stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carus
Elämä > Nousu valtaan

600-luvulla eläneen kronikoitsija Johannes Antiokialaisen ja keskiajalla eläneen bysanttilaisen historioitsijan Johannes Zonaraksen mukaan Carus kapinoi Probusta vastaan syksyllä 282, mutta muiden lähteiden mukaan Carus julistautui keisariksi vasta Probuksen yllättävän kuoleman jälkeen. Ensimmäinen vaihtoehto on luultavasti todennäköisin. Probus lähetti joukkojaan kukistamaan Carusta, mutta nämä siirtyivät Caruksen puolelle. Pian myös loputkin Probuksen sotilaat päättivät vaihtaa puolta ja murhasivat keisarin Sirmiumissa syys-joulukuussa 282.
Ensitöikseen Carus lähetti senaatille kirjeen, jossa ehdotettiin Probuksen julistamista jumalaksi. Hän myös nimitti poikansa Carinuksen ja Numerianuksen caesareiksi eli seuraajikseen. Myöhemmin Numerianus avioitui Caruksen pretoriaaniprefekti Flavius Aperin tyttären kanssa. Vuonna 283 Carus oli konsulina yhdessä vanhemman poikansa Carinuksen kanssa. Tämän jälkeen hän alkoi toteuttaa jo monta kertaa lykkäytynyttä Persian sotaretkeä. Carus korotti Carinuksen kanssahallitsijakseen (Augustus), ja jätti tämän vartioimaan läntisiä provinsseja, samalla kun lähti Numerianuksen kanssa itään. Matkalla roomalaiset sotivat kvadeja ja sarmaatteja vastaan, jolloin Carus otti arvonimen Germanicus Maximus.
Elämä > Persian sotaretki ja kuolema

400-luvulla eläneen roomalaisen kirjailijan Sidonius Apollinariksen mukaan Caruksen armeija hyökkäsi ensin Armenian suuntaan, jonka jälkeen se kääntyi etelään Tigristä pitkin. Persian kuningas Bahram II:lla ei ollut asettaa suuria joukkoja Carusta vastaan, joten roomalaiset pääsivät Persian pääkaupunkiin Ktesifoniin asti. Sotaretki oli menestyksekäs ja Carus otti arvonimen Persicus Maximus. Yllättäen hän kuitenkin kuoli epäselvissä olosuhteissa heinä- tai elokuussa 283. Useiden historiallisten lähteiden mukaan syynä oli salamanisku, mutta tämä vaikuttaa epätodennäköiseltä, samoin kuin myös se teoria, että hänet salamurhattiin, sillä hän oli juuri saanut merkittävän voiton. Sairaus on todennäköisin kuolinsyy, ja tätä tukee myös se että Caruksen poika Numerianus nousi valtaan rauhanomaisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carus Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Probus | Rooman keisari   | Seuraaja: Carinus ja Numerianus |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB
Catilinan salaliitto

Catilinan salaliitto oli sisällissota Rooman tasavallassa. Catilina johti vuonna 63 eaa. salaliittoa konsuli Marcus Tullius Ciceroa ja senaattia vastaan. Hän pyrki ensin konsuliksi julistamalla radikaalia ohjelmaa harvainvallan lopettamisesta ja velkojen mitätöinnistä. Kun yritys ei onnistunut, hän aloitti aseellisen kapinan, jossa oli mukana useita korkeita tasavallan virkamiehiä. Myös monet Sullan köyhtyneet sotaveteraanit kannattivat sitä. Suunnitelmaan kuului korkeiden virkamiesten surmaaminen, tulipalojen sytyttäminen kaupungissa ja sodankäynti gallialaisen allobrogien heimon avulla.
Konsuli Cicero sai suunnitelman tietoonsa ennen kapinan aloittamista. Catilina poistui kaupungista, ja Rooman joukot surmasivat hänet seuraavana vuonna. Kaupunkiin jääneet kapinallisten johtomiehet vangittiin ja tuomittiin kuolemaan. Kapina tunnetaan Ciceron kirjoituksista ja historioitsija Sallustiuksen teoksesta Catilinan salaliitto.
Kirjallisuutta

Sallustius: Catilinan salaliitto. Teoksessa Sallustius: Catilinan salaliitto; Jugurthan sota.  ((Catilinae coniuratio; Bellum Iugurthinum.) Suomentanut ja nimistöosan laatinut Marja Itkonen-Kaila. Johdannon kirjoittanut Unto Paananen. Antiikki-sarja. Ilmestynyt aiemmin 1963 WSOY:n kustantamana Antiikin klassikot -sarjassa)  Helsinki:  Gaudeamus, 1980.  ISBN 951-662-244-5
Artesunaatti

| --- | --- |


Artesunaatti
Systemaattinen (IUPAC) nimi
 ?
Tunnisteet
CAS-numero: 88495-63-0
ATC-koodi: P01BE03
PubChem CID: 65664
DrugBank: DB09274
Kemialliset tiedot
Kaava: C19H28O8 
Moolimassa: 384,414
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, intravenoosi, intramuskulaarinen, rektaalinen
Artesunaatti (C19H28O8) on heterosyklinen seskviterpeenilaktoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä malarian hoitoon. Artesunaatti kuuluu WHO:n julkaisemalle tärkeimpien lääkeaineiden listalle.
Ominaisuudet ja käyttö

Artesunaatti vaikuttaa Plasmodium-suvun malarialoisioihin. Todennäköinen vaikutusmekanismi on, että artesunaatti hajoaa radikaaleiksi, jotka alkyloivat malarialoisioiden DNA:ta, vaikuttavat solujen ATPaasientsyymeihin ja solukalvojen proteiineihin. Artesunaatti metaboloituu ihmiselimistössä nopeasti varsinaiseksi vaikuttavaksi aineeksi dihydroartemisiniiniksi eli se on aihiolääke.
WHO suosittelee artesunaattia ensilinjan hoitomuodoiksi niin miedon kuin erityisesti vakavan malarian hoidossa. Artesunaattia voidaan annostella joko ruiskeena lihakseen tai laskimoon, suun kautta tablettina tai peräpuikkona. Artesunaattia käytetään ainoastaan yhdistelmänä yhdessä amodiakiinin, meflokiinin tai pyrimetamiinin ja sulfadoksiinin kanssa. Tyypillisesti artesunaattia käytetään natriumsuolanaan artesunaattinatriumina. Lääkeaine on yleisesti ottaen hyvin siedetty ja haittavaikutukset ovat harvinaisia.
Artesunaatti on puolisynteettinen yhdiste ja sitä valmistetaan lähtemällä artemisiniinista. Artemisiniini pelkistetään di-isobutyylialumiinihydridin tai natriumboorihydridin avulla dihydroartemisiniiniksi, joka reagoi meripihkahappoanhydridin kanssa muodostaen artesunaattia.
Xuande

| Xuande  明宣宗 |
| --- | --- |
 
Kiinan keisari
Valtakausi:  27. heinäkuuta 1425 – 31. tammikuuta 1435
Edeltäjä:  Hongxi
Seuraaja:  Zhengtong

Syntynyt:  16. maaliskuuta 1399 Peking, Kiina
Kuollut:  31. tammikuuta 1435 (35 vuotta) Peking, Kiina
Suku:  Zhu
Isä:  Hongxi
Äiti:  Zhang
Keisari Xuande (kiin. 宣德帝, p Xuāndédì; 16. maaliskuuta 1399 – 31. tammikuuta 1435), alku­peräiseltä nimeltään Zhu Zhanji (朱瞻基), oli Kiinan Ming-dynastian viides keisari, joka hallitsi vuosina 1425–1435. Nimi Xuande merkitsee hyveen julistusta.
Ming Dynasty Xuande Archaic Porcelain Vase and Six -Character Mark
Keisari Xuande tuli tunnetuksi myös taidemaalarina.
Keisari taiteilijana

Keisari Xuande tunnettiin moni­taitoisena taide­maalarina, joka maalasi taitavasti varsinkin eläimiä. Joitakin hänen taide­teoksiaan säilytetään Kansallisessa palatsi­museossa Taipeissa sekä Arthur M. Sacklerin museossa, joka on osa Harvardin taidemuseoita Massachusettsin Cam­bridgessä. Robert D. Mowry, kiinalaisen taiteen kuraattori Arthur M. Sacklerin museossa, kuvaili häntä "ainoaksi Ming-keisariksi, joka osoitti todellista taiteellista lahjakkuutta ja mielenkiintoa taiteeseen".
Xuande taiteessa kuvattuna

Xuande kuvattiin omana aikoinaan hovin muoto­kuvissa ja myös muissa taide­museoissa. Esimerkiksi oheisessa panoraama­maalauksessa keisari Xuande on kuvattuna oikealla ratsastamassa mustalla hevosella kypärä päässään. Erotukseksi ympärillä olevista henkivartijoista hänet on maalattu suhteettoman suureksi.
– Panoraamamaalaus, jossa Kiinan keisari Xuande kulkee ratsuväen ja norsujen vetämien vaunujen muodostaman saattueen jäljessä Ming-dynastian haudoille.
Perhe

Isä
Keisari Hongxi
Äiti
Keisarinna Cheng Xiao Zhao
Perhe > Puolisot

Keisarinna Gong Rang Zhang (恭讓章皇后), oma nimi Hu Shanxiang (胡善祥) (kuollut 1443), prinsessa Shunden tytär, avioitui keisari Xuanden kanssa 1417, mutta erosi 1428
Keisarinna Xiao Gong Zhang (孝恭章皇后), alkuperäinen sukunimi Sun (孫) (kuollut syys-lokakuussa 1462), *Keisarinna Dowager Xiao Yi (孝翼太后), alkuperäinen sukunimi Wu (吳) (kuollut joulukuussa 1461)
Keisarillinen jalkavaimo Guo Ai (嬪郭愛), alkuperäinen nimi Guo Ai (郭愛), arvonimi Shanli (善理) (kuollut 1435), haudattu keisari Xuanden hautaan
Noble Duan Jing (端靜貴妃), alkuperäinen sukunimi He (何), haudattu keisari Xuanden hautaan
Chun Jing Xian (純靜賢妃), alkuperäinen sukunimi Zhao (趙), haudattu keisari Xuanden hautaan
Zhen Shun Hui (貞順惠妃), alkuperäinen sukunimi Wu (吳), haudattu keisari Xuanden hautaan
Zhuang Jing Shu (莊靜淑妃), alkuperäinen sukunimi Jiao (焦), haudattu keisari Xuanden hautaan
Zhuang Shun Jing (莊順敬妃), alkuperäinen sukunimi Cao (曹), haudattu keisari Xuanden hautaan
Zhen Hui Shun (貞惠順妃), alkuperäinen sukunimi Xu (徐), haudattu keisari Xuanden hautaan
Gong Ding Li (恭定麗妃), alkuperäinen sukunimi Yuan (袁), haudattu keisari Xuanden hautaan
Zhen Jing Shu (貞靜淑妃), alkuperäinen sukunimi Zhu (諸), haudattu keisari Xuanden hautaan
Gong Shun Chong (恭順充妃), alkuperäinen sukunimi Li (李), haudattu keisari Xuanden hautaan
Su Xi Cheng (肅僖成妃), alkuperäinen sukunimi He (何), haudattu keisari Xuanden hautaan
Gong Yi Hui (恭懿惠妃), alkuperäinen sukunimi Zhao (趙)
Shu (淑妃), alkuperäinen sukunimi Liu (劉)
Perhe > Pojat

| Järjestysluku | Alkuperäinen nimi | Hallitsijanimi | Syntynyt | Kuollut | Äiti | Puoliso |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Zhu Qizhen 朱祁鎮 | Keisari Zhengtong (7. helmikuuta 1435 – 1. syyskuuta 1449) Keisari Tianshun 11. helmikuuta 1457 – 23. helmikuuta 1464 | 29. marraskuuta 1427 | 23. helmikuuta 1464 | Keisarinna Xiao Gong Zhang | Keisarinna Xiao Zhuang Rui Keisarinna Xiao Su 19 jalkavaimoa |
| 2 | Zhu Qiyu 朱祁鈺 | Keisari Jingtai | 21. syyskuuta 1428 | 14. maaliskuuta 1457 | Leskikeisarinna Xiao Yi | Keisarinna Xiao Yuan Jing Keisarinna Su Xiao 2 jalkavaimoa |
Perhe > Tyttäret

| Järjestysluku | Arvonimi | Nimi | Syntynyt | Kuollut | Avioitumispäivä | Puoliso | Äiti | Notes |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Prinsessa Shunde 順德公主 | alkuperäinen sukunimi: Zhu (朱) (omaa nimeä ei tunneta) | 1420 | 1443 | 1437 | Shi Jing 石璟 | Keisarinna Gong Rang Zhang |  |
| 2 | Prinsessa Yongqing 永清公主 | alkuperäinen sukunimi: Zhu (朱) (omaa nimeä ei tunneta) |  ? | 1433 |  |  |  | kuollut naimattomana |
| 3 | Prinsessa Changde 常德公主 | alkuperäinen sukunimi: Zhu (朱) (omaa nimeä ei tunneta) | 1424 | 1470 | 1440 | Xue Huan 薛桓 | Keisarinna Xiao Gong Zhang |  |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Xuande Emperor
Kirjallisuutta

Edward Dreyer: Early Ming China (1982)
Charles Hucker: Chinese Government in Ming Times (1969)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Hongxi | Kiinan keisari 1425–1435 | Seuraaja: Zhengtong |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Australia 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana 
Posliininen ding-astia Xuanden hallitsijakaudelta
"Leikkivät gibbonit", keisari Guanden maalaus vuodelta 1427.
Keisari Xuande pelaamassa golfia.
Käännös suomeksi
Tracts for the Times

Tracts for the Times olivat anglikaanisen korkeakirkollisen Oxfordin liikkeen johtajien yhdeksänkymmentä julkaisua 1800-luvun Englannissa.
Ensimmäisen traktaatin, Thoughts on the Ministerial Commission, Respectfully Addressed to Clergy, on kirjoittanut John Henry Newman, ja se ilmestyi 9. syyskuuta 1833. Traktaatti 90, Huomautuksia tietyistä 39 artiklan kohdista, julkaistiin tammikuussa. 25, 1841, ja sen on myös kirjoittanut Newman. Myöhemmät traktaatit olivat kooltaan laajempia kuin ensimmäiset. Kiista Newmanin traktaatti 90:stä johti uusien traktaattien julkaisemisen lopettamiseen. Oxfordin liikettä kutsutaan myös traktarianismiksi, ja kirjailijoita ja heidän kannattajiaan kutsutaan traktariaaneiksi. Traktaateissa korostettiin korkeakirkollisia oppeja, kuten kirkon virkojen auktoriteettiä joka saadaan kätten päällepanemisessa historiallisen piispuuden kautta, Kristuksen todellista läsnäoloa eukaristiassa, uudestisyntymistä kasteessa ja kirkkoa jumalallisena instituutiona. Traktariaaneihin kuuluivat Newmanin lisäksi Edward Bouverie Pusey, John Keble, Arthur P. Perceval,  Richard Hurrell Froude ja Isaac Williams. Liike tunnettiin myös "puseyisminä". Pusey laittoi nimikirjaimensa traktaattiin 18 (1833), joka koski kirkon paastojärjestelmän etuja. Aiemmat traktaatit oli julkaistu nimettömänä. Puseyn nimi antoi tälle liikkeelle vielä uuden nimen, vaikka toisinaan "puseyismia" käytettiin halventavasti. Yhdysvalloissa traktaatit julkaistiin ensimmäisen kerran  vuonna 1839, ja ne myötävaikuttivat anglokatolisen puolueen nousuun kirkossa.
Aiheesta muualla

Tracts for the Times Librivox-äänite (englanniksi)
Tracts for the Times Project Canterbury (englanniksi)
Castel Sant’Angelo

Hadrianuksen mausoleumi eli Castel Sant’Angelon linnoitus Sant’Angelon sillalta nähtynä. Rakennuksen huipulla on enkeliä kuvaava patsas, josta linnoitus on saanut nimensä.
Castel Sant’Angelo (suom. Pyhän enkelin linna), eli Hadrianuksen mausoleumi, on Rooman Borgon kaupunginosassa sijaitseva sylinterimäinen rakennus, joka rakennettiin vuosina 120–139 keisari Hadrianuksen hautapaikaksi. Keskiajalla hautakammiosta tehtiin linnoitus ja paavien asuinpaikka. Nykyään Hadrianuksen mausoleumi toimii museona (Museo Nazionale di Castel Sant’Angelo). Mausoleumiin johtaa Tiberin ylittävä antiikkinen silta Pons Aelius, jota kutsutaan nykyään Ponte Sant’Angeloksi.
Historia

Rooman ensimmäisen keisarin Augustuksen itselleen rakennuttamaa mausoleumia, eli Augustuksen mausoleumia, käytettiin myös hänen seuraajiensa hautapaikkana, mutta Nerva oli viimeinen keisari, jonka haudattiin sinne. Keisari Hadrianus rakennutti itselleen ja vaimolleen Sabinalle ulkomuodoltaan hyvin samankaltaisen, mutta huomattavasti kehittyneemmän, mausoleumin Tiberin vastakkaiselle rannalle 120–139.
Mausoleumin perustana oli 86,87 metriä leveä ja 12,80 metriä korkea neliskulmainen podium. Podiumin päältä kohosi 70,10 metriä halkaisijaltaan oleva ja 30,48 metriä korkea rumpu, joka oli päällystetty marmorilla. Rummun ylle oli kasattu kumpu, josta kasvoi puita. Kummusta nousi pyöreä torni, jonka huipulla oli kullattu pronssinen nelivaljakko.
Hadrianuksen jälkeen mausoleumiin haudattiin Antoninusten dynastian keisareita ja sukua, kuten Antoninus Pius ja Faustina, Marcus Aurelius, Lucius Verus, Commodus, sekä Severusten hallitsijasuvun edustajia, kuten Septimius Severus ja Julia Domna, Caracalla ja Geta.
Hadrianuksen mausoleumi liitettiin Honoriuksen aikana 400-luvulla osaksi Rooman puolustusjärjestelmää, Aurelianuksen muuria. Rooman ryöstäneet Alarikin johtamat visigootit tunkeutuivat mausoleumiin ja hajottivat siellä olleet tuhkauurnat vuonna 410. Prokopioksen mukaan goottien hyökättyä Roomaan 537 puolustajat heittivät mausoleumin huipulla olleet pronssi- ja marmoripatsaat alas vihollissotilaiden päälle.
Nykyisen nimensä linnoitus sai vuonna 590 ruton vaivatessa kaupunkia. Tarinan mukaan arkkienkeli Mikael ilmestyi paavi Gregorius I:n rukouskulkueeseen, jossa Mikael työnsi verisen miekan tuppeen merkiksi Jumalan vihan loppumisesta. Kiitokseksi tästä paavi kruunasi linnan enkelillä. Keskiajalla mausoleumista tehtiin paavien linnoitus ja residenssi, josta oli suojattu kulkuyhteys (Passetto di Borgo) Vatikaanin palatsiin ja Pietarinkirkkoon. 
Passetto ja linnoitus toimi paavi Klemens VII:n turvapaikkana vuonna 1527 Rooman ryöstön aikana. Linnoitusta käytettiin toisinaan myös vankilana. Kuuluja Castel Sant’Angelon vankeja ovat Benvenuto Cellini, Giordano Bruno ja Alessandro Cagliostro. Italian yhdistymisen eli risorgimenton edellä 1800-luvulla Castel Sant’Angelon poliittisten vankien lukumäärä nousi huippuunsa – 681 vankiin.
Linnoitus taiteessa

Ooppera Tosca sijoittuu huomattavalta osin juuri Castel Sant’Angeloon: siellä taiteilija Mario Cavaradossi laulaa sydämeenkäyvän aariansa ”E lucevan le stelle” (”Tähdet ylläni”) juuri ennen teloitustaan ja siellä nimihenkilö, laulaja Floria Tosca, surmaa petollisen Scarpian ja syöksyy itse kuolemaan linnoituksen muurilta todettuaan rakastettunsa Cavaradossin kuolleeksi.
Aiheesta muualla

360 asteen panoraama Castel Sant’Angelosta
Hadrianuksen mausoleumi Lacus Curtiuksen sivuilla (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Passetto di Borgo lempinimeltään "papadukti" johtaa Vatikaanista  turvalliseen linnoitukseen.
Lintulan luostari

| Lintulan Pyhän Kolminaisuuden luostari |
| --- | --- |
 Lintulan luostarin Pyhän Kolminaisuuden kirkko
Sijainti:  Heinävesi, Pohjois-Karjala, Suomi
Koordinaatit:  62°34′16″N, 028°35′30″E
Kirkkokunta:  Suomen ortodoksinen kirkko
Hiippakunta:  Kuopion ja Karjalan hiippakunta
Tyyppi:  nunnaluostari
Perustettu:  1895
Igumenia:  Ksenia
Asukkaita:  8 (31.12.2020)
Verkkosivut:  https://www.lintulanluostari.fi/
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Sisänäkymä Lintulan luostarin kirkosta.
Lintulan Pyhän Kolminaisuuden luostari on Heinäveden kunnassa Palokin kylässä sijaitseva ortodoksinen nais- eli nunnaluostari. Luostarin nykyinen johtaja on igumenia Ksenia. Luostari on Pohjoismaiden ainoa ortodoksinen nunnaluostari.
Perustaminen

Lintulan luostari perustettiin alun perin vuonna 1895 venäläisten nunnien yhteisöksi Karjalankannaksen Kivennavan pitäjään silloisen Venäjän rajan tuntumaan.
Lintulan luostari Kivennavalla sai alkunsa, kun salaneuvos F. P. Neronov lahjoitti vuonna 1894 luostarin perustamiseksi maatilan Karjalankannakselta Kivennavan Lintulan kylästä. Varsinaisesti tämä naisluostarin ensivaihe, Lintulan Pyhän Kolminaisuuden naisyhteisö, perustettiin seuraavana vuonna. Sittemmin nimi muuttui luostariksi. Nimen Lintulan luostari sai läheisestä kylästä ja joesta.
Perustaminen ei ollut helppoa, sillä Suomessa vallitsi vielä Ruotsin vallan aikainen lainsäädäntö, joka monella tapaa pyrki turvaamaan luterilaisen kirkon aseman ainoana valtionuskontona. Myös alue, jonne luostaria kaavailtiin, oli valtaosaltaan luterilaista. Kaikista vaikeuksista huolimatta luostari perustettiin Pyhän Synodin päätöksellä ja keisarillisen majesteetin suostumuksella kesällä 1895.
Ensimmäiset kilvoittelijansa luostari sai toisista luostareista, muun muassa Penzan kuvernementista Mokšanin kaupungista, mutta myös muualta Venäjältä. 1900-luvun alun elämä luostarissa oli työntäyteistä ja vaatimatonta. Myös sisäiset ristiriidat sekä huono taloudellinen tilanne vaivasivat luostaria.
Vuosisadan alkupuolella asioita mutkistivat lisäksi Suomen venäläistämispyrkimykset, joissa ortodoksinen kirkko luostareineen joutui olemaan huomattavassa määrin mukana. Näihin kuului muun muassa venäläisten koulujen perustaminen suomalaisille lapsille.
Luostari itsenäisessä Suomessa

Suomen itsenäistyminen katkaisi siteet Venäjän kirkkoon ja ortodoksinen kirkko kansallistettiin. Tässä yhteydessä venäläiset koulut suljettiin. Ensimmäinen maailmansota, Venäjän vallankumous ja Suomen vuoden 1918 sisällissota vaikeuttivat Lintulan toimintaa ja aiheuttivat ajoittain jopa nälänhätää. Luostarissa oli sisariston lisäksi orpokoti. Ongelmia aiheutti nunnien kansalaisuus. Lähes kaikilla oli Venäjän kansalaisuus. Heidän piti saada lupa opetusministeriöltä luostarissa oleskeluun. Koulun jälkeen myös orpokoti lakkautettiin ja rakennus muutettiin matkailumajaksi.
Luostari sinnitteli sisukkaasti turvaten luostarin elämän jatkumisen, mutta marraskuussa 1939 alkanut talvisota katkaisi kaikki suunnitelmat.
Evakko

Sotien yhteydessä nunnat evakuoituivat Savoon. Luostarista joutui lähtemään ennen talvisodan syttymistä evakkotielle yhteensä 47 henkilöä. Useimmat heistä matkasivat jalkaisin lokakuussa luostarista Terijoelle ja sieltä junalla Joroisten kunnan Maaveden kylään. Evakot luulivat lähtevänsä pois vain vähäksi aikaa, mutta toisin kävi. Koko esineistöstä pelastui vain muutamia esineitä, kuten nunna Ninan 11. lokakuuta 1939 mukaansa viime hetkellä ottama Jerusalemin Jumalanäidin ikoni, jota nykyään pidetään yhtenä Suomen ortodoksisen kirkon ihmeitätekevistä ikoneista. Tämän ikonimallista tuli sittemmin Helsingin ortodoksisen seurakunnan nimikkoikoni, jollainen lahjoitetaan mm. kaikille seurakunnassa avioliittoon vihityille.
Maavedellä nunnat majoitettiin eri taloihin. Toive paluusta Kivennavalle eli voimakkaasti jokaisen mielessä. Talvisodan alkuvaiheessa suuri osa luostarin rakennuksista tuhoutui ja jatkosodan jälkeen sisaret saivat lopullisesti unohtaa paluunsa takaisin.
Monien vaiheiden jälkeen vuonna 1945 sisaret hankkivat omistukseensa Hackman & Co:n omistaman tilan Heinäveden Koskijärven kylästä ja nunnat muuttivat uuteen kotiinsa Palokkiin tammikuussa 1946.
Heinäveden Palokki

Lintulan luostari on toiminut Heinävedellä vuodesta 1946 lähtien yhtäjaksoisesti. Lähistöllä sijainnut Heinäveden Valamon luostari huolehti sisariston hengellisistä tarpeista ja monissa käytännön asioissakin tehtiin yhteistyötä. Myös Valamon asukkaat olivat pääosin venäjänkielisiä.
Palokkiin muuttaneet 34 sisarta olivat suurimmaksi osaksi venäläisiä, mutta joukossa oli myös ukrainalaisia, karjalaisia ja yksi virolainen.
Heinäveden Palokki > Luostarin suomalaistuminen

Uuden arkkipiispan ja hiljalleen luostariin tulleiden suomalaisten myötä Lintula alkoi pikkuhiljaa suomalaistua 1960-luvulla. Vuonna 1973 luostari sai uuden kirkon, mutta pappispula vaivasi ajoittain suurestikin. 1970- ja 1980-luvuilla luostariin saapui uusia sisaria ja toiminta elpyi niin Lintulassa kuin myös Valamon luostarissa.
Luostari sai tuloja ja elantonsa aluksi maataloudesta ja jossain määrin matkailusta. Ruuan suhteen oltiin pitkälti omavaraisia aina 1970-luvun alkupuolelle saakka.
Jälleenrakennuksen aika

Syksyllä 1966 valmistui monien eri tahojen yhteistyönä rahoitettu ja toteutettu luostarin asuntorakennus vanhan kartanon läheisyyteen. Kauan toivottu kirkko valmistui syksyllä 1973. Kirkon suunnitteli arkkitehti Vilho Suonmaa. Kirkko pyhitettiin Pyhälle Kolminaisuudelle, kuten aikaisemmatkin Lintulan kirkot. Kirkon alttari-ikoni on Petros Sasakin maalaama Jumalanäidin Ennusmerkki eli orantti-ikoni. Se on Suomen suurin lajissaan.
Syksyllä 1988 valmistui asuntolan lähelle rakennus, jonka alakerrassa sijaitsee kynttilätehdas varastoineen ja muine huoltotiloineen ja yläkerrassa oli tilava matkamuistomyymälä. 1990-luvun alussa laajennettiin sisariston asuntolaa ja vanhaa peruskorjattiin.
Alun perin sisaret oli haudattu Valamon hautausmaalle, mutta luostari sai oman hautausmaansa vuonna 1994. Seuraavana vuonna hautausmaan viereen rakennettiin hirsitšasouna, jonka esikuvana oli vanha äänisniemeläinen malli. Tšasouna on pyhitetty Jumalanäidille.
Luostarin päärakennus korjattiin 2011 ja samalla uusittiin vanhan kartanon lämmitysjärjestelmä. Lintulan luostarin kirkko sai uudet katto- ja seinämaalaukset 40-vuotisjuhliinsa vuonna 2013.
Vuonna 2020 Lintulan luostari haki Heinäveden kunnalta turvavyöhykettä kaivosteollisuutta vastaan.
Luostarin sisaristo

Nykyinen sisaristo on kokonaisuudessaan suomalaista alkuperää. Luostarissa on neljä kilvoittelun astetta, jotka ovat kuuliaisuussisar eli noviisi, viitankantaja, nunna ja skeemanunna.
Viimeinen vanhasta Lintulasta tullut nunna oli vuonna 1998 kuollut äiti igumenia Antonina, joka tuli sieltä nuorena noviisina. Lintulassa oli myös Suomen viimeinen suuren skeeman luostarilainen, skeemanunna äiti Serafima.
Lintulan luostarin pitkäaikaisin nunna on ollut äiti Varvara.
Lintulan luostarin tunnetuin nunna oli nunna Kristoduli, joka on tullut tunnetuksi hengellisistä kirjoistaan. Hän menehtyi vuonna 2020.
Vuonna 2017 yksi Lintulan nunnista katosi, eikä häntä ole löydetty. Hänet julistettiin kuolleeksi 2019.
Lintulan luostarissa vihittiin ensimmäistä kertaa pitkään aikaan vuonna 2018 suureen skeemaan nunna Taisia, joka sai samalla nimen Melania.
Luostarin sisaristo > Luostarin säännöt

Tullessaan luostariin ihminen jättää maallisen elämän ja sitoutuu köyhyyteen, naimattomuuteen sekä kuuliaisuuteen. Luostarin ulkopuolelle lähtemiseen tarvitaan lupa ja ainakin osa eläkkeestä luovutetaan luostarille. Mahdollisuus lomaan luostarin ulkopuolella on kuitenkin olemassa. Luostarissa tehdään kuuliaisuustehtäviä, eli luostarin töitä, joka päivä. Töiden tekeminen perustuu kuuliaisuuteen. Kirkon palveluksissa vietetään päivittäin pari kolme tuntia ja rukous kuuluu elämään.
Kukin nunna asuu keljassa eli omassa huoneessaan.