stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kivitasku
Lisääntyminen

Kivitasku rakentaa pesämaljansa maahan, mielellään kiven tai rojupuiden alle, kivikasoihin, joskus rakennusten koloihin. Pesä on todennäköisesti naaraan rakentama. Muninta alkaa Etelä-Suomessa toukokuussa. Vaaleansinisiä munia on tavallisesti viisi tai kuusi. Vain naaras hautoo lähes kaksi viikkoa. Molemmat emot ruokkivat poikasia, jotka lähtevät pesästä noin kahden viikon ikäisinä. Osa kannasta pesii kahdesti kesän aikana.
Ravinto

Kivitasku on pääasiassa hyönteissyöjä, mutta sille kelpaavat myös muut selkärangattomat sekä syksyllä marjat.
Aiheesta muualla

Kivitaskun teksti, Viikon luontoääni, yle.fi (Archive.org)
Varpuslinnut 2/8, joukossa mm. kivitasku. Viikon luontoääniä elävässä arkistossa.
LuontoPortti: Kivitasku (Oenanthe oenanthe)
ITIS: Oenanthe oenanthe (englanniksi)
Kivitasku.
Kivitaskunaaras hiekkakuopassa.
Oenanthe oenanthe oenanthe
Kuubanvarpuspöllö

| Kuubanvarpuspöllö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Varpuspöllöt Glaucidium
Laji::  siju
Kaksiosainen nimi
 Glaucidium siju  (d'Orbigny, 1839) 
Katso myös
   Kuubanvarpuspöllö Wikispeciesissä   Kuubanvarpuspöllö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kuubanvarpuspöllö (Glaucidium siju) on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Kuubassa. Sen luontaista elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kuivat metsät, kosteat metsät ja hyvin huonokuntoiset entiset metsät sekä laidunmaat ja viljelmät.
Alalajit

Sillä on kaksi alalajia:
Glaucidium siju siju (d'Orbigny, 1839)
Glaucidium siju vittatum Ridgway, 1914
Aiheesta muualla

Birding in Cuba (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuubanvarpuspöllö (Glaucidium siju) BirdLife International Data Zone. (englanniksi)
Konstantin Valkov

Konstantin Valkov, Vologdassa vuonna 2011.
Konstantin Valkov (s. 11. marraskuuta 1971 Kamensk-Uralskissa Sverdlovskin alueella) on venäläinen kosmonautti, joka lentänee ensi kerran avaruudessa vuonna 2012 Sojuz TMA-04M-lennolla.
Hän valmistui sotilaslentäjäksi vuonna 1994. Hän on eversti Venäjän ilmavoimissa. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen 27. heinäkuuta 1997 TsPK-12-ryhmässä ja hän oli peruskoulutuksessa marraskuuhun 1999 asti.
Hän on naimisissa ja perheessä on yksi lapsi.
Aiheesta muualla

Biographical Data - Konstantin Anatoliyevitch Valkov Lyndon B. Johnson Space Center - NASA.  syyskuu 2010. Viitattu 26.9.2018.
Kypärijärvi

| Kypärijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Vihti
Koordinaatit:  60°17′00″N, 24°20′54″E
Järvinumero:  22.003.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  44,7 m 
Rantaviiva:  5,4 km 
Pinta-ala:  0,5 km² 
Tilavuus:  0,0019 km³ 
Keskisyvyys:  3,55 m 
Suurin syvyys:  6,1 m 
 fiKypärijärvi 
Kypärijärvi on Vihdin lounaisosassa läntisellä Uudellamaalla sijaitseva 53 hehtaarin laajuinen matala ja humuspitoinen järvi. Etäisyys Nummelasta on viisi kilometriä etelään ja Helsingin keskustasta 35 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede

Kypärijärven pituus on noin 1,4 kilometriä, sen rannat mutkittelevat ja pohjoisosassa sijaitsee 79 aarin laajuinen Tuusansaari, jonka luoteispuolella on järven syvin kohta. Rannoilla on harvakseltaan asutusta, Tuusansaaressa on muutama rakennus. Itäpuolella sijaitsee Palojärvi, järvien välisen kannaksen leveys vaihtelee puolen kilometrin molemmin puolin. Helsinki–Turku-moottoritie kulkee Kypärijärven pohjoispuolitse.
Kypärijärveen virtaa laskuoja Valkjärvestä, joka sijaitsee noin 250 metriä lounaaseen. Valkjärven korkeustaso on kaksitoista metriä Kypärijärveä ylempänä. Laskuoja saapuu Kypärijärven eteläosan matalaan lahteen; samasta lahdesta lähtee Kypärinoja Palojärven lounaisrannalle.
Maa- ja metsätalous sekä asutus ja liikenne kuormittavat Kypärijärveä, jonka ekologinen tila on hyvä. Alusveden happitilanne on kuitenkin ajoittain heikko. Järven tilavuus on noin 1,87 miljoonaa kuutiometriä.
Kypärijärvi (22.003.1.005) kuuluu Björnträskin alueeseen (22.003), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Siuntionjoen vesistössä (22). Björnträskin alueeseen kuuluu viisi vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Kypärijärvi on kolmanneksi laajin.
Aiheesta muualla

Pajunen, Hannu: Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona.  (Tutkimusraportti 160)  Espoo:  Geologinen tutkimuskeskus, 2004.  ISBN 951-690-894-2.  ISSN 0781-4240.  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 29.10.2022).
Lakenhal

Lakenhal on hollanninkielinen nimitys keskiaikaisille verkahalleille. Flanderin alueella flaamin murteella vastaava nimitys on lakenhalle.
Lakenhalle, Ieper
Lakenhal, Leiden
Lakenhal, Leuven
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Lakenhal”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kokemäenkartano

Kokemäenkartano (ruots. Kumogård) on Satakunnassa Kokemäellä sijaitseva kartano. Se on entinen kuninkaankartano, joka oli aikoinaan Kokemäenkartanon linnaläänin hallintokeskuksena.
Historia

Kokemäenkartano perustettiin 1300-luvun alkupuolella,  ja se on näin yksi Suomen vanhimmista kartanoista. Kartanon tarkoituksena oli alun perin turvata samaan aikaan rakennetun Kokemäen linnan huoltoa. 1300-luvun puolivälin jälkeen kartano päätyi piispa Hemmingin haltuun. Kokemäenkartanon lääniä edeltäneen Satakunnan voutikunnan hallinnollisina keskuksina toimivat Kokemäen linna ja Aborchin linna. Näiden purkamisen jälkeen Kokemäenkartanosta tuli uusi hallinnollinen keskuspaikka. Sellaisena se mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1445, mutta todennäköisesti Kokemäenkartanoa on ryhdytty laajentamaan voutikunnan keskuskartanoksi jo vuonna 1435 kuolleen Turun linnan voudin Klaus Lydekenpojan aikana. Kokemäenkartano oli keskiajalla lyhyitä läänitysjaksoja lukuun ottamatta suoraan keskushallinnon alainen. Asemansa hallintopaikkana Kokemäenkartano menetti vuonna 1558 Porin kaupungin perustamisen myötä.
Historia > 1500–1600-luku

Satakunnan vuotikuntaa kutsuttiin ensimmäisen kerran Kokemäenkartanon lääniksi 1500-luvun alussa. Kokemäenkartanon lääni säilyi lääninä vuoteen 1634 saakka, jolloin toteutettiin kuningas Kustaa II Adolfin toimeenpanema lääniuudistus. Kokemäenkartanon hallinnolle oli tyypillistä, että kartano ja sen voutikunnan tulot läänitettiin elatukseksi entiselle kuninkaalle, valtionhoitajalle tai näiden leskille. Käytäntö säilyi kartanon hallinnossa pitkälle 1500-luvulle saakka.
Turun piispojen jälkeen Kokemäenkartanon omistajina oli useita ruotsalaisia ja ulkomaalaisperäisiä ylimyksiä. Se oli muun muassa Kaarle Knuutinpojan, Eerik Akselinpoika Tottin, Sten Sturen sekä hänen leskensä Ingeborg Tottin hallussa.
Tukholman verilöylyn jälkeen vuonna 1520 kartano siirtyi Tanskan kuninkaalle Kristian Tyrannille, joka läänitti sen 1522 amiraalilleen Severin Norbylle. Suomeen saapuneiden tanskalaisten oleskellessa kartanossa heitä ahdistelivat usein lähistöllä majailleen aatelisen Nils Grabben joukot.
Tanskalaisten kukistuttua vuonna 1523 kartano päätyi kuningas Kustaa Vaasalle, joka luovutti sen aluksi läänitykseksi langolleen kreivi Johan af Hoyalle ja myöhemmin vuonna 1556 pojalleen Juhana Herttualle. Vuonna 1562 Juhana avioitui Puolan ja Liettuan prinsessan Katarina Jagellonican kanssa ja antoi Kokemäenkartanon tälle häälahjaksi. Kuningas Eerik XIV vangitsi heidät jo seuraavana vuonna ja toimitti Suomesta Gripsholman linnaan Ruotsiin.
Juhana onnistui nousemaan valtaistuimelle vuonna 1567 ja Kokemäenkartano oli näin ollen jälleen hänen hallussaan. Kokemäellä tai edes Suomessa Juhana ei kuitenkaan enää koskaan käynyt. Vuonna 1604 kartanon omistajaksi tuli Kustaa II Adolf, joka sai sen lahjaksi isältään Kaarle IX:tä tämän kruunajaisten yhteydessä. Kaarle IX vieraili Kokemäenkartanossa vuonna 1602 ja Kustaa II Adolf vuonna 1616. Kustaa II Adolf päätti kuninkaiden omistuksen Kokemäenkartanossa.
Historia > 1700- ja 1800-luvut

Kokemäenkartano oli vuosina 1635-1903 aatelissukujen omistuksessa. De la Gardien suku, joka oli 1600-luvulla yksi Ruotsi-Suomen vaikutusvaltaisimmista suvuista, omisti kartanon vuoteen 1755 saakka.
Vuonna 1755 Kokemäenkartanon osti itselleen ritari Frans Henrik von Knorring ja hänen jälkeensä kartanon omisti hänen poikansa Henrik Gustaf von Knorring. Kokemäenkartanoon kuului tällöin useita muitakin tiloja, esimerkiksi Pyhänkorvan rälssitila. Kokemäenkartano säilyi von Knorring -suvun hallussa aina 1900-luvun alkuun saakka. Heidän aikanaan siitä kehittyi merkittävä maatalouden mallitila. Tunnetuimpia von Knorringin suvun Kokemäellä syntyneitä jäseniä olivat Ahvenanmaan yhteiskunnalliseen elämään 1800-luvulla merkittävästi vaikuttanut Frans Peter von Knorring, kamariherra Carl Henrik von Knorring ja senaattori Eugen von Knorring.
Henrik von Knorring kuoli vuonna 1833. Kokemäenkartano on tällöin pahasti velkaantunut ja koko maaomaisuutta yritettiin julkisesti myydä syksyllä 1833, mutta sopivaa ostajaa kartanolle ei löytynyt. Lopulta kartanon isännyyden otti kamariherra Carl Henrik von Knorring. Ennen Kokemäenkartanon hankintaa hän asui Ruotsissa. Carl von Knorring ryhtyi kehittämään maataloutta ja hän otti useita alueita omaan viljelykseensä. Hän toimi toisin kuin isänsä, joka oli vuokrannut käytännössä kaikki silloiset viljelysmaat. Kamariherra kuoli vuonna 1863, mutta jo ennen kuolemaansa hänen poikansa Frans Eugen von Knorring oli ensin vuokrannut ja sitten ostanut  isältään Pyhänkorvan tilan maa-alueet.
Eugen von Knorring lunasti itselleen Kokemäenkartanon isänsä Carl Henrikin kuoleman jälkeen vuonna 1863. Kuitenkin ennen kartanon edellä mainittua lunastamista Kokemäenkartanoa yritettiin jälleen myydä, sillä Carl von Knorring oli perukirjatietojen mukaan pahasti velkaantunut. Tälläkään kertaa Kokemäenkartanoa ei kuitenkaan myyty suvun ulkopuolelle.
Eugen von Knorring oli naimissa Estella Tigerstedtin kanssa. Tigerstedtin perhe oli muuttanut Kokemäelle 1850-luvun lopulla. Toisin kuin monet kartanonomistajat siihen aikaan, von Knorringit asuivat kotikartanossaan Kokemäellä. Eugen von Knorring kuoli vuonna 1887 ja kartanon kehitystyö jäi häneltä kesken. Hänen kuolemansa jälkeen Kokemäenkartano jäi hänen puolisolleen ja lapsilleen. Toisin kuin aikaisemmilla sukupolvilla, perukirjan mukaan nyt Kokemäenkartanon omistajalla oli varoja kaksi kertaa enemmän kuin velkoja. Välittömästi Eugen von Knorringin kuoleman jälkeen Kokemäenkartanoa ei tiettävästi yritetty myydä.
Tilanhoito ei kuitenkaan onnistunut yhtä hyvin hänen puolisoltaan Estella von Knorringilta. Kokemäenkartano velkaantui myöhemmin ja se myytiin pakkohuutokaupalla vuonna 1903. Samassa yhteydessä myytiin muun muassa Pyhänkorvan tila.
Historia > Tulonlähteet

Ennen kuin viinan kotipoltto kiellettiin vuonna 1866, viinanpoltto oli useana vuonna Kokemäenkartanon merkittävin tulolähde. Eugen von Knorring ryhtyi kuitenkin kehittämään myös  maito- ja maataloutta.
Kokemäenkartanoon perustettiin 1860-luvulla Kokemäen ensimmäinen meijeri. Kartanolla oli myös meijeri- ja maatalouskoulu. Aluksi meijerissä tuotettiin voita, muun muassa Pietarin markkinoille. Voin lisäksi kartanon meijerissä tehtiin juustoa. Esimerkiksi Turussa myytiin vuonna 1872 ”Kokemäenkartanon kryydättyä juustoa”. Kokemäenkartanon meijeri palkittiin 1873 Suomen parhaana meijerinä.
Kokemäenkartanon pihapiirissä on osa meijerin perustuksista vielä jäljellä. Kartanoiden oma meijeritoiminta hiipui pääosin 1900-luvun alkuun mennessä, jolloin Suomeen syntyi erityisesti osuusmeijereitä.
Rakennukset > Päärakennus

Kokemäenkartanon päärakennus sijaitsi 1600-luvun puoliväliin saakka Isoluodon saarella, joka oli tuolloin kooltaan huomattavasti nykyistä Isoluotoa suurempi. Vaikka päärakennus sijaitsi saarella, talouskeskus oli ainakin osittain mantereen puolella.
Kartanon päärakennus siirrettiin ja rakennettiin 1650-luvun puolivälissä mantereelle, Kokemäenjoen rannalle kartanon nykyisen koivukujan päähän. Rakennus oli kaksikerroksinen puurakennus, joka tyyliltään oli suomalaiseen maisemaan epätyypillinen. Rakennus toimi Kokemäenkartanon päärakennuksena aina vuoteen 1907 saakka, jolloin se purettiin huonokuntoisena. Puretun päärakennuksen ovia hyödynnettiin aikanaan kartanon muissa rakennuksissa, ja tämän ansiosta osa näistä ovista on edelleen jäljellä ja käytössä. Kartanon vanhan päärakennuksen paikka on nykyään osa Kokemäenkartanon puistoaluetta.
Kokemäenkartanon nykyinen päärakennus on peräisin 1880-luvulta. Kartanolle johtaa pitkä puiden reunustama kuja Harjavallan ja Kokemäen väliseltä maantieltä. Barokkityylinen puisto on pinta-alaltaan useita hehtaareita.
Museovirasto on vuonna 2009 määritellyt Kokemäenkartanon historiallisen maiseman valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Rakennukset > Isoluodon rakennukset

Kokemäenkartanon päärakennus on alun perin sijainnut Isoluodossa. Se on kapea, noin 200 metrin pituinen saari, joka sijaitsee Kokemäenjoessa kartanon nykyisten tilusten edustalla.
Isoluodolla ei ole koskaan tehty arkeologisia tutkimuksia, mutta saaresta ovat 1800-jälkipuolella kartanonomistajat kaivaneet esiin erilaisia jäänteitä rakennuksista, muun muassa tiilimuurauksia. Löydettyjen tiilien tyyppi on viitannut myöhäiskeskiajalle. Lisäksi saaresta on löydetty kaksi 1300-luvun lopulle ajoitettua nuolenkärkeä. 1800-luvulla Isoluotoa kävivät tutkimassa muun muassa kansatieteilijä H. A. Reinholm sekä paikallinen opettaja Kustaa Killinen.
Isoluotoon on johtanut silta 1660-luvulle saakka. Sen ylläpidosta joutuivat vastaamaan kokemäkiläisten lisäksi myös Ulvilan, Huittisten ja Loimaan pitäjät, joten sillan on täytynyt olla melko suuri. Arvid Forbuksen tultua kartanon omistajaksi vuonna 1651 hän rakennutti uuden päärakennuksen mantereen puolelle. Se valmistui joen etelärannalle vuonna 1664.
Saaressa sijainneista rakennuksista on säilynyt kartanon vanhoissa tilikirjoissa paljon tietoa. 1550-luvulla kartanon päärakennuksessa oli muun muassa lyijypuitteiset lasi-ikkunat sekä renessanssityylinen panelointi. Rakennuksessa oli kahdeksan asuinhuonetta, joissa kaikissa oli oma tulisija. Pääosa talousrakennuksista oli tehty puusta, mutta osa oli saaresta löytyneiden jäänteiden perusteella muurattu tiilistä.
Rakennukset > Vankitorni eli kistu

Isoluodossa on myös sijainnut harmaakivestä muurattu torni, joka on perimätiedon mukaan ollut vankityrmä. Tornia on kutsuttu nimellä kistu, joka on vankilaa tarkoittava vanha ruotsinkielinen sana. Se oli ilmeisesti raunioitunut jo 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa. Kistu näkyy muun muassa Johan Fredrik Weberin vuonna 1799 tekemässä maalauksessa.
Johan Adolf Lindströmin mukaan torni oli noin viiden metrin korkuinen ja pohjapinta-alaltaan noin 10 m². Paikalla 1870-luvulla vierailleelle H. A. Reinholmille kerrottiin, että kistussa oli ollut kahdella ikkunalla varustettu vankityrmä, jonka seinillä roikkui kahleita. Vankitorni purettiin lopullisesti perustuksiaan myöten vuonna 1834 Kokemäenkartanon silloisen omistajan määräyksestä.
Aiheesta muualla

Kaisa Kyläkoski: Kamariherra, Herrassöörinki ja Kokemäenkartanon torpparit.  Books on Demand, 2009.  ISBN 978-952-498-167-5.
Kokemäenjoen Isoluoto, jossa ovat sijainneet perimätiedon mukaan Kokemäen kartanon päärakennus ja sinne johtanut silta.
Kyösti Kallion puisto

| Kyösti Kallion puisto> Uusi Heinätori |
| --- | --- |
 Kyösti Kallion puistoa.
Sijainti:  Heinäpää, Oulu
Perustettu:  1950-luku
Suunnittelija:  kaupunginpuutarhuri Reino Toivonen
Kyösti Kallion puisto on puisto Oulun kaupungin ruutukaava-alueella Hollihaan ja Leverin kaupunginosissa. Neljän korttelin levyinen puisto ulottuu Aleksanterinkadulta Uusikadulle, etelässä puistoa rajaa Puistokatu ja pohjoisessa nykyisin kevyen liikenteen väylänä toimiva entinen Laitakatu.
Puistoalue varattiin vuoden 1908 asemakaavassa Uudelle Heinätorille. Ensimmäiset puiston rakennustyöt tehtiin vuosina 1936–1937, jolloin Isokadun ja Kirkkokadun väliselle alueelle istutettiin poppeleita ja pensaita. Kolme korttelia Aleksanterinkadulta Isokadulle rakennettiin puistoksi kaupunginpuutarhuri Reino Toivosen suunnitelmien mukaan 1950-luvulla. Neljännessä korttelissa Uusikadun ja Isokadun välissä sijaitsi luonnontilainen urheilukenttä, joka toimi talvisin luisteluratana. Kenttä toimi kesäisin myös sirkuksen esiintymispaikkana. Neljäs kortteli istutettiin puistoksi 1970-luvulla. Puisto nimettiin Kyösti Kallion puistoksi 1973, jolloin presidentti Kallion syntymästä oli kulunut sata vuotta.
Aleksanterinkadun varteen rakennettiin lääninarkkitehti Mikko Huhtelan suunnittelema Heinätorin seurakuntatalo 1952. Puistoa on kunnostettu vuosina 2007–2009, jolloin korvattiin pölyävät ruhtinaanpoppelit muilla puulajeilla.
Kyösti Kanniainen

Gustaf Adolf (Kyösti Aatu) Kanniainen (22. helmikuuta 1871 Oulu – 22. kesäkuuta 1915 Ruovesi) oli suomalainen päätoimittaja ja Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustaja.
Kanniaisen vanhemmat olivat maalari Karl Adolf Kanniainen ja Maria Ulrika Rosengren. Hän kävi koulunsa Oulussa ja pääsi ylioppilaaksi 1890. Kanniainen opiskeli ensin vähän aikaa Helsingissä mutta ryhtyi sitten lehtimieheksi. Kanniainen oli Jyväskylässä ilmestyneen Keski-Suomi -lehden päätoimittajana 1893–1906 ja Tampereen Sanomien päätoimittajana 1906–1915.
Kanniainen oli kansanedustajana 1914–1917 edustaen Vaasan läänin itäistä vaalipiiriä. Hän osallistui jo aiemmin Jyväskylän edustajana porvarissäädyssä säätyvaltiopäiville 1905–1906.
Kanniainen oli naimisissa vuodesta 1897 Jenny Julia Revon kanssa. Kanniainen harrasti kuorolaulua ja hän toimi jyväskyläläisen Mieskuoro Sirkkojen kuoronjohtajana 1903–1906. Kanniainen oli mukana perustamassa kuoroa 1899 ja osallistui sen toimintaan vuoteen 1906 saakka.
Kymi Sinfonietta

Kymi Sinfonietta on Kymenlaaksossa toimiva sinfoniaorkesteri, joka muodostettiin vuonna 1999 yhdistämällä Kotkan ja Kouvolan kaupunginorkesterit. Orkesteria ylläpitää Kymenlaakson Orkesteri Oy, jonka omistaa Kotkan ja Kouvolan kaupungit. Kymi Sinfonietta on ainoa kahden kaupungin sinfoniaorkesteri Suomessa. Kooltaan orkesteri sijoittuu kamariorkesterin ja sinfoniaorkesterin välimuotoon. Orkesterissa on 31 päätoimista ammattimuusikkoa. Julkisten esiintymisten määrä vaihtelee noin sadasta jopa noin kahteensataan esiintymiseen vuodessa. Ohjelmisto on laaja, ulottuen eri aikakausien taidemusiikista kevyempään musiikkiin ja pienistä kamarikokoonpanoista sinfonioihin. Orkesterin pääkonserttisalit ovat Kotkan konserttitalo (450 paikkaa), Kouvolan kaupungintalo (378 paikkaa) ja Kuusankoskitalo (508 paikkaa).
Kymi Sinfoniettan toimintaan kuuluu sinfoniakonserttien ohella koululaiskonsertit ja vierailut Kymenlaakson alueella muun muassa kouluihin, päiväkoteihin ja vanhusten palvelukeskuksiin. Kymi Sinfonietta toimii myös viiden vuoden välein järjestettävän Kansainvälisen Uuno Klami-sävellyskilpailun loppukilpailuteosten esittäjänä.
Kymi Sinfonietta on esiintynyt myös ulkomailla, kuten Pietarissa vuosina 2003, 2012 ja 2013, Hollannissa Heerlenissä 2007, kiertueella Kiinassa vuonna 2008, Lontoossa Cadogan Hallin konserttisarjassa 2010 ja Riiassa 2011. Kymi Sinfonietta on tehnyt yhteistyötä Pietarin Filharmonian kanssa vuodesta 2010.
Kymi Sinfoniettan ensimmäinen taiteellinen johtaja oli Juha Nikkola vuoteen 2003 asti. Tämän jälkeen päävierailija oli Dmitri Slobodeniouk vuosina 2004–2006. Vuosina 2007–2014 taiteellisena johtajana toimi japanilainen Yasuo Shinozaki. Alkuvuodesta 2018 orkesterin taiteellisena neuvonantajana aloitti virolainen Olari Elts.
Levytykset

Klami Rhapsodie (2002)
Täyttyneiden toiveiden maa, Jukka Linkolan säveltämä Toivo Pekkasen tekstiin perustuva ooppera (2004)
KymiScenes koostuu Kymi Sinfoniettalle läheisen säveltäjän Uuno Klamin teoksista, mukana on myös ensilevytyksiä. Levyllä Kymi Sinfoniettaa johtaa kapellimestari Dmitri Slobodeniouk ja viulusolistina taituroi Pekka Kauppinen (2007).
Aiheesta muualla

Kymi Sinfonietta
Kymi Sinfoniettan levytykset
Kotkan konserttitalo
Kosmonauttien koulutuskeskus Juri Gagarin

Kosmonauttien koulutuskeskus Juri Gagarin.
Kosmonauttien koulutuskeskus Juri Gagarin (ven. Центр Подготовки Космонавтов имени Ю.А.Гагарина, Tsentr Podgotovki Kosmonavtov imeni Ju. A. Gagarina, lyhenne ЦПК eli TsPK) on entinen neuvostoliittolainen ja nykyinen venäläinen miehitettyjen avaruuslentojen koulutuskeskus.
Se perustettiin 11. tammikuuta 1960. Se sijaitsee Tähtikaupungissa (Звёздный Городок) Moskovan läheisyydessä. Keskus sai nimensä vuonna 1968 maailman ensimmäisen avaruuslentäjän, Juri Gagarinin mukaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Keskuksen sivusto (englanniksi)
Lantalaiset

Lantalaiset on vanha nimitys lähinnä pohjoissuomalaisille talonpojille, vastakohtana pyyntikulttuurin (ja myöhemmin poronhoidon) harjoittajille eli lappalaisille. Lantalaisten asuinalue on Lanta, vastakohtana lappalaisten alue Lappi.[lähde? ]
Sanat ”Lanta” ja ”lantalainen” perustuvat lappalaisten antamaan nimitykseen, joka taas perustuu skandinaavisten kielten sanaan ”land”, maa. Sanan on kuitenkin suomen kielessä ymmärretty usein liittyvän lantaan, jota karjankasvattajat tuottivat ja maanviljelijät tarvitsivat.[lähde? ]
Lantalaisen ja lappalaisen asutusvyöhykkeen erotti toisistaan lapinraja.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Lappi.fi: Lapin historiaa
Lantakaulussieni

| Lantakaulussieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Strophariaceae
Suku::  Sittakaulussienet Protostropharia
Laji::  semiglobata
Kaksiosainen nimi
 Protostropharia semiglobata  (Batsch) Redhead, Moncalvo & Vilgalys 
Synonyymit
 Agaricus semiglobatus Batsch  Stropharia semiglobata (Batsch) Quél. 
Katso myös
   Lantakaulussieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lantakaulussieni (Protostropharia semiglobata, syn. Stropharia semiglobata) on syötäväksi kelpaamaton, lannassa viihtyvä sittakaulussienilaji. Laji saattaa olla lievästi myrkyllinen. Lantakaulussieni ovat tunnistettavissa jalan renkaista.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Lantakaulussieni (Stropharia semiglobata)
Rogers Mushrooms: Stropharia semiglobata[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Lana Clelland

Lana Clelland vuonna 2018.
Lana Clelland (s. 26. tammikuuta 1993) on skotlantilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Skotlannin naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 26 maaottelua ja tehnyt niissä neljä maalia. MM-kilpailuissa hän pääsi ottelussa Japania vastaan vaihtopelaajana kentälle ja teki maalin.
Clelland edustaa italialaisseura Fiorentinaa. Hän on pelannut Italiassa myös Barin ja Tavagnaccon joukkueissa.
Kuljettaja

Kuljettaja voi viitata seuraaviin ammatteihin:
jäteautonkuljettaja
kilpakuljettaja
kuorma-autonkuljettaja
linja-autonkuljettaja
maitoautonkuljettaja
metrojunan kuljettaja
metsäkoneenkuljettaja
nosturinkuljettaja
puutavara-autonkuljettaja
raitiovaununkuljettaja
ruumisautonkuljettaja
sairaankuljettaja
sotilaskuljettaja
taksinkuljettaja
veturinkuljettaja
yhdistelmäajoneuvonkuljettaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kuljettaja”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.