stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liechtensteinin kansalaisuus
Kaksoiskansalaisuus

Henkilöt, jotka saavat kansalaisuuden hakemuksella, joutuvat luopumaan muista kansalaisuuksistaan hakiessaan Liechtensteinin kansalaisuutta. Sen sijaan syntyperäiset liechtensteinilaiset voivat ottaa vastaan toisen maan kansalaisuuden. Vuonna 2015 arvioitiin, että joka neljäs Liechtensteinin kansalainen on kaksoiskansalainen.
Maassa järjestettiin kansanäänestys kaksoiskansalaisuuden sallimisesta viimeksi vuonna 2020, mutta aloite kaatui.
Fernanda Torres

| Fernanda Torres |
| --- | --- |
 Torres vuonna 2024
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1965 (ikä 59) Rio de Janeiro, Brasilia
Ammatti:  näyttelijä, kirjailija
Näyttelijä
Aktiivisena:  1978–
Palkinnot
 Cannesin elokuvajuhlien paras naisnäyttelijä 1986 Eu Sei Que Vou te Amar  Paras naispääosa draamaelokuvassa - Golden Globe 2025 Olen yhä täällä 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Fernanda Pinheiro Monteiro Torres (s. 15. syyskuuta 1965 Rio de Janeiro, Brasilia) on brasilialainen näyttelijä, kirjailija ja kolumnisti.
Fernanda Torres syntyi Rio de Janeirossa 1965. Hänen vanhempansa olivat näyttelijät Fernando Torres ja Fernanda Montenegro ja Fernandakin kasvoi taiteellisessa ympäristössä. Hänen uransa alkoi jo 13-vuotiaana näytelmässä Um Tango Argentino. Seuraavana vuonna hän näytteli jo telenovelassa Nossa Cidade. Torresin ensimmäinen elokuva oli Walter Liman ohjaama Inocencia, jota hän oli tekemässä 16-vuotiaana.
Torres on kirjoittanut ja ollut mukana kirjoittamassa useita elokuvakäsikirjoituksia ja teatterisovelluksia. Vuodesta 2007 hän on myös kirjoittanut säännöllisesti sanoma- ja aikakauslehtiin. Hän on toiminut Folha de S. Paulon, Veja-Rion ja Piauín kolumnistina. Torresin esikoisromaani Fim julkaistiin 2014, ja se on myynyt Brasiliassa yli 200 000 kappaletta.
Palkinnot

Vuonna 1986 Torres palkittiin Cannesin elokuvajuhlien parhaan naisnäyttelijän palkinnolla elokuvasta Eu Sei que Vou Te Amar.
Vuonna 2025 Torres sai elokuvasta Olen yhä täällä ensimmäisenä brasilialaisena Golden Globen parhaasta naispääosasta draamaelokuvassa.
Palkinnot > Ehdokkuudet

Torres sai 2025 parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden Walter Sallesin ohjaamasta elokuvasta Olen yhä täällä (I’m Still Here). Hän oli toinen brasilialainen, joka sai Oscar-ehdokkuuden näyttelijäkategoriasta. Ensimmäinen oli hänen äitinsä, joka oli ehdolla myös Sallesin elokuvasta Central Station.
Henri Huohvanainen

Henri Juhani Huohvanainen (s. 3. toukokuuta 1980, Joensuu) on pelaajauransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän on Jokipoikien kasvatti, ja pelasi Joensuussa aina vuoden 2002 loppuun, jonka jälkeen siirtyi KalPaan. KalPassa hän pelasi 2002–2008, jonka jälkeen siirtyi viimeiseksi vuodeksi Jokipoikiin kapteeniksi.
Nykyään Huohvanainen toimii yrittäjänä (Ikkunasi Oy).
Eugenie Lisitzin

Eugenie Lisitzin (1905 Dresden – 28. lokakuuta 1989) oli suomalainen merentutkija.
Lisitzin syntyi Dresdenissä, koska hänen isänsä Gregorius Lisitzin oli siellä silloin opiskelemassa vuoriakatemiassa. Alkujaan puolalaisperäinen suku vaikutti muuten Suomessa Käkisalmen tienoilla. Hän valmistui ylioppilaaksi 1926 Viipurin ruotsinkielisen tyttökoulun jatkoluokilta ja filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1929 ja lisensiaatiksi 1938. Väiteltyään 1938 hän oli ensimmäinen Suomessa fysiikassa tohtoriksi väitellyt nainen. Fysiikka oli hänen pääaineensa, mutta hän suoritti laudatur-arvosanoja muistakin aineista. Hän työskenteli Merentutkimuslaitoksella 40 vuotta, ensin vt. assistenttina 1933–1945, sitten assistenttina 1945–1955 ja lopuksi talassologina eli merentutkijana ja vedenkorkeusosaston osastopäällikkönä vuodesta 1955, kunnes hän siirtyi 1972 eläkkeelle.
Lisitzin tutki vedenkorkeuden vaihteluun liittyviä kysymyksiä ja toimitti oppikirjana käytetyn teoksen Sea Level Changes (1974). Se oli ensimmäisen valtamerien keskiveden korkeutta käsittelevä yleisteos. Hän laski myös uudestaan jo aiemmin laskettua maankohoamisen nopeutta Suomen rannikoilla.
Vuonna 1960 Lisitzin kutsuttiin jäseneksi Suomen Tiedeseuran matemaattis-fysikaaliseen osastoon ja oli siinäkin ensimmäinen nainen.
Mikko Kekäläinen

Mikko Kekäläinen (s. 14. maaliskuuta 1977 Pieksämäki) on Ylen toimittaja, joka tunnetaan arkipäivisin suorana esitettävästä Puoli seitsemän -ohjelmasta Yle TV1 -kanavalla.
Pieksämäeltä Savosta kotoisin oleva Kekäläinen kiinnostui radioalasta kuunneltuaan 1990-luvulla Pertti Salovaaran ohjelmia. Hän toimi vuodesta 2007 alkaen Kiekuu-radio-ohjelman juontajana ja vuodesta 2009 Radio Suomen valtakunnallisen aamuohjelman vetäjänä, kunnes siirtyi lokakuussa 2009 juontamaan Puoli seitsemän -tv-ohjelmaa. Kesällä 2014 Kekäläinen juonsi ohjelmaa Kekäläisen kesäduuni.
Kekäläinen on ollut vuodesta 2008 saakka naimisissa urheilutoimittaja Kristiina Kekäläisen kanssa. He juonsivat yhdessä Rion 2016 olympialaisten kisastudiota Helsingin Pasilasta.
Kekäläinen soitti rumpuja yhtyeessä Martti Vainaa ja Sallitut aineet pseudonyymillä Lazy Diamond.
Teokset

Petra Olli – Painija.  Helsinki:  Tammi, 2021.  ISBN 978-952-04-2657-6
Aiheesta muualla

Puoli seitsemän
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Yle
Vuoden 2005 konklaavi

Vaakuna, jota käytetään katolisen kirkon ollessa sedisvakanssissa.
Vuoden 2005 konklaavi eli paavin valitseva kardinaalien kokous pidettiin Sikstuksen kappelissa Vatikaanissa 18.–19. huhtikuuta 2005. Konklaavi valitsi seuraajan 2. huhtikuuta samana vuonna menehtyneelle paavi Johannes Paavali II:lle, joka oli toiminut paavina vuodesta 1978.
Konklaavi valitsi toisena kokoontumispäivänään uudeksi paaviksi saksalaisen Joseph Ratzingerin, joka otti paavilliseksi nimekseen Benedictus XVI:n. Yhteensä konklaavissa suoritettiin neljä äänestystä.
Konklaavin taustaa > Konklaavin merkitys

Paavin absoluuttisen valta-aseman vuoksi kirkollispoliittiset muutokset ovat mahdollisia vasta paavin kuoleman jälkeen. Kukin paavi harjoittaa paavinkautensa eli pontifikaattinsa aikana sellaista politiikkaa kuin haluaa, ja ainoastaan hallitsevalla paavilla on mahdollisuus päättää tämän politiikan sisällöstä. Paavia on mahdotonta erottaa virastaan, joten käytännössä paavi pystyy harjoittamaan haluamaansa politiikkaa aina elämänsä loppuun asti.
Paavin valta lakkaa kuitenkin olemasta heti hallitsevan paavin kuoltua. Tällöin katolinen kirkko joutuu sedisvakanssiin eli tilaan, jossa paavin piispanistuin on tyhjänä. Paavillinen valta siirtyy tällöin kardinaalikollegiolle, eli kardinaalien muodostamalle kokonaisuudelle. Nimellisesti korkeinta valtaa paavin kuoleman jälkeen pitää camerlengo-niminen kardinaalikamariherra, jonka tehtäväksi siirtyy paavinvaalin eli konklaavin järjestäminen.
Konklaavi on käytännössä ainoa tilanne, jossa kardinaalit voivat konkreettisesti muuttaa paavillisen politiikan kurssia. Konklaaveissa onkin yleensä nähtävissä muutoshalu kardinaalien keskuudessa; maallisiin asioihin keskittyvää paavia seuraa uskonnollinen paavi ja pitkäaikaista paavia lyhytaikainen paavi. Tästä syystä edellisen paavin lähipiiriin kuuluneilla kardinaaleilla ei välttämättä ole mahdollisuuksia konklaavissa, vaan kollegio pyrkii usein etsimään edellisestä paavista erottuvaa ehdokasta.
Konklaavin taustaa > Edellinen pontifikaatti

Paavi Johannes Paavali II oli kuollessaan hallinnut katolista kirkkoa lähes 27 vuotta aina vuodesta 1978 saakka. Hänen pontifikaattinsa oli ollut pisin sitten 31 vuotta paavina toimineen Pius IX:n, joka oli paavina vuosina 1846–1878.
Johannes Paavali II oli paavina voimakas ja yksinvaltainen persoona, joka johti kirkkoa edeltäjiään konservatiivisemmin ja tiukemmin. Hän esimerkiksi nimitti paavina ollessaan piispoja tärkeille piispanistuimille yksinvaltaisesti ja paikoin myös vastoin paikallisten hiippakuntien yleistä tahtoa, julisti vuonna 1995 naispappeutta koskevat kysymykset loppuun käsitellyiksi ja samalla ilmoitti, että ”kirkolla ei ole mitään arvovaltaa antaa pappisvihkimystä naisille” ja myös vaati kaikkia kirkon jäseniä pitäytymään tässä ratkaisussa.
Johannes Paavali II oli ollut myös ensimmäinen mediapaavi. Voimakkaalla ja näkyvällä esiintymisellään hän sai paljon medianäkyvyyttä maailmassa ja pitkän virkakautensa aikana hänestä tuli tärkeä moraalivaikuttaja. Esimerkiksi Johannes Paavali II:n merkitys kommunismin luhistumiseen itäisessä Euroopassa ja varsinkin Puolassa oli erityisen suuri.
Konklaavin taustaa > Kardinaalikollegio

Konklaavin alkaessa katolisessa kirkossa oli kaikkiaan 184 kardinaalia. Heistä konklaaviin sai osallistua 117 alle 80-vuotiasta kardinaalia. Ikärajoituksen oli asettanut vuonna 1975 silloinen paavi Paavali VI.
Vatikaanin tiedottajan Joaquín Navarro-Vallsin mukaan kaksi kardinaalia oli ilmoittanut, etteivät he voi saapua Vatikaaniin huonon terveytensä takia. Sairauden vuoksi konklaavista pois jäivät filippiiniläinen Jaime Sin ja meksikolainen Alfonso Antonio Suárez Rivera, joten uutta paavia valitsemassa oli vain 115 kardinaalia. 58 konklaaviin osallistuvaa kardinaalia oli Euroopasta, ja heistä italialaiset olivat suurin ryhmä. Konklaavi kokoontui kardinaalidekaani Joseph Ratzingerin johdolla. Konklaavi oli ehdottoman salainen.
Katolisessa kirkossa ei voi enää olla yli 120:tä alle 80-vuotiasta kardinaalia, joilla siis olisi oikeus osallistua konklaaviin. Määrän mentyä alle 120:n voi paavi kuitenkin nimittää uusia kardinaaleja. Aikaisemmin suurimmillaan paavin valintaan oikeutettujen kardinaalien määrä on ollut 135.
Konklaavin taustaa > Kardinaalikollegio > Kardinaalikollegion valtiokohtainen ryhmittyminen

Vuoden 2005 konklaavissa kardinaalikollegio ei ollut jakaantunut tasaisesti maiden ja maanosien kesken. Jotkut maat olivat selvästi muita paremmin edustettuina, ja kardinaalit olivat selvästi painottuneet Eurooppaan ja varsinkin Italiaan. Epätasapuolinen jakaantuminen ei ollut mitenkään poikkeuksellista, sillä kardinaalikollegion kansainvälistyminen oli alkanut kunnolla vasta muutamaa vuosikymmentä ennen konklaavia. Esimerkiksi intialainen mies sai kardinaalin päähineen ensimmäistä kertaa vuonna 1953 Pius XII:n aikana ja japanilainen vuonna 1960 Johannes XXIII:n ollessa paavina. Vasta vuonna 1960 nimettiin ensimmäinen syntyperältään afrikkalainen kardinaali, Dar es Salaamin Laurean Rugambwa, jolle kardinaalin viran ojensi Johannes XXIII.
Vuoden 2005 konklaavissa italialaiset eivät kuitenkaan olleet enemmistössä, mikä on suhteellisen uusi ilmiö paavinvaaleissa. Edellinen paavi Johannes Paavali II oli ollut ensimmäinen ei-italialainen paavi satoihin vuosiin, ja ennen vuoden 2005 konklaavia epäiltiin, että tuleva paavi saattaisi jälleen olla kotoisin Italian ulkopuolelta.
Ennen konklaavia puhuttiin muun muassa Etelä-Amerikasta tulevan ehdokkaan mahdollisuuksista voittaa. Konklaavin ennakkosuosikkien joukossa oli muutama eteläamerikkalainen kardinaali, joiden mahdollisuuksia pidettiin suhteellisen hyvinä. Keskusteluissa mainittiin muun muassa Oscar Rodriguez Maradiaga Hondurasista, Claudio Hummes Brasiliasta, Jorge Mario Bergoglio Argentinasta, Jaime Ortega Kuubasta ja Dario Castrillion Hoyos Kolumbiasta. Kaikki näistä ehdokkaista omasivat Johannes Paavali II:n hallintoajalle tyypilliset opin moraalista, seksuaalisuudesta ja kirkon doktriineista. Ennen konklaavia jotkut asiantuntijat olivat sitä mieltä, että eteläamerikkalaisella kandidaatilla olisi todelliset mahdollisuudet nousta paaviksi. Keskustelussa nostettiin esiin maanosan vahvuuksista muiden maanosien suhteen se, että katolisen kirkon suosio maanosassa on väkilukuun suhteutettuna valtavaa, minkä lisäksi myös katolilaisia on määrällisesti paljon. Samalla huomautettiin, että amerikkalaiset kardinaalit olivat suurin yksittäinen ryhmä kardinaalikollegiossa heti eurooppalaisten jälkeen.
Puhuttaessa eri maanosista tulevien kardinaalien mahdollisuuksista huomautettiin myös, että valtiollisesti yhdysvaltalaiset kardinaalit muodostivat kardinaalikollegion toiseksi suurimman ryhmän. Yhdysvaltalaisia kardinaaleja osallistui konklaaviin yksitoista, kun taas italialaisia oli 24. Yhdysvaltalaisten määrästä huolimatta esimerkiksi CNN:n asiantuntija Thomas Reese totesi: "Italialaisia, joista on puhuttu [mahdollisina paaviehdokkaina], on kolme tai neljä, jonkin verran afrikkalaisia, kolme tai enemmän latinalaisen Amerikan kardinaaleja, jotka on mainittu. Amerikkalaiset eivät kuitenkaan ole kenenkään listalla."
Konklaavin taustaa > Kardinaalikollegio > Kardinaalit maakohtaisesti

Yhteensä konklaavissa oli äänioikeutettuna 117 kardinaalia viidestäkymmenestäkahdesta eri valtiosta.
lähde:
| Kardinaalien määrä valtiossa | Valtio |
| --- | --- |
20: Italia
11: Yhdysvallat
6: Saksa, Espanja
5: Ranska
4: Brasilia, Meksiko
3: Puola, Kolumbia, Kanada, Intia
2: Britannia, Unkari, Portugali, Ukraina, Chile, Nigeria, Japani, Filippiinit
1: Itävalta, Belgia, Bosnia ja Hertsegovina, Kroatia, Tšekki, Irlanti, Latvia, Liettua, Alankomaat, Sveitsi, Argentiina, Bolivia, Dominikaaninen tasavalta, Kuuba, Guatemala, Honduras, Nicaragua, Peru, Kamerun, Kongon demokraattinen tasavalta, Ghana, Norsunluurannikko, Madagaskar, Etelä-Afrikka, Sudan, Tansania, Uganda, Indonesia, Syyria, Thaimaa, Vietnam, Australia, Uusi-Seelanti

lähde:
| Maanosa | Kardinaalien lukumäärä |
| --- | --- |
Eurooppa: 58
Latinalainen Amerikka ja Karibianmeren alue: 21
Pohjois-Amerikka: 14
Afrikka: 11
Aasia: 11
Australia ja Oseania: 2
Konklaavin taustaa > Kardinaalikollegio > Konklaavin ulkopuolelle jääneet kardinaalit

Paavi Paavali VI:n tekemän päätöksen mukaan yli 80-vuotiaat kardinaalit eivät saa ottaa osaa paavinvaaliin, eivätkä he siten myöskään ole äänioikeutettuja tai kelvollisia nousemaan paavinistuimelle. Huolimatta tästä määräyksestä yli 80-vuotiailla kardinaaleille oli mahdollisuus vaikuttaa konklaavin lopputulokseen, vaikkeivat he itse äänestykseen saaneetkaan osallistua. Heidän vaikutusmahdollisuutensa olivatkin parhaimmillaan konklaavia edeltäneessä kardinaalien keskusteluluontoisessa tapaamisessa. Tällöin kardinaalit kertoivat mielipiteistään kirkon tulevaisuutta ja uutta paavia ajatellen, ja tällöin vanhimpien ja kokeneimpien kardinaalien ajatuksilla oli paljon painoarvoa.
Paavali VI:n sääntöä on kritisoitu, ja aikanaan kardinaalit vastustivatkin sitä. Toisaalta määräykselle on löytynyt puolustajia myös yli 80-vuotiaiden kardinaalien keskuudessa. Ennen vuoden 2005 konklaavia muun muassa australialainen kardinaali Cassidy totesi, "ettei näytä hyvältä, mikäli vanhoja kardinaaleja joudutaan kantamaan ylös portaita kameroiden edessä." Hänen mukaansa sellainen voisi saada ihmiset ajattelemaan: "Nämäkö henkilöt valitsevat paavin?"
Konklaavin taustaa > Ennakkosuosikit

Jo ennen itse konklaavia media nosti useita mahdollisia nimiä ennakkosuosikeiksi. Näistä ennakkosuosikeista käytetään epävirallista italialaista termiä papabile. Ennakkosuosikin valintaa paaviksi ei kuitenkaan voida pitää lainkaan selvänä. Konklaavin kulun ennustaminen on usein vaikeaa, eikä konklaavi välttämättä päädy ilmiselviltä vaikuttaviin ratkaisuihin. Usein vaali tuottaa jonkinlaisia yllätyksiä valinnoissaan, mitä kuvaa Roomassa käytetty sanonta: "joka menee konklaaviin paavina, tulee ulos kardinaalina". Valinnan ennustamattomuutta lisää paikoin se, että uuden paavin on saatava kardinaalien kahden kolmanneksen enemmistö puolelleen, ja koska kardinaalikollegio on yleensä paavikysymyksessä jakaantunut, on ennakkosuosikkien vaikea saada tarvittavaa kannatusta kasaan. Erimieliset kardinaalit joutuvatkin usein etsimään eri osapuolia tyydyttäviä kompromissiehdokkaita.
Italialaisista kardinaaleista mahdolliseksi paaviksi valittavia olivat Rooman piispan sijaisena toiminut Camillo Ruini, Venetsian patriarkka Angelo Scola, Vatikaanin pääministeri Angelo Sodano, Milanon arkkipiispa Dionigi Tettamanzi, maailman piispojen johtaja Giovanni Battista Re ja Milanon entinen arkkipiispa Carlo Maria Martini. Muita vahvoja ehdokkaita olivat kardinaalidekaani, saksalainen Joseph Ratzinger ja Prahan arkkipiispa Miloslav Vlk, Wienin arkkipiispa Christoph Schönborn ja nigerialainen Francis Arinze. Latinalaisen Amerikan kardinaaleista oli mainittu muun muassa Buenos Airesin arkkipiispa Jorge Mario Bergoglio, Méxicon arkkipiispa Norberto Rivera Carrera, São Paulon arkkipiispa Cláudio Hummes ja hondurasilainen Oscar Andrés Rodríguez Maradiaga, Aasiasta puolestaan Ivan Dias.
Uutistoimisto CNN nosti näistä ehdokkaista esille varsinkin Joseph Ratzingerin ja Dionigi Tettamanzin. Ennen konklaavia esitettyjen arvailujen mukaan kardinaalien tekemään valintaan vaikuttaisi ennen kaikkea uuden paavin ikä. Esimerkiksi "Inside the Vatican: The Politics and Organization of the Catholic Church" -kirjan kirjoittanut Thomas Reese epäili ennen konklaavia, että kardinaalit eivät halua uudeksi paaviksi nuorta, koska edellinen paavi Johannes Paavali II oli ollut paaviksi noustessaan poikkeuksellisen nuori. Lisäksi hän huomautti, että Johannes Paavali II:n pitkän pontifikaatin, joka kesti yli kaksi kertaa kauemmin kuin 1900-luvun paavien hallintokaudet keskimäärin, jälkeen kardinaalit eivät haluaisi heti perään yhtä pitkää paavinkautta. Toisaalta myös huomautettiin, ettei liian vanha ehdokas olisi myöskään hyväksi, sillä tällä olisi suuri riski muuttua yhtä huonokuntoiseksi ja sairaaksi mitä Johannes Paavali II oli viimeisinä vuosinaan.
Konklaavin kulku

Konklaavi kokoontui Sikstuksen kappelissa ja sen jäsenet olivat majoittuneet pyhän Martan taloon. Uuden paavin valitsemiseksi suoritettiin neljä äänestystä 18. – 19. huhtikuuta. Uudeksi paaviksi valittiin Ratzinger, joka valitsi nimekseen Benedictus, Siunattu. 1900-luvulla vain kaksi paavinvaalia saatiin päätökseen yhtä nopeasti.
Konklaavin kulku > Äänestysten kulku

Itse konklaavia edelsi kardinaalikollegion keskustelutilaisuus, jossa kardinaalit pääsivät esittämään näkemyksiään kirkosta, sille toivomastaan suunnasta ja itse tulevasta paavista.
Konklaavi aloitettiin 18. huhtikuuta, jolloin kardinaalit kerääntyivät Sikstuksen kappeliin valitsemaan uutta paavia. Konklaavin järjestelyissä noudatettiin perinteitä. Ensimmäinen päivä aloitettiin messulla, jonka jälkeen kardinaalit siirtyivät Sikstuksen kappeliin. Koska vaali on luonteeltaan salainen, nykyään kappeli jopa tarkastetaan vakoilulaitteiden varalta. Vuonna 2005 kappeliin oli rakennettu kaksoislattia, joka kätki alleen vakoilua estävää tekniikkaa. Ulkopuolisilta on pääsy kielletty konklaaviin, eikä kardinaalien lisäksi paikalla ole kuin muutama lääkäri sairauskohtausten varalta.
Myös itse äänestys on salainen, eikä annettuja äänimääriä kerrota julkisuuteen. Tästä huolimatta tiedot ovat usein päässeet ainakin jossain määrin vuotamaan, ja jotkin 1900-luvun konklaaveista tunnetaan jopa hyvinkin yksityiskohtaisesti. Italialaisen lehden Il Messaggeron tietojen mukaan ensimmäisen äänestyskerran jälkeen eniten ääniä keräsi kardinaali Carlo Maria Martini, jonka äänisaalis olisi ollut 40. Heti hänen takanaan oli lehden tietojen mukaan Joseph Ratzinger kolmellakymmenelläkahdeksalla äänellään. Loput äänet jakaantuivat muiden pääehdokkaiden välille. Toisaalta liikkeellä olevissa tiedoissa on ristiriitaisuuksia, ja joidenkin lähteiden mukaan Ratzinger olisi saanut noin 47 ääntä ensimmäisen äänestyskierroksen jälkeen. Tietojen todenperäisyyttä ei voida varmistaa, mutta joka tapauksessa on varmaa, ettei ensimmäisessä äänestyksessä päästy yksimielisyyteen paavista.
Toisen päivän äänestyksien jälkeen Rooman kaduilla koettiin hämmennystä, koska perinteisesti kappelista annetut savumerkit tuottivat tulkintaongelmia. Yleensä kappelin savupiipusta nousee mustaa savua, mikäli kardinaalit eivät ole päässeet yksimielisyyteen ehdokkaasta, mutta valkeaa, mikäli uusi paavi on valittu. Aluksi nouseva savu vaikutti paljon edellisiä kirkkaammalta, mutta muuttui pian mustaksi. Asiantuntijoiden arvioiden mukaan tämä saattoi johtua esimerkiksi siitä, että poltetut oljet olivat liian puhtaita ja tuoreita.
Tiedot konklaavin kulusta vaihtelevat myös toisen päivän osalta, ja lehdistön ennusteiden mukaan Ratzingerin äänisaalis oli kolmannen äänestyksen jälkeen noin päälle seitsemänkymmenen. Kardinaalit pitivät äänestyksen jälkeen ruokatauon, jota seurasi konklaavin neljäs äänestys. Tämän jälkeen Sikstuksen kappelin savupiipusta nousi valkeaa savua merkkinä uuden paavin valinnasta. Italian lehdistön veikkaukset Ratzingerin lopullisesta äänimäärästä pyörivät yhdeksästäkymmenestä vähän päälle sataan, vaikkakin joidenkin eriävien arvioiden mukaan hänen lopullinen äänisaaliinsa jäi huomattavasti pienemmäksi.
Konklaavin kulku > Konklaavista mahdollisesti laadittu muistikirja

Konklaavin jälkeen julkisuuteen ilmestyi muistikirja, jonka sanottiin olevan yhden konklaavin osallistuneen kardinaalin laatima. Kirjan sisältämäksi väitettyä tekstiä julkaistiin italialaisessa Limes-lehdessä 23. syyskuuta 2005. Muistikirjan sanotaan sisältävän tietoja konklaavin kulusta ja äänestysmääristä. Mikäli kirja on aito, on sen laatinut kardinaali rikkonut konklaavin sääntöjä, jotka ankarasti kieltävät vastaavanlaiset muistiinpanot. Toisaalta tilanne ei olisi ainutlaatuinen, sillä vastaavanlaisia muistiinpanoja tunnetaan muun muassa vuoden 1914 konklaavista.
Muistikirjan mukaan Joseph Ratzingerin päävastustaja konklaavissa ei ollut yleisten tietojen mukaisesti kardinaali Martini, vaan Buenos Airesista konklaaviin saapunut kardinaali, jesuiittoihin kuuluva Jorge Bergoglio. Muutenkin muistikirja on konklaavista esitettyjä yleisiä arvioita vastaan, sillä monien tahojen mukaan kolmannesta maailmasta tuleva kardinaali ei ollut missään vaiheessa lähelläkään paaviksi nousemista. Muistikirjan mukaan Ratzingerin voitto oli myös poikkeuksellisen täpärä suhteessa edellisvuosien konklaaveihin: kirjan mukaan hän olisi saanut viimeisessä äänestyksessä 84 ääntä sadastaviidestätoista, kun taas hänen edeltäjänsä Johannes Paavali II ja Johannes Paavali I olivat molemmat keränneet yli yhdeksänkymmenen äänen saaliin.
Muistikirjan tietojen perusteella Ratzingerin äänisaalis ensimmäisellä kierroksella olisi ollut 47, toisella 65 ja kolmannella 72. Kirja myös kertoo kardinaali Bergoglion äänimäärän nousseen ensimmäisen kierroksen kymmenestä äänestä toisen kierroksen kolmeenkymmeneenviiteen ja siitä neljäänkymmeneen. Lisäksi muistikirjassa ainakin väitetään, ettei Bergoglio olisi halunnut paavinvirkaa ja olisi ehkä saattanut kieltäytyä siitä voittaessaan konklaavin.
Kirjan aitoutta ei ole voitu todistaa. Esimerkiksi La Repubblica -lehdelle työskentelevä Marco Politi on sanonut, että jos muistikirja kertoo jotakin, se kertoo sen, ettei ulkopuolisilla ja medialla loppujen lopuksi ole lainkaan hajua konklaavin kulusta.
Uusi paavi

Vanhin kardinaalidiakoni tervehti Pietarinkirkon parvekkeelta kansanjoukkoja monella kielellä ja sen jälkeen ilmoitti uuden paavin valinnan perinteisin sanoin latinaksi.
eli suomeksi
Sanat "Benedicti Decimi Sexti" julkaistiin jälkeenpäin klassisemmassa muodossa "Benedictum Decimum Sextum" useimmissa lehdissä, myös Vatikaanin l'Osservatore Romanossa.
Uuden paavin nimivalinta ei vielä itsessään kertonut paljoa hänen tulevan pontifikaattinsa sisällöstä. Usein paavin valitsema paavillinen nimi viittaa siihen, kenen edeltäjänsä politiikkaa hän aikoo jatkaa. Esimerkiksi Johannes Paavali I:n nimivalinta 1978 kertoi hänen halustaan jatkaa edeltäjiensä Johannes XXIII:n ja Paavali VI:n linjalla. Nimi "Benedictus" on kuitenkin suhteellisen neutraali nimivalinta kirkon sisällä, ja asiantuntijoiden mukaan esimerkiksi "Pius" olisi kuvastanut paremmin uuden paavin konservatiivisuutta. Uusi paavi selitti itse nimivalintaansa:
»Pullollaan kunnioittavaa asennetta ja kiitollisuutta, tahtoisin puhua, miksi valitsin nimen 'Benedictus'. Ensinnäkin, muistan paavi Benedictus XV:n, tuon urhean rauhan profeetan, joka opasti kirkon läpi sodan myrskyisten aikojen. »