stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Segeža
Väestö

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2005 |
| Segeža | 19 700 | 28 800 | 36 400 | 38 200 | 34 214 | 33 600 |
Venäjän keisarikunnassa järjestettiin väestönlaskenta 1897 ja Neuvostoliitossa 1926, 1939, 1959, 1970, 1979 ja 1989 sekä Venäjän federaatiossa 2002, joten kaikki luvut eivät ole virallisen väestönlaskennan tuloksia.lähde?
Segežan suomalaisia ystävyyskaupunkeja ovat Lieksa, Nurmes ja Kajaani.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Segeža Wikimedia Commonsissa
Kuvia rautatien rakentamisesta 1915
Segežan 1916 rakennettu rautatieasema 2004 (kuvia) Vokzal st. Segeža (Segezha station terminal) parovoz.com. Arkistoitu 27.4.2013. Staroje zdanije vokzala st. Segeža (Segezha station) parovoz.com. Arkistoitu 30.6.2013.
Näkymä paperitehtaalle 2005 (kuva) Most tšerez reku Segeža, st. Segeža parovoz.com. Arkistoitu 30.6.2013.
Kuvagalleria
Juna-aikatauluja, karttoja jne.  (venäjäksi)
Alueen kartta
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
| n k Karjalan tasavallan kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Aunus  Belomorsk  Karhumäki  Kemi  Kontupohja  Kostamus  Lahdenpohja  Petroskoi  Pitkäranta  Puudosi  Segeža  Sortavala  Suojärvi  |  |
| Taajamat |  Helylä  Louhi  Mujejärvi  Pinduinen  Poventsa  Prääsä  Pääjärvi  Tšuuppa  Uhtua  Vojatšu  Värtsilä  |  |
Segežan piirin kunnat
Hallinnollinen keskus: Segeža

Idel  –
Vojatsu (Nadvoitsy)  –
Papinkoski (Popov Porog)  –
Mustakoski (Tšornyi Porog)  –
Uikujärvi (Valdai)
Senemut

Hatšepsutin kuolintemppeli
Senemut (noin 1520 eaa – 1480 eaa), myös Senmut tai Senenmut, oli muinaisessa Egyptissä elänyt arkkitehti ja hallintovirkamies. Hänen uransa kytkeytyi kuningatar Hatšepsutin valtakauteen.
Senemutin merkittävin työ oli noin vuosina 1520–1482 eaa rakennettu valtaisa Hatšepsutin kuolintemppeli Deir el-Bahrissa. Rakennuskompleksiin kuuluu suuri määrä kulmikkaita pylväitä, lukuisia sfinksejä sekä kolme päätasoa yhdistävät jykevät rampit. Koko suunnitelmaa leimaa vahva symmetrisyys. Jotkut ovat tulkinneet temppelin pylväät doorilaisten pylväiden prototyypeiksi.
Temppeliä pidetään muinaisen Egyptin uuden valtakunnan upeimpana ja omaperäisimpänä rakennuskokonaisuutena, ja se on vaikuttanut merkittävällä tavalla Albert Speerin töihin sekä Giorgio Grassin ja Aldo Rossin rationaaliseen arkkitehtuuriin.
Seikkailu jalkamatkalla

| Seikkailu jalkamatkalla |
| --- | --- |
 Erkki Airio (Eero Eloranta), Martti Merisaari (Thure Bahne) ja Maija(Senja Lehti).
Ohjaaja:  Jussi Snellman
Käsikirjoittaja:  Teuvo Puro
Tuottaja:  Kurt Jäger
Säveltäjä:  Tapio Ilomäki
Kuvaaja:  Frans Ekebom
Leikkaaja:  Tapio Ilomäki
Pääosat:  Kaarlo Angerkoski   Liisa Pakarinen   Taito Mäkelä
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Jäger-Filmi
Ensi-ilta:  30. elokuuta 1936
Kesto:  115 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seikkailu jalkamatkalla (Äventyr på fotvandringen) on suomalainen elokuva vuodelta 1936. Se perustuu viisinäytöksiseen laulunäytelmään, jonka Kaarle Halme oli vuonna 1901 mukaillut tanskalaisen Jens Christian Hostrupin (1818–1892) näytelmästä Æventyr paa Fodrejden (1844–1847). Hostrupin näytelmä julkaistiin suomeksi nimellä Maantien varrella vuonna 1878. Elokuvan kuva- ja ääniaineisto on kadonnut. Tarina kertoo vankikarkureista, ylioppilaista ja kauniista kartanon neidoista.
Henkilöt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kaarlo Angerkoski  | … |  Santtu (Santeri Savela)   |
|  Taito Mäkelä  | … |  Nilkku-Ville   |
|  Thure Bahne  | … |  Martti Merisaari   |
|  Eero Eloranta  | … |  Erkki Airio   |
|  Liisa Pakarinen  | … |  Laura Vuorinen   |
|  Sointu Kouvo  | … |  Hellä   |
|  Leevi Linko  | … |  Kaisla   |
|  Sulo Räikkönen  | … |  Vuorinen   |
|  Ossi Korhonen  | … |  Paukku   |
|  Tyyne Jauri  | … |  Lotta Paukku   |
|  Siiri Angerkoski  | … |  Mari   |
|  Senja Lehti  | … |  Maija   |
Juoni

Vankilasta paenneet Santtu ja Nilkku-Ville sekä ylioppilaat Erkki Airio ja Martti Merisaari sattuvat liikkumaan samoissa maisemissa. Santtu ja Ville ajautuvat rahariitaan: Santtu havittelee laivanlämmittäjän pestiä, jota varten hän tarvitsee rahaa. Kaverusten tiet eroavat. Yksin jäänyt Santtu kohtaa ylioppilaat. Hän kehittää juonen ja kirjoittaa kirjeen, jossa hän valehtelee ylioppilaiden olevan etsintäkuulutettuja vankeja. Rahaa Santtu päättää hankkia lähellä sijaitsevasta Kotoniemen kartanosta, jonka isäntä on kunnallisneuvos Vuorinen. Kunnallisneuvoksella on tytär Laura. Kartanossa ovat vierailulla Lauran serkku Hellä sekä agronomi Kaisla, joka havittelee Lauraa itselleen. Lemmenkuviot menevät uusiksi, kun ylioppilaat saapuvat Kotoniemeen. Martti ihastuu Lauraan ja Erkki puolestaan Hellään. Kartanossa ovat läsnä myös vankeja etsivä nimismies Paukku ja hänen puolisonsa Lotta.
Santtu esiintyy naapuripitäjän mökkiläisenä ja tuo nimismiehelle kirjeensä, jossa Marttia ja Erkkiä väitetään vankikarkureiksi. Laura on vakuuttunut Martin syyttömyydestä ja käy yöllä varoittamassa häntä. Santtu murtautuu samana yönä kartanoon ja varastaa Kaislan lompakon. Martti tavoittaa miehen itseteosta ja saa tämän tuntemaan huonoa omaatuntoa. Hän antaa Santulle tämän tarvitseman rahasumman. Aamun koittaessa ylioppilaat pidätetään, uutena todisteena heitä vastaan käytetään lompakkoryöstöä. Santtu tulee jälleen nimismies Paukun luo mökkiläisenä esiintyen. Hän paljastaa oikean henkilöllisyytensä ja palauttaa lompakon, mutta hänen onnistuu paeta lähistöllä lähtöä tekevään laivaan. Lopuksi Martti ja Erkki pääsevät pinteestä ja saavat rakastettunsa. Kaislan kosinnat kaikuvat kuuroille korville.
Arvioinnit

Seikkailu jalkamatkalla sai aikalaiskriittikoilta varautuneen vastaanoton. Ilta-Sanomat piti teosta filmattuna teatterina eli "kouluesimerkkinä suomalaisen elokuvan peruserehdyksestä". Elokuva-Aitta kirjoitti: "Ensinnäkin käsikirjoitus on kankeahko, vaikka juonta sinänsä ei pitäisikään niin mahdottomana; repliikit on muovattu mahdottomiksi ja vielä nyt viljellään sellaista 'arkaismia' kuin yksinpuhelua. Mauttomuuksia vilisee. Ja lauluja on ainakin 75 % liikaa." Helsingin Sanomien mielestä Seikkailu jalkamatkalla oli "yleisvaikutukseltaan ehdottoman myönteinen". Näyttelijöistä kiitosta sai Kaarlo Angerkoski.
Huomioita

Seikkailu jalkamatkalla kuvattiin 3. kesäkuuta 1936 – 5. heinäkuuta 1936 Vihdin Ojakkalassa Kotkaniemen kartanossa. Kyseessä oli Jäger-Filmin ensimmäinen kokoillan näytelmäelokuva. Sen yleisömenestys jäi vuoden 1936 heikoimmaksi.
Kalat (Eläinradan merkki)

| Kalat |
| --- | --- |

Syntymäaika:  19. helmikuuta - 20. maaliskuuta
Elementti:  Vesi
Laatu:  Muuttuva
Kalojen symboli
Kalat (Pisces) on 12. ja viimeinen niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 330–360 astetta kevättasauspisteestä itään tai 0-30 astetta tästä pisteestä länteen. Aurinko saapuu tähän merkkiin suunnilleen helmi­kuun 19. päivän aikoihin ja siirtyy Eläinradan ensimmäiseen, Oinaan merkkiin kevätpäiväntasauksena 20. tai 21. maaliskuuta.
Merkki on saanut nimensä Kalojen tähdistöstä, joka noin 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Kalojen merkki vastaa suunnilleen Vesimiehen tähdistöä.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä kala (tai Kala) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalat (Eläinradan merkki) Wikimedia Commonsissa
Eläinradan merkit
Oinas | Härkä | Kaksoset | Krapu | Leijona | Neitsyt | Vaaka | Skorpioni | Jousimies | Kauris | Vesimies | Kalat
Blutengel

| Blutengel |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1998
Tyylilaji:  darkwave, industrial, elektroninen, synthpop, EBM
Kotipaikka:  Saksa
Infobox OKNimi-testi OK: 
Blutengel on saksalainen darkwave-yhtye. Laulaja Chris Pohl perusti sen vuonna 1998. Yhtye esittää musiikkinsa englanniksi ja saksaksi.
Kokoonpano > Nykyiset jäsenet

Chris Pohl – miesääni
Ulrike Goldmann – naisääni
Sonja Semmler – live-esitykset (ei virallinen jäsen)
Kokoonpano > Entiset jäsenet

Nina Bendigkeit (lähti 1999)
Kati Roloff (perusti Gini Martinin kanssa Tristesse de la Lunen)
Gini Martin (perusti Kati Roloffin kanssa Tristesse de la Lunen)
Eva Pölzig (lähti 2005)
Constance Rudert (lähti 2010)
Julkaisut > Albumit

Child of Glass (1999)
Seelenschmerz (2001)
Angel Dust (2002)
Demon Kiss (2004)
Live Lines (Live Album) (2005)
The Oxidising Album EP (2005)
My Saviour EP (2006)
Labyrinth (2007)
Schwarzes Eis (2009)
Tränenherz (2011)
Monument (2013)
Omen/Save Us (2015)
Leitbild (2017)
Un:Gött (2019)
The Victory Of Light (2021)
Un:Sterblich: Our Souls Will Never Die (2023)
Dämönen : Sturm (2025)
Julkaisut > DVD:t

Live Lines (2005)
Moments Of Our LIVEs (2008)
Once in a Lifetime (2013)
A Special Night Out: Live & Acoustic in Berlin (2017)
Live im Wasserschioss Klaffenbach (2018)
Julkaisut > Singlet

Bloody Pleasures (2001)
Black Roses (2001)
Vampire Romance (2002)
Forever (2003)
Mein Babylon (2004)
No Eternity (2004)
My Saviour (2006)
Lucifer (2007)
Winter Of My Life (2008)
Dancing In The Light - Forsaken (2008)
Dancing In The Light - Solitary (2008)
Promised Land (2010)
Reich Mir Die Hand (2010)
Über Den Horizont (2011)
Save Our Souls (2012)
You Walk Away (2013)
Kinder dieser Stadt (2013)
Krieger (2014)
Asche zu Asche (2014)
Sing (2015)
Complete (2016)
Lebe Deinen Traum (2017)
Surrender to the Darkness (2018)
Vampire (2018)
Wir Sind Unsterblich (2020)
Obscured (Hocicon kanssa, 2020)
Nothing But A Void (Massive Egon kanssa, 2020)
Nobody’s Diary (2021)
Forever Young (2021)
The Victory of Light (2021)
Wie Sand (2021)
Wir sind das Licht (2021)
Our Souls Will Never (2021)
Dark History (2022)
We belong to the night (2023)
King of Blood (2023)
Living on the edge of the night (A gothic anthem) (2023)
Fliegen (2023)
The Prophecy (2023)
Kein Mensch (2023)
You Walk Away (2k23 Anniversary Version) (2023)
Der Sturm (2024)
Up On The Cross(2024)
Nothing Left (2024)
She Wears Black (2024)
Angst (2024)
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (saksaksi)
Epäviralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Seppälä (Kivennapa)

Seppälä (ven. Подгорное, Podgornoje) oli kylä Karjalankannaksella Kivennavan pitäjässä Ronnunkylän ja Kekrolan välissä Siesjärven pohjoispuolella. Seppälän kylä jakautui kahdelle mäelle, Koukkulan mäelle ja Kaukosmäelle. Koukkulaksi kylää kutsuttiinkin, Seppälä se oli vain kartoissa ja virallisissa asiakirjoissa. Taloja Seppälässä eli Koukkulassa oli parikymmentä talvisodan syttyessä.
Nykyisin Seppälän kylä kantaa nimeä Podgornoje. Suomalaistaloja siellä ei ole.
Édith Piaf

| Édith Piaf |
| --- | --- |
 Édith Piaf vuonna 1962
Henkilötiedot
Koko nimi:  Édith Giovanna Gassion
Syntynyt: 19. joulukuuta 1915 Pariisi, Ranska
Kuollut: 11. lokakuuta 1963 (47 vuotta) Cannes, Ranska
Ammatti:  laulaja
Lapset:  1
Muusikko
Taiteilijanimi:  La Môme Piaf, Édith Piaf
Laulukielet:  ranska, englanti
Aktiivisena:  1935–1963
Tyylilajit:  Chanson, chanson réaliste ja balladit (soitinmusiikki) 
Levy-yhtiöt:  Pathé-Marconi ja Polydor Records 
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Édith Piaf [eˈdit pjaf]  kuuntele ääntämys (ohje) (alk. Édith Giovanna Gassion; 19. joulukuuta 1915 Pariisi – 11. lokakuuta 1963 Cannes) oli ranskalainen laulaja. Hän oli Ranskan rakastetuimpia laulajia ja yksi maailman tunnetuimmista chanson-tulkitsijoista.
Édith Piafin tunnetuimmat laulut ovat ”La Vie en rose” (1944), ”L’hymne à l’amour” (1949), ”Milord” (1959) ja ”Non, je ne regrette rien” (1960). Hänen laulunsa kertovat usein rakkaudesta, menetyksestä ja surusta.
Édith Piaf oli vain 142 cm pitkä, ja niinpä hän sai lempinimen La Môme Piaf, ”pikku varpunen”. Hänen elämästään on tehty useita kirjoja, näytelmiä ja elokuvia.
Lapsuus ja nuoruus

Lukuisista elämäkerroista huolimatta monet tiedot ja tapahtumat Piafin elämästä jäävät arvoituksiksi. Hän syntyi nimellä Édith Giovanna Gassion Pariisin Bellevillessä. Tarinan mukaan hän syntyi Rue de Belleville 72:ssa, mutta syntymätodistuksen mukaan hän olisi syntynyt Tenonin sairaalassa. Piafin äiti oli laulaja Line Marsa ja isä sirkustaiteilija Louis Gassion. Piafin sukutausta oli berberiläinen. Hän sai nimensä teloitetun brittiläisen hoitajan Edith Cavellin mukaan. Louis Gassionin värväydyttyä mukaan ensimmäiseen maailmansotaan vuonna 1916 hän vei pienen tyttönsä äitinsä hoiviin bordelliin. Edith viettikin lapsena pitkiä aikoja isoäitinsä luona, joka johti bordellia Normandiassa. Useat prostituoidut huolehtivat Édithistä Normandiassa.
Ikävuosien 3–7 välillä Piaf oli sokea ja 8–14-vuotiaana hän oli kalju: hän kärsi niin kutsutusta miestyyppisestä kaljuuntumisesta (Alopecia androgenetica). Hän liittyi vuonna 1929 isänsä katuakrobaattien joukkoon. Hän otti huoneen Grand Hôtel de Clermont -hotellista ja alkoi tehdä omaa uraa katulaulajana Pigallessa ja Pariisin esikaupungeissa. Nuorena hän lauloi kaduilla sisarpuolensa Simone Berteautin kanssa, joka oli myös hänen uskottu ystävänsä. Simone kirjoitti Piafin elämäkerran Piaf – Jumalani kuinka olen elänyt tämän kuoleman jälkeen. 16-vuotiaana nuori Gassion rakastui Louis Dupontiin, ja he saivat lyhyen aikaa eläneen lapsen, tytön nimeltä Marcelle, joka kuoli vuonna 1935 aivokalvontulehdukseen.
Piaf koki lyhyeksi jääneessä elämässään paljon vastoinkäymisiä, mutta hän rakasti intohimoisesti elämää ja laulamista. Piafia on luonnehdittu taiteilijaksi, joka rakasti rakkautta, sillä hän oli itse lapsena jäänyt vaille rakkautta.
Laulajanura

Yökerhonomistaja Louis Leplée löysi nuoren Gassionin kadulta laulamasta, minkä jälkeen tämä esiintyi Lepléen Le Gerny’s -yökerhossa vuonna 1935. Yökerho oli niin ylä- kuin alaluokankin suosiossa. Leplée kuitenkin murhattiin vuonna 1936. Murhasta epäiltiin ensin Piafia, mutta hänet vapautettiin myöhemmin. Lepléen kuoltua Raymond Asso otti Piafin hoiviinsa ja alkoi kouluttaa häntä. Jean Cocteau kirjoitti vuonna 1940 menestysmusikaalin Le Bel Indifférent, jossa Piaf oli pääosassa.
Piaf tutustui tunnettuihin henkilöihin, kuten näyttelijä Maurice Chevalieriin ja runoilija Jacques Borgeatiin. Hän kirjoitti sanoja moniin lauluihinsa ja sovitti niitä säveltäjien kanssa ääneensä sopiviksi. Yves Montand esiintyi ensi kerran Piafin kanssa Pariisissa vuonna 1944. Piafista tuli Montandin neuvonantaja ja heillä oli rakkaussuhde.
Laulajanura > Toinen maailmansota

Piaf kirjoitti laulunsa ”La Vie en rose” Pariisissa toisen maailmansodan aikana vuonna 1944 keskellä saksalaismiehitystä. Kappale hyväksyttiin vuonna 1998 Grammy Hall of Fameen. Hän lauloi korkea-arvoisille saksalaisille One Two Two Club -kerholla ja sai ranskalaisten maanmiestensä silmissä epäilyttävän maineen. Piaf toimi kuitenkin Ranskan vastarintaliikkeessä. Hänen toimintansa liikkeessä tunnetaan nykyisin hyvin.
Laulajanura > Sodan jälkeen

Sodan jälkeen Piafilla oli suuri kysyntä, ja hän oli suuri menestys Pariisissa. Hän oli silloin Ranskan suosituin viihdyttäjä. Piaf kävi esiintymiskiertueilla Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Etelä-Afrikassa ja tuli kansainvälisesti tunnetuksi. Hänen vastaanottonsa oli Yhdysvalloissa aluksi huono, mutta sielläkin hän nousi kuitenkin suureen suosioon. Piaf auttoi laulaja Charles Aznavouria uran alussa ottamalla tämän mukaansa kiertueille Ranskassa ja Yhdysvalloissa. Hän piti monia maailmankiertueita, jotka sijoittuivat pääosin Amerikkoihin ja Eurooppaan. Hän esiintyi New Yorkin Carnegie Hallissa vuosina 1956 ja 1957, ja The Ed Sullivan Show’ssa kahdeksan kertaa. Hän piti myös useita konsertteja Pariisin Olympia-teatterissa aina tammikuusta 1955 lokakuuhun 1962. Vuosina 1955, 1956, 1958, 1961 ja 1962 Piaf esiintyi teatterissa. Vuoden 1961 Olympia-konsertissa hän debytoi kappaleen ”Non, je ne regrette rien”. Viiden konsertin nauhoitukset on talletettu levyille. Piaf levytti viimeisen laulunsa ”L’homme de Berlin” huhtikuussa 1963.
Yksityiselämä

Piafin suurin rakkaus oli keskisarjan nyrkkeilijä Marcel Cerdan, joka kuoli lento-onnettomuudessa vuonna 1949, kun Cerdan olisi tullut Pariisista New Yorkiin tapaamaan Piafia. Piaf oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen miehensä oli laulaja Jacques Pills, jonka Piaf nai vuonna 1952. Heidän kaasonaan toimi Marlene Dietrich, josta muodostui Piafin läheinen ystävä. Hänen toinen miehensä oli 20 vuotta häntä nuorempi entinen kampaaja, 26-vuotias laulaja-näyttelijä Théo Sarapo. He avioituivat lokakuussa 1962. Piaf oli vuonna 1951 joutunut auto-onnettomuuteen, jossa hän loukkaantui vakavasti murtaen kätensä ja kaksi kylkiluuta. Hän käytti onnettomuuden aiheuttamiin kipuihin morfiinia ja alkoholia, joista hän tuli vakavasti riippuvaiseksi.
Kuolema

Piaf kuoli 47-vuotiaana maksasyöpään 10. lokakuuta 1963 Ranskan Rivieralla, josta hänen ruumiinsa tuotiin Pariisiin. Piaf kuoli samana päivänä kuin hänen ystävänsä Jean Cocteau. Pariisissa tieto hänen kuolemastaan julkistettiin 11. lokakuuta, joka on myös hänen virallinen kuolinpäivänsä. Hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle.
Pariisin katolinen arkkipiispa kielsi Piafilta oikeuden messuun, mutta hautajaissaattue veti Pariisin kaduille satojatuhansia surijoita. Hautajaisseremoniaan osallistui yli 40 000 ihailijaa. Charles Aznavourin mukaan Piafin hautajaiset olivat toisen maailmansodan jälkeen ainoa tapahtuma, joka pysäytti koko Pariisin liikenteen. Pariisissa on Place Édith Piaf -aukio ja Musee Édith Piaf -museo. Nykyään Piafia pidetään edelleen yhtenä Ranskan kunnioitetuimmista ja suurimmista laulajista.
Tuotanto

Édith Piafin tuotanto koostuu sadoista lauluista, joista vanhimmat ovat vuodelta 1935, viimeiset vuodelta 1963. Piaf ei julkaissut uransa aikana yhtään albumia, mutta hänen kuolemansa jälkeen julkaistiin kokoelma-albumeita.  Hän esiintyi myös monissa elokuvissa, kuten Synti (1936) ja Kevytmielinen Versailles (1954).
Tuotanto > Tunnetuimmat laulut

| Vuosi | Laulun nimi |
| --- | --- |
1936: ”Mon Légionnaire”
1940: ”La Fille de Joie est Triste (L’Accordéoniste)”
1943: ”Tu Es Partout”
1946: ”La Vie en rose”
1946: ”Les Trois Cloches”
1947: ”Une Chanson à Trois Temps”
1950: ”Hymne à l’amour”
1951: ”Padam... Padam...”
1954: ”Sous Le Ciel de Paris”
1956: ”Les Amants d’un Jour”
1956: ”L’Homme à la Moto”
1957: ”La Foule”
1958: ”Mon Manège à Moi”
1959: ”Milord”
1960: ”Non, je ne regrette rien”
1960: ”Mon Dieu”
1962: ”À Quoi Ça Sert l’Amour?”
Populaarikulttuurissa > Elokuvia

Piafin elämästä on tehty useita elokuvia. Yksi tällainen elokuva on vuonna 1974 ilmestynyt Piaf-elokuva, jossa Édith Piafia esittää Birgtte Ariel. Toinen elokuva ilmestyi vuonna 1983. Se on nimeltään Edith et Marcel, joka kertoo Piafin ja Marcel Cerdanin rakkaussuhteesta. Melko vähäisesti tunnettu Piaf ... Her Story ... Her Songs -elokuva ilmestyi 2003. Kenties tunnetuin elokuva Édith Piafista on Pariisin varpunen – Edith Piaf (La môme), joka sai maailmanensi-iltansa 8. helmikuuta 2007. Suomen ensi-ilta oli 30. maaliskuuta 2007. Piafia näytteli Marion Cotillard, joka voitti roolistaan naispääosa-Oscarin vuonna 2008.
Kirjallisuutta

Berteaut, Simone: Piaf. Jumalani kuinka olen elänyt!  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33410-2
Lange, Monique: Edith Piaf.  Insel taschenbuch, 1985.  ISBN 978-3-458-32216-0  (saksaksi)
Vassal, Hugues: Dans les pas de... Édith Piaf.  Les 3 Orangers, 2002.  ISBN 2-912883-18-0  (ranskaksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Édith Piaf Wikimedia Commonsissa
Little Sparrow
Biography. EdithPiaf.com. Arkistoitu 12.12.2007. (englanniksi)
Édith Piaf (venäjäksi)
Morris, Wesley: A complex portrait of a spellbinding singer Boston.com.
Édith Piaf
| --- | --- |
Tunnetuimmat laulut:  Mon Légionnaire  L'Accordéoniste  La vie en rose  Hymne à l'amour  Padam... Padam...  Sous le ciel de Paris  La foule  Milord  Non, je ne regrette rien 
Muuta:  Édith Piafin tuotanto  Museé Édith Piaf  Place Édith Piaf  Jacques Pills  Théo Sarapo 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Édith Piaf lapsena.
Édith Piaf vuonna 1951.
Édith Piaf esiintymässä vuonna 1962.
Édith Piafin hauta Père-Lachaisen hautausmaalla
Édith Piafin rintakuva Kielcessä Puolassa.
Pohjois-Amerikan kummunrakentajat

Mississippin alueen Emerald Mound oli kukoistusaikanaan 1250–1600 toiseksi suurin seremonioissa käytetty maarakennelma nyky-Yhdysvaltojen alueella.
Kummunrakentajat olivat Pohjois-Amerikan mantereen itäosissa asuneita muinaisia intiaaneja. Heidän jäljiltään on löydetty lukemattomia eri kokoisia kumpuja, joista useat ovat arkeologisissa kaivauksissa paljastuneet muinaisten arvohenkilöiden hautakummuiksi ja hengellisiksi seremoniapaikoiksi. Eniten kumpuja on löydetty Ohiosta ja Mississippi-joen varrelta.
Ensimmäiset kummut tehtiin jo tuhansia vuosia ennen ajanlaskun alkua. Tämän rakennustaiteen varsinainen kukoistuskausi alkoi noin vuonna 500 eaa. Tuon aikakauden Adena-kulttuuri ja sitä seurannut Hopewellin perinne muuttivat kumpujen rakentamista monimutkaisemmaksi ja laaja-alaisemmaksi. Näiden kausien aloittamaa rakennusperinnettä jatkoi noin vuonna 700 jaa. alkanut Mississippin kulttuuri, joka synnytti muun muassa oman aikakautensa ylikansoitetun suurkaupungin Cahokian.
Kumpujen malli oli vaihteleva. Mississippin kulttuurin jäljiltä löytyi pyramidimaisia hautakumpuja. Ilmasta erottuvat niin kutsutut kuvakummut olivat monesti eläimen muotoisia. Ohiosta löytynyt Suuri käärmekumpu (Great Serpent Mound) ja Iowan Suuri karhukumpu (Great Bear Mound) ovat kooltaan vaikuttavia muistomerkkejä, jotka on rakennettu eläinten kunniaksi. Kummunrakentamisen huippukausi kääntyi laskuun 1200-luvun aikana ja päättyi käytännöllisesti katsoen kokonaan seuraavilla vuosisadoilla.
Kummunrakennuksen pitkä historia

Hautakumpujen rakentaminen oli vilkkaimmillaan vuosina 700 eaa.–1000 jaa. ja liittyi asutuksen paikoilleen asettumiseen. Tuolloin tehdyt kartiomaiset kummut voidaan yhdistää varhaiseen itäiseen metsämaa-vaiheeseen. Näiden kumpujen rinnalle tuli suorakaiteen muotoisia kumpuja ajanlaskun alkuvuosina. Myöhemmin tehtyjen temppelikumpujen suosio ajoittui vuosien 800–1300 jaa. välille. Näiden tasapäisten pyramidien tekijät pystyttivät rakennelmansa aluksi lähelle Meksikonlahtea Mississippi-joen suistoon, mutta valtasivat vähitellen pohjoisemmat alueet. Temppelikummuissa ei suoritettu useinkaan hautauksia, vaan ne toimivat aikakautensa seremoniakeskuksina.
Arkaaisen kauden kummut

Etelä-Louisianan Monte Sano saattaa olla vanhin ala-Mississippin kumpuryhmä. Se on iältään noin 7000 radiohiilivuotta vanha. Myöhemmän ajan kummunrakentajien enemmän suosimat maakummut ilmestyivät keskiarkaaisella ajalla jo 4500–4000 kalenterivuotta eaa. Varhaisimmat Labradorin kumpuhautaukset ovat ajalta 5600 eaa. Jotkut merkit viittaavat siihen, että kumpuja tehtiin jo varhaisarkaaisella kaudella. Kummunrakentajien on todettu työskennelleen myös Ontariossa ja New Yorkissa, josta on löytynyt Point Peninsulan kulttuuriin yhdistettyjä hautakumpuja.
Arkaaisen kauden kummut > Poverty Point

Varhainen kummunrakentajien vaihe on ajoitettu Mississippin alajuoksulle vuosina 1500–700 eaa. Tämän alueen tärkein keskus oli todennäköisesti Louisianasta löydetty Poverty Point, jonka asukasluvuksi on arveltu sen kukoistuskaudella noin 5 000 ihmistä. Paikka muodostui puoliympyrän muotoon rakennetuista harjannemaisista kummuista ja muistutti amfiteatteria. Harjanteet eivät ole varsinaisia temppelikumpuja ja ne tunnistettiin ihmiskäden tekemiksi vasta 1950-luvulla tehtyjen ilmakuvien perusteella.