stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saratoga Springs

Taloja Washington Streetin varrella.
Saratoga Springs on kaupunki New Yorkin osavaltiossa Yhdysvalloissa, noin 60 kilometriä Albanystä pohjoiseen. New Yorkin Manhattanilta matkaa Saratoga Springsiin on noin 290 kilometriä, suoraan pohjoiseen. Vuoden 2010 väestönlaskennassa Saratoga Springsin asukasluku oli 26 586. Saratoga Springs kuuluu Saratogan piirikuntaan, jossa sijaitsee myös noin 5 000 asukkaan kaupunki Saratoga.
Saratoga Springs on 1900-luvun alusta saakka ollut tunnettu kylpylä- ja lomanviettopaikka, joka tunnettiin uhkapelikasinoistaan 1950-luvun alkuun saakka.
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu Yhdysvaltojen vanhin yhä käytössä oleva hevoskilpailurata sekä Saratoga Performing Arts Center, 1960-luvun lopulla rakennettu konserttisali, jossa New York City Ballet ja Philadelphian orkesteri esiintyvät säännöllisesti kesäisin. Vuonna 2004 kaupunkiin avattiin Disneyn lomakeskus.
Kun monet muut samankaltaiset lomailukaupungit Yhdysvalloissa kuihtuivat, Saratoga Springs koki päinvastoin uuden tulemisen 1970-luvulla. Vuonna 2014 Movoto-kiinteistövälitysyhtiö valitsi Saratoga Springsin New Yorkin osavaltion kymmenen parhaan asuinalueen joukkoon.
Saratoga Springs esiintyy tapahtumapaikkana muun muassa Edna Ferberin romaanissa Uhkapeliä Saratogassa ja siitä 1945 tehdyssä samannimisessä elokuvassa, jonka pääosia esittävät Gary Cooper ja Ingrid Bergman. Kaupunki on taustana myös E. L. Doctorow’n romaanissa Gangsterin oppipoika ja siitä 1991 tehdyssä elokuvassa Billy Bathgate.
Vuonna 1777 englantilainen sotaväenosasto antautui amerikkalaisille Saratogan taisteluissa. Taistelu merkitsi käännekohtaa Amerikan vallankumouksessa. Voiton jälkeen Ranska tunnusti Amerikan siirtokunnat itsenäiseksi valtioksi ja julisti sodan Britanniaa vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saratoga Springs Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Saratoga Springs, New York
Käännös suomeksi
Sankarivainaja

Sankarivainaja on sotatoimissa surmansa saanut omiin joukkoihin kuulunut henkilö.
Suomen sankarivainajat > Sisällissota 1918

Vuonna 1918 käydyssä Suomen sisällissodassa sekä hallituksen joukot, valkoiset että kapinaan nousseet punaiset hautasivat sankarivainajansa asianmukaisin menoin, joissa esiintyi kummallakin puolella samoja rituaaleja: kukkien ja seppeleiden laskeminen sankarihaudalle, suojeluskunnan tai työväenjärjestön lippu, papin tai työväenjärjestön edustajan puhe, virsi tai työväenlaulu. Sisällissodan jälkeen hautajaiset saivat sisäpoliittisen merkityksen. Tuolloin kiellettiin punaisten hautajaismenot, jotka tulkittiin hävinneiden tehdyiksi väitettyjen valtiorikosten ylistämiseksi, esimerkiksi Helsingissä punaiset olivat haudanneet sankarivainajiaan Mäntymäelle, mutta sodan päätyttyä vainajat oli siirrettävä Malmin hautausmaalle. Myös sankarimuistomerkkien pystyttäminen pidettiin valkoisten yksinoikeutena: vielä kymmenen vuotta sodan jälkeen punaisten hautamuistomerkkejä oli vain neljä.
Talvisodan päätyttyä puolustusvoimien ylipäällikkö, sotamarsalkka Gustaf Mannerheim antoi keväällä 1940 päiväkäskyn, jonka mukaan toukokuun kolmatta sunnuntaita tuli viettää ”nyt päättyneessä sodassa kaatuneiden sankarivainajien sekä myös kaikkien murroskautena vuonna 1918 molemmin puolin vakaumuksensa puolesta henkensä uhranneitten yhteisenä uskonnollisena muistopäivänä”. Tällöin syntyi kaatuneiden muistopäivän vietto Suomessa ja alettiin käyttää käsitettä vakaumuksensa puolesta sisällissodan takia kuolleille.
Vakaumuksena puolesta kuolleiden – varsinkin punaisten – hautakivissä ei useissa tapauksissa ole vainajien nimiä, yleensä niissä on merkittynä  vuosiluku 1918. Kaikki kuolleet eivät ole tiedossa, koska tietoja ei ollut ja niiden säilyttäminen oli sisällissodan jälkeen aina 1930-luvun lopulle saakka kuolleiden punaisten omaisille erittäin raskauttavaa. Tilanne kuitenkin lientyi talvisodan myötä ja muuttui täysin vuonna 1944 Suomen kärsittyä tappion jatkosodassa Neuvostoliittoa vastaan.
Suomen sankarivainajat > Toinen maailmansota 1939–1945

Suomen osalta toisen maailmansodan eli talvi-, jatko- ja Lapin sodan 1939–1945 vuoksi menehtyneet sankarivainajat pyrittiin hautaamaan kotipaikkakuntiensa sankarihautoihin. Jos sodassa kaatuneiden jäännöksiä ei saatu talteen rintamalla eikä näin ollen voitu laskea sankarihautoihin, ne siunattiin rintamalle jääneinä. Heti Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen 1990-luvun alussa avautui mahdollisuus etsiä vainajien jäännöksiä jatkosodan sotatoimialueelta, lähinnä Karjalankannakselta.
Avainasemassa kaatuneitten kotiin tuomiseen oli toisen armeijakunnan esikunnan pastori Johannes Sillanpää, joka perusti talvisodassa ensimmäisen kaatuneiden evakuointikeskuksen. Virallisesti ennen sotaa esikunnasta oli määräys haudata kaatuneet kentälle kuten yleisesti maailmalla oli tapana.
Nykyisin Kansallisarkisto ylläpitää ensimmäisen maailmansodan, sisällissodan ja heimosotien sotatoimissa tai jälkitapahtumissa surmansa saaneiden suomalaisten tietokantaa Suomen sotasurmat 1914–1922. Sen lisäksi on Suomen sodissa 1939–1945 menehtyneiden tietokanta, josta voi erilaisin tiedoin hakea henkilöitä. Hakutietoina voi olla muun muassa nimi, joukkoyksikkö, kuolinpaikka, kuolinaika tai sotilasarvo.
Kirjallisuutta

Kemppainen, Ilona: Isänmaan uhrit: Sankarikuolema Suomessa toisen maailmansodan aikana.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Bibliotheca historica 102)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-815-6
Aiheesta muualla

Suomen sotasurmat 1914–1922 (Arkistoitu – Internet Archive) Kansallisarkisto.
Suomen sodissa 1939–1945 menehtyneet (Arkistoitu – Internet Archive) Arkistolaitos.
Sisällissodan Orimattilan taistelussa vakaumuksensa puolesta kaatuneiden myrskyläläisten punaisten sankarivainajien muistomerkki kotipaikkansa hautausmaalla.
Santa Cruise

| Santa Cruise |
| --- | --- |
 Costa Allegra Shanghaissa.
Tyyppi:  risteilyalus
Lippuvaltio:   Italia
Kotipaikka:  1969–1986: Tukholma  1986–1988: Limassol  1988–1990: Panamá  1990–1994: Napoli  1994–2000: Monrovia  2000–2012:  Genova  2012–2012: Freetown 
IMO-numero:  6916885
MMSI-numero:  247816000
Tunnuskirjaimet:  ICRA
Aiemmat nimet:  Costa Allegra (1992–2012) Alexandra (1988–1992) Regent Moon (1986–1988) Annie Johnson (1969–1986)
Omistaja:  Costa Crociere
Rakennustelakka:  Wärtsilä Turun Telakka, Turku
Rakennusnumero:  1 170
Tilattu:  27. joulukuuta 1966
Vesillelasku:  29. huhtikuuta 1969
Luovutettu:  4. joulukuuta 1969
Status:  romutettu
Tekniset tiedot
Kansien määrä:  9 (8 matkustajille)
Pituus:  187,69 m
Leveys:  25,75 m
Syväys:  8,20 m
Bruttovetoisuus (GT):  28 597
Koneisto:  4 × Wärtsilä 6R46
Nopeus:  19 kn
Hyttejä:  410 (8 vammaisille)
Matkustajia:  1 066
Miehistö:  466
Sisaralukset:  Axel Johnson Antonia Johnson Margaret Johnson San Francisco
Lähteet:  
Santa Cruise oli Costa Crocieren omistama risteilyalus Costa Allegra, joka risteili pääasiassa Aasiassa ja Kaukoidässä.
Rakentaminen ja käyttöhistoria

Alus tilattiin Wärtsilän telakalta Turusta alun perin rahtilaivaksi ruotsalaisvarustamolle. Se laskettiin vesille 29. huhtikuuta 1969 ja alus luovutettiin 4. joulukuuta tukholmalaiselle Rederi Ab Nordstjernanille, joka nimesi alusken Annie Johnsoniksi. Alus oli rahtiliikenteessä, kunnes se myytiin 8. elokuuta 1986 Peleus Marine Companylle Limassoliin Kyprokselle. Alus vuokrattiin Regency Cruise Linelle Pireukseen Kreikkaan, joka nimesi sen Regent Mooniksi. Alus lähti 10. elokuuta Göteborgista ja se saapui 25. elokuuta Pireukseen, missä se oli tarkoitus muuttaa risteilyalukseksi.
Alus makasi Peramassa, kunnes se myytiin toukokuussa 1988 Compania Naviera Panalexandra SA:lle Panamaan. Alus nimettiin Alexandraksi. Se myytiin edelleen 28. elokuuta 1990 Costa Crociere SpA:lle Napoliin Italiaan ja alus oli Mariottin telakalla Napolissa 4. syyskuuta 1990 – 16. marraskuuta 1992. Telakalla alusta pidennettiin ja se muutettiin risteilykäyttöön. Aluksen nimeksi piti tulla Costa Azzurra, mutta se sai kuitenkin marraskuussa 1992 nimekseen Costa Allegra.
Alus palasi palvelukseen 16. marraskuuta 1992 ja se aloitti ensimmäisen matkansa 23. marraskuuta Genovasta St. Thomakselle. Tämän jälkeen alus risteili kesäisin Välimerellä ja talvisin Karibialla. Se siirrettiin 1994 Liberian lipun alle, jolloin sen kotisatamaksi merkittiin Monrovia. Alus liputettiin takaisin Italiaan ja Genovaan  vuonna 2000.
Rakentaminen ja käyttöhistoria > Tuuliajolla 2012

Alus joutui tuuliajolle 27. helmikuuta 2012 Intian valtamerellä ollessaan matkalla Madagaskarilta Seychellien pääkaupunkiin. Aluksen konehuoneessa syttyi tulipalo, joka sammutettiin, mutta sähköt eivät toimineet, joten alus lähetti hätäkutsun. Tapauksen sattuessa aluksella oli runsaat tuhat matkustajaa, ei suomalaisia. 1. maaliskuuta alus saatiin hinattua Mahén satamaan.Aluksen suojana on alueella toimivien merirosvojen varalta yhdeksänhenkinen erikoisryhmä. Costa Allegra on myyty romuksi Aliagaan 6. syyskuuta 2012.
Aiheesta muualla

Costa Allegran reitti ja webcam
Ullava

| Ullava> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Kokkola |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  63°42′25″N, 023°53′35″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Keski-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Kaustisen seutukunta
Kuntanumero:  885
Hallinnollinen keskus:  Ullavan kirkonkylä
Perustettu:  1909
– emäpitäjä:  Kälviä
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Kokkola Kälviä Lohtaja Ullava
– syntynyt kunta:  Kokkola
Pinta-ala:  176,9 km²  (1.1.2008)
– maa:  162,5 km²
– sisävesi:  14,4 km²
Väkiluku:  1 003   (31.12.2008)
– väestötiheys:  6,17 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  20,2 %
– 15–64-v.:  61,6 %
– yli 64-v.:  18,1 %
Ullava on Keski-Pohjanmaalla Länsi-Suomen läänissä sijainnut entinen Suomen kunta. Ullavan, Lohtajan ja Kälviän valtuustot päättivät kuntaliitoksesta Kokkolan kanssa 3.12.2007, ja liitos astui voimaan 1.1.2009. Uuden kaupungin nimeksi tuli Kokkola, ja sillä on yli 45 000 asukasta. Ullava oli yksikielisesti suomenkielinen ja siellä asui 1 003 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 176,9 km2, josta 14,4 km2 on vesistöjä. Väestötiheys oli 6,17 asukasta/km2.
Ullavan naapurikunnat ennen kuntaliitosta olivat Halsua, Kaustinen ja Kälviä.
Ullava sijaitsee Suomenselän reuna-alueella, keskellä Keski-Pohjanmaata. Kälviälle, Kannukseen, Toholammille ja Kaustiselle on matkaa noin 30 km ja Kokkolaan noin 50 km.
Entisen Ullavan kunnan alueen suurin pituus luoteesta kaakkoon on noin 30 kilometriä ja suurin leveys lounaasta koilliseen noin kymmenen kilometriä, mutta tästä huolimatta kunnan kokonaispinta-ala oli vain runsaat 160 neliökilometriä. Tämä johtui alueen erikoisen koukeroisesta muodosta; lyhimmillään etäisyys kunnan rajalta toiselle oli vain muutamia satoja metrejä.
Historiaa

Ullavan kirkko valmistui 1783. Sen tekijäksi mainitaan Simo Silvén. Ullava sai kappeliseurakunnan oikeudet 1797 ja itsenäistyi kokonaan emäseurakunta Kälviästä 1904. Ullava itsenäistyi Kälviästä vuonna 1909.
Elinkeinoelämä

Ullavan asukkaista noin kolmannes saa elantonsa alkutuotannosta, lypsy- ja lihakarjataloudesta. Puolet väestöstä saa toimeentulonsa palveluista, kaupasta, rakennustoiminnasta ja liikenteestä. Lupaava litium-esiintymä ja mahdollinen Keliber-projektin kaivostoiminta antavat toiveita uusista työpaikoista tulevaisuudessa.
Koulutus ja vapaa-aika

Ala-asteita Ullavassa on kaksi. Yläastetta käydään Kälviällä ja Toholammilla, ja yleensä myös lukiota jäädään jatkamaan näihin kuntiin. Kuitenkin viime vuosina useat ullavalaiset ovat siirtyneet opiskelemaan Kokkolaan tai musiikkilukioon Kaustiselle.
Yhdistysten, järjestöjen ja urheiluseuran toiminta on vilkasta. Talvisin Ullavassa järjestetään Hopeasompa-hiihtokilpailuja, jossa on sarjoja useille ikäluokille. Kesäisin puolestaan järjestetään yleisurheilukilpailuja, jossa on palkintona muun muassa Urheilu Shop Ala-Korven tuotetteita.
Kylät ja nuorisoseurat toimivat aktiivisesti. Esimerkiksi Ylikylän nuorisoseura osallistui vuonna 2011 Yhesä yhteen -hankkeeseen, jossa oli päämääränä koota näytelmä. Ullavalaisten näytelmä Sukset ristisä? voitti hankkeessa halutun Esko-patsaan. Patsas komeilikin nuorisoseurantalolla vuoden päivät kaikkien nähtävänä. Teatteriharrastus jatkaa vahvana Ullavassa.
Vapaa-ajan viettoon on Ullavassa monenlaisia luonnollisia mahdollisuuksia. Puhdasvetinen Ullavanjärvi ja laajat metsä- ja suoalueet antavat luonnossa liikkujille hyvät virkistysmahdollisuudet. Rahkosen kylässä, koulun yhteydessä toimiva Ullavan monitoimitalo tarjoaa puitteet useille harrastuksille. Talossa on mm. kuntosali, sivukirjasto, kahvio, disco ja Vionoja-sali kulttuuri- ja liikuntakäyttöön.
Nähtävyyksiä

Ullavan kirkko
Ullavan kylät

Ullavassa on useita kyliä ja kyliksi miellettyjä asutuskeskittymiä, joita ovat Alikylä, Haapasalo, Haapala, Hanhisalo, Herlevi, Honkala, Jääskä, Kallinki, Korpi, Länttä, Neverbacka, Norppa, Rahkonen, Sepänkylä, Törbacka, Ullavan kirkonkylä ja Viitasalo.
Tunnettuja ullavalaisia

Risto Ala-Korpi, entinen yleisurheilija
Lauri Kaunisvesi, jääkäriluutnantti
Jarkko Koski-Vähälä, keihäänheittäjä
Veli-Matti Puutio, kauppaneuvos
Väinö Viitasalo, kanttori, musiikkineuvos
Veikko Vionoja, taidemaalari
Muita ullavalaisia

Isla J Brave – ravihevonen
Ruokakulttuuri

Ullavan pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla kirnupiimäpuuro tai -velli sekä uunipääryt eli uunissa kypsennetyt perunat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ullava Wikimedia Commonsissa
Taide Vionojan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Ullava |
| --- | --- | --- |
 Keski-Pohjanmaa  Kokkola 
| Kylät |  Alikylä  Haapala  Hanhisalo  Jääskä  Kirkonkylä  Korpi  Neverbacka  Norppa  Rahkonen  Sepänkylä  |  |
| n k Keski-Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Halsua  Kannus  Kaustinen  Kokkola  Lestijärvi  Perho  Toholampi  Veteli 
Entiset kunnat:  Kaarlela  Kälviä  Lohtaja  Ullava  Öja 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Ullavan kirkko.
Sangue bleu

| Sangue bleu |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansi.
Ohjaaja:  Nino Oxilia
Käsikirjoittaja:  Guglielmo Zorzi
Kuvaaja:  Giorgino Ricci
Pääosat:  Francesca Bertini, André Habay, Angelo Gallina
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Celio Film
Ensi-ilta:  syyskuu 1914
Kesto:  1308 m. (64 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sangue bleu (”Sininen veri”) on vuonna 1914 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Nino Oxilian ohjaaman melodraaman pääosaa esittää elokuvadiiva Francesca Bertini.
Juoni

Montvallonin ruhtinatar Elena epäilee, että hänen miehellään on suhde kreivitär Simone de la Croix’han. Ruhtinas ottaa mustasukkaisesta vaimostaan eron ja jättää tyttärensä Dianan hänen hoidettavakseen. Elena tutustuu näyttelijä Jacques Wilsoniin ja kreivitär de la Croix lavastaa heidät rakastavaisiksi. Ruhtinas riistää Dianan Elenalta, joka ajautuu aiemmin torjumansa Wilsoniin syliin. Näyttelijä tuhlaa Elenan omaisuuden ja pakottaa hänet ryhtymään kabareetanssijaksi. Elena kapinoi ja yrittää riistää henkensä näyttämöllä ”kuoleman tangon” aikana. Ruhtinas katuu ja vie Elenan takaisin heidän tyttärensä luokse.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Francesca Bertini  | … |  ruhtinatar Elena di Montvallon   |
|  André Habay  | … |  Wilson   |
|  Angelo Gallina  | … |  ruhtinas Egon di Montvallon   |
|  Fulvia Perini  | … |  kreivitär Simone de la Croix   |
|  Anna Cipriani  | … |  Diana   |
|  Elvira Radaelli  | … |     |
|  Amedeo Ciaffi  | … |     |
Tuotanto, teema ja vastaanotto

Roomalaisen Celio Filmin tuottama elokuva oli suunniteltu vahvistamaan Francesca Bertinin tähtikulttia. Celio tuotti vuosina 1912–1914 25 elokuvaa, joissa näyttelijä esitti pääosia. Baldassarre Negronin jätettyä yhtiön Bertiniä ohjasi Nino Oxilia. Näyttelijää pidettiin yhtiön ”kruununjalokivenä” kunnes hän pian siirtyi Caesar Filmille.
Sangue bleu on juonipainotteinen melodraama, jossa on myös yhteiskuntakriittisiä aineksia. Sen teemana on oikeudeton ja alistettu nainen, jonka epätoivoon ainoa ratkaisu on itsemurha. Hienovaraisesti kerrottu juoni päättyy diivaelokuville poikkeuksellisesti onnelliseen loppuun. Elokuvan ansioita ovat Bertinin karismaattinen näyttelijänsuoritus, Nino Oxilian taitava ohjaus ja kuvaaja Giorgino Riccin kauniit kuvakulmat. Ruhtinattaren esittämä hyväntekeväisyysnäytelmä on mukaelma Puccinin Madama Butterflysta ja aikoinaan paheksuntaa herättänyt tangokohtaus on lainattu Asta Nielsenin elokuvasta Kuilu (1910).
Elokuva oli suuri yleisö- ja arvostelumenestys. Aikalaiskriitikot kiittivät sen näyttelijäsuorituksia, näyttämöllepanoa ja kuvausta, mutta kiinnittivät huomiota käsikirjoituksen heikkouksiin. Bertinille Sangue bleu oli jälleen yksi askel hänen diivamaineensa lujittamisessa.
Restaurointi ja DVD

Jean Desmetin kokoelmassa säilynyt Sangue bleu on restauroitu Alankomaiden elokuvamuseossa. Bolognan elokuva-arkiston DVD:nä julkaisema värjätty ja sävytetty nitraattikopio on varustettu Daniele Furlatin musiikilla. Se sisältää hollannin lisäksi myös italian- ja englanninkielisen tekstityksen.
Aiheesta muualla

Sangue bleu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Saniaiset

| Saniaiset |
| --- | --- |
 Kotkansiipi (Matteuccia struthiopteris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Saniaiset Pteridophytina  (Eichler, 1883) Cavalier-Smith, 1998
Luokat
 Equisetopsida  Marattiopsida  Psilotopsida  Pteridopsida (syn. Polypodiopsida)  
Katso myös
   Saniaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Parikellussaniainen eli kellussaniainen (Salvinia natans)
Cyathea dregei -saniaispuu kasvaa sademetsissä.
Saniaiset (Pteridophytina, aiemmin Filicophytina) ovat putkilokasveihin kuuluvia itiökasveja ja sanikkaisten kaaren merkittävin ryhmä. Saniaisia tunnetaan 9 000–15 000 lajia, joista Suomessa esiintyy 40, mukaan lukien kaksi hävinnyttä lajia. Niiden koko vaihtelee muutaman senttimetrin kokoisista kellusaniaisista jopa 20 metrin korkuisiin puusaniaisiin. Maailman korkein saniainen on jopa kolmimetrisiä lehtiä kasvattava Cyathea australis, joka voi olla 24 metriä korkea. Boreaalisissa metsissä saniaisia kasvaa tyypillisesti kenttäkerroksessa.
Saniaiset tuottavat itiöitä, ja niille on tyypillistä sukupolvenvuorottelu, johon kuuluu kaksi vaihetta. Saniaisten itiöistä kehittyy suvuttomasti pieniä, levymäisiä tai nauhamaisia alkeisvarsikkoja eli gametofyyttejä. Tämä suvullinen polvi sisältää siittiö- ja munapesäkkeet, joista hedelmöityksen jälkeen kehittyy varsinaisia johtojänteellisiä saniaisia, jotka muodostavat itiöpolven eli sporofyytin. Saniaiset eivät siten kuki tai tuota siemeniä, kuten siemenkasvit.
Saniaisten itiöpolven lehdet vaihtelevat suuresti muodoltaan ja kooltaan; usein ne ovat parilehdykkäisiä. Tyypillisesti uusien lehtien versot ovat kääriytyneet tiiviisti, ja lehden sekä jokaisen lehdykän herkkä kasvupiste on käärön suojassa. Maavarsi, joka on joskus maanalainen, imee ravinteita ja ankkuroi kasvin maahan. Saniaisilla on yksisirkkaisten kasvien tapaan hajajuuret pääjuuren sijaan.
Itiöpesäkkeet, jotka ovat itiön sisältäviä pieniä koteloita, sijaitsevat usein ryhmissä, joita peittää katesuomu. Usein itiöpesäkkeellä on erityinen avautumismekanismi: kuivuessaan pesäke kutistuu, ohuin seinä painuu sisään ja pesäkkeen sivut repeävät pienimuotoisessa räjähdyksessä levittäen samalla itiöt ympäristöön. Yksi lehti saattaa tuottaa keskimäärin 50 mikrometrin kokoisia itiöitä koosta riippuen 750 tuhannesta 750 miljoonaan. Itiöt ovat sitkeähenkisiä ja leviävät usein kauas; niitä on löydetty ilmakehästä useiden kilometrien korkeudesta. Siksi monet saniaisheimot ovat levinneet maailmanlaajuisesti.
Alkeisvarsikko koostuu yhteyttävästä sekovarresta, joka sisältää sukusolupesäkkeet, sekä juurenkaltaisista juurtumahapsista. Se on yhden solukerroksen paksuinen ja 1–3 millimetrin levyinen. Hedelmöitys vaatii onnistuakseen kosteutta.
Saniaiset kasvavat usein metsien aluskasvillisuutena, sillä ne viihtyvät melko varjoisilla ja kosteilla paikoilla. Eräät saniaislajit kasvavat epifyytteinä puiden varsilla ja eräät kelluvina vesikasveina.
Boris Šapošnikov

Boris Šapošnikov
Boris Mihailovitš Šapošnikov (ven. Бори́с Миха́йлович Ша́пошников; 8. lokakuuta (J: 20. syyskuuta) 1882 Zlatoust - 26. maaliskuuta 1945 Moskova) oli Neuvostoliiton marsalkka.
Šapošnikov liittyi Venäjän armeijaan vuonna 1901. Hän valmistui Nikolajevskin upseeriopistosta vuonna 1910 ja toimi Kaukasuksen armeijan komentajana ensimmäisen maailmansodan aikana.
Ammattiupseerina puna-armeijaan

Šapošnikov osallistui Venäjän vallankumoukseen everstinä, epätavallisesti bolševikkien puolella. Šapošnikov oli yksi harvoista Puna-armeijan komentajista, jotka olivat saaneet virallisen sotilaallisen koulutuksen. Hän liittyi Puna-armeijan kenraaliesikuntaan, missä hän työskenteli vuoteen 1925 asti. Hän yleni Leningradin sotilaspiirin komentajaksi ja hän toimi myös Moskovan ja Privolznin sotilaspiirien komentajana. Hänet hyväksyttiin Puna-armeijan Frunzen sotilasakatemian komendantiksi vuonna 1935 ja nimitettiin yleisesikunnan päälliköksi teloitetun marsalkka Mihail Tuhatševskin tilalle kesällä 1937. Šapošnikov ylennettiin Neuvostoliiton marsalkaksi vuonna 1940.
Suunnitelma armeijan vahvistamisesta

Huolimatta menneisyydestään keisariajan upseerina, Šapošnikov saavutti Stalinin kunnioituksen ja luottamuksen. Hän selviytyi hengissä 1930-luvun suuren vainon aikana, mahdollisesti koska oli liittynyt kommunistiseen puolueeseen vasta 1930-luvulla, sillä Stalinin vainot kohdistuivat enimmäkseen puolueen veteraaneihin. Puhdistusten jälkeen Stalin hyväksyi Šapošnikovin suunnitelman Puna-armeijan nopeasta vahvistamisesta. Suunnitelmaa ei kuitenkaan laitettu käytäntöön ennen Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941. Suunnitelma kuitenkin pelasti Neuvostoliiton täydelliseltä tuholta. Šapošnikov luopui Pääesikunnan johtajuudesta elokuussa 1940. Virallisesti ilmoitettiin terveydelliset syyt, mutta mahdollisesti erimielisyydet Stalinin kanssa lienevät olleet syynä eroon.
Toisessa maailmansodassa

Neuvostoliitto aloitti 1939 talvisodan Suomea vastaan Kliment Vorošilovin johtamin joukoin. Hyökkäyksen huonot tulokset johtivat siihen, että Stalin nimitti tammikuussa 1940 uudet miehet johtamaan sitä. Tällöin Šapošnikov sai vastuulleen Karjalankannaksen hyökkäyssuunnan armeijankomentaja Semjon Timošenkon alaisena. Uudet komentajat saivatkin hyökkäyksen toimimaan aikaisempaa paremmin. Talvisota päättyi maaliskuun 1940 puolivälissä.
Šapošnikov kutsuttiin takaisin Pääesikunnan päälliköksi Saksan hyökkäyksen alettua 1941, ja osin hänen ansiostaan Neuvostoliiton sodanjohto ja operatiivinen toiminta parani. Hän joutui luopumaan tehtävistään sairauden vuoksi vuonna 1943. Hän toimi kuitenkin Vorošilovin sotilasakatemian komentajana kuolemaansa vuoteen 1945 asti.
Gaius Ummidius Durmius Quadratus

Gaius Ummidius Durmius Quadratus (k. 60) oli roomalainen poliitikko.
Ummidius oli uransa aikana kaksi kertaa konsulina. Toisen kerran keisari Claudiuksen aikana. Vuonna 51 hänet nimitettiin Syyrian maaherraksi, jossa hän palveli kuolemaansa saakka. Ummidius oli Juudeassa vuonna 52, jolloin hän korjasi roomalaisten prokuraattorien tekemiä vahinkoja. Vuonna 55 roomalainen kenraali Gnaeus Domitius Corbulo lähetettiin Galatian ja Kappadokian legaatiksi. Ummidius joutui luovuttamaan puolet armeijastaan Corbulon komentoon. Myöhemmin miesten välille tuli riitaa parthialaisista panttivangeista mutta erimielisyydet eivät kehittyneet vakavammaksi. Ummidius kuoli vuonna 60 ja Corbulo nimitettiin hänen tilalleen Syyrian maaherraksi.