stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arnie Robinson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Arnie Robinson |  Arnie Robinson |  Arnie Robinson |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 | pituushyppy |  |
|  Pronssia | München 1972 | pituushyppy |  |
Arnie Robinson (7. huhtikuuta 1948 San Diego – 1. joulukuuta 2020 San Diego)  oli yhdysvaltalainen pituushypyn olympiavoittaja.
Arnie Robinson voitti pituushypyssä Pan-Amerikan mestaruuden vuonna 1971 ja saapui ennakkosuosikkina Münchenin 1972 olympialaisiin. Siellä hän kuitenkin jäi pronssimitalille tuloksella 803 cm. Viidennellä kierroksella saavuttamansa pisimmän hypyn lisäksi hän hyppäsi toisella kierroksella 789 ja kolmannella 795 cm. Kultaa voitti hänen nuori maanmiehensä Randy Williams tuloksella 824 cm.
Montréalin 1976 olympialaisissa Robinson voitti kultaa ponkaisemalla 0,6 m/s:n vastatuulessa koko kilpailun ensimmäisellä hypyllä tuloksen 835 cm, joka jäi koko vuoden parhaaksi tulokseksi maailmassa. Hänen muut hyppynsä kantoivat 826 cm toisella, 804 cm neljännellä, 816 cm viidennellä ja 791 cm viimeisellä hyppykierroksella. Hallitseva olympiavoittaja Williams sijoittui nyt toiseksi tuloksella 811 cm. Vuonna 1977 Robinson voitti maailmancupin.
188-senttinen Robinson ylitti vuosina 1971–1980 kahdeksan metrin rajan yhdeksänä eri vuonna. Vielä vuonna 1980 hänen paras tuloksensa oli 803 cm. Yhdysvaltain mestaruuden hän voitti kuusi kertaa.
Robinsonilla diagnosoitiin vuonna 2005 aivokasvain, jonka kanssa hän joutui elämään kuolemaansa saakka.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 jaardin juoksu 9,5 s
Korkeushyppy 208 cm
Pituushyppy 835 cm (myötätuulessa 837 cm)
Neuvostoliiton radio

Kominternin radioaseman 1920- ja 1930-luvuilla käyttämä rakennus ja Vladimir Šuhovin suunnittelema antennimasto Moskovan Šabolovkassa.
Yleisliittolaisen radion kuuluttaja Juri Levitan lukee ilmoituksen natsi-Saksan antautumisesta.
Toisen maailmansodan jälkeen rakennetussa Moskovan Pjatniskajakadun radiotalossa toimi Ostankinon teleradiokeskuksen valmistuttua muun muassa radion ulkomaanpalvelu.
Radion ohjelmajohto toimi vuonna 1980 valmistuneessa toimisto- ja studiorakennuksessa Akateemikko Koroljovin kadulla. Vieressä Ostankinon televisiotorni.
Neuvostoliiton radio muodosti television rinnalla hierarkkisen järjestelmän, jonka osia olivat Moskovassa venäjän kielellä toiminut valtakunnallinen eli Yleisliittolainen radio (ven. Всесозное радио, Vsesojuznoje radio; myös Центральное радиовещание, Tsentralnoje radioveštšanije), ulkomaanpalvelu eli Moskovan radio (Московское радио, Moskovskoje radio) sekä neuvostotasavaltojen ja muiden hallintoalueiden radioasemat. Nimitystä Yleisliittolainen radio käytettiin myös tarkoittamaan kotimaan radiotoimintaa kokonaisuudessaan.
Historia

Radion keksijänä pidettiin Neuvostoliitossa Aleksandr Popovia, joka esitteli sähkömagneettista laitettaan 7. toukokuuta 1895. Vaikka kysymys keksijästä on kiistanalainen, Venäjä oli yksi langattoman lennättimen kehittäjistä, ja myös Vladimir Lenin oli kiinnostunut radion tarjoamista viestintämahdollisuuksista.
Neuvostohallitus otti radiolennätintoiminnan haltuunsa pian lokakuun vallankumouksen jälkeen. Ensimmäiset kokeelliset puhelähetykset tehtiin Nižni Novgorodissa vuonna 1919 ja ensimmäiset radiokonsertit välitettiin vuonna 1922. Samana vuonna Moskovaan rakennettiin Kominternille nimetty radioasema.
Säännölliset yleisradiolähetykset alkoivat 23. marraskuuta 1924. Niistä vastasi osakeyhtiö Radioperedatša, jonka omistajia olivat posti- ja lennätinlaitoksen kansankomissariaatti, kansantalousneuvosto, uutistoimisto Rosta ja Venäjän sähkölaiteteollisuusyhtymä. Vuonna 1925 perustettiin yleisradiotoimintaa ohjanneet NKP(b):n keskuskomitean radiolautakunta ja Venäjän valistusasiain kansankomissariaatin radioneuvosto. Radioasemia avattiin pian myös Harkovaan, Minskiin, Bakuun, Taškentiin, Leningradiin ja muihin kaupunkeihin.
Osakeyhtiö Radioperedatša lakkautettiin vuonna 1928, ja yleisradiotoiminta siirrettiin Neuvostoliiton posti- ja lennätinlaitoksen kansankomissariaatin alaisuuteen. Vuonna 1933 perustettiin Neuvostoliiton kansankomissarien neuvoston (myöhemmin ministerineuvoston) alainen radiokomitea. Vuosina 1953–1957 kotimaan radiotoiminnasta vastasi Neuvostoliiton kulttuuriministeriön radiohallinto. Ulkomaanlähetystoiminta muodosti vuosina 1949–1959 erillisen organisaation.
Radion ohjelmatyyppejä olivat 1920- ja 1930-luvuilla työläisille ja talonpojille suunnatut ”radiolehdet”, lasten- ja nuortenohjelmat, konsertit, kirjallisuusohjelmat, luennot, keskustelut ja reportaasit. Säännölliset uutislähetykset alkoivat vuonna 1932. Seuraavina vuosina lisääntyivät urheilu- ja maanpuolustusohjelmat. Radiokomitea aloitti vuonna 1936 lähetykset viidelle eri aikavyöhyke- ja kielialueelle, ja samana vuonna järjestetty radiofestivaali käynnisti ohjelmavaihdon eri tasavaltojen välillä. Radiolle omistettuja julkaisuja olivat vuonna 1925 perustettu aikakauslehti Radiofront (aluksi Radio vsem), Govorit SSSR vuodesta 1931 ja viikkolehti Novosti radio vuodesta 1925.
Ohjelmat alistettiin täydelliseen ennakkosensuuriin vuonna 1928, ja radiokomitean johto ”puhdistettiin” vuonna 1935. Toisen maailmansodan aikana korostuivat uutislähetykset, Sovinformbjuron rintamakatsaukset ja kenttäpostiohjelmat. Radio lähetti säännöllisiä ohjelmia partisaaneille ja miehitettyjen alueiden väestölle. Seitsemäntenä toukokuuta 1945 alettiin juhlia vuosittaista radion päivää. Yleisliittolainen radio siirtyi vuonna 1948 kolmikanavaisiin ja vuonna 1960 ympärivuorokautisiin lähetyksiin.
Radiolähetykset ulkomaille alkoivat vuonna 1929 saksan ja pian myös ranskan ja englannin kielillä. Vuonna 1940 Neuvostoliitto lähetetti ulkomaanohjelmia 13:lla, vuoden 1941 lopussa 21:llä ja vuonna 1944 29 vieraalla kielellä.
Organisaatio

Neuvostoliiton yleisradiotoiminnan pääorganisaatio oli vuonna 1957 perustettu Neuvostoliiton ministerineuvoston televisio- ja radiokomitea (aluksi radio- ja televisiokomitea) eli Gosteleradio SSSR. Gosteleradio vastasi radio- ja televisio-ohjelmien tuottamisesta ja Neuvostoliiton yhteysministeriö niiden lähettämisestä.
Yleisliittolaisen radion organisaatioon kuuluivat 1970-luvun alussa:
Suunnittelusta, arvioinnista, lähettämisestä ja kuuntelijapalautteesta vastannut ohjelmien pääjohto
Yhteiskunnallisten asioiden (”propagandan”) päätoimitus
Radioasema Majakin yhteydessä toiminut uutisten (”informaation”) päätoimitus
Nuoriso-ohjelmien päätoimitus
Lastenohjelmien päätoimitus
Kirjallisuus- ja teatteriohjelmien päätoimitus
Musiikkiohjelmien päätoimitus.
Gosteleradion alaisuudessa toimi vuonna 1975 neljätoista liitontasavaltojen televisio- ja radiokomiteaa, 154 autonomisten tasavaltojen, alueiden, aluepiirien ja piirikuntien komiteaa sekä 341 kaupunkitoimitusta. Paikalliskomiteat tekivät ohjelmia myös Yleisliittolaiselle radiolle. Neuvostoliiton loppuaikoina Gosteleradion palveluksessa oli arviolta 82 000 työntekijää. Huomion arvoista on, että Venäjän SFNT:llä ei ollut omaa televisio- ja radiokomiteaa, ja sen yleisradioyhtiö perustettiin vasta elokuussa 1990.
Gosteleradion yhteydessä toimivat tieteellisen ohjelmatyön keskus, äänitystoiminnasta vastannut Dom radioveštšanija i zvukozapisi, Yleisliittolainen television ja radion tutkimusinstituutti sekä televisio- ja radiotyöntekijöiden täydennyskoulutuskeskus.
Gosteleradio ja eräiden tasavaltojen komiteat kuuluivat kansainväliseen yleisradiojärjestöön OIRT:hen.
Ohjelmat

Yleisliittolaisella radiolla oli vuonna 1977 viisi radiokanavaa:
Ensimmäinen yleisohjelma (20 tuntia päivässä), jota välitettiin lisäksi kolmena aikavyöhykeversiona Länsi-Siperiaa, Keski-Aasiaa ja Kazakstania sekä Itä-Siperiaa ja Kaukoitää varten. 1980-luvun puolivälissä aikavyöhykeversioita oli viisi.
Toinen ympärivuorokautinen uutis- ja musiikkiohjelma Majak, jota välitettiin samaan aikaan koko maassa
Kolmas opetus-, kirjallisuus- ja musiikkiohjelmien kanava (16 tuntia)
Neljäs musiikkiohjelma keskiaalloilla ja ULA-alueella (keskimäärin 9 tuntia). Stereolähetykset alkoivat vuonna 1974.
Viides (aiemmin neljäs) ympärivuorokautinen yhteiskunnallisten ja musiikkiohjelmien kanava, joka oli suunnattu merimiehille, kalastajille, ulkomailla työskenteleville Neuvostoliiton kansalaisille ja muille venäjää taitaville.
Politiikan osuus ohjelmistossa väheni Josif Stalinin kuoltua, mutta radio pysyi uskollisena kommunistiselle ideologialle. Sen päätehtävänä oli kuuntelijoiden valistaminen ja sivistäminen, kun taas viihteellä oli toissijainen merkitys. Kevyempää musiikki- ja puheohjelmaa tarjosi radioasema Majak, joka perustettiin vuonna 1964 osittain länsimaisten lyhytaaltolähetysten kilpailijaksi.
Suosittuja radio-ohjelmia olivat vuonna 1962 perustettu nuortenohjelma Junost, pioneereille suunnattu Pionerskaja zorka, maaseutuohjelma Zemlja i ljudi, erilaiset kirjallisuusohjelmat ja kuunnelmat sekä toivekonsertit kuten Polevaja potšta Junosti ja V rabotši polden. Vuonna 1974 Yleisliittolainen radio sai 511 000 kirjettä.
Radion väliaikamerkki vuodelta 1941.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Ulkomaanlähetyksiä välitettiin vuonna 1975 70 kielellä yli 200 tuntia päivässä. Moskovan radion organisaatioon kuului myös vuonna 1964 perustettu, kansalaisjärjestöjen nimissä toiminut radioasema Mir i progress (”Rauha ja edistys”). Omia ulkomaanlähetyksiä oli myös liitontasavaltojen radioilla.
Paikallisohjelmia lähetettiin vuonna 1974 keskimäärin yli tuhat tuntia vuorokaudessa, josta Venäjän alueiden osuus oli 385 tuntia. Ohjelmia tehtiin yli 60 kielellä. Liitontasavaltojen radioilla oli yleensä kolme kanavaa. Esimerkiksi Viron radio lähetti vuonna 1970 kolmella kanavalla päivittäin 32,5 tuntia ohjelmaa (mukaan lukien viisi tuntia stereolähetyksiä) viroksi ja venäjäksi sekä ulkomaalaisia kuuntelijoita varten viroksi, suomeksi ja ruotsiksi.
Yleisliittolaisen radion ja ulkomaanpalvelun väliaikamerkkinä toimivat vuodesta 1939 lähtien Vasili Lebedev-Kumatšin laulun ”Laaja on mun kallis synnyinmaani” ensisävelet. Majakin väliaikamerkki oli Vasili Solovjov-Sedoin ”Moskovan illat”.
Gosteleradio julkaisi vuodesta 1958 lähtien viikoittaista ohjelmalehteä Govorit i pokazyvajet Moskva (aluksi Govorit Moskva) ja vuodesta 1957 aikakauslehteä Televidenije i radioveštšanije (vuoteen 1970 saakka Sovetskoje radio i televidenije). Vuonna 1964 perustettiin kerran kuukaudessa ilmestynyt fleksilevylehti Krugozor ja vuonna 1969 sen lapsille tarkoitettu sisarjulkaisu Kolobok.
Lähetys ja vastaanotto

Neuvostoliiton yleisradiolähetykset tapahtuivat pitkä-, keski- ja lyhytaaltoalueilla sekä niin sanotulla OIRT-ULA:lla. Keski- ja lyhytaalloilla käytettiin tehokkaita 500 ja 1 000 kilowatin lähettimiä ja aluelähetyksissä 150 kilowatin keskiaaltolähettimiä ja enimmillään 100 kilowatin lyhytaaltolähettimiä. Radioasemien yhteisteho oli Euroopan suurin.
Lähetysten vastaanotto perustui suurelta osin lankaradioverkkoihin. Ensimmäinen lankaradiokeskus otettiin käyttöön Moskovassa vuonna 1925. Siihen oli yhdistetty 50 kaduille asetettua kaiutinta. Vuonna 1941 keskuksia oli 11 000 ja vuonna 1974 yli 20 000. Vuodesta 1962 lähtien kaupungeissa alettiin siirtyä kolmikanavaisiin lankaradiolähetyksiin. Vuonna 1974 ne olivat yli 14 miljoonan tilaajan ulottuvilla.
Radio- ja televisiovastaanotinten määrä Neuvostoliitossa (miljoonaa kappaletta)
|  | 1940 | 1960 | 1975 |
| --- | --- | --- | --- |
| Vastaanottimia yhteensä | 7 | 63,4 | 177,7 |
| – mukaan luettuna lankaradiot | 5,9 | 30,8 | 62,7 |
| – mukaan luettuna radiovastaanottimet | 1,1 | 27,8 | 59,8 |
| – mukaan luettuna TV-vastaanottimet | 400 kpl. | 4,8 | 55,2 |
Lankaradio oli halpa ja yksinkertainen, ja se toimi esimerkiksi piiritetyssä Leningradissa, jossa kuuntelijoilla ei ollut sähköä. Se myös rajoitti ulkomaisten radioasemien kuuntelua ja tarjosi mahdollisuuden tehdä lyhyitä paikallis- ja työpaikkalähetyksiä. Varsinaiset radiovastaanottimet lisääntyivät aluksi hitaasti, ja ne kerättiin pois yleisöltä toisen maailmansodan aikana. Radiovastaanotinten määrä alkoi tavoittaa lankaradioita 1960-luvun puolivälissä ja Neuvostoliiton loppuvuosina niitä oli noin 65 prosenttia kaikista vastaanottimista.
Lakkauttaminen

Neuvostoliiton televisio- ja radiokomitea muutettiin helmikuussa 1991 Yleisliittolaiseksi valtion yleisradioyhtiöksi. Joulukuussa 1991 sen pohjalle perustettiin valtion yleisradioyhtiö Ostankino. Venäjällä radion yleiskanavaksi muodostui joulukuussa 1990 perustettu Radio Rossii, joka on osa Venäjän valtion yleisradioyhtiötä. Ostankino lakkautettiin vuonna 1995, ja yleisliittolaisen radion jäänteet Majak, Junost ja Orfei sekä alueelliset yleisradioyhtiöt liitettiin vuonna 1998 Venäjän yleisradioyhtiöön. Yleisliittolaisen radion ensimmäisen ohjelman toimintaa jatkanut Radio-1 lakkautettiin vuonna 1997.
Nykyään Neuvostoliiton radiosta muistuttavat Venäjällä rappeutuva lankaradioverkko ja OIRT-ULA, jonka lähetyksiä ei uusilla vastaanottimilla usein voi edes kuunnella.
Asutuksen keskelle jäänyt Elektrostalin lähetyskeskus suljettiin vuonna 2004 ja purettiin 2020.
Yksikanavaisen lankaradion käyttöliittymä käsittää äänenvoimakkuuden säädön.
Frederick Roberts

Frederick Roberts. John Singer Sargentin maalaama muotokuva vuodelta 1906.
Frederick Sleigh Roberts, Robertsin ensimmäinen jaarli, paroni Roberts of Kandahar (30. syyskuuta 1832 Cawnpore, Intia – 14. marraskuuta 1914 Saint-Omer, Ranska) oli irlantilais-englantilainen sotamarsalkka, joka toimi komentajana toisessa afgaanisodassa 1878–1880 ja buurisodassa 1899–1902.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frederick Roberts Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Rikhard III

| Rikhard III |
| --- | --- |
 Rikhard III. Vanhin säilynyt muotokuva, joka on tehty 1520-luvulla sittemmin kadonneen alkuperäisteoksen mukaan.
Englannin kuningas
Valtakausi:  26. kesäkuuta 1483 – 22. elokuuta 1485
Kruunajaiset:  6. heinäkuuta 1483
Edeltäjä:  Edvard V
Seuraaja:  Henrik VII

Syntynyt:  2. lokakuuta 1452 Fotheringhayn linna, Northamptonshire
Kuollut:  22. elokuuta 1485 (32 vuotta) Bosworthin taistelu, Leicestershire
Puoliso:  Anne Neville
Lapset:  Edvard   John   Katherine
Suku:  York
Isä:  Rikhard Plantagenet
Äiti:  Cecily Neville
Uskonto:  katolilainen
Nimikirjoitus:  
Rikhard III (2. lokakuuta 1452 – 22. elokuuta 1485) oli Englannin kuningas vuodesta 1483 kuolemaansa asti. Hän oli Yorkin suvun viimeinen kuningas, ja hänen kuolemaansa päättyivät ruusujen sota ja Henrik II:sta alkanut Plantagenetien hallitsijasuku Englannissa.
Rikhardin veljen, kuningas Edvard IV:n, kuoltua tuli Rikhardista sijaishallitsija eli lordiprotektori. Vallanperimysjärjestyksen mukaan varsinainen hallitsija oli Edvard IV:n alaikäinen poika Edvard V. Rikhard III kuitenkin vangitutti 12-vuotiaan Edvardin ja tämän 9-vuotiaan Rikhard-veljen Toweriin ja otti vallan itselleen. Vangitsemisen jälkeen veljeksiä ei enää koskaan nähty. Rikhard III:ta on epäilty murhasta, mutta väite on yhä todistamaton. Rikhard kruunattiin kuninkaaksi heinäkuussa 1483.
Rikhardia vastaan nousi kaksi laajaa kapinaliikettä. Ensimmäinen oli vuonna 1483, ja sitä johtivat vanhat Edvard IV:n vastustajat ja erityisesti Rikhardin oma "kuninkaantekijä", Buckinghamin herttua Henry Stafford. Kapina tukahdutettiin, ja Stafford mestattiin Salisburyssa lähellä Bull's Head Inniä.
Vuonna 1485 syttyi kapina, jonka päätteeksi Rikhard III kaatui Bosworthin taistelussa. Vastapuolella olivat Henrik Tudor, josta myöhemmin tuli Englannin kuningas Henrik VII, ja hänen setänsä Jasper. Rikhard III oli ensimmäinen taistelussa kuollut kuningas sitten Harald Godwininpojan vuonna 1066. Hän on myös viimeinen taistelussa kuollut kuningas. Rikhard III:n maine tunnetaan ehkä parhaiten Shakespearen näytelmästä Rikhard III, joka on mustannut hänen maineensa.
Rikhard III. Tuntemattoman taiteilijan maalaus 1500-luvun lopulta. Aikalaismuotokuvia hänestä ei ole.
»Ratsu, ratsu, valtakunta hevosesta!» 
(Rikhard III Bosworthin taistelussa Shakespearen näytelmässä "Rikhard III")
Lapsuus

Rikhard syntyi Fotheringayn linnassa kahdeksantena ja nuorimpana täysikäiseksi varttuneista neljästä Yorkin herttuan Rikhard Plantagenetin ja Cecily Nevillen lapsista. Rikhardin sanottiin ontuvan, hänellä sanottiin olleen surkastunut käsivarsi ja kyttyräselkä, mutta tämä on lähtöisin lähinnä Thomas Moren kyseenalaisesta teoksesta History of King Richard III ('Kuningas Rikhard III:n historia'), joka teki suuren vaikutuksen William Shakespeareen.
Rikhard vietti suuren osan lapsuuttaan Middlehamin linnassa Wensleydalessa setänsä Warwickin jaarlin Richard Nevillen holhouksessa. Rikhard oli yhä pikkupoika isän ja isoveljen Edmundin kuoltua Wakefieldin taistelussa. Tällöin Warwickin jaarli otti hänet huostaansa. Richard Neville tunnetaan "kuninkaantekijänä", koska hänellä oli suuri vaikutus ruusujen sodan kulkuun. Neville oli tärkeä henkilö Henrik VI:n syrjäyttämisessä ja korvaamisessa Rikhardin vanhemmalla veljellä Edvardilla. Asuessaan Warwickin jaarlin luona Rikhard solmi läheisen ystävyyssuhteen Francis Lovellin kanssa, ja ystävyys jatkui läheisenä loppuelämän. Toinen lapsi, johon Rikhard tutustui Nevillen luona oli, tämän tytär Anne Neville, josta tuli myöhemmin hänen vaimonsa.
Avioliitto

Anne Nevillen ensimmäinen aviomies, Henrik VI:n poika Edvard Westminsteriläinen, kuoli Tewkesburyn taistelussa vuonna 1471, jossa yorkilaiset löivät lancasterilaiset. Taistelun jälkeen Annesta ei kuultu vähään aikaan mitään. Uskotaan yleisesti, että hän joutui Clarencen herttuan George (Yrjö) Plantagenetin holhoukseen. Georgella oli intressi pitää Anne naimattomana, koska hän sai siten tilaisuuden kontrolloida Annen ja tämän sisaren, Georgen vaimon Isabella Nevillen yhteistä perintöä. Rikhardin sanotaan löytäneen Annen työskentelemässä lontoolaisessa ruokalassa keittiöapulaisena, mutta asian todellisesta laidasta ei ole varmuutta. Heidät vihittiin 12. heinäkuuta 1472. On epäselvää, oliko Rikhard rakastunut Anneen, mutta avioliiton myötä oli joka tapauksessa luvassa kiinteistöjä ja maita.
Rikhardilla ja Annella oli yksi poika, Edward Plantagenet eli Edward Middlehamilainen (1474/1476–1484), joka kuoli pian sen jälkeen, kun hänet oli nimetty kruununperijäksi ja Walesin prinssiksi. Rikhardilla oli myös aviottomia lapsia teinivuosiltaan. Näitä olivat John Gloucesterilainen, joka nimitettiin alle 21-vuotiaana vuonna 1485 Calais'n kapteeniksi ja tytär Katherine Plantagenet (k. ennen 1487), joka nai vuonna 1484 Pembroken jaarlin William Herbertin. On epäilty, että heidän äitinsä on voinut olla talonkirjoissa mainittu Katherine Haute, jolle vuonna 1477 maksettiin elatusta 100 shillinkiä vuodessa. Näillä lapsilla ei tiedetä olleen jälkeläisiä.
Edvard IV:n valtakausi

Veljensä Edvard IV:n valtakaudella Rikhard tuki veljeään täysin eikä osoittanut millään tavalla olleensa kiinnostunut kuninkaan asemasta. Rikhard todisti taitonsa sotapäällikkönä ja hänet palkittiin Gloucesterin herttuan arvonimellä ja monilla pohjoisen maa-alueilla. Tosiasiallisesti hän hallitsi pohjoista, kun taas kuningas Edvard hallitsi etelää. Toinen veli, Clarencen herttua George (Yrjö) Plantagenet surmattiin maanpetturina vuonna 1478.
Rikhard hallitsi pohjoista aina Edvardin kuolemaan asti. Vuonna 1482 Rikhard valtasi Berwick-upon-Tweedin takaisin skoteilta. Hänet tunnettiin oikeudenmukaisena, ja hän teki lahjoituksia yliopistoille ja kirkoille.
Nousu valtaistuimelle

Kuningas Edvard IV:n kuoltua 9. huhtikuuta 1483 kuninkaan pojat - Rikhardin veljenpojat - 12-vuotias tuleva kuningas Edvard V ja 9-vuotias Rikhard Shrewsburylainen olivat seuraavina perimysjärjestyksessä. Edvard IV halusi testamentissaan Rikhard III:n olevan valtakunnan sijaishallitsijana. Rikhard tiesi poikien äidinpuoleisen suvun Woodvillejen olevan hänelle vaarallisia, koska he voisivat käyttää vaikutusvaltaansa Edvard V:een Rikhardin aseman kustannuksella.
Kun lapsikuninkaan seurue oli matkalla Walesista Lontooseen kruunajaisiin, Rikhard ja Buckinghamin herttua Henry Stafford liittyivät heidän seuraansa Northamptonissa. Rikhard pidätti kuninkaan suojelijan Riversin jaarlin Anthony Woodvillen - Edvard IV:n puolison Elisabet Woodvillen veli - ja muut neuvonantajat. Heidät vietiin Pontefractin linnaan ja heidän väitettiin yrittäneen Edvardin salamurhaa. Rikhard vei Edvardin Lontoon Toweriin, silloiseen kuninkaanlinnaan. Tämä teko hyväksyttiin, koska entisen kuningattaren Elisabet Woodvillen perheeseen ei luotettu. Rikhard kutsui itseään arvonimellä Lord Protector ja hänet valittiin myös johtamaan hallitusta. Edvard ja hänen veljensä Rikhard Shrewsburylainen siirrettiin äitinsä suostumuksella vangeiksi Toweriin 16. kesäkuuta, missä heidät todennäköisesti surmattiin.
22. kesäkuuta 1483 luettiin St Paulin katedraalin ulkopuolella julkilausuma, jonka mukaan Rikhard tulee ottamaan kruunun itselleen. Parlamentin istunnossa 25. kesäkuuta kuultiin Bathin piispan todistus siitä, että Edvard IV:n ja Elisabet Woodvillen avioliitto oli ollut mitätön, koska Edvard oli sen mukaan jo naimisissa Lady Eleanor Talbotin kanssa. Tällöin parlamentti Titulus Regiuksena tunnetulla säädöksellä julisti Rikhard III:n kuninkaaksi. Seuraavana päivänä, 26. kesäkuuta 1483, Rikhard otti kruunun vastaan, istui valtaistuimelle ja aloitti valtakautensa.
Huolimatta huhuista, todisteet olivat puutteellisia ja viime aikoihin asti on yleisesti hyväksytty, että Rikhardin tärkein motiivi kruunuun oli se, että hän tunsi asemansa ja vaurautensa olevan uhattuna Edvard V:n alaisuudessa – kuninkaan, joka luultavasti suosi woodvilleläisiä sukulaisiaan. Äskettäin on esitetty myös teoria, jonka mukaan itse asiassa Edvard IV oli itse laiton kuningas.
Rikhardin kaikki kolme vanhempaa veljeä olivat kuolleet. Hänen isoveljensä Clarencen herttua George (Yrjö) Plantagenet (1449–1478) oli tavoitettu suunnittelemasta maanpetosta, joka tarkoitti sitä että Georgen jälkeläiset Salisburyn kreivitär Margaret Pole ja Warwickin jaarli Edward oli poistettu perimysjärjestyksestä vaikkei heitä henkilökohtaisesti syytetty osallisuudesta maanpetokseen ja heille myönnettiin muita arvonimiä.
Rikhard III kruunattiin 6. heinäkuuta 1483 Westminster Abbeyssa. Koko aatelissääty osallistui tilaisuuteen lukuun ottamatta kolmea alaikäistä jaarlia ja muutamaa vähempiarvoista aatelista.