stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Orsa-luokka
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| RN Pegaso | Bacini e Scali Napoletani, Napoli | 15. helmikuuta 1936 | 8. joulukuuta 1936 | 30. maaliskuuta 1938 | miehistönsä upottama 11. syyskuuta 1943 |
| RN Procione | Bacini e Scali Napoletani, Napoli | 15. helmikuuta 1936 | 31. tammikuuta 1937 | 30. maaliskuuta 1938 | miehistönsä upottama 11. syyskuuta 1943 |
| RN Orione | Cantieri navali Riuniti, Palermo | 27. huhtikuuta 1936 | 21. huhtikuuta 1937 | 31. maaliskuuta 1938 | poistettu palveluksesta 1964 |
| RN Orsa | Cantieri navali Riuniti, Palermo | 27. huhtikuuta 1936 | 21. maaliskuuta 1937 | 31. maaliskuuta 1938 | poistettu palveluksesta 1964 |
Orkhomenos (Boiotia)

| Orkhomenos> Ὀρχομενός |
| --- | --- |
 Orkhomenoksen arkeologista aluetta.
Sijainti
 Orkhomenos
Koordinaatit:  38°29′43″N, 22°57′34″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Orchomenós, Boiotia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  noin 2000 eaa.–400 jaa.
Huippukausi:  noin 1400–1100 eaa. noin 600–100 eaa.
Kulttuuri:  mykeneläinen kulttuuri antiikki
Alue:  Boiotia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Orkhomenos (m.kreik. Ὀρχομενός, lat. Orchomenus) oli mykeneläisaikainen ja antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Boiotiassa Kreikassa. Sitä kutsuttiin myös Minyalaisten Orkhomenokseksi erotukseksi Arkadian Orkhomenoksesta. Kaupungin arkeologiset kohteet sijaitsevat siitä nimensä saaneen nykyisen Orchomenóksen kaupungin ympäristössä.
Historia

Orkhomenos oli asuttu viimeistään neoliittisella kaudella. Tuolloin asutukset olivat pyöreitä, noin 2–6 metriä halkaisijaltaan olleita majoja. Mykeneläisellä pronssikaudella Orkhomenoksesta tuli yksi Kreikan merkittävimpiä keskuksia. Se oli niin kutsuttujen minyalaisten pääkaupunki.
Mykeneläinen Orkhomenos kukoisti 1400-luvulta 1100-luvulle eaa. Se oli pohjoisimpia mykeneläisiä linnoitettuja kaupunkeja ja hallitsi suurta osaa Boiotiasta. Se taisteli alueen hallinnasta Theban kanssa. Orkhomenos oli mukana kuivattamassa Kopaisjärveä viljelytasangoksi sekä perustamassa Glan linnoitusta. Kaupungissa tuotettiin omintakeista harmaata ja keltaista niin kutsuttua minyalaista keramiikkaa.
Kreikkalaisessa mytologiassa kaupunkia hallitsi kuningas Minyaan suku. Kaupungin perustajaksi mainitaan Minyaan poika Orkhomenos, josta paikka sai nimensä. Mykeneläisen Orkhomenoksen kerrotaan olleen hyvin vauras; Homeros viittaa siihen esimerkkinä rikkaasta kaupungista. Iliaan Laivaluettelon mukaan kaupunki lähetti Troijan sotaan 30 laivaa yhdessä Aspledonin kanssa. Orkhomenos tuhoutui ainakin osittain noin 1200 eaa.
Arkaaisella kaudella 600-luvulla eaa. Orkhomenos liittyi Boiotian kaupunkien liittoon. Lopulta se menetti kuitenkin alueen johtajan asemansa Theballe. 500-luvulla eaa. Orkhomenos oli ensimmäisiä boiotialaisia kaupunkeja, joka löi rahaa. 400-luvulla eaa. kaupunki toimi Ateenaa vastustaneiden oligarkkisten piirien maanpakopaikkana. 300-luvulla eaa. kaupunki oli jälleen useaan otteeseen sodassa Theban kanssa. Se liittoutui Spartan kanssa Thebaa vastaan Haliartoksen taistelussa vuonna 395 eaa. sekä Koroneian taistelussa vuonna 394 eaa. Lopulta thebalaiset tuhosivat kaupungin vuonna 364 eaa. Kaupunki rakennettiin uudelleen vuonna 353 eaa., mutta thebalaiset tuhosivat sen uudelleen vuonna 349 eaa. Tämän jälkeen se rakennettiin uudestaan Makedonian Filippos II:n ja Aleksanteri Suuren tuella, ja siitä tuli Boiotian liiton johtava kaupunki vuodesta 338 eaa. eteenpäin.
Khariittien eli sulotarten kultti oli merkittävä paikallinen kultti Orkhomenoksessa. Siksi kaupunki tunnettiin myös ”khariittien kaupunkina”. Näiden kunniaksi järjestettiin säännöllisesti Kharetesia-nimiset musiikki- ja runouskilpailut.
Sulla soti Orkhomenoksen alueella Arkhelaoksen ja Mithridates VI:n armeijaa vastaan vuonna 86 eaa. Roomalaisella ajalla kaupunki taantui.
Arkeologiset kaivaukset alueella alkoivat Heinrich Schliemannin johdolla vuosina 1880–1886. Hän kaivoi esiin Orkhomenoksen suuren tholos-haudan. André de Ridder jatkoi kaivauksia vuonna 1893 ja kaivoi muun muassa Asklepioksen temppelin. 1900-luvun alussa kaivaukset jatkuivat Adolf Furtwänglerin ja Heinrich Bullen johdolla. Kreikkalaiset ovat jatkaneet kaivauksia vuodesta 1970 alkaen. Tämän jälkeen on löydetty muun muassa mykeneläisaikaisen palatsin ja antiikin aikaisen teatterin jäänteet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Orkhomenos Wikimedia Commonsissa
Orkhomenoksen mykeneläisaikaisia seinämaalauksia.
Orkhomenoksen akropolis eli linnavuori.
Khariittien pyhäkköalueen jäänteitä Koimíseos Theotókou -kirkon lähellä.
Niin kutsuttu Minyaan tholos-hauta.
Orkhomenoksen teatteri.
HMS Oscar II

| HMS Oscar II |
| --- | --- |
 HMS Oscar II

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Lindholmens Mekaniska Verkstad, Göteborg
Laskettu vesille:  6. kesäkuuta 1905
Palveluskäyttöön:  3. huhtikuuta 1907
Poistui palveluskäytöstä:  24. helmikuuta 1950
Loppuvaihe:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 273 t (standardi) 4 495 t (kuormattu)
Pituus:  95,6 m (kokonaispituus)
Leveys:  15,4 m
Syväys:  5,5 m
Koneteho:  9 400 ihp
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  335 (lippulaivana)
Aseistus
Aseistus:  2 × 210 mm M/98 -tykkiä 8 × 152 mm M/03 -tykkiä 10 × 57 mm M/89B -tykkiä 3 × 37 mm M/98B -tykkiä 2 × 450 mm M/99 -torpedoputkea
HMS Oscar II oli Ruotsin laivaston 1907 valmistunut rannikkopanssarilaiva (ruots. Pansarskepp), joka poistettiin palveluksesta 1950.
Valmistus

Vuoden 1901 parlamentaarinen puolustuskomitea keskusteli viimeisestä 20-vuotissuunnitelman puitteissa valmistettavasta rannikkopanssarilaivasta. Keskustelut keskittyivät aluksen vaatimaan suojaan ja komitea esitti Yhdysvaltain ja Espanjan sekä Kiinan-Japanin sodan kokemusten valossa raskaampaa panssarointia, useampia apuaseita sekä suurempaa nopeutta kuin edeltäjillä. Komitea käsitteli kolme esitystä. Ensimmäisenä oli parannettu Äran-luokka, jonka aseistuksena oli kahdeksan 15,2 cm:n tykkiä. Toisena esityksenä oli kahden 15,2 cm:n tykin lisääminen ja nopeuden nostaminen 18 solmuun. Kolmas esitys kasvatti 21 cm:n tykkien lukumäärän neljään, 15,2 cm:n tykkien määrän kahdeksaan ja nopeuden 18 solmuun. Viimeisen esityksen uppouma olisi noin 4 800 tonnia ja sen valmistuskustannukset 776 miljoonaa Ruotsin kruunua. Yhteenvedossa keskityttiin koon ja hinnan suhteeseen ja huomautettiin, että aluksen tuli kaikissa ratkaisuissa täyttää sille asetetut vaatimukset.
Alus laskettiin vesille 6. kesäkuuta 1905 ja otettiin palveluksen 3. huhtikuuta 1907 yleislakon viivästytettyä valmistumista.
Palvelus

Se palveli aina 24. helmikuuta 1950 palveluksesta poistoonsa saakka, jonka jälkeen alus romutettiin Göteborgissa.
Silo (Asturia)

| Silo |
| --- | --- |
 
Asturian kuningas
Valtakausi:  774–783
Edeltäjä:  Aurelius
Seuraaja:  Mauregatus

Silo oli Asturian kuningas vuosina 774–783 vaimonsa serkun Aureliuksen jälkeen.
Hänen hallituskaudestaan ei ole säilynyt paljoa tietoja, mutta ilmeisesti kuningas tyytyi elämään rauhassa al-Andalusin kanssa.
Silon seuraaja oli Alfonso I:n poika Mauregatus (783–788).
Siirtokuntien armeija

| Siirtokuntien armeija |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1775–1784
Valtio:  Yhdysvallat
Rooli:  asevoimat
Koko:  Koko sodan aikana värvätyt 231 771 Suurin määrä samaan aikaan 35 000 (1778)
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  George Washington Horatio Gates Nathanael Greene  Philip Schuyler
Siirtokuntien armeija (engl. Continental Army) oli  kolmentoista siirtokunnan luoma armeija Yhdysvaltain vapaussodassa. Päätös armeijan perustamisesta tehtiin toisessa mannermaakongressissa vuonna 1775. Siirtokuntien armeijan ylipäälliköksi valittiin lopulta George Washington. Armeijan toiminta loppui vapaussodan päätyttyä 1783, mutta virallinen päätös sen lopetuksesta tehtiin 1784. Toimittuaan joitakin vuosia Yhdysvaltain legioonana (Legion of United States) sotavoimat muuttuivat Yhdysvaltain armeijaksi vuonna 1796.
Taustat

1700-luvun alkuun mennessä jokaisella Amerikan siirtokunnalla oli oma militiansa intiaanien hyökkäyksiä vastaan. Miliisiyksiköt muodostuivat kaupunkilaisista ja ympäristön farmareista. Ryhmiin valitut johtajat eivät yleensä pystyneet pitämään vapaaehtoisjoukkoja kurissa, eivätkä militian aseistus ja sotataidot olleet vaaditulla tasolla. Yhdysvaltain vapaussodan syttyessä siirtokuntien militia kerättiin taistelemaan oman emomaansa sotaväkeä vastaan. Huhtikuussa 1775 käydyt Lexingtonin ja Concordin taistelut ja niitä seurannut Bostonin piiritys osoittivat, etteivät Uuden Englannin ja muiden siirtokuntien vapaaehtoisyksiköt kyenneet taistelemaan kyllin tehokkaasti ilman yhteistä komentajaa.
Toukokuussa Philadelphian Pennsylvania State Housessa kokoontunut toinen mannermaakongressi yritti löytää ratkaisun sodan lopettamiseen, mutta ei onnistunut solmimaan rauhaa Britannian kanssa. Tämä johti päätökseen  yhdistää Uuden Englannin joukot eteläisempien siirtokuntien sotavoimiin, ja perustaa siirtokuntien armeija. Kongressi hyväksyi päätöksen 14. kesäkuuta 1775. Seuraavana päivänä pidetyn äänestyksen yksimielisellä päätöksella kenraali George Washington valittiin uuden armeijan ylipäälliköksi. Kongressi valitsi myös neljä kenraalimajuria ja kahdeksan prikaatinkenraalia toimimaan Washingtonin alipäälliköinä.
Siirtokuntien armeijan historia > Perustaminen

Washington saapui Bostoniin 3. heinäkuuta 1755 ja otti komentoonsa kaupunkia piirittävät miliisijoukot. Hän lupasi kongressille hankkivansa 20 000 sotilasta, mutta sai kokoon vain 16 000. Näistä 2 000 todettiin sopimattomiksi palveluun. Upseerit ja miehistö olivat lähes yhtä kokemattomia. Armeijan johdon taitamattomuus tuli esille muun muassa suurten päätösten tekemisessä. Vaikeuksia lisäsivät kongressin valitseman sota-asiain neuvokunnan huonot neuvot ja sotaväen puutteellinen kuri. Sotilaita karkasi päivittäin ja kokonaiset pataljoonat jättivät armeijan heti kun lyhyt palvelusaika päättyi.
Yhtenä ensimmäisistä töistään Washington pyysi kongressilta lupaa antaa kaapparilaivojen oikeudet aluksille, joiden tehtävänä oli häiritä brittien laivaliikennettä Bostonin lähettyvillä. Laivastoon kuului aluksi kuusi brigantiinia ja kuunaria.
Siirtokuntien armeijan historia > Pohjoisilla taistelukentillä

Joulukuussa 1775 siirtokuntien armeija kärsi raskaan häviön briteille Quebecin taistelussa. Seuraavana keväällä tilanne muuttui valoisammaksi, kun Washingtonin joukot onnistuivat karkottamaan brittijoukot Bostonista. Saman kesän aikana amerikkalaisjoukkojen sotaonni loppui, sillä kenraali William Howen johtama brittiarmeija otti haltuunsa Long Islandin ja New Yorkin. Washington joukot vetäytyivät New Jerseyhin. Vuoden 1777 taisteluissa siirtokuntien armeija joutui aluksi tappiolle, mutta kesäisen Saratogan voiton jälkeen heidän menestykseensä vapaussodassa alettiin uskoa myös Euroopassa.
Siirtokuntien armeijan historia > Eteläisillä taistelukentillä

Vuonna 1779 taisteluiden pääpaino siirtyi eteläisille taistelukentille. Englantilaisten saavuttamat edut olivat jääneet pieniksi pohjoisessa, mutta he menestyivät hyvin etelässä. Charlestonin valloitus kesällä 1780 oli heidän tärkein saavutuksensa. Washingtonin paikalle siirtokunnan armeijan johtoon määrätyn kenraali Horatio Gatesin odottamaton häviö Camdenin taistelussa huononsi koko armeijan asemaa, ja  sotilaskuri armeijan sisällä löystyi.
Vapaussodan viimeinen suuri sotilasoperaatio oli Yorktownin piiritys syksyllä 1781. Syksyllä 1781 käydyn Yorktownin piirityksen jälkeen Yhdysvaltain voitto vapaussodassa alkoi näyttää varmalta. Brittiarmeija jäi kuitenkin majailemaan New Yorkiin, eikä siirtokuntien armeija päässyt hajaantumaan. Washington oli halukas marssittamaan armeijansa New Yorkiin, mutta ei saanut tukea kongressilta. Saman vuoden aikana siirtokunnat hyväksyivät kauan harkinnassa olleen yhteisen perustuslain, jolle perustettiin yhteinen yleiskongressi.
Siirtokuntien armeijan historia > Armeijan sisäiset ongelmat

Siirtokunnan armeijan uudeksi ongelmaksi nousi vuonna 1781 hyväksytty perustuslaki, joka teki siirtokunnista liittokunnat. Uuden yleiskongressiksi kutsutun hallituksen toimenkuvaan kuului muun muassa rauhansopimuksen allekirjoittaminen siirtokuntien puolesta. Yksikään siirtokunnista ei ollut halukas parantamaan liittokunnan raha-asioita, vaan oli valmis mieluummin lopettamaan koko armeijan tarpeettomana. Lukuisat sotilaat ja upseerit jäivät ilman palkkojaan ja siirtokuntien painattaman rahan arvo aleni koko ajan. Kurittomuus sotilaiden keskuudessa lisääntyi. Kaiken lisäksi kongressin ja sotilaiden näkemykset palvelusajan pituudesta olivat eriävät.
Tilanne johti kapinaan, joka puhkesi uudenvuodenpäivänä 1781. Noin tuhat sotilasta otti hallintaansa Washingtonin armeijan talvileirin Morristownin lähellä Pennsylvaniassa. Kapinalliset marssivat Philadelphian kongressitalolle ja vaativat palkkojaan. Washington puuttui asiaan määräämällä kenraalimajuri Anthony Waynen miehineen kukistamaan kapinan. Heti perään syttynyt toinen kapina New Jerseyn rintamalinjalla johti kahden kapinajohtajan teloitukseen ennen kuin tilanne rauhoittui.
Sotilasvallankumouksen puhkeaminen oli lähellä myös vuotta myöhemmin. Keväällä 1782 Washington sai kirjeen, jossa häntä kehotettiin tekemään lopun armeijaa kohtaan kiittämättömistä "pikku tasavalloista" ja julistamaan itsensä kuninkaaksi. Washington ei kuitenkaan ollut valmis luopumaan periaatteistaan, joiden vuoksi oli taistellut. Armeijalle antamassaan päiväkäskyssään hän rauhoitti uhkaavan tilanteen tilanteen, ja esti häntä kohtaan suunnitellun salaliiton toteuttamisen.
Siirtokuntien armeijan historia > Siirtokuntien armeijan lakkauttaminen

Kun brittiläiset kirjoittivat Pariisin rauhan ja evakuoivat New Yorkin, kongressi ja uuden itsenäisen Amerikan kansalaiset eivät halunneet rauhanajan armeijaa. Armeijan miehistö vähennettiin minimiin ja 2. kesäkuuta suurin osa armeijasta lakkautettiin lukuun ottamatta West pointin tykistöä, johon jäi kapteeni ja 55 sotilasta. Kenraali Washington ehdotti sotakorkeakoulun perustamista tulevaisuuden nuorille sotilaille, mutta ajatus toteutettiin vasta 1800-luvulla.
Kun Ohiolaakson intiaanisodat syttyivät 1790-luvun alussa, siirtokuntien armeija korvattiin Yhdysvaltain legioonalla, jonka komentajana toimi vapaussodassa kunnostautunut prikaatinkenraali Anthony Wayne.
Joukkojen vahvuudet

Yhdysvaltain vapaussodan aikana Siirtokuntien armeijaan pestattiin kaikkiaan 231 771 sotilasta. He eivät kuitenkaan olleet muonavahvuudessa samanaikaisesti. Osa värvättiin kahteen kertaan, osa menehtyi sotavammoihin tai kulkutauteihin ja osa karkasi. Vuoden 1776 lopulla miesten palvelusaikoja pidennettiin. Seuraavan vuoden alussa kongressi tarjosi kuuden dollarin värväysrahan sotilaille, jotka palkkautuivat Kanadaan lähetettävään armeijaan. Kesällä 1777 tarjousta parannettiin. Värvätyt, jotka suostuivat kirjoittamaan koko sodan ajan kestävän palvelusopimuksen, saivat 20 dollarin värväysrahan käteismaksuna, vaatekiintiön ja lupauksen pienestä maapalstasta sodan loputtua.
Vahvimmillaan siirtokuntien armeija oli loppuvuodesta 1778, jolloin sen miehistövahvuus oli 35 000. Maaliskuussa 1779 tehty armeijan uudelleenorganisointi vähensi vakinaisten rykmenttien määriä ja seuraavina vuosina lukemat putosivat entisestään. Itsenäisten valtioiden miliisivoimia käytettiin vain paikallisissa puolustuksissa ja tilapäisenä tukena vakinaisen armeijan operaatioissa.
Armeijaan liittymisen taustalla oli monia eri tekijöitä. Osa värväytyi säännöllisen palkan ja muona-annosten takia, osa seikkailunhalusta ja osa halusta taistella maansa itsenäisyyden puolesta. Upseerit olivat lähes poikkeuksetta varakkaampia ja koulutetumpia kuin heidän alaisensa. Joskus tästä oli haittaa, sillä upseerien keskinäinen nokkimisjärjestys ja heidän monet etuoikeutensa sotilaisiin nähden lisäsivät armeijan sisäisä erimielisyyksiä. Monet upseerit, jotka omistivat maatiloja tai liikeyrityksiä käyttivät sotatilaa hyödykseen, ja kasvattivat vaurauttaan. Samalla he pyrkivät huolehtimaan siitä, etteivät joutuisi syytteeseen maanpetoksesta, jos vallankumous päättyisi itsenäisyystaistelijoiden tappioon. Kesken sodan armeijan kuria kovennettiin uuden sota-artiklan myötä ja tuomioita langetettiin entistä pienemmistä rikkeistä.
Eurooppalaiset vahvistukset

Siirtokuntien armeijan palveluksessa oli myös ranskalaisia, preussilaisia ja puolalaisia upseereja, jotka Ranskan Yhdysvaltain lähetystö valtuutti palvelemaan Washingtonin joukoissa. Toisinaan heidän taustansa jätettiin tarkastamatta ja osa osoittautui taidoiltaan tai tavoiltaan armeijaan soveltumattomiksi, joskus jopa huijareiksi. Parhaimmillaan nämä upseerit toivat mukanaan paljon uutta tietotaitoa Euroopan sotakentiltä ja lisäsivät omalla panoksellaan merkittävästi armeijan menestystä. Ranskalainen markiisi Gilbert du Motier de La Fayette lainasi jopa omia rahojaan Amerikan vallankumouksen tukemiseksi ja osoitti nerokkuutensa monissa taisteluissa brittijoukkoja vastaan. Hän sai myös irokeesien liittokunnan oneidat jatkamaan Yhdysvaltain tukemista. Preussilainen Friedrich Wilhelm von Steuben puolestaan opetti armeijalle sen ajan edistyksellisempiä sotataitoja ja sotilaselämän kurinalaisuutta. Oman erityisosaamisensa toivat myös puolalaiset Tadeusz Kościuszko ja Casimir Pulaski. Kościuszkon pioneeritaidot tekivät hänestä korvaamattoman ja Pulaskin kyvyt hyödyntää ratsuväen käyttöä sotakentillä toivat hänelle tunnustusta "Amerikan ratsuväen isänä".
Sotatarvikkeiden hankkiminen

Vapaussodan alkaessa siirtokuntien armeija kärsi huomattavasta tarvikepulasta. Sotilailla ei ollut asepukuja ja Bostonin piirityksen aikana vuonna 1775 ampumatarvikkeet olivat lähes loppu. Philadelphialainen William, Morris & Company helpotti tilannetta käymällä laitonta kauppaa Ranskan kanssa. Alkuperäisessä kaupankäynnissä Philadelphiaan laivatut eurooppalaiset ylellisyystuotteet vaihtuivat aselasteihin. Myös Espanja tuki Yhdysvaltoja lähettämällä itsenäisyystaistelijoille sotatarvikkeita joko suoraan tai ranskalaisten välikäsien kautta. Vuonna 1780 Venäjä, Norja, Sisilia ja Hollanti liittyivät Britanniaa vastustavien passiivista vastarintaa tekevien maiden joukkoon ja lisäsivät siirtokunnan armeijan tarvikemääriä.
Aseistus

Siirtokuntien armeijan yleisin ase oli rihlaton ja suustaladattava 69–75 kaliiberinen piilukkomusketti. Suosituimmat mallit olivat brittivalmisteinen "Brown Bess" ja ranskalainen "Charleville". Kongressi antoi luvan myös omien muskettien valmistukseen, mutta tämän aseen suosio jäi vähäiseksi. Kaikki muskettimallit olivat epätarkkoja aseita, joiden kantama oli suhteellisen lyhyt. Useimmat musketit varustettiin pistimillä, joista oli hyötyä lähitaisteluissa. Yhdysvaltain vapaussodan alkuvuosina Benjamin Franklin ehdotti armeijan ampuma-aseiksi jousia ja nuolia muskettien epätarkkuuden vuoksi. Tarkka-ampujat käyttivät amerikkalaisvalmisteisia Kentucky-kiväärejä, jotka olivat tarkempia ja voimakastehoisempia kuin varsinaiset musketit. Kiväärien haittapuolena oli niiden pitkä latausaika.
Kenttätykistö näytteli merkittävää osaa monissa Siirtokunnan armeijan käymässä taistelussa. Tykkejä kuljetettiin suuripyöräisillä kärryillä ja yhden tykin käsittelyyn tarvittiin enimmillään jopa 14 sotilasta. Tykinammukset olivat joko kiinteitä kuulia tai räjähtäviä kartesseja. Tykkien kantama vaihteli aseen ja ammuksen mukaan 750–200 metrin välillä.
Vuonna 1776 siirtokuntien armeija kokeili ensimmäistä sukellusvenettä sotakäyttöön. The Turtle-nimisen vedenalaisen aluksen yritykset räjäyttää brittilaivoja kuitenkin epäonnistuivat ja projektista luovuttiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siirtokuntien armeija Wikimedia Commonsissa
George Washington
Siirtokuntien armeijan sotilaat kapinoimassa New Jerseyn rintamalinjalla
Silmäasema

| Silmäasema Oy |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Maailman ainoa Silmäasema
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2001 (Silmäasema Sairaala Oy)   2003 (Silmäasema Optiikka Oy)   2017 (Silmäasema Oyj)  2020 (Silmäasema Oy)
Toimitusjohtaja:  Teppo Lindén
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Toimiala:  optikko– ja silmäsairaalaketju
Liikevaihto:   117,8 milj. EUR (2020)
Liikevoitto:  tilikauden tulos:  2,9 milj. EUR (2020)
Henkilöstö:   823 (2020)
Tytäryhtiöt:  Silmäasema Optiikka Oy, Silmäasema Sairaala Oy
Omistaja:  Coronaria Oy (2020-)
Kotisivu:  www.silmaasema.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Alavuden Silmäasema.
Silmäasema Oy on suomalainen yritys, joka oli vuonna 2017 liikevaihdoltaan Suomen toiseksi suurin optikkoketju ja suurin silmäsairaalaketju. Yhtiön osake noteerattiin Helsingin pörssissä vajaan kolmen vuoden ajan (2017-2020), mutta yhtiö poistui 2020 pörssistä yksityisen  Coronaria-konsernin (Cor Group) saatua osakekannan haltuunsa. Coronaria on suomalainen lääkärijohtoinen yritys, joka on konserniin kuuluvien Silmäaseman ja Medilaserin myötä Suomen suurin yksityinen silmäterveyden palveluntarjoaja.
Ensimmäinen Silmäasema-liike avattiin Kuopioon vuonna 1975 optikko Timo Raaskan ja silmälääkäri Pentti Sihvolan aloitteesta. Vuonna 2020 liikevaihdoksi ilmoitettiin 117,8 milj. euroa, ja tilikauden tulokseksi 2,9 miljoonaa euroa.
Vuonna 2021 Silmäasema ilmoitti yritykseen kuuluvan Suomessa noin 150 optikkomyymälää ja 18 silmäsairaalaa. Lisäksi yrityksellä oli kuusi myymälää Virossa. Yritys työllistää noin 1 000 silmäterveyden asiantuntijaa.
Silmäasema on S-ryhmän valtakunnallinen partneri. Silmäasemalle on myönnetty avainlipputunnus.
Osittelulaki

Osittelulaki on myös distributiivisuutena tunnettu algebrallinen ominaisuus laskuoperaatiolle. Mielivaltaiset laskuoperaatiot  \oplus  ja  \otimes  noudattavat osittelulakia tietyssä algebrassa, jos
(b\oplus c)\otimes a=(b\otimes a)\oplus (c\otimes a)\quad \quad (2)
pitävät paikkansa kaikille  a,  b ja  c.
Huomaa että molemmat yhtälöt pitävät paikkansa vain, jos kertolaskuoperaatio 



⊗


{\textstyle \otimes }

 on vaihdannainen eli kommutatiivinen. Yhtälö (1) on osittelulaki vasemmalta puolelta ja yhtälö (2) oikealta. Kun molemmat toteutuvat sanotaan että tulo-operaatio on distributiivinen yhteenlaskuoperaation suhteen.
Esimerkki

Olkoot  \oplus  ja  \otimes  tavanomaiset yhteen- ja kertolaskuoperaatiot, sekä  x,y,z\in \mathbb {R} . Reaalilukujen tavanomainen tulo-operaatio on vaihdannainen yhteenlaskuoperaation suhteen, joten molemmin puoleinen distributiivisuus pätee. Tällöin osittelulaki, eli "summan tulo on tulojen summa", saa tutun muodon.
x\cdot (y+z)=x\cdot y+x\cdot z\quad =\quad y\cdot x+z\cdot x=(y+z)\cdot x
Kirjallisuutta

Häsä, Jokke; Rämö, Johanna: Johdatus abstraktiin algebraan.  Helsinki:  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-361-0
Orkhomenos (Arkadia)

| Orkhomenos> Ὀρχομενός |
| --- | --- |
 Orkhomenoksen teatterin jäänteet.
Sijainti
 Orkhomenos
Koordinaatit:  37°43′27″N, 22°18′54″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Orchomenós, Trípoli, Arkadia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  600–500-luvut eaa.
Kulttuuri:  mykeneläinen kulttuuri antiikki
Alue:  Arkadia
Aiheesta muualla
  Orkhomenos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Orkhomenos (m.kreik. Ὀρχομενός, lat. Orchomenus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Arkadiassa Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Trípolin kunnassa lähellä nykyistä Orchomenóksen kylää, noin 30 kilometriä pohjoiseen Trípolin kaupungista.
Maantiede

Orkhomenoksen akropoliina eli yläkaupunkina toimi suhteellisen korkea, noin 800 metrin korkeudelle kohoava kukkula, joka sijaitsee nykyisen kylän pohjoispuolella. Sen ympärillä oli tasankoa ja vuoria. Kaupunkivaltion alueen eteläpuolella oli Mantineian alue, josta sen erottivat Ankhisia-vuoret, kun taas pohjoispuolella Oligyrtos-vuorten takana sijaitsivat Feneos ja Stymfalos.