stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kannabis
Lainsäädäntö

Suurimmassa osassa maita kannabis on luokiteltu huumausaineeksi ja sen käyttö ja hallussapito on kielletty liittyen YK:n huumausaineita koskevaan yleissopimukseen. YK:n huumausaineyleissopimus sallii harkintavaltaa kansallisessa lainsäädännössä. Euroopassa Ruotsissa kannabiksen käyttö on kriminalisoitu. Alankomaissa kannabiksen myynti kannabiskahviloissa, hallussapito ja käyttö on käytännössä pienissä määrin sallittuja. 2000-luvulla Alankomaat on kiristänyt lainsäädäntöään ja sen seurauksena monet kannabiskahvilat on suljettu tai muutettu anniskelupaikoiksi.
Kannabiksen käyttö kaikissa maissa on edelleen ehdottoman kiellettyä alle 18-vuotiailta. YK:n huume- ja rikostoimisto on arvostellut kannabiksen laillistamishankkeita ja ilmaissut huolen laillistamisen vaikutuksista kansanterveyteen ja ihmisten hyvinvointiin. UNODC pitää Euroopassa Ruotsin mallia menestyksellisenä.
Päihdetyöntekijöiden mukaan osa kannabiksen käyttäjistä päätyy käyttämään muita huumeita. Pitkään käytettynä kannabis lamaannuttaa, jolloin käyttäjä saattaa hakea piristäviä huumeita. Käytöstä aiheutuvia masennus- tai unioireita saatetaan lääkitä laittomasti myydyillä psyykenlääkkeillä. Huumeiden välittäjillä on usein tarjottavanaan kannabiksen lisäksi myös muita huumeita ja myyjien on kannattavaa markkinoida kannabista ostavalle asiakkaalle kalliimpia huumeita.
Lainsäädäntö > Suomi

Suomessa huumeiden käyttö kriminalisoitiin vuonna 1966. Samalla tuli laittomaksi myydä, välittää, luovuttaa toiselle tai muulla tavoin levittää kannabista. Myös kannabiksen hallussapito tai kasvattaminen on laitonta. Huumausainerikokseen syyllistynyt voidaan tuomita sakkoon tai enintään kahdeksi vuodeksi vankeuteen, ja törkeästä huumausainerikoksesta vähintään yhdeksi ja enintään kymmeneksi vuodeksi vankeuteen. Vankeusrangaistuksesta tulee myös merkintä rikosrekisteriin. Kiinnijäämisestä tulee aina pysyvä merkintä poliisin rekistereihin. Useat koulut ja työpaikat järjestävät huumetestejä. Nuoren kohdalla merkintä rikosrekisterissä tai positiivinen testitulos voi estää ajokortin saamisen tai johtaa opiskelujen keskeytymiseen. Se voi myös estää joihinkin tiettyihin ammatteihin tai työpaikkoihin pääsemisen tulevaisuudessa. Kannabista kokeilleille nuorille on tarjolla apua järjestöistä, klinikoilta ja terveyskeskuksista ja auttavista puhelimista.
Suomen kannabisyhdistyksen tarkoituksena on vaikuttaa Suomen lainsäädäntöön siten, että kannabiksen käyttö, saatavuus ja kotimaassa omaan käyttöön tuotettu kannabis tulee lailliseksi täysi-ikäisille ihmisille. Kannabisaktivistit ovat muun muassa järjestäneet vuosittaisia hamppumarsseja.
Kannabisaktivistien arvostelijoiden mukaan kannabis ei ole sille myönteisten tahojen mainostama ”mieto huume” On väitetty että 1980-luvulla kasvin THC-pitoisuus oli 1–5 prosenttia, kun nykyiset pitoisuudet voivat olla jopa 15–20 prosenttia. Poliisin edustajat ovat sanoneet, että myönteisen kuvan antaminen kannabiksesta julkisuudessa madaltaa kynnystä käyttää sitä.
Kannabiksen laillistamisen vastustajien mukaan käytön vapauttaminen lisäisi käyttöä ja siten myös haittoja. Laillistaminen lisäisi todennäköisesti kannabiksen ja alkoholin sekakäyttöä. Poliisin mukaan kannabiksen laillistaminen veisi poliisin voimavaroja enemmän. Häiriökäyttäytyminen ja ongelmat liikenteessä lisääntyisivät. Ihmisten syrjäytymisen riski kasvaisi.
Ehkäisevä päihdetyö EHYT ry:n kanta on, että kannabiksen käyttöä ei pidä laillistaa tai normalisoida. Samoin kuin tupakoinnista suomalaisessa yhteiskunnassa pyritään eroon, on kannabiksen käytön yleistyminen pyrittävä estämään. Viranomaisten tulee edistää päihdekasvatusta ja tukea käytön lopettamista. Laillistaminen ei olisi yksinkertaista, esimerkiksi työnantajalla on työnjohto-oikeus siihen, että työpaikka on huumeeton. Vuonna 2014 tehtyjen kyselyjen mukaan suuri enemmistö kansanedustajista ja europarlamentaarikoista katsoi, että kannabista ei tule laillistaa. Naapurimaa Ruotsi edistää täysin huumevapaata yhteiskuntaa. Päihdelääkäri Kaarlo Simojoki kommentoi Ylen uutisille vuonna 2024, että muiden maiden esimerkit eivät kannusta laillistamaan kannabista.
Lainsäädäntö > Malta

Maltan parlamentti päätti laillistaa kannabiksen käytön ja kasvatuksen ensimmäisenä Euroopan maana joulukuussa 2021. Parlamentti äänesti lainmuutoksen puolesta äänin 36–27.
Lainsäädäntö > Yhdysvallat

Yhdysvalloissa kannabiksen myynti ja käyttö päihteenä on laillistettu 19:ssä osavaltiossa sekä pääkaupunki Washington DC:ssä. Coloradossa myynnistä kertyvät verotulot ovat olleet tuntuvia. Samaan aikaan murrot ja ryöstöt ovat vähentyneet 4–5 prosentilla. The New York Times raportoi aiemmin keväällä, että Colorado on vasta nyt alkanut erotella rattijuoppoja ja huumaantuneena ajaneita kuljettajia. Ajokunnottomista kuljettajista kannabiskuskeja on ollut 12,5 prosenttia. Syötävän kannabiksen myyntiehtoja kiristettiin kahden psykoosiin liittyvän kuolemantapauksen jälkeen. Coloradon asukkaista yhdeksän prosenttia käyttää joskus kannabista. Enemmistö kannabiksen ostajista koostuu osavaltion asukkaista, jotka ovat kannabiksen suurkuluttajia. Kannabista eniten ostava viidennes kuluttaa kaksi kolmasosaa osavaltiossa käytetystä kannabiksesta.
Vuonna 2014 The New York Times vaati pääkirjoituksessaan kannabiksen täydellistä laillistamista Yhdysvalloissa ja vertasi kannabiksen laittomuutta alkoholin kieltolakiin. Kuten alkoholin kieltolain kanssa kävi, myös kannabiksen kieltolaista aiheutuu yhteiskunnalle suurta vahinkoa. Pääkirjoituksen mukaan kannabiksen aiheuttama riippuvuus on suhteellisen pieni verrattuna alkoholiin ja tupakkaan. Lehti totesi myös, että kannabiksen kohtuullinen käyttö ei näytä aiheuttavan vaaraa muuten terveille aikuisille. Lehden mukaan kannabiksen kieltävät lait Yhdysvalloissa ovat rasistisia, koska ne kohdistuvat suhteettomasti erityisesti nuoriin mustiin miehiin. Huumausainerikostuomiot pilaavat heidän tulevaisuutensa.
Valkoisen talon huumetoimisto ONDCP vastasi The New York Timesin kirjoitukseen, että kannabista lähestytään hallinnossa kansanterveydellisenä kysymyksenä. Kannabiksen käyttö vahingoittaa kehittyviä aivoja, aiheuttaa riippuvuutta ja vaarantaa liikenneturvallisuutta. Kasvavan kulutuksen tuottamat ongelmat rasittavat julkista terveydenhuoltoa ja kansantaloutta. Jo nyt alkoholi tuottaa yhteiskunnalle kustannuksia arviolta 15 kertaa enemmän kuin mitä se tuo tuloja verotulojen kautta. Laillistamisen ei odoteta poistavan kokonaan pimeitä markkinoita.
Lainsäädäntö > Uruguay

Uruguay laillisti kannabiksen kotikasvatuksen ja myynnin Uruguayn kansalaisille apteekeissa vuonna 2014, koska huumeiden vastainen sota ei ollut vähentänyt käyttöä ja se lisäsi väkivaltaa. Maassa aloitettiin kannabiksen laillinen myynti apteekeissa ensimmäisenä maana maailmassa 19. heinäkuuta 2017. Ostajien, joita myynnin alkaessa oli noin 5 000, pitää olla rekisteröityneitä ja 18 vuotta täyttäneitä. Kannabista myydään 16:ssa valtion hyväksymässä apteekissa.
Lainsäädäntö > Kanada

Joulukuussa 2015 Kanadan hallitus julkisti aikeensa laillistaa kannabis. Kannabis tuli lailliseksi 17. lokakuuta 2018. Liittovaltion asettama ikäraja on 18 vuotta, mutta provinssit ja territoriot saavat halutessaan asettaa omat, korkeammat ikärajat. Laillisesti ostettua kannabista saa pitää kerralla hallussaan enimmillään 30 grammaa.
Lainsäädäntö > Saksa

Saksa laillisti kannabiksen 23. helmikuusta 2024 liittopäivien 407 kansanedustajaa äänestäen lakialoitteen puolesta ja 226 vastaan. Lakimuutos tuli voimaan 1. huhtikuuta 2024.
Kirjallisuutta

Korhonen, Ulla ym.: Kannabis. Tietoa vanhemmille.  (2. päivitetty painos)  Helsinki:  Irti huumeista, 2011.  ISBN 978-952-99954-3-1
Vanha-Majamaa, Anton: Kannabiskirja. Kosmos, 2018. ISBN 978-952-7144-59-6.
Viljo Karvonen

Viljo Karvonen
Viljo Ilmari Karvonen (23. heinäkuuta 1906 Halsua – 28. kesäkuuta 1994 Halsua) oli suomalainen kanteleensoittaja ja pelimanni.  Varsinaiselta ammatiltaan hän oli linja-autonkuljettaja ja liikennöitsijä.
Hän sai innostuksen kanteleensoittoon isältään, mutta joutui opettelemaan soiton alkeet muualla, koska isä ei ollut halukas opettamaan poikaansa. Pääasiallisesti hän oppi soittamaan pelimannien tapaan kuuntelemalla muiden soittoa ja sittemmin soittamalla yhdessä heidän kanssaan. Oppi-isinä hänellä olivat Eino Tulikari ja serkku Matti Karvonen. Ensimmäisen kerran hän esiintyi kymmenvuotiaana, mutta soittimena ei ollut kantele vaan kampa ja silkkipaperi.
Myöhemmin hän aloitti viulunsoiton ja soitti vuoden verran paikallisen kanttorin johtamassa jousiyhtyeessä. Viulunsoiton hän joutui lopettamaan satutettuaan sormensa tapaturmaisesti. Sen jälkeen hän keskittyi kanteleen soittamiseen. Hän myös rakensi kanteleita, ensimmäisen jo 14-vuotiaana. Ensimmäisen kerran hän esiintyi julkisesti 18-vuotiaana, jolloin hän säesti kahta viulupelimannia.
Kanteleensoitto jäi taka-alalle, kun hän aloitti linja-autonkuljettajana 1930-luvulla. Tässä ammatissa hän työskenteli lähes 40 vuotta, josta itsenäisenä liikennöitsijänä Kokkolan ja Halsuan välisellä linjalla parisenkymmentä vuotta.
Sodan jälkeen hän innostui taas soittamisesta ja osallistui  paikallisten kansansoittokilpailujen innostamana vuonna 1955 Helsingissä pidettyyn Suomen Nuorison Liiton soittokilpailuun. Hän voitti kilpailun, ja toinen halsualainen Toivo Venetjoki tuli toiseksi. Vuonna 1958 pidetyissä kilpailussa järjestys oli päinvastainen. Tämän jälkeen he esiintyivät paljon yhdessä.  Halsualla toimi 1960-luvulla suuri kanteleyhtye, jossa oli enimmillään 12 soittajaa. Karvonen, Venetjoki ja Tulikari olivat yhtyeessä mukana. Lisäksi Karvonen esiintyi paljon viulupelimanni Otto Hotakaisen kanssa.
Karvosen ohjelmistossa oli sekä pelimannimusiikkia että kansanlauluja ja hengellisiä kappaleita. Hän myös sävelsi itse.
Hänet nimitettiin mestaripelimanniksi Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla 1971. Hän oli ensimmäinen kanteleensoittaja, joka sai tämän arvonimen.
Al-Karaouinen yliopisto

Al-Karaouinen moskeijan ja nykyisen yliopiston piha muistuttaa Alhambraa Espanjassa.
Al-Karaouinen yliopisto Fèsissä Marokossa on kuuluisa kertomuksesta, jonka mukaan sen olisi perustanut vuonna 859 nainen nimeltä Fatima al-Fihri. Perustamista koskeva tieto on peräisin 1300-luvulta, ha sen mukaan Fatima al-Fihri perusti isältä perimillään rahoilla moskeijan, ei yliopistoa. Moskeijan yhteyteen perustettiin 1100-luvulla madrasa, jossa alettiin kouluttaa islamilaisia uskonoppineita. Myöhemmin siitä tuli yksi islamilaisen maailman tunnetuimmista opinahjoista, mutta sekään ei ollut yliopisto. Yliopistoksi al-Karaoiunen madrasa muuttui vuonna 1965, jolloin se liitettiin maan yliopistolaitokseen.
Fatima al-Fihri oletettuna perustajana

Monet länsimaiset lähteet kertovat muslimilähteitä seuraten, että al-Karaouine olisi "maailman vanhin yliopisto", jonka perustaja on prinsessa Fatima al-Fihri. Näin tekevät muun muassa Unesco, Guinnessin ennätysten kirja ja eräät muut. Helsingin Sanomien mukaan "Tiedenainen Fatima Al- Fihri perusti ensimmäisen nykyaikaisen yliopiston Al-Karaouinen 800-luvulla nykyisen Marokon alueella. Tiedekunnat kerättiin saman katon alle. Yliopisto oli avoin myös naisille."
Historioitsija Ian D. Morris on kyseenalaistanut väitteen, että Fatima al-Fihri olisi perustanut al-Karaouinen yliopiston ja sen kirjaston. Al-Fihri mainitaan perustajana ensimmäisen kerran vasta fesiläinen Ibn Abi Zar‘ (k. 1310–1320) kaupungin historiasta kertovassa teoksessa Rawd al-Qirtas.  Tämä teos on kirjoitettu yli 400 vuotta yliopiston oletetun perustamisen jälkeen. Kuuluisa tunisialainen historioitsija Ibn Khaldun (k. 1406) toistaa perustamistiedon muutama vuosikymmen myöhemmin. Kumpikaan lähde ei puhu yliopistosta, vaan molempien mukaan al-Fihri perusti moskeijan, johon kuului lisäksi minareetti sekä peseytymisallas rituaalipesua varten. Kumpikaan ei mainitse yliopiston kirjaston perustamista. Sitäkin esitellään usein maailman vanhimpana ja senkin perustajana Fatima al-Fihriä.   Väite al-Fihristä kirjaston perustajana on esitetty vasta nykyajalla. Kirjasto  kunnostettiin ja avattiin yleisölle kesällä 2016. Ennen sitä se oli vain yliopistoväen käytössä.
Ympäristö

Yliopisto sijaitsee muurien ympäröimän Fèsin vanhan kaupungin Fès al Balin alueella, joka nimettiin UNESCOn maailmanperintökohteeksi vuonna 1981 nimellä Fèsin Medina. Fès al Bali perustettiin Idrisidien dynastian pääkaupungiksi vuosien 789  ja 808 välisenä aikana. Ensimmäinen paperimylly mainitaan Fesista vuonna 1100. Ibn Battutan mukaan Fès al Balissa oli 1300-luvulla jo "400 myllynkiveä paperin valmistusta varten". Paperin valmistus oli levinnyt islamilaisen al-Andalusin kautta  kristilliseen Eurooppaan 1100-luvulta lähtien.
Opiskelijat ja opettajat

Al-Karaouinen madrasan opiskelijoihin ja opettajiin on islamilaisissa lähteissä luettu monia tunnettuja nimiä, mutta luetteloihin on suhtauduttava varauksella. Madrasassa opiskelleista muslimioppineista mainitaan  Ibn Khaldun (1332–1395), mutta elämäkerran mukaan Ibn Khaldun ei opiskellut missään madrasassa. Muita esitettyjä musliminimiä ovat maantieteilijä Al-Idrisi (k.1166), suufilainen filosofi Ibn al-Arabi (1165–1240), vääräuskoisuudesta kuolemaan tuomittu filosofi Ibn al-Khatib, tähtitieteilijä Al-Bitruji (Alpetragius) ja Ibn Hirzihim.
Väite, että madrasassa olisi opiskellut myös juutalaisia ja eurooppalaisia kristittyjä, on tieteenhistorioitsija Sonja Brentjesin mukaan absurdi. Al-Karaoiunen madrasassa koulutettiin arabian kielellä uskonoppineita ja uskonnollisia virkamiehiä ahdasmielisen malikiittisen lakikoulukunnan oppien mukaisesti. Opiskelijat saivat lahjoitusvaroista täyden ylläpidon, valitsivat opettajansa, ja opettelivat tämän johdolla ulkoa tiettyä arabiankielistä kirjaa. Eräät kristityt oppineet kyllä matkustivat muslimimaissa, mutta heidän tavoitteenaan oli ostaa arabialaisia käsikirjoituksia. Islamilaiset uskonoppineet sen sijaan vaelsivat keskiajalla eri kaupungeissa kuunnellakseen madrasoissa eri kirjojen luentaa ja tulkitsemista.
Kuuluisan juutalaisen oppineen Moses Maimonideen (1135–1204) väitetään opiskelleen madrasassa.  Hänen tosin tiedetään teeskennelleen kääntymistä muslimiksi, mutta myöhemmin Maimonides pakeni fanaattisten almohadien hallitsemasta maasta. Berberitaustainen kirjailija ja maantieteilijä Leo Africanus on myös mainittu oppilaaksi, mutta hänen nimeään ei ole löydetty madrasan arkistosta. Muista eurooppalaisista  kristityistä madrasassa väitetään opiskelleen tulevan paavin Sylvester II:n. Hän ei kuitenkaan länsimaisen elämäkerran mukaan koskaan päässyt Espanjan kristillistä Kataloniaa pitemmälle eikä käynyt Pohjois-Afrikassa. Muista matkailijoista mainitaan belgialainen kielitieteilijä Nicolas Cleynaerts ja hollantilainen matemaatikko Jacobus Golius. Golius kävi ainakin Agadirissa ja Marrakeshissa. Nicolas Cleynaerts oli 15 kuukautta Fesissä, mutta ei ole varmaa tietoa siitä, että kumpikaan olisi harjoittanut opintoja madrasassa.
Ayla Albayrakin mukaan "yliopisto oli avoin myös naisille".  Tutkijat pitävät väitettä mahdottomana.
Islamilainen koulutusjärjestelmä

Morrisin mukaan suosituimmat moskeijat houkuttelivat uskonoppineita käyttämään niiden tarjoamia mahdollisuuksia uskonnollisen opetuksen antamiseen. Hallitsijat ja muu varakas väki lahjoittivat tähän toimintaan varoja, joilla maksettiin opettajien palkat ja opiskelijoiden ylläpito asumista myöten. Jo 1100-luvulla al-Karaouinen moskeijasta oli tullut monipuolisen oppineisuuden keskus.
Islamilaisen maailman koululaitos ei ottanut mallia kreikkalaisesta ja kristillisestä perinteestä, joka oli ollut satoja vuosia läsnä myös Lähi-idässä. Kun näissä kouluissa oli opeteltu lukemaan ja ymmärtämään luettua, islamilaisen maailman koraanikouluissa keskityttiin Koraanin tekstien ulkoa opetteluun ilman tarkoitusta ymmärtää, mitä opittiin. Tavoite perustui ajatukseen Koraanista pyhänä kirjoituksena, jonka ääneen toistaminen oli jo päämäärä sinänsä. Koraanikoulujen rinnalle, mutta ei niiden jatkoksi alkoi 1000-luvulla levitä seldzukkien Keski-Aasiasta tuoma uskonnollinen koulujärjestelmä, joka perustui moskeijan yhteyteen perustettuihin madrasoihin.  Niissä keskityttiin islamilaisen lain ja sen aputieteiden opiskeluun samalla ulkoa oppimisen metodilla, jota käytettiin koraanikouluissa.  Islamilaisen lain ja Koraanin lisäksi madrasoissa voitiin opettaa arabian kielioppia, leksikologiaa ja sukututkimusta.  Oppiaineiksi on väitetty muutakin, kuten musiikkia, mikä on epätodennäköistä, koska Pohjois-Afrikan malikiittinen koulukunta hyväksyi soittimista vain tamburiinin.
Islamilaisen maailman madrasoista puuttuivat ne asiat, joita pidetään Euroopassa syntyneen yliopistolaitoksen tuntomerkkeinä. Madrasat olivat rakennuksia, eivät yhteisöjä, kuten eurooppalaiset yliopistot, joita alkoi syntyä 1000-luvun lopulla. Madrasojen rahoitus keskittyi ensin itse rakennukseen ja sen ylläpitoon, myöhemmin myös opettajien palkkoihin ja opiskelijoiden stipendeihin. Madrasoista valmistui uskonoppineita, joita tarvittiin muun muassa uskonnollisiksi tuomareiksi. Seldzukit olivat luoneet madrasa-opetuksen "uudeksi vallan instrumentiksi". Niissä koulutettiin hallinnon virkamiehiä ja vastustettiin harhaoppisuutta.
Eurooppalaiset yliopistot olivat itsenäisiä korporaatioita, jotka laativat omat sääntönsä ja opetusohjelmansa. Niiden esikuvina eivät olleet madrasat vaan eurooppalainen ammattikuntalaitos. Toinen ero oli opetuksen sisältö, joka madrasoissa painottui Koraaniin ja šariaan mutta Euroopan yliopistoissa filosofiaan ja keskiaikaisen quadriviumin laajennettuun muotoon, jossa myös luonnontieteet alkoivat saada sijaa.  Madrasassa opetuksella ei ollut virallista opetussuunnitelmaa eikä muodollisia tutkintoja suoritettu, mitkä molemmat kuuluivat eurooppalaisen yliopiston tuntomerkkeihin. Madrasassa tutkintoa vastasi edistyneelle oppilaalle annettu lupa opettaa tiettyä kirjaa. Opetusmuotona ei käytetty väittelyitä, kuten eurooppalaisissa yliopistoissa, vaan arvostettuja kirjoja opeteltiin ulkoa.
Islamilainen koulutusjärjestelmä > Muutos yliopistoksi

Al-Karaouine liitettiin Marokon valtion koulujärjestelmään vuonna 1947, ja siitä tuli uskonnollinen yliopisto useine tiedekuntineen vuonna 1965.  Marokkolaiset olivat tyytyväisiä siitä, että madrasan luutunut opetus jäi taakse, sillä uudet opetussuunnitelmat palvelivat itsenäistyneen Marokon koulutustarpeita vanhaa paremmin.  Oppilaitoksen kirjasto syntyi ilmeisesti vähitellen 1000-luvulla, kun moskeijassa annettu opetus oli vakiintunut.
Ian D. Morris arvelee, että tarina maailman vanhimmasta "al-Karaouinen yliopistosta" on tullut suosituksi ideologisista syistä. Tarinaa yhdistää muslimien tuntema ahdistus kasvatuksesta ja naisten oikeuksista sekä ajatus siitä, että islamilaisella sivilisaatiolla olisi länsimaita suurenmoisempi historia. Kertomus korostaa kunnianhimoisesti sukupuolten yhdenvertaisuuden, suvaitsevaisuuden ja sivistyksen arvoa, vaikka jättääkin toivomisen varaa tosiseikkojen suhteen.
Islamilaiset lähteet

Foundation for Science, Technology and Civilization (FSTC ): Al-Qarawiyyin Mosque and University Muslim Heritage. 20.10.2004. FSTC. Viitattu 19.10.2020.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
UNIVERSITE QUARAOUIYINE – Fes (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Vanhimpia yliopistoja Lähi-idässä (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Al-Karaouinen madrasassa vuonna 1207 myönnetty lääketieteen opetuslupa.
Vesiallas al-Karaouinen moskeijassa
Leo Karttimo

Leo Karttimo (15. kesäkuuta 1942 – 11. tammikuuta 2000 Oulu) oli suomalainen Suomussalmelta kotoisin ollut luutnantti, rajavartiomestari ja talvisodan Raatteen ja Suomussalmen taistelujen erityistuntija.
Karttimo meni varusmiespalveluksen jälkeen rajavartiolaitoksen palvelukseen ja jäi sieltä eläkkeelle 1987. Eläkevuosinaan hänestä tuli arvostettu Raatteen ja Suomussalmen taistelujen erityistuntija, joka tutki taistelujen vaiheita ja kirjoitti niistä. Karttimo haastatteli sodan veteraaneja ja kokosi talvisodan aikaista esineistöä Raatteen Portin talvisotamuseoon, jossa hän toimi oppaana. Hänen aloitteestaan perustettiin myös Raatteen vartiomuseo. Karttimon aloitteesta käynnistettiin vuonna 1997 vuosittain pidettävä Raatteen marssi -marssitapahtuma. Hän suunnitteli marssiin osallistuville muistoesineenä marssin päättyessä jaettavasta muistomitalista kolme ensimmäistä.
Leo Karttimo oli asiantuntijana Antti Kaskian vuonna 1995 ohjaamassa ja käsikirjoittamassa dokumenttielokuvassa 44. divisioonan kujanjuoksu.
Karttimo oli äidin puolelta vienankarjalaista sukujuurta, ja hän oli Kainuun vienalaisperinteiden vaalija ja Kainuun viimeisten koskemattomien salojen suojelun puolestapuhuja.
Teoksia

Leo Karttimo ja K. E. Salminen: Rannikolta Raatteen tielle: sotaveteraanien haastatteluihin, sotapäiväkirjoihin ja moniin muihin lähteisiin perustuva teost. Karttimo-Salminen yhteistyöryhmä, Kiikoinen 1992 ISBN 952-90-3809-7
Henna Karppinen-Kummunmäki

Henna Karppinen-Kummunmäki (s. 1987 Joensuu) on suomalainen tietokirjailija.
Hän on väitellyt tohtoriksi kulttuurihistorian oppi­aineesta. Hänen väitöskirjansa käsitteli tyttöyttä 1700-luvulla.
Teokset

Lavatanssien hurma – Keinu kanssani. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2020. ISBN 978-951-858-092-1
Sydänsurujen historia. Helsinki: SKS Kirjat, 2022. ISBN 978-951-858-287-1
Tyttöjen vuosisadat – Lasten ja nuorten historiaa keskiajalta 1800-luvulle. Helsinki: Avain, 2022. ISBN 978-952-304-350-3
Minä ja Marilyn – Pin-upin historia. Helsinki: Avain, 2023. ISBN 978-952-304-478-4
Sinkkuus kautta aikojen. Docendo, 2024. ISBN 978-952-85-0037-7
Aiheesta muualla

Elite English girlhood in the eighteenth century Väitöskirja (2020)
Kotisivut
Nestori Karhula

Nestori Ilmari Karhula
Nestori Ilmari Karhula (9. marraskuuta 1893 Lohtaja – 13. tammikuuta 1971 Brisbane Australia) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Tuomas Karhula ja Mariana Huhtala. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Kerttu Wäggin kanssa.
Opinnot

Karhula kirjoitti ylioppilaaksi Kokkolan suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1913 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen osakuntaan. hän jatkoi opintoja Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelystaloudellisella osastolla vuosina 1914–1915.
Jääkärikausi

Karhula liittyi 29. helmikuuta 1916 vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan, josta hänet 20. helmikuuta 1917 siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan ja edelleen 10. heinäkuuta 1917 2. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Karhula palasi aselaiva S/S Equityn toisella retkellä Suomeen Merikarvialle Aspuskäriin 8. joulukuuta 1917. Maihin päästyään hän liittyi Valkoiseen armeijaan ja otti osaa sisällissodan valmisteluihin kouluttamalla suojeluskuntalaisia Oulun ympäristössä. Hän johti myös aseiden kuljetusta Kokkolasta Ouluun tammikuussa 1918. Sotatoimien alettua hän johti Kokkolan valtausta Ventuksen kansakoulun luona. Hänen johtamansa joukko oli koottu Kaustisen, Vetelin, Alavetelin, Teerijärven ja Kokkolan sekä Kokkolan maaseurakunnan suojeluskunnista. Kokkolan valtauksen jälkeen hän muodosti näin rintamakokemusta saaneista joukoistaan niin sanotun Kokkolan lentävät, joita hän edelleen koulutti rintamajoukoiksi. Nämä Kokkolan lentävät siirtyivät seuraavaksi Ouluun, missä joukko osallistui Oulun valtaukseen. Karhula siirrettiin jääkärijoukkoja perustettaessa joukkueenjohtajaksi 7. jääkäripataljoonaan, mistä hänet siirrettiin edelleen 12. huhtikuuta 1918 alkaen 2. Jääkärirykmentin konekiväärikomppaniaan, josta hänet määrättiin 20. huhtikuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi 4. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella sekä Tarpilassa ja Raivolassa.