stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pjotr Tšaikovski
Ura säveltäjänä

Vuonna 1866 Tšaikovskista tuli harmonian professori vastaperustettuun Moskovan konservatorioon, jossa hän oli noin vuoteen 1878 saakka. Siellä hän tapasi kansallismielisten säveltäjien viisikon, johon kuuluivat muun muassa Nikolai Rimski-Korsakov ja Modest Musorgski. Viisikko oli saanut innoitusta Tšaikovskin toisesta sinfoniasta (Vähävenäläinen), mutta muutoin he pitivät tätä liian konservatiivisena ja eurooppalaistyylisenä säveltäjänä, vaikka hänen musiikkinsa pohjimmiltaan olikin hyvin venäläistä. Hän ihaili Wolfgang Amadeus Mozartia, ja myös muu länsimainen taidemusiikki vaikutti merkittävästi hänen tuotantoonsa.
Tšaikovskin elämää varjostivat mielenterveysongelmat. Huolimatta erakkomaisesta ja ujosta luonteestaan sekä salatusta homoseksuaalisuudestaan hän meni naimisiin oppilaansa Antonina Miljukovan kanssa vuonna 1877. Liitto kesti yhdeksän viikkoa ja päättyi, kun Tšaikovski yritti hukuttautua jokeen. Yritys epäonnistui: veli Modest Tšaikovski pelasti hänet ja vei Pietariin, jossa säveltäjä sai hermoromahduksen.
Näihin aikoihin Tšaikovski solmi paremman tuttavuuden – rikas leski Nadežda von Meck ihastui hänen musiikkiinsa ja tuki häntä merkittävillä rahasummilla, vaikka ei koskaan halunnutkaan tavata säveltäjää henkilökohtaisesti. Hän sai vuosittain 6 000 ruplan elatuksen, joka oli 20 kertaa enemmän kuin hän oli saanut ministeriön virkailijana. Tšaikovski saattoi jättää opetustyönsä ja aloittaa mukavan maalaiselämän, mikä ei kuitenkaan vienyt hänen ongelmiaan: hän kärsi päänsäryistä, neurooseista ja alkoholismista.
Vuonna 1890 lesken rahallinen tuki loppui äkillisesti. Tšaikovski matkusti vuonna 1891 Yhdysvaltoihin, jossa ei kuitenkaan viihtynyt. Palattuaan takaisin Venäjälle hän sävelsi baletin Pähkinänsärkijä sekä 6. sinfoniansa (Pateettinen), jonka tekemiseen hän omien sanojensa mukaan ”antoi sielunsa”.lähde?  Tšaikovski kuoli vain kymmenen päivää sinfonian ensiesityksen jälkeen. Virallinen kuolinsyy on juomavedestä tarttunut kolera, mutta kuolemaa on jälkeenpäin spekuloitu myös itsemurhaksi.
Musiikki

Tšaikovskin monet teokset kuuluvat taidemusiikin suosituimpiin. Tšaikovski tunnetaan mieleenpainuvien melodioiden säveltäjänä. Hänen musiikissaan on sanottu yhdistyvän syvä tunteellisuus, dramaattisuus ja mestarillisuus sekä pienissä muodoissa että sinfonisissa kokonaisuuksissa. Traagisista elämänvaiheista huolimatta hänen musiikkinsa on usein täynnä iloa ja patarumpujen voimaa.
Tšaikovskia voidaan pitää merkittävimpänä balettimusiikin säveltäjänä; Pähkinänsärkijä, Prinsessa Ruusunen ja Joutsenlampi kuuluvat arvostetuimpiin baletin mestariteoksiin. Lisäksi hän sävelsi muun muassa kymmenen oopperaa, kuusi sinfoniaa, kolme pianokonserttoa, viulukonserton, alkusoittoja, jousikvartettoja, serenadeja ja lauluja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pjotr Tšaikovski Wikimedia Commonsissa
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Pjotr Tšaikovski (koko sävellystuotanto listattuna, mukana myös venäjänkieliset nimet kyrillisin kirjaimin)
Tsaikovski -tutkimuksen sivusto. (englanniksi)
Classic Cat - Tchaikovsky mp3s (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Pjotr Tšaikovski International Music Score Library Project (englanniksi)
Vapaasti käytettävissä olevia Tšaikovskin partituureja Mutopia Project
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  SNAC  IdRef 
Tšaikovski Pietarin konservatoriossa, 1863.
Prinsessa Ruususen alkuperäinen näyttelijäkaarti Pietarin Mariinski-teatterissa vuonna 1890.
Homiletiikka

Paavali saarnaa Ateenassa (Rafael, 1515).
Homiletiikka eli saarnaoppi on saarnaa ja saarnan pitämistä tutkiva käytännöllisen teologian haara. Homiletiikka on perinteisesti ylläpitänyt luovaa jännitettä Raamatun auktoriteetin ja kulttuurin eetoksen välillä. Homiletiikka on oppiaine, jonka avulla saarnaaja pyrkii ymmärtämään tekstiä, havainnoimaan ajan henkeä sekä tuomaan nämä kaksi yhteen. Kirjoitusten tutkiminen, saarnan järjestäminen, soveltaminen seurakuntaan, toimitustapa ja saarnaajan luonne ovat tärkeitä osa-alueita homiletiikan tutkimuksessa.
Historia

Saarnaaminen on ollut keskeinen osa kristillistä elämää kirkon perustamisesta lähtien. Homiletiikka on seurannut kehitystä vastaavasti, kun saarnaajat ovat pohtineet saarnan pitämisestä ja yrittäneet opettaa saarnaamisen taitoa muille.
Homiletiikalla on rikas historia kristillisessä kirkossa. Puritaanit kunnioittivat saarnaamista ja omaksuivat englantilaisten kollegoidensa "yksinkertaisen tyylin". Perinteen piiristä nousi useita sukupolvia tunnettuja saarnaajia, kuten Jonathan Edwards. Herätysliikkeiden piirissä Charles G. Finney ja Dwight L. Moody olivat 1800-luvun herätyssaarnan mestareita, kun taas Phillips Brooks ja Henry Ward Beecherin kaltaiset pastorit kunnostautuivat protestanttisessa opetuksessa ja saarnaajien koulutuksessa.
1900-luvulla homiletiikkaan on vaikuttanut paitsi lähetysteknologian muutos erityisesti radio- ja televisiolähetysten myötä, kuin myös teologisen moninaisuuden vaikutusten kohtaaminen.
Aiheesta muualla

http://www.helsinki.fi/teol/kurssit/kayt/02_1homilektiikka.shtml
Toipilas

| Toipilas |
| --- | --- |

Nimi:  Toipilas
Toinen nimi:  Première verdure ( suom. ensiviherrys)
Tekijä:  Helene Schjerfbeck
Valmistumisvuosi:  1888
Taiteenlaji:  öljymaalaus
Korkeus:  92 cm
Leveys:  107 cm
Sijainti:  Ateneumin taidemuseo 1888 alkaen
Paikkakunta:  Helsinki
| Toipilas II |
| --- | --- |

Nimi:  Toipilas II
Tekijä:  Helene Schjerfbeck
Valmistumisvuosi:  1927
Taiteenlaji:  öljymaalaus
Helene Schjerfbeck
Maalauksia
Hjördis | Hälytys | Mustataustainen omakuva | Omakuva, valoa ja varjoa | Ovi | Ryöväri paratiisin portilla | Sininauhainen tyttö | Tanssiaiskengät | Toipilas | Tyttö hiekkakuopassa | Äitini
Artikkeleita
Constantin Guys | Einar Reuter | Magnus Schjerfbeck | Gösta Stenman | Helena Westermarck | Maria Wiik
Realismit
Jacob Riis, , 1890.
Realismi taiteessa | Realismi kirjallisuudessa
Fantastinen realismi 
 Fotorealismi 
 Inhorealismi 
 Kapitalistinen realismi 
 Maaginen realismi 
 Naturalismi (taide) 
 Neorealismi 
 Sosialistinen realismi 
 Surrealismi 
 Uusi realismi 
 Yhteiskunnallinen realismi
Realismia
Akka ja kissa 
 Démasquée 
 Femme nue couchée 
 Kivenhakkaajat 
 Le Sommeil 
 Maailman alkuperä 
 Poika ja varis 
 Pyykkiranta 
 Raatajat rahanalaiset 
 Tanssiaiskengät 
 Toipilas 
 Wolgastin satamassa 15. kesäkuuta 1633 
 Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille
Toipilas on Helene Schjerfbeckin öljymaalaus kankaalle vuodelta 1888. Nykyisin Toipilas on suosituin Schjerfbeckin maalauksista. Sitä pidetään myös käännekohtana Schjerfbeckin uralla. Toipilaan jälkeen hän alkoi uudistaa maalaustapaansa ja pelkistää sekä värejä että muotoja.
Maalaukseen on kuvattu pieni tyttö, joka istuu pöydän ääressä kuluneessa ja valkoisin tyynyin pehmustetussa rottinkituolissa. Toipilastyttö pitelee käsissään pöydällä olevaa versovaa oksaa, jonka jotkut katsovat viittaavan sairauden voittamiseen.
Noin metrin levyisenä se on Schjerfbeckin viimeinen suurikokoinen 1880-luvun realismin hengessä maalattu teos. Teoksessa korostuu valon kuvaus, ja siveltimenkäyttö on eloisaa. Kahdelta suunnalta tuleva kirkas valo korostaa valkoisia vaatteita ja heijastuu pöydän lasiesineistä.
Mallin henkilöllisyydestä ei ole tietoa. Schjerfbeck maalasi Toipilaan Cornwallin rannikolla St Ivesissa, jonne oli 1880-luvulla syntynyt kansainvälinen taiteilijayhteisö. Schjerfbeck oli Pariisissa tutustunut uusiin taidesuuntauksiin, ja Toipilaassa realistinen ilmaisu on saanut vaikutteita impressionismista ja symbolismista. Toipilas oli kuitenkin paluuta realistisempaan ja naturalistisempaan kuvaukseen aiemman pelkistetyn maalaustavan jälkeen.
Sairas lapsi oli suosittu aihe 1880-luvulla, mutta Schjerfbeck palasi siihen myöhemminkin hioen aihetta yhä pelkistetympään muotoon. Kuvaa on tulkittu myös vertauskuvallisena omakuvana.
Vastaanotto

Toipilas oli esillä ensi kerran Pariisin salongin näyttelyssä 1888 ranskankielisellä nimellä Première verdure ja maalaus palasi Suomeen kesällä. Toipilas ostettiin Suomen Taideyhdistyksen kokoelmiin syysnäyttelystä samana vuonna 800 markalla. Teosta pidettiin Suomessa alkuun liian ranskalaisena. Toisaalta kriitikot myös kehuivat niin maalauksen taidokkuutta kuin aiempaa vapaampaa siveltimen käyttöä. Toipilas osallistui seuraavana vuonna 1889 Pariisin maailmannäyttelyyn ja sai siellä pronssimitalin.
Toipilas on nykyisin tunnettu ja pidetty maalaus. Se äänestettiin vuonna 2006 Ateneumin taidemuseon Maamme Taulu -äänestyksessä toiseksi suosituimmaksi maalaukseksi. Voittaja oli tuolloin Simbergin Haavoittunut enkeli.
Aiheesta muualla

Toipilas Suomen Kansallisgallerian verkkosivuilla
Litografiaversio Suomen Kansallisgallerian verkkosivuilla
Tšelkanit

Tšelkanit ovat Venäjällä Altain tasavallassa asuva kansanryhmä, joka puhuu altain kielen pohjoismurteisiin kuuluvaa tšelkania. Neuvostoaikana heitä pidettiin altailaisina. Nykyään heillä on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Tšelkanit asuvat Altain tasavallan koillisosassa Lebedjoen ja sen sivujoen Baigolin varrella. 1990-luvulla heitä arvioitiin olleen noin 2 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa, jossa tšelkanit rekisteröitiin erillisenä kansana, heitä laskettiin olevan 855 henkeä. Tšelkanin kielen puhujia oli 539 henkeä. Altain tasavallan tšelkaneista 98,4 % puhuu venäjää, 56,1 % tšelkania ja 17,8 % altaita.
Muiden altailaisten tapaan tšelkanien esi-isiä ovat turkkilaiset heimot, joihin on sulautunut samojedejä ja kettejä. Tšelkan ja altain muut pohjoismurteet kuuluvat turkkilaisten kielten uiguurilais-oguusilaiseen ryhmään. Etelämurteet, joihin altain kirjakieli perustuu, kuuluvat kirgiisiläis-kiptšakkilaiseen ryhmään. Tämän takia erot tšelkanin ja altain kirjakielen välillä ovat huomattavat.
Itärajan esteaita

Itärajan esteaita muistuttaa Ukrainan ja Venäjän välistä rajaestettä, mutta on korkeampi (2014).
Itärajan esteaita on Suomen Venäjän-vastaiselle rajalle rakennettu rajaeste, jonka rakentamisen pani alulle lokakuussa 2022 Sanna Marinin hallitus. Suomen itärajalle päätettiin rakentaa aitaa noin 200 kilometrin matkalle, mikä vastaa 15 prosenttia 1 300 kilometriä pitkän rajan pituudesta. Päätöksestä vallitsi laaja poliittinen yksimielisyys.
Pääosa esteestä sijoittuu kaakkoisrajalle. Koko rajan pituudelle esteen rakentamista ei pidetä järkevänä. Esteaita on tarkoitus saada valmiiksi vuonna 2026. Vuonna 2024 aidasta päätettiin tehdä puoli metriä aiemmin suunniteltua korkeampi ja tiheämpi. Aidan korkeus on silloin 3,5 metriä.
Rajaesteen rakentamisen syyt

Pääministeri Sanna Marin (sd.) katsoi lokakuussa 2022, että Suomen ja Venäjän välisen valtionrajan aitaamiselle oli perusteet. Rajavartiolaitoksen mukaan aita on välttämätön estämään laitonta ja välineellistettyä maahanmuuttoa. Aidan tarkoitus on estää hallitsematon rajanylitys sekä hidastaa ja suunnata liikennettä virallisille rajanylityspaikoille.
Useissa länsimaissa on 2000-luvulla rakennettu rajaesteitä pysäyttämään laitonta maahantuloa. Sellaisia ovat Meksikon ja Yhdysvaltain raja-aita, Melillan ja Ceutan raja-aidat Marokon ja Espanjan välillä sekä Euroopassa ensimmäisenä tehty Unkarin raja-aita Unkarin ja Serbian rajalla. Myös Viro, Puola ja Liettua ovat rakentaneet rajaesteitä Venäjän vastaiselle rajalle ja Slovenia, Bulgaria ja Kreikka omille rajoilleen.
Arvostelu

Vuonna 2015 Eurooppaan tuli toista miljoonaa turvapaikanhakijaa. Asennoituminen oli tuolloin yleensä myönteistä, mitä kuvasi saksalaisessa maailmassa syntynyt käsite Willkommenskultur. Pääministeri Juha Sipilä (kesk.) totesi vuonna 2016: "Insinöörinä pidän enemmän siltojen rakentamisesta kuin muurien muuraamisesta". Sipilän mielestä Euroopan unionia tai globaalia yhteisöä ei voi rakentaa sulkemalla rajat ihmisten liikkuvuudelta.
Arvostelu > Aitapäätöksen jälkeen

Suomessa kritiikki rajaesteen rakentamista kohtaan oli vähäistä vuonna 2022, sillä kaikki eduskuntapuolueet olivat aidan rakentamisen kannalla. Ihmisoikeusliitto ei ottanut asiaan kantaa. Joitakin kriitikkoja kuitenkin esiintyi.
Amnesty Internationalin mielestä viattomat ihmiset kärsivät itärajalle nousevasta aidasta, ja aitahanke määrittelee turvallisuuden muita arvoja tärkeämmäksi. Amnestyn toiminnanjohtaja Frank Johansson ja oikeudellinen asiantuntija Pargol Miraftabi kirjoittivat:
"Aitojen takia vainoa, sotaa ja ilmaston lämpenemistä pakenevat ihmiset joutuvat uusien ihmisoikeusloukkausten kohteeksi. Ihmisiä kuolee rajoille, koska turvaan pääsystä tehdään jatkuvasti vaikeampaa." - -  "Kukaan ei ole jäänyt kaipaamaan Berliinin muuria, eikä Suomen rajalle nousevalla aidallakaan ole ylevää tulevaisuutta."
Kansainvälisen oikeuden emeritusprofessori Martti Koskenniemen mielestä
"aitojen rakentaminen on säälittävää politiikkaa. Puhutaan eurooppalaisesta perinnöstä, kulttuurista ja vapauksista, mutta samalla tehdään toimenpiteitä jotka ovat tämän kanssa ristiriidassa."
Vuonna 2022 Sari Essayah (kd) ja Jukka Kopra (kok.) vaativat  Euroopan unionia osallistumaan raja-aidan kustannuksiin.
Arvostelu > Kansainvälisiä mielipiteitä

Vuonna 2015 Yhdistyneet kansakunnat ja Euroopan neuvosto tuomitsi Unkarin päätöksen rakentaa este laitonta maahanmuuttoa vastaan. Vuonna 2021 EU-komission presidentti, Ursula von der Leyen vastasi Unkarin ja 11 muun maan raja-aitoja koskevaan rahoituspyyntöön: "Euroopan unioni ei rahoita piikkilankaa ja muureja rajoilla." Tammikuussa 2024 von der Leyen katsoi, että Suomi reagoi "päättäväisesti" Venäjän hybridiuhkaan, kun turvapaikanhakijoita alkoi tulla itärajalle.
Juuso Mäkilähde

| Juuso Mäkilähde |
| --- | --- |
 Mäkilähde vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. elokuuta 1984 (ikä 40) Lohja
Ammatti:  radiotoimittaja, juontaja
Lapset:  tytär (s. heinäkuu 2014) ja poika (s. elokuu 2018)
Muut tiedot
Lempinimet:  Mäkkäri
Juuso ”Mäkkäri” Mäkilähde (s. 2. elokuuta 1984 Lohja) on suomalainen radiotoimittaja ja juontaja.
Hän juontaa Radio Suomipopilla 2023 alkaen Aamulypsyä Tinni Wikströmin, Tuukka Ritokosken ja Janni Hussin kanssa, aikaisemmin Juuso ja Tinni Show’ta. Televisiossa hän on juontanut muun muassa Selviytyjät Suomi- ja Suomen surkein kuski -ohjelmia usean kauden ajan sekä viimeisimmät kaudet myös Idolsista.
Mäkilähde on syntynyt Lohjalla, asunut lapsuuden Imatralla ja nuoruuden Jämsässä. Hän nousi suuren yleisön tietoisuuteen juonnettuaan YleX-radiokanavalla iltapäiväohjelmaa vuosina 2010–2015.
Ura

Mäkilähde tuli alun perin tunnetuksi televisiossa juontaessaan Subilla esitettyä Subbari-nimistä interaktiivista nuoriso-ohjelmaa, jonka ensimmäinen jakso esitettiin helmikuussa 2007. Syksyllä 2007 hän siirtyi juontamaan television Voice-musiikkikanavan Voicela-ohjelmaa yhdessä Jukka Rossin ja Tea Khalifan kanssa. Ohjelmaa esitettiin syksyyn 2008 asti.
YleX:llä hän juonsi YleX Viikonloppua yhdessä Sanna Gravin kanssa, kunnes siirtyi 1. marraskuuta 2010 juontamaan YleX Iltapäivää yhdessä Aino Töllisen ja Jenny Lehtisen kanssa. 17. helmikuuta 2014 YleX Iltapäivä muutti nimensä YleX Jälki-istunnoksi, jonka juontajina toimivat Mäkilähteen lisäksi Ville ”Viki” Eerikkilä ja alussa myös Jenni ”Jenspa” Poikelus. Mäkilähde juonsi viimeisen radiolähetyksensä YleX:llä 18. joulukuuta 2015.
Vuonna 2012 Mäkilähde esiintyi Teräspalleissa, jossa hän näytteli Herra Sopimatonta. Hän on toiminut Suomen surkein kuski -ohjelman juontajana vuosina 2012–2017. Vuonna 2013 hän selosti Euroviisut yhdessä Aino Töllisen kanssa. Syksyllä 2015 Mäkilähde osallistui MTV3:lla esitettyyn Voitolla yöhön -estradiviihdeohjelmaan. Lokakuusta 2015 asti hän on toiminut yhtenä Yle TV2:n Villi kortti -sarjan panelisteista.
Mäkilähde on juontanut myös Suomen surkein nikkari -ohjelmaa, jonka ensimmäinen kausi kuvattiin vuonna 2015. Sarjaa alettiin esittää MTV3:lla 21. syyskuuta 2016. Mäkilähde juonsi yhdessä Lorenz Backmanin ja Tuija Pehkosen kanssa myös Sinulle on postia -ohjelmaa, jota esitettiin MTV3-kanavalla. Nelosella esitetyn Idolsin kahdeksannen kauden Mäkilähde juonsi yhdessä Anni Hautalan kanssa.
2. lokakuuta 2017 alkaen Mäkilähde alkoi juontaa yhdessä Tinni Wikströmin kanssa Radio Suomipopin iltapäivälähetystä. Vuodesta 2018 alkaen Mäkilähde on juontanut televisiossa Selviytyjät Suomea sekä vuodesta 2020 Farmi Suomea.
Aiheesta muualla

Suosikkijuontaja Juuso Mäkilähde avaa tarinansa: Koomikosta itkupilliksi – ja yksi salamarakkaus MTV3.  21.11.2015.
Juuso Mäkilähde Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Taisija Tšentšyk

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tokio 1964 | korkeus |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Budapest 1966 | korkeus |  |
|  Hopeaa | Tukholma 1958 | korkeus |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Praha 1967 | korkeus |  |
Taisija Filippovna Tšentšik (ven. Таи́сия Фили́пповна Че́нчик, 30. tammikuuta 1936 Pryluky, Ukrainan SNT – 19. marraskuuta 2013) oli neuvostoliittolainen korkeushyppääjä.
Tšentšik saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa Tukholman EM-kilpailuissa 1958 sijoittuessaan hopealle tuloksella 170 cm. Rooman olympialaisissa 1960 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 168 cm jääden kolmen senttimetrin päähän mitalisijasta. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän sijoittui kuudenneksi tuloksella 164 cm. Tokion olympialaisissa 1964 hän sai pronssia tuloksella 178 cm. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän voitti kultaa tuloksella 175 cm. Sisäratojen Euroopan mestaruuden Tšentšik voitti Prahassa 1967 tuloksella 176 cm.
Risto Kuisma

| Risto Kuisma |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1947 (ikä 77) Savonlinna, Suomi
Poliitikko
Puolue:  SDP
Entiset puolueet:  Remonttiryhmä
Asema:  kansanedustaja (1995–2007, 2010–2011)
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Risto Martti Antero Kuisma (s. 1. tammikuuta 1947 Savonlinna) on suomalainen poliitikko, kansanedustaja ja ammattiyhdistysvaikuttaja. Hän toimi Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT:n puheenjohtajana ja SDP:n ja oman puolueensa Remonttiryhmän kansanedustajana.
Koulutus ja työura

Kuisma on koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti ja on työskennellyt ammattiyhdistysliikkeessä ja lakimiehenä.  Kuisma toimi AKT:n lakimiehenä vuosina 1975–1978 ja AKT:n puheenjohtajana 1978–1994.
Politiikassa

Kuisma valittiin eduskuntaan vuonna 1995. Vuonna 1997 Kuisma erosi SDP:stä ja teki yhteistyötä Nuorsuomalaisten kanssa. Vuonna 1998 Kuisma perusti oman puolueen, Remonttiryhmän. Hän toimi puolueen puheenjohtajana ja ainoana kansanedustajana. Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa Kuisma keräsi noin kymmenentuhatta ääntä. Hän oli presidenttiehdokkaana vuoden 2000 vaaleissa. Sosialidemokraatteihin Kuisma palasi vuonna 2001.
Kuisma valittiin eduskuntaan myös vuoden 2003 vaaleissa. Vuoden 2007 vaaleissa Kuisma putosi varasijalle, mutta nousi uudelleen eduskuntaan 1. heinäkuuta 2010 kuolleen Tommy Tabermannin tilalle syysistuntokauden 2010 alkaessa. Hän ei pystynyt uusimaan paikkaansa vuoden 2011 vaaleissa.
Hän toimi Kouvolan kaupunginhallituksessa 1973–1975 ja oli Pornaisten kunnanvaltuutettu vuodesta 1997 alkaen. Vuosina 2009–2013 Kuisma toimi Pornaisten kunnanhallituksen puheenjohtajana.
Kirjat

Tilinpäätös.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1994.  ISBN 978-951-2-04510-5
Takaisin terve elämä. Irti viinasta, lääkkeistä, tupakasta ja liikakiloista.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1995.  ISBN 978-951-2-04676-8
Vesi virtaa ylämäkeen?  Laukkoski:  Työtoimisto Risto Kuisma, 1998.  ISBN 978-951-9-80860-4
Nurmi, Tuija & Kuisma, Risto: Arkea ja aatetta Laukkoskella.  Pornainen:  Laukkosken työväenyhdistys, 2006.  ISBN 952-92-0593-7
Willman, Terhi et al: Karjalasta on kysymys. Karjalan Liitto 1940–2010.  Karjalan Liitto, 2010.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
.aspx Risto Kuisma Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
| n k Suomen vuoden 2000 presidentinvaalien ehdokkaat |
| --- | --- |
 Tarja Halonen (SDP)  Esko Aho (Kesk.)  Riitta Uosukainen (Kok.)  Elisabeth Rehn (RKP)  Heidi Hautala (Vihr.)  Ilkka Hakalehto (PS)  Risto Kuisma (Rem.) 
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 2007–2011 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (45):  Ahde  Asell  Feldt-Ranta  Filatov  Gustafsson  Guzenina-Richardson  Haatainen (2007–11.9.2007)  Heinäluoma  Hiltunen  Huovinen  Hurskainen  Jaakonsaari (2007–2009)  Kallio  Kalliomäki  Kantola  Karhu  A. Kiljunen  K. Kiljunen  Kiuru  Koski  J. Koskinen  M. Koskinen  Kuisma (2010–)  Kumpula  Kuusisto  Kähkönen  Lahtela  Laitinen  Lipponen  Ojala-Niemelä  Paasio  Paatero  Peltonen  Piirainen (2009–)  Rajamäki  Rönni  Saarinen  Skinnari  Söderman (11.9.2007–)  Tabermann (2007–2010)  Taimela  Taiveaho  Tuomioja  Urpilainen  Viitamies  Viitanen  Vuolanne  Väätäinen 
1 2  Tuula Haatainen siirtyi Helsingin apulaiskaupunginjohtajaksi 11. syyskuuta 2007, tilalle tuli Jacob Söderman.  1 2  Liisa Jaakonsaari valittiin Euroopan parlamenttiin kesäkuussa 2009, tilalle tuli Raimo Piirainen.  1 2  Tommy Tabermann kuoli 1. heinäkuuta 2010, tilalle tuli Risto Kuisma.   
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo
Emiliano Martínez

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Damián Emiliano Martínez
Syntymäaika: 2. syyskuuta 1992 (ikä 32)
Syntymäpaikka: Mar Del Plata, Argentiina
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 195 cm
Seura
Seura: Aston Villa
Pelinumero: 1
Junioriseurat
2008–2010: Independiente
2010–2012: Arsenal
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2012–2020 | Arsenal | 15 | (0) |
| 2012 | → Oxford United | 1 | (0) |
| 2013–2014 | → Sheffield W | 11 | (0) |
| 2015 | → Rotherham U | 8 | (0) |
| 2015–2016 | → Wolverhampton | 13 | (0) |
| 2017–2018 | → Getafe | 5 | (0) |
| 2019 | → Reading | 18 | (0) |
| 2020– | Aston Villa | 144 | (0) |
Maajoukkue
| 2009 | Argentiina U17 | 2 | (0) |
| 2009–2011 | Argentiina U20 | 5 | (0) |
| 2021– | Argentiina | 30 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 23. kesäkuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 23. kesäkuuta 2024.
| Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Maa:   Argentiina> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Qatar 2022 | Jalkapallo |  |
| Copa América  | Copa América  | Copa América  |  |
|  Kultaa | Brasilia 2021 | jalkapallo |  |
|  Kultaa | Yhdysvallat 2024 | jalkapallo |  |
Damián Emiliano Martínez (s. 2. syyskuuta 1992 Mar Del Plata) on argentiinalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa englantilaista Aston Villaa. Hän kuuluu myös Argentiinan jalkapallomaajoukkueeseen ja oli voittamassa maailmanmestaruutta 2022. Martínez on 195 senttimetriä pitkä.