stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkogaselli
Elintavat

Valkogasellin elintavat tunnetaan huonommin kuin muiden Saharan gasellilajien. Valkogasellit elävät pienissä laumoissa, joihin kuuluu 2–20 yksilöä. Myös yksin liikkuvia eläimiä on havaittu. Tavallisimmin laumaan kuuluu kolmesta kymmeneen yksilöä: yksi hallitseva koiras, useita naaraita ja niiden poikasia. Koiraat voivat liikkua myös yksikseen. Nuoret koiraat elävät omissa laumoissaan, kunnes ne pystyvät kilpailemaan naaraista. Muille aavikoiden antiloopeille ja gaselleille tyypilliseen tapaan, ilmeisesti myös valkogasellien laumat ovat rakenteeltaan joustavia ja vaihtelevat olosuhteiden mukaan. Lauhkeasta ulkonäöstään huolimatta valkogasellit voivat olla aggressiivisia. Koiraat taistelevat usein rajustikin löyhistä reviireistään. Näkö ja kuuloaistit ovat erittäin hyvät. Valkogasellilla on useita luontaisia vihollisia, joskin osa niistä ei enää esiinny sen elinpaikoilla. Aiemmin gepardit saalistivat valkogaselleja kaikkialla niiden levinneisyysalueella. Levinneisyysalueen eteläosissa niitä ovat saattaneet saalistaa myös hyeenakoirat, leijonat, täplähyeenat ja leopardit.
Elinympäristönsä kuumuuden takia valkogasellit ruokailevat enimmäkseen öisin ja varhaisaamulla. Kuumien tuntien ajan ne lepäävät suojaisissa notkelmissa. Valkogaselli viilentää itseään valkoisella heijastavalla turkillaan ja vertä viilentävän erikoistuneen nenäkäytävän avulla. Valkogasellit voivat kulkea pitkiäkin matkoja ravinnon perässä.
Ravinto koostuu heinistä, lehdistä, mehikasveista, vihreävartisista kasveista ja pensaista. Nimialalajin G. l. leptoceros ravintokasveihin kuuluvat Nitraria retusa-pensas, Pituranthos tortuosus, Acacia raddiana-akaasia, Cornulaca monocantha-pensas, mykerökukkaismaisiin kuuluva Launaea capitata, ja tatarkasveihin kuuluva Calligonum comosum. G. l. loderi-alalajin tärkein ravintokasvi Aristida pungens-heinä, mutta se syö myös runsaasti vettä sisältäviä kasveja kuten Anabasis articulata-revonhäntäkasveja, Arthrophytum schmittianum-kasvia, Helianthemum kahiricum-päivännoutokasvia sekä vesimeloneja. Valkogaselli saa vettä myös lehtiin kerääntyvästä vesikasteesta. Se saa näin kaiken tarvitsemansa veden, mutta voi myös juoda mikäli vettä on tarjolla.
Elintavat > Lisääntyminen

Valkogasellien kiima-aika on tyypillisesti elo-syyskuussa, jos olosuhteet ovat hyvät. Koiraat perustavat näissä oloissa itselleen reviirin, jota ne puolustavat. Lisää jälkeläisiä tuottaakseen ne yrittävät kerätä sinne myös oman lauman ulkopuolisia naaraita. Kaikki naaraat eivät kuitenkaan välttämättä ole tähän aikaan halukkaita parittelemaan, ja myös kiertelevät koiraat yrittävät houkutella niitä luokseen. Naaraiden kantoaika kestää 156–169 vuorokautta. Ne synnyttävät tammi-helmikuussa, toisen lähteen mukaan myös toukokesäkuussa yhden, joskus kaksi vasaa. Vasoja imetetään noin kolme kuukautta. Naaraat tulevat sukukypsiksi 6–9 kuukauden ikäisinä, koiraat 18 kuukauden ikäisinä.
Luokittelu

Valkogaselli luokitellaan gasellien Gazella-sukuun. Geenitutkimusten mukaan se muodostaa yhdessä cuvieringasellin ja kuhertajagasellin oman lajiryhmän tämän suvun sisällä. Ne saatetaan tulevaisuudessa siirtää omaan Trachelocele-sukuun. Valkogasellista tunnistetaan kaksi alalajia: G. l. leptoceros ja G. l. loderi, jotka eroavat toisistaan sekä ekologialtaan, levinneisyydeltään, että ulkonäöltään. Nimialalaji on pienempi ja tummempi, kun taas G. l. loderi on isompi, vaaleampi, lyhytsarvisempi ja kapeakalloisempi. Alalajien eroista huolimatta jotkut auktorit ovat kyseenalaistaneet niiden taksonomisen aseman.
Valkogasellin lajinimi leptoceros tulee kreikan kielestä ja tarkoittaa "ohutsarvea". Leptos tarkoittaa ohutta ja keras sarvea. Vuonna 1894 kuvattu alalaji G. l. loderi on saanut nimensä löytäjänsä Sir Edmond G. Loderin mukaan.
Uhat ja suojelu

Aikuisten valkogasellien kokonaismääräksi arvioidaan vain alle 2 500 yksilöä ja kanta taantuu edelleen. Yhteenkään osapopulaatioon ei uskota kuuluvan enempää kuin 250 yksilöä. Pääsyy lajin vähenemiseen on metsästys, jonka takia levinneisyys on nykyään hyvin laikuttainen. Laji on kärsinyt myös elinympäristöjen vähenemisestä, häirinnän lisääntymisestä ja sodista. Useimmat valkogasellin esiintymismaista ovat köyhiä ja niissä on ollut paljon levottomuuksia. Valkogasellia metsästetään lihan sekä sarvien takia, joita myydään ornamenteiksi. Lisäksi nelivetoajoneuvoihin ja muihin moottoriajoneuvoihin perustuva aavikkoturismista johtuva häirintä on kasvanut nopeasti. Myös aavikoitumisesta johtuva aavikkokasvillisuuden häviäminen on haitaksi lajille.
Teoriassa laji ollut suojeltu vuodesta 1969 lähtien Afrikan sopimuksen mukaisesti. Kuitenkin vain Libya kielsi sen metsästyksen kuudeksi vuodeksi. Myöhemmin muun muassa Algeria rauhoitti sen. Nykyään valkogaselli on virallisesti suojeltu suurimmassa sen elinaluetta, mutta suojelutoimet ovat puutteellisia. Valkogaselli kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Se elää ainakin Jebilin ja Sengharin kansallispuistoissa Tunisiassa, Tassili n’Ajjerin kansallispuistossa Algeriassa sekä Siwassa sijaitsevalla suojelualueella Egyptissä. Mahdollisesti se elää myös Aïr-Ténérén kansallisella luonnonsuojelualueella Nigerissä. Valkogaselli lisääntyy melko hyvin tarhaoloissa. Kaikki vankeudessa elävät yksilöt polveutuvat pienestä Tunisiasta pyydetystä laumasta. Niiden jälkeläisiä pidetään yli kahdessakymmenessä paikassa Pohjois-Afrikassa, Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Pieniä määriä on pidetään myös Tunisian ja Algerian kansallisissa tutkimuslaitoksissa. Vankeudessa elää nykyään vajaa 200 valkogasellia.
Valkogaselli Cincinnatin eläintarhassa Yhdysvalloissa.
Aavikkoa Haggarissa Algeriassa.
Valkogaselli Cincinnatin eläintarhassa.
Alhaalla on kuvattuna valkogasellin sarvet, ylhäällä dorcasgasellin sarvet.
Valkeakosken naiskaarti

| Valkeakosken naiskaarti |
| --- | --- |
Toiminnassa:  helmi–huhtikuu 1918
Osa joukkoa:  punakaarti
Koko:  120–130
Tukikohta:  Valkeakoski
Sodat ja taistelut:  Suomen sisällissota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Harald Nederström   Ida Järvinen   Lydia Lehto   Amanda Kujala
Valkeakosken naiskaarti oli vuoden 1918 Suomen sisällissodan aikana toiminut punakaartin yksikkö, joka oli osa Valkeakosken punakaartia. Se oli muodostettu tuolloin Sääksmäen pitäjään kuuluneen Valkeakosken teollisuusyhdyskunnan naisista, jotka olivat suurimmaksi osaksi Tervasaaren paperitehtaan työläisiä. Kaartiin kuului yhteensä ainakin 115 naista, joista noin 50 oli aseellisessa osastossa, muiden toimiessa huolto- ja lääkintätehtävissä. Taisteluissa, teloituksissa ja vankileireillä heistä sai surmansa 47, eli käytännössä lähes kaikki aseellisen osaston naiset.
Kaartin perustaminen ja yleinen toiminta

Teollisuustoiminta oli Sääksmäen Valkeakoskella aloitettu 1870-luvun alussa ja vuoteen 1917 mennessä yhteisöstä oli kasvanut noin 3 000 asukkaan taajama. Valkeakosken työväenyhdistys oli perustettu 1896. Työväen järjestyskaarti paikkakunnalle perustettiin marraskuun 1917 yleislakon yhteydessä ja punakaartiksi se muutettiin pari päivää sisällissodan syttymisen jälkeen 30. tammikuuta 1918. Jäseniä Valkeakosken punakaartissa oli noin 600–700. Valkeakosken naiskaarti perustettiin 2. helmikuuta, jolloin siihen liittyi ensimmäiset 20 naista. Yhteensä jäseniä oli enintään 120–130, joista suurin osa työskenteli paperitehtaalla. Mukana oli myös ainakin toistakymmentä piikaa tai palvelijatarta. Valkeakosken ohella naiskaarteja syntyi helmikuun alkupäivinä myös Helsinkiin ja Viipuriin.
Kaartiin liittyneet naiset olivat iältään 15–51-vuotiaita, mutta keski-ikä kuitenkin oli vain noin 20 vuotta. Aseelliseen osastoon kuuluneet olivat pääosin 15–20-vuotiaita. Vajaa puolet kaartilaisista oli jo ennen sisällissotaa aktiivisesti mukana työväenliikkeessä, sillä he kuuluivat joko paikalliseen työväenyhdistykseen tai sen alaisiin ammatti-, nuoriso- ja naisosastoihin. Kaartilaisille maksettiin palkkaa 10 markkaa päivässä, mikä oli suurin piirtein sama kuin paperitehtaan työläisen päiväpalkka.
Valkeakosken naiskaartin päällikkönä toimi suurimmasta osasta muita naiskaarteja poiketen mies, Turusta kotoisin ollut 24-vuotias työmies Harald Nederström. Naiskomppania jakaantui kolmeen osastoon, joiden päälliköt valittiin äänestämällä. 1. osaston päällikkönä toimi 22-vuotias Ida Järvinen, 2. osaston 16-vuotias Lydia Lehto ja 3. osaston 18-vuotias Amanda Kujala. Kaartiin kuului myös mahdollisesti erillinen kuuden naisen konekivääriosasto.
Toiminta Valkeakoskella

Valkeakosken naiskaartin aseelliseen osastoon liittyi noin 50 naista, muiden palvellessa huolto- ja lääkintätehtävissä. Huoltotehtäviin lukeutui ruokahuollon lisäksi muun muassa varustehuoltoa ja vaatteiden ompelua. Sairaanhoitajina toimi noin 30 kaartilaista. Heidän kouluttajanaan ja johtajanaan oli Hilda Rantanen. Sairaanhoitajia palveli lyhyen sidontakurssin jälkeen Toijalan sairaalassa, josta heitä lähetettiin joukkojen mukana myös rintamalle ainakin Kuhmoisiin, Vehkajärvelle ja Ruovedelle. Rintamalle lähetettiin Valkeakoskelta myös keittäjiä. Aseellisen osaston toiminnasta Valkeakoskella ei ole tarkkaa tietoa, mutta ilmeisesti sen ohjelmaan kuului harjoitusten lisäksi vartiopalvelusta. 10. huhtikuuta Valkeakosken työväentalolla tapahtui onnettomuus, jossa erään nuoren punakaartilaisen ase laukesi vahingossa ja surmasi 17-vuotiaan Siiri Lehtisen. Hänet haudattiin neljä päivää myöhemmin, jolloin hautajaissaattue kulki kiväärein varustautuneiden naiskaartilaisten muodostaman kunniakujan läpi.
Aseellisten osastojen naiset osallistuivat myös valkeakoskelaisten valkoisten pidätyksiin ja vankikuljetuksiin. 15. huhtikuuta punaiset pidättivät noin 30 punakaarteihin kuulumatonta miestä, jotka eivät olleet totelleet esikunnan antamaa käskyä saapua työpalvelukseen. Vangituista miehistä ammuttiin kymmenen. Naiskaartilaisista 19-vuotias Liisa Laurén oli kaksi päivää myöhemmin Hausjärvellä mukana paperitehtaan teknisen johtajan Gunnar Carpelanin ja insinööri Johan Niskan teloituksissa. Hän oli ainoa valkoisten teloituksiin syyllistynyt Valkeakosken naiskaartin jäsen.
Hauhon joukkoteloitus

Syrjäntaan taistelun jälkeen osa Valkeakosken naiskaartilaisista jäi sekavissa olosuhteissa saksalaisten vangeiksi. Tapahtumien tarkasta kulusta ei ole tietoa, mutta todennäköisesti saksalaiset onnistuivat katkaisemaan pakolaiskuormaston häntäpäästä, jolloin myös sen mukana olleet naiset jäivät vangeiksi. Saksalaiset jättivät kylän taistelua seuranneena iltana 29. huhtikuuta ja luovuttivat suomalaisille noin 150 vankia.
Heidän joukossaan oli todennäköisesti 30–50 naista, joista kaikkie eivät olleet aseelliseen osastoon kuuluneita. Ennen teloitusta naisia pidettiin kaksi päivää Suomaan talon ladossa. Tapahtumista on ristiriitaista tietoa, joidenkin kertomusten mukaan valkoiset eivät käyneet sisällä ladossa, vaan vartijat kiersivät sen ulkopuolella. Sisällissodan tapahtumista omaelämäkerrassaan kirjoittaneen teatterineuvos Vilho Siivolan mukaan naiset kuitenkin saatettiin raiskata. Hän perustaa näkemyksensä kymmenen vuotta sodan jälkeen lähitalojen asukkailta kuulemiinsa kertomuksiin.
Toukokuun 1. päivän aamuna naisia alettiin kuljettamaan teloituspaikalle, joka sijaitsee Mustilan kylässä Siikaisten suon reunassa. Valkoiset olivat kaivaneet paikalle joukkohaudan valmiiksi. Teloitus suoritettiin käskemällä haudan poikki asetetulle lankulle seisomaan viisi naista kerrallaan, josta heidät sitten ammuttiin. Teloitusta oli todistamassa myös lähiseutujen asukkaita ja sen suorittivat Pohjanmaalta tulleet miehet ja Tuuloksen suojeluskuntalaiset. Mukana oli tiettävästi myös jääkäriluutnantti Hugo Österman, josta myöhemmin tuli puolustusvoimain komentaja.
Teloitettuja naisia oli yhteensä 24–29. Paikalla olevassa muistomerkissä mainitaan kuitenkin 36 teloitettua valkeakoskelaista naista, mutta määrä on todennäköisesti liian suuri tai osa uhreista oli kotoisin jostain muualta. Valkeakoskella vangituista naiskaartin jäsenistä ainakin kolme teloitettiin Sorrilan koulun takaisessa metsikössä 3. toukokuuta. Lisäksi vankileireillä teloitettiin 1–4 naista ja erilaisiin tauteihin tai nälkään kuoli seitsemän. Valtiorikosoikeus käsitteli kaikkiaan 30 Valkeakosken naiskaartilaisen syytteet, joista neljä sai ehdottoman tuomion.
Muuta

Anneli Kannon vuonna 2008 ilmestynyt romaani Veriruusut kertoo Valkeakosken ja Tampereen naiskaarteista. Teatteriohjaaja Pekka Saaristo on dramatisoinut kirjan pohjalta samannimisen näytelmän, jota on esitetty muun muassa Porissa ja Tampereella.
Kirjallisuutta

Tuomisto, Marjatta: 1918: Taistelukuvauksia Pälkäneen Laitikkalan ja Hauhon rintamalla.  Hämeenlinna:  tekijä, 2014.  ISBN 978-952-28282-2-4
Siiri Lehtisen hautajaiset Valkeakoskella 14. huhtikuuta 1918.
Syrjäntaan taistelun jälkeen vangittuja Valkeakosken naiskaartilaisia, jotka teloitettiin pari päivää myöhemmin.
Itä ja Länsi -lehdessä 1928 julkaistuja kuvia teloitetuista naiskaartilaisista.
Lankapuhelin

Ericssonin seinäpuhelin
Ruotsalainen lankapuhelin vuodelta 1896
Lankapuhelin tarkoittaa kiinteän puhelinverkon puhelinta. Lankapuhelin on kytketty puhelinverkkoon puhelinlankoja pitkin.
Sanaa lankapuhelin käytetään etenkin vastakohtana matkapuhelimelle.
Lankapuhelinten tyyppejä

Vanhimmissa lankapuhelimissa ei ollut numerovalintaa. Puhelun yhdistämistä pyydettiin käsivälitteisestä puhelinkeskuksesta suullisesti. Yhteys keskukseen otettiin aluksi veivaamalla lankapuhelimessa olevaa kampea, jolloin kello soi keskuksessa.
Myöhemmin käsivälitteisten keskusten tekniikka kehittyi niin, että kampea ei enää tarvittu. Yhteys keskukseen muodostui, kun luuri nostettiin paikaltaan. Yhteys suljettiin laskemalla luuri takaisin.
Kun puhelinkeskukset automatisoitiin, tarvittiin uudenlaiset puhelimet. Puhelu otettiin valitsemalla puhelinnumero, jolloin keskus kytki puhelun automaattisesti oikealle vastaanottajalle. Käyttöön tulivat valintalevypuhelimet.
Valintalevypuhelimessa eli kiekkopuhelimessa on pyöreä valintalevy. Puhelinnumero valitaan pyörittämällä levyä. Pyörittäminen saa sähkövirrassa aikaan katkoksia, joiden lukumäärä vastaa valittua numeroa. Numeroa nolla vastaa kymmenen katkosta.
Näppäinpuhelimessa on näppäimet puhelinnumeron valitsemista varten. Näppäimet lähettävät keskukseen joko valintalevypuhelinta vastaavia impulsseja (impulssivalinta) tai DTMF-merkkejä (äänitaajuusvalinta). Näppäinpuhelimet yleistyivät 1970-luvulta alkaen.
Aluksi lankapuhelimet olivat kookkaita seinäpuhelimia. Myöhemmin yleistyivät myös pöydällä pidettävät pöytäpuhelimet. Lankapuhelin sijoitettiin Suomessa usein kodin eteiseen. Pöytäpuhelinta varten saattoi olla erityinen huonekalu, puhelinpöytä.
Lankapuhelimet Suomessa

Suomen ensimmäiset lankapuhelinverkot rakennettiin 1880-luvulla. Aluksi puhelin yleistyi suhteellisen hitaasti, ensin suurimmissa kaupungeissa, myöhemmin pienemmissä kaupungeissa ja maaseudulla.
Vuonna 1971 Helsingin Puhelinyhdistyksen toimialueella oli yksi lankapuhelin kahta asukasta kohti. Muualla Suomessa puhelimia oli asukasta kohti selvästi vähemmän.
Lankapuhelinten valtakausi kesti Suomessa 1990-luvulle. Kotitalouksista 94 prosentilla oli ainakin yksi lankapuhelin vuonna 1993. Lankapuhelintiheyden huippu saavutettiin vuonna 1994. Tästä alkoi kuitenkin nopea lasku. Niiden kotitalouksien määrä, joilla oli matkapuhelin, ylitti lankapuhelintalouksien määrän jo vuonna 1999.
Matkapuhelimet yleistyivät Suomessa kotitalouden ainoana puhelimena 2000-luvulla. Kiinteän puhelinverkon liittymien määrä laski 2000-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä voimakkaasti. Kiinteän verkon liittymiksi luetaan tilastoissa perinteiset puhelinliittymät (PSTN) ja VoIP-liittymät. Vuoden 2005 alkupuoliskolla Suomessa oli 2,21 kiinteän verkon liittymää, joista 1,46 miljoonaa oli kotitalouksien ja 0,75 miljoonaa yritysten käytössä. Kiinteän verkon markkinat jakautuivat vuonna 2006 Elisan, Finnet-ryhmän ja TeliaSoneran kesken kolmeen suurin piirtein yhtä suureen osaan. Liittymien määrän vähetessä markkinajohtajaksi jäi Elisa, jolle vuonna 2020 kuului 43 % kiinteän verkon liittymistä.
Lankapuhelimen harvinaistuessa sen käyttäjien ikärakenne painottui vanhempiin ikäluokkiin. Vuonna 2015 käyttö nuorissa ikäryhmissä oli jo pientä. Sen sijaan 65–79-vuotiaista vielä 21 prosentilla oli lankapuhelin.
Vuonna 2017 lankapuhelin oli enää yhdessä kodissa kymmenestä. Yksi prosentti kotitalouksista käytti edelleen ainoastaan lankapuhelinta. Operaattoreille lankapuhelinverkot alkoivat olla taloudellisesti ongelmallisia.
Vuoden 2023 lopussa kotitalouksilla oli jäljellä 20 000 lankapuhelinliittymää, jotka jakautuivat PSTN- ja ISDN-liittymiin. Näiden lisäksi kotitalouksilla oli 13 000 VoIP-liittymää. Kotitalousliittymien lisäksi yrityksillä oli VoIP-liittymät mukaan lukien 125 000 kiinteän verkon liittymää.
Telia lakkautti lankapuhelinverkkonsa Suomessa vuonna 2019. DNA purkaa lankapuhelinverkkonsa vuoteen 2025 mennessä.
Lankapuhelinten jäädessä pois käytöstä ne asiakkaat, jotka ovat halunneet säilyttää vanhan lankapuhelinnumeronsa, ovat voineet ottaa käyttöönsä GSM-pöytäpuhelimen. Tämä ei kuitenkaan ole ollut kovin suosittua.
Lankapuhelimen etuja

Lankapuhelimen eduksi yritystoiminnassa on nähty se, että siihen soitettaessa soitetaan paikkaan kuten kauppaan eikä esimerkiksi etätöihin.
Lankapuhelinta on pidetty varmatoimisena. Sitä käytettiin myös turvapuhelimena.
Valintalevypuhelin (pöytäpuhelin)
Näppäinpuhelin (pöytäpuhelin)
Valkopilkkukaniinikala

| Valkopilkkukaniinikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Kaniinikalat Siganidae
Suku::  Siganus
Laji::  canaliculatus
Kaksiosainen nimi
 Siganus canaliculatus  (Park, 1797) 
Synonyymit
 Chaetodon canaliculatus Park, 1797  Amphacanthus guttatus oramin Bloch & Schneider, 1801  Siganus oramin (Bloch & Schneider, 1801)  Teuthis oramin (Bloch & Schneider, 1801)  Amphacanthus dorsalis Valenciennes, 1835  Teuthis dorsalis (Valenciennes, 1835) 
Katso myös
   Valkopilkkukaniinikala Wikispeciesissä   Valkopilkkukaniinikala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkopilkkukaniinikala (Siganus canaliculatus) on kaniinikalojen (Siganidae) heimoon kuuluva meri- ja murtovesissä elävä kalalaji, jota tavataan Indopasifiselta merialueelta Persianlahdelta Tyynenmeren länsirannikolle. Lajilla on pieni taloudellinen merkitys vesiviljelyssä ja kalastuksessa. Sitä saadaan pääasiassa sivusaaliina katkarapujen troolikalastuksen yhteydessä. Suurin valkopilkkukaniinikalan kalastajamaa on Saudi-Arabia. Lajin terävät selkäeväpiikit ovat ihmiselle myrkyllisiä.
Koko ja ulkonäkö

Valkopilkkukaniinikala kasvaa yleensä noin 20 senttimetrin mittaiseksi ja korkeintaan 40 senttimetrin mittaiseksi. Selkäevässä on 13 piikkiruotoa ja kymmenen nivelruotoa, peräevässä seitsemän piikkiruotoa ja yhdeksän nivelruotoa. Valkopilkkukaniinikalalla on 16–26 suomuriviä sen kylkiviivan ja selkäevän ensimmäisten ruotojen kannan välissä. Väritys vaihtelee paljon vihertävän harmaasta kellanruskeaan. Valkopilkkukaniinikala muistuttaa hyvin paljon rusakkokaniinikalaa (Siganus fuscescens), mutta sillä on huomattavasti terävämpi kuono ja suuremmat rintaevät.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkopilkkukaniinikalaa tavataan Indopasifiselta merialueelta Persianlahdelta Tyynenmeren länsirannikolle. Tyynellämerellä sitä tavataan pohjoisessa Riukiusaarilta ja etelässä Australian pohjoisrannikolla. Lajin elinympäristöä ovat suhteellisen matalat hiekka- ja kivipohjaiset rannikot, suistot, laguunit ja koralliriutat. Valkopilkkukaniinikala suosii nuorena sameita ja matalia vesiä, mutta täysikasvuisena se siirtyy usein syvempiin ja kirkkaampiin vesiin. Valkopilkkukaniinikalan tilanne on vakaa, joten Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut sen elinvoimaiseksi lajiksi.
Ravinto ja elintavat

Valkopilkkukaniinikala on kasvissyöjä. Se käyttää ravinnokseen pääasiassa vedenpohjassa kasvavia leviä ja joskus myös muitakin vesikasveja sekä pieniä selkärangattomia ja kasvi- ja eläinplanktonia. Toisinaan se kelpuuttaa ravinnokseen myös käärmetähtiä ja äyriäisiä. Sen ravinto koostuu suurimmaksi osaksi Amphibalanus amphitrite-, Bugula neritina-, Hydroides elegans-, Hypnea spinella-, Limnoria tripunctata- ja Ophiura kinbergi -lajeista sekä suolilevien (Enteromorpha), Enhalus- ja Eucheuma-sukujen lajeista. Valkopilkkukaniinikala elää nuorena suurissa parvissa, kun taas täysikasvuiset yksilöt elävät pienissä, noin 20 kalan parvissa. Se elää korkeintaan 50 metrin syvyydessä. Lajin on havaittu voivan elää korkeintaan 7,8 vuoden ikäiseksi.
Ravinto ja elintavat > Lisääntyminen

Valkopilkkukaniinikala saavuttaa sukukypsyyden keskimäärin 11,6 senttimetrin mittaisena. Kuteminen tapahtuu useimmiten iltamyöhällä tai varhain aamulla. Kutu on useimmiten huhtikuun ja toukokuun välisenä aikana, joskus myös heinäkuussa tai jopa marraskuussa. Vuoden aikana on yleensä monta kutua. Naaras voi munia yhden kudun aikana jopa miljoona munaa. Mätimunia on keskimäärin 295 750, ja niiden läpimitta on keskimäärin 0,5 millimetriä. Munat ovat tahmeita ja helposti kiinnittyviä. Kuukauden päästä kuoriutumisesta poikaset ovat kasvaneet 2,3 senttimetrin mittaisiksi.
Kalastus ja käyttö

Valkopilkkukaniinikalan taloudellinen merkitys on kansainvälisesti katsottuna pieni. Se on kuitenkin tärkeä talouskala ja hyvä ruokakala esimerkiksi Persianlahden rannikoilla, varsinkin Saudi-Arabiassa. Lajia saadaan suurimmaksi osaksi katkarapujen troolauksen sivusaaliina mutta myös verkoilla. Valkopilkkukaniinikalaa myydään tuoreena runsaasti Persianlahden maiden kaupoissa. Lajia viljellään ravinnoksi sen nopeakasvuisuuden ja taloudellisen arvon vuoksi.
Intiasta kalastettu valkopilkkukaniinikala (9,5 cm).
Juice (vuoden 2018 elokuva)

| Juice |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Teppo Airaksinen
Käsikirjoittaja:  Antti Heikki Pesonen
Tuottaja:  Marko Talli
Säveltäjä:  Anssi Tikanmäki
Kuvaaja:  Aarne Tapola
Leikkaaja:  Jussi Rautaniemi
Pääosat:   Riku Nieminen  Iida-Maria Heinonen  Antti Tuomas Heikkinen  Pekka Strang  Silmu Ståhlberg 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Yellow Film & TV
Levittäjä:  SF Film Finland Oy
Ensi-ilta:  26. joulukuuta 2018
Kesto:  105 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Katsojat:  181 520
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Juice on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut suomalainen elämäkertaelokuva, jonka on ohjannut Teppo Airaksinen. Elokuva kertoo muusikko Juice Leskisen elämästä. Pääosassa Leskistä esittää Riku Nieminen. Muissa pääosissa esiintyvät Iida-Maria Heinonen, Pekka Strang, Antti Tuomas Heikkinen, Silmu Ståhlberg, Ilkka Heiskanen ja Anna-Leena Sipilä.
Rooliaan varten Nieminen joutui ensin laihduttamaan itseään 10 kiloa päästäkseen Juicen nuoruusmittoihin ja sitten lihottamaan itseään 26 kiloa päästäkseen Juicen myöhempiin mittoihin. Nieminen laulaa myös elokuvassa itse kaikki Juicen kappaleet. Elokuva on kuvattu kokonaan filmille, jota kului 10 kilometriä ja kuvauspäiviä elokuvalle kertyi 36.
Juice sai ensi-iltansa 26. joulukuuta 2018. Elokuva sai eniten Jussi-ehdokkuuksia vuoden 2019 gaalassa kahdeksalla ehdokkuudella. Se palkittiin parhaasta pukusuunnittelusta, maskeeraussuunnittelusta ja kuvauksesta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Riku Nieminen  | … |  Juice Leskinen   |
|  Iida-Maria Heinonen  | … |  Marja   |
|  Pekka Strang  | … |  Harri Rinne   |
|  Antti Tuomas Heikkinen  | … |  Mikko Alatalo   |
|  Silmu Ståhlberg  | … |  nuori Juice Leskinen   |
|  Ilkka Heiskanen  | … |  isä   |
|  Anna-Leena Sipilä  | … |  äiti   |
Vastaanotto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Aamulehti Markus Määttänen: 
Apu Valtteri Mörttinen: 
Episodi Jussi Huhtala: 
Helsingin Sanomat Juho Typpö: 
Helsingin Uutiset Iikka Taavitsainen: 
Me Naiset Martta Kaukonen: 
Rumba Jukka Hätinen: 
V2.fi Jari Tapani Peltonen: