stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Eurooppa

Satelliittikuva Euroopan pohjoisosasta.
Yhdistyneiden kansakuntien määritelmä Pohjois-Euroopalle on merkitty karttaan tummansinisellä.
Toinen Pohjois-Eurioopan määrittely merkitty karttaan vihreällä.
Pohjois-Eurooppa tarkoittaa Euroopan pohjoisosia. Kotimaisten kielten keskuksen mukaan siihen luetaan Pohjoismaat eli Norja, Ruotsi, Tanska, Suomi ja Islanti, saarista ja saaristoista Huippuvuoret, Jan Mayen ja Färsaaret, sekä Baltian maat Viro, Latvia ja Liettua.
Yhdistyneet kansakunnat laskee Pohjois-Eurooppaan lisäksi Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin.
Kansainvälisen autoliiton Pohjois-Euroopan alueeseen (NEZ) kuuluu Pohjoismaiden ja Baltian lisäksi Venäjä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Eurooppa Wikimedia Commonsissa
| n k Maapallon alueet |
| --- | --- |
 Afrikka:  Eteläinen Afrikka  Itä-Afrikka  Keski-Afrikka  Länsi-Afrikka  Pohjois-Afrikka 
 Amerikka:  Etelä-Amerikka  Keski-Amerikka  Latinalainen Amerikka  Pohjois-Amerikka  Väli-Amerikka 
 Aasia:  Etelä-Aasia  Etu-Aasia  Itä-Aasia  Kaakkois-Aasia  Keski-Aasia  Pohjois-Aasia 
 Eurooppa:  Etelä-Eurooppa  Itä-Eurooppa  Keski-Eurooppa  Länsi-Eurooppa  Pohjois-Eurooppa 
 Oseania:  Australaasia  Melanesia  Mikronesia  Polynesia 
 Napa-alueet:  Antarktis  Arktis 
 Valtameret:  Atlantin valtameri  Eteläinen jäämeri  Intian valtameri  Pohjoinen jäämeri  Tyynimeri
Valheitten talo

| Valheitten talo> The Fallen Idol |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Carol Reed
Käsikirjoittaja:   Graham Greene  Lesley Storm  William P. Templeton  Carol Reed 
Perustuu:  Graham Greenen novelliin ”The Basement Room”
Tuottaja:   Carol Reed  David O. Selznick 
Säveltäjä:  William Alwyn
Kuvaaja:  Georges Périnal
Leikkaaja:  Oswald Hafenrichter
Lavastaja:   James Sawyer  Vincent Korda 
Erikoistehosteet:  W. Percy Day
Pääosat:   Ralph Richardson  Michèle Morgan  Sonia Dresdel  Bobby Henrey 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  London Films
Levittäjä:  Warner Bros.
Ensi-ilta:  1948
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valheitten talo (The Fallen Idol) on Carol Reedin ohjaama vuonna 1948 valmistunut brittiläinen elokuva. Se perustuu Graham Greenen novelliin ”The Basement Room”, josta Greene itse teki käsikirjoituksen.
Elokuva kertoo tarinan pienen Philippe-pojan (Bobby Henrey) näkökulmasta. Suurlähettiläsisä jättää poikansa hovimestari Bainesin (Ralph Richardson) hoitoon. Bainesin puoliso (Sonia Dresdel) pitää poikaa tiukassa kurissa. Kolmiodraaman kolmas osapuoli on lähetystön sihteeri Julie (Michèle Morgan), johon Bainesilla on suhde. Näiden keskellä Philippe-poika yrittää tasapainoilla valheen ja totuuden häilyvällä rajalla.
Valheitten talo on Reedin ja Greenen ensimmäinen yhteistyö. Se sai brittiläisen Bafta-palkinnon vuoden parhaana brittiläisenä elokuvana.
Synkooppi (lehti)

| Synkooppi |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  aikakauslehti
Aihealue:  musiikki, musiikkitiede
Julkaisija:  Synkooppi ry
ISSN:  ISSN 0356-9691
Perustettu:  1978
Päätoimittaja:  Timo Kalliokoski
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  neljä kertaa vuodessa
Aiheesta muualla
Kotisivu
Synkooppi on vuodesta 1978 ilmestynyt musiikin yleislehti, jota julkaisee Helsingin yliopiston musiikkitieteen ainejärjestö Synkooppi ry. Lehdessä julkaistaan yleistajuisia musiikkiartikkeleita, artistihaastatteluita, tieteellisiä artikkeleita, kannanottoja opiskelijaelämään ja laajemmin kulttuurikenttää käsitteleviä tekstejä, ja näiden lisäksi Synkoopissa arvioidaan musiikkia käsitteleviä kirjoja ja elokuvia, äänitteitä ja tapahtumia. Synkooppi ilmestyy painettuna lehtenä ja digitaalisena näköislehtenä neljä kertaa vuodessa, minkä lisäksi yksittäisiä juttuja voi lukea lehden verkkosivulta. Synkooppi kuuluu Kulttuuri- ja tiedelehtien liitto Kultti ry:hyn.
Historia

Vuonna 1969 perustettu Helsingin yliopiston musiikkitieteen ainejärjestö Synkooppi ry oli jo vuonna 1970 päättänyt perustaa nimeään kantavan lehden, mutta nämä suunnitelmat eivät aluksi toteutuneet. Vuonna 1976 saatiin kuitenkin aikaiseksi monistamalla levitetty opiskelijalehti Äänitorvi. Vuonna 1978 päätettiin uuden, "korkeatasoisen" lehden perustamisesta, jonka nimeksi tuli Synkooppi. Sen päätoimittajaksi ryhtyi Pekka Hako, ja toimituksen muut jäsenet olivat Tero-Pekka Henell ja Risto Nieminen. Lehden ensimmäisen pääkirjoituksen mukaan lehti "ei pyri kilpailemaan Musiikki-lehden, Rondon ja muiden alan julkaisujen kanssa", vaan sen tarkoituksena oli innostaa opiskelijat kirjoittamaan. Ensimmäisinä toimintavuosina juttuja lehteen kirjoittivat muiden muassa Erkki Salmenhaara, Kalevi Aho, Eero Tarasti, Philip Donner ja Kimmo Korhonen. Synkoopin julkaisusarjassa ilmestyi myös kaksi kirjaa, Mikko Heiniön Sointuanalyysin ongelmia (1979) ja Pekka Hakon ja Risto Niemisen toimittama Ammatti: säveltäjä (1981).
Synkooppia julkaistiin aluksi ilmoitusmyynnin tuotoilla, mutta 1990-luvulla lehti pääsi HYY:n järjestötuen piiriin. Lehti ei ilmestynyt vuonna 1990.
Synkoopin päätoimittajat

Pekka Hako 1978–1981
Tiina-Maija Lehtonen 1981–1984
Heimo Riihimäki ja Hannu Tolvanen 1984
Heikki Ahonius 1984–1985
Minna Lindgren 1986–1987
Riitta Pietilä 1987–1988
Ainomaija Pennanen 1989
Susann Isohanni 1991
Tarja Nikki 1992
Antti-Ville Kärjä (nyk. Villén) 1993–1995
Marika Leed 1996–1997
Virve Summanen 1998
Merja Hottinen 1998–1999
Hanna-Mari Hieta 2000–2001
Liisa Lipas 2001
Markus Luukkonen 2002
Jaakko Saarinen 2002–2003
Joonas Turunen 2004–2005
Miika Lauriala 2005–2006
Marjukka Malkavaara 2007
Aida Räihälä 2011
Erla Pulli 2012
Tatu Tamminen 2012–2014
Elissa Shaw ja Minne Mäki 2014–2015
Justus Pitkänen 2016
Toni Kähkönen 2017
Eeva Palmén 2018
Rosanna Mantila 2019
Gabriel Korhonen 2020–2021
Ville Aamurusko 2022
Konsta Harinen ja Taneli Rantala 2023
Sasha Mäkilä 2024
Timo Kalliokoski 2025
Aiheesta muualla

Synkooppi-lehden verkkosivut
Synkoopin näköislehti ePress-palvelussa
Synkoopin aiemmat näköislehdet issuu-palvelussa
| n k Kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liitto Kultin jäsenlehdet |
| --- | --- |
Jäsenliitot:  Aakusti  Aikakauskirja Genos  Aikamerkki  Amfion.fi  Animalia  Antimilitaristi  ARK – Arkkitehti  Astra  Asukki  Blues News  Debatti  Demeter  Elonkehä  Eläinten ystävä  Elävän ravinnon ystävä  Esperantolehti  Etsijä  Filmihullu  Finlands Natur  Finnanest  Finnish Music Quarterly  Finnisharchitecture.fi  Freelance Online  Futura  Grafia  Haava  Historiallinen Aikakauskirja  Idäntutkimus  Ikaros  Imetysuutisia  Improbatur  Jahrbuch fur Finnisch-Deutsche literaturbeziehungen  Jazzrytmit  Jyväskylän Ylioppilaslehti  Jänkä  Kajastus  Kaltio  Kamera-lehti  Kansanmusiikki  Kansan Tahto  Kantele  KD-lehti  Kehrääjä  Kide  Kiiltomato.net  Kirjailija  Kirjallisuusterapia  Kirjastolehti  Kompositio  Kosmopolis  Kosmoskynä  Kristosofi  Kritiikin uutiset  Kulttuurintutkimus  Kulttuurivihkot  Kuti  Kuvittaja  Kynnys  Lapillinen  Lapsen Maailma  Lehto  Leija  Le Monde Diplomatique & Novaja Gazeta  Libero  Liikekieli.com  Linnut  Lippu  Long Play  Lukufiilis  Lumooja  Luonnonsuojelija  Lähikuva  Lätta Bladet  Maailma.net  Maailman Kuvalehti  Maatiainen  Media & viestintä  Minna  Museo  Musiikin Suunta  Musiikintekijä  Mustekala.info  Muuriankkuri  Natura  Niin & näin  Niinipuu  NMI-Bulletin  Nuorisotutkimus  Nuori Voima  Nuorten Luonto  Ny Tid  Näkövammaisten Airut  Olutposti  Onnimanni  Pirta  Plan  Portti  Protu  Psykoanalyyttinen psykoterapia  Psykologia  RATKES – Ratkaisukeskeisen kulttuurin lehti  Rauhanpuolustaja  Rondo  Ruskeat Tytöt  Ruumiin kulttuuri  Sarjainfo  Selkosanomat  Sieppo  Skeptikko  Skrolli  Sosiologia  Steiner-kasvatus  Stylus  Sukupuolentutkimus – Genusforskning  Sukuviesti  Sulasol  Suomen Luonto  Suomi–Puola Finlandia–Polska  Synkooppi  Synsygus  Synteesi  Särö  Taide  Taiteilija  Taito  Takoja  Tatsi  Teatteri & tanssi + sirkus  Tehohoito  Teosofi  Tiede & edistys  Tiedepolitiikka  Tiede-toimittaja  Tiedonantaja  Tiedosta  Tieteessä tapahtuu  Tringa  Tsilari  Tukiviesti  Tuli & Savu  Tulva  Turun ylioppilaslehti  Työelämän tutkimus  Työväentutkimus vuosikirja  Tähtivaeltaja  Ulkopolitiikka  Ultra  Uusi Safiiri  Vaikutuksessa-media  Vapaa ajattelija  Vasen kaista  Virikkeitä  Visiiri  Voima  Ydin  Yhteiset lapsemme  Yliopisto  Ylioppilaslehti
New Yorkin kadut

| New Yorkin kadut> The Basketball Diaries |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Scott Kalvert
Käsikirjoittaja:   Jim Carroll  Bryan Goluboff 
Perustuu:  Jim Carrollin samannimiseen romaaniin
Tuottaja:  Liz Heller
Säveltäjä:  Graeme Revell
Kuvaaja:  David Phillips
Leikkaaja:  Dana Congdon
Pääosat:   Leonardo DiCaprio  Lorraine Bracco  Mark Wahlberg 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Island Pictures  New Line Cinema 
Levittäjä:  New Line Cinema Netflix
Ensi-ilta:  1995
Kesto:  102 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
New Yorkin kadut (engl. The Basketball Diaries) on tositapahtumiin pohjautuva draamaelokuva. Elokuvan ohjasi Scott Kalvert ja Jim Carrollia esittää Leonardo DiCaprio. Elokuva perustuu päähenkilö Carrollin samannimiseen omaelämäkertaan ja hänen nuoruusvuosiinsa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Leonardo DiCaprio   | … |   Jim Carroll   |
|   Lorraine Bracco   | … |   Jimin äiti, rouva Carroll   |
|   Mark Wahlberg   | … |   Mickey   |
|   James Madio   | … |   Pedro   |
|   Patrick McGaw   | … |   Neutron   |
|   Bruno Kirby   | … |   Swifty   |
|   Ernie Hudson   | … |   Reggie   |
|   Juliette Lewis   | … |   Diane Moody   |
Aiheesta muualla

Ebert, Roger: The Basketball Diaries RogerEbert.com. 21.4.1995. Viitattu 23.6.2021. (englanniksi)
Turan, Kenneth: Movie Review : A Drug Fantasy in ‘Basketball Diaries’ The Los Angeles Times. 21.4.1995. Viitattu 23.6.2021. (englanniksi)
Pejkovic, Matthew: The Basketball Diaries – Film Review Matt's Movie Reviews. Viitattu 23.6.2021. (englanniksi)
Painin Euroopan-mestaruuskilpailut 1930

Vuoden 1930 painin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin kreikkalais-roomalaisen painin osalta maaliskuussa Tukholmassa, Ruotsissa. Vapaapainissa kisattiin toukokuussa Brysselissä, Belgiassa. Molemmilla tyyleillä painittiin seitsemässä painoluokassa.
Kreikkalais-roomalainen paini (Tukholma) > Mitalistit

| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 56 kg |  Herman Tuvesson |  Jakob Brendel |  Lászlo Szekfü |
| 61 kg |  Kustaa Pihlajamäki |  Svend Martinsen |  Ödön Zombori |
| 66 kg |  Erik Malmberg |  Voldemar Väli |  Károly Karpati |
| 72 kg |  Mikko Nordling |  Gyula Zombori |  Jean Földeak |
| 79 kg |  Väinö Kokkinen |  Ivar Johansson |  Karl Kullisaar |
| 87 kg |  Carl Westergren |  Einar Hansen |  Edil Rosenqvist |
| yli 87 kg |  Johan Richthoff |  Hjalmar Nyström |  Georg Gehring |
Kreikkalais-roomalainen paini (Tukholma) > Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Ruotsi | 4 | 1 | 0 | 5 |
| 2 |  Suomi | 3 | 1 | 1 | 5 |
| 3 |  Unkari | 0 | 1 | 3 | 4 |
| 4 |  Saksa | 0 | 1 | 2 | 3 |
| 5 |  Viro | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 6 |  Norja | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 6 |  Tanska | 0 | 0 | 1 | 1 |
Vapaapaini (Bryssel) > Mitalistit

| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 56 kg |  Piet Mollin |  Gyarmati |  John Börjesson |
| 61 kg |  Jozsef Tasnadi |  Fracois van Langenhove |  Jean Chasson |
| 66 kg |  Károly Karpati |  Englebert Mollin |  Erik Malmberg |
| 72 kg |  Hyacinthe Roosen |  F. Käsermann |  Algot Malmberg |
| 79 kg |  Hermann Gehri |  Nils Landberg |  Emile Poilve |
| 87 kg |  Sanfried Söderqvist |  Bernard Deferm |  van der Sipp |
| yli 87 kg |  Johan Richthoff |  Leon Charlier | – |
Vapaapaini (Bryssel) > Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Belgia | 2 | 4 | 0 | 6 |
| 2 |  Ruotsi | 2 | 1 | 3 | 6 |
| 3 |  Unkari | 2 | 1 | 0 | 3 |
| 4 |  Sveitsi | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 5 |  Ranska | 0 | 0 | 3 | 3 |
Toinen sukupuoli

Toinen sukupuoli on Simone de Beauvoirin klassinen feminismin perusteos, joka ilmestyi ranskaksi kahdessa osassa 1949. Suomeksi teos on ilmestynyt lyhennettynä 1980 Annikki Sunin suomentamana. Uusi, lyhentämätön suomennos ilmestyi 2009 ja 2011 suomentajinaan Iina Koskinen, Hanna Lukkari ja Erika Ruonakoski.
Alkuteoksen
Le deuxiéme sexe 1. osan "Les faits et les mythes"
kansi, 1949.
Beauvoir oli ennen tätä teosta aloittamassa itsetutkielman kirjoittamista tarkoituksenaan puhua itsestään avoimesti, mutta muistiinpanoja tehdessään hän oivalsi, että hänen on ensin määriteltävä, mitä naiseus hänelle itselleen merkitsee, ja näin sai tämä teos tarkoituksensa. Teoksesta kasvoi aiotun esseen sijasta runsaan tuhannen sivun jättiläinen. Aikojen kuluessa teoksesta on ilmestynyt eri kielillä lyhennelmiä, jotka Beauvoir on omista syistään hyväksynyt.Beauvoirin perusteesi on, että kaksijakoinen sukupuolijärjestelmä on vääristynyt eikä pohjaudu todellisuuteen, ja hän kiteyttää sen tunnetuksi väitteeksi: "Naiseksi ei synnytä, naiseksi tullaan" (on ne naît pas femme: on le devient). Beauvoir kysyy, mistä tämä vääristymä johtuu, miksi nainen on aina määritelty "toiseksi" sukupuoleksi, poikkeamaksi miehestä. Siihen hän vastaa tällä teoksella.
Kun aiempi tulkinta on lähtenyt siitä, että Beauvoir kulki Sartren jäljissä, vuosituhannen vaihdetta lähestyttäessä hänet alettiin nähdä itsenäisenä ajattelijana. Teoksen Toinen sukupuoli teesi "naiseksi ei synnytä, naiseksi tullaan" on saanut kaksi tulkintalinjaa: toisaalta naispuolisuus eli  biologinen sukupuoli ei olisi syy siihen, miksi tytöistä tulee naisia, vaan naiseksi tulemisen määrää sosiaalinen sukupuoli (gender). Toinen tulkinta – kuten muiden muassa Heinämaa – lähtee siitä, että naisten alistamisen ja alistumisen perusta ei ole muualla kuin niissä konkreettisissa teoissa, joissa se ilmenee. Niinpä se tulkinta hylkää sex-gender -erotteluun perustuvat tulkinnat. Sen mukaan Beauvoir ei etsi sukupuolisuuden tai naiseuden syitä vaan pyrkii kuvaamaan sukupuolittuneita merkitysrakenteita ja niiden muodostumista.
Vastaanotto ja merkitys

Teoksen vastaanotto sodanjälkeisessä Ranskassa oli tyly. Feminismiä ei Ranskassa tuolloin ollut, eikä Beauvoirkaan pitänyt itseään feministinä. Hän oli teoksen ilmestyessä tunnettu henkilö, mikä takasi kirjalle julkisuutta. Paavi tuomitsi kirjan ja kielsi kunnon kristittyjä lukemasta sitä. Tätä kiellettyjen kirjojen listaa kriitikko Antti Nylén pitää merkittävänä kirjallisena tunnustuksena ja pahoittelee, ettei listaa enää ole. Kriittisten kannanottojen ohella teos sai kuitenkin myös myönteistä huomiota ja herätti uutta ajattelua niin Euroopassa kuin Pohjois-Amerikassakin. Merkittäviä 1960- ja 1970-luvun feministejä, jotka saivat Beauvoirilta vaikutteita ajatteluunsa, olivat esimerkiksi Kate Millett, Betty Friedan ja Shulamith Firestone. Myös nykyfeministeistä Beauvoiria ovat seuranneet monet. Esimerkiksi Iris Marion Young kehittää edelleen monia Beauvoirin argumentteja, ja Judith Butler jatkaa foucaultlaisen kritiikin kautta Beauvoirin radikaalia sukupuolianalyysialähde?.
Suomennos

Suomeksi teos ilmestyi ensimmäisen kerran lyhennettynä 1980 Annikki Sunin suomentamana.
Uusi, lyhentämätön suomennos ensimmäisestä osasta "Tosiasiat ja myytit" ilmestyi 2009 ja toisesta osasta "Eletty kokemus" 2011, ja molempien suomentajat ovat Iina Koskinen, Hanna Lukkari ja Erika Ruonakoski. Uuteen suomennokseen on esipuheen kirjoittanut Sara Heinämaa. Uuteen suomennokseen on esipuheen kirjoittanut Sara Heinämaa.
Uuden suomennoksen tekijät toteavat saatesanoissaan työn haastavaksi: Beauvoirin runsaat ja laajat sitaatit on haettu niiden alkuteoksista ja jo olemassa olevista suomennoksista. Terminologian suomentamisessa on jouduttu filosofian lisäksi pohtimaan monien muiden alojen sanaston suomennoksia. Eräiden keskeisten termien suomentamisesta on esitetty perusteluja: esimerkiksi sanalle affirmer ei ole yksiselitteistä vastinetta, vaan sille on valittu suomennos kontekstin mukaan. Beauvoirin käyttämien termien taustalla on usein saksankielinen termi, ja suomentajat ovat siten joutuneet pohtimaan niitä myös mutkan kautta. Siteeratessaan kirjailijoita Beauvoir on toisinaan ollut varsin suurpiirteinen eikä ole antanut tarkkoja viitteitä, ja tämä on tuonut suomentajille omat ongelmansa. Suomentajilla on ollut käytössään laaja asiantuntijajoukko, joiden kommentteja on otettu mukaan alaviitteisiin.
Nylén kiittää suomennosta yhtenäiseksi: "Suomentajakolmikko kirjoittaa kuin yksillä näppäimillä. Tyyli tai laatu ei huojahtele" ja toteaa, että kyseessä on "asiaproosaklassikko", ei niinkään "yhä ajankohtainen" teos. Kansainvälisessä katsannossa tilanne näyttää hyvin toisenlaiselta: Beauvoirin teosta tutkitaan aktiivisesti niin Yhdysvalloissa kuin Euroopassakin, ja uusia käännöksiä on ilmestynyt muun muassa ruotsin, norjan, japanin ja lopulta myös englannin kielellä.lähde?
Kirjallisuutta

Koskinen, Iina: Simone de Beauvoir ja feminismin subjektin kriisi.  (Pro gradu -tutkielma)  Helsinki:  Filosofian, historian, kulttuurin ja taiteiden tutkimuksen laitos, Helsingin yliopisto, 2013.  Verkkoversio (pdf).
Peltonen, Lotta-Leena: Mikä on nainen? Sukupuolen käsite Simone de Beauvoirin teoksessa Le Deuxième sexe.  (Pro gradu -tutkielma)  Helsinki:  Tampereen yliopisto, 2010.  Verkkoversio (pdf). (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Toinen sukupuoli 1. osa Tammen sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Toinen sukupuoli 2. osa Tammen sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Lotta Peltonen: Yhä vain toinen? – Simone de Beauvoir ja Toinen sukupuoli filosofian kentällä. Paatos 2/10. (Arkistossa)
Keskustelu kirjasta Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
Gustaf Zitting

Gustaf Zitting (2. helmikuuta 1860 Tukholma – 15. heinäkuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen vuorineuvos ja insinööri, jonka perustama yritys Insinööritoimisto Zitting & Co oli 1900-luvun alussa johtava teollisuuden koneiden maahantuoja ja välittäjä.
Zittingin vanhemmat olivat Mustialan maatalousoppilaitoksen rehtori, kanslianeuvos Carl Anders Zitting ja Johanna Elisabeth Askergren. Hän kävi Helsingin reaalikoulua ja valmistui insinööriksi Helsingin polyteknisestä opistosta 1882. Zitting oli insinööritieteiden opettajan apulaisena Polyteknillisessä opistossa 1882–1883 ja hän otti osaa rautatielinjan tutkimukseen Porista Urjalaan 1883. Saatuaan valtion kolmivuotisen jatko-opiskelustipendin Zitting opiskeli rautatie- ja sillanrakennustekniikkaa ensin Berliinissä ja Itävallan Tirolissa sekä viimeksi hän opiskeli sillanrakennusta 1884–1886 Englannissa. Suomeen palattuaan Zitting oli 1886–1890 radanrakennusinsinöörinä Tampere-Vaasa ja Kuopio-Kouvola-Kotka -ratojen työmailla. Sen jälkeen hän oli konttoripäällikkönä Karhulan konepajan palveluksessa 1890–1892 kunnes perusti oman Insinööritoimisto Zitting & Co-nimisen agentuuriliikkeen 1892.
Zittingin yritys toi maahan kapearaiteisten rautateiden kalustoa ja tarvikkeita sekä vuodesta 1895 alkaen ruotsalaisen ASEAn sähkökoneita ja tarvikkeita. Vuonna 1898 Zitting perusti yhdessä ASEAN kanssa Finska Elektriska -nimisen yrityksen, jolla oli generaattori- ja moottoritehdas Helsingissä sekä asennuspaja Tampereella. Yrityksen tarkoitus oli toimittaa sähkökoneita Suomen ja Venäjän markkinoille, mutta kun toiminta ei kehittynyt odotetusti, yritys lopetettiin 1904. Zitting edusti tämän jälkeen ASEA:a Suomessa vielä vuoteen 1913 saakka. Zittingin yritys toimitti useiden suomalaisten voimalaitosten koneistot, ja sillä oli myös oma kaapelipunomo Helsingin Malmilla. Ensimmäisen maailmansodan aikoihin yrityksessä oli noin 100 työntekijää, joista 10 insinöörejä. Yritys muuttui osakeyhtiöksi 1925, mutta sen toiminta päättyi jo 1930-luvun alussa.
Gustaf Zitting sai vuorineuvoksen arvon 1923. Hän kuului useiden suomalaisyritysten, (Forssa Oy, Walkiakoski Oy, Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy, Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiö), hallintoneuvostoihin ja johtokuntiin. Hän oli myös Ab Granit Oy:n toimitusjohtaja 1908–1934 ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1900–1909.
Gustaf Zitting oli naimisissa 1895–1908 Anni Emilia Lagerborgin kanssa. Liitto päättyi avioeroon.
Aiheesta muualla

Kansalliskirjasto, Pienpainatteet : Insinööritoimisto Zittingin hintaluetteloita ym. materiaalia
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Talousvaikuttajat
Wari

Warin ja Tiwanakun kulttuurien vaikutusalueet. Wari merkitty violetilla, Tiwanaku sinisellä.
Wari (esp. Huari) oli muinainen intiaanikulttuuri Perussa noin vuosina 500–1200, juuri ennen inkojen valtakuntaa. Warin kulttuuri on monin paikoin tuntematonta, koska siitä ei ole säilynyt perimätietoa vaan lähinnä radiohiiliajoitettuja rakennelmia. Warin pääkaupunki Wari oli nykyisen Ayacuchon jokilaaksossa. Sieltä on löydetty muureja, pyramideja sekä aukioita. Warin keskusta rakennettiin shakkiruutumaisella kaavalla vuoden 700 tienoilla. Kaupungissa oli mahdollisesti jopa 40 000 asukasta. Wari oli luultavasti kuninkaiden johtama sotaisa ja yhtenäinen suurvalta. Löydökset viittaavat myös intiaaneille tyypilliseen uskonnolliseen kulttiin.
Wari alkoi laajeta voimakkaasti vuoden 600 tienoilla, ja sen valta ulottui lopulta Perun pohjoisosiin Viracochapampaan asti. Monet Warin kaupungeista olivat melko lyhytikäisiä, mikä viittaa Warin vetäytyneen laajoilta alueilta varsin nopeasti. Warin kulttuuria luonnehtivat maaseuduille rakennetut terassiviljelmät ja tieverkosto, jotka muistuttavat inkavaltakunnan vastaavia. Koska Wari ulottui myöhemmälle inkojen ydinalueelle, pidetään mahdollisena, että inkat olisivat saaneet ajatuksen suuren valtionsa perustamiseen luhistuneesta Warista.
Warin keramiikkaa.
Wari kuuluu Perun historiassa niin kutsuttuun keskihorisonttiin, jolloin kaksi valtakuntaa, Bolivian ja Etelä-Perun Tiwanaku ja Keski-Perun Wari ulottuivat laajalle alueelle Andeilla. Warin keskusalue oli nykyisessä Keski-Perussa Ayacuchon ja Quinuan kaupunkien lähistöllä Ayacuchon laaksossa.
Wari oli melko lyhytikäinen kulttuurivaikuttaja. Siinä oli lukuisia inkavaltakunnan piirteitä, kuten suurvaltapolitiikka, terassiviljelmät, tieverkosto, työverotus ja hallintokeskukset. Waria luonnehti myös inkavaltakunnan kaltainen militarismi, joka näkyi kaupunkeja ympäröivissä suojamuureissa. Warin nousu saattoi perustua juuri terassiviljelmiin ajanjaksona, jolloin Andeilla oli kuivaa.
Warin asukkaiden epäillään taiteen perusteella puhuneen aimarakieliä, mutta asiasta ei ole varmuutta, sillä Andien kansat käyttivät usein apunaan valloitettujen kansojen käsityöläisiä. Warin muurit rakennettiin pienehköistä, karkeista kivistä savilaastilla muuraten, mikä erottuu selvästi inkojen rakentamista muureista, joissa on kookkaita kiviä saumattomasti toisiinsa liittyneinä. Warille oli tavanomaista pohjakaavaltaan D-kirjaimen muotoinen temppeli.
Warin ilmestyminen

Warin kulttuuri kehittyi Ayacuchon laaksossa vähitellen. Kyseisessä laaksossa on ollut asutusta ainakin vuodesta 7000 eaa., esimerkkeinä muun muassa Huarpan kulttuuri noin 200 eaa.–550 jaa. ja Conchapatan keskuksen synty Ayacuchon laaksoon Huamangan altaaseen. Hieman ennen vuotta 550 moni keskus Ayacuchon laaksossa vaikuttaa tulleen hylätyksi nopeaan tahtiin, minkä on tulkittu liittyneen valloitussotiin ja kaupunkien tyhjentämiseen väestöstä. Quebrada de Ocros -vaiheen alussa noin vuosina 550–700 Wari ei ollut vielä suuri keskus, kun Conchapata pyrki ylivaltaan Ayacuchon laaksossa. 500-luvun lopulla Warin kulttuuriin ilmestyi Tiwanakun piirteitä.