stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viikko-Vapaus

Viikko-Vapaus (vuoteen 2001 saakka Vapaus) oli Mikkelissä vuosina 1977–2011 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen viikkolehti.
Mikkeliläisen Vapauden lakattua vuonna 1963 Etelä-Savon sosiaalidemokraattien lehtenä toimi lappeenrantalainen Saimaan Sanomat, joka ei kuitenkaan onnistunut houkuttelemaan savolaisia toivotusti lukijoikseen. Omaa lehteä ryhdyttiin puuhaamaan vuonna 1977 lehdistötuen ja ammattiyhdistysliikkeen lehtisetelien turvin. Vuoden 1978 alusta säännöllisesti ilmestynyt Vapaus saavutti toisena vuotenaan lähes 4 300 tilaajan levikin. Mikkelin Työväenlehti Oy:n kustantamaa lehteä painettiin aluksi Saimaan Sanomien kirjapainossa sekä myöhemmin Mikkelissä ja muilla paikkakunnilla. Ensimmäisenä päätoimittajana työskenteli Seppo Hyvärinen ja johtokunnan puheenjohtajana kansanedustaja Erkki Liikanen.
1980-luvun alun talousvaikeuksien jälkeen Vapaus lähti uuteen nousuun päätoimittaja Markku Lahikaisen ja toimitusjohtaja Jari Jääskeläisen johdolla. 1990-luvun vaihteessa sen levikki oli noin 7 250 kappaletta. Sisällössään lehti keskittyi poliittisen ja ammatillisen työväenliikkeen toimintaan sekä maakunnalliseen edunvalvontaan. Päätoimittaja Lahikainen työskenteli vuodesta 1995 lähtien myös yhtiön toimitusjohtajana. Liikasen jälkeen tärkeänä taustavaikuttajana toimi kansanedustaja Jouni Backman.
Kuopiolaisen Valpas-lehden lakattua Viikko-Vapaus laajensi levikkialuettaan Varkauteen, mutta joutui luovuttamaan Itä-Hämeen neljä kuntaa Hämeenlinnalaiselle Viikko-Hämeelle. Lehden taloudellinen tilanne oli kohtalainen vielä 2000-luvun alussa, jolloin sillä oli 5 400–6 100 tilaajaa. Vuosina 2009–2010 talous kääntyi lievästi tappiolliseksi. Lehti jouduttiin lakkauttamaan, kun SDP oli evännyt siltä viestintätuen vuoden 2012 alusta lukien. Taustalla oli puolueiden viestintätuen supistaminen sekä se, että uuden lainsäädännön mukaan puolue voi käyttää viestintätukea vapaasti erilaisiin viestintämuotoihin, kun aiemmin vuoteen 2008 saakka kyse oli suoraan lehdille maksetusta lehdistötuesta.
Viherlaakson koulu ja lukio

Viherlaakson vanha koulu ja lukio.
Viherlaakson vanha koulu ja lukio.
Viherlaakson koulu ja lukio on Espoon Viherlaaksossa sijaitseva noin 710 oppilaan ja opiskelijan oppilaitos. Sen tiloissa on noin 350 oppilaan yläkoulu ja 360 opiskelijan lukio. Viherlaakson koulu ja lukio sijaitsee osoitteessa Lukionahde 1. Lukio muuttaa syksyllä 2021 takaisin Viherlaaksoon oltuaan väestötiloissa Nihtisillassa.
Nykyisen oppilaitoksen edeltäjä Kauniaisten Yhteiskoulu aloitti toimintansa vuonna 1939 ja oli Espoon vanhin suomenkielinen oppikoulu. Viherlaakson ja Hakalehdon yhteiskouluissa alkoi 6. syyskuuta 1976 lähes 80 opettajan lakko.
Koulun ja lukion yhteisestä oppilaitosrakennuksesta havaittiin vuonna 2012 vakava homeongelma, ja oppilaitostoiminta siirtyi erillisiin väistötiloihin vuonna 2013. Peruskoulu siirrettiin peruskorjauksen ajaksi koulun kentälle rakennettuun siirtokouluun, ja lukio erillisiin tiloihin Nihtisillan Kutojantielle. Samassa kiinteistössä on myös Espoon Yhteislyseon lukio. Viherlaakson koulun rehtori oli marraskuussa 2015 Kirsti Kupiainen ja lukion Jussi Rekilä. Koulurakennusta on tarkoitus laajentaa peruskorjauksen yhteydessä siten, että lukiossa opiskelisi kaikkiaan 600 opiskelijaa vuonna 2021.
Rakennusten historiaa

Viherlaakson koulun vanhin osa on valmistunut vuonna 1947 Aarne Ervin suunnittelemana. Sen muodostavat kolme samansuuntaista osaa: asuntosiipi, juhlasali ja luokkahuonesiipi. Espoon koulurakennusten inventointiraportin 2017 mukaan Viherlaakson koulu ja lukio edustaa sodanjälkeisen pula-ajan modernismin parhaimmistoa, joka on säilynyt monista laajennuksistaan huolimatta lähes alkuperäisen henkisenä.
| Keskiarvoraja 2010-2020> Vuosi | Keskiarvoraja 2010-2020> KA-raja (lukio) | Keskiarvoraja 2010-2020> Pisteraja (Taide- linja) | Keskiarvoraja 2010-2020> Aloitus- paikat |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010–2011 |  7,50 |  13,19 |  |
| 2011–2012 |  7,75 |  13,70 |  115 |
| 2012–2013 |  7,92 |  15,94 |  115 |
| 2013–2014 |  7,92 |  12,81 |  115 |
| 2014–2015 |  7,50 |  9,17 |  115 |
| 2015–2016 |  7,75 |  12,58 |  106 |
| 2016-2017 |  7,75 |  13,58 |  125 |
| 2017-2018 |  8,00 |  14,00 |  125 |
| 2018-2019 |  7,85 |  12,71 |  150 |
| 2019-2020 |  8,00 |  15,12 |  155 |
| 2020-2021 |  8,00 |  13,04 |  155 |
Aiheesta muualla

Viherlaakson lukion kotisivut
Viherloistorastas

| Viherloistorastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Loistorastaat Cochoa
Laji::  viridis
Kaksiosainen nimi
 Cochoa viridis  Hodgson, 1836 
Katso myös
   Viherloistorastas Wikispeciesissä   Viherloistorastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viherloistorastas (Cochoa viridis) on Etelä-, Kaakkois- ja Itä-Aasiassa tavattava rastaisiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan viherloistorastas on 27–29 cm. Selästään laji on väritykseltään kiiltävän vihreä. Päälaki on väriltään sininen. Mustissa siivissä on sininen kuviointi ja naaraalla on myös ruskeaa. Viherloistorastaan pyrstö on mustaa kärkeä lukuun ottamatta sininen. Vatsa on väritykseltään vihreä. Nuoret linnut eroavat väritykseltään huomattavasti aikuisista. Nuori lintu on selästään ruskean ja mustan täplikäs ja vatsa on ruskea mustin poikkiraidoin.
Levinneisyys ja elinympäristö

Viherloistorastasta tavataan Intiasta, Nepalista, Laosista, Kambodžasta, Vietnamista, Thaimaasta, Myanmarista ja Kiinasta. Linnun elinympäristöä ovat tiheät ainavihannat metsät. Laji liikkuu puiden oksistoissa ja pohjakerroksessa. Viherloistorastaiden elinympäristöt sijaitsevat yleensä 900–2 700 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Viherloistorastaan ravinto koostuu hyönteisistä.
Vihersimput

| Vihersimput |
| --- | --- |
 Ketsuppisimppu (Hexagrammos lagocephalus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Vihersimput Hexagrammidae  Gill, 1889
Suvut
 Hexagrammos  Ophiodon  Oxylebius  Pleurogrammus  Zaniolepis 
Katso myös
   Vihersimput Wikispeciesissä   Vihersimput Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihersimput (Hexagrammidae) on simppukaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan pohjoiselta Tyyneltämereltä.
Lajit ja anatomia

Vihersimppujen heimoon jaetaan 5 sukuun ja 12 lajiin. Aikaisemmin Zaniolepis-suvun lajien katsottiin muodostavan oman heimonsa kampasimput (Zaniolepididae). Ruumiinrakenteeltaan vihersimput ovat pitkänomaisia ja litteähköjä kaloja, jotka voivat kasvaa 25–125 cm pitkiksi. Suurin laji on kameleonttisimppu (Ophiodon elongatus). Heimon kaloilla on otsassa silmien yläpuolella värekarvoja, mutta muuten pää on piikitön. Selkäeviä on yksi pitkä, jonka keskellä on usein lovi, joka jakaa sen pehmeään ja piikikkääseen osaan. Vihersimpuilla ei ole uimarakkoa. Väritykseltään vihersimppulajit ovat vaihteleviä. Ne ovat usein vihertävän kirjavia ja väritys riippuu huomattavasti sukupuolesta, esiintymisalueesta ja paikallisesta ympäristöstä.
levinneisyys ja elintavat

Vihersimppuja tavataan pohjoiselta Tyyneltämreltä alueelta, joka ulottuu Japanista Beringinmeren kautta Alaskaan ja etelään Kaliforniaan asti. Helmivihersimppua (H. stelleri) esiintyy myös Jäämerellä. Vihersimppulajit elävät suhteellisen matalissa vesissä ja syvimmillään niitä on tavattu 600 metrin syvyydessä. Niiden ravintoa ovat kalat, äyriäiset, meduusat ja muiden kalojen kutu. Tärkeitä kalastettavia lajeja ovat kamelonttisimppu, Pleurogrammus-suvun lajit ja kelppisimppu (Hexagrammos decagrammus). Monet muutkin vihersimpulajit ovat suosittuja vapaa-ajankalastuksen kohteita.
Viherkeijukolibri

| Viherkeijukolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Keijukolibrit Heliothryx
Laji::  auritus
Kaksiosainen nimi
 Heliothryx auritus  (J. F. Gmelin, 1788) 

Alalajit
 H. a. auriculatus  H. a. auritus  H. a. phainolaemus 
Katso myös
   Viherkeijukolibri Wikispeciesissä   Viherkeijukolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viherkeijukolibri (Heliothryx auritus) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Viherkeijukolibri voi kasvaa noin 10–13 cm pitkäksi. Naaras on hieman koirasta kookkaampi. Lajin pää ja selkä ovat väriltään kirkkaan vihreät. Otsa ja silmäkulmajuova ovat mustat ja silmäkulmajuova päättyy sinisenviolettiin laikkuun. Viherkeijukolibrikoiraan vatsa on valkoinen ja naaraalla se on harmaaviiruinen. Linnun pyrstö on pitkähkö ja sen pituus vaihtelee hieman alalajeittain. Väriltään se on valkoinen lukuun ottamatta keskimmäisiä sinimustia sulkia. Viherkeijukolibrin nokka on muihin kolibreihin verrattuna suhteellisen lyhyt ja suora.
Levinneisyys ja elinympäristö

Viherkeijukolibria tavataan hyvin suuresta osaa Amazonin allasta ja Brasilian itäosista Bahiasta São Paulon osavaltioon asti. Sen elinympäristöä ovat kosteat metsät. Linnun ravintoa on pääasiallisesti kukkien mesi ja se syö myös hyönteisiä. Viherkeijukolibrin pesimäkausi kestää todennäköisesti läpi vuoden. Naaras rakentaa kuppimaisen pesän sammalista ja muista kasvimateriaaleista.
Viherverkkoahven

| Viherverkkoahven |
| --- | --- |
 Viherverkkoahven Charles Tate Reganin piirtämänä.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Buccochromis
Laji::  lepturus
Kaksiosainen nimi
 Buccochromis lepturus  (Regan, 1922) 
Katso myös
   Viherverkkoahven Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viherverkkoahven (Buccochromis lepturus) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sitä pidetään akvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö

Viherverkkoahven voi kasvaa enintään noin 42 senttimetrin mittaiseksi. Koiraat ovat naaraita kookkaampia ja värikkäämpiä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Viherverkkoahventa tavataan kotoperäisenä Malawijärvessä ja Malombejärvessä, joissa se elää matalissa vesissä hiekkaisilla alueilla. Laji käyttää ravinnokseen muita kaloja. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee viherverkkoahvenen elinvoimaiseksi lajiksi.
Vihiahvenet

| Vihiahvenet |
| --- | --- |
 Lasikuoreahven (Sillago bassensis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Välskärikalat Acanthuriformes
Heimo::  Vihiahvenet Sillaginidae  Richardson, 1846
Suvut
 Sillaginodes  Sillaginopodys  Sillaginops  Sillaginopsis  Sillago 
Katso myös
   Vihiahvenet Wikispeciesissä   Vihiahvenet Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vihiahvenet (Sillaginidae), aiemmin kuoreahvenet,  on välskärikalojen lahkoon kuuluva kalaheimo. Sen lajeja tavataan indopasifiselta merialueelta.
Lajit ja anatomia

Vanhimmat vihiahventen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu viisi sukua ja yhteensä noin 40 lajia. Lajeja ovat muun muassa safiirivihiahven (Sillaginopsis panijus), kultavihiahven (Sillago analis) ja täplävihiahven (Sillago maculata). Vihiahvenet ovat pitkulaisia kaloja, joilla on terävä kuono. Ne kasvavat suurimmillaan 45–70 senttimetrin mittaisiksi. Niillä on kaksi selkäevää, joista etumainen on piikikäs ja taaempi pidempi ja pehmeämpiruotoinen. Myös peräevä on pitkä. Monet vihiahvenlajit ovat hyvin samannäköisiä ja niitä on vaikea erottaa toisistaan.
Levinneisyys ja elintavat

Vihiahvenlajeja tavataan Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä Afrikan itärannikolta Japaniin ja Australiaan ulottuvalta vyöhykkeeltä. Ne ovat pääosin merikaloja, mutta niitä tavataan myös murtovesistä esimerkiksi jokien suistoista. Lajit elävät tyypillisesti matalassa vedessä yleensä alle 200 metrin syvyydessä. Ne elävät lähellä muta- tai hiekkapohjaa ja voivat myös kaivautua kokonaan pehmeään pohjaan esimerkiksi paetessaan petoja. Vihiahventen ravintoa ovat monisukasmadot, katkaravut, taskuravut ja pienet kalat. Vihiahvenet ovat hyviä ruokakaloja ja myös merkittäviä kaupallisesti.
Vihersilmät

| Vihersilmät |
| --- | --- |
 Töppövihersilmä (Chlorophthalmus agassizi)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Auloppikalat Aulopiformes
Heimo::  Vihersilmät Chlorophthalmidae  Jordan, 1923
Suvut
 Chlorophthalmus  Parasudis 
Katso myös
   Vihersilmät Wikispeciesissä   Vihersilmät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihersilmät (Chlorophthalmidae) on auloppikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kaikista lämpimistä ja lauhkeista valtameristä niin matalista kuin syvistäkin vesistä.
Lajit ja anatomia

Vihersilmien heimoon kuuluu 2 sukua ja noin 20 lajia. Aikaisemmin heimoon kuuluivat myös suvut Paraulopus ja Bathysauropsis, mutta ne ovat sittemmin siirretty omiksi heimoikseen. Kooltaan vihersilmälajit ovat tyypillisesti noin 20–23 cm pitkiä. Suurin laji töppövihersilmä (Chlorophthalmus agassizi) voi saavuttaa 40 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkänomaisia ja hieman litteähköjä kaloja. Tyypillisiä piirteitä heimon lajeille ovat ruumiin etuosassa sijaitseva selkäevä, rasvaevä ja haarautunut pyrstöevä. Suu on suuri ja aleleuka työntyy yläleukaa pidemmälle. Vihersilmien silmät ovat kooltaan suuret ja linssi on kyyneleen muotoinen. Elävien vihersilmälajien silmät ovat väriltään vihreät. Väritykseltään heimon kalat ovat tyypillisesti ruskehtavia tai vihertäviä ja ruumiissa voi olla laikkuja. Vihersilmät ovat hermafrodiitteja.
Levinneisyys ja elintavat

Vihersilmiä tavataan Atlantista Välimeri mukaan luettuna, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä lämpimissä ja lauhkeissa vesissä. Ne elävät tyypillisesti noin 50–1 000 metrin syvyydessä. Heimon lajien ravintoa ovat kalat ja äyriäiset.
Viikšjärvi

Viikšjärvi eli Viiksijärvi (ven. Викшезеро, Vikšezero) on Äänisen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirissä Venäjällä. Sen pinta-ala on 9,54 neliökilometriä, pituus 7,4 kilometriä ja suurin leveys 1,8 kilometriä. Keskisyvyys on 4,5 ja suurin syvyys 14,4 metriä.
Hevosenkengän muotoinen järvi jakautuu leveään länsi- ja kapeaan itäosaan. Siinä on kuusi pientä saarta. Pohja on mutainen, rannat loivat, kiviset ja hiekkaiset. Länsiosaan laskee pieni Lambajoki, itäosan eteläpäädystä virtaa Vikšreka, joka laskee Äänisen Uunitsanlahteen. Viikšjärvestä on löydetty järvimalmia.
Järven keskelle etelästä työntyvällä niemellä on sijainnut sittemmin autioksi jäänyt Viikšjärven kylä. Muurmannin radan Viikšjärven asema sijaitsee järven länsipuolella.
Aiheesta muualla

Viikšjärvi Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Viherkatto

Chicagon kaupungintalon viherkatto.
Viherkatto on sellainen rakennuksen katto, jonka päällä on elävää kasvillisuutta. Viherkattojen muinaisia edeltäjiä ovat olleet mökkien turvekatot. Viherkaton voi perustaa periaatteessa mihin tahansa, jos katon kantavuus ja vesieristeet on tarkastettu.
Rakenne ja rakentaminen

Ammattilaisen pitäisi tarkistaa, että kestääkö rakennus viherkaton painon. Pohjalla olevan katon on oltava riittävän kantava ja talven lumikuorma pitää laskea mukaan. Vesien pois ohjaamista pitää miettiä rakentaessa. Katossa pitää olla vähintään muutaman asteen kallistus, eikä viherkattoa voida tehdä vaakasuorille tasakatoille. Itse asennettavassa viherkatossa minimikaltevuus on 1:6, sitä loivemmissa katoissa tarvitaan vedeneristysalan ammattilaista. Yleisesti ottaen minimikaltevuus katolla on 1:60, jolloin liika vesi poistuu tehokkaasti.
Vanha kate puretaan laudoitukseen asti ja korjataan mahdolliset paljastuneet vauriot. Alusrakenteen pitää olla tasainen ja vankka (esim. raakaponttilaudoitus tai kosteutta kestävä pontattu vaneri), jonka päälle tulee vedeneristeenä toimiva bitumikermieristys. Pohjatyöt tulee tehdä oikein, vesi- ja juuritiiviiksi. Juurien pääsy rakenteisiin on estettävä. Vesivuodot eivät tule kasvillisuudesta, vaan väärin tehdystä tai riittämättömästä vedeneristyksestä. Tehokkaalla vedenpoistolla on suuri merkitys, ettei jäätyminen tuhoa kasveja tai rakennetta, mutta silti vettä on jäätävä kasvualustaan riittävästi.
Pohjan päälle tulevat viherkaton salaojituslevy, juurisuoja, kasvualusta ja viimeiseksi kasvillisuus tai valmis kasvimatto. Kaltevuudeltaan yli 30-asteinen viherkatto kannattaa varustaa kehikoilla, jotka pitävät kasvualustan koossa. Kevyessä viherkatossa on noin viisi senttiä kasvualustaa, mutta siitä on vain pieni osa on multaa tai muuta orgaanista ainetta. Usein kasvualustalle on vähemmän tilaa kuin mitä puutarhanhoidollisesta näkökulmasta olisi toivottavaa. Monissa maissa suositaan perustamistapana siemenkylvöä, koska se on edullisempi.
Kasvivalinnat

Viherkatto päällystetään usein maanpeitekasveilla. Yleisiä ovat erilaiset maksaruohot. Dosentti Susanna Lehvävirta ei suosittele käyttämään muilta mantereilta tuotuja kasveja, jotka voivat karata luontoon ja tulla vahingollisiksi vieraslajeiksi. Hänen mukaansa mielekkäintä olisi käyttää lähiseudun lajeja. Esimerkiksi kangasajuruoho, neilikat ja orvokit voivat houkutella paikalle perhosia, mahdollisesti myös uhanalaisia lajeja.
Katon väri riippuu kasvien lisäksi myös rakennuksen sijainnista ja kasvualustasta. Kevyen maksaruohokaton voi rakentaa minne tahansa, mutta niittykasvit vaativat tukevamman pohjan ja paksumman kasvualustan. Kevyt maksaruohokatto painaa noin 50 kiloa neliötä kohden. Kasvukerroksen vähäinen paksuus vaikuttaa kasvillisuuteen siten, että se muodostuu ajan mittaan omantyyppisekseen ja poikkeaa paljon maanpinnan luonnollisesta kasvustosta.
Hoito

Viherkatto ei ole huoltovapaa, koska kaikkia kattoja on huollettava. Välillä pitää tarkistaa, ettei kate vuoda. Rännit pitää puhdistaa, mahdollisesti myös katolle lentäneet neulaset ja lehdet, jotka voivat tukahduttaa katon oman kasvillisuuden. Myös puiden taimet voi repiä irti. Jotkut tietyt kasvit kaipaavat kastelua, mutta maksaruohot pärjäävät kuivemmassa kuin monet muut. Runsas lannoitus ei ole suositeltavaa, koska katolta poistuvat hulevedet saattavat päätyä kuormittamaan vesistöjä.
Hyödyt

Viherkattojen hyödyt voivat olla kustannuksia suuremmat, jos niitä rakennetaan merkittävä määrä ja laskelmissa otetaan huomioon koko yhteisön saamat hyödyt. Hyötyjä ovat kattopinnan pidentynyt käyttöikä, rakennusten energiansäästö, hulevesien hallinta, ilmanlaadun parantuminen ja äänieristävyys lentomelualueilla.
Viherkatot sitovat sadevettä ja viivästyttävät sen valumista viemäriin, jolloin viemärit ehtivät vetää vesimassat paremmin eivätkä ne tulvi kaduille. Oikein suunniteltu viherkatto vähentää hulevesien kokonaismäärää 50-80 %. Ulkomailla on tehty tutkimuksia, joissa viherkattojen on todettu hillitsevän äkillisistä rankkasateista aiheutuvia kaupunkitulvia. Viherkattojen rakentaminen on viemärijärjestelmän laajentamista kustannustehokkaampi keino hulevesien hallintaan kaupungeissa.
Viherkatoissa kasvualusta suojaa katon vedeneristeitä auringon uv-säteilyltä, lämpötilan vaihteluilta ja mekaaniselta rasitukselta. Muita merkittäviä hyötyjä ovat esteettiset hyödyt, viherympäristön luomat terveyshyödyt ja kaupunkiluonnon monimuotoisuuden edistyminen. Katot vihertävät kaupunkimaisemaa ja tekevät sen siten miellyttävämmäksi. Kasvipeite toimii lämmönsäätelijänä: talvella viherkatto eristää lämpöä ja kesällä viilentää. Ne vähentävät osaltaan kaupunkien lämpösaarekeilmiötä, jossa kaupungit ovat ympäröivää aluetta lämpimämpiä. Viherkatot suodattavat ilmansaasteita ja tarjoavat elinympäristöjä eläimille. Tulevaisuudessa etujen arvioidaan kasvavan, kun keskilämpötila nousee ja sadepiikit voimistuvat.
Mökeillä liikennesaasteet ja hulevesien imeytymättömyys eivät ole ongelma samalla tavalla kuin kaupungeissa, joten niissä viherkatto on pääosin ulkonäköasia. Vapaa-ajan asunto voi viherkaton avulla sulautua maisemaan, jos katon ja ympäristön kasvit ovat samoja, lisäksi kukkivilla kasveilla voi piristää ympäristöä ja korostaa rakennusta.
Haitat

Viherkaton rakennuskustannukset ovat suuremmat verrattuna tavalliseen kattoon. Rakentaminen maksaa keskimäärin 50 euroa neliöltä. Se kuitenkin maksaa itsensä takaisin pidemmällä aikavälillä, koska elävä kattomateriaali suojaa katon rakennetta ja samalla sen elinikä pitenee. Yksityiselle rakentajalle perustamiskustannukset saattavat olla ilman tukitoimenpiteitä liian suuret. Suomessa valmiiden viherkattoratkaisujen hinnat ovat monia muita maita korkeammat.
Suomessa viherkattojen rakentamisen ja suunnittelun osaaminen ei ole ollut hyvällä tasolla, koska kohteita on ollut vähän ja keskieurooppalaiset opit eivät suoraan sovellu paikallisiin oloihin.
Viherkatot Suomessa ja muualla

Suomessa viherkattoja on vähän. Vuonna 2012 Suomessa rakennettiin uusia viherkattoja arviolta 20 000 neliömetriä, kun taas pioneerimaa Saksassa niitä tehdään vuodessa jopa 10 miljoonaa neliömetriä. Viherkattojen määrä on lisääntynyt voimakkaasti Tanskassa, Sveitsissä, Itävallassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Suomessa suuria viherkattoja on esimerkiksi Oulun Ruskossa jätteenkäsittelylaitoksen, Vantaalla Porttipuistossa liikekeskuksen,  ja Helsingissä Alppilan vesitornien ja Meilahden liikuntakeskuksen katolla. Helsingin Jätkäsaareen on rakennutettu niinikään asuintalo, jonka kattoon ja seinille on sijoitettu yhteistyössä Helsingin yliopiston tutkijoiden kanssa viherpeitettä. Uudenlaista kaupunkirakentamista edustavassa talossa on pyritty hyödyntämään ainoastaan suomalaisia kasveja ja huomioimaan asukkaat rakentamalla katolle hedelmä- ja marjakeidas.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luonnontieteellisen keskusmuseon viherkattohanke
Ruokatieto.fi: Ruokakulttuurin puolestapuhujat visioivat viherkattoja ja syötäviä puistoja (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsingin yliopisto: Viherkattojen kartoitus eteni Linnanmäen vesitornin huipulle
Biolan: Elävä katto kasveilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Iltalehti: Viherkatto askarruttaa tutkijoita
Open Directory Project: Green roofs (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Globe and Mail: Council approves stringent green-roof rules
Yhdyskuntasuunnittelu vol 53 (2015): Uudenlaisen vihreän infrastruktuurin toteutumisen reunaehdot rakentamisen prosesseissa – tapauksena viherkatot (Arkistoitu – Internet Archive)
Lähikuvaa viherkatosta.
Vanha viherkatto Färsaarilla.