stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo jääkäreistä K
K > Antti Emil Kannanniemi

(20. maaliskuuta 1897 Lappajärvi - 6. tammikuuta 1948) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Jaakko Kannanniemi ja Maria Pudas. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Tyyne Maria Korhosen kanssa, josta hän Armeijasta hän erosi vuonna 1930. Kannanniemi kävi kansakoulun ja työskenteli maanviljelijänä kotitilallaan ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 7. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Kannanniemi saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi aluksi 9. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 1. komppaniaan ja 12. huhtikuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Kannanniemi otti osaa sisällissodan taisteluihin Ilveksessä, Hotakassa ja Muolaalla sekä Galitsinan valtaukseen. Sisällissodan jälkeen Kannanniemi palveli 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, mikä myöhemmin tunnettiin nimillä Jääkäripataljoona n:o 3, Kajaanin sissipataljoona ja Pohjanmaan jääkäripataljoona. Kannanniemi toimi pataljoonassa koulutusaliupseerina konekiväärikomppaniassa ja 16. huhtikuuta 1919 lähtien pataljoonan kuormastopäällikkönä. Kannanniemi otti osaa heimosodissa Petsamon retkeen vuonna 1920. Armeijasta hän erosi 27. huhtikuuta 1921 ja siirtyi Rajavartiolaitoksen palvelukseen ja hänet sijoitettiin Salmin rajavartioston 3. komppaniassa, jossa hän palveli 15. joulukuuta 1921 saakka, jonka jälkeen hän osallistui heimosotiin Itä-Karjalan sodassa, missä hän kuului Repolan pataljoonaan ja haavoittui pahasti Kostamuksen taistelussa. Haavoista parannuttuaan hän palasi rajavartiostoon 1. huhtikuuta 1922 ja hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi Petsamon rajavartiostoon. Petsamossa hän palveli vain 30. syyskuuta 1922 saakka, jolloin erosi tehtävästä ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja muutti Lappajärvelle1. elokuuta 1926, missä hänet sijoitettiin Lappajärven suojeluskuntaan paikallispäälliköksi. Lappajärven suojeluskunnassa hän palveli 1. heinäkuuta 1927 saakka, jolloin hän siirtyi Suomen kumitehdas oy:n ja Nokia oy:n palvelukseen.
Kannanniemi osallistui talvisotaan Nokian suojeluskunnassa missä hän toimi väestönsuojelu tehtävissä Nokialla. Välirauhan aikana hän muutti Lappajärvelle ja jatkoi samoja tehtäviä, joissa hän toimi myös jatkosodan puhkeamisen jälkeenkin nyt tosin aluksi Kokkolassa, mistä hän palasi myöhemmin takaisin Lappajärvelle. Sotien jälkeen Kannanniemi jatkoi Lappajärvellä pienviljelijänä ja kalastajana. Hänet haudattiin Lappajärvelle. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917, Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 30. syyskuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,   Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
K > Sven Veikko Kanniainen

(30. lokakuuta 1890 Liminka - 29. huhtikuuta 1918) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Jakob Kanniainen ja Brita Sakarintytär. Kanniainen kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1912 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1912 - 1913 ja filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuonna 1915. Kanniainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 22. marraskuuta 1917. Kanniainen astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen vänrikiksi ylennettynä jääkärien etukomennuskunnan mukana Vaasaan aselaiva S/S Virgolla 3. maaliskuuta 1918. Kanniainen määrättiin Sisällissotaa käyvään Valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, jonka joukoissa hän haavoittui Tampereella 4. huhtikuuta 1918. Hänen saamansa haavat olivat niin vakavat, että hän menehtyi niihin Tampereen yleisessä sairaalassa 29. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Limingan sankarihautaan. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917, Vänrikki 7. helmikuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,   Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
K > Tuomas Kanniainen

(3. maaliskuuta 1878 Puolanka - 1. joulukuuta 1956). Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Matti Kanniainen ja Eeva Tauriainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1898 Anna Maria Okkosen kanssa. Kanniainen työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 2. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 18. maaliskuuta 1916 ja laskettiin siviilitöihin 12. huhtikuuta 1916. Suomeen hän palasi takaisin huhtikuussa 1919 ja siirtyi työskentelemään Karihaaran selluloosatehtaalle, jossa hän työskenteli vuoteen 1921 saakka, jolloin siirtyi metsätöihin Sodankylään. Myöhemmin hän viljeli palstatilaansa Liedakkalassa ja palasi myöhemmin takaisin Sodankylään, jonne hänet lopulta haudattiin.
Emil Aleksander Taavetinpoika Kantola
K > Otto Immanuel Kantola

(17. lokakuuta 1888 Tervola - 17. maaliskuuta 1951) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Kantola ja Kreeta Kustaava Mäkelä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Hilma Julkusen kanssa. Kantola kävi kaksi vuotta työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 22. marraskuuta 1915, josta hänet laskettiin siviilitöihin 20. tammikuuta 1916. Takaisin Suomeen hän palasi sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä 27. joulukuuta 1918 ja hänet sijoitettiin Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:een, josta muodostettiin myöhemmin Viipurin rykmentti. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina 6. komppaniassa. Kantola haavoittui ollessaan kenttävartion päällikkönä Suojärven Kaitajärvellä 18. tammikuuta 1919. Haavoista parannuttuaan hänet siirrettiin 14. huhtikuuta 1919 Viipurin vartiopataljoonaan (tunnettiin myöhemmin nimellä Viipurin paikallispataljoona) ja 31. heinäkuuta 1919 alkaen Savon jääkärirykmenttiin, missä hän toimi koulutusaliupseerina 2. konekiväärikomppaniassa. Armeijasta hän erosi 1. heinäkuuta 1921 ja siirtyi työmieheksi, kunnes astui vuonna 1926 Lapin rajavartioston palvelukseen. Talvisotaan Kantola osallistui Tervolassa Vaajoen alueen vartiopäällikkönä. Hänet haudattiin Tervolaan. Ylennykset: Aliupseeri 27. joulukuuta 1918, Kersantti 29. heinäkuuta 1920. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
K > Ulrik Kantola

(15. toukokuuta 1887 Rovaniemi - 5. lokakuuta 1954) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Emanuel Kantola ja Eva Sofi Kotajärvi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elmina Suikin kanssa. Kantola työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 9. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 7. toukokuuta 1916 ja laskettiin myöhemmin siviilitöihin. Siviilitöistä hän joutui reumatismin vuoksi sairaalahoitoon Danzigin sotilassairaalaan. Takaisin Suomeen hän palasi Saksalaisten joukkojen mukana (Itämeren divisioona) ja kuului Thesleffin jääkäripataljoonaan ja otti osaa Kemiössä, Karjaalla, Koskenkylässä, Herralassa ja Kyminlinnan luona käytyihin taisteluihin. Armeijasta hän erosi sotapalveluksesta 23. kesäkuuta 1918 ja siirtyi viljelemään pientilaa Rovaniemelle, josta hän siirtyi myöhemmin viljelijäksi Marrasjärvelle Rovaniemen maalaiskuntaan. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 2. lk:  Jääkärimerkki.
Aleksander Kantonen
K > Toivo Aleksander Kantonen

(26. maaliskuuta 1896 Oulu - 25. tammikuuta 1939) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat jalkinetyöntekijä Salomon Kantonen ja Maria Koskela. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1932 Josefina Puustisen (ent. Lehikoinen) kanssa. Kantonen kävi kansakoulun ja työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 27. marraskuuta 1915, josta hänet laskettiin siviilitöihin 19. tammikuuta 1916. Takaisin Suomeen Kantonen palasi 24. marraskuuta 1918 ja astui poliisikonstaapelin toimeen ensin Viipuriin ja myöhemmin Raumalle. Poliisivoimista hän erosi vuonna 1923 ja siirtyi viilariksi ja työskenteli eri paikkakunnilla, kunnes vuonna 1929 astui Enso Gutzeit oy:n palvelukseen, mistä hän siirtyi vuonna 1931 edelleen viilariksi Waldhof oy:n palvelukseen. Hänet haudattiin Ensoon.
K > Juho Kapanen

(29. heinäkuuta 1893 Jaakkima - 16. tammikuuta 1918) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Kapanen ja Alviina Silvennoinen. Kapanen kävi kansakoulun ja kauppakoulun sekä työskenteli kauppa-apulaisena enne liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 5. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, missä hän haavoittui 17. marraskuuta 1916. Kapasen kohtaloksi muodostui rautatieonnettomuus lähellä Osnabrückin kaupunkia 16. tammikuuta 1918. Hänet haudattiin Osnabrückin sotilashautausmaahan yhdessä 11 samassa onnettomuudessa kuolleen toverinsa kanssa. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
Jalmari Kasimir Kara ent. Forsström
K > Kaarlo Einar Karell

(7. lokakuuta 1894 Helsinki - 1921) oli suomalainen jääkärivääpeli ja Viron armeijan luutnantti. Hänen äitinsä oli Ida Matilda Karell. Karell kävi kansakoulun ja työskenteli autonkuljettajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 2. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Karell saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan ensin 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, minkä joukoissa otti osaa taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä hän haavoittui lievästi. Haavoista parannuttuaan hänet siirrettiin komppanianvääpeliksi 5. Jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan ja otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella. Sisällissodan jälkeen Karell palveli komppanianvääpelinä 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4. Kuopiosta hänet komennettiin 22. elokuuta 1918 miinanheittäjäkursseille Viipuriin, mistä hänet siirrettiin edelleen 29. syyskuuta 1918 alkaen 2. Divisioonan miinanheittäjäkomppaniaan. Takaisin Kuopioon hänet siirrettiin 22. elokuuta 1918 ja sijoitettiin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:n 5. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 11. marraskuuta 1918 alkaen 6. komppaniaan ja 1. joulukuuta 1918 alkaen 4. komppaniaan vääpeliksi. Armeijasta Karell erosi 11. helmikuuta 1919 sopimusajan päätyttyä ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Karjalohjan suojeluskuntaan, missä tehtävässä hän toimi 15. huhtikuuta 1919 saakka, jolloin liittyi 17. huhtikuuta 1918 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan ja kuului joukon 1. rykmenttiin. Retkikunnalta palattuaan hän lähti Viron vapaussotaan komppanianpäällikkönä Viron 3. Jalkaväkirykmentin konekiväärikomppaniassa. Virosta palattuaan hän astui uudelleen Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Puumalan suojeluskuntaan, josta edelleen hänet siirrettiin paikallispäälliköksi Kuusamon suojeluskuntaan 1. kesäkuuta 1921. Kuusamosta hän liittyi Vienan-Karjalan sotaretkeen ja joutui Kiimasjärven eteläpuolella venäläisten vangiksi, ja ilmeisemmin venäläiset surmasivat hänet. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli maaliskuussa 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918, Luutnantti (Viron armeija) 1920. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 1. lk:   Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
Yrjö Artturi Kares
K > Pekka Juho Karhu

(24. maaliskuuta 1895 Savonranta - 14. tammikuuta 1968) oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Pekka Juho Karhu ja Ida Maria Muhonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Anna Käyhkön kanssa. Karhu kävi kaksi luokkaa kansakoulua ja työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 14. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 19. huhtikuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja laskettiin siviilitöihin. Karhu palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 24. elokuuta 1918 ja astui 4. marraskuuta 1918 armeijan palvelukseen Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:een, missä hänet sijoitettiin 8. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919 ja siirtyi työmieheksi Savonlinnaan. Talvi- ja jatkosodan aikana Karhu toimi väestönsuojelu - ja ilmavalvontatehtävissä. Hänet haudattiin Savonrantaan. Ylennykset: Varavääpeli 4. marraskuuta 1918. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Nestori Ilmari Karhula
Toivo Edvard Karhunen
Kaarlo Kalervo Kari
Jalmari Johannes Karjalainen
Johannes (Hannes) Karjalainen
Alfred Gideon Karlberg
K > Johan Hjalmar Isidor Karlsson

(4. syyskuuta 1892 Vårdö - 29. tammikuuta 1918 Kokkola) oli suomalainen hilfsgewehrführer (saksalainen sotilasarvo). Hänen vanhempansa olivat laivuri Karl Evert Karlsson ja Anna Fransiska Jossfolk. Karlsson kävi kansakoulun ja opiskeli vuosina 1910 - 1911 Ruotsissa Katrineholms praktiska skolanissa teknillisellä osastolla ja valmistui koneenkäyttäjäksi. Hän suoritti aliperämiestutkinnon Vaasan merikoulussa vuonna 1914. Karlsson oli maailmansodan puhjettua kuunari Lillyn päällikkönä, kun hänet miehistöineen pidätettiin 1. elokuuta 1914 ja hänet miehistöineen lähetettiin sotavankeuteen Flensburgiin. Lähes vuoden hän joutui virumaan Saksalaisten vankina, kunnes hänelle tuli mahdollisuus päästä vapaaksi ehtona liittyminen vapaaehtoisena jääkärikoulutukseen Saksassa. Esitettyyn vaihtoehtoon hän suostui ja liittyi sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 27. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 5. elokuuta 1916 ja komennettiin syyskuussa 1916 erikoistehtäviin Suomeen. Tämä erikoistehtävä oli vakoilutehtävä, jossa hänen tuli aluksi Ahvenanmaalta käsin toimittaa tietoja Venäläisten merimiinoituksista ja mantereen linnoitus varustuksista toimitettavaksi edelleen Ruotsin kautta Saksaan. Ennen paluumatkaansa Saksaan hänen oli tarkoitus lähtiessään räjäyttää Venäläinen sota-alus Turun satamassa, mutta hänen harmikseen attentaatti epäonnistui ja hänet pidätettiin itse teosta. Pidättämisen jälkeen hän lojui useissa Suomen vankiloissa, kunnes hänet lopulta kuljetettiin Venäjälle ja laitettiin säilöön Pietarilaiseen Peresilnajan vankilaan. Hänen vankilakierteensä päättyi onnekkaasti, kun Venäjän vallankumous puhkesi ja hän pääsi vallankumouksen varjolla vapaaksi 12. maaliskuuta 1917. Hetken huilattuaan Karlsson matkusti kesällä vuonna 1917 Ruotsiin ottamaan yhteyksiä jääkärietappeihin ja tältä matkalta palattuaan hän joutui Turussa venäläisten santarmien pidättämäksi ja taas häntä retuutettiin vankilaan. Tällä kertaa hänen takuumiehikseen tulivat suomalaiset viranomaiset, jotka vapauttivat hänet 20. joulukuuta 1917. Vietettyyän vankilassa useita kuukausia hän liittyi Suomen sisällissodan alettua Seinäjoella Kokkolaan matkalla olleeseen apujoukkoon. Hän otti Kruunupyyn suojeluskunnan 1. konekiväärikomennuskunnan mukana osaa Kokkolan valtaukseen, missä hänen kohtalokseen tuli kaatua rautatiesillan luona käydyssä taistelussa 29. tammikuuta 1918. Tämä monet vankilat ja sotanäyttämöt nähnyt merimies sai lopulta viimeisen leposijansa Kokkolan sankarihaudasta. Ylennykset: Hilfsgewehrführer 4. huhtikuuta 1916. Kunniamerkit:   Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
K > Kaarle Ilmari Karlsson

(14. joulukuuta 1891 Viipurin maalaiskunta - 20. toukokuuta 1943) oli suomalainen jääkärikersantti. Hänen vanhempansa olivat työmies Kalle Karlsson ja Liisa j Modén. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Lyyli Maria Pekkarisen kanssa.
Karlsson kävi kansakoulun ja työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 27. syyskuuta 1915, josta hänet laskettiin siviilitöihin 15. maaliskuuta 1916. Takaisin Suomeen hän palasi sisällissodan jälkeen kesällä vuonna 1919 ja astui armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin alikersantiksi ylennettynä Pioneeripataljoonaan ja hän palveli Saksassa aikoinaan kirjoittamansa palvelu sopimuksen mukaisesti ja tämän pestin täytyttyä hän lähti merille jo seuraavana vuonna. Meriltä hän palasi ja oli hetken armeijan palveluksessa vuoden 1924 lopulla  sijoitettuna Ilmavoimien Pommituseskaaderiin. Tämän tehtävän hän lopetti lyhyeen ja sen jälkeen vuoden 1925 alusta alkaen hän toimi työmiehenä viimeksi Teiskossa, jonne hänet myös viimein haudattiin. Ylennykset: Alikersantti 1919, Kersantti 1924. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Oskar Amatus Karlsson
Kunto Mikko Karmo ent. Gunnar Mikael Dahl
Valtteri Roope Karmo ent. Valter Robert Dahl
K > Onni Karppi

(12. huhtikuuta 1894 Muuruvesi - 19. kesäkuuta 1959) oli suomalainen jääkäri ja Viron armeijan vääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Taavetti Karppi ja Vilhelmiina Takkinen. Karppi kävi kansakoulun ja Muuruveden maamieskoulun. Karppi työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 9. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 12. joulukuuta 1917 ja laskettiin siviilitöihin. Takaisin Suomeen Karppi palasi sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja liittyi Viron vapaussotaan lähteviin joukkoihin vuonna 1919. Hänet sijoitettiin Virossa vääpeliksi kenraalimajuri Wetzerin esikuntaan. Virosta palattuaan hän asettui työmieheksi Pohjois-Suomeen. Hänet haudattiin Muuruvedelle. Ylennykset: Vääpeli 1919 (Viron armeija). Kunniamerkit:  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Ahti Johannes Karppinen
Vilho Karvala
Eino Karvinen
Aarne Johannes Karvo
K > Väinö Karvonen

(10. tammikuuta 1889 Pudasjärvi - 10. lokakuuta 1967) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat kauppias ja tilanomistaja Paavo Karvonen ja Vilhelmiina Suorsa. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1930 Hilma Maria Heteniemen kanssa. Karvonen kävi kuusi luokkaa Oulun reaalilyseota ja Raahen kauppaopiston.
Hän työskenteli konttoristina ennen liittymistään vapaaehtoisena 23. maaliskuuta 1916 Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 21. toukokuuta 1916 ja myöhemmin päästettiin siviilitöihin. Hän palasi myöhemmin pataljoonan yhteyteen ja toimi sen jälkeen apulaisena pataljoonan toimistossa ja myöhemmin Suomen lähetystössä Berliinissä.
Takaisin sisällissotaa käyvään Suomeen Karvonen palasi maaliskuun alussa vuonna 1918. Hänet sijoitettiin 7. maaliskuuta 1918 alkaen Suomen valkoisen armeijan 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan esikuntaan, josta hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1918 alkaen  1. jääkärirykmentin esikuntaan.
Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Säiniöllä, Kämärällä ja Viipurissa. Sisällissodan jälkeen Karvonen palveli aluksi Suomen valkoisen kaartin esikunnassa, josta hänet siirrettiin 14. heinäkuuta 1918 alkaen 2. pataljoonaan. Armeijasta hän erosi 11. lokakuuta 1918, mutta astui jo tammikuun alussa 1919 rajavartiolaitoksen palvelukseen, ja hänet sijoitettiin Terijoen rajavartiopataljoonaan, jonka mukana hän siirtyi myöhemmin Käkisalmen läänin rykmentin 3. pataljoonaan. Armeijasta hän erosi toistamiseen heinäkuussa 1920 ja siirtyi kassanhoitajaksi metsä- ja maantietyömaille ja myöhemmin maanviljelijäksi Pudasjärvelle.
Talvisodan aikana hän suoritti Pudasjärvellä rehuhankintoja armeijan tarpeisiin tilansa hoidon lisäksi. Välirauhan aika ja jatkosota menivät oman tilan hoitamisessa.
Karvonen kuului monet vuodet kirkko- ja kunnanvaltuustoon ja toimi useissa kunnan luottamustehtävissä, muun muassa tie- ja työllisyyslautakunnan ja kansakoulun johtokunnan ja valtiollisen ja kunnallisen vaalilautakunnan puheenjohtajana. Hän kuului maamiesseuran johtokuntaan ja toimi kalastuskunnan esimiehenä pitkän ajan. Hän toimi myös IKL:n paikallisjohtajana ja kuului paikalliseen Kansallisseuraan. Myöhemmin hän oli myös kokoomuspuolueen eduskuntavaaliehdokkaana.
Hänet haudattiin Ouluun.
Ylennykset: Jefreitteri 12. maaliskuuta 1918, Aliupseeri huhtikuussa 1918, Vääpeli 5. kesäkuuta 1918.
Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,   Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Paavali Alarik Kaski ent. Kask
Väinö Valdemar Kaski
K > Yrjö Kaski

(15. marraskuuta 1894 Vimpeli - 24. kesäkuuta 1920) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Matti Järvelä ja Maria Spangar. Kaski kävi kansakoulun ja työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 25. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Kaski saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan varusaliupseeriksi 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa. Sisällissodan jälkeen Kaski palveli edellä mainitusta joukko-osastosta muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, josta myöhemmin muodostettiin Jääkäripataljoona n:o 2, Pohjolan jääkäripataljoona ja Kajaanin sissipataljoona. Pataljoonassa hän toimi koulutusaliupseerina 2. komppaniassa ja 8. syyskuuta 1919 alkaen 3. komppaniassa. Hänet siirrettiin 8. toukokuuta 1920 alkaen Tampereen rykmenttiin, josta hänet määrättiin koulutusaliupseeriksi 5. komppaniaan. Hänen kohtalokseen oli tulla murhatuksi Lahdessa 24. kesäkuuta 1920. Hän kävi taistelukoulun Haminassa vuonna 1918. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 1. toukokuuta 1918, Vääpeli 18. elokuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,   Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
Knut Yrjö Kaskinen
Alfred Kastarinen myöh. Kastari