stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uva (Udmurtia)

Uva (ven.  ja udmurtiksi Ува́) on kaupunkimainen taajama ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Uvajoen varrella 96 kilometriä Iževskistä länteen. Taajama on Uvan piirin keskus. Asukkaita on 20 000 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1924 perustetusta metsätyöläisten asutuksesta. Vuonna 1935 siitä tuli piirikeskus ja vuonna 1938 kaupunkimainen taajama. Asukkaista kaksi kolmasosaa on venäläisiä ja kolmannes udmurtteja.
Uvan kautta kulkee Iževskin ja Kilmezin välinen rautatie sekä Iževskista Nylgan kautta johtava maantie, joka haarautuu taajamassa Vavožiin, Seltyyn ja Sjumsiin. Siellä toimii metsä- ja puunjalostusteollisuutta, turpeentuotantoyritys, sikala ja suurkanala, meijeri, lihanjalostuslaitos ja muuta elintarviketeollisuutta. Taajamassa on opettajaopisto, ammattikoulu, kulttuuritalo, elokuvateatteri, tasavallan kansallismuseon ja taidemuseon osastot, piirisairaala ja parantola.
Aiheesta muualla

Uvan piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Vaakunakylä

Saksalainen sotilas Vaakunakylän portilla.
Vaakunakylä (65°1′45.216″N, 25°26′34.899″E) oli saksalaisten joukkojen jatkosodan aikana Oulun Hietasaaren kaupunginosaan perustama varuskunta-alue. Sodan jälkeisessä asuntopulassa sotilaskäyttöön rakennettuja parakkeja otettiin asuinkäyttöön. Viimeiset parakit purettiin alueelta 1980-luvun lopulla. Kylän paikalla sijaitsee nykyisin Vaakunakylän venesatama, muuten alue on puistoa.
Toppilan satamasta tuli kesällä 1941 saksalaisjoukkojen tärkeä huoltosatama. Kun rautatiesilta Toppilansalmen yli valmistui keväällä 1942, sijoitettiin alueelle vartiopataljoona, jolle rakennettiin salmen eteläpuolelle Kraakkulana tunnetulle alueelle varuskunta-alue. Saksalaisten sotilaskylää alettiin kutsua Vaakunakyläksi asuinparakkien ikkunaluukkuihin maalattujen saksalaisten maakunta- ja kaupunkivaakunoiden mukaan, myös kylän kuorimattomista koivuista tehdyn portin päällä oli vaakuna. Kylään kuului parikymmentä rakennusta esikunta-, varasto- ja majoitustarkoituksiin, lisäksi alueella oli sauna ja ruokala. Saksalaisilla oli jatkosodan aikana Oulussa myös Vaakunakylää suurempi varuskunta Pikku-Berliinissä.
Sodan jälkeen Vaakunakylän parakit joutuivat ensin Neuvostoliiton omistukseen. Myöhemmin ne siirtyivät Suomen puolustusvoimille, joka myi tyhjät parakit huutokaupalla syksyllä 1945. Myyjän tarkoituksena oli, että ostajat siirtäisivät parakit muualle, mutta ostajat muuttivatkin ostamiinsa rakennuksiin asumaan, niinpä Vaakunakylästä muodostui pieni asuinalue. Asukkaat kunnostivat ja laajensivat parakkeja, rakensivat saunoja ja ulkorakennuksia. Asukkailla ei ollut vuokrasopimuksia parakkien tonteista, vaan rakennukset sijaitsivat luvattomasti kaupungin maalla.
Vaikka Vaakunakylän luvaton tilanne oli viranomaisten tiedossa, vasta 1970-luvulla kaupunki alkoi lunastamaan ja purkamaan parakkeja. 1980-luvun alussa vielä 14 parakissa oli asukkaita. Kaupungin viranomaisten mukaan Vaakunakylään oli pesiytynyt laitonta viinan myyntiä ja muuta rikollisuutta, asumisen taso ei myöskään vastannut enää ajan vaatimuksia. Viimeiset parakit purettiin 1980-luvun loppupuolella.
Alueella tullaan järjestämään asuntomessut vuonna 2025.
Uusin aika

Uusin aika on varsinkin poliittisen historian tutkimuksessa käytetty periodisaatiokäsite, joka rajaa osan uudesta ajasta omaksi aikakaudekseen. Raja asetetaan usein 1700–1800-lukujen taitteeseen. Perinteisesti yhtenä rajapyykkinä on pidetty Ranskan vallankumousta 1789. Uusinta aikaa edelsi varhaismoderni kausi ja sen katsotaan loppuneen toiseen maailmansotaan, jota seuraa nykyaika.
1800-luku

1800-luvun merkittäviä tapahtumia maailmassa olivat esimerkiksi Yhdysvaltain laajeneminen länteen ja sisällissota 1861–1865, Australian ja Uuden-Seelannin eurooppalainen asutus, osmanien valtakunnan heikkeneminen, Afrikan jako eurooppalaisten siirtomaavaltojen kesken ja kolonialismin huipentuminen, Venäjän imperiumin laajeneminen, kansallisuusaatteen nousu Euroopassa ja sitä seurannut kansallisvaltioiden synty, Japanin avautuminen länsimaisille vaikutteille Meiji-restauraatiossa sekä useat sodat Euroopassa. Naiset saivat 1800- ja 1900-luvuilla äänioikeuden.
Maailman taloudet sulautuivat vuosien 1870–1914 välillä yhdeksi riippuvuussuhteiden verkostoksi. Kehityksen aiheutti kolme suurta ilmiötä. Ensinnäkin liikenneyhteydet paranivat rautateiden määrän ja laivaliikenteen lisääntymisen myötä. Panaman ja Suezin kanavat avattiin. Toiseksi, viestintäliikenteen vauhti kiihtyi kun mannertenväliset lennätin- ja puhelinlinjat vedettiin valtamerten pohjaan. Kolmanneksi, maailmankaupan kokonaisarvo kasvoi vuosien 1860–1913 välillä 8 miljardista dollarista 39 miljardiin dollariin. Suurimmat kaupankävijät olivat asemiaan koko ajan menettänyt Iso-Britannia sekä Yhdysvallat ja Saksa.
1900-luvun alkupuoli

Kiinasta tuli tasavalta vuonna 1912. Japani teollistui ja loi vahvat sotavoimat, joiden avulla se löi Venäjän sodassa 1904–1905 ja miehitti Korean vuonna 1910. Tutkimusmatkat huipentuivat napaseutujen tutkimusretkiin 1910-luvun taitteessa.
Euroopan poliittiset jännitteet johtivat ensimmäiseen maailmansotaan vuosina 1914–1919. Sodan seurauksena suuret imperiumit Saksa, Itävalta-Unkari, Venäjä ja Osmanien valtakunta hajosivat. Venäjällä vallankumoukset ja sisällissota johtivat Neuvostoliiton perustamiseen. Yhdysvalloissa koettiin suuri lama 1930-luvulla.
Italiassa nousi 1920-luvulla Benito Mussolinin perustama fasismi ja Saksassa 1930-luvulla Adolf Hitlerin kansallissosialismi. Espanjassa sisällissodan seurauksena valtaan nousi kenraali Francisco Franco. Saksan laajentumispyrkimykset johtivat toiseen maailmansotaan (1939–1945), joka laajeni myös Tyynellemerelle. Sodassa kuoli kaikkiaan yli 50 miljoonaa ihmistä.
Yhdysvaltain sisällissota käytiin orjuuden kannattajien ja vastustajien välillä.
Uusiniitty

| Uusiniitty> Udden (ruots) |
| --- | --- |
 Uudenniityntietä Uudenniityn kaupunginosassa.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Meri-Pori
Kaupunginosa nro:  35
Väkiluku:  652 (2013)
Postinumero(t):  28760
Uudenniityn teollisuusaluetta Kirstintiellä.
Uusiniitty (ruots. Udden) on Porin 35. kaupunginosa. Läheisiä kaupunginosia ovat Kyläsaari, Ulasoori ja Paarnoori. Uusiniitty kuuluu Kyläsaaren koulupiiriin, ja sen postinumero on 28760. Sitä halkoo Mäntyluodontie, jonka pohjoispuolella kulkee Uudenniityntie ja eteläpuolella Maalaiskunnantie. Uudessaniityssä sijaitsee Metsähautausmaa.
Tunnettuja henkilöitä uudestaniitystä

Nooralotta Neziri, yleisurheilija
Miika Ranne, Pori Jazzin entinen toimitusjohtaja
Aiheesta muualla

Uusiniitty Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Raimo Sepponen

Raimo Sepponen vuonna 1955.
Raimo Sepponen (s. 1. tammikuuta 1936 Kuopion mlk) on suomalainen jääkiekkomaalivahti ja -erotuomari.
Sepponen pelasi SM-sarjassa maalivahtina 87 ottelua kausina 1957–1964 edustaen KalPaa, HIFK:ta ja Warkauden Urheilijoita. Hän pääsi edustamaan myös maajoukkuetta 11 kertaa.
Suuremmat saavutukset Sepposella on kuitenkin erotuomarina. Hän tuomitsi 360 SM-sarjan ja -liigan peliä. Sepponen on viheltänyt myös 89 A-maaottelua. Sepponen toimi kansainvälisellä tasolla erotuomarina vuosina 1971–1982. Hän oli erotuomarina viisissä MM-kisoissa, olympialaisissa 1976 ja Kanada-cupissa 1976. Tuomariuransa jälkeen hän toimi Suomen Jääkiekkoliiton tuomarikouluttajana ja otteluvalvojana sekä IIHF:n erotuomaritarkkailijana.
Sepponen on valittu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numero 54.
Uukuniemeläisyys

Uukuniemeläisyys on 1800- ja 1900-lukujen taitteessa syntynyt Suomen evankelis-luterilaisen kirkon herätysliike, joka vaikutti Kaakkois-Suomessa. Liikkeen keskeisiin hahmoihin kuului horrossaarnaaja Helena Konttinen. Liikkeen perintöä jatkaa nykyään Parikanniemisäätiö.
Historia

Uukuniemellä vaikutti 1800-luvulla sekä renqvistiläisyys että herännäisyys, joilla kummallakin oli vaikutuksensa myöhemmin syntyneeseen liikkeeseen. Uukuniemeläisen herätyksen on katsottu alkaneen Niukkalan kylän ahoseuroista vuonna 1886. Merkittävinä saarnaajina toimivat Paavo Sihvonen ja Olli Hälvä. Yli kymmenen vuotta ennen Helena Konttista he kiersivät Uukuniemen kyliä käyden myös naapuripitäjissä. Kirkkoneuvosto antoi heille saarnakiellon, jota he eivät kuitenkaan noudattaneet. Eräissä seuroissa kieltoa aiottiin aluksi noudattaa, mutta silloin Olli Hälvä totesi puhujapöydän takaa Paavo Sihvoselle: "tule pois Paavo puhumaan, Jumalaa meidän tulee totella enemmän kuin rovastia."
Vuoden 1905 lopulla he kuulivat Helena Konttisesta, joka oli saarnannut horroksessa ja tiennyt ihmisten asioita. Sihvonen ja Hälvä menivät tapaamaan Konttista ja seurauksena oli ystävystyminen, joka kehittyi parissa vuodessa läheiseksi työtoveruudeksi. Tämä vaikutti liikkeeseen voimistavasti, ja se levisi Konttisen ja muiden saarnaajien ansiosta moniin Kaakkois-Suomen seurakuntiin, koskettaen jopa kokonaisia kyliä. Toiminta myös järjestäytyi, kun Väinö Hoikka osti Konttisilta Parikanniemen Uukuniemen eteläosasta ja rakennutti sinne orpokodin vuonna 1915. Vuonna 1917 perustettiin sitä hallinnoimaan Parikanniemen Orpokotiyhdistys ry. Paavo Sihvosen sanottiin julistaneen lakia eli herätteli ihmisissä tarvetta evankeliumille, kun taas Olli Hälvä oli evankeliumin mies, joka lohdutti ja julisti syntejä anteeksi. Molemmat miehet rukoilivat myös sairaiden puolesta. Helena Konttinen puolestaan selitti horrostilassa sanaa ja paljasti kuulijoidensa salaisiakin asioita. Toiminta oli karismaattista, mutta siitä huolimatta suhteet muihin vastaavia ilmiöitä omaaviin ryhmiin, kuten helluntailaisuuteen, olivat vaikeat.
Helena Konttisen kuoltua 1916 uukuniemeläisyydestä tuli joukkoliike. Tähän vaikutti erityisesti Olli Hälvän serkku Juho Hälvä, jolla oli erityiset julistajanlahjat. Lisäksi orpokodin valmistuminen oli antanut liikkeelle eräänlaisen tukikohdan. Sen yhteyteen rakennettiin rukoushuone ja siellä alettiin pitää pian perinteeksi muodostuvia 'orpokodin juhlia'. Tässä yhteydessä lähti liikkeelle useita julistajia ja seuratoiminta laajeni. Juho Hälvä oli kuitenkin liikkeen piirissä vain muutaman vuoden, ja 1920-luvun alussa liikkeen kasvu hidastui, ollen jatkossa hyvin tasaista.
Orpokodin juhlia järjestettiin orpokodin luona aina sotiin asti, jolloin se jäi rajan taakse. Tämän jälkeen juhlia alettiin viettää Saaren kirkossa. Orpokoti siirtyi puolestaan Ristiinaan. Vuonna 1952 saatiin lahjoituksena Vanha-Tuusjärven kartano Heinolasta, jonne perustettiin palvelukoti. Vuonna 1967 Orpokotiyhdistys muutettiin Parikanniemisäätiöksi, jonka tehtäväksi tuli vaalia uukuniemeläisen herätyksen perintöä. 1960-luvulla liikkeen kannatusta mainitaan olleen yhdeksässä kaakkoissuomalaisessa seurakunnassa rajan tuntumassa. Kannatusalue muodosti melko yhtenäisen ryhmän Kiteeltä Rautjärvelle.
Oppi ja perinteet

Liikkeellä ei omasta mielestään ole mitään omaa erityistä oppia. Alkuaikoinakin suhde kirkon virkaan ja seurakunnan järjestykseen oli myönteinen, vaikkakaan ei ongelmaton. Herätyksen julistukseen on kuulunut alusta asti perinne, että mennään sinne minne kutsutaan, eli lähtökohtana on paikallisten kutsu julistamaan. Jumalan sanan julistamisen ei katsota tuottavan hedelmää, ellei Jumala itse ole valmistanut kuulijaa vastaanottamaan pelastuksen.
Toiminta nykyaikana

Säätiö omistaa Parikanniemen lastenkodin Ristiinassa. Liike järjestää vuosittain elokuussa orpokotijuhlat Saaren kirkolla, joihin kuuluvat virrenveisuu, puheenvuorot, raamattutunnit, yhteinen rukous sekä ehtoollinen. Säätiöllä on myös julistustyöntekijöitä evankelioimis- ja sananjulistustoimintaa varten. Nämä järjestävät seurakuntavierailuja, kotiseuroja sekä raamattu- ja yhteyspäiviä. Liikkeen kannatus siirtyy pääasiassa vanhemmilta lapsille ja sen kannatusyhdistykseen kuului vuonna 2014 noin 1 200 jäsentä.
Säätiöllä on palveluksessaan noin 30 henkilöä. Sillä on oma tiedotuslehti Kontti, joka ilmestyy neljä kertaa vuodessa. Vuodesta 2012 lähtien Säätiön toiminnanjohtajana on ollut aiemmin Savonlinnan kristillisen opiston rehtorina toiminut Teuvo V. Riikonen.
Aiheesta muualla

Parikanniemisäätiön kotisivut.
Helinä Leminen: Uukuniemeläinen herätysliike pitää kiinni perinteistä (Arkistoitu – Internet Archive). Etelä-Saimaa 15.3.2004.
Helena Konttinen oli liikkeen alkuajan merkittäviä saarnaajia.
Saaren kirkon luona järjestetään vuosittain orpokotijuhlat.
Uusstoalaisuus

Peter Paul Rubens, Neljä filosofia, 1611–1612. Vasemmalta oikealle: Peter Paul Rubens, Philip Rubens, Justus Lipsius ja Joannes Woverius.
Uusstoalaisuus oli myöhemmän renessanssin ajan filosofinen liike, joka pyrki herättämään antiikin ajan stoalaisen filosofian muodossa, jonka kristillinen yleisö voisi hyväksyä. Tämä edellytti joidenkin stoalaisuuden oppien hylkäämistä tai muuttamista. Näihin kuuluivat ennen kaikkea fysiikkaan liittyvät ajatukset materialismista ja determinismistä.
Uusstoalaisuuden keskeisin teos oli liikkeen alullepanijan Justus Lipsiuksen De Constantia (”Muuttumattomuudesta”) vuodelta 1584. Lipsiuksen jälkeen merkittävin uusstoalainen oli Guillaume Du Vair.
Uusstoalaisia filosofeja

Michel de Montaigne (1533–1592)
Pierre Charron (1541–1603)
Justus Lipsius (1547–1606)
Guillaume Du Vair (1556–1621)
Francisco de Quevedo (1580–1645)
Aiheesta muualla

Sellars, John: Neostoicism The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Paavo Sepponen

Paavo Sepponen (30. lokakuuta 1923 Alavus – 6. marraskuuta 1998 Nurmo) oli suomalainen painija.
Sepponen edusti Suomea vapaapainijana kaksissa olympialaisissa. Lontoossa 1948 hän sijoittui alle 79 kilon sarjassa viidenneksi ja Helsingissä 1952 hän karsiutui toisessa ottelussaan alle 87 kilon sarjassa.
Seuratasolla Sepponen edusti Sydänmaan Viriä, Alavuden Urheilijoita, Seinäjoen Urheilijoita ja Nurmon Jymyä. Hän voitti vuosina 1943–1951 Suomen mestaruuden vapaapainissa viidesti ja kreikkalais-roomalaisessa painissa kerran. Hänen veljensä Heikki Sepponen voitti painissa yhden Suomen mestaruuden.
Uuden testamentin kaanon

Uuden testamentin kaanon tarkoittaa kristinuskon ohjeellista tekstikokoelmaa, jota nimitetään Uudeksi testamentiksi. Uskonnolliset tekstit muodostuivat toisen vuosisadan puoliväliin mennessä ja ne oli kanonisoitu neljänteen tai viidenteen vuosisataan mennessä. Uuteen testamenttiin päätyi 27 kirjaa, mutta sen ulkopuolella jäi myös merkittävästi kirjallisuutta ns. apokryfikirjoiksi.
Johdanto

Jeesuksen ja hänen seuraajiensa luoma uskonnollinen liike levisi nopeasti Välimeren maihin. Kodeissa kokoontuvia seurakuntia syntyi rannikoilla ja matkareittien varrella, ja myöhemmin ne järjestäytyivät yhteisöiksi. Kristinuskon keskeiset opinkappaleet muodostuivat ensimmäisen sadan vuoden aikana.
Uuden testamentin tekstien mukaan ensimmäiset kristityt pitivät itseään juutalaisina, jotka uskoivat Jeesuksen olevan Jumalan lähettämä Messias. Vähitellen kristinusko muodostui omaksi uskonnokseen. Kristityt alkoivat laatia omaa kirjallisuutta, josta varhaisin laji oli kirje. Tunnetuin kirjeiden kirjoittaja oli apostoli Paavali. Hänen kirjeensä ovat ainoita ensimmäisen kristillisen sukupolven aikana syntyneitä tekstejä, jotka ovat säilyneet nykyaikaan asti.
Oppi Jeesuksesta koottiin vähitellen kirjalliseen muotoon erilaisiksi evankeliumeiksi. Kirjeiden ja evankeliumeiden lisäksi syntyi uskonnollisia tutkielmia ja saarnakirjallisuutta. Uuteen testamentin kaanoniin eli ohjeelliseen tekstikokoelmaan päässeistä kirjoituksista vanhimmat ovat Paavalin kirjeet 50-luvulta. Evankeliumit laadittiin 70–100-lukujen välissä ja myöhäisin kirja, Toinen Pietarin kirje, kirjoitettiin toisen vuosisadan puolivälissä.
Kaanonin muodostaminen

Varhaiset kristityt pitivät juutalaisten pyhiä kirjoituksia ohjeellisina. Kristityt käyttivät erityisesti heprealaisen Raamatun, Tanakin, kreikankielistä käännöstä Septuagintaa. Se kulki yksinkertaisesti nimellä ”kirjoitukset” (kreikaksi grammata) eli Raamattu. Vähitellen Tanakin rinnalle syntyi kristittyjen laatimia kirjoja. Toisella vuosisadalla näitä kirjoja ryhdyttiin kokoamaan nimen ”Uusi testamentti” alle, vaikkakin tuolloin ei ollut yksimielisyyttä mitkä kirjat hyväksyttiin ohjeellisiksi.
Varhaisissa seurakunnissa luettiin Tanakhin – tai hieman laajemman Septuagintan – ohella myös tunnettujen kristittyjen opettajien kirjeitä ja kirjoja. Varhaiskristillisyys ei ollut yhtenäinen liike ja eri tulkintojen kannattajien välillä oli ristiriitoja. Vasta toisella vuosisadalla kirkon linja haluttiin yhtenäistää ja tähän antoi lisäpontta erityisesti ”harhaopettaja” Markion
Toinen ja kolmas vuosisata olivat keskeisiä ajankohtia, kun määriteltiin Uuden testamentin kaanon eli ohjeellisen tekstikokoelman rajat. Näiltä vuosisadoilta tietoa on niukasti ja hajanaisesti. Sen sijaan neljänneltä vuosisadalta löytyy kanonisointiin liittyvää pohdintaa merkittävästi. Kaanonin rajoista kirjoiteltiin kristittyjen parissa, ja se oli puheenaihe neljännen sekä viiden vuosisadan eri kirkolliskokouksissa.
Nykyajan tutkijat eivät tunne koko tapahtumasarjaa tarkasti, mutta lopputuloksena valittiin 27 kirjaa. Tiettyjen kirjojen valinnoilla Uuteen testamenttiin oli todennäköisesti neljä syytä.
Apostoleihin tavalla tai toisella liittyvä kirjallisuus. Kirjat olivat ainakin nimellisesti apostoleiden tai heidän työtovereidensa laatimia.
Varhaiskristillisiin keskuksiin, kuten Rooma tai Efesos, viittaavaa kirjallisuutta suosittiin.
Levinneisyys eri seurakuntiin.
Oikeaoppisuus eli ”ortodoksisuus”.
Ensimmäisinä kaanonin aseman saavuttivat Paavalin kirjeet ja neljä evankeliumia. Lopullisesti Uusi testamentti -tekstikokoelma oli valmis neljänteen tai viidenteen vuosisataan mennessä. Uuden testamentin kaanonin, sellaisena kuin se nykyisin tunnetaan, luetteli ensimmäisenä Pyhä Athanasios, Aleksandrian piispa, kirkolleen osoitetussa kirjeessä vuonna 367.
Tämän jälkeenkään ei ollut täysin yhtenäistä kaanonia. Itäinen kirkko kyseenalaisti Ilmestyskirjan ja läntinen kirkko vastaavasti epäröi Heprealaiskirjeen kanonisointia. Läntisen kirkon vastuksen syynä oli kirjeen maininta siitä, ettei kasteen jälkeisiä syntejä voi saada enää anteeksi.
Erilaiset kaanonit

Kristillisen kirkon kolmen ensimmäisen vuosisadan aikana kirkolla ei ollut yhtä kaanonia, jonka kaikki tahot olisivat hyväksyneet. Jo toisella vuosisadalla oli kuitenkin olemassa yhteinen kokoelma kirjeitä ja evankeliumeja, joita suurin osa kirkon johtajista piti autoritatiivisina. Näihin kirjoihin kuuluivat neljä nykyistä evankeliumia ja  suuri osa Paavalin kirjeistä. Justinus Marttyyri, Ireneus ja Tertullianus, jotka kaikki elivät toisella vuosisadalla, katsoivat näiden olevan yhdessä Vanhan testamentin kirjojen kanssa jumalallisesti inspiroituneita. Monia muita kirjoja pidettiin suuressa arvossa, mutta niiden arvostus laski vähitellen, ja ne päätyivät Uuden testamentin apokryfikirjojen joukkoon.
Markion teki yhden ensimmäisistä yrityksistä yhden kaanonin muodostamiseksi. Hän hylkäsi Vanhan testamentin kokonaisuudessaan, kaikki evankeliumit Luukkaan evankeliumia lukuun ottamatta, ja kolme Paavalin kirjeistä. Suurin osa kristityistä hylkäsi puolestaan täysin hänen puhtaasta opista poikkeavan kaanoninsa sekä hänen oppinsa, markionilaisuuden.
Noin vuonna 170 laadittiin niin kutsuttu Muratorin kaanon, jossa lueteltiin hyväksytyt teokset. Tämä kaanon oli hyvin samanlainen kuin nykyinen, mutta siihen kuuluivat myös Pietarin ilmestys sekä Salomonin viisaus eli Viisauden kirja, joka luetaan nykyisin deuterokanonisiin kirjoihin.
Uuden testamentin kaanonin määritteli ensimmäisenä Athanasius vuonna 367. Tämä kaanon sai yhä suuremman ja suuremman suosion, kunnes se hyväksyttiin lopulta Karthagon kolmannessa kirkolliskokouksessa vuonna 397.
Tämäkään kokous ei kuitenkaan lopettanut keskustelua kokonaan. Jotkut tahot jatkoivat muutamien kirjojen kyseenalaistamista. Kyseenalaistettuihin kirjoihin kuuluivat erityisesti Jaakobin kirje ja Johanneksen ilmestys. Vielä 1500-luvulla teologi ja uskonpuhdistaja Martti Luther kyseenalaisti mutta ei hylännyt, Jaakobin kirjeen, Juudaksen kirjeen, Kirjeen heprealaisille ja Johanneksen ilmestyksen. Yhä edelleen Lutherin saksankieliset Raamatut painetaan niin, että nämä kirjat ovat kaanonissa viimeisinä. Koska jotkut protestantit kyseenalaistivat Raamatun kirjojen kaanonin tällä tavoin, Trenton kirkolliskokous vahvisti katolisen kirkon käyttämän kaanonin uudelleen osana kirkon dogmia vuosina 1545–1563.
Erilaiset kaanonit > Uuden testamentin kaanoniin luettuja kirjoja

Ensimmäinen Klemensin kirje
Toinen Klemensin kirje
Hermaan paimen
Barnabaan kirje
Diatessaron
Kolmas korinttolaiskirje
Kaanonin ulkopuolellinen kirjallisuus

Kaanonin ulkopuolelle jäi suuri määrä kirjallisuutta, jota luettiin ensimmäisinä vuosisatoina varhaiskristillisissä seurakunnissa. Kristinusko ei ollut yhtenäinen vielä ensimmäisten vuosisatojen aikana. Merkittäväksi uskonnolliseksi liikkeeksi nousi salattua tietoa korostanut gnostilaisuus, joka loi runsaasti kirjallisuutta toisen ja neljännen vuosisadan välillä. Kaanonin ulkopuolelle jääneitä eli apokryfisiä kirjoituksia on nykypäivään asti säilynyt vaihtelevasti. Joistakin tiedetään pelkkä nimi, toisista on löytynyt lyhyitä katkelmia, ja näiden lisäksi on olemassa kokonaisia käsikirjoituksia – vieläpä useita eri versioita.
Ehkä merkittävin kaanonin ulkopuolinen teos on Tuomaan evankeliumi, joka koostuu lyhyistä Jeesuksen lauseiden kokoelmista. Teos on laadittu vuosien 100–150 tienoilla. Se muistuttaa Q-lähdettä käyttäviä Matteuksen ja Luukkaan evankeliumeita. Tuomaan evankeliumi on leimattu gnostilaiseksi, vaikka se oli varsin käytetty monenlaisissa varhaiskristillisissä seurakunnissa.
Vuosien 80–160 välillä kirjoitettiin teoksia, jotka olivat sisällön ja ajankohdan puolesta lähellä kanonisoituja kirjoja. Ne kulkevat nimellä apostolisten isien kirjat eli Apostoliset isät. Korkeassa arvossa olivat myös Hermaan Paimen, Ensimmäinen Klemensin kirje, Didakhe, Barnabaan kirje, Pietarin ilmestys ja Paavalin teot.