Todellisuuden sosiaalinen rakentuminen
Yhteiskunta subjektiivisena todellisuutena

Sosialisaatio on kaksivaiheinen prosessi, jossa yksilö sulautetaan osaksi yhteiskuntaa ja sen institutionaalista rakennetta.
"Yksilö ei kuitenkaan synny yhteiskunnan jäseneksi. Hänellä on syntyessään taipumus sosiaalisuuteen ja hänestä tulee yhteiskunnan jäsen. Jokainen yksilö käy siten elämässään läpi tapahtumasarjan, jonka kuluessa hän saa valmiudet osallistua yhteiskunnalliseen dialektiikkaan. " (s. 147-148)  “Onnistuneella sosialisaatiolla tarkoitamme korkeaa symmetriaa objektiivisen ja subjektiivisen todellisuuden (ja tietenkin myös identiteetin) välillä” (s. 185).
=> Primäärisosialisaatio tapahtuu lapsuudessa. Se on hyvin emotionaalisesti latautunutta, eikä sitä kyseenalaisteta. Sekundaarisosialisaatio on roolikohtaisen tiedon omaksumista. Se opitaan harjoittelun ja tiettyjen rituaalien myötä, eikä se ole samalla tavalla emotionaalisesti latautunutta. Koulutus sekundaarisosialisaatiossa voi olla hyvin monimutkaista (täysipäiväinen opetus ja asiantuntijakoulutus) jos kyseinen rooli yhteiskunnassa on hyvin kompleksi. Primäärisosialisaatio on paljon pysyvämpää ja jäykempää kuin sekundäärisosialisaatio (esimerkiksi alastomuuden häpeä tulee primäärisosialisaatiosta, mutta pukukoodi sekundäärisosialisaatiosta).
“Lapsi sisäistää vanhempiensa maailman koko maailmana, ei johonkin tiettyyn institutionaaliseen kehykseen kytkeytyvänä maailmana[...] Sekundaarisosialisaatio on institutionaalisten tai instituutioperustaisten “osamaailmojen” sisäistämistä[...] Sekundaarisosialisaatiossa roolit ovat verrattain yksilöitymättömiä eli irtautuvat helposti rooleja esittävistä yksilöistä, minkä seurauksena tietyn opettajan opettamaa tietoa voi opettaa myös joku toinen opettaja[...] Primääri- ja sekundaarisosialisaation institutionaalinen työnjako vaihtelee tiedon yhteiskunnallisen jakautumisen mukaan.” (s. 157?-165)
=> Keskustelu pyrkii subjektiivisen todellisuuden ylläpitoon. Mikä vaikuttaa hyödyttömältä ja merkityksettömältä kommunikaatiolta on itse asiassa jatkuvaa oman ajatusmaailman (subjektiivisen todellisuuden) varmistamista.
“Jokapäiväisen elämän todellisuus ylläpitää itseään sisällyttämällä itsensä rutiineihin. Juuri tämä on instituutioitumisen olemus. Lisäksi yksilön vuorovaikutus toisten kanssa uusintaa jatkuvasti jokapäiväisen elämän todellisuutta[...](esimerkiksi) ’No niin, täytyykin tästä jo lähteä’ ja ’Hei hei kulta, antoisaa työpäivää toimistossa!’ edustaa kokonaista maailmaa, jossa nämä ensi näkemältä yksinkertaiset väittämät ovat mielekkäitä. Tämän edustamisen ansiosta kyseinen ajatustenvaihto vahvistaa tämän maailman subjektiivista todellisuutta[...] Suurin osa jokapäiväisestä keskustelusta pitää yllä subjektiivista todellisuutta[...] Onkin helppo kuvitella, miten esimerkiksi seuraavankaltainen ajatustenvaihto saattaisi järkyttää arkisen pinnallisuuden jatkuvuutta: ’No niin, täytyykin tästä jo lähteä.’ ’Hei hei, kulta, antoisaa työpäivää toimistossa ja muistakin huolehtia ehkäisystä!’” (s. 168-173)
Identiteetti on kohteena todellisuuksien sulautumille ja ristiriidoille. Esimerkiksi primäärisosiaalisaation todellisuus (äiti opetti, ettei saa varastaa) voi olla ristiriidassa sekundaarisosialisaation kanssa (jengin jäsenet opettavat että varastaminen on jännittävää). Sosiaalinen sijaintimme yhteiskunnan institutionaalisessa rakenteessa vaikuttaa viime kädessä myös koko kehoon ja organismiin.
“Yksilön odotettavissa oleva elinikä vaihtelee hänen yhteiskunnallisen asemansa mukaan[...] alempaan yhteiskuntaluokkaan kuuluvien yksilöiden odotettavissa oleva elinikä on huomattavasti lyhyempi kuin ylempiluokkaisten keskimääräinen elinikä[...] Yhteiskunta vaikuttaa myös suoraan ihmisorganismin toimintoihin, mikä näkyy selvimmin seksuaalisuudessa ja ravitsemuksessa. Sekä seksuaalisuus että ravinnon nauttiminen perustuvat biologisiin vietteihin, mistä huolimatta ne ovat ihmisolennossa äärimmäisen muovautuvia. Ihmisen biologinen rakenne saa hänet etsimään seksuaalista tyydytystä ja ravintoa, mutta se ei kerro hänelle, mistä hänen tulisi etsiä seksuaalista tyydytystä ja mitä hänen tulisi syödä“ (s. 204).