stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etyylimaltoli
Valmistus ja käyttö

Etyylimaltolia voidaan valmistaa puolisynteettisesti ja synteettisesti. Puolisynteettisessä valmistusmenetelmässä glukoosi fermentoidaan Aspergillus oryzae -homeen avulla ja fermentaatiossa muodostuva tuote reagoi asetaldehydin kanssa. Synteettiseen valmistukseen on useita tapoja esimerkiksi levuliinihapon bromaus, jota seuraa laktonin muodostus ja tämä laktoni reagoi dehydrauksen jälkeen asetaldehydin kanssa muodostaen etyylimaltolia. Etyylimaltolia voidaan valmistaa myös kojihaposta.
Etyylimaltolilla on voimakas makea ja karamellimainen tuoksu ja maku. Se on aromiaineena maltolia 4–6 kertaa voimakkaampi yhdiste. Sitä voidaan lisätä makeisiin, kekseihin, leivonnaisiin, jälkiruokiin ja makeisiin juomiin.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Ethyl maltol (englanniksi)
ChemBlink: Ethyl maltol (englanniksi)
Etologia

Erilaisia eläinten käyttäytymisiä.
Etologia on biologian tieteenhaara, joka tutkii eläinten käyttäytymistä, yleensä keskittyen käyttäytymiseen luonnollisissa olosuhteissa. Toinen eläinten käyttäytymisen tutkimista kuvaava käsite on behaviorismi, mutta tämä viittaa yleensä opittujen käyttäytymismallien tutkimiseen laboratorio-olosuhteissa.
Lukuisat luonnontieteilijät ovat tutkineet eläinten käyttäytymistä kautta aikojen. Yleinen mielipide on, että modernin etologian tieteenhaara alkoi 1930-luvulla hollantilaisen biologin Nikolaas Tinbergenin ja itävaltalaisten biologien Konrad Lorenzin ja Karl von Frischin työn johdosta, josta he saivat Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 1973. Etologia on yhdistelmä laboratorio- ja kenttätutkimusta, jolla on vahvat siteet neuroanatomian, ekologian ja evoluution kaltaisiin tieteenhaaroihin. Etologit ovat tyypillisesti kiinnostuneita tietystä käyttäytymismallista (tietyn eläinlajin sijaan) ja usein tutkivat yhden tyyppistä käyttäytymistä (esimerkiksi aggressiota) lukuisissa toisiinsa liittymättömissä eläinlajeissa.
Halu ymmärtää eläimiä on tehnyt etologiasta nopeasti kasvavan alan. 21. vuosisadan käänteen jälkeen, monet eläinten välisen kommunikaation, kulttuurin, tunteiden, oppimisen ja seksuaalisen käyttäytymisen kaltaiset asiat, joita asiantuntijat olivat pitkään ajateleet ymmärtäneensä, ovat tulleet uudelleen tarkastelun kohteiksi ja niistä on tehty uusia päätelmiä.
Etologian ja eläinten käyttäytymisen ymmärtäminen voi olla tärkeää eläinten koulutuksessa. Ottamalla huomioon eri lajien tai rotujen luonnolliset käyttäytymismallit kouluttaja voi valita yksilöt, jotka soveltuvat parhaiten tietyn tehtävän suoritukseen. Tämä mahdollistaa myös sen, että kouluttaja voi kannustaa luonnollisten käyttäytymismallien suorittamiseen sekä ei-toivottujen käyttäytymismallien lopettamiseen.
Historia > Luonnonvalinnan kautta tapahtuva evoluutio ja etologian alku

Koska etologiaa pidetään biologian tieteenhaarana, etologit ovat olleet erityisen kiinnostuneita käyttäytymismallien evoluutiosta ja näiden ymmärtämisestä luonnonvalinnan näkökulmasta. Charles Darwinia voidaan tietyssä mielessä pitää ensimmäisenä modernina etologina. Hänen Tunteiden ilmeneminen ihmisissä ja eläimissä -kirja teki vaikutuksen moneen sen ajan etologiin. Hän jatkoi käyttäytymismalleihin kohdistuvaa kiinnostustaan rohkaisemalla mentoroitavaansa George Romanesia, joka tutki eläinten oppimista ja älyä käyttäen antropomorfista menetelmää, joka ei saanut tukea tiedeyhteisöltä.
Muut Oskar Heinrothin ja Julian Huxleyn kaltaiset varhaiset etologit sen sijaan keskittyivät käyttäytymismalleihin, joita voidaan kutsua vaistonvaraisiksi (tai luonnollisiksi) siinä mielessä, että ne ilmenevät tietyn eläinlajin kaikissa yksilöissä tiettyjen olosuhteiden vallitessa. He rakensivat etogrammin (kuvauksen lajin luonnollisista käyttäytymisen päälajeista ja niiden yleisyyksistä) aina kun he aloittivat uuden eläinlajin käyttäytymismallin tutkimisen. Tämä tarjosi käyttäytymismalleista objektiiviseksi uskotun ja kumulatiivisen tietokannan, jota myöhemmät etologit saattoivat tarkistaa ja täydentää.
Kirjallisuutta

Waal, Frans de: Hyväluontoinen: Oikean ja väärän alkuperä ihmisessä ja muissa eläimissä.  ((Good natured: The origins of right and wrong in humans and other animals, 1996.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 1998.  ISBN 952-5202-10-0
Viitala, Jussi: Inhimillinen eläin, eläimellinen ihminen: Sosiaalisen käyttäytymisen avaimet.  Jyväskylä:  Atena, 2003.  ISBN 951-796-301-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Theory of Human Ethology (Documents No. 9, 10 and 11 in English)
Eläintiede
| --- | --- |
Osa-alueita:   antrozoologia  araknologia  entomologia  etologia  helmintologia  herpetologia  iktyologia  malakologia  mammalogia  myrmekologia  nematologia  ornitologia  paleozoologia  planktologia  primatologia 
Tieteilijöitä:   Karl Ernst von Baer  Georges Cuvier  Charles Darwin  Jean-Henri Fabre  William Kirby  Carl Linnaeus  Konrad Lorenz  Thomas Say  Jakob von Uexküll  Alfred Russel Wallace 
Biologia
| --- | --- |
Osa-alueita:   Aerobiologia  Anatomia  Astrobiologia  Biokemia  Ekologia  Eliömaantiede  Eläintiede  Etologia  Evoluutiobiologia  Fysiologia  Genomiikka  Hydrobiologia  Iktyologia  Kasvipatologia  Kasvitiede  Kehitysbiologia  Kudosoppi  Meribiologia  Mikrobiologia  Molekyylibiologia  Muoto-oppi  Neurotiede  Paleontologia  Parasitologia  Perinnöllisyystiede  Sienitiede  Solubiologia  Systematiikka  Taksonomia  Toksikologia 
Käsitteitä:   abioottinen  aineenvaihdunta  biodiversiteetti  biomi  biotooppi  biosfääri  DNA  ekologinen lokero  ekosysteemi  eliöyhteisö  evoluutio  kelpoisuus  lisääntyminen  luonnonvalinta  populaatio  ravinto  sukkessio  uhanalaisuusluokitus  yhteyttäminen  pääjakso  kaari 
Aiheeseen liittyvää:  biologian filosofia
Charles Darwin (1809–1882)
Käännös suomeksi
Marit van Eupen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Marit van Eupen vuonna 2008. |  Marit van Eupen vuonna 2008. |  Marit van Eupen vuonna 2008. |  |
Maa:   Kanada
Naisten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Peking 2008 | kevyt pariairokaksikko |  |
|  Pronssia | Ateena 2004 | kevyt pariairokaksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Gifu 2005 | kevyt yksikkö |  |
|  Kultaa | Eton 2006 | kevyt yksikkö |  |
|  Kultaa | München 2007 | kevyt yksikkö |  |
Marit van Eupen (s. 26. syyskuuta 1969) on alankomaalainen soutaja. Hän voitti kevyessä pariairokaksikossa Kirsten van der Kolkin kanssa olympiakultaa Pekingissä 2008. Neljä vuotta aiemmin Ateenan olympialaisissa sama pari saavutti pronssia, ja Sydneyn olympialaisissa 2000 he sijoittuivat kuudenneksi. Maailmanmestaruuskilpailuissa van Eupen voitti kultaa kevyessä yksikössä Gifussa 2005, Etonissa 2006 ja Münchenissä 2007. Kevyessä pariairokaksikossa hän sijoittui MM-kilpailuissa viidenneksi Luzernissa 2001 ja Sevillassa 2002 sekä kuudenneksi Milanossa 2003.
Etiopianseemiläiset kielet

Ge’ezinkielinen Raamattu etiopialaisen kirjaimiston synnyinseudulla Aksumissa.
Etiopianseemiläiset kielet ovat Etiopiassa ja Eritreassa puhuttujen seemiläisten kielten ryhmä. Niitä puhutaan myös Sudanissa sekä Yhdysvaltoihin, Eurooppaan, Israeliin ja arabimaihin muuttaneiden siirtolaisten keskuudessa.
Puhujamäärä

Etiopian vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan etiopianseemiläisiä kieliä puhui äidinkielenään 28,4 miljoonaa henkeä. Eritreassa äidinkielisiä puhujia oli vuoden 2006 tietojen mukaan 3,5 miljoonaa. Suurimmat kielet ovat amhara (yli 21 miljoonaa äidinkielistä puhujaa), tigrinja (yli 6 miljoonaa), tigre (1 miljoona) ja silt’e (800 000). Etiopianseemiläisten kielten joukossa on myös pieniä kieliä, joilla on vain muutamia tuhansia puhujia. Kielten määrä on tulkintatavasta riippuen noin 20, joista eräät kuten ge’ez ja gafat ovat kuolleita kieliä.
Historia

Etiopianseemiläisten esivanhemmat muuttivat Afrikan sarven alueelle tuhansia vuosia sitten Arabian niemimaan eteläosasta. Muuttajiin sulautui kuušilaisia kieliä puhunutta alkuperäisväestöä, jonka vaikutus näkyy substraattina etiopianseemiläisten kielten fonologiassa, morfologiassa, syntaksissa ja sanastossa. Kuušilaisvaikutus voimistui myöhemmin etiopianseemiläisten muuttaessa pohjoisesta etelään ja kuušilaisten oromojen siirtyessä Etiopian keskiosaan.
Etiopianseemiläiset kielet on perinteisesti luettu arabian kielen sekä muinaisten ja nykyisten eteläarabialaisten kielten kanssa eteläseemiläiseen ryhmään. Nykyään niiden katsotaan muodostavan yhden länsiseemiläisten kielten ryhmistä keskiseemiläisten ja nykyeteläarabialaisten kielten rinnalla.
Luokittelu

Kielten luokittelu perustuu Robert Hetzronin vuonna 1972 esittämään malliin, jota on myöhemmin täsmennetty. Sen mukaan ne jakautuvat pohjoiseen ja eteläiseen haaraan, joista jälkimmäisen sisäinen luokittelu on vielä epävarma. Pohjoisiin kieliin kuuluvat ge’ez, tigre ja tigrinja. Eteläetiopialaisista kielistä erottuvat poikkieteläetiopialaisten kielten kaksi alaryhmää: amhara ja argobba sekä harari ja itägurage. Niiden eteläpuolella puhutaan ulkoeteläetiopialaisia kieliä, jotka jaetaan useiksi eri alaryhmiksi. Aikaisemmin gurage-nimellä tunnettujen kielten katsotaan nykyään kuuluvan eri ryhmiin.
Etiopianseemiläisten kielten luokittelu Hetzronin mukaan:
pohjoisetiopianseemiläiset kielet: ge’ez (†), tigre, tigrinja
eteläetiopianseemiläiset kielet
poikkieteläetiopianseemiläiset kielet
keskiryhmä: amhara, argobba
itäryhmä
harari
itägurage: silt’e, wolane, zay
ulkoeteläetiopianseemiläiset kielet
n-ryhmä
gafat (†)
kistane-dobbi: kistane, dobbi, gälila (†)
tt-ryhmä
muher
länsigurage
mäsqan
keski- ja ulkolänsigurage
keskilänsigurage: chaha, ezha, gumär, gura
ulkolänsigurage: inor, enär, endegeñ, gyeto, mesmes (†).
Kirjakielet

Vanhin tunnettu etiopianseemiläinen kirjakieli on ge’ez, jonka vanhimmat piirtokirjoitukset ovat 200-luvulta. Ge’ez jäi pois käytöstä puhekielenä 1000-luvun alussa, mutta se toimii yhä Etiopian ortodoksisen kirkon liturgisena kielenä. Kieltä varten luotiin etiopialainen kirjaimisto, joka palvelee edelleen useita etiopianseemiläisiä kieliä.
Amharan kirjallinen perinne sai alkunsa 1500-luvulla, tigrinjan 1800-luvulla ja tigren 1800-luvun lopussa. Hararia on kirjoitettu ainakin 1700-luvulta lähtien arabialaisella kirjaimistolla. Amhara on Etiopian virallinen kieli ja sitä puhutaan laajasti toisena tai kolmantena kielenä. Tigrinja on virallinen kieli Etiopian Tigrayn alueella sekä englannin ja arabian ohella Eritreassa. Hararilla on virallinen asema Hararin alueella. Etiopialaista kirjaimistoa on viime aikoina sovellettu myös useisiin guragekieliin, joilla ei ole virallista statusta.
Euran vaakuna

Euran vaakuna
Euran vaakuna on saanut aiheensa Euran kunnan historiasta. Vaakunan karhu on jaettu aihe Satakunnan vaakunan kanssa viitaten pitäjän asemaan yhtenä maakunnan vanhoista keskuksista. Sakarakoro symboloi seudun muinaislinnoja.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 9. elokuuta 1954. Vaakunan selitys on ”kultakentässä sinisen, sakarakoroisen reunuksen ympäröimänä musta, punavaruksinen karhu pystyasennossa, oikeassa kämmenessään iskuun kohotettu sininen miekka”.
R.Smg. Ettore Fieramosca (1929)

| R>  Smg. Ettore Fieramosca |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cantieri navali Tosi, Taranto
Kölinlasku:  17. heinäkuuta 1926
Laskettu vesille:  14. kesäkuuta 1929
Palveluskäyttöön:  5. joulukuuta 1931
Poistui palveluskäytöstä:  1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 530 t (pinnalla) 2 094 t (sukellus)
Pituus:  83,97 m
Leveys:  8,30 m
Syväys:  5,11 m
Koneteho:  dieselmoottori 5 200 shp sähkömoottori 2 300 hv
Nopeus:  15 solmua (pinnalla) 8 solmua (sukellus)
Miehistöä:  78
Aseistus
Aseistus:  1 × 120 mm tykki 4 × 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä 8 × 533 mm torpedoputkea 1 × lentokone
R. Smg. Ettore Fieramosca oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1929 vesillelaskettu sukellusvene, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Cantieri navali Tosilta Tarantosta, missä köli laskettiin 17. heinäkuuta 1926. Alus laskettiin vesille 14. kesäkuuta 1929 ja otettiin palvelukseen 5. joulukuuta 1931.
Suunnittelu

Bernardin suunnittelema Regia Marinan toisen avomerikelpoisen sukellusveneen operointikykyä oli tarkoitus parantaa sijoittamalla veneeseen tiedustelua varten lentokone. Alukselle valmistettiin torniin hangaari lentokonetta varten, mutta siihen sijoitettavaa lentokonetta ei koskaan valmistettu ja hangaari poistettiin vuonna 1931. Samassa yhteydessä aluksen torniin sijoitettu 120 millimetrin 27 pituuskaliiperin tykki vaihdettiin 120 millimetrin 45 pituuskaliiperin kansitykkiin. Alus oli tehty yksinkertaisella rungolla, jossa oli ulkoiset siivekkeet vakauden parantamiseksi. Aluksen sukeltaminen kesti kuitenkin pitkään ja se oli sukelluksissa vaikeasti käsiteltävä. Alus ei saavuttanut suunniteltua huippunopeutta, minkä piti olla pinta-ajossa 19 ja sukelluksissa 10 solmua. Aluksen toimintamatka oli pinta-ajossa yhdeksän solmun nopeudella5 000 merimailia ja sukelluksissa neljän solmun nopeudella 80 merimailia.
Palvelus

Alukselta tapahtui 1940 akustossa räjähdys, ja se poistettiin palveluksesta huhtikuussa 1941. Alus poistettiin 1. maaliskuuta 1943 alusluettelosta ja romutettiin.
Eteläinen Afrikka

Eteläisen Afrikan maat YK:n määritelmän mukaan.
Eteläinen Afrikka on Afrikan eteläiset osat käsittävä maantieteellinen alue.
Valtiot

Yhdistyneiden kansakuntien jaottelun mukaan eteläisen Afrikan valtiot ovat Botswana, Etelä-Afrikka, Lesotho, Namibia ja Swazimaa.
Laajemmassa määrittelyssä eteläiseen Afrikkaan voidaan lukea myös Angola ja lisäksi vielä Madagaskar, Malawi, Mauritius, Mosambik, Sambia ja Zimbabwe.
Maantiede

Eteläisen Afrikan keskiosat ovat ylätasankoa, joka sijaitsee 900–1500 metriä merenpinnan yläpuolella. Ylänköä reunustavat joka ilmansuunnassa vuoriketjut, joiden korkein kohta on Lesothossa sijaitseva Thabana Ntlenyana (3 482 m). Namibiassa vuorten ja Atlantin valtameren välissä on Namibin aavikko. Rannikoilla ei ole suuria poukamia tai niemiä. Etelä-Afrikan rannikko on kivikkoista ja Namibian rannikolla on suuria hiekkadyynejä.
Alueen pisin joki on Oranjejoki, joka laskee Atlanttiin.
Ilmasto

Suurin osa Namibiasta ja Botswanasta sekä Etelä-Afrikan länsiosat ovat ilmastoltaan kuivaa tai puolikuivaa. Namibiassa on aavikkoja. Lohikäärmevuorilla on viileää ja kosteaa. Etelä-Afrikan kaakkoisrannikko on subtrooppisen kostea, ja kesät ovat kuumat. Etelärannikon Kapkaupungissa kuukausien keskilämpötilat ovat 13–22 celsiusastetta. Atlantin rannikon ilmasto on melko viileä. Sateet tulevat yleensä kesäisin, paitsi lounaassa, missä kesällä on kuivaa ja talvella kosteaa. Eniten sateita saadaan itärannikolla ja vähiten länsirannikolla.
Kasvillisuus ja eläimistö

Eteläisessä Afrikassa on liian kuivaa tiheille metsille, joten maasto on avointa ja ruohikkoista. Savanneilla elää muun muassa seeproja, antilooppeja ja sarvikuonoja.
Ihmiset

Eteläisen Afrikan alkuperäiskansaa ovat khoisanit (khoit ja sanit). Bantuja tuli alueelle myöhemmin pohjoisesta, ja hollantilaisia (afrikaanereita) rantautui etelärannikolle. Alueen muita kansoja ovat muun muassa hererot, tswanat, ovambot, swazit, xhosat, zulut, vendat ja sothot. Etelä-Afrikassa asuu myös paljon intialaisia.
Eteläinen Afrikka on maailman pahinta AIDS-aluetta, ja joissakin sen valtioissa yli 20 prosenttia väestöstä on HIV-positiivisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eteläinen Afrikka Wikimedia Commonsissa
| n k Maapallon alueet |
| --- | --- |
 Afrikka:  Eteläinen Afrikka  Itä-Afrikka  Keski-Afrikka  Länsi-Afrikka  Pohjois-Afrikka 
 Amerikka:  Etelä-Amerikka  Keski-Amerikka  Latinalainen Amerikka  Pohjois-Amerikka  Väli-Amerikka 
 Aasia:  Etelä-Aasia  Etu-Aasia  Itä-Aasia  Kaakkois-Aasia  Keski-Aasia  Pohjois-Aasia 
 Eurooppa:  Etelä-Eurooppa  Itä-Eurooppa  Keski-Eurooppa  Länsi-Eurooppa  Pohjois-Eurooppa 
 Oseania:  Australaasia  Melanesia  Mikronesia  Polynesia 
 Napa-alueet:  Antarktis  Arktis 
 Valtameret:  Atlantin valtameri  Eteläinen jäämeri  Intian valtameri  Pohjoinen jäämeri  Tyynimeri
Etelänbastardikilpikonna

| Etelänbastardikilpikonna |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Kilpikonnat Testudines
Heimo::  Merikilpikonnat Cheloniidae
Suku::  Lepidochelys
Laji::  olivacea
Kaksiosainen nimi
 Lepidochelys olivacea  (Eschscholtz, 1829) 
Katso myös
   Etelänbastardikilpikonna Wikispeciesissä   Etelänbastardikilpikonna Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Etelänbastardikilpikonna (Lepidochelys olivacea) on pienehkö merikilpikonna, joka elää maailman lämpimissä merissä ja lisääntyy suurin joukoin tietyillä rannoilla.
Koko ja ulkonäkö

Etelänbastardikilpikonnan kuori kasvaa korkeintaan 75 senttiä pitkäksi, mutta se voi painaa 45 kiloa. Selkäkilpi on pyöreähkö ja heikosti kupera ja siinä on matala keskiharjanne. Selkäkilven kyljissä on yleensä 6-8 sarveislevyä, mutta niiden määrä voi vaihdella jopa saman yksilön eri kyljillä. Bastardikilpikonnalla levyjä on enintään 5, mikä on paras tuntomerkki. Kyljen levyjen määrä vaihtelee populaatioittain. Reunalevyjä on 12-14. Selkäkilpi liittyy vatsakilpeen neljän sisäreunuslevyn välityksellä. Sisäreunuslevyissä on takareunan kohdalla useita pieniä huokosmaisia aukkoja. Etelänbastardikilpikonnan melamaisten raajojen kärjissä on kaksi kynttä. 
Kilpikonnan pää on leveä ja sen otsassa on kaksi paria suomuja. Sarveisnokka on pehmeä ja tasareunainen. Koiraalla häntä on paljon pidempi kuin naaraalla. Naaraalla se jää kilven alle, mutta uroksella häntä työntyy selvästi ulos. Aikuisten kilpikonnien raajat, kaula ja häntä ovat oliivinvihreitä, yläosasta tummempia. Vatsakilpi on vaaleankeltainen, selkäkilpi on tumma.
Levinneisyys ja elinympäristö

Etelänbastardikilpikonna elää trooppisissa ja subtrooppisissa merissä Atlantissa, Tyynessä valtameressä ja Intian valtameressä, päiväntasaajan molemmin puolin 40° asti eli suunnilleen Välimeren ja Etelä-Afrikan alueille asti. Etelänbastardikilpikonnat liikkuvat mieluiten matalissa merissä, mutta viihtyvät myös avomerellä. Lisääntymisalueet ovat hajallaan. Tärkeimmät lisääntymisrannat ovat Bhitar Kanika Bengalinlahdella Intiassa ja Ostionalin ranta Costa Rican Tyynenmeren puoleisella alueella. Molemmille munii satojatuhansia naaraita.
Elintavat

Etelänbastardikilpikonnan elintavat tunnetaan huonosti. Laji viihtyy pienissä, noin kymmenen yksilön parvissa. Kilpikonnat vaeltavat joka vuosi lisääntymisrannalleen pitkienkin matkojen päästä. Koiraat eivät palaa maalle koskaan kuoriutumisen jälkeen. Yleensä ne ruokailevat aamutunnit ja iltapäivän ne surffaavat aaltojen mukana lepäillen. Kun lämpötila laskee illalla viileillä alueilla, kilpikonnat pitävät lämpöä yllä vain ruumiin sisäosissa ja antavat itsensä lämmetä auringossa aamulla. Lämpimillä alueilla ne eivät lekottele yleensä auringossa. Etelänbastardikilpikonnat pakenevat yleensä petoja uimalla pois tai sukeltamalla syvälle.
Etelänbastardikilpikonnat syövät lähinnä kasveja, mutta ne syövät myös nilviäisiä, rapuja ja merisiilejä.
Lisääntyminen

Etelänbastardikilpikonnien lisääntymiskausi vaihtelee alueittain. Tyynenmeren itäosissa muninta tapahtuu elo-marraskuussa. Sri Lankassa syys-tammikuussa ja Myanmarissa maalis-huhtikuussa. Naaraat nousevat rannalle vain tietyssä kuunkierron vaiheessa ja aina öisin. Kun ne ovat päässeet tarpeeksi kauas vesirajasta, naaraat kaivavat pesäkolon johon ne munivat 30–168 munaa. Pesäkuoppa on noin 50 senttiä syvä. Munat naaras laskee 4–10 sekunnin välein 2–3 munaa kerralla. Muninta kestää noin tunnin, sen jälkeen naaras peittää pesän hiekalla ja palaa mereen. Munat ovat 3,2–4,3 senttimetriä pitkiä. Poikaset kuoriutuvat 50–60 päivän päästä. Usein naaraat munivat 2–3 kertaa vuodessa.
Uhat ja suojelu

Etelänbastardikilpikonnat ovat uhanalaisia munienkeruun ja pyynnin takia. Munista tehdään juomia ja eliksiirejä, kun taas itse kilpikonnia käytetään ruuaksi ja matkamuistoiksi. Niistä saadaan myös öljyä. Costa Rican Ostionalissa munia saa kerätä valvotusti ensimmäisten 36 tunnin aikana siitä kun ensimmäiset kilpikonnat nousevat rantaan. Keruu tyydyttää koko maan kysynnän ja muilta heikommilta rannoilta laittomasti kerätyt munat eivät mene kaupaksi. Etelänbastardikilpikonnien rantoja on suojeltu ja niitä valvotaan lisääntymisaikoina. Laji kuuluu CITES-sopimus liitteeseen 1 eli sitä ei saa kaupata sopimuksen allekirjoittaneissa maissa.
Etyylimetyylifenyyliglysidaatti

| Etyylimetyylifenyyliglysidaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etyyli-3-metyyli-3-fenyylioksiraani-2-karboksylaatti
CAS-numero:  77-83-8
PubChem CID:  6501
SMILES:  CCOC(=O)C1C(O1)(C)C2=CC=CC=C2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H14O3
Moolimassa:  206,232 g/mol
Kiehumispiste:  273,5 °C
Tiheys:  1,044 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1 g/l (20 °C)
Etyylimetyylifenyyliglysidaatti (C12H14O3) on epoksideihin ja estereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hajusteena ja aromiaineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa etyylimetyylifenyyliglysidaatti on väritöntä tai kellertävää nestettä. Aineella on tunnusomainen voimakkaan mansikankaltainen tuoksu ja maultaan se on hieman hapan ja mansikankaltainen. Yhdisteellä esiintyy sekä optista isomeriaa että cis-trans-isomeria ja kaupallinen etyylimetyylifenyyliglysidaatti on neljän eri isomeerin raseeminen seos. Toisinaan etyylimetyylifenyyliglysidaattia kutsutaan myös nimellä mansikka-aldehydi, vaikka sen rakenteessa ei ole aldehydeille tunnusomaista funktionaalista ryhmää.
Valmistus ja käyttö

Etyylimetyylifenyyliglysidaattia valmistetaan emäksisissä olosuhteissa asetofenonin ja etyyliklooriasetaatin välisellä niin kutsutulla Darzens-kondensaatiolla. Reaktiossa muodostuvien eri isomeerien välinen suhde riippuu käytetystä emäksestä. Etyylimetyylifenyyliglysidaattia voidaan käyttää hajusteena kosmetiikkatuotteissa esimerkiksi saippuoissa. Sitä käytetään myös aromiaineena elintarvikkeissa kuten jäätelöissä ja leivonnaisissa.
Etraviriini

| --- | --- |


Etraviriini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
4-[6-amino-5-bromi-2-(4-syanoanilino)pyrimidin-4-yyli]oksi-3,5-dimetyylibentsonitriili
Tunnisteet
CAS-numero: 269055-15-4
ATC-koodi: J05AG04
PubChem CID: 193962
DrugBank: DB06414
Kemialliset tiedot
Kaava: C20H15N6BrO 
Moolimassa: 435,28
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 99,9 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 41 h
Ekskreetio: Ulosteiden mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Etraviriini (C20H15BrN6O) on bentsonitriilijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdiste on niin kutsuttu toisen sukupolven ei-nukleosidinen käänteiskopioijaentsyymin estäjä ja sitä käytetään lääketieteessä HIV:n hoidossa.
Vaikutusmekanismi ja käyttö

Etraviriini sitoutuu muiden käänteiskopioijaentsyymin estäjien tavoin käänteiskopioijaentsyymiin ja estää tällöin sen DNA- ja RNA-riippuvaisen polymeraasiaktiivisuuden. Tällöin virussolut eivät pääse jakaantumaan ja kuolevat. Etraviriinia käytetään aina yhdessä muiden antiretroviraalisten lääkeaineiden kanssa. Sen on havaittu olevan tehokas myös sellaisia HIV-kantoja vastaan, jotka ovat kehittäneet resistenssin muita ei-nukleosidisia käänteiskopioijaentsyymin inhibiittoreita vastaan. Tyypillinen annostus on 200 mg/vrk ja absorptiota auttaa ruokailu lääkkeenoton jälkeen. Etraviriini tuli markkinoille vuonna 2008.