stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vekaluhtakana
Kanta, uhat ja suojelu

Vekaluhtakanan alalajeista G. a. australis on runsaslukuisin. Sen kanta käsittää 50 000–100 000 lintua, joskin kannanvaihtelut ovat suuria. Nykyään se on vaarantunut laji. Hectori-alalajiin kuuluu 38 000–58 000 lintua, scotti-alalajiin noin 25 000 lintua ja greyi-alajiin 4 000 lintua. Vekaluhtakana on nykyään vaarantunut laji, huolimatta siitä, että laji on sopeutumiskykyinen, pystyy elämään monenlaisissa ympäristöissä ja lisääntyy nopeasti. Sen kannat ovat kuitenkin hyvin alttiita nopeille romahduksille ja se voi jopa hävitä joiltakin alueilta. Taantumisen syyt vaihtelevat eri alueilla ja ovat monisyisiä. Yksi syy on elinympäristöjen kuten metsien ja kosteikkojen heikkeneminen ja häviäminen. Vekakantoja harventavat myös vierasperäisten petojen saalistus, etenkin kun se ei tunnu pelkäävän maalla eläviä nisäkkäitä. Aikuisia lintuja päätyy frettien ja koirien saaliiksi; poikasia ja munia jää kissojen, kärppien ja rottien ravinnoksi. Vekat joutuvat myös kilpailemaan ravinnosta tulokaslajien kanssa. Joillain alueilla huomattava osa linnuista jää autojen alle. Vekoja kuolee myös ansoihin, esimerkiksi silloin kun ne syövät muille eläimille tarkoitettuja myrkkysyöttejä. Lisäksi taudit, kuivuusjaksot ja tulvavuodet ovat paikoin vähentäneet lajin lukumäärää. Maorit ja eurooppalaiset siirtolaiset metsästivät lajia ruoaksi vielä 1800-luvulla, mutta nykyään vekan metsästys on sallittua vain Chathamsaarilla ja joillakin Stewarinsaaren lähisaarilla. Jotkut maorit pitävät suojelua tervetulleena, koska sen toivotaan elvyttävän entisen vekanmetsästysperinteen. Vuonna 1999 lajin elvyttämiseksi tehtiin suunnitelma, johon kuuluu levinneisyyden tarkka määrittäminen ja uusien vekakantojen perustaminen. Maorien antama nimi lajille on weka. Eurooppalaiset antoivat sille nimeksi woodhen.
Joillekin saarille kuten Chathamsaarille siirretyistä vekaluhtakanoista on tullut uhka kotoperäisille lajeille. Ne ovat uhka etenkin liskoille, merilinnuille ja maassa pesiville lintulajeille. Esimerkiksi Codfishille tuodut vekaluhtakanat uhkasivat saaren pikkuviistäjäkantaa, kunnes vekat poistettiin saarelta. Chathamsaarilla vekoja on pyydetty saarten endeemisen meriharakkalajin ja tyrskyviistäjän suojelemiseksi.
Aiheesta muualla

Ääntä[vanhentunut linkki], Äänen metadata Macaulay Library
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q756714  Wikispecies: Gallirallus australis  ADW: Gallirallus_australis  ARKive: gallirallus-australis  Avibase: 0136C1F3BED699F0  BirdLife: 22692384  BOLD: 78676  BOW: weka1  CoL: 3F6WY  eBird: weka1  EoL: 915534  GBIF: 2474535  iNaturalist: 436  IRMNG: 10197449  ITIS: 176339  IUCN: 22692384  NCBI: 9125  NZBO: weka  NZOR: 3ae0b167-0b28-497e-b767-6084c9bbd3d1  Observation.org: 72772  Open Tree of Life: 1041544  Paleobiology Database: 143793  Paleobiology Database: 143793  Xeno-canto: Gallirallus-australis 
Vekaluhtakana Stewartinsaaren edustalla olevalla Ulva Islandilla.
Vekaluhtakana Kapitin saarella.
Vekaluhtakanan untuvikkoja.
Vekaluhtakanoista varoittava liikennemerkki.
Vendée (joki)

| Vendée |
| --- | --- |
 Vendée nähtynä Pont-Neuf -nimiseltä sillalta Fontenay-le-Comtessa
Alkulähde:  L'Absie, Deux-Sèvres  46°37′59″N, 0°34′32″W
Laskupaikka:  L'Île-d'Elle, Sévre Niortaise  46°19′21″N, 0°57′47″W
Maat:  Ranska
Pituus:  82.13 km
Virtaama:  (Pissotten kohdalla) 4,65 m³/s
Valuma-alue:  675 km²
Vendée on Sèvre Niortaisen sivujoki länsi-Ranskassa, suurimmaksi osaksi Vendéen departementin alueella.
Maantiede

Vendéen lähteet ovat L'Absien kunnassa , Deux-Sèvresin departementissa, ja se kulkee Saint-Paul-en-Gâtinen kautta, joka on Vendéen departementin rajakunta. Se kukee edelleen tämän departementin entisen pääkaupungin Fontenay-le-Comten kautta ja saapuu Charente-Maritimen departementin puolelle vähän ennen L'Île-d'Elleä, jossa se laskee Charente-Maritimeen hieman Marasnsista ylävirtaan. Vendée on 82,13 kilometriä pitkä..
Nimen alkuperä

Nimi on esiintynyt 900-luvulla muodossa fluvium Vendre, 1000-luvulla muodoissa flumen Vendee ja Vendeia.
Pierre-Henri Billyn mukaan nimi perustuu galliankieliseen sanarunkoon vindo-, joka merkitsi valkoista, loistavaa ja johon liittyi myös pyhän sivumerkitys..
Suurimmat sivujoet

Vendéen suurimmat sivujoet ovat:
Mère, 33 km<
Tignon, 13 km
Fougéres, 12 km.
Hallinto ja omistussuhteet

Lähteestään Fontenay-le-Comten Pont-Neufiin saakka Vendée ei ole julkisessa omistuksessa, vaan sen uoma ja rannat kuuluvat sen varrella oleviin kiinteistöihin. Sen sijaan Pont-Neufista siihen kohtaan saakka, jossa joki laskee Sèvre Niortaiseen, joen omistaa valtion jokihallinto.
Vendée on luokiteltu purjehduskelpoiseksi joeksi.
Vuonna 2001 hyväksyttiin suunnitelma Fontenay-le-Comtea kohtaavien tulvien torjumiseksi.
Vendéen koko valuma-alueelle on valmisteilla vesien järjestely- ja hoitosuunnitelma (ransk. schéma d'aménagement et de gestion des eaux, SAGE).
Vesistöjärjestelyt

Suurimmat Vendée-jokeen rakennetut padot ovat Albertin, Merventin ja Pierre-Brunen padot. Patoaltaiden tilavuudet ovat 3, 8,3 ja 3,05 miljoonaa kuutiometriä. Ne muodostavat departementin suurimman juomaveden lähteen, josta saadaan 20 000 – 36 000 kuutiometriä vettä vuorokaudessa.
Aiheesta muualla

Jean Vimpère: Étude de Valvata bourguignati Letourneux 1869 dans son locus typicus en Vendée et son rattachement à Islamia moquiniana (Dupuy 1851), (Mollusca : Gastropoda). La naturalise vendéen, 2003, nro 3, s. 111–117.  Artikkelin verkkoversio.
Verna

| Verna |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  11. huhtikuuta
– ruotsinkielinen:  11. huhtikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Väärna
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  latinalainen, keväinen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verna on suomalainen naisen etunimi. Alkuperältään Verna on feminiinimuoto latinan sanasta vernus, 'keväinen'.
Suomessa nimi Verna on yleistynyt Topeliuksen tuotannon vaikutuksesta.  Se oli yleinen varsinkin 1910- ja 1920-luvuilla syntyneillä ja on 1990-luvulla jälleen yleistynyt.. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Verna oli vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1 499 suomalaiselle naiselle ja alle viidelle miehelle.
Tunnettuja Vernoja

Verna Erikson (1893–1918), suomalainen yhteiskunnallinen aktivisti
Verna Felton (1890–1966), yhdysvaltalainen näyttelijä
Verna Hillie (1914–1997), amerikansuomalainen elokuvanäyttelijä
Verna Kaunisto (s. 1973), viulisti, musiikkipedagogi, kulttuuritoimitsija ja tietokirjailija
Verna Piponius (1894–1974), näyttelijä ja teatteriohjaaja
Verna Wikman (1896–1956), näytelmäkirjailija.
Verna Kangas oli yksi kirjailija Kersti Bergrothin (1886–1975) salanimistä.
Verenpunainen preeria

| Verenpunainen preeria> The White Buffalo |
| --- | --- |
 Suomenkielisen videon kansikuva
Ohjaaja:  J. Lee Thompson
Käsikirjoittaja:  Richard Sale (novellinsa pohjalta)
Tuottaja:  Dino De Laurentiis Pancho Kohner
Säveltäjä:  John Barry
Kuvaaja:  Paul Lohmann
Leikkaaja:  Michael F. Anderson
Lavastaja:  James L. Berkey Tambi Larsen
Pääosat:  Charles Bronson Jack Warden Will Sampson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  United Artists
Levittäjä:  United Artists
Ensi-ilta:   6. toukokuuta 1977  5. toukokuuta 1978
Kesto:  97 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verenpunainen preeria (The White Buffalo tai Hunt to Kill, televisioesityksessä Valkoinen puhveli* , videolevityksessä Valkoinen buffalo) on vuoden 1977 lännenelokuva, jonka pääosia näyttelevät Charles Bronson, Jack Warden ja Will Sampson. J. Lee Thompsonin ohjaama elokuva kertoo kahdesta miehestä, joiden yhteiseksi kohtaloksi muodostuu valtavan tappajabiisonin jahti.
Tarina

Wild Bill Hickok näkee painajaisia jättimäisestä valkoisesta biisonista. Toistuvat unet saavat hänet niin ahdinkoon, että hän matkustaa länteen löytääkseen ja tappaakseen tuon pedon, jotta painajaiset loppuisivat. Myös toinen henkilö haluaa biisonin hengiltä; Oglalan sotapäällikkö Hullu Hevonen, jonka pieni lapsi sai surmansa biisonin kylvettyä tuhoa leirissä. Hullun Hevosen on tapettava biisoni ja käärittävä lapsen ruumis sen taljaan, jotta tämä saa rauhan tuonpuoleisessa. Intiaanipäällikkö muuttaa Hullun Hevosen nimen Madoksi tämän vuodatettua kyyneleitä. Samaan aikaan Hickok saapuu Cheyennen kylään, jossa hänen matkaansa tulee mutkia, sillä moni taho haluaa tappaa entisen pyssymiehen. Hickok raivaa tiensä tyhjäksi roistoista ja jatkaa matkaansa vanhan ystävänsä Charlie Zanen kanssa kohti vuoristoa. Siellä he näkevät Hullun Hevosen taistelemassa yksin toista heimoa vastaan. Hickok auttaa häntä, ja solmii näin ystävyyden epäilevän intiaanin kanssa.
Hickok ja Charlie pääsevat biisonin jäljille, ja seuraavat sitä kallioluolaan mutta se pääsee ulos toisesta suuaukosta. Miehet tukkivat luolansuut ja jäävät sinne yöksi. Seuraavana aamuna biisoni tappaa toisen hevosen. Samalla eräs Hickokia seurannut vihollinen yrittää tappaa hänet mutta Hullu Hevonen saapuu paikalle ja pelastaa tämän. Hickok kutsuu Hullun Hevosen luolaan syömään ja yöpymään. Tällöin Hickokille selviää, että myös Hullu Hevonen on biisonin perässä. Hän sanoo että biisoni kuuluu yksin hänelle, kun taas Hickok on sitä mieltä että biisoni kuuluu sille, joka sen tappaa.
Seuraavana aamuna Hullu Hevonen on lähtenyt Hickokin ja Charlien herättyä. He lähtevät biisonin perään ja saapuvat yöllä samaan paikkaan, jonka Hickok näki unessaan. Biisoni hyökkää, eikä Hickok pysty ampumaan sitä kylmän ilman jäädytettyä aseen liipaisimen. Hullu Hevonen hyppää biisonin selkään ja lyö useita iskuja nuolella Hickokin ampuessa sitä toisella pyssyllä. Otus kuolee ja Hickok toteaa heidän molempien tappaneen sen yhdessä. Charlie suuttuu Hickokille, koska tämä ei anna hänen viedä sitä kaupunkiin, jossa saisi siitä 2000 dollarin palkkion. Hullu Hevonen sanoo, että Hickok menetti ystävän mutta sai samalla uuden.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Charles Bronson  | … |  Wild Bill Hickok   |
|  Jack Warden  | … |  Charlie Zane   |
|  Will Sampson  | … |  Hullu Hevonen   |
|  Slim Pickens  | … |  Abel Pickney   |
|  Kim Novak  | … |  Pokeri-Jenny Schermerhorn   |
|  Clint Walker  | … |  Viheltäjä Jack Kileen   |
|  Shay Duffin  | … |  Tim Brady, baarimikko   |
|  Ed Lauter  | … |  Tom Custer   |
|  Stuart Whitman  | … |  Winifred Coxy   |
|  John Carradine  | … |  Amos Briggs, hautausurakoitsija   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Ilkka Jauhiainen sanoo synkän ja symboleilla ladatun elokuvan viehättävän omituisuudellaan. Hän antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever sanoo elokuvaa kömpelöksi mutta kiehtovaksi ja antaa kaksi tähteä neljästä.
Aiheesta muualla

Verenpunainen preeria Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Verenpunainen preeria Elonet.
Verenpunainen preeria AllMoviessa. (englanniksi)
Venuksen kaasukehä

| Venuksen kaasukehän koostumus>  |
| --- | --- |
 Avaruusluotaimen ottama Venuksen pilvien ultraviolettikuva.
 
Yleistä tietoa
Korkeus: 250 km
Keskimääräinen ilmanpaine pinnalla: 92 bar
Koostumus
Hiilidioksidi: 96,5 %
Typpi: 3,5 %
Rikkidioksidi: 0,015 % (150 ppm)
Argon: 0,007 % (70 ppm)
Vesihöyry: 0,002 % (20 ppm)
Hiilimonoksidi: 0,0017 % (17 ppm)
Helium: 0,0012 % (12 ppm)
Neon: 0,0007 % (7 ppm)
Venuksen kaasukehä koostuu noin 96 %:sesti hiilidioksidista, suurin osa lopusta 4 prosentista on typpeä. Vesihöyryä on miljoonasosa siitä mitä Maassa ja sen olemassaolo viittaa tulivuoritoimintaan, koska vesihöyry muuttuu kemiallisissa reaktioissa muiksi yhdisteiksi. Planeetan pinnalla on noin 90 ilmakehän paine ja noin 460 asteen lämpötila. Venuksessa on tapahtunut karkaava kasvihuoneilmiö.
Ulospäin näkyvät kaasukehän pääosin rikkihappopisaroista koostuvat pilvet, jotka ovat syntyneet Venuksen tulivuorten purkauskaasuista. Noin 48–70 km:n korkeudessa olevat pilvet  eivät koskaan sada Venuksen pinnalle asti.  Ne kiertävät planeetan 4 päivässä jopa 100 m/s tuulten mukana. Tuulia ylläpitää Auringon lämmittävä vaikutus.
Pilvien seudulla 50–65 km:n korkeudessa paine on noin 1 ilmakehää ja lämpötila 0 °C tienoilla.
Olot Venuksen pinnalla

Kaasunpaine on planeetan pinnalla 92 bar (noin 90 Maan ilmakehää) ja lämpötila 462 °C, Venuksen pinnalle pääsee auringon valosta noin 2–3 % pilvien läpi. Valaistus 5000 lux, näkyvyys 3 kilometriä. Kosteus on 0,1 %.lähde?
Venuksen kaasukehän kerrokset

Venuksen kaasukehän lämpötilajakauma eroaa Maan ilmakehästä siten, että siinä näkyy hyvin voimakas kasvihuone-ilmiö, joka vahvistuu pintaa kohti mentäessä. Toinen ero on Venuksen troposfäärin yllä olevan lämpötilaa alentavan stratosfäärin puuttuminen, Venuksessa ei ole otsonia, joka tuottaisi tämän kerroksen, jossa lämpötila nousee huippua kohti mentäessä. Venuksen pilvet ovat planeetan troposfäärin yläosassa.
Troposfääri 0-55/65 km (65 km on Maan ilmakehän mesosfääriä)
55/65 km-95/120 km mesosfääri
Termosfääri ja eksosfääri 95/120- km
Ilmakehän rajaksi lasketaan 250 km
52,5–54 km:n korkeudessa on 20–37 °C:n lämpötila, ja 49,5 km:n korkeudessa 1 ilmakehän paine, eli näillä seuduilla on samoja lukemia kuin mitä Maassa esiintyy.
Venuksen pilvet

Paksuin pilvikerros on 49–51 kilometrin korkeudessa. Päivänpuolella pilvikerros on 45–65 kilometrin korkeudella. Yön puolella se jatkuu jopa 90 km:n korkeuteen, jatkuen utuna 105 km:n korkeuteen.
Venuksen kaasukehän paine ja lämpötilajakauma

| korkeus (km) | Lämpötila>  (°C) | Kaasun paine, Maan  ilmakehän painetta |
| --- | --- | --- |
| 0 | 462 | 92,10 |
| 5 | 424 | 66,65 |
| 10 | 385 | 47,39 |
| 15 | 348 | 33,04 |
| 20 | 306 | 22,52 |
| 25 | 264 | 14,93 |
| 30 | 222 | 9,851 |
| 35 | 180 | 5,917 |
| 40 | 143 | 3,501 |
| 45 | 110 | 1,979 |
| 50 | 75 | 1,066 |
| 55 | 27 | 0.5314 |
| 60 | -10 | 0,2357 |
| 65 | -30 | 0,09765 |
| 70 | -43 | 0,03690 |
| 80 | -76 | 0,004760 |
| 90 | -104 | 0,0003736 |
| 100 | -112 | 0,00002660 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venuksen kaasukehä Wikimedia Commonsissa
Verihiirensammal

| Verihiirensammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
Suomessa::  Äärimmäisen uhanalainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Hiirensammalet Bryales
Heimo::  Hiirensammalet Bryaceae
Suku::  Hiirensammalet Bryum
Laji::  cryophilum
Kaksiosainen nimi
 Bryum cryophilum  Mårtensson 
Synonyymit
 Ptychostomum cryophilum (Mårtensson) J.R. Spence 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verihiirensammal (Bryum cryophilum) on hiirensammalten heimoon kuuluva Suomessa äärimmäisen uhanalainen sammal.
Ulkonäkö

Verihiirensammal keskikokoinen (4-8 cm) verenpunainen sammal. Sen keskisuonelliset lehdet ovat pyöreäkärkiset, tyvestä kapealti johteiset ja niissä on kapeiden solujen muodostama reunus. Se muistuttaa jonkin verran hetehiirensammalta, jolla on kuitenkin teräväkärkiset ja leveälti johteiset lehdet. Se on kaksikotinen ja sillä ei ole Fennoskandiassa koskaan itiöpesäkkeitä.
Levinneisyys

Verihiirensammalta esiintyy pohjoisella pallonpuoliskolla arktisilla alueilla ja vuoristoissa. Suomessa sitä kasvaa vain Enontekiön suurtuntureilla.
Elinympäristö

Verihiirensammal kasvaa kostealla hiesuisella maalla lähteiden, tunturipurojen tai lumenviipymäpaikkojen läheisyydessä.
Venezuelan historia

Venezuelan historia alkaa sen ensimmäistä ihmisistä, jotka tulivat alueelle 6 000–13 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Eurooppalaiset saapuivat vuonna 1498, ja ensimmäinen siirtokunta perustettiin vuonna 1523. Espanjalaiset alkoivat 1500-luvun puolivälin jälkeen jakaa maata encomiendoihin, ja 1600-luvulla alueella alettiin tuoda orjia, jolloin kehittyi siirtomaa-aikainen kastijärjestelmä.
Venezuela itsenäistyi 1821 osana Suur-Kolumbiaa, mutta se erosi liitosta vuonna 1829. Itsenäistä Venezuelaa hallitsivat aika ajoin diktaattorit, mutta maa alkoi vaurastua 1920-luvulla öljyteollisuuden ansiosta. Talousongelmat alkoivat 1980-luvulla öljyn hinnan laskun seurauksena. Vuonna 1998 presidentiksi valittu Hugo Chávez, joka sosialisoi maata. Äärimmäinen köyhyys väheni, mutta valtio muuttui autoritaarisempaan suuntaan.Chávezin seuraajan Nicolas Maduron kaudella talous on romahtanut, ja maa ajautui sisäiseen kaaokseen.
Varhaishistoria

Ensimmäiset ihmiset olivat saapuneet nykyisen Venezuelan alueelle 6 000–13 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Asukkaita tuli kolmesta suunnasta: idästä (nykyisen Guyanan suunnasta) etelästä (nyky-Brasiliasta) ja pohjoisesta (Antilleilta). He harjoittivat maanviljelyä, metsästystä ja kalastusta.
Kristoffer Kolumbus rantautui kolmannella matkallaan 1498 ensimmäisen kerran Amerikan mantereelle, Venezuelaan. Eurooppalaiset keskittyivät alkuun hankkimaan orjia ja kalastamaan helmiä. Ensimmäinen siirtokunta oli vuonna 1523 perustettu, koillisrannikon Cumaná. Saksalainen Welserin suku hankki oikeudet Venezuelan luoteisrannikkoon, mutta espanjalaiset saivat alueen takaisin itselleen vuonna 1546. Ensimmäiset sisämaahan tunkeutujat etsivät tarunhohtoista ElDoradoa. Englantilainen Walter Raleigh muun muassa purjehti Orinocoa pitkin sisämaahan.
Espanjalaiset alkoivat 1500-luvun puolivälin jälkeen jakaa maata encomiendoihin, ja vuonna 1600 maassa oli yli 20 asutuskeskusta. Lähetyssaarnaajat etenivät 1600- ja 1700-luvuilla toimeliaasti jokilaaksoja pitkin. Venezuelaa hallittiin osana Uuden-Granadan varakuningaskuntaa.
Kaakaosta tuli 1620-luvulla Venezuelan tärkein vientituote kahdeksi vuosisadaksi. Viljely alkoi houkutella entistä enemmän maahanmuuttajia, ja plantaaseille alettiin tarvita orjatyövoimaa Afrikasta. Venezuelaan kehittyi pian siirtomaa-aikainen kastijärjestelmä, jossa ylimpänä olivat Espanjassa syntyneet ja espanjalaisten jälkeläisten Amerikassa syntyneet criollot. Heidän jälkeensä olivat kanariansaarelaiset, jotka olivat saapuneet työvoimaksi. Alimpana olivat useampaa sekarotuiset pardot, orjat ja alkuperäisasukkaat. Itsenäisyyden aikana orjien osuus asukkaista oli noin 20 prosenttia ja intiaanien 10 prosenttia.
Itsenäisyys

Venezuela liittyi 1800-luvun alussa monien muiden Etelä-Amerikan siirtokuntien tavoin itsenäisyystaisteluun. Itsenäisyyssotaa johti alkuun Francisco de Miranda, mutta hänen yrityksensä kaatui ja uudeksi johtajaksi nousi Venezuelassa syntynyt Simón Bolívar. Hän johti joukkonsa voittoon kesäkuussa 1821 Carabobon taistelussa, minkä jälkeen Venezuela itsenäistyi osana Suur-Kolumbiaa. Siihen kuuluivat Venezuelan lisäksi Kolumbia, Panama ja Ecuador. Venezuela erosi liitosta vuonna 1829 ja itsenäistyi.
1800- ja 1900-luvut olivat pääosin poliittisesti epävakaita, diktaattorit hallitsivat aika ajoin ja maassa oli vallankumouksellista toimintaa. Maa vaurastui 1920-luvulla, kun perustettiin öljyteollisuus. Vuosina 1870–1888 vallassa oli Antonio Guzman Blanco, joka uudisti infrastruktuuria ja houkutteli ulkomaisia sijoittajia. Vuosina 1908–1935 vallassa oli diktaattori Juan Vicente Gomez. Sinä aikana maasta tuli maailman suurin öljyn viejä.
Vuodesta 1958 lähtien Venezuelassa on vallinnut jonkinlainen siviilidemokratia. 1970-luvulla talous kukoisti, kun öljyn hinta nousi. Öljy- ja terästeollisuus kansallistettiin. 1980-luvulla öljyn hinnan  laskun myötä tulivat talousongelmat, ja maa sai vuonna 1989 Maailmanpankilta lainaa. Presidentti Carlos Andrés Pérez alkoi toteuttaa suuria taloudellisia uudistuksia, joita IMF oli vaatinut. Uudistuksiin sisältyivät ”raju devalvaatio, kaupan ja sijoitusten rajoitusten purkaminen sekä välittömimmin kansalaisiin vaikuttanut valtion tukien poisto monilta perustuotteilta (esimerkiksi sähköltä, polttoaineelta, leivältä ja maidolta)”. Pérezin kaudella hinnat nousivat jyrkästi. Seurauksena oli väkivaltaisia mielenosoituksia, jotka laajenivat maanlaajuisiksi levottomuuksiksi vuonna 1989. Hallitus kukisti mielenosoitukset kovilla otteilla, mikä johti satoihin kuolonuhreihin. Tapausta kutsutaan Caracazoksi. Kansallistettuja aloja yksityistettiin jälleen useita kuolonuhreja vaatineen Caracazon jälkeen. 1990-luvun alussa Pérezin hallintoa pidettiin laajalti korruptoituneena, ja vuonna 1992 joukko sotilaita yritti kaapata Péreziltä vallan. Kaappaus epäonnistui. Vallankaappausta yrittäneiden joukossa oli operaatiota johtanut Hugo Chávez, joka valittiin presidentiksi vuonna 1998.
2000-luku: Chávezin sosialismia

Vuodesta 1999 kuolemaansa saakka, vuoteen 2013, maata hallinnut presidentti Hugo Chávez lupasi poistaa maasta korruption ja tasata tuloeroja. Hän aloitti lukuisia sosiaalisia ohjelmia ja toteutti sosialistista talouspolitiikkaa valtapuolue PSUV:n johdossa. Hän poistatutti presidentin kausirajoituksen, ja hänen kauttaan leimaa tyypillinen autoritaarinen kehitys, jossa valta on keskitetty, vastustajia vaiennetaan väkivalloin ja suuri osa varallisuudesta kavalletaan tavalla tai toisella. Chavezin kaudelle osui korkean öljynhinnan kausi, joka lisäsi valtion tuloja windfall-tyyppisesti. Maan oma tuotanto romahti muun muassa maatilojen ja yritysten kansallistamisten myötä, ja seurauksena oli pulaa ja rikollisuuden kasvu.lähde?
Vuonna 1999 hyväksyttiin uusi perustuslaki, jossa muun muassa päätettiin maan uudeksi viralliseksi nimeksi Venezuelan bolivariaaninen tasavalta. Presidentin ja armeijan valtaa lisättiin. Edistykselliseksi tarkoitetulla perustuslailla tiukennettiin valtion otetta öljyteollisuudesta, rajoitettiin keskuspankin itsenäisyyttä, ja siihen sisältyi lupaus valtion maksamasta eläkkeestä jokaiselle. Varoituksen sanoja tuli eri tahoilta.
Vuonna 2002 maassa yritettiin Chávezin vastaista vallankaappausta. Venezuelan viranomaiset syyttivät Yhdysvaltoja vallankaappausyrityksen tukemisesta. Yhdysvallat ilmaisi tukensa vallankaappauksen yrittäjille tapahtumahetkellä, mutta on kiistänyt varsinaisen osallisuutensa siihen.
Oppositio vaati Chávezin jatkosta kansanäänestystä, joka järjestettiin vihdoin 2004. Chávez voitti äänestyksen. Vuonna 2005 Chávez toteutti maareformin. Vuonna 2006 hänet valittiin uudelleen 63 prosentin kannatuksella. Vuonna 2007 ilmoitettiin öljyprojektien ja 2008 pankkien kansallistamisesta. Presidentti Hugo Chávez ilmoitti maan pyrkivän sosialismiin. Vuonna 2009 Venezuelan talous taantui, kun öljyn hinta laski. Chavez uskoi taantuman olevan nopeasti ohi.lähde?
Chávezin aikana äärimmäinen köyhyys, lapsikuolleisuus ja lukutaidottomuus vähenivät, mutta toisaalta rikollisuus kasvoi räjähdysmäisesti, talouden hoito oli tuhlailevaa ja korruptio vaivasi maata.
Verkkonuorisotyö

Verkkonuorisotyö on tietokoneverkoissa toteutettavaa nuorisotyötä. Nuori on yhteydessä nuorisotyötä tekevään ammattilaiseen, vapaaehtoiseen aikuiseen tai toisiin nuoriin internetissä. Verkkonuorisotyössä työntekijä ja nuori eivät välttämättä kohtaa lainkaan reaalimaailmassa.
Verkkonuorisotyön menetelmiä ovat esimerkiksi reaaliaikaiset ja viiveelliset verkkokeskustelut eli verkko-ohjaus, verkkopelitoiminta sekä verkkonuorisotalotoiminta. Sosiaalisen median yhteisöjä ja palveluja käytetään nuorisotyössä muun muassa tilana, välineenä ja alustana. Verkkoa käytetään nuorisotyössä esimerkiksi nuorille suunnattuun viestintään, yhteydenpitoon ja keskusteluun nuorten kanssa, yhteiseen harrastamiseen kuten pelaamiseen, nuorten mielipiteiden ja ajatusten kuulemiseen ja keräämiseen.
Käytössä olevia osin samaa tarkoittavia käsitteitä ovat verkkoperustainen nuorisotyö, nettinuorisotyö, virtuaalinen nuorisotyö ja digitaalinen nuorisotyö.
Verkkonuorisotyötä Suomessa tekevät kunnat, järjestöt ja seurakunnat. Nuorille suunnatun verkkotyön foorumi (Nusuvefo)[vanhentunut linkki] on toimijoiden löyhä yhteenliittymä, johon kuuluvat toimijat toteuttavat verkkonuorisotyötä monissa muodoissa.