stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tansanian maantiede

Tansania sijaitsee Itä-Afrikassa. Sen pohjoispuolella sijaitsevat Kenia ja Uganda, länsipuolella sijaitsevat Ruanda, Burundi ja Kongon demokraattinen tasavalta ja eteläpuolella sijaitsevat Sambia, Malawi ja Mosambik. Tansanian itäpuolella on Intian valtameri.
Merenrannikon edustalla sijaitsevat Tansaniaan kuuluvat Sansibarin, Premban ja Mafian saaret, jotka ovat osa pitkää Itä-Afrikan rannikolla sijaitsevaa koralliriuttaa. Maan keskiosassa on laajalti ylänköaluetta, jonka keskellä on osa Itä-Afrikan hautavajoamasta. Njassajärven eteläpuolella hautavajoama jakautuu kahteen osaan siten, että läntinen hautavajoama menee maan länsirajalle ja itäinen hautavajoama kulkee läpi maan keskiosan. Hautavajoaman haarojen välissä on keskimäärin 1200 metriä korkea Unjamwezin ylänkö. Hautavajoaman alueella on jyrkkiä vuoria, kanjoneita, järviä ja sammuneita tulivuoria. Hautavajoamassa sijaitsevia järviä ovat Njassajärven lisäksi Tanganjikajärvi, Eyasi, Manyara ja Natron. Alueella sijaitsevia sammuneita tulivuoria ovat 4655 metriä korkea Meru ja 5895 metriä korkea Kilimanjaro, joka on Afrikan korkein vuori. Maan pohjoisosassa Ugandan ja Kenian rajalla sijaitsee Victoriajärvi. Merenrannikon tasanko on viljavaa seutua ja on leveimmillään 400 kilometriä leveä.
Tansania sijaitsee päiväntasaajan läheisyydessä, joten ilmasto on alamailla trooppinen. Ylängöillä ja vuorilla ilmasto on viileämpi. Kilimanjaron huippu on ympäri vuoden lumen peitossa. Ilmaston kosteus ja sateisuus vaihtelee alueittain. Jyrkillä vuorenrinteillä, jotka ovat tuulenpuolella, sataa enemmän kuin tasaisilla ylängöillä ja rannikolla.
Lämpötilassa ei ole juuri vaihtelua vuodenaikojen mukaan, mutta sateet rytmittyvät pasaatien kohtaamisvyöhykkeen liikkeiden mukaan. Maan keskiosan ylängöt ovat kuivuínta aluetta, vuotuinen sademäärä jää 500 mm paikkeille. Siellä on yksi sadekausi joulukuun ja toukokuun välisenä aikana. Rannikolla sataa enemmän, ja siellä erottuu kaksi sadekautta, toinen loka-marraskuussa, toinen huhti-toukokuussa.
Ylänköalueilla on enimmäkseen ruohosavannia, missä kasvaa mehikasveja piikkipensaita, akasioita ja apinanleipäpuita. Joillakin alueilla on hiekkasavannia, joilla kasveja kasvaa enimmäkseen sadekausien jälkeen. Maan länsi- ja eteläosassa on kuivaa miombometsää.
Suomen teollisuus

Suomen teollisuus on Suomen talouden osa-alueista toiseksi suurin palvelutuotannon jälkeen.
Teknologiateollisuus on kasvanut 1990-luvun alun laman jälkeen nopeasti ja on nykyään suurin teollisuuden ala. Siihen lasketaan elektroniikka- ja sähköteollisuus, kone- ja metallituoteteollisuus sekä metallien jalostus, joista osuuttaan on kasvattanut lähinnä elektroniikka- ja sähköteollisuus. Teollisuuden myydyn tuotannon arvo jakaantui nimikkeiden toimialan mukaan vuonna 2015 suurimmilla aloilla seuraavasti:
metalliteollisuus 41 %
kemianteollisuus 21 %
metsäteollisuus 20 %
elintarvike-, juoma- ja tupakkateollisuus 11 %
muu tehdasteollisuus 5 %
kaivostoiminta 1,5 %
tekstiili- ja nahkateollisuus 0,6 %.
Suurimpia aloja

Metalliteollisuus voidaan jakaa seitsemään alaan: kaivostoiminta, metallien perusteollisuus, metallituoteteollisuus, koneteollisuus, sähkö- ja elektroniikkateollisuus sekä kulkuneuvoteollisuus. Suomalaisen metalliteollisuuden tuotteista noin puolet menee vientiin.
Metalliteollisuuden osa-alueista meriteollisuus on yksi Suomen keskeisistä teollisuudenaloista. Suomalaisella laivanrakennuksella on pitkä historia. Meriteollisuus muodostuu telakoista, meriteknisen alan kokonaistoimittajista, suunnittelutoimistoista, järjestelmä-, laite- ja materiaalitoimittajista sekä offshore-teollisuudesta. Offshore-teollisuus valmistaa esimerkiksi merenalaisille öljy- ja kaasukentille etsintä- ja tuotantokalustoa. Meriteollisuuden liikevaihto on lähes kuusi miljardia euroa ja ala työllistää 20 000 suomalaista.
Kemianteollisuuden  osuus Suomen teollisuustuotannosta ja teollisuuden tavaraviennistä vuonna 2014 oli lähes neljännes. Kemianteollisuus työllistää Suomessa suoraan noin 34 000 henkilöä.
Metsäteollisuus tuottaa nykyisin noin viidesosan Suomen vientituloista, hiukan pienemmän osan koko teollisuustuotannosta ja noin 15 % teollisuuden työpaikoista. Sen osuus Suomen taloudesta on pienentynyt 1960-luvun jälkeen merkittävästi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen teollisuus Wikimedia Commonsissa
Clifton James

Clifton James  (29. toukokuuta 1920 – 15. huhtikuuta 2017) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
James valmistui The Actors Studiosta. Hän näytteli sivuosia Manhattanilla kuvatussa elokuvassa Alaston satama (1954) ja yli sadassa televisio-ohjelmassa. Hänen roolinsa olivat pieniä, eikä hänen nimeään yleensä mainittu lopputeksteissä. Tämä muuttui, kun James näytteli louisianalaista seriffi  J.W. Pepperiä vuoden 1973 James Bond -elokuvassa Elä ja anna toisten kuolla. Hänen hahmonsa teki vielä paluun seuraavassa Bond-elokuvassa 007 ja kultainen ase. Jamesistä tuli 1970-luvulla etelävaltiolaisen punaniskaseriffin tunnetuin näyttelijä. Bond-elokuvien myötä James sai näkyviä rooleja muun muassa elokuvissa Hopeanuoli (1976), Karhukopla vauhdissa jälleen (1977) ja Teräsmies II (1980). James näytteli vakituisesti lyhytaikaisessa komediasarjassa Lewis and Clark vuonna 1981. Hän oli myös mukana elokuvassa Turhuuksien rovio (1990).
Citizendium

Citizendium (tulee sanojen citizen, kansalaisen ja compendium, tietopaketin yhdistelmästä) on Larry Sangerin hanke avoimesta verkkotietosanakirjasta.
Hankkeen tavoitteena on rakentaa asiantuntijoiden yhteisö, joka innostaisi oppineita osallistumaan ja ”kansalaisia” kunnioittamaan asiantuntijoiden muutoksia. Se on monilta osin samankaltainen Wikipedian kanssa, mutta eroaa Wikipediasta juuri rajoitetumman muokattavuuden osalta. Wikipedia toimii avoimuuden ja anonymiteetin periaatteella, mutta ei yhtä lailla välttämättä aina kykene suojelemaan kunnolla asiantuntijoiden muokkauksia. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi anonyymejä muokkauksia ei Citizendiumissa sallita (lukuun ottamatta kielenhuoltotyötä, johon luotetut anonyymit voivat saada ”matalan tason” muokkausoikeuden) ja päästäkseen osallistumaan käyttäjien pitää rekisteröityä oikealla nimellä ja toimivalla sähköpostiosoitteella. Monet muutoksista ovat yrityksiä korjata alkuperäisen Wikipedian piirteitä, joita Sanger pitää suunnitteluvirheinä. Citizendiumissa on tarkoitus tulevaisuudessa käyttää jotain vapaan sisällön lisenssiä, mutta sitä ei ole vielä päätetty. GNU Free Documentation Licenseä käytetään tällä hetkellä ainoastaan Wikipediasta tuoduissa artikkeleissa.
Citizendiumista suunniteltiin Wikipedian haarautumaa, jossa olisi kopio kaikista tuolloin olemassa olevista englanninkielisen Wikipedian artikkeleista. Kaikki artikkelit Citizendiumissa, joita ei ole päivitetty haaraumahankkeessa, tultaisiin automaattisesti päivittämään Wikipedian saman artikkelin versiosta. Jokainen Citizendiumin artikkeli, joka on muuttunut tai muokattu tulisi kuitenkin säilymään haarautuneessa Citizendiumin versiossa. Myöhemmin ajatus koko Wikipedian kopioinnista kuitenkin haudattiin ainakin toistaiseksi, ja hankkeessa säilytetään nyt vain niitä artikkeleita, joita on muokattu tai aiotaan muokata Citizendiumin puolella. Hankkeesta on ainakin aluksi vain englanninkielinen versio, joskin muiden kieliversioiden ilmaantuminen myöhemmin on mahdollista.
Hankkeen alkuvaiheet

Hanke julkistettiin 9. syyskuuta 2006 Wizards of OS 4 -konferenssissa Berliinissä. Hanke aloitettiin lokakuussa 2006 pilottina, jota pääsivät lukemaan ja muokkaamaan vain henkilötietonsa, kuten nimensä ja koulutustaustansa lähettäneet ja kutsun saaneet käyttäjät. Kutsun saaminen ei Citizendiumin mukaan vaatinut asiantuntijuutta miltään alalta, vaan käytännössä kaikki vakavassa mielessä lähetetyt tunnushakemukset on hyväksytty. Pilottiin kopioitiin kaikki englanninkielisen Wikipedian artikkelit.  8. marraskuuta Larry Sanger kertoi, että pilotissa oli 263 tunnusta, 183 artikkelia oli ”elossa” (eli joku muokkasi tai aikoi muokata niitä), ja muokkauksia oli yhteensä noin 300. 26. marraskuuta Citizendiumin käyttäjä David Still kommentoi Wikipedia Weekly -podcastissa, että oikeiden nimien vaatimus oli ehkäissyt vandalismin täysin, ja että hankkeen kehitys oli ollut ”paljon nopeampaa kuin Wikipedian silloin kun se aloitettiin”.
Tammikuussa 2007 Larry Sanger kertoi Citizendium-foorumilla, että hankkeen 500 tunnuksesta vain 10–20 on todella aktiivisia. Tämän vuoksi Sanger päätti poistaa hankkeesta kaikki muut paitsi ”eläviksi” merkityt artikkelit motivoidakseen osallistujia. Hanke omaksui myös uuden kirjautumiskäytännön: lukemis- ja kirjoitusoikeudet saa automaattisesti tunnuksen luomisen jälkeen. Tämä aiheutti jonkin verran vandalismia, joka kuitenkin torjuttiin nopeasti. Helmikuun 2007 alussa Citizendium ylitti tuhannen ”elävän” artikkelin rajan.
Citizendium-hanke lopetti pilottivaiheen ja aloitti julkisen beta-vaiheen 25. maaliskuuta 2007. Tällöin työn alla oli noin 1100 artikkelia.
Vuonna 2014 Citizendiumissa oli noin 17 000 artikkelia.
Aiheesta muualla

Citizendium (beta)
http://wizards-of-os.org/index.php?id=2952
http://www.heise.de/newsticker/meldung/78266
http://blogs.zdnet.com/micro-markets/index.php?p=449 (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.yle.fi/uutiset/haku.php?action=page&id=232420
https://arstechnica.com/tech-policy/2011/10/five-year-old-wikipedia-fork-is-dead-in-the-water/
Citizenfour

| Citizenfour |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Laura Poitras
Käsikirjoittaja:  Laura Poitras
Tuottaja:  Laura Poitras Mathilde Bonnefoy Dirk Wilutzky
Säveltäjä:  Nine Inch Nails
Kuvaaja:  Kirsten Johnson Trevor Paglen Laura Poitras Katy Scoggin
Leikkaaja:  Mathilde Bonnefoy
Pääosat:  Edward Snowden Glenn Greenwald William Binney Jacob Appelbaum Ewen MacAskill
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Praxis Films Participant Media HBO Films
Levittäjä:  The Weinstein Company Netflix Fandango at Home (käännä suomeksi)
Ensi-ilta:   10. lokakuuta 2014
Kesto:  114 min
Alkuperäiskieli:  englanti saksa portugali
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Citizenfour on Laura Poitrasin ohjaama, vuonna 2014 valmistunut dokumenttielokuva, joka kertoo Edward Snowdenista ja NSA:n joukkovalvontaskandaalista. Se voitti parhaan dokumenttielokuvan Oscar-palkinnon vuonna 2015. Elokuvan Yhdysvaltain ensi-ilta oli 10. lokakuuta 2014 New Yorkin elokuvafestivaaleilla. Dokumentissa nähdään journalisti Glenn Greenwald, Yhdysvaltain politiikkaan erikoistunut journalisti, joka käsitteli Snowdenin hallussa olleita asiakirjoja dokumenttia varten.
Synopsis

Tammikuussa 2013 Laura Poitras, amerikkalainen dokumenttielokuvaohjaaja ja tuottaja, saa salatun sähköpostiviestin tuntemattomalta, joka kutsuu itseään nimellä "Citizenfour."  Viestissä henkilö tarjoaa sisäpiiritietoa Yhdysvaltain Kansallisen turvallisuusvirasto NSA:n käyttämistä, laittomista salakuuntelukeinoista. Kesäkuussa Poitras ja Greenwald sekä The Guardianin tiedustelureportteri Ewen MacAskill matkustavat Hongkongiin tapaamaan "Citienfourin" hotellihuoneessa, jossa paljastuu, että henkilö on Snowden.
Snowdenin henkilöllisyys paljastetaan 9. kesäkuuta tämän pyynnöstä. Median saatua tietää Snowdenin sijainnin, hän siirtyy Poitrasin huoneeseen vältelläkseen yhteydenottoja. Snowden pelkäsi, että hänet luovutetaan Yhdysvalloille, joten hän anoo turvapaikanhakijan asemaa Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestöltä.
Yhdysvaltain hallinto pyytää 21. kesäkuuta Hongkongia luovuttamaan Snowdenin. Snowden pääsee pois Hongkongista, mutta hänen passinsa katkaistaan ennen kuin hän pääsee Havannaan, joten hän jää jumiin Moskovassa. Venäjän hallitus myöntää Snowdenille väliaikaisen turvapaikan yhdeksi vuodeksi.  Greenwald ja Poitras ilmaisevat toisilleen, ettei heistä kumpikaan halua palata Yhdysvaltoihin.
Dokumentin lopussa Greenwald, Snowden ja Poitras tapaavat uudelleen Venäjällä. Greenwald ja Snowden keskustelevat uusista esiin nousseista yksityiskohdista Yhdysvaltain tiedusteluohjelmista, varoen sanojaan ja vain kirjoittaen paperille kaikkein kriittisimmät yksityiskohdat. Greenwald repii asiakirjat, luoden kasan paperisilppua, kunnes hän poistaa roskat pöydältä.
Aiheesta muualla

Citizenfour Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Merkinnän syy: esim. tuotanto ja vastaanotto
Sytokalasiinit

Sytokalasiini B:n (C29H37NO5) rakenne
Sytokalasiinit ovat eräiden sienten aineenvaihduntatuotteita. Esimerkiksi sytokalasiini E:tä tuottaa Aspergillus clavatus. Sytokalasiineilla on kyky sitoa aktiinifilamentteja ja estää aktiinin polymerisaatiota ja pidentymistä. Aktiinin polymerisaation eston ansiosta sytokalasiinit voivat muuttaa solumorfologiaa ja estää erilaisia solun prosesseja, kuten jakautumista sekä aiheuttaa jopa solun apoptoosin. Sytokalasiineilla on myös kyky läpäistä solukalvoja ja estää solun translokaatioreaktiota.
Sytokalasiinit pystyvät vaikuttamaan myös muihinkin biologisiin prosesseihin kuin aktiinin polymerisoitumiseen. Esimerkiksi sytokalasiini A ja sytokalasiini B voivat myös inhiboida monosakkaridien kuljetusta solukalvon läpi, sytokalasiini H voi vaikuttaa kasvien kasvuun sytokalasiini D voi estää proteiinisynteesiä ja sytokalasiini E estää angiogeneesiä Sytokalasiinit auttavat tutkijoita ymmärtämään aktiinin merkitystä erilaisissa biologisissa prosesseissa, kuten aktiinin polymerisaatiossa, solun liikkumisessa, poimuuntumisessa, jakautumisessa ja kutistumisessa. Sytokalasiinien käyttö on ollut niin tärkeässä roolissa, että tutkijat ovat kehittäneet kaksi synteettistä sytokalasiinia.
Sytokalasiineja

Sytokalasiini A C29H35NO5, CAS-numero 14110-64-6
Sytokalasiini B C29H37NO5, CAS-numero 14930-96-2
Sytokalasiini C C30H37NO6, CAS-numero 22144-76-9
Sytokalasiini D C30H37NO6, CAS-numero 22144-77-0
Sytokalasiini E C28H33NO7, CAS-numero 36011-19-5
Sytokalasiini F C29H37NO5, CAS-numero 36084-18-1
Sytokalasiini G C29H34N2O4, CAS-numero 70852-29-8
Sytokalasiini H C30H39NO5, CAS-numero 53760-19-3
Sytokalasiini J C28H37NO4, CAS-numero 56144-22-0
Aiheesta muualla

Terveysportti: Sytokalasiinit
PubChem: Cytochalasin B (englanniksi)
SigmaAldrich: The Cytochalasins[vanhentunut linkki] (englanniksi) (pdf)
Sudan yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuissa 2008

Sudanin joukkue Valencian sisäratojen MM-kisoihin 2008 julkistettiin 26. helmikuuta 2008.
Joukkueen nuori keskimatkojen juoksija Kaki oli noussut kilpailujen erääksi ennakkosuosikiksi edellisenä vuonna ulkoradoilla 800 metrin juoksussa juoksemallaan ajalla 1.43,90. Ennen kilpailuja hän piti hallussaan kahta kauden tilaston kolmesta parhaasta ajasta 1 000 metrin juoksussa.
Joukkue > Miehet

800 metrin juoksu: Abubaker Kaki Khamis
Joukkue > Naiset

Kolmiloikka: Yamilé Aldama
Tulokset > Miehet

| laji | urheilija | kilpailu | sijoitus | tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 800 m | Abubaker Kaki Khamis | alkuerät | 1. | 1.47,80 |
| 800 m | Abubaker Kaki Khamis | välierät | 2. | 1.47,41 |
| 800 m | Abubaker Kaki Khamis | loppukilpailu | 1. | 1.44,81 WL |
Tulokset > Naiset

| laji | urheilija | kilpailu | sijoitus | tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kolmiloikka | Yamilé Aldama | karsinta | 4. | 14,38 |
| Kolmiloikka | Yamilé Aldama | loppukilpailu | 5. | 14,47 SB |
Sukututkimus

Sukututkimus eli genealogia (< {{k-el|genea)}, ’suku’, ja kreik. logos, ’oppi’) on historian aputiede, jonka tutkimuskohteena ovat ihmisten väliset sukulaisuussuhteet ja sukujen historia. Sukututkimusta on perinteinen arkistolähteisiin perustuva sukututkimus ja geneettinen sukututkimus.
Historia

Eritoten hallitsijoilla ja muilla merkkihenkilöillä on kautta historian ollut tarvetta selvitellä sukulaisuussuhteitaan. Asia oli erityisen tärkeä periytyvien omaisuuksien ja arvonimien johdosta. Hallitsijoille oli myös tarve todistaa sukututkimuksella polveutuvansa merkittävistä, jopa jumalallisista esi-isistä ja oikeuttaa näin oma valta-asemansa. Sukututkimuksen tekijältä saatettiin tällöin edellyttää jo valmiiksi määritetyn polveutumisen todistelua. Tällaisilla vääristellyillä sukupuilla on historiallinen arvonsa, mutta tieteellisen sukututkimuksen kannalta niillä ei ole käyttöä.
Kuninkaiden ja yleensä hallitsijoiden sukupuut ovat tavallaan sukututkimuksen esiaste. Sukututkimusta kirjallisessa muodossa edustaa perimätietoon perustuva Raamattu. Länsimaissa merkittävä sukututkimuksen perusta on antiikin Kreikan jumaltarusto, jonka moninaisten sukulaissuhteiden verkko edellytti laajaa sukututkimusta.
Uudemman ajan sukututkimuksen edelläkävijänä voidaan pitää englantilaista historioitsija William Camdenia (1551–1623), joka tuotannossaan otti esille nykyaikaiseen sukututkimukseen liittyviä kysymyksiä. Varsinaisen tieteelliseksi katsottavan sukututkimuksen alullepanija oli saksalainen professori Johann Cristoph Gatter (1727–1799). Hän julkaisi 1788 teoksen Abriß der Genealogie. Gatterin tavoitteena oli tieteellisesti selvittää maanomistukseen ja perimiseen liittyviä seikkoja.
Merkittävä apu vähitellen kehittyvälle sukututkimukselle oli erilaisten rekisterien syntyminen. Rekisterit olivat perinteisesti sisältäneet lakien, etuoikeuksien ja omaisuuserien listauksia, mutta vähitellen ne laajenivat koskemaan myös syntymiä, kuolemia ja vihkimisiä. (Katso väestörekisteri, kirkonkirjat)
Euroopassa Espanjan vanhimmat sukututkimuksen lähteet alkavat 1300-luvun loppuvuosilta. Englannissa seurakunnalliset lähteet alkavat vuodesta 1538, tosin syntymisen, vihkimisen ja kuoleman rekisteröinti tuli maassa pakolliseksi vasta 1800-luvun alkupuolella. Protestanttisten kirkkojen synnyllä on merkittävä osuus rekisteröinnin laajenemisessa, joka näkyy esimerkiksi Pohjoismaiden varhain alkaneissa sekä kirkon että valtion tarpeita palvelevissa rekistereissä.
Huomattavan työn sukututkimuksen leviämisen edistämiseksi ovat tehneet mormonit, jotka uskonnollisista syistä ovat laatineet valtaisat henkilörekisterit. He ovat myös tallentaneet usein vaikeasti saatavissa olevaa tietoa helpommin käytettävään muotoon ja kehittäneet ilmaisia tietokoneohjelmia sukututkimuskäyttöön.
Sukututkimus Suomessa > Suomalaisen sukututkimuksen historiaa

Suomessa sukututkimuksen varhaisvaihetta edustava kirjallisuus syntyi 1600-luvulla jo ennen Turun Akatemian perustamista. Vuonna 1616 Johannes Messenius julkaisi teoksen Theatrum nobilitalis suecanae. Seuraavaksi ilmestyi 1650 professori Mikael Wexionius-Gyldenstolpen teos Epitome descriptionis Sueciae, Gothiae, Fenningiae et subjectorum provinciarum. Nykyisen mittapuun mukaan ensimmäinen tieteellinen teos oli 1823 ilmestynyt A. E. Frosteruksen julkaisu Anteckningar om Frosteriska Slägten. Siinä keskityttiin Frosterus-suvun selvittelyyn.
Eräänlainen sukututkimuksen monumentti ja samalla myös koko suomalaisen sukututkimuksen perusteos on Genealogia Sursilliana. Sen tutkimukset aloitti jo 1600-luvulla piispa Johannes Terserus. Vuonna 1850 A. E. Alcenius julkaisi tämän Sursillien suvun tutkimuksen laajennettuna. Teos on uudistettu myös nykyaikana ja 1971 se ilmestyi Eero Kojosen työstämänä nimellä Sursillin suku. Teoksessa käydään läpi Ruotsin Ångermanlandista kotoisin olevan kantaperheen jälkipolvet pohjalaisiin säätyläissukuihin.
Sukututkija Jaakko Hirvonen pystyi 1970-luvulla osoittamaan, että kymmenet tuhannet Rautalammin, Laukaan ja Saarijärven asukkaat kuuluvat Storckovius-sukuun. Suvun kantaisä on 1620-luvulla syntynyt pappi.
Sukututkimus Suomessa > Sukututkimuksen merkitys muille tieteille

Sukututkimus eli genealogia on historian aputiede, ja historiantutkimus käyttää sen antamia tuloksia hyväkseen luodessaan selitystään menneisyydestä. Sukututkimuksella ei ole niin oleellista asemaa nykyisessä historiantutkimuksessa kuin sillä oli niin sanotun tapahtumahistorian aikana, jolloin suurmiehet ja heidän tekemisensä olivat tutkimuksen keskeisiä kohteita. Myös erilaiset hallitsijaluettelot ja vastaavat ovat menettäneet merkitystään historiankirjoituksen apuvälineinä.
Erityisesti Suomessa sukututkimuksella on käyttöä myös muissa tieteissä. Lääketiede ja sen erikoisala genetiikka ovat voineet pitää Suomen rajattua geeniperintöä ja pitkälle ulottuvia kirjallisia rekistereitä aineistonaan, kun on tutkittu perinnöllisiä sairauksia ja perimään liittyvä kysymyksiä.
Yhteiskuntatieteet ovat käyttäneet sukututkimusaineistoa tutkiessaan suomalaisen yhteiskunnan rakenteita, esimerkiksi yhteisöllisen aseman nousuun ja laskuun liittyviä kysymyksiä. Myös yhteiskunnan rakenteet, kylät ja muut vastaavat yhteisöt ovat tulleet esille rekistereistä. Sukututkimusaineiston avulla saadaan paljon tietoa yhteisöissä tapahtuneista aineellisista ja väestöllisistä muutoksista.
Sukututkimus Suomessa > Sukututkimuksen välineet > Tietolähteet

Sukututkimuksen perustietolähteitä ovat kirkonkirjat. Uusimmat kirkonkirjat sijaitsevat asianomaisten paikkakuntien kirkkoherranvirastoissa. Vanhoja kirkonkirjoja voi löytää maakunta-arkistoista ja kansallisarkistosta. Kullakin kirkkokunnalla on omat kirkonkirjansa. Kirkkoon kuulumattomien tietoja on siviilirekisterissä. Yleisesti ottaen kirkonkirjat siirretään kirkkoherranvirastosta kansallisarkistoihin, kun ne ovat yli 40 vuotta vanhoja. Kirkonkirjoja on kahta päätyyppiä, ensinnäkin ns. rippikirjat, joihin merkittiin seurakuntalaisista mm. lukutaito, kristinopin omaksuminen, ehtoollisella käynnit ja myös niiden laiminlyönnit sekä erityiseen huomautussarakkeeseen erilaiset rikkomukset ja rötökset, kuten huorinteot, juopumuksesta sakottamiset yms. Lisäksi pidettiin ns. historiakirjoja, joista käyvät ilmi seurakunnissa tapahtuneet lasten syntymiset ja kastamiset, avioliittoon vihkimiset ja kuolemat ja hautaamiset. Lisäksi oli velvollisuus pitää ns. lastenkirjoja, joihin merkittiin kyläkunnittain tai kinkeripiireittäin kaikki syntyneet lapset, mutta niitä ei pidetty kaikkialla säännönmukaisesti. Seurakunnissa pidettiin sen lisäksi tilikirjoja, joihin merkittiin kunakin vuonna kuukausittain kirkon tulot ja menot. Myös niistä voi saada arvokkaita yksittäistietoja niistä seurakunnista, joiden rippi- ja historiakirjat ovat vajavaisia.
Esivalta on kerännyt tietoja vuodesta 1634 henkiverovelvollisesta väestöstä henkikirjoiksi lähinnä verotusta varten. Vanhempia, aina 1530-luvulle asti meneviä tietoja on maakirjoissa, joita ei kuitenkaan ole itä- ja pohjois-Suomesta. Henkikirjojen ja maakirjojen tietoja täydentävät monet muut veroluettelot kuten kymmenysveroluettelot, karja- ja kylvöveroluettelot ja hopeaveroluettelot. Veroluetteloista saa tietoa suvun omaisuudesta ja yhteiskunnallisesta asemasta. Sotilasrullista on hyötyä suvun sotilaiden tutkimisessa. Käräjien tuomiokirjoista voi löytää tietoja käräjäasioihin osallisista, maakaupoista, rikostuomioista ja vaikkapa riitatapauksien värikkäitä kuvauksia.
Muita tietolähteitä ovat muun muassa paikallishistoriat, Suomen maatilat -kirjat, matrikkelit, väestörekisteri, hautakivet ja siirtolaisuusinstituutin siirtolaisuusrekisteri. Tietoja voi löytyä myös yhdistysten jäsenluetteloista, vanhoista sanomalehdistä (muun muassa kuolinilmoitukset ja haastattelut) ja yritysarkistoista.
Suullista tietoa suvuista voi saada haastattelemalla suvun jäseniä. Usein suvuissa kuitenkin kulkee perimätietona uskomuksia tai tarinoita, jotka ovat ristiriidassa asiakirjoihin nähden. Lähteen luotettavuuden arviointi ja dokumentointi onkin oleellinen asia sukututkimusta laadittaessa.
Nykyaikana DNA-testausta eli geenisukututkimusta on ryhdytty käyttämään osana sukututkimuksen keinoja kartoittaa sukulinjoja - useimmiten välineenä on mieslinjaisen eli Y-DNAn testaus suvun eri haarojen edustajilta.