stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vålerenga Ishockey
NHL-pelaajat

| --- | --- |
  Serge Boisvert   David Booth   Travis Brigley   Éric Chouinard   Patrick Coulombe   Pierre Dagenais   Patrick DesRochers   Simon Gamache   Tyrone Garner   Scott Hartnell :   Espen Knutsen   Jiří Látal   Chris Mason   Duncan Milroy   Gavin Morgan   Anders Myrvold   Kent Nilsson   Ryan O’Marra   Serge Payer   Shay Stephenson
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
Fjordkraft-ligaen
Frisk Asker • Grüner Ishockey • Lillehammer IK • Manglerud Star • Narvik Hockey • Sparta Sarpsborg • Stavanger Oilers • Stjernen Hockey • Storhamar Ishockey • Vålerenga Ishockey 
 Entisiä joukkueita: Bergen Flyers • IK Comet • Furuset Ishockey • Hasle-Løren IL • Kongsvinger Knights • Lørenskog IK • Ringerike IK • Rosenborg IHK • Trondheim Black Panthers • Viking Hockey
Aarno Sulkanen

| Aarno Sulkanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. huhtikuuta 1940 (ikä 84)  Lahti
Ammatti:  Näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1968–2013
Merkittävät roolit:  Akseli Koskela (Täällä Pohjantähden alla) (Akseli ja Elina) (Pohjantähti)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Aarno Olavi Sulkanen (s. 1. huhtikuuta 1940 Lahti) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt merkittäviä  rooleja Edvin Laineen elokuvissa Täällä Pohjantähden alla, Akseli ja Elina sekä Pohjantähti, joissa hän esitti Akseli Koskelaa. Sittemmin Sulkanen on esiintynyt useissa elokuvissa, joihin kuuluvat muun muassa Pekka Parikan ohjaamat Pohjanmaa ja Talvisota.
Sulkanen oli naimisissa näyttelijä Marjatta Raidan kanssa. He avioituivat ensimmäisen kerran vuonna 1986, erosivat kaksi vuotta myöhemmin, ja avioituivat uudelleen vuonna 1996.
Sulkaselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke 2013.
Marraskuussa 2014 Helsingin hovioikeus tuomitsi Sulkasen kahdeksaksi kuukaudeksi ehdolliseen vankeuteen lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Helsingin käräjäoikeus oli aiemmin hylännyt kaikki syytteet. Sulkanen ei hakenut tuomioon valituslupaa korkeimmalta oikeudelta.
Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1968 | Täällä Pohjantähden alla | Akseli Koskela |
| 1969 | Koko kaupungin Vinski | Vinskin isä |
| 1970 | Akseli ja Elina | Akseli Koskela |
| 1973 | Uuno Turhapuro |  |
| 1973 | Pohjantähti | Akseli Koskela |
| 1973 | Meiltähän tämä käy | sosiaalipäällikkö Antikainen |
| 1976 | Luottamus |  |
| 1978 | Syksyllä kaikki on toisin | pienviljelijä Anttila |
| 1978 | Rautakauppias Uuno Turhapuro – presidentin vävy | rautakaupan johtaja |
| 1981 | Uuno Turhapuron aviokriisi | autokorjaamon työnjohtaja |
| 1981 | Pedon merkki | saksalainen vartiosotilas |
| 1983 | Akaton mies |  |
| 1983 | Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin | työnjohtaja |
| 1984 | Niskavuori | pehtori Anttila |
| 1984 | Uuno Turhapuro armeijan leivissä |  |
| 1986 | Liian iso keikka | televisiotehtaan varastonhoitaja |
| 1986 | Akallinen mies | kyläkauppias "Teukka" |
| 1986 | Hirtettyjen kettujen metsä | majuri Sulo Armas Remes |
| 1988 | Pohjanmaa  | nimismies |
| 1989 | Talvisota | pataljoonan komentaja Sihvo |
| 1990 | Vääpeli Körmy ja marsalkan sauva | kultaseppä Rosnel |
| 1991 | Uuno Turhapuro herra Helsingin herra | taksikuski Jaakko Kurvinen |
| 1991 | Pirtua, pirtua | patruuna |
| 1991 | Häkkilinnut | Salonen |
| 1992 | Uuno Turhapuro – Suomen tasavallan herra presidentti | vuorineuvos |
| 1993 | Isä meidän | kirkkoherra |
| 1996 | Tie naisen sydämeen | poliisi Konstu Konstari |
| 1998 | Poika ja ilves | nimismies |
| 1998 | Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies | ravintolan portieeri |
| 2000 | Hurmaava joukkoitsemurha | nimismies |
| 2003 | Raid | Supon ylitarkastaja Mäkelä |
| 2004 | Gourmet Club | Thernström |
| 2009 | Joulukuusivarkaat | Tauno |
Aiheesta muualla

Aarno Sulkanen Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Mildred Harris

| Mildred Harris |
| --- | --- |
 Mildred Harris
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. marraskuuta 1901  Cheyenne, Wyoming, Yhdysvallat
Kuollut: 20. heinäkuuta 1944 (42 vuotta)  Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä vaudeville-esiintyjä
Puoliso:  Charles Chaplin (1918–1920) Everett Terrence McGovern (1924–1929?) William P. Fleckstein (1934–1944)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1912–1944
Palkinnot
 Walk of Fame, Hollywood 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Mildred Harris (29. marraskuuta 1901 Cheyenne, Wyoming, Yhdysvallat –  20. heinäkuuta 1944 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi lähinnä mykkäelokuvissa. Harris aloitti uransa lapsinäyttelijänä vuonna 1912 ja jatkoi uraansa aikuisena 1930-luvulle asti, kohoamatta kuitenkaan koskaan eturivin tähdeksi. Harris tunnettiin myös avioliitostaan elokuvatähti Charles Chaplinin kanssa vuosina 1918–1920.
Filmografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  The Post Telegrapher (1912)  The Frontier Child (1912)  His Nemesis (1912)  The Triumph of Right (1912)  Sense of Duty (1912)  Grand-Dad (1913)  The Seal of Silence (1913)  The Drummer of the 8th (1913)  A Child of War (1913)  Way of a Mother (1913)  Wheels of Destiny (1913)  Romance of Sunshine Valley (1913)  A Shadow of the Past (1913)  Borrowed Gold (1913)  The Magic Cloak of Oz (1914)  His Majesty, the Scarecrow of Oz (1914)  When America Was Young (1914)  Shadows of the Past (1914)  A Frontier Mother (1914)  The Colonel's Orderly (1914)  Wolves of the Underworld (1914)  The Courtship of O San (1914)  O Mimi San (1914)  Little Matchmakers (1914)  Social Ghost (1914)  Shadows of the Past (1914)  Enoch Arden (1915)  The Absentee (1915)  The Warrens of Virginia (1915)  Little Lumberjack (1915)  Little Soldier Man (1915)  Mamman vallan alla (1916)  Intolerance (1916)  Hoodoo Ann (1916)  The Old Folks at Home (1916)  The Americano (1917)  |  Cold Deck (1917)  Bad Boys (1917)  Golden Rule Kate (1917)  Old Fashioned Young Man (1917)  Love Sublime (1917)  Doctor and the Woman (1918)  Cupid by Proxy (1918)  Borrowed Clothes (1918)  For Husbands Only (1918)  Home (1919)  Polly of the Storm Country (1920)  Woman in His House (1920)  Fool's Paradise (1921)  Habit (1921)  A Prince There Was (1921)  First Woman (1922)  The Daring Years (1923)  The Fog (1923)  In Fast Company (1924)  The Desert Hawk (1924)  By Divine Right (1924)  Shadow of the East (1924)  One Law for the Woman (1924)  Traffic in Hearts (1924)  Unmarried Wives (1924)  Stepping Lively (1924)  The Iron Man (1925)  Frivolous Sal (1925)  The Fighting Cub (1925)  Easy Money (1925)  Beyond the Border (1925)  Dressmaker from Paris (1925)  The Unknown Lover (1925)  Private Affairs (1925)  My Neighbor's Wife (1925)  |  The Isle of Retribution (1926)  Dangerous Traffic (1926)  Cruise of the Jasper B (1926)  Self Starter (1926)  Wolf Hunters (1926)  The Mystery Club (1926)  Husband Hunters (1927)  Burning Gold (1927)  The Girl from Rio (1927)  The Adventurous Soul (1927)  She's My Baby (1927)  Wandering Girls (1927)  One Hour of Love (1927)  Out of the Past (1927)  The Swell-Head (1927)  The Show Girl (1927)  Hearts of Men (1928)  The Heart of a Follies Girl (1928)  The Power of the Press (1928)  Lingerie (1928)  Speed Classic (1928)  Melody of Love (1928)  Sea Fury (1929)  Side Street (1929)  No, No Nanette (1930)  Melody Man (1930)  Lady Tubbs (1935)  Never Too Late (1935)  Great Guy (1936)  Movie Maniacs (1936)  Holiday Inn (1942)  Reap the Wild Wind (1942)  Hail the Conquering Hero (1944)  The Story of Dr. Wassell (1944)  Having a Wondeful Crime (1945)  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mildred Harris Wikimedia Commonsissa
Kuvagalleria Harrisista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Harris SilentEra-sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC
Hans-Dietrich Genscher

| Hans-Dietrich Genscher |
| --- | --- |
 Hans-Dietrich Genscher vuonna 2001.
Saksan varakansleri
 1. lokakuuta 1982 – 17. toukokuuta 1992  
Liittokansleri:  Helmut Kohl
Edeltäjä:  Egon Franke
Seuraaja:  Jürgen Möllemann
 17. toukokuuta 1974 – 17. syyskuuta 1982  
Liittokansleri:  Helmut Schmidt
Edeltäjä:  Walter Scheel
Seuraaja:  Egon Franke
Saksan ulkoministeri
 1. lokakuuta 1982 – 17. toukokuuta 1992  
Liittokansleri:  Helmut Kohl
Edeltäjä:  Helmut Schmidt
Seuraaja:  Klaus Kinkel
 17. toukokuuta 1974 – 17. syyskuuta 1982  
Liittokansleri:  Helmut Schmidt
Edeltäjä:  Walter Scheel
Seuraaja:  Helmut Schmidt
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1927 Reideburg, Preussin vapaavaltio, Weimarin tasavalta
Kuollut: 31. maaliskuuta 2016 (89 vuotta) Wachtberg-Pech, Saksa
Puoliso:  Barbara Schmidt Genscher
Tiedot
Puolue:  FDP
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.genscher.de
George H. W. Bush ja Hans-Dietrich Genscher 21. marraskuuta 1989
Hans-Dietrich Genscher (21. maaliskuuta 1927 Reideburg, Weimarin tasavalta – 31. maaliskuuta 2016 Wachtberg-Pech, Saksa) oli saksalainen poliitikko. Hän edusti liberaalia Vapaata demokraattista puoluetta.
Genscher syntyi Reideburgissa, lähellä Hallea. Hän liittyi nuorella iällä Hitler-Jugendiin ja toimi toisessa maailmansodassa Luftwaffen sotilaspoikana vuosina 1943–1945. Ennen sodan päättymistä Genscheristä tuli lyhyeksi aikaa Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäsen. Sodan jälkeen hän opiskeli lakia ja taloustieteitä Hallessa ja Leipzigissa ja liittyi Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä toimineeseen Saksan liberaalidemokraattiseen puolueeseen.
Genscher pakeni vuonna 1952 Itä-Saksasta Länsi-Saksaan, jossa hänestä tuli Vapaan demokraattisen puolueen jäsen. Hän opiskeli lakia Hampurissa ja pääsi alan töihin Bremenissä. Hän istui parlamentin jäsenenä vuosina 1965–1998. Hänet nimitettiin sisäministeriksi vuonna 1969; vuosina 1974–1992 hän toimi Saksan ulkoministerinä ja varakanslerina. Hän jätti virat vuonna 1992 ja vetäytyi myöhemmin saman vuosikymmenen aikana myös parlamentista.
Vielä poliittisen uransa jälkeen Genscher toimi lakimiehenä ja perusti vuonna 2000 Hans-Dietrich Genscher Consult GmbH:n.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hans-Dietrich Genscher Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Viron vapaussota

Viron vapaussota (vir. Vabadussõda, myös Viron itsenäisyyssota) käytiin vuosina 1918–1920, jossa Viro taisteli Neuvosto-Venäjää vastaan. Sodan toisessa vaiheessa Viron tasavalta taisteli myös Baltian yhdistynyttä herttuakuntaa baltiansaksalaista Baltian Landeswehriä vastaan pohjois-Latviassa. Sotatoimiin osallistui virolaisella puolella niin Britannian Kuninkaallinen laivasto kuin myös Luoteis-Venäjän armeija Viron itsenäisyyttä tunnustamatta.
Viron vapaussota on yksi suomalaisten käymistä heimosodista. Suomesta sotaan osallistui kaksi vapaaehtoisjoukkoa: I Suomalainen Vapaajoukko ja Pohjan Pojat. Edelliset taistelivat itäisessä Virossa Narvan suunnalla, kun taas jälkimmäiset suuntaisivat eteläiseen Viroon ja rajallisesti myös Latvian puolelle. Suomalaisten vapaaehtoisjoukko-osastojen ylipäällikkönä toimi Tartossa Suomen sisällissotaan osallistunut kenraalimajuri Martin Wetzer valtionhoitaja Gustaf Mannerheimin käskystä. Hankkeesta vastasi Viron Avustamisen Päätoimikunta.
Viron itsenäisyysjulistus ja sitä seurannut keisarillisen Saksan miehitys

Viron maapäivät (maapäev) julisti Viron tasavallan itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918 Tallinnassa. Julistus oli laadittu päivää aikaisemmin Pärnussa. Lyhyt itsenäisyyden aika päättyi seuraavana päivänä saksalaisten joukkojen saapumiseen Tallinnaan. Saksalaisten tavoitteena ei ollut sallia Liettuan, Latvian tai Viron itsenäisyyttä, vaan painostaa Neuvosto-Venäjää Brest-Litovskin rauhaan, jotta Saksa saisi työnnettyä Venäjän idemmäs, itselleen edullisen rauhan ja suojeltavat alueet taloudelliseen vaikutuspiirinsä voidakseen jatkaa ensimmäistä maailmansotaa länsirintamalla rauhoitettuaan itärintaman. Saksalaiset lakkauttivat virolaiset joukko-osastot ja muuttivat hallinnon ja koulujen kieleksi saksan.
Keisarillisen Saksan valtaa kesti helmikuun lopusta 1918 marraskuun puoliväliin 1918. Saksa joutui marraskuussa 1918 tunnustamaan tappionsa ensimmäisessä maailmansodassa, ja siihen liittyen saksalaiset luovuttivat hallitusvallan virolaisille Riiassa 19. marraskuuta 1918 kirjoittamallaan sopimuksella. Se mahdollisti virolaisten oman toiminnan Saksan tappion aiheuttaman sotilaallisen tyhjiön täyttämistä. 21. marraskuuta 1918 kokoontuivat Viron maapäivät, jotka myönsivät Konstantin Pätsin johtamalle väliaikaiselle hallitukselle laajat valtaoikeudet. Oikeuksia laajennettiin rajoittamattomiksi 27. marraskuuta. Ne olivat voimassa huhtikuuhun 1919 saakka. Puna-armeijaan virolaisia kuului enimmillään noin 8 500, mutta heidän osuutensa laski, kun toukokuussa 1919 puna-armeijan suurin virolaisrykmentti antautui komentajansa johdolla.
|
11. marraskuuta 1918 oli pidetty Eesti Vabariigi Kaitseliiton perustava kokous, jossa Viron tasavallan suojeluskuntaan liittyi palokuntalaisia, entisiä sotilaita, eri koulujen vanhimpia oppilaita ja maltillista työväkeä. Kaitseliit järjestäytyi sotilaallisesti ja taistelu punakaarteja vastaan alkoi. Alussa niissä oli 11 000 miehistöön ja alipäällystöön kuuluvaa sekä 240 upseeria, mutta vain 4 000 kivääriä ja kymmenen toimivaa konekivääriä.
Saksalaisten tosiasiallisena tavoitteena ei ollut Saksan ympärysvaltojen kanssa solmiman aselevon jälkeenkään tukea Viron tai Latvian itsenäistymistä, vaan aikaansaada tilanne, jossa saksalaisvähemmistö saa johtoaseman. Kuitenkin myös saksalaiset taistelivat neuvostojoukkoja vastaan.
Viron puolustus loppuvuonna 1918

Viro oli julistanut yleisen vapaaehtoisen liikekannallepanon 16. marraskuuta 1918, mutta 28. marraskuuta 1918 mennessä oli vain 800 vapaaehtoista ilmoittautunut. Silloin liikekannallepanosta tehtiin jo pakollinen käsittäen 21–24-vuotiaat miehet. Joulukuussa tätä laajennettiin koskemaan 21–28-vuotiaita, mitä laajennettiin tammikuussa 1919 koskemaan 29–35-vuotiaita sekä toukokuussa 1919 jopa 18–19-vuotiaita. Moni kieltäytyi palveluksesta tai karkasi. Joulukuussa 1918 armeijan vahvuus oli 2 300, mutta maaliskuussa 1919 jo 75 000. Joulukuussa 1918 muutettiin suojeluskunnat pakollisiksi kaikille niille miehille, jotka eivät olleet armeijassa. Kesällä 1919 suojeluskuntaan kuului jopa 100 000 miestä.
Bolševikkien puna-armeija valloitti Pihkovan marraskuussa 1918, ja valkoiset venäläiset joukko-osastot siirtyivät sieltä Viroon. Valkoiset venäläiset ja virolaiset tekivät 6. joulukuuta 1918 sotilassopimuksen, joka takasi venäläisille mahdollisuuden taistella virolaisten rinnalla bolševikkeja vastaan. Valkoisten venäläisten komentaja eversti Heinrich von Neff nähtiin saksalaissuuntauksen aikaiseksi komentajaksi, minkä vuoksi hänen täytyi luovuttaa komentajuus eversti, myöhempi kenraalimajuri Aleksandr Rodzjankolle.
Ympärysvaltojen ja Saksan välinen aselepo kuitenkin velvoitti Saksaa pitämään joukkojaan idässä, kunnes ympärysvallat päättävät alueisiin liittyvistä asioista. Tämän tarkoituksena oli estää alueiden joutuminen Neuvosto-Venäjän haltuun. Virolaiset itse aloittivat neuvostojoukkojen vastustamisen. Silloisina komentajina toimivat kenraalimajurit Andres Larka ja Aleksander Tõnisson.lähde?
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri David Lloyd Georgen johtama hallitus teki päätöksen laivasto-osaston lähettämisestä tukemaan Viron tasavaltaa. Eskaaderi lähti Britanniasta 22. marraskuuta 1918. Siihen kuuluivat Ceres-luokan keveät risteilijät HMS Cardiff ja HMS Ceres sekä Caledon-luokan keveät risteilijät HMS Cassandra, HMS Caradoc ja HMS Calypso. Eskaaderia saattoi yhdeksän 13. laivueen hävittäjää ja 3. miinanraivaajalaivueen miinantorjunta-alusta. Osastoa komensi kontra-amiraali Edwyn Alexander-Sinclair.
Puna-armeijan hyökkäys Tallinnaa kohti Narvasta

Puna-armeijan 7. armeija komentajanaan entinen kenraali Jevgeni Andrejevitš Iskritski aloitti laajalla rintamalla hyökkäyksen Viron itärajalla 22. marraskuuta 1918 Narvaan, jota saksalaiset pitivät hallussaan. Armeijan esikunnassa toimi suomalaistaustainen, keisarillisen Venäjän armeijan entinen kenraalimajuri Nikolai Henriksson, josta tuli Iskritskin haavoituttua Narvan taistelujen yhteydessä 7. armeijan komentaja.lähde?
Saksalaiset ryhtyivät kuitenkin puolustustaisteluun ja löivät puna-armeijan joukot. Puna-armeija onnistui silti 28. marraskuuta 1918 Narvan valtauksessa, sillä saksalaiset olivat poistuneet, ja jäljelle oli jäänyt vain heikkoja virolaisjoukkoja. Narvan valtauksen yhteydessä puna-armeijaan liittyi 520 suomalaista komissaarinaan Karl Lukander. Puna-armeija ja virolaiset bolševikit heidän mukanaan valloittivat nopeasti virolaisalueita. Narvan valloituksen jälkeen puna-armeija jatkoi hyökkäystä 8. joulukuuta Võruun, 15. joulukuuta Rakvereen, 21. joulukuuta Tarttoon ja 24. joulukuuta Tapaan. Joulukuun 1918 loppuun mennessä suuri osa bolševikkivaltaa oli palautettu, ja joukot olivat jo noin 35 kilometrin päässä Tallinnasta linjalla Paide, Viljandi ja sieltä Riianlahden rannalle Pärnun eteläpuolelle.
Kaivattua apua tuli aluksi 12. joulukuuta 1918, kun Tallinnaan saapui brittiläinen laivasto-osasto, joka otti tehtäväkseen torjua mereltä tulevat hyökkäykset. Venäläiset miinaristeilijät Spartak ja Avroil joutuivatkin antautumaan briteille. Britit luovuttivat laivat virolaisille, ja ne muodostivat Viron merivoimien perustan Vambola- ja Lennuk-nimisinä johtajanaan myöhempi amiraali Johan Pitka.
Viron hallitus kääntyi uhkaavassa tilanteessa myös Suomen puoleen pyytäen sotilaallista apua. Suomen hallitus suhtautui pyyntöön empien, kunnes 25. marraskuuta 1918 pidetyssä istunnossa valtionhoitaja P. E. Svinhufvudin vaatimuksesta asiasta tehtiin myönteinen päätös. Svinhufvud totesi tällöin ”Ystäviä on autettava”. Asiaa varten Suomessa muodostettiin Viron Avustamisen Päätoimikunta, joka sai hallitukselta laajat valtuudet asian hoitamiseksi. Suomen luopuessa maailmansodan päättymisen myötä saksalaissuuntauksesta tilanne johti Suomessa valtionhoitajavaihdokseen eli Svinhufvudin seuraajaksi tuli joulukuussa 1918 kenraali Mannerheim. Mannerheim kannatti Viron tukemista todeten:
»Suhtautumiseni Viron vapaustaisteluun ei saattanut olla muu kuin myönteinen, sillä paitsi asian inhimillistä puolta oli tietenkin Suomen etujen mukaista, että Suomenlahden eteläranta oli ystävällismielisen vallan käsissä. Lisäksi avunanto osoittaisi, että Suomi oli Pohjolassa vakauttava tekijä, jonka itsenäisyys oli tunnustamisen arvoinen. Apuretkikunnan lähettäminen ajankohtana, jolloin liittoutuneet eivät katsoneet voivansa irrottaa joukkoja bolševikejä vastaan, lisäisi aloitteen arvoa, varsinkin kun yrityksemme oli omiaan antamaan pontta sille Britannian eleelle, että se lähetti muutamia sota-aluksiaan Tallinnaan.»
Virolaisten vastahyökkäys ja maan takaisinvaltaus

Käänne sodassa tapahtui tammikuun alussa 1919. Maan väliaikainen hallitus oli nimittänyt kenraali Johan Laidonerin 23. joulukuuta Viron armeijan päälliköksi ja esikuntapäälliköksi eversti Jaan Sootsin. Siihen asti virolaiset joukko-osastot olivat toimineet itsenäisesti oman komentajansa päätösten mukaan.
Viron armeija aloitti vastahyökkäyksen 6. tammikuuta 1919. Pääsuunta hyökkäyksessä oli kohti Narvaa. Hyökkäys onnistuikin, ja Kunda vallattiin 11. tammikuuta, Rakvere seuraavana päivänä ja Narva 19. tammikuuta mennessä. Hyökkäyksessä näyttelivät merkittävää roolia suomalaiset vapaaehtoiset, joita saapui yhteensä 3 700 sotilasta. Suomalaisten vapaaehtoisten lisäksi virolaisten tueksi tuli noin 200 vapaaehtoista niin Ruotsista kuin Tanskasta. Lisäksi poiketen saksalaisten kielteisestä asenteesta virolaisten tueksi tuli 700-miehinen baltiansaksalaisten muodostama balttipataljoona. Brittiläisen laivasto-osaston HMS Cardiff, HMS Caradoc ja viisi hävittäjää siirrettiin Narvan edustalle, ja niiden tykkitulella tuhottiin Narvajoen ylittävä silta. Näin puna-armeijan ja virolaisbolševikkien joukot jäivät saarroksiin, kun yhteys joen yli oli katkaistu.lähde?
Virolaisyksiköt etenivät myös etelän suuntaan ja valloittivat panssarijunien avulla ensin tärkeän rautatiensolmukohdan Tapan ja sen jälkeen Tarton 14. tammikuuta. Valga siirtyi virolaisille 1. helmikuuta. Valgan valtausta edelsi suomalaisillekin tappioita tuottanut Pajun taistelu, jossa virolaisten joukoissa kaatui pataljoonan komentaja Julius Kuperjanov. Helmikuun puoleenväliin mennessä bolševikit oli karkotettu Viron alueelta, vaikka bolševikit tekivät kevään aikana useita vastahyökkäyksiä. Etelässä virolaiset joukot etenivät Latvian alueelle. Suomalaiset osallistuivat mm. Marienburgin eli Alūksnen taisteluihin.
Huhtikuussa 1919 tilanne oli jo niin vakaa, että Virossa voitiin järjestää perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaalit. Niissä voittajaksi selviytyi sosiaalidemokraatit, ja näin pääministeriksi tuli työpuolueen Otto Strandman.
Virolaisten vastahyökkäys ja maan takaisinvaltaus > Suomalaiset vapaaehtoiset

Suomalaiset osallistuivat Viron vapaussotaan kahdella joukolla: I Suomalainen Vapaajoukko johtajanaan majuri Martin Ekström ja Pohjan Pojat johtajanaan everstiluutanantti Hans Kalm. Suomalaisten joukko-osastojen yhteiseksi ylipäälliköksi nimitettiin kenraalimajuri Martin Wetzer.
I Suomalainen Vapaajoukkoa alettiin koota Suomessa joulukuussa 1918, se siirrettiin Viroon 30. joulukuuta ja se valtasi ensin Rakveren 12. tammikuuta ja sitten Narvan 18. tammikuuta, minkä jälkeen se siirtyi muihin tehtäviin ja reserviin.
Pohjan Pojat suuntautuivat kaakkoon ja Tartosta etelään Latvian suuntaan. Suomalaiset vapaaehtoisjoukot hajotettiin ja siirrettiin maaliskuun puolesta välin lähtien toukokuun loppuun 1919 mennessä takaisin Suomeen.
Viimeinen elossa ollut suomalainen vapaaehtoinen Paavo Takula kuoli vuonna 2004. Vapaaehtoisiin kuuluivat muun muassa myöhemmin akateemikoksi edennyt säveltäjä Uuno Klami, myöhempi maaherra ja ministeri Kaarlo Hillilä, myöhempi kansanedustaja ja maaherra Kalle Määttä sekä myöhempi kansanedustaja Väinö Havas.
Virolaisten hyökkäys Viron rajojen ulkopuolelle

Loppukeväästä 1919 tilanne sodassa muuttui, kun virolaiset työnsivät bolševikkijoukot etäämmälle Viron alueelta. Taisteluun Venäjän maaperällä olivat liittyneet mukaan myös valkoiset venäläiset johtajanaan kenraalimajuri Aleksandr Rodzjanko. Joukot aloittivat hyökkäyksen Narvasta itään 13. toukokuuta 1919 ja etelämpänä Petserin alueella 24. toukokuuta. Vastuu sodasta bolševikkeja vastaan siirtyi virolaisilta ja sen komentajalta Johan Laidonerilta 16. kesäkuuta valkoisten venäläisten Alexander Rodzjankolle. Rintama oli tällöin siirtynyt Viron ulkopuolelle, ja vapaussodan tavoitteet oli itäisellä Narvan ja Petserinmaan rintamilla saavutettu.