stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Chris Hughton
Ura pelaajana

Englannissa syntynyt, mutta maajoukkuetasolla Irlantia edustanut Hughton sai jalkapallo-oppinsa Tottenham Hotspurissa. Seuran oma kasvatti debytoi edustusjoukkueen puolustajana 18-vuotiaana ja nousi 1980-luvun Spursin keskeisten pelaajien joukkoon. Hän oli mukana voittamassa Spursille kahta FA Cupin mestaruutta sekä UEFA Cupia 1980-luvun alkupuolella.
Kaikkiaan Hughton pelasi Spursissa yli 300 ottelua, kunnes siirtyi kesällä 1990 paikallisvastustaja West Ham Unitediin. Hammersissa irlantilaispuolustaja ei kuitenkaan enää mahtunut säännöllisesti avaukseen ja kahden kauden aikana sarjaotteluita kertyi vain 33. Polvivaivat aiheuttivat myös ongelmia Hughtonille, joka siirtyi 1992 Brentfordiin, jossa lopetti uransa 34-vuotiaana kauden 1992/93 päätteeksi.
Maajoukkuetasolla Hughton edusti Irlantia vuosina 1979–1991 yhteensä 53 A-maaottelussa. Hän kuului päävalmentaja Jack Charltonin vakiomiehistöön EM1988-projektissa ja pelasi lopputurnauksessa kaikki kolme ottelua. Hughton oli mukana myös MM-kisoissa 1990, muttei saanut peliaikaa. Hughtonin maajoukkueuran testimonial-ottelu pelattiin 29. toukokuuta 1995 Dublinissa.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

FA Cup (2): 1981, 1982
UEFA Cup: 1984
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Englannin Mestaruussarja: 2010
Hopeaa: 2017
Mestaruussarjan paras valmentaja: 2009/10
Cynthia Cooper-Dyke

Cynthia Cooper-Dyke vuonna 2011.
Cynthia Lynne Cooper-Dyke (o.s. Cooper, s. 14. huhtikuuta 1963 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen entinen koripalloilija. Hän on muun muassa pelannut ammattilaisena WNBA-liigassa. Hän on myös olympiavoittaja vuodelta 1988. Cooper on monen mielestä yksi maailman parhaimmista naiskoripalloilijoista.
WNBA-liigassa Cooper-Dyke edusti WNBA-seuraa Houston Cometsia liigan perustamisesta vuonna 1997. Comets voitti mestaruuden neljä kautta peräkkäin, 1997-2000 ja Cooper-Dyke valittiin liigan arvokkaimmaksi pelaajaksi vuosina 1997 ja 1998. Kauden 2000 jälkeen hän lopetti pelaajauransa ja siirtyi valmentamaan WNBA-seura Phoenix Mercuryä puoleksitosta kaudeksi. Kaudeksi 2003 hän palasi pelikentille Cometsin riveissä. Kauden jälkeen hän ilmoitti päättävänsä pelaajauransa lopullisesti. Tämän jälkeen hän on valmentanut yliopistokoripalloilussa.
Cooper-Dyke valittiin naiskoripalloilun Hall of Fameen vuodeksi 2009.
Aiheesta muualla

Cynthia Cooper-Dyken esittely WNBA:n sivuilla. (englanniksi)
Corry Brokken

Corry Brokken esiintymässä vuoden 1958 Eurovision laulukilpailussa.
Corry Brokken (3. joulukuuta 1932 Breda – 2. kesäkuuta 2016) oli alankomaalainen laulaja, joka voitti vuoden 1957 Eurovision laulukilpailun kappaleella ”Net als toen”. Hän osallistui myös vuosien 1956 ja 1958 kilpailuun. Vuonna 1956 Brokken kilpaili kappaleella Voorgoed Voorbij, jonka sijoitusta ei tiedetä, koska tuona vuonna vain voittaja julkaistiin. Vuonna 1958 Brokken kilpaili kappaleella Heel de wereld, joka sijoittui jaetulle yhdeksännelle ja viimeiselle sijalle. Brokken on ainoa artisti, joka on sijoittunut Eurovision laulukilpailussa sekä ensimmäiseksi että viimeiseksi. Vuonna 1976 hän toimi kilpailun juontajana.
Corry Brokken alkoi vuonna 1976 lukea lakia ja hänestä tuli tuomari vuonna 1988.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Corry Brokken Wikimedia Commonsissa
voittajat
| --- | --- |
1950–luku:   1956: Lys Assia  1957: Corry Brokken  1958: André Claveau  1959: Teddy Scholten 
1960–luku:   1960: Jacqueline Boyer  1961: Jean-Claude Pascal  1962: Isabelle Aubret  1963: Grethe & Jørgen Ingmann  1964: Gigliola Cinquetti  1965: France Gall  1966: Udo Jürgens  1967: Sandie Shaw  1968: Massiel  1969: Frida Boccara · Lenny Kuhr · Lulu · Salomé 
1970–luku:   1970: Dana  1971: Séverine  1972: Vicky Leandros  1973: Anne-Marie David  1974: Abba  1975: Teach-In  1976: Brotherhood of Man  1977: Marie Myriam  1978: Izhar Cohen / Alphabeta  1979: Gali Atari / Milk & Honey 
1980–luku:   1980: Johnny Logan  1981: Bucks Fizz  1982: Nicole  1983: Corinne Hermès  1984: Herreys  1985: Bobbysocks  1986: Sandra Kim  1987: Johnny Logan  1988: Céline Dion  1989: Riva 
1990–luku:   1990: Toto Cutugno  1991: Carola  1992: Linda Martin  1993: Niamh Kavanagh  1994: Paul Harrington / Charlie McGettigan  1995: Secret Garden  1996: Eimear Quinn  1997: Katrina and the Waves  1998: Dana International  1999: Charlotte Nilsson 
2000–luku:   2000: Olsen Brothers  2001: Tanel Padar / Dave Benton / 2XL  2002: Marie N  2003: Sertab Erener  2004: Ruslana  2005: Elena Paparizou  2006: Lordi  2007: Marija Šerifović  2008: Dima Bilan  2009: Alexander Rybak 
2010–luku:   2010: Lena  2011: Ell & Nikki  2012: Loreen  2013: Emmelie de Forest  2014: Conchita Wurst  2015: Måns Zelmerlöw  2016: Jamala  2017: Salvador Sobral  2018: Netta Barzilai  2019: Duncan Laurence 
2020–luku:   2020: Ei järjestetty  2021: Måneskin  2022: Kalush Orchestra  2023: Loreen  2024: Nemo
Dallago

Dallago on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Luca Dallago (s. 1991), itävaltalainen alamäkiluistelija
Marco Dallago (s. 1990), itävaltalainen alamäkiluistelija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Cynthia Gibb

| Cynthia Gibb |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. joulukuuta 1963 (ikä 60)  Bennington, Vermont
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1980–
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Cynthia Gibb (s. 14. joulukuuta 1963 Bennington, Vermont, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on useimmiten esiintynyt draamasarjoissa ja elokuvissa.
Ura

Gibbin esiintyi uransa alussa televisiosarjassa Search for Tomorrow vuosina 1981 ja 1983, kunnes teki ensimmäinen pääroolinsa elokuvassa Youngblood – lätkä veressä (1986). Gibb esiintyi sittemmin useissa elokuvissa päärooleissa, sekä vierailevissa rooleissa televisiosarjoissa. Vuonna 1986 hän esiintyi Modern Girls elokuvan pääosassa yhdessä Virginia Madsenin kanssa. Myöhemmin 1980-luvun lopulla ja alussa hän esiintyi rikoselokuvissa, kuten Viiltäjä Jack tulee takaisin yhdessä James Spaderin kanssa, sekä Jean-Claude Van Dammen Lupa tappaa elokuvassa. Vuonna 1997 Gibb teki myös ääniroolin animaatiosarjaan Teräsmies.
Cynthia Erivo

| Cynthia Erivo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. tammikuuta 1987 (ikä 37) Lontoo, Englanti
Ammatti:  näyttelijä, laulaja, lauluntekijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2011–
Aiheesta muualla
www.cynthiaerivo.net
IMDb 
Cynthia Erivo (s. 8. tammikuuta 1987 Lontoo, Englanti) on englantilainen näyttelijä, laulaja ja lauluntekijä. Hänet tunnetaan muun muassa roolistaan Broadway-musikaalissa The Color Purple, josta hän sai Tony-palkinnon, Grammy-palkinnon ja Daytime Emmy -palkinnon.
Vuonna 2019 Erivo näytteli Harriet Tubmania draamaelokuvassa Harriet, josta hän sai parhaan naispääosan ja parhaan laulun Oscar-ehdokkuudet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cynthia Erivo Wikimedia Commonsissa
Cynthia Erivo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Dellemanin oireyhtymä

Dellemanin oireyhtymä on silmien, aivojen ja ihon epämuodostumia aiheuttava oireisto. Sen mahdollisiin piirteisiin kuuluvat muiden muassa silmäkuopan kasvaimet, aivokuoren alueiden täyttyminen nesteellä, aivokurkiaisen puuttuminen, kehitysvammaisuus, epilepsia ja fokaalinen dermaalinen hypoplasia. Vammautuneiden kasvot ovat yleensä epäsymmetriset. Satunnaisen mutaation aiheuttama oireyhtymä kuvattiin ensimmäistä kertaa kahdella vammautuneella vuonna 1981. Sittemmin tapauksia on todettu kymmenittäin.
Christoffer Sundqvist

Christoffer Sundqvist (s. 7. toukokuuta 1978, Tukholma) on suomalainen klarinetisti. Vuodesta 2005 lähtien Sundqvist on toiminut Radion sinfoniaorkesterin sooloklarinetistina. Hän esiintyy säännöllisesti eri orkesterien solistina ja kamarimuusikkona sekä opettaa klarinetinsoittoa Sibelius-Akatemiassa ja mestarikursseilla.
Vuodesta 2013 lähtien Sundqvist on toiminut Jakobstads Sinfoniettan taiteellisena johtajana[lähde? ] sekä yhdessä säveltäjä Sebastian Fagerlundin kanssa Pietarsaareen perustamansa Rusk-kamarimusiikkifestivaalin taiteellisena johtajana.
Opinnot

Christoffer Sundqvist aloitti klarinetinsoiton Pietarsaaren konservatoriossa Bernhard Nylundin oppilaana. Vuonna 2002 hän suoritti diplomin Sibelius-Akatemiassa opettajanaan Anna-Maija Korsimaa ja jatkoi opintojaan Baselin musiikkikorkeakoulussa Sveitsissä professori Francois Bendan johdolla. Sundqvist on myös osallistunut useille mestarikursseille ja opiskellut kamarimusiikkia lukuisten merkittävien muusikoiden johdolla (mm. Charles Neidich).
Ura

Suoritettuaan diplomin Sundqvist esiintyi aluksi suomalaisten orkesterien solistina soittamalla muun muassa W. A. Mozartin, Carl Nielsenin ja Krzysztof Pendereckin konserttoja sekä toimi kamarimuusikkona. Radion sinfoniaorkesterin vuoden debytantiksi hänet valittiin 2004, ja seuraavasta vuodesta lähtien hän on ollut Radion sinfoniaorkesterin sooloklarinetisti.
Viime vuosina Sundqvist on soittanut lähes kaikkien suomalaisorkestereiden solistina. Ulkomaisista solistivierailuista tärkeimmät orkesterit ovat BBC:n sinfoniaorkesteri, Göteborgin sinfoniaorkesteri, Sinfonieorchester Basel, ERSO (Eesti Riiklik Sümfooniaorkester), Nordwestdeutsche Philharmonien ja Norrköpingin sinfoniaorkesteri. Kapellimestareina ovat olleet muun muassa Jukka-Pekka Saraste, John Storgårds, Sakari Oramo, Okko Kamu, Hannu Lintu, Anna-Maria Helsing ja Eugene Zigane.
Sundqvist on vakituinen vieras eurooppalaisilla musiikkifestivaaleilla. Hän on esiintynyt mm. Varsovan syksyssä, Fürstensaal Classix -festivaalilla Kemptenissä Saksassa ja MärzMusik-festivaalilla Berliinissä sekä West Cork -kamarimusiikkifestivaalilla Bantryssä Irlannissa.
Sundqvist on kantaesittänyt useita konserttoja: Radion sinfoniaorkesterin solistina Aulis Sallisen konserton klarinetille ja alttoviululle yhdessä Tommi Aallon kanssa (2007) ja Erkki-Sven Tüürin klarinettikonserton (2013), sekä Vaasan kaupunginorkesterin solistina Korsholman musiikkijuhlilla Sebastian Fagerlundin klarinettikonserton (2006) ja Jakobstads Orkesterin solistina Markus Fageruddin konserton kahdelle klarinetille Melting Century Rondos Björn Nymanin kanssa (2004). Vuonna 2011 Sundqvist toi takaisin julkisuuteen viimeksi 1970-luvulla esitetyn Pehr Henrik Nordgrenin klarinettikonserton.
Kamarimuusikkona Sundqvist on aktiivinen. Vuonna 1997 hän oli mukana perustamassa Arktinen hysteria -puhallinkvintettiä. Hänelle toinen tärkeä kamarimusiikkikokoonpano on ollut turkulainen Plus Ensemble. Sundqvist on esiintynyt useissa kamarimusiikkikokoonpanoissa ja konsertoinut Suomessa ja ulkomailla sekä kantaesittänyt suomalaisia teoksia, mm. Pehr Henrik Nordgrenin, Atso Almilan ja Magnus Lindbergin sävellyksiä.
Uusien klarinettiteosten synnyttämiseksi Sundqvist tekee tiivistä yhteistyötä säveltäjien kanssa. Yhteistyö Sebastian Fagerlundin kanssa on tuottanut laajan kansainvälisen huomion saaneen klarinettikonserton lisäksi kantaesitykset teoksista Fuel (2010) ja Sonata (2011).
Ura > Luonnehdintoja

”RSO:n sooloklarinetisti Christoffer Sundqvist on eleettömästi vain parastaan tarjoten noussut suomalaisten instrumentalistien huipulle. Musisoinnin sulavuus, rytminen kimmoisuus, äärimmäisyydet tavoittava sointikirjo ja varma tyylitaju ovat lumonneet aina, olipa kyse orkesterisooloista, kamarimusiikki- tai solistiesityksistä.” (Jukka Isopuro, Helsingin Sanomat 3.9.2011)
Palkinnot

1998 Pro Musica -mitali
2002 jaettu ensipalkinto Crusell-klarinettikilpailussa
2010 Emma-palkinto, Jukka Tiensuun musiikkia sisältävä levy (Alba ABCD 287)
2011 Emma-palkinto, Sebastian Fagerlundin musiikkia sisältävä levy (BIS-SACD-1707)
Levytyksiä

2013 ‒ Per Henrik Nordgren: Konsertto klarinetille, kansansoittimille ja pienelle orkesterille op. 14. Radion sinfoniaorkesteri, joht. Juha Kangas, Alba ABCD 359.
2011 – Sebastian Fagerlund: Konsertto klarinetille ja orkesterille. Göteborgin sinfoniaorkesteri, joht. Dima Slobodeniouk, BIS-SACD-1707
2011 ‒ Levitation. Peter Eötvös: Levitation; Carl Nielsen: Klarinettikonsertto; Aulis Sallinen: Konsertto klarinetille, alttoviululle ja kamariorkesterille op. 9. Radion sinfoniaorkesteri, joht. Hannu Lintu ja Okko Kamu, Christoffer Sundqvist (klarinetti), Kullervo Kojo (klarinetti), Tommi Aalto (alttoviulu), Alba ABCD 314.
2010 ‒ Jukka Tiensuu: Tango lunaire, Plus IV, Beat, Rubato, Asteletsa ja Tombeau de Beethoven. Plus Ensemble (Erkki Lahesmaa, sello, Mikko Luoma, harmonikka ja Christoffer Sundqvist, klarinetti), Alba ABCD 287.
2010 ‒ Atso Almila: Puhallinkvintetto II Arctic Hysteria; Pehr Henrik Nordgren: Laupias samarialainen puhallinkvintetille op. 141, Puhallinkvintetto nro 2 op. 22; Joonas Kokkonen: Kvintetto huilulle, oboelle, klarinetille, käyrätorvelle ja fagotille. Puhallinkvintetti Arktinen hysteria (Matti Närhinsalo, huilu, Anni Haapaniemi, oboe, Christoffer Sundqvist, klarinetti, Tommi Hyytinen, käyrätorvi ja Ann-Louise Wägar, fagotti), Alba ABCD 307.
2000 ‒ Sebastian Fagerlund: Emanations, sooloklarinetille, kahdelle lyömäsoittajalle ja jousiorkesterille. Turun konservatorion orkesteri, joht. Sauli Huhtala, KACD2001-2.
Aiheesta muualla

Christoffer Sundqvist Hello Stage -sivustolla (englanniksi)
Derg (joki)

| Derg |
| --- | --- |
 Derg Pohjois-Irlannin maaseudulla
Alkulähde:  Lough Derg
Laskupaikka:  Mournejoki
Maat:  Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta
Derg on joki Irlannissa ja Pohjois-Irlannissa. Se saa alkunsa Lough Dergin järvestä Donegalissa, josta se virtaa itään Pohjois-Irlantiin ja Castledergin kylän läpi yhdistyen lopulta Strulejoen kanssa muodostan Mournejoen. Yläjuoksulla Derg kulkee hetken Pohjois-Irlannin rajajokena. Dergiin yhdistyy matkan varrella pienet purot Glendergan ja Mourne Beg.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Derg (joki) Wikimedia Commonsissa
River Derg[vanhentunut linkki] Discover Ireland
Deresse Mekonnen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Deresse Mekonnen |  Deresse Mekonnen |  Deresse Mekonnen |  |
Maa:   Etiopia
Miesten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Berliini 2009 | 1 500 metriä |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Valencia 2008 | 1 500 metriä |  |
|  Kultaa | Doha 2010 | 1 500 metriä |  |
Deresse Mekonnen (s. 20. lokakuuta 1987) on etiopialainen keskimatkojen juoksija, päämatkanaan 1 500 metriä.
Osakan MM-kisoissa 2007 Mekonnen jäi omassa alkuerässään sijalle 11 ajalla 3.43,15. Seuraavana talvena Valencian MM-hallikisoissa hän voitti 1 500 metrillä kultamitalin ajalla 3.38,23. Alun perin hänen loppukilpailusuorituksensa hylättiin ratarikon takia, mutta Etiopian liitto teki asiasta protestin ja lopulta Mekonnen sai pitää kultamitalinsa. Saman vuoden Pekingin olympialaisissa hän karsiutui välierissä ajalla 3.37,85.
2009 Berliinin MM-kisoissa Mekonnen saavutti 1 500 metrillä hopeaa ajalla 3.36,01. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli seitsemäs. Mekonnen uusi MM-kultansa Dohan sisäratojen MM-kisoissa 2010 1 500 metrillä. Daegun MM-kisoissa 2011 hän karsiutui välierissä.
Henkilökohtaiset ennätykset

1 500 metrin juoksu: 3.32,18 (2009)
Mailin juoksu: 3.48,95 (2009)
3 000 metrin juoksu: 7.32,93 (2009)
5 000 metrin juoksu: 13.07,75 (2009)
1 500 metrin juoksu: 3.33,10 (2010)
Mailin juoksu: 3.54,11 (2009)
Derib

Derib
Derib, oikealta nimeltään Claude de Ribaupierre,  (s. 8. elokuuta 1944 La Tour-de-Peilz, Sveitsi) on sveitsiläinen sarjakuvataiteilija.
Ura

Derib aloitti uransa Peyon studiolla 1960-luvulla osallistumalla muiden muassa Smurffit-sarjan piirtämiseen.
Ensimmäinen merkittävä oma sarjakuva oli Maurice Rosyn kanssa tehty Attila, tarina puhuvasta agenttikoirasta, jota julkaistiin Spiroussa vuosina 1967–1973 neljän albumin verran.
Vuonna 1970 Derib alkoi piirtää Yakaria, lapsille suunnattua intiaanisarjakuvaa, jota käsikirjoitti Job (André Jobin).
Deribin päätyönä pidetään Buddy Longwaytä, realistista lännentarinaa, jossa kulttuurien ristiriidat kohtaavat turkismetsästäjän ja hänen intiaanivaimonsa elämänkulussa. Ensimmäinen osa julkaistiin Tintin-lehdessä 1972. Sarjaa on ilmestynyt kaksikymmentä albumia.
Muita merkittäviä sarjoja ovat olleet yhdeksänä albumina ilmestynyt intiaaniaiheinen Celui qui est né deux fois (Hän joka syntyi kahdesti).
1980-luvulta alkaen Derib käsitteli yhteiskunnallisia aiheita: Jo oli vuonna 1981 ilmestyessään ensimmäisiä AIDS-aiheisia sarjakuvia. Pour toi, Sandran (1995) aiheena oli prostituutio ja No Limitsin väkivalta. Red Road on nykyaikaan sijoittuva jatko Celui qui est né deux fois’lle.
Coleridge Goode

Coleridge Goode
Coleridge George Emerson Goode (29. marraskuuta 1914 Kingston, Jamaika – 2. lokakuuta 2015) oli jazzia soittava kontrabasisti. Hänen isänsä oli urkuri ja kuoromestari, ja hänen äitinsä lauloi kuorossa. Goode opiskeli Glasgow’n yliopistossa ja muutti pysyvästi Lontooseen vuonna 1941. Hän levytti 1940-luvulla Django Reinhardtin ja Stephane Grappellin kanssa. Lisäksi hän muun muassa soitti Joe Harriottin kvinteteissä vuosina 1958–1967 ja teki yhteistyötä Michael Garrickin kanssa.
Goode johti omiakin yhtyeitään ja yhdisteli jazziin intialaisen musiikin vaikutteita. Goode kirjoitti omaelämäkerran Bass Lines, A Life in Jazz.
Derian Hatcher

| Derian Hatcher |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1972 Sterling Heights, Michigan
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  196 cm
Paino:  111 kg
Sarja:  NHL
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1991–2008
Aik. seurat:  Minnesota North Stars (NHL),   Dallas Stars (NHL),   Detroit Red Wings (NHL),   Philadelphia Flyers
NHL-varaus:  8. varaus, 1990 Minnesota North Stars
| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko.World Cup  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko.World Cup  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko.World Cup  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | World Cup 1996 |  |  |
Derian Hatcher (s. 4. kesäkuuta 1972 Sterling Heights, Michigan, Yhdysvallat) on entinen NHL-jääkiekkoilija.
Ura

Minnesota North Stars varasi Hatcherin vuoden 1990 varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksella numerolla kahdeksan. Tuossa vaiheessa Hatcher oli pelannut ensimmäisen kautensa Kanadassa Ontario Hockey Leaguen North Bay Centennialsin joukkueessa. Tultuaan varatuksi, Hatcher jäi vielä yhdeksi kaudeksi OHL-junioriliigaan, kunnes syksyllä 1991 teki ensiesityksensä Minnesotan NHL-joukkueessa. Ensimmäisellä kaudellaan Hatcher pelasi 43 ottelua. Kaikkiaan Hatcher pelasi kaudeksi 1993 Dallasiin siirtyneessä North Starsin organisaatiossa kevääseen 2003, parhaana saavutuksena Stanley Cupin voitto joukkueen kapteenina keväällä 1999. Kaudeksi 2003–2004 hän siirtyi vapaana pelaajana Detroit Red Wingsin joukkueeseen. NHL:n ja pelaajayhdistyksen työmarkkinakiistan vuoksi peruuntuneella kaudella 2004–2005 Hatcher pelasi UHL-liigassa Motor City Mechanics joukkueessa ja siirtyi NHL:n taas alettua Philadelphia Flyersiin, jossa hän pelasi loppu-uransa.
Yhdysvaltain maajoukkueessa Hatcher on pelannut vuosien 1996 ja 2004 Jääkiekon maailmancupeissa, vuosien 1993 ja 2002 MM-kisoissa sekä Naganon olympiaturnauksessa 1998 ja Torinon olympiaturnauksessa 2006
Myös hänen veljensä Kevin Hatcher on entinen NHL-jääkiekkoilija.
Hakainde Hichilema

| Hakainde Hichilema |
| --- | --- |
 Hakainde Hichilema vuonna 2023.
Sambian 7. presidentti
 24. elokuuta 2021 –  
Varapresidentti:  Mutale Nalumango
Edeltäjä:  Edgar Lungu
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1962 (ikä 62) Hachipona, Pohjois-Rhodesia
Puoliso:  Mutinta Hichilema
Tiedot
Puolue:  UPND
Hakainde Hichilema (s. 4. kesäkuuta 1962) on sambialainen liikemies ja poliitikko, josta tuli Sambian seitsemäs ja nykyinen presidentti 24. elokuuta 2021. Osallistuttuaan vaaleihin vuosina 2006, 2008, 2011, 2015 ja 2016, hän voitti vuoden 2021 presidentinvaalit saaden 59% äänistä. Hän on johtanut UPND-puoluetta vuodesta 2006.
Hakala (Ikaalinen)

| Hakala |
| --- | --- |
Kaupunki:  Ikaalinen
Kaupunginosa nro:  5
Postinumero(t):  39500
Hakala on Ikaalisten 5. kaupunginosa.
Carrie Nation

| Carrie Nation |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. marraskuuta 1846 Garrard, Kentucky, Yhdysvallat
Kuollut: 9. kesäkuuta 1911 (64 vuotta) Leavenworth, Kansas, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  opettaja, aktivisti
Puoliso:  Charles Gloyd David A Nation
Lapset:  1
Muut tiedot
Lempinimet:  Hatchet Granny
Carrie Amelia Nation (o.s. Moore; 25. marraskuuta 1846 Kentucky, Yhdysvallat – 9. kesäkuuta 1911 Kansas, Yhdysvallat) oli tunnetuimpia henkilöitä Yhdysvaltain kieltolakia edeltäneessä alkoholinvastaisessa taistelussa johtuen hänen tavastaan iskeä saluunoihin käsikirveellä varustautuneena. Alkoholin lisäksi hän vastusti myös muun muassa tupakkaa, pornografiaa ja ulkomaalaisia ruokia.
Tausta

Carrie Nation solmi ensimmäisen avioliittonsa vuonna 1867 Charles Gloydin kanssa. Gloyd osoittautui alkoholistiksi heti avioitumisen jälkeen ja kuoli hiukan yli vuosi vihkimisestä. Gloydin kuoltua Carrie opiskeli ja valmistuttuaan työskenteli opettajana. Vuonna 1877 hän avioitui David Nationin kanssa. Iän myötä Carriesta tuli yhä enemmän uskonnollinen ja hän alkoi näkemään näkyjä. Liitto Davidinkin kanssa päättyi avioeroon vuonna 1901. Mies haki eroa, koska koki vaimonsa hylänneen tämän Carrien kiertäessä ympäri maata.
Aktivistina

Nation oli hyvin uskonnollinen. Hänellä oli yliluonnollisia kokemuksia ja hän uskoi olevansa Jumalan valittu. Nation kuvaili itseään "Jeesuksen jaloissa juoksevaksi bulldoggiksi, joka haukkuu sitä, mistä Hän ei pidä".
Vuonna 1892 hän liittyi Naisten kristilliseen raittiusliittoon ja aloitti aktiivisen tupakan ja varsinkin alkoholin vastaisen työn. Alkuaikana hän rukoili polvistuneena saluunoiden ovilla. Seuraavaksi hän alkoi hyökkäämään saluunoihin kiviä heittäen. Tuhoamisen laajentuessa Kansasin naapuriosavaltioihin Nation otti käyttöön sotakirveen. Seuraavan 10 vuoden aikana Nationin alkoholinvastainen työ vei hänet ympäri maata sekä Kanadaan ja Eurooppaan. Kansasin osavaltio oli kieltänyt alkoholin myynnin jo vuonna 1881, mutta monet saluunat olivat edelleen toiminnassa ja myivät alkoholia laittomasti.
Nation pidätettiin yli 30 kertaa. Vuonna 1907 hän yritti päästä tapaamaan Yhdysvaltain presidenttiä toruakseen tätä Valkoisen talon viinitarjoiluista, mutta tuli estetyksi Valkoisen talon pihamaalla. Rahat lukuisten sakkojen maksuihin hän ansaitsi maanlaajuisten luentomatkojen palkkioilla sekä myymällä tilaisuuksien yhteydessä matkamuistokirveitä. Parhaimmillaan Nation ansaitsi 300 dollaria viikossa.
Pituutta Nationilla oli lähes kuusi jalkaa (noin 182 cm) ja painoa 180 paunaa (noin 81 kg), minkä johdosta hän oli suorastaan pelottava näky saluunaiskujensa aikana. Nation hyödynsi tätä ja pilkkasi vastustajiaan, jotka pelkäsivät tätä.
Hyväntekeväisyys ja viimeiset vuodet

Nation teki myös hyväntekeväisyystyötä köyhien, erityisesti naisten ja lasten, parissa sekä yritti auttaa vankeja vankiloissa. Hän kirjoitti perustamiinsa sanomalehtiin artikkeleita naisten äänioikeuden puolesta, lasten kasvatuksesta ja onnellisesta kodista. Kun hänen omaelämäkertansa julkaistiin 1904, hän osti myyntituloilla talon turvapaikaksi alkoholistimiesten kaltoinkohtelemille vaimoille. Lisäksi Nation osti pienen maatilan Arkansas'ta, jonne hän perusti raittiusaktivisteille tarkoitetun koulun.
Vuonna 1903 Nation muutti etunimensä virallisesti muotoon Carry, jolla sai nimestään fraasin "Carry A Nation for Prohibition". Vanhoilla päivillään Nation sairasteli ja tammikuussa 1911 hän pyörtyi kesken luennon, jota hän oli pitämässä Arkansas'ssa.
Nation muutti Leavenworthin kaupunkiin Kansasiin, jossa hän kuoli 9. kesäkuuta 1911. Hänet on kuitenkin haudattu missourilaiseen Beltonin kaupunkiin, äitinsä viereen.
Kunnianosoituksia ja muistaminen

Nation tunnettiin lempinimellä Kirvesmummo (engl. Hatchet Granny).
Carrie Nationista on kirjoitettu lukuisia kirjoja, artikkeleita; jopa ooppera vuonna 1966 Kansasin yliopistossa.
Nationin rooli alkoholin kieltämisessä Yhdysvalloissa oli kuitenkin vähäinen, koska monet muut tunnetut raittiusaktivistit eivät hyväksyneet Nationin radikalismia.