stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Santa Catalina Island
Maaperä ja ilmasto

Saaressa on runsaasti kvartsia, joten osalla valtamerelle avautuvista rannoista on hopeanharmaata hiekkaa.
Catalina rakentuu pääosin kahdesta kivilajista: Catalina Schististä varhaiselta liitukaudelta, sekä mioseenin vulkaniiteistä ja magmakivistä.
Saarella on hyvin leuto subtrooppinen ilmasto. National Weather Service ylläpiti sääasemaa Avalonissa vuosien 1909 ja 1988 välillä. Tammikuun keskilämpötilat ovat enimmillään 18,1 °C, vähimmillään 9,6 °C ja elokuun keskilämpötilat enimmillään 24,1 °C, vähimmillään 17,8 °C. Korkein kirjattu lämpötila oli 40 °C 28. syyskuuta 1963, ja matalin kirjattu lämpötila -2 °C 2. tammikuuta 1973.
Keskimääräinen vuosittainen sademäärä on 302 mm, ja mitattavaa sadantaa on 34:nä päivänä. Sateisin vuosi oli 1983 887 mm:llä ja kuivin 1953 104 mm:n sademäärällä. Yhden kuukauden ennätys on toukokuussa 1921 saatu 297 mm. Yhden vuorokauden korkein sademäärä, 171 mm, tuli 22. lokakuuta 1941.
Santa Catalinan lentoasema ylläpitää yhä säätietoja. Tammikuun keskilämpötilat ovat enimmillään 14,7 °C, vähimmillään 8,7 °C. Heinäkuun keskilämpötilat ovat enimmillään 25,6 °C, vähimmillään 15,6 °C. Keskimäärin 12,5:nä päivänä lämpötila saavuttaa tai ylittää 32 °C ja keskimäärin 0,3:na päivänä lämpötila on 0 °C tai vähemmän. Ennätyskorkea lämpötila 39 °C saavutettiin 29. elokuuta 1967 ja ennätysmatala lämpötila -2 °C puolestaan 11. tammikuuta 1949.
Keskimääräinen sademäärä lentoasemalla on 300 mm. Mitattavaa sadantaa on 45:nä päivänä. Sateisin vuosi oli 1952 552 mm:llä ja kuivin 1964 140 mm:n sademäärällä. Yhden kuukauden ennätys on tammikuussa 1952 saatu 198 mm. Yhden vuorokauden korkein sademäärä, 75 mm, tuli 5. joulukuuta 1966. Lunta saarella sataa harvoin, keskimäärin 10 mm vuodessa lentoasemalla, mutta 1949 kuitenkin 100 mm, josta 76 mm tammikuussa.
Luonto > Kasvit

Santa Catalinalla kasvaa noin 400 kasvilajia. Kuusi lajia, alalajia tai muunnosta elää luonnonvaraisina ainoastaan Catalinalla: Arctostaphylos catalinae, Cercocarpus traskiae, Dudleya hassei, Eriogonum giganteum var. giganteum, Galium catalinense ja Lyonothamnus floribundus ssp. floribundus. Myös muunnosta Heteromeles arbutifolia var. macrocarpa tavataan vain Santa Catalinalta.
Näitä kasveja voi nähdä Wrigley Memorial & Botanical Gardens -puutarhassa ja uudistetulla Golf Gardens -minigolfradalla.
Luonto > Eläimet

Saarella elää viisi maanisäkästä: saariharmaakettu, maaoravan alalaji Spermophilus beecheyi nesioticus, hiirialalajit Reithrodontomys megalotis catalinae ja Peromyscus maniculatus catalinae, sekä päästäislaji Sorex ornatus. Vain yksi tällainen päästäinen on löydetty nyt jo rakennetusta lähdealueesta Avalonin yläpuolella. Päästäisiä on vaikea ottaa kiinni, ja ne saattavat menestyä saaren kosteammissa osissa.
Merisaukot ovat hävinneet Catalinan ympäristöstä saalistuksen johdosta.
Saariharmaakettu on uhanalainen paikallislaji. 1999 vain 100 kettua 1300:sta oli jäljellä vaarallisen penikkatautiviruksen levittyä saarella. Onnistuneen rokotuksia, vangittujen eläinten kasvatusta ja seurantaa käsittäneen suojeluohjelman myötä populaatio on saatu neljänsadan vahvuiseksi, joka tutkijoiden arvion mukaan on omavarainen määrä.
Saarella on elänyt noin 150 amerikanbiisonia vuodesta 1924. Alun perin saarelle tuotiin neljätoista biisonia The Vanishing American -elokuvan kuvauksiin, vaikka biisonien kohtaukset eivät varsinaiseen elokuvaan päätyneetkään. Koska elokuvan budjetti ylittyi, tuotantoyhtiö päätti jättää biisonit saarelle mantereelle tuomisen sijaan.
Liikenne ja ympäristönsuojelu

Catalinaan on lauttayhteyksiä sekä "Lentoasema taivaassa". Lauttoja tulee Orangen piirikunnasta Newport Beachistä ja Dana Pointista, sekä Los Angelesin piirikunnasta Long Beachistä, San Pedrosta ja Marina del Reystä. Matka kestää noin tunnin ja meno-paluu maksaa noin 65$. Saarelle on helikopteriyhteys Long Beachin ja Los Angelesin satamista. Teitä saarella on yli 300 km.
Suurinta osaa saaresta hallinnoi Catalina Island Conservancy (CIC), yksityinen voittoa tavoittelematon järjestö. Sen tehtävä on tieteellisillä menetelmillä Catalinan luonnon suojelu. Koska saarta hyödynnettäessä sinne on aiemmin tuotu useita vieraslajeja, järjestö pyrkii poistamaan näitä tai vähentämään niiden haittoja. Esimerkiksi biisonien lukumäärä päätettiin rajata 150:n ja 200:n välille.
CIC on sallinut saarella patikoinnin ja maastopyöräilyn, mutta vierailijoiden on ensin hankittava heiltä lupa, jossa ilmoitetaan missäpäin saarta on aikomus liikkua. Patikointiluvat ovat ilmaisia, pyöräluvista pitää maksaa.
Moottoriajoneuvojen käyttöä on rajoitettu, ja rekisteröityjen henkilöautojen määrälle on yläraja, josta johtuen auton tuomiseksi saarelle on odotettava 14 vuotta. Useimmat asukkaat liikkuvat golfkärryllä. Turistit voivat vuokrata taksin liikennepalvelusta. Polkupyöriä käytetään myös yleisesti. Saarella on useita pyörä- ja golfkärryvuokraamoja. Vain Avalonin kaupungissa voi kuka tahansa liikkua rajoituksetta. Maaseudulle vie vain yksi päätie, Stage Road.
Matkailu

Santa Catalina Islandilla käy vuosittain noin miljoona turistia.
Lasipohjaveneet kiertävät alueen riuttoja ja hylkyjä, ja laitesukeltaminen sekä snorklaus kirkkaassa vedessä ovat suosittuja. Lover's Cove kaupungin itäpuolella ja Descanso Beach kasinon länsipuolella ovat suosittuja sukelluskohteita. Alue on tunnettu lentokaloistaan ja kirkkaan oransseista garibaldikaloista. Nousuvarjo kuuluu myös tarjontaan. Saaren sisäosiin menee bussiajeluja.
Turistit eivät usein pääse surfaamaan, mutta Catalinan selkäpuolella on kaksi rantaa, jossa on hyviä aaltoja: Shark Harbor ja Ben Weston Beach. Avalon Beach on joutunut pitkäaikaisen saasteongelman vuoksi Natural Resources Defense Councilin "Toistuva rikkomus" -raportin kymmenen ensimmäisen joukkoon.
Two Harbors on toinen saarella oleva, paljon pienempi lomakohde. Se sijaitsee saaren kannaksella Avalonin pohjoispuolella ja on ensisijainen saapumispiste saaren länsipuolelle aikoville. Laivayhteys on San Pedroon, Avaloniin kulkee bussi ja laiva.
Art Good, Jazztrax Showcase of the Absolute Newest:n juontaja, järjestää Catalinassa vuosittain musiikkifestivaalin.
Museo Catalina Island Museum historiallisessa Catalina Casino -rakennuksessa käsittää 100 000 esinettä, yli 10 000 valokuvaa tai kuvaa ja suuren savitavarakokoelman.
Matkailu > Hylyt

Diosa del Mar upposi 30. heinäkuuta 1990 lähellä Ship Rockia (33.462770°N 118.491925°W). Jahti Valiant paloi ja upposi Descanso Beachin edustalla. Sen mukana oli noin 75 000 dollarin arvosta koruja, joita ei ole koskaan löydetty.
Sukelluksiin vaaditaan satamakapteenin lupa.
Matkailu > Leiriytyminen

Santa Catalina Island Companylla on leirintäalueita Two Harborsissa, Parson's Landingissa, Black Jackissa, Little Harborissa ja Hermit Gulchissa. Kaikki leirintäalueet edellyttävät varausta ja lupaa. Näiden lisäksi on yhdeksän alkeellista veneleiriytymisaluetta.
Koulutus

USC Wrigley Institute on University of Southern Californian ylläpitämä tutkimus- ja koulutuskeskus Big Fisherman's Covessa lähellä Two Harborsia. Nimensä se on saanut Philip K. Wrigleyltä. Siihen kuuluu 3000 m2:n laboratorio, asuntola, kahvila, painekammio ja myös laituri, helikopterikenttä sekä sukeltajien pukukoppi. Wrigleyn perhe rahoitti toimintoja lahjoituksella 1995.
Kulttuuri

Suosionsa huipulla 1930-luvulla Catalinan saari oli mieleinen rauhanpaikka Hollywood-tähdille ml. Clark Gable. Saarella myös kuvattiin kohtauksia kymmeniin elokuviin.
Kulttuuri > Merkittäviä vierailijoita ja asukkaita

Marilyn Monroe asui ensimmäisen aviomiehensä James Doughertyn kanssa Avalonin kaupungissa useita kuukausia vuonna 1943, ennen kuin aviomies lähti toisessa maailmansodassa Tyynelle valtamerelle.
Kenraali George S. Patton tapasi vaimonsa Beatricen (Ayer) Catalinalla heidän ollessaan lapsia.
Natalie Wood oli Hollywood-näyttelijä joka sai kolme Oscar-ehdokkuutta ennen kahdenkymmenenviiden vuoden ikää. Hän kuoli saaren sataman veteen epäilyttävissä olosuhteissa 1981 hänen kadottuaan kapteeni Dennis Davernin komentamalta jahdilta, jossa olivat myös hänen aviomiehensä Robert Wagner ja näyttelijä ja ystävä Christopher Walken. Vuonna 2011, kolmekymmentä vuotta näyttelijän salaperäisen kuoleman jälkeen, rikostutkinta käynnistyi uudestaan ilmeisesti Dennis Davernin toimittaman uuden todistusaineiston vuoksi.
Aiheesta muualla

Viimeisten merirosvojen saari, Kuva, 13.09.1939, nro 19, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kasino vuonna 2007
Avalon vuonna 2004
Lintulauta

Perinteinen itse tehty puinen lintulauta.
Lintulauta on pikkulintujen ruokintaan tarkoitettu alusta tai laite. Lintulautoja käytetään lintujen talviruokintaan sekä houkuttamaan lintuja pihoihin ja puutarhoihin.
Tyypit > Siemenet

Yleisin lintulaudan tyyppi muodostuu maanpinnan yläpuolelle kohotetusta alustasta, jolle on asetettu kasvien, kuten auringonkukan siemeniä tai jyviä. Laudalla voi olla myös katos ja seiniä. Monimutkaisempi lintulauta toimii ruokinta-automaattina siten, että kun linnut nokkivat siemeniä laudan alaosan koloista, niitä valuu ylhäältä lisää.
Tyypit > Tali

Toinen lintulaudan muoto on kehikon sisään asetettu kimpale talia tai muuta rasvaa. Tällaista ruokintaa käytetään talvisin linnuille, jotka syövät luonnossa hyönteisiä ja muita pieniä eläimiä. Suomessa taliruokintaan käytetään usein laudan sijaan yksinkertaista verkossa olevaa talipalloa.
Tyypit > Mesi

Eräs lintulaudan muoto on ylhäältä täytettävä astia, joka sisältää keinotekoista mettä eli sokeripitoista nestettä. Tällainen lintulauta houkuttaa mettä ravinnokseen käyttäviä lintuja, kuten kolibreja. Kolibrilaudat ovat usein kirkkaan punaisia, jotta kolibrit huomaisivat laudan. Sokerineste täytyy vaihtaa muutaman päivän välein, ettei siinä ala kasvaa linnuille haitallisia pieneliöitä.
Ylläpito

Lintulaudan rakenteissa ei saa käyttää kyllästettyä puuta sen myrkyllisyyden vuoksi. Suunnittelussa on otettava huomioon, ettei lintujen ulostetta pääse ruokinta-astiaan. Uloste levittää herkästi tauteja linnusta toiseen. Lintulauta tulee siivota säännöllisin väliajoin. Pitkään laudalla oleva ravinto on suojattava säältä, sillä liiallinen kosteus pilaa sen.
Kirjallisuutta

Bergenholz, P. 2005. Rakennamme lintulautoja ja pesäpönttöjä. Karkkila: Kustannus-Mäkelä Oy. 48 s. ISBN 951-873-848-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Poutanen, T. 1997. Nyt on aika aloittaa lintujen talviruokinta. Luonnonsuojelija, no. 10, s. 1. Lintujen talviruokinta (viitattu 25.3.2008)
Birdlife Suomi, lintujen talviruokinta
Pensastiaisten ruokintaa talilla.
Kolibreja ruokitaan sokerinesteellä.
Markku Sarastamo

Markku Sarastamo (s. 1948) on kansantaiteilija ja satukirjailija, joka on luonut satuhahmo matkimustutkailija Sampo Sarastarin.
Nyttemmin Markku Sarastamo on työskennellyt kuvataiteilijana. Maaseudun Sivistysliitto valitsi hänet vuoden 2025 Vuoden ITE -taiteilijaksi. Kunnianimeen kuuluu myös kuukauden taiteilijaresidenssi ja iso näyttely Raumalla syksyllä 2025.  Sarastamo on esiintynyt aiemmin mm.selvennä Oulun Taidemuseossa Ällitälli-näyttelyssä sekä Kaustisella Itsetehty elämä -näyttelyssä. Hänen töitään on ollut esillä myös Helsingin Taidemuseossa ja Galleria Aarnissa Tapiolassa, Mänttän taideviikoilla, sekä vuonna 2006 Alajärven kaupungin galleriassa materiaalina hänen kirjoittamansa satu "Kreivitär ja hänen huikea elämänsä", uusin näyttely "Karbujo - Hiilimaa" Kuopion musiikkikeskuksessa 28.-30.7.2007 taidetapahtumassa Festivalo Arta Lumo, järjestäjänä Suomen Esperantoliitto. Vuonna 2016 Sarastamolla oli kaksi kesänäyttelyä (Mikkeli. Hauho). Viimevuodet Markku Sarastamo on työskennellyt kuvataiteilijana ja pitänyt lukuisia näyttelyjä, kuten Metso -kirjasto Tampere 2022 ja Hämeenlinnan kirjasto. 
Vuonna 2025 Maaseudun Sivistysliitto valitsi Markku Sarastamon vuoden ITE -taiteilijaksi.
Sarastamolla on myös lukuisia keksintöjä, joista maailmanmainetta on saanut Kulkuri-kuljetuksenseurantalaiteisto, jonka toteutti Elektrobit oy.
Markku Sarastamon harrastuksiin kuuluvat esperanto, valokuvaus, hathajooga (Sarastamo ohjaaselvennä joogaa Iittalassa Palotalon eläkeläisryhmässä 2015. Hän ohjasi ensimmäiset joogakurssinsa Tampereen Ahjolassa 1960-luvun lopussa.)  ja judo. Sarastamo sai judon 1 dan -arvon (mustav.) huhtikuussa 2007.
Satutrilogia Karbujo - Hiilimaa

"Kreivitär ja hänen huikea elämänsä" on "Karbujo - Hiilimaa" -trilogian ensimmäinen osa. Toinen osa on "Matkimustutkailija Sampo Sarastar ja hänen huimat seikkailunsa". Sampo Sarastarin käänsi englanniksi Oulussa valan tehnyt kielenkääntäjä Tero Sallamo Riihisäätiön tuella. Teos on käännetty myöskin saksaksi. Trilogian päätösjakso: "Kultaisen Pagodin arvoitus" ("La enigmo de la Ora Pagodo".) Loppujaksossa tutustutaan esperantoon tarkemmin. Karbujo -Hiilimaa -trilogia on julkaistu vain pienenä omakustannepainoksena ja ROMina, jolle on tallennettu Sarastamon satua varten maalaamia kuvia.
Satutrilogian materiaalia oli esillä Mäntän kuvataideviikoilla 2008. Markku Sarastamon näyttely Karbujo-satutrilogian materiaalista oli esillä Lammin kirjastolla koko helmikuun 2011. Aiheesta julkaistiin helmikuussa lehtijuttuja muun muassa
Hämeenlinnan Kaupunkiuutiset 2/2 2011 otsikolla Sarastamon teoksiin saa koskea.
Keski-Häme 3/2 2011 (Sarastamon iso satu tuli Lammille.)
Teokset

Kreivitär ja hänen huikea elämänsä, 2005 (omakustanne), ISBN 951-98395-4-2, s. 63, teos on käännetty esperantoksi nimellä "La grafino kaj ŝia fantasta vivo". Teoksesta tehtiin 300 kappaleen numeroitu painos. ISBN 951-98395-5-0. Teos on käännetty myös saksaksi (Turun Yliopisto, Gerda Torikan oppilasryhmä).
Teoksen toteutti pistekirjoituksella esperantoksi Näkövammaisten keskusliitto.
Sarastamon elämäkerta-arkisto arkistoitiin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran holvein seitsemän sementin taakse kymmeneksi vuodeksi vuonna 2021. (Markku Sarastamo 22. huhtikuuta 2021)
"Karbujo - Hiilimaa"  -satutrilogiaa painettiin 25 numeroitua kappaletta digipainolla syksyllä 2012.
WSOY Suomen suurin tietokonepeli Mikro-Visa 10.000
Tammi. Korttitaituri. Suomen ensimmäinen pelikorttitaikuuden laaja oppiteos.
Sarastamon taidetta on mm. Maaseudun Sivistysliiton kokoelmissa.
Aiheesta muualla

Sarastamon kotisivut
Sarastamo ylioppilaaksi
Jukka Sarjala (historioitsija)

Jukka Sarjala (s. 15. elokuuta 1959 Pori) on suomalainen kulttuurihistorioitsija, joka on tutkinut modernin ja varhaisen uuden ajan musiikin historiaa, sittemmin 1800-luvun kulttuurihistoriaa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Meri-Porin lukiosta 1978; opintoja myös Porin musiikkiopistossa 1976–1977. Sarjala on työskennellyt Turun yliopistossa määräaikaisissa tutkimus- ja opetustehtävissä 1980-luvulta alkaen, enimmäkseen kulttuurihistoriassa, mutta myös musiikkitieteen professorina 2008–2010. Filosofian tohtoriksi hän väitteli Turun yliopistossa 1994 ja on toiminut siellä dosenttina vuodesta 1995. Lisäksi hän on työskennellyt Turun yliopiston tutkijakollegiumissa 2015–2016, Suomen Akatemian erikoistutkijana 2013–2014, 2017–2019 ja 2021 sekä apuraha- ja projektitutkijana. Vierailevana tutkijana Sarjala on toiminut Uppsalan yliopistossa 1989 ja Herzog August Bibliothekissa Saksan liittotasavallassa 1997. Hän on Suomen Historiallisen Seuran tutkijajäsen vuodesta 1999; luottamustehtäviä hänellä on ollut muun muassa Porthan-Seurassa 2014–2018 ja Kulttuurihistorian seurassa 2015–2020.
Tieteellisten artikkeliensa ja katsaustensa ohella Sarjala on julkaissut muun muassa kirjailija ja säveltäjä Axel Gabriel Ingeliuksen elämäkerran Poeettinen elämä sekä varhaisinta suomalaista kauhukirjallisuutta käsittelevän teoksen Salonkien aaveet. Niin ikään hän on kirjoittanut jälkisanat Ingeliuksen Harmaa linna -romaanin uuteen suomennokseen, joka ilmestyi 2009. Hänen myöhempään tuotantoonsa lukeutuu saksalaista ja suomalaista varhaisromantiikkaa ja 1800-luvun alun kirjakulttuuria käsitteleviä tutkimuksia.
Teokset ja tutkielmat

Kansallissosialismi ja saksalainen kansanlaulukäsitys 1932–1934. Kulttuurihistorian pro gradu -tutkielma, Turun yliopisto, 1982
Turun kaupunginorkesterin muusikoiden ammattikoulutus 1927–1977. Suomen historian laudaturtutkielma, Turun yliopisto, 1984
Nihilismus, Karrierismus und Geschichtswissenschaft. Alustuksia historiateoreettiseen keskusteluun. Toim., Turku: Turun yliopiston ylioppilaskunta, 1985. ISBN 951-95907-3-0
Sosiaalihuollon, kansanterveystyön ja kriisien torjunnan puoli vuosisataa. Suomen Punaisen Ristin Varsinais-Suomen piirin toiminta 1935–1985. Turku: Kirjapaino Pika Oy, 1985. ISBN 951-99681-9-9
Kulkusten jalanjäljissä. Turkulaisen sekakuoron musiikilliset vaiheet ja yhdistystoiminta 1918–1988. Turku: Kirjapaino Grafia Oy, 1988. ISBN 951-99990-0-0
Kritiikki ja konserttimusiikki. Normit ja arvot helsinkiläisessä sinfoniakonserttimusiikin päivä­lehtikritiikissä 1918–1939. Kulttuurihistorian lisensiaatintutkielma, Turun yliopisto, 1990
Musiikkimaun normitus ja yleinen mielipide. Musiikkikritiikki Helsingin sanomalehdistössä 1860–1888. Väitöskirja. Turku: Turun yliopiston julkaisuja C 100, 1994. ISBN 951-29-0158-7
Music, Morals, and the Body: An Academic Issue in Turku, 1653–1808. Studia Historica 65. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2001. ISBN 951-746-264-6
Henrici Gabrielis Porthan Opera omnia XI:1. Porthans manuskript om estetik och den sköna litteraturen. Toim. yhdessä Matti Klingen kanssa, Turku: Porthan-Seura, 2001. ISBN 951-96877-2-6
Miten tutkia musiikin historiaa? Johdatus näkökulmiin ja menetelmiin. Tietolipas 188. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002. ISBN 951-746-408-8
Tunteet ja sympatia. Turun Akatemian väitöskirjoja 1700-luvulta. Toim., suomentanut Sari Kivistö, Turku: Faros-kustannus Oy, 2003. ISBN 951-98968-2-1
Poeettinen elämä. Biedermeierin säveltäjä-kirjailija Axel Gabriel Ingelius. SKST 972. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 951-746-670-6
Salonkien aaveet. Varhaisin kauhuromantiikka Suomen kirjallisuudessa. SKST 1141. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007. ISBN 978-951-746-933-3
Hannu Salmi, Asko Nivala & Jukka Sarjala (toim.): Travelling Notions of Culture in Early Nineteenth-Century Europe.  New York:  Routledge, 2016.  ISBN 978-1-138-12243-7
Turun romantiikka. Aatteita, lukuvimmaa ja yhteistoimintaa 1810-luvun Suomessa. Historiallisia Tutkimuksia 283. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2020. ISBN 978-951-858-196-6
Heli Rantala, Jukka Sarjala, Janne Tunturi, Ulla Ijäs & Heidi Hakkarainen: Kirjojen kaipuu. Kirjakulttuuria 1800-luvun alun Suomessa. Helsinki: Gaudeamus Oy, 2024. ISBN 978-952-345-263-3
Suomennoksia

E. T. A. Hoffmann, Serkkuni kulmaikkuna. Suomennos ja esipuhe Jukka Sarjala. Turku: Faros-kustannus Oy, 2014. ISBN 978-952-5710-32-8
Adolph Törneros, Uppsalan romantiikkaa. Kirjeitä 1824–1827. Suomennos ja esipuhe Jukka Sarjala. Turku: Faros-kustannus Oy, 2024. ISBN 978-952-7442-11-1
Lintulan luostari (Kivennapa)

Lintulan luostari Kivennavalla vuonna 1939.
Lintulan luostari oli Karjalankannaksella Kivennavan pitäjän Lintulan kylässä vuodesta 1895 toiminut ortodoksisen kirkon nunnaluostari. Toisen maailmansodan jälkeen, kun Karjalankannas luovutettiin Neuvostoliitolle, uusi Lintulan luostari rakennettiin Heinävedelle Palokin kylään. 2000-luvulla myös Kivennavan Lintulassa Karjalankannaksella Venäjällä toimii jälleen ortodoksiluostari, joka on rakentanut uudelleen vuonna 2013 entisen Lintulan luostarin kirkon. Lintulan luostareita on siis nykyisin kaksi, toinen Venäjällä ja toinen Suomessa.
Luostarin synty

Pyhän Kolminaisuuden yhteiselämäluostarin kohoaminen Kivennavan luterilaiseen pitäjään juontaa alkunsa rautatieonnettomuudesta 17.10.1888. Se ei ollut mikään pikkuonnettomuus, vaunujen suistuminen kiskoilta aiheutti kymmenien ihmisen kuoleman. Merkittävää oli, että onnettomuus kohtasi keisari Aleksanteri III:n seuruetta. Myös keisarin vaunu putosi kiskoilta, mutta ei kaatunut eikä murskautunut niin pahoin, kuin useat muut keisarillisen junan vaunuista. Onnettomuudesta joutui syytettyjen penkille salaneuvos Feodor Petrovits Neronov. Neronov oli rautateiden johtava virkamies, mutta onnettomuus ei ollut hänen laiminlyöntiensä syytä. Neronov kuitenkin tuomittiin kuolemaan. Hän vältti tuomion täytäntöönpanon lahjoittamalla puolet maaomaisuudestaan hyväntekeväisyysyhteisölle, joka ryhtyi rakentamaan turva- ja koulukotia kodittomille tytöille Neronovin entisille tiluksille Lintulaan. Virkansa hän kuitenkin menetti. Neronovin isä oli pappi Peter Nero, joka oli perustanut naisten luostarin Kazaniin ja Neronov seurasi isänsä esimerkkiä rakennuttamalla Lintulaan Pyhän Kolminaisuuden kirkon.
Uuden naisluostarin elementit olivat siis olemassa, mutta ”vääräuskoista” ortodoksista luostaria ei Kivennavan seurakunnassa haluttu nähdä. Pelättiin sen käännyttävän tyttöjä isien uskosta ja venäläistävän väestöä. Tuolloin yhä lisääntyvä venäläisvaikutus oli väestöstä uhkaavaa siitä huolimatta, että elämisen ehdot olivat yhä useammalla yhä enemmän kiinni Pietarin läheisyydestä. Karjalankannas oli se osa suuriruhtinaskuntaa, jossa venäläisyys oli läsnä selvimmin. Sen vuoksi siellä myös pidettiin tiukasti kiinni Ruotsin vallan aikaisista tavoista ja lainsäädännöstä, jonka oli luvattu Suomessa säilyvän. Uskonnollisen toiminnan ns. suvaitsevaisuussäädöksissä oli luostarilaitos kielletty. Valamon luostaria ei sentään uskallettu lakkauttaa. Senaatti sai vuonna 1894 käsiteltäväkseen Neronovin ja hänen vaimonsa lahjoituksiin perustuvan esityksen ortodoksisen naisluostarin perustamisesta Lintulajoen varrella olevalle tilalle. Senaatti hylkäsi suunnitelman vuonna 1781 vahvistettuun perustuslakiin viitaten. Erityisesti tyttöjen turvakoti ja koulu epäilyttivät, sillä ne haiskahtivat käännytyskeskukselta.
Luostarihanke sai kuitenkin tämän jälkeen vahvaa tukea korkeilta virkamiehiltä ja keisari Nikolai II allekirjoitti luostarin lupakirjan vuonna 1895. Lintulan luostari oli perustettu. Ehtona oli, että luostarin tuli toimia vain kreikkalaiskatolisen väestön piirissä eikä Suomen valtiolta pidä vaatia avustuksia luostarin ylläpitoon.
Vaiheet ennen Suomen itsenäistymistä

Luostarin toimintaa siivittivät lahjoitukset. Suurin osa Kivennapaa oli venäläisen aateliston omistamaa. Vuoden 1870 jälkeen Riihimäeltä Pietariin rakennettu rautatie mahdollisti muutaman tunnin matkan Pietarista Kannaksen maaseudulle, joka oli pietarilaiselle kuin ulkomaille matkustamista. Venäläisiä huviloita ja kartanoita nousi kaikkialle Lintulan ympäristöön. Terijoelle oli täältä matkaa vain 15 kilometriä. Lintulan luostarikin omisti Kannaksella huviloita, joita se vuokrasi ja sai näin lisätuloja.
Pitkänäperjantaina 1916 yöllä sytytettiin Lintulan luostarin kirkko tuleen. Maanomistaja ja huvila-asukas ruhtinas Ivan Saltykov rakennutti luostarille uuden kirkon, mutta luostari ei selvittämättömäksi jääneestä tuhopoltosta koskaan täysin toipunut.