stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Töölön sairaala
Toiminta sota-aikana 1939–1944

Talvi­sodan ensimmäisinä kuukausina SPR:n sairaala toimi Helsingin väestönsuojelun sairaala-asemana vastaten pommitusuhrien hoidosta. Tätä tarkoitusta varten sen käyttöön järjestettiin talvisodan ensimmäisen pommitusaallon jälkeen myös apusairaaloita, muun muassa Kalastajatorpan ravintolarakennus. YH-vaiheessa loka–marraskuussa 1939 pääosa sairaalasta oli henkilökuntineen evakuoituna Hämeenlinnaan Aulangolle 35. Sotasairaalan osastoksi, mutta tämä toimintajärjestely purettiin ennen sodan syttymistä. Helmikuusta 1940 sairaala kuitenkin siirtyi puolustusvoimien lääkintähuollon alaiseksi sotasairaalaksi nimellä Punaisen Ristin Sotasairaala (P.R. SotaS.), joka käsitti tilapäisosastoja varasairaaloissa Naistenklinikalla, sairaala Mehiläisen tiloissa,  Kalastajatorpalla ja uudessa Sairaanhoitajataropistossa. Sotavuosina kehitettiin niin neurokirurgiaa kuin kasvovammojen ja ortopedisten vammojen hoitoa.
Välirauhan aikana aloitettiin pomminkestävän sairaala- ja leikkaussaliosaston rakentaminen sairaalan puutarhan alle ja sairaalan osaksi liitettiin uuteen vuonna 1940 valmistuneeseen Sairaanhoito-opistoon Tukholmankatu 10:een sijoitettu niin sanottu Invalidisairaala, jossa hoidettiin vaikeita raajavammoja, amputaatioita sekä leuka- ja plastiikkakirurgisia tapauksia. Tämän sairaalan ylilääkärinä toimi lääkintämajuri Sven Rehnberg, joka oli siviilissä SPR:n sairaalan alilääkäri. Leukakirurgisen osaston johdossa oli professori Richard Faltin.
Jatko­sodassa 54. Sotasairaala muodostettiin Punaisen Ristin sairaalan ympärille. Molemmissa sodissa sairaalaan keskitettiin erityisesti aivo- ja hermovammatapauksia sekä vaikeita raaja- ja leukakirurgisia potilaita. Sotasairaalan johtajalääkäreinä toimivat sen vakituinen ylilääkäri, lääkintäeversti Brofeldt sekä lääkintämajuri Snellman, päällikkölääkäreinä alkuun professori, lääkintäeverstiluutnantti Arno Saxén ja hänen jälkeensä lääkintämajuri Bertel Miesmäki.
Jaostosairaaloina 54. SotaS:ään kuuluivat SPR:n sairaala maanalaisine tiloineen (Jaos A), Invalidisairaala (Jaos B), Koelyseo (Jaos C) ja Ruotsalainen tyttökoulu Arkadiankatu 24 (Jaos D). Myöhemmin otettiin käyttöön erillisosastoina selkäytimeen haavoittuneita varten entinen varuskuntasairaala Lönnrotinkadulla ja aivovammatapauksien jälkihoitoon ja kuntoutukseen päällystökoulun rakennus Tuusulassa.
Helmikuun 1944 suurpommitusten myötä sairaalan toimintaa hajautettiin tilapäisiin sijoituspaikkoihin, muun muassa Meltolan parantolaan, Työväen Akatemiaan, Jorvin kartanoon ja Inkoon Västankvarniin. Vaikeita sotavammoja saaneiden hoito jatkui 54. Sotavammasairaalana aina vuoden 1946 lopulle saakka, jolloin vähitellen päästiin palaamaan rauhanaikaiselle kannalle.
Toiminta sodan jälkeen 1958–1966

HYKSin perustamisen myötä SPR:n sairaala ei voinut enää jatkaa toimintaansa aiempaan tapaan, ja järjestö myi sairaalakiinteistönsä HYKS:lle 1. maaliskuuta 1958. Neurokirurgian klinikan, tapaturma-aseman ja poliklinikan käsittävä laajennusosa valmistui vuonna 1959; alkujaan jo 1940-luvulla suunnitellun laajennuksen oli tarkoitus käsittää erillinen reumasairaalaosasto. Laajennusosan valmistuttua pääsisäänkäynti siirtyi siihen ja samalla katkaistiin tontin poikki kulkenut katu eli Punaisen Ristin kuja, jonka varrella aiempi sisäänkäynti oli ollut.
Sodanjälkeisinäkin vuosina sairaalan keskeinen funktio oli tapaturmapotilaiden hoidossa, tosin vuoteen 1960 asti se toimi myös yleiskirurgisena hoitopaikkana. Tämän jälkeen sairaalan tiloissa aloittivat kesäkuussa 1960 toimintansa HYKS:n I kirurgian klinikka eli ortopedia, joka siirtyi Kirurgisesta sairaalasta ja V kirurgian klinikka, erikoisaloinaan traumatologia ja neurokirurgia. Ortopedian käyttöön osoitettiin 194 potilaspaikkaa. Sairaalan uudeksi esimieheksi vuosiksi 1960–1967 tuli professori K.E. Kallio, jonka oppituolin nimeksi muutettiin ortopedia ja traumatologia. Klinikka jaettiin samalla kahteen osaan, traumatologiaan ja ortopediaan. Vuonna 1960 sairaala päätettiin nimetä Töölön sairaalaksi omistussuhteita koskevien sekaannusten välttämiseksi.
Sodan jälkeen potilaskäyntien määrä jatkoi kasvuaan ja tilanahtaus lisääntyi. Rakennusta laajennettiin SPR:n veripalvelulle kuuluneisiin tiloihin vuonna 1966, jonne sijoitettiin neurokirurginen toiminta, uudet leikkaussalit, poliklinikka ja tapaturma-asema. Samana vuonna sairaalassa aloitti nelipaikkainen traumatologinen teho-osasto.
Toiminta sodan jälkeen 1958–1966 > Tutkimustoiminta, neurokirurgia

Töölön sairaalaa voidaan perustellusti pitää suomalaisen neurokirurgian kehtona. Sairaalan alilääkäri Aarno Snellman (sittemmin neurokirurgian henkilökohtainen ylimääräinen professori vuodesta 1947) matkusti Tukholmaan vuonna 1935 perehtyäkseen moderniin neurokirurgiaan Herbert Olivecronan opissa Serafimer-sairaalassa. Palattuaan takaisin hän suoritti ensimmäisen aivoleikkauksensa syyskuussa 1935 ja seuraavana vuonna sairaalassa avattiin maan ensimmäinen varsinainen neurokirurginen osasto.
Samoihin aikoihin myös sairaalan röntgenlääkäri, tohtori Yrjö Lassila perehtyi neuroradiologiaan Olivecronan työtoverin, radiologi Eric Lysholmin opissa. Ennen talvisotaa ja välittömästi sen jälkeen ehti muutama nuoremman polven lääkäri, kuten Mikko Eirto ja Gunnar af Björkesten – sittemmin Helsingin yliopiston ensimmäinen varsinainen neurokirurgian professori – saada perehdytystä neurokirurgiaan ja soveltaa osaamistaan aivo- ja hermovammojen hoidossa jatkosodan aikana. Neurokirurgisen osaston toiminta kehittyikin tuolloin pitkälti sodissa kallo-aivovammoista saadun huomattavan kokemuksen myötä. Koko jatkosodan ajan sairaalan väestönsuojatiloissa toimi aivovammapotilaiden hoito-osasto Aarno Snellmanin ja Teuvo Mäkelän johdolla. Neurokirurgian ohella ja siihen läheisesti kytkeytyen, sairaala oli edelläkävijä myös anestesiologiassa ja tehohoidossa. Vuonna 1952 perustettiin ensimmäinen anestesialääkärin virka, ja sen haltija oli tohtori Mirja Tappura. Neurokirurgian klinikan yhteyteen avattiin maan ensimmäinen teho-osasto vuonna 1959.
Toiminnan päättyminen

Töölön sairaalan toiminta loppui helmikuussa 2023, kun sen toiminnot siirtyivät Meilahden alueella sijaitsevaan Siltasairaalaan.  Huonokuntoiset 1950–1960-luvun rakennukset purettiin vuosina 2023–2024, ja tontille on tarkoitus rakentaa 6–8-kerroksisia asuinkerrostaloja.
Veripalvelu

Sairaalan yhteydessä aloitti toimintansa nykyinen Veripalvelu. Alkuvaiheessa verenluovuttajina toimivat pääasiassa partiolaiset. Verenluovutusta varten sairaalan kellariin oli sisustettu erityinen luovutustila, jossa oli aluksi tavalliset hoitopöydät ja myöhemmin erityiset tarkoitukseen suunnitellut säädettävät lavitsat verenluovuttajia varten. Tilan yhteydessä toimi pieni alle kymmenen hengen kahvila verenluovuttajia varten.
Verenluovutus toimi yli neljännesvuosisadan ajan näissä varsin vaatimattomissa oloissa, kunnes Punainen Risti sai valmiiksi uuden varta vasten suunnitellun ja rakennetun toimitalon Kivihaassa vuonna 1972. Tuolloin veripalvelun tilat muutettiin kirurgian ajanvarauspoliklinikan käyttöön.
Vuodesta 2022 Veripalvelun päätoimipiste on sijainnut Vantaan Vehkalassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Töölön sairaala Wikimedia Commonsissa
Töölön sairaala: 90 vuotta tapaturmien hoitoa. HUS. Historia
Punaisen Ristin valkoinen linna. Hakkapeliitta 4.10.1932, nro 40, s. 9. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  ISNI 
54. Sotasairaalana toiminut Töölön sairaala vuoden 1944 postimerkissä.
Töölön sairaalan vuonna 1959 valmistunut lisärakennus, jossa toimi tapaturma-asema
Esperi Care -yrityksen ambulanssi Töölön sairaalan tapaturma-aseman edustalla.
Töölön sairaalaa puretaan huhtikuussa 2024.
Töölön sairaalan sisäänkäynti kuvattuna vuoden 1951 Veripalvelu-aiheisessa postimerkissä.
Urkuklaveeri

Lodewyk Theewesin (toiminta-aika 1561–79) Lontoossa vuonna 1579 rakentama urkuklaveeri, jonka yhdellä ja samalla sormiolla soitetaan niin cembaloa kuin sen alla kaapissa olevia urkuja (Victoria and Albert Museum, Lontoo, inv. 125 to CC-1890).
Lorenz Hauslaibin (1568–1625) Nürnbergissä noin vuonna 1590 rakentama urkuklaveeri, jonka alemmalla sormiolla soitetaan positiiviurkuja ja ylemmällä virginaalia (Barcelonan musiikkimuseo, inv. MDMB 821).
Urkuklaveeri eli klaviorganum (engl. claviorgan; ital. claviorgano; lat. claviorganum; ransk. clavecin organisé; saks. Orgelklavier) on yksi- tai useampisormioinen kosketinsoitin, jossa on yhdistetty urkusoitin, yleensä positiiviurut, ja jokin kielikosketinsoitin, yleensä cembalo. Urkuklaveerin erityisiä muunnoksia ovat urkuklavikordi (engl. organized clavichord) ja urkupiano (engl. organized piano, organized piano forte; ransk. piano carré organisée). Näistä edellisessä urkuihin on liitetty klavikordi ja jälkimmäisessä piano. Urkuklaveerin urkuina voi positiiviurkujen sijaan olla ainakin pienikokoisimmissa soittimissa regaaliurut.
Historia

Vanhimmat tiedot urkuklaveerista ovat 1500-luvulta. Kuningas Henrik VIII:n hovin inventaariossa (1547) listataan viisi urkuklaveeria, Dresdenin hovin vastaavassa (1593) yksi. Samalta vuosisadalta on myös säilyneitä soitinyksilöitä, kuuluisana esimerkkinä Lodewyk Theewesin Lontoossa vuonna 1579 rakentama soitin (ks. kuva).
1600-luvun mittaan urkuklaveereita rakennettiin eri puolilla Eurooppaa. Soittimet ovat keskenään huomattavan erilaisia, riippuen rakentajasta ja muista soittimen valmistamisen kannalta keskeisistä tekijöistä.
1700-luvun loppupuolella suosituiksi tulivat yksisormioiset urkupianot. Kuuluisa, useaan kertaan äänityksissä käytetty soitinyksilö on Érardin Pariisissa vuonna 1791 rakentama (Pariisin musiikkimuseo, inv. E.995.15.1).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urkuklaveeri Wikimedia Commonsissa
Ellen Urho

Ellen Urho (kesk.) norjalaisten kollegoidensa kanssa 1960-luvun alussa.
Ellen Alli Marjatta Helevuo-Urho (o.s. Helevuo, ent. Höglund; 22. tammikuuta 1920 Pirkkala – 17. lokakuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen musiikkipedagogi, koulutukseltaan musiikinopettaja ja filosofian maisteri. Urho työskenteli lehtorina Helsingin opettajakorkeakoulussa vuosina 1959–1965 ja Helsingin Tyttönormaalilyseossa vuosina 1965–1970. Hän oli Sibelius-Akatemian koulumusiikkiosaston johtaja 1970–1975, musiikkikasvatuksen professori 1980–1987 sekä korkeakoulun vararehtori 1975–1981 ja rehtori 1981–1987.
Ellen Urholla oli useita musiikkialan luottamustehtäviä. Hän toimi muun muassa Esittävän Säveltaiteen Edistämiskeskuksen (ESEK) hallituksen jäsenenä vuosina 1982–1990, valtion säveltaidetoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1983–1986 sekä Kansainvälisen musiikkikasvatusjärjestön (ISME) jäsenenä vuosina 1986–1988; kyseisen järjestön kunniajäseneksi hänet kutsuttiin vuonna 1992. Urho sai säveltaiteen valtionpalkinnon vuonna 1986. Hän julkaisi useita musiikkipedagogisia teoksia.
Vuosina 1973–1974 Ellen Urho, Paavo Helistö ja Erkki Pohjola toteuttivat Yleisradiossa esitetyn ohjelmasarjan Musiikin kuntokoulu, jota täydensi samojen tekijöiden oppikirja Musiikki eilen ja tänään. Ohjelma sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon.
Julkaisuja

Musiikki eilen ja tänään I–II (yhdessä Paavo Helistön ja Erkki Pohjolan kanssa, 1973)
Musiikin didaktiikka (Marja Linnankiven ja Liisa Tenkun kanssa, 1981)
Lukion musiikki I–III (Paavo Helistön ja Erkki Pohjolan kanssa, 1984)
Kirjallisuutta

Juntunen, Marja-Leena: Kaiken lisäksi nainen: Ellen Urhon ammatillinen elämäkerta.  (Docmus-tohtorikoulun julkaisuja, 5)  Helsinki:  Taideyliopiston Sibelius-Akatemia, 2013.  ISSN 2341-8257  ISBN 978-952-5959-52-9  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Juntunen, Marja-Leena: / Urho, Ellen (1920–2018). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 11.12.2019. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Urho, Ellen hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland
Mati Unt

Mati Unt
Mati Unt (1. tammikuuta 1944 Voore, Viro – 22. elokuuta 2005 Tallinna, Viro) oli virolainen kirjailija, esseisti ja teatteriohjaaja. Hän opiskeli kirjallisuutta ja journalismia Tarton yliopistossa.
Tuotanto

Unt sai mainetta jo 19-vuotiaana ensimmäisellä kirjallaan Hüvasti, kollane kass (”Hyvästi, keltainen kissa”). Untin toinen julkaisu, J. D. Salingerin nuorisokuvauksesta Sieppari ruispellossa vaikutteita saanut pienoisromaani Velka, aiheutti ilmestyessään omaperäisyydellään ja teeskentelemättömyydellään skandaalin  Neuvostoliiton alaisessa Virossa.lähde?
Vuonna 1970 ilmestynyt Murha hotellissa on eristyneessä hotellissa tapahtuva kafkamainen, unenomainen trilleri, jossa Untin myöhemmälle tuotannolle ominainen kokeellisuus on jo täysin esillä. Kuunpimennys vuodelta 1984 kertoo päiväkirjamuodossa nuoren, täysin miehelleen omistautuneen ja tämän kautta elävän naisen kokemuksista ja ajatuksista. Loppua kohti naisen ulkoinen ja sisäinen maailma kietoutuvat yhä erottamattomammin toisiinsa. Kuunpimennykseen sisältyy samankaltaisia, surrealismiin viittaavia tyylillisiä piirteitä, kuin sen alussa lainatun Julio Cortázarin teoksiin. Kuunpimennys on esitetty Suomessa myös näytelmäversiona. Samana vuonna ilmestynyt Niin kerrotaan on kokoelma viidentoista eri henkilön puheenvuoroja, jotka koskevat kirjan alussa tapahtunutta merkillistä taksimatkaa. Näiden puheenvuorojen kautta teos käsittelee juorujen ja valheiden syntymistä toisistaan täysin irrallisten ihmisten muodostamassa maailmassa.lähde?
Untin pääteoksena pidetään usein vuonna 1979 ilmestynyttä Syystanssia. Teos kertoo katkelmallisesti ja näkökulmaa vaihdellen kuuden eri henkilön oudoista, hauskoista ja surullisista ihmiskohtaloista Tallinnan lähiöissä. Veiko Õunpuu ohjasi vuonna 2007 kirjaan löyhästi perustuvan samannimisen elokuvan, joka otettiin maailmanlaajuisesti hyvin vastaan.
Mati Unt on haudattu Metsakalmistun hautausmaalle Tallinnaan.lähde?
Suomennetut teokset

Syystanssi (Sügisball, 1979) Suomentanut Eva Lille. Gummerus, 1980 ISBN 951-20-2004-1
Kuunpimennys (Kuuvarjutus, 1984) Suomentanut Eva Lille. Gummerus, 1985 ISBN 951-20-2630-9
Niin kerrotaan (Räägivad, 1984) Suomentanut Eva Lille. Gummerus, 1986 ISBN 951-20-2738-0
Verenluovuttajan muistikirja (Doonori meelespea, 1990) Suomentanut Samuli Juvonen. Gummerus 1991 ISBN 951-20-3720-3
Murha hotellissa (Mõrv hotellis, 1970) Suomentanut Samuli Juvonen. Taifuuni, 1993 ISBN 951-581-010-8
Ja elämme vieläkin, ellemme ole kuolleet sekä kaksi muuta pienoisromaania ja viisi novellia.  (Ja kui me surnud ei ole, siis elame praegugi, 1976, Tühirand, 1974, Mattias ja Kristiina, 1974)  Suomentanut Jouko Väisänen. Joensuu:  Kirjokansi, 2023.  ISBN 978-952-7344-95-8
Hyvästi, keltainen kissa (hüvasti, kollane kass, 1963) Suomentanut Jouko Väisänen. Joensuu: Kirjokansi, 2024. ISBN 978-952-7573-25-9
Syystanssi: kuunnelma, suom. Eva Lille. Helsinki: Yleisradio 1984
"Hyvää iltaa, rakkaat vainajat" (Vaimude tund Jannseni tänaval, 1984) Näytelmä. Suomentanut Eva Lille. Pohjoinen, 1986
Kertovat: kuunnelma (Nemad räägivad, aga meie kuulame), suom. Eva Lille. Helsinki: Yleisradio 1987
"Velka" (Völg, 1964) Pienoisromaani. Teoksessa Suomenlahden takaa - Viron uutta proosaa. WSOY, 1968
Kirjallisuutta

Kalev Kesküla (toim.), Undi-jutud: mälestusi Mati Undist. 2008 ISBN 978-9985-9900-8-7 (muistelmakirja Mati Untista)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mati Unt Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Uhraaminen

Asteekkien ihmisuhritoimitusta kuvaava piirros 1500-luvun puolivälin käsikirjoituksesta.
Uhraaminen on uskonnollinen rituaali, jossa ihminen luovuttaa jonkin uhriesineen jumaluudelle tarkoituksella luoda, säilyttää tai ennallistaa toivottu oikea suhde pyhiin voimiin. Uhraaminen on ikiaikainen tapa, jota harjoitetaan ympäri maailman.
Uskontojen perustava tekijä on pyhyyteen kohdistuva palvonta. Sen tärkeimmät muodot ovat rukous ja uhri. Niiden avulla ihminen lähestyy tuonpuoleista ja keskustelee sen kanssa. Uhriesine edustaa elämää ja uhraajalle mahdollisimman arvokasta asiaa tai sellaisen symbolia. Muinaisajan uskonnoissa suosittiin veriuhreja, joissa uhrieläin tai ihminen surmataan. Yleensä uhri tarjotaan jumalalle rituaalin määräämässä erityisessä uhrauspaikassa ja tiettynä aikana. Uhripaikkoina on käytetty muun muassa uhripuuta, uhrikiveä, uhrilähdettä tai alttaria. Uhritoimituksen suorittaja toimii omasta puolestaan tai edustaa jotain yhteisöä esimerkiksi pappina. Luonnonuskonnoissa uhrin vastaanottajana ovat usein esi-isien henget.
Uhriesine

Latinan sana sacrificium (uhri) tarkoittaa pyhäksi tekemistä. Arkikielessä uhraaminen tarkoittaa jostain arvokkaasta luopumista, jotta vielä arvokkaampi asia toteutuisi: ihminen voi esimerkiksi uhrautua lastensa vuoksi. Sanan alkuperäinen merkitys on kuitenkin uskonnollinen. Uhri voidaan osoittaa jumaluudelle tai muille henkiolennoille tai esi-isien hengille. Joidenkin tutkijoiden mielestä yleisin uhraamisen kohde luonnonuskonnoissa ovat esi-isien henget.
Ranskalainen sosiologi Marcel Mauss rinnasti uhraamisen lahjan antamiseen. Lahjojen antaminen on perustava yhteisöllinen teko, jonka tarkoitus on luoda ja vahvistaa ihmisten välistä yhteenkuuluvuutta. Lahja velvoittaa aina vastalahjaan, ja täten molemmat osapuolet hyötyvät. Uhraamalla jumaluudelle ihminen muodostaa siteen pyhyyden voimien kanssa. Jumalalle annettu uhrilahja velvoittaa vastalahjaan, jossa jumala auttaa ihmistä jossakin asiassa.
Uhriesineet edustavat elämää ja ovat siten tyypillisesti eläviä olentoja, jotka ensin joudutaan teurastamaan. Ihmisuhri oli kalleinta, mitä jumalille voitiin antaa. Ihmisuhreja on harjoitettu niin Euroopassa kuin muuallakin, ja satunnaisista tapauksista kerrotaan edelleen. Julmista uhrimenoistaan kuuluisat asteekit saattoivat uhrata kerrallaan tuhansiakin ihmisiä. Myös kelttien ja viikinkien uskotaan uhranneen ihmisiä.
Sen sijaan, että jumaluudelle uhrattaisiin kaikkein arvokkaimpia asioita, kuten ihmiselämää, uhriesineeksi voidaan valita arvokasta lahjaa symboloivia uhrilahjoja. Ihmisen sijaan voidaan uhrata eläin, mihin esimerkiksi Intiassa siirryttiin brittiläisten siirtomaaherrojen vaatimuksesta. Koska buddhalaisuus kieltää eläinten tappamisen, se on korvattu eläimiä esittävillä kuvilla, pantomiimilla tai muilla uhrilahjoilla, kuten ruoalla tai juomalla. Niistä suosituimpia ovat olleet maito, hunaja, kasvikset, olut sekä etenkin viini ja vesi. Kasvikset ovat voineet olla keittiökasveja, juureksia, viljaa tai kukkia.
Jumaluudelle uhrattuja sanoja eli rukousta voidaan pitää uhrina. Ajatus korostuu ortodoksisessa ehtoollisessa, jossa siitä käytetään ilmaisua sanallinen uhri.
Jumala itse voi myös olla uhriesine. Meksikolaisen auringonjumalan Huitzilopochtlia esittävä punajuuritahnasta tehty ja verellä valeltu patsas jaettiin syötäväksi uskovien kesken. Hindujen somarituaalissa jumaluutta edustavan soma-kasvin mehua nautittiin rituaalina. Katolisessa uskossa Jeesuksen Kristuksen ruumis ja veri on ”todella, reaalisesti ja olemuksellisesti” läsnä ehtoollisessa.
Uhritoimitus

Uhraaminen voi olla säännönmukaista tai erityistapauksiin liittyvää. Säännölliset uhrit voivat sijoittua ajankulun mukaisesti tai ihmiselämän käännekohtiin. Erityistapaukset voivat koskea esimerkiksi vaaratilanteita, sairautta, katoa, rakennushankkeen valmistumista tai voittoa sodassa.
Uhripaikkoina on käytetty muun muassa uhripuuta, uhrikiveä tai uhrilähdettä. Etenkin helleenisissä ja seemiläisissä kulteissa uhritoimitus on vaatinut paikakseen alttarin. Se on usein ollut pystyyn nostettu kivi. Kivi on sijainnut paikassa, jossa jumaluus on ilmestynyt. Alttaria on kutsuttu nimellä bet el (jumalan talo), mistä tulee nimi betyyli. Alttari on voitu myös ymmärtää maailmankaikkeuden keskukseksi tai sen kuvaksi. Antiikin kreikkalaiset käyttivät siitä nimeä omfalos (maan napa). Intian vedalaisessa uskonnossa se oli mikrokosmos, kuva maailmasta. Alttarin rakentaminen tulkittiin tällöin tekona, jossa maailman luominen toistettiin.
Eläinuhrissa eläin, yleensä mahdollisimman täydellinen yksilö, uhrataan tappamalla se. Yleensä tähän liittyy eläimen ruhon osien käyttäminen rituaalisesti, kuten veren pirskottaminen tai juominen tai yhteisen juhla-aterian valmistaminen uhrieläimen lihasta. Polttouhrissa uhrattava poltetaan.
Uhraaminen eri uskonnoissa > Aasian uskonnot

Kiinassa esi-isille uhraaminen oli osa uskontoa. Kukat ja suitsukkeet olivat tavallisia uhrilahjoja. Japanissa alttarille pantujen uhrilahjojen kirjo oli erittäin laaja ja saattoi käsittää erilaisia jokapäiväisiä käyttöesineitä. Esineiden sijaan voidaan Kaakkois-Aasian buddhalaisuudessa uhrata myös symbolisia esineitä, kuten leikkirahaa tai pahvisia matkapuhelimia, jotka siten poltetaan.
Uhraaminen eri uskonnoissa > Antiikin uskonnot

Homeroksen runot sisältävät tarkkoja kuvauksia uhritoimituksista antiikin Kreikassa. Niihin kuului polttouhreja sekä uhratun eläimen syöminen yhteisellä juhla-aterialla. Virallisten riittien ohella yksityisiin uhritoimituksiin käytettiin kaikenlaisia eläimiä, kasviksia, hedelmiä, juustoa ja hunajaa. Roomalaisilla jumalille uhraaminen oli välttämätön valtiollinen toimenpide, minkä ohella perheillä oli omat kotialttarinsa.
Uhraaminen eri uskonnoissa > Islam

Islamiin on jäänyt muistumia uhraamisesta siinä määrin, että jokainen kotieläimen teurastus ymmärretään samalla uskonnolliseksi toimitukseksi. Teurastus vaatii uskonnollisia rituaaleja, jotta eläimen liha olisi hyväksyttävää ravinnoksi eli halal. Muslimien vuotuiseen pyhiinvaelluksen päättymisjuhlaan id al-adhaan kuuluu yhtenä rituaalina jonkin suuren uhrieläimen kuten lampaan teurastus.
Uhraaminen eri uskonnoissa > Juutalaisuus

Eläinuhrit kuuluivat Raamatun ajan juutalaisuuteen. Viidennessä Mooseksen kirjassa määrättiin, että polttouhreja sai uhrata vain tietyssä paikassa. Raamatussa puhutaan myös ihmisuhreista. Ensimmäisen Mooseksen kirjan mukaan Jumala käski Abrahamin uhrata poikansa Iisakin, mutta peruutti käskyn viime hetkellä ennen kuin Abraham olisi toteuttanut sen. Kuuliaisuuden testaamisen jälkeen Jumala antoi Abrahamille oinaan uhrattavaksi.
Myöhemmin juutalaiset keskittivät uhritoimitukset Jerusalemin temppeliin. Sen papit olivat ainoita, jotka saivat toimittaa uhreja. Heitä avusti alempi papisto eli leviitat. Pappeja ja leviittoja oli Jerusalemissa yhteensä noin 20 000, mutta kukin toimitti uhreja vain muutamina viikkoina vuodessa, mitä varten heidät oli jaettu 24 divisioonaan. Kolmannessa Mooseksen kirjassa on yksityiskohtaisia ohjeita siitä, miten uhrit oli toimitettava. Muuan erityisen tärkeä uhri oli suurena sovituspäivänä (jom kippur) suoritettu kauriin uhraaminen kansan syntien sovittamiseksi. Tähän viittaa moniin kieliin levinnyt sanonta ”syntipukki”. Sen jälkeen, kun temppeli tuhoutui ensimmäisessä juutalaissodassa vuonna 70, eläinuhrit jäivät pois juutalaisten jumalanpalveluksesta.
Uhraaminen eri uskonnoissa > Kristinusko

Kristinuskon käsitys, joka perustuu erityisesti Heprealaiskirjeeseen, on että Kristuksen kuolema oli lopullinen ja täydellinen uhri syntien sovittamiseksi, minkä vuoksi mitään muita syntiuhreja ei enää tarvita.. Muita uhreja kristinuskossa on edelleen, esimerkiksi rukous on uhri. Teologiassa myös sakramentteja on voitu nimittää uhreiksi. Katolisessa kirkossa ehtoollisen katsotaan olevan Jeesuksen sovittavan ristinuhrin läsnä oleva tapahtuma, minkä vuoksi sitä nimitetään messu-uhriksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Uhritarhat ja kivikultit – Muutamia huomioita uhripaikoista. Taivaannaula.org 27.10.2009.
Kirkkolaiva on yleensä votiivilahja (Limingan kirkko).
Alttari buddhalaisessa luostarissa Myanmarissa 2006.