stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katolinen kirkko Suomessa
Organisaatio > Seurakunnat > 4. Pyhän Marian seurakunta (Helsinki)

Pyhän Marian seurakunnan alue erotettiin Pyhän Olavin seurakunnasta vuonna 1954, samalla kun Pyhän Marian kirkko vihittiin käyttöön. Seurakuntaan kuului vuoden 2012 alussa 3 354 jäsentä. Sen alueeseen kuuluu läntinen pääkaupunkiseutu, läntinen Keski-Uusimaa ja Länsi-Uusimaa sekä Kanta-Häme lukuun ottamatta Hämeenlinnaa, Humppilaa ja Janakkalaa että Varsinais-Suomesta Somero. Seurakunnan kirkkoherrana toimii puolalainen Rafal Czernia Jeesuksen pyhän sydämen pappien veljeskunnasta.
Seurakunnan kirkko on Meilahdessa sijaitseva, arkkitehti Kaj Saleniuksen suunnittelema Pyhän Marian kirkko. Se on vihitty käyttöön 6. joulukuuta 1954. Kirkossa on istumapaikat 150:lle ja tilaa kaikkiaan 300 henkilölle. Kirkon kuorin oikealla puolella on kuvattu Neitsyt Marian taivaaseenottaminen, ja vasemmalla puolella hänet on kuvattu taivaassa uutena Eevana. Kuorin takana alttariseinällä sijaitsee luonnonkivimosaiikki, joka esittää ristiinnaulittua Jeesusta neljän evankelistan symbolien ympäröimänä. Pyhän Marian kirkossa on Pyhän Marian patsas. Kirkon sisäänkäynnin luona on maalaus Pyhästä Kristoforoksesta. Kirkon alttariin on sijoitettu Pyhän Birgitan ja tämän tyttären, Pyhän Katariinan, reliikkejä.
Organisaatio > Seurakunnat > 5. Pyhän Ristin seurakunta (Tampere)

Pyhän Ristin seurakunnan alue erotettiin Pyhän Olavin ja Pyhän Marian seurakunnista vuonna 1957. Pyhän Ristin kirkko sijaitsee Tampereella, Amurin kaupunginosassa. Seurakunnan alueeseen kuuluu Pirkanmaa lukuun ottamatta Kuhmoista, Etelä-Pohjanmaa, Keski-Pohjanmaa ja Rannikko-Pohjanmaa sekä Kanta-Hämeestä Hämeenlinna, Humppila ja Janakkala että Satakunnasta Karvia. Seurakunnan kirkkoherrana toimii Tri Nguyen. Seurakuntaan kuului vuoden 2016 lopussa 1 505 jäsentä. Vuonna 2012 vihittiin Vaasassa uusi katolinen kappeli.
Organisaatio > Seurakunnat > 6. Pyhän Ursulan seurakunta (Kouvola)

Pyhän Ursulan seurakunnan alue erotettiin Pyhän Henrikin seurakunnasta vuonna 1991. Seurakunnan jäsenmäärä oli vuoden 2012 alussa 599. Kirkkoherrana toimii Tuomas Nyyssölä. Seurakunnalle valmistui Kouvolassa sijaitseva Pyhän Ursulan kirkko vuonna 1993. Seurakunnan alueena on Kymenlaakson, Etelä-Karjalan ja Päijät-Hämeen maakunnat sekä itäiseltä Uudeltamaalta Lapinjärvi, Loviisa ja Myrskylä.
Organisaatio > Seurakunnat > 7. Nasaretin Pyhän Perheen seurakunta (Oulu)

Nasaretin Pyhän Perheen seurakunnan alue erotettiin Pyhän Olavin seurakunnasta vuonna 1993 ja sen alueena on Pohjois-Suomi eli Pohjois-Pohjanmaa, Kainuu ja Lappi. Seurakunnan jäsenmäärä vuoden 2012 alussa oli 712. Kirkkoherrana toimii Donbosco Thomas. Oulun seurakunnan syntyminen oli neokatekumenaalien aikaansaannosta, koska vuonna 1986 paavi lähetti muutamia neokatekumenaaliperheitä lähetystyöhön ympäri maailmaa alueilla joilla katolisia oli vielä vähän. Eräs näistä italialaisista perheistä, Oscar ja Paola Pasinaton perhe, asettui Ouluun. Päätös rakentaa Ouluun kappeli oli pääasiassa Pasinatojen.
Seurakunnan kirkko on Nasaretin pyhän perheen kirkko. Paavi Johannes Paavali II siunasi kirkon peruskiven vuonna 1989 ja lahjoitti kirkolle alttarimaalauksen, joka esittää Mustaa Madonnaa. Ympäri maailmaa sijaitsevien Neokatekumenaaliyhteisöjen tukemana kirkko valmistui vuonna 1991. Kirkon erikoisuutena on kasteallas, jossa voi suorittaa upotus- ja valelukasteita. Kirkko on lisäksi koristeltu ortodoksi-ikoni-tyylisillä maalauksilla ja se poikkeaa sekä arkkitehtuuriltaan että sisustusratkaisuiltaan huomattavan paljon Suomen muista katolisista kirkoista. lähde?
Organisaatio > Seurakunnat > 8. Pyhän Joosefin seurakunta (Kuopio)

Pyhän Joosefin seurakunnan alue erotettiin Pyhän Olavin seurakunnasta vuonna 2016. Seurakunnan ensimmäisenä kirkkoherrana aloitti Francisco Garcia. Alueena on Itä-Suomi eli Pohjois-Savo ja Pohjois-Karjala sekä Etelä-Savo.
Katolisen kirkon erityispiirteitä Suomessa

Suomessa katolinen kirkko on erittäin kansainvälinen ja sen vuoksi seurakunnissa vietetään ainakin silloin tällöin messua eri kielillä. Suomalainen papisto on reformaation jälkeen ollut hyvin kansainvälistä: aikaisemmin suurin osa liettualaisia, sittemmin hollantilaisia. Siitä lähtien kun Suomessa on ollut reformaation jälkeen katolinen piispa, on hän ollut ulkomaalainen, kunnes vuonna 2009 valittiin suomalaissyntyinen piispa.
Katolilaisten määrä on ollut merkittävässä kasvussa 1970-luvun jälkeen niin maahanmuuttajien kuin katoliseen kirkkoon liittyvienkin vuoksi. Kirkon jäsenmäärä oli 1970-luvulla hieman alle 3 000 henkeä, mutta vuoden 2015 lopussa se oli jo lähes 14 000. Joka vuosi kirkkoon liittyy kymmeniä aikuisia.
Suomessa katolisella kirkolla on ollut poikkeuksellisen vahva ekumeeninen ote. Katolinen kirkko on Suomessa jäsenenä Suomen ekumeenisessa neuvostossa, vaikka katolinen kirkko ei maailmanlaajuisesti ole Kirkkojen maailmanneuvoston jäsen.
Katolisen kirkon talous

Katolinen kirkko Suomessa ei maksanut papeilleen palkkaa vuoteen 2017 asti. Papeille annettiin luontoisetuina asunto- ja ruokaetu sekä ”taskurahaa”. Varat tulivat Saksan katolisilta papeilta lahjoituksina. Aluehallintoviranomaiset tekivät kirkon Helsingin, Jyväskylän ja Kuopion tiloihin työsuojelutarkastuksen vuonna 2016. Tarkastuksen perusteella viranomaiset vaativat, että katolisen kirkon on järjestettävä palkkaus ja sen yhteyteen kuuluvat maksut papeilleen, eli käytännössä tehtävä pappiensa kanssa työsopimus.
Työsopimusten seurauksena katolinen kirkko on korostanut jäsentensä velvollisuutta maksaa 1,5 % verotettavista ansiotuloista kirkolle jäsenmaksuna. Kirkko on myös vaatinut itselleen verotusoikeutta evankelis-luterilaisen kirkon ja ortodoksisen kirkon tapaan sekä vaatinut Suomen valtion kirkolle maksaman tuen huomattavaa korottamista.
Katolisen kirkon talous > Valtionavustukset

Katolinen kirkko Suomessa on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta rekisteröityjen uskonnollisten yhdyskuntien toimintaan yhteensä noin 690 000 euroa. Keskimääräinen vuosittainen tuki on ollut noin 115 000 euroa.
Turun katoliset piispat

| --- | --- |
 Henrik, 1134–1158  Rodolfus, 1202?–1209?  Folkvinus, 1210?–1234?  Tuomas, 1234?–1245  Bero, 1248 tai 1249–1258  Ragvald I, 1258–1266  Catillus, 1266–1286  Johannes, 1286–1290  Maunu I, 1291–1308  Ragvald II, 1309–1321  Pentti Gregoriuksenpoika, 1321–1338  Hemming, 1338–1366  Henrik Hartmaninpoika, 1366–1367 :  Johannes Pietarinpoika, 1367–1370  Johannes Westfal, 1370–1385  Bero Balk, 1385–1412  Maunu Olavinpoika Tavast, 1412–1450  Olavi Maununpoika, 1450–1460  Konrad Bitz, 1460–1489  Maunu III Särkilahti, 1489–1500  Lauri Suurpää, 1500–1506  Johannes Olavinpoika, 1506–1510  Arvid Kurki, 1510–1522  Ericus Svenonius, 1523–1527  Martti Skytte, 1528–1550
Helsingin katoliset piispat

Ennen vuotta 1955 Suomi oli niin kutsuttu apostolinen vikaarikunta, jota hoiti apostolinen vikaari. Tämä vikaari ei ollut Helsingin piispa, vaan jonkin toisen alueen titulaaripiispa.
Helsingin katoliset piispat > Apostoliset vikaarit 1923–1955

| Apostoliset vikaari | Apostoliset vikaari | sääntökunta | virka-aika | lisätietoa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Mikael Buckx | SCJ | 1923–1933 | Dolichen titulaaripiispa |
|  | Gulielmus Cobben | SCJ | 1934–1955 | Amathus in Palaestinan titulaaripiispa |
Helsingin katoliset piispat > Helsingin piispat 1955–

| Helsingin piispat | Helsingin piispat | sääntökunta | virka-aika | lisätietoa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Gulielmus Cobben | SCJ | 1955–1967 |  |
|  | Paul Verschuren | SCJ | 1967–1998 |  |
|  | Józef Wróbel | SCJ | 2001–2008 |  |
|  | Teemu Sippo | SCJ | 2009–2019 | Ensimmäinen suomalaissyntyinen katolisen kirkon johtaja Suomessa Arvid Kurjen (1464–1522) jälkeen |
|  | Raimo Goyarrola | Opus Dei | 2023– | Goyarrola on Espanjasta kotoisin ja muuttanut Suomeen vuonna 2006. Hän kuuluu Opus Dein personaaliprelatuuriin. Goyarrola on aikaisemmin toiminut Helsingin hiippakunnan yleisvikaarina. Koulutuksestaltaan hän on dogmatiikan tohtori ja lääkäri. |
Suomessa toimivia sääntökuntia ja muita kirkollisia yhteisöjä

Birgittalaiset
Fransiskaanimaallikot
Dominikaanit
Opus Dei
Neokatekumenaalit
Ursuliinit
Karmeliitat
Rakkauden lähetyssisaret
Vihkiytyneet neitsyet
Jeesuksen pikkusisaret
Kalleimman veren sisaret (CPPS)
Jeesuksen pyhän sydämen pappien veljeskunta
Kirjallisuutta

Anton, Emil: Katolisempi kuin luulit. Aikamatkoja Suomen historiaan.  Helsinki:  Kirjapaja, 2017.  ISBN 978-952-288-620-0
Heikkilä, Tuomas ja Suvikumpu Liisa: Pyhimyksiä ja paanukattoja. Kulttuuriretkiä Suomen kirkkoihin.  Helsinki:  Kirjapaja, 2009.  ISBN 978-951-607-839-0
Nyman, Magnus: Hävinneiden historia: katolista elämää Ruotsi-Suomessa Kustaa Vaasasta kuningatar Kristiinaan.  (Fidelium-sarja)  Suomentanut Kalevi Vuorela. Helsinki:  Katolinen tiedotuskeskus, 2009.  ISBN 978-952-9627-57-8
Vuorela, Kalevi: Finlandia catholica. Katolinen kirkko Suomessa 1700-luvulta 1980-luvulle.  Helsinki:  Studium catholicum, 1989.  ISBN 952-90-0974-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katolinen kirkko Suomessa Wikimedia Commonsissa
Gregorius-yhdistys.
| n k Suomen Ekumeeninen Neuvosto (SEN) |
| --- | --- | --- |
| Pääsihteerit |  Cantell  Castrén  Rusama  Edström  Huttunen  Auvinen  Wärn-Rancken  |  |
| Jäsenyhteisöt |  Evankelis-luterilainen kirkko  Ortodoksinen kirkko  Vapaakirkko  Katolinen kirkko  Pelastusarmeija  Baptistsamfund  Metodistkyrka  Metodistikirkko  Missionkyrkan  Anglikaaninen kirkko  International Evangelical Church  |  |
| Tarkkailijajäsenet |  Adventtikirkko  Baptistikirkko  Helluntaikirkko  Kveekarit  Pingstmission  |  |
| Kumppanit |  Filantropia  Filoksenia  Helsingin Diakonissalaitos  Herättäjä-Yhdistys  Hiljaisuuden Ystävät  Kansan Raamattuseura  Kirkon alat  Kirkon ulkomaanapu  Kulttuuri- ja uskontofoorumi FOKUS  Medialähetys Sanansaattajat  Lasten ja nuorten keskus  OCM-Suomen Konstantinus Yhdistys  Opiskelijoiden Lähetysliitto  Pyhän Henrikin pyhiinvaellusyhdistys  Sinapinsiemen  Suomen Caritas  Suomen kristillinen rauhanliike  Suomen Kristillinen Ylioppilasliitto  Suomen Liikemiesten Lähetysliitto  Suomen Lähetysseura  Suomen Merimieskirkko  Suomen NMKY:n liitto  Suomen NNKY-liitto  Suomen Pipliaseura  Suomen World Vision  Temppeliherrain Ritarikunta  Tuomasyhteisö  |  |
| n k  Uskonto Suomessa |
| --- | --- |
Alueittain:  Etelä-Karjala Lappeenranta  Etelä-Pohjanmaa Seinäjoki  Etelä-Savo Mikkeli  Kainuu Kajaani  Kanta-Häme Hämeenlinna  Keski-Pohjanmaa Kokkola  Keski-Suomi Jyväskylä  Kymenlaakso Kouvola  Lappi Rovaniemi  Pirkanmaa Tampere  Pohjanmaa Vaasa  Pietarsaari  Pohjois-Karjala Joensuu  Pohjois-Pohjanmaa Oulu  Pohjois-Savo Kuopio  Päijät-Häme Lahti  Satakunta Pori  Uusimaa Helsinki  Espoo  Vantaa  Varsinais-Suomi Turku 
Kristinusko:  Historia  Protestantismi Luterilaisuus Evankelis-luterilaisuus  Baptismi  Metodismi  Vapaakirkollisuus  Adventismi  Helluntaiherätys  Evankelioimisliike  Uuskarsimaattisuus  Ekumeenisuus  Sitoutumaton  Anglikaanisuus  Katolisuus  Ortodoksisuus  Jehovan todistajat  Mormonismi 
Muut uskonnot:  Bahai-usko  Buddhalaisuus  Esoteerisuus Uuspakanuus  Vapaamuurarit  Islam  Juutalaisuus  Sikhiläisyys  Skientologia  Uskonnottomuus 
Mytologia:  Saamelainen muinaisusko  Suomalainen muinaisusko 
Suomen katoliset seurakunnat kartalla.
Pyhän Henrikin katedraali.
Nasaretin pyhän perheen kirkko Oulussa.
Keltasoihdukki

| Keltasoihdukki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Heinäpuukasvit Xanthorrhoeaceae
Alaheimo::  Asphodeloideae
Suku::  Soihdukit Asphodeline
Laji::  lutea
Kaksiosainen nimi
 Asphodeline lutea  (L.) Rchb. 
Katso myös
   Keltasoihdukki Wikispeciesissä   Keltasoihdukki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltasoihdukin hedelmiä ja siemeniä.
Keltasoihdukki eli keltasoihtu (Asphodeline lutea) on monivuotinen ruoho heinäpuukasvien heimon (Xanthorrhoeaceae) alaheimossa Asphodeloideae, jota on aikaisemmin pidetty soihtukasvien (Asphodelaceae) heimona. Lajia viljellään monivuotisena koristekasvina eli perennana.
Ani Kellomäki

Ani Kellomäki (s. 1976 Vantaa) on suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja käsikirjoittaja. Hän on tehnyt tv-ohjelmia, kuten Maria!, Härkää sarvista, Paketti, Mimmikoto ja Kakola sekä dokumentin Marja-Sisko. Hän on myös Anne Flinkkilän kanssa tehnyt Yle TV1:n vuosina 2020–2023 esittämää keskusteluohjelmaa Flinkkilä & Kellomäki. Kellomäki on myös toiminut juontajana ja toimittajana Yle TV1:n Akuutti Live - ja Akuutti-ohjelmissa vuonna 2024.
Teokset

Kellomäki, Ani (toim.): Kaikki muuttuu paremmaksi.  Kirkkonummi:  Paasilinna, 2010.  ISBN 978-952-58562-9-3
Lerche, Pauliina; Luukkanen, Hannamari; Kellomäki, Ani; Mort, Meri: Tule hyvä kakku! : mimmit askartelevat ja kokkaavat.  Helsinki:  Lasten keskus, 2012.  ISBN 978-951-62798-0-3
Kosteusvaurioita : kasvukertomuksia pullon juurelta.  Jyväskylä:  Atena, 2017.  ISBN 978-952-30034-0-8
Tiedostavan siemailun taito.  Jyväskylä:  Atena, 2019.  ISBN 978-952-30048-4-9
Sami Kuronen — Kahden kesken. Jyväskylä: Otava, 2024. ISBN 978-951-14834-0-3
Aiheesta muualla

Ani Kellomäen blogi
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Pohjoisgermaaniset kansat

| Pohjoisgermaaniset kansat |
| --- | --- |
Asuinalueet:  Pohjoismaat, Pohjois-Amerikka
Kielet:  Pohjoisgermaaniset kielet
Uskonnot:   Enemmistö harjoittaa:  Luterilaisuus, uskonnottomuus  Historiallisesti:  Skandinaavinen muinaisusko, roomalaiskatolilaisuus 
Sukulaiskansat:  Muut germaaniset kansat
Pohjoisgermaaniset kansat eli skandinaavit ovat germaaninen, pohjoisgermaanisia kieliä puhuva ryhmä Pohjoismaista. Heitä yhdistää kulttuurien samanlaisuus sekä yhteisen alkuperä ja esivanhempien puhuma kantakieli. Vuodesta 200 pohjoisgermaanit puhuivat kantaskandinaavia, joka noin vuoden 800 paikkeilla kehittyi muinaisnorjaksi ja myöhemmin nykypäivän pohjoisgermaanisiksi kieliksi.
Pohjoisgermaanien on ajateltu erottuneen erillisenä kansana Ruotsissa muutamia vuosisatoja ajanlaskun alun jälkeen. Antiikin kirjallisuudessa mainitaan useita pohjoisgermaanisia heimoja, etenkin svealaiset, daanit, göötit ja gotlantilaiset. Viikinkiajalla pohjoisgermaaniset, mertakäyvät seikkailijat eli viikingit ryöstelivät ja asuttivat alueita ympäri Eurooppaa ja kauempaakin. He perustivat merkittäviä poliittisia elimiä ja tutkivat Pohjois-Atlanttia aina Pohjois-Amerikkaan asti. Tästä levitäytymisestä syntyivät normannit, skandinaavitaustaiset gaelit ja rusit.
Viikinkiajan loputtua 1000-luvulla pohjoisgermaanit kääntyivät skandinaavisesta pakanauskonnostaan kristinuskoon, ja heidän heimoyhteisönsä keskitettiin moderneiksi Tanskan, Norjan ja Ruotsin kuningaskunniksi.
Nykyajan pohjoisgermaanisia etnisiä ryhmiä ovat tanskalaiset, islantilaiset, norjalaiset, ruotsalaiset ja färsaarelaiset. Näitä ryhmiä kutsutaan monesti skandinaaveiksi, mutta islantilaiset ja färsaarelaiset lasketaan joskus tämän nimityksen ulkopuolelle.
Pohjanleinikki

| Pohjanleinikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Leinikkikasvit Ranunculaceae
Suku::  Leinikit Ranunculus
Laji::  hyperboreus
Kaksiosainen nimi
 Ranunculus hyperboreus  Rottb. 
Katso myös
   Pohjanleinikki Wikispeciesissä   Pohjanleinikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pohjanleinikki (Ranunculus hyperboreus) on kosteissa paikoissa kasvava pohjoisen pallonpuoliskon arktisten alueiden leinikkikasvi (Ranunculaceae).
Elinympäristö ja koko

Monivuotinen pohjanleinikki kasvattaa 3–20 cm pitkän, vedessä kasvaessaan jopa 40 cm pitkän, tavallisesti kaljun varren. Varsi on suikerteleva tai joskus koheneva, nivelistä juurehtiva ja 0,5–1 mm paksu. Monista muista leinikkilajeista poiketen kasvin alus- ja varsilehdet ovat samanlaisia. Lehtien ruoti on 1–6 cm pitkä, kelluslehdissä vielä pitempi. Lehtilapa on 3–17 mm leveä, hertta- tai tylppätyvinen, 3–5-halkoinen tai -jakoinen sekä ehytliuskainen. Keltaiset, 4–7 mm leveät kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa. Kukkaperä on 1–2 cm pitkä ja pitenee hedelmävaiheessa. Kukassa on kaksi kehäkiehkuraa. Verhiö on kolmelehtinen ja noin teriön pituinen, teriö on kaksi- tai kolmilehtinen. Terälehdet ovat mesikuopallisia. Pohjanleinikki kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Kasvin hedelmistö on hieman pitkänomainen. Siihen kehittyy 1–1,4 mm pituisia pähkylöitä, joissa on koukkupäinen, 0,1 mm pituinen ota. Muiden leinikkien tavoin myös pohjanleinikki on myrkyllinen kasvi.
Pohjanleinikki muistuttaa jossain määrin pikkuleinikkiä (R. pygmaeus), joka kuitenkin on karvainen ja sen kukassa on viisi terä- ja verholehteä.
Levinneisyys

Pohjanleinikin levinneisyysalue on sirkumpolaarinen, ja sitä tavataan laajalla alueella pohjoisen pallonpuoliskon arktisilla alueilla. Laji kasvaa Fennoskandian keski- ja pohjoisosissa Norjassa, Ruotsissa, Suomessa ja Kuolan niemimaalla, josta levinneisyysalue jatkuu Venäjän pohjoisrannikkoa pitkin aina Tyynellemerelle saakka. Itä-Venäjällä lajia tavataan myös Kamtšatkan niemimaalla. Pohjanleinikki kasvaa myös suurimmassa osassa Alaskaa ja Pohjois-Kanadaa, sekä paikoitellen etelämpänä Kalliovuorilla. Laji viihtyy lisäksi Grönlannissa, Islannissa sekä Huippuvuorilla. Suomessa pohjanleinikkiä kasvaa paikoitellen Oulun korkeudelta pohjoiseen. Laji runsastuu pohjoisempaan päin mentäessä.
Elinympäristö

Pohjanleinikki vaatii menestyäkseen hyvin kostean kasvupaikan. Sitä tavataan lähteiköissä, järvenrannoilla, jokien lieterannoilla, soitten mutarimmissä sekä suo- ja tienvarsiojissa. Joskus lajia tavataan myös vedessä kellusvartisena ja -lehtisenä tai upoksissa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Pohjanleinikin (Ranunculus hyperboreus) levinneisyys Suomessa
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Pohjanleinikki (Ranunculus hyperboreus)
ITIS: Ranunculus hyperboreus (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Ranunculus hyperboreus (englanniksi)
Flora of North America: Ranunculus hyperboreus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10540875  Wikispecies: Ranunculus hyperboreus  BOLD: 260151  CoL: 4RGLD  EoL: 473804  EPPO: RANHY  EUNIS: 176762  FNA: 233501163  GBIF: 3033354  iNaturalist: 167730  IPNI: 712943-1  IRMNG: 10876957  ITIS: 18571  IUCN: 64322180  NatureServe: 2.137998  NCBI: 286916  Observation.org: 128667  Open Tree of Life: 140123  Plant List: kew-2524069  PLANTS: RAHY2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:712943-1  Tropicos: 27100177  VASCAN: 8534  WFO: wfo-0000461067  Laji.fi: MX.37912
Pohjois-Savon rykmentti

Juho Heiskanen
Pohjois-Savon rykmentti oli valkoisten itäarmeijan kuulunut joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pohjois-Savon rykmentin komentajana oli jääkärimajuri Juho Heiskanen.
Joukko-osastot

1. pataljoona
Komentaja: reserviluutnantti Elja Rihtniemi.
2. pataljoona
Komentaja: reservikapteeni B. Fabritius.
3. pataljoona
Komentaja: jääkäriluutnantti Onni Purhonen.
Täydennyspataljoona
Komentaja: ratsumestari Georg Hjalmar Tulander, pataljoonan kutsuntapiiri oli Kuopio ja Kajaani ja sijoituspaikkakunta oli Mikkeli.
Pohjois-Amerikan kaakkoisen metsäalueen intiaanit

Pohjois-Amerikan kaakkoisen metsäalueen intiaanit olivat yleensä maanviljelyllä eläneitä intiaaneja Yhdysvaltain lämpimänlauhkealla kaakkoisella metsäalueella. Tunnettuja heimoja ovat muun muassa seminolet, chickasawit, natchezit, chocktawit, creekit, charokeet ja muskogeet. Viljeltiin maissia, auringonkukkaa, kurpitsaa ja papuja. Monilla alueilla myös kalastettiin ja metsästettiin. Monilla alueilla kylät olivat suuria. Kaakkoisen metsäalueen historiaan liittyi ensin hauta- ja sitten myös temppelikumpujen rakentamista. Valkoiset tuhosivat tultuaan monia intiaaniheimoja, ja samoin laajalti alueen alkuperäisen metsäympäristön riistaeläimineen. Esimerkiksi caddojen heimo hävisi miltei kokonaan vuosien 1700–1910 välillä. Mutta myös kilpailevatselvennä intiaaniheimot varoittivat toisia heimojaselvennä. Koska valkoiset saapuivat tänne varhain, monien tämän alueen intiaaniheimojen kieltä ei tunnetaselvennä.
Kaakkoisalueen varhaishistoria

Kaakkoisella metsäalueella nousi ajanlaskumme alun jälkeen kumpuja rakentanut itäisen metsämaan perinteen viimeisin vaihe. 1000-luvulla oli mahtinsa huipulla Mesoamerikasta vaikutteita saanut Mississippin kulttuuri, joka rakensi suuria uhritemppelikumpuja. Kulttuuri oli sotaisa ja painottui enemmän maanviljelyyn kuin aiemmat kumpukulttuurit. Alueen suurin keskus Cahokia elätti arviolta 10 000 intiaania. Cahokiassa oli 215×305 metrin laajuinen ja 30 metriä korkea, katkaistun pyramidin muotoinen kumpu. Cahokian keskusta oli ympäröity korkealla hirsiaidalla, jossa oli vartiotorneja. Toista keskusta, moundvilleä on väitetty muskogeiden muinaiseksi keskukseksi. Myös Moundvillen löydöt viittaavat pappiseliitin hallitsemaan yhteiskuntaan. Moundville oli jyrkänteellä 300 eekkerin alalla, 20 kumpua suunnikasmaisen torin molemmin puolin. Suurin kumpu oli 18 m korkea. Moundvillessäkin oli paaluaita. Moundville hallitsi 20 kylää muutaman mailin päässä Moundvillen pohjois- ja eteläpuolella. Moundvillen uskotaan hallinneen satojen kylien suuruista aluetta. Moundvilleen saattoi saapua työväkeä jopa 80 km:n päästä, ja verotus kohdistui ankarana alle noin 16 km:n päässä sijaitseviin pikkukyliin.
Muinaisten kumpukulttuurien yhteyden myöhempiin heimoihin ovat kiistanalaisia. kuitenkin esim. Natchez-heimo rakensi kumpuja vielä historiallisella ajalla. Natchezien yhteiskunta jakautui jyrkästi eri luokkiin. Niinpä on päätelty, että Mississippin kulttuurin aikoina suuret päälliköt ohjasivat luokkayhteiskuntia, joissa oli äidin mukaan periytyviä klaaneja.
Joidenkin mukaan Mississippin kulttuuri olisi alkanut taantua jo noin 1450 jaa., jolloin alueen keskustaan ilmestyi laajeneva tyhjä vyöhyke "Vacant Quarter".
Monet arviot väittävät kaakkoisalueella asuneen noin vuonna 1500 3-4 miljoonaa intiaania, mutta intiaanien alkuperäistä väkilukua koskevat arviot ovat hyvin kiistanalaisia. Joka tapauksessa tämä alue oli maanviljelyn ja runsaiden luonnonantimien takia hyvin tiheästi asuttu.