stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
A Philosophical Enquiry into the Origin of Our Ideas of the Sublime and Beautiful
Viettitoiminta esteettisen kokemuksen pohjana

Esteettisen kokemuksen Burke näkee pohjimmiltaan johtuvan ihmisen viettitoiminnasta. Näitä ihmisen perusviettejä on kaksi: self-preservation eli itsesuojeluvietti ja society, jolla Burke tarkoittaa ihmisten yhteisöllistä kanssakäymistä. Jälkimmäisestä society-vietistä suomalainen estetiikan tutkija K. S. Laurila käyttää suomenkielistä vastinetta seuravietti. Kaikki, mitä ihminen tekee, koskettaa jollain tapaa jompaakumpaa näistä vieteistä. Subliimi johtuu lopulta itsesäilytysvietistä ja kaunis seuravietistä.
Koska Burke asettaa esteettisen vaikutuksen niin läheiseen yhteyteen viettielämän kanssa, häntä voidaan pitää estetiikan fysiologisen suunnan edeltäjänä, jonka edustajat pyrkivät palauttamaan esteettiset kokemukset fysiologiaan tai biologisiin vietteihin. Subliimin vaikutusta kuvaillessa Burke selittää sen ensin aiheuttavan ylenmääräistä hermojännitystä ja täristystä, minkä lopputuloksena on sisäelinten vapautuminen vaarallisesta tukkeutumisesta. A. W. Schlegel huomautti ironisesti, että ylevää voi silloin parhaiten ostaa apteekista. Burken mukaan kaunis vaikuttaa päinvastaisesti: kaunis aiheuttaa väsymyksen, voipumuksen ja raukeuden tunnetta, joka johtuu ruumiin kiinteitten osien höltymisestä ja laukeamisesta.
Adam Phillips käyttää Burken teoriasta nimitystä eroottinen empirismi. Sillä hän tarkoittaa, että kauneuden kokeminen liittyy Burken esteettisessä teoriassa pohjimmiltaan suvunjatkamiseen. Tämä ajatus enteili tulevaa darvinismia.
Aiheesta muualla

Teoksen teksti verkossa. (englanniksi)
Pielisen reitin valuma-alue

Pielisen reitin valuma-alue (vesistöaluetunnus 04.4) on Vuoksen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 13 876,65 neliökilometriä, ja josta 7 867,68 neliökilometriä kuuluu Suomen puolelle ja 6 008,97 kuuluu Venäjän puolelle. Alueen järvisyys on 14,79 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Uimaharju, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 7 867,68 neliökilometriä ja järvisyys 14,79 %.
Toisen jakovaiheen  alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Pielisen alue (04.41)
Lieksanjoen alue (04.42)
Nurmijärven alue (04.43)
Jongunjoen valuma-alue (04.44)
Juuanjoen valuma-alue (04.45)
Valtimonjoen valuma-alue (04.46)
Saramojoen valuma-alue (04.47)
Viekijoen valuma-alue (04.48)
Ruunaanjoen valuma-alue (04.49)
Pico de Príncipe

Pico de Príncipe
| --- | --- |
Sijainti:  Príncipen saari, São Tomé ja Príncipe
Korkeus merenpinnasta:  948 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pico de Príncipe on Guineanlahdessa São Tomé ja Príncipen saarivaltiossa sijaitsevan Príncipen saaren korkein kohta. Pico de Príncipe sijaitsee saaren eteläosassa, ja korkeutta sillä on 948 metriä.
Pico de Príncipelle on vaikea kiivetä, minkä vuoksi sinne on kiivetty vain muutamia kertoja. Ensimmäinen retkikunta, josta on löytynyt vakuuttavia todisteita, saavutti huipun vuonna 1929. Toinen todistettu nousu huipulle tehtiin vuonna 1956. Tällöin tarkoituksena oli tehdä alueella kasvillisuuskartoituksia, mutta niitä ei voitu tehdä huonon sään vuoksi. Ryhmä kasvi- ja eläintieteilijöitä nousi vuonna 1999 Pico de Príncipen huipulle. Vuorenhuippua on kuvailtu pieneksi kummuksi, jota rajaavat kolmelta suunnalta jyrkänteet. Huipun kasvillisuus on täysin päällyskasvien, kuten sammalten, peittämää. Ryhmä havaitsi, että Pico de Príncipe saattaakin olla matalampi kuin 948 metriä. Silloin hieman idempänä sijaitseva Pico Mencorne olisi Príncipen korkein kohta. Sadekaudella 2001 kiipesi vuorelle yhdysvaltalaisen luonnonhistoriallisen California Academy of Sciences -museon tutkijoita.
Reitti vuorelle alkaa Roça São Joaquimin plantaasilta, ja se kulkee plantaasien läpi, joista pääosa on hylättyjä. Nousu huipulle vaatii ainakin yhden yöpymisen.
Aiheesta muualla

Brittiläisen eläintieteilijän kertomus vuodelta 1999 vuorelle kiipeämisestä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Petter

| Petter |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  29. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Petteri, Petri, Pelle
Vastineita eri kielissä:  Peter
Nimen alkuperä:  Pietari
Infobox OKNimi-testi OK: 
Petter on miehen etunimi, Pietari-nimen skandinaavinen vastine. Suomessa nimi esiintyy muodossa Petteri. Petterin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 29. kesäkuuta, joka on vanhastaan ollut apostoli Pietarin muistopäivä.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Petter on huhtikuuhun 2024 mennessä ollut Suomessa etunimenä 6 855 miehellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petter Wikimedia Commonsissa
Picodon

Picodon-juustoa
Picodon on ranskalainen vuohenmaidosta valmistettava pehmeä juusto. Sen kotiseutua ovat Ardèchen departementti ja Drômen vuoristo Kaakkois-Ranskassa. Picodonilla on EU:n suojattu alkuperänimitys, ja sitä saa valmistaa vain eteläisen Rhônen alueella.
Picodon-juusto on litteä 1,5–3 senttimetriä paksu levy, jota peittää homekerros. Se myydään pakkaamattomana. Valmistuksessa vuohenmaito hapatetaan renniinillä ja sitä kypsytetään vähintään 12 päivää. Jos picodonia kypsytetään yli kuukausi, sitä huuhdotaan suolavedellä ja hierotaan viinillä tai brandylla.
Picodonin rasvapitoisuus on 45 % kuiva-aineesta. Sen maku on mieto, hiukan suolainen ja pähkinäinen. Picodon sopii jälkiruokajuustoksi, grillattavaksi tai salaatteihin, ja sitä on tapana usein nauttia myös brunssilla. Juomaksi sen kanssa sopii rhônelainen punaviini tai roseeviini.
Aiheesta muualla

Cheese Online: Picodon (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Pielisjärven vaakuna

Pielisjärven vaakuna (1953–1972)
Pielisjärven vaakuna oli Pielisjärven kunnan tunnus. Se oli saanut aiheensa erämaaluonnosta, jota vaakunan palokärki symboloi. Vaakunan musta pieli on suora viittaus kunnan nimeen.
Vaakunan selitys on ”kultaisessa kentässä musta palokärki, jonka päälaki ja kynnet punaiset, kentän oikea pieli musta”. Vaakunan on suunnitellut Tapio Vallioja, ja Pielisjärven kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 24. tammikuuta 1953. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 4. toukokuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1973, kun Pielisjärven kunta yhdistyi Lieksan kauppalan kanssa Lieksan kaupungiksi.
Pielisensuu

| Pielisensuu> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Joensuu |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Kuopion lääni
Kuntanumero:  596
Perustettu:  1922
Liitetty:  1954
– liitoskunnat:  Joensuu Pielisensuu
– syntynyt kunta:  Joensuu
Pinta-ala:   km²   (1.1.1953)
– maa:  69,6 km²
Väkiluku:  12 442  (1952)
Tapani Talarin Kuntaliitolle suunnittelema Pielisensuun kunnan epävirallinen perinnevaakuna.
Pielisensuu oli Pohjois-Karjalassa sijainnut Suomen kunta. Se liitettiin Joensuun kaupunkiin vuonna 1954. Tällöin Joensuun asukasluku kasvoi yli kaksinkertaiseksi (1953: 9 553 asukasta, 1954: 23 748 asukasta).
Pielisensuun kunta syntyi vuonna 1922, kun se irtautui Kontiolahdesta. Pielisensuussa oli vuonna 1930 5 377 asukasta ja vuonna 1952 asukasluku oli 12 442. Tämä on selvästi enemmän kuin Joensuun kaupungissa tuolloin. Ennen kuntaliitosta Joensuun kaupunki käsittikin lähinnä vain taajama-alueen keskustan, ns. ruutukaava-alueen. Pielisensuun kunta ei siksi ollut loppuvaiheissaan varsinainen maalaiskunta, vaan se muodostui pääasiassa Joensuun ympärillä olleista pientaloalueista, joista osa tunnettiin työläisväestöstään.
Kuntaliitoksen myötä Joensuun kaupunki sai muun muassa Hukanhaudan, Karsikon, Mutalan ja Noljakan kaupunginosat. Pielisensuun kirkko valmistui vasta kunnan lakkauttamisen jälkeen vuonna 1960. Sitä ennen Pielisensuun seurakunnan pääkirkkona oli Utran kirkko.
Petsamon ortodoksinen seurakunta

Petsamon seurakunta oli ortodoksinen seurakunta Suomelle vuosina 1920-1944 kuuluneen Petsamon kunnan alueella. Seurakunta kuului Viipurin hiippakunnan ensimmäiseen valvontapiiriin. Petsamon seurakunta toimi läheisessä yhteistyössä Petsamon luostarin kanssa. Seurakunta lakkautettiin ja sen toiminta päättyi muiden luovutettujen alueiden ortodoksisten seurakunnan tavoin  31.12.1949. Petsamon seurakunnan perinnettä jatkoi Lapin ortodoksinen seurakunta.
Historia

Petsamon seurakunta oli perustettu Venäjällä vuonna 1855 ja Suomeen liittämisen jälkeen se perustettiin uudelleen vuonna 1922. Kun Petsamon alue liitettiin Suomeen vuonna 1920, sen alue jakaantui kolmen seurakunnan alaisuuteen, joista Petsamon ja Boriksen ja Glebin seurakunnat sijaitsivat kokonaan Petsamon alueella. Boriksen ja Glebin seurakunta käsitti vain Kolttakönkään ja Salmijärven kylät Paatsjoen varrelta. Lisäksi aivan Petsamon eteläisin osa kuului Nuortijärven Ristikentän seurakuntaan. Suomeen liittämisen jälkeen Boriksen ja Glebin seurakunta ja Ristikentän Suomen puolelle tullut osa liitettiin Petsamon seurakuntaan.
Talvisodan aikana Petsamon seurakunnanvirasto evakuoitiin Petsamon asukkaiden tavoin Tervolaan. Seurakunnan esimies pastori Räme joutui sotapalvelukseen ja seurakunnan virkaa tekeväksi esimieheksi määrättiin matkapastori V. Talsta. Seurakunnan alue joutui taistelualueeksi ja Neuvostoliiton miehittämäksi. Petsamon evakuointi tapahtui niin kiireellä, ettei seurakunnan omaisuutta saatu juurikaan evakuoitua, ainoastaan Vuoremin rukoushuoneen irtaimisto saatiin pelastettua Norjan puolelle. Seurakuntalaisten vaatimuksesta pastori Remes vapautettiin sotilaspalveluksesta kesäkuussa 1940, ja seurakunta sai luvan siirtyä miehityksestä vapautuneeseen Petsamoon. Seurakunta evakuoitiin uudelleen jatkosodan lopulla vuonna 1944, jonka jälkeen seurakunta toimi Kalajoelta käsin. Lakkauttamisen jälkeen Lapin ortodoksinen seurakunta jatkoi Petsamon seurakunnan perinteitä.
Seurakunnan jäsenmäärä

Petsamon ortodoksisen seurakunnan jäsenet koostuivat koltista sekä 1800-luvun loppupuoliskolla alueelle muuttaneista venäläisistä ja karjalaisista siirtolaisista.
766 (1922)
830 (1923)
943 (1924)
982 (1927)
1 203 (1940)
1 206 (1942)
Toimitilat

Petsamon seurakunta omisti useita kirkkoja ja rukoushuoneita. Petsamon kirkonkylässä Parkkinassa sijaitsi Parkkinan kirkko. Tämä seurakunnan pääkirkko oli rakennettu puusta vuosina 1911-1912, ja se oli pyhitetty Apostoli Andreakselle ja Pyhälle Nikolaokselle. Parkkinassa sijaitsi pääkirkon lisäksi Parkkinan vanha kirkko, jota myös kalastajien kirkoksi kutsuttiin. Kolttakönkään kirkko sijaitsi Norjan rajan tuntumassa Kolttakönkään kylässä. Se oli rakennettu kivestä vuonna 1874 Pyhän Synodin lahjavaroilla ja pyhitetty Pyhille Borikselle ja Glebille. Kolttakönkään kirkon välittömässä läheisyydessä sijaitsi munkki Trifonin vuonna 1565 rakentama pieni puinen kirkko. Jäämeren rannalla Nurmensätissä sijaitsi Pyhän Mikaelin kirkko, joka ei kuitenkaan enää 1930-luvulla ollut käytössä. Lisäksi Vuoremin kylässä Vuoremivuonon rannalla sijaitsi rukoushuone.
Kaikki seurakunnan pyhäköt selvisivät talvisodasta ehjinä. Myös jatkosodan jälkeen, kun Petsamo luovutettiin Neuvostoliitolle, jäivät kaikki pyhäköt ehjinä paikoilleen, lukuun ottamatta Nurmensätin rukoushuonetta, joka oli palanut talvisodan jälkeen.
Henkilöstö

Suomeen liittämisen jälkeen seurakunnan ensimmäiset papit olivat rovasti Okulov ja pastori Saarenne. Vuonna 1929 seurakunnan esimieheksi tuli pastori Räme. Seurakunta ja Kirkkohallitus päättivät jo 1930-luvun alussa, että seurakunta tarvitsee myös lukkarin, mutta sen saaminen kesti vuosikausia. Virkaan ehdittiin vuonna 1939 valita jo pappiskokelas, mutta sodat estivät viran täyttämisen. Vihdoin vuonna 1945 kirkkohallitus määräsi pappiskokelas Kokoran Petsamon seurakunnan lukkariksi, mutta seurakunnan toiminnan kannalta tämä valinta tuli liian myöhään.
Esimiehet Suomen aikana:
rovasti Nikolai Okulov (1920– )
pastori Yrjö Räme (entinen Radolitskij, 1929–49)
Aiheesta muualla

Tietoja Suomen seurakunnista: Petsamo (ort.)
Luettelo Petsamon ortodoksisen seurakunnan asukkaista 1855–1920
Piccalilli

Brittiläistä piccalillia sinappikastikkeessa
Piccalilli, suomeksi myös pikkalilli, on kasvissäilyke, jota suositaan etenkin Englannissa ja Yhdysvalloissa. Se on alun perin brittiläinen versio intialaisista maustevihanneksista.
Oxford English Dictionaryn mukaan nimi juontaa juurensa 1700-luvulta ("paco-lilla", "pickle lila" jne.) ja nykyinen kirjoitusasu on 1700- ja 1800-lukujen taitteesta.
Englantilainen piccalilli

Englantilaisessa piccalillissä on karkeasti paloiteltuja vihanneksia, joista kukkakaali, sipuli ja cocktailkurkku ovat välttämättömiä, säilöttynä sinapilla ja kurkumalla maustettuun kastikkeeseen. Sitä valmistetaan sekä kotona että teollisesti.
Piccalilli on perinteinen kylmien liharuokien, kuten kinkun ja aladobin sekä kovien juustojen lisäke. Se on usein osa Ploughman's lunch -annosta.
Amerikkalainen piccalilli

Amerikkalainen versio piccalillistä maistuu selvästi makealta. Itärannikolla se valmistetaan karkeasti pilkotuista paprikoista, vihreistä tomaateista ja sipulista. Keskilännessä piccalilli on usein hienommaksi pilkottua ja sisältää runsaasti cocktailkurkkuja; se muistuttaakin enemmän suomalaista kurkkusalaattia.
St. George’s (Bermuda)

| St>  George's |
| --- | --- |
 St. George'sin satamaa.
 St. George'sin kunnan sijainti Bermudalla.
 Koordinaatit: 32°22′46″N, 64°40′40″W 
Valtio:  Bermuda
Perustettu:  1612
Town:  1797
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunta
 – Pormestari:  Kenneth Bascome
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1,3 km²
Väkiluku (2000):  1 752
 – Väestötiheys:  1347,7 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
St. George's on kaupunki ja kunta Bermudalla. Se on pinta-alaltaan 1,3 neliökilometriä, ja siellä asui 1 752 ihmistä vuonna 2000. Se sijaitsee Bermudan itäosassa, samannimisella saarella, ja sitä ympäröi St. George's Parish. Se oli Bermudan ensimmäinen pääkaupunki, ja se on Amerikan vanhin edelleen asuttu englantilainen kaupunki.
Historia

St. George's asutettiin vuonna 1612, ja se oli Bermudan ensimmäinen asutuskeskus. Sinne saapui kuvernööri, pappi ja 60 uudisasukasta elokuussa 1612. Muutaman kuukauden päästä St. George'siin saapui 600 asukasta lisää. Vuoteen 1615 asukasluku oli kuitenkin pienentynyt 150:neen, kun pääosa asukkaista oli muuttanut Bermudan pääsaarelle. St. George's oli Bermudan pääkaupunki vuoteen 1815, jolloin pääkaupunki siirrettiin Hamiltoniin.
St. George's kukoisti sekä Yhdysvaltain vapaussodan että sisällissodan aikana, kun sen kautta käytiin kauppaa. Uudestaan talous alkoi kokea nousukautta 1800-luvun puolivälissä, kun turismi saapui saarelle. Kaupungissa käsitettiin turismin aiheuttama paine, ja siellä alettiin olla huolissaan historiallisten kohteiden säilymisestä jo 1920. Vuonna 2000 St. George's ja siihen liittyvät linnoitusrakennelmat kaupungin ympärillä liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon.
Kaupunkikuva

St. George'sin historiallinen sydän on King's Square -aukio. Sen ympärillä ovat muun muassa kaupungintalo ja turistitoimisto. Aukion edessä on pieni Ordnance Island, jota käytettiin joskus kaupunkilaisten ammusvarastona. Nykyään se on risteilyalusten pysähtymispaikka, ja siellä on George Somersin patsas ja hänen laivansa Deliverancen malli. King's Square on myös kaupungin linkki muualle Bermudaan, sillä sen läpi kulkee kaksi merkittävää itä-länsi-suuntaista tietä, Duke of York Street on kaupungin pääkatu. St. George'sin historiallisessa keskustassa on useita hyvin säilyneitä rakennuksia 1600-, 1700- ja 1800-luvuilta. Vanhimpana rakennuksena pidetään State Housea, joka oli Bermudan parlamenttirakennus, ennen kuin pääkaupunki siirrettiin Hamiltoniin.
Kaupungissa on muutamia kirkkoja, ja niistä merkittävin on Pyhän Pietarin kirkko, joka vanhin käytössä oleva anglikaaninen kirkko läntisellä pallonpuoliskolla. Nykyinen kivikirkko rakennettiin 1713, mutta sen paikalla oli puukirkko vuodelta 1612.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta St. George’s (Bermuda) Wikimedia Commonsissa
Pyhän Pietarin kirkko
Pielaveden alue

Pielaveden alue (vesistöaluetunnus 14.74) on Rautalammin reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 898,56 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 17,19 %. Vesistön alueen alarajana on Pielaveden luusua, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 1 128,64 neliökilometriä ja sen järvisyys on 16,26 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Nilakan alueeseen (14.73).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen esitetyssä järjestyksessä. Lihavoidut linkit kuuluvat Rautalammin pääreittiin :
Pielaveden lähialue (14.741)
Tyyperinlammen valuma-alue (14.749)
Petäjäjoen valuma-alue (14.748)
Lampaanjoen alue (14.746)
Lampaanjärven valuma-alue (14.747)
Kaatiojoen valuma-alue (14.742)
Alajoen–Yijäkönjärven valuma-alue (14.745)
Hirvijoen valuma-alue (14.744)
Savijärven valuma-alue (14.743)
Pfäffikon (Schwyz)

| Pfäffikon |
| --- | --- |
 Pfäffikon sijaitsee Zürichinjärven etelärannalla.

 Pfäffikon
 Koordinaatit: 47°12′N, 8°47′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Schwyzin kantoni
Hallintoalue (Bezirk):  Höfen alue
Kunta:  Freienbach
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kylä
Korkeus:  420 m
 
 www.freienbach.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pfäffikon on sveitsiläisen Freienbachin kaupungin keskuspaikka Schwyzin kantonissa. Kylässä on runsaat 7 000 asukasta.
Maantiede

Pfäffikon sijaitsee Zürichinjärven etelärannalla.
Liikenne

Moottoritie A3 Zürichistä Sargansiin kulkee Pfäffikonin kautta. Se on myös rautateiden risteysasema: SOB:n rautatie Rapperswilistä Einsiedelniin ja Arth-Goldauhun sekä SBB:n rata Thalwilistä Sargansiin kulkevat Pfäffikonin kautta.
Aiheesta muualla

Wyrsch, Paul: Pfäffikon (SZ) (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  18.1.2010. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pfäffikon (Schwyz) Wikimedia Commonsissa
Pieksämäen Sanomat

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Pieksämäen Sanomat oli vuosina 1925–1951 ilmestynyt Pieksämäen ensimmäinen paikallislehti.
Faktori Eemeli Mäki perusti vuonna 1925 Pieksämäelle kirjapainon ja alkoi julkaista Pieksämäen Sanomat -nimistä paikallislehteä. Vuonna 1930 sen kilpailijaksi perustettiin oikeistolainen Pieksämäki-lehti. Lehdet yhdistettiin vuonna 1947 siten, että Mäki myi lehtensä Pieksämäen taustapiirin perustamalle uudelle yhtiölle. Talousvaikeuksista kärsinyt Pieksämäen Sanomat myytiin vuonna 1951 kuopiolaiselle Savo-lehdelle. Paikallislehti lopetettiin ja sen tilaajat yritettiin houkutella Savon lukijoiksi.
Pieksämäen Sanomat ilmestyi vuosina 1925–1947 kerran, vuosina 1948–1949 kahdesti ja vuosina 1950–1951 kolmesti viikossa. Sen levikki oli 1940-luvulla noin 2 500 kappaletta. Päätoimittajina työskentelivät Toimi Ronkainen (1925–1927), Eemeli Mäki (1927–1932), Elina Mäki (1932–1947), Visa Mäki (1947), Walter Jokinen (1947–1948), Heikki Honkalinna (1948–1949), Usko Santavuori (1949–1950), Esko Puranen (1950), Heimo J. Kivioja (1950) ja Eino A. Jäppinen (1950–1951).
Aiheesta muualla

Pieksämäen Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
Pidot Tornissa

Hotelli Tornin torni.
Pidot Tornissa on Yrjö Kivimiehen toimittama ja Gummeruksen julkaisema kirja hotelli Tornissa 1937 pidetyn kulttuuripoliittisen keskustelutilaisuuden pohjalta. Keskustelut tallennettiin pikakirjoituksella. Keskustelijat esiintyvät teoksessa salanimillä. Esimerkiksi Tatu Vaaskiven nimimerkki on 'Kirjailija', Cajanderin III hallituksen sisäministerinä tuolloin toimineen Urho Kekkosen 'Ministeri' ja julkaisun toimittaja Kivimiehen 'Konservatiivi'. Muita keskustelijoita olivat Martti Haavio (Dosentti), Lauri Viljanen (Esteetikko), Niilo Mäki (Filosofi), Helvi Hämäläinen (Pikku rouva), Esko Aaltonen (Lehtimies), Sakari Pälsi (Suuri tuntematon), Kustaa Vilkuna (Kansatieteilijä), Lauri Hakulinen (Kielimies), Kaarlo Marjanen (Kriitikko), Olavi Paavolainen (Kulttuurimatkailija), Jussi Teljo (Pessimisti) ja Matti Kurjensaari (Radikaali).
Teos kuuluu Gummeruksen "Ihminen ja maailma" -sarjaan sen neljäntenä kirjana. Teoksen nimeen on viitattu myös myöhempien keskustelukirjojen ja poliittisten keskusteluiden yhteydessä: Eino S. Repo toimitti kirjan Toiset pidot Tornissa (1954) myös Gummeruksen kustantamana ja Erno Paasilinna Kariston kustantaman Pidot Aulangolla: viisi keskustelua vuonna 1963 sekä Otavan kustantaman Pidot Suomessa vuonna 1972. Myös klassiseen tekstiin, Platonin dialogiin Pidot, kytkeytyvä ilmaisu on säilyttänyt kantavuuttaan vuosikymmeniä: Tiina Hallman otsikoi vuonna 1990 arvionsa teoksesta Ulkopolitiikka murroksessa: Suomi kylmän sodan jälkeen muodossa 'Ulkopoliittiset pidot Tornissa'. Perinne oli voimissaan vielä vuonna 2002, jolloin julkaistiin Bileet Tornissa tallenteena keskusteluista, joihin ottivat osaa mm. Jukka Relander, Teemu Mäki, Markus Jäntti, Arno Kotro, Kirsi Piha ja Risto Murto; ja 2007, jolloin julkaistiin Puhepidot Tornissa mm. Sam Inkisen toimesta.
Kirjallisuutta

Kivimies, Yrjö: Pidot tornissa.  (Sarja: Ihminen ja maailma : Gummeruksen tietosarja; n:o 4)  Jyväskylä:  Gummerus, 1937.  (suomeksi)
”Tornin pidot : korkokuva 30-luvusta? (kirj. Heikki Mikkeli)”, Ajan paineessa : kirjoituksia 1930-luvun suomalaisesta aatemaailmasta, s. 16–39.  (Suomalaisen kirjallisuuden seuran toimituksia 758)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999.  ISBN 951-746-130-5
Markus Junttila: Miksi intellektuellit aina lyllertävät Torniin? Älymystön suhde kansanluonteeseen, kulttuuriin sekä demokratiaan vuosien 1937-1972 välisenä aikana Pidot-kirjasarjassa. Pro gradu -tutkielma. Oulun yliopisto, 2020. http://jultika.oulu.fi/files/nbnfioulu-202011073101.pdf
Pickwick-kerhon jälkeenjääneet paperit

| Pickwick-kerhon jälkeenjääneet paperit> The Posthumous Papers of the Pickwick Club |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Charles Dickens
Kieli:  englanti
Genre:  romaani
Kustantaja:  Chapman & Hall
Julkaistu:  1836–1837

Seuraava:  Oliver Twist
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pickwick-kerhon jälkeenjääneet paperit on Charles Dickensin ensimmäinen romaani. Se ilmestyi aluksi kuukausittain ilmestyneen kirjallisuuslehden jatkokertomuksena yhteensä 19 osassa vuosina 1836–1837. Kirja on yksi Dickensin suosituimmista teoksista.
Kirja kertoo herra Samuel Pickwickin perustaman seuran seikkailuista. Seura tekee iloluonteisia tutkimusmatkoja pitkin Englantia. Perustajan lisäksi seuraan kuuluu kolme jäsentä. Lisäksi päähenkilöihin kuuluvat  järkevä mutta ovela miespalvelija, tämän isä sekä seuran jäsenten kateellinen vastustaja herra Jingle.
Suomennokset

Pickwick-kerhon jälkeenjääneet paperit.  (Suom. Eino Palola. Kuvittaneet Seymour ja ”Phiz”)  WSOY, 2004 (1. painos 1932).  ISBN 951-0-22349-2
Pickwick-kerhon jälkeenjääneet paperit.  (Suom. Marja Helanen-Ahtola. Kuvittanut Harry Furniss)  Karisto, 1991 (1. painos 1978).  ISBN 951-23-2957-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Pickwick Papers. David A. Perdue's Charles Dickens Page. (englanniksi)
Pickwick-kerhon jälkeenjääneet paperit -kuunnelma Yle Areenassa