stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Piparjuuri
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Piparjuuri (maustepiparjuuri) (Armoracia rusticana)
Kasviatlas: Piparjuuren eli maustepiparjuuren (Armoracia rusticana) levinneisyys Suomessa.
Yrttitarha: Piparjuuri (Armoracia rusticana)
Eliaksen yrittitarha (Internet Archive)
ITIS: Armoracia rusticana (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Armoracia rusticana (englanniksi)
Flora of China: Armoracia rusticana (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Horseradish (Armoracia rusticana) (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Armoracia rusticana (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Armoracia rusticana (horseradish) (englanniksi)
Gernot Katzer's Spice Pages: Horseradish (Armoracia rusticana) (englanniksi)
Suomalaiset hyötypuutarhakasvit
| --- | --- |
Juurekset:   lanttu  mustajuuri  nauris  palsternakka  porkkana  piparjuuri  punajuuri  retiisi  selleri 
Kaalit:   keräkaali  kiinankaali  kukkakaali  kyssäkaali  lehtikaali  punakaali  parsakaali  ruusukaali  kurttu- eli savoijinkaali 
Kurkkukasvit:   kurkku  kesäkurpitsa  kurpitsa  spagettikurpitsa 
Mausteet:   basilika  humala  kirveli  krassi  kumina  kurkkuyrtti  kynteli  lipstikka  meirami  minttu  persilja  rakuuna  rosmariini  salvia  sitruunamelissa  tilli  timjami 
Mukulakasvit:   maa-artisokka  peruna 
Palkokasvit:   herne  härkäpapu  tarhapapu 
Sipulit:   hillosipuli  ilmasipuli  jättisipuli  purjo  sipuli  ruohosipuli  ryvässipuli  valkosipuli  vihersipuli 
Muut kasvikset:   endiivi  fenkoli  latva-artisokka  lehtisalaatti  lehtiselleri  mangoldi  maissi  paprika  parsa  pinaatti  raparperi  tomaatti 
Yrtit ja mausteet
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26545  Wikispecies: Armoracia rusticana  BioLib: 39076  Calflora: 676  CoL: GSV4  Ecocrop: 3384  EoL: 583956  EPPO: ARWLA  EUNIS: 163400  FNA: 200009237  FoC: 200009237  GBIF: 3041022  GRIN: 4234  iNaturalist: 75566  IPA: 11300  IPNI: 278747-1  IRMNG: 10203594  ISC: 7174  ITIS: 23044  IUCN: 176596  MichiganFlora: 607  MoBotPF: 250254  NatureServe: 2.144585  NBN: NHMSYS0000456083  NCBI: 3704  NZOR: d8364e86-a86c-473e-a27a-ceb692b1f2a3  NZPCN: 2548  Observation.org: 18347  Open Tree of Life: 309283  PfaF: Armoracia rusticana  PFI: 1401  Plant List: kew-2652952  PLANTS: ARRU4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:278747-1  RHS: 1601  Tropicos: 4100347  VASCAN: 3901  WisFlora: 2615  WFO: wfo-0000549445  Laji.fi: MX.38398 
Piparjuuren juuria.
Lauri Pihkala

| Lauri Pihkala |
| --- | --- |
 Pihkala noin 1930-luvulla
Henkilötiedot
Syntynyt: Lauri Gummerus 5. tammikuuta 1888 Pihtipudas
Kuollut: 20. toukokuuta 1981 (93 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  urheiluvaikuttaja, valmentaja, yleisurheilija
Muut tiedot
Lempinimet:  Tahko
Lauri ”Tahko” Pihkala (vuoteen 1906 Gummerus; 5. tammikuuta 1888 Pihtipudas – 20. toukokuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen yleisurheilija ja monipuolinen urheiluvaikuttaja. Pihkalan vaikutus suomalaisessa urheiluelämässä on näkynyt olympiaurheilusta kansanliikuntaan ja liikuntakasvatukseen, ja erityisen merkittävä vaikutus hänellä oli maastohiihtoon. Pihkala perusti muun muassa Suomen Ladun ja Suomen urheiluopiston, ja hän kehitti Suomen kansallispelin pesäpallon. Urheilijana Pihkala edusti Suomea vuosien 1908 ja 1912 olympiakisojen yleisurheilussa.
Elämä ja ura > Varhaisvaiheet

Lauri Gummerus syntyi Pihtiputaan kirkkoherran, rovasti Aleksanteri Gummeruksen ja Alma o.s. Nordlundin perheen 11. ja viimeisenä lapsena. Hän oli jo lapsena hyvin innokas urheilija. Hänellä oli myös lapsesta alkaen hiukan huono kuulo, mikä esti myöhemmin häntä pääsemästä voimistelunopettajan opintoihin. Laurin tunnetuimpia veljiä olivat Tampereen piispa Jaakko Gummerus, Vientirauha-lakonmurtajakaartin johtaja Martti Pihkala ja maanviljelystalouden professori Rurik Pihkala.
Gummerus sai ylioppilaslakkinsa vuonna 1905. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa yhden lukuvuoden ajan, kunnes keskeytti opintonsa. Sen jälkeen hän suomensi muutaman veljensä kanssa sukunimensä Pihkalaksi. Lempinimensä Tahko hän kertoi saaneensa ensimmäisenä opiskeluvuotenaan. Hän oli tullut ylioppilasvoimistelijoiden harjoituksiin, missä Kustaa Levälahti katsoi häntä sitomassa kengännauhojaan uimahousuihin pukeutuneena ja tokaisi: ”Mikäs tahko tuo on?”
Pihkala asui vuonna 1907 jonkin aikaa Yhdysvalloissa. Palattuaan Suomeen hän jatkoi opintojaan ja valitsi linjakseen kansantalouden. Hän valmistui vuonna 1912 filosofian kandidaatiksi aineyhdistelmänään kansantalous, pohjoismaiden historia, latina ja käytännöllinen filosofia. Pihkalan pro gradu -tutkielmassa verrattiin ylioppilaiden urheilu- ja opintosuorituksia.
Elämä ja ura > Urheilu-ura

Pihkala edusti Suomea Lontoon kesäolympialaisten 1908 korkeushypyssä, jossa hän karsiutui loppukilpailusta tuloksella 167 cm, kun loppukilpailuun vaadittiin 180 cm. Hänet mainitaan myös kiekonheiton karsinnan tuloslistassa, mutta hänen tulostaan ei ilmoiteta.
Lontoon kisojen jälkeen Pihkala vaihtoi juoksuun. Hän voitti seuraavina vuosina yhteensä kahdeksan Suomen mestaruutta 200, 400 ja 800 metrillä ja teki näillä matkoilla useita Suomen ennätyksiä. Pihkala voitti vuonna 1910 Suomen-mestaruuden 400 metrin juoksussa ajalla 52,0. Seuraavana vuonna hän voitti kolme mestaruutta: 200 metrillä ajalla 23,8, 400 metrillä ajalla 53,3 ja 800 metrillä ajalla 2.02,7. Lisäksi hän oli mukana HKV:n joukkueessa, joka voitti SM-kultaa 1 600 metrin viestissä.Vuonna 1912 Pihkala uusi kolme mestaruuttaan ajoilla 23,4, 52,6 ja 2.02,7.
Pihkala teki urallaan kolme Suomen ennätystä 400 metrin juoksussa. Hänen ensimmäinen ennätyksensä 52,7 paransi Ragnar Stenbergin vanhaa ennätystä 0,3 sekunnilla. Viimeinen ennätys 51,9 pysyi voimassa vuoteen 1913 saakka, kunnes Waldemar Wickholm rikkoi sen. 800 metrillä Pihkala onnistui vuonna 1911 parantamaan Adolf Mannisen Suomen ennätystä 0,2 sekunnilla aikaan 2.02,7. Manninen otti ennätyksen takaisin vielä samana vuonna. Pihkalan henkilökohtaisiksi ennätyksiksi jäivät 400 metrillä 51,5 ja 800 metrillä 1,58,1.
Tukholman kesäolympialaisissa 1912 Pihkala osallistui 800 metrin juoksuun. Hän oli kokeillut kisojen alla kasvisruokavaliota ja uusia harjoitusmenetelmiä, mikä johti voimattomuuteen ja keskeytykseen alkuerässä.
Elämä ja ura > Urheiluvalmentajana ja -kirjoittajana

Pihkala julkaisi vuonna 1908 pian ensimmäisen Amerikan-matkansa jälkeen Urheilijan oppaan ja ryhtyi Suomen Urheilulehden julkaisijaksi ja toimittajaksi. Suomen Urheiluliiton kirjasia -sarjan toisena numerona vuonna 1908 ilmestyi Pihkalan 33-sivuinen vihkonen Joka miehen koneoppi eli liikunnon merkityksestä. Siinä hän opetti miten ihmisen ”omaa konetta” eli kehoa hoidetaan ja vaalitaan ruokavalion, liikunnan ja puhtauden avulla. Hän myös varoitteli urheilun rahapalkintojen haitallisesta vaikutuksesta voimisteluaatteelle.
Pihkala oli Yhdysvalloissa toisen kerran vuosien 1912–1913 aikana. Hän oli saanut Suomen olympialaiselta komitealta ja yliopistolta matkarahaa, ja Yhdysvalloissa hänen oli tarkoitus perehtyä nykyaikaisiin valmennusmenetelmiin. Palattuaan Suomeen 25-vuotias Pihkala ryhtyi Suomen Valtakunnan Urheiluliiton urheiluneuvojaksi. Hän ryhtyi päätoimiseksi urheiluvalmentajaksi, ensimmäisenä Suomessa. Samalla hän menetti kansainväliset amatöörioikeutensa ja mahdollisuutensa osallistua enää olympiakisoihin. Pihkala kierteli maata moottoripyörällään esitelmöimässä sekä perustamassa ja kurssittamassa seuroja ja neuvomassa urheilukenttien rakentamisessa. Hän kehitti tulosrajoihin perustuneen urheilumerkkijärjestelmän, joka kannusti nuoria harjoittelemaan. Hän pyrki myös innostamaan Suomen kansakoulunopettajat kanssaan samaan kansallismieliseen työhön nousevan suomalaisen sukupolven kasvattamisessa. Pihkala myös kirjoitti paljon: hän julkaisi esimerkiksi Poikain Urheilu-Oppaan ja Urheilijan Oppaan, jotka otettiin myönteisesti vastaan.
Elämä ja ura > Pesäpallon ja salamapallon kehittäminen

Pihkala suomensi toisen Yhdysvaltain-matkansa jälkeen James Hopperin kirjan Tuli vanhasta konkari, joka kertoi yhdysvaltalaisesta ammattilaisbaseballista. Hän alkoi suunnitella Suomeenkin ”yhtenäistä, kansallista pallopeliä”, jolla olisi suuri tehtävä. Baseball-syötön Pihkala arvioi suomalaisille liian vaikeaksi osua ja jatkoi kuningaspallon kehittämistä pitkäpalloksi baseballista joitakin piirteitä kopioituaan. 1920-luvun alussa hän kehitti pitkäpallosta vielä uusilla sääntömuutoksilla pesäpallon.
Pesäpallon kehitettyään Pihkala havaitsi, että suomalaiset tarvitsivat myös syksyisin pelattavan pelin, jossa sai juosta. Hänen mielestään jalkapallo, koripallo, käsipallo ja maahockey eivät sopineet suomalaisten tarpeisiin ja koulupihoille. Hän alkoikin 1930-luvulla kehitellä amerikkalaista jalkapalloa ja rugbya muistuttavaa mutta vähemmän rajua salamapalloa (alun perin "soikkopallo"). Peliä alettiin esitellä suomalaisille 1960-luvulla, mutta siitä ei koskaan tullut suosittua.
Elämä ja ura > Suojeluskunnissa

Vuoden 1917 aikana, erityisesti syksyllä, Pihkalan tehtävä sai uuden piirteen. Poliittinen tilanne oli kiristymässä, ja Pihkala osallistui aktiivisti järjestysvallan järjestyskaartien eli suojeluskuntien luomiseen. Hän yritti saada niihin mukaan porvarien lisäksi työläisetkin, ja hän rohkaisi myös urheiluväkeä liikkeelle jättämään urheilun hetkeksi tärkeämpien velvollisuuksien edessä. Suomen itsenäistyminen yhtenäisenä kansana oli Pihkalalle tärkeintä, ja kirjoituksissaan hän peräänkuulutti sen eteen uhrauksia ja yhteistoimintaa.
Tammikuussa 1918 käynnistyneen sisällissodan aikana Pihkala avusti Itä-Hämeen valkoisten joukkojen johtajaa majuri Hans Kalmia propagandatoiminnassa. Hän laati lentolehtisiä, joita hiihtopartiot kävivät levittämässä punaisten puolelle. Pihkala osallistui taisteluihin ja on väitetty hänen osallistuneen Harmoisten sairashuoneen joukkomurhaan, jossa ammuttiin kaikki punaiset potilaat vuoteisiinsa sekä sairaalan mieshoitajat ja eloonjääneen Dagmar Aaltosen mukaan myös osa naisista. On myös esitetty, että todisteet kyllä sitovat Pihkalan Harmoisiin, mutta ei ole osoitettu, että nimenomaan hän ampui. Toimittaja Kalle Virtapohjan kirjoittamassa Tahkon elämäkerrassa (2022) tähän verityöhön osallistuminen kiistetään täysin. Virtapohjan löytämän todisteen mukaan Pihkala osallistui samaan aikaan taisteluun noin viiden kilometrin päässä Markkavuorella. Tapauksen jälkeen Pihkala kirjoitti äidilleen, että useat pimitetyt punakaartilaiset herättävät sääliä ja lähempää ampuessa sormi täytyy joskus pakottaa liipasimelle, eikä hän pitänyt itseään kovin rohkeana sotilaana.
Pihkala määrättiin sisällissodan jälkeen armeijan esikuntatöihin. Kesäkuussa 1918 alkanut ura sisälsi urheiluasioiden hoitoa. Esikuntaura kesti kolmisen vuotta. Tästäkin elämänvaiheesta hän joutui syytösten kohteeksi, sillä häntä syytettiin hevosvarkaaksi, kun hän järjesti Hennalan vankileirin vankien hevosille paikkoja, joissa oli ruokailua varten laitumia. Näihin aikoihin Pihkala määritteli laatimassaan urheilun tietosanakirjamääritelmässä urheilun luonteeltaan taisteluksi ja valmistautumisena todelliseen taisteluun. Tästä syystä hän myös piti urheilua enemmän miesten kuin naisten alana.
Lyhyen aktiiviupseeriuran jälkeen Pihkalasta tuli suojeluskuntien yliesikunnan urheilutarkastaja. Tässä tehtävässä hän oli vuosina 1921–1926. Lähes samanaikaisesti hän oli Suomen Urheilulehden päätoimittaja vuosina 1918–1925. Sen jälkeiset tehtävät, Suomen puunjalostusteollisuuden työnantajaliiton sosiaalisihteeri vuosina 1927–1930 ja suojeluskunnan yleisesikunnan toimistopäällikkö vuosina 1931–1944, tarjosivat mahdollisuuden osallistua myös Suomen urheilun järjestötoimintaan.
Jatkosodan päätyttyä syksyllä 1944 Pihkala menetti työnsä kun Suojeluskuntajärjestö lakkautettiin. Hänet siirrettiin valtioneläkkeelle, mutta hän jatkoi urheiluvaikuttamista.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Pihkala meni naimisiin Rauna Mustakallion kanssa elokuussa 1916. He saivat viisi lasta.
Pihkala asui Helsingissä Kammiokadulla (nykyinen Sibeliuksenkatu) lähellä olympiastadionia. Kerrotaankin, että ensimmäisten lumien tultua hänet saattoi nähdä hiihtämässä stadionin kentällä vaikka se oli kiellettyä.
Nuoruudessa saamansa selkävamman aiheuttamien kipujen helpottamiseksi Pihkala käytti kävellessään usein selkäreppua, johon oli laitettu painoksi tiiliskiviä.
Elämä ja ura > Kuolema

Vaimon kuoleman 1978 jälkeen Pihkalan elämänhalu ja terveys heikkenivät, ja hän kuoli 93-vuotiaana 20. toukokuuta 1981. Pihkala on haudattu Tampereelle Aitolahden hautausmaalle.
Tunnustuksia

Pihkala nimitettiin ensimmäisten joukossa Kansainvälisen yleisurheiluliiton kunniajäseneksi vuonna 1928. Pihkala sai Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuren ansioristin vuonna 1948. Samana vuonna hän sai professorin arvonimen. Hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston liikuntatieteiden kunniatohtoriksi 1969. Pihkala oli Suomen Pesäpalloliiton kunniapuheenjohtaja, SVUL:n kunniajäsen ja Urheilutoimittajain Liiton ensimmäinen kunniajäsen. Pihkala nimettiin vuonna 2012 pesäpallon kunniagallerian jäseneksi.
Pihkalasta on julkaistu useita julkisia muotokuvia ja muistomerkkejä. Hänestä julkaistiin postimerkki 1988. Veistoksia on Helsingissä, Vierumäellä Suomen urheiluopiston edustalla ja Pihkalan kotikunnassa Pihtiputaalla. Pihkalan nimeä kantavat Tahko Pihkala -seura, Tahkontie Helsingissä sekä Tahkon aukio ja Pihkala-koulutuskeskus Vierumäellä. Pesäpallossa Pihkalan mukaan on nimetty Hyvinkään pesäpalloilun erikoisseura Hyvinkään Tahko ja sen kotikenttä Pihkala.
Poliittiset kannat ja toiminta

Pihkala oli taistellut Suomen sisällissodassa valkoisten puolella, mutta sodan jälkeen hän vastusti SVUL:n päätöstä sulkea vuonna 1918 liiton ulkopuolelle kaikki punaisten puolella sodassa olleet yhdistykset ja seurat. Suomen urheilun kuitenkin näin jakaannuttua poliittisesti Pihkala asettui tiukasti SVUL:n puolelle ja arvosteli Työväen Urheiluliittoa esimerkiksi sen läheisistä suhteista Neuvosto-Venäjään.
Pihkala ihaili kansallissosialistisen Saksan johtajaa Adolf Hitleriä siinä, että tämän onnistui suorittaa Saksassa koko väestön liikekannallepano. Pihkalan mukaan kurinalaisuus, urheilu ja terveet elämäntavat tekivät Saksan kansasta ruumiillisesti uudestisyntyneen, mitä Pihkala itsekin oli Suomessa tavoitellut. Samalla Pihkala kuitenkin uskoi, että Hitlerin politiikka johtaa Saksan vielä vaikeuksiin.
Sotien jälkeen Pihkala oli mukana suunnittelemassa aseellista vastarintaa Suomessa siltä varalta että Neuvostoliitto miehittäisi maan. Hän oli mukana vuonna 1948 Oslossa vastarintaliikkeen edustajana tiedustelemassa Norjan tai Yhdysvaltain tukea siinä tapauksessa, että miehitys toteutuisi.
Pihkalan näkemykset heijastuivat hänen käsityksiinsä kulttuurista:
Urheiluennätyksiä

200 m: 23,4 s
400 m: 51,5 s (Tukholmassa 1912)
800 m: 1.58,1 (ensimmäinen suomalainen 2.00-alitus Tukholmassa 1911)
1000 m: 2.42,8 (SE 1911)
korkeushyppy: 1,79 m
seiväshyppy: 3,30 m
kuulantyöntö: 11,80 m
Urheilu-urallaan Lauri Pihkalan seurat olivat Ylioppilasvoimistelijat, Helsingin Unitas ja Helsingin Kisa-Veikot.
Kirjallinen tuotanto

Urheilijan opas. 1908
Jokamiehen koneoppi eli liikunnon merkityksestä. 1909
Koululaisurheilijan opas. 1914
Poikain urheiluopas. 1915
Pitkäpallo. 1917
Nykyhetki ja urheiluväen velvollisuudet. 1917
Pesäpallo. 1922
Olympialaiskisat 1: Ennen ja Pariisissa. 1924 (toimittaja Martti Jukolan kanssa)
Aavistuksia, ajatuksia, aikomuksia. 1927
"Tahkon" mukana jenkkien maassa: Tahkon ja Esko Topiaanpojan matkoja, seikkailuja ja mietteitä. 1928 (toimittaja Uuno Mattilan, myöhemmin Yrjö Kivimies, kanssa)
Hitaasti kiiruhtamisen kilpailu. 1934
Suomen latuja. 1941
Suomen miehen kuntokurssi. 1943
Olympialaiset ovella. 1952. Artikkelisarja Suomalaisessa Suomessa 1944–54, SVUL:n puhekokoelmassa 1950.
Kirjallisuutta

Kankaanpää, Matti J.: Gummerus-Pihkalan suku.  Tampere:  Gummerus-Pihkalan sukuyhdistys, 1992.  ISBN 952-90-3779-1
Salimäki, Harri: Isänmaan ja urheilu-uskon mies: Lauri Pihkala modernin urheiluaatteen esitaistelijana.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISBN 951-746-219-0
Vasara, Erkki: ”Suomalaisen soturirodun puolesta – urheilumies Lauri Pihkala”, Ajan paineessa: Kirjoituksia 1930-luvun suomalaisesta aatemaailmasta.  (Toimittaneet Pertti Karkama ja Hanne Koivisto)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999.  ISBN 951-746-130-5
Virtapohja, Kalle: Lauri Pihkala: Koko kansan Tahko.  Jyväskylä:  Docendo, 2022.  ISBN 978-952-382-200-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lauri Pihkala Wikimedia Commonsissa
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Lauri Pihkala ABC Suomen Pesäpalloliitto. Arkistoitu 8.11.2011. Viitattu 24.4.2011.
Lauri "Tahko" Pihkala. 375 humanistia, Helsingin yliopisto.
Lauri Pihkala Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Pihkala, Lauri hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuren ansioristin saajat |
| --- | --- |
Nykyiset haltijat:  1994 Carl-Olaf Homén  2003 Pirjo-Liisa Vilenius  2010 Marja-Liisa Kirvesniemi  2010 Lasse Virén  2015 Pertti Karppinen  2016 Kalervo Kummola  2022 Marie Lundmark 
Aikaisemmat saajat:  1947 Elli Björkstén  1947 Hannes Kolehmainen  1947 Paavo Nurmi  1948 Anni Collan  1948 Erik von Frenckell  1948 Lauri Pihkala  1948 Viktor Smeds  1948 Arvo Vartia  1949 Kustaa Levälahti  1949 Eino Pekkala  1950 Urho Kekkonen  1951 Jukka Rangell  1954 Kaarina Kari  1957 Toivo Aro  1958 Akseli Kaskela  1963 Hilma Jalkanen  1963 Bruno Nyberg  1964 Kauno Kleemola  1964 Väinö Lahtinen  1965 Liisa Orko  1966 Heikki Savolainen  1966 Yrjö Valkama  1967 Clas Thunberg  1974 J. O. Söderhjelm  1976 Veikko Hakulinen  1978 Väinö Soininen  1979 Lennart Kivi  1980 Kalle Kaihari  1982 Erkki Kivelä  1983 Sulo Kolkka  1983 Jukka Uunila  1987 Hannu Koskivuori  1987 Unto Siivonen  1988 Impi Jokinen  1988 Martti Karvonen  1989 Sulo Hostila  1989 Nils-Erik Nyman  1989 Paavo Pekkanen  1990 Osmo Niemelä  1995 Matti Ahde  1997 Peter Tallberg  1998 Pentti Linnosvuo  2001 Tapani Ilkka  2003 Kalevi Tuominen  2009 Veikko Puputti  2009 Siiri Rantanen  2022 Ilkka Kanerva 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Lauri Pihkala nuorena.
Lauri Pihkala (vas.) ja selostaja Martti Jukola Ruotsi-ottelussa Tukholmassa 1931.
Nina Sailo, Lauri Pihkalan patsas, 1988, Helsingin olympiastadionin viereinen puisto.
Lauri Pihkalan syntymän 100-vuotispostimerkki, 1988.
Maitokala

| Maitokala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Maitokalat Gonorynchiformes
Heimo::  Maitokalat Chanidae  Jordan, 1887
Suku::  Chanos  Lacépède, 1803
Laji::  chanos
Kaksiosainen nimi
 Chanos chanos  (Forsskål, 1775) 
Synonyymit
 Chanos aldrovandi   Chanos orientalis  
Katso myös
   Maitokala Wikispeciesissä   Maitokala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Maitokala (Chanos chanos) on maitokalojen lahkoon kuuluva kalalaji. Se on maitokalojen heimon (Chanidae) ainoa elossa oleva laji. Ruuminmuodoltaan litteät maitokalat ovat yleensä noin metrin mittaisia ja painavat 4–14 kilogrammaa. Niitä tavataan pääasiassa indopasifisella merialueella. Kalojen kutu tapahtuu monta kertaa vuodessa, ja sen ajankohta saattaa liittyä kuunvaiheisiin. Erityisesti Kaakkois-Aasiassa maitokala on ruokakalana arvostettu.
Koko ja ulkonäkö

Maitokala voi kasvaa enimmillään 1,7–1,8 metriä pitkäksi, mutta jää yleensä noin metrin mittaiseksi. Aikuiset yksilöt painavat 4–14 kilogrammaa. Ruumiinmuodoltaan maitokala on litteä, ja sen pyrstö on suurikokoinen ja selvästi haarautuva. Silmät ovat suurikokoiset ja hampaaton, pienikokoinen suu sijaitsee kuonon päässä. Suomut ovat harmaat. Paikoitellen lajista tavataan ulkonäöltään poikkeavia kantoja. Filippiinien läheisyydessä elää maitokaloja, joiden selkäevä on koko ruumiin mittainen ja myös vatsa-, rinta- ja peräevät ovat pidemmät kuin muualla tavattavilla maitokaloilla.
Levinneisyys ja elinympäristö

Maitokalaa tavataan pääasiassa indopasifisella merialueella. Sen levinneisyys ulottuu Afrikan itärannikolta Intiaan ja Kaakkois-Aasian rannikkoseutua pitkin Japaniin asti. Lisäksi maitokala elää Australian rannikolla ja harvinaisena Kalifornian ja Perun välisellä alueella. Maitokalat elävät trooppisissa vesissä, joiden lämpötila on yli 20 °C. Poikaset viihtyvät erityisesti lämpimissä vesissä, ja kehittyminen on nopeaa, kun veden lämpötila on 24–33 °C. Maitokala on pääasiassa mereinen laji, mutta erityisesti nuoria yksilöitä tavataan usein myös matalista murtovesistä ja toisinaan myös makeavetisistä joista ja järvistä. Kalat viihtyvät matalissa vesissä tyypillisesti aivan pinnan läheisyydestä 30 metrin syvyyteen asti. Nuoret kalat elävät usein kauempana rannikosta kuin sukukypsät yksilöt.
Maitokalojen ravintoa ovat levät, eläinplankton, pienet äyriäiset ja madot. Täysikasvuisina ne voivat syödä myös muita kaloja tai kalanpoikasia, vaikka levä on niiden pääasiallista ravintoa.
Lisääntyminen

Maitokalat lisääntyvät ympäri vuoden. Kutu tapahtuu monta kertaa vuodessa, ja sen ajankohta vaihtelee paikoittain. Ajankohta liittyy mahdollisesti kuunkierron vaiheisiin. Kutu tapahtuu yöllä ja naaras voi laskea jopa kuusi miljoonaa mätimunaa. Poikasten kuoriuduttua ne elävät suolaisessa vedessä, kunnes ne ovat noin 20 senttimetriä pitkiä. Tämä kasvuvaihe kestää kahdesta neljään viikkoa. Nuoret kalat siirtyvät murtoveteen, mangrovemetsiin ja toisinaan myös makeisiin vesiin. Myöhemmin ne palaavat takaisin suolaisempaan veteen. Sukukypsiä maitokalayksilöt ovat noin 70 senttimetrin pituisina.
Ruokakalana

Maitokalojen liha on hyvänmakuista, ja sitä arvostetaan erityisesti Kaakkois-Aasiassa, missä lajia myös kasvatetaan ruokakalaksi. Noin 60 prosenttia kaakkoisen Aasian viljellystä kalasta on maitokalaa. Niitä kasvatetaan makeavetisissä lammikoissa, joissa ne eivät voi lisääntyä, joten kasvatettavat poikaset pyydetään murtovedestä tai joista. Maitokalaa myydään kuivattuna, savustettuna ja pakastettuna.
Maku (estetiikka)

Maku on ihmisen kyky pitää tai olla pitämättä jostakin ja samalla kyky, jonka avulla hän voi säädellä erilaisia arviointeja ja omaa käyttäytymistään. Maku voidaan yhdistää sekä esteettisiin että moraalisiin arvioihin.