George Herbert Mead
Meadin filosofia > Minuuden, persoonan ja subjektin synty

Meadiin oli vaikuttanut voimakkaasti Charles Cooleyn teos Human Nature and the Social Order (1902). Cooley oli omaksunut Adam Smithin vuonna 1759 julkaistusta teoksesta The Theory of Moral Sentiments käsityksen, että ihmisten täytyy asettua toistensa asemaan voidakseen toimia yhteiskunnassa. Cooleyn mukaan minuudet kehittyvät heijastellessaan muiden ihmisten arvioita omassa itsessään. Mead liitti ajatuksen kielikäsitykseensä ja vuorovaikutuksen sekä roolinoton käsitteeseen.
Mead erotti yksilöiden minuudessa kaksi osatekijää, me:n ja I:n. Me muodostuu muiden ihmisten niistä asenteista, jotka ovat jäsentyneet ohjaamaan omaa käyttäytymistämme, ja sitä on luonnehdittu ”objektiminuudeksi”. Sen sijaan I:lla Mead tarkoitti minuuden yksilöllistä puolta, jonka tehtävänä on tuottaa luovia komponentteja merkitysten kehään, ja sitä on kutsuttu ”subjektiminuudeksi”.
Subjektiminän (”I”) ja objektiminän (”me”) käsitteet Mead lainasi William Jamesilta. ’Subjektiminä’ kuvaa yksilön suhtautumista muiden asenteisiin ja odotuksiin, kun taas ’objektiminä’ kuvaa yksilön omaksumia toisten odotuksia. Meadin minäteoriassa minän määrittelylle keskeistä on ihmisen minuuden muodostuminen ”objektiksi itselleen”.
»-- vain mikäli hän ottaa sen jäsentyneen sosiaalisen ryhmän asenteet, johon hän kuuluu järjestyneen, yhteistoiminnallisen sosiaalisen aktiivisuuden perusteella ja johon tämä ryhmä sellaisenaan liittyy, hänen minänsä kehittyy  täysin ja on kykenevä hallitsemaan näin kehittynyttä minuuttaan.» 
(Mind, Self and Society, 155)
Näin tapahtuu esimerkiksi ihmisen tarkistaessa ja muunnellessa puheen tapaansa havaittuaan vastaanottajien reaktiot, jolloin tapahtuminen on yhdenaikaista ja prosessin kaltaista. Tietoisuus puolestaan liittyy itsen (self) käsitteeseen korostaen Meadin hegeliläisiä juuria. Itsestä tietoisuuteen liityy voimakasta sosiaalista konformismia, eli Meadin näkemys on ryhmäpaineen ohjaama:
»Olen painottanut, että minuuden täyteen kehitykseen sisältyy kaksi yleistä tasoa. Ensimmäisessä vaiheessa yksilön minuus syntyy yksinkertaisesti muiden ihmisten tietyistä asenteista häntä itseään kohtaan samoin kuin toisiaan kohtaan niissä sosiaalisissa teoissa, joihin hän osallistuu. Toisessa vaiheessa minuutta eivät luo pelkästään yleistyneen toisen  erillisistä ja yksilöllisistä asenteista muodostuva organisaatio tai sosiaalinen ryhmä, johon ihminen kuuluu. Sen sijaan  sosiaaliset tai ryhmäasenteet joutuvat yksilön suoran kokemuksen kenttään, ja ne liitetään aineksina hänen minänsä [self] rakenteeseen tai perustaan, --» 
(Mind, Self and Society, 158)
”Yleistynyt toinen” (the generalized other) kehittyy ihmisten kyvystä ottaa muiden rooli itseään kohtaan, ja Mead sanoo, että ”[s]ellaista järjestynyttä yhteisöä tai sosiaalista ryhmää, joka antaa yksilölle hänen minuutensa ykseyden, voidaan kutsua ’yleistyneeksi toiseksi’.” Koska yleistynyt toinen on nähtävissä yliyksilöllisenä minuuksien yhteenliittymänä ja se myös vaikuttaa yksilöminuuksiin kulttuurisena komponenttina, on yksilöpersoonien muodostuminen paikannettu yksilöiden ulkopuolelle, jossa henkisen kehityksen edellytykset vallitsevat eräänlaisena suurena ”yleisinhimillisyytenä”, ”ihmisyytenä” tai ”subjektivitettina”. Tämä lähensi Meadin ajattelua humanismiin. Persoonallisuuden käsitteestä Mead kirjoitti samassa hengessä:
»Persoona on persoonallisuus, koska hän kuuluu yhteisöön: koska hän ottaa tuon yhteisön instituutiot osaksi omaa käyttäytymistään. Hän omaksuu sen käyttämän kielen ilmaisuvälineeksi, jonka kautta hän saa persoonallisuuden, minkä jälkeen hän kaikkien muiden jäsenten edustamien erilaisten roolien ottamisen prosessissa saa yhteisön jäsenten asenteet.» 
(Mind, Self and Society, 162)
Mieltä (mind) Mead piti mieltä tajunnallisena ilmiönä, joka koostuu sekä psyykkisistä että sosiaalisista tekijöistä. Minuuden eri osatekijöiden syntymiselle on kielen oppiminen ratkaiseva tekijä, ja inhimillinen subjektiviteetti tai ihmisluonto ikään kuin ”asuu” kielessä. Mead sanoo, että
»-- ei ole tai ole voinut olla mieltä tai ajattelua ilman kieltä; ja kielen kehittymisen varhaisvaiheiden on täytynyt edeltää mielen tai ajattelun kehittymistä.» 
(Mind, Self and Society, 192)
Meadin ”yleistynyt toinen” muistutti lopulta Hegelin maailmanhenkeä toiminnassaan. Meadin näkemys mielestä ja subjektiminuudesta (I) puolestaan lähestyi Immanuel Kantin näkemystä transsendentaalisesta egosta. Näin hän tuli päätyneeksi behavioristisista lähtökohdistaan ”takaisin” hegeliläisyyttä muistuttavaan idealismiin ja kantilaiseen transsendentalismiin. Jännitteisyyksiensä vuoksi Meadin ajattelu oli niiden filosofioiden leimaamaa, joita vastaan hän kävi.