stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sarafaani
Historiaa

Vaikka sarafaaniksi sanottu asu ymmärretään nykyisin venäläisiin perinteisiin kuuluvaksi, sen katsotaan tulleen sinne muualta Euroopasta 1200-luvulla. Asusta käytettiin tuolloin toista nimeä, suomalaisessa asussa feresi , ja kyseessä oli hihallinen kevyt miesten takki, joka kiinnitettiin edestä joko napeilla tai hakasilla. Asun nimeksi tuli sarafaani jo 1400-luvulla, mutta sanalla tarkoitettiin leveää kiilamaisista kappaleista koottua miesten päällysvaatetta.
Naiset alkoivat käyttää hihattomaksi muuttuneita sarafaaneja 1600-luvulla, ja jonkin aikaa sitä käyttivät molemmat sukupuolet, kunnes 1700-luvun alussa siitä tuli selkeästi vain naisten vaate.  Muutos nykymuotoiseen naisen asuun kävi neljän vaiheen kautta:
Hihat muuttuivat ensin valehihoiksi ja hävisivät lopuksi kokonaan.
Asun etureunat alettiin ommella kiinni, ensin kaulasta lantiolle ja 1600-luvulta alkaen kokonaan kiinni. Jäänteitä entisestä oli näkyvissä kuitenkin 1900-luvun alkuun saakka. 1910-luvun sarafaaneihin ommeltiin etukeskiviivalle kaksi pystysuoraa nauhaa, kuin ennen takin etuliepeitä koristamaan. Keskiviiva koristeltiin vielä napein ja napinläpiä muistuttavin ompelein.
Takin olkapäät kapenivat ja muuttuivat lopulta olkaimiksi.
Takin selkäkappale kutistui ja katosi kokonaan Venäjän keski- ja eteläosissa. Vain Venäjän pohjoisosissa ja Baikal-järven alueella säilyi sarafaanimalleja, joihin kuului pieni selkäkappale, ”sammakko”.
Pitkä sarafaani tuli suosituksi Venäjän keski- ja pohjoisosissa.
  Se oli yleinen maaseudulla, mutta sitä käytettiin runsaasti myös kaupungeissa. Tyypilliseen asuun kuuluivat paita tai pusero, sarafaani, vyö ja esiliina. Sarafaanin koristeet osoittivat naisen yhteiskunnallisen aseman ja hänen varallisuutensa. Esimerkiksi kauppiaan vaimon sarafaani saatettiin valmistaa kalliista tuontikankaasta, kuten silkistä, satiinista tai brokadista, joka reunustettiin turkiksin ja koristeltiin kultanapein ja kirjottiin kulta- ja hopealangoin. Maaseudun naiset ja alempaan keskiluokkaan kuuluvat naiset käyttivät kotitekoisista pellava- ja villakankaista valmistettuja sarafaaneja. Ne koristeltiin varojen mukaan erilaisilla punotuilla tai kudotuilla nauhoilla, kirjomalla ja pitsillä, leveillä vöillä ja punoksilla.
1700-luvun alkuun saakka sitä käyttivät naiset ja tytöt kaikista yhteiskuntaluokista, kunnes Pietari Suuren aloittamat uudistukset muuttivat keski- ja yläluokkiin kuuluvien naisten vaateparren. 1800-luvulta alkaen sarafaania käyttivät pääasiassa enää Volgan alueen maaseudun naiset. Lokakuun vallankumouksen jälkeen sarafaania pidettiin epätoivottuna keisarillisen Venäjän jäänteenä.
Sarafaani Suomessa

Sarafaaniasu liittyy Suomessa vanhastaan ortodoksiuskoon , luterilaiset naiset käyttivät vyötäröhametta. Sarafaani kuuluukin osana joihinkin karjalaisiin kansanpukuihin. Esimerkiksi Raudun ja Sakkolan äyrämöispukuun kuuluu poimutettu hartiushame, joka muistuttaa venäläistä sarafaania: sen vyötärö ylettyy tavallista ylemmäksi ja sitä kannattavat kapeahkot, takaa yhtyvät olkamukset. Hartiushame sisältyy myös kansanpuvusta muokattuun kansallispukuun.
Tämän tyyppisiä asuja on ollut käytössä 1900-luvulle saakka Vienan Karjalassa, Aunuksessa ja osassa nykyistä Suomen Pohjois-Karjalaa, mutta paikoitellen Kannaksella ja Suomenlahden itäisessä saaristossa vanhoilla naisilla vielä 1900-luvun alkukymmenillä, evakkonaisilla jopa vielä tätäkin myöhemmin. Nyky-Suomessa sarafaani tai feresi ovat  pääasiassa erilaisten karjalaiseen perinteeseen liittyvien juhlien esiintymisasuja. Niiden valinnassa kantajan uskonto, ikä tai siviilisääty eivät vaikuta entiseen tapaan asun valintaan.
Sarafaani Suomessa > Sarafaani ja feresi

Sarafaanista käytetään myös nimitystä feresi. Sanat ovat peräisin eri kielistä, sarafaani farsista ja feresi kreikasta , ja niillä on tarkoitettu aikojen kuluessa eri asioita esimerkiksi käytettyjen materiaalin tai kaavoituksen mukaan. Suomessa nimityksiä käytetään nykyisin ristikkäin niin, että merkitykset peittävät täysin toisensa. Pukusanastossa voidaan kuitenkin tehdä ero asun (sarafaani) ja esimerkiksi puseron, päähineen ja korut sisältävän asukokonaisuuden välillä (feresi), mutta sama ero tehdään myös toisin päin. Sanojen käytössä nähdään myös alueellisia eroja.
Sarafaanin uusi kukoistus Venäjällä

1950-luvulla Neuvostoliitossa alkoi sarafaanin uusi tuleminen, kun muotilehdet alkoivat korostaa perinteisen vaatteen monikäyttöisyyttä. Ne esittelivät naisille erilaisia sarafaaniversioita alkaen paksummasta kankaasta valmistetuista arkisista työvaatteista ja päätyen kevyemmistä ja iloisen värisistä kankaista valmistettuihin viikonloppuasuihin. Uudesta suosiosta voidaan puhua 1960-luvulta alkaen. 1970-luvulla nähtiin denimversioita ja 1980-luvulla tulivat muotiin ohuesta ja pienikuvioisesta painokankaasta runsashelmaisiksi valmistetut versiot. Nykyisin näitä malleja käytetään erityisesti kesällä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sarafaani Wikimedia Commonsissa
Koristenauhoin korostettu miehustapaneeli sarafaanissa. Ivan Biblininin teoksesta Sunnuntaiaamuna (1901) painettu postikortti.
Sarafaaneja näytöksessä Pietarissa v. 2015
Shark Bites and Dog Fights

| Shark Bites and Dog Fights Skindred |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1. syyskuuta 2009
 Tuottaja(t): Matt LaPlant, Skindre
 Tyylilaji: alternative metal, reggae, nu metal
 Kesto: 31.00
 Levy-yhtiö: Bieler Bros. Records
Skindredin muut julkaisut
| Roots Rock Riot 2007 | Shark Bites and Dog Fights 2009 | Union Black 2011   |
Singlet albumilta Shark Bites and Dog Fights
 ”Electric Avenue” Julkaistu: 2009  ”Stand for Something” Julkaistu: 11.  elokuuta 2009  ”You Can't Stop It” Julkaistu: 18.  syyskuuta 2009
Shark Bites and Dog Fights on Skindredin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin 1. syyskuuta 2009.
Kappaleet

Stand for Something – 4.06
You Can't Stop It – 3.53
Electric Avenue (Eddy Grant) – 3.10
Calling All Stations – 3.34
Corrupted – 3.36
Who Are You? – 5.04
Days Like These – 3.36
Invicible – 3.58
Kokoonpano

Clive "Benji" Webbe – laulu
Michael John "Mikeydemus" Fry – kitara
Daniel Pugsley – basso
Arya "Dirty Arya" Goggin – rummut
Saalem-temppeli

| Saalem-temppeli |
| --- | --- |
 Saalem-temppelin sisäänkäynti Näkinkujalla
Sijainti:  Hakaniemi, Helsinki
Koordinaatit:  60.18040°N, 24.95381°E
Seurakunta:  Helsingin Saalem-seurakunta
Rakentamisvuosi:  1977
Suunnittelija:  Veikko Gröhn
Istumapaikkoja:  1620
Tyylisuunta:  helluntailainen kirkkoarkkitehtuuri
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saalem-temppeli on Helsingin Hakaniemessä sijaitseva Helsingin Saalem-seurakunnan helluntaikirkko. Rakennus on valmistunut vuonna 1977 ja vihittiin käyttöön vuoden 1978 alussa. Saalem-temppeli sijaitsee osoitteessa Näkinkuja 3, Hakaniemen metroaseman ja liikekeskuksen välittömässä läheisyydessä.
Saalem-temppelin suunnittelu aloitettiin 1970-luvulla, kun vanhat, Pengerkadulla sijainneet tilat, eivät enää vastanneet seurakunnan kasvaneen toiminnan vaatimuksia. Uuden Saalem-temppelin suunnitteli arkkitehti Veikko Gröhn ja rakentamisesta vastasi Rakennusliike Puolimatka. Uuden 1620 istumapaikkaa käsittävän Saalem-temppelin vihkiäisjuhlaa vietettiin 1. tammikuuta 1978.
Historia > Hankkeen käynnistyminen

Uuden temppelin rakennushanke oli ollut esillä Saalem-seurakunnassa vuodesta 1961, jolloin seurakunta osti tontin ja kiinteistön Hakaniemen Näkinkujalta. Saalem-temppelin tontti on Suomen helluntailiikkeen kannalta historiallinen, sillä samalla paikalla kokoontui 1900-luvun alussa rukousryhmä, joka kutsui Thomas Ball Barrattin Suomeen vuonna 1911. Tätä tapahtumaa pidetään hetkenä, jolloin Suomen helluntaiherätyksen on katsottu saaneen alkunsa.
Ennen Saalem-temppeliä Näkinkujalla sijainneessa kiinteistössä toimi kristillinen alkoholi- ja narkomaanityön keskus. Paikalla oli kaksi vanhaa Hakaniemen viimeisimpiin kuulunutta puutaloa sekä syreenien ja lehmusten ympäröimä piha. Helsingin Saalem-seurakunta lähestyi arkkitehti Veikko Gröhnin uuden rukoushuonen rakentamissuunnitelmien vuoksi talvella 1975.
Historia > Rakentaminen

Saalem-seurakunta julisti vuonna 1975 uudesta rukoushuoneesta ns. ranskalaisen arkkitehtikilpailun, jossa kahdelta johtavalta rakennusliikkeltä pyydettiin sekä arkkitehtisuunnittelu että urakan kustannusarvio. Kilpailun voittajaksi tuli vanhimmiston äänestyksessä arkkitehti Gröhnin suunnitelma, jonka pohjalta Rakennusliike Puolimatka oli tehnyt kustannuslaskelmat. Syyskuun alussa 1976 Näkinkujan vanhoja puutaloja alettiin purkaa.
Rakennushanketta jouduttiin hakemaan asemakaavan muutosta. Helsingin kaupunki hyväksyi kaavamuutoksen syyskuussa 1976. Näkinkujan tontti oli ahdas ja tämän vuoksi rakennusluvan saaminen ja viranomaismääräysten huomioonottaminen tuotti erinäisiä hankaluuksia. Asemakaavamääräyksistä johtuen temppeliä ei saanut rakentaa viereistä Svenska Gårdenia korkeammaksi, mutta tilaohjelman mukaisesti rakennukseen tuli mahtua istumapaikat vähintään 1600 ihmisille, henkilöstön toimitilat sekä riittävästi pysäköintitilaa autoille. Myöskään julkisivulautakunta ei hyväksynyt kirkon piirrustuksia sellaisenaan, mitä on pidetty jossain määrin arkkitehtien arvovaltakiistana.
Rakennuslupa saatiin 21. joulukuuta 1976 ja rakennustyöt aloitettiin vähän ennen vuodenvaihdetta. Vuosi 1977 oli seurakunnalle aktiivista rakentamisen aikaa. Peruskiven muuraustilaisuus järjestettiin Kai Antturin johdolla 4. helmikuuta 1977. Rakennusksen kokonaiskustannukset irtaimisto mukaan lukien oli 9,4 miljoona markkaa.
Historia > Käyttöönotto

Saalem-temppeli valmistui vuoden 1977 lopulla ja ensimmäinen hartaushetki pidettiin jouluaattona 1977. Saalem-temppelin juhlalliset vihkiäiset olivat uudenvuodenpäivänä 1. tammikuuta 1978. Vihkiästilaisuudessa tervehdyksiä toivat Helsingin kaupunginjohtaja Teuvo Aura sekä Helsingin piispa Aimo T. Nikolainen. Uuden tilan ensimmäisinä toimintavuosina kuulijoita kävi tilaisuuksissa n. 5000 / viikko ja vuosittain lähes 300 000. 1980-loppuun mennessä.
Arkkitehtuuri > Ikkunalinjat ja kolmioaihe

Arkkitehti Veikko Gröhn halusi ilmentää Saalem-temppelin ulkoisessa muodossa herkkyyttä karussa ubraanissa ympäristössään. Gröhn esitti ensin luonnosta, jossa ikkunoiden yläreunaan oli suunniteltu erityinen kolmioaihe. Viranomaisten vaatimuksesta kolmioaihe jouduttiin kutienkin tiputtamaan etukatoksen päälle. Ikkunalinjat muutettiin suoraviivaisiksi ja kehystettiin sinisellä klinkkerilaatoituksella. Kolmioaihe on toteutettu ikkunoiden yläreunaan.
Arkkitehtuuri > Sisäänkäynti

Saalem-temppelin sisäänkäynnin päällä on kuparista tehty "leikkivä" katos. Rakennuksen aulatiloihin avautuu suuri lasiseinä ja iltavalaistuksessa rakennnus näyttää kutsuvalta, eroittua myös ympäristöstään. Saalem-temppelin lasisissa sisäänkäyntiovissa on valetut ovenvetimet, joissa on seurakunnan vanha öljylamppu-symboli. Ovenvetimet on suunnitellut taiteilija, kuvanveistäjä Veikko Leppänen.
Arkkitehtuuri > Kirkkosali ja sisätilat

Saalem-temppelin sali suunniteltiin seurakunnan johtajan Kai Antturin toiveen mukaan sellaiseksi, että jumalanpalveluksessa syntyy yhteisen osallistumisen tunne. Kirkkosalin viuhkamainen muoto kohdistaa katseen alttarille. Arkkitehdin kantavana ajatuksena rakennukselle oli alttari, joka toisi esiin Jumalan ja ihmisten kohtaamisen ytimen. Arkkitehti halusi kohdistaa symbolisesti katosta tulevan valon suoraan alttarille. Alttariosan näkymä kutsuu satunnaista kulkijaa poikkeamaan sisälle saliin.
Ulkolasiseinän kautta avautuu lämminhenkinen kirkkosalin sisämaailma, jonne ei ole mitään kynnystä. Suoraan eteisaulasta lähtevä keskiakseli johtaa aina alttarille ja kastealtaaseen saakka. Kastealtaan kivet ovat poimuttunutta muskiitti-kiveä Puolangalta.
Kirkkosalin kattokruunu on valmistettu Mikko Haapsalon taidetakomossa Virroilla. Messinkivaluinen kattokruunu painaa 700 kiloa. Kattokruunu johtaa valon akryylisauvoja pitkin alaspäin.
Arkkitehtuuri > Materiaalit, värit ja symbolit

Rakentamisessa on käytetty ajattomia ja kestäviä materiaaleja. Punaruskea puukatto toimii akustisena elementtinä. Lattian tiiliklinkkeri, petsatut puistet penkit ja niiden alla kokolattiamatto tuovat saliin kodikkuutta. Seinät on valettu valkoisesta betonista ja niiden harjattu slammaus tuo saliin tunnelmaa. Kirkkorakennuksessa valo on tuotu sisään katon kautta ja valaisimet on upotettu kattoon. Suoraan altarille kohdistuva valo korostaa alttarin keskeistä merkitystä.
Salin värivalinnassa näkyy raamatullinen symboliikka: salissa on käytetty ilmestysmajan värejä: valkea seinäpinta, punaruskea puu ja messinki tuovat väreihin puhtauden ja pyhyyden tunnetta. Kristinuskon vahvin symboli, risti, on kastealtaan kiviseinän yläpuolella. Seinästä valuu kastealtaaseen soljuva vesi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saalem-temppeli Wikimedia Commonsissa
Serbien ensimmäinen kansannousu

Serbien ensimmäinen kansannousu oli serbien kansallinen vallankumous, joka kesti noin yhdeksän vuotta ja yhdeksän kuukautta (1804–1813) ja jonka tarkoituksena oli tehdä Serbiasta itsenäinen valtio yli 300-vuotisen ottomaanihallinnon jälkeen. Kapina syttyi vuonna 1804 ottomaanien järjestettyä joukkomurhan, jossa surmattiin joukko serbiylimyksiä. Kapinaa johti Karađorđe. Vaikka kansannousu murskattiinkin vuonna 1813, antoi se kipinän serbien toiselle kansannousulle vuonna 1815, jonka ansiosta Serbiasta tuli autonominen ruhtinaskunta vuonna 1817 (virallisesti vuonna 1829).
Dionysoksen talo

Dionysoksen talo voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin yksityistaloihin:
Dionysoksen talo, Delos, Kreikka
Dionysoksen talo, Dion, Kreikka
Dionysoksen talo, Pafos, Kypros
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Dionysoksen talo”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Eeva (televisiosarja)

| Eeva |
| --- | --- |
Kestoaika:  15 x 25 min
Pääosissa:  Marjatta Kallio Terhi Panula
Alkuperämaa:  Suomi
Esitetty:  5.1.1971 –
Jaksoja:  15
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Aarne Tarkas Inke Tarkas
Käsikirjoittaja(t):  Inke Tarkas
Tuotantoyhtiö(t):  Oy Mainos-TV-Reklam Ab
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Eeva on suomalainen komediasarja, joka esitettiin Mainos-TV:n ohjelmistossa tammikuusta joulukuuhun 1971. Sen käsikirjoitti Inke Tarkas, joka toimi myös sarjan toisena ohjaajana Aarne Tarkaksen ohella. Nimiroolia, yksinhuoltaja Eeva Kesästä esittää Marjatta Kallio ja tämän 16-vuotiasta tytärtä Terhi Panula.
Yhdysvaltalaisista sarjoista kuten The Lucy Show’sta vaikutteita ottanut Eeva oli yritys tehdä suomalaista tilannekomediaa. 1970-luvun alun ilmapiiri ei sen kepeyttä suosinut. Kriitikko Anna Kerttu Wiik kuvasi päähenkilöä ”tylsäksi”,  ”kaakattajaksi” ja ”lähes sietämättömäksi otukseksi” ja ihmetteli, miten tällä voi olla niin järkevä tytär. Hän luonnehti muitakin sarjan hahmoja oudoiksi ja yliammutuiksi.
Marjatta Kallion ja Terhi Panulan ohella sarjassa näyttelevät muiden muassa Olavi Ahonen, Tiina Rinne, Leo Jokela, Pentti Irjala ja Pia Hattara. Yksittäisissä jaksoissa vierailee kymmeniä muitakin näyttelijöitä, kuten Uljas Kandolin, Brita Koivunen, Martti Tschokkinen ja Aarre Karén.
Jaksot ja esityspäivät

Jaksot ja esityspäivät[lähde? ]
Posliinikana 5.1.1971
Naisten yö 19.1.1971
Peruukki 2.2.1971
Yövartija vain… 16.2.1971
Isojen poikien leikit 2.3.1971
Amerikan setä 16.3.1971
Tieteen uhri 30.3.1971
Naamiaiset 13.4.1971
Pelihimo 27.4.1971
Mitäs me taiteilijat 11.5.1971
Suuria kauppoja 25.5.1971
Lapsenpiiat 15.9.1971
Paha tyttö 13.10.1971
Veronalaiset rakastavaiset 10.11.1971
Kuun kivi 8.12.1971
Sergei Samsonov

| Sergei Samsonov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. marraskuuta 1978 (ikä 45) Moskova, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Sammy,  The Magical Muscovite, Scamsonov
Pelipaikka:  vasen laita
Maila:  oikea
Pituus:  173 cm
Paino:  85 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1994–2011
Seurat:  Boston Bruins (NHL) Edmonton Oilers (NHL) Montreal Canadiens (NHL) Chicago Blackhawks (NHL) Carolina Hurricanes (NHL) Florida Panthers (NHL)
NHL-varaus:  8. varaus, 1997 Boston Bruins
| Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Venäjä> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Salt Lake City 2002 | jääkiekko |  |
| Nuorten MM-Kilpailut  | Nuorten MM-Kilpailut  | Nuorten MM-Kilpailut  |  |
|  Pronssia | Yhdysvallat 1996 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Sveitsi 1997 | jääkiekko |  |
Sergei Samsonov (ven. Сергей Самсонов, synt. 27. marraskuuta 1978 Moskova, Neuvostoliitto) on pelaajauransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Samsonov muistetaan pienikokoisena, mutta nopeana pelaajana ja hyvänä mailankäsittelijänä.
Ura

Samsonov aloitti uransa Venäjän superliigassa. Ennen NHL-uraansa Samsonov saavutti Venäjän alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa MM-pronssia 1996 ja 1997. Hyvien esitysten vuoksi Boston Bruins varasi hänet NHL:n varaustilaisuudessa vuonna 1997 kahdeksannella vuorolla. Bruins varasi Samsonovin lisäksi ensimmäisellä kierroksella Joe Thorntonin. Ensimmäisellä NHL-kaudellaan Samsonov voitti vuoden tulokkaan Calder Memorial Trophyn. Samsonov pelasi NHL:n tähdistöottelussa 2001. Hän voitti Venäjän paidassa olympiapronssia Salt Lake Cityssä 2002.
Vaikka Samsonov pelasi hyvin Bostonissa, hänet myytiin kaudella 2005–2006 Edmonton Oilersiin Marty Reasoneria ja Yan Stastnya vastaan. Samsonov solmi vuonna 2006 vapaa agenttina sopimuksen Montreal Canadiensin kanssa. Yhden Montreal-kauden jälkeen Samsonov siirtyi kesällä 2007 Chicago Blackhawksiin vaihdossa puolustaja Jassen Cullimoreen ja hyökkääjä Tony Salmelaiseen . Chicagossa kausi ei sujunut kovinkaan hyvin ja venäläispelaaja laitettiin siirtolistalle 2. tammikuuta 2008 ja lähetettiin farmijoukkueeseen. Maaleitta kauden 23 ensimmäistä peliä pelannut Samsonov siirtyi Carolina Hurricanesiin, kun joukkue nappasi miehen ns. re-entry waivers -listalta. Tämä merkitsee sitä, että Chicago maksaa vielä puolet Samsonovin palkasta. Samsonov pelasi Hurricanesissa kauteen 2010–2011, jolloin hänet myytiin Florida Panthersiin vaihdossa Bryan Alleniin. Samsonov pelasi Panthersissa tehokkaan loppukauden, muttei saanut sopimusta kaudeksi 2011–2012. Elokuussa 2012 uutisoitiin Samsonovin neuvotelleen sopimuksesta NHL-seura San Jose Sharksin kanssa.
STS-131

STS-131 (ISS:n kokoonpanolento 19A) oli Nasan 33. avaruussukkulalento Kansainväliselle avaruusasemalle (ISS) ja avaruussukkula Discoveryn 38. lento.
Discovery laukaistiin onnistuneesti matkaan ensimmäisellä laukaisuyrityksellä 5. huhtikuuta 2010 kello 13:21 Suomen aikaa Kennedyn avaruuskeskuksesta Floridasta. Lennolla oli toista kertaa mukana automaattisessa telakoitumisessa mahdollisesti käytettävä TriDAR 3D-laserkamera, mikä mittaa ISS:n sijaintia ja suuntaa lähestymisen aikana.
Sukkula telakoitui avaruusasemaan 7. huhtikuuta. Alan Poindexter telakoi sukkulan käsiohjauksella 354 kilometrin korkeudella, sillä automaattitelakoitumisen mahdollistava Discoveryn tutkajärjestelmä ei toiminut antennivian takia. Sukkula irtautui avaruusasemasta 17. toukokuuta 2010 kello 15:52 Suomen aikaa. Discovery oli telakoituneena 10 päivää 5 tuntia 8 minuuttia. Alun perin Discoveryn piti palata Maahan 19. huhtikuuta. Floridan sateisen ja pilvisen sään vuoksi laskeutumista lykättiin seuraavaan päivään. Discovery laskeutui Kennedyn avaruuskeskukseen Floridaan neljännellä laskeutumisyrityksellä 20. huhtikuuta 2010 kello 16:08:35 Suomen aikaa.
Kolmen Discoveryn naisastronautin (Stephanie Wilson, Dorothy Metcalf-Lindenburger ja Naoko Yamazaki) ja avaruusasemalle Sojuz TMA-18:lla 4. huhtikuuta 2010 saapuneen Retkikunta 23:n lentoinsinööri Tracy Caldwell Dysonin myötä avaruudessa oli ensi kertaa neljä naista yhtäaikaa.
Discoveryn pääasiallisena hyötykuormana oli rahtikontti Multi-Purpose Logistics Module Leonardo. MPLM oli täynnä ruokaa ja tieteellisiä kokeita, sekä sisälsi myös kolmannen ja viimeisen –80 asteen laboratoriopakastimen (MELFI). Sukkula kuljetti mukanaan useita rahtikuormia, eniten sitten lennon STS-107. Rahtia oli yhteensä 12 tonnia.
Lennolle oli suunniteltu ainakin kolme avaruuskävelyä, mitkä kaikki toteutuivatkin. Sukkulan miehistö vaihtoi muun muassa avaruusaseman ulkopuolella olevan ammoniakkitankin. Sukkulaohjelmassa on STS-131:n jälkeen vuorossa enää kolme lentoa.
Miehistö

| Asema | Astronautti |  |
| --- | --- | --- |
Komentaja: Alan Poindexter 2. avaruuslento
Pilotti: James Dutton 1. avaruuslento
Tehtäväspesialisti 1: Richard "Rick" Mastracchio 3. avaruuslento EV1
Tehtäväspesialisti 2 / opettaja-astronautti: Dorothy Metcalf-Lindenburger 1. avaruuslento  
Tehtäväspesialisti 3, lentoinsinööri: Stephanie Wilson 3. avaruuslento
Tehtäväspesialisti 4: Naoko Yamazaki (JAXA) 1. avaruuslento
Tehtäväspesialisti 5: Clayton Anderson 2. avaruuslento EV2
Huomautuksia:
STS-131 on viimeinen seitsenhenkinen sukkulamiehistö ja viimeinen lento, jolla on ensikertalaisia mukana.
STS-131 on kolmas sukkulalento STS-40:n ja STS-96:n jälkeen, minkä miehistössä on kolme naisastronauttia.
STS-131:n aikana kaksi japanilaista astronauttia (Naoko Yamazaki ja Soichi Noguchi) on ensimmäistä kertaa yhtä aikaa avaruudessa.
Rikkoutunut antenni

Laukaisun jälkeisessä tarkastuksessa huomattiin, että sukkulan Ku -aaltoalueen antenni oli rikkoutunut. Antennia käytetään nopeaan tiedonsiirtoon sukkulan ja lennonvalvonnan välillä. Antenni toimii myös tutkana mitattaessa telakoitumisessa sukkulan ja avaruusaseman välistä etäisyyttä. Rikkoutumisen takia ulkopuolisesta polttoainetankista otettuja kuvia ei voitu lähettää heti Maahan. Miehistö joutui lähettämään sukkulan rungon mahdollisista vaurioista toisena lentopäivänään ottamansa kuvat vasta myöhemmin Maahan käyttäen avaruusasemaan telakoitumisen jälkeen avaruusaseman omaa Ku -aaltoalueen antennia kuvien lähettämiseen.
Ensimmäinen avaruuskävely

Rick Mastracchio ja Clay Anderson suorittivat lennon 5. päivänä 9. huhtikuuta 2010 STS-131:n ensimmäisen avaruuskävelyn avaruusaseman ulkopuolella. Avaruuskävely kesti 6 tuntia 27 minuuttia. He siirsivät sukkulan rahtitilasta uuden ammoniakkitankin väliaikaiseen sijoituspaikkaan, mistä se on tarkoitus siirtää asemalle asennettavaksi myöhemmällä avaruuskävelyllä. He poistivat myös japanilaisen Kibō-laboratoriomoduulin ulkopuolisen siemenkokeen, vaihtoivat Rate Gyro Assemblyn (RGA) viallisen aseman asennonsäätögyroskoopin ja suorittivat aikataulustaan edellä myös muita tehtäviä. Avaruuskävelijöitä avusti aseman Canadarm2-robottikäsivarren käyttäjä pilotti Jim Dutton ja tehtäväspesialisti Stephanie Wilson. Avaruuskävelyn aikana Naoko Yamazaki, Alan Poindexter ja avaruusaseman Retkikunta 23:n miehistö siirsivät useita tieteellisiä rahtikuormia avaruussukkulan rahtikontti MPLM Leonardosta avaruusasemalla uuteen sijoituspaikkaansa.
Lennon 6. päivä

Lennon 6. päivä 10. huhtikuuta oli omistettu tarvikkeiden siirtoon MPLM Leonardosta ja avaruussukkulan keskikannelta avaruusasemalle. Windows Observational Research Facility (WORF) siirrettiin Destiny-avaruuslaboratorioon ja Express Rack 7 (ER7) lopulliseen sijaintipaikkaansa. Miehistö antoi suoria haastatteluita tiedotusvälineiden edustajille ja keskusteli laivaston opiskelijoiden kanssa. Työpäivän päätteeksi miehistö perehtyi seuraavan päivän avaruuskävelyn kulkuun. Tämän jälkeen avaruuskävelijät Clay Anderson ja Rick Mastracchio siirtyivät Quest-ilmalukkoon, sulkivat ilmalukon luukun ja alensivat tulevaa avaruuskävelyä varten ilmalukon sisäpaineen 10,2 psi:hin. He hengittivät myös puhdasta happea tunnin verran paineenlaskun aikana.