stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hankasalmen vanha kirkko
Kirkko 1798–1836 > Rakennuslupa

Hankapohjan seudun asukkaat anoivat vuonna 1800 tuomiokapitulilta vapautusta emäkirkon kappalaiselle kerättävistä maksuista. Anomuksessaan he kertoivat rakentaneensa 1796–1798 kirkon. Tämä hämmästytti tuomiokapitulin jäseniä, sillä he olivat siinä luulossa, että seudulla oli rukoushuone. Tuomiokapituli halusi tietää kirkon muodon ja koon sekä sen, miten piirustuksille oli saatu vahvistus ja rakentamiselle lupa.
Jo vuoden 1686 kirkkolaki sisälsi määräyksen, että kirkon rakennushankkeesta oli ilmoitettava Ruotsin kuninkaalle ja kirkollisille viranomaisille. Myöhemmin tuli voimaan säännös, jonka mukaan seurakuntien tuli lähettää piirustukset viranomaisten vahvistettaviksi. Hankasalmen kirkkoasiaa käsiteltäessä oli voimassa 1776 annettu säädös, jonka mukaan kirkkojen rakennuttajilta vaadittiin piirustukset ja kustannusarvio. Ne tuli toimittaa maaherralle, joka lähetti ne kuninkaalle. Tämä pyysi niistä yli-intendentinviraston lausunnon ennen niiden mahdollista vahvistamista. Lisäksi säädökset edellyttivät kirkkojen rakentamista kivistä tai jos haluttiin tehdä puukirkko, niin poikkeuslupa tuli hankkia kuninkaalta.
Hankasalmen kappeliseurakunnan perustamiskokous pidettiin lokakuussa 1800. Siellä lupa-asiat tulivat uudelleen puheeksi. Asukkaat kertoivat erehtyneensä kirkkoasiassa kutsumalla rukoushuonettaan kirkoksi, ja he tulkitsivat säädöksiä niin, ettei rukoushuoneen tekoa varten tarvinnut ottaa yhteyttä maan keskushallintoon. Silloisissa säädöksissä ei ollut nimenomaista mainintaa rukous- tai saarnahuoneista ja kirkonkin viranomaiset yhtyivät kansan käsitykseen tällaisten rakennusten lupa-asiassa.
Kirkko 1798–1836 > Rakennus

Rukoushuoneesta on jälkipolville säilynyt varsin vähän tietoja. Se oli 42 kyynärää (25 metriä) pitkä ja saman verran leveä puinen ristikirkko, jossa oli torni, pieni kirkonkello sekä alttari ja saarnastuoli. Rakennuksen piirustuksia on tuskin ollutkaan, ainakaan niitä ei ole säilynyt, ja rakennustyöstäkään ei tiedetä mitään, eikä tiedetä, johtiko työtä joku kirkonrakennusmestari. Rakennustyö on saatettu tehdä talonpoikien omana työnä, jota on johtanut joku kansanrakentaja. Rakennuksen ristimuotoa kutsutaan tavanomaiseksi, mikä viitannee tasavartiseen suoranurkkaiseen ristikirkkoon. Ristivarsien tarkkaa leveyttä ei tiedetä, mutta perustusten jäänteistä on päätelty leveyden olleen noin 15 kyynärää (9 m). Rukoushuone oli siis varsin kookas, kun sitä käyttävien asukkaiden määrä oli noin 800 henkeä.
Kirkko 1798–1836 > Kirkoksi vihkiminen

Joukko talollisia pyysi jo 1800 tuomiokapitulia määräämään Rautalammin kirkkoherran Gabriel Krogiuksen vihkimään rukoushuoneen kirkoksi. Anomuksesta puuttui kuitenkin kirjoittajan nimi. Siinä oli vain talollisten puumerkit, joten tuomiokapituli ei ryhtynyt pyydettyyn toimeen. Vasta kun Hankasalmesta 1802 muodostettiin kappeliseurakunta, asia eteni, joskin hitaasti. Rautalammin kirkkoherran poika, Savon kevyen jalkaväkirykmentin pastori Gustaf Krogius vihki rakennuksen kirkoksi maaliskuussa 1805.
Vuonna 1829 pidetyssä pitäjänkokouksessa todettiin kirkon kunnostaminen välttämättömäksi, sillä katto ja moni muukin kohta oli kovin huonossa kunnossa. Työt alkoivat samana vuonna pitäjän palkkaaman, Hankamäellä asuneen seppä Juho Kauppisen johdolla. Talolliset toimittivat paikalle hirsiä ja lautoja, joiden määrän ratkaisi tilan manttaalin suuruus. Lisäksi jokaisen tilan oli annettava kirkon katon tervausta varten 20 kannua (52 litraa) tervaa. Muutaman vuoden kuluttua purettiin huonokuntoinen kirkon torni, eikä tilalle rakennettu uutta, vaan kahden kirkonkellon sijoituspaikaksi tehtiin rakennuksen lähelle kellotapuli, joka valmistui 1832.
Seurakuntalaisten määrän lisääntyessä tarvittiin 1830-luvulla lisää penkkejä. Kirkko todettiin jo niin huonokuntoiseksi, että katsottiin parhaaksi purkaa se ja rakentaa vanhojen perustusten varaan uusi puukirkko. Ensimmäinen kirkko purettiin mahdollisesti 1836 ja käyttökelpoiset hirret käytettiin uuteen kirkkoon.
Kirkko 1838–1892 > Uudelleenrakentaminen

Uudelleen rakennettavaa kirkkoakaan varten ei ilmeisesti laadittu piirustuksia, mutta kirkon rakentaja tiedetään. Hän oli Petäjäveden kirkon rakentajan Jaakko Klemetinpoika Leppäsen pojanpoika Eerikki Leppänen Jyväskylän pitäjästä. Hänen ammattitaitoonsa luotettiin, sillä hän oli tehnyt jo Hankasalmelle kellotapulin. Osa puretun kirkon hirsistä kelpuutettiin uuteen kirkkoon ja loput saatiin talollisilta. He toivat hirsiä, lautoja, tervaa ja muita tarpeita manttaalilukuun perustuvan määrän. Kirkko rakennettiin taksvärkkityönä, johon olivat velvollisia osallistumaan tilallisten lisäksi myös tilaton väestö. Rahaa tarvittiin vain Leppäsen palkkioon, joka oli 180 pankkoruplaa.
Kirkko valmistui 1838. Se oli sisäviisteinen ristikirkko eli 12-kulmainen puukirkko oli muuttunut 16-kulmaiseksi. Tällaista pohjaratkaisua oli käytetty Suomen kirkoissa jo 1700-luvulla, mutta kyseessä ei ollut niinkään tyyliseikat, vaan tarve saada lisää tilaa. Vaikka ristisakaroita ei pidennetty, sisänurkkien viistämisellä saatiin lisäpenkeille tilaa. Hirsien salvostyö tosin lisääntyi, mutta lyhyillekin hirsille oli paikkansa. Kirkon ristikeskuksen yläpuolelle tehtiin rakenne, jota toiset nimittivät kupoliksi ja toiset torniksi, mutta tarkemmin asiasta ei tiedetä.
Kirkko 1838–1892 > Viinikellari

Ehtoollisviiniä säilytettiin kirkon lämmittämättömässä sakastissa, jossa se kovilla pakkasilla tahtoi jäätyä. Syksyllä 1863 pidetyssä pitäjänkokouksessa päätettiin viiniä varten rakentaa parempi ja varmempi säilytyspaikka sakastin lattian alle. Jotkut epäilivät, että kaivamisen estäisi kallio, mutta sitä ei työn aikana löytynyt. Sen sijaan veden tuloa estämään täytyi rinteeseen rakentaa viemäröinti. Viinikellarin rakensi torppari Heikki Pellinen ja tarveaineiden toimittaminen jätettiin talollisten vastuulle. He siirsivät tarvittavat kivet rakennuspaikalle.
Viinikellarin pohjan ala oli 12 neliökyynärää (noin 4,2 neliömetriä) ja korkeus 3 kyynärää (noin 1,8 metriä), joten pitkä mies joutui kulkemaan kumarassa. Kellariin johtavaan portaikkoon kuljettiin sakastin lattiaan tehdystä aukosta, jota peitti siisti luukku.
Ehtoollisviinistä vastasi erityinen luottamusmies, jota kutsuttiin viinihoitajaksi eli viinihollariksi. Hän osti viinin ja keräsi seurakuntalaisilta viinijyvät ja viiniäyrit sekä huolehti myös ehtoollisleivistä. Viinihollari joutui pitämään toimistaan kirjanpitoa, jonka pitäjänkokous vuosittain hyväksyi. Tätä luottamustointa hoitamaan löytyi helposti mies, joka usein oli kirkon lähellä asunut talollinen tai joskus jopa seurakunnan pappi. Hankasalmen vanhin säilynyt viinitili on vuodelta 1804. Viinihollarin toimista myös valitettiin pitäjänkokouksissa, joissa osallistujia tavallisesti kismitti joko viinin maku tai tilien hoitaminen. Vuonna 1830 kappalaisena toiminut Erik Johan Terenius moitti viinihollari Matti Fästin toimittaman viinin muistuttavan sekä ulkonäöltään että maultaan kaljaa. Kokous päättikin lopettaa ”kaljatarjoilun”, erottaa Fästin, ja valita uudeksi viinihollariksi Tereniuksen. Myös viinin hankintamääriä seurattiin tarkasti niin, että 2005 henkilön käyttöön vuonna 1861 ostettua 52 kannun (noin 135 litran) erää pidettiin suurena, ja seuraavana vuonna tultiinkin toimeen 44 kannulla (noin 115 litralla).
Kirkko 1838–1892 > Valaistus

Kirkon valaisemiseen käytettiin kynttilöitä, jotka alkuaikoina kiinnitettiin kolmeen puiseen kattokruunuun. Puukruunut korvattiin 1830-luvulla kolmella metallikruunulla, joista yksi oli valmistettu messingistä ja kaksi rautapellistä. Myöhemmin peltikruunuja oli neljä kappaletta. Kynttilöitä varten oli myös kymmeniä rautapeltisiä kynttilänjalkoja ja kaksi 1800-luvun keskivaiheilla hankittua messinkistä kynttilänjalkaa. Vuonna 1879 Aatami Nykänen lahjoitti alttarilla käytettäväksi lasisen kynttilänjalan, joka oli tarkoitettu paksulle kynttilälle. Siitä ei tullut pitkäaikaista alttarin koristetta, sillä kuumuus halkaisi sen jouluna 1886.
Kynttilöiden hankkiminen oli seurakunnalle suuri menoerä. Kun varoja niihin ei aina ollut, niin 1830 Erik Johan Terenius ehdotti kinkereillä kannettavaksi erityisen veron, jotta ei joutuisi saarnaamaan pimeässä. Verosta, jota talolliset maksoivat kaksi killinkiä ja torpparit ja loiset kuusi runstykkiä, tuli pysyvä käytäntö. Kerätyillä varoilla ostettiin kynttilöitä, mutta ei kaupasta, sillä niitä tehtiin kodeissa lampaan talista. Myöhemmin tulivat käyttöön steariinista valmistetut kynttilät, jotka alkuun olivat sellainen uutuus, että esimerkiksi 1873 sellaisia lahjoittaneiden henkilöiden nimet kuulutettiin kirkossa. Kynttilöiden savuttamisen vähentämiseksi suntion tehtävänä oli katkaista palanut sydänlanka pois kynttiläsaksilla eli niistämissaksilla.
Kirkko 1838–1892 > Koirat ja väenpaljous

Kirkon ovet pidettiin auki jumalanpalveluksien aikana niin talvella kuin kesälläkin kirjoitti nimimerkki Setän veljen poika Savo-Karjala lehdessä 1892. Asiasta oli se haitta, että laumoittain koiria pakkautui kirkkoon kirkonmenojen aikana, ja ne aiheuttivat kaikenlaista häiriötä touhutessaan. Nimimerkki siunaili, että koira piti ottaa mukaan kirkkomatkallekin. Kirkkoherra J. Tanskanen vastasi nimimerkille lehden toisessa numerossa, että suntio kyllä tekee hyökkäyksiä niitä vastaan, mutta ainoa varma keino tilanteen parantamiseksi olisi olla ottamatta koiria mukaan kirkolle. Ovien kiinni pitäminen ei Tanskasen mukaan olisi hyvä ratkaisu, sillä aina kun ovi avataan kulkijalle, koirat luikahtavat samalla sisään. Kun ovet pidetään auki, niin koirat pääsevät halutessaan vapaasti poistumaan kirkosta ilman ihmisten apua.
Setän veljen poika kertoi myös, että varsinkin kesäsunnuntaina kirkonmäellä oli paljon kansaa, mutta suuri osa heistä jäi ulos kirkon seinien viereen joutavia jaarittelemaan, eivätkä menneet kirkkoon Jumalan sanaa kuulemaan. Tanskanen selitti vastauksessaan tilanteen johtuvan siitä, että koko kirkkoväki ei toisinaan mahdu kirkon sisälle edes seisomapaikoille. Ulos jääneitä ei hänen tietääkseen ole suuri osa väestä, vaan korkeintaan joitakin kymmeniä. Ja heitä varten kirkon ikkunoita pidetään auki, sillä silloin pienessä kirkossa pidetty jumalanpalvelus kuuluu myös ulos. Osa väestä ei kestä sisätilan kesäistä kuumuutta tai jaksa seisoa koko jumalanpalveluksen aikaa, siksi he jäävät ulos tarkoituksella. Tanskasen mielestä tilanne paranee, kun Hankasalmelle saadaan uusi kirkko.
Kirkko 1838–1892 > Kirkon loppuvaiheet

Kirkonkokous käsitteli Öhmanin lausuntoa elokuussa 1877 todeten korjaamisen olevan vain tilapäinen apu. Hankasalmelaiset halusivat rakentaa vanhasta kirkosta saatavista hirsistä vahvemman perustuksen päälle uuden puukirkon, mutta puinen kirkko tarvitsi keisarin luvan, jota ei saatu, kun tuomiokapituli ja kuvernöörikin olivat hanketta vastaan. Vanha kirkko oli käytössä vielä 15 vuotta, eikä sinä aikana tehty suuria korjaustöitä. Kirkkoherra Eero Hyvärinen kysyi neuvoa tuomiokapitulilta, joka pyysi kuvernööriä puuttumaan asiaan. Tämä lähetti Hankasalmelle lääninarkkitehti Öhmanin, jonka mielestä välitöntä sortumisvaaraa ei ollut, mutta paanukattoa pitäisi korjata sen verran, että lumen sataminen alttarille loppuisi.
Hankasalmen pitäjän miehiä askarrutti kuitenkin se, mistä saataisiin hirret uuteen kirkkoon. Suunniteltiin vanhan kirkon purkamista ja sen hirsien käyttöä, mutta silloin olisi pitänyt rakentaa tilapäinen lautakirkko. Asiantuntijaksi kutsuttiin Jaakko Östman, joka parhaillaan urakoi Jyväskylän maaseurakunnan kirkkoa. Hänen mielestään halvin vaihtoehto oli purkaa vanha kirkko vasta sitten, kun uusi olisi valmis. Näin vanha kirkko sai jatkoajan. Viimeinen jumalanpalvelus siellä järjestettiin 2. lokakuuta 1892, ja saman vuoden joulukuussa kirkko purettiin. Hirret kuljetettiin kahdensadan metrin päähän, ja ne käytettiin seuraavana vuonna uuden kansakoulun seinien tekemiseen. Ensimmäinen jumalanpalvelus uudessa kirkossa eli nykyisessä Hankasalmen kirkossa pidettiin 9. lokakuuta 1892.
Artsyz

| Artsyz (Арциз) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Artsyz
 Koordinaatit: 45.9910°N, 29.4295°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Odessan alue
Piiri:  Bolhradin piiri
Perustettu:  1816
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1957
Kaupungiksi:  1963
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  11,5 km²
Väkiluku (2021):  14 486
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Artsyz (ukr. Арциз; ven. Арциз, Artsiz) on kaupunki Odessan alueen Bolhradin piirissä Etelä-Ukrainassa, 160 kilometriä aluekeskus Odessasta lounaaseen. Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 14 486 (2021).
Artsyzin rautatieasemalle johtaa pohjoiskoillisesta Odessasta saapuva ratayhteys. Kaupungin länsipuolella ratayhteys haarautuu länteen, Moldovan eteläosaan vievään rataan (josta edelleen yhteys Romaniaan) ja etelään Izmajiliin vievään rataan.
Artsyzin tammikuun keskilämpötila on -2,8 ja heinäkuun +22,4 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 375 millimetriä.
Artsyz on perustettu vuonna 1816. Kaupunkityyppinen taajama siitä tuli vuonna 1957 ja kaupunki vuonna 1963.
Rautatieasema.
Paikallismuseon julkisivua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Artsyz Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Blahovištšenske

| Blahovištšenske Благовіщенське |
| --- | --- |
 Kirkko Blahovištšenskessa.
 lippu:  vaakuna
 Blahovištšenske
 Koordinaatit: 48.3277°N, 30.2345°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Kirovohradin alue
Piiri:  Holovanivskin piiri
Perustettu:  1870
Kaupungiksi:  1974
Väkiluku (2022)  ():  5 825
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Blahovištšenske (ukr. Благовіщенське; vuoteen 1924 saakka Hruška, ukr. Грушка; vuosina 1926-2016 Uljanovka, ukr. Улья́новка); on kaupunki Ukrainan Kirovohradin alueen Holovanivskin piirissä. Blahovištšenske sijaitsee Synytsijoen varrella Etelä-Bugin vesistön valuma-alueella, maanteitse noin 200 kilometriä aluekeskus Kropyvnytskyista länteen. Kaupungissa on rautatieasema. Kaupungin läpi kulkee Kiovasta Odessaan johtava valtatie M05 (osa eurooppatietä E 95).
Tammikuun keskilämpötila on -5,1 °C ja heinäkuun +20,3 °C. Keskimääräinen vuosisademäärä on 520 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvio kaupungin väkiluvuksi 5 825 asukasta (1.1.2022). Vuonna 2001 asukkaita oli 7 404, joista etnisesti ukrainalaisia oli 96,0 prosenttia, venäläisiä 2,7 % ja romaneja 0,28 %. Väestönlaskennassa 1989 kaupunkiin kirjattiin 10 648 asukasta.
Paikkakunnan synty kytkeytyy vuonna 1870 alkunsa saaneen sokeritehtaan rakentamiseen. Hruškan kylän lähelle, ruhtinatar Marija Stroganovan (os. Potocki) omistamille maille perustettu Hruškivin tehdas oli vuonna 1872 jo miltei valmis, samoin vesimylly, tislaamo, useita apurakennuksia, 20 mökkiä ja kaksi työläisten parakkia. Nämä muodostivat asutuksen perustan, josta nykyinen kaupunki on sittemmin kehittynyt. Seuraavana vuonna aloitettiin sokerijuurekkaan viljely ja sokeritehtaan ensimmäiset tuotteet valmistuivat.
Neuvostoaikana vuonna 1924 paikkakunta nimettiin Leninin alkuperäisen sukunimen (Uljanov) mukaan. Kaupungin aseman Uljanovka sai 1974. Kaupunki oli vuoteen 2016 saakka osa Uljanovkan piiriä, neuvostoaikaisesta nimestä luopumisen jälkeen Blahovištšensken piiriä. Kesän 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa piirien lukumäärää supistettiin merkittävästi ja kaupunki tuli osaksi laajentunutta Holovanivskin piiriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Blahovištšenske Wikimedia Commonsissa
Blahovištšenska miska hromada (Благовіщенська міська громада) gromada.info. Viitattu 14.4.2024. (ukrainaksi)
Yhteinen maksavaltimo

3D renderöity kuva, jossa yhteinen maksavaltimo näkyy keskellä.
Yhteinen maksavaltimo lähtee sisusvaltimorungosta. Se on sisusvaltimorungon suurin haara. Yhteinen maksavaltimo tuo hapekasta verta maksalle, osalle mahalaukkua, pohjukaissuolelle, haimalle ja sappirakolle. Oikea mahavaltimo haarautuu yhteisestä maksavaltimosta.
Pustomyty

| Pustomyty Пустомити |
| --- | --- |
 Kirkko Pustomytyssä.
 lippu:  vaakuna
 Pustomyty
 Koordinaatit: 49.7189°N, 23.9045°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Lvivin piiri
Kirjallinen maininta:  1441
Kaupungiksi:  1988
Väkiluku (2022)  ():  9 372 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pustomyty (ukr. Пустомити) on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Lvivin piirissä. Pustomyty sijaitsee linnuntietä 16 kilometriä aluekeskus Lvivistä lounaaseen. Kaupungissa on rautatie- ja linja-autoasemat.
Tammikuun keskilämpötila on −4,6 ja heinäkuun +17,7 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 740 millimetriä.
Pustomytyn palatsi.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 9 372 (2022). Vuonna 2001 siellä asui 9 762 ihmistä. Heistä kansallisuudeltaan ukrainalaisia oli 97,52 prosenttia, venäläisiä 1,38 %, valkovenäläisiä 0,16 % ja puolalaisia 0,72 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 9 342 asukasta.
Kylän ensimmäinen kirjallinen maininta on vuodelta 1441. Kaupunkityyppiseksi taajamaksi paikkakunta tuli 1958 ja kaupungiksi 1988.
Pustomyty on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Lvivin piiriin. Sitä ennen se oli toiminut vuodesta 1940 lähtien Pustomytyn piirin piirikeskuksena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pustomyty Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Dobromyl

| Dobromyl Добромиль |
| --- | --- |
 Dobromylin kaupungintalo.
 lippu:  vaakuna
 Dobromyl
 Koordinaatit: 49.5717°N, 22.7852°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Sambirin piiri
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  7,4 km²
Väkiluku (2022)  ():  4 111 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dobromyl (ukr. Добромиль) on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Sambirin piirissä. Dobromyl sijaitsee Veikselin vesistöön kuuluvan Vyrvajoen varrella, 115-117 kilometriä aluekeskus Lvivistä länsilounaaseen. Puolan raja sijaitsee linnuntietä 6 kilometriä kaupungista luoteeseen. Kaupungin rautatieasemalle johtaa pistorata naapurikaupunki H’yrivistä.
Tammikuun keskilämpötila on −4,8 ja heinäkuun +16,8 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 747 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 4 111 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 4 976 (4 890 kansallisuutensa ilmoittanutta) asukasta. Heistä kansallisuudeltaan ukrainalaisia oli 97,10 prosenttia, venäläisiä 0,78 prosenttia ja puolalaisia 1,86 prosenttia. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 5 824 asukasta.
Paikkakunnan ensimmäinen kirjallinen maininta on vuodelta 1374. Magdeburgin oikeudet sille myönnettiin vuonna 1566. Uudempi kaupungin asema sillä on ollut vuodesta 1939.
Dobromyl on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Sambirin piiriin; sitä ennen se kuului Staryi Sambirin piiriin. Vuosina 1940–1962 Dobromyl oli piirikeskus.
Kaupungin arkkitehtuurisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin rakennuksiin lukeutuvat muun muassa rokokootyylinen Kirkastuminen kirkko (1705) ja Herburtin suvun linnan jäänteet. Kaupungin eteläpuolella sijaitsee Pyhän Onufrian luostari, jonka keskeiset rakennukset ovat 1700-luvulta (tiilistä rakennettu kirkko 1705-1723, luostari 1731, kellotorni 1751).
Katunäkymä kantakaupungista.
Rautatieaseman hiljaiseloa (2009).
Herburtin linnan rauniot.
Herburtin linnan raunioiden sijainti kaupungin läheisellä mäellä.
Jeesuksen kirkastumisen kirkko (1705).
Pyhän Onufrian luostarin kellotorni (1751), taaempana kirkko (1705-1723).
Sotamies Josef Švejkin monumentti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dobromyl Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Turku–Tukholma-silta- ja tunneliyhteys

Turku–Tukholma-silta- ja tunneliyhteys on ehdotettu infrastruktuurihanke, joka pyrkii yhdistämään Suomen Turun ja Ruotsin Tukholman kaupunkiseudut kiinteällä maantie- ja rautatieyhteydellä. Varsinais-Suomen maakuntajohtaja Jyri Arposen mukaan uusi yhteys voisi olla rautatie tai rautatien ja autotien yhdistelmä. Hankkeen tavoitteena on parantaa liikennevirtoja, edistää taloudellista yhteistyötä ja vahvistaa Suomen ja Ruotsin välisiä yhteyksiä. Lisäksi tavoitteena on yhdistää Suomen rautatiet Skandinavian ja edelleen Keski-Euroopan rautatieverkkoon, mahdollistaen sekä henkilö- että tavaraliikenteen sujuvan kulun. Rautatieyhteys käyttäisi Suomen raideleveyttä kapeampaa eurooppalaista raideleveyttä, jolloin se voisi liittyä suoraan Ruotsin saman raideleveyden rataverkkoon. Reitti on osa Euroopan unionin runkoverkon Skandinavia–Välimeri-käytävää ja Eurooppatie E18:sta.
Hankkeen historiaa

Suomen ja Ruotsin välisen yhteyden parantamista on pohdittu vuosikymmenten ajan, ja erilaisia siltojen ja tunnelien malleja on tutkittu. Yhteydellä voitaisiin tarjota vaihtoehto lauttayhteyksille ja lentoliikenteelle, jotka ovat tällä hetkellä pääasialliset matkustus- ja kuljetusmuodot kahden maan välillä. Elinkeinoelämän keskusliiton mukaan huoltovarmuuteen liittyvät tekijät korostavat uusien liikenneyhteyksien tarvetta länteen.
1950-luvun lopulta 1970-luvun alkuun vireillä oli Lännentie-hanke, joka tavoitteli parempaa maantieyhteyttä Turun ja Tukholman välillä Ahvenanmaan kautta. Hanke ei kuitenkaan edennyt toteutukseen.
Geotekniikan asiantuntija Usko Anttikoski arvioi yhteyden rakennettavuutta muistiossa vuonna 2007.
Viime vuosikymmenellä on esitetty myös hyperloop-hanketta, joka kulkisi Ahvenanmaan kautta ja mahdollistaisi erittäin nopean matkustamisen Suomen ja Ruotsin välillä. Lisäksi Salon kaupunki on teettänyt selvityksiä kiinteän yhteyden mahdollisuuksista ja vaikutuksista alueen kehitykseen.
Elinkeinoelämän keskusliitto on viime vuosina tehnyt avauksia kiinteän yhteyden toteuttamiseksi ja painottanut hankkeen merkitystä Suomen taloudelle sekä huoltovarmuudelle. Keskusliiton  mukaan yhteys voisi vahvistaa Suomen logistista asemaa ja vähentää riippuvuutta merikuljetuksista.
Varsinais-Suomen liiton maakuntahallitus on vuonna 2025 todennut, että ”on varmistettava, että selvitettäviin kansainvälisiin yhteyksiin lisätään Turku–Tukholma kiinteä yhteys, nykyisten laivayhteyksien kehittämisen ohella”.
Hankkeen merkitys huoltovarmuudelle

Turku–Tukholma-silta- ja tunneliyhteys voisi merkittävästi parantaa Suomen huoltovarmuutta tarjoamalla vaihtoehtoisen kuljetusreitin, joka ei olisi riippuvainen meriliikenteestä. Nykyiset lauttayhteydet ovat alttiita sääolosuhteille, työtaisteluille ja mahdollisille geopoliittisille riskeille. Kiinteä yhteys lisäisi liikenteen ennustettavuutta ja mahdollistaisi nopeammat ja luotettavammat kuljetukset sekä ihmisille että tavaraliikenteelle.
Rautatieyhteyden osalta hankkeella olisi erityinen merkitys Suomen viennille ja tuonnille, sillä se mahdollistaisi yhteyden Keski-Euroopan markkinoille ilman lauttakuljetuksia. Tämä voisi alentaa logistiikkakustannuksia erityisesti nopeissa ja aikakriittisissä kuljetuksissa ja parantaa Suomen kilpailukykyä kansainvälisillä markkinoilla. Lisäksi hanke tukisi puolustuksellista huoltovarmuutta tarjoamalla kriisitilanteissa vaihtoehtoisen reitin sotilaalliselle ja humanitääriselle liikenteelle.
Lisäksi hankkeen tunneliratkaisuihin voitaisiin sijoittaa sekä sähkön siirtoon, että tietoliikenteeseen käytettäviä merikaapeleita, jotka olisivat paremmin suojassa sabotaasilta ja luonnonilmiöiltä verrattuna nykyisiin merenalaisiin kaapeleihin. Tämä vahvistaisi Suomen digitaalista huoltovarmuutta, energiahuoltovarmuutta ja tietoliikenneyhteyksien turvallisuutta.