stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maata etsimässä
Sivuhahmoja

Elkeran VI (Maan presidentti) - Aimo Tepponen
Dren - Kari Paju
Fagor - Topi Reinikka
Haastajan entinen komentaja Sinclair (1. osassa) - Heikki Nousiainen
Helan - Riitta Elstelä
Hitsausandroidi H12 (Solaria 5):
Hitsausandroidi H15 (Solaria 5):
Kolme lasta (jaksossa Paluu) - Susanna Roine, Eeva Munck-Lagus ja Riku Hellström.
Kuun vartija - Antti Litja
Kraken - Pekka Autiovuori
Kroll (Tuhokaupungin johtaja) - Seppo Kolehmainen
Lenar - Helka-Maria Kinnunen
Lääkintäandroidi LA7 - Jarno Hiilloskorpi
Maan Ääni - Kari Paju
Menneisyydenvaalija - Elli Castrén
Ovi (Haastajan lentohallin ilmalukko) -
Ovi (Menneisyydenvaalijan kammio) - Seppo Kolehmainen
Paaron - Tauno Lehtihalmes
Simon (kuuajoneuvo) - Pekka Autiovuori
Selda 5:n asukkaat - Kettutien nuorisoteatteri
Solaria - Raili Tiensuu
Spegal - Tuomas Mattila
Thale - Olli Ikonen
Tandor - Maija-Leena Soinne
Theros - Heikki Nousiainen
Torden - Tauno Lehtihalmes
Vanhus (Selda 5) - Kosti Klemelä
Yli-insinööri Halsten (Solaria 5) - Olli Tuominen
41 - Jouko Keskinen
Jaksot

Jaksot 1-9: Maata etsimässä 1; jaksot 10-19 Maata etsimässä 2.
Takaisin kotiin (Planetfall)
Ensimmäisen jalanjäljen kaupunki (First footprint city)
Punaisen planeetan hiekat (Sands of Kyros)
Solaarinen keisarikunta (The solaric empire)
Ajan lähteet (The pools of time)
Tyhjyyden halki (Accross the abyss)
Uutta verta (New blood / Marooned)
Tähtijoukko Tersus (Star cluster - Tersus Nine)
Tulo maahan (Earthfall)
Paluu (Return)
Tulva (Flood)
Antautuminen (Surrender)
Solaria (Solaria)
Aurinkokuolo (Sundeath)
Supermassa (Supermass)
Kuoleman laiva (Deathship)
Suuruudenhulluutta (Megalomania)
Maa (Earth)
Maan ääni (Earthvoice)
BBC:n esittämässä kuunnelmasarjassa on 20 jaksoa, suomenkielisessä jaksot "New blood" ja "Marooned" on yhdistetty. "Marooned"-jaksossa Haastaja on lähtenyt sisaraluksensa luota ja sukkulassa olevat yrittävät saavuttaa sen. Vaikeuksia aiheuttaa se, että kaikki laskelmat osoittavat hapen loppuvan paljon ennen sitä.
Sarjan "Maa"

Alkuperäisessä englanninkielisessä sarjassa Haastajan palatessa aurinkokuntaan todetaan "Maan" olleen toinen planeetta auringosta. Kadonnut "Maa" ei ole kallistunut eikä sitä peitä vesi kuten Maata eikä sen kiertoaika tähden ympäri ole 365 päivää. Sillä ei myöskään ole Van Allenin vyöhykkeitä. Sarjan Tersus-tähtijoukossa oleva "Paratiisi" taas vastaa Maata.
Kirjoja

James Follett: Earthsearch.  Severn House, 1994.  ISBN 0-7278-4689-2
Audio

James Follett: Earthsearch, BBC Enterprises, 1994, ISBN 0-563-39401-3 (englanninkielinen C-kasettisarja)
James Follett: Earthsearch - The Complete Radio Series I & II, Formaatti: WMA, Julkaisija: BBC Audiobooks, https://scifi.audioville.co.uk/store/browse/view.php?Id=428%5Bvanhentunut+linkki%5D
Aiheesta muualla

Earthsearch 1&2
Philipp Jakob Spener

| Philipp Jakob Spener |
| --- | --- |
 Philipp Jakob Spener
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. tammikuuta 1635 Ribeauvillé, Elsass
Kuollut: 5. helmikuuta 1705 (70 vuotta) Berliini, Brandenburgin markkreivikunta
Ammatti:  Luterilainen teologi
Muut tiedot
Uskonto:  pietismi
Philipp Jakob Spener (13. tammikuuta 1635 Ribeauvillé, Elsass – 5. helmikuuta 1705) oli saksalainen luterilainen teologi, joka tunnetaan "pietismin isänä". Spener ajoi saksankielisissä maissa protestanttisen hengenelämän uudistamista. Johtamissaan kokouksissa Spener rohkaisia maallikkoja käyttämään puheenvuoroja ja osallistumaan yleisiin kokouksiin.
Spenerin keskeinen teos oli Pia desideria (suom. Hurskaita toiveita), jossa esitetyn luterilaisen kirkon uudistusohjelman vuoksi häntä on nimitetty "luterilaisuuden toiseksi uskonpuhdistajaksi". Teoksessa Spener kehotti ihmisiä lukemaan Raamattua, välttämään uskonkiistoja ja panemaan painoa enemmän kristilliseen elämään kuin opillisiin kysymyksiin. Spener vastusti yhteiskunnan maallistumista ja pyrki korvaamaan sen elävällä kristillisyydellä.
Philipp Jakob Spenerin keskeiseksi tukijaksi nousi Saksan vaaliruhtinas, jonka hovissa Dresdenissä hän toimi ylihovisaarnaajana. Myöhemmin hän siirtyi papiksi Berliiniin Brandenburgin vaaliruhtinaan kutsusta.
Lapsuus ja nuoruus

Spener syntyi 13. tammikuuta 1635 Ylä-Elsassin Rappoltsweilerissa (nykyinen Ribeauvillé). Hänen isänsä oli Rappoltsteinin kreivin hovivirkailija ja juristi. Jo lapsena Spenerin uskonnolliseen kehitykseen vaikuttivat sellaiset teokset kuin Johann Arndtin Totisesta kristillisyydestä sekä englantilainen hartauskirjallisuus mukaan lukien Lewis Baylyn Praxis pietatis ja Emanuel Sonthomin Güldenes Kleinod (Kultainen aarre). Englantilaisen hartauskirjallisuuden tuonpuoleisuuteen suuntautunut mystiikka herätti hänessä 13-vuotiaana voimakkaan kuolemankaipuun, kun hänen kummitätinsä, kreivitär Agatha von Rappolstein, kuoli. Vanhempana hän kuitenkin loittoni tästä mystiikasta, mutta suositteli silti aina englantilaista hartauskirjallisuutta, sillä se ohjasi mietiskelyyn, itsensä tutkiskelemiseen ja sunnuntain pyhittämiseen.
Lapsuus ja nuoruus > Koulutus

Spener ei käynyt julkista koulua vaan häntä opetti Rappoltsteinin hovisaarnaaja Joachim Stoll, joka oli antiaristoteelinen ja kiinnostunut luonnontieteistä. Tämän ohjaamana hän tutustui itsenäisesti kompendiumeihin sekä uusien auktoriteettien, kuten esimerkiksi Justus Lipsiuksen ja Hugo Grotiuksen, ajatuksiin. Hän osoittautui poikkeuksellisen älykkääksi ja hyvämuistiseksi. Tuohon aikaan juontavat juurensa monet hänen luterilaisen konfessionalismin hengelle vieraat ajatuksensa, kuten vastenmielisyys aristotelismia kohtaan, pidättynyt asenne noitadoktriiniin ja komeettauskoon, kiinnostus uuteen luonnontieteeseen sekä pyrkimys suhteellistaa tunnustustukuntien väliset ristiriidat. Erityisesti viimeiseen hän suhtautui erityisen pidättyvästi, ellei mukaan lasketa hänen mielestään "välttämätöntä" ateismin vastaista taistelua.
Ura saarnaajana

Hankittuaan akateemisen sivistyksen Keski-Euroopan yliopistoissaa, Spener aloitti työnsä luennoitsijana Strasbourgissa. Sieltä hänet kutsuttiin luterilaisen seurakunnan johtoon Frankfurtiin, missää hän julkaisi pietistiset ohjelmajulistuksensa Pia desideria (suom. Hurskaita toiveita, 1675) ja Algemeine Gottesgelehrheit (suom. Yleinen jumaluusoppi, 1680).
Ura saarnaajana > Hengelliset kokoukset

Frankfurt am Mainissa alkoivat myös herätykseen tulleiden uskonelämän vahvistamiseksi hengelliset kokoukset. Ensimmäiseen kokoontumiseen osallistui kesällä 1670 neljä miestä ja pietistiselle kristillisyydelle tyypilliset konventikkelit saivat muotonsa. Konventikkeleissa luettiin Raamattua ja pidettiin puheita, joita saivat pitää muutkin kuin papit. Spenerin mielestä puheenvuorojen käyttäminen kuului kaikkien uskovien yleiseen pappeuteen. Teoksellaan Pia Desideria hän loi pohjan pietismille, paikalliselle maallikkoliikkeelle, joka omistautui pääasiassa Raamatun levittämiseen.
Teokset

Evangeliumin vapauden väärinkäytöksestä : evangeliumin ja lain eroituksesta sekä kumpaisenkin oikeasta käytöksestä. Suomentanut Karl Enebäck. Granlund, 1868.
Jumalan lasten autuudesta armon ja kunnian valtakunnassa. Suomentanut Karl Enebäck. J. F. Granlund, 1869.
Kirkon uudistus. Suomentanut Jussi Aro. Kirjayhtymä 1962.
Pia desideria : (kirkon uudistus) eli sydämellinen toivomus totisen evankelisen kirkon Jumalalle otolliseksi parannukseksi ynnä muutamia siihen yksinkertaisesti tähtääviä kristillisiä ehdotuksia, suom. Jussi Aro, johdannon kirj. Pentti Laasonen. 2. p. Kirjaneliö, 1984 Sarja:Hengen tie; 9 (1. p. 1962 Kirjayhtymä) ISBN 951-600-651-5
George Starkey

George Starkey salanimellä Eirenaeus Philalethes kirjoittaman teoksen Drey schöne und auserlesene Tractätlein von Verwandelung der Metallen nimiösivu.
George Starkey (8. tai 9. kesäkuuta 1628 – 1665 Lontoo) oli Amerikassa ja Englannissa vaikuttanut alkemisti ja lääketieteen harjoittaja. Starkey kirjoitti useat teoksensa salanimellä Eirenaeus Philalethes.
Starkey syntyi Bermudalla vuonna 1628. Hänen isänsä oli skotlantilaistaustainen puritanisti pappi, joka kuoli Starkeyn ollessa yhdeksänvuotias. Starkey sai koulutuksensa Harvardissa. Master of Arts -tutkinnon hän suoritti joskus ennen vuotta 1650, todennäköisesti vuonna 1649. Hän muutti Englantiin vuonna 1650, missä hän opetti kemiaa muiden muassa Robert Boylelle. Starkey kirjoitti useimmat teoksensa salanimellään, mutta julkaisi kirjoituksia myös omalla nimellä. Hänen töillään oli vaikutusta muiden muassa Isaac Newtoniin, John Lockeen ja Gottfried Leibniziin.
Kirjallisuus

William R Newman: Gehennical Fire: The Lives of George Starkey, an American Alchemist in the Scientific Revolution. University of Chicago Press, 2003 (ISBN 0-226-57714-7)
William R. Newman ja Lawrence M. Principe: Alchemy Tried in the Fire: Starkey, Boyle, and the Fate of Helmontian Chymistry. University of Chicago Press, 2002 (ISBN 0-226-57711-2)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
”Minä elän”

| ”Minä elän” |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ilmari Unho
Käsikirjoittaja:  Elsa Soini
Tuottaja:  Risto Orko
Säveltäjä:  Tauno Pylkkänen
Kuvaaja:  Uuno Pihlström
Leikkaaja:  Elle Hongisto
Lavastaja:  Erkki Siitonen
Pääosat:  Rauli Tuomi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi
Ensi-ilta:  11. lokakuuta 1946
Kesto:  115 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  3 740 699 mk
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rauli Tuomi Aleksis Kivenä.
Hilda Lindfors (Etta-Liisa Kunnas) ja Charlotta Lönnqvist (Salli Karuna) ulkotöissä.
”Minä elän” on Ilmari Unhon ohjaama suomalainen mustavalkoinen elämäkertaelokuva vuodelta 1946. Se kertoo Aleksis Kiven elämäntarinan vuodesta 1846 hänen kuolemaansa asti.
”Minä elän” -teosta on pidetty Ilmari Unhon keskeisimpänä elokuvana Ruusun ja kulkurin (1948) ohella.
Näyttelijät > Stenvallit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rauli Tuomi  | … |  Aleksis Kivi (oik. Stenvall)   |
|  Matti Kivi  | … |  Aleksis Kivi lapsena    |
|  Kaarlo Aavajoki  | … |  Erik Juhana Stenvall (Kiven isä)   |
|  Anni Aitto  | … |  Annastiina Stenvall (o.s. Hamberg) (Kiven äiti)   |
|  Oiva Luhtala  | … |  Albert Stenvall (Kiven vanhempi veli)   |
|  Tarmo Manni  | … |  Juhani (Johannes) Stenvall (Kiven vanhempi veli)   |
|  Ritva Rajala  | … |  Agnes Stenvall (Kiven nuorempi sisar)   |
|  Pirkko Seppälä  | … |  Agnes Stenvall   |
|  Harri Sinijärvi  | … |  Emanuel Stenvall (Kiven vanhempi veli)   |
|  Kiuru Kiianlahti  | … |  Liisa Stenvall   |
|  Emma Väänänen  | … |  Manta Stenvall   |
Näyttelijät > Keskeisiä henkilöitä Kiven elämässä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Hilkka Helinä  | … |  Albina Palmqvist   |
|  Salli Karuna  | … |  Charlotta Lönnqvist   |
|  Leo Riuttu  | … |  E. A. Forsell   |
|  Waldermar Wohlström  | … |  Ukko Granberg   |
Näyttelijät > Vaikutusvaltaisia henkilöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Eero Kilpi  | … |  Elias Lönnrot   |
|  Topo Leistelä  | … |  J. V. Snellman   |
|  Ghedi Lönnberg  | … |  Charlotte Raa   |
|  Helge Ranin  | … |  Fredrik Cygnaeus   |
|  Kalle Rouni  | … |  August Ahlqvist   |
|  Emil Saarinen  | … |  Kaarlo Bergbom   |
|  Arvi Tuomi  | … |  Zacharias Topelius   |
|  Heino Turkko  | … |  Emil Nervander   |
Näyttelijät > Muita

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Joel Asikainen  | … |  Kustaa Domander   |
|  Matti Aulos  | … |  professori A. Th. Saelan (Lapinlahden sairaalan ylilääkäri)   |
|  Lilja Hoikkala  | … |  pikkutyttö   |
|  Reijo Iltanen  | … |  Jooseppi   |
|  Paavo Jännes  | … |  Albin Palmqvist   |
|  Uljas Kandolin  | … |  ”Esko”   |
|  Pentti Koski  | … |  Alfred   |
|  Etta-Liisa Kunnas  | … |  Hilda Lindfors (Charlotta Lönnqvistin piika)   |
|  Toivo Lahti  | … |  kanttori   |
|  Varma Lahtinen  | … |  Henriikka   |
|  Lennart Lauramaa  | … |  maisteri   |
|  Arvo Lehesmaa  | … |  räätäli Bilkenroth   |
|  Matti Lehtelä  | … |  ”Mikko Vilkastus”   |
|  Matti Oravisto  | … |  ylioppilas   |
|  Aku Peltonen  | … |  lautamies Blom   |
|  Matti Pihlaja  | … |  Edmund Palmqvist   |
|  Saara Ranin  | … |  Anna Palmqvist   |
|  Kerttu Salmi  | … |  Staava   |
|  Unto Salminen  | … |  ”Kullervo”   |
|  Anton Soini  | … |  äijä   |
|  Liisa Stenberg  | … |  ”Kreeta”   |
|  Oke Tuuri  | … |  Aaretti   |
|  Reino Valkama  | … |  Krannin isäntä   |
|  Eeva-Kaarina Volanen  | … |  tyttö kalliolla   |
|  Olavi Vepsäläinen  | … |  Eero   |
Tuotanto

Elsa Soinin alkuperäiskäsikirjoitus oli niin laaja, että siitä päädyttiin käyttämään elokuvassa vain runsas kolmannes. Elokuva pyrittiin kuvaamaan autenttisilla tapahtumapaikoilla, mutta Siuntion Fanjunkarsiin ei ollut menemistä, sillä se sijaitsi tuolloin Neuvostoliitolle vuokratulla alueella.
Elokuvan kuvaukset alkoivat 8. kesäkuuta 1946 ja päättyivät 23. elokuuta 1946. Teosta kuvattiin Nurmijärven alueella Palojoen kylässä, Haukkaan kalliolla, Ojakkalan talon luona ja Pyhän Martinuksen kirkolla. Myös Tuusulassa ja Lohjalla kuvattiin. Studiona toimivat Munkkisaaren studiot Helsingissä.
Matti Oravistolle pieni sivuosa ylioppilaana oli hänen ensimmäinen elokuvatyönsä.
Asiantuntija-apua Suomi-Filmi sai Aleksis Kiven Seurasta. Valmiille elokuvalle seuran jäsenet antoivat varauksellisen hyväksyntänsä. ”Minä elän” -elokuvan kutsuvierasnäytäntö järjestettiin Kiven syntymäpäivänä 10. lokakuuta 1946.
Vastaanotto > Yleisömenestys

Elokuvan yleisömenestys oli vuoden toiseksi paras, enemmän katsojia keräsi vain Valentin Vaalan Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä.
Vastaanotto > Arviot

Kriitikot ottivat ”Minä elän” -elokuvan lähes hurmioituneina vastaan. Aamulehden kriitikko piti teosta ”kansallisena kulttuurielokuvana”: ””Minä elän” on kaunis kunnianteko Aleksis Kiven muistolle ja tuo hänet keskuuteemme entistä elävämpänä ja rakkaampana.” Kriitikon mielestä elokuva oli suomalaisen elokuvataiteen siihen asti suurin saavutus. Helsingin Sanomien kriitikko luonnehti teoksen sävyä aidoksi, kauniiksi, hartaaksi ja läheiseksi. Ilta-Sanomissa puolestaan kriitikko oli arvioissaan astetta varauksellisempi ja piti ”Kiven kohtalon tragiikkaa liian vähän perusteltuna”. Arvostelijan näkemyksen mukaan elokuva vältteli todellisuutta ja pitäytyi sovinnaisuudessa. Kiven elämän kielteiset puolet oli jätetty huomiotta. Uudessa Suomessa sen sijaan kriitikko piti Unhon elokuvaa kauneimpana, mitä suomalainen filmitaide on tarjonnut. Tuomen Aleksis Kivi -tulkintaa pidettiin kautta linjan mestarillisena. Hänen syvällisyytensä ja herkkyytensä mainittiin, ja myös pehmeäsointista ääntä pidettiin sopivana. Nya Pressenin arviossa sanottiin: ”Rauli Tuomelle Kivestä tuli suuri henkilökohtainen voitto.” Pylkkäsen musiikkia pidettiin melko onnistuneena, vaikka hänen sävelkieleltään toivottiin suomalaisempia sävyjä.
Vastaanotto > Palkinnot

Elokuva sai kaksi Jussi-palkintoa.
Rauli Tuomi miespääosasta
Salli Karuna naissivuosasta
Vastaanotto > Julkaisut

Televisiossa ”Minä elän” esitettiin ensi kerran 9. lokakuuta 1964, ja se sai katsojia nelisensataatuhatta. Elokuva on usein esitetty Aleksis Kiven päivän tienoilla. Televisioesitysten yhteydessä teoksen nimestä on jätetty lainausmerkit pois.
Steariini

Steariinia.
Steariini on yleisimmin kynttilöissä ja elintarvikkeissa käytetty valmistusaine. Sitä tehdään nauta- ja lammaseläinten rasvasta tai palmuöljystä.
Sana steariini juontaa juurensa kreikan sanasta stear, joka tarkoittaa talia. Kynttilöissä käytetty steariini on steariinihapon ja palmitiinihapon seosta, jonka sulamispiste on 72 celsiusastetta.
Steariinin käytön kynttilöissä keksi 1800-luvulla ranskalainen kemisti Michel Eugène Chevreul, joka onnistui erottamaan steariinihapon eläinrasvan glyseriinistä.
Kemiassa steariinilla voidaan tarkoittaa myös steariinihapon glyseroliesteriä, joka on rasvaa. Mitä enemmän rasvassa on steariinia, sitä kiinteämpää sen koostumus on normaaleissa lämpötiloissa.
Aiheesta muualla

Kemiallinen joulukalenteri 1/24 - Mitä steariini oikein on (Arkistoitu – Internet Archive) - Tiedetuubi.fi
Standard Motor

Standard Motor Company on vuosina 1903–1963 toiminut brittiläinen autovalmistaja. Tehtaan perusti Reginald Walter Maudslay (1871–1934) Coventryssa 2. maaliskuuta 1903. Vuoden 1903 loppuun mennessä tehdas oli valmistanut kolme autoa. Työvoimaa oli aluksi vähän, mutta työntekijöitä palkattiin tehtaaseen lisää. Vuonna 1904 valmistui yksi auto joka kolmas viikko.
Ensimmäisen maailmansodan aikana tehdas valmisti yli 1000 lentokonetta ilmavoimille. Vuonna 1919 autontuotanto käynnistyi jälleen.
Toisen maailmansodan jälkeen Standardin tärkeimmät mallit olivat iso 2-litran moottorilla varustettu Vanguard (1948–), Ensign, Eight ja Ten (sekä Tenin loistomalli Standard Pennant).
1950-luvun lopulla pienet Standard-autot menettivät myyntiään Englannin markkinoilla.
Talousvaikeuksiin joutunut Standard-yhtiö yhdistettiin Triumphiin, jolloin syntyi Standard-Triumph. Sen puolestaan osti vuonna 1960 Leyland Motors. Viimeinen Standard-auto, Ensign Deluxe -malli valmistettiin Englannissa toukokuussa 1963. Standard Vanguard puolestaan sai väistyä Triumph 2000:n tieltä.
Helkama-konsernin tytäryhtiö Suomen Koneliike Oy toi Suomeen muutamia Standard-autoja vuonna 1939, mutta tuonti keskeytyi toisen maailmansodan sytyttyä. Sotien jälkeen Standard-autojen maahantuojana toimi Korpivaara Oy. Vuonna 1951 Standard Vanguard maksoi 515 000 markkaa, mikä oli noin puolitoistakertaisesti verrattuna Volkswagen Kuplan tai Moskvitšin hintaan. Standard Vanguardin paras myyntivuosi Suomessa oli 1952, jolloin niitä rekisteröitiin 803 kappaletta. Näiden joukossa oli 40 kappaletta avolavapakettiautoja, jotka Tie- ja vesirakennushallitus osti tiemestarien käyttöön. Tämän jälkeen auton suosio kääntyi laskuun. Standardin kohtalona niin Suomessa kuin muuallakin oli joutua väliinputoajaksi uudempien eurooppalaisten ja amerikkalaisten autojen tullessa markkinoille.
Suomen aikanaan kohtalaisen runsas Standard-autokanta hupeni vuosien mittaan lähes tyystin. Tähän olivat syynä auton heikko arvostus – edes ajoneuvoharrastajat eivät kiinnostuneet siitä – ja auton korin alttius ruostumiselle. TVH:lla oli kaikkiaan toistasataa Standard Vanguard -avolavapakettiautoa tiemestarien virka-autoina. Yksi näistä on entisöitynä Mobilia-tieliikennemuseon kokoelmissa.
Vuosien 1945–1963 automallit

| Vuosi | Malli | Moottori | Tuotanto |
| --- | --- | --- | --- |
| 1945–48 | Eight | 1021 cm³ sivuventtiili-rivinelonen | 383 139 |
| 1945–48 | Twelve | 1608 cm³ sivuventtiili-rivinelonen | 9959 |
| 1945–48 | Fourteen | 1776 cm³ sivuventtiili-rivinelonen | 22 229 |
| 1947–53 | Vanguard Phase I | 2088 cm³ rivinelonen | 184 799 |
| 1953–55 | Vanguard Phase II | 2088 cm³ rivinelonen 2092 cm³ rivinelonen diesel | 81 074 1 973 |
| 1953–57 | Eight | 803 cm³ rivinelonen | 136 317 |
| 1954–56 | Ten | 948 cm³ rivinelonen | 172 500 |
| 1955–58 | Vanguard Phase III | 2088 cm³ rivinelonen | 37 194 |
| 1956–57 | Vanguard Sportsman | 2088 cm³ rivinelonen | 901 |
| 1957–61 | Ensign | 1670 cm³ rivinelonen 2092 cm³ rivinelonen diesel | 18 852 |
| 1957–59 | Pennant | 948 cm³ rivinelonen | 42 910 |
| 1958–61 | Vanguard Vignale | 2088 cm³ rivinelonen | 26 276 |
| 1960–63 | Vanguard Six | 1998 cm³ rivikuutonen | 9953 |
| 1962–63 | Ensign II | 2138 cm³ rivinelonen | 2318 |
Macchi MC.205

| Macchi MC> 205 |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Italia
Valmistaja:  Macchi
Suunnittelija:  Mario Castoldi
Ensilento:  19. huhtikuuta 1942
Esitelty:  kesällä 1943
Valmistusmäärä:  265 
Macchi MC.205 Veltro (suom. vinttikoira) on toisen maailmansodan aikainen italialainen hävittäjälentokone. Sitä käytti Regia Aeronautica. Sitä pidetään yhtenä parhaista Italian ilmavoimien koneista toisessa maailmansodassa. Kone otettiin kuitenkin käyttöön hyvin myöhään, ja se oli vaikeasti valmistettava. Italian menestynein ässä Adriano Visconti saavutti sillä 11 voittoa kaikkiaan 26 ilmavoitostaan. Eniten pudotuksia Veltrolla sai Luigi Gorrini, joka ampui alas 14 viholliskonetta ja vaurioitti kuutta. Koneita rakennettiin kaikkiaan 262 kappaletta.
Kiintoisana yksityiskohtana koneen suunnittelussa oli se, että vasen siipi oli 20 cm pitempi kuin oikea, ja sillä kumottiin moottorin kiertovaikutus oikealle. Lisäksi tämä konetyyppi kykeni saavuttamaan huomattavan suuren lakikorkeuden, mikä oli jopa 16 370 m (37 090 jalkaa). Se oli suurempi kuin esimerkiksi Supermarine Spitfiren ja Lockheed P-38 Lightningin tiedusteluversioilla.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&08.05800008,58 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.058000010,58 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.0400003,04 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&016.080000016,80 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02581.&&&&002 581 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Fiat RA.1050 RC.58 Tifone turboahdettu V12-moottori; &&&&&&&&&&&01100.&&&&001 100 kW (&&&&&&&&&&&01475.&&&&001 475 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0642.&&&&00642 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0500.&&&&00500 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01040.&&&&001 040 km
Aseistus
2 × 20 mm tykkiä
2 × 12,7 mm konekivääriä
(alkupään tuotantosarjassa 2 × 7,7 mm konekivääriä tykkien tilalla)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Macchi MC.205 Wikimedia Commonsissa
Pajtim Statovci

| Pajtim Statovci> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1990 (ikä 34–35) Podujevo, Kosovo, Jugoslavia
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Esikoisteos:  Kissani Jugoslavia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pajtim Statovci (/ˈpɑjtim stɑˈtovtsi/; s. 1990 Podujevo, Kosovo, Jugoslavia) on suomalainen kirjailija, joka on kirjoittanut Albaniaan ja entisen Jugoslavian maihin sijoittuvia romaaneja. Statovcin teosten käännösoikeuksia on myyty 20 kielialueelle. Hänen teoksensa ovat saaneet ylistäviä arvioita englanninkielisen maailman merkittävimmissä lehdissä, kuten The New York Timesissa, The Guardianissa sekä The New Yorkerissa. Hän on voittanut Finlandia-palkinnon kaksi kertaa.
Statovci on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa yleistä kirjallisuustiedettä sekä Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa televisio- ja elokuvakäsikirjoittamista. Statovci on syntyjään Kosovon albaani ja muutti Suomeen kaksivuotiaana tuolloin Jugoslaviaan kuuluneesta Kosovosta.
Statovcin esikoisromaani Kissani Jugoslavia ilmestyi vuonna 2014. Kriitikko Helena Ruuska totesi sen olevan esikoinen, joka ”tullaan muistamaan”. Teos sai 2014 Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon. Kirjasta on tehty vuonna 2018 Kansallisteatterissa ensi-iltansa saanut näytelmäsovitus. Näytelmän dramatisoi Eva Buchwald ja ohjasi Johanna Freundlich. Vuonna 2024 Statovci ja teoksen saksantaja Stefan Moster saivat saksalaisen Internationaler Literaturpreis -palkinnon.
Statovcin toinen romaani Tiranan sydän ilmestyi 2016. Romaani sai samana vuonna Toisinkoinen-palkinnon. Romaani (englanniksi nimeltään Crossing) valittiin Yhdysvalloissa National Book Award -palkintoehdokkaana finalistien joukkoon käännöskirjallisuuden sarjassa vuonna 2019. Palkinto on maailman merkittävimpiä kirjallisuuspalkintoja.
Statovcin kolmas romaani Bolla ilmestyi 2019. Kriitikko Antti Majanderin mukaan Bolla on ”hätkähdyttävän hieno romaani”, jossa Statovci ”osoittaa jälleen hämmästyttävän varmaotteista herkkyyden taituruutta, joka nostaa hänen taiteensa myös ajattomaan ja paikattomaan ulottuvuuteen”. Romaani sai vuoden 2019 Finlandia-palkinnon. Statovci on kaikkien aikojen nuorin palkinnon saaja. Bolla oli vuonna 2021 viiden Kirkus-palkintofinalistin joukossa.
Syksyllä 2024 ilmestyi Statovcin neljäs romaani, Lehmä synnyttää yöllä. Teos voitti kaunokirjallisuuden Finlandia-palkinnon vuonna 2024.
Teokset

Kissani Jugoslavia.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-26978-6
Tiranan sydän . Helsinki: Otava, 2016. ISBN 978-951-1-29723-9
Crossing, kääntäjä David Hackston Penguin Random House 2019 ISBN 978-1-5247-4749-7 (Yhdysvallat)
Bolla.  Helsinki:  Otava, 2019.  ISBN 978-951-1-31682-4
Lehmä synnyttää yöllä.  Helsinki:  Otava, 2024.  ISBN 978-951-1-35775-9