stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Davian Clarke

| Mitalit> Maa:   Jamaika.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Jamaika.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Jamaika.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Jamaika> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Atlanta 1996 | 4 × 400 m |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Göteborg 1995 | 4 × 400 m |  |
|  Hopeaa | Ateena 1997 | 4 × 400 m |  |
|  Hopeaa | Sevilla 1999 | 4 × 400 m |  |
|  Hopeaa | Pariisi 2003 | 4 × 400 m |  |
|  Pronssia | Helsinki 2005 | 4 × 400 m |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Birmingham 2003 | 4 × 400 m |  |
|  Kultaa | Budapest 2004 | 4 × 400 m |  |
|  Hopeaa | Budapest 2004 | 400 m |  |
|  Pronssia | Lissabon 2001 | 4 × 400 m |  |
Davian Clarke (s. 30. huhtikuuta 1976 St. Catherine, Jamaika) on jamaikalainen 400 metrin juoksija.
Clarke osallistui ensimmäisiin aikuisten arvokisoihinsa Göteborgin MM-kisoissa 1995, joissa hän karsiutui 400 metrin välierissä ajalla 45,58 mutta sai hopeaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Seuraavana vuonna Atlantan olympialaisissa hän sijoittui 400 metrillä seitsemänneksi ja juoksi Jamaikan 4 x 400 metrin viestijoukkueessa, joka voitti olympiapronssia. Ateenan MM-kisoissa 1997 Clarke karsiutui henkilökohtaisessa kilpailussa välierissä ajalla 45,07, mutta voitti viestissä MM-hopeaa. Hän voitti viestin MM-hopeaa myös Sevillan MM-kisoissa 1999. Sekä Ateenassa että Sevillassa Jamaikan joukkue nousi pitkässä viestissä yhden sijan ylöspäin Yhdysvaltain joukkueen hylkäyksen jälkeen. Sydneyn olympialaisissa 2000 Clarke selviytyi välieriin, jossa keskeytti. Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa 2001 hän karsiutui välierissä.
Clarke voitti vuonna 2003 viestin MM-kultaa Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa ja MM-hopeaa Pariisin ulkoratojen MM-kisoissa. Hän osallistui Pariisissa henkilökohtaiseen kilpailuun, mutta karsiutui alkuerissä. Seuraavana vuonna Clarke voitti ensimmäisen henkilökohtaisen arvokisamitalinsa voittamalla hopeaa Budapestin sisäratojen MM-kisoissa. Hän oli samoissa kisoissa mukana voittamassa viestikultaa. Hän sijoittui samana vuonna Ateenan olympialaisissa kuudenneksi ajalla 44,83 ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa seitsemänneksi. Hän voitti jälleen viestissä MM-pronssia Helsingin MM-kisoissa 2005. Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006 hän oli neljäs ja Kansainyhteisön kisoissa samana vuonna viestissä kolmas. Kisojen henkilökohtaisella matkalla hän karsiutui välierissä.
Ennätykset

200 metrin juoksu: 20,72 (1999)
400 metrin juoksu: 44,83 (2004)
160 Una

| 160 Una |
| --- | --- |

Löytäminen
Löytäjät:  C. H. F. Peters
Löytöaika:  20. helmikuuta 1876
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  2,73 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  2,55 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  2,90 AU
Eksentrisyys:  0,064
Kiertoaika Auringon ympäri:  1 645 päivää  4,50 vuotta
Inklinaatio:  3,83°
Fyysiset ominaisuudet
Läpimitta:  81 km
Pyörähdysaika:  5,61 h
Albedo:  0,063
Asteroidiluokka:  C
160 Una on Marsin ja Jupiterin välisellä pääasteroidivyöhykkeellä Aurinkoa kiertävä pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi C. H. F. Peters vuonna 1876. Nimensä pikkuplaneetta sai yhden Edmund Spenserin The Faerie Queene -teoksen henkilön mukaan. Unan läpimitta on noin 81 kilometriä ja se pyörähtää akselinsa ympäri noin 5,61 tunnissa.
Châteauneuf-les-Bains

| Châteauneuf-les-Bains |
| --- | --- |
 Châteauneuf-les-Bainsin keskusta ja kylpylä
 vaakuna
 Châteauneuf-les-Bains
 Koordinaatit: 46°01′45″N, 2°53′45″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Auvergne-Rhône-Alpes
Departementti:  Puy-de-Dôme
Arrondissementti:  Riom
Hallinto:  
 – määri:  Jean-Yves Nouzille
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  16,92 km²
Väkiluku (2018):  318 
 – Väestötiheys:  19 as./km²
Postinumero:  63390
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Châteauneuf-les-Bains on kunta Puy-de-Dômen departementissa Ranskan Auvergnessa.
Maantiede

Châteauneuf-les-Bains sijaitsee Sioule-joen molemmin puolin. Sioulessa on Châteauneifin kohdalla huomattava mutka, meanderi, jossa se kiertää kukkulan, jolla aikoinaan oli Pyhän Cirguesin kirkko. Kunnan nykyinen keskus on joen vasemmalla rannalla La Chaux'n alueella. Sioulen ylittää kaksi ajoneuvoliikenteen siltaa, kumpikin melko kaukana kunnan keskuksesta: sieltä ylävirtaan Saint-Gervais-d'Auvergnesta Riomiin johtavan tien nro 227 silta sekä kunnan keskuksesta alavirtaan Pont du Brayant tiellä, joka johtaa Sioulen varta pitkin Menat'n sillalle ja Ébreuiliin. Lisäksi lähempänä kunnan keskusta on kaksi jalankulkusiltaa.
Châteauneuf-les-Bainsin naapurikuntia ovat:
pohjoisessa: Ayat-sur-Sioule
idässä: Blot-l-Église
kaakossa: Saint-Angel
etelässä: Vitrac
lännessä: Saint-Gervais-d'Auvergne
luoteessa: Sainte-Christine
Luonnehdinta paikkakunnasta

Koska Châteauneuf-les-Bains on jokseenkin harvaan asuttu, Ranskan tilastokeskus, (Institut national de la statistique et des études économiques, Insee) on käyttämiensä määritelmien mukaisesti luokitellut sen maaseutumaiseksi tai hyvin harvaan asutuksi kunnaksi. Se ei myöskään kuulu minkään kaupungin välittömään vaikutuspiiriin tai työssäkäyntialueeseen.
Luonnehdinta paikkakunnasta > Maankäyttö

Maa-alueiden biofysikaalista käyttöä koskevan eurooppalaisen tieto­kannan mukaan Châteauneuf-les-Bainsille on ominaista metsien ja puolittain luonnon­tilaisten alueiden suuri osuus kunnan maapinta-alasta. Vuonna 2018 kunnan alueesta oli metsää tai puolittain luonnon­tilaista 49,6 %, viljelysmaata 24,6 %, niittyä 24,3 % ja rakennettua aluetta 1,5 %. Metsien ja luonnon­tilaisten alueiden osuus ei paljon poikennut siitä, mikä se oli ollut vuonna 1990 (51,4 %).
Historia

Châteauneufin vedet tunnettiin jo gallialais-roomalaisena aikana. Paikkakunnalta onkin löydetty melko vaatimattomia jäänteitä kylpylän toiminnasta, mutta merkittävistä rakennuksista ei ole mitään jälkellä, toisin kuin Néris-les-Bainsissä. Sioulen ylitti roomalais­aikainen tie kahlaamoineen lähellä Got-nimistä paikkaa.
Keskiajalla tie kulki etelämpää ja ylitti joen ylempänä Bordassa, kivisiltaa pitkin, joka tukipilareista yksi on yhä jäljellä, ja sen varaan on rakennettu jalan­kulku­silta. Puolustus­tarkoituksiin paikkakunnalle rakennettiin 1200-luvun alussa linna, joka korvasi paikalla aikaisemmin olleen vuori­linnakkeen, joka toden­näköisesti oli rakennettu Saint-Cyrin niemen tyveen. Linna sai latinankielisen nimen Castrum Novum, "Uusi linna", ranskaksi Château neuf, josta paikkakunta sai nimensä.
Joen vasemmalla rannalla oli Pyhän Johanneksen luostari, joka toimi Menat'n munkkiluostarin alaisuudesta. Luostarin ympärille muodostui Mon(t)gien kylä, jonka nimi johtuu munkkia tarkoittavasta sanasta.  Luostarin rakennus sijaitsi nykyisen hautausmaan paikalla, mutta siitä ei ole mitään jäljellä.
Ennen Ranskan vallankumousta nykyisen Châteauneufin alueella oli kaksi seurakuntaa, jotka on merkitty Cassinin karttaan: vasemmalla rannalla vanha Saint-Cirguesin (eli Saint-Cyrin) seurakunta Sioulen meanderin sisään jäävällä alueella sekä oikealla rannalla Saint-Valentin linnan edustalla.
Kunnallispolitiikka ja hallinto

Toukokuussa 2020 Châteauneuf-les-Bainsin määriksi nimitettiin Jean-Yves Nouzille. Häntä edelsi virassa maaliskuussa 2001 aloittanut Daniel Sauvestre.
Väestö ja asutus

Väestönlaskentojen ansiosta Châteauneufin väestönkehitys tunnetaan hyvin vuodesta 1793 saakka. Vuodesta 2006 lähtien Ranskan tilastovirasto INSEE on vuosittain julkaissut kuntien asukasluvut.
Seuraava taulukko osoittaa Chàteauneuf-les-Bainsin asukasluvun eri vuosina.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1793: 862 | 1800: 568 | 1806: 786 | 1821: 866 | 1831: 939 | 1836: 968 | 1841: 935 | 1846: 946 | 1851: 1 000 |  |  |
| 1856: 1 003 | 1861: 1 003 | 1866: 962 | 1872: 909 | 1876: 882 | 1881: 874 | 1886: 984 | 1891: 867 | 1896: 858 |  |  |
| 1901: 893 | 1906: 875 | 1911: 828 | 1921: 680 | 1926: 664 | 1931: 622 | 1936: 595 | 1946: 617 | 1954: 533 |  |  |
| 1962: 508 | 1962: 492 | 1975: 453 | 1982: 374 | 1990: 330 | 1999: 303 | 2006: 299 | 2007: 298 | 2012: 289 | 2017: 316 | 2018: 318 |
Toisen maailmansodan aikana Châteauneuf-les-Bainsissa ja varsinkin linnassa asui väliaikaisesti noin 300–400 Espanjasta sisällissodan jälkeen paennutta valkoista sekä myös suunnilleen saman verran juutalaisia, jotka olivat paenneet Saksan miehittämästä Pohjois-Ranskasta niin sanotulle vapaalle vyöhykkeelle. Molempiin ryhmiin kuuluviin pakolaisiin suhtauduttiin ystävällisesti ja heitä kohdeltiin vieraanvaraisiksi, mistä he sittemmin muistelivat paikkakuntalaisia kiitollisin mielin.
Talous

.
Talous > Kylpylä

Châteauneufissä on harjoitettu kylpylätoimintaa gallialais-roomalaisesta ajasta saakka. Toiminta kehittyi 1800-luvulla ja hoitaa reumatismeja. Noin kaksikymmentä lähdettä on otettu käyttöön joko kylpylän toimintaa varten vuosittain toukokuusta lokakuuhuun taikka kivennäisvesien tuotantoon, joita tuotetaan kuusi miljoonaa pullollista vuodessa.
Nykyisin ovat nähtävissä vielä seuraavat lähteet:
Vanha Saint-Cyrin lähde, jonka hyväksikäyttöä varten pystytetty rakennus on purettu, mutta itse lähde on yhä näkyvissä ja kunnostettu. Sijaitsee Chàteauneufin meanderin kärjessä. Sen vettä käytettiin juomavetenä 1900-luvun alussa ja vuonna 1909 se julistettiin yleisessä käytössä olevaksi.
Lefortin lähde, Grands Bainsin puistossa lähellä Sioule-jokea sijaitseva lämmin lähde, jossa pulppuaa 37,5 litraa vettä minuutissa. Lähdeveden lämpötila on noin 35 °C.
Lähteiden vesi sisältää myös hiilidioksidia, jota veden mukana nousee maasta noin 34 litraa minuutissa ja joka saa veden kuplimaan. Se voidaan kerätä talteen lasisen kupolin avulla.
Talous > Matkailu, ajanviete ja urheilu

Châteauneufin nähtävyyksiin kuuluu Sioulen varrella sijaitseva Grands Bainsin puisto lähteineen.
Châteauneufissä voi kalastaa taimenta. Sioulella voi liikkua kanootilla tai kajakilla Braynandin sillalta alavirtaan.
Huomattavia rakennuksia ja muistomerkkejä

Lachaux'n kirkko. Rakennettiin toisen keisarikunnan aikana Lachaux'n kylään, josta tuli kunnan uusi keskus. Adolphe Tiersin 3. elokuuta 1872 antamalla asetuksella siitä tuli virallisesti seurakunnan pääkirkko.
Châteauneufin majesteettinen Neitsyt Tämä tammipuusta tehty, monivärisellä metalliseoksella päällystetty 52 cm:n korkuiunen veistos on peräisin 1200-luvun lopulta tai 1300-luvun alussa. Vallankumouksen aikana se kätkettiin, minkä ansiosta se säästyi tuholta. Myöhemmin se pystytettiin Pyhän Valentinin kappeliin.
Pyhän Valentinin kappeli (ransk. Chapelle Saint Valentin, joka kohoaa Sioulen laakson ja Châteauneuf-les-Bainsin kylän yläpuolelle. Julistettiin vuonna 1904 historialliseksi muistomerkiksi.
Tunnettuja asukkaita

Jean-Pierre Alibert (1820-1905), geologi, keksijä ja tutkimusmatkailija. Tutki Siperiaa, löysi vuonna 1848 Baikaljärven läheisyydestä grafiittiesiintymän, jota myös ryhtyi hyädyntämään. Palattuaan vuonna 1862 Ranskaan hän alkoi hoitaa itselään Châteauneufin vesillä ja asettui sinne asumaan. Hän rakennutti sinne talon ja hankki omistukseen läheisen Perre Encizen kukkulan, jonne hän vuonna 1893 pystytti Neitysen patsaan. Kukkulan on nykyisin nimeltään Pic Alibert, ja myös läheisellä lähteellä on hänen nimensä. Hänen muotokuvansa on Châteauneufin määrin virastotalossa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Châteauneuf-les-Bains
Sioulen ylittävä silta, Pont du Braynant, Châteauneufin alapuolella.
Châteauneuf-les-Bainsin alueen maankäyttö ja infrastruktuuri vuonna 2018 (CLC).
Sioule Châteauneuf-les- ainsin keskustassa
Postikortti vuodelta 2010. Kortissa kuva yhdestä Châteauneufin lukuisista kylpylöistä
Lefortin lähde Sioulen varrella Grands Bainsin puistossa.
Pyhän Valentinin kappeli.
Jeesusta esittävä kaksikasvoinen risti Saint-Valentinin kappelissa
Käännös suomeksi
Chilen historia

Chilen lippu
Chilen historia kattaa nykyisen Chilen tasavallan historian esihistoriasta nykypäivään. Maan alueella on ollut asutusta jo noin 14 000 vuotta sitten. 1500-luvulla espanjalaiset konkistadorit saapuivat maahan ja valloittivat sen. Chile vapautui siirtomaavallasta 1800-luvun alussa. Tämän jälkeen maan historialle tunnusomaista toiseen maailmansotaan saakka oli salpietarin ja myöhemmin kuparin uuttaminen. Raaka-aineiden runsas määrä johti taloudelliseen nousuun, mutta myös heikkouteen ja jopa sotiin naapurivaltioiden kanssa. Vuosikymmenen ajan jatkuneen kristillisdemokraattien presidenttiyden jälkeen sosialisti Salvador Allende valittiin presidentiksi vuonna 1970. Kenraali Augusto Pinochetin vallankaappaus 11. syyskuuta 1973 aloitti 17 vuoden diktatuurin ja radikaalit talousuudistukset. Vuoden 1988 jälkeen Chile on jälleen ottanut askeleita kohti demokratiaa.
Varhaishistoria

Espanjalaisten saapuessa nykyisen Chilen alueelle siellä asui useita intiaaniryhmiä, joista mikään ei ollut hallitsevassa asemassa. Suurin ryhmä olivat mapuchet. He olivat metsästäjä-keräilijöitä ja maanviljelijöitä ja liikkuivat paikasta toiseen käyden kauppaa ja sotien muiden heimojen kanssa. Maan eteläosassa harjoitettiin kaskiviljelyä ja metsästystä, keskiosassa asutus pysyi enemmän paikallaan ja viljelyä tehostettiin keinokastelulla. Inkat tunkeutuivat maan pohjoisosiin, mutta kohtasivat kovaa vastarintaa. Mapuchet hajaantuivat inkojen tieltä Chilen eteläosiin.
Ensimmäiset espanjalaiset saapuivat Diego de Almagron johdolla Chileen vuonna 1535. Almagron tarkoituksena oli lähinnä selvittää, löytyykö Chilestä kultaa tai muita rikkauksia. Pysyvästi espanjalaiset asettuivat Chileen vuonna 1541, kun Pedro de Valdivia perusti maan keskiosaan Santiagon siirtokunnan. Biobíojoesta etelään espanjalaiset tunkeutuivat vasta vuonna 1550, kun he perustivat Concepciónin. Espanjalaiset pyrkivät etelään, mutta mapuchet aloittivat Lautaron johdolla kapinan, jossa Valdivia kuoli. Mapuchet osoittautuivat kovaksi vastukseksi espanjalaisille valloittajille. Quillinin sopimuksessa vuonna 1641 Espanja joutui myöntämään mapucheille oikeuden noin 100 000 km²:n autonomiseen alueeseen eteläisessä Chilessä. Tätä aluetta mapuchet onnistuivat pitämään hallussaan aina 1800-luvun loppupuolelle asti.
Chile oli Espanjan Etelä-Amerikan köyhimpiä siirtomaita, sillä maasta oli löydetty vain rajatusti arvometalleja. Siirtolaiset harjoittivat lähinnä maataloutta, ja tuotteet ne käyttivät pääosin itse. Chilen-asioita hallittiin pitkälti Perun varakuningaskunnasta. Siirtomaa-ajalla Chilen yhteiskunta muuttui nopeasti etnisesti hyvin homogeeniseksi. Asukkaista suurin osa oli joko mestitsejä tai eurooppalaisten paikallisia jälkeläisiä. Yhteiskunnan huipulla olivat kuitenkin noin 20 000 espanjalaista. Heitä seurasivat eurooppalaisten jälkeläiset, mestitsit, intiaanit ja afrikkalaiset orjat.
Itsenäistyminen ja itsenäisyyden ensimmäiset vuosikymmenet

Espanjan valta-asema heikkeni ratkaisevasti Napoleonin sotien aikana 1800-luvun alussa. Chile päätti muiden Etelä-Amerikan siirtomaiden tapaan irtaantua Espanjan ylivallasta ja aloitti itsenäisyystaistelunsa 1810, kun Santiagossa 18. syyskuuta maan johtoon asetettiin paikallisjohtajista muodostunut juntta. Chilen itsenäisyyspyrkimykset murskattiin lokakuun alussa 1814 Rancaguan taistelussa. Monet itsenäisyyden kannattajista pakenivat Argentiinaan, mistä he aloittivat hyökkäyksen tammikuussa 1817. Chileläinen Bernardo O’Higgins ja argentiinalainen José de San Martín löivät 12. tammikuuta espanjalaiset Chacabucon taistelussa. Chile julistautui itsenäiseksi 12. helmikuuta 1818, ja O’Higginsistä tuli sen ensimmäinen valtionpäämies.
O’Higgins syrjäytettiin vuonna 1823, ja Chilen historiassa seurasi muutamia sekavia vuosia. Vuosien 1823–1830 aikana maassa nähtiin 30 hallitusta. Vakaammat ajat koittivat 1833, kun maalle säädettiin vahvasti presidenttijohtoinen perustuslaki. Se toi myös aiemmin taistelleet osapuolet yhteen. Uuden hallituksen asemaa vahvisti sen ottama voitto vuosina 1836–1839 käydystä konfederaation sodasta. Chilen seuraavat johtajat pyrkivät kehittämään maan taloutta. Valparaíson perustettiin muun muassa vapaasatama. Chile alkoi vaurastua, kun sen viljalle alkoi tulla lisää kysyntää Kaliforniassa ja Australiassa, joissa oltiin löydetty kultaa. Lisäksi hopean ja kuparin kysyntä kasvoi Euroopassa. Maan vakauden ansiosta siellä rakennettiin ensimmäiset rautatiet, rakennettiin uusia teitä ja kehitettiin satamia.
Chilen historian ajanjaksoa 1861–1891 kutsutaan liberaaliksi tasavallaksi. Maa avautui tuolloin myös eurooppalaisille vaikutteille, ja erityisesti Britannia oli läheinen kauppakumppani. Tuonnin kasvu ja lainojen korkojen kustannukset heikensivät maksutasetta, ja Chilessä suunnattiin katseet Perun ja Bolivian eteläisten provinssien salpietarivaroja kohtaan. Chile voitti vuosina 1879–1883 käydyn Tyynenmeren sodan eli niin sanotun salpietarisodan ja se sai arvokkaita salpietari- ja kupariesiintymiä. Maassa käytiin 1891 myös lyhyt sisällissota, joka johtui presidentin ja parlamentin välisistä valtakiistoista. Sodan seurauksena presidentti José Manuel Balmaceda syrjäytettiin ja Chile siirtyi parlamentaarisen tasavallan suuntaan.
1900-luvun alkupuoli

Ensimmäisen maailmansodan salpietaritulot romahtivat ja inflaatio räjähti, mikä herätti tyytymättömyyttä keski- ja työväenluokassa. Niiden tukeman uudistusmielisen presidentin Arturo Alessandrin aloitteet tyrmättiin parlamentissa, mikä nosti keskiluokkaiset upseerit kapinaan. Alessandrin johdolla asetettiin uusi perustuslaki, joka erotti valtion ja kirkon sekä sääti uusia työ- ja hyvinvointiasetuksia. Chile oli poliittisesti silti epävakaassa tilassa, sillä vanhaa oligarkiaa pyrittiin syrjäyttämään maan valtapaikoilta. Carlos Ibáñez del Campo oli diktaattorina 1927–1931. Sinä aikana kansallistettiin kaivoksia ja kehitettiin julkista koulutusta. Demokratia palautettiin vuonna 1932, mutta 1930-luku oli maailmanlaajuisen laman vuoksi taloudellisesti vaikeaa aikaa myös Chilelle. Taloudelliset ongelmat johtivat ääriliikkeiden vahvistumiseen, ja maassa tehtiin muun muassa äärioikeiston vallankaappausyritys 1938.
Vuodet 1938–1952 olivat radikaalipuolueen aikakautta. Toisessa maailmansodassa Chile pysyi pitkään puolueettomana, osittain siitä syystä, että maassa oli paljon saksalaistaustaisia siirtolaisia. Chile katkaisi suhteet Saksaan vasta 1943. Radikaalipuolue lisäsi valtion roolia, mikä johti korkeaan inflaatioon ja yhteiskunnan polarisoitumiseen. Vuonna 1952 Ibáñez del Campo valittiin uudelleen presidentiksi ja hänen jälkeensä 1958 Jorge Alessandri.
1960–1973

Maltillisen kristillisdemokraattisen puolueen ehdokas Eduardo Frei Montalva voitti 1964 presidentinvaalit. Frei pyrki muun muassa maareformiin ja hallittuun kaivosteollisuuden kansallistamiseen. Hän kohtasi kasvavaa vastustusta vasemmistolaisilta, jotka ajoivat radikaalimpaa marxismia, ja konservatiiveilta, joiden mielestä muutokset eivät palvelleet niiden tarkoitusta.
Vuoden 1970 presidentinvaalit voitti kansanrintaman sosialistiehdokas Salvador Allende. Hän käynnisti laajamittaisen yritysten kansallistamisohjelman, joka tyrehdytti sijoitukset Chileen ja vei maan taloudelliseen alamäkeen. Lisäksi maa joutui Yhdysvaltojen kauppasaartoon. Inflaatio nousi 140 prosenttiin, ja elintarvikkeista syntyi pulaa. Vasemmiston ja oikeiston kannattajien väkivaltaiset yhteenotot lisääntyivät. Oikeisto organisoi maahan laajan lakkoliikkeen. Yhdysvallat tuki voimakkaasti Chilen oikeistoa ja Neuvostoliitto Chilen hallitusta.
Vallankaappaus ja Pinochetin aika 1973–1990

Asevoimat teki kenraali Augusto Pinochetin johdolla ja Yhdysvaltain tukemana vallankaappauksen 11. syyskuuta 1973. Pinochet nimitti itsensä presidentiksi vuonna 1974 ja toimi presidenttinä vuoteen 1990 asti ja vaikutti politiikassa vielä senkin jälkeen asevoimien komentajana.
Pinochetin aikana yrityksiä taas yksityistettiin ja markkinoita vapautettiin niin, että Nobel-palkittu Gary Becker totesi Chilen olevan taloudellinen esikuva koko alikehittyneelle maailmalle (1997). Paul Krugmanin mukaan (2008) Chicagon yliopiston taloustieteilijöiden esittämät uudistukset olivat erittäin menestyksekkäitä ja ne säilytettiin koskemattomina, kun Chile palasi demokratiaan 1989. (ks. Chilen ihme)
Chilen ja Argentiinan välit olivat huonot, ja Chile oli Kolumbian ohella ainoa Latinalaisen Amerikan maa, joka ei tukenut Argentiinan hyökkäystä Falklandinsaarille.
Pinochetin sotilasjuntan hallinnon aikana satoja tuhansia vasemmistolaisiksi tai Pinochetin hallinnon vastustajiksi arveltuja ihmisiä pidätettiin. Arviolta runsaat 3 000 ihmistä kuoli virallisten tai puolivirallisten teloitusten seurauksena. Vankeja kidutettiin järjestelmällisesti. Sadat tuhannet chileläiset pakenivat tai karkotettiin maasta. Suomeen Chilestä tuli noin 182 pakolaista, joista kuitenkin suurin osa palasi kotimaahansa Pinochetin hallinnon jälkeen 1990-luvun alussa. Vielä vuonna 2011 Chilessä oli voimassa Pinochetin aikaisia maastakarkotuslakeja, joilla estettiin joidenkin karkotettujen ja pakolaisiksi joutuneiden maahanpääsy.
Pinochetin jälkeen

Vuonna 1988 järjestettiin Pinochetin kauden jatkosta kansanäänestys, jonka hän hävisi. Vuonna 1989 järjestettiin presidenttivaalit, ja seuraavana vuonna Pinochet luovutti vallan vaalivoittaja Patricio Aylwinille. Pinochetin jälkeen Chileä hallitsi kristillisdemokraattien ja sosialistien keskustavasemmistolainen Concertación de Partidos por la Democracia -liittouma. Pinochetin johtamat joukot piirittivät presidentinpalatsin vielä vuonna 1993 boinazoksi kutsutussa tapauksessa keskeyttääkseen rikostutkinnan Pinochetin poikaa vastaan.
Vuonna 2006 Chilen presidentiksi valittiin keskustavasemmistolaisen liittouman ehdokas Michelle Bachelet, josta tuli maan ensimmäinen naispresidentti. Liikemies Sebastián Piñeran valinta presidentiksi 2010 päätti vasemmiston valtakauden, joka oli kestänyt Pinochetin jälkeen kaksikymmentä vuotta.
Pian Piñeran valinnan jälkeen Chileä vavisutti 8,8 momenttimagnitudin maanjäristys 27. helmikuuta 2010. Järistyksessä kuoli satoja ihmisiä, noin puoli miljoonaa rakennusta tuhoutui ja noin kaksi miljoonaa ihmistä joutui avun tarpeeseen. Vielä samana vuonna kaivosonnettomuudessa onnistuttiin pelastamaan 33 ihmistä sortuneesta kaivoksesta. Tämä nosti Piñeran suosiota, mutta toukokuussa 2011 puhkesi laajoja opiskelijamielenosoituksia, joissa vaadittiin vanhentuneen, alirahoitetun ja yhteiskuntaluokkiin perustavan koulutusjärjestelmän uudistamista. Chilen talous kukoisti mielenosoituksista ja maailmanlaajuisesta taantumasta huolimatta.
Michelle Bachelet palasi presidentiksi maaliskuussa 2014 voitettuaan vuoden 2013 presidentinvaalit. Chilen perustuslaki estää saman henkilön toimimisen presidenttinä kaksi peräkkäistä kautta, joten hän ei voinut olla ehdolla edellisissä vaaleissa. Seuraavissa vaaleissa oli puolestaan jälleen oikeistolaisen Sebastian Piñeran vuoro.
Loka-marraskuussa 2019 Chilessä oli rajuja mielenosoituksia, joissa kuoli ainakin 23 henkeä ja loukkaantui yli 2 300. Mielenosoitukset alkoivat Santiagon metrolippujen korotuksesta. Taustalla oli maan talouden kasvun hiipuminen, varallisuuserojen kasvaminen sekä terveydenhuollon ja koulutuksen huonolaatuisuus. Rauhoittaakseen tilannetta maan hallitus perui metrolippujen hinnankorotuksen ja lupasi jopa uusia koko perustuslain. Levottomuuksien takia Chile joutui perumaan marraskuussa 2019 siellä pidettäväksi suunnitellun Aasian ja Tyynenmeren maiden yhteistyöjärjestön Apecin kokouksen sekä joulukuussa 2019 siellä pidettäväksi suunnitellun YK:n ilmastokokouksen.