stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiukset
Hiukset historiassa ja kulttuurissa > Hiustyylien historiaa > Antiikin aikana

Muinaiset egyptiläiset kuvasivat usein hiustenhoitoa maalauksissaan ja keramiikassaan, ja he kiinnittivät paljon huomiota hiustensa hoitoon. He käyttivät usein peruukkeja ja hiuslisäkkeitä niin koristeena, kaljuuntumisen peittona kuin suojana auringolta. Yläluokan miehet ja naiset ajoivat usein hiuksensa kokonaan pois. Lapsilla oli lyhyet hiukset ja oikealta ohimolta roikkuva pitkä hiuskiehkura. Naimisissa olevilla naisilla oli kolmeen osaan jaettu kampaus, johon kuului otsatukka sekä pitkä takatukka. Hiusten pituusmuoti vaihteli maan historian aikana usein.
Rooman valtakunnan miehet alkoivat leikata tukkansa lyhyeksi ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Roomalaisnaisten hiustyylit muuttuivat vuosisatojen kuluessa koko ajan näyttävämmiksi, ja muoti vaihtui tiheään. Kristillisen ajan alussa naiset sitoivat pitkät hiuksensa usein yksinkertaiselle nutturalle. Hiusten värjäys oli Roomassa yleistä: ajan myötä etenkin vaalea väri tuli suosituksi, vaikka se aluksi olikin ollut prostituoitujen tunnusväri. Keisari Commoduksen kerrottiin käyttäneen päivittäin tuntikausia hiustensa vaalentamiseen, ja moni muukin keisari käytti vaaleita peruukkeja.
Muinaisessa Israelissa pitkä tukka oli tavanomainen, esimerkkinä muun muassa Raamatun tarina Simsonin voimien liittymisestä hänen hiuksiinsa.
Kelttisoturit värjäsivät hiuksensa usein valkoisiksi ja kampasivat ne piikkikampaukselle pelotellakseen vihollisiaan.
Hiukset historiassa ja kulttuurissa > Hiustyylien historiaa > Keskiajalla

Keskiajan Euroopassa (noin 476–1270) henkilön hiustyyli heijasti hänen yhteiskunnallista, aviollista ja uskonnollista asemaansa. Etenkin keskiajan alussa yläluokan miehillä ja naisilla oli tapana pitää pitkää ja usein kiharrettua ja koristeltua tukkaa. Tavallisen väen tukka oli yksinkertaisempi ja usein vain puolipitkä.
Naisten tukka ulottui joskus polviin asti, ja jakaus oli useimmin keskellä. Nuorten naisten hiukset olivat yleensä vapaat ja joskus letitetty kahdelle letille. Naimisissa olevien naisten hiukset olivat palmikoidut ja verhotut ja joskus kiedottu korvien yläpuolelle kahdelle nutturalle. Naimisissa olevat naiset käyttivät myös yleisesti päähinettä tai huivia uskonnollisten säädyllisyyssääntöjen vuoksi. Pitkät letit olivat muotia 1200-luvulle asti. Otsaa korostettiin pitämällä se yleensä paljaana ja hiusrajaa nostettiin joskus nyppimällä otsan hiuksia pois.
Miesten hiusmuoti lyheni keskiajan kuluessa. Etenkin palvelijat ja muut alemmat luokat alkoivat leikkauttaa hiuksensa lyhyiksi. Jakaus oli myös miehillä yleensä keskellä. Paavin käskystä pitkät hiukset kiellettiin papeilta 1000-luvulla, ja tapa levisi muihinkin yhteiskuntaluokkiin. 1100-luvulla hiukset pitenivät taas yltämään lähes hartioille asti. 1300-luvulta alkaen moni mies kiharsi hiustensa päät. Hattua tai huppua käytettiin yleisesti.
Hiuksia hoidettiin keskiajalla erilaisilla kasvi- ja eläintuotteilla kuten munanvalkuaisilla, pellavaöljyllä ja oliiviöljyssä keitetyllä liskolla. Suosituin väri oli vaalea, jonka väristä ainetta tehtiin erilaisista aineksista kuten kukista ja kananmunista. Mustaa väriainetta saatiin äkämiä, rautaa ja alunaa etikassa keittämällä.
Hiukset historiassa ja kulttuurissa > Hiustyylien historiaa > Renessanssina ja uuden ajan alussa

Renessanssin aikaan (noin 1350–1650 Länsi-Euroopassa) hiusmuoti vapautui jonkin verran. Peilien yleistyminen teki ihmiset entistä tietoisemmiksi omasta ulkonäöstään, ja hiushoitotuotteet yleistyivät. Hiusten värjäys oli suosittua etenkin Italiassa ja Venetsiassa.
Naisten hiukset olivat edelleen pitkät, mutta tyyleistä tuli koristellisempia. Korkeaa otsaa arvostettiin yhä, ja naiset nyppivät jopa kulmakarvojaan korostaakseen otsaansa. Peittäviä päähineitä käytettiin vähemmän kuin keskiajalla. Peruukit nousivat suosioon. Miesten hiukset pitenivät renessanssin alkuvuosikymmeninä, ja kampauksista tuli monimutkaisempia. Myös miehet käyttivät usein peruukkia ja hiuslisäkkeitä. Kuninkaalliset olivat usein miesten hiustyylien suunnannäyttäjiä: esimerkiksi Ranskan Ludvig XIV toi hallituskaudellaan 1643–1715 muotiin pitkät ja paksut kiharat.
Englannin sisällissodassa keropäiden poliittinen symboli oli lyhyeksi leikattu tukka, asketismin merkki.
Pulisongeista ja viiksistä tuli 1800-luvulla oma osansa hiusmuotia. Pitkähkö tukka, joka oli kuitenkin lyhyempi kuin naisilla, oli miehillä yleinen 1900-luvun alkupuolelle saakka. Miehet sitoivat usein hiuksensa poninhännälle.
Hiukset historiassa ja kulttuurissa > Hiustyylien historiaa > Nykyaikana > Länsimaissa

Länsimaissa naiset ovat yleisesti peittäneet hiuksensa aina 1900-luvun puoliväliin asti joko huivilla tai hatulla. Myös miehet peittivät päänsä. Hiukset pidettiin yleensä kiinni. Hiukset olivat pitkät, tosin joissakin maissa ne leikattiin puolipitkiksi naimisiin mentäessä.lähde?
Ensimmäisen maailmansodan aikoihin länsimaissa tuli vallalle tapa, että miehellä on lyhyt tukka. Miehillä pidettiin lähes ainoana soveliaana sellaista hiustyyliä, jossa korvat jäivät paljaiksi eivätkä hiukset ulottuneet takaa kauluksen päälle. Otsahiustenkin tuli mielellään olla taaksepäin kammatut. Ortodoksisen kirkon papistossa oli kuitenkin myös pitkätukkaisia miehiä. 1960-luvulta lähtien hiustyylin vapaa valintamahdollisuus on noussut länsimaissa vapauden tunnusmerkiksi.
Naisten lyhyet hiukset ovat tulleet miesten pitkiä hiuksia tavanomaisemmiksi. Naisten hiusten lyhyyteen ei liitetä yhtä voimakkaasti sosiaalista symboliikkaa kuin miesten pitkiin hiuksiin, mutta silti naisen pitkät hiukset nähdään selvästi perinteisenä.lähde? Monet pitkähiuksiset naiset ovat omaksuneet perustyylikseen joko vapaat hiukset tai poninhännän.kenen mukaan? Kaljuus on naisilla edelleen varsin harvoin valittu tyyli.lähde?
Hiukset historiassa ja kulttuurissa > Hiustyylien historiaa > Nykyaikana > Nuorisokulttuurissa

1950-luvun lopulla rock and roll -laulajien, erityisesti Elvis Presleyn, hiustyyliä pidettiin erikoisena Yhdysvalloissa, missä miehillä oli siihen aikaan lähes poikkeuksetta varsinkin pään sivuilta ja niskasta lyhyehkö hiusmalli. Osa aikakauden amerikkalaismiehistä suosi jopa vielä tätäkin lyhyempää eli armeijahenkistä crew cut -mallia. Elvis ja monet muut aikakauden rokkarit sen sijaan kasvattivat hiuksensa poikkeuksellisesti niin pitkiksi, että ne ylettyivät korvien ja kauluksen päälle. Korvien päälle ulottuvat hiukset kammattiin yleensä rasvalla niskaan ja etutukka ”tötteröksi” otsan päälle. Rocktähtien miespuoliset ihailijat eri puolella länsimaita omaksuivat saman hiusmuodin.
1960-luvun puolivälissä erityisesti The Beatles -yhtyeen pitkähköt hiukset herättivät suurta huomiota lyhyeen ja sliipattuun tukkaan tottuneille ikäpolville. Otsan päälle tuleva, korville ulottuva ja niskasta pitkähkö rasvaamaton hiusmalli tulikin yleiseksi varsinkin aikakauden nuorten muusikoiden keskuudessa (Suomessa muun muassa Hector ja Irwin Goodman). Uuden hiusmallin yleistyessä 1960-luvulla syntyi nuorten poikien kesken monesti jakoja kahteen eri ryhmittymään eli perinteisempiin ”rasvaletteihin” ja heitä uudenaikaisempiin ”pitkätukkiin”.
Huomattavan pitkät hiukset liitettiin 1960-luvulla erityisesti hippiliikkeeseen ja vapaamielisyyteen. Punkrockin mukana tulivat hiuksiin irokeesikampaukset, pystyyn tupeeratut hiukset, ja laaja väriskaala. 1980-luvulta alkaen moni mies on laittanut pitkät hiuksensa poninhännälle.  ”Hevareilla” on usein olkapään yli ulottuvat hiukset ja reggaen kuuntelijoilla monesti rastatukka. Joillakin miehillä lyhyt hiustyyli kertoo skinhead-elämäntavasta.
Hiukset historiassa ja kulttuurissa > Hiustyylien historiaa > Nykyaikana > Afrikassa

Afrikkalaiset hiukset ovat yleensä kiharat ja mustat, mutta kansojen välillä on paljon vaihtelua. Mustista afrikkalaisista 75 prosentilla on kähärät hiukset ja 15 prosentilla kiharat. Kiharia hiuksia tavataan muun muassa etiopialaisilla, nubialaisilla ja somaleilla. Suoria tai lainehtivia hiuksia esiintyy kaikkein kosteimmilla alueilla sekä Saharassa ja Sudanissa. Tiheän ja kiharan tukan arvellaan suojelevan päätä voimakkaalta auringonpaisteelta. Muu kuin musta hiusväri afrikkalaisella on usein ympäristötekijöiden kuten aliravitsemuksen seurausta.
Hiuksilla on ollut afrikkalaisille aina suuri uskonnollinen sekä sosiaalinen merkitys, ja Afrikassa on aina tavattu monenlaisia hiustyylejä. Kampauksen kautta ihmiset ovat viestineet ikäänsä, syntymäpaikkaansa, klaaniaan, asemaansa ja ammattiaan. Naiset ovat viestineet aviollista asemaansa ja miehet sitä, että he ovat käyneet läpi miehuusriitit. Hiustenhoidossa ja muotoilussa on käytetty etenkin palmuöljyä, hunajaa ja eläinrasvaa. Letitys on erityisen suosittu hiustyyli. Perinteiset hiustyylit ovat yhä käytössä esimerkiksi Nigerin boroilla, Nigerian iboilla ja jorubilla, Kongon demokraattisen tasavallan mangboruilla, Sudanin samburuilla sekä Senegalin wolofeilla, ja naimattomat naiset pitävät edelleen yleisesti hiuksiaan eri tavoin kuin naimisissa olevat.
Afroamerikkalaiset naiset ja miehet suoristavat usein hiuksensa eurooppalaisten kauneusihanteiden vaikutuksesta, joskin 1960-luvulta lähtien afrikkalaisempi ja vähemmän käsitelty tyyli on kasvattanut suosiotaan. Tuuhea afrotukka oli suosiossa etenkin 1960-luvulla, ja myös moni kiharatukkainen valkoinenkin käytti sitä. Monet mustat amerikkalaismiehet ajavat hiuksensa nykyisin pois tai pitävät niitä rastatakuilla.
Hiukset historiassa ja kulttuurissa > Hiukset uskonnoissa

Hiuksilla on usein ollut uskonnollista merkitystä. Niitä on uhrattu ja niitä on ajeltu hedelmällisyysseremonioissa ja eri elämänvaiheisiin liittyvissä seremonioissa. Suurimmissa uskonnoissa on myös ollut erilaisia tapoja ja asenteita niin jäsenten kuin papistonkin hiustyylien suhteen. Moni uskonnollinen ryhmä on erottautunut muista omalla hiustyylillään, kuten amissit, mennoniitat, kveekarit ja hasidijuutalaiset.
Antiikin kreikkalaiset uhrasivat hiuksia jumalilleen hedelmällisyyttä ja voimaa vastaan. He sirottelivat hiuskiehkuroitaan jokiin, jotka veivät ne lannoittamaan maata. Kreikkalaisnaiset uhrasivat hiuksiaan jumalattarille saadakseen miehensä ehjänä takaisin sodasta. Merimiehet uhrasivat hiuksiaan Poseidonille ja sotapäälliköt Zeukselle. Joissain Kreikan osissa nuoret miehet joutuivat uhraamaan hiuksiaan Hippolytokselle ennen naimisiinmenoa. Myös antiikin roomalaisilla oli samankaltaisia uhrausseremonioita.
Juutalaiset ja muslimit ovat myös uhranneet hiuksiaan etenkin syntymän, murrosiän alkamisen, avioliiton ja kuoleman hetkillä. Jotkut entisajan juutalaiset antoivat nasiirivalan, johon kuului joskus hiusten jättäminen leikkaamatta ja hoitamatta. Nykyisin nasiirilakia noudattavat hiustensa suhteen esimerkiksi rastafarit. Hasidijuutalaiset miehet pitävät ohimokiehkuroita, sillä he katsovat Tooran kieltävän ohimohiusten leikkaamisen. Islam edellyttää hiusten pitämistä siisteinä ja vaatimattomina. Koraani kieltää tekohiusten pitämisen, harmaiden hiusten nyppimisen sekä pään ajelun. Hiukset tulisi kammata profeetta Muhammadin tapaan oikealta vasemmalle.
Sikhit eivät leikkaa hiuksiaan yleensä edes pakon edessä, sillä heille hiukset ovat elinvoiman lähde ja pitkät hiukset Jumalan tahto. Sikhit myös peittävät päänsä turbaanilla ja pitävät hyvää huolta hiuksistaan. Korean kungfutselaiset eivät leikkaa hiuksiaan vaan letittävät sen.
Luostareihin muuttaneiden munkkien ja nunnien on perinteisesti edellytetty leikkaavan hiuksensa osittain tai kokonaan pois. Hiuksista luopuminen edustaa uskonnoissa materiasta ja turhamaisuudesta luopumista. Moni uskonnollinen ryhmä edellyttää samasta syystä hiusten peittämistä: esimerkiksi musliminaiset ja ortodoksijuutalaiset naiset peittävät hiuksensa nykyisinkin.
Miesten ja naisten hiustyylit on uskonnollisista syistä usein haluttu pitää toisistaan erilaisina. Esimerkiksi Uudessa testamentissa sanotaan pitkän tukan olevan miehelle häpeäksi mutta naiselle kunniaksi (1. Kor. 11:14).
Suruaikana hiukset on joissain kulttuureissa jätetty hoitamatta ja kampaamatta tai ne on leikattu kokonaan pois. Kuolleesta pidetään joskus muistona hiuskiehkura.
Hiukset historiassa ja kulttuurissa > Hiukset kirjallisuudessa

Hiukset ovat olleet suosittu aihe kirjallisuudessa kuten uskonnollisissa teoksissa ja myyteissä, kansantaruissa ja saduissa mutta myös nykyaikaisessa kaunokirjallisuudessa. Kertomukset ovat heijastaneet hiusten asemaa yksilön, yhteiskunnan ja uskonnon suhteen. Kansantarinoiden kautta välitetään myös kauneusihanteita, ja vallalla oleva käsitys kauniista hiuksista pitkinä ja vaaleina esiintyykin tarinoissa usein. Joissain tarinoissa omista hiuksista luopuminen jostain hengellisestä syystä nähdään esimerkillisenä, ja toisaalta hiuksiin liittyvien sosiaalisten normien rikkominen johtaa vakaviin seuraamuksiin.
Hiukset esiintyvät monissa luomistaruissa: esimerkiksi muinaisskandinaavisessa luomistarussa puut syntyvät Ymir-jättiläisen hiuksista. Monissa myyteissä naisen hiukset muuttuvat käärmeiksi: näistä tunnetuimpia on kreikkalainen Medusa-myytti, mutta myös Afrikassa ja Intiassa tunnetaan samanlaisia tarinoita.
Monien afrikkalaisten ja amerikkalaisten kulttuurien myyteissä hiukset on nähty lahjana Jumalalta, myönteisten ominaisuuksien symbolina ja linkkinä henkimaailmaan. Vanhassa testamentissa Simsonin hiukset ovat hänen voimansa lähde, joka katoaa, kun Delilah leikkaa hänen tukkansa.
Keskiaikaisissa kansantarinoissa ja saduissa hiukset esiintyvät usein. Grimmin veljesten tunnetussa sadussa Tähkäpää torniin suljettu neito pakenee auttamalla pelastajansa ylös pitkillä hiuksillaan.
O. Henryn tunnetussa ironisessa kertomuksessa köyhä newyorkilaismies ostaa vaimolleen kampoja ja vaimo miehelleen kellonvitjat. Saadakseen rahat lahjoihin nainen on kuitenkin myynyt hiuksensa ja mies kellonsa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta hiusmuoti Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta hiukset Wikimedia Commonsissa
Karvatuppi
Nainen suoristamassa hiuksiaan suoristusraudalla.
Yleisimmät hiusvärit vasemmasta ylänurkasta myötäpäivään lukien: musta, ruskea, vaalea, valkoinen ja punainen.
Egyptiläinen nainen tyypillisessä egyptiläisessä kampauksessaan 1350–1300 eaa.
Myöhäiskeskiajan hius- ja päähinemuotia 1300-luvun alusta.
Säveltäjä Johann Sebastian Bach (1685–1750) käytti monien aikansa miesten tapaan puuteroitua peruukkia.
Nubialaisnainen letitettyine ja koristeltuine hiuksineen
Juutalaismies ja ohimokiehkurat, jollaiset Toora kehottaa kasvattamaan.
Intialainen sikhimies, jonka leikkaamattomat hiukset ovat turbaanin peitossa.
Kuvitusta Tähkäpää-satuun, jossa sankari kapuaa torniin neidon hiuksia pitkin
Jaakko Häkli

| Jaakko Häkli |
| --- | --- |
 Jaakko Häkli 1800-luvun lopulla Daniel Nyblinin ottamassa muotokuvassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1848 Kurkijoki
Kuollut: 28. toukokuuta 1902 Bad Nauheim, Hessen, Saksa
Ammatti:  Liikemies, valtiopäivämies.
Puoliso:  Alina Sofie Lång
Jaakko Häkli (6. lokakuuta 1848 Kurkijoki – 28. toukokuuta 1902 Bad Nauheim) oli suomalainen liikemies, joka tunnettiin myös suomalaisuusmiehenä sekä yhteiskunnallisen tasa-arvon puolestapuhujana. Hän toimi pitkään talonpoikaissäädyn valtiopäiväedustajana ja oli lisäksi innokas taiteiden sekä kansansivistystyön tukija, vaikka onkin myöhemmin jäänyt Suomen merkittävimpiin mesenaatteihin kuuluvan liikekumppaninsa Juho Lallukan varjoon.
Varhaiset vuodet ja ura liikemiehenä

Jaakko Häkli syntyi Kurkijoella pienviljelijäperheen ainoaksi pojaksi. Hän aloitti koulunkäyntinsä Viipurin suomenkielisessä Wilken alkeiskoulussa ja jatkoi myöhemmin neljän lukuvuoden ajan Jyväskylän yläalkeiskoulussa vuosina 1863–1867. Häklin luokkatovereita olivat muun muassa myöhemmät suomalaisuusmiehet Lauri Kivekäs, Yrjö Koskinen Yrjö-Koskinen ja J. R. Danielson-Kalmari. Häkli jätti kuitenkin koulun kesken ja palveli sen jälkeen muutaman kuukauden ajan Suomen kaartissa. Kurkijoelle palattuaan hän alkoi työskentelemään isänsä ja Timofei Räkköläisen pitäjän kirkonkylään Lopottiin vuonna 1864 perustamassa kauppaliikkeessä. Myöhemmin Häkli toimi itse maakauppiaana 1870-luvun lopulle saakka ja harjoitti vielä muutaman vuoden ajan puutavarakauppaa ja laivanvarustusta, ennen siirtymistään Kurkijoen edustajaksi valtiopäiville vuonna 1882. Juho Lallukkaan Häkli tutustui ilmeisesti vuonna 1886 Sortavalan kauppiaskokouksessa, jonka jälkeen he alkoivat suunnittelemaan oman tukkuliikkeen perustamista Viipuriin.
Vuonna 1891 Häkli lopetti toimintansa valtiopäiväedustajana ja perusti Viipuriin suomalaisen tukkuliikkeen Häkli, Lallukka ja Kumpp. yhdessä Lallukan ja Vilhelm Paischeffin kanssa. Ala oli tuolloin Viipurissa lähinnä venäläis-, saksalais- ja ruotsalaistaustaisten kauppiaiden hallussa, mutta miehet saivat yrityksensä tueksi kaupungin suomenkielisiä pankkimiehiä. Torkkelinkadulla toimintansa aloittanut liike saavutti nopeasti asiakkaiden suosion, yhtenä vetovoimatekijänä oli suomenkielinen palvelu, jota ei aikaisemmin Viipurin kaupoissa juurikaan ollut. Häkli, Lallukka & Kumpp. kehittyi lopulta suuryritykseksi ja toimi esikuvana myös myöhemmin toimintansa aloittaneille suomalaisille kauppiaille. Paischeffin kuoltua vuonna 1899 Lallukka ja Häkli jatkoivat yritystä kaksin, kunnes se Häklin kuoleman jälkeen 1902 siirtyi kokonaan Juho Lallukan haltuun.
Mesenaatti ja valtiopäivämies

Jaakko Häkli tuki taloudellisesti muun muassa runoilija J. H. Erkkoa. Hän takasi yhdessä Juho Lallukan ja K. A. Castrénin kanssa Erkolle säännölliset kuukausitulot, jotta tämä pystyisi keskittymään kirjoittamiseen. Lisäksi Häkli ja Lallukka lainasivat Erkolle rahaa maapalstan ostamista varten. Vuonna 1900 Häkli ja Erkko tekivät pyhiinvaellusmatkan Jerusalemiin, jonka aikana he vierailivat useiden Euroopan maiden lisäksi myös Egyptissä.
Valtiopäiville Häkli osallistui talonpoikaissäädyssä neljä kertaa, 1882, 1885, 1888 ja 1891. Ensimmäisellä kerralla hän edusti Kurkijoen ja sitten Käkisalmen tuomiokuntaa. Häkli tunnettiin aikaansa nähden erittäin uudistusmielisistä puheenvuoroista, eivätkä monet hänen aloitteensa saaneet kannatusta edes muiden säädyn edustajien keskuudessa. Talonpoikaissääty oli vuoden 1882 valtiopäivillä vielä melko yhtenäinen, mutta seuraavilla Häkli liittyi Jonas Castrénin johtamaan nuorsuomalaiseen ryhmään. Suomalaisuusaatteen lisäksi hänelle olivat tärkeitä kansansivistys sekä tasa-arvo. Vuoden 1885 valtiopäivillä Häkli ajoi naisten oikeutta avioeroon tietyissä tilanteissa, mutta talonpoikaissäädyssä voiton vei ikivanha avioliiton purkamattomuuden periaate. Seuraavilla valtiopäivillä 1888 oli asialistalla naisten oikeus hallita avioliitossa omaisuuttaan, jota hän myös kannatti. Samoilla säätyvaltiopäivillä Häkli teki anomuksen valtion varojen myöntämisestä lainakirjastojen perustamiseen eri puolille maata, mutta se hylättiin, kun talonpoikaissäädyn edustajat pitivät kirjastoja turhina maaseudun vähäisen lukuharrastuksen vuoksi. Lisäksi Häkli ajoi innokkaasti muun muassa suomenkielisen oppikoulun sekä kauppakoulun perustamista Viipuriin.
Häkli kuului myös Viipurissa vuonna 1890 perustetun Teollisuuden- ja liikkeenharjoittajain Seura Pamauksen johtokuntaan. Yhdistyksen tehtävänä oli muun muassa edistää suomenkielistä yritystoimintaa sekä tukea suomalaisuutta valtiopäivillä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsen hän oli vuodesta 1877 lähtien. Pamaus-seuran historiikin kirjoittaneen O. J. Brummerin mukaan Häklin läheisiin ystäviin kuului suomalaisuusmiesten lisäksi myös radikaali sosialisti Matti Kurikka.
Muuta

Jaakko Häkli avioitui vuonna 1877 Lopista kotoisin olleen Alina Sofie Långin (s. 1853) kanssa. Pariskunnalle syntyi myöhemmin yksi tytär. Häkli kuoli Saksan Hessenissä sijaitsevassa Bad Nauheimin kylpyläkaupungissa 53-vuotiaana ja hänet haudattiin Viipuriin Sorvalin hautausmaalle. Kuvanveistäjä Eemil Halosen veistämä hautamuistomerkki löydettiin jatkosodasta lähtien hylättynä olleelta hautausmaalta vuonna 2007 ja pystytettiin uudelleen Häklin hautapaikalle.
Helsingin Mellunkylässä on hänen mukaansa vuonna 1954 nimetty Häklinkuja, jonka läheisyydessä kulkee myös Lallukantie.
Hypersykli

Hypersyklien teoria on oletus, jonka mukaan elämä syntyi kehämäisestä itseään ylläpitävästä kemiallisten reaktioiden ketjusta. Ajatuksen esittivät Manfred Eigen ja Peter Scuster vuonna 1971. Hypersyklin osanen olisi yksi kehämäinen reaktio, jonka alkutuote on samalla sen lopputuote. Tämä kehäreaktio tuottaisi entsyymiä, joka katalysoisi toista reaktiota, joka tuottaisi toista reaktiota katalysoivaa entsyymiä ja niin edelleen. Lopulta palattaisiin ensimmäiseen reaktioon. Näin eri reaktiokehät pitäisivät yllä toisiaan ja kytkeytyisivät kehämäisesti yhteen. Hypersykli olisi tällöin pienistä kehistä koostuva suuri kehä. Hypersykliteoriassa oletetaan yleensä RNA:n toimivan sekä geeninä että entsyyminä. Teoria ei selitä hypersyklien syntyä. Hypersyklejä ei ole havaittu luonnossa, tai tuotettu laboratorioissa. Silti hypersyklien teoreettisia ominaisuuksia on tutkittu tietokoneilla.
Hypersyklin teoria

Eigenin hypersykliteorian mukaan kehämäinen autokatalyyttinen, itseään ylläpitävä ja edistävä reaktioketju olisi ollut elämän synnyn varhainen vaihe. Eigen laati 1971 matemaattista hypersyklin kehittymisen teoriaa. RNA autokatalysoisi alemmalla tasolla itsensä kopioitumista, ja synnyttäisi mutaatioiden kautta RNA-entsyymejä, jotka katalysoisivat toisten RNA-ketjujen kopioitumista. Lopulta eräs RNA-tyyppi katalysoisi alkuperäistä kopioitumista, ja suuri kehä, hypersykli, sulkeutuisi.
Kehitys tapahtuisi darwinilaisittain luonnonvalinnan ja mutaatioiden avulla alisykleissä. Hypersyklin syntyvaiheessa voisi tapahtua muutoksia, muuten systeemi olisi vakaa ja muuttumaton.
Hypersykli ja RNA

Hypersyklin ajatus on RNA-maailma-teoriaa, jota monet evoluutiotutkijat arvelevat kuvitteellisten esisolujen geneettiseksi ympäristöksi. Tässä maailmassa RNA-molekyylit toimisivat geeneinä ja entsyymeinä samanaikaisesti. 
Hypersykliteorian mukaan RNA:n kopioituminen toisen tai toisten RNA-molekyylin avulla olisi ensimmäinen kierto eli sykli, jossa RNA tuottaisi RNA:ta. Mutta samalla RNA:n kopiointivirheet eli mutaatiot tuottaisivat uudentyyppisiä RNA-molekyylejä, jotka olisivat RNA-reaktioita kiihdyttäviä entsyymejä eli katalyyttejä. Lopulta mutaatiot loisivat tilanteen, jossa eräs uusi reaktiokehä kiihdyttäisi eli katalysoisi alkuperäistä RNA:n kopioitumista. Näin olisi kuljettu suuri ympyrä, hypersykli, kiinni.
Kritiikkiä

Eigenin hypersykliteoria ei selitä tai kuvaile hypersyklin syntyä luonnossa. Siksi se on vain yksi elämän syntyä koskeva olettamus monien muiden joukossa. Hypersyklejä ei ole koskaan havaittu luonnossa tai tuotettu laboratoriossa. Silti niitä muistuttavia tietokonesimulaatioita on tehty.
Hypersyklejä RNA:sta

On kyetty tuottamaan reaktioketju, jossa neljästä valmiiksi tehdystä RNA-ketjulajista syntyy kaksi ribotsyymiä, jotka katalysoivat toistensa synnyn. Reaktio kaksinkertaistaa itsensä noin tunnissa..
Kehämäisiä reaktioita luonnossa ja tietokonesimulaatioina

Kehämäisen reaktion ajatus tuo mieleen glukoosin tuoton yhteyttämällä ja mitokondrioissa tapahtuvan soluhengityksen, jossa glukoosi hajoaa. Nämä reaktiot vaativat kymmeniä entsyymejä. Hypersyklien kaltaisia reaktioketjuja on tuotettu niin tietokonesimulaatiolla mm. niin sanotuissa atomoidi-maailmoissa.
Kirjallisuutta

Manfred Eigen, Ruthild Winkler: Das Spiel – Naturgesetze steuern den Zufall. Piper-Verlag München/Zürich, 1976, ISBN 3-492-02151-4
Manfred Eigen, Peter Schuster: The Hypercycle - A Principle of Natural Self Organization. Berlin 1979.
Erich Jantsch: Selbstorganisation des Universums, S. 43
Ulrich Kull: Evolution. J.B.Metzler, Studienreihe Biologie Band 3, S. 34 ISBN 3476200604
Aiheesta muualla

Elämän synnyn hypoteeseja Esa Eklund
Hypercycles (Arkistoitu – Internet Archive) – International Society for Complexity, Information, and Design
What Prerequisites Are Required for the Development of Living Systems? (Arkistoitu – Internet Archive) by Peter v. Sengbusch