stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Immunologinen ehkäisy (villieläimet)
Taustaa

Immunologista ehkäisyä on tutkittu eniten kaikista luonnonvaraisille ja vapaasti liikkuville villieläimille tarkoitetuista lisääntymisen ehkäisymenetelmistä. Vapaina elävistä eläimistä pääpaino on pantu villeinä eläviin hevosiin, villisikoihin, kaupunkipeuroihin, biisoneihin ja afrikkalaisiin norsuihin   Ihmisen toiminta ja luonnon tuhoaminen vähentävät vapaasti elävien eläinten luonnollisia elinympäristöjä ja ravinnonsaantia pakottaen ne muuttamaan kaupunki- ja maanviljelyalueille, jolloin konflikteja ihmisen ja villieläinten välillä mukaan luettuna viljelykasvien ja tuotantoeläimien menetykset, liikenneonnettomuudet ja eläimestä ihmiseen siirtyvät taudit kuten esimerkiksi rabies, nautatuberkuloosi, sikarutto ja bruselloosi, ei voi jättää huomiotta.
Liian suuret ja nopeasti lisääntyvät eläinpopulaatiot suojelualueilla voivat aiheuttaa vahinkoa muille lajeille ja koko ekosysteemille, jos sen kestokyky ylitetään.
Toisaalta eläimet voivat paremmin ja niiden terveys kohenee, kun populaation tiheys pienenee vähentäen sekä kilpailua ravinnosta ja että lois- ja tautitartuntoja.
Immunologisesta ehkäisystä odotetaan niin ikään apua pienten nopeasti lisääntyvien jyrsijöiden kuten kaniinien, kotihiirien sekä ympäristön kantokyvyn ylittäneiden pussieläinlajien kuten kettukusun määrän rajoittamiseen  Tutkimusten mukaan näillä lajeilla vähintään 80 % naaraista on oltava pysyvästi hedelmättömiä, jotta tavoite saavutettaisiin. Myös luonnollisten vihollisten puuttuessa luonnon monimuotoisuutta ja kestävää elinympäristöä uhkaavien vieraslajien, kuten Euroopassa harmaaoravan ja joidenkin peuralajien sekä Australiassa ketun, leviäminen haastaa etsimään tehokkaita ehkäisymenetelmiä.
Vankeudessa elävien eläinten kohdalla taas parantunut eläintenhoito ja kehittynyt eläinlääketiede on vähentänyt etenkin sorkkaeläinten ja lihansyöjien kuolleisuutta, minkä kääntöpuolena korkeatasoiset eläinsuojat ovat liian täynnä. Syntyvyyden ehkäisy tarjoaa vaihtoehtoisen ratkaisun eläinten hävittämiselle. Eläintarhaeläimet toimivat myös malleina, kun kehitetään ehkäisymenetelmiä vapaina eläville eläimille. Suomessa immunologinen ehkäisymenetelmä tunnetaan lemmikkieläimillä. Tuotantoeläimistä sioilla voidaan käyttää immunokastraatiota Improvac-nimisellä GnRH-rokotteella.
Ehkäisyrokotteet

Keskeiset immunologiset ehkäisyrokotteet ovat sian munasarjoista eristetty PZP, joka estää siittiöiden pääsyn munasoluun sekä GnRH-rokote, jonka vaikutus kohdistuu sukurauhashormonien vapauttajaan. Niiden kanssa käytetään erilaisia immuunivastetta vahvistavia ainesosia eli adjuvantteja. Immunologisten ehkäisyrokotteiden tehoon vaikuttaa laji, sukupuoli, ikä, immuunijärjestelmän vahvuus, antotapa, vaikuttava immunogeeni, annostelumuoto, annoksen määrä ja adjuvantin tyyppi.
Eläinkantojen väheneminen immunologisen ehkäisyn avulla vie yleensä useita vuosia. Joidenkin arvioiden mukaan kaurislauma pienenee merkittävästi vasta kymmenessä vuodessa. Sen sijaan villihevospopulaatio on onnistuttu vakiinnuttamaan tiettyyn kokoon jo kahdessa vuodessa. Ehkäisyrokotteet on tyypillisesti annettu vapaasti liikkuville eläimille kaukoinjektion avulla, mutta myös suun kautta otettavia tai nenän limakalvolle annosteltavia sekä viruslevitteisiä valmisteita on tutkittu. Immunologiset ehkäisyrokotteet eivät pääse ravintoketjuun, koska ne valkuaisaineina hajoavat heti syötyinä.
Ehkäisyrokotteet > PZP

Villieläinlajeilla laajimmin testattu immunologinen ehkäisyrokote sisältää sian munasarjan ketosta eli zona pellucidasta (ZP) eristettyjä antigeeneja, jotka toista lajia edustavaan eläimeen siirrettynä saavat sen elimistön tuottamaan vasta-aineita. Vasta-aineet kiinnittyvät kohde-eläimen munasolua ympäröivään zona pellucidaan muodostaen steerisen esteen ja estävät siittiöiden pääsyn hedelmöittämään munasolua. PZP-rokote ei muuta eläimen lisääntymissykliä, koska se ei vaikuta lisääntymishormoneihin Vaikka sitä voidaan käyttää monilla nisäkäslajeilla, teho vaihtelee eri lajien välillä, mikä edellyttää lajikohtaisten rokotteiden kehittämistä. PZP-rokotetta on käytetty vuodesta 1989 lähtien yli sadalla eri lajilla  ja sen teho on osoitettu monilla sorkka- ja kavioeläimillä, hevosilla, norsuilla ja joillain lihansyöjillä kuten eläintarhoissa elävillä kissa- ja koiraeläimillä, karhulla, puolikarhulla ja näätäeläimellä  Sen tehoa on myös tutkittu pussieläimistä harmaakengurulla, kettukusulla ja koalalla
PZP:n ja sen synteettisten vastineiden (ZP) vaikutus perustuu toisaalta elimistössä muodostuviin verenkierron mukana kulkeviin vasta-aineisiin, jotka estävät siittiön ja munasolun vuorovaikutuksen, toisaalta T-soluihin, jotka eliminoivat kehittyvät munarakkulat peruuttamattomasti. Hedelmällisyys kuitenkin palautuu riippuen eläinlajista joko täydellisesti tai osittain ellei hoito kestä yli viittä vuotta, jolloin eläimen munasarjoille voi aiheutua pysyvää vahinkoa, mikä sekin on lajikohtaista. Yleisesti ottaen PZP on vuosikymmenien saatossa todettu turvalliseksi., vaikka haittavaikutuksiakin kuten adjuvanteista johtuvia tulehdusreaktioita pistoskohdassa esiintyy. Huomionarvoista on sen haitattomuus tiineenä oleville eläimille, mikä on todettu hevosten, peurojen ja norsujen jälkeläisistä
PZP-rokotteiden ehkäisyvaikutuksen kesto ja tehosterokotteiden tarve vaihtelee eri lajeilla muutamasta kuukaudesta useaan vuoteen. Kehittyneimmät valmisteet toimivat yhdellä rokotuskerralla.
Jotkut tutkijat katsovat, että kaikista käytössä olevista ehkäisymenetelmistä etätoimitettavat ZP-rokotteet todennäköisesti tuottavat eläinten hyvinvoinnin kannalta parhaat tulokset.
ZP-rokotteista on kehitetty myös kasvipohjainen versio.Sitä halutaan testata luonnonvaraisiin hiiriin ja kehittää rokotteesta käytännöllisempi suun kautta otettava muoto.
Ehkäisyrokotteet > GnRH-rokote

Rokotteena annettavan muokatun GnRh:n (gonadoliberiini) vaikutuksesta elimistössä muodostuu vasta-aineita eläimen omalle GnRH:lleeli aivolisäkkeen sukuhormoneja vapauttavalle hormonille. Tämän seurauksena aivolisäkkeen etulohkossa muodostuvien sukuhormonien FSH:n ja LH:n erittyminen heikkenee, mikä puolestaan estää munarakkulan kasvun, ovulaation ja siittiöiden syntymisen. Seurauksena on vaihtelevan pituinen tauko lisääntymisessä.   GnRH-rokotteet niin ikään estävät lisääntymiskäyttäytymistä. GnRH-rokotteet ovat osoittautuneet toimiviksi useilla lajeilla, joihin kuuluvat peurat, hirvet, hevoset, biisonit, oravat, preerikoirat, rotat, siat, villisiat, opossumit, damakengurut (eräs jättikengurulaji) ja kissat.
Tunnetuin GnRH-rokote GonaCon on suunniteltu toimimaan yhdellä antokerralla ilman tehosterokotuksia.
GnRH-rokotteita on käytetty myös vähentämään urospuolisten eläinten aggressiivisuutta.
Vaikka GnRH-rokotteet ovat tehokkaita sekä uroksilla että naarailla, ne ovat tyypillisesti tehokkaampia naarailla
Peuroilla, hirvillä, biisoneilla ja hevosilla GnRH-rokotteet eivät ole tuottaneet haittaa tiineyden aikana eivätkä siitä syntyneille jälkeläisille, mutta nauta- ja vuohieläimillä niiden käyttöön liittyy riski meneillään olevan tiineyden häiriintymisestä tai keskeytymisestä.
Sukuhormonien vähenemiseen liittyy maskuliinisen ulkonäön katoaminen erityisesti nuorilla yksilöillä, jotka on rokotettu GnRH- rokotteilla. Tämä koskee esim. urospeuroilla sarvien kasvua  ja urosleijonien harjaa.
Huolta on herättänyt myös se, että GnRH vaikuttaa muissakin kuin sukuelimissä ja rokotteilla voi olla keskushermostoon, hajuaistiin ja sydämen toimintaan kohdistuvia haittavaikutuksia, joita ei vielä riittävästi tunneta.
Immunologisen ehkäisyllä on todettu eläimen terveyteen ja hyvinvointiin myönteisiä vaikutuksia esim. eliniän pidentymisen  ja tautien leviämisriskin pienenemisen muodossa. Jo aiemmin mainittujen haittavaikutusten lisäksi mahdolliset niin fyysiset, psykososiaaliset kuin ekologiset ja geneettiseen monimuotoisuuteen liittyvät seikat edellyttävät lisää tutkimusnäyttöä.  Niitä on pyritty vähentämään mm. aloittamalla ehkäisy vasta naaraiden saatua ainakin yhden poikasen tai kohdistamalla ehkäisy vain osaan populaatiosta.
Tavoitteita

Jatkossa immunologiset ehkäisyrokotteet voivat tulla tehokkaammiksi. Ihmisen autoimmuunisairauksista hankitun tiedon nojalla tutkijat ovat kehittämässä tapoja tehdä käytetyistä proteiineista immunogeenisempiä, mikä voi johtaa lähivuosina uudenlaiseen immunologiseen ehkäisyyn.  Kehitteillä olevat suun kautta annettavat rokotteet lisäisivät käyttösovelluksia.
Immunologista ehkäisyä pidetään sosiaalisesti hyväksyttävänä. ja sen suosio on kasvussa, koska sen nähdään vähentävän eläinten kärsimyksiä.
Kirjallisuudessa asetetaan ihanteelliselle villieläinten syntyvyyden ehkäisymenetelmälle lukuisia kriteerejä: sen ei saisi olla terveysriski eläimelle, sen tulisi olla  turvallinen myös tiineenä olevalle eläimelle, se ei saisi muuttaa toissijaisia sukupuoliominaisuuksia, ei häiritä eläinten sosiaalista käyttäytymistä, vaikutuksen pitäisi kestää useita vuosia, mutta olla palautuva, sen tulisi soveltua molemmille sukupuolille ja useille lajeille, tehota yhdellä annoksella, joka toimitettaisiin kaukoinjektiolla, ei kulkeutua ravintoketjuun eikä saastuttaa ympäristöä, lisäksi sen pitäisi olla kyllin halpa toteutettavaksi.
Immunologinen ehkäisy ei toistaiseksi täytä kaikkia näitä vaatimuksia, mutta sitä pidetään lupaavana menetelmänä  Koska sen tutkimus on hajanaista. ja käyttö satunnaista , jatkotutkimusta avoimista kysymyksistä, kuten ekologisista vaikutuksista, olisi välttämätöntä tehdä enemmän, jotta menetelmä voisi yleistyä. Hyvin suunniteltujen tutkimusohjelmien mahdollistamisessa rahoituksella ja viranomaissääntelyllä on ratkaiseva roolinsa.
Siksi olisi tarpeen, että useammat ihmiset kiinnostuisivat villieläinpopulaatioiden pitämisestä pysyvästi kantokyvyn alapuolella niiden hyvinvoinnin edistämiseksi.
Kaukoinjektionuoli esillä Orsan petoeläinpuistossa
Kaksi kettukusua
Cumberlandin saaren hevosia rannalla
Valkohäntäpeurojen lauma
Käännös suomeksi
Michael Innes

| John Innes Mackintosh Stewart> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. syyskuuta 1906 Edinburgh, Britannia
Kuollut: 12. marraskuuta 1994 (88 vuotta) Surrey, Britannia
Kansalaisuus:  Britannia
Ammatti:  kirjailija, professori
Kirjailija
Salanimi: Michael Innes
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Kirjallinen suuntaus: jännityskirjallisuus
Esikoisteos:  "Death at the President's Lodging"
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Michael Innes, oikea nimi: John Innes Mackintosh Stewart, (30. syyskuuta 1906 Edinburgh, Britannia – 12. marraskuuta 1994 Surrey, Britannia) oli skotlantilainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija. Hän kirjoitti salapoliisiromaaneja nimellä Michael Innes ja oli Britannian johtavia jännityskirjailijoita. Romaanit ovat alan klassikoita ja tyyliltään kirjallista proosaa. Hän kirjoitti viitisenkymmentä jännityskirjaa, novelleja, näytelmiä, elämäkertoja ja kirjallisuudentutkimusta. Lisäksi hän kirjoitti akateemisia monografioita, muun muassa Oxford History of English Literaturen viimeisen osan.
Stewart siirtyi 1935 Etelä-Australiaan Adelaiden yliopistoon, jossa hän hoiti englanninkielisen kirjallisuuden Jury-professuuria. Ensimmäisen Michael Innes -jännitysromaaninsa Death at the President's Lodging (1936) hän kirjoitti matkalla Australiaan. Sittemmin hän työskenteli Oxfordissa, josta hän jäi eläkkeelle. Hän piti Australiassa puhuttavaa englantia rumana ja oli sitä mieltä, että hänen oxford-korostuksensa vaikutti siihen, ettei häntä juuri haastateltu radioon Australiassa. Hän palasi Britanniaan toisen maailmansodan jälkeen.
Stewart avioitui 1932 Margaret Harwickin kanssa, joka loi uran lääkärinä. Heidän viidestä lapsestaan Angus Stewartista tuli kirjailija, jonka tunnetuin teos on Sandel (1968).
Stewart sijoitti kirjojen tapahtumia Australiaan, ja kaikkein australialaisin niiden henkilöhahmoista on Martin Fish.
Suomennetut teokset

Matkaava poika (The Journeying Boy), suom. Eero Ahmavaara. WSOY, 1957. 2. p. WSOY, 1976 (SaPo-sarja ; 31.).
Hyvästi iäks (The Long Farewell), suom. Asko Salokorpi. WSOY, 1960 (Sapo ; 53.). ISBN 951-0-07194-3.
Kosta, Hamlet! (Hamlet, revenge!), suomentanut Paula Herranen. WSOY, 1993. (Sapo ; 367.). ISBN 951-0-18696-1.
Suomennetut teokset > Omaelämäkerta

Myself and Michael Innes, 1987
Kirjallisuutta

George L. Scheper: Michael Innes, 1985
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  WorldCat 2 
Kansalliset:  Norja 2  Chile 2  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia 2  Saksa  Israel 2  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat 2  Ruotsi 2  Japani  Tšekki 2  Australia 2  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali 2 
Tieteilijät:  CiNii 2 
Henkilöt:  Trove 2 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Improvisointi

Improvisointi tarkoittaa esityksen luomista esittämishetkellä. Sitä käytetään erityisesti musiikin alalla, mutta se on yhtä lailla tärkeä myös monissa muissa yhteyksissä, kuten näyttelemisessä tai viihdyttämisessä. Näyttämötaiteen genreistä improvisaatiolla oli keskeinen rooli esimerkiksi 1500–1700-luvuilla commedia dell’artessa ja nykyisin muun muassa nykytanssissa ja improvisaatioteatterissa.
Improvisaatiolle tyypillisiä ominaisuuksia ovat yllättävyys ja toistamattomuus. Improvisoidun teoksen uudelleen esittäminen samanlaisena muuttaa myös teoksen luonteen ainutlaatuisesta improvisaatiosta toistoksi. Spontaaniudestaan huolimatta improvisointi ei kuitenkaan ole sattumanvaraista toimintaa. Musiikki- tai teatteri-improvisaation taustalta löytyy usein huippuunsa hiottua teknistä ja taiteellista osaamista.
Improvisointi musiikissa

Musiikin tyylilajit
Taidemusiikki
Populaarimusiikki:
Pop | Rock | Iskelmä
Afroamerikkalainen musiikki
Kansanmusiikki
Maailmanmusiikki
Musiikinteoria
Nuottikirjoitus
Melodia
Harmonia
Tonaalisuus
Sävelasteikko
Sävellaji
Tahtilaji
Musiikkifilosofia
Musiikin vaikutukset
Musiikin historia
Musiikin tekeminen
Muusikko
Säveltäminen
Improvisointi
Soitin
Laulu
Konsertti
Äänen tallennus
Tekijänoikeus
Osa artikkelisarjaa
Länsimaisen musiikin tyyleistä improvisointi on suhteessa tärkeintä jazz-musiikissa, jonka jotkut alalajit, kuten free jazz, perustuvat lähes kokonaan improvisointiin. Improvisointia käytetään paljon myös eri maiden kansanmusiikissa. Samoin blues-, rock- ja funk-musiikissa on usein kuultavissa ”jammailua”, jolla tarkoitetaan improvisointia. 1960-luvun lopulla artistit kuten Jimi Hendrix ja Cream alkoivat laittaa improvisoitua materiaalia myös albumeilleen. Jazz-musiikin improvisointi perustuu suureen lukumäärään skaaloja.
Improvisoitu soitto ei useinkaan perustu täysin uuteen sävelmateriaaliin, vaan se koostuu usein lyhyistä sävelkuluista, jotka esittäjä on opetellut huolella etukäteen. Etenkin jazzissa, jonka sävellykset perustuvat usein nopeisiin sointuvaihdoksiin, hyvän improvisaatiotaidon oppiminen on vuosien uurastuksen tulos.
Aiemmilla vuosisadoilla improvisointi oli tärkeää myös klassisessa musiikissa, mutta sen rooli on myöhemmin vähentynyt. Klassisen musiikin suurimmat nimet olivat taitavia improvisoijia, esimerkiksi Mozartin kiertäessä Eurooppaa hänen esityksissään oli aina kohta, jossa Mozart soitti pianolla improvisoidun kappaleen. Samoin Beethovenin improvisaatioiden kehuttiin olevan jopa hänen sävellyksiään komeampaa kuultavaa. Jotkut nykyaikaisen taidemusiikin säveltäjät ovat antaneet teoksissaan joskus huomattavan sijan improvisoinnille. Silti taidemusiikin koulutuksessa improvisoinnilla on useimmiten vain mitätön rooli.
Improvisointi ei yleensä ole täysin vapaata, vaan siihen kuuluu yleensä jokin tai joitakin sääntöjä. Jazzissa ja rockissa improvisointi tehdään usein tietyn sointukulun päälle. Tällöin kulloin alla soiva sointu määrää mitä säveliä tai skaaloja soittaja voi käytännössä käyttää. Myös monet muut säännöt ovat mahdollisia. Esimerkiksi jazzpianisti Chick Corea kysyy välillä yleisöltä ehdotuksen kappaleen nimeksi, ja improvisoi sen jälkeen kappaleen tämän yleisöltä saadun nimen perusteella.
Kun monta muusikkoa improvisoi samanaikaisesti, he pyrkivät myös tarkkailemaan toisiaan ja saamaan vihjeitä siitä, mihin suuntaan esitys on etenemässä. Erityisesti jazz-musiikissa koko yhtyeen työskentely perustuu tällaiseen kollektiiviseen improvisointiin. Samoin kansanmusiikki on usein kollektiivisesti alusta loppuun improvisoitua.
Jokainen voi kokeilla improvisointia helposti itse – riittää, että rupeaa hyräilemään tai viheltämään jotakin uutta sävelmää. Improvisoinnin voidaan sanoa olevan usein myös osa musiikin säveltämisprosessia.
Improvisointi musiikissa > Esimerkkejä improvisointia sisältävistä levyistä

Käytännössä lähes kaikilla jazz-levyillä kuulee paljon tiettyjen sointurakenteiden päälle improvisoituja sooloja
Ornette Coleman - Free Jazz: A Collective Improvisation by Ornette Coleman Double Quartet (1960) - free jazzin tärkein pioneerilevytys
Keith Jarrett - The Köln Concert (1975) - kuuluisin improvisoitu soolopianokonsertti
John Coltrane - Ascension (1965) - tunnettu free jazz -levy
Miles Davis - Kind of Blue (1959) - tunnetuimpia vahvasti improvisaatioon perustuvia jazzlevyjä
Jimi Hendrix - Electric Ladyland (1968) -  kuuluisa rock-albumi, joka hyödyntää improvisaatiota (pitkät kappaleet "Voodoo Chile" sekä "Rainy Day, Dream Away")
Cream - Live Cream (1970) - esimerkki rock-yhtyeestä, joka tunnettiin pitkistä sooloistaan
Tangerine Dream - Ricochet (1975) - improvisointia syntetisaattoreilla
B. B. King - Live at Regal (1964) - Bluesin kuuluisin live-taltiointi. B. B. King on sanonut, ettei koskaan mieti etukäteen mitä soittaa.
King Crimson - kappale Starless and Bible Black (1974) on kokonaan improvisoitu. Yhtye harrasti improvisointia poikkeuksellisen paljon juuri Starless and Bible Black-levyllä ja muutenkin 1970-luvulla.
Improvisointi näyttämötaiteessa

Improvisoidulla näyttelemisellä on yhtä pitkät perinteet kuin koko näyttämötaiteella. 1400-luvulla Italiassa syntynyt commedia dell’arte oli improvisaatioteatterin muoto, joka levisi koko Keski-Eurooppaan kiertelevien teatteriseurueiden mukana. Sitä esitettiin pienillä lavoilla, toreilla ja karnevaaleissa. Esitysten juonikuvio oli ennalta sovittu, mutta repliikit olivat improvisaatiota. Tyylilaji säilyi suosittuna 1700-luvulle asti.
1890-luvulla sellaiset merkittävät teatteriteoreetikot ja -ohjaajat kuin venäläinen Konstantin Stanislavski ja ranskalainen Jacques Copeau hyödynsivät improvisointia laajasti näyttelijöiden opetuksessa ja esitysten harjoituksissa.
Amerikassa 1800-luvun lopulla syntyneessä varieteen tyylilajissa vaudevillessa käytettiin yleisön reaktioita ja kommentteja hyväksi sketsien improvisointiin. Modernin amerikkalaisen teatteri-improvisoinnin syntynä pidetään kuitenkin usein Viola Spolinin teatterikokeiluja 1940-luvulla. Niissä Spolin korosti luovuutta ja mukautuvuutta näyttelijän koko ilmaisuvoiman vapauttamiseksi.
Euroopassa Keith Johnstone otti 1950-luvulla improvisoinnin keskeiseksi tekniikaksi ohjatessaan näyttelijöitä entistä spontaanimpaan näyttämösuoritukseen. Aluksi hän kehitti improvisointiin perustuvaa teatteria Lontoon Royal Court Theaterissa, mutta jatkoi työtä sittemmin perustamansa oman teatteriryhmän kanssa. Johnstone muutti myöhemmin Kanadaan, jossa on kehittynyt pitkä improvisaatioteatterin perinne.
Suomessakin on Johnstonen oppien pohjalta syntynyt monia pieniä improviosaatioteatteriryhmiä. Johnstonen metodeista edelleen kehitettyä teatteri-ilmaisua kutsutaan Suomessa ammattinäyttelijöiden piirissä ”improksi”, jossa keskeisiä esitystä eteenpäin vieviä tekoja ovat idean tarjoaminen eli julkituominen sekä tarjotun idean hyväksyminen ja tarinan eteenpäin vieminen. Jotkut suomalaisen impron ryhmät pyrkivät myös jakamaan osaamistaan järjestämällä kursseja, joilla niin ammattilaiset kuin amatöörit voivat kehittää improvisointikykyjään.
Improvisoinnilla on usein keskeinen rooli myös modernissa eurooppalaisessa vapaassa tanssissa ja tanssiteatterissa, joka syntyi 1930-luvulla Saksassa ja kehittyi toisen maailmansodan jälkeen edelleen varsinkin Yhdysvalloissa. Nykytanssin tyylilajeista improvisaatio lienee kuitenkin hallitsevimmillaan kontakti-improvisaatiossa.
Improvisointi elokuvataiteessa

Monet mykän elokuvan ohjaaja-näyttelijät, kuten Charlie Chaplin ja Buster Keaton, improvisoivat sekä elokuvia ohjatessaan että näytellessään. Myös Marxin veljekset olivat hyvin tunnettuja improvisoiduista käsikirjoituksesta poikkeamisistaan kesken elokuvien kuvausten. Sekä Buster Keatonilla että Marxin veljeksillä on kytkentöjä myös improvisaatioteatteriin, sillä he toimivat uransa alkuvaiheissa vaudeville-näyttelijöinä. Myöhemmistä suurista Hollywood-näyttelijöistä vahvaa improvisointia edustavat ainakin Marlon Brandon roolisuoritukset Elia Kazanin teatterimaisesti ohjaamissa merkkielokuvissa. Myös Robert De Niron kuuluisa ”Are you talking to me?” -kohtaus elokuvassa Taksikuski on improvisoitu.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Improvisointi Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Bailey, D. 1993. Improvisation, Its Nature and Practice in Music. New York: DaCapo Press. ISBN 978-0306805288
Johnstone, K. 1989. Impro: Improvisation and the Theatre. New York: Theatre Arts Books. ISBN 978-0878301171
Lampert, F. 2007. Tanzimprovisation: Geschichte – Theorie – Verfahren – Vermittlung. Bielefeld: Transcript. ISBN 3899427432
Nachmanovitch, S. 1990. Free Play: Improvisation in Life and Art. Penguin/Tarcher. ISBN 0874775787
Brittiläinen saksofonisti Evan Parker on tunnettu vapaasti improvisoiva jazz-muusikko.
Invokaatio

Invokaatio on latinan kieleen perustuva uskonnollinen käsite, joka tarkoittaa esille tai paikalle kutsumista.
Kristinuskossa

Kristinuskossa invokaatio on messun alkuun lausuttava siunaus, esimerkiksi ”Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen”.
Uuspakanallisissa liikkeissä ja luonnonuskonnoissa

Uuspakanallisissa liikkeissä ja luonnonuskonnoissa invokaatiolla tarkoitetaan yhteyden luomista yliluonnolliseen. Invokaatio eli jumaluuksien kutsuminen läsnä oleviksi rituaaliin on yksi wiccan rituaalien yhdeksästä perusosatekijästä.
1915 Çanakkalen silta

Silta rakennusvaiheessa vuonna 2022.
Video sillalta vuonna 2022.
1915 Çanakkalen silta (turk. 1915 Çanakkale Köprüsü) on riippusilta Çanakkalen maakunnassa Luoteis-Turkissa. Silta ylittää Dardanellien salmen noin 10 km etelään Marmaranmerestä. Presidentti Recep Tayyip Erdoğan avasi sillan virallisesti 18. maaliskuuta 2022 noin viiden vuoden rakentamisen jälkeen. Virallisessa turkkilaisessa nimessä vuosi "1915" kunnioittaa tärkeää ottomaanien merivoimien voittoa brittejä ja ranskalaisia vastaan ensimmäisen maailmansodan aikana.
Silta on maailman pisin riippusilta (4 608 metriä), jonka pääjänneväli on 2 023 metriä, mikä ylittää Japanin Akashi-kaikyōn sillan 32 metrillä.
Käännös suomeksi
Ingrid

| Ingrid |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  5. lokakuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Inger, Inga, Inkeri, Inka
Nimen alkuperä:  skandinaavisen Yngve-jumalan nimi (joskus muodossa Ing) + frid ’rauha, kauneus’
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ingrid on alkuperältään skandinaavinen naisen etunimi. Nimen alkuosa viittaa skandinaaviseen Yngve-jumalaan ja loppuosa tulee sanasta frid ’rauha’ (Ingifridh). Ingridin nimipäivä on nykyään suomenruotsalaisessa nimipäiväkalenterissa 5. lokakuuta, samana päivänä, jolla se oli suomenkielisessä nimipäiväkalenterissa vuosina 1883–1889. Ruotsalaisessa nimipäiväkalenterissa sekä Luulajan suomenkielisessä nimipäiväkalenterissa vuosina 1901–1918 Ingridin päivä on 9. lokakuuta. Ingrid-nimisiä naisia tiedetään eläneen Suomessa jo keskiajalla.
Digi- ja väestötietoviraston nimipalvelun mukaan Ingrid-nimen on saanut Suomessa vuoden 2019 loppuun mennessä noin 7 100 henkilöä, joista 7 088 on ollut naispuolisia.
Suomenkielisen väestön keskuudessa suosittuja muunnoksia Ingridistä ovat Inkeri ja Inka.
Kuvitteellisia Ingridejä

Ingrid, nimikkohahmo Matt Spicerin ohjaamassa elokuvassa Ingrid Goes West
Ingrid, hahmo televisiosarjassa Olipa kerran
Nimen muita esiintymiä

Ingrid, Johanna Kurkelan studioalbumi
Ingrid Marie, tanskalainen omenalajike
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ingrid Wikimedia Commonsissa