varuskunnan komendanttina ja Helsingin Vartiopataljoonan komentajana. Jatkosodan syttyessä hänet siirrettiin Helsingin suojeluskuntapiirin komentajaksi, josta hänet siirrettiin Äänislinnan varuskunnan päällikön apulaiseksi, missä tehtävässä hän olikin aina vuoteen 1944, jolloin hänet komennettiin vanhemmaksi yhteysupseeriksi Yhteysesikunta Roihin (19. vuoristoarmeijakunta). Vielä samana vuonna hänet siirrettiin Helsingin komendantiksi ja eläkkeelle hän siirtyi hiukan myöhemmin samana vuonna.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Ahonius oli lakkautetun Helsingin suojeluskuntapiirin selvityselimen päällikkönä. Vuosina 1948–1956 hän oli Oy Strömberg Ab:n palveluksessa.
Luottamustoimet

Ahonius toimi Itä-Karjalan Ilmailuyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuosina 1927–1929 ja toimi Suomen Ilmailuklubissa vuosina 1933–1935, Helsingin Ilmailuyhdistyksessä vuosina 1935–1938 ja 1940–1941 sekä Kymenlaakson Ilmailuyhdistyksessä vuosina 1938–1939. Hän toimi myös Vapaussodan Rintamamiesliitossa vuosina 1941–1942 ja Vapaussoturien Huoltosäätiössä vuosina 1954–1962. Hän oli kunniajäsenenä Viitasaaren Rintamamiesyhdistyksessä ja Tanskan Livjaegerskydeselskabetissa. Suomen Filateliaseuran ainaisjäsenyyden hän myös sai.
Julkaisut

Ahonius julkaisi teoksen Suomen moottorilennon uranuurtaja vuonna 1961 Tampere-Seuran toimeksiannosta. Lisäksi hän kirjoitti Postimerkkilehdessä julkaistuja kirjoitelmia ja tutkielmia muun muassa kenttäpostista.
Julkaisuja

Nimellä R. Ahonius:
Aliupseeriluentoja: 18 luentoa kysymysten ja vastausten muodossa. Otava 1923
Jalkaväen aliupseeri etuvartiopalveluksessa. Otava 1924
Suomen postimerkkeilijäkalenteri 1945-46 - Finlands frimärkssamlarkalender 1945-46; toimittanut R. Ahonius. Suomen filatelistiseuran julkaisu 9. Kouvola 1945
SP : suomalaisten postimerkkien luettelokäsikirja 1957; toimittaneet R. Ahonius ym. Filatelinen kustannusliike Pomerka, Helsinki 1957
Nimellä Rainer Ahonius:
Suolahden radan ja kylän alkuvaiheista. Sisä-Suomen sanomat, Äänekoski 1958
Suomen moottorilennon uranuurtaja Adolf Aarno ja hänen Demoisellensa.  	Tampere-seuran julkaisuja 25. Tampereen kaupunki, Tampere 1961
Suomen vapaussodan 1918 kenttäposti: sotahistoriallis-filateelinen tutkimus.  	Suomen filatelistiseuran julkaisu 18.  Suomen filatelistiseura, Helsinki 1972
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 13. heinäkuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921  Majuri 6. joulukuuta 1926  Everstiluutnantti 31. tammikuuta 1935 |        |  Vapaudenristi 3. lk. (1940 ja 1942)  Vapaudenristi 4. lk. soljen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Väestönsuojelun 1. lk. ansiomerkki  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Suomen lentomerkki  Suomen ampujain liiton hopeinen ansiomerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Preussin Sota-ansiomitali  Viron Suojeluskuntajärjestön Valkoinen risti  Narvan Malevan merkki  Ruotsin Valtakunan Ilmasuojeluliiton hopeinen ansiomerkki  Viron Kotkaristin ritarikunnan 4. lk. kunniamerkki  Ruotsin Vaasan ritarikunnan komentajamerkki  Norjan ampumajärjestöjen ansioristi  Tanskan Livjaegerskydeselskab ansioristi  Tanskan Ampuma Unionin ansioristi  Tšekkoslovakkian lentomerkki  Viron lentomerkki |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Jessica

| Jessica |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  25. helmikuuta
– ruotsinkielinen:  25. helmikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Jessika
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  heprealainen Jiska; Shakespearen näytelmä Venetsian kauppias
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jessica tai Jessika on varsinkin englanninkielisissä maissa yleinen naisen nimi. Nimi on tullut tunnetuksi William Shakespearen näytelmästä Venetsian kauppias. Shakespearen arvellaan muodostaneen nimen Vanhassa testamentissa esiintyvän heprealaisen Jiska- tai Yiskah-nimen pohjalta, joka merkitsee Jumala kääntyy puoleen..
Suomessa nimeä Jessica tai Jessika ei ennen vuotta 1940 ollut annettu kenellekään, mutta varsinkin 1980-luvulta lähtien ne ovat yleistyneet. Helmikuuhun 2025 mennessä Jessica on annettu nimeksi noin 6030 ja Jessika noin 910 henkilölle. Jessican nimipäivä on suomenruotsalaisen ja vuodesta 2025 lähtien myös suomenkielisen kalenterin mukaan 25. helmikuuta.
Kuvitteellisia Jessicoita

Jessica Cruz, supersankaritar, Vihreä Lyhty DC Comicsin sarjakuvissa
Jessica Fletcher, tv-sarjassa Murhasta tuli totta
Jessica Jones, Marvel-kustantamon sarjakuvien ja samannimisen televisiosarjan hahmo
Jessica Lovejoy, pastori Timothy Lovejoyn tytär tv-sarjassa Simpsonit
Jessica Shylockin, William Shakespearen näytelmässä Venetsian kauppias
Jessica Stanley, kirjasarjassa Houkutus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jessica Wikimedia Commonsissa
Luettelo suomalaisista ASLA-Fulbright-stipendiaateista

Tämä on täydentyvä luettelo ASLA-Fulbright-stipendillä Yhdysvalloissa jatko-opintoja, tutkimustyötä tai opintomatkoja tehneistä suomalaisista, joita on yhteensä yli neljä tuhatta. Päälähteenä on vuonna 1965 julkaistu matrikkeli, joten luettelo painottuu apurahojen saajiin vuosilta 1950–1963, jolloin ASLA-stipenditoiminnalla oli nykyistä merkittävämpi vaikutus Suomen tieteeseen, politiikkaan ja elinkeinoelämään. Opettajastipendien ja undergraduate-stipendien saajat on pyritty jättämään pois, ettei luettelo paisuisi liian pitkäksi. Samoin yhteiskunnallisten vaikuttajien parin kuukauden opintomatkaan oikeutettujen Leader-stipendien saajista on mainittu lähinnä niitä, joista on Wikipedia-artikkeli. Usein lähteistä ei kuitenkaan selviä stipendin tarkempia tietoja.
B

Magnus Backström 1981–1982
Ragnar Backström, kauppatieteet, Kalifornian yliopisto, Berkeley, 1951–1952
Margaretha von Bahr, tanssitaide, Specialist-stipendi 1955–1956
Vivica Bandler, teatterinjohtaja
Anita Bask, agronomi, toimittaja, Iowan osavaltionyliopisto 1961–1962
Marja-Liisa Bell, taidehistoria, New Yorkin yliopisto 1961–1962
Nils Berg, hovioikeudenneuvos, Leader-stipendi, The Washington International Center, 1962
Laura Berger, arkkitehti, Columbian yliopisto, 2012–2013
Y. M. Biese, kielitiede, Leader-stipendi 1960
Lars Biström, valt. maisteri, televisiotoiminta, Kalifornian yliopisto (Los Angeles), 1961–1962
Edvard Björkenheim, meijeritekniikka, Specialist-stipendi 1952–1953
Gunnar af Björkesten, neurokirurgia, Leader-stipendi 1955
Aino Björklund, musiikin historia, Pennsylvanian yliopisto 1959–1961
Sven Björklund, fysiikka, Columbian yliopisto, New York ja Stevens Institute of Technology, New Jersey, 1956–1957
Fred Björksten, biokemia, Wisconsinin yliopisto, 1961–1962
Erik Blomberg, elokuvatuotanto, Leader-stipendi 1959
Henrik von Bonsdorff, journalismi, Leader-stipendi 1963
Elsa Boström, journalisti, nuorisotoiminta, Specialist-stipendi 1960
Hans Branders, konepajatekniikka, Michiganin yliopisto 1955–1956
Mårten Brenner, ydinfysiikka, Massachusetts Institute of Technology ja Argonne National Laboratory, Illinois, 1960–1961
Bengt Broms, lakitiede, Michiganin yliopisto 1951–1953
Bengt Broms, Leader-stipendi 1958
Pauli Burman, toimittaja ja poliitikko, Leader-stipendi 1962
Ritva Butrum, ravitsemustiede, Kalifornian yliopisto (Los Angeles) 1954–1956
Waldemar Bühler, hallintotieteiden tohtori, rehtori, järjestöjohtaja
Carl Bäcklund, ammattiopetus, Pennsylvania State College 1952–1953
Heikki Bäckman, lääketiede, Utahin yliopisto 1951–1952
C

Henrik Calonius, kauppatieteet, Kalifornian yliopisto, 1957–1958
Jorma Cantell
Kari Cantell, Pennsylvanian yliopisto 1960–1962
Aarne Castrén, Leader-stipendi 1963
Carl Castrén, markkinointi, Columbian yliopisto ja Chicagon yliopisto, 1955–1956
Matti J. Castrén, taloustiedon opetus, Leader-stipendi 1959
Matti Cawén, diplomaatti, Columbian yliopisto 1953–54
Gunnel Cavonius-Wrede, psykologia, Chicagon yliopisto 1963–1964
Irina Chakraborty, ympäristötekniikka, Kalifornian yliopisto, Davis, 2004–2005
Claës Henrik de la Chapelle, diplomi-insinööri, yrityshallinto, Stanfordin yliopisto 1950–1951
Lars Christiansson, mainonta ja markkinointi, Specialist-stipendi 1961
D

Kaino Dahl, kaupunginjohtaja, Leader-stipendi 1961
Synnöve Damstedt, yhdysvaltalainen kirjallisuus, Michiganin yliopisto 1963–1964
Klaus Damstén, diplomi-insinööri, logistiikka, Columbian yliopisto 1956–1957
Olof Damsten, diplomi-insinööri, 1956–1957
Svea Degerman, ammattiyhdistysaktiivi, Leader-stipendi 1956
Lars Dufholm, lainsäädäntöneuvos, Leader-stipendi 1960
Timo Dönsberg, optinen meteorologia, National Institute of Standards and Technology (NIST), U.S. Department of Commerce, Maryland 2021–2022