stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kōzan-ji

| Kōzan-ji |
| --- | --- |
 Kōzan-ji sijaitsee sugimetsän keskellä
Maailmanperintökohde
Sijainti:   Japani  35°03′36″N, 135°40′43″E
Tyyppi:  Kulttuurikohde
Kriteerit:  II, IV
Tunnusnumero:  688
Valintahistoria
Valintavuosi:  1994
Kōzan-ji tai Kōsan-ji (jap. 高山寺) on buddhalainen luostari Kioton kaupungissa Japanissa. Se sijaitsee Ukyōn suuralueella Kioton kaupunkialueen luoteispuolella Toganoon kaupunginosassa. Kōzan-ji on itsenäinen Shingon-buddhalainen temppeli.
Kōzan-jin paikalla lienee sijainnut temppeli jo 700-luvulla, mutta nykyisen luostarin perusti munkki Myōe vuonna 1206. Sen vanhin säilynyt rakennus on 1200-luvulta peräisin oleva Sekisui-in, joka on valittu Japanin kansallisaarteeksi. Kōzan-ji omistaa lukuisia taideaarteita, joista kuuluisin on eläinhahmoja ja erilaisia huvittavia tapahtumia esittävä neljän kuvakäärön sarja Chōjū-jinbutsu-giga. Se lienee piirretty 1100–1200-luvuilla.
Kōzan-ji on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”muinaisen Kioton historialliset monumentit” vuonna 1994.
Historia

Vuorten keskellä sijaitseva Toganoon alue Kioton luoteispuolella on jo vanhastaan ollut vuoristossa harjoitettavan buddhalaisuuden (sangakushugyō) keskus. Kōzan-jin paikalle lienee perustettu luostari jo keisari Kōninin käskystä vuonna 774. Heian-kaudella se oli läheisen Jingo-jin sivutemppeli.
Nykyinen Kōzan-ji syntyi vuonna 1206, kun eläköitynyt keisari Go-Toba lahjoitti alueen munkki Myōelle itsenäisen luostarin perustamista varten. Myōe oli Kegon-buddhalaisuuden elvyttäjä, joka kritisoi bodhisattva Amidan nimen rukoilemiseen (nenbutsu) keskittyneitä buddhalaisia suuntauksia. Luostarin nimi otettiin keisarin lahjoittamasta kuvataulusta, johon oli kirjoitettu lause Hi idete mazu terasu kōzan no tera (日出先照高山之寺, ’aamuauringon ensimmäisenä valaisemien korkeiden vuorten temppeli’). Lause on peräisin Avataṃsaka-sutrassa (Kegon-kyō) käytetystä vertauskuvasta.
Luostari sai vähitellen uusia rakennuksia. Vuonna 1230 siellä tiedetään olleen ainakin pääportti, päähalli, kolmikerroksinen pagodi, Amida-halli ja sutrien säilyttämiseen käytetty rakennus (kyōzō) eli nykyinen Sekisui-in, jota lukuun ottamatta kaikki luostarin alkuperäiset rakennukset ovat aikojen saatossa tuhoutuneet. Myōe rakensi alueelle erakkomajan (an), jota hän käytti zazen-meditaation harjoitukseen. Tarinan mukaan Jōkyū-kapinan yhteydessä vuonna 1221 vuorille pakeni keisarinhovin joukkoja, joihin Myōe liittyi. Hän joutui vastapuolen Hōjō Yasutokin vangitsemaksi, mutta sai väkivaltaisuudet laantumaan saarnattuaan Yasutokille.
Kōzan-ji paloi vuosina 1467–1477 käydyssä Ōnin-sodassa. Sittemmin 1500–1600-lukujen vaihteessa Oda Nobunaga, Toyotomi Hideyoshi ja Tokugawa Ieyasu myönsivät sille läänityksiä, joiden avulla se toipui. Alun perin luostarissa noudatettiin sekä Kegon- että Shingon-buddhalaisia opetuksia, mutta Meiji-restauraation jälkeen ainoaksi suuntaukseksi otettiin Shingon. Myös Meiji-restauraation yhteydessä Kōzan-ji kärsi tuhoja.
Kōzan-ji suojeltiin valtion muinaisjäännöksenä vuonna 1966. Unescon maailmanperintöluetteloon se liitettiin vuonna 1994.
Temppelialue

Kōzan-ji on rakennettu Kiyotakijoen viereiselle vuorenrinteelle. Sinne johtaa Jingo-jin temppelin suunnasta Shūzan-kaidō-tie, josta haarautuu pienempi temppelille johtava kulkutie (omotesandō). Temppelin aiemman pääportin paikalla on nykyisin kaksi kivilyhtyä. Toissijainen sisäänkäynti (urasandō) on kapea sammalen peittämien kivimuurien reunustama polku, joka nousee temppelille läheisen linja-autopysäkin suunnasta.
Kōzan-jin vanhin rakennus on Sekisui-in-halli (石水院), joka on valmistunut Kamakura-kauden alkupuolella. Se lienee ollut alun perin koulurakennus, jonka keisari Go-Toba lahjoitti temppelille. Sitä käytettiin sutrien säilytykseen ja se tunnettiinkin ’itäisenä sutra-hallina’ (higashi-kyōzō). Kōzan-jin alkuperäinen Sekisui-in tuhoutui tulvassa vuonna 1228, minkä jälkeen itäinen sutra-halli peri sen nimen. Aiemmin rakennukseen oli pyhitetty kaksi šintolaista kamia, mutta vuoden 1889 uudistuksissa se sai asuinrakennuksen piirteitä ja se siirrettiin nykyiselle paikalleen. Rakennuksessa on päätykolmiollinen, paanuilla verhoiltu aumakatto (irimoya). Sen eteläsivulta on laaja näkymä Kiyotakijoen yli. Sekisui-in on valittu Japanin kansallisaarteeksi.
Kōzan-jin päähalli (kondō) sijaitsee syvemmällä metsän keskellä vuoren rinnettä ylöspäin. Sitä ympäröi tasainen alue, jonne johtavat jyrkät kiviportaat. Päähallin vieressä oli alun perin muitakin rakennuksia. Hallissa on niin ikään päätykolmiollinen aumakatto, joka on verhoiltu kuparilevyin. Alkuperäinen päähalli paloi Muromachi-kaudella. Nykyinen päähalli, joka on rakennettu alkuperäisen paikalle, siirrettiin Kōzan-jin luostariin Ninna-jin temppelistä Edo-kauden alussa 1620–1640-lukujen tienoilla. Päähallissa säilytetään Śākyamuni-buddhan patsasta, joka on temppelin pääasiallinen palvonnan kohde (honzon).
Kaisandō-hallissa (’perustajan halli’) palvotaan temppelin perustajaa Myōea esittävää veistosta. Myös alkuperäinen Kaisandō paloi Muromachi-kaudella, ja nykyinen rakennus on Edo-kaudelta. Vieressä on mausoleumi, jossa on Myōen hauta. Temppelialueen muita rakennuksia ovat teehuone Ikō-an (遺香庵), joka valmistui vuonna 1931, kun Myōen kuolemasta oli kulunut 700 vuotta, ja kolmikerroksinen varastorakennus (収蔵庫, shūzōko), jossa säilytetään temppelille kuuluvia taideaarteita ja dokumentteja. Rakennus on betonia ja sijaitsee Kaisandōn alapuolella.
Kōzan-ji tunnetaan Japanin vanhimman teeviljelmän sijaintipaikkana. Teepensaan hedelmiä Kiinasta tuoneen Eisain sanotaan suositelleen juomaa Myōelle, koska se pitää virkeänä buddhalaisten harjoitusten aikana. Alkuperäinen viljelmä sijaitsi Kiyotakijoen vastarannalla; temppelillä viljellään edelleenkin teetä, mutta nykyisen viljelmän paikalla lienee alun perin ollut munkkien asuinrakennus Jūmujin-in (十無尽院).
Kōzan-jin päähalli
Päähallille johtavat kiviportaat
Kaisandō-halli ruska-aikaan
Sekisui-inin edustaa
Kulttuuriomaisuus

Kōzan-jin temppelillä on huomattavan arvokas kulttuuriomaisuus, joka käsittää esimerkiksi buddhalaisia veistoksia, kuvataidetta, kirjoja ja käsikirjoituksia. Siitä osaa säilytetään temppelin varastorakennusessa, osaa temppelin ulkopuolisissa museoissa. Kulttuuriaarteet on kattavasti luetteloitu 1960-luvun lopulla alkaneessa hankkeessa. Pelkästään kirjallisia dokumentteja on noin 12 000, ja niistä monet ovat Heian- tai Kamakura-kausilta. Suuri osa esineistä on valittu Japanin kansallisaarteiksi tai tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi.
Kulttuuriomaisuus > Kansallisaarteet

Temppelin omistamista taideteoksista tunnetuin on kansallisaarteeksi valittu Chōjū-jinbutsu-giga. Se koostuu neljästä kuvakääröstä, joiden tussipiirroksiin on kuvattu antropomorfisia eläinhahmoja ja erilaisia huvittavia tapahtumia. Kaksi ensimmäistä kääröä lienee piirretty Heian-kauden lopulla, kaksi jälkimmäistä Kamakura-kaudella. Kuvien piirtäjää ei tunneta. Tekijäksi on arveltu esimerkiksi munkki Kakuyūta (1053–1140).
Muita kansallisaarteiksi valittuja maalauksia ovat Myōe-shōnin jujō zazen-zō (明恵上人樹上坐禅像), joka esittää Myōea meditoimassa Kōzan-jin kaksihaaraisen männyn oksalla, ja Butsugen-butsumo-zō (仏眼仏母像), johon on kuvattu buddhalainen äitihahmo. Hahmon vieressä maalauksen yläkulmassa on Myōen kirjoittama wakaruno. Kansallisaarre on myös usean kuvakäärön sarja Kegon-shū soshi-eden (華厳宗祖師絵伝), johon on kuvattu kohtauksia korealaisten munkkien Uisangin ja Wonhyon elämästä. He olivat Sillan Kegon-buddhalaisuuden perustajia (soshi). Kaikki nämä teokset on maalattu Kamakura-kaudella.
Lisäksi kansallisaarteiksi on nimitetty kolme Kōzan-jin omistamaa historiallista tekstiä. Yksi niistä on noin vuonna 543 julkaistun kiinalaisen sanakirjan Yupianin (jap. 玉篇, Gyokuhen) käsikirjoitus, joka lienee kopioitu Kiinassa 600–700-luvuilla. Sanakirjalla oli valtava vaikutus Japanin kulttuuriin. Kōzan-jin käsikirjoitus käsittää puolet sen 27. osasta. Tenrei banshō meigi (篆隷万象名義) on vuorostaan Japanin vanhin säilynyt sanakirja, joka perustui Yupianiin. Sen alkuosan on toimittanut Kūkai noin vuonna 830. Kōzan-jin käsikirjoitus on kirjan vanhin säilynyt versio. Kolmas teksti Meihōki (冥報記) on Kiinassa 600-luvun puolivälissä laadittu buddhalaisten kertomusten kokoelma, joka oli aikoinaan laajalle levinnyt. Kiinasta teksti kuitenkin sittemmin katosi, joten Kōzan-jin kopio on sen vanhin jäljellä oleva käsikirjoitus.
Chōjū-jinbutsu-giga, ote
Myōe-shōnin jujō zazen-zō
Butsugen-butsumo-zō
Kegon-shū soshi-eden, ote
Kulttuuriomaisuus > Tärkeä kulttuuriomaisuus

Kōzan-ji omistaa lukuisia taideteoksia ja dokumentteja, jotka on valittu tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Mainitsemisen arvoisia ovat esimerkiksi useat Kamakura-kaudelta peräisin olevat maalaukset. Monet niistä esittävät buddhalaisia aiheita: Miroku- ja Monju-bodhisattvojen kuvat; Kegon kaie shoshōjū -mandala (華厳海会諸聖衆), johon on kuvattu Birushana-buddha, muita bodhisattvoja ja 61 Kegon-buddhalaista pyhimystä; Myōea esittävä aidon kokoinen muotokuva sekä Avataṃsaka-sutrassa esiintyvää Shunwayashin-nimistä hahmoa (春和夜神) esittävä maalaus.
Kamakura-kaudelta ovat myös lähes neljä metriä pitkä kuvakäärö Shōgunzuka engi-emaki (将軍塚縁起絵巻), johon on kuvattu Heian-kyōn perustamiseen liittyvä legenda, ja Kōzan-jin itäisen sutra-hallin rakentamista tukenutta Konoe Kanetsunea (1210–1259) esittävä piirros. Tärkeitä zenbuddhalaisia hahmoja esittävä piirustus Zenshū rokusozō (禅宗六祖像) lienee Heian- ja Kamakura-kausien vaihteessa laadittu kopio kiinalaisesta painokuvasta. Kiinassa 700-luvulla vaikutusvaltaista munkkia Amoghavajraa esittävä muotokuva lienee sen sijaan maalattu eteläisessä Song-dynastiassa 1100–1200-luvuilla.
Uudempia piirroksia ovat Muromachi-kaudella tehty šintolaisten kamien Kasuga-myōjinin ja Sumiyoshi-myōjinin kuva sekä Muromachi-kaudella laaditusta kuvakääröstä leikattu piirros, joka esittää Myōen ja Kennin-jin luostarin munkki Enkūn välistä keskustelua. Kuvakääröihin oli kuvattu etenkin kohtauksia Myōen saarnoista Hōjō Yasutokille, ja niiden koko sisältö on säilynyt myöhemmin Edo-kaudella 1600-luvun lopulla kopioiduissa kolmessa käärössä. Eteläisen ja pohjoisen hovin kaudella maalattu Kumano-mandala (熊野曼荼羅) esittää taas Kumanon šintolaisessa pyhäkössä eli Kumano Hongū-taishassa palvottua buddhaa, tässä tapauksessa Amidaa, ja on siten hyvä esimerkki honji suijaku -teoriasta, jonka mukaan japanilaiset kamit nähtiin buddhien paikallisina ilmentyminä.
Temppelillä on myös monia arvokkaita veistoksia. Niistä vanhimpiin lukeutuu Nara-kauden lopulla veistetty Yakushi-nyorain patsas, joka oli alun perin kolmiosaisen veistoksen keskimmäinen osa. Sen vierellä ollutta Nikkō-bodhisattvan veistosta säilytetään Tokion kansallismuseossa, Gakkō-bodhisattvan veistosta Tokion taideyliopiston museossa. Kamakura-kaudelta ovat peräisin pienehköt Byakkōshin-jumaluuden ja kiinalaisen Zenmyō-nimisen naisen patsaat. Zenmyōn legenda liitetään munkki Uisangiin. 1200-luvulta ovat myös useat eläinveistokset, kuten kuusi pientä komainu-leijonakoiraa, koiranpentua esittävä aidon kokoinen veistos ja kaksi kaurista, joita kaikkia on pidetty Tankein veistäminä. Kauriit ovat Kasuga-myōjinin lähettiläitä, joten vuonna 1235 ne asetettiin temppelin itäiseen sutra-halliin vartioimaan Kasuga- ja Sumiyoshi-kamien patsaita komainu-vartijakoirien sijaan.
Kamakura-kaudelta on niin ikään Myōen ilmeisesti 33 vuoden ikäisenä kirjoittama teksti Daitō Tenjiku riteisho (大唐天竺里程書), joka sisältää matkasuunnitelman Intiaan Kiinan Chang’anin kautta.
Konoe Kanetsunen muotokuva, 1200-luku
Yakushi-nyoraita esittävä veistos, 700-luku
Shōgunzuka engi-emaki, ote
Turismi

Kōzan-ji on yksi Takaovuoren kolmesta buddhalaisesta temppelistä Jingo-jin ja Saimyō-jin ohella. Jingo-ji on näistä temppeleistä suosituin. Eniten vierailijoita alueella käy syksyllä ruska-aikaan. Temppelille on linja-autoyhteyksiä Kioton keskustasta ja Kioton rautatieasemalta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kōzan-ji Wikimedia Commonsissa
Temppelin internetsivut
Sekisui-in-hallin veranta
Levante UD

Levante Unión Deportiva on espanjalainen jalkapalloseura Valenciasta Valencian alueelta. Seura perustettiin vuonna 1909 ja sen edustusjoukkue pelaa Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa. Seura pelaa kotiottelunsa Ciutat de València -stadionilla, jonka kapasiteetti on 25 354.
Historia

Aina Valencian suurimman seuran Valencia Club de Fútbolin varjossa ollut Levante pelasi 1900-luvun alun Campo de Vallejo -stadionilla. 1970-luvun alussa seura muutti nykyiselle stadionilleen Ciutat de Valèncialle. Seuran kuuluisimpia pelaajia sen historian varrelta ovat Johan Cruijff ja Carlos Caszely.
Levante on viettänyt suurimman osan historiastaan Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa. Joukkue nousi korkeimmalle sarjatasolle Primera Divisióniin kaudeksi 2006–2007 sijoituttuaan Segunda Divisiónissa kolmanneksi. Tätä ennen se oli pelannut pääsarjatasolla kolme kautta (1963–1964, 1964–1965 ja 2004–2005).
Juan Ramón López Caron ja Abel Resinon johdolla Levante pelasi tyydyttävän kauden 2006–2007 Primera Divisiónissa ja sijoittui sijalle 15. Kautta 2007–2008 varjostivat palkanmaksuun liittyvät vaikeudet ja Levante on vajosi sarjassa jumbosijalle. Resino sai lokakuussa 2007 potkut päävalmentajan paikalta ja tehtäviä tuli hoitamaan italialainen Gianni De Biasi. De Biasi jätti palkanmaksuvaikeuksiin ajatuneen seuran huhtikuussa 2008 palaten kotimaahansa. Kauden 2007–2008 kolmanneksi päävalmentajaksi tuli espanjalainen José Ángel Moreno. Kauden päätteeksi joukkue putosi Segunda Divisióniin.
Kaudeksi 2010–2011 Levante palasi jälleen Primera Divisióniin.
Entisiä valmentajia

Bernd Schuster (2004–2005)
Juan Ramón López Caro (2006–2007)
Abel Resino (2007)
Gianni De Biasi (2007–2008)
Juan Ignacio Martínez (2011–2013)
José Luis Mendilibar (2014)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Levante UD:n sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Segunda División 2024–2025
Albacete
Almería
Burgos
Cádiz
Cartagena
Castellón
Córdoba
Deportivo La Coruña
Eibar
Elche
Eldense
Granada
Huesca
Levante
Málaga
Mirandés
Oviedo
Racing Ferrol
Racing Santander
Sporting Gijón
Tenerife
Zaragoza
Lehtokattara

| Lehtokattara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Äärimmäisen uhanalainen
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Yksisirkkaiset Monocotyledoneae
Kladi::  Commelinids
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Tribus::  Bromeae
Suku::  Kattarat Bromus
Laji::  benekenii
Kaksiosainen nimi
 Bromus benekenii  (Lange) Trimen 
Synonyymit
 Bromopsis benekenii (Lange) Holub 
Katso myös
   Lehtokattara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtokattara (Bromus benekenii, syn. Bromopsis benekenii ja Bromopsis ramosa ssp. benekenii) on Euroopassa tavattava heinäkasvi. Suomessa se on erittäin harvinainen, rauhoitettu ja erityisesti suojeltu.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen, löyhästi mätästävä lehtokattara kasvaa 60 senttimetristä jopa kahden metrin korkuiseksi. Sen lehdet ovat 8–15 mm leveitä ja karvaisia. Lehtikannan korvakkeet ovat selviä. Lehtokattaran röyhy on noin 20 cm pitkä, vihneellinen, pysty tai toispuolisesti nuokkuva. Tähkylät ovat kapeita ja 15–30 mm pitkiä, vihne on suora ja 5–8 mm pitkä. Lehtokattara kukkii Suomessa heinäkuussa. Laji muistuttaa jossain määrin muita leveälehtisiä heiniä kuten varjolustetta (Brachypodium sylvaticum), lehtonataa (Festuca gigantea) ja tesmaa (Milium effusum).
Levinneisyys

Lehtokattaran päälevinneisyysalue ulottuu Ranskasta ja Pohjois-Italiasta Keski-Venäjälle ja pohjoisessa Isoon-Britanniaan, Skandinavian eteläosiin ja Baltiaan. Lajia tavataan myös satunnaisesti Keski-Aasiasta. Suomesta lehtokattaraa on tavattu vain Ahvenanmaalta sekä Pohjois-Karjalan Liperistä. Liperin vuonna 1959 löytynyttä esiintymää pidetään jääkauden lämpökauden jälkeisenä reliktinä.
Elinympäristö

Päälevinneisyysalueellaan lehtokattara on varjoisten pyökkimetsien kasvi. Ahvenanmaalla sitä puolestaan tavataan lehdoissa, tammimetsissä ja lehdesniityillä. Liperissä lehtokattara kasvaa lähteikössä.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Lehtokattaran (Bromopsis benekenii) levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Lehtokattara (Bromopsis benekenii)
Lise Myhre

Lise Myhre 2013
Lise Myhre (s. 1. marraskuuta 1975) on norjalainen sarjakuvapiirtäjä. Hänen tunnetuin luomuksensa on Nemi.
Myhre työskenteli aikaisemmin muun muassa baarityöntekijänä. 1990-luvun puolivälissä hän kuitenkin alkoi piirtää sarjakuvia. Hänen suosikkinsa on Aarne Ankka -sarjakuva. Myhre piirsi vuonna 1996 Anne Ankan vastineeksi Aarne Ankalle Charlie Christensenin lopetettua sarjakuvan.
Nemi syntyi vuonna 1997 ja oli ensimmäinen Myhren piirtämä ihmishahmo. Nemi-strippien perusteella Myhre sai työharjoittelupaikan lehdestä.
Myhre on myös eläinoikeusaktivisti ja Alice Cooperin fani. Hän kuuntelee aina musiikkia tehdessään töitä. Lise Myhre on naimisissa entisen Dimmu Borgir -basistin ICS Vortexin kanssa ja heillä on vuonna 2007 syntynyt poika.
Aiheesta muualla

Is.fi: Lise Myhren loi 21 vuotta sitten huippusuositun sarjakuvan, jonka gootti päähenkilö tupakoi ja viihtyy baareissa – näin syntyi Nemi
Lise Lindstrom

Lise Lindstrom
Lise Lindstrom on yhdysvaltalainen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan dramaattinen sopraano.
Lindstrom syntyi ja varttui Kaliforniassa. Hänet johdatti musiikkimaailmaan hänen laulajana ja musiikinopettajana toiminut äitinsä. Hän sai taiteiden kandidaatin arvon San Franciscon osavaltionyliopistosta ja musiikin maisterin arvon San Franciscon musiikkikonservatoriosta. Hän on esiintynyt esimerkiksi Metropolitan-oopperassa, San Franciscon oopperassa, Deutsche Oper Berlinissä, Wienin valtionoopperassa, Covent Gardenissa ja La Scalassa. Kapellimestareita, joiden johdolla hän on esiintynyt, ovat olleet muiden muassa Esa-Pekka Salonen, Kent Nagano, Yannick Nézet-Séguin, Pietari Inkinen, Myung-whun Chung, Daniel Harding, Michael Tilson Thomas ja Gustavo Dudamel.
Lindstromin rooleihin ovat lukeutuneet Turandot, Senta, Elektra, Brünnhilde, Salome, Tosca, Suor Angelica, Elisabeth, Venus, Amelia, Ariadne ja Giulietta. Turandotin roolissa Lindstrom teki Covent Gardenin - ja Metropolitan-oopperan-debyyttinsä. Hän on kuvaillut löytäneensä oman äänensä juuri Turandotin roolissa. Vuonna 2016 Opera Australiassa Lindstrom esitti ensimmäistä kertaa Nibelungin sormuksen kokonaisuudessaan. Konserttilaulajana hän on tulkinnut muiden muassa Giuseppe Verdin Requiemin, Richard Straussin teoksen Vier letzte Lieder ja Gustav Mahlerin toisen sinfonian.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Libero (aikakauslehti)

| Libero |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  aikakauslehti
Julkaisija:  Libero Ry
Levikki:  6 000
Perustettu:  1945
Päätoimittaja:  Teemu Vaarakallio
Sitoutuneisuus:  Vasemmistonuoret
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  210 x 280 mm
Ilmestymistiheys:  neljä kertaa vuodessa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
liberolehti.fi
Libero oli suomalainen vasemmistolainen mielipide- ja kulttuurilehti, joka ilmestyi neljä kertaa vuodessa. Sitä julkaisi Libero ry. Lehden viimeisenä päätoimittajana toimi Teemu Vaarakallio. Lehti tuli jäsenetuna Vasemmistonuorten jäsenille, ja sen pystyi myös tilaamaan.
Historia

Lehti perustettiin vuonna 1945 nimellä Terä. Vuonna 1981 Terä vaihtoi nimekseen Uusi valta. Vuonna 1987 lehti uudistui Libero-nimiseksi tabloid-tyyppiseksi lehdeksi. Libero on Vasemmistonuorten (ent. Suomen demokraattinen nuorisoliitto) jäsenetulehti. Libero sai vuonna 2007 Kultti ry:n vuoden laatulehti -palkinnon. Vasemmistonuorten lakkauttaessa keväällä 2024 lehden tukemisen taloudellisista syistä, päätettiin samalla lehden julkaisemisen lopettaminen saman vuoden loppuun mennessä.  Liberon viimeinen numero ilmestyy joulukuussa 2024.
Päätoimittajat > Terä

Jukka Parkkari
Helena Hölttä
Veli Päivärinta
Alpo Ruuth
Pekka Saarnio 1965
Päätoimittajat > Libero

Pekka Toivola 1987–1988
Sirpa Kärkkäinen 1989
Harri Ylönen 1990–1991
Aleksi Bardy 1991–1994
Janne Mäkinen 1991 (toimitusihteeri)
Kristiina Markkanen 1993 (toimitussihteeri)
Minna Kumpulainen 1995–1998
Kyösti Niemelä 1995-1998 (vastaava päätoimittaja)
Asmo Koste 1998 ja 2000 (vastaava päätoimittaja)
Asko Laitinen 1998–2001
Perttu Iso-Markku 2002–2005
Marcus Floman 2005–2007
Veera Nuutinen 2008–2010
Eliisa Alatalo 2010–2012
Niko Peltokangas 2012–2019
Kalle Erkkilä (sijainen) 2014–2015
Joonas Pulkkinen 2019–2022
Teemu Vaarakallio 2022–2024
Aiheesta muualla

Liberon kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Liscannor

Liscannor.
Liscannor (iiriksi Lios Ceannúir) on rannikkokylä Claren kreivikunnassa, Irlannin tasavallassa. Se sijaitsee Irlannin länsirannikolla, Liscannorinlahdessa R478-tien varrella Lahinchin ja Doolinin välissä. Cliffs of Moherille on matkaa kylästä noin viisi kilometriä länteen. Sen asukasluku vuonna 2002 oli 2 000.[lähde? ]
Liscannon on sukellusveneinsinööri John Philip Hollandin synnyinpaikka.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Liscannorin historiaa
Liscannorin sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Turisti-infoa
La reina de España

| La reina de España |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Fernando Trueba
Käsikirjoittaja:  Fernando Trueba
Tuottaja:   Penélope Cruz  Mercedes Gamero  Mikel Lejarza 
Säveltäjä:  Zbigniew Preisner
Kuvaaja:  José Luis Alcaine
Leikkaaja:  Marta Velasco
Pukusuunnittelija:  Lala Huete
Pääosat:   Penélope Cruz  Antonio Resines  Neus Asensi  Ana Belén  Javier Cámara  Chino Darín  Loles León  Arturo Ripstein  Jorge Sanz  Rosa María Sardá  Santiago Segura  Clive Revill  Cary Elwes  Mandy Patinkin 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Espanja
Tuotantoyhtiö:   Atresmedia Cine  Fernando Trueba Producciones Cinematográficas 
Ensi-ilta:   2016-11-2424. marraskuuta 2016 (Madrid, Espanja)  
Kesto:  128 minuuttia
Alkuperäiskieli:  espanja, englanti
Edeltäjä:  Unelmiesi tyttö
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
La reina de España on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut Fernando Trueban ohjaama ja käsikirjoittama espanjalainen draamakomediaelokuva, jonka pää- ja sivuosia näyttelevät Penélope Cruz, Antonio Resines, Neus Asensi, Ana Belén, Javier Cámara, Chino Darín, Loles León, Arturo Ripstein, Jorge Sanz, Rosa María Sardá, Santiago Segura, Clive Revill, Cary Elwes ja Mandy Patinkin. Elokuvan tuottajina olivat Penélope Cruz, Mercedes Gamero ja Mikel Lejarza. La reina de España on jatko-osa vuonna 1998 ensi-iltansa saaneelle Unelmiesi tyttö (esp. La niña de tus ojos) -elokuvalle, jonka Trueba on myös ohjannut.
Juoni

La reina de España sijoittuu vuoden 1956 Madridiin. Espanjalaisnäyttelijä Macarena Granadasta (Penélope Cruz) on tullut suuri Hollywood-tähti, joka matkustaa Espanjaan kuvaamaan suuren luokan yhdysvaltalaiselokuvaa Espanjan kuningatar, jossa hän näyttelee Isabella Katolilaista. Madridissa Macarena tapaa jälleen 18 vuoden takaisen elokuvaryhmän, jonka kanssa hän kuvasi Unelmiesi tyttö -nimisen elokuvamusikaalin Adolf Hitlerin natsi-Saksassa vuonna 1938. Tuolloin elokuvaryhmä kamppaili natsihallinnon kanssa, mutta nyt heidän joutuu kamppailla Francisco Francon diktatuurihallinnon kanssa, joten elokuvan kuvaukset eivät mene niin kuin pitäisi.
Tuotanto

La reina de Españan kuvaukset alkoivat Budapestissa, Unkarissa 29. helmikuuta 2016. Budapestissa elokuvaa kuvattiin maaliskuuhun asti, minkä jälkeen kuvaukset siirtyivät Madridiin, jossa elokuvaa kuvattiin toukokuun puoliväliin asti. Elokuvan budjettina oli 11 miljoonaa euroa, ja sen tuotantoyhtiöinä olivat Atresmedia Cine ja Fernando Trueba Producciones Cinematográficas. Elokuvan teaser julkaistiin 21. kesäkuuta 2016 ja virallinen traileri 8. syyskuuta 2016.