stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Contuboel

| Contuboel |
| --- | --- |
 Bafatán osa-alueet.
 Contuboel
 Koordinaatit: 12°22′27″N, 14°33′37″W 
Valtio:  Guinea-Bissau
Alue:  Bafatán alue
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  osa-alue
Väkiluku (2009):  4 115 (kaupunki) 44 048 (osa-alue)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Contuboel on kaupunki sekä osa-alue eli sektori Bafatán alueella Guinea-Bissaussa. Se sijaitsee Gebajoen varrella 29 kilometriä Bafatásta koilliseen. Kaupungissa on 4 115 ja osa-alueella 44 048 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).
Contuboelin osa-alueen pinta-ala on 1 550,4 neliökilometriä. Kaupunkiväestön osuus on 9,3 %.
Charles Addams

| Charles Addams |
| --- | --- |
 Charles Addams
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. tammikuuta 1912 Westfield, New Jersey, Yhdysvallat
Kuollut: 29. syyskuuta 1988 (76 vuotta) Manhattan, New York City, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  sarjakuvapiirtäjä pilapiirtäjä
Puoliso:  Marilyn Matthews Miller (1980–1988)  Barbara Barb (1954–1956) Barbara Jean Day (1943–1951)
Muut tiedot
Tyyli:  musta huumori, makaaberi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Charles Samuel Addams (7. tammikuuta 1912 Westfield, New Jersey, Yhdysvallat – 29. syyskuuta 1988 Manhattan, New York City) oli yhdysvaltalainen pilapiirtäjä, jonka teokset edustivat tyyliltään mustaa huumoria ja makaaberia. Addams käytti nimeä Chas Addams signeeratessaan teoksensa. Addamsin tunnetuimpia teoksia ovat fiktiiviset The Addams Family -hahmot, joista on tehty useita televisiosarjoja, elokuvia, kirjoja, pelejä ja musikaali. Addams tuotti yli 1 300 sarjakuvaa, joista suurin osa julkaistiin The New Yorker -lehdessä. Teoksia on julkaistu myös TV Guide- ja Collier’s -lehdissä.
Addamsin leski Marilyn (”Tee”) perusti vuonna 1999 Tee & Charles Addams Foundation -säätiön Addamsin taiteellisen saavutuksen edistämiseen. Hän lahjoitti myös Addamsin teoksia New York Public Library -kirjastolle.
Elämäkerta

Charles Addams syntyi ja vietti lapsuutensa Westfieldissä, New Jerseyssä. Addamsin isä oli pianoyhtiön johtaja Charles Huey Addams (1882–1963) ja äiti Grace M. Spear Addams (1879–1960). Arkkitehtuuria opiskellut isä kannusti nuorta Addamsia piirtämään, ja hän olikin jo lapsena kiinnostunut piirtämään arkkuja, hautausmaita ja luurankoja. He muuttivat vuonna 1920 Elm Streetillä sijaitsevaan taloon, jossa he asuivat vuoteen 1947 asti.
Addamsin ystävät kutsuivat häntä Chilliksi ja muistavat tämän lapsena olleen vilkas ja utelias. Teini-iässä Addams murtautui tyhjillään olevaan taloon Dudley Avenuella, mistä hän jäi kiinni poliisille. Kyseisen päärakennuksen takana oli rakennuksen seinään piirrettynä liidulla luuranko, jonka uskotaan olevan Addamsin piirtämä. Addams kävi nuorempana usein presbyteerien hautausmaalla Mountain Avenue -kadulla.
Addams opiskeli vuosina 1929–1930 Colgate Universityssa ja vuosina 1930–1931 Pennsylvanian yliopistossa. Vuonna 1931 Addams muutti New Yorkiin ja opiskeli vuosina 1931–1932 Grand Central School of Art -taidekoulussa. Addams työskenteli vuonna 1933 McFadden Publications -yrityksessä, jossa hän käsitteli valokuvia True Detective -lehdelle retusoimalla veren ruumiiden kuvista, jotta ne eivät olisi liian rajuja julkaistavaksi.
Toisen maailmansodan aikana vuosina 1943−1946 Addams työskenteli viestijoukkojen valokuvakeskuksessa New Yorkissa, missä hän teki animoituja elokuvia ja julisteita Yhdysvaltain armeijalle.
The New Yorker

Vuonna 1932 Addams myi The New Yorker -lehdelle ensimmäisen sarjakuvansa. Kolme vuotta myöhemmin vuonna 1935 lehti palkkasi Addamsin vakituiseksi pilapiirtäjäksi, ja Addams lopetti työskentelyn McFadden Publicationsissa. Vuonna 1938 julkaistiin ensimmäisen kerran Addams Familyyn viittaava pilapiirros, jossa pölynimurikauppias esitteli pölynimuria kartanon aulassa portaiden edessä seisoville Mortician ja Lurchin varhaishahmoille. Kuvassa Lurchilla oli parta, mutta myöhemmin hahmo muuttui piirroksissa muistuttamaan enemmän Frankensteinin hirviötä. Piirrokset olivat vain yhden kuvan julkaisuja, joiden alla oli rivi vuoropuhelua. Tunnetuimpia hahmoihin liittyviä pilakuvia on ”Boiling Oil”, joka julkaistiin The New Yorker -lehdessä 21. joulukuuta 1946. Päätoimittajan mielestä piirros oli liian raju lehden kansikuvaksi ja se julkaistiin sisäsivulla. Usea lukija piti piirroksesta ja toivoi siitä painettavan joulukortteja. Muita Addamsin tunnettuja pilakuvia on muun muassa vuonna 1940 julkaistu ”The Skier”.
The New Yorker > The Addams Familyn synty

Addams nimesi hahmonsa ja antoi heille persoonalliset ominaisuudet, kun televisiokanava ABC:lle televisiosarjaa kehittänyt David Levy pyysi Addamsia tekemään näin. Samalla konsepti sai nimekseen The Addams Family. The Addams Family -televisiosarjan myötä aiemmin yhden paneelin sarjakuvissa esiintyneet hahmot saivat maailmanlaajuisen huomion. Sarjasta tuotettiin vuosina 1964–1966 kaksi tuotantokautta, yhteensä 64 jaksoa. Televisiosarjan tuotanto viivästyi, koska Addamsin entinen vaimo Barbara Barb omisti oikeudet. Sarjan myötä The New Yorkerin toimittaja William Shawn lopetti Addams Family-hahmoihin perustuvien sarjakuvien julkaisun mutta jatkoi muiden Charles Addamsin sarjakuvatuotannon julkaisemista.
Addamsin teoksista

Addams signeerasi kaikki teoksensa nimellä Chas Addams, jonka on kertonut näyttävän paremmalta signeerauksessa kuin Charles Addams. Addamsin ensimmäinen pilapiirroskokoelma Drawn and Quartered ilmestyi vuonna 1942.
Toisen maailmansodan jälkeen Addamsin töitä oli esillä muun muassa Metropolitan Museum of Art- ja Fogg Art Museum -taidemuseoissa, Rhode Island School of Design -taidekorkeakoulussa, New Yorkin taidegalleriassa ja New Yorkin kaupunginmuseossa. Muutama vuosi sodan päättymisen jälkeen, ilmestyi hänen toinen sarjakuvakokoelmansa vuonna 1947. Pilapiirroskokoelmia julkaistiin useita vuosina 1942–1981, joista viimeinen Creature Comforts, ilmestyi vuonna 1981.
Addams oli aktiivinen freelancer-pilapiirtäjä kuolemaansa asti, ja hän tuotti The New Yorker -lehdelle teoksia yli 40 vuoden ajan. Lehti julkaisi ensimmäisen Addamsin piirroksen helmikuussa 1932 ja viimeisen kolme viikkoa ennen Addamsin kuolemaa syyskuussa 1988. Addams teki yli 1 300 sarjakuvaa ja kantta, joita julkaistiin myös TV Guide- ja Collier’s-lehdissä.
Addamsin teoksista > Muita teoksia

Vuonna 1952 Addams maalasi kankaalle seinämaalauksen Hamptons-hotellin Dune Deck -baarille. Hotellin vaihdettua myöhemmin omistajaa teos lahjoitettiin Palmerin taidemuseolle, mistä se siirrettiin myöhemmin Penn Staten kirjastoon. Harmaansävyinen, mustavalkoinen teos, joka muistuttaa painettua sarjakuvaa, on kooltaan 14 jalkaa leveä (4,26 metriä) ja 4 jalkaa korkea (1,21 metriä). Teokselle annettiin myöhemmin nimi An Addams Family Holiday. Teoksessa ovat Addamsin perheestä tutut hahmot.
Yksityiselämä

Addams oli kolme kertaa naimisissa. Vuonna 1942 Addams tapasi Barbara Jean Dayn, ja he avioituivat seuraavan vuoden toukokuussa. He erosivat kahdeksan vuoden liiton jälkeen vuonna 1951. Dayn sanottiin olevan Addamsin luoman hahmon Morticia Addamsin näköinen.
Addams avioitui 1954 Barbara Barbin (Estelle B. Barb) kanssa, jonka sanottiin olevan vielä enemmän Mortician näköinen kuin Barbara Day. Juristina hän sai Addamsin luovuttamaan useiden sarjakuvien oikeuksia itselleen. Barb myös sai Addamsin ottamaan 100 000 dollarin henkivakuutuksen. Liitto päättyi vuonna 1956. Addamsin asianajaja viittasi parin tapauksen olevan kuin vuoden 1944 elokuvasta Nainen ilman omaatuntoa.
Addams avioitui vuonna 1980 Marilyn Matthews Millerin ”Tee” (1926–2002) kanssa lemmikkieläinten hautausmaalla. He muuttivat vuonna 1985 New Yorkin Sagaponackissa sijaitsevaan taloon, jota kutsuttiin lempinimellä ”The Swamp”.
Yhdysvaltain presidentit John Adams ja John Quincy Adams olivat kaukaista sukua Addamsille. Nobel-palkittu sosiaalipoliitikko ja rauhanliikkeen johtaja Jane Addams oli Addamsille sukua. Ray Bradbury ja Alfred Hitchcock olivat Addamsin hyviä ystäviä. Addamsilla tiedetään olleen suhteet ainakin Greta Garbon, Jackie Kennedyn ja Joan Fontainen kanssa.
Addams keräili useita erikoisia esineitä. Keräilykokoelma koostui muun muassa useista varsijousista ja miekoista. Kokoelmiin kuului myös haarniska. Addams oli myös innokas autoharrastaja.
Kuolema

Addams kuoli 76-vuotiaana sydänkohtaukseen New Yorkissa 29. syyskuuta 1988.
Tee & Charles Addams Foundation

Vuonna 1999 perustettiin säätiö Addamsin taiteellisen saavutuksen edistämiseen. Addamsin leski Marilynin (”Tee”) perustama säätiö jakaa Addamsin taiteellisia saavutuksia näyttelyiden ja tapahtumien kautta. Kokoelmiin kuuluu muun muassa Addamsin julkaistuja ja aiemmin julkaisemattomia sarjakuvia sekä piirroksia, maalauksia ja erilaisia Addamsiin liittyviä esineitä. The Addams Family -perheen ja muun Addamsin tuotannon tekijänoikeudet omistava säätiö toimii Addamsien entisessä kartanossa (kutsutaan nimellä ”The Swamp”) New Yorkin Sagaponackissa.
Kunnianosoituksia

7. tammikuuta 2012 Google kunnioitti Charles Addamsia hänen 100-vuotissyntymäpäivänään The Addams Family -aiheisella Google-logolla. Pennsylvanian yliopiston edustalla sijaitsee Addams Family -perheen veistos.
Kirjallisuutta

Drawn and Quartered (Random House, 1942)
Addams and Evil (Simon ja Schuster, 1947)
Monster Rally (Simon ja Schuster, 1950)
Homebodies (Simon ja Schuster, 1954)
Nightcrawlers (Simon ja Schuster, 1957)
Dear Dead Days: A Family Album (G.P. Putnam & Sons, 1959)
Black Maria (Simon ja Schuster, 1960)
Drawn and Quartered (Simon ja Schuster, 1962), uudelleenjulkaisu
The Groaning Board (Simon ja Schuster, 1964)
The Chas Addams Mother Goose (Windmill Books (1.painos), 1967), vuonna 2002 julkaistiin uudelleen lisämateriaalilla
My Crowd (Simon ja Schuster, 1970)
Favorite Haunts (Simon ja Schuster, 1976)
Creature Comforts (Simon ja Schuster, 1981)
Addams, Charles: The World Of Charles Addams.  Knopf, 1991.  ISBN 0-394-58822-3.
Addams, Charles: Chas Addams Half-Baked Cookbook: Culinary Cartoons for the Humorously Famished.  Simon & Schuster, 2005.  ISBN 0-7432-6775-3.
Addams, Charles: Happily Ever After: A Collection of Cartoons to Chill the Heart of Your Loved One.  Simon & Schuster, 2006.  ISBN 978-0-7432-6777-9.
Miserocchi, H. Kevin: The Addams Family: An Evilution.  Pomegranate, (1.painos), 2010.  ISBN 978-0-7649-5388-0.
Kirjallisuutta > Addamsin kuvittamat

DeVries, Peter: But Who Wakes the Bugler? (Houghton & Mifflin, 1940)
Kobler, John: Afternoon in the Attic (Dodd & Mead, 1950)
Kirjallisuutta > Addamsista kertova tuotanto

Davis, Linda H.: Charles Addams: A Cartoonist's Life.  Random House, 2006.  ISBN 9780679463252.
Aiheesta muualla

Charles Addams -säätiö sivusto (englanniksi)
Osceolan piirikunta (Florida)

Osceolan piirikunta (engl. Osceola County) on Yhdysvaltojen Floridan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 375 751 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Kissimmeen kaupunki. Piirikunta perustettiin 12. toukokuuta 1887.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Osceolan piirikunta (Florida) Wikimedia Commonsissa
Neuvostoliiton politiikka

Tämä artikkeli käsittelee Neuvostoliiton politiikkaa.
Ylin johto

Neuvostoliitto oli sosialistinen liittovaltio, jossa ylin valta oli Neuvostoliiton kommunistisella puolueella (NKP) . 1980-luvun lopulla Mihail Gorbatšovin hallituskaudella ja maa alkoi siirtyä kohti monipuoluejärjestelmää, jollaista ei kuitenkaan koskaan luotu.
Neuvostoliiton ylin valta oli politbyroon puheenjohtajalla, jota virkaa piti käytännössä aina keskuskomitean pääsihteeri.
Neuvostoliitossa oli myös virallisen valtionpäämiehen asema, jonka valtaoikeudet olivat NKP:n keskuskomitean pääsihteerin oikeuksia pienemmät. Valtionpäämieheksi nimitettiin 1917–1938 neuvostokongressin toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtajaa, vuodesta 1938 korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajaa. Varsinainen presidentin virka otettiin Neuvostoliitossa käyttöön vasta toukokuussa 1989, jolloin Neuvostoliiton johtajan ja valtionpäämiehen virat yhdistettiin yhtenäiseksi presidentin viraksi.
Hallitus ja parlamentti

Neuvostoliiton hallitusta johti ministerineuvoston puheenjohtaja, joka valittiin puolueen sisäisellä äänestyksellä. Neuvostoliiton historian aikana pääministerit vaihtuivat usein, eikä heillä ollut merkittävästi poliittista valtaa. Perustuslain mukaan ministerineuvoston ja sen puheenjohtajan tehtävänä oli toteuttaa puolueen päätökset.
Neuvostoliiton parlamentti koostui kommunistisen puolueen jäsenistä, joka oli Neuvostoliiton ainoa puolue. Parlamentti oli jaettu eri ministerineuvostoihin[lähde? ], joilla jokaisella oli omat toimialueensa ja tehtävänsä. Keskeisiä parlamentin jäseniä olivat muun muassa keskuskomitean pääsihteeri (jolla oli ylin valta), ministerineuvoston puheenjohtaja ("pääministeri") ja korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja. Parlamentti kokoontui Moskovan Kremlissä.
Hallitus ja parlamentti > Ulkopolitiikka

Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton ulkopolitiikkaa määrittivät sisäisen turvallisuuden varmistaminen erityisesti ylläpitämällä etupiirijärjestelmää Itä-Euroopassa, vaikutusvallan kasvattaminen kehitysmaissa, sekä pyrkimys rauhanomaiseen rinnakkaiseloon länsimaiden kanssa. Neuvostoliitto ylläpiti diplomaattisia suhteita useimpiin maailman valtioihin, ja oli YK:n turvallisuusneuvoston pysyvä jäsen. Neuvostotasavalloista YK:n perustajajäseniä olivat myös Valko-Venäjä ja Ukraina, vaikkakaan tosiasiallista omaa ulkopolitiikkaa näillä ei ollut.
Varsovan liitto

Varsovan liitto perustettiin vuonna 1955 Neuvostoliiton johdolla Naton vastaiseksi sotilasliitoksi. Jugoslaviaa lukuun ottamatta kaikki itäblokin maat olivat osallisina. Sotilasliiton jäsenet sitoutuivat tarvittaessa puolustamaan toisiaan, mikäli yksi tai useampi jäsenvaltio joutuisi hyökkäyksen kohteeksi. Varsovan liittoa johdettiin suurelta osin Moskovasta ja sitä tukemassa olivat Puolaan, Unkariin, Tšekkoslovakiaan ja Itä-Saksaan sijoitetut neuvostojoukot. Neuvostoliitto huolehti myös jäsenmaiden armeijoiden varustamisesta.
SEV

Vuosina 1949–1991 Neuvostoliitto oli Keskinäisen taloudellisen avun neuvoston (SEV) jäsen. SEV oli sosialististen valtioiden talousyhteisö, ja kilpailija Euroopan talousyhteisölle.
Alkujaan SEV oli lähinnä Neuvostoliiton vastaveto Marshall-avulle, mutta sai pian käänteisiä piirteitä. Itäisen Keski-Euroopan kehittyneet teollisuusmaat, ennen muuta Tšekkoslovakia ja Saksan demokraattinen tasavalta, olivat taloudellisesti nettomaksajan roolissa. Erityisen tärkeä SEV oli Kuuballe, joka onnistui sen kautta vuosikymmenien ajan korvaamaan Yhdysvaltojen taloussaarrosta johtuvan länsimarkkinoiden puutteen.
SEV:n organisaatio pyrki saavuttamaan kaikki päätökset yksimielisesti. Erillistä veto-oikeutta jäsenillä ei ollut, vaan erimielisyyden ilmetessä ne saattoivat jättäytyä pois projekteista, joihin eivät halunneet osallistua. Näin tehdyt päätökset tyydyttivät kaikkia, mutta eivät voineet sitouttaa haluttomia maita toimintaan. Tämä oli yksi SEV:n pääheikkouksista, jäsenmaiden huomattavan erilaisten teollisten kehitysasteiden ohella. SEV:tä pidettiinkin lännessä yleisesti heikohkona talousliittona, eikä sen toimivuus ollut Euroopan talousyhteisön tasoa.
1980-luvulla SEV:in täysjäsenet olivat Itä-Saksa, Tšekkoslovakia, Bulgaria, Unkari, Puola, Kuuba, Neuvostoliitto, Vietnam, Mongolia ja Romania . Liitto lakkautettiin 1991 jäsenmaiden enemmistön luovuttua sosialistisesta suunnitelmataloudesta kylmän sodan päättymisen myötä.
SEV > KGB

KGB oli Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi vuosina 1954–1991. Sen tehtävä oli hoitaa ulkoista turvallisuutta ja tiedustelua lukuun ottamatta sotilastiedustelua, mikä kuului GRU:lle. KGB:n toimialue vastasi karkeasti ottaen Yhdysvaltojen CIA:ta ja FBI:n vastavakoiluosastoa, mutta KGB:n alaisuuteen kuului myös esimerkiksi Neuvostoliiton rajavartiolaitos. Neuvostoliiton purkautuessa 1991 Neuvostoliiton KGB:n seuraajaksi perustettiin Venäjällä FSB. Valko-Venäjällä turvallisuuspoliisi toimii edelleen KGB:n nimellä.
Propaganda

Neuvostoliitto harjoitti propagandaksi laskettavaa tiedotustoimintaa koko olemassaolonsa ajan, mutta propagandan sisältö ja tyyli vaihtelivat voimakkaasti kohteiden ja ajankohdan mukaan. Tehokkaan propagandan mahdollisti muun muassa maan epädemokraattisuus ja tiedonvälityksen keskittyneisyys. Tiedotusvälineiden vapaus puuttui. Valtion suoraan hallinnoimien tai tarkasti valvomien tiedotusvälineiden lisäksi ei ollut olemassa luvallisia vaihtoehtoisia tiedotuskanavia, kuten lännessä . Ylhäältä tulevan tiedon kyseenalaistaminen oli jopa rikollista. Neuvostoliiton propagandassa koko länsileiri, mukaan lukien porvarilliset liberaalidemokratiat, leimattiin usein fasistisiksi, sotaa lietsoviksi ja ei-demokraattisiksi.
Länsimaiden ihmisten valtaosan kerrottiin elävän köyhyydessä ja kurjuudessa. Toisen maailmansodan aikaansaamaa maailmanlaajuista natsismin ja fasismin pelkoa hyödynnettiin sekä väittämällä länsimaiden muistuttavan fasistisia järjestelmiä että väittämällä Neuvostoliittoa  eri kansojen tasa-arvoiseksi ja rauhanomaiseksi kodiksi ja kaiken sen vastakohdaksi, mitä natsit ja fasistit olivat edustaneet. Tämä propaganda vaikutti myös lännessä moniin vasemmistotahoihin, jotka usein uskoivat ainakin osittain väitteet Neuvostoliitosta onnelana ja pitivät länttä turmeltuneena.
Länsivastainen propaganda suuntautui lähinnä Itä-Euroopan maihin ja omaan kansaan. Länteen tuotettiin propagandaa, jossa Neuvostoliitto esiteltiin onnelaksi ja kehityksen huipuksi, jossa ihmisoikeudet, tasa-arvo ja elintaso olivat maailman parhaat.
Johtajat ja valtionpäämiehet

Muodollisesti Neuvostoliittoa johti valtionpäämies. Poliittista valtaa päämiehellä ei ollut. Ylin valta oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen päämiehellä, eli keskuskomitean pääsihteerillä, josta käytettiin yleisesti nimitystä Neuvostoliiton johtaja. Vasta Neuvostoliiton kommunistisen puolueen rakoillessa Gorbatšovin aikana perustettiin varsinainen valtiollinen neuvostoparlamentista tai Neuvostoliiton kommunistisesta puolueesta suoraan riippumaton toimeenpanovaltaa edustava presidentin virka.
Johtajat ja valtionpäämiehet > Johtajat

Josif Stalinista lähtien Neuvostoliiton johtajan asema kuului kommunistisen puolueen pääsihteerille.
Vladimir Lenin          1922–1924
Josif Stalin            1924–1953
Georgi Malenkov         1953–1955
Nikita Hruštšov         1955–1964
Leonid Brežnev          1964–1982
Juri Andropov           1982–1984
Konstantin Tšernenko    1984–1985
Mihail Gorbatšov        1985–1991
Johtajat ja valtionpäämiehet > Valtionpäämiehet

Valtionpäämies oli 1922–1938 Neuvostoliiton toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtaja, vuodesta 1938 korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja. Valtionpäämiehen tehtävät siirrettiin presidentin virkaan, joka otettiin käyttöön toukokuussa 1989.
1922–1946 Mihail Kalinin
1946–1953 Nikolai Švernik
1953–1960 Kliment Vorošilov
1960–1964 Leonid Brežnev
1964–1965 Anastas Mikojan
1965–1977 Nikolai Podgornyi
1977–1982 Leonid Brežnev
1982–1983 Vasili Kuznetsov
1983–1984 Juri Andropov
1984 Vasili Kuznetsov
1984–1985 Konstantin Tšernenko
1985 Vasili Kuznetsov
1985–1988 Andrei Gromyko
1988–1991 Mihail Gorbatšov
Varsovan liiton jäsenmaat.
SEV:in jäsenmaat 1980-luvulla.
Osches

| Osches |
| --- | --- |
 vaakuna
 Osches
 Koordinaatit: 49°02′50″N, 5°15′14″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Grand Est
Departementti:  Meuse
Arrondissementti:  Verdun
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  9,14 km²
Väkiluku (2017):  55
Aikavyöhyke:  UTC+1
Postinumero:  55220
Suuntanumero(t):  55395
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Osches on kunta Koillis-Ranskassa Meusen departementissa Grand Estin alueella. Kunnassa asui 55 asukasta vuonna 2017 ja sen pinta-ala on 9,14 neliökilometriä.
Oschesin väkiluku on kasvanut yhdellä asukkaalla vuodesta 2007, jolloin kunnassa asui 54 asukasta. Vuonna 2012 kunnan väkiluku oli 51, eli siellä asui neljä asukasta vähemmän kuin vuoden 2017 väestönlaskennassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Osches Wikimedia Commonsissa
Clyde Riverin lentoasema

Clyde Riverin lentoasema (engl. Clyde River Airport) (IATA: YCY, ICAO: CYCY) on lentoasema Kanadan Nunavutin territoriossa noin 4,1 km koilliseen Clyde Riverin kylästä. Kenttää ylläpitää Nunavutin territorion hallinto. Lentoonlähtöjä ja -laskuja oli vuonna 2005 yhteensä 656.
Lentoyhtiöt ja kohteet

| Lentoyhtiö | Kohteet |
| --- | --- |
Canadian North: Iqaluit, Pond Inlet
First Air: Iqaluit, Pond Inlet
Outi Koski

| Outi Koski> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Outi Koski
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1961 (ikä 63)
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pituus:  170 cm
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1979–1981 1981–1983 1984–1985 1985–1986:  Hyvinkään Tahko Lahden Sampo Hyvinkään Tahko Sampo Basket
Maajoukkueet
1978–1983:   Suomi
Ottelut (pisteet):  47 (220)
Aiheesta muualla
FIBA
Outi Koski (s. 20. huhtikuuta 1961) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Koski edusti pääsarjaurallaan kasvattajaseuraansa Hyvinkään Tahkoa ja lahtelaista Sampoa voittaen Suomen mestaruuden vuonna 1982 ja Suomen cup-mestaruuden vuosina 1981 ja 1985. Lisäksi hän saavutti yhden SM-pronssin ja yhden Suomen cupin hopeamitalin. Koski pelasi myös Suomen naisten maajoukkueessa muun muassa vuosien 1980 ja 1981 EM-kilpailuissa ja maan nuorisomaajoukkueissa arvokisatasolla.
Pelaajaura > Seurajoukkueet

Koski aloitti naisten pääsarjauransa kasvattajaseurassaan Hyvinkään Tahkossa, missä hän heitti kaudella 1980–1981 sarjan toiseksi korkeimman pistekeskiarvon, 28,8 pistettä ottelua kohden. Vuonna 1981 hän siirtyi Lahden Sampoon jossa voitti kaudella 1981–1982 sekä Suomen mestaruuden että Suomen cup-mestaruuden. Seurannut kausi toi vielä cupin hopeamitalin. Kauden 1984–1985 Koski pelasi jälleen Tahkossa, ja seuraavaksi kaudeksi hän palasi Sampoon, joka voitti Suomen cupin mestaruuden ja SM-pronssia.
Pelaajaura > Maajoukkue

Koski pelasi Suomen alle 16-vuotiaiden tyttöjen maajoukkueessa ikäluokan vuoden 1978 EM-kilpailuissa sijoittuen kahdeksanneksi. Vuonna 1979 hän kuului Suomen alle 18-vuotiaiden tyttöjen maajoukkueeseen ikäluokan EM-kilpailuissa, missä Suomi onnistui muun muassa voittamaan kovana pidettyjä itäeurooppalaisia maajoukkueita sijoittuen lopulta seitsemänneksi.
Suomen naisten maajoukkueessa Koski pelasi vuosina 1978–1983 47 ottelua 4,7 pisteen keskiarvolla. Hän kuului Suomen kokoonpanoon vuosien 1980 ja 1981 EM-kilpailuissa sekä vuoden 1982 Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa, missä hän heitti naisten maajoukkueen piste-ennätyksensä (16) Ruotsia vastaan.
Saavutukset

EM-kilpailuissa 1980 ja 1981
Suomen mestaruus 1982
SM-pronssia 1986
Suomen cup-mestaruus 1981 ja 1985
Suomen cupin hopeaa 1982
Kaudella 1980–1981 naisten SM-sarjan toiseksi paras pisteidentekijä
Pakkorajalta Syvärille

| Pakkorajalta Syvärille |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Hannu Leminen (suunnittelu) Orvo Saarikivi (suunnittelu) Valentin Vaala (suunnittelu)
Leikkaaja:  Hannu Leminen Orvo Saarikivi Valentin Vaala
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Puolustusvoimat
Ensi-ilta:  5. lokakuuta, 1941
Kesto:  102 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pakkorajalta Syvärille on Hannu Lemisen, Orvo Saarikiven sekä Valentin Vaalan suunnittelelema suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 1941.
Elokuva käsittelee jatkosotaa. Se on koostettu Puolustusvoimain katsaus -dokumenttisarjan osista 1–8. Jatkosodasta tehtiin myöhemmin vielä kaksi muuta dokumenttielokuvaa Suomenlahdelta Äänisjärvelle (1942) ja Hangon motista Vienan kanavalle (1942).
Oscodan piirikunta

Oscodan piirikunta (engl. Oscoda County) on Yhdysvaltojen Michiganin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 8 219 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Mio ja suurin kunta on Big Creek Township. Piirikunta on perustettu vuonna 1840.