stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eos (1854–1866)

Lehden vuosikerran kansisivu 1858.
Eos oli Turussa vuosina 1854–1866 ilmestynyt ruotsinkielinen lastenlehti.
Litografi Julius Schorningin julkaisema ja Titus Reuterin toimittama Eos oli Suomen ensimmäinen lastenlehti. Vuosina 1857–1859 sitä toimitti Johan Mauritz von Essen ja vuosina 1860–1861 Essen yhdessä Reuterin kanssa. Sen jälkeen toimituksesta vastasi Karl Robert Malmström, jota lokakuussa 1864 seurasi Axel Gabriel Ingelius.
Aamunkoiton jumalattarelta nimensä saanut Eos oli aikanaan Pohjoismaiden huomattavin lastenlehti, joka antoi alkusysäyksen myös Carl Anton Wetterberghin toimittamalle Linnealle. Sen tärkein avustaja oli Zachris Topelius, jonka mukaan lastenlehteä oli tehtävä lasten ehdoilla. Kristillis-siveellisistä lähtökohdistaan huolimatta Eos oli olemukseltaan lennokas ja uudenaikainen. Se sisälsi satuja, tarinoita luonnosta ja eläimistä, arvoituksia ja tehtäviä. Lehden tavaramerkkinä toimivat Topeliuksen Walterin tarinat.
Aikansa muihin lehtiin verrattuna Eos oli poikkeuksellisen runsaasti ja taidokkaasti kuvitettu. Vuodesta 1857 lähtien sen litografina toimi saksalainen C. Grosskopf, joka julkaisi lehdessä Suomen ensimmäiset sarjakuvat. Eos käytti myös ensimmäisenä lehtenä Suomessa värilitografioita. Toisinaan sen mukana julkaistiin isokokoisia plansseja. Kotimaisista taiteilijoista Eosta avusti Kalevala-kuvituksestaan tunnettu R. W. Ekman. Grosskopfin jätettyä Turun lehden kuvitus väheni ja yksinkertaistui, mitä yritettiin korvata lisääntyneellä värien käytöllä.
Lähinnä säätyläis- ja virkamiesperheisiin levinnyt Eos sai ensimmäisenä ilmestymisvuotenaan lähes 700 tilaajaa. 1860-luvun alussa sen levikki nousi yli 900 kappaleen. Sen jälkeen alkoi jyrkkä alamäki, johon vaikuttivat ruotsalaisen Linnean kilpailu, Topeliuksen avustusten väheneminen sekä erilaiset taloudelliset vastoinkäymiset. Kahdesti kuukaudessa ilmestyneen Eoksen jatkajaksi perustettiin vuonna 1867 Theodor Sederholmin julkaisema ja Topeliuksen avustama Trollsländan.
Aiheesta muualla

Eos digitoituna kansalliskirjastossa
Jumalan tunnettavuudesta ja muita kirjoituksia

| Jumalan tunnettavuudesta ja muita kirjoituksia |
| --- | --- |

Kirjailija:  Duns Scotus
Genre:  teologia
Suomennos
Kansitaiteilija:  Eeva Louhio
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  387
ISBN:  978-951-662-945-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Jumalan tunnettavuudesta ja muita kirjoituksia on suomennosvalikoima, joka sisältää Duns Scotuksen (noin 1265-1308) filosofisia ja teologisia tekstejä. Tekstit on suomentanut Toivo J. Holopainen ja teoksen on julkaissut Gaudeamus vuonna 2008.
Aiheesta muualla

Jyrki Alenius: Keskiaika oli mainettaan parempi. Helsingin sanomat 20.1.2009.
Jugurthan sota (kirja)

| Jugurthan sota> Bellum Jugurthinum |
| --- | --- |
 Teoksen alku käsikirjoituksessa noin vuodelta 1490. MS Richardson 17 f51, Houghton Library, Harvardin yliopisto.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Sallustius
Kieli:  latina
Genre:  historia
Julkaistu:  n. 41–40 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Marja Itkonen-Kaila
Julkaistu:  1963
Sivumäärä:  WSOY
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Jugurthan sota (lat. Bellum Jugurthinum) on Sallustiuksen kirjoittama historiateos, joka käsittelee nimensä mukaisesti vuosina 112–105 eaa. käytyä Jugurthan sotaa. Se kuvaa, kuinka afrikkalainen kuningas Jugurtha onnistuu nousemaan Numidian hallitsijaksi hyväksikäyttämällä korruptoituneita roomalaisia virkamiehiä.
Historia

Sallustius eli vuosina 86–35 eaa. Hänet tunnetaan ennen kaikkea historiateoksistaan Jugurthan sota ja Catilinan salaliitto. Ne kuvaavat yhdessä kahta tärkeää vaihetta Rooman tasavallan lopulla. Niitä on kutsuttu Rooman historiakirjoituksen parhaiksi tuotteiksi heti Tacituksen jälkeen. Teoksilla Sallustius loi roomalaisen historiamonografian lajityypin eli teoksen, joka käsittelee yhtä merkittävää tapahtumaa aiemmin tyypillisen annalistisen lähestymistavan sijaan.
Jugurthan sodan Sallustius kirjoitti noin vuonna 41–40 eaa. Teoksen kuvaamat tapahtumat olivat sattuneet jo ennen Sallustiuksen syntymää ja yli 60 vuotta ennen kirjoittamisaikaa. Sodasta oli kirjoitettu jo aiemmin sekä roomalaisessa, kreikkalaisessa että puunilaisessa historiankirjoituksessa, ja lisäksi ainakin vielä hänen nuoruudessaan oli elossa siihen osallistuneita henkilöitä. Lisäksi hän saattoi käyttää lähteinään Aemilius Scaurukselta ja Sullalta peräisin olevaa aineistoa. Sodan tapahtumapaikan Sallustius tunsi hyvin, koska hän oli toiminut Africa novan provinssin maaherrana.
Teosta on käytetty koulu- ja yliopisto-opetuksessa myös Suomessa, ja se suomennettiin ensimmäisen kerran jo vuonna 1866. Toinen suomennos kouluja varten julkaistiin vuonna 1899. Kolmas, Marja Itkonen-Kailan tekemä suomennos on vuodelta 1963.
Sisältö

Teos alkaa johdannolla, jossa Sallustius käsittelee ihmisen henkisiä ja ruumiillisia kykyjä ja hyvettä. Hyödyllisimpänä kaikista henkisistä harrastuksista hän pitää historiaan tutustumista. Tämän jälkeen hän perustelee sitä, miksi kirjoittaa Jugurthan sodasta:
»Olen kahdestakin syystä valinnut kuvaukseni kohteeksi sen sodan, jota Rooman kansa kävi Numidian kuningasta Jugurthaa vastaan: tämä sota oli näet ankara ja verinen ja voitto kallistui milloin kummallekin puolelle; lisäksi noustiin tällöin ensi kerran ylimystön mielivaltaa vastaan. Tämä kamppailu sotki kaikki jumalalliset ja inhimilliset lait ja yltyi niin raivoisaksi, että vasta sota ja Italian hävitys tekivät lopun puolueriidoista.»
Tämän jälkeen Sallustius kuvaa sodan taustaa vuosina 120–117 eaa. sekä tapahtumien päähenkilöä. Jugurtha on urhea afrikkalainen sotilas, jonka Numidian kuningas Micipsa on adoptoinut. Micipsan kuoltua Numidian kuningaskunta jaetaan kolmelle pojalle, jotka ovat Adherbal, Hiempsal ja Jugurtha. Hiempsal ei hyväksy Jugurthaa veljekseen ja kyseenalaistaa isänsä päätöksen tehdä tästä yksi kruununperijöistä. Jugurtha on kuitenkin kunnianhimoinen ja salamurhauttaa Hiempsalin.
Adherbal lähettää varoituksia Roomaan. Jurgurtha on kuitenkin oivaltanut, että voi ostaa Rooman tuen, ja hänellä on jo paljon tukijoita Rooman ylimystön joukossa. Senaatti jakaa Numidian kahtia jäljellä olleille veljeksille. Jugurtha saa paremman osan, joka on hedelmällisempi ja runsasväkisempi, ja valtaa veljensä puoliskon. Lopulta Jugurtha kidututtaa Adherbalin kuoliaaksi ja ottaa vallan koko Numidiassa. Välissä Sallustius poikkeaa kuvamaan Numidian maantiedettä ja historiaa yleisemmin.
Roomalaiset lähettävät vuosina 116–110 eaa. useita konsuleita ratkaisemaan tilanteen. Jugurtha kuitenkin lahjoo heidät kaikki ja jatkaa kuten ennenkin. Vuoden 111 eaa. kansantribuuni Gaius Memmius saattaa ylhäisön korruptoituneisuuden kansan tietoon. Roomassa syntyy levottomuuksia. Välillä Sallustius poikkeaa kuvaamaan yleisemmin kansan- ja senaatinpuolueen välisiä alituisia yhteenottoja sekä kansantribuuneina toimineiden Tiberius ja Gaius Gracchuksen aikaa.
Uusi vuoden 109 eaa. konsuli Metellus lähtee sotajoukkoineen Afrikkaan. Hän valtaa Numidian, ja Jugurtha joutuu pakosalle omassa maassaan. Gaius Marius jatkaa siitä, mihin Metellus jäi, ja voimistaa hyökkäystään Jugurthaa kohtaan. Kolmannessa väliosiossa Sallustius käsittelee jälleen alueen maantiedettä.
Jugurtha saa hankittua Mauretanian kuninkaan Bocchuksen tuen, ja he tekevät onnistuneita hyökkäyksiä Mariuksen joukkoja vastaan. Lopulta roomalaiset pääsevät kuitenkin voiton päälle. Bocchus pyytää neuvotteluita. Hän sanoo tehneensä virheen siinä, että liittoutui Jugurthan kanssa, ja lupaa tehdä nyt kaikkensa auttaakseen roomalaisia. Roomalaiset sanovat hänen tehneen pahan virheen, mutta hän voisi hyvittää sitä auttamalla Jugurthan vangitsemisessa. Bocchus sopii tapaamisen Jugurthan kanssa roomalaisten ollessa väijyksissä. Roomalaiset saavat Jugurthan kiinni ja vievät hänet kahleissa Italiaan.
Arviointeja

Suomennoksen esipuheen kirjoittanut Jaakko Suolahti arvioi, että Sallustius on käyttänyt lähteitään taitavasti saavuttaakseen tarkoitusperänsä. Historiankirjoittajana hän ei ole täysin objektiivinen, vaan korostaa joitakin seikkoja, sivuuttaa toisia ja esittää asiat välillä kronologisesti vapaassa järjestyksessä. Tämä luo kerronnasta draamallisen kokonaisuuden. Jugurtha esiintyy kertomuksessa sekä sankarina että konnana, mutta esille pääsevät myös hänen päävastustajansa konsulit Metellus ja Marius.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Sallustius: Jugurthan sota. Teoksessa Sallustius: Catilinan salaliitto; Jugurthan sota.  ((Catilinae coniuratio; Bellum Iugurthinum.) Suomentanut ja nimistöosan laatinut Marja Itkonen-Kaila. Johdannon kirjoittanut Unto Paananen. Antiikki-sarja. Ilmestynyt aiemmin 1963 WSOY:n kustantamana Antiikin klassikot -sarjassa)  Helsinki:  Gaudeamus, 1980.  ISBN 951-662-244-5
Sallustius: Jugurtha.  (Romalaista kirjallisuutta)  Barckin kirjapaino, 1866.
Sallustius: De Coniuratione Catilinae liber.  (Selityksillä varustaneet ja kouluja varten julkaisseet H. F. Silander ja A. Y. Forsman)  Länkelä, 1899.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Sallust: The War with Jugurtha. Teoksessa Sallust: The War with Catiline. The War with Jugurtha.  (Edited by John T. Ramsey. Translated by J. C. Rolfe. Loeb Classical Library 116)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2013.  Latinankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Ramsey, J. T. (toim.): Sallust's Bellum Catilinae.  (Society for Classical Studies Texts & Commentaries)  Oxford University Press, 2007.  ISBN 9780199724512  Teksti ja kommentaari.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Syme, Ronald: Sallust.  (Sather Classical Lectures)  University of California Press, 2002.  ISBN 9780520929104
Aiheesta muualla

Sallustius: Bellum Iugurthinum. Perseus. (latinaksi)
Sallust: The Jugurthine War. Perseus. (englanniksi)
Jumalanäidin ennusmerkin kirkko

Jumalanäidin ennusmerkin kirkko Pietarin Tverskajakadulla.
Jumalanäidin ennusmerkin kirkko (ven. храм Зна́мения Пресвято́й Богоро́дицы, hram Znamenija Presvjatoi Bogoroditsy) on vuosina 1906–1907 rakennettu pomorilaisten vanhauskoisten kirkkorakennus Pietarissa Venäjällä. Dmitri Kryžanovskiin suunnittelema kirkko oli Pietarin ensimmäinen ”uusvenäläistä tyyliä” (neorusski stil) edustava rakennus. Sen rakennuspiirustukset perustuvat Vladimir Pokrovskin luonnoksiin.
1900-luvun alussa Pietarissa asui noin 5 000 vanhauskoisuuden pomorilaisen suuntauksen kannattajaa. Viranomaisten vainon takia he joutuivat harjoittamaan uskontoaan yksityiskoteihin sisustetuissa rukoushuoneissa. Vanhauskoisen kirkon rakentamisen teki mahdolliseksi Venäjällä vuonna 1905 julkaistu uskonnonvapauslaki.
Teräsbetonista pystytetty kirkko on kiinnostava jugendvaikutteisen kansallisromantiikan edustaja. Sen esikuvia ovat Novgorodin ja Pihkovan keskiaikaiset kirkkorakennukset. Neliönmuotoiselle viisikupoliselle kirkolle leimaa antavia piirteitä ovat massiviset ylöspäin kohoavat ”kokošnikit” sekä tyylitelty arkaainen kellotapuli. Yksinkertaista kirkkosalia koristi kolme vanhoista ikoneista koottua ikonostaasia. Sivurakennuksissa toimi koulu, asuntola, ruokasali ja kynttilätehdas.
Kirkko suljettiin ja muutettiin tehdastiloiksi vuonna 1934. Sen alkuperäinen sisustus on kokonaan tuhoutunut. Rakennus palautettiin vanhauskoisille vuonna 2006. Restauroinnin jälkeen siellä on jälleen alettu pitää jumalanpalveluksia.
Taurian palatsin ja Smolnan luostarin lähellä sijaitsevan kirkon osoite on Tverskajakatu 8. Lähin metroasema on Tšernyševskaja.
Jukajärvi (Juva)

| Jukajärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Juva 
Koordinaatit:  61°52′39″N, 27°52′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Polvijoki 
Järvinumero:  04.176.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  99,9 m  
Rantaviiva:  41,4571 km  
Pinta-ala:  9,14486 km²  
Tilavuus:  0,035678 km³  
Keskisyvyys:  3,9 m  
Suurin syvyys:  16,43 m  
Saaria:  6 
 fiJukajärvi 
Pappilan ylämäen uimaranta ja sen takana Lehtisaari.
Jukajärvi  on Etelä-Savossa Juvalla sijaitseva järvi, joka kuuluu Vuoksen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 910 hehtaaria eli 9,1 neliökilometriä. Se on 8,6 kilometriä pitkä ja 2,6 kilometriä leveä. Järven suuri järvenselkä on muuten selväpiirteinen, mutta lounaisrannan 2,7 kilometriä pitkä Kytöniemi suojaa taakseen yhtä pitkän lahden ja luoteispään 1,4 kilometriä pitkä Poikolanniemi jättää länsipuolelle Halsaaren suojaaman Myllylahden. Järven kaakkoispäässä sijaitsee 2,8 kilometriä pitkä kapeneva lahti, jonka pohjoiseen työntyvä laajentumaa kutsutaan Mustalahdeksi. Lahden kapeikko on Kilkalansalmi, joka jää Kilkalanmäen alle ja viereisen Virsikallion molemmilla puolilla sijaitsevat Kilkalanlahti ja Akkalahti.
Järvessä on laskettu olevan kuusi saarta. Niiden yhteispinta-ala on 16 hehtaaria, mikä on noin 1,7 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista Halsaari, Ukonsaari ja Lehtisaari ovat yli hehtaarin suuruisia, kolme muuta ovat yli aarin kokoisia. Ukonsaari on autio ja rauhoitettu saari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 36 miljoonaa kuutiometriä eli 0,036 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 3,9 metriä ja suurin syvyys on 16,4 metriä. Syvin kohta sijaitsee Ukonsaaren itäpuolella. Etenkin järven pohjoispuoliskossa vuorottelevat alle metrin syvät alueet useiden metrin syvänteiden kanssa. Vasta Ukonsaaren kaakkoispuolella on saaren jatkeen suunnassa sijaitsevan vedenalaisen harjanteen molemmilla puolilla yli viiden metrin laajat syvänteet. Niissä voi vesi paikoin käydä kymmenessä metrissä tai jopa syvemmälläkin. Myös Lehtisaaren länsipuolella on pieni 14 metriä syvä syvänne.
Järven rantaviivan pituus on 41 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 3,0 kilometriä. Järven rannat ovat muuten alavaa maastoa, mutta Juvan kirkonkylällä oleva mäki jatkuu kaakkoon päin pitkänä drumliinimäkenä, joka erottaa järven Salajärvestä. Drumliinin luoteispäässä sijaitsee Pappilan ylämäki, jonka huippu ulottuu 140 metrin korkeuteen. Vielä korkeampi on Mustalahden rantaan viettävä Juvanmäki, jolla on korkeutta yli 145 metriä merenpinnasta. Rannat ovat pääasiassa metsämaastoa, joita jotkin pellot rikkovat. Järven pohjoisrannoille levittäytyy Juvan kirkonkylän taajama-alue. Järvien välissä on asutusalueita, mutta muualla on asutus haja-asutusta. Järven pohjoisrantaa seuraa valtatie 14, itärantaa seututie 434 ja etelärantaa yhdystie 15163. Yhdystien varressa sijaitsevat Kettulan ja Pattoin kulmakunnat.
Säännöstely

Järven vedenpinnan korkeus on 99,9 metriä mpy. Järvi on säännöstely siten, että vedenpinnan korkeudeksi on määrätty raja-arvot 99,56 metriä ja 99,96 metriä mpy. Säännöstelypato sijaitsee Polvijoessa luusuan alapuolella.
Nimitys

Juka-sanan tulkitaan tarkoittavan tietynlaista koskea, johon viittaa myös Juvan kunnan nimi.
Historiaa

Järven jäätä käytettiin lentokenttänä toisen maailmansodan aikana.lähde?
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Suur-Saimaan alueen (04.1) Kyrsyänjärven–Tuusjärven valuma-alueella (04.17), jonka Jukajärven alueeseen (04.176) järvi kuuluu.
Järvi saa pääosan vedestään länsirantaan laskevasta Myllyjoesta, joka tuo Myllyjoen valuma-alueen (04.177) vesiä. Jukajärven alueella on yhdeksän yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat Salajärvi (422 ha), johon laskevat Kärmelampi (3 ha) Hiidenlahteen ja Hiisilampi (8 ha) Etelälahteen. Suoraan Jukajärveen laskevat Kuhalampi (31 ha) pohjoispäähän, Sarkanen (44 ha) pohjoispään Suolahteen ja Toiviojärvi (50 ha) Mustalahteen. Pieniä lampia ovat Pattoinlampi (1 ha), Kiipeelampi (3 ha), joka laskee järven kaakkoispäähän ja Kärmelampi (3 ha), joka laskee Toiviojärveen.
Vesireitti jatkaa pääsääntöisesti kaakkoon päin aluksi Polvijokea ja sitten Karijokea myöten. Lopuksi se laskee Sulkavalla Pihlajaveteen.
Brittilentäjien tuoma Bristol Blenheim -kone laskeutui 25. helmikuuta 1940 Juvan kylän eteläpuolen Jukajärvelle. Kone hinataan hevosilla rannan suojaan.
Eloonjäämisen haasteet

| Eloonjäämisen haasteet> The Trials of Life |
| --- | --- |
 Eloonjäämisen haasteet -DVD-julkaisun kansikuva.
Tyyli:  Luontodokumentti
Kestoaika:  50 minuuttia
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Verkko:  BBC One BBC HD  Yle TV1
Esitetty:  4. lokakuuta – 20. joulukuuta 1990
Jaksoja:  12
Aiheesta muualla
IMDb 
Eloonjäämisen haasteet (engl. The Trials of Life: A Natural History of Behaviour) on BBC:n tuottama ja David Attenborough’n käsikirjoittama ja juontama luontodokumenttisarja. Se ensiesitettiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa lokakuusta 1990 alkaen.
Eloonjäämisen haasteet käsitteli eläinten käyttäytymistä. Se oli laaja-alaisesti luontoa käsitelleen, Life on Earth -sarjasta alkaneen dokumenttitrilogian kolmas osa; Attenborough’n myöhemmät sarjat ovat keskittyneet johonkin erityisalueeseen. Eloonjäämisen haasteiden jaksot esittelivät elämän kiertokulun eri vaiheita syntymästä lisääntymiseen.
Sarja tuotettiin yhteistyössä Australian Broadcasting Servicen ja Turner Broadcasting Systemin kanssa. Tuottaja oli Peter Jones. Taustamusiikin sävelsi George Fenton.
David Attenborough’n Elämä-sarjassa Eloonjäämisen haasteita edelsi Elävä planeetta (engl. The Living Planet, 1984) ja sitä seurasi Etelämantereen ihmeet (engl. Life in the Freezer, 1993).
Taustaa

Sarjan kuvauksiin käytettiin yli kolme ja puoli vuotta, minä aikana Attenborough matkusti yhteensä lähes 400 000 kilometriä. Tuotantoryhmän tavoitteena oli viedä luontodokumenttien kuvaamista eteenpäin Elävän planeetan viitoittamalla polulla, ja niinpä tuotannossa kohdattiin paljon uusia haasteita.
Metsästävien simpanssien kuvaaminen oli mahdollista yksinomaan Hedwige ja Christophe Boeschin ansiosta; he olivat viettäneet viisi vuotta Norsunluurannikolla ihmisapinoita tutkien. Panamassa vaeltajamuurahaisten elävistä yksilöistä muodostunutta pesää puolestaan kuvattiin endoskoopin avulla. Uudenlaisia linssejä käyttämällä saatiin myös kuvamateriaalia, jossa tarkennuksen kohteena olivat sekä etualalla lähikuvassa olleet muurahaiset että taustalla näkyvä Attenborough.
Norsulauman elämän tärkeimpiä hetkiä päästiin kuvaamaan Cynthia Mossin avulla. Moss oli tutkinut eläimiä Keniassa jo kahdenkymmenenviiden vuoden ajan, ja hänen tietojensa ansiosta tuotantoryhmä osasi olla paikalla oikeaan aikaan.
Kun kuvausryhmä halusi otoksen, jossa kuusikymmentuhatpäinen kahlaajalintuparvi lentää Attenborough’n ylitse Norfolkissa, lentoreitin ennustamisessa värvättiin avuksi lintujensuojelujärjestö RSPB. Floridan pensasnärhet sen sijaan avustivat kuvauksissa ilman suurempia ponnisteluja, sillä niiden parissa tehdyn tutkimuksen ansiosta ne olivat tottuneet ihmisiin.
Termiittikeon sisään ryömiminen tuotti vaikeuksia David Attenborough’lle: sisällä oli niin ahdasta, että hän mahtui sinne vain tietyssä suunnassa, ja joutui hivuttautumaan hiljalleen ulos aina ottojen välissä.
Kun sarjan DVD-julkaisun sekä sarjaan liittyvän kirjan kansikuvaksi lopulta päätyneet kuvat miekkavalaiden patagonialaisella rannikolla harjoittamasta merileijonien pyynnistä otettiin, kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun tällaista käyttäytymistä oltiin ylipäänsä havainnoitu. Niinpä kuvaajien täytyi ottaa riskejä mennessään veteen yhdessä valaiden kanssa lähikuvien saamiseksi.
Jaksot

»Tämä on Joulusaaren karu, kallioinen ranta kolmensadan kilometrin päässä Jaavalta, Intian valtameressä. On auringonlaskun aika marraskuussa, kun kuu on kolmannella neljänneksellään. Ja vain muutaman tunnin kuluttua tästä hetkestä juuri tältä rannalta lähtee liikkeelle tuhat miljoonaa uutta elämää.» 
( David Attenborough’n avaussanat)
Jaksot > 1: Syntymä

4. lokakuuta 1990 ensiesityksensä saanut ensimmäinen jakso perehdyttää erilaisiin tapoihin, joilla eliöt tulevat maailmaan.
Attenborough’n avaussanat viittaavat joulusaarentaskurapujen vuosittaiseen lisääntymiseen. Tapahtuma on ravulle riskialtis, sillä laji elää normaalisti maalla, ja munat täytyy laskea mereen, missä planeettamme vanhimmat eläinlajit vieläkin asuvat ja lisääntyvät. Yksi tuotteliaimmista veteen munivista lajeista on jättiläissimpukka, mutta myös jotkin maaeläimet, esimerkiksi rukoilijasirkat tuottavat suuret määrät munia.
Läntisissä Yhdysvalloissa Attenborough tarkkailee, kuinka maahan kaivautunut ampiainen naamioi kolonsa, ja täyttää sen sitten perhosentoukilla ruokkiakseen tulevaa jälkikasvuaan. Toisen lajin toukat puolestaan aloittavat elämänsä perhosentoukkien sisällä, ja syövät isäntänsä vähitellen hengiltä. Isompien eläinten pulmia havainnollistetaan lumihanhilla, joiden täytyy puolustaa muniaan naaleilta. Munan sisällä tapahtuva alkionkehitys näytetään yksityiskohtaisesti. Malleekana lämmittää muniaan mätänevillä lehdillä, ja Attenborough havainnollistaa sen huolellista lämmönsäätelyä yrittämällä lisätä hiekkaa munakekoon. Kana potkii hiekan välittömästi takaisin Attenborough’n päälle.
Merisiira on äyriäinen, joka uhrautuu täysin jälkikasvunsa eteen: sen kuoren sisällä kasvavat toukat rasittavat emoaan niin paljon, että viimeistenkin lähdettyä se lopulta kuolee.
Täysin kehittyneitä poikasia synnyttävistä nisäkkäistä näytetään muiden muassa gnuu, merileijona ja tsintsilla.
Jaksot > 2: Poikasaika

11. lokakuuta 1990 esitetty toinen jakso kuvailee eri lajien jälkeläisistähoivaamistapoja. Attenborough määrittelee lapsuuden kahden tavoitteen avulla: on kasvettava ja säilyttävä hengissä.
Etelänmerinorsu nostetaan esimerkiksi eläimestä jonka lapsuus on hyvin lyhyt: poikanen hylätään kolmiviikkoisena, ja se jää yksin jopa kahdeksaksi viikoksi, jona aikana se kasvaa emon maidosta saadun rasvan avulla kyllin isoksi kyetäkseen uimaan.
Tiirat luottavat joukkovoimaan, sillä yhdessä ison parven kanssa asuessaan niillä on paremmat mahdollisuudet varjella jälkikasvuaan ryösteleviltä lokeilta. Osoituksena lumihanhien omistautumisesta on viidenkymmenen kilometrin matka, jonka ne tekevät Venäjän tundralla jalan saattaessan poikasiaan rannikolle. Skorpionit kantavat poikasiaan selässään, kun taas päästäinen jättää omansa kiven alle sillä välin, kun etsii ruokaa.
Haahka lukeutuu lajeihin, joiden keskuudessa vastuu jälkeläisistä jaetaan: naaraat valvovat säännöllisesti toisten samaan ryhmään kuuluvien yksilöiden poikasia. Myös marat ja lepakot käyttävät lastentarhoja — jälkimmäisillä niissä voi olla jopa miljoona yksilöä. Floridan pensasnärhillä lastenkasvatus tapahtuu yhteistyössä aiempien, aikuistuneiden jälkeläisten kanssa. Suuremmissa eläimissä samaa toimintamallia käyttävät norsut, joilla kaikki ryhmän naaraat osallistuvat poikasen kasvatukseen.
Simpanssien lapsuus on sosiaalisesti monimutkainen, sillä työkalujen käytön lisäksi niiden täytyy oppia kuinka toisiin tulee suhtautua. albatrossien täytyy oppia lentämään pikaisesti, sillä mereen päätyneet poikaset voivat joutua tiikerihaiden saaliiksi.
Jaksot > 3: Ravinnon hankinta

18. lokakuuta 1990 esitetty jakso käsittelee eläinten ravinnonhankintatapoja.
Etelä-Amerikan sademetsässä vallitseva eläin- ja kasvilajien runsaus ei välttämättä merkitse helppoa ruokaa. Jotkut lehdistä ovat myrkyllisiä, joten niitä syövien täytyy olla varovaisia. Toiset kasvit sen sijaan lahjovat eläimet kuljettamaan siitepölyään tarjoamalla meden kaltaisia lahjuksia. Monet kolibrilajit ovat erikoistuneet syömään vain tietyistä kukista. Myös hedelmiä on tarjolla, ja esimerkiksi oravasaimirit eivät juuri muuta syökään. Papukaijat ja arat syövät kaoliinia vastamyrkyksi syömilleen myrkyllisille siemenille.
Attenborough katselee, kuinka 60 000 -päinen sirriparvi siirtyy yhtäkkisesti paikasta toiseen päästäkseen syömään laskuveden paljastamassa mutapohjassa piileviä nilviäisiä. Barrakudat jahtaavat pikkukaloja, ja ajavat parven lahteen, missä pelikaanit käyvät sen kimppuun. Lokit puolestaan ahdistelevat pelikaaneja päästäkseen osallisiksi niiden saamasta saaliista.
Eräs gekkolaji kykenee erottamaan työläistermiitit niitä vaarallisemmista sotilaista. Ristihämähäkkien verkot esitellään yhtenä eleganteimmista saalistusvälineistä. Kahden muun hämähäkkilajin, Nephilan ja siltä rosvoavan Argyrodesin ravinnonhankintaa tutkitaan lähemmin. Kuvut täynnä pesilleen palaavat tropiikkilinnut joutuvat fregattilintujen väijyttämiksi.