stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Euryalos (Syrakusa)

| Euryalos> Εὐρύαλος |
| --- | --- |
 Euryaloksen linnoituksen raunioita.
Sijainti:  Syrakusa, Sisilia, Italia
Koordinaatit:  37°05′29″N, 15°13′21″E
Rakennustyyppi:  linnoitus
Valmistumisvuosi:  402–397 eaa. (alun perin)
Rakennuttaja:  Dionysios I, Hieron II
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Syrakusa ja Pantalican nekropolis 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Euryalos (door.kreik. Εὐρύαλος, joon.kreik. Εὐρύηλος, Euryēlos, lat. Euryalus) oli antiikin aikainen linnoitus Syrakusan kaupungissa Sisiliassa nykyisessä Italiassa. Se on yksi suurisuuntaisimpia antiikin ajalta säilyneitä linnoitushankkeita, ja harvinainen esimerkki ajan linnoitustekniikasta.
Linnoitus sijaitsi Syrakusan Epipolain ylängön korkeimmalla kohdalla kaupunginmuurien ympäröimän alueen läntisimmässä kulmassa, ja suojasi Epipolain aluetta sekä tärkeää kaupunkiin saaren sisäosista johtanutta tietä. Linnoituksen rauniot sijaitsevat nykyisen Syrakusan kaupungin länsipuolella.
Historia

Euryaloksen linnoitus rakennettiin alun perin Syrakusan tyranni Dionysios I:n aikana klassisella kaudella vuosina 402–397 eaa. osana Epipolain alueen muureja. Tarkoituksena oli kaupungin suojaaminen Karthagon uhkaa vastaan. Linnoitusta ei näin ollut olemassa vielä Ateenan Sisilian sotaretken aikaan 415–413 eaa. Thukydides kuitenkin mainitsee tuolloin vielä linnoittamattomana olleen huipun paikkana, josta oli helppo ottaa haltuun muu Epipolai, ja joka toimi ateenalaisille avaimena alueen hallintaan. Tämä oli todennäköisesti yhtenä syynä, miksi syrakusalaiset linnoittivat paikan pian tämän jälkeen. Linnoituksen nimi tarkoitti ”laajapohjaista”.
Euryaloksen linnoitus torjui Hamilkarin johtamien karthagolaisten hyökkäyksen Agathokleen aikana. Linnoitusta vahvistettiin ja muutettiin useissa vaiheissa aina hellenistiselle kaudelle ja Hieron II:n aikaan 269–215 eaa. saakka, ottamaan huomioon sodankäyntitekniikoissa tapahtuneet muutokset. Sen suunnittelijana tuossa vaiheessa roomalaisten jo uhatessa toimi Arkhimedes. Suuri osa säilyneistä linnoitteista on ilmeisesti tältä ajalta.
Euryalos oli tärkeässä asemassa toisessa puunilaissodassa, kun roomalaiset piirittivät kaupunkia vuosina 214–212 eaa. Marcelluksen johdolla. Tuolloin linnoitus kykeni pitämään puoliaan oman varuskuntansa turvin senkin jälkeen, kun roomalaiset olivat vallanneet muun Epipolain. Näin syrakusalaiset saattoivat uhata kaupunkia piirittäneitä ja Akhradinen kaupunginosaa vastaan hyökänneitä roomalaisia selustasta.
Linnoitusta käytettiin vielä bysanttilaisella kaudella. Sen paikkaa ei tunnettu varmuudella vielä 1800-luvulla. Tuolloin jotkut ehdottivat Euryaloksen sijainneen vielä lännempänä Belvederessä. Nykyisin linnoituskukkula tunnetaan myös nimellä Mongibellisi. Raunioinakin Euryalos on suurin ja parhaiten säilynyt antiikin kreikkalainen linnoitus.
Rakennelma

Euryaloksen linnoitus sijaitsi Epipolain korkeimmassa kohdassa noin 170 metrin korkeudella merenpinnasta laskettuna. Sen pinta-ala oli noin 15 000 neliömetriä. Linnoituksen ydinosa jakaantui kahteen osaan, joista lännenpuoleinen oli epäsäännöllisen muotoinen nelikulmio, joka oli varustettu torneilla katapultteja varten sekä kasarmitiloilla. Idempi osa puolestaan yhdisti sen kaupunginmuurien ympäröimään alueeseen ja sisälsi muun muassa suuria vesisäiliöitä.
Linnoituksen pääportti oli itään eli kaupunkiin päin. Sen lähellä oli toinen portti, linnoituksen suojaama kaupunginmuurin kaksoisportti, jonka kummallakin puolella oli tornit. Kallioon linnoituksen länsipuolelle oli kaivettu suuret ja syvät vallihaudat estämään suora hyökkäys tältä puolelta. Myös ydinosan eteläpuolella oli vallihauta. Linnoituksen osat oli yhdistetty maanalaisilla tunneleilla, joita pitkin linnoituksesta oli myös mahdollista murtautua ulos piirityksen aikana vaarantamatta itse linnoitusta.
Katapultit olivat linnoituksen rakentamisen aikaan uusi keksintö. Vaikkakin ne olivat tuossa vaiheessa vielä suhteellisen alkeellisia, ne tekivät Euryaloksen kaltaisista korkeammalla paikalla olleista linnoitteista entistä tärkeämpiä sodankäynnin kannalta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Euryalos Wikimedia Commonsissa
Linnoituksen ”pentapylon” eli katapulttitornien jäänteet.
Linnoituksen vallihautaa.
Vanha rekonstruktiopiirros linnoituksesta.
Vanha pohjapiirros linnoituksesta.
Fā’

Fā’-kirjaimen itsenäinen muoto.
Fā’ (arab. فاء‎, fā’, pers. ‏ف‎, fe) on arabialaisen kirjaimiston 20. kirjain. Sen itsenäinen muoto on ف ja vastine heprealaisessa kirjaimistossa pe (פ). Fā’ lausutaan arabiaksi ja persiaksi [f].
Fā’n kirjoitusasu riippuu siitä, missä kohdassa sanaa kirjain esiintyy. Sanan alussa ja sellaisten kirjainten jälkeen, jotka on pakko kirjoittaa erilleen seuraavasta kirjaimesta, fā’ kirjoitetaan فـ (esim. فو fū). Sanan keskellä edeltävään ja seuraavaan kirjaimeen liitettynä fā’n kirjoitusasu on ـفـ (esim. نفو nfū), ja sanan lopussa edeltävään kirjaimeen liitettynä se kirjoitetaan ـف (esim. نف nf).
Kurdin kielessä käytetään fā’sta muodostettua kirjainta ڤ ilmaisemaan soinnillista [v]-äännettä. Malaijin kielessä käytetyssä jawi-aakkostossa sama kirjain ilmaisee äännettä [p].
Evertsen-luokka (rannikkopanssarilaiva)

| Evertsen-luokka |
| --- | --- |
 Piirros luokan alusten suojasta ja aseistuksesta

Tekniset tiedot
Uppouma:  3 464 t
Pituus:  86,20 m
Leveys:  14,33 m
Syväys:  5,23 m
Koneteho:  4 700 hv
Nopeus:  16 solmua
Miehistöä:  263
Aseistus
Meritorjunta:  3 × 21 cm tykkiä 2 × 15 cm tykkiä 6 × 7,5 cm tykkiä 8 × 1 naulan tykkiä 3 × 45 cm torpedoputkea
Evertsen-luokka oli Alankomaiden Kuninkaallisen laivaston kolmen aluksen muodostama rannikkopanssarilaivaluokka.
Suunnittelu

Alukset olivat 86,2 metriä pitkiä. Niiden leveys oli 14,33 ja syväys 5,23 metriä. Alusten uppouma oli 3 464 tonnia. Alusten kahteen potkuriin liitetty propulsiojärjestelmä tuotti 4 700 ihp:tä, mikä mahdollisti 16 solmun maksiminopeuden. Aluksen varastoissa oli mahdollista kuljettaa 289 tonnia hiiltä.
Alusten suojana oli 15 senttimetrin panssarivyö ja barbettien suojana oli 24 senttimetrin panssarointi. Pääaseina aluksella oli kolme 21 senttimetrin tykkiä, jotka oli asennettu kaksi putkiseen ja yksi putkiseen barbettiin. Apuaseina oli kaksi 15 ja kuusi 7,5 senttimetrin tykkiä. Aseistuksen täydensivät kahdeksan yhden naulan tykkiä ja kolme 45 senttimetrin torpedoputkea.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hr. Ms. Kortenaer | Amsterdamin telakka | 1893 | 27. lokakuuta 1894 | 17. joulukuuta 1895 | poistettu palveluksesta 1920 |
| Hr. Ms. De Evertsen | Koninklijke Maatschappij De Schelde, Flushing | 1893 | 29. syyskuuta 1894 | 1. helmikuuta 1896 | poistettu palveluksesta 1913 |
| Hr. Ms. Piet Hein | Nederlandsche Stoomboot Maatschappij, Rotterdam | 1893 | 16. elokuuta 1894 | 3. tammikuuta 1896 | poistettu palveluksesta 1914 |
Hr. Ms. Evertsen (1926)

| Hr>  Ms. Evertsen |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Evertsen

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Burgerhout's Scheepswerf en Machinefabriek, Rotterdam
Kölinlasku:  5. elokuuta 1925
Laskettu vesille:  29. joulukuuta 1926
Palveluskäyttöön:  12. huhtikuuta 1928
Loppuvaihe:  tuhoutunut 1. maaliskuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 337 t (standardi) 1 666 t (kuormattu)
Pituus:  98 m
Leveys:  9,53 m
Syväys:  2,97 m
Koneteho:  31 000 hv
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  149
Aseistus
Aseistus:  4 × Bofors 12 cm -tykkiä 2 × 7,6 cm ilmatorjuntatykkiä 4 × 12,7 mm konekivääriä 6 × 533 mm torpedoputkea 24 × miinaa 1 × Fokker C.VIIW -kellukekone
Hr. Ms. Evertsen oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Admiralen-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Burgerhout's Scheepswerf en Machinefabriekilta Rotterdamista ja sen köli laskettiin 5. elokuuta 1925. Alus laskettiin vesille 29. joulukuuta 1926 ja se otettiin palvelukseen 12. huhtikuuta 1928.
Palvelus

Alus lähti 27. syyskuuta 1928 sisaraluksensa Hr. Ms. De Ruyterin kanssa Alankomaista Hollannin Itä-Intiaan. Alukset lähtivät 29. heinäkuuta 1929 risteilijän Hr. Ms. Javan ja sukellusveneiden Hr. Ms. K II:n ja Hr. Ms. K VII:n kanssa Surabayasta Tanjung Priokiin, jossa osasto odotti Thaimaan kuninkaallista jahtia Maha Chakria ja sitä saattanutta hävittäjä Phra Ruangia. Thaimaalaisten saavuttua osasto vieraili Bangkassa, Belitungissa, Riaussa, Linggassa, Belawanilla ja Delissä sukellusveneiden lähdettyä omille teilleen. Osasto palasi 28. elokuuta Tanjung Priokiin, jossa se osallistui Alankomaiden kuningattaren Wilhelminan syntymäpäivän vuoksi järjestettyyn laivastokatselmukseen 31. elokuuta.
Partiomatkalla risteilijä Hr. Ms. Sumatra ajoi 14. toukokuuta 1931 kartoittamattomalle karille Kebahoen edustalla. Risteilijä saatiin irti karilta myöhemmin Hr. Ms. Soemban ja hinaajan avustamina.
Alus oli mukana osastossa, joka vieraili 13. marraskuuta 1936 Singaporessa. Ennen laivastovierailua osasto teki koulutuspurjehduksen Etelä-Kiinan merellä.
Toisen maailmansodan alettua alus oli saattuetehtävissä. Se tuhoutui 1. maaliskuuta 1942 Sundasalmen taistelussa keisarillisen Japanin laivastoa vastaan.
Kalahari

Kalaharin autiomaa   vajoama-alue
Kalaharia Namibiassa.
Kalahari on suuri puolikuiva alue eteläisessä Afrikassa. Koska Kalaharissa sataa jonkin verran ja siellä elää kohtalaisesti kasveja ja eläimiä, aluetta kutsutaan usein puoliaavikoksi tai kuivaksi savanniksi eikä varsinaiseksi aavikoksi.
Kalahari peittää suurimman osan Botswanasta sekä osia Namibiasta ja Etelä-Afrikasta. Kalaharin pinta-ala on noin 712 000 neliökilometriä. Puoliaavikkoa ympäröi Kalaharin vajoama-alue, jonka pinta-ala on 2,5 miljoonaa neliökilometriä.
Sana kalahari tulee tswanan kielen sanasta, joka tarkoittaa ’suuri jano’.
Ilmasto

Kalaharissa on kesällä 20–45 astetta lämmintä, enimmillään jopa 50 astetta. Talvella esiintyy pakkasia, ja lämpötila voi pudota aina −12 asteeseen. Kalaharin eteläosissa sataa noin 250 millimetriä vuodessa ja pohjoisosissa 640 millimetriä. Aavikon itäosa saa sadetta vain 130 millimetriä vuodessa. Aurinkoisimmilla alueilla saadaan yli 4 000 tuntia auringonpaistetta vuodessa.
Maantiede

Kalaharissa on paljon suolapannuja ja muita pannuja, joiden pohja on harmaata savea. Sadekaudella maaliskuusta huhtikuuhun pannuihin syntyy väliaikaisia lampia, joista vaeltavat eläinlaumat juovat. Pintavettä ei ole muuten juuri lainkaan, sillä sadevesi imeytyy yleensä nopeasti maahan. Kalaharissa on myös runsaasti hiekkadyynejä.
Historia

Kalahari oli 10 000–20 000 vuotta sitten nykyistä paljon kosteampi paikka, ja siellä sijaitsi suuri Makgadikgadijärvi. Kun järvi alkoi virrata laskujoen kautta pohjoiseen ja itään, Sambesijoen keski- ja alaosa yhdistyivät, mistä syntyivät Victorian putoukset. Järvi alkoi tyhjentyä, ja kun ilmastokin kuivui, järvi lopulta täyttyi sedimentistä ja hiekasta. Järvestä ovat jäljellä koko Kalaharin ainoa joki Okavango pohjoisessa, Okavangon suisto ja Ngamijärvi sekä Makarikarin suolapannut Botswanassa.
Eliöstö

Kalaharin kotoperäiset eliölajit ovat joutuneet kehittämään selviytymiskeinot ympäristössä, jossa ruoka ja vesi ovat vähissä ja lämpötilat vaihtelevat nollasta 40 asteeseen. Kalaharin tyypillisimpiä lajeja ovat nelisormimangusti, keihäsantilooppi, kalaharinleijona ja hilkkakutoja. Kotoperäisiin kasveihin kuuluvat kirahviakaasia ja Hoodia gordonii -oleanterikasvi.
Kasvillisuus on pensaikkoa ja lyhyttä heinää. Puilla on syvät juuret. Pohjoisessa Kalaharissa on runsaammin kasvillisuutta ja eläimiä kuin kuivemmissa osissa.
Ihmiset

Sanit ovat asuttaneet Kalaharia jo 30 000 vuoden ajan. Kalaharin koillisosassa on nykyisin suuri timanttikaivos. Seudulta kaivetaan myös hiiltä, kuparia ja nikkeliä. Kalahari on myös suosittu turistikohde. Alueella on luonnonpuistoja, luonnosuojelualueita ja villieläinreservaatteja.
Uhkat

Suurimpia Kalaharia kohtaavia uhkia ovat ylilaiduntaminen, kaivosteollisuus ja ympäristön pilaantuminen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalahari Wikimedia Commonsissa
Kalaharille tyypillinen pannu.
Nelisormimangusti on tyypillinen Kalaharille.
Eumenes Kardialainen

Eumenes (m.kreik. Ευμένης, noin 362 eaa.–316 eaa.) oli Kardiasta kotoisin oleva sotapäällikkö, joka toimi aluksi Aleksanteri Suuren kirjurina. Eumenes otti osaa diadokkisotiin, joissa hän puolusti Aleksanteri Suuren perillisten oikeutta Makedonian kruunuun. Hän tuli kuuluisaksi monien parempina sotilaina pidettyjen makedonialaisten kukistamisesta. Lopulta Eumenes jäi Antigonoksen vangiksi hänen omien sotilaidensa petettyä hänet.
Nuoruus

Eumenes oli alkujaan kreikkalainen ja kotoisin Traakian Khersonesokselta, nykyiseltä Gallipolin niemimaalta. Plutarkhos kirjoittaa Eumeneen elämäkerrassaan, että tämä oli alkujaan köyhästä perheestä, mutta oli kuitenkin saanut hyvän koulutuksen kirjallisuudessa ja urheilussa. Kardiassa vieraillessaan Makedonian kuningas Filippos II näki Eumeneen muiden nuorukaisten kanssa harrastamassa pankrationia ja painia. Filippos ihastui Eumeneen niin, että otti tämän mukaan seurueeseensa ja palkkasi hänet yksityiskirjurikseen. Plutarkhos kertoo Eumeneen ja Filippoksen tapaamisesta myös toisen version, jota hän pitää luotettavampana. Filippos olisi version mukaan ollut Eumeneen isän kestiystävä, ja Filippos avusti ystävänsä poikaa etenemään urallaan. Filippoksen tultua murhatuksi Aleksanteri Suuri otti Eumeneen omaan palvelukseensa. Eumenes seurasi Aleksanteria tämän sotaretkellä Persiaa vastaan.
Persian ja Intian sotaretket

Eumenes toimi Aleksanteri Suuren pääsihteerinä, mutta toimi myös muissa tehtävissä. Intiassa Eumenes johti 300 ratsumiestä hyökkäyksessä kahta kaupunkia vastaan, jotka olivat ryhtyneet Sangalan kaupungin kanssa kapinaan Aleksanteria vastaan.
Eumenes riiteli usein Hefaistionin kanssa ja oli vähällä joutua Aleksanterin epäsuosioon. Eräässä tapauksessa Hefaistion antoi huilunsoittaja Euiukselle asuinsijaksi huoneen, jonka Eumeneen palvelijat jo olivat valinneet Eumeneelle. Kun Eumenes sai kuulla tästä, hän meni raivoissaan valittamaan Aleksanterille. Aluksi Aleksanteri torui Hefaistionia, mutta suuttui pian Eumeneelle, koska tämä oli toiminut näin hävyttömästi Aleksanteria itseään kohtaan.
Hefaistionin kuoltua vuonna 324 eaa. Eumenes sai Aleksanterin leppymään imartelemalla kuollutta vihamiestään ja juhlimalla tämän muistoa. Hefaistionin kuoltua Eumenes nimitettiin Perdikkaan tilalle komentamaan ratsuväen osastoa. Perdikkas puolestaan nousi Hefaistionin tilalle.
Vaikka Eumenes ei ollut makedonialainen, nautti hän kuitenkin arvostusta Aleksanterin ja tämän sotilaiden keskuudessa. Osoituksena tästä arvostuksesta Aleksanteri esimerkiksi antoi Eumeneelle vaimoksi Artabazoksen tyttären Artoniksen. Aleksanteri arvosti Artabazosta suuresti ja oli tehnyt tästä Baktrian satraapin. Aleksanterilla oli myös suhde Artabazoksen tyttären Barsinen kanssa, ja pari sai yhden lapsen, Herakleen. Artabazoksen kolmannen tyttären Artakama Aleksanteri antoi vaimoksi Ptolemaiokselle, josta myöhemmin tuli Egyptin kuningas.
Kuninkaallinen päiväkirja

Eumenes toimi Aleksanteri Suuren kirjurina (grammateus), ja hänen oletetaan olleen kuninkaallisen päiväkirjan (efemerides) kirjoittaja. Plutarkhos, Arrianos ja Aelianus viittaavat päiväkirjaan teoksissaan. Päiväkirjassa selostettiin kuninkaan päivittäisistä toimista. Plutarkhos ja Arrianos siteeraavat päiväkirjaa käsitellessään Aleksanteri Suuren sairautta juuri ennen tämän kuolemaa. Aelianus siteeraa myös päiväkirjaa Varia Historiassaan. Aelianuksen siteeraamat tapahtumat sijoittuivat luultavasti vuoden 324 eaa. syksylle. Vuonna 1955 Lionel Pearson ehdotti, että päiväkirja oli hellenistisellä ajalla tehty väärennös. Muun muassa Peter Brunt kannatti tätä näkemystä. A.B. Bosworth on väittänyt, että päiväkirja olisi ollut Eumeneen sepittämää propagandaa. Vanhaa käsitystä, että päiväkirja oli aito, edustavat muun muassa William Tarn ja N.G.L. Hammond.
Aleksanteri Suuren kuolema

Aleksanteri Suuren kuoltua vuonna 323 eaa. alkoi valtataistelu hänen upseeriensa, niin sanottujen diadokkien, välillä. Aleksanterin kilvenkantaja Neoptolemos rehvasteli sillä, että oli seurannut Aleksanteria kantaen hänen kilpeään Eumeneen kantaessa vain hänen kirjoitusvälineitään. Muut paikalla olleet naureskelivat, koska tiesivät Aleksanterin suuresti arvostaneen Eumenesta.
Aleksanterin kuoleman jälkeen makedonialaiset jakaantuivat pian kahteen leiriin. Jalkaväki halusi tehdä Aleksanterin velipuolesta Arridaioksesta uuden kuninkaan, kun taas ratsuväki Perdikkaan johdolla suosi Aleksanterin ja Roksanen syntymätöntä lasta. Eumenes oli jalkaväen kannalla, mutta pysytteli aluksi puolueettomana. Eumeneella ei myöskään ollut mitään sananvaltaa uuden kuninkaan valitsemisessa, koska hän ei ollut syntyperältään makedonialainen. Lopulta hän otti komentoonsa suuren joukon makedonialaisia ja kreikkalaisia, jotka kannattivat Aleksanterin nuorta poikaa Aleksanteri IV:ä. Eumenes suostutteli sotilaat hyväksymään ehdotetun kompromissin, jossa Arridaios ja Roksanen syntymätön lapsi jakaisivat kruunun, samalla kun Perdikkas toimisi hallitsijana.
Satraappina

Kun diadokit jakoivat Aleksanterin valtakunnan keskenään, tuli Eumeneesta Kappadokian ja Paflagonian satraappi. Kumpikin näistä maakunnista oli kuitenkin vielä valloittamatta ja kuningas Ariaratheen hallinnassa. Perdikkas, joka oli valittu valtakunnan hallitsijaksi, määräsi Fryygian satraapin Antigonoksen ja Hellespontoksen Fryygian satraapin Leonnatoksen auttamaan Eumenesta valtaamaan nämä alueet. Nämä eivät kuitenkaan eri syistä olleet halukkaita auttamaan Eumenesta. Antigonos ei välittänyt käskystä, ja Leonnatos puolestaan auttoi aluksi Eumenesta. Kardian tyranni Hekataeus suostutteli kuitenkin Leonnatoksen lähtemään Kreikkaan avustamaan Antipatrosta, joka oli joutunut vaikeuksiin kreikkalaisia vastaan niin sanotussa Lamian sodassa. Leonnatos yritti suostutella Eumenesta lähtemään hänen mukanaan Kreikkaan. Eumenes ja Hekataeus olivat kuitenkin vanhoja vihamiehiä. Eumenes oli usein yrittänyt saada Aleksanterin syrjäyttämään kotikaupunkinsa tyrannin, mutta ilman tulosta. Yrittäessään saada Eumeneen lähtemään kanssaan Leonnatos kertoi tälle todellisista aikeistaan. Antipatroksen auttaminen oli nimittäin vain tekosyy, jolla hän voisi saada Makedonian omaan valtaansa. Leonnatoksella oli myös kirjeitä Aleksanterin siskolta Kleopatralta, joka oli kutsunut Leonnatoksen Pellaan ja luvannut mennä naimisiin hänen kanssaan. Eumenes pelkäsi kuitenkin Antipatrosta ja Hekataeusta, joita hän piti vihamiehinään. Cornelius Nepoksen mukaan Leonnatos yritti murhata Eumeneen, kun tämä ei suostunut lähtemään hänen mukaansa. Eumenes pakeni keskellä yötä Leonnatoksen leiristä Perdikkaan luokse. Mukaansa Eumenes sai 300 ratsuväen sotilasta ja 5000 talentin verran kultaa.
Eumenes kertoi Perdikkaalle Leonnatoksen suunnitelmista ja pääsi näin tämän suosioon. Eumenes pääsi Perdikkaan lähipiirin jäseneksi. Perdikkas auttoi henkilökohtaisesti Eumenesta valtaamaan Kappadokian. Perdikkas sai näin myös kunniaa laajentamalla valtakuntaa yli Aleksanterin saavuttamien rajojen. Kun Ariarathes oli saatu vangittua, Eumenes julistettiin Kappadokian satraapiksi. Eumenes nimitti omia ystäviään varuskuntien ja Kappadokian kaupunkien hallitsijoiksi. Tämän jälkeen hän matkusti Perdikkaan luokse. Mutta Perdikkas lähetti Eumeneen takaisin, koska uskoi, ettei tarvinnut tämän apua ja että Kappadokia tarvitsi luotettavan satraapin. Eumeneen tehtäväksi tulikin nyt auttaa Neoptolemosta Armenian valtauksessa. Babylonin jaossa Neoptolemoksesta oli tehty Armenian satraappi, mutta hän ei ollut saanut maakuntaa taltutettua. Neoptolemos oli aikaisemmin haukkunut Eumenesta.
Eumenes huomasi, että Neoptolemoksen joukot olivat turhamaisia ja röyhkeitä. Hän päättikin perustaa oman ratsuväkiyksikön alueen asukkaista. Joukoilleen hän lupasi vapautuksen verotuksesta. Eumenes lahjoitti myös tarvitseville hevosia, joita hän osti ystäviltään. Hän nosti joukkojensa mielialoja lahjoilla ja kunnianosoituksilla. Eumenes panosti myös paljon joukkojensa harjoitteluun ja kuriin. Nähdessään nämä uudet joukot makedonialaiset olivat hämmästyneitä. Lyhyessä ajassa Eumenes oli värvännyt ja kouluttanut 6300 ratsuväen sotilasta.
Ensimmäinen diadokkisota

Vuonna 321 eaa. Antipatros ja Krateros, jotka olivat kukistaneet kapinoivat kreikkalaiset Lamian sodassa, päättivät yhdessä syrjäyttää Perdikkaan, jolle oli heidän mielestään kertynyt liian paljon valtaa. Perdikkasta vastaan hyökkäsi samaan aikaan myös Egyptin satraappi Ptolemaios, ja Perdikkas jätti Eumeneen puolustamaan Vähää-Aasiaa. Perdikkas nimitti Eumeneen Kappadokian ja Armenian joukkojen komentajaksi. Perdikkas lähetti myös kirjeet Alketaalle ja Neoptolemokselle, joissa hän määräsi heitä tottelemaan Eumeneen käskyjä. Alketas kieltäytyi heti taistelemasta, koska hänen mukaansa joukot häpesivät taistella Antipatrosta vastaan ja olivat valmiita antautumaan Kraterokselle, jota he ihailivat. Neoptolemos puolestaan ei vastannut Eumeneen käskyihin vaan hyökkäsi tätä vastaan. Aluksi vaikuttikin siltä, että Neoptolemos veisi voiton Eumeneesta. Neoptolemoksen joukot kukistivat Eumeneen jalkaväen, mutta tämä teki ratsuväkensä kanssa rynnäkön, joka ajoi vihollisen pakosalle. Eumenes valtasi myös Neoptolemoksen kuormaston, ja tämän joukot antautuivat Eumeneelle, joka sai heidät liittymään omiin joukkoihinsa.
Neoptolemos pakeni taistelun jälkeen Antipatroksen ja Krateroksen luokse. Krateros ja Antipatros olivat jo lähettäneet Eumeneelle kirjeen, jossa he pyysivät tätä liittymään heihin. Eumeneelle tarjottiin enemmän joukkoja ja suurempaa aluetta, jota hän saisi hallita satraappina. Eumenes vastasi, että ei voinut liittoutua Antipatroksen kanssa, joka oli ollut hänen vihamiehensä pidemmän aikaa. Krateroksen, jota hän piti ystävänään, hän halusi sopivan riitansa Perdikkaan kanssa.
Ensimmäinen diadokkisota > Taistelu Kraterosta vastaan

Neoptolemos kertoi Kraterokselle, että makedonialaiset jättäisivät Eumeneen heti, kun he näkisivät tämän. Krateros päätti lähteä Eumenesta vastaan seuraansa liittyneen Neoptolemoksen kanssa. Samalla Antipatros lähti auttamaan Ptolemaiosta, jota vastaan Perdikkas oli hyökännyt. Eumenes kertoi joukoilleen, että vihollisia johti Neoptolemos, koska pelkäsi joukkojensa muuten jättävän hänet. Ennen taistelua Eumenes näki unen, jota hän piti enteenä. Unessaan hän näki kaksi Aleksanteria taistelussa - toista avusti Demeter ja toista Athene. Demeterin avustama Aleksanteri voitti. Eumenes piti tätä hyvänä enteenä, sillä Eumeneen hallitsema alue oli viljava. Eumeneen usko ennustukseen kasvoi hänen kuullessaan, että vihollisen tunnussana oli "Athene ja Aleksanteri". Hän määräsi oman armeijansa tunnussanaksi "Demeter ja Aleksanteri".
Krateros luuli yllättäneensä Eumeneen, mutta Eumenes pääsikin yllättämään hänet. Eumenes ei kuitenkaan uskaltanut laittaa makedonialaisia joukkoja Kraterosta vastaan, vaan antoi kappadokialaisen ratsuväkensä kantaa raskaimman vastuun taistelussa. Taistelussa mukana Eumeneen puolella olivat Artabazoksen poika ja Eumeneen vaimon veli Farnabazos. Upseereilla oli tiukat ohjeet hyökätä heti, vaikkeivat joukot näkisikään, keitä heidän vastassaan oli. Eumenes kukisti Krateroksen ja Neoptolemoksen Hellespontin lähellä käydyssä taistelussa vuonna 320 eaa. Krateros haavoittui pahasti taistelussa. Eräs Eumeneen upseereista Gorgias näki Krateroksen makaavan maassa ja jäi vartioimaan häntä. Plutarkhos kertoo, kuinka Eumenes ja hänen vanha vihamiehensä Neoptolemos taistelivat mies miestä vastaan taistelun tiimellyksessä. Eumenes voitti tämän kaksintaistelun, mutta haavoittui myös itse. Tämän jälkeen hän ratsasti katsomaan Kraterosta, joka pian kuoli saamiinsa haavoihin.