stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Clydesdalenterrieri

| Clydesdalenterrieri |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Skotlanti,  Iso-Britannia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  1880-luku
Alkuperäinen käyttö:  seurakoira, koiranäyttelyt
Muita nimityksiä:  Clydesdale Terrier, Silk-coated Skye Terrier, Glasgow Skye, Glasgow Fancy Skye Terrier, Glasgow Terrier, Paisley Skye, Paisley Terrier
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Clydesdalenterrieri (Clydesdale Terrier) on sukupuuttoon kuollut skotlantilainen koirarotu.
Ulkonäkö

Clydesdalenterrieri oli skyenterrierin silkkikarvainen vastine, käytännössä skyenterrieri yorkshirenterrierin karvapeitteellä. Kooltaan se oli skyenterrieriä jonkin verran pienempi.
Alkuperä

Erään teorian mukaan rotu oli skyenterrierin ja yorkshirenterrierin välisen risteytyksen tulos, toisen mukaan jalostettu yksinomaan skyenterrieristä. Se oli yksi harvoja terrierirotuja jotka jalostettiin alun alkaen ennen kaikkea näyttelyitä eikä käyttöä varten. 1880-luvulle asti se tunnettiin vain nimellä Skye, mutta sen jälkeen se luokiteltiin omaksi rodukseen. Kun uusi silkkinen skye alkoi pärjätä näyttelyissä, perinteisen skyenterrierin harrastajat vaativat, että silkkinen karvapeite kiellettäisiin heidän rodussaan. Näin syntyi uusi rotu, jota kutsuttiin aluksi paisleynterrieriksi. Pian se alkoi harvinaistua, mutta 1800-luvun loppupuolella joukko harrastajia alkoi esitellä sitä näyttelyiden erikoisluokassa. Pian rotua alkoi esiintyä valtaosassa skotlantilaisista näyttelyistä, ja sen suosio alkoi jälleen kasvaa. Samalla nimi muutettiin paisleynterrieristä clydesdalenterrieriksi. Kasvattajien kesken syntyi kuitenkin kiistaa siitä, millainen rodun tulisi olla. 1930-luvulle mentäessä populaatio alkoi huventua merkittävästi, ja toisen maailmansodan loputtua sitä ei ollut käytännössä enää olemassa.
Alkuperä > Vaikutus nykyisiin rotuihin

Clydesdalenterrieriä pidetään yorkshirenterrierin kantarotuna, minkä lisäksi sitä käytettiin silkkiterrierin ja australianterrierin jalostukseen.
Piirros clydesdalenterrieristä vuodelta 1908.
Vladimir Tšelomei

Vladimir Tšelomei (1967).
Vladimir Nikolajevitš Tšelomei (ven. Владимир Николаевич Челомей, 30. kesäkuuta 1914 – 8. joulukuuta 1984) oli neuvostoliittolainen raketti-insinööri.
Tausta

Tšelomei syntyi Siedlcessä Venäjällä vuonna 1914. Kun hän oli kolmivuotias, perhe joutui pakenemaan Saksan joukkoja Pultavaan.
Tšelomein ollessa 12-vuotias perhe muutti Kiovaan.
Vuonna 1932 Tšelomei pääsi Kiovan polytekniseen instituuttiin, jossa kunnostautui opinnoissaan. Vuonna 1936 hänen ensimmäinen oppikirjansa, Vektorianalyysi, julkaistiin. Hän opiskeli Kiovan yliopistossa paljon matematiikkaa ja lujuusoppia sekä mekaniikkaa. Valmistuttuaan kiitettävin arvosanoin hän jäi instituuttiin tutkijaksi. Hän valmistui tohtoriksi (luonnontieteen kandidaatti) vuonna 1939.
Sota-aika

Suuren isänmaallisen sodan aikana hän toimi Baranovin lentokonemoottorien keskusinstituutissa (TsIAM) Moskovassa. Hän kehitti patopainemoottorin vuonna 1942. 
Kun havaittiin Saksan käyttävän sellaisia moottoreita V-1-ohjuksissaan, Tšelomeista tuli Tehdas N51:n johtaja ja pääsuunnittelija. Sen edellinen johtaja Nikolai Polikarpov oli kuollut lento-onnettomuudessa. Tšelomei sai tehtäväkseen kehittää V-1:n kaltaisen risteilyohjuksen. Joulukuussa 1944 10X-niminen ohjus koelaukaistiin Petljakov Pe-8 ja Tupolev Tu-2 lentokoneista.
OKB-52

Vuonna 1952 Tšelomei sai johdettavakseen uuden OKB-52-suunnittelutoimiston. Hän jatkoi tutkimusta myös Moskovan Bauman instituutissa ja väitteli vuonna 1951. Hänestä tuli professori vuonna 1952.
Vuonna 1958 OKB-52 esitti monivaiheista mannertenvälistä ohjusta. UR-200 ei mennyt läpi vaan Mihail Jangelin R-36 valittiin. Tšelomein UR-100 pääsi jatkokehittelyyn.
Avaruusalukset

Vuonna 1959 Tšelomei nimitettiin ilmailuvälineiden pääsuunnittelijaksi.
OKB-52 alkoi kehittää avaruusaluksia ja raskasta ohjusta, josta tuli UR-500.
Vuonna 1962 Tšelomei sai akateemikon arvonimen.
Tšelomeista tuli Sergei Koroljovin kilpailija miehitetyn kuualuksen suunnittelussa. Tšelomei ehdotti pienempää UR-500-rakettia, jolla voisi tehdä kahden hengen miehityksellä Kuun ohilennon. Raketista tuli Proton-kantoraketti.
Kun Hruštšov menetti valtansa, Tšelomein ja Koroljovin Kuu-lentosuunnitelmat yhdistettiin, mutta päälinja oli Koroljovin suunnitelma.
Tšelomein suunnittelutoimisto suunnitteli Poljot-satelliitit 1960-luvun alussa. 1970-luvulla Tšelomein toimisto suunnitteli Almaz-avaruusaseman, josta tuli perusta Saljut-avaruusasemille.
Muuta

Tšelomei kuoli Moskovassa vuonna 1984.
Hän sai muun muassa seuraavat palkinnot:
kahdesti sosialistisen työn sankari (1959, 1963)
valtionpalkinto (1967, 1974, 1982)
Leninin palkinto (1959)
Aiheesta muualla

Elämäkerta-artikkeli (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Grant McFarland

| Grant McFarland> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1946 tai 1947
Kuollut: 20. marraskuuta 2018 Whangapoua, Coromandel, Pohjoissaari
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1992–?
Merkittävät roolit:  Lothor (Power Rangers: Ninja Storm)
Aiheesta muualla
IMDb 
Grant McFarland (1946 tai 1947 – 20. marraskuuta 2018 Whangapoua, Coromandel) oli uusiseelantilainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Lothorin ja Kanoi Watanaben rooleista televisiosarjassa Power Rangers: Ninja Storm.
Ura

McFarland esiintyi uransa alussa useimmiten independent-elokuvissa, kuten The Footstep Man, Jack Be Nimble ja Rapa Nui – Pääsiäissaaren salaisuus. Sittemmin 1990-luvun lopulta lähtien hän teki enemmän televisiorooleja vieraillessaan muun muassa televisiosarjoissa Hercules, Xena: soturiprinsessa ja Street Legal. Sittemmin McFarland tuli tunnetuksi vuonna 2004 televisiosarjasta Power Rangers: Ninja Storm, jossa hän esitti kahta roolia: Power Rangers -akatemian senseitä Kanoi Watanabea ja sarjan päärikollista Lothoria. McFarland vieraili vuotta myöhemmin Lothorin roolissa myös sarjassa Power Rangers Dino Thunder.
Tuupovaaran rautatieasema

Tuupovaaran rautatieasema (lyh. Tpv) on rautatieliikennepaikka Joensuussa, entisen Tuupovaaran kunnan alueella rataosuudella Joensuu-Ilomantsi. 1950-luvun tyyppiasema valmistui paikalle vuonna 1956. Se oli viimeisiä uunilämmitteiseksi tehtyjä asemarakennuksia Suomessa. Aseman nimi oli alkuaan Kovero (lyh. Kve), mutta nimi muutettiin kunnan nimeä vastaavaksi Tuupovaaraksi 1962. Tuupovaaraan oli henkilöliikennettä vuosina 1960–1969, minkä jälkeen laiturirakenteet on purettu. Raakapuun kuormausta jatketaan Tuupovaarassa edelleen. Aseman lähiseudulla on vain vähäistä asutusta.
Aiheesta muualla

Vaunut.org: Kuvia Tuupovaaran ratapihalta
M/S Alkyon

| M/S Alkyon |
| --- | --- |
Tyyppi:  moottorialus
Lippuvaltio:  1950–1972:  Suomi
Kotipaikka:  1950–1972: Helsinki
IMO-numero:  5107360
Tunnuskirjaimet:  1950–1972: OFQA
Aiemmat nimet:  Isla Finlandia 1970–1972 Esso Finlandia 1950–1970
Omistaja:  Pireus Maritime Company
Aiemmat omistajat:  Jouko Korpivaara 1970–1971 Oy Esso Ab 1952–1970 Oy Nobel-Standard Ab, Helsinki 1950–1951
Rakennustelakka:  Wärtsilä Crichton-Vulcan, Turku
Rakennusnumero:  876
Vesillelasku:  15. lokakuuta 1949
Status:  romutettu 11. toukokuuta 1986
Tekniset tiedot
Pituus:  63,54 m
Leveys:  10,02 m
Korkeus:  4,44 m
Syväys:  4,40 m
Bruttovetoisuus:  1950–1955: 1103,71 brt 1956–1961: 1025,48 brt 1962–1966: 1025,00 brt 1967–1972: 939,00 brt
Koneteho:  1950–1961: 525 hv 1966–1972: 810 hv kW
Jääluokitus:  IB
Lähteet:  http://kauppalaiva.nba.fi/card.php?id=839&lang=fi
M/S Alkyon oli Kreikkaan Pireukseen rekisteröidyn Pireus Maritime Companyn omistama tankkeri. Alus oli ensimmäinen Suomessa valmistettu kokonaan hitsaamalla koottu laiva.
Valmistus

Alus tilattiin Wärtsilä Crichton-Vulcanilta Turusta. Sen köli laskettiin telakkanumerolla 876, ja se laskettiin vesille 15. lokakuuta 1949. Alus valmistui 25. huhtikuuta 1950. Se luovutettiin vuonna 1950 Nobel-Standard-yhtiölle.
Palvelus

Nobel myi aluksen vuonna 1951 Essolle, joka nimesi sen Esso Finlandiaksi. Esso myi aluksen vuonna 1970 Jouko Korpivaaralle, joka nimesi sen Isla Finlandiaksi. Alus myytiin 26. syyskuuta 1972 Pireus Maritime Companylle, joka nimesi sen Alkyoniksi. Aluksen romutus alkoi 11. toukokuuta 1986 Eleusisissa.lähde?
Pitkäaaltoradiomajakka

LFR-lähestyminen Bromman lentoasemalle, 1947.
New Yorkin alueen alailmatilan mittarireittisuunistuskartta vuodelta 1945, jolla useita pitkäaaltomajakoita ("nelipäiset ristit"). Huomaa myös 75 Mhz merkkimajakoiden yleisyys lentoväylillä. Tässä vaiheessa Yhdysvallatkin käytti vielä aluelennonjohdon ICAO-kutsumerkkiä CONTROL, kun taas nykyään siellä käytetty kutsumerkki on CENTER. Muutos tapahtui maan alettua uudistaa aluelennonjohtojärjestelmäänsä tutkapohjaiseksi 1960-luvulta alkaen, ja sillä haluttiin ilmaista, mitkä yksiköt olivat tutkalla varustettuja.
Ilmailun radiosuunnistusjärjestelmien vertailua.
Pitkäaaltoradiomajakat eli LFR-majakat tai Adcock-majakat (engl. low-frequency radio range, four-course radio range) olivat 1930-1940-luvulla ilmailussa lähinnä Pohjois-Amerikassa, mutta myös mm. Ruotsissa, Tanskassa ja Australiassa, käytetty radiosuunnistusjärjestelmä, joka toimi pitkäaaltotaajuusalueella. Järjestelmän pohjalta kehitettiin myöhemmin VOR-järjestelmä, josta tuli kansainvälinen standardi. Kuten nykyisiäkin radiomajakoita, järjestelmää käytettiin sekä reittisuunnistukseen että lähestymisalueella -- nykyisiä menetelmiä koskevat määritykset pohjautuvat suurelta osin edelleenkin LFR-majakoita varten tehtyihin määrityksiin. Kuten nykyisetkin radiosuunnistuslaitteet, LFR pohjautui maa-asemiin, jotka LFR:n tapauksessa lähettivät suunnattuja radiosignaaleja. LFR-majakan lähete muodosti neljä kurssilinjaa, joiden suunnat määriteltiin asennusvaiheessa. Suunnistus tapahtui tulkitsemalla Morse-koodia: kunkin kurssilinjan sisällä kuului tasainen äänimerkki,  sisäänlentosuunnassa vasemmalla puolella morseaakkonen N ja oikealla A.
Silver Laken LFR-majakka toukokuun 1945 suuren mittakaavan näkölentosuunnistuskartalla (WAC). Karttaan on merkitty eri signaalit tuottavat alueet. Suoraan majakan päältä ei  tässä tapauksessa saada signaalia -- joissain tapauksissa tässä kohden sijaitsi 75 Mhz merkkimajakka. WAC oli myös kansainvälisen suuren mittakaavan karttasarjan nimenä 1970-luvun loppuun saakka. FAA lakkautti Yhdysvaltain WAC-karttasarjan vuonna 2015.
Järjestelmä oli harvinainen Pohjois-Amerikan ulkopuolella, mutta Yhdysvaltain ilmavoimat asensi esimerkiksi Ruotsiin ja Tanskaan kumpaankin 2 majakkaa, minkä lisäksi Yhdistyneen kuningaskunnan alueella oli useita majakoita. Pisimpään Pohjoismaiden laitteista oli käytössä Bromman lentoaseman majakka. Suomessa järjestelmää ei ilmailussa käytetty lainkaan, vaan täällä siirryttiin NDB-majakoista suoraan VORiin NDB:n jäädessä osin käyttöön. Näyttölaitteet olivat järjestelmässä harvinaisia, vaikka niitäkin myöhemmin kehitettiin. VORin tultua käyttöön alettiin järjestelmää purkaa vuodesta 1952 alkaen, ja viimeiset majakat poistettiin käytöstä 1980-luvun aikana. LFR:stä kehitettiin Euroopassa myös valtamerisuunnistukseen optimoitu versio, joka tunnetaan nimillä Sonne ja CONSOL, jota myös merenkulku käytti. Se pysyi käytössä 1990-luvulle saakka.
Tekniikka

Kukin majakka koostui neljästä antennista, jotka säteilivät 4 kvadranttiin. Kunkin vastakkaisen kvadranttiparin lähetettä moduloitiin morsetunnuksella A tai N, siten että syntyi säteilykuvio, jossa lähetteet kurssilinjoilla yhdistyivät tasaisiksi (”A+N”). NDB- ja merkkimajakoita käytettiin LFR-lähettimien rinnalla. Nykyään merkkimajakoita on enää lähinnä joidenkin ILS-asennuksien yhteydessä. Ilma-aluksen osalta järjestelmän käyttöön vaadittiin vain sopiva pitkäaaltoradiovastaanotin.
Järjestelmä mahdollisti ei-tarkkuuslähestymisen ja odotuskuviot. Lähestymisten osalta käytettiin nykyisen kaltaisia menetelmäkaartoja, jotka vain lennettiin LFR:n avulla. Suuntatarkkuus on noin 3 astetta, eli tarkempi kuin NDB. Lähestymisen minimilaskeutumiskorkeus oli alimmillaan noin 300 jalkaa maanpinnasta.
Historia

Siviili-ilmailun kehitys alkoi ensimmäisen maailmansodan jälkeen Yhdysvalloissa. Vuonna 1929 amerikkalaisluutnantti James Doolittle osoitti lentokoneen olevan hallittavissa pelkkien mittareiden avulla käyttäen hyrrävakautettua keinohorisonttia ja hyrräkompassia. Ensimmäinen käytännön mittarilentosovellus oli postilennot, jota varten kehitettiin suunnistusloisto- eli valomajakkajärjestelmä, jollainen oli eräillä reiteillä Suomessakin käytössä joitakin vuosia. Suomenkin ilmailukäsikirjassa on edelleen tyhjä suunnistusloistoluettelo, sillä ilmailukäsikirjan perusrakenne on pidetty samana 1940-luvulta saakka. Hyvin nopeasti ymmärrettiin kuitenkin, että tarvittaisiin radiopohjainen järjestelmä, sillä erittäin huonossa säässä nämä visuaaliset majakatkin muuttuivat käyttökelvottomiksi. Aluksi (vuodesta 1928) Yhdysvalloissa käytettiin ristikkäisiä kehäantenneja, mutta sittemmin britti-insinööri Frank Adcockin vuonna 1919 patentoima pystyantenniratkaisu todettiin paremmaksi, minkä jälkeen järjestelmä levisi koko Yhdysvaltoihin ja osin myös muualle. LFR-järjestelmään yritettiin sittemmin kehittää myös näyttölaitteita, mutta nämä eivät koskaan saavuttaneet mainittavaa suosiota. LFR muodosti pohjan nykyiselle ilmatilajärjestelmälle, sillä sen ansiosta lentotoiminta lähes kaikissa sääolosuhteissa oli ensi kertaa mahdollista. Laajamittaisesti järjestelmän korvasi 1940-luvulla saman tekniikan pohjalta kehitetty, teknisesti huimasti parempi VOR-järjestelmä, josta 1950-1960-luvuilla tuli maailmanlaajuinen standardi. Suomessa VORin käyttö alkoi vuonna 1963.
LFR-majakat poistuivat kuitenkin lopullisesti vasta 1970-1980-luvuilla: Yhdysvaltain viimeiset, Alaskassa sijainneet laitteet poistettiin vuonna 1974, ja koko maailman viimeinen tunnettu majakka Chihuahuassa, Meksikossa 1980-luvun puolivälissä. Osa majakoista muutettiin NDB-majakoiksi.
Merenkulun pitkäaaltoradiomajakat

Operatiivisesti täysin vastaavaa järjestelmää on käytetty myös merenkulussa kulkuväylien määrittelyyn. Maailman ensimmäinen suunnattua ja suuntaamatonta lähetettä yhdistävä meriradiomajakka saatiin Suomeen 1936. Suomen saaristoalueilla oli useita magneettisen häiriön alueita, joilla magneettikompassia ei voitu käyttää, jolloin radiomajakat olivat välttämättömiä. GPS ja tutkat syrjäyttivät useimmat merenkulun radiomajakat 1990-luvun aikana, jonka jälkeen niitä on käytetty erittäin harvoin poikkeuksin ainoastaan ilmailussa. Suomen viimeinen meriradiomajakka sammutettiin vuonna 1995.
Aiheesta muualla

Suunnistusta entisöidyllä LFR-majakalla, YouTube
Bromman LFR-lähestyminen vuonna 1951.
Sisäinen passi

Sisä- tai kotimaan passi on eräänlainen henkilötodistus, joka myönnetään passimaisen vihkon muodossa. Sisäisillä passeilla voi olla useita käyttötarkoituksia, mukaan lukien:
Tavallinen passimuotoinen henkilötodistus (kuten nykyaikainen Venäjän sisämaanpassii)
Kansalaisten asuin- ja työpaikan rekisteröinti väestörekisteritarkoituksiin (kuten kiinalainen hukou)
Sisäisen muuttoliikkeen hallinta ja rajoittaminen (kuten Neuvostoliitossa)
Demografisten tietojen, kuten etnisen alkuperän, kansalaisuuden ja maahanmuuttoaseman, tallentaminen, joskus liittyvät rakenteelliseen syrjintään (kuten Etelä-Afrikan apartheid-passikirjat)
Pääsyn hallinta suljettuihin kaupunkeihin ja muihin herkkiin paikkoihin
Kun passit syntyivät ensimmäisen kerran, sisäisten ja kansainvälisten passien välillä ei ollut selvää eroa. Myöhemmin jotkut maat kehittivät kehittyneitä passijärjestelmiä eri tarkoituksiin ja eri väestöryhmille.
Yhteenveto

Maat, joilla on tällä hetkellä sisäiset passit varsinaisessa merkityksessä (sisäisen muuttoliikkeen hallitsemiseksi), ovat:
Kiina (Hukou),
Vietnam (Hộ khẩu),
Pohjois-Korea (hoju)
Seuraavat maat myöntävät sisäisiä passeja pääasiallisina henkilöasiakirjoina matkustus- ja tunnistamistarkoituksiin (vastaavasti muiden maiden henkilökorttipasseja):
Venäjän federaatio (Venäjän sisäinen passi)
Turkmenistan (Turkmenin sisäinen passi, "raýatlyk pasporty")
Sisäisten passien tiedetään olevan aiemmin myöntäneet ja käyttäneet:
Venäjän keisarikunta ja sen seuraajavaltiot
Ranska, vuoteen 1862 asti
Kanada (tietyille alkuperäiskansojen ryhmille vuosina 1885–1941)
Amerikan konfederaatio
Yhdysvallat (afrikkalais-amerikkalaisille orjavaltioissa ennen sisällissotaa)
Neuvostoliitto (katso Neuvostoliiton sisäinen passi),
Osmanien valtakunta
Italia (passaporto per l'interno)
Liettua, vuosina 1919–1940, ei matkustamiseen tarkoitettu; vaan toimivat henkilöllisyystodisteina, jotka oikeuttavat käyttäjän Liettuan kansalaisuuteen.
Etelä-Afrikka, apartheid
Etelä-Korea (vuoteen 2008 asti)
Irak (vuoteen 2016, korvattu kansallisella henkilökortilla)
Saksa (1938–1943)
Ruotsi (vuoteen 1860 asti)
Ukraina (vuoteen 2020 asti; uusi asiakirja, jota kutsutaan toisinaan "passikortti", mutta se ei sisällä rajoituksia sisäiselle muuttoliikkeelle)
David Icke

David Icke vuonna 2008.
David Vaughan Icke (s. 29. huhtikuuta 1952 Leicester, Englanti) on brittiläinen kirjailija ja salaliittoteoreetikko, joka on vuodesta 1990 lähtien omistautunut selvittämään ”kuka ja mikä todella kontrolloi maailmaa”. Icke on entinen Englannin liigan jalkapallomaalivahti, toimittaja, urheiluselostaja ja vihreän liikkeen kannattaja. Hän on kirjoittanut näkemyksistään yli 20 kirjaa.
2. marraskuuta 2022 Icke sai kahden vuoden maahantulokiellon EU:n alueelle, koska Alankomaiden viranomaiset julistivat Icken "uhkaksi yleiselle järjestykselle". Asia on herättänyt keskustelua, sillä Icken ei yleisesti katsota olevan turvallisuusuhka. lähde?
Urheilutoimittajana

Icke pelasi jalkapalloa maalivahtina Hereford Unitedissa neljännessä ja kolmannessa divisioonassa vuosina 1971–1973. Sen jälkeen hän siirtyi urheilutoimittajaksi ja jalkapallokommentaattoriksi, missä tehtävissä eteni lopulta BBC:n tärkeimmän urheiluohjelman Grandstandin juontajaksi. BBC katkaisi sopimuksen elokuussa 1990, kun Icke ilmoitti kieltäytyvänsä maksamasta henkiveroa (poll tax).
New age -vaihe

1980-luvulla Icke kiinnostui new age -ajattelusta ja uskomuslääkinnästä. Hän tuli valituksi myös yhdeksi Englannin vihreän puolueen neljästä puheenjohtajasta. Icke kertoo äänen johdattaneen häntä lukemaan psyykkisen parantajan Betty Shrinen kirjoja. Hän tapasi Shrinen, joka kanavoi hänelle henkimaailmasta viestin, että tämä on valittu parantamaan Maa kirjoittamalla hengen välityksellä kirjoja. Helmikuussa 1991 matkalla Perussa Icke oli lisäksi saanut merkittävän kokemuksen, jonka kertoi muun muassa aktivoineen hänen chakransa. Sitä seurasi niin sanottu turkoosi vaihe, jonka aikana Icke kirjoitti new age -kirjansa Truth Vibrations. Näihin aikoihin Icke sai kanavoidun viestin, että hän on jumaluuden poika (Son of Godhead), että maailmanloppu tulee vuonna 1997 ja että sitä edeltävät tulvat, maanjäristykset ja hurrikaanit. Icke myös erosi Vihreästä puolueesta. Vuonna 1991 näkemyksistä annetut haastattelut erityisesti Terry Woganin ohjelmassa olivat tuhoisia Icken uskottavuudelle, ja hän vetäytyi joksikin aikaa julkisuudesta. Icke katsoi haastattelun aikaansaaman reaktion aiheuttaneen, että hänen ei enää tarvinnut välittää, mitä ihmiset ajattelevat. Kahden seuraavan vuoden aikana hän julkaisi useita kirjoja: kanavoija Deborah Shawn innoittamana teosofishenkisen kirjan Maan alkuperästä, teoksen jossa hän kiistää Jeesuksen historiallisuuden mutta myöntää tämän olevan totta henkiolentona, omaelämäkertansa sekä vuonna 1993 kirjan Heal the World: David Icke's Do-It-Yourself Guide to Human & Planetary Transformation.
Liskoihmiset

Seuraavasta kirjasta The Robot’s Rebellion alkaen kirjojen sävy kehittyi vainoharhaisempaan suuntaan. Siionin pöytäkirjoihin vedoten hän alkoi kirjoittaa maailmaa hallitsevasta salaliitosta. And the Truth Shall Set You Free -teoksessa näkökulma laajeni holokaustia koskevien faktojen kyseenalaistamiseen ja Icke huipensi trilogiansa The Biggest Secret -kirjaan, jossa hän paljasti avaruudesta ja erilaisesta ulottuvuudesta eli astraalitasolta tulleiden liskoihmisten hallitsevan maailmaa, manipuloineen ihmisen perimää ja tuottaneen liskoihmisrodun, joka tunnetaan historiassa myös Illuminatina. Icken asema salaliittokulttuurissa perustuu siihen, että hän on erilaisista salaliittonäkemyksistä rakentanut ns. supersalaliiton, johon hän on sulauttanut piirteitä Uusi maailmanjärjestys -henkisistä uskomuksista, totuusliikkeistä, antiglobalisaatioliikkeestä sekä Salaiset kansiot -tyyppisisistä populaarikulttuuri-ilmiöistä. Saman liskoihmissalaliiton Icke selittää sekaantuneen sekä World Trade Centerin tuhoon, Prinsessa Dianan kuolemaan, juomaveden fluoraamiseen, Columbinen verilöylyyn, kemikaalivanojen tuottamiseen että presidentti John F.  Kennedyn murhaan. Icken on eri arvioissa ehdotettu esittävän uhkakuvan allegoriana maailmaa uhkaavista haasteista. Itse hän on useaan kertaan tähdentänyt olevansa tosissaan ja tarkoittavansa, mitä sanoo – kirjaimellisesti.
Icken salaliittoteorioissa on Guardianin mukaan nähty antisemitistisiä piirteitä.
Teokset > Kirjat

The Perception Deception: Or...It's All Bollocks — Yes, All of It. (2013)
Human race get off your knees (the lion sleeps no more) (2010)
David icke's guide to global conspiracy (and how to end it) (2008)
Infinite Love Is the Only Truth: Everything Else Is Illusion (2005)
Tales from the Time Loop: The Most Comprehensive Expos of the Global Conspiracy Ever Written and All You Need to Know to Be Truly Free (2003)
Alice in Wonderland and the World Trade Center Disaster (2002)
Children of the Matrix (2001)
The Biggest Secret: The Book That Will Change the World (1999)
And the Truth Shall Set You Free (1996)
I Am Me, I Am Free
The Robot's Rebellion (1994)
Truth Vibrations (1991)
It Doesn't Have To Be This Way (1989)
Teokset > Videot

Freedom or Fascism: The Time to Choose (2006)
The Reptilian Agenda (1999)
David Icke: Secrets of the Matrix, Parts 1–3 (2003)
David Icke: The Freedom Road
David Icke: Revelations of a Mother Goddess
David Icke, Live in Vancouver: From Prison to Paradise
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta David Icke Wikisitaateissa
Davidicke.com
Zeitgeistmovie.com
Infowars.com
TheTruthSeeker.com
MoneyTeachers.org (Arkistoitu – Internet Archive)
Museokeskus Vapriikki

| Museokeskus Vapriikki |
| --- | --- |
 Vapriikin sisäänkäynti
Perustettu:  1996
Sijainti:  Alaverstaanraitti 5 Tampella, Tampere
Koordinaatit:  61°30′11″N, 023°45′37″E
Vierailijoita vuodessa:  225 216 (2023)
Ylläpitäjä:  Tampereen kaupunki
Johtaja:  Anna Lyyra-Seppänen (vs. museonjohtaja) 
Kotisivut:  vapriikki.fi
Vapriikki Palatsinraitin sillalta nähtynä.
Sisääntuloaula.
Ravintolasali.
Museokeskus Vapriikki on Tampereella Tampellan kaupunginosassa Tammerkosken rannassa sijaitseva museokeskus, joka avattiin yleisölle syksyllä 1996. Vapriikin näyttelyt käsittelevät muun muassa Tampereen ja Pirkanmaan historiaa, luonnontieteitä, taidetta, teollisuutta ja tekniikkaa sekä arkeologiaa ja vieraita kulttuureita.
Vapriikki on saanut nimensä ruotsinkielisestä tehdasta tarkoittavasta fabrik-sanasta. Museokeskus toimii Tampellan tehtaan entisessä verstaassa, jonka vanhimmat osat on rakennettu 1880-luvulla. Vapriikin rakennus on osa valtakunnallisesti merkittävää Tammerkosken teollisuusmaisemaa, ja talo on suojeltu asemakaavalla vuonna 1995. Vapriikin noin 14 000 neliömetrin pinta-alasta puolet on varattu näyttelyille ja yleisötiloille. Loput tiloista on tarkoitettu keskuksen muulle toiminnalle, kuten tutkimukselle ja arkeologiselle työskentelylle.
Vapriikki valittiin ”vuosisadan museoksi” lokakuussa 2017 pidetyssä Vuosisadan Kulttuurigaalassa, joka oli osa Suomi 100 -juhlavuoden ohjelmistoa.
Museot

Vapriikin yhteydessä sijaitsevat Kivimuseo, Mediamuseo Rupriikki, Pirkanmaan maakuntamuseo, Postimuseo, Suomen Jääkiekkomuseo, Suomen pelimuseo ja Tampereen luonnontieteellinen museo.
Aiemmin Vapriikissa ovat toimineet myös Tampereen nykytaiteen museo, Kenkämuseo ja Nukkemuseo.