stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turvallisuusmarginaali (Toksikologia)

Turvallisuusmarginaali tarkoittaa tosiasiallisen tilanteen etäisyyttä turvalliseksi arvioidusta. Toksikologiassa turvallisuusmarginaalilla tarkoitetaan esimerkiksi kemikaalin sallitun määrän suhdetta siihen määrään, joka esimerkiksi eläinkokeissa on todettu turvalliseksi. Turvallisuusmarginaali asetetaan usein satakertaiseksi. Jos esimerkiksi päivittäinen annos 100 mg/kg elintarvikkeen lisäainetta todetaan turvalliseksi koe-eläimelle, ihmiselle asetetaan raja-arvoksi 1 mg/kg päivässä.
Turvallisuusmarginaalin tarkoituksena on suojata esim. kuluttajaa siinäkin tapauksessa, että ihminen sattuisi olemaan herkempi kuin koe-eläin, tai jos aineella olisi yllättäviä vaikutuksia. Usein turvallisuusmarginaali on todellisuudessa paljon hallinnollisesti asetettua suurempi, koska altistus ei ole läheskään teoreettisesti lasketun suuruinen.
Farmakologiassa turvallisuusmarginaalilla tarkoitetaan usein ns. terapeuttista indeksiä, joka on hoitoannoksen ja myrkyllisen annoksen etäisyys toisistaan. Se on hyvin usein pienempi, kuin monille kemikaaleille käytetty satakertainen turvallisuusmarginaali. Siksi lääkkeiden käytössä edellytetään ammattitaitoa, ja moniin lääkkeisiin tarvitaan lääkärin määräys.
Juan Carlos Onetti

Juan Carlos Onetti 1981.
Juan Carlos Onetti (1909 Montevideo – 1994) oli uruguaylainen kirjailija. Hän kirjoitti novelleja, joissa hän yhdisti fantasiaa ja realismia. Hänen teoksensa ovat usein pessimistisiä mutta mielikuvituksellisia.
Elämä

Onetti syntyi Montevideossa. Hän jätti oppikoulunsa kesken ja teki hanttihommia parikymppiseksi, muutti sitten Argentiinan Buenos Airesiin, missä hän alkoi kirjoittaa sanomalehtijuttuja ja novelleja 1930-luvulla. Hän työskenteli uutistoimisto Reutersille sekä Uruguayssa että Argentiinassa. Hän oli arvostetun Marcha-viikkolehden päätoimittaja 1939–1942. Vuonna 1957 hänestä tuli Montevideon kaupunginkirjaston johtaja. Sotilasvallan aikaan hän joutui vankilaan ja mielisairaalaan. Vapauduttuaan 1975 hän muutti Madridiin ja haki Espanjan kansalaisuutta.
Ura

Onettin ensimmäistä pienoisromaania El pozo on pidetty maagisen realismin edeltäjänä ja ensimmäisenaä aidosti modernina eteläamerikkalaisena romaanina. Hän sai kansainvälistä mainetta vasta 1960-luvulla, kun eteläamerikkalainen kirjallisuus tuli muotiin Euroopassa. Vasta kun Onetti muutti Madridiin, hänen kirjojaan alettiin kääntää muille kielille.
Onetti suosi kaupunkielämän kuvausta ja piti maalaiselämän ja caucho-kulttuurin kuvaamista vanhanaikaisena.
Onetti sai Miguel de Cervantes -palkinnon vuonna 1980.
Suomennetut teokset

Sitten kun (Cuando entonces), suom. Inkeri Tuomikoski, Helsingissä: Otava 1991 ISBN 951-1-10346-6
Turun Taidegraafikot

Turun Taidegraafikot ry.  on Turun seudun taidegraafikkojen ammattiyhdistys. Se sai alkunsa Grafica-ryhmän vuonna 1932 pitämästä näyttelystä, jossa mukana olleet graafikot perustivat vuonna 1933 Turun Graafillisen Taiteen Yhdistyksen – Förening för Grafisk Konst i Åbo (TGTY). Vuodesta 1967 yhdistyksen nimi on ollut Turun Taidegraafikot ry.
Historia

Vuonna 1933 seitsemän turkulaista taiteilijaa piti grafiikan ryhmänäyttelyn nimellä Grafica-ryhmä 1932 Turun Sanomien uuden liiketalon aulassa. Mukana olivat seuraavat graafikot: Ester Borg, Ander Holmqvist, Viljo Lehmussaari, Josef Manulkin (Manuel), Aili Olofsson, Laila Säilä ja Edith Wiklund.  Näyttelyn jälkeen he perustivat Turun Graafillisen Taiteen Yhdistyksen – Förening för Grafisk Konst i Åbo (TGTY). Perustava kokous pidettiin Lehtisen kahvilassa 17. maaliskuuta 1933. Valtakunnallinen Suomen taidegraafikkojen liitto oli perustettu kaksi vuotta aikaisemmin 1931.
Ensimmäinen puheenjohtaja oli Teodor Schalin. Seuraava puheenjohtaja oli Viljo Lehmussaari vuoteen 1962 asti. Heidän jälkeensä puheenjohtajina ovat olleet Reijo Koskela, Raimo Kanerva, Alku Avanto, Vieno Orre, Jouni Boucht, Juhani Vikainen, Veikko Lehtovaara, Tanja Ubaleht, Hannu Hämäläinen, Hanna Tammi ja Juha Joro.
Oikeudenkäynti

Oikeudenkäynti Yhdysvalloissa
Oikeudenkäynti (ruotsiksi rättegång) on tuomioistuimissa tapahtuvaa laissa säänneltyä menettelyä, jossa ratkaistaan oikeusriitoja ja määrätään oikeudellisia seuraamuksia tapahtuneiden rikosten johdosta.
Oikeudenkäynnin historia > Rooma

Roomalainen siviiliprosessi kehittyi yksityisasiamaisesta välimiesmenettelystä. Ensimmäinen menettelymuoto oli ns. legis actio -menettely, jossa asianosaiset esittivät vaatimuksensa tarkoin määrätyillä kaavasanoilla. Luultavasti jo vanhemman Rooman tasavallan aikana kehittyi joustavampi formulaprosessi, jossa riidan "ohjelma" tallennettiin prosessikaavaksi (formula). Formulaprosessin rinnalle ja vähitellen sen tilalle kehittyi Augustuksen ajasta alkaen keisarioikeuteen perustunut cognitiomenettely, jossa määräysvalta prosessista oli siirtynyt asianosaisilta virkatuomarille.
Vanhin roomalainen rikosprosessuaalinen järjestelmä oli kansanprosessia, joka osaksi oli vapaamuotoista perheen sisäistä menettelyä. Julkisessa elämässä kuninkaalla ja konsuleilla oli aluksi ylin tuomiovalta, joka vähitellen siirtyi kansankokoukselle. Menettely kehittyi ns. questioprosessiksi, joka oli akkusatorista, julkista ja suullista. Myöhemmin keisarivallan aikana lainkäyttö virkavaltaistui ja menettely tuli salaiseksi ja muodolliseksi.
Oikeudenkäynnin historia > Keskiajalla

Roomalaisen, germaanisen ja katolisen kirkon oikeudenkäyntimenettelystä kehittyi keskiajalla italialais-kanoninen prosessi. Saksassa tästä muodostui 1300–1400 luvuilla niin sanottu saksalainen yleisoikeus vanhan germaanisen oikeuden tilalle. Italialais-kanonisen oikeuden ja Saksan yleisoikeuden prosessille oli tyypillistä salainen ja kirjallinen menettelytapa (quod non est in actis, non est in mundo) eli "mitä ei ole asiakirjoissa, sitä ei ole olemassakaan". Oikeudenkäynnissä noudatettiin eventuaaliperiaatetta, käsittelymenetelmää ja legaalista eli lakisääntöisä todistusteoriaa. Prosessi oli hidasta ja kankeaa.
Saksalaisella oikeudella oli vaikutusta myös pohjoismaisiin oikeudenkäynteihin, vaikkakaan salainen ja kirjallinen menettely ei täällä tullut koskaan käyttöön.
Oikeudenkäynnin historia > Suomi

Varhaisinta lainkäyttöä Suomessa lienee ollut muinaisten suomalaisten heimojen keskuudessa harjoitetut käräjät, joilla käsiteltiin yhteisiä asioita. Käräjiä pidettiin erityisillä oikeuden istuntopaikoilla eli käräjäpaikoilla, jotka sijaitsivat yleensä ns. käräjämäkien päällä tai vesistöjen varsilla.
1300-luvulta lähtien kristinuskon leviäminen ja ruotsalaisten tekemät valloitukset toivat Suomeen länsimaisen oikeusjärjestyksen. Ruotsi-Suomessa prosessioikeuden kehitykselle keskeistä oli 1200-luvulta alkanut valtion keskusvallan vahvistuminen. Tämän myötä oikeudenhoito siirtyi asianosaisilta ja näiden suvuilta yhteiskunnan tehtäväksi. Varhainen oikeus eli sukuoikeus alkoi väistyä valtiotasoisen oikeuden tieltä. Kuninkaanrauha-instituutio, josta säädettiin ns. rauhanlaeissa ja rauhanvala-säännöksissä oli ensimmäinen vaihe tässä kehityksessä.
Maakuntalait sisälsivät paljon vanhaa tapaoikeutta. Niitä kirjoitettiin kirjalliseen muotoon 1200–1300-luvuilla lähinnä katolisen kirkon ja vahvistuneen kuninkaanvallan seurauksena. Tämän vuoksi maakuntalakien sisällössä on vaikutteita myös kanonisen oikeuden periaatteista ja kuninkaallisista määräyksistä. Prosessuaalisia säännöksiä oli vielä varsin puutteelisesti etenkin vanhemmissa maakuntalaeissa, joissa ei ollut lainkaan käräjäkaarta eli määrääviä ohjeita menettelyyn käräjillä. Uudemmissakin määräykset olivat usein aineellisoikeudellisten säännösten yhteydessä.
Käräjäkaaret olivat sen sijaan ensi kertaa Maunu Eerikinpojan maanalaissa 1300-luvun puolivälissä ja kuningas Kristofferin maanlaissa vuodelta 1442. Prosessuaalisilla määräyksillä pyrittiin vahvistamaan tuomioistuinten asemaa riitojen ratkaisijoina.
Oikeudenkäynnin historia > Euroopan unioni

Euroopan ja myös Suomen prosessioikeuden kehitykseen voimakkaasti vaikutti Euroopan ihmisoikeussopimuksen hyväksyminen vuonna 1990 ja sittemmin liittyminen Euroopan unioniin vuonna 1995.
Eurooppalaisen prosessioikeuskehityksen lähtökohdaksi voi nostaa Euroopan neuvoston ministerikomitean vuonna 1984 antaman suosituksen. Siinä prosessin oikeudenmukaisuudelle ja tehokkuudelle asetetaan minimivaatimuksia, kuten oikeudenkäynnin saattaminen loppuun yleensä korkeintaan kahdessa suullisessa käsittelyssä, sanktiot oikeudenkäynnin viivyttämisestä ja perusteettomasta prosessaamisesta, istuntojen valmistelu, nopea päätösten julistaminen, muutoksenhaun väärinkäytön ehkäiseminen ja erityiset oikeudenkäyntilajit kiireellisissä tapauksissa ja tietyillä erityisaloilla.
Vastaava suositus rikosasioihin annettiin vuonna 1987, jolla tavoiteltiin menettelyn yksinkertaistamista. Erityisesti huomionarvoista oli sovittelujen lisääminen oikeudenkäyntien ulkopuolella, oikeudenkäyntien yksinkertaistaminen ja mahdollisuus luopua toimenpiteistä tietyissä tilanteissa, kun se on kohtuullista rikoksen seikat ja osapuolet huomioon ottaen.
Siviiliprosessiin on suositeltu myös omaa mallilakiaan vuonna 1987 Euroopan yhteisössä. Sen tavoitteena on yhdenvertainen prosessioikeudellinen suoja ja kaikkien asianosaisten tasa-arvoisuus jokaisessa Eurropan yhteisöjen alueen tuomioistuimessa. Vuonna 1999 asiaan liittyen saatettiin voimaan ns. Amsterdamin sopimus, jonka seurauksena eräissä tapauksissa annetaan siviiliprosessi EU:n ylikansalliseen toimivaltaan. Tällaisia tapauksia ovat ne, joiden vaikutukset ulottuvat yli valtionrajojen ja joissa toimenpiteillä taataan EU:n sisämarkkinoiden moitteeton toiminta.
Rikosprosessissa on sovittu rikoksentekijöiden luovuttamisesta ja kansainvälisestä oikeusavusta. Vakavan järjestäytyneen rikollisuuden torjuntaan on perustettu Eurojust-yksikkö, jossa jokaisella jäsenmaalla on edustajansa. EU:n taloudellisia intressejä loukkaaviin ja vaarantaviin rikoksiin on valmisteltu ns. Corpus juris -hanketta, jolla luodaan ko. tapauksissa jäsenmaihin yhteinen rikosprosessimenettely.
Suomessa

Oikeudenkäyntimenettely voidaan Suomessa jakaa kolmeen päätyyppiin käsiteltävän asian mukaan:
oikeudenkäyntiin riita-asioissa
oikeudenkäyntiin rikosasioissa
hallintolainkäyttöön
Näiden lisäksi erityisen käsittelyryhmänsä muodostavat hakemusasiat, joissa annettavat ratkaisut niin ikään ovat pakolla täytäntöönpantavissa, mutta joissa täysimittainen tuomioistuinmenettely ei ole tarpeenmukaista.
Suomessa oikeudenkäynnit ovat yleisölle julkisia, elleivät siinä käsiteltävät arkaluontoiset seikat erityisesti muuta vaadi.
Suomen oikeuslaitos on yleisten tuomioistuinten osalta kolmiportainen ja se käsittää
Käräjäoikeudet
Hovioikeudet
Korkein oikeus (KKO)
Näiden lisäksi on hallinto-oikeudet ja korkein hallinto-oikeus sekä erityistuomioistuimia, kuten työtuomioistuin, markkinaoikeus ja vakuutusoikeus ja tapauksittain kokoontuva valtakunnanoikeus.
Suomessa > Julkisuus > Perustiedot

Oikeudenkäynneillä on korostettu julkisuusvaatimus. Vähäisiä poikkeuksia lukuun ottamatta julkisiksi tulevat ainakin oikeudenkäynnin perustiedot eli diaaritiedot. Diaari on asiakirjahakemisto, johon tehdään merkintöjä saapuneista asioista. Niissä kerrotaan vain sen luonteisia tietoja, jotka eivät voi loukata yksityisyyden suojaa. Tiedoissa mainitaan asian osapuolien henkilöllisyys, asian laatu ja oikeuskäsittelyn nykyinen vaihe. Lisäksi tiedoissa kerrotaan, milloin ja missä oikeudenkäynnin suullinen käsittely pidetään. Rikosasioissa myös haastehakemuksen merkinnät tulevat julkisiksi heti, mutta esimerkiksi rikosrekisteritiedot eivät tule julkisiksi tätä kautta. Ne saattavat kuitenkin tulla julkiseksi muussa oikeudenkäyntiaineistossa.
Diaaritietojen julkisuudesta on laissa omat säännöksensä. Sinne merkityt tiedot tulevat julkisiksi välittömästi merkinnän teon jälkeen. Perusteluna julkisuudelle on esimerkiksi, että oikeudenkäynnin olemassaoloa ei voi salata. Tällä taataan asiaan liittyvien henkilöiden eli asianosaisten oikeusturvaa.
Poikkeuksen diaaritietojen pääsääntöiseen julkisuuteen muodostavat poliisiviranomaisten käyttämät salaiset pakkokeinot, kuten telekuuntelu, televalvonta tai tekninen kuuntelu. Salaisia pakkokeinoja koskevat merkinnät tulevat julkisiksi vasta, kun pakkokeinon käytöstä on viimeistään ilmoitettava rikoksesta epäillylle tai toimenpiteen kohteelle, jollei tuomioistuin toisin päätä. Jos tiedot tulisivat julkisiksi heti, voisi paikkokeinojen kohde saada tiedon kohteena olostaan ja voisi alkaa vältellä pakkokeinoa, esimerkiksi poliisin kuunteleman tai seuraaman matkapuhelimen käyttöä. Tämän vuoksi niitä koskevat tiedot tehdään julkisiksi vasta jälkikäteen.
Toinen poikkeus on asianomistajan eli esimerkiksi rikoksen uhrin henkilötietojen salaaminen diaarista. Henkilötietojen salaaminen diaarista voidaan tehdä erityisen arkaluonteisissa asioissa, esimerkiksi raiskauksen uhrille tai muussa seksuaalielämään liittyvässä asiassa. Rikoksesta syytetyn tietoja ei voi salata.
Kolmannen poikkeuksen muodostavat tilanteet, joissa turvapaikan hakijan henkilöllisyyden julkistaminen voisi vaarantaa turvapaikanhakijan tai tämän läheisten hengen tai terveyden.
Suomessa > Julkisuus > Yleisöjulkisuus

Yleisölle julkisia ovat sellaiset oikeudenkäynnin vaiheet, joissa asianosaisella itselläänkin on oikeus olla läsnä tai jossa kuullaan jotakuta henkilökohtaisesti. Tällaisia ovat yleensä asian valmisteleva ja varsinainen suullinen käsittely.
Suomessa > Oikeudenkäynti prosessioikeuden pääalueena

Oikeudenkäynti muodostaa prosessioikeuden pääosan ja ydinalueen. Oikeudenkäynnillä tarkoitetaan lainkäytön harjoitusmuotoa eli prosessia.
Prosessioikeudella säädellään lyhyesti sanottuna menettelytapoja. Alana sen on tarkoitus erottua asioista, joita oikeudenkäynnissä käsitellään – menettely on erillään käsiteltävistä asioista. Oikeudenkäynnissä käsiteltäviä asioita kutsutaan puolestaan aineelliseksi oikeudeksi. Prosessioikeus antaa siis menettelytavat, joilla ratkaistaan aineellista oikeutta. Aineellista oikeutta ovat kaikki oikeudenkäynneissä käsiteltävät siviili- rikos ja hallinto-oikeuden asiat.
Lainopillisessa kielenkäytössä oikeudenkäynnin synonyyminä käytetään usein sanaa "prosessi", joka on alun perin latinaa, processus. Latinankielinen verbi procedere tarkoittaa "etenemistä, kulkua tai käyntiä". Prosessi on terminä kuitenkin oikeudenkäyntiä laajempi käsite, johon kuuluu lisäksi myös täysmittaista suppeampi ja lyhyempi tuomioistuinten prosessi (ns. summaarinen menettely), hallinnollinen lainkäyttö sekä menettelyt ulosottoasioissa.
Termi lainkäyttö eli oikeudenkäyttö (rättskipning) on oikeudenkäynnille läheinen. Yleensä sillä tarkoitetaan tuomiovallan käyttämistä eli tuomitsevaa toimintaa erotuksena hallintoviranomaisten tehtävistä, joita kutsutaan hallinnoksi. Oikeushallinnolla tarkoitetaan tuomioistuinten hallinnollisia asioita, kuten henkilöstöasioita. Valtakunnallisella tasolla näistä vastaa pääasiassa oikeusministeriö.
Lainkäyttö on puolestaan osa valtion oikeudenhoitoa (rättsvård), johon kuuluu myös syyttäjä, poliisi ja ulosotto sekä oikeushallinto (rättsförvaltning).
Suomessa osa prosessista on kirjoitettu Suomen perustuslakiin. Tuomiovallan käyttö on määrätty riippumattomille tuomioistuimille ja ihmisten yhdenvertaisuus lain edessä on mainittu perustuslaissa. Oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin lisättiin uutena perusoikeutena vuonna 1995. Nykymuodossaan se on perustuslain 21 §:ssä.
Suomessa > Poissaolo oikeudenkäynnistä

Poissaolo oikeuden istunnosta tarkoittaa joko tapausta, jossa asianosainen ei saavu lainkaan paikalle eli tapahtuu totaalinen fyysinen poissaolo, tai tapausta, jossa asianosainen käyttää asiamiestä, vaikka on velvoitettu henkilökohtaisesti saapumaan oikeuteen (oikeudenkäymiskaari, 4/1734, 12:29). Myös todistaja tai asiantuntija voi olla poissa oikeuden istunnosta (OK 17:36 ja OK 17:48).
Poissaolo todetaan huudettaessa henkilöä sisään istuntosaliin. Poissaolosta seuraa sanktio, ellei henkilö voi esittää laillista estettä. Sanktiojärjestelmä on riita-asiassa ja rikosasiassa erilainen. Dispositiivisessa riita-asiassa voidaan joissakin tapauksissa antaa yksipuolinen tuomio tai käyttää asianosaisia kohtaan uhkasakkoa tai noutoa (OK 12:7 ja OK 12:19). Indispositiivisessa riita-asiassa ei voida antaa yksipuolista tuomiota, mutta vastaajaa kohtaan voidaan käyttää uhkasakkoa tai noutoa. Jos kantaja on poissa, asia jätetään sillensä. Kummassakin riita-asiatyypissä asia jätetään sillensä, jos molemmat asianosaiset ovat poissa (OK 12:9).
Rikosasiassa sanktiot poissaolosta riippuvat siitä, onko henkilö asianomistaja vai vastaaja, ja kutsussa esitetystä uhkasta. Sanktiona voidaan käyttää uhkasakkoa ja noutoa. Asian ratkaiseminen vastaajan poissa ollessa on mahdollista hyvin harvoin. Poisjäänyttä todistajaa voidaan uhata uhkasakolla tai noudolla (OK 17:36). Asiantuntijaa ei voida noutaa oikeuteen, vaan hänelle voidaan määrätä vain uhkasakko (OK 17.48).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oikeudenkäynti Wikimedia Commonsissa
Oikeuslaitos
Oikeudenkäymiskaari (Arkistoitu – Internet Archive), Finlex
Ollin oppivuodet (elokuva)

| Ollin oppivuodet |
| --- | --- |
 Ränni Pelle (Nyman) ja Olli (Idström).
Ohjaaja:  Teuvo Puro
Käsikirjoittaja:  Teuvo Puro
Perustuu:  Anni Swanin romaaniin Ollin oppivuodet (1919)
Tuottaja:  Erkki Karu
Kuvaaja:  Frans Ekebom
Tuotantosuunnittelija:  Karl Fager
Lavastaja:  Carl Fager Kalle Havas Martti Tuukka
Pääosat:  Antti Idström Uuno Kantanen Aarne Nyman
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Oy Suomen Filmikuvaamo
Levittäjä:  Suomen Biografi Suomi-Filmi VLMedia
Ensi-ilta:  27. joulukuuta 1920
Kesto:  91 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaarle (Kilpi) ja Wolmar (Snellman) neuvottelevat.
Ollin oppivuodet, myös nimellä Ollin opintovuodet, on vuonna 1920 kuvattu suomalainen mykkäelokuva. Sen on käsikirjoittanut ja ohjannut Teuvo Puro. Käsikirjoitus perustuu Anni Swanin samannimiseen romaaniin vuodelta 1919. Elokuvan ensi-ilta oli 27. joulukuuta 1920 Bio Bio -teatterissa Helsingissä. Elokuva on varhaisin kokonaan säilynyt suomalainen näytelmäelokuva. Se on suomalaisen lastenelokuvan klassikoita.
Juoni

Koivumäen patruunan hemmoteltu Olli-poika päättää karata kotoaan saatuaan selkäsaunan isältään sen jälkeen, kun hän oli tapellut kartanon voudin pojan Pentin kanssa. Karkumatkalla Olli tapaa serkkunsa Kaarlen, joka majoittaa Ollin luokseen ränsistyneeseen Harmaalan taloon ja uskottelee hänelle, että Pentti on kuollut tappelussa. Kaarle päättää hankkiutua eroon Ollista saadakseen itselleen perinnön, jonka patruuna on testamentissaan määrännyt Ollille. Hän lähettää Ollin Tukholmaan kieron suutari Simolinin luokse.
Simolin kohtelee Ollia huonosti. Olli ystävystyy Ränni-Pelle -nimisen pojan kanssa ja karkaa hänen kanssaan laivalla takaisin Suomeen. Turussa Olli työskentelee suutari Jokelan oppipoikana. Suomeen saapunut Simolin lavastaa Ollin syylliseksi varkauteen, ja Olli joutuu kasvatuslaitokseen. Meriltä palannut Ränni-Pelle auttaa Ollin taas pakoon, ja pakomatkalla Olli päättää poiketa vielä kerran kotonaan. Täällä hänen vanhempansa ovat jo uskoneet Ollin kuolleen. Myös Pentti on elossa, ja näin Kaarle-serkun juonittelu paljastuu.
Kuvausaika ja -paikat

Ollin oppivuodet kuvattiin kesällä 1920. Kuvauspaikat sijaitsivat nykyisen Helsingin alueella. Koivumäen kartanoa esitti Degerön kartano Laajasalossa, Harmaalan kartanoa puolestaan Herttoniemen kartano. Tukholman ja Turun laitakatuja esittivät Hermannin kadut. Lisäksi kuvattiin Sörnäisten satamassa ja nykyisen Pasilan rautatieaseman paikkeilla. Ollin lähtö Tukholmaan kuvattiin Hangon matkustajasatamassa. Studiona toimi Vironkadun studio Helsingissä.
Arviot

”Ollin oppivuodet on filmi, jota katsellessa jokaisen suomalaisen sydän suopenee ja joka ehdottomasti kannustaa meitä yhä suurempiin ja korkeampiin pyrkimyksiin”, Karjala-lehden kriitikko arvioi elokuvaa. Iltalehti piti elokuvan kokoonpanoa ”rikkaana ja vaihtelevana”.
Ollin oppivuodet nähtiin televisiossa ensi kerran 15. marraskuuta 1971. Tuolloin se sai yli miljoona katsojaa. Televisioesityksen yhteydessä Helsingin Sanomien Paula Talaskivi arvioi elokuvan ”viehättäväksi ja jopa mukaansatempaavaksi”. Vuonna 1987 julkaistussa teoksessaan Kuviteltuja lapsia (Valtion painatuskeskus, 1987) Jukka Sihvonen nosti elokuvan suomalaisen lastenelokuvan klassikoksi. Lapsinäyttelijöiden työtä pidettiin luontevana ja pingoittumattomana; erään kriitikon mukaan samalle tasolle päästiin vasta nelisenkymmentä vuotta myöhemmin Mikko Niskasen klassikkoteoksessa Pojat.
Huomioita

Ollin oppivuodet seurailee Swanin alkuperäisteosta melko tarkasti. Juonta tosin yksinkertaistettiin hieman, ja eräitä henkilöhahmoja jätettiin pois.
Anders Idström oli Suomen Kansallisteatterin lähetti. Myöhemmin hän suomensi nimensä Antti Ilvokseksi ja toimi Suomi-Filmin järjestäjänä 1930-luvulla.
Elokuvasta annettiin kutsuvierasesitys 19. joulukuuta 1920 Helsingissä, paikalla oli muun muassa tasavallan presidentti K. J. Ståhlberg.
Elokuva sai suhteellisen hyvän yleisömenestyksen, mutta jäi noin 50 000 markkaa tappiolle.
Elokuva kuuluu Yleisradion viiden elokuvan Mykkä valo -sarjaan, johon Yle on tilannut uuden musiikin. Tähän elokuvaan musiikin on säveltänyt Harri Vuori.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sirkka Puro  | … |  Olli pienenä   |
|  Antti Idström  | … |  Olli varttuneempana   |
|  Jussi Snellman  | … |  patruuna Wolmar, Ollin isä   |
|  Ertta Virtamo  | … |  Ollin äiti   |
|  Brita Eriksson  | … |  Leila, Ollin pikkusisar   |
|  Uuno Kantanen  | … |  Janne, Simolinin poika   |
|  Erkki Karu  | … |  Suutari Simolin   |
|  Kirsti Suonio  | … |  Simolinin vaimo   |
|  Carl Fager  | … |  Kaapro, Harmaalan renki   |
|  Teuvo Puro  | … |  ruorimies Mattson, Ränni-Pellen setä   |
|  Eino Jurkka  | … |  räätäli   |
|  Eero Kilpi  | … |  Ollin serkku Kaarle   |
|  Mimmi Lähteenoja  | … |  Matleena, Kaarlen täti   |
|  Emil Autere  | … |  kasvatuslaitoksen katsastaja   |
|  Hemmo Kallio  | … |  suutari Jokela   |
|  Aarne Nyman  | … |  Ränni Pelle   |
|  Ester Henriksson  | … |  Hillevi, orpotyttö   |
|  Olavi Karjalainen  | … |  voudin Pentti   |
|  Olavi Lind  | … |  talonmiehen poika   |
|  Annie Mörk  | … |     |
Omarskan keskitysleiri

Mostarin taistelut
Sarajevon piiritys
Srebrenican joukkomurha
Leiriä käsittelevä muistotilaisuus vuonna 2006.
Omarska (Omarskoje) oli Bosnian serbien turvallisuuspoliisin ylläpitämä keskitysleiri Bosnian sodan aikana vuonna 1992. Leiri sijaitsi pohjoisessa Bosnia-Hertsegovinassa Prijedorin kaupungin lähellä. Siellä pidettiin noin 5000–7000 kroaatti- ja muslimivankia epäinhimillisissä oloissa. Vaikka olikin virallisesti vain pidätyskeskus, Omarskan leiri oli kuolemanleiri, ja leirin vartijat mm. hakkasivat ja tappoivat vankejaan. Leirissä lienee kuollut noin 500–900 ihmistä, jotkut lähteet väittävät, että tuhansia. Omarskan keskitysleiri oli yksi useista Bosnia-Hertsegovinassa sijaitsevista leireistä. Esimerkiksi Manjacan leiriä ylläpiti liittoarmeija, ja sitä pidettiin inhimillisempänä. Serbien virallinen tiedotus syytti muslimeja keskitysleirien perustamisesta. Serbit pystyttivät erilaisia keskitys- ja vankileirejä myös Kroatiaan ja Serbiaan. Myös kroaatit ja muslimit pitivät keskitysleirejä.