Holkerin hallitus
Hallituksen synty

Keskustan, kokoomuksen ja RKP:n puheenjohtajat Paavo Väyrynen, Ilkka Suominen ja Christoffer Taxell olivat sopineet loppuvuodesta 1986 niin kutsutulla ”kassakaappisopimuksella” puolueidensa muodostavan yhteisen hallituksen vuoden 1987 eduskuntavaalien jälkeen. Tärkeä taustavaikuttaja neuvotteluissa oli silloinen Nokian pääjohtaja, vuorineuvos Kari Kairamo. Kairamon ja eräiden muiden teollisuusjohtajien mielestä ns. konsensuspolitiikkaa oli toteutettu liian pitkälle ja liian kauan SDP:n ehdoilla ja oli tullut aika osoittaa, että Suomea voitaisiin hallita myös ilman sosialidemokraatteja. He pitivät porvarihallitusta välttämättömänä vero- ja rakenneuudistusten käynnistämiseksi.
Väyrynen, Suominen ja Taxell sopivat, että mikäli heidän puolueensa saisivat uuteen eduskuntaan enemmistön ilman Suomen Maaseudun Puoluetta tai Kristillistä liittoa, he tarjoaisivat ensin yhteistyötä SDP:lle, ja ellei tarjousta hyväksyttäisi – kuten he olettivat –, keskusta, kokoomus ja RKP muodostaisivat yhteisen hallituksen Paavo Väyrysen johdolla. Sopimusta tarvitsi etenkin Suominen, koska monet kokoomuksen kannattajat suhtautuivat epäluuloisesti keskustaa ja etenkin Väyrystä kohtaan. Väyrysen arveltiin käyttävän sopimusta valttikorttinaan kiristääkseen SDP:lta paremmat ehdot ja ne saatuaan hylkäävän jälleen kokoomuksen ja palaavan punamultakoalitioon. Sopimuksen salaaminen oli tärkeää myös Väyryselle ja Taxellille, koska keskustan kentällä vallitsi yhä vahva punamultahenki ja myös RKP:ssa oli monia, jotka suhtautuivat porvarihallitukseen epäillen tai jopa kielteisesti.
Porvaripuolueet menestyivät vuoden 1987 eduskuntavaaleissa odotettuakin paremmin, ja puoluejohtajien sopimusta ryhdyttiin heti vaalien jälkeen toteuttamaan valitsemalla Ilkka Suominen eduskunnan puhemieheksi.  Uuden hallituksen muodostamisen ensimmäisenä virallisena vaiheena presidentti Mauno Koivisto nimitti ministeri Esko Rekolan selvittämään, oliko olemassa edellytyksiä kolmen suurimman puolueen yhteisen hallituksen muodostamiselle. Rekola pyysi vastaukset keskustalta, kokoomukselta, sosialidemokraateilta ja RKP:n pyynnöstä myös näiltä. Asia raukesi SDP:n ilmoitukseen, jonka mukaan kolmen suurimman puolueen hallitukselle ei ollut mahdollisuuksia. Eduskuntaryhmille esitettyyn kysymykseen keskusta, kokoomus ja RKP vastasivat kirjelmillä, joissa puolue oli ensimmäisenä ja eduskuntaryhmä toisena allekirjoittajana. SDP:n vastaus oli allekirjoitettu vain puolueen puolesta. Rekolan mielestä tämä osoitti, että edellisen eduskunnan hyväksymää periaatetta eduskuntaryhmien kuulemisesta uutta hallitusta muodostettaessa ei ollut kolmessa puolueessa vielä täysin omaksuttu ja SDP:lta se oli kokonaan unohtunut.
Esko Rekolalle ei paljastettu puoluejohtajien keskinäisen sopimuksen olemassaoloa. Tämän niin sanotun kassakaappisopimuksen tultua presidentti Mauno Koiviston tietoon Koivisto närkästyi siitä, että hänelle oli osoitettu sivullisen rooli. Niinpä hän nimitti seuraavan hallituksen muodostajaksi kokoomuksen entisen puheenjohtajan Harri Holkerin, joka toimi tuolloin Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä, eikä Ilkka Suomista, jonka johdolla kokoomuksen paikkaluku oli kasvanut yhdeksällä edellisvaaleista, 53:een, mikä on puolueen historian suurin paikkaluku eduskunnassa. Näin syntyi ensimmäistä kertaa kokoomuksen ja SDP:n varaan rakentunut sinipunahallitus ja keskusta jäi oppositioon.
Vuonna 2020 ilmestyneen, Riku Keski-Rauskan kirjoittaman Ilkka Suomisen elämäkerran mukaan Suominen oli kertonut kassakaappisopimuksesta kokoomuksen sisällä vain silloiselle puoluesihteerille Jussi Isotalolle. Elämäkerran mukaan Mauno Koivisto sai vihiä kassakaappisopimuksesta Sorsan hallituksen ympäristöministeriltä Matti Ahteelta joulukuussa 1986 sen jälkeen, kun Suominen oli käynyt tapaamassa Ahdetta valmisteilla olleen koskiensuojelulain tiimoilta. Suomisen kehonkieli ja vihjailut seuraavasta vaalikaudesta olivat herättäneet Ahteessa epäilyksiä porvarien aikeista, ja hän kertoi niistä Koivistolle. Tämän jälkeen Koivisto otti Suomisen tietämättä – joko suoraan tai välikäsien kautta – yhteyttä Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä toimineeseen Harri Holkeriin, joka oli kokoomuksessa ainoa toimija presidentin suuntaan. Kokemastaan nöyryytyksestä huolimatta Suominen suostui Holkerin hallituksen kauppa- ja teollisuusministeriksi.
Holkerin hallituksen erikoisuuksiin kuuluu myös se, että hallituksen suurin puolue kahdeksalla ministerinpaikallaan oli SDP, ei kokoomus. Tämä johtui siitä, että SDP säilytti vuoden 1987 eduskuntavaaleissa paikkansa eduskunnan suurimpana puolueena, vaikka puolueen ääniosuus laski 2,6 prosenttiyksikköä edellisvaaleista.