stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reinhard Heydrich
Heydrichin salamurha

Tšekkoslovakian pakolaishallitus oli maanpaossa Lontoossa, ja brittiläisen koulutuksen saaneet S.O.E:n agentit murhasivat Heydrichin Prahassa 27. toukokuuta 1942 . Adolf Opálkan johtama ryhmä – johon kuuluivat Josef Valčík, Jan Kubiš ja Jozef Gabčík – odotti Heydrichin autoa kadunkulmassa, jossa se joutui hidastamaan. Kun auto lähestyi, Gabčík tähtäsi ja painoi Sten-konepistoolinsa liipaisinta, mutta aseeseen tuli toimintahäiriö, eikä se lauennut. Autoa kuljettanut SS-Oberscharführer Klein luuli Gabčíkin olevan yksin ja pysäytti auton ampuakseen väijyjän. Silloin Kubiš heitti panssarintorjuntakäsikranaatin autoon, ja sen räjähdyksessä Heydrich haavoittui kuolettavasti.
Vaikka Himmler lähetti parhaat lääkärinsä paikalle, Heydrich kuoli prahalaisessa sairaalassa verenmyrkytykseen 4. kesäkuuta kello 4.30 aamulla 38-vuotiaana. Hänet haudattiin juhlavissa hautajaisissa Berliinissä, ja Adolf Hitler piti tilaisuudessa muistopuheen. Heydrichin seuraajaksi valittiin Ernst Kaltenbrunner.
Kostoksi Heydrichin kuolemasta 10. kesäkuuta saksalaiset turvallisuusjoukot piirittivät Lidicen kaivoskylän, surmasivat kylän kaikki yli 16-vuotiaat miehet, lähettivät naiset ja lapset keskitysleireille ja sen jälkeen polttivat kylän.
Heydrichin kuoleman jälkeen ensimmäiset kolme ”kokeilukeskitysleiriä” avattiin Treblinkassa, Sobibórissa ja Bełżecissä. Projekti nimettiin operaatio Reinhardiksi.
Heydrich ripittäytyi kuolinvuoteellaan katolilaiselle papille muun muassa juutalaisia vastaan tehdyistä teoista. Leskeksi jäänyt vaimo Lina Heydrich avioitui uudelleen suomalaisen Mauno Mannisen (1915–1969) kanssa vuonna 1965. Lina Manninen kuoli 1985.
Nuorempi veli Heinz Heydrich oli alun perin fanaattinen kansallissosialisti, mutta vähitellen hän alkoi vastustaa Hitlerin järjestelmää. On oletettavaa, että epäsuotuisaksi käynyt sota vaikutti Hitlerin hallinnon vastustamiseen. Hän hankki joillekin juutalaisille väärennettyjä henkilöllisyyspapereita, jotta nämä välttyisivät vainolta. Gestapo lopulta paljasti hänen toimintansa, jolloin hän sai valita itsemurhan tai oikeudenkäynnin väliltä. Säästääkseen perheensä Heinz Heydrich ampui itsensä 19. marraskuuta 1944.
Juutalainen tausta?

Heydrichin kuoleman jälkeen on esitetty joitakin todisteita, joiden mukaan Heydrichillä olisi ollut juutalainen isovanhempi. On mahdollista, että Hitler ja Himmler olisivat tienneet tämän tosiseikan tai huhun.
SS:n entinen tiedustelujohtaja Walter Schellenberg on 1950-luvulla väittänyt Heinrich Himmlerin kertoneen hänelle, että Heydrichin suvussa olisi ”Süss”-niminen sukulainen. Heydrich oli tämän tarinan mukaan tunnustanut Himmlerille vuonna 1935, jolloin Himmler oli vielä sivussa vallan ytimestä, että hänen yksi isovanhempansa olisi juutalainen. Tästä olisi kuulemma kerrottu Hitlerille, joka olisi tehnyt Heydrichistä erikoistapauksen. Tämän jälkeen Heydrichin syntymäpaikan Hallen rekisteristä olisi poistettu tietoja Heydrichin suvusta.
On kuitenkin arvioitu, että muut natsijohtajat olisivat puuttuneet 1930-luvulla asiaan. Arvelun mukaan kansallissosialistisen puolueen pääsukututkija Achim Gercke olisi Gregor Strasserin pyynnöstä tutkinut Heydrichin taustaa. Huhu Heydrichin juutalaisuudesta oli ollut liikkeellä puolueen ydinpiirissä jo vuonna 1932. Kyseessä oli sekä Heydrichin lesken että tämän 1930-luvun alun selvityksen mukaan ollut tilanne, jossa Heydrichin isoäiti olisi leskeksi jäätyään mennyt lukkoseppä Süssin kanssa naimisiin, mutta heillä ei ollut yhteisiä jälkeläisiä Heydrichin suvussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reinhard Heydrich Wikimedia Commonsissa
| n k Holokausti |
| --- | --- |
Taustoja:  antijudaismi  antisemitismi  eugeniikka  juutalaiset  kansallissosialismi  keskitysleiri  propaganda  rasismi  selkäänpuukotusteoria  Siionin viisaiden pöytäkirjat 
Natsien juutalaisvainot:  ali-ihminen  der ewige Jude  Einsatzgruppen  ghetot: Krakova, Łódź, Varsova  joukkomurhat: Babyn Jar, Biķernieki, Jedwabne, Liepāja, Paneriai, Rumbula, Odessa  keltainen daavidintähti  Kristalliyö  Madagaskar-suunnitelma  Nürnbergin lait 
Keskitysleirit:  Auschwitz  Bergen-Belsen  Buchenwald  Kaiserwald  Majdanek  Mauthausen  Muselmann  Ravensbrück  Sachsenhausen  Stutthof  Theresienstadt  Luettelo natsien keskitysleireistä  Kapo  leirien naisvartijat  vankitunnukset 
Holokausti:  Wannseen konferenssi  Lopullinen ratkaisu  Operaatio Reinhard  Aktion T4  Arbeit macht frei  tuhoamisleiri  kaasukammio  Zyklon B  Sonderkommando  Birkenau  Bełżec  Chełmno  Sobibór  Treblinka  kuolemanmarssit  Suomen juutalaisluovutukset 
Muut uhrit:  homoseksuaalit  Jehovan todistajat  kommunistit  romanit  slaavit  toisinajattelijat 
Vastarinta:  gheton kansannousu  Varsovan geton kansannousu  ŻOB  ŻZW  heinäkuun 20. päivän salaliitto 
Uhreja ja auttajia:  Corrie ten Boom  Adam Czerniaków  Anne Frank  Miep Gies  Petr Ginz  Albert Göring  Janusz Korczak  Giorgio Perlasca  David Rapoport  Oskar Schindler  Edith Stein 
Vastuulliset:  Viktors Arājs  Karl Brandt  Adolf Eichmann  Odilo Globocnik  Reinhard Heydrich  Heinrich Himmler  Adolf Hitler  Rudolf Höss  Friedrich Jeckeln  Josef Mengele  Julius Streicher  Gestapo  Natsi-Saksa  SS 
Holokaustin jälkeen:  Beriha  Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnit  holokaustin kiistäminen  holokaustin muistaminen  Nürnbergin oikeudenkäynnit  Nürnbergin säännöstö  Simon Wiesenthal -keskus  Vanhurskaat kansakuntien joukossa 
Muistomerkkejä:  Yad Vashem  Euroopan murhattujen juutalaisten muistomerkki  Mémorial des Martyrs de la Déportation  Apua anovat kädet 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Heydrichin auto, jossa hän haavoittui attentaatissa.
Anna-Maja Henriksson

| Anna-Maja Henriksson |
| --- | --- |
 Anna-Maja Henriksson vuonna 2024.
Euroopan parlamentin jäsen
 16.7.2024–  
Ryhmä:  Uudistuva Eurooppa
Suomen opetusministeri
 Orpon hallitus 20.6.2023–5.7.2024  
Edeltäjä:  Li Andersson
Seuraaja:  Anders Adlercreutz
Suomen oikeusministeri
 Kataisen hallitus 22.6.2011–24.6.2014 Stubbin hallitus 24.6.2014–29.5.2015 Rinteen hallitus 6.6.2019–10.12.2019 Marinin hallitus 10.12.2019–20.6.2023  
Edeltäjä:  Tuija Brax Antti Häkkänen
Seuraaja:  Jari Lindström Leena Meri
RKP:n puheenjohtaja
 12.6.2016–16.6.2024  
Edeltäjä:  Carl Haglund
Seuraaja:  Anders Adlercreutz
Kansanedustaja
 21.3.2007–16.7.2024  
Ryhmä/puolue:  Ruotsalainen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Vaasan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. tammikuuta 1964 (ikä 61) Pietarsaari
Ammatti:  pankkilakimies, poliitikko
Puoliso:  Janne Johannes Henriksson (1991–)
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  RKP
Koulutus:  oikeustieteen kandidaatti (1987) varatuomari (1989)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Uskonto:  evankelis-luterilainen
Aiheesta muualla
Kotisivu
Anna-Maja Kristina Henriksson (o.s. Forss; s. 7. tammikuuta 1964 Pietarsaari) on suomalainen varatuomari ja RKP:n poliitikko. Henriksson on nykyinen Euroopan parlamentin jäsen ja entinen kansanedustaja Vaasan vaalipiiristä, entinen ministeri sekä Pietarsaaren kaupunginvaltuutettu.
Hän toimi Orpon hallituksen opetusministerinä kesäkuusta 2023 heinäkuuhun 2024. Sitä ennen hän on toiminut Suomen oikeusministerinä vuosina 2011–2015 Kataisen ja Stubbin hallituksissa, kesäkuusta joulukuuhun 2019 Rinteen hallituksessa ja sen jälkeen kesäkuuhun 2023 saakka Marinin hallituksessa. Henriksson on toiminut RKP:n puheenjohtajana vuosina 2016–2024. Hän on Suomen pitkäaikaisin oikeusministeri.
Vuoden 2024 Eurovaaleissa  hänet valittiin Euroopan parlamenttiin RKP:n ainoana edustajana.
Tausta

Henriksson on opiskellut oikeustiedettä Helsingin yliopistossa. Hän on suorittanut oikeustieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1987 ja saanut varatuomarin arvon 1989. Vuosina 2003–2004 Henriksson työskenteli 2. valtiovarainministerin Ulla-Maj Wideroosin erityisavustajana.
Henrikssonin äidinpuoleinen isoisä, rovasti Vilho Kivioja oli Maalaisliiton kansanedustaja vuosina 1929–1945. Isänpuoleinen isoisä oli kauppaneuvos Alfred Forss. Molemmat olivat tunnettuja lestadiolaisvaikuttajia.
Poliittinen ura

Kevään 2011 hallitusneuvotteluissa Henriksson edusti RKP:ta harmaan talouden työryhmässä. Puolue vastusti talousrikosten rangaistusten koventamista ja esitti työryhmän muistiosta poistettavaksi kohtia, joissa viranomaisten välistä tiedonsaantia olisi vaadittu parannettavaksi ja pankkeja olisi velvoitettu selvittämään sijoittajien henkilöllisyys. Helsingin Sanomat piti RKP:n toimia harmaan talouden kitkemisen vesittämisenä, vaikkakin puolue sanoikin pitävän talousrikollisuuden torjuntaa tärkeänä. Harmaan talouden tutkija Markku Hirvosen mielestä RKP:n kannat johtuivat puolueen taustavaikuttajista, kuten suursijoittajista. Voima-lehden mukaan Henriksson luovutti neuvotteluvallan kriittisissä kysymyksissä liikemies Peter Storsjölle. Henrikssonin mukaan asiassa pitää ottaa huomioon naapurimaiden järjestelmät ja hallitusneuvotteluiden aikana ”työ oli keskeneräinen”.
Huhtikuussa 2012 Henriksson ilmoitti pyrkivänsä puolueen puheenjohtajaksi väistyvän Stefan Wallinin jälkeen. Hän kuitenkin hävisi puoluekokouksen äänestyksessä europarlamentaarikko Carl Haglundille äänin 144–106. Huhtikuussa 2016 Henriksson valittiin Svenska litteratursällskapet i Finlandin talousneuvostoon. Maaliskuussa 2016 Henriksson ilmoitti asettuvansa puheenjohtajehdokkaaksi myös kesän 2016 puoluekokouksessa ja hänet valittiin puolueen puheenjohtajaksi Turun puoluekokouksessa 12. kesäkuuta 2016. Hän on ensimmäinen nainen tässä tehtävässä.
Perussuomalaisten eduskuntaryhmä esitti maaliskuussa 2021 Henrikssonille epäluottamuslausetta. Perussuomalaisten puheenjohtajan Jussi Halla-ahon mukaan Henriksson ei ollut ryhtynyt tarvittaviin toimiin kuntavaalien järjestämiseksi turvallisesti ja ajallaan. Henriksson sai eduskunnan luottamuksen äänin 103–66.
Henrikssonista tuli Suomen pitkäaikaisin oikeusministeri 4. kesäkuuta 2023, jolloin hän ohitti oikeusministerinä 2 898 vuorokautta vuosina 1979–1987 toimineen Christoffer Taxellin (RKP).
20. kesäkuuta 2023 Henriksson nimitettiin Suomen opetusministeriksi.
Henriksson kertoi helmikuussa 2024, ettei pyri RKP:n puheenjohtajana jatkokaudelle kesäkuun puoluekokouksessa.
Syksyllä 2024 hallituksen laatiessa nikotiinipusseja koskevaa lakia Henriksson myönsi suosineensa yhtä pietarsaarelaista nikotiinitehdasta esittäessään makuja hallituksen neuvotteluun. Hän myönsi myös, että neuvotteluihin tuotu lista oli kyseiseltä yritykseltä. Sosiaaliturvaministeri Sanni Grahn-Laasonen sanoi asiaan liittyen ennen ryhmäkokousten alkua eduskunnassa, että Henrikssonin toiminta ei ollut asiallista. RKP puolueena pyysi asiaa anteeksi.
Poliittinen ura > Kuntapolitiikka

Henriksson on ollut Pietarsaaren kaupunginvaltuutettu vuodesta 1997 lähtien. Hän on toiminut kaupunginhallituksen puheenjohtajana vuosina 2001−2008 ja kaupunginvaltuuston puheenjohtajana vuodesta 2009.
Näkemyksiä

Henriksson kannattaa ruotsin kielen pakollista opetusta toisena kotimaisena kielenä, jota hän on perustellut sillä, että "kouluja käydään, että opitaan jotain. Silloin kaikki ei voi olla vapaaehtoista."
Henriksson jätti vuonna 2018 eduskunnalle lakialoitteen, jossa hän vaatii sukupuolta rangaistuksen koventamisen perusteeksi.
Henriksson ilmoitti syyskuussa 2019 haluavansa muut­taa vaa­li­ra­hoi­tus­lain ny­kyis­tä avoi­mem­mak­si, ja et­tä lain uu­dis­ta­mis­ta ale­taan syk­syn ai­ka­na poh­tia par­la­men­taa­ri­ses­sa työ­ryh­mäs­sä.
Kunnianosoituksia

Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki (Suomi, 2015)
Sotilasansiomitali (Suomi, 2015)
Pohjantähti-ritarikunta (Ruotsi, 2024)
Vaalimenestys > Eduskuntavaalit

2007: 4 600 ääntä (Vaasan vaalipiiri, valittiin)
2011: 8 392 ääntä (Vaasan vaalipiiri, valittiin)
2015: 10 673 ääntä (Vaasan vaalipiiri, valittiin)
2019: 14 481 ääntä (Vaasan vaalipiiri, valittiin)
2023: 12 657 ääntä (Vaasan vaalipiiri, valittiin)
Lähde:
Vaalimenestys > Kuntavaalit

1996: 122 ääntä (Pietarsaari, 1,2 % äänistä; valittiin)
2000: 569 ääntä (Pietarsaari, 5,9 % äänistä; valittiin)
2004: 952 ääntä (Pietarsaari, 9,4 % äänistä; valittiin)
2008: 1 401 ääntä (Pietarsaari, 13,6 % äänistä; valittiin)
2012: 1 221 ääntä (Pietarsaari, 12,5 % äänistä; valittiin)
2017: 1 772 ääntä (Pietarsaari, 17,9 % äänistä; valittiin)
2021: 1 293 ääntä (Pietarsaari, valittiin)
Lähde:
Yksityiselämä

Henriksson on ollut naimisissa Janne Henrikssonin kanssa vuodesta 1991. Parilla on kaksi lasta.
Kirjallisuutta

Annika Hällsten (toim.): Valta ja oikeudentunto. Kustantamo S & S, 2023. ISBN 9789515259820
Hevoshuijari

| Hevoshuijari |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Ossi Elstelä
Käsikirjoittaja:  Toivo Särkkä
Tuottaja:  Toivo Särkkä
Säveltäjä:  Tapio Ilomäki
Kuvaaja:  Vittorio Mantovani
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Lavastaja:  Ossi Elstelä
Pääosat:  Thure Bahne   Kyllikki Forssell   Birgit Kronström   Leif Wager
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  15. elokuuta 1943
Kesto:  91 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hevoshuijari (Hästskojaren) on suomalainen mustavalkoelokuva vuodelta 1943. Se perustuu Sam Sihvon samannimiseen näytelmään, joka julkaistiin 1924. Tarina kertoo jääkäri Kuisman ja kauniin Helenan rakkaudesta Suomen suuriruhtinaskunnan dramaattisissa loppuvaiheissa. Helenalla on keinoja kaihtamaton kilpakosija Birger, jonka motiivit perustuvat rakkauden sijasta rahaan. Birgerillä taas on rakastajatar Verotška, jonka mustasukkaisuus on pontimena useille juonenkäänteille. Elokuvan ääni on osin tuhoutunut eikä sitä ole esitetty julkisesti vuoden 1943 jälkeen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Leif Wager  | … |  Kuisma, "hevoshuijari Kusmin"   |
|  Kyllikki Forssell  | … |  Helena Paasio   |
|  Birgit Kronström  | … |  Verotška   |
|  Thure Bahne  | … |  Birger Virenius   |
|  Toini Vartiainen  | … |  Sanni Mertala   |
|  Hugo Hytönen  | … |  Mertala   |
|  Hannes Häyrinen  | … |  Tepa   |
|  Toppo Elonperä  | … |  Ivan Baškirjoff   |
|  Uuno Laakso  | … |  Korppi   |
|  Laila Rihte  | … |  Hessu   |
|  Irja Elstelä  | … |  Laura Paasio   |
|  Teijo Joutsela  | … |  Sutela, "hevoshuijari"   |
|  Varma Lahtinen  | … |  Selma   |
|  Onni Korhe  | … |  upseeri   |
|  Airi Säilä  | … |  tanssijatar   |
|  Robert von Essen  | … |  pianisti   |
Juoni

On kesä 1916 Karjalankannaksella. Komisarius Birger Virenius pyrkii naimisiin rikkaan Paasion perheen tyttären Helenan kanssa. Kuvioon kuuluu myös Birgerin mustankipeä rakastajatar Verotška. Inkeriläinen sotamies Tepa taasen halajaa ravintola Biljardin kaunista emäntää Sannia, kilpakosijana on poliisi Korppi. Elokuvan nimihenkilö Kusmin salakuljettaa hevosia Venäjän rajan yli Suomeen santarmipäällikkö Baškirjoffin hiljaisella avustuksella. Kun Helena ei lämpene Birgerille, tämä alkaa kiristää tyttöä tiedoillaan Kusminista. Tosiasiassa Kusmin on Helenan opiskelutoveri Kuisma, joka on ollut Saksassa jääkärinä Helenan veljen Eskon kanssa. Birgerin juonittelu johtaa siihen, että Helena kyseenalaistaa Kuisman luotettavuuden. Kuisma voittaa kuitenkin Sannin isän kalastaja Mertalan luottamuksen. Birger saa lopulta aikaan Kuisman pidätyksen käyttämällä Verotškaa houkuttimena. Mertala vakuuttaa Helenalle Kuisman olevan heidän puolellaan tsaarin valtaa edustavaa Birgeriä vastaan. Kuisma ja Helena ehtivät tunnustaa rakkautensa toisilleen ennen Kuisman vangitsemista. Verotška laskelmoi, että Kuisman auttaminen vapauteen olisi hänen lemmensuunnitelmiensa mukaista. Pakoyritys kuitenkin epäonnistuu ja Kuisma joutuu Špalernajan vankilaan.
Siirrytään maaliskuuhun 1917. Helena tulee tapaamaan Kuismaa Špalernajaan. Birger on antanut Helenalle listan suomalaisista aktivisteista, ja valehdellut että sen perusteella Kuisma olisi pian vapaa. Birgerin ja Helenan välit tuhoutuvat lopullisesti, kun mies alkaa käyttäytyä väkivaltaisesti hotellissa. Kuisma tuomitaan kuolemaan, mutta maaliskuun vallankumous johtaa kaikkien poliittisten vankien vapauttamiseen. Suomalaisvangit kokoontuvat Kuisman johdolla Pietarin Suomen asemalle, jonne myös Birger saapuu aseineen. Syntyneessä kahakassa Birger haavoittuu. Verotška hoitaa Birgeriä Paasion huvilalla, kunnes ilmenee, että huvilan taloudenhoitaja Hessu odottaa Birgerin siittämää lasta. Verotška surmaa sekä Birgerin että itsensä. Kuisma ja Helena ovat lähistöllä ja näkevät tilanteen seuraukset. Helenan äiti on antanut myöntymyksensä Kuisman ja Helenan avioliitolle. Myös Tepan ja Sannin onni kukoistaa. Ikkunasta kantautuvat Vapauslaulun sävelet.
Kuvausajat ja -paikat

Hevoshuijari kuvattiin kesällä 1943 Helsingissä. Studioina olivat SF-studiot 1 ja 2.
Arviot

Kriitikot moittivat Hevoshuijarin juonta huonosti rakennetuksi. Kauppalehti: "Hevoshuijari alkaa operettina, heilahtaa farssiksi, hipoo seuraavassa silmänräpäyksessä traagillisen draaman piiriä ja ryöpsäyttää lopuksi pahaa-aavistamattoman katsojan eteen ylenmääräisen annoksen isänmaallista paatosta, joka kuitenkin tässä yhteydessä tuntuu melkoisen profanisoidulta." Uusi Suomi antoi kiitosta teoksen laulu- ja tanssikohtauksille. Helsingin Sanomat piti kokonaisuutta melko miellyttävänä. Näyttelijäsuorituksia aikalaiskriitikot pitivät epätasaisina; Wagerin kehitys näyttelijänä pantiin merkille.
Huomioita

Hevoshuijarin pohjana ollut Sam Sihvon näytelmä oli yksi kolmesta, joiden filmausoikeudet Erkki Karu hankki SF:lle yhtiön toiminnan alussa 1934. Kaksi muuta olivat Minna Canthin Roinilan talossa (1935) ja Agapetuksen Syntipukki (1935). Näytelmän kantaesitys oli Lappeenrannan Teatterissa toukokuussa 1925. Jääkärivänrikki Sihvo kuului tunnettuun sotilassukuun. Hän kirjoitti myös laulunäytelmän Jääkärin morsian, josta tehtiin kaksi filmatisointia 1930-luvulla. Jatkosodan jälkeen Hevoshuijari poistettiin levityksestä, sillä sen sisältö ei sopinut muuttuneeseen poliittiseen tilanteeseen. Elokuvasta on säilynyt pelastekopio, jonka ääni on kuitenkin osin tuhoutunut.
Hevoshuijarin kaupallinen menestys jäi vuoden 1943 keskitason alapuolelle huolimatta Wagerin mukanaolosta. Hän oli niittänyt menestystä saman vuoden alussa elokuvassa Katariina ja Munkkiniemen kreivi. Kahdeksantoistavuotias Kyllikki Forssell oli debytoinut valkokankailla helmikuussa 1943 elokuvassa Tyttö astuu elämään.
Lähteet ja viitteet

Suomen kansallisfilmografia 3, ISBN 951-37-1019-X
Elonet Hevoshuijari
↑  Suomen kansallisfilmografia 3 sivu 199
↑  Suomen kansallisfilmografia 3, sivut 200 ja 201
↑  Suomen kansallisfilmografia 3, sivut 201 ja 202
↑  https://www.elonet.fi/fi/henkilo/123329
| n k Linkitetty data: Hevoshuijari (Q14956586) |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: elokuva
lajityyppi: draamaelokuva
ohjaaja: Ossi Elstelä
alkuperämaa: Suomi
alkuperäiskieli: suomi
 : SPARQLHaku löytää elokuvat, jotka täyttävät kaikki valitsemasi ehdot.  (hakuohje)Mallineen hakukäyttöliittymä vaatii toimiakseen asetuksista linkitetty data -pienoisohjelman.
Lajla Mattsson Magga

Lajla Mattsson Magga
| --- | --- |
Syntynyt:  4. marraskuuta 1942  (82 vuotta) 
Puoliso:  Ole Henrik Magga (1981)  
| --- | --- |
Palkinnot:  Gollegiella (2010) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lajla Mattsson Magga (s. 4. marraskuuta 1942 Kali, Åre, Ruotsi) on eteläsaamenkielen opettaja, lastenkirjailija ja kielentutkija. Hän on naimisissa myös kielitieteilijänä toimivan Ole Henrik Maggan kanssa. He asuvat Kautokeinossa, Finnmarkin läänissä Pohjois-Norjassa. Magga julkaisi ensimmäisen lastenkirjansa Maahke ryöknie vuonna 1984, jonka jälkeen hän on julkaissut lasten- ja oppikirjoja.
Magga on tutkinut eteläsaamenkieltä ja hänen työnsä on johtanut muun muassa paikannimien kirjoitusasun standardisointiin. Magga on myös yhdessä muiden tutkijoiden kanssa tehnyt saamenkielen sanakirjoja. Yhdessä miehensä kanssa he työstävät eteläsaamenkielen kielioppia. Lajla Mattsson Magga on saanut työstään  pohjoismaisen saamenkielen palkinnon, Gollegiellan, vuonna 2010.
Werner Herzog

| Werner Herzog |
| --- | --- |
 Werner Herzog Venetsian elokuvajuhlilla vuonna 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Werner Herzog Stipetić
Syntynyt: 5. syyskuuta 1942 (ikä 82) München, Saksa
Ammatti:  ohjaaja, näyttelijä, käsikirjoittaja, tuottaja
Puoliso:  Martje Grohmann (1967–1987) Christine Maria Ebenberger (1987–1994) Lena Herzog (1999–)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1951–
Tunnetuimmat ohjaukset:  Aguirre – Jumalan viha Fitzcarraldo
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Werner Herzog (alk. Werner Herzog Stipetić, s. 5. syyskuuta 1942 München, Saksa) on saksalainen elokuvaohjaaja, joka luetaan toisen maailmansodan jälkeisen ”uuden saksalaisen elokuvan” merkittävimpiin tekijöihin Rainer Werner Fassbinderin, Volker Schlöndorffin ja Wim Wendersin ohella. Herzog tunnetaan myös siitä, että hän pystyi työskentelemään kiivasluonteisen näyttelijän Klaus Kinskin kanssa, joka näytteli peräti viidessä Herzogin ohjaamassa elokuvassa. Lisäksi Herzog on ohjannut joitain oopperoita ja näytellyt elokuvissa.
Nuoruus

Herzogin äiti oli Burgenlandin kroaatteihin kuulunut Elizabeth Stipetić ja isä saksalainen Dietrich Herzog. Perhe pakeni länsiliittoutuneiden pommituksia Itävallasta Baijeriin, jonka maaseudulla Sachrangissa Herzog asui lapsuutensa. Isä jätti perheen Wernerin ollessa 12-vuotias. Omien kertomustensa mukaan hän ei eristyneisyytensä vuoksi nähnyt nuorena yhtään elokuvaa ja käytti ensimmäisen kerran puhelinta vasta 17-vuotiaana. Herzog päätti kuitenkin hyvin varhain ryhtyä elokuvaohjaajaksi ja ryhtyi 15-vuotiaana tekemään elokuvakäsikirjoituksia. Koulun päätyttyä ja maailmaa muutaman vuoden kierrettyään Herzog palasi Saksaan ja teki ensimmäisen lyhytelokuvansa Herakles (1962). Hän tuotti ja rahoitti elokuvansa alusta alkaen itse, ensin työskentelemällä esimerkiksi terästehtaalla saadakseen rahaa. Ensimmäisen pitkän elokuvansa Lebenszeichen Herzog teki vuonna 1968, ja hän sai elokuvan käsikirjoituksesta myös Carl Meyer -palkinnon aiemmin vuonna 1964.