stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Christopher Trimmel

Christopher Trimmel heinäkuussa 2016.
Christopher Trimmel (s. 24. helmikuuta 1987 Oberpullendorf) on itävaltalainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa on ollut oikealla laidalla niin puolustuksessa, keskikentällä kuin hyökkäyksessäkin. Hän edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa Union Berliniä ja on joukkueensa kapteeni.
Trimmel aloitti pääsarjauransa Rapid Wienissä, jonne hän siirtyi ASK Horitschonista kesällä 2008. Kuuden kauden aikana hän pelasi Itävallan Bundesliigassa 149 ottelua ja teki niissä 18 maalia. Kesällä 2014 hän siirtyi silloin Saksan 2. Bundesliigassa pelaavaan Union Berliniin. Keväällä 2019 joukkue nousi pääsarja Bundesliigaan. Trimmel pelasi kaudella 2019–2020 Bundesliigassa 32 ottelua, joissa yhtä lukuun ottamatta täydet minuutit. Kaudella 2020–2021 hän pelasi Bundesliigassa 31 ottelua, joissa 30 kertaa avauskokoonpanossa, ja teki voittomaalin maaliskuussa Kölniä vastaan. Kaudella 2021–2022 hän pelasi Bundesliigassa 25 ottelua, joissa 23 kertaa avauskokoonpanossa, ja teki maalin marraskuussa Herha Berliniä ja toukokuussa Freiburgia vastaan. Kaudella 2022–2023 hän pelasi 25 bundesliigaottelua, joista 20 avauskokoonpanossa. Seuraavalla kaudella hän on talvitaukoon mennessä pelannut 11 bundesliigaottelua. Hän on pelannut kolme ottelua Mestarien liigassa, yhdeksän ottelua Eurooppa-liigassa sekä viisi ottelua, joissa tehnyt yhden maalin Konferenssiliigassa.
Trimmel on pelannut Itävallan maajoukkueessa 25 ottelua, joista kaksi elo-syyskuussa 2009, yhden maaliskuussa 2010, neljä loka-marraskuussa 2019, kolme loka-marraskuussa 2020, kymmenen vuonna 2021 ja viisi vuonna 2022. Avauskokoonpanoon hän pääsi ensi kerran seitsemännessä maaottelussaan EM-karsinnassa Latviaa vastaan, ja kaikkiaan hän on pelannut avauksessa 14 kertaa. Kesällä 2021 pelatuissa Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän pääsi muutamaksi minuutiksi kentälle Italiaa vastaan pelatun tappiollisen neljännesvälieräottelun jatkoajalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Christopher Trimmel Wikimedia Commonsissa
1. FC Union Berlin – Saksan Bundesliiga
1 Rønnow |
2 Vogt |
3 Jaeckel |
4 Leite |
5 Doekhi |
6 Gosens |
7 Vertessen |
8 Khedira |
9 Prtajin |
10 Volland |
12 Klaus |
13 Schäfer |
14 Querfeld |
15 Rothe |
16 Hollerbach |
17 Pefok |
18 Juranović |
19 Haberer |
20  Bénes |
21 Skarke |
26 Roussillon |
28 Trimmel |
29 Tousart |
35 Preu |
36 Kemlein |
37 Schwolow |
39 Stein |
41 Ogbemudia |
Valmentaja Svensson
Itävallan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2020
1 A. Schlager |
2 Ulmer |
3 Dragović |
4 Hinteregger |
5 Posch |
6 Ilsanker |
7 Arnautović |
8 Alaba |
9 Sabitzer |
10 Grillitsch |
11 Gregoritsch |
12 Pervan |
13 Bachmann |
14 Baumgartlinger |
15 Lienhart |
16 Trimmel |
17 Schaub |
18 Schöpf |
19 Baumgartner |
20 Onisiwo |
21 Lainer |
22 Lazaro |
23 X. Schlager |
24 Laimer |
25 Kalajdžić |
26 Friedl |
Valmentaja Foda
August Hlond

August Hlond

August Hlond SDB (5. heinäkuuta 1881 – 22. lokakuuta 1948) oli katolisen kirkon vuonna 1927 nimitetty puolalainen kardinaali. Hän sai vihkimyksensä papiksi 23. syyskuuta 1905 ja piispaksi 3. tammikuuta 1926.
Hlond nimitettiin vuonna 1925 Katowicen piispaksi. Kesäkuussa 1926 hän nousi Gniezno-Poznańin arkkipiispaksi, ja vuodesta 1946 kuolemaansa hän oli Gnieznon ja Varsovan arkkipiispana. Kardinaalina hän osallistui vuoden 1939 konklaaviin. Hän esitti eräissä kommenteissaan antisemitistisiä näkemyksiä.
Hlondin seuraajaksi Varsovan arkkipiispana astui Stefan Wyszyński.
Anton Bruckner

| Anton Bruckner |
| --- | --- |
 Anton Bruckner elämänsä loppupuolella.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Joseph Anton Bruckner
Syntynyt: 4. syyskuuta 1824 Ansfelden, Itävalta-Unkari
Kuollut: 11. lokakuuta 1896 (72 vuotta) Wien
Muusikko
Tyylilajit:  länsimainen taidemusiikki ja sinfonia 
Soittimet:  urut ja piano 
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Joseph Anton Bruckner (4. syyskuuta 1824 Ansfelden, Itävalta-Unkari – 11. lokakuuta 1896 Wien) oli itävaltalainen romantiikan aikakauden säveltäjä, joka edusti vuosisadan loppupuolen uudistusmielistä suuntausta. Hänet tunnetaan sävyltään arvokkaista ja monumentaalisista sinfonioistaan. Säveltäjänä Bruckner alkoi saada osakseen arvostusta varsin myöhään, vasta täytettyään 60 vuotta, mutta nykyisin hänet luetaan suurimpien sinfonikkojen joukkoon.
Elämä > Nuoruus

Anton Bruckner syntyi Ansfeldenin pikkukaupungissa Ylä-Itävallassa lähellä Linziä. Katolisen Brucknerin ensimmäiset musiikkielämykset liittyivät kirkkoon, kun pojan äiti vei häntä pienenä messuun. Nelivuotiaana hän alkoi soittaa isänsä johdolla viulua ja myöhemmin myös spinettiä. Hän pystyi jo 10-vuotiaana soittamaan urkuja kirkkourkurina toimineen isänsä sijaisena. Häneen vaikuttivat nuorena koetut Wolfgang Amadeus Mozartin ja Joseph Haydnin teosten esitykset.
Brucknerin ensimmäiset omat sävellykset syntyivät hieman yli kymmenen vuoden ikäisenä. Vuonna 1837 Antonin isä kuoli ja äiti Therese halusi, että lapset saisivat kaikesta huolimatta kunnollisen koulutuksen. Hän järjesti Antonin kuoropojaksi Sankt Florianin luostariin, jossa hän vietti kolme vuotta. Luostarin jälkeen hän opiskeli Linzissä opettajaksi. Sankt Florianissa vapautui 1845 apulaisopettajan paikka, jonka Bruckner sai. Hän piti aluksi itseään enemmän opettajana kuin muusikkona, mutta opiskeli kuitenkin ahkerasti musiikin teoriaa ja urkujensoittoa. Muutaman vuoden kuluttua hänestä tuli luostarin urkuri. Näinä vuosina syntyivät hänen ensimmäiset kunnianhimoiset teoksensa, lähinnä kirkkomusiikkia.
Elämä > Wieniin opiskelemaan

Vuonna 1855 Bruckner teki matkan Wieniin Simon Sechterin sävellysoppiin. Opiskelu tapahtui pääosin kirjeiden välityksellä. Opinnot kestivät vuoteen 1861 asti. Bruckner suoritti sävellysdiplomin Wienin konservatoriossa parhain mahdollisin arvosanoin. Hänen kontrapunktisesta osaamisestaan muuan kapellimestari Johann von Herbeck  totesi: ”Hänen olisi pitänyt kuulustella meitä.” Ikuisena opiskelijana Bruckner kuitenkin ryhtyi seuraavaksi, 37 vuoden ikäisenä, opiskelemaan muoto-oppia ja orkestraatiota. Vuonna 1863 Bruckner tutustui Richard Wagneriin ja tämän teoksiin, joista oli tuleva hänelle hyvin läheisiä ja inspiroivia. Brucknerin lahjakkuus alkoi näkyä vasta hänen ollessaan yli kolmikymmenvuotias, ja laajempaan suosioon hän nousi vasta yli kuusikymmenvuotiaana. Huolimatta ajattelultaan radikaalin Wagnerin ihailusta Bruckner oli itse harras katolilainen, joka kuitenkin rakasti myös oluenjuontia. Bruckner tottumuksineen tunsikin usein olevansa hieman syrjässä muista aikalaisistaan. Vuonna 1861 Bruckner oli tutustunut Franz Lisztiin, joka oli hänen tapaansa syvästi uskonnollinen sekä kiinnostunut harmonian kehittämisestä. Lisztiä pidettiin Wagnerin kanssa musiikissa ”uuden saksalaisen koulukunnan” perustajana, ja myöhemmin myös Bruckner luettiin kuuluvaksi tähän suuntaukseen. Ensimmäiset kypsät teokset syntyivät vuosien 1864 ja 1868 välillä, muun muassa 3 messua (e-, d-, ja f-molli) ja ensimmäinen sinfonia c-molli.
Elämä > Kritisoitu säveltäjä

Vuonna 1868 Bruckner otti vastaan työn musiikinteorian opettajana Wienin konservatoriossa. Tuona aikana hän keskitti enimmän tarmonsa sinfonioiden kirjoittamiseen. Teokset saivat kuitenkin huonon vastaanoton ja niitä kuvattiin ”villeiksi” ja ”järjettömiksi”. Myöhemmin, vuonna 1875, hän otti vastaan viran Wienin yliopistosta, jossa hän pyrki tekemään musiikinteoriasta osan tutkintoa. Bruckner ei kaiken kaikkiaan viihtynyt Wienissä, koska sen musiikkimaailmassa keskeinen hahmo oli tuolloin kriitikko Eduard Hanslick. Tuohon aikaan musiikkimaailmaa jakoi Richard Wagnerin ja Johannes Brahmsin musiikin suosijoiden kiista. Koska Bruckner itse piti Wagnerista, hän joutui vanhoillisen Hanslickin epäsuosioon. (Jean Sibeliuksen opiskellessa nuorena Saksassa oli myös vallalla vastakkainasettelu, nyt Brahmsin ja Brucknerin kannattajien välillä. Tämä johti opiskelijoiden keskuudessa ajoittain käsirysyihin. Sibelius itse suosi Bruckneria.) Kapellimestarit, kuten Arthur Nikisch ja Franz Schalk, tekivät Brucknerille ehdotuksia siitä, miten hän voisi tehdä teoksistaan helpommin lähestyttäviä yleisön kannalta. Bruckner muuttikin teoksiaan saamansa palautteen pohjalta, mutta hän kuitenkin piti alkuperäisiä versioita usein oikeina ja halusi ne talletettaviksi Wienin kansalliskirjastoon. Brucknerin itseluottamuksen on sanottu näkyneen myös siinä, että hän aloitti seuraavan sinfoniansa säveltämisen usein jo pari päivää edellisen valmistumisen jälkeen. Myös teosten jättiläismäiset mittasuhteet kertovat säveltäjän lujasta uskosta omiin kykyihinsä.
Kritiikistä huolimatta Brucknerin uraan mahtui myös suuria menestyksen hetkiä ja arvostusta varsinkin hänen elämänsä loppupuolella. Esimerkiksi seitsemännen ja kahdeksannen sinfonian kantaesitykset olivat todellisia riemuvoittoja. Yleisö jopa buuasi Hanslickille tämän saapuessa aitioonsa kuuntelemaan kahdeksatta sinfoniaa. Brucknerin innokkaimpia aikalaistukijoita oli kriitikkona ja laulusäveltäjänä tunnettu Hugo Wolf. Vuonna 1894 Brucknerin 70-vuotispäiviä vietettiin merkkitapahtumana ja viimeisiksi vuosikseen säveltäjä muutti itsensä keisari Frans Joosefin kutsusta asumaan Belvederen keisarillisen palatsin tiloihin. Kerrotaan, että Bruckner sai keisarilta luvan toivoa jotain. Keisari ajatteli Brucknerin toivovan kenties suurempaa eläkettä tai tilavampaa asuntoa. Säveltäjä kuitenkin kysyi, eikö majesteetti voisi jotenkin vaikuttaa siihen, ettei Hanslick enää haukkuisi hänen teoksiaan niin ilkeästi.
Elämä > Muu musiikillinen toiminta

Bruckner kirjoitti sinfonioiden lisäksi myös messuja, motetteja ja muita hengellisiä kuoroteoksia. Viimeksi mainituissa Brucknerin tyyli oli hänen sinfonioistaan poiketen ennemminkin konservatiivinen ja kontrapunktia hyödyntävä. Moteteista kuuluisimmat ovat Ave Maria, Locus iste sekä Os justi. Bruckneria pidettiin elämäntyyliltään yksinkertaisuutta rakastavana ihmisenä, joka työskenteli sitkeästi omalla alallaan ja otti nöyrästi vastaan häntä myöhempinä vuosinaan kohdanneen suosion. Viattomasta ja tavoiltaan yksinkertaisesta Brucknerista kiersi aikanaan runsaasti anekdootteja. Tarinan mukaan hän kerran antoi sinfoniaansa harjoittaneelle kapellimestarille juomarahaa, jotta tämä olisi voinut ostaa itselleen lasin olutta. Brucknerin yksinkertaisuutta ei pidä kuitenkaan tulkita väärin. Kykenihän ”yksinkertainen” Bruckner luomaan vaivattomasti äärimmäisen monimutkaisia, pitkälle kehitettyä musiikillista käsityötaitoa vaativia muotoratkaisuja teoksiinsa. Bruckner oli eläessään myös kuuluisa urkuri, joka hämmästytti yleisöä konserteillaan myös esimerkiksi Ranskassa vuonna 1869 sekä Englannissa vuonna 1871. Hän ei kuitenkaan kirjoittanut merkittäviä sävellyksiä uruille. Urkuimprovisaatioistaan Bruckner kuitenkin sai ideoita sinfonioitaan varten. Hän myös opetti urkujen soittoa konservatoriossa. Hänen oppilaisiinsa kuului esimerkiksi Hans Rott, jonka musiikki vaikutti Gustav Mahleriin ja Franz Schmidtin.
Elämä > Kuolema

Bruckner kuoli sydänhalvaukseen 11. lokakuuta 1896 kotonaan Wienissä. Hänen yhdeksäs, keskeneräiseksi jäänyt sinfoniansa esitettiin samassa kaupungissa 11. helmikuuta 1903. Bruckner ei koskaan mennyt naimisiin, mutta hän ehdotti naimakauppoja monille nuorille naisille. Brucknerin sanottiin olleen kiinnostunut ruumiinsa käsittelystä, ja hän jätti tarkat ohjeet siitä, miten hänen ruumiinsa tulisi palsamoida.
Bruckner säveltäjänä

Brucknerin merkittävimpinä teoksina pidetään hänen yhtätoista sinfoniaansa (joista 9 numeroitua) sekä orkesterille ja kuorolle sävellettyjä kolmea numeroitua messua ja Te Deumia. Sinfonioista arvostetuimmat ovat neljäs, seitsemäs, kahdeksas sekä keskeneräinen yhdeksäs. Myös harvemmin soitetut toinen ja kuudes sinfonia ovat hyviä esimerkkejä säveltäjän omintakeisesta tyylistä, samoin kuten kontrapunktisesti loistelias viides sinfonia.
Bruckner asettaa usein orkesterin eri soitinryhmät toisiaan vastaan hieman urkujen äänikertojen tapaan, jolloin syntyy säveltäjälle tyypillinen, juuri urkumaiseksi luonnehdittu sointiväri. Bruckner sai vaikutteita erityisesti Ludwig van Beethovenilta, Franz Schubertilta ja Richard Wagnerilta, joskin Wagnerin merkitystä on usein ylikorostettu. Brucknerin sinfoninen tyyli erottuu radikaalisti kaikista aikalaisistaan sekä myös myöhemmistä säveltäjistä. Sinfoniat ovat Gustav Mahleria ennakoiden kestoltaan pitkiä, pituudeltaan runsaasta tunnista lähes puoleentoista. Sinfonioiden avaus ja loppuosa ovat usein molemmat kahdenkymmenen minuutin tai liki puolen tunnin mittaisia ja välissä olevat osat saattavat olla lähes yhtä pitkiä. Monesti Bruckner aloittaa sinfoniansa jousien hiljaisella tremololla Beethovenin 9. sinfonian tapaan. Tällaiset nostatusvaiheet kestävät Brucknerin teoksissa usein yli minuutin. Brucknerin musiikki on luonteeltaan hyvin dynaamista ja majesteettista. Tempo ei milloinkaan ole Brucknerilla erityisen nopea. Melodisuus ei ole keskeistä Brucknerin tyylissä, sen sijaan painotus on enemmän teosten osien monimutkaisessa rakenteessa.
Vaikka Bruckner oli sinfonikkona uudistuksellinen säveltäjä, hänen uudistuksellisuutensa ei ulottunut teosten rakenteeseen osien tasolla. Kaikki hänen sinfoniansa ovat nimittäin jo klassismin ajoilta peräytyneen käytännön mukaisesti neliosaisia. Ne alkavat laajennettua sonaattimuotoa käyttävällä allegro-osuudella, jota seuraa lähes aina hidas osio, 3/4 tahtilajiin kirjoitettu scherzo ja lopuksi osin sonaattimuotoon perustuva finaali. Brucknerin käyttämät orkesterit ovat myös kokoonpanoltaan suhteellisen perinteisiä: normaalit jouset, puupuhaltimia on pareittain, käyrätorvia neljä, trumpetteja kaksi tai kolme, pasuunoita kolme. Lisäksi mukana on yksi tuuba. Kahdeksannessa ja yhdeksännessä sinfoniassa puupuhaltimet ovat kolminkertaiset. Lyömäsoittimista Brucknerille riittävät yleensä pelkät patarummut. Kolmessa viimeisessä sinfoniassa on käytetty Wagner-tuubaa. Huolimatta suhteellisen vaatimattomista kokoonpanoista Bruckner saa esittäjistöstään halutessaan irti valtaisia tehoja. Solisteille, kuorolle, uruille ja orkesterille sävelletty Te Deum tarjoaa tästä hyvän esimerkin. Sinfonioilla ei ole kutsumanimiä lukuun ottamatta Romanttista neljättä sinfoniaa.
Brucknerin teosluetteloon viitataan lyhenteellä WAB (Werkverzeichnis Anton Bruckner) ja sitä seuraavalla numerolla.
Brucknerin musiikki 1900-luvulla

Brucknerin musiikkia suosivat 1900-luvulla monet tunnetuimmista kapellimestareista, kuten Herbert von Karajan, Wilhelm Furtwängler, Sergiu Celibidache, Eugen Jochum ja Günter Wand. Brucknerin sinfonioita otetaan varsin usein konserttiohjelmistoon. Gramophone-lehden perusteosten listaan on valittu Brucknerilta neljäs, viides, kahdeksas ja yhdeksäs sinfonia sekä motetit.[lähde? ]
Natsi-Saksa käytti Brucknerin musiikkia propagandatarkoituksissa. Koska Bruckner ei ollut elävä säveltäjä, voitiin hänen töitään käyttää hyödyksi pelkäämättä säveltäjän vastalauseita. Bruckner ja Adolf Hitler olivat molemmat kotoisin Ylä-Itävallasta. Lisäksi molemmat ihailivat Wagneria. Nämä seikat ilmeisesti lisäsivät Hitlerin kiinnostusta Bruckneria kohtaan. Brucknerin uskonnollisuus oli kuitenkin piirre, joka ei sopinut yhteen natsien tarkoitusten kanssa, ja siksi säveltäjän tätä puolta vähäteltiin. Niinpä Herbert von Karajanin ei sallittu johtaa Brucknerin motetteja konsertissa, jossa esitettiin Brucknerin viides sinfonia. Seitsemännen sinfonian hidasta osaa soitettiin Saksan radiossa, kun Hitlerin kuolemasta kerrottiin. Brucknerin musiikin ”natsiyhteydestä” ei ole kuitenkaan nykyään haittaa hänen maineelleen säveltäjänä, koska kukaan ei voi väittää, että Brucknerin ajattelulla – aivan toisin kuin erityisesti Wagnerin – tai musiikilla olisi ollut jotain tekemistä natsismin kanssa.
1900-luvun alkupuolella Brucknerin musiikki kärsi myös äänitystekniikan rajoituksista, koska pitkiä teoksia oli hankala saada mahtumaan äänilevyille. LP-levyjen ja myöhemmin CD-levyjen aikana asia on kuitenkin korjaantunut. Brucknerin sinfonioista kaikki mahtuvat yhdelle CD-levylle lukuun ottamatta viidennen ja kahdeksannen sinfonian hitaimpia levytyksiä (joskin näidenkin teosten levytysten keskipituus on alle kahdeksankymmenen minuutin), sekä yhdeksännen sinfonian täydennettyä versiota.
Keskeiset teokset > Sinfoniat

Sinfonia f-molli, ”Harjoitussinfonia” (1863)
Sinfonia d-molli, ”Die Nullte” (”0. sinfonia”) (1869)
1. sinfonia c-molli (1866)
2. sinfonia c-molli (1872)
3. sinfonia d-molli (1873)
4. sinfonia Es-duuri, ”Romanttinen” (1874/1878–1880)
5. sinfonia B-duuri (1876/1878)
6. sinfonia A-duuri (1881)
7. sinfonia E-duuri (1883)
8. sinfonia c-molli (1887)
9. sinfonia d-molli (1887–), keskeneräinen
Keskeiset teokset > Kuoroteokset

Messu, nro 1, d-molli (1864)
Messu, nro 2, e-molli (1866)
Messu, nro 3, f-molli (1868)
Te Deum, C-duuri (1884)
A cappella -motetteja
Keskeiset teokset > Kamarimusiikki

Jousikvintetto, F-duuri (1879)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anton Bruckner Wikimedia Commonsissa
Heikki Poroila: Yhtenäistetty Anton Bruckner (koko sävellystuotanto listattuna)
Anton Bruckner International Music Score Library Project (englanniksi)
Brucknerin 4. sinfonian ensimmäinen osa Wienin filharmonikkojen soittamana (katkelma) (YouTube)
Nuori Anton Bruckner.
August Hämäläinen

August Hämäläinen (17. heinäkuuta 1874 Kuopio – 29. tammikuuta 1956 Liperi) oli suomalainen maanviljelijä, meijerin isännöitsijä ja kansallisen edistyspuolueen kansanedustaja.
Hämäläisen vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Hämäläinen ja Stina Katri Sahanen. Hän kävi maatalouskoulun 1899. Hämäläinen oli tilanhoitajana Tenholassa 1899–1902, Satakunnan maanviljelysseuran juurikasviviljelysneuvojana 1903, Hankasalmen maatalousseuran maatalousneuvojana 1904, Uudenmaan läänin maanviljelysseuran neuvojana 1905 ja Itä-Hämeen maanviljelysseuran maatalousneuvojana 1906–1909 sekä 1913–1922. Hän toimi Lahden osuusmeijerin isännöitsijänä 1910–1912 ja Limingan osuusmeijerin isännöitsijänä 1922–1927. Hämäläinen oli tilanomistajana Hollolassa 1913–1919 ja maanviljelijänä Liperissä 1927–1930.
Hämäläinen oli kansanedustajana 1919–1922 edustaen Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli myös Hollolan kunnanvaltuuston jäsenenä.
August Hämäläinen oli naimisissa vuodesta 1908 Eeva Emilia Sundströmin kanssa.
Antikristus

Antikristus 1100-luvun kuvassa vasemmalla
Antikristus (m.kreik. ἀντίχριστος, antíkhristos, "vastakristus" tai "sijaiskristus") on kristinuskon mukaan Saatanan lähettämä Kristuksen vastustaja, joka Kristuksen jälleentulemisen edellä on nostava taisteluun kaikki jumalanvastaiset voimat, mutta jonka Kristus on voittava. Nimitys itsessään esiintyy Raamatussa vain Johanneksen kirjeissä. Jotkut yhdistävät Antikristuksen myös petoon, joka mainitaan Ilmestyskirjassa.
Kristillisessä eskatologiassa Antikristus kuvataan täydellisen pahana ja totuuden vastustajana, vaikka maailmaan ilmaantuessaan esiintyykin pettävästi hyvänä ja totuuden tuojana. Trinitaarisen eli kolmipersoonaisen näkemyksen mukaan Saatana pyrkii jäljittelemään Jumalan kolminaisuutta ja tuo voimansa esiin lopun aikoina kolmessa persoonassa, jotka Ilmestyskirja mainitsee: Lohikäärme (Saatana tai Paholainen), Peto (Antikristus) ja Väärä profeetta (Epäpyhä Henki). Petoon yhdistetään myös "Pedon merkki" ja Pedon nimen luku "666", joka on "erään ihmisen luku".
Historiassa antikristuksena on pidetty muun muassa keisari Neroa ja Domitianusta. Martti Luther katsoi paavin olevan antikristus ja käsitys olikin pienin erotuksin vallalla protestanttisissa kirkoissa 1900-luvun alkuun asti. 1900-luvulla yleistyi futuristinen tulkintatapa jonka mukaan antikristus on aikojen lopussa Eurooppaa ja Lähi-itää tai jopa koko maailmaa hallitseva diktaattori.[lähde? ] 1900-luvun aikana onkin pidetty monia silloin hallinneita diktaattoreja antikristuksina, erityisesti Adolf Hitleriä. Kylmän sodan aikaan osassa Yhdysvaltain vanhoillisissa piireissä antikristuksena pidettiin kommunistijohtaja Josif Stalinia.
Antikristus Uudessa testamentissa

"Anti-" sanassa Antikristus tarkoittaa "olla jonkun sijasta" ja "jotakuta vastaan". Vastoin yleistä käsitystä, ja myös monien kristittyjen ja ei-kristittyjen yllätykseksi, varsinaiset sanat "antikristus" ja monikkomuoto "antikristukset", eivät sellaisenaan esiinny kertaakaan Ilmestyskirjassa, Danielin kirjan apokalypseissa, Paavalin tessalonikalaiskirjeen viittauksissa "laittomuuden ihmiseen", tai Jeesuksen puheessa aikojen lopun merkeistä. Vaikka sanaa "antikristus" ei mainita näissä kohdissa, ne on yleensä yhdistetty kristillisessä traditiossa sanaan, mutta Raamatussa yhteyttä ei varsinaisesti ole. Raamatun Ilmestyskirjassa esimerkiksi luvussa 13. mainitaan kuitenkin viimeisinä päivinä ilmestyvä peto, joka nousee merestä. Monissa tulkinnoissa Ilmestyskirjassa mainittu "merestä nouseva peto", "lopun ajan viimeisinä päivinä maailmaan ilmaantuva synnin mies", "kadotuksen lapsi", "laiton" ja "pieni sarvi" olisivat Raamatussa mainittuja nimityksiä tälle viimeiselle Antikristukselle.
Sana "antikristus" kaikissa muodoissaan esiintyy vain viisi kertaa Raamatussa, kahdessa apostoli Johanneksen kirjeessä Uudessa Testamentissa:
Antikristus islamissa

Viimeisen tuomion merkkejä islamissa on Antikristuksen (Al-Masih Al-Dajjal) tai Kristuksen vihollisen (arab. عدو المسيح) saapuminen. Siihen uskominen on olennainen osa islamia. Sahih Muslimiin sisältyvän hadithin mukaan Jumalan apostoli sanoi:
"Kiiruhtakaa tekemään hyviä töitä ennen kuin kuusi asiaa tapahtuu: auringonnousu lännestä, savu, Dajjal, peto sekä yhden teistä kuolema tai yleinen hävitys".
Profeetta Muhammed myös kertoi erään Antikristuksen tuntomerkin, jota kukaan profeetta ei ollut aikaisemmin kertonut: tämä oli yksisilmäinen. Sana kafir (vääräuskoinen) on kirjoitettu hänen otsaansa.  Antikristus ilmestyy Konstantinopolin valloituksen jälkeen. Hänen tulonsa on pelottava, ja hänellä on yliluonnolliset voimat. Iranin juutalaiset Isfahanista, lukumäärältään 70 000, tulevat seuraamaan häntä.  Antikristus pyrkii Medinaan, mutta ei pääse sinne, sillä enkelit suojelevat kaupunkia. Lopun aikojen taistelussa Kristus laskeutuu valkoiseen minareettiin Damaskoksen itäisessä osassa, etsii käsiinsä Antikristuksen ja tappaa tämän Luddin portin luona.
Kirjat ja elokuvat

Filosofi Friedrich Nietzschen eräs tunnetuimmista kristinuskoa kritisoivista teoksista kantaa nimeä Antikristus.
Richard Donnerin elokuvassa Ennustus (The Omen) antikristus Damien saapui maan päälle. Jatko-osat ovat nimeltään Kirous ja Seitsemän tikaria. Alkuperäisestä Ennustuksesta on tehty uusi versio vuonna 2006.
Tim LaHaye ja Jerry B. Jenkins ovat kirjoittaneet 12-osaisen kirjasarjan Viimeisten päivien vaellus. Kirjasarja kertoo ihmiskunnan viimeisestä hetkistä, kun uskovat ylöstemmataan ja antikristus nousee valtaan. Kirjasarja päättyy Harmageddonin taisteluun.
Kirjallisuutta

Hitchcock, Mark: Antikristus.  Kuva ja sana, 2011.  ISBN 978-951-585-269-4.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antikristus Wikimedia Commonsissa
Maailmanloppu ja lopun ajat kristillisessä eskatologiassa
Antikristus | Apokalypsi | Eskatologia | Danielin kirja | Harmageddonin taistelu | Ilmestyskirja | Jeesuksen toinen tuleminen | Pedon luku | Tuhatvuotinen valtakunta | Tuomiopäivä | Vihan ja ahdistuksen aika | Väärä profeetta | Ylöstempaus
Antônio Carlos Mesquita

Antônio Carlos Mesquita (13. lokakuuta 1923 Itapecerica – 19. joulukuuta 2005) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 8. joulukuuta 1947 ja nimitettiin Oliveiran hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi sekä Tamadan titulaaripiispaksi 8. huhtikuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi João Resende Costa, jota avustivat Cristiano Portela de Araújo Pena ja Serafim Fernandes de Araújo.
Mesquitasta tuli 6. maaliskuuta 1977 Oliveiran piispa. 16. joulukuuta 1983 hänet nimitettiin São João del Rein piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 26. kesäkuuta 1996.
Asko Halme

Asko Kai Reijo Halme (17. tammikuuta 1931 Kotka – 29. kesäkuuta 2019 Vaasa) oli suomalainen kuvanveistäjä ja arkkitehti.
Valokuvia julkisista teoksista

Lento, Vaasa, 1991.
Meander, Vaasa, 1996.
Pystykierre, Vaasa, 1997.
Tiedon portaat, Vaasa, 2000.
Sailin City, Vaasa, 2006.