Paul Stanley
Musiikkiura > Kiss

1960- ja 1970-lukujen vaihteessa Stanley tutustui Gene Simmonsiin. Aluksi kaksikko ei tullut lainkaan toimeen keskenään, ja Stanley jopa halveksui ylimielisesti käyttäytynyttä Simmonsia. Simmons kuitenkin rohkeni kysyä Stanleyn mukaan vastikään perustamaansa Rainbow-yhtyeeseen, josta vuonna 1972 muodostui Wicked Lester. Yhtyeen tie oli kuitenkin vaikea, sillä sen esiintymiset eivät herättäneet kysyntää ei ollut muutamaa klubiesiintymistä lukuun ottamatta ja yhtyeen jäsenten rahatilanne oli varsin heikko. Wicked Lester otti joka tapauksessa riskin ja päätti levyttää omakustanteisen debyyttialbuminsa. Levytetty materiaali ei saanut kehuja ja jopa yhtye itse piti materiaalia hirveänä. Levy-yhtiö Epic Records hyllytti Wicked Lesterin äänittämän albumin, eikä sitä julkaistu koskaan sellaisenaan. Sittemmin Simmons ja Stanley ostivat yhdessä albumin oikeudet, sillä eivät halunneet Wicked Lesterin esikoisalbumin pilaavan juuri läpimurtonsa kynnyksellä olevan Kissin tietä menestykseen maskittomilla kuvilla yhtyeen jäsenistä. Wicked Lester junnasi paikoillaan, minkä seurauksena Stanley ja Simmons erottivat yhtyeen muut jäsenet ja päättivät perustaa täysin uudentyyppisen rockyhtyeen, jollaista kukaan ei ollut ennen nähnyt.
Vuoden 1972 lopulla rumpali Peter Criss liittyi yhtyeeseen saatuaan pestin laitettuaan ilmoituksen Rolling Stone-lehden ilmaiselle "bändiä etsitään"-pienilmoituspalstalle. Soolokitaristi Ace Frehley liittyi yhtyeeseen vuoden 1973 tammikuussa, ja Kissin alkuperäinen kokoonpano oli saanut sinettinsä. Kissin debyyttialbumi Kiss julkaistiin vuoden 1974 helmikuussa, mutta se ei saavuttanut kovinkaan mainittavaa menestystä. Tästä huolimatta albumin kappaleet "Strutter", "Deuce", "Nothin' to Lose", "Black Diamond", "100,000 Years", "Cold Gin" ja "Firehouse" muodostuivat Kissin konserttien vakionumeroiksi. Hitaasti mainettaan kasvattaneen yhtyeen kakkosalbumi Hotter Than Hell julkaistiin vain kahdeksan kuukauden kuluttua yhtyeen debyyttialbumin julkaisusta, mutta jäi edeltäjänsä tapaisesti vaisuksi menestykseksi ja ilman listasijoituksia. Kolmas studioalbumi, vuoden 1975 Dressed to Kill onnistui lyömään kaksi edeltäjäänsä Yhdysvaltain listasijoituksellaan 32, mutta todellinen menestys puhkesi vasta samana vuonna, kun yhtye julkaisi ensimmäisen livealbuminsa Alive!. Levy-yhtiö Casablanca Recordsin riskinotto Alive!:n julkaisemisen suhteen kannatti, sillä yhtye vastaanotti albumista jo seuraavana vuonna uransa ensimmäisen platinalevyn, ja livealbumin julkaisemisen myötä yhtyeen suosio kasvoi räjähdysmäisesti.
Vuonna 1976 Alive!:n platinamyynnin vanavedessä Kiss julkaisi jälleen kaksi uutta studioalbumia, Bob Ezrinin tuottaman Destroyerin ja Eddie Kramerin tuottaman Rock and Roll Overin. Alive!:n, Destroyerin, Rock and Roll Overin sekä vuoden 1977 Love Gunin ja uuden livealbumin Alive II:n huikean menestyksen johdosta Kissistä tuli yksi kaikkien aikojen suosituimmista - ellei jopa kaikkien aikojen suosituin - rockyhtye. Muun muassa Rolling Stonen äänestyksessä vuonna 1977 Kiss valittiin parhaaksi rockyhtyeeksi, vaikka yhtye ei edes ollut ehdolla lehden äänestyksessä, ja Peter Crissin tulkitsema hitiksi muodostunut balladi "Beth" palkittiin arvostetulla People's Choice Award -palkinnolla. Kiss esiintyi loppuunmyydyille urheilustadioneille, konserttisaleille ja urheiluhalleille ilta toisensa jälkeen.
Vuonna 1978 Stanley, Simmons, Frehley ja Criss julkaisivat kukin ensimmäiset sooloalbuminsa samanaikaisesti. Sooloalbumien julkaisemista voidaan kuitenkin pitää eräänlaisena kohtalon siementen kylväjänä, sillä yhtyeen jäsenet alkoivat kilpailla sooloalbumien myötä keskinäisestä suosiosta, eikä yhteistyö sujunut enää entiseen malliin. Peter Criss vaati seuraavalle Kissin studioalbumille Dynasty tuottajaksi nimenomaan Vini Ponciaa, joka oli tuottanut hänen jazz-henkisen sooloalbuminsa. Criss soitti albumilla rumpuja ainoastaan "Dirty Livin'"-kappaleella, ja muut rumpuosuudet hoiti Anton Fig. Alkuperäisjäsenten riitaantuminen näkyi entistä selvemmin vuoden 1980 Unmasked-albumilla, jolla Criss ei soittanut enää laisinkaan. Criss erotettiin yhtyeestä päihdeongelmien vuoksi samana vuonna, ja hänen korvaajakseen hankittiin Eric Carr, ja hän sai kasteensa jo albumia seuranneella Unmasked-kiertueella.
Uransa pahimpaan aallonpohjaan Kiss ajautui kuitenkin vasta seuraavana vuonna, sillä seuraava studioalbumi Music from "The Elder" oli tyyliltään progressiivinen ja kokeellinen konseptialbumi, jolla pyrittiin paikkaamaan Dynastyn ja Unmaskedin aiheuttamat virheet ja profiloimaan yhtyeen jäsenet uskottavina rockmuusikkoina ja lauluntekijöinä. Seuraavalla albumilla, vuoden 1982 Creatures of the Nightilla yhtyeen jäsenten suhteet olivat jälleen ajautuneet umpisolmuun, ja nyt oli soolokitaristi Ace Frehleyn lähtövuoro. Hänet korvasi Vinnie Vincent, joka oli soittanut Stanleyn kanssa Creatures of the Nightin jo kokonaisuudessaan ennen kuin Frehley oli varsinaisesti tullut erotetuksi. Huolimatta uusista vaikeuksista, metallimusiikin riffejä ja voimasointuja suosinut Vincent sekä omaperäisellä tuplabasarisoitannallaan vaikuttanut Carr nostivat Kissin takaisin rockmusiikin raskaaseen sarjaan.
Vaikka Creatures of the Night oli osoittautunut menestyksekkääksi julkaisuksi edeltäjiinsä nähden, Kissin oli edelleen tehtävä radikaaleja muutoksia noustakseen takaisin musiikkimaailman ykkösnimeksi. Vuoden 1983 Lick It Up -albumilla yhtye luopui näyttävistä esiintymisasuistaan ja -maskeistaan, mikä järkytti monia yhtyeen ihailijoita. Vuonna 1984 Kiss oli kuitenkin jälleen harmillisessa tilanteessa, sillä Vinnie Vincent erotettiin yhtyeestä henkilökohtaisten syiden vuoksi vajaan kahden vuoden pestin jälkeen, ja yhtyeen oli etsittävä uusi kitaristi. Korvaajaksi hankittiin Mark St. John, joka hänkin teki yhtyeeseen vain Animalize-albumin mittaisen visiitin, sillä sairastuttuaan reiterin tautiin hän ei enää kyennyt esiintymään pitkillä kiertueilla. St. Johnin korvasi Bruce Kulick, josta tuli neljäs Kiss-kitaristi reilun kahden vuoden sisällä. Kulick, Carr, Simmons ja Stanley kuitenkin muodostivat Kissin maskittoman aikakauden pitkäkestoisimman kokoonpanon, sillä kyseinen nelikko tahkosi konserttiareenoita yhdessä aina 1990-luvun alkuun asti.
Glam metal yleistyi rajusti 1980-luvun puolivälissä, joten Kiss joutui jälleen muokkaamaan tyyliään ja siirtymään musiikillisesti glam metal -yhtyeiden valtavirran kastiin. Animalize, Asylum (1985), Crazy Nights (1987) ja Hot in the Shade (1989) edustivatkin enemmän glam metalia kuin Kissille tyypillistä hard rockia. Albumit myivät kuitenkin kohtuullisen hyvin, vaikka moninkertaisen platinalevymyynnin aikakausi olikin päättynyt jo aikapäiviä sitten. Crazy Nights -albumista tuli suuri menestys Euroopassa, se nousi albumilistoilla kahdenkymmenen myydyimmän joukkoon ainakin viidessä maassa ja kolmenkymmenen myydyimmän joukkoon kahdeksassa maassa. Albumin paras sijoitus oli brittilistoilla sijalla 4. Albumin suuren menestyksen ansiosta Euroopassa singlejulkaisu ”Crazy Crazy Nights” menestyi myös, muun muassa se pääsi Norjassa sijalle 7 ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijalle 4. Singlelistoilla Hot in the Shaden kappale ”Forever” oli Kissin suurin menestys sitten ”I Was Made for Lovin’ You”-singlen, nousten Billboardin listalla sijalle 7. Lick It Up, Animalize, Asylum ja Crazy Nights ylsivät jokainen lopulta platinalevyn arvoiseen myyntiin.
1990-luvulle tultaessa Kissiä kohtasi valtava tragedia, kun rumpali Eric Carr sairastui sydänsyöpään juuri, kun yhtye oli aloittamassa Revengen-albumin nauhoituksia. Diagnooseissa selvisi, ettei Carr enää kestäisi nauhoitusten aiheuttamaa rasitusta, ja Kiss oli jälleen uuden haasteen edessä. Carrin korvaajaksi löydettiin kuitenkin Paul Stanleyn soolokiertueella esiintynyt Eric Singer, joka oli aiemmin vaikuttanut myös Black Sabbathissa ja Alice Cooperin taustayhtyeessä. Jo ennestään vaikea tilanne synkkeni entisestään, kun Carr menehtyi syövän aiheuttamiin komplikaatioihin New Yorkissa 24. marraskuuta 1991. 1990-luvulla Kiss julkaisi vielä kaksi uutta studioalbumia, grungevaikutteisen Carnival of Souls: The Final Sessionsin vuonna 1997 sekä alkuperäisen kokoonpanon niin sanotun ”paluualbumin” Psycho Circus vuonna 1998.
2000-luvulla Kiss lähti Farewell Tour -jäähyväiskiertueelleen, mutta yllättäen yhtye päättikin jatkaa uraansa. Ace Frehley ja Peter Criss jättivät yhtyeen kiertueen päätyttyä, mutta Criss tosin palasi yhtyeeseen vielä vuonna 2003 esiintyen myös livealbumilla Kiss Symphony: Alive IV. Frehleyn korvasi jo Psycho Circuksella kitaroinut Tommy Thayer, ja paluun rumpupatteriston ääreen teki Eric Singer. Seuraavaa Kissin studioalbumia saatiin kuitenkin edelleen odottaa, kunnes yksitoista vuotta kestänyt levytystauko päättyi vuonna 2009 Sonic Boom -albumin myötä. Vuonna 2012 yhtye julkaisi tuoreimman studioalbuminsa Monster.