stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Quedlinburgin luostari
Abbedissat > Roomalaiskatoliset abbedissat

Matilda, Otto I Suuren tytär, virassa 966-999
Adelheid I, Otto II:n tytär, virassa 999-1045
Beatrix I, Henrik III:n tytär, virassa 1045-1062
Adelheid II, Henrik III:n tytär, virassa 1062-1095
Eilica, virassa  1095-1110
Agnes I, Władysław I Hermanin tytär, virassa 1110-1126
Gerburg, Kappenbergin kreivitär, virassa 1126-1137
Beatrix II, virassa 1137-1160
Meregart, virassa 1160-1161
Adelheid III, virassa 1161-1184
Agnes II, virassa 1184-1203
Sophia I, Brehnan kreivitär, virassa 1203-1226
Bertradis I, virassa 1226-1230
Kunigunde, virassa 1230-1231
Osterlinde, virassa 1231-1233
Amfurtin Gertrud, virassa 1233-1270
Bertradis II, virassa 1270-1308
Kranichfeldin Jutta, virassa 1308-1347
Luitgard, virassa 1347-1353
Agnes III von Schraplau, virassa 1354-1362
Elisabeth I von Hakeborn, virassa 1362-1375
Margarete von Schraplau, virassa 1376-1379
Irmgard, virassa 1379-1405
Adelheid IV, virassa 1405-1435
Anna I, virassa 1435-1458
Hedwig, virassa 1458-1511
Magdalene, virassa 1511-1515
Anna II, virassa 1516-1540 (jatkoi virkaansa protestanttina)
Abbedissat > Protestanttiset abbedissat

Anna II, virassa 1540-1574
Elisabeth II, virassa 1574-1584
Anna III, virassa 1584-1601
Maria, virassa 1601-1610
Dorothea, virassa 1610-1617
Dorothea Sophie, virassa 1617-1645
Anna Sophie I, virassa 1645-1680
Anna Sophie II, virassa 1681-1683
Anna Dorothea, virassa 1684-1704
Marie Elisabeth, virassa 1718-1755
Anna Amalia, virassa 1756-1787
Sophia Albertina, virassa 1787-1803 (viimeinen abbedissa)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Quedlinburgin luostari Wikimedia Commonsissa
Pyhän Servatiuksen kirkko, joka toimii nykyään luterilaisena kirkkona
Erkka Railo

Erkka Railo 2011
Erkka Railo (s. 1973) on suomalainen politiikan tutkija. Hän on koulutukseltaan valtiotieteiden tohtori. Tammikuussa 2018 Erkka Railo siirtyi johtavaksi politiikan tutkijaksi yhteiskunnalliseen MustRead-mediaan. Ennen siirtymistään MustReadiin Erkka Railo teki akateemisen uran erikoistutkijana Turun yliopiston politiikan tutkimuksen laitoksen yhteydessä toimivassa Eduskuntatutkimuksen keskuksessa.
Elämä

Railon erityisenä mielenkiinnon kohteenaan ovat olleet poliitikkojen julkisuuskuvat sekä kansalaisten, median ja politiikan vuorovaikutus. Väitöskirjassaan Railo tutki naistenlehti Annan julkaisemia poliitikkojen henkilökuvia vuosina 1975–2005 ja lisensiaatintutkimuksessaan Helsingin Sanomien julkaisemia poliitikkojen henkilökuvia ja niiden muutosta vuodesta 1978 vuoteen 2003.
Railo on tarkastellut kirjoituksissaan myös vaaliviestintää ja -julkisuutta sekä niiden vaikutusta vaalitulokseen. Tätä aihepiiriä käsitteli esimerkiksi hänen yhdessä Ville Pernaan kanssa toimittama vuoden 2011 vaalien julkisuuden analyysi Jytky. Eduskuntavaalien 2011 mediajulkisuus, vuoden 2012 kuntavaaleja tarkastellut Kuntavaalit 2012 mediassa (yhdessä Sini Ruohosen ja Niko Hatakan kanssa) sekä Pekka Haaviston menestyksen monet tekijät -artikkeli teoksessa Presidentin vaalit ja poliittinen mobilisaatio. Vuosina 2014–2015 Railo on ollut mukana dosentti Iiris Ruohon johtamassa hankkeessa "Demokratia, edustus ja tasa-arvo politiikan uusissa verkkojulkaisuissa", jossa Railo analysoi Twitterin käyttöä vaalikampanjan välineenä vuoden 2014 Euroopan parlamentin vaaleissa. Hankkeen rahoittaa Helsingin Sanomain säätiö.
Vaalijulkisuuden rinnalla Erkka Railo on myös tutkinut populismia suomalaisena ja kansainvälisenä ilmiönä. Vuonna 2014 Railo työskenteli kansainvälisessä brittiläisen Counterpoint-ajatuspajan koordinoimassa tutkimushankkeessa, jossa tarkasteltiin median vaikutusta populististen puolueiden kannatukseen Suomessa, Alankomaissa ja Ranskassa. Keväällä 2015 Railo ryhtyy johtamaan Emil Aaltosen säätiön rahoittamaa monivuotista Suomen sodanjälkeisten vaalikampanjoiden historiaa kartoittavaa tutkimushanketta. Siinä tarkastellaan, millä tavoin vaalikampanjojen olosuhteet ovat Suomessa sodanjälkeisellä ajalla muuttuneet ja miten puolueet ovat muutokseen sopeutuneet. Hankkeen muita tutkijoita ovat Mari K. Niemi, Ville Pitkänen ja Niko Hatakka.
Teoksia

Railo, Erkka & Laamanen, Ville (toim.): Suomi muuttuvassa maailmassa : ulkosuhteiden ja kansallisen itseymmärryksen historiaa.  Edita, 2010.  ISBN 978-951-37-5682-6
Henkilökohtainen on poliittista : neuvottelu politiikan sukupuolittuneesta työnjaosta Annan julkaisemissa poliitikkojen henkilökuvissa vuosina 1975-2005.  (Väitöskirja)  Turku:  Turun yliopisto, 2011.  ISBN 978-951-29-4528-3  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Railo, Erkka & Vesa, Vares: Oikeistopopulismin monet kasvot - perussuomalaisuus poliittisen historian ja mediatutkimuksen valossa.  Helsinki:  Suomen Toivo -ajatuspaja, 2011.  ISBN 978-951-8964-86-8  Teoksen verkkoversio.[vanhentunut linkki]
Niko Hatakka, Erkka Railo ja Sini Ruohonen: Kuntavaalit 2012 mediassa. Kunnallisalan kehittämissäätiön tutkimusjulkaisu-sarjan julkaisu 1235-6956 ; nro 75, ISBN 978-952-5801-87-3 (nid.)
Erkka Railo ja Paavo Oinonen (toim.) Media historiassa. Turku : Turun historiallinen yhdistys, 2012 (Turku : Painosalama) Historia mirabilis, 1795-0759 ; 9.Historia mirabilis, 9 ISBN 978-952-99637-9-9 (nid.)
Ville Pernaa ja Erkka Railo (toim.) Jytky : eduskuntavaalien 2011 mediajulkisuus. Turku, Kirja-Aurora, Turun yliopisto, 2012 ([Turku] : Suomen Yliopistopaino) ISBN 978-951-29-5127-7 (nid.)
Aiheesta muualla

Erkka Railo Turun yliopiston sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Pääsiäissaaren historia

Ahu Tongarikin moai-patsaita
Pääsiäissaaren historia alkaa nykynäkemyksen mukaan polynesialaisten saapumisella lännestä veneillä joskus 900–1200 jaa.
Jared Diamondin mukaan Pääsiäissaarelle syntyi hieman yli kymmenen kilpailevaa klaania, joita pappisylimykset johtivat. Nämä rakennuttivat alaisillaan jättimäisiä patsaita moaita ja näiden valtavia alustoja ahuja. Lopulta saaren metsät oli käytetty loppuun, eikä enää kyetty tekemään kalastusveneitä. Soturit kaappasivat vallan papistolta 1600-luvulla. Perimätiedon mukaan alkoi ihmis­syönnin, sotien ja nälän­hätien aika.
Nykyisin metsien häviämisen syynä pidetään rottia, ja entistä teoriaa yhteiskunnan itse aiheutetusta tuhosta pidetään epätodennäköisenä.
Eurooppalaiset saapuivat Pääsiäissaarelle 1722. Perulaiset veivät monia saaren asukkaita orjiksi kaivoksiin 1800-luvulla. Sen lisäksi taudit ja maastamuutto alensivat alkuperäisväestön määrää hieman yli sataan henkeen. Vuonna 1888 saari siirrettiin Chilen hallintaan, ja vasta vuonna 1966 alkuperäisasukkaat saivat kansalaisoikeudet.
Rapanui eurooppalaisten tulon jälkeen

Rapanuiden perinteistä ja tavoista tiedetään käytännössä vain vanhojen tutkimusretkien ansiosta. Vanhin dokumentti saaresta on hollantilaisen Jakob Roggeveenen ajoilta. Hän löysi saaren ensimmäisenä eurooppalaisena 6. huhtikuuta 1722, joka oli pääsiäis­päivä. Tuolloin saarelta löytyi kaksi etnistä ryhmää. Myöhemmin saarelle saapui muitakin eurooppalaisia, mm. Cook ja de La Pérouse, ja saaresta tuli maakiintopiste matkalla Oseaniaan. Saaren asukkaille yksi kohtalokkaimmista vierailuista oli muukalaisjoukon saapuminen saarelle Perun El Callaosta. He veivät vuosien 1859 ja 1863 välillä noin kahdellakymmenellä laivalla 2000 saaren asukasta orjiksi maatiloille ja tappoivat suuret joukot niitä, joita eivät voineet viedä mukanaan. Pappisluokan täydellinen hävittäminen merkitsi suurta menetystä: mm. Polynesian ainoa kirjoitus rongo rongo jäi siitä lähtien selvittämättömäksi. Epidemiat kuten tuberkuloosi ja isorokko sekä 250 saarelaisen lähtö katolilaisten lähetys­saarnaajien mukana Tahitille kutisti väestön pienemmäksi kuin koskaan, 110 henkeen vuonna 1877.
Hieman myöhemmin Valparaíson piispa osti saarelta 600 hehtaaria maata Chilen laivaston kapteeni Policarpo Toron neuvotteluiden myötä, sekä Tahitilta kotoisin olevat Dutrou-Bornier, John Brander ja Salmonin veljekset oman osuutensa, vaikka perinteiden mukaan saaren maita ei voinut myydä.
Chilen onnistui saada 9. syyskuuta 1888 allekirjoitettua sopimus kuningas Atamu Tekenan kanssa. Asiakirja laadittiin espanjaksi sekä toinen versio rapanuin ja tahitin kielen sekoituksella, mutta niiden sisällöissä oli eroja. Rapanuiden suullinen perimätieto kertoo kuningas Atamu Tekenan ottaneen palan nurmikkoa multineen luovuttaen nurmikon chileläisille lähettiläille ja jättäen itselleen mullan. Antropologi Paloma Hucke tulkitsee eleen vallan luovuttamisena chileläisille, mutta säilyttäen oikeudet maahan saaren asukkailla itsellään. Kun Policarpo Toro tarjosi saaren kuninkaalle rahaa säkistä, tämä hylkäsi tarjouksen sanoen: ”lleva tu plata, que yo, ni ningún kanaka, hemos vendido terreno alguno” eli ”vie rahasi, minä eikä kukaan kanaka ole myyneet mitään maata”. Päiviä myöhemmin, kun Pedro Pablo Toro nosti Chilen lippua salkoon saarella, kuningas sanoi "Al levantar tu bandera no quedas dueño de la isla porque nada hemos vendido: sabemos que el señor Obispo puso a la Isla bajo el protectorado de Chile, pero no se ha vendido nada" eli ”nostaessasi lippua sinusta ei tule saaren omistaja, koska emme ole myyneet mitään: tiedämme, että herra Piispa saattoi saaren Chilen protektoraatin alaiseksi, mutta mitään ei ole myyty”.
Saarelaiset olivat tästä lähtien eristettyjä saarelleen, josta heillä ei ollut oikeutta lähteä. Heillä ei myöskään ollut kansalais­oikeuksia ennen kuin vuodesta 1966 lähtien, ja he kokivat, että muukalaiset ja Chilen laivasto olivat ryöstäneet heidän maansa. Vasta 1900-luvun lopussa maita alettiin palauttaa takaisin alkuperäisväestölle.
Polynesialaisia

Pääsiäissaari on kaukana mantereista ja monista Polynesian saaristakin. Siksi sen kulttuuria on leimannut eristyneisyys. Alkuasukkaiden luurankolöydöt, kieli ja kulttuuri yhdistävät saaren Polynesiaan. Pääsiäissaaren viljelykasvit banaani, bataatti, sokeriruoko ja kotieläin kana olivat tyypillisesti polynesialaisia. Toisaalta Pääsiäissaarelta puuttuvat muulle Polynesialle tyypilliset koirat ja siat. Alkuperäiset pääsiäissaarelaiset purjehtivat saarelle ehkä 1800 kilometrin päässä lännessä olevan Pitcairnin suunnasta. Pääsiäissaarelaiset puhuivat muinaismangarevaa, joka on itäpolynesialainen havaijin ja marquesasin sukuinen kieli. Pääsiäissaaren työkalut olivat polynesialaista tyyppiä ja muistuttivat eniten varhaisia marquesasialaisia malleja. Marquesassaaret saatettiin asuttaa jo 600–800 jaa. Pääsiäissaarelaisten alkuperäinen koti lienee ollut Marquesassaarista itään olleet Mangareva, Pitcairn ja Henderson, jotka sijaitsevat Polynesian saarista lähimpänä Pääsiäissaarta. Mangerevalta Pääsiäissaarelle pääsee kanootilla parhaassa tapauksessa 17 päivässä, ja maan tunnistaa jopa parinsadan kilometrin päähän lintuparvista. Pääsiäissaarten työkalut muistuttavat Mangarevan ja Pitcairnin työkaluja ja jotkut Pääsiäissaaren patsaat erästä Pitcairnin patsasta. Myös Pääsiäissaaren kallot muistuttavat enemmän Pitcairnin ja Hendersonin kalloja kuin Marquesassaarten kalloja. Arkeologisesti Pääsiäissaari muistuttaa Mangarevaa ja Cooksaarten Mangaiaa. Punakuonakiviset isot kiviveistokset viittaavat Pitcairniin ja ehkä Tubuaisaarten Paívaeen.
Niinpä nykyisen käsityksen mukaan polynesialaiset asuttivat Pääsiäissaaren ehkä joskus 900 jaa., viimeistään 1200 luvuilla jaa. vaeltaessaan veneillään itään. Saaren asutusajankohdasta on kiistelty kovasti. Aikaisempien käsitysten mukaan saari asutettiin 200-luvulla. Osa varhaisista ajoituksista perustuu epäluotettavaan kielten analyysiin. Polynesialaiset uudisasukkaat toivat mukanaan bataatin, banaanin ja sokeriruo'on. Lisäksi saarella kalastettiin ja pyydystettiin lintuja. Ensimmäiset uudisasukkaat raivasivat pellot. Vuoden 1000 tienoilla Pääsiäissaarella siirryttiin kehittyneeseen pappisvaltaiseen yhteiskuntajärjestykseen.
Tulivatko asuttajat tai ylimystö idästä

Arkeologian, suullisen perimätiedon sekä genetiikan tukeman ja yleisesti hyväksytyimmän historiantulkinnan lisäksi on olemassa vaihtoehtoteorioita saarten alkuperäisasukkaiden alkuperästä. Jotkut ovat esittäneet ajatuksia siitä että Pääsiäissaari olisi saanut ainakin osan väestöä tai kulttuurivaikutteita intiaanien asuttamasta Etelä-Amerikasta. Pääsiäissaari sijaitsee 3 700 kilometriä Etelä-Amerikasta länteen.. Suullinen perimätieto kertoo rapanuin kansan saapuneen Pääsiäissaarelle myyttiseltä Hivan saarelta idästä. Pääsiäissaarella viljellään bataattia ja Lagenaria-kurpitsaa, jotka ovat peräisin Etelä-Amerikasta.
Norjalainen Thor Heyerdahl purjehti 1940-luvulla Etelä-Amerikasta länteen Kon Tiki -nimisellä balsalautalla ja todisti näin, että intiaanit olisivat voineet purjehtia Pääsiäissaarelle. Thor Heyerdahlin näkemyksen mukaan Pääsiäissaaren väestö polveutuu Etelä-Amerikan inkoja edeltäneistä kansoista. Vanhat Pääsiäissaaren luulöydöt eivät tue tätä, vaan muistuttavat polynesialaisia. Myös pääsiäissaarelaisten kieli on polynesialainen.
Perulaisen historioitsija José Antonio del Busto arvelee inkojen tehneen retken Oseaniaan. Tämä teoria perustuu oletukseen, jonka mukaan saari liittyy espanjalaisen kronikoitsija Pedro Sarmiento de Gamboan keräämiin kertomuksiin, jotka kuvailevat prinssi Tupac Inca Yupanquin tutkimusretkeä Auachumbi- ja Ninachumbi-nimisille saarille. Kyseinen tarina synnytti teorian, jonka mukaan nämä kaksi saarta olisivat Mangareva ja Rapa Nui.
Yhteiskunta

Perimätietoon ja arkeologiseen aineistoon perustuen antropologit ovat rakentaneet kuvan Pääsiäissaaren yhteiskunnasta.
Rapanuin yhteiskuntaa hallitsi jumalista polveutuvana pidetty ariki, joka johti porrasmaista luokkayhteiskuntaa. Päällikkö oli samalla ylipappi, jonka uskottiin toimivan välittäjänä jumalan ja ihmisen välillä eli hänellä oli manaa. Uskomuksen mukaan yliluonnollisen päällikkö-ylipapin tehtävänä oli varmistaa tavalliselle kansalle maan ja veden antimet. Koska päälliköllä oli yliluonnollisia kykyjä, oli hänellä pyhä oikeus maahan, kalastuspaikkoihin, niistä saataviin tuotteisiin ja kaikkeen muuhun saatavilla olevaan aineelliseen hyvään.
Saari jakautui 11–12 klaaniin. Kukin klaani hallitsi tiettyä mereen rajautuvaa aluetta. Pääsiäissaari oli jaettu klaanien kesken kuin kakku viipaleisiin. Ainakin alussa klaanien kesken lienee ollut paljon yhteistyötä, koska saaren eri osista saatiin erilaisia raaka-aineita. Myös saaren suhteellisen tasainen pinnanmuodostus suosi klaanien välisiä yhteyksiä.
Suurin osa väestöstä asui saaren keskiosassa viljelyksien yhteydessä. Sisäosien pelloille vietiin kiviä, jotka suojasivat muun muassa kuopassa kasvatettuja kasveja, lähinnä taaroa tuulelta. Ensimmäiset kivipuutarhat lienee rakennettu sisämaahan joskus 1300 jaa. Nämä puutarhat olivat yläluokan omistamia plantaaseja, joilla rahvas työskenteli kylvö- ja korjuuaikoina.
Saarelaisia johtanut jumalten jälkeläisinä esiintynyt eliitti asui rannikolla, jossa oli parhaat viljelymaat. Eliitti omisti sisämaan plantaasit, joissa rahvas työskenteli. Rannikolle perustettiin uskonnollisia, poliittisia ja seremoniallisia keskuksia (Anakena, Akahanga), joissa palvottiin lähes jumalten kaltaisia esi-isiä, joita moai-patsaat kuvasivat. Moait lepäsivät suurten kivitasanteiden, ahujen päällä. Klaanit kilpailivat keskenään siitä, kuka rakentaa suurimmat rakennelmat. Niinpä rakennelmien koko kasvoi ajan mittaan valtavaksi.
Päälliköt ja eliitti asuivat rannalla hare panga -nimisissä suurissa taloissa, jotka muistuttivat valtavia ylösalaisin käännettyjä kanootteja. Niiden lattia tehtiin basalttikivestä, seinät oljista. Pääsiäissaarelaiset olivat ainoita polynesialaisia jotka hautasivat kuolleet polttohautaamalla.
174 neliökilometrin laajuisella Pääsiäissaarella saattoi asua huippukautena 6 000–8 000 ihmistä, joidenkin arvioiden mukaan jopa 15 000–30 000 ihmistä. Saaren kokoon lähden valtava väestö kulutti rajallista ympäristöä, joka melko kuivana, tuulisena, niukkaravinteisena ja vulkaanisperäisenä oli eroosiolle altis. Eliitin suurisuuntaiset rakennushankkeet lisäsivät osaltaan maaperän kulumista, koska niitä varten hakattiin metsää pois.
Ympäristökriisi ja nälkä

Väestön liikakasvu, metsien häviäminen ja eristäytyneen saaren rajallisten luonnonvarojen loppuunkäyttäminen ajoi saaren väestön ympäristökriisiin 1600- ja 1700-luvulla. Nykyisin Pääsiäissaarella ei ole käytännössä ollenkaan metsää. Saarella muinoin olleet palmupuumetsät hävisivät vähitellen lähes täysin vuosien 1400–1700 välillä. Palmu hävisi suureksi osaksi vuoteen 1500 mennessä. Huonot maat kuluivat ensin. Esimerkiksi maaltaan huonolla Poiken niemellä eroosio hautasi pellot noin 1400, kun palmut olivat hävinneet. Viimeinen metsä hävisi Poikesta noin 1440. Viljely alkoi uudestaan noin 1500 jaa. Mutta noin 1600 jaa. tullut toinen eroosiovaihe hävitti taas pellot. Vuoden 1650 jälkeen puuta ei enää käytetty polttoaineena. Rantojen seudun väestö laski 1700-luvulla 70 % verrattuna vuosien 1400–1600 väestöhuippuun. Maan köyhtymisen vuoksi peltojen tuotto väheni. Myös kalansaaliit vähenivät, kun uusia kanootteja ei enää pystytty rakentamaan. On havaittavissa merkkejä siitä, että metsien häviäminen tapahtui samoihin aikoihin kuin sivilisaation tuho: tältä ajalta peräisin olevista tunkioista havaitaan äkillinen kalanruotojen ja linnunluiden väheneminen, kun asukkaat eivät enää voineet rakentaa kalastusveneitä ja linnut menettivät pesimäpaikkansa. Saarella puhkesi nälänhätä. Ihmissyönti ja kanalat lisääntyivät nopeasti vuoden 1650 jälkeen, ja rottiakin alettiin syödä.
Moni tutkija on olettanut pääsiäissaarelaisten kaataneen saarensa metsät asutusten ja viljelysmaan raivaamiseksi, polttopuuksi ja rakennuspuuksi, sekä voidakseen rullata suuret moai-patsaat paikoilleen. On esitetty myös teoria, että alkuperäisasukkaiden vahingossa saarelle tuomat polynesianrotat tuhosivat metsät syömällä niiden pähkinät, jolloin uusia puita ei enää kasvanut. Metsätuholle keskeinen tekijä oli joka tapauksessa ympäristön ja vallitsevan ekosysteemin hauraus - ihmisen aikaansaamat muutokset (kuten puiden kaataminen erilaisiin tarkoituksiin sekä rottien tulo saarelle) johtivat pysyvään muutokseen.
Arkeologien mukaan metsien katoaminen ei kuitenkaan vähentänyt saaren ravinnontuotantoa vaan lisäsi sitä, eikä saari koskaan kärsinyt ravinnonpuutteesta. Tarinat sisällissodasta, väkivallasta ja kannibalismista perustuvat saarelaisten vanhaan suulliseen perimätietoon, mutta niistä ei ole löydetty arkeologisia todisteita. Ei ole myöskään todisteita siitä, että saaren asukasluku olisi missään vaiheessa romahtanut ennen 1800-luvun isorokkoepidemiaa. Eurooppalaisten löytöretkeilijöiden, kuten Roggeveenin ja Cookin päiväkirjamerkintöjen, mukaan saarelaiset olivat hyvinvoivia.
Papiston romahdus, soturien nousu

Johtava pappiseliitti oli uskotellut rahvaalle, että se hankki jumalilta suuria satoja ja vaurautta. Perimätiedon mukaan viimeinen ahu ja moai nousivat 1620. Kun oli nälänhätä, papiston uskottavuus romahti. Noin vuonna 1680 soturit kaappasivat papistolta vallan. Heitä kutsutaan nimellä Tangata rimata toto (’miehet joilla on veriset kädet’).
Rahvas rakensi tuolloin talonsa aiemmin eliitin asuttamalle ranta-alueelle. Yläluokan ylämaan plantaasit hylättiin vaiheittain vuosien 1600–1680 välillä. Vuonna 1680 ei enää pystytetty uusia patsaita. Päällikön Manasta ei enää piitattu, vaan valta pohjautui aseisiin.
Saarella kehittyi myös obsidiaanista tehty keihäänkärki mata’a, ilmeisesti klaanien välistä sodankäyntiä varten. Monet ihmiset asuivat piilossa luolissa, jotka saatettiin peittää ahuista otetuilla kivillä. Luola saattoi olla keinotekoisesti avarrettu tai rakennettu, ja siinä oli kapea sisäänkäynti jota oli helppo puolustaa. Eräs saaren nurkka oli eristetty vallihaudalla.
Klaanipyramidi jakaantui kahteen erilliseen ryhmään, jotka olivat jatkuvassa sodassa toisiaan vastaan. Moai-patsaita kaadettiin järjestelmällisesti, kun jokin sotilasklaani saattoi kaataa toisen klaanin patsaan. Ahut häväistiin rikkomalla ne ja käyttämällä niiden osia muissa rakennelmissa ja hautausmaina. Polttohautausta ei enää harjoitettu, tilalle tuli ruumishautaus.
Ihmislinnun kultti

Vanha uskonto sai väistyä ja tilalle tuli lintumiehen kultti, ihmislinnun seremonia eli Tangata manu.
Lintumiehen kultissa pidettiin vuosittainen kilpailu, jossa heimojen päämiesten valitsemat edustajat uivat läheiselle Motu Nuin saarelle etsimään nokitiiran (tarkemmin oseaniantiiran, espanjaksi gaviotín pascuense eli ”pääsiäislokki”) munaa manu taraa. Ensimmäinen soturi joka palasi, takasi heimolleen oikeuden hallita saarta seuraavan vuoden ajan Tämä perinne oli vielä hengissä eurooppalaisten saapuessa saarelle.
Rongorongo

Saarelta on löytynyt puulaattoja, joissa on tuntematonta kirjoitusta. Niissä käytettyä kirjoitusjärjestelmää, joka tunnetaan nimellä rongorongo, ei vieläkään ole onnistuttu tulkitsemaan lukuisten kielitieteilijäsukupolvien työstä huolimatta. Kirjoitus kehittyi todennäköisesti 1500-luvulla. Papit näyttävät käyttäneen kirjoitusta lähinnä suullisen perimätiedon muistamisen helpottamiseen ja sukupuiden muistiinmerkitsemiseen.
Unkarilainen tiedemies Vilmos Hevesy (Guillaume de Hevesy) huomasi vuonna 1932 joidenkin rongorongo-merkkien muistuttavan läheisesti Induslaakson kulttuurin muinaista kirjoitusta Intiassa. Hän kirjasi ylös kymmeniä (ainakin 40) rongorongon merkkejä antaen niille vastineet Mohenjo-daron sineteistä. Tämä vastaavuussuhde on julkaistu myöhemmissä kirjoissa uudelleen, mm. Z. A. Simon (1984:95).
Rongorongo saattaa tarkoittaa rauha-rauha, ja tekstit saattavat olla rauhansopimuksia, mahdollisesti pitkäkorvien ja maata valtaavien lyhytkorvien välillä. Nämä arvelut ovat kuitenkin erittäin kiistanalaisia.
Kirjallisuutta

Heyerdahl, Thor: Aku-aku: Pääsiäissaaren arvoitus.  Helsinki:  Tammi, 1957.
Heyerdahl, Thor: Pääsiäissaari: arvoitus ratkeaa.  Helsinki:  Tammi, 1989.  ISBN 951-30-8952-5
Moai
Ahu Vinapun reunaa, joka on tehty taidokkaasti yhteen sovitetuista kivistä.
Rahastaja

Rahastaja työpisteessään Helsingin liikennelaitoksen bussissa vuonna 1969.
Rahastaja on julkisen liikenteen kulkuneuvoissa, etenkin busseissa ja raitiovaunuissa, matkustajille matkalippuja myyvä työntekijä. Työhön voi kuulua myös muita matkustusmukavuuteen ja -turvallisuuteen liittyviä tehtäviä.
Junaliikenteessä konduktöörin työn näkyvin osa, kiertely vaunusta toiseen lippuja myyden ja tarkastaen, muistuttaa rahastajan työtä. Monissa kielissä bussin rahastajasta ja junan konduktööristä käytetäänkin samaa nimitystä (esim. ruots. konduktör, engl. conductor, saks. Schaffner). Suomen pääkaupunkiseudun lähiliikennejunissa työskenteli 1970- ja 1980-luvulla sekä konduktöörejä että rahastajia erilaisine työnkuvineen.
Rahastaja voi kuulua myös vesibussien, yhteysalusten ja muiden lyhyen matkan matkustaja-alusten miehistöön, jossa hänen tehtäviinsä kuuluu usein myös avustaminen aluksen rantautumisessa ja laiturista lähdössä.
Bussien ja raitiovaunujen rahastajat on korkeiden työvoimakustannusten maissa käytännössä korvattu kuljettajarahastuksella ja edelleen lippujen ennakkomyynnillä ja lipuntarkastajilla, lukuun ottamatta joitakin erityistapauksia kuten suurkaupungeissa nähtävyydeltä toiselle kiertäviä turistikierrosbusseja ja museorautateitä. Myös viimeisiin bussirahastajia suosiviin maihin kuuluvassa Intiassa harkitaan siirtymistä kuljettajarahastukseen, joskin vielä tammikuussa 2023 Uttar Pradeshin osavaltion joukkoliikennelaitos haki palvelukseensa 625:ttä uutta bussirahastajaa. Vuonna 2019 Intiassa oli noin kaksi miljoonaa bussia ja liikennetoimiala oli kolmanneksi suurin työllistäjä tekstiili- ja elintarviketuotannon jälkeen.