stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dorothy McIlwraith
Elämäkerta > Päätoimittaja

McIlwraithilla ei ollut aiempaa kokemusta tieteis- ja fantasiakirjallisuudesta, mutta hän oli kokenut lehtinainen, joka toi Weird Talesiin ammattimaisuutta ja kustannusalalla vakiintuneita toimintatapoja. Delaney toivoi lehden muistuttavan enemmän Short Storiesia, joka oli arvostettu ja taloudellisesti kannattava lehti, ja McIlwraithin johdolla talousvaikeuksiin ajautunutta lehteä uudistettiin kohti valtavirran pulp-kirjallisuutta. Miekka ja magia -kertomusten sijaan hän suosi nykyaikaisempaa proosaa ja psykologista kauhua. Vanhojen Weird Tales -novellien ja kauhuklassikoiden uusinnoista McIlwraith luopui ja julkaisi pelkästään uusia tarinoita. Yritys laajentaa Weird Talesin repertuaaria huumorikirjallisuuden suuntaan epäonnistui.
Koska Weird Talesin budjettia oli pienennetty, McIlwraithilla oli vaikeuksia hankkia lehteensä parhaiden kirjailijoiden ja kuvittajien teoksia. Ongelmia aiheutti myös New Yorkin pormestarin vuonna 1939 aloittama kampanja, jossa vastustettiin lehtikioskeissa myytävien lehtien avointa seksuaalisuutta. McIlwraith luopui Weird Talesin aiemmasta kansitaiteilijasta Margaret Brundagesta, joka oli tullut tunnetuksi alastonkuvistaan, ja alkoi suosia toiminnallisia kohtauksia. McIlwraith tilasi silti vielä muutamia aiempaa siveellisempiä kansia Brundagelta, jonka viimeinen Weird Tales -kansi ilmestyi 1945.
Uudistuksista huolimatta McIlwraith ei tehnyt Weird Talesista yhteen genreen keskittyvää lehteä vaan julkaisi sekä fantasiaa, kauhua että tieteiskirjallisuutta. August Derlethin, Henry Kuttnerin ja Mary Elizabeth Counselmanin kaltaiset suositut ja pitkäaikaiset avustajat jatkoivat lehteen kirjoittamista. McIlwraithin omiin kirjailijalöytöihin lukeutuivat Ray Bradbury, Fritz Leiber, Fredric Brown ja Theodore Sturgeon. McIlwraith perusti myös Weird Tales Club -nimisen kerhon, jonka kautta lukijat saattoivat tutustua toisiinsa. Edeltäjästään Wrightistä poiketen McIlwraith ei julkisesti riidellyt lukijoidensa kanssa vaan säilytti sovittelevan sävyn. Hän ei yleensä osallistunut Weird Talesin yleisönosastolla käytyihin keskusteluihin vaan keskittyi lukijakirjeisiin ja niissä ilmaistuihin mielipiteisiin. Pääkirjoituksia ja muita toimituskunnan mielipiteitä edustavia telstejä McIlwraith julkaisi harvoin.
Monet pulp-lehdet ajautuivat 1950-luvulla ongelmiin. Samaan aikaan fantasiakirjallisuuden suosio laski. Jälleen Weird Tales ajautui talousvaikeuksiin, eikä McIlwraith enää kyennyt ostamaan lehteensä sellaisia tarinoita, joita olisi halunnut julkaista. Hän alkoi taas julkaista uusintoja vanhoista tarinoista, kuten lehden ensimmäisen numeron kansikuvatarinan ”Ooze” (kirj. Anthony Rud, 1923). Syyskuusta 1953 lähtien aiemmin pulp-asuinen lehti siirty digest-kokoon. Sekään ei lehteä pelastunut, ja Weird Talesin viimeinen numero ilmestyi syyskuussa 1954.
Merkitys

Lisa Yaszekin ja Patrick B. Sharpin (2016) mukaan McIlwraithin ennakkoluulottomuus ja uudistumiskyky pelastivat Weird Talesin 1940-luvun taitteen vaikeuksista ja pitivät lehden elossa aina 1950-luvulle saakka. McIlwraith onnistui pitämään yllä myös taiteellista tasoa, vaikka lehden maksamat palkkiot olivat pulp-mittapuullakin huonoja. Mike Ashleyn (1997) mukaan Weird Talesin taiteellisen tason katsotaan yleensä laskeneen McIlwraithin kaudella, ja samaa näkemystä edustaa Peter Haining (1976). Ashley pitää tätä kuitenkin vain osatotuutena: Wrightin ailahtelevaiseen julkaisupolitiikkaan verrattuna McIlwraith päätoimitti tasalaatuista lehteä, josta puuttuivat sekä aiemman veroiset huippuhetket että rimanalitukset. Talousasioissa McIlwraith oli selvästi Wrightiä pätevämpi.
»[McIlwraithin perintöä] on pahan kerran laiminlyöty. Hän sentään julkaisi Bradburyn, Sturgeonin ja Brownin kaltaisia huippulahjakkuuksia. Ja luulenpa, että hän olisi julkaissut paljon muutakin, jos hänelle olisi annettu [kunnon rahoitus – –]. Mutta kun yhdestä sanasta maksettiin surkeat yksi senttiä, ja kun lehti toisinaan ilmestyi vain kahden kuukauden välein, niin harva kirjailija jatkoi WT:hen kirjoittamista siinä vaiheessa, kun tarjolle tuli paremmin maksava ostaja.» 
(Robert Bloch, 1979)
»Dorothy McIlwraith ansaitsee – – tunnustuksen siitä, että toimitti lehteä niin kauan kuin suinkin kykeni ja antoi meille melkoisen monta korkeatasoista tarinaa. Antologistien kannattaisi lukea [McIlwraithin kauden] numeroita. Niissä ei ehkä ollut yhtä paljon klassikoita kuin Wrightin kaudella, mutta niissä on paljon hyvää ja koskematonta aineistoa.» 
(Darrell Schweitzer, 1974)
Erkki Vanninen

| Erkki Vanninen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1925 Elimäki
Kuollut: 11. joulukuuta 2006 (81 vuotta) Tuusula
Kansalaisuus:  Suomi
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Komentajuudet:  Pioneerikoulu 1971–1973 Pohjanmaan sotilaslääni 1980–1985
Sotilasarvo:  kenraalimajuri
Ylennykset:  vänrikki 1947 luutnantti 1949 yliluutnantti 1952 kapteeni 1955 majuri 1962 everstiluutnantti 1968 eversti 1973  kenraalimajuri 1980
Erkki Petteri Vanninen (4. kesäkuuta 1925 Elimäki – 11. joulukuuta 2006 Tuusula) oli suomalainen pioneeriaselajissa palvellut upseeri ja kenraalimajuri.
Vanninen valmistui Kadettikoulusta sodan jälkeen 1947 kurssilta numero 28, Sotakorkeakoulusta 1960, valtakunnalliselta maanpuolustuskurssilta 1969 sekä ylemmän päällystön kurssilta vuonna 1972. Uransa aluksi hän toimi nuorempana upseerina Pioneerirykmentissä 1947-1949, RUK:ssa kouluttajana 1950-1951 ja 1953-1954 sekä komppanianpäällikkönä 2. Prikaatissa 1952. Pioneerirykmentissä komppanianpäällikkönä Vanninen toimi 1955-1956. Hän työskenteli toimisto- ja toimistoesiupseerina Pääesikunnassa 1960-1968. Sittemmin hän opetti Sotakorkeakoulussa 1968-1971. Pioneerikoulun johtajana hän toimi vuosina 1971-1973. Osastopäällikkönä pääesikunnassa hän toimi 1973-1976. Vuodet 1977-1980 Vanninen palveli edelleen pioneeritarkastajana. Eläkkeelle hän jäi Pohjanmaan sotilasläänin komentajan virasta vuonna 1985.
Ylennyksen kenraalikuntaan Erkki Vanninen sai vuonna 1980.
Erkki Vasama

Erkki Vasama (4. elokuuta 1933 Joensuu – 9. huhtikuuta 2015 Jämsä) oli suomalainen opettaja, maakuntaliiton johtaja ja kansalaisaktivisti.
Erkki Vasama syntyi rakennusmestari Lauri Eenokki Vasaman ja opettaja Aune Hanhiniemen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1957 oli lehtori Marja Alma Helena Holopainen. Vasama tuli ylioppilaaksi 1953 ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1960. Hän työskenteli lehtorina Jyväskylän lyseossa 1960–1975 ja Keski-Suomen maakuntaliiton toiminnanjohtajana 1976–1981. Kansalaisten oikeusturvayhdistyksen toiminnanjohtaja Vasama oli 1988–1993 ja puheenjohtaja vuodesta 1993.  Hän oli yhdistyksen johtotehtävissä aina vuoteen 2004 saakka. Puoluekannaltaan sosiaalidemokraattinen Vasama oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston puheenjohtaja 1973–1982. Kaupunginvaltuustossa hän toimi vuodesta 1969 vuoteen 1983 asti, kirkkovaltuustossa 1967–1978. Vasamalla oli yhteensä peräti nelisenkymmentä luottamustehtävää, mukaan lukien Jyväskylän Talvi ja Jyväskylän Kesä. Hän oli 1980-luvulla myös Suomen Vesitieyhdistyksen toiminnanjohtaja.
Vasama julkaisi vuonna 1963 teoksen Sanankäytön opas.
Empire (lehti)

| Empire |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  aikakauslehti
Aihealue:  valtavirtaelokuvat
Julkaisija:  Bauer Consumer Media
ISSN:  ISSN 0957-4948
Perustettu:  heinäkuu 1989
Päätoimittaja:  Mark Dinning
Kotimaa:  Iso-Britannia, Turkki, Australia ja Venäjä
Ilmestymistiheys:  12 nro/vuosi
Kieli:  englanti
Aiheesta muualla
empireonline.com
Empire on kuukausittain ilmestyvä brittiläinen ja australialainen elokuva-alan aikakauslehti, jota on julkaissut Bauer Consumer Media vuodesta 1989. Empire on Ison-Britannian myydyin elokuva-aikakauslehti. Lehden päätoimittaja on tällä hetkellämilloin? Mark Dinning.
Katso myös Empire-palkinto.
Aiheesta muualla

Kotisivut (englanniksi)
Ebba Stenbock

Erityisesti Suomessa Ebba Stenbock tunnetaan Albert Edelfeltin maalauksesta Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista (1878).
Ebba Stenbock (noin 1550 – 8. maaliskuuta 1614 Ruotsi) oli ruotsalainen valtarouva. Hän oli käskynhaltija Klaus Flemingin aviopuoliso ja Ruotsin kuningatar Katariina Stenbockin sisar ja sitä kautta kuningas Kustaa Vaasan käly. Hän oli 1597 väliaikaisesti Suomen käskynhaltijana. 1800-luvulla vaikuttaneet Zachris Topelius ja Albert Edelfelt kuvailivat Stenbockia suoraselkäiseksi ja vahvatahtoiseksi naiseksi. Suomalaisille historian lukijoille ja eritoten koululaisille hän on edustanut 1500-luvun vallasnaista ylväimmillään.
Elämä

Ebba Stenbockin vanhemmat olivat valtaneuvos Gustaf Olofinpoika Stenbock (1504–1571) ja Brita Eerikintytär Leijonhufvud (1514–1572). Hänen syntymävuotensa on hämärän peitossa; hänen vanhemmillaan oli yli kymmenen lasta, joiden syntymäjärjestys ei ole tarkkaan tiedossa. Etunimensä Ebba sai äitinsä äidin Ebba Erikintytär Vaasan (1491–1549) mukaan.
Stenbock avioitui mahtimies Klaus Flemingin (1530–1597) kanssa 1. marraskuuta 1573. Häät järjesti hänen sisarensa, leskikuningatar Katariina. Avioliitto oli ensisijaisesti valtapoliittinen, se sitoi Stenbockit ja Flemingit samalle puolelle taistelussa Ruotsin kruunusta. Liiton myötä Stenbockit kasvattivat valtaansa Ruotsin itäisissä maakunnissa eli nykyisen Suomen alueella. Stenbockin puolisoa on luonnehdittu raa'aksi ja mieskuntoiseksi, hänellä oli useita aviottomia lapsia.
Avioparilla oli valtava omaisuus Ruotsin maakunnissa Pohjanlahden molemmin puolin. He omistivat muun muassa Suitian kartanon Siuntiossa, Kuitian kartanon Paraisilla ja Viikin vapaaherrakunnan. Stenbock jäi leskeksi 13. huhtikuuta 1597. Klaus Fleming oli sopinut tapaavansa vaimonsa Perniön kuninkaankartanossa. Hän oli sairastunut Siuntion Pikkalassa ja lähtenyt sieltä matkaan kuolemaa uhmaten. Sairautensa takia hän joutui pysähtymään Pohjan kirkon paikkeille, missä hän kuoli. Stenbock kutsui Suomen vallanpitäjät Turkuun neuvottelemaan. Hän oli mukana valitsemassa Arvid Stålarmia maan ylipäälliköksi.
Suomen ja Viron käskynhaltija Klaus Fleming oli Kaarle-herttuan (myöhemmin Kaarle IX) vastustaja. Hieman Flemingin kuoleman jälkeen Kaarle valloitti Turun linnan. Puolustustaistelua johti leskirouva Stenbock, joka itse oli Kaarle-herttuan serkku tämän äidin puolelta. Flemingiä ei ollut vielä haudattu, ja kerrotaan, että Kaarle halusi hänen arkkunsa avattavaksi varmistuakseen hänen kuolemastaan. Arkku avattiin Turun linnan kappelissa 20. syyskuuta 1597. Tarinan mukaan herttua olisi tarttunut Fleming-vainajaa parrasta ja sanonut: ”Jos nyt eläisit, ei pääsi olisi kovin lujassa!”, ja Stenbock olisi vastannut: ”Jos minun autuas miesvainajani eläisi, ei teidän armonne olisi koskaan päässyt tänne!”
Aikalaiskertomuksista tietoja tästä sananvaihdosta ei kuitenkaan löydy, joten se on luultavasti myöhempää perua. Niskoittelunsa takia Stenbock joutui kotiarestiin ja hänet kuljetettiin tyttärineen Tukholmaan, missä hän eli vangittuna. Hänen poikansa Johan Fleming teloitettiin Turun verilöylyssä marraskuussa 1599. Stenbockin omaisuus takavarikoitiin kruunulle, mutta hän sai sen takaisin vuoteen 1608 mennessä. Ebba Stenbock kuoli kuumesairauden päätteeksi maaliskuussa 1614 ja hänet haudattiin Paraisten kirkkoon.
Lapset

Ebba Stenbock ja Klaus Fleming saivat kuusi lasta:
Gustaf (k. 1583)
Erik (kuoli lapsena)
Karin (k. 1649)
Johan (syntyi luultavasti 1578, k. 1599)
Hebla (k. 1639)
Margareta (k. 1599)
Isänsä äidin mukaan kastettu Hebla avioitui Peder Gustafinpoika Banérin kanssa 1615. Karin puolestaan avioitui Erik Klaunpoika Bielken kanssa 1620. Klaus Flemingin ja Ebba Stenbockin suku jatkui Heblan lasten kautta. Ebba ei kuitenkaan koskaan ehtinyt nähdä lastenlapsiaan.
Aiheesta muualla

Glossa.fi
Suitian historiaHelsinki.fi (Archive.org)
Ellison Onizuka

Ellison Onizuka
Ellison Shoji Onizuka (24. kesäkuuta 1946 Kealakekua, Havaiji, Yhdysvallat – 28. tammikuuta 1986 Cape Canaveral, Florida, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen astronautti ja insinööri. Onizuka sai surmansa avaruussukkula Challengerin räjähdyksessä 28. tammikuuta 1986. Onnettomuudessa kuoli kaikkiaan seitsemän ihmistä.
Yksityiselämä

Onizuka oli Masamitsu ja Mitsue Onizukan vanhin poika ja toiseksi nuorin lapsi. Onizuka meni naimisiin Lorna Leiko Yoshidan kanssa 7. kesäkuuta 1969. Heillä oli kaksi tytärtä, Janelle Onizuka-Gillian (s. 1969) ja Darien Lei Shizue Onizuka-Morgan (s. 1975).
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ellison Onizuka
Käännös suomeksi
Oševenskoje

| Oševenskoje Ошевенское |
| --- | --- |
 Oševenskin pogostan Jumalan ilmestyksen kirkko.
 Oševenskoje
 Koordinaatit: 61°52′40″N, 38°45′48″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Arkangelin alue
Piiri:  Kargopolin piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  703,8 km²
Väkiluku (2012):  600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oševenskoje (ven. муниципальное образование «Ошевенское», munitsipalnoje obrazovanije ”Oševenskoje”) on maalaiskunta Arkangelin alueen Kargopolin piirissä Venäjällä. Sen keskuskylä Širjaiha sijaitsee Tšurjegajoen varrella 50 kilometriä Kargopolista pohjoiseen. Kunnassa on 600 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Oševenskojen kunnan pinta-ala on 703,8 neliökilometriä Se rajoittuu koillisessa Kargopolin piirin Priozjornojen, kaakossa Pavlovskojen ja lounaassa Petšnikovskojen kuntiin sekä luoteessa Arkangelin alueen Plesetskin piiriin. Pinta-alasta 93,7 % on metsää ja 5,9 % maatalousmaata.
Kunnan alueella virtaavat Tšurjega, Tšureksa sekä muutamia pienempiä jokia. Ainoa huomattavampi järvi on Aleksandrovskoje. Seudulla on paljon soita. Kunnassa sijaitsee osa Filatovskin rauhoitusalueesta.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 12 kylää: Agafonovskaja, Bolšoi Halui, Bor, Gar, Krominskaja, Nifantovskaja, Niz, Pogost, Pogost Navolotšnyi, Pozdyševskaja, Tšerepaševskaja ja Vorobjevskaja. Širjaihassa asuu noin puolet väestöstä. Toiseksi suurin asutuskeskus on yli sadan asukkaan Niz. Borissa ja Tšerepaševskajassa ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Historia

Kunnan alue koostuu historiallisista Oševenskajan ja Verhnjaja Tšurjegan volosteista. Neuvostoaikana perustettiin Ošovenskin kyläneuvosto, johon vuonna 1975 liitettiin Pozdyševon kyläneuvosto. Nykyinen kunta on muodostettu vuonna 2006.
Liikenne, talous ja palvelut

Širjaihan kautta kulkee Kargopolista Gariin johtava sorapäällysteinen maantie. Kylistä on linja-autoyhteydet kunta- ja piirikeskukseen.
Seudun pääelinkeinot ovat maatalous, puunhankinta ja julkiset palvelut. Maataloutta edustavat maatalousyhtiö Oševenskoje sekä 276 palstaviljelmää. Puunjalostusta harjoittaa kaksi pienyritystä.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti ja joukko kauppoja. Eräitä palveluja on myös muissa kylissä.
Nähtävyydet ja matkailu

Paikallisia nähtävyyksiä ovat Pogostin vuonna 1784 rakennettu puinen Herran ilmestyksen kirkko sekä samassa kylässä toimiva Aleksandro-Oševenskin miesluostari. Muita rakennusmuistomerkkejä ovat Bolšoi Haluin, Nizin ja entisen Grihnovskajan kylän tsasounat, Pogost Navolotšnyin kirkko, vanhat asuin- ja talousrakennukset ja sillat.
Majoituspalveluja tarjoaa muutama vierasmaja Širjaihassa.
Aiheesta muualla

Oševenskojen kunta Kargopolin piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Eldorado (albumi)

| Eldorado Electric Light Orchestra |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : De Lane Lea Studios, Lontoo
 Julkaistu: 1974
 Formaatti: LP
 Tuottaja(t): Jeff Lynne
 Tyylilaji: Rock
 Kesto: 39.03
 Levy-yhtiö: Epic, JET Records
Electric Light Orchestran muut julkaisut
| On the Third Day 1973 | Eldorado 1974 | Face the Music 1975 |
Singlet albumilta Eldorado
 ”Can't Get It Out of My Head” Julkaistu: marraskuu 1974  ”Boy Blue” Julkaistu: huhtikuu 1975
Eldorado on Electric Light Orchestran rock-sinfonia vuodelta 1974. Albumin on julkaissut Epic-levy-yhtiö sarjanumerolla 32397 Jeff Lynnen tuottamana sekä JET Records (JET LP 203).
Levy on äänitetty Lontoossa De Lane Lea -studioilla. Äänittäjänä oli Dick Plant apunaan Mike Pela.
Levykannen suunnittelija on John Kehe John Williamsin ohjaamana. Levypussiin painetun valokuvan yhtyeestä on ottanut Norman Seeff.
Kappaleet

Kakki kappaleet on tehnyt Jeff Lynne. Sovittajina ovat Jeff Lynne, Richard Tandy ja orkesteria johtava Louis Clark. Prologin puhuu Peter Ford-Robertson.
A-puoli
Eldorado Overture – 2:12
Can't Get It Out of My Head – 4:26
Boy Blue – 5:17
Laredo Tornado – 5:26
Poor Boy (The Greenwood) – 2:56
B-puoli
Mister Kingdom – 5:50
Nobody's Child – 3:40
Illusions in G major – 2:36
Eldorado – 5:20
Eldorado Finale – 1:20
Kappaleiden julkaisijayhtiö on Yellow Dog Music, Inc. (ASCAP).
Levypussiin painettujen sanojen kopiointioikeudet omistaa Jeff Lynne Music, Ltd. / Carlin Music Corp.
Muusikot

Jeff Lynne – kitara, laulu, moog, taustalaulu
Richard Tandy – piano, moog, kitara, taustalaulu
Mik Kaminski – viulu
Hugh McDowell – sello
Michael Edwards – sello
Michael de Albuquerque – basso
Bev Bevan – rummut ja perkussiot
Emanuel Elola

Emanuel Elola (12. heinäkuuta 1925 Perniö – 17. heinäkuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen fagotisti. Hän toimi Turun kaupunginorkesterin (1945–1950) sekä Radion sinfoniaorkesterin (1950–1982) fagotin äänenjohtajana ja opetti vuosina 1964–1988 Sibelius-Akatemiassa.
Elola aloitti soittouransa Turun laivastosoittokunnassa. Hän opiskeli 1950-luvulla Wienin musiikkiyliopistossa Karl Öhlbergerin johdolla. Monet Elolan oppilaista lähtivät lisäoppiin Wieniin, jolloin Öhlberger sai muitakin suomalaisopiskelijoita. Elolan oppilaiden joukossa oli Juhani Tapaninen.
Elola nimitettiin Suomen oboe- ja fagottiseuran kunniajäseneksi. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuodesta 1985 alkaen. Heikki Aarrevaara julkaisi häntä käsittelevän kirjan Fagotisti on aina herrasmies – Emanuel Elola suomalaisen fagotinsoiton uranuurtajana.
Eeva Maija Viljo

Filosofian lisensiaatti Eeva Maija Viljon väitöstilaisuus Helsingin yliopiston päärakennuksessa on päättynyt. Opponenttina toiminut Helsingin yliopiston taidehistorian professori Henrik Lilius ja kustoksena toiminut ruotsinkielisen historia-oppituolin professori Matti Klinge onnittelevat väittelijää.
Eeva Maija Viljo (s. 9. joulukuuta 1939 Heinola) on suomalainen taidehistorioitsija, joka on erikoistunut arkkitehtuurin historiaan.
Viljo valmistui filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1985 Theodor Höijeria käsittelevällä väitöskirjalla. Hän toimi Åbo Akademin taidehistorian professorina 1986–1989, apulaisprofessorina Jyväskylän yliopistossa 1989–1999 ja Turun yliopiston professorina 1998–2003.
Eino Auer

Eino Hannes Auer (31. toukokuuta 1898 Pori – 22. lokakuuta 1941 Kiestinki) oli suomalainen kirjailija ja kääntäjä. Hän kirjoitti myös pakinoita nimimerkillä Solmu.
Auer kävi kuusi luokkaa Porin lyseota ja suoritti Ateneumissa piirustuskurssin. Hän oli kesällä 1916 Satakunnan Sanomain aputoimittajana. Auer meni ensimmäisen maailmansodan aikana vapaaehtoisena Venäjän armeijan palvelukseen. Hän kävi Pietarissa Vladimirin sotaopiston vänrikkikurssin. Suomen itsenäistyttyä hän palveli Terijoen rajavartiopataljoonassa. Myöhemmin hän oli kirjastoapulaisena Porissa ja toimittajana Satakunnan Kansa-lehdessä 1922–1923.
Jatkosodan aikana Auer palveli kapteenina JR 53:ssa. Hän kaatui Kiestingissä lokakuun lopulla 1941. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Teoksia

Sisä-Suomen joulu 1924, toimittajat Vilho Viita ja Eino Auer. Jyväskylä 1924
Ilman nuotteja, pakinoita. Gummerus 1929 (nimimerkillä Solmu)
Merta edemmäksi kalaan : kesäinen seikkailu. Gummerus 1929
Aiheetta enempään : pakinoita, Sarja 2. Gummerus 1930 (nimimerkillä Solmu)
Siunattu kaljakuski! : vaihe erään "mustan lampaan" elämästä. Gummerus 1930
Maisteri pettää itseään : Johannes Ferdinand Someron merkillisiä elämyksiä. Gummerus 1931
Naisten oma maailma : leikillinen romaani. Gummerus 1932
Raha on valttia : leikillinen romaani. Gummerus 1933
Kyllä Karvonen auttaa! : 1-näytöksinen farssi. Gummeruksen näytelmiä n:o 37. Gummerus 1933, 2. painos 1950
Hopeaperintö : kahden suomalaispojan seikkailuja Kanadassa. Poikain jännityskirjasto n:o 4. Gummerus 1935
Neljäkymmentä pillipiiparia : seikkailu valtamerilaivassa. Poikain jännityskirjasto n:o 9. Gummerus 1936
Hermostuttava päivä : 1-näytöksinen huvinäytelmä. Gummeruksen näytelmiä n:o 50. Gummerus 1937
Tuhlaajaisän paluu : 1-näytöksinen raittiusaiheinen huvinäytelmä. Raittiuden ystäväin näytelmäsarja 7. Helsinki 1937
Sankari Söderman : rahtilaivurin merkillisiä seikkailuja. Poikien seikkailukirjasto 81. Otava 1938
Suomennoksia

Stewart Edward White : Hiljaisten metsien tyttö. Gummerus 1926 (alkuteos The silent places)
Stewart Edward White : Kultaa. Gummerus 1926 (alkuteos Gold)
Rafael Sabatini : Ruhtinattaren ritari, historiallinen seikkailuromaani. Gummerus 1927 (alkuteos Bellarion the Fortunate)
Hulbert Footner : Poliisi, romaani. Kirsikka-sarja 33. Otava 1929
Herman Melville : Valkoinen valas, romaani; nuorisoa varten lyhennellen suomentanut Eino Auer. Gummerus 1929
Lettice Ulpha Cooper : Totuuden laiva. Gummerus 1930 (alkuteos The Ship of Truth)
P. G. Wodehouse : Kesäinen rajuilma. Gummerus 1931 (alkuteos Summer Lightning)
J. F. C. Westerman : Saaren aarre. Gummeruksen nuorten kirjasto 52. Gummerus 1933 (alkuteos Fortune island)
Aiheesta muualla

Eino Auer : Montrealia pakoon. Suomalaisten hätä Kanadassa, Kansan kuvalehti, 10.02.1933, nro 7, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eino Auer : Giuseppe Onnenonkija, Seura, 26.07.1939, nro 30, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eeva Luotonen

Eeva Luotonen (s. 2. syyskuuta 1954) on suomalainen radiotoimittaja, joka tunnetaan Yle Radio 1:lle tekemistään kulttuuri- ja kirjallisuusohjelmista. Vuonna 2008 hän sai Eino Leinon palkinnon ja tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon.
Luotonen kävi koulunsa Tampereella ja valmistui 1983 filosofian kandidaatiksi Turun yliopistosta pääaineina yleinen kirjallisuustiede ja yleinen historia. Hän on tehnyt radio-ohjelmia vuodesta 1986 Yleisradion ykköskanavalle. Näihin kuuluvat ohjelmasarjat Taiteessa tapahtuu, Runopankin aarteita, Kulttuurin ajankuvia, Kulttuurikahvila, Eeva Luotosen viisasten kerho ja Kuka on kukin kirjallisuudessa. Hän on myös yksi Päivän mietelauseiden valitsijoista.  Vuosina 1994–1997 Luotonen toimi radion humanististen tiedeohjelmien vastaavana tuottajana ja vuosina 2000–2002 radion kulttuuritoimituksen toimituspäällikkönä.
Eino Leinon Seuran palkintoraati kuvaili Luotosta palkintoperusteissaan vuonna 2008:
Eeva Luotonen on laajasti sivistynyt kulttuuritoimittaja, jonka työskentelytapaan kuuluvat perusteelliset taustatyöt ja vailla itsekorostusta tehdyt haastattelut. Luotonen luottaa työssään kuulijoiden älyyn ja keskittymiskykyyn. Hänen johdattelemansa pitkät, sisällöllisesti rikkaat keskusteluohjelmat ravitsevat kulttuurinnälkäisiä ja tarjoavat uutishorisontin ylittäviä oivalluksia.
Elke Sommer

Elke Sommer vuonna 1965.
Elke Sommer (s. 5. marraskuuta 1940) on saksalainen näyttelijä, malli, laulaja ja taidemaalari. Hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa Laukaus pimeässä (1964) ja Carry On Behind (1975). Lisäksi rooli elokuvassa Takaa-ajettuna (1963) toi hänelle Golden Globen.
Kielitaitoinen Sommer työskenteli näyttelijänä useissa maissa ja monilla kielillä. Hän on levyttänyt monia lauluja ja esittänyt kuvataidettaan myös yksityisnäyttelyissä.
Aiheesta muualla

Elke Sommer Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Elke Sommer kuvataiteilijana (englanniksi)
Espa

Espa voi tarkoittaa seuraavia asioita:
”Espa” eli Esplanadin puisto, viheralue Helsingin ydinkeskustassa.
Etelä-Espoon Pallo eli EsPa, espoolainen jalkapalloseura.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Espa”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Espalion

Vanha silta Espalionissa
Espalion on kunta Aveyronin departementissa Midi-Pyrénées'n hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 4 360 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Espalionin pinta-ala on 37 neliökilometriä.