Gallipolin taistelu
Dardanellien laivasto-operaatio > Maaliskuun hyökkäys

Hyökkäysvalmistelut etenivät hitaasti. Vasta 18. maaliskuuta amiraali de Robeck määräsi laivastonsa eteenpäin, purkamaan miinakentät ja tuhoamaan kapeikkoa vartioivan tykistön. Taistelulaivat etenivät kolmessa rinnakkaisessa linjassa. Niitä saattoivat hävittäjät ja risteilijät, ja perässä seurasivat siviilien miehittämät miinanraivaajat. Kello 11.30:n ja 14.00:n välillä laivasto eteni noin puolitoista kilometriä ja tuhosi jokaisen kohtaamansa rannikkotykkipatterin. Osmanien vastatuli oli tehokasta, ja ranskalainen taistelulaiva FS Gaulois sekä nykyaikainen brittiläinen taisteluristeilijä HMS Inflexible vahingoittuivat. Osmanit jäivät tästä huolimatta pahasti alakynteen. Kaikki puhelinlinjat olivat tuhoutuneet tykkitulessa, osa tykeistä oli saanut osuman tai hautautunut, ja ammukset kävivät vähiin.
Kello kahdelta iltapäivällä taistelu kääntyi yllättäen osmanien eduksi. Ranskalainen taistelulaiva FS Bouvet ajoi miinaan ja upposi muutamassa minuutissa. Suurin osa Bouvet’n miehistöstä hukkui. De Robeck ei tajunnut räjähdyksen aiheutuneen miinasta vaan uskoi osmanien laukaisseen torpedon rannalle sijoitetusta putkesta. Miinanraivaajat alkoivat vetäytyä, jolloin taistelulaivat joutuivat muuttamaan muodostelmaansa. HMS Irresistible vaurioitui miinan räjähdyksessä ja irtautui muodostelmasta. Laivasto joutui paniikkiin ja kärsi uusia tappioita. Taistelulaiva HMS Ocean osui miinaan, jolloin sen ammukset räjähtivät, ja ranskalainen linjalaiva FS Suffren vaurioitui rannikkotykin osumasta. Sekä Ocean että Irresistible upposivat muutamassa tunnissa. Lisäksi lukuisat muut alukset kärsivät pienempiä vaurioita. Merimiehiä kuoli yli 700. Kolmannes taistelulaivastosta oli tuhoutunut tai toimintakyvytön, ja pimeän laskeutuessa de Robeck määräsi laivastonsa vetäytymään. Yhtäkään miinakenttää ei ollut raivattu, ja suurin osa osmanien tykkipattereista oli säilynyt toimintakykyisinä. Laivasto kykeni tuhoamaan raskaat tykit, mutta kevyempiä oli helppo siirrellä ja ne uhkasivat ympärysvaltojen miinanraivaajia, jolloin taistelulaivasto oli suojaton miinakenttien uhalta.
Alkuun de Robeck suunnitteli jatkavansa hyökkäystä muutamaa päivää myöhemmin. Saatuaan tarkempaa tietoa tuhon laajuudesta hän vajosi kuitenkin epätoivoon ja pelkäsi uransa olevan lopussa. Samana päivänä Hamilton saapui Marseillesta nopean risteilijän kyydissä ja suostutteli de Robeckin luopumaan laivastohyökkäyksen jatkamisesta.
Hamilton ja de Robeck eivät tienneet, että osmanien rannikkopuolustus oli jo romahtamispisteessä. Merimiinoja oli niin vähän, että osmanit joutuivat pyydystämään venäläisiä miinoja länsivaltojen laivastoa vastaan käytettäväksi. Konstantinopolissa syntyi levottomuuksia ja paniikkia. Valtionarkisto ja kultavaranto toimitettiin pois kaupungista, ja keisariperheen ja tärkeimpien virkamiesten pakoa alettiin valmistella. Nuorturkkilaiset aikoivat taistella katkeraan loppuun suunnitellen kaupungin polttamista sekä Hagia Sofian ja muiden monumenttien räjäyttämistä dynamiitilla.
19. maaliskuuta brittien tiedustelu kaappasi saksalaisten lähettämän sähkeen, joka paljasti osmanien ahdingon. Sen nähtyään Churchill vaati hyökkäämään salmen läpi tappioista välittämättä. Miinanraivaajalaivaston kommodori Roger Keyes oli samaa mieltä, sillä hän aavisti osmanien horjuvan taistelutahdon ja ammuspulan. Mikäli hyökkäykseen olisi ryhdytty, miinanraivaajat olisivat todennäköisesti kyenneet muutamassa tunnissa avaamaan väylän Konstantinopoliin. Churchill ei kuitenkaan halunnut paljastaa tiedustelulähteitään, joten sähkeestä ei kerrottu sotakabinetille eikä de Robeckille. Hamiltonia oli ohjeistettu nousemaan Gallipolissa maihin, mikäli laivasto ei yksin kykenisi murtautumaan Dardanellien salmen läpi. De Robeck helpottui kuullessaan, ettei hänen tarvitsisi vaarantaa laivastoaan toistamiseen, ja Hamilton päätti odottaa luvattujen maajoukkojen saapumista.
Laivastohyökkäyksen epäonnistumiselle oli monia syitä. Ympärysvaltojen sotasuunnitelmat ja johtoporras olivat epäpäteviä, ja hitaan edistymisen vuoksi osmaneilla oli ollut runsaasti aikaa valmistautua. Osmanit olivat sijoittaneet merimiinansa vallitsevien sotaoppien vastaisesti: yksi miinakentistä kulki rannan suuntaisesti eikä salmen poikki. Ympärysvaltojen ilmatiedustelu ei ollut huomannut rannan suuntaista miinakenttää, ja selittämättömät tappiot huolestuttivat de Robeckia. Miinanraivaajien siviilimiehistöt olivat haluttomia vaarantamaan henkeään. Osmaneille vaikeuksia aiheuttivat tykkityyppien ja -kaliiperien suuri määrä, mikä aiheutti ammuspulaa ja vaikeutti vaurioituneiden tykkien korjaamista, sekä korkeimman upseerikunnan yleinen epäpätevyys. Maaliskuun laivastohyökkäys sai Enverin kuitenkin perustamaan varta vasten Dardanellien puolustamiseen tarkoitetun 5. armeijan, jonka johtoon hän nimitti saksalaisen kenraali Otto Liman von Sandersin.