stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nils-Aslak Valkeapää
Kirjailija

Valkeapään vanhemmat olivat monen kirjailijan, niin V. J. Oinosen, Yrjö Kokon kuin Viola Kuoksa-Waven, henkilökohtaisia tuttuja. Viola Kuoksa-Wavesta tuli taiteilija-Ailun löytäjä, ensimmäinen tukija ja mesenaatti. 17-vuotiaana hän osallistui Rovaniemellä taiteilijayhdistys Seitapiirin järjestämään kirjailijatapaamiseen, johon osallistuivat esimerkiksi A. E. Järvinen ja Kokko. Samassa tilaisuudessa hän tutustui Pentti Saarikoskeen; he kävivät kirjeenvaihtoa ja lähettivät ilmestyneitä teoksia toisilleen. Runoilija ja kirjastonhoitaja Jorma Etosta tuli Valkeapään tärkeä tuki ja neuvonantaja. Erno Paasilinna puolestaan ei kelpuuttanut yhtäkään Valkeapään tekstiä Lappiin liittyvää kirjallisuutta esitteleviin antologioihinsa. Marjut Aikion mukaan tällaisia olisivat olleet esimerkiksi Valkeapään pitkä proosarunomainen ”Kotini on tunturissa” (1977) tai muutamat julkaistut pienoisnovellit. Arto Paasilinna ja Valkeapää olivat olleet mukana Pohjoiset kirjailijat -yhdistyksessä 1960-luvun alusta, ja he tapasivat toisiaan myöhemminkin eri yhteyksissä. Ystävästään Timo K. Mukasta Valkeapää laati haastattelumuotokuvan Viikkosanomiin vuonna 1966. Muita kirjailijatuttuja vuosien varrella olivat Tuomas Anhava, runoilijat Juhani Tikkanen ja Kai Nieminen sekä Helinä Siikala.
Alkuvaiheen suomenkielinen romaani Suopunki ei ilmestynyt. Kustannustoimittaja Martti Montonen piti Suopungin hahmotelmaa liian erikoisena, sen kuvaama porosaamelaiskulttuuri oli hänelle vierasta. Toinenkin romaanihanke Nämä pitkät pimeät yöt jäi ilmestymättä. Otava-kustantamon Hannu Mäkelä hylkäsi käsikirjoituksen. Virallisia tukijoita kirjailijanuralla oli etenkin Marja-Leena Rautalin Suomalaisen kirjallisuuden edistämiskeskuksesta. Rautalin arvosti ja ihaili suuresti Valkeapäätä ja lähetti tämän lukuisat kerrat eri puolille maailmaa edustamaan suomalaista, tässä tapauksessa Suomen saamelaista kirjallisuutta.
Runoissaan ja kirjoissaan hän kirjoitti erityisesti saamelaisista, pohjoisesta luonnosta ja saamelaisten myyteistä ja perinteestä. Veli-Pekka Lehtolan (2015) mukaan Valkeapää on ansaitusti nimitetty saamen kansan mytografiksi, uuden kansallisen mytologian ja identiteetin tulkiksi suurten runoteostensa perusteella.
Valkeapään tuotannon poikkeuksellinen piirre on Taarna Valtosen mukaan hänen tapansa kirjoittaa samanaikaisesti erilaisille yleisöille: kotiseutunsa ihmisille, kaikille saamelaisille, valtaväestöille ja toisille alkuperäiskansoille.
Valkeapään kirjalliseen tuotantoon kuuluu yhdeksän runokokoelmaa, joista kaikki on kirjoitettu pohjoissaameksi. Niistä vain kaksi teosta on suomennettu. Hänen tuotantonsa tuli tunnetummaksi siellä, missä lukijakunta on laajempi, eli Norjassa.
Valkeapää ei ollut saanut kouluopetusta äidinkielellään: koulun ja asuntolan kieli oli suomi. Hän halusi käyttää kieliopillisesti moitteetonta kieltä. Hänen kirjallisen tuotantonsa pohjoissaamen kielen kielentarkistajina toimivat Samuli Aikio, Helvi Nuorgam-Poutasuo, Veikko Holmberg ja Pekka Sammallahti sekä Norjan puolelta Harald Gaski ja Ole Henrik Magga.
Kirjailija > Terveisiä Lapista

Kirjailijana Valkeapää aloitti vuonna 1971 suomenkielisellä pamfletilla Terveisiä Lapista. Teoksessa Valkeapää kuvasi saamelaisen kansanperinteen rikkautta ja otti esille saamelaisten aseman ja vaati heille oikeutta elää omilla ehdoillaan, säilyttää ja uudistaa kulttuuriaan. Hän vertasi koulujen asuntoloita hautausmaahan ja kuvasi niitä kaikkein tehokkaimmaksi laitokseksi saamelaisuuden hävittämisessä.
Kirjailija > Giđa ijat čuovgadat

Ensimmäinen runoteos Giđa ijat čuovgadat ilmestyi vuonna 1974, Anneli Rosellin suomennos Kevään yöt niin valoisat 1980. Seuraavat runoteokset Lávlo vizar biello-cizáš (Laula viserrä sinirinta, 1976) ja Ádjaga silbasuonat (Lähteen hopeasuonet, 1981) ilmestyivät yhdessä ensiksi mainitun kanssa vuonna 1985 trilogiana Ruoktu Váimmus. Trilogia on käännetty ruotsiksi, norjaksi, englanniksi, ranskaksi ja saksaksi. Saksankielinen käännös on valikoima alkuteoksesta. Suomenkielistä laitosta ei ole ilmestynyt.
Kirjailija > Ruoktu Váimmus

Ruoktu Váimmus (Koti sydämessä, 1985) on Valkeapään tuotannon ensimmäinen suurteos. Pekka Sammallahti korostaa esipuheessaan trilogian osien tehtävää kokonaisuudessa. Ensi osa tuo esiin minän subjektiivisuuden, toinen osa hänen suhteensa ympäristöön ja kolmas osa hänen tajunnanvirtansa hänen etsiessään tietään ajatusten keinoilla. Harald Gaski kuvailee Valkeapäätä internationalistiksi Saamenmaan tapaan: lähtökohtana ovat saamen sanat, mutta sisältö on globaali.
Teoksen englanninnos Trekways of the Wind ilmestyi vuonna 1994. Tapio Nykänen kirjoittaa artikkelissaan ”Saamelaisuus ja arktinen alkuperäiskansaisuus Nils-Aslak Valkeapään ajattelussa” (politiikasta.fi, 9. syyskuuta 2017), että Trekways of the Wind on Valkeapään yhteiskunnallisen ajattelun taiteellinen synteesi. Trekways of the Wind on trilogia, jonka osat on alun perin kirjoitettu ja julkaistu eri aikoina. Luonto, johon saamelainen elämäntapa nivoutuu, on trilogiassa tärkeä. Kaikki osat sisältävät myös yhteiskunnallisen kehityksen kuvausta ja arvostelua. Kaikissa osissa kuvataan erilaisia ihmissuhteita. Ensimmäisessä, vuonna 1974 alun perin julkaistussa osassa Valkeapää kirjoittaa toistuvasti länsimaisen kulttuurin yleisistä epäkohdista sekä saamelaiskulttuuriin kohdistuvista väheksyvistä asenteista.
Toisessa osassa, joka on julkaistu alun perin 1976, maailmanlaajuiset epäkohdat, kuten sodat ja nälänhätä, kietoutuvat henkilökohtaisiin kokemuksiin. Valkeapään mukaan saamelaiskulttuuri on vanha tai oikeammin muinainen kulttuurimuoto, jonka juuret ovat syvällä historiassa. Hän kritisoi sitä, miten valtion edustajat eivät ymmärrä jutaavien saamelaisten liikkuvaa elämäntapaa. Hän kiistää myös maiden haltuunottoon liittyvien lakien oikeudenmukaisuuden, kuten teki jo Terveisiä Lapista -teoksessa. Kokoelman kolmannessa osassa hän kertoo vierailuistaan inuittien ja intiaanien luokse Grönlantiin ja Pohjois-Amerikkaan. Valkeapää kuvaa tuntemuksia, joita arktisten kansojen elämän samankaltaisuus hänessä herättää. Tapio Nykäsen mukaan Valkeapää ei käytä Trekways of the Wind -teoksessa lainkaan alkuperäiskansan (indigenous people, álgoálbmot, eamiálbmot) käsitettä: Valkeapää puhuu saamelaisista, inuiteista ja intiaaneista (välillä tarkemmin mustajaloista) sekä siskoista ja veljistä.
Ruoktu Váimmus oli vuonna 1988 ehdolla Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Kirjan ruotsinkielinen käännös tehtiin tähän tarpeeseen.
Kirjailija > Beaivi, áhčážan

Beaivi, áhčážan (suom. Aurinko, isäni) on runokuvateos. Kirja julkaistiin vuonna 1988. Teoksen nimi viittaa saamelaisten vanhaan myyttiin, jonka mukaan saamelaiset ovat Päivän poikien jälkeläisiä. Valkeapää keräsi kirjassa julkaistuja valokuvia kuuden vuoden ajan eurooppalaisista museoista. Kuvat kertovat saamelaisista 1860-luvulta 1930-luvulle. Kuvien lisäksi teos koostuu lyhyistä runoista. Koska teoksessa on paljon kuvia, lähes neljäsataa, Valkeapää kuvasi teostaan sanalla govadas (kuvahinen, kuvajas), joka on hänen itsensä kehittämä uudissana ja perustuu pohjoissaamen noitarumpua merkitsevään gobdas-sanaan. Kirjastaan hän sai Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon vuonna 1991. Teoksesta on kaksi versiota: erikieliset käännökset ilman valokuvia sekä pohjoissaamenkielinen kokonaistaideteos.
Kirjailija > Eanni, eannážan

Eanni, eannážan (2001), voidaan suomentaa ”Maa, äitiseni”, on viimeinen Valkeapään elinaikana ilmestynyt teos. Kari Sallamaan mukaan Eanni, eannážan, maaeepos, on aurinkoeepoksen Aurinko, isäni jatko-osa ja Valkeapään tuotannon yhteenveto ja testamentti. Mukana on Valkeapään loppukauden maalauksia, piirroksia ja omia valokuvia sekä muiden valokuvaajien otoksia eri puolilta maailmaa. Kuvien painopiste on maailman alkuperäiskansat, runot ovat enimmäkseen lyyrisiä. Kuvat esittävät saamelaisten lisäksi Amazonin altaan ja Pohjois-Amerikan intiaaneja, Keski-Afrikan pygmejä ja pohjoisen inuitteja. Sallamaan mukaan Eanni, eannážan on länsimaisen elämäntavan ja arvojärjestelmän arvostelua laajeten yleisemmäksi sivilisaatiokritiikiksi.
Harald Gaski kirjoittaa, että saamelaiset ovat keskeisiä Beaivi, áhčážan -teoksessa, kun taas Eanni, eannážanissa minä-persoona lähtee vierailulle muiden alkuperäiskansojen luo. Kirjan tarkoituksena on avata laajempia näköaloja alkuperäiskansojen merkitykseen maailmassa.
Pohjoissaamenkielinen alkuteos on käännetty englanniksi ja norjaksi.
Kuvataiteilija

Valkeapään kuvataiteen lähtökohtana oli usein saamelainen mytologia. Lyijykynätyöt esittivät usein lintuja, ihmisiä ja poroja. Hän kuvitti omia teoksiaan ja levyjensä kansia ja piti taidenäyttelyitä. Hän teki muidenkin saamelaiskirjailijoiden, kuten Kirste Palton ja Rauni Magga Lukkarin, kirjojen kansikuvia. Äiti Susanna Valkeapää teki nomadisaamelaisten elämää esittäviä piirroksia, joita Valkeapää käytti runokirjansa kuvituksessa. Valkeapää oli myös taitava valokuvaaja.
Valkeapään teemoja olivat saamelainen identiteetti, rakkaus, ihmisyys ja yhteiskunnallinen oikeudenmukaisuus sekä ihmisen ja luonnon välinen yhteys. Altan kalliopiirrokset, noitarumpujen kuviot ja duodjin (saamelaisen käsityön) koristekuviot sekä Johan Turin ja Nils Nilsson Skumin piirrokset olivat tärkeitä inspiraation lähteitä. Hän käytti monipuolisesti materiaaleja ja eri tekniikoita.
Tuija Hautala-Hirvioja on artikkelissaan ”Saamelainen kuvataide Suomessa – kolmen kuvataiteilijasukupolven kautta tarkasteltuna” (TAHITI, huhtikuu 2013) analysoinut Valkeapään varhaiskauden maalausta Silloin aurinko oli aina luonamme (1975): Maalaus muistuttaa 1700-luvun alussa Västerbottenista löydetyn ja lopulta Roomaan päätyneen saamelaisen noitarummun jakoa ylä- ja alasegmenttiin. Etualalle, maanpäälliseen alasegmenttiin, on kuvattu saamenpukuinen nainen ja mies sekä koira. Takaosaan, maan yläpuolella olevaan yläsegmenttiin, on kuvattu poro, kettuja, lintuja ja mahdollisesti kaksi jumalhahmoa. Näiden kahden maailman välillä ja maalauksen keskellä on ihmiskasvoinen aurinko. Aurinko oli yksi saamelaisten tärkeimmistä jumalista. Tuija Hautala-Hirviojan mukaan maalauksen voimakkaat värit tulevat saamelaiskulttuurista, mutta ekspressiivinen ilmaisu on ehkä saanut vaikutteita Reidar Särestöniemen teoksista. Valkeapään maalauksissa on ekspressiivisyyttä, joka kumpuaa hänen omasta kokemus- ja tunnemaailmastaan, sekä myyttis-surrealistinen tunnelma, mikä osoittaa sukulaisuutta esi-isien kuva- ja henkimaailmaan. Valkeapää tunsi Särestöniemen ja osallistui muun muassa kesällä 1972 Eeli Aallon Särestöniemeä esittelevän elokuvan tekoon. Hän sävelsi elokuvaa varten joiun Särestöniemestä.
Muutto Norjaan, Norjan kansalaisuus ja kuolema

Valkeapää asui suurimman osan elämästään Enontekiön Pättikässä Kaaresuvannon ja Kilpisjärven välisen tien varrella Suomen ja Ruotsin rajalla, jossa hän oli viettänyt lapsuutensa. Vuonna 1996 hän muutti pysyvästi Norjaan Yykeänperään, jossa hän asui ensin äitinsä mökissä, ja sen jälkeen saamelaista perinnettä mukaillen kiilleliuskekalliolle rakennetussa kuusikulmaisessa Lásságámmi-nimisessä hirsitalossa; nimi tarkoittaa kalliomajaa, tai paremminkin kalliokammia. Nykyisin talo on kotimuseo ja taiteilija-asunto, jota pitää yllä Lásságámmi-säätiö. Valkeapää kuvasi tuntevansa usein yksinäisyyttä suurkaupungeissa, muttei koskaan kotiseudullaan tuntureiden, jokien, tuulten ja lintujen keskellä.
Valkeapää joutui vakavaan auto-onnettomuuteen Kilpisjärven tiellä talvella 1996 ja vetäytyi julkisesta toiminnasta kuntoutuakseen. Valkeapää sai Norjan kansalaisuuden vuonna 2001. Valkeapää kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen Espoossa marraskuussa 2001 palattuaan juuri Japanin-matkalta. Valkeapään hauta sijaitsee Pirttavaaran (norj. Birtavarre) kylän hautausmaalla Kaivuonon kunnassa Norjassa.
Muuta tietoa

Valkeapäätä houkuteltiin 1970-luvulla eri vasemmistoryhmien piiriin. Kaiken kaikkiaan hän karttoi sitoutumista suomalaisen suuryhteiskunnan politiikkaan. Neuvostoliitossa hän vieraili muun muassa Kulttuurityöntekijäin Liiton ja Kulttuurityöntekijäin sos. dem. yhdistyksen kokoamassa taiteilijavaltuuskunnassa 1984, mutta hän ei kuitenkaan liittynyt Kulttuurityöntekijäin Liittoon. Hän oli SKDL:n Kalevi Kivistöä tukeneen Liike 88:n valitsijamiesehdokas vuonna 1988.
Valkeapää suoritti asepalveluksen Oulussa 1960-luvun puolivälissä. Kemin sotilaspiirille vuonna 1983 lähettämässään kirjeessä hän kieltäytyi osallistumasta maanpuolustukseen ja ilmoitti olevansa vakaumuksellinen pasifisti. Myös runokokoelmassa Jus gazzebiehtár bohkosivččii (Jos talitiainen naurahtaisi, 1996) hän tuo esille vakaumustaan.
Valkeapään väitetty biseksuaalisuus aiheutti julkista keskustelua vuonna 2013. Valkeapään pikkuserkun mukaan asia oli tiedossa jo hänen elinaikanaan.
Vuonna 1996 Valkeapää sai taiteen Suomi-palkinnon. Hän oli Oulun yliopiston (1994) ja Lapin yliopiston (1999) kunniatohtori.
Oulun yliopiston Saamelaisen kulttuuriarkiston (Sámi kulturarkiiva) Áillohaš-kokoelma koostuu Valkeapään itsensä tekemistä ja häntä koskevista arkistomateriaaleista.
Vuonna 1993 perustettiin Áillohaš-musiikkipalkinto yhteistyössä Koutokeinon kunnan ja Norjan saamelaisten valtakunnallisen liiton (Norgga Sámiid Riikkasearvi, Norske Samers Riksforbund) kanssa. Palkinto jaetaan vuosittain muusikolle, joikaajalle, yhtyeelle tai muille, jotka työskentelevät ja esittävät saamelaista musiikkia Áillohašin hengessä. Valkeapää lahjoitti paljon kuvataidettaan Koutokeinon kunnalle.
Vuonna 2004 järjestetyssä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Valkeapää sijoittui 65. tilalle.
Luulajalaisen ohjaajan Gunilla Breskyn Valkeapäästä kertova dokumenttielokuva Solens son julkaistiin vuonna 2017.
Kirjoja > Pamfletti

Terveisiä Lapista.  Helsinki:  Otava, 1971.
Kirjoja > Runokokoelmat

Giđa ijat čuovgadat (1974)
Lávlo vizar biello-cizáš (1976)
Ádjaga silbasuonat (1981)
Ruoktu Váimmus (1985, yhteislaitos)
Beaivi, áhčážan (1988)
Nu guhkkin dat mii lahka = Så fjernt det nære (1994)
Jus gazzebiehtár bohkosivččii (1996)
Girddán, seivvodan (1999)
Eanni, eannážan (2001)
Kirjoja > Käännöksiä

Kevään yöt niin valoisat.  ((Giđa ijat čuovgadat, 1974.) Suomentanut Anneli Rosell. Kuvitus: Nils-Aslak Valkeapää)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1980.  ISBN 951-26-1978-4
Aurinko, isäni.  ((Beaivi, áhčážan, 1988.) Suomentanut Pekka Sammallahti. Kuvitus: Nils-Aslak Valkeapää)  Kautokeino:  DAT, 1992.  ISBN 82-90625-15-4
Diskografia > Albumit

Joikuja (1968)
Juoigamat (1973)
Vuoi Biret-Maaret, vuoi! (1974)
De čábba niegut runiidit (1976, yhdessä Åsa Blindin ja Jaakko Gauriloffin kanssa)
Duvva, Áilen Niga Elle ja Aillohaš (1976)
Sámi eatnan duoddariid (1978)
Sápmi, vuoi Sápmi! (1982)
Davas ja Geassai (1982)
Beaivi, áhčážan (1988)
Eanan, eallima eadni (1990)
Sámi luondu, gollerisku (1992)
Goase dušše (1994)
Dálveleaikkat/Wintergames (1994)
Diskografia > Kokoelmat

Sápmi lottážan (1992)
Beaivi, áhčážan (1992)
The Magic of Sámi Yoik (1998)
Tunnustuksia

Lapin sivistysseuran kultainen ansiomerkki 1978
Davviriikkaid Sámirádi gudnibálkásupmi 1985
Vi Magazine -kirjallisuuspalkinto 1987
Lapin läänin taidepalkinto 1988
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 1991
Prix Italia -erikoispalkinto 1993
Sámi Parlamenttá kulturbálkásupmi 1994
Filosofian kunniatohtorin arvo Oulun yliopistossa 1994
Suomi-palkinto 1996
Kasvatustieteen kunniatohtorin arvo Lapin yliopistossa 1999
Kirjallisuutta

Dana, Kathleen Osgood: Áillohaš the Shaman-Poet and his Govadas-Image Drum: A Literary Ecology of Nils-Aslak Valkeapää.  (Väitöskirja: Oulun yliopisto)  Oulu:  Oulun yliopisto, 2003.  ISBN 951-42-6943-8  Teoksen verkkoversio (PDF). (englanniksi)
Hautala-Hirvioja, Tuija, "Koti Sydämessä: Alkuperäiskansatutkimus ja taiteentutkimus kohtaavat Nils-Aslak Valkeapään kuvataiteen tulkinnassa." TAHITI - taidehistoria tieteenä 4/2020, 101-117.
Helander, Nils Øyvind; Gaski, Harald: Čálli giehta ollá guhkás: Sámi girjjálašvuođa birra = Kirjoittava käsi yltää pitkälle: katsaus saamelaiseen kirjallisuuteen.  Ohcejohka:  Girjegiisá, 1991.  ISBN 951-8939-19-5
Hirvonen, Vuokko: Sydämeni palava: johdatus saamelaiseen joiku- ja kertomaperinteeseen, taiteeseen ja kirjallisuuteen.  Oulu:  Oulun yliopisto, 1995.  ISBN 951-42-4304-8
Lehtola, Veli-Pekka: ”Saamelaiskirjallisuus vanhan ja uuden risteyksessä”, Marginalia ja kirjallisuus: ääniä suomalaisen kirjallisuuden reunoilta, s. 36–92.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995.  ISBN 951-717-853-0
Mattila, Hanna: Aika, nostalgia ja etninen identiteetti Nils-Aslak Valkeapään runokokoelmassa Ruoktu váimmus.[vanhentunut linkki] Pro gradu -tutkielma. Tampereen yliopisto, 2011. (PDF)
Sallamaa, Kari: Auringon kirjoittama : Nils-Aslak Valkeapään runous.  Kemi:  Atrain & Nord, 2021.  ISBN 978-952-315-620-3
Valkeapää, Leena: Luonnossa: Vuoropuhelua Nils-Aslak Valkeapään tuotannon kanssa.  (Väitöskirja. Aalto-yliopiston taideteollinen korkeakoulu)  Helsinki:  Maahenki, 2011.  ISBN 978-952-5870-54-1
Valtonen, Taarna; Valkeapää, Leena (toim.): Minä soin – Mun čuojan: Kirjoituksia Nils-Aslak Valkeapään elämäntyöstä.  Rovaniemi:  Lapland University Press, 2017.  ISBN 978-952-310-955-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Nils-Aslak Valkeapää Wikisitaateissa
Ailu Valkeapää toi joiun julkisuuteen. Ylen Elävä arkisto.
Gaski, Harald: Nils-Aslak Valkeapää. (Arkistoitu – Internet Archive) Stiftelsen Lásságámmi.
Suuret suomalaiset: Nils-Aslak Valkeapää. (Arkistoitu – Internet Archive) Yle.
Ailun kuolemasta 10 vuotta. Väylän pyörre -blogi.
Valkeapää, Nils-Aslak hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962: Eyvind Johnson  1963: Väinö Linna  1964: Tarjei Vesaas  1965: William Heinesen & Olof Lagercrantz  1966: Gunnar Ekelöf  1967: Johan Borgen  1968: Per Olof Sundman  1969: Per Olov Enquist 
1970-luku:  1970: Klaus Rifbjerg  1971: Thorkild Hansen  1972: Karl Vennberg  1973: Veijo Meri  1974: Villy Sørensen  1975: Hannu Salama  1976: Ólafur Jóhann Sigurðsson  1977: Bo Carpelan  1978: Kjartan Fløgstad  1979: Ivar Lo-Johansson 
1980-luku:  1980: Sara Lidman  1981: Snorri Hjartarson  1982: Sven Delblanc  1983: Peter Seeberg  1984: Göran Tunström  1985: Antti Tuuri  1986: Rói Patursson  1987: Herbjørg Wassmo  1988: Thor Vilhjálmsson  1989: Dag Solstad 
1990-luku:  1990: Tomas Tranströmer  1991: Nils-Aslak Valkeapää  1992: Friða Á. Sigurðardóttir  1993: Peer Hultberg  1994: Kerstin Ekman  1995: Einar Már Guðmundsson  1996: Øystein Lønn  1997: Dorrit Willumsen  1998: Tua Forsström  1999: Pia Tafdrup 
2000-luku:  2000: Henrik Nordbrandt  2001: Jan Kjærstad  2002: Lars Saabye Christensen  2003: Eva Ström  2004: Kari Hotakainen  2005: Sjón  2006: Göran Sonnevi  2007: Sara Stridsberg  2008: Naja Marie Aidt  2009: Per Petterson 
2010-luku:  2010: Sofi Oksanen  2011: Gyrðir Elíasson  2012: Merethe Lindstrøm  2013: Kim Leine  2014: Kjell Westö  2015: Jon Fosse  2016: Katarina Frostenson  2017: Kirsten Thorup  2018: Auður Ava Ólafsdóttir  2019: Jonas Eika 
2020-luku:  2020: Monika Fagerholm  2021: Niviaq Korneliussen  2022: Solvej Balle 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Nils-Aslak Valkeapää vuonna 1955. Kuva: Eero Sauri
Nils-Aslak Valkeapää, Kovan Ailu, Unkkajärven (Uŋggájávri) turvekammilla Kaijukan lapinkylässä Enontekiöllä 10. elokuuta 1964. Kuva: Martti Linkola
Nils-Aslak Valkeapää hakkaa pajua nuotioon Virni-tunturilla (Virdni) Enontekiöllä elokuussa 1964. Kuva: Martti Linkola
Punainen Valpo

Punainen Valpo (ruots. Röda Stapo) tarkoittaa Suomen Valtiollisen poliisin vaihetta, jossa viraston organisaatio oli suurelta osin kommunistien hallussa vuosina 1945–1948. Uudistuneesta Valposta käytettiin viranomaisten keskuudessa myös nimitystä Valpo II. Punaisen Valpon tosiasiallisena johtajana toimi apulaispäällikkö Aimo Aaltonen, joka siirtyi tehtävään Suomen Kommunistiseen Puolueen (SKP) puheenjohtajan tehtävistä. Sisäministerinä toimi SKP:n johtoon kuulunut Yrjö Leino. Punaista Valpoa on pidetty niin sanottujen vaaran vuosien eräänä keskeisenä elementtinä. Valtiollinen poliisi lakkautettiin kokonaan vuoden 1949 alusta, ja sen seuraajaksi perustettiin suojelupoliisi (Supo).
Taustaa

Jatkosodan päätteeksi solmittiin syyskuussa 1944 Moskovan välirauha. Marraskuussa valtaan nousi Paasikiven II hallitus. Rauhanehtojen mukaisesti maassa toimi liittoutuneiden valvontakomissio, joka valvoi sopimusehtojen noudattamista. Komissiota on suuren valtansa vuoksi luonnehdittu varjohallitukseksilähde?.
Äärivasemmiston nousun vaikutukset näkyivät seuraavan hallituksen valinnassa. 17. huhtikuuta 1945 muodostettiin Paasikiven III hallitus, jonka sisäasiainministeri oli SKDL:n Yrjö Leino.
Uusi punainen Valpo

Valvontakomission johtaja Andrei Ždanov sopi yhdessä ministeri Yrjö Leinon kanssa muutoksista Valtiollisen poliisin organisaatiossa 26. tammikuuta 1945. Uudeksi päälliköksi marraskuussa 1944 nimitetyn hallitussihteeri Nikolai Saarnion tilalle tuli lähellä kommunisteja ollut entinen sosiaalidemokraatti Otto Brusiin. Jo tätä ennen henkilökuntaa oli poistunut oma-aloitteisesti noin 15 prosenttia. Siksi edellinen sisäministeri Kaarlo Hillilä ilmoitti hallituksen iltakoulussa 3. tammikuuta, että ”valtiollinen poliisi on nyt puhdistettu”. Toimet eivät kuitenkaan vakuuttaneet Ždanovia.
Brusiinin päällikköaikana 26. huhtikuuta 1945 – 10. tammikuuta 1946 Valposta erotettiin paljon aiempaa henkilökuntaa, joka korvattiin kommunisteilla ja muilla neuvostomielisillä. Kaikki osastopäälliköt vaihdettiin. Vakansseista 40 prosenttia täytettiin kommunisteilla tai kansandemokraateilla. Joka kymmenes henkilökuntaan kuuluva oli saanut aiemmin tuomion joko maan- tai valtiopetoksesta. Ylimmästä päällystöstä heitä oli joka kolmas. Brusiinin päällikköaikana palvelukseen otettiin myös 76 miestä, joilla oli takanaan rikoksista saatu vankeustuomio. Henkilökunta koottiin nopeasti ja sen määrää kasvatettiin rajusti. Kaikkiaan uusitussa Valpossa oli noin 420 työntekijää.
Henkilökunnan kokemattomuuden vuoksi Valpo II:n toiminta oli epävarmaa, ja se korostui tutkittavien juttujen laajuuden vuoksi, ja esimerkiksi asekätkentäjutussa oli tuhansia kuulusteltavia. Vielä epäpätevyyttäkin merkittävämpi tekijä oli, että Valpo jäi omaksi saarekkeekseen, eikä sille toisin kuin edeltäjälle löytynyt tukea oikeuslaitoksesta tai virkakoneistosta.
Brusiinin jälkeen Valpossa toimi useita lyhytaikaisia päällikköjä. Sotilastoimiston päällikkö Jorma Kymentaka hoiti eronneen esimiehensä virkaa vajaat kaksi kuukautta vuoden 1946 alussa, kunnes uudeksi päälliköksi nimitettiin hallitusneuvos Kaarlo Tetri helmikuun lopussa. Hän hoiti virkaa seuraavat kolme kuukautta, mutta erosi sitten riitaannuttuaan sisäministeri Leinon kanssa. Tetrin jälkeen virkaa tekevänä päällikkönä toimi vuoden 1946 loppuun apulaispäällikkö Hanno J. Kunnas, joka palveli samalla kaupunginviskaalina. Organisaation tosiasiallisena johtajana maaliskuuhun 1947 asti toimi ylimääräiseksi osastopäälliköksi nimitetty SKP:n puheenjohtaja Aimo Aaltonenlähde tarkemmin?, joka puolueen sisäisistä syistä joutui eroamaan 1947. Hanno J. Kunnas vahvisti Aaltosen vahvan aseman Valpon toimintaa tutkineen Ahlbäckin komitean kuulustelussa. Tutkinta johti sittemmin Brusiinin ja eräiden muiden Valpon henkilöiden asettamiseen syytteeseen virkavelvollisuuden laiminlyönnistä.
Tilanne Valpossa alkoi rauhoittua vasta 1. tammikuuta 1948 Erkki Tuomisen tultua Valpon päälliköksi ja Risto Höltän apulaispäälliköksi.