Juho Rainio
Elämä > Pakomatka ja kuolema

Punaiset aloittivat vetäytymisensä Porista 11. huhtikuuta, jolloin Rainio lähti kaupungista samalla junalla muun muassa Aino ja Verner Forstenin, Otto Peitsalon, Oskari Peltomäen ja Tahvo Ruotsalaisen kanssa. PTO:n edustajana toimineella Rainiolla ja elintarvikelautakunnan puheenjohtajalla Peltomäellä oli valtuutus hankkia viljaa ja muita elintarvikkeita pääkaupunkiseudulta, mutta on epäselvää oliko heidän tarkoituksenaan vielä palata Poriin. Tampereen ollessa valkoisten hallussa he jatkoivat Äetsästä hevoiskyydillä Urjalaan ja sieltä jälleen junalla kohti Helsinkiä. Saksalaisten etenemisen myötä matka katkesi Riihimäelle, josta Rainio lopulta päätyi 18. huhtikuuta punapakolaisten mukana Viipuriin. Toukokuun alussa Rainio lähetti Väinö Tannerille kirjeen, jossa hän kertoi piileskelleensä punakaartin pakko-ottoa ja saaneensa kaupungin valtauksen jälkeen matkustusluvan komendantti G. A. Finneltä. 6. toukokuuta Rainio suuntasi Peltomäen kanssa kohti Helsinkiä, mutta heidät vangittiin Kouvolassa. Turkuun matkalla olleet Peitsalo ja Ruotsalainen pidätettiin Tampereella seuraavana päivänä. Myöhemmin Kouvolassa vangittuna ollut Paavo Leppänen kertoi löytäneensä sellinsä seinästä Rainion perheelleen kirjoittamat jäähyväiset.
Kansanedustaja Toivo Rintalan mukaan Rainio tuotiin Porin raatihuoneelle myöhään illalla 10. toukokuuta ja ammuttiin yöllä kellarissa sijainneessa vankityrmässä. Sosialidemokraatin seuraajaksi perustettu Uusi Aika kirjoitti syksyllä 1919, että häntä pahoinpideltiin sellissään läpi yön ja viimein voimien loputtua surmattiin revolverinlaukauksella. Myös Rintala mainitsi eduskunnassa pitämässään puheessa, että Rainiota ”pilkattiin, häväistiin ja todennäköisesti myös rääkattiin”. Pekka Lönngrenin mukaan Rainiossa oli kymmenittäin pistimenreikiä ja Uusi Aika jopa väitti porvareiden käyneen iloisena pällistelemässä hänen silvottua ruumistaan. Erään kertomuksen mukaan Rainion verinen päällystakki heitettiin perheen kotipihaan lasten silmien eteen. Päätoimittaja Vilho Rantanen sanoi vuonna 1966 Tauno Judinin haastattelussa surmaajien olleen Luvian murretta puhuneita suojeluskuntalaisia.
Seurakunnan kirjoihin Rainion surman motiiviksi merkittiin valtiolliset syyt. Väinö Tanner arvelee muistelmissaan syyksi Rainion lehtikirjoituksia, joilla hän oli hankkinut itselleen runsaasti vihollisia. Toivo Rintala puolestaan kertoi erään raatihuoneella vartioineen suojeluskuntalaisen sanoneen, että Rainio päätettiin murhata, koska häntä ei pystytty syyttämään mistään oikeudessa. Rintalan päättelyn mukaan Rainion henki olisi säästynyt, mikäli hän olisi osallistunut kapinaan ja näin ollen voitu asettaa syytteeseen. Surmapäivänä ilmestyneessä Uudessa Aurassa lehden kirjeenvaihtaja tiesi kertoa, että vastikään Poriin tuoduista punaisista Ruotsalainen oli edelleen vangittuna, mutta Peitsalo, Peltomäki ja Rainio todennäköisesti jo saaneet tuomionsa. Uusi Aika piti vastuullisena Satakunnan Kansaa, joka oli toukokuun alkupäivinä hyökännyt Rainiota vastaan kirjoituksissaan ja kysynyt muun muassa, oliko punaisten johtajilla oikeutta elää. Satakunnan Kansa taas piti Rainion ja Sosialidemokraatin kiihotusta suurimpana syyllisenä sisällissodan tapahtumiin Porissa, mutta myönsi ettei hän ollut tekemisissä punaisten kanssa. Rainion kohtalo järkytti pahasti Helsingissä Tannerin perheen luona piileskellyttä Eetu Salinia ja sai hänet pois tolaltaan. Salin totesi Tannerille Rainion murhan osoittaneen, että myös hänet tullaan tappamaan.
Juho Rainio on haudattu Poriin Käppärän hautausmaalle. Vuonna 1951 haudalle pystytettiin sosialidemokraattisten piiri- ja kunnallisjärjestöjen sekä Osuusliike Kansan ja Kehityksen hankkima muistomerkki, jonka jalustaan on kaiverrettu Eetu Salinin muistosanat Rainiosta. Muistomerkki kunnostettiin vuonna 2018 Kansan Sivistysrahaston Eetu Salinin rahaston keräysvaroin.