stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tankkiveturi

Fiskarsin-Pohjankurun rautatien kapearaiteinen runkotankkityyppinen tankkiveturi Krauss & Co. (2517/1891, 0-6-0wt)
Tankkiveturi on höyryveturi, jonka vesitankit ja polttoainetila on sijoitettu itse veturiin perässä vedettävän tenderin sijaan. Veturin vesi höyrystetään kuitenkin tulipesässä olevan avotulen avulla normaalin höyryveturin tapaan, eikä sitä tule sekoittaa höyrysäiliöveturiin (engl. fireless locomotive: tuleton veturi).
Tankkiveturin tunnistaa pyörästömerkinnän lopussa olevasta kirjainkoodista:  T kun kysymyksessä on normaalein sivutankein varustettu tankkiveturi, jos veturissa on kattilan päälle sijoitettu ns. satulatankki kyseinen kirjaintunnus on st ja jos tankki on rungon sisälle kattilan ja hytin alle sijoitettu runkotankki lyhenne on wt. Harvinaisin malli, jollainen oli mm. Jokioisten rautatien kahdessa ensimmäisessä Porter-veturissa, oli polttoainetilan yhteyteen sijoitettu takatankki jonka koodi on rt.
Satulatankilla varustettu B1 -tankkiveturi, 0-6-0st Suomen Rautatiemuseossa
Tenderivetureissa ei kyseistä kirjainkoodia ole.
Joskus tankkiveturiin saattoi kuulua lisänä toimintasädettä lisäävä pienikokoinen polttoaine- ja vesivaunu eli tenderi. Tällöin puhuttiin puolitenderiveturista  ja pyörästöä ilmaisevan lukusarjan takana oli kirjainlyhenne wtt
Tankkivetureita käytettiin lyhyillä matkoilla ja järjestelijänä. Tankkiveturi, joka yleensä kulki yhtä hyvin kumpaankin suuntaan, oli erittäin suosittu kapearaiteisilla rautateillä, joilta huomattavalta osalta puuttui veturin kääntömahdollisuus – tai kuten Jokioisten rautatiellä – radan profiilin vuoksi veturia ei edes saanut kääntää, eli se ajoi aina takaperin toiseen suuntaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tankkiveturi Wikimedia Commonsissa
Höyryturbiiniveturi

Ruotsalainen Ljungström vuonna 1925
Höyryturbiiniveturi on veturi, jonka voimanlähde on höyryturbiini.
Höyryturbiiniveturissa on kattila kuten perinteisessä höyryvetureissa, mutta mäntäkoneiston sijaan höyry käytti höyryturbiinia. Vetureita rakennettiin sekä suoravetoisina, jolloin turbiinin teho siirrettiin vaihteiston kautta pyöriin, tai turbiini käytti sähkögeneraattoria.
Höyryturbiiniveturi oli käyttökelpoinen suurissa nopeuksissa, eli pitkässä linja-ajossa. Lyhyillä matkoilla se oli epätaloudellinen ja turbiini vaati mäntähöyrykonetta enemmän huoltoa, puhumattakaan dieselvetureista, jotka alkoivat hitaasti nousta varteenotettavaksi vaihtoehdoksi höyrykoneille.
Joitakin höyryturbiinivetureita rakennettiin 1920- ja 1930-luvuilla. Suosiota se ei saanut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Höyryturbiiniveturi Wikimedia Commonsissa
Kaasuturbiiniveturi

UP 18-kaasuturbiiniveturi. Veturissa on turbiini-sähköinen koneisto
Kaasuturbiiniveturi on veturi, jossa voimanlähteenä käytetään kaasuturbiinia. Kaasuturbiinivetureita rakennettiin 1930-luvulta 1960-luvulle.
Suurin osa rakennetuista kaasuturbiinivetureista oli turbiini-sähkötoimisia, eli kaasuturbiini pyöritti sähkögeneraattoria, mutta myös suoravetoisia rakennettiin jonkin verran.
Ainoa merkittävä kaasuturbiinivetureita käyttänyt rautatieyhtiö oli yhdysvaltalainen Union Pacific. Yhtiöllä oli käytössään 55 turbiini-sähkötoimista veturia 1950-luvulta alkaen. Veturit poistettiin käytöstä 1970.
Viimeiset kaasuturbiiniveturit poistettiin käytöstä 1970-luvun alussa. Vaikka kaasuturbiini onkin kokoonsa nähden tehokas voimanlähde, sen hyötysuhde on huono etenkin hitaissa nopeuksissa tai vajaalla kuormalla. Viimeistään 1970-luvun energiakriisin johdosta kaasuturbiiniveturit poistettiin käytöstä.
Kaasuturbiinijuna

Hieman enemmän kaasuturbiinia on käytetty junayksiköissä. Isossa-Britanniassa kaasuturbiinijunia kokeiltiin 1960-luvulla, mutta jäivät kokeiluasteelle. Yhdysvalloissa kaasuturbiinijunia käytettiin 1980-luvulle asti. SNCF käytti kaasuturbiinikäyttöisiä  Turbotrain-junia sähköistämättömillä rataosuuksilla vuoteen 2005 ja alun perin TGV-junia suunniteltiin kaasuturbiinikäyttöisiksi. Kanadassa on testattu 2000-luvulla Bombardierin rakentamia JetTrain-yksiköitä. Kaupallisessa käytössä niitä ei ole käytetty.
Kinkkuelämää

| Kinkkuelämää Nyrok Dolls |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 20. marraskuuta 2006
 Tyylilaji: joululaulu, pop, rock, viihdemusiikki
 Kesto: 21.50
 Levy-yhtiö: Kustannusosakeyhtiö Otava
Kinkkuelämää on Nyrok Dollsin esikoisalbumi, joka julkaistiin 20. marraskuuta 2006. Levyn tuotolla tuettiin Pelastakaa Lapset ry:n toimintaa lasten hyvinvoinnin puolesta.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Joulupukki villissä lännessä | 2.40 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Joulupukin syntymä | 2.59 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Sika | 3.28 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Jossain on kai vielä joulu | 3.48 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Perunalaatikko | 3.22 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Joulupukin teinivuodet | 2.03 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Merry Xmas Everybody | 3.30 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 21.50 |  |  |  |  |  |  |  |
Aiheesta muualla

Kinkkuelämää discogs.com -sivustolla
Rehab (Eskimo Callboyn albumi)

| Rehab Eskimo Callboy |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1. marraskuuta 2019
 Kesto: 38.32
 Levy-yhtiö: Century Media Records
Eskimo Callboyn muut julkaisut
| The Scene 2017 | Rehab 2019 | MMXX - Hypa Hypa Edition 2021 |
Rehab on saksalaisen metalcore yhtyeen Eskimo Callboyn studioalbumi, joka julkaistiin 1. marraskuuta 2019.
Kappaleet

Take Me To – 0.54
Rehab – 3.16
It’s Going Down – 1.05
Hurricane – 3.41
Disbeliever – 3.55
Okay – 3.25
Made By America – 3.08
Supernova – 2.54
Lost – 3.17
Nice Boi – 2.29
Prism – 3.38
Supernova (Piano version) – 3.16
Prism (Electro Version) – 3.29
Arvostelut

Imperiumi: 9-/10
Inferno:
Pannukakku

Uunissa valmistettua pannukakkua hillon ja kahvin kera.
Pannukakku on taikinasta valmistettu leivonnainen, joka paistetaan rasvassa paistinpannulla tai uunissa. Pannukakkutaikina koostuu tavallisesti munista, jauhoista ja jostakin nesteestä. Pannukakku tunnetaan ympäri maailman. Se tarjotaan kylmänä tai kuumana yleensä makeiden lisukkeiden, kuten hillon, kermavaahdon, sokerin, siirapin tai marjojen, kanssa.
Ohukaisiksi kutsutaan usein pannukakun kaltaisia mutta ohuempia leivonnaisia. Ohukaisen ja pannukakun raja on joskus epäselvä, koska pannukakku- ja ohukaiskulttuuri vaihtelee eri maissa suuresti. Suomessa pannukakku on selvästi ohukaisia paksumpi, ja se paistetaan yleensä uunissa. Lisäksi pannukakku on Suomessa muista maista poiketen usein neliskulmainen, kun taas ohukaiset ovat pyöreitä.
Yleensä pannukakku valmistetaan vehnäjauhoista. Pannukakkuun voidaan saada makuvivahteita laittamalla siihen hunajaa tai vaniljaa. Nesteenä saatetaan käyttää maitoa, vettä tai olutta. Variaatioita ovat esimerkiksi maissijauhoista valmistetut yhdysvaltalaiset pannukakut sekä Saksassa ja Puolassa yleiset perunapannukakut. Joissakin maissa, kuten Egyptissä, Kanadassa ja Yhdysvalloissa, pannukakkuihin lisätään kohotusainetta, kuten soodaa tai leivinhiivaa. Itäeurooppalaiset tattarijauhosta tehdyt blinit kuuluvat tähän ryhmään. Etiopialaisen injera-pannukakun annetaan fermentoitua samanlaisen kohotusvaikutuksen aikaansaamiseksi. Amerikkalainen pannukakku on litteä ja ohukaisen muotoinen, hieman makea herkku.
Suomalaisia pannukakkumuunnelmia

Ahvenanmaan pannukakun valmistuksessa käytetään manna- tai riisipuuroa sekä kardemummaa.
Etelä- ja keskipohjalainen kropsu voidaan tehdä vehnäjauhojen sijasta ohrasta, ja se voi olla makea tai suolainen ruoka. Eräässä suolaisessa versiossa taikinapellin päälle ripotellaan ennen paistamista rapeaksi paistettuja sianlihakuutioita. Perunakropsu tehdään perunasoseesta,  imelletystä perunalaatikkomassasta tai raastamalla jauhotaikinaan raakaa tai kypsää perunaa. Raastetusta perunasta tehty pannukakku tunnetaan Varsinais-Suomessa nimellä riivattu (ruots. riva = repiä, raastaa) ja Keski-Pohjanmaalla nimellä riiviröpö.
Yksi tunnetuimmista suomalaisista pannukakkuresepteistä on Maailman paras pannukakku, jossa aineksina on maitoa, vehnäjauhoja, sokeria, kananmunia, leivinjauhetta, vaniljasokeria, margariinia ja suolaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ohutleivät ja niihin liittyvät ruokalajit
| --- | --- |
Erityyppiset ohutleivät:   Arepa  Chapati  Injera  Kistibi  Lavash  Naan-leipä  Näkkileipä  Pita  Rieska  Roti  Tortilla 
Täytettyjä ja kuorrutettuja ohutleipiä:   Focaccia  Pannukakku  Pizza 
Ohutleipiä käyttäviä ruokalajeja:   Burrito  Enchilada  Fajita  Nacho  Taco  Quesadilla  Wrap 
Ahvenanmaan pannukakku.
Amerikansuomalaiset

| Amerikansuomalaiset |
| --- | --- |
Väkiluku:  820 000 (Yhdysvalloissa 680 000 v. 2010, Kanadassa 140 000 v. 2011)
Asuinalueet:   Michigan  Florida  Minnesota  Wisconsin  Massachusetts  Oregon  Washington  Ohio  Ontario
Kielet:  suomi, ruotsi, englanti, amerikansuomi
Uskonnot:  luterilaisuus
Amerikansuomalaiset ovat Pohjois-Amerikassa asuvia suomalaisia. He ovat lähteneet Suomesta ja jääneet Pohjois-Amerikkaan asumaan ja ainakin jossain määrin kotiutuneet sinne ja omaksuneet paikallisen kulttuurin ja kielen. Osa muuttajista on pyrkinyt sulautumaan valtakulttuuriin, mutta osa on pitänyt kiinni suomalaisista erityispiirteistään eikä ottanut edes Yhdysvaltain kansalaisuutta. Amerikansuomalaisiksi voidaan laskea myös suomalaisille vanhemmille Pohjois-Amerikassa syntyneet lapset eli toisen polven amerikansuomalaiset. Joskus amerikansuomalaisiin luetaan myös sellaisia ihmisiä, joilla on tietoa suomalaisista juuristaan ja halua säilyttää jotakin omasta suomalaisuudestaan.
Amerikansuomalaisten yhteisö muodostui 1860-luvulla alkaneen suuren siirtolaisaallon seurauksena, jolloin vajaan sadan vuoden aikana Suomesta Pohjois-Amerikkaan muutti noin 400 000 siirtolaista. Jo 1600-luvulla oli Uuden Ruotsin siirtokuntaan syntynyt muutaman sadan suomalaisen yhteisö, mutta se sulautui 1700-luvulla amerikanenglantilaisiin.
Amerikansuomalaiset perustivat uuteen kotimaahansa suomalaiskortteleita, joissa käytettiin suomen kieltä ja pidettiin yllä suomalaista kulttuuria. Amerikansuomalainen elämä alkoi hiipua ensimmäisen siirtolaissukupolven kadotessa 1900-luvun puolivälissä. Toisen polven amerikansuomalaiset ottivat käyttökielekseen englannin ja puhuivat suomea enää kotioloissa. Kolmannen sukupolven amerikansuomalaiset ovat yleensä jo täysin amerikkalaistuneet, vaikka jotkut heistä ovatkin tietoisia suomalaisista juuristaan. Suomalaissukuisia ihmisiä asuu nykyisin paljon erityisesti Yhdysvaltain Michiganissa, Minnesotassa ja Floridan Lake Worthissa sekä Kanadan Ontariossa.
Lukumäärä

Ensimmäisen polven amerikansuomalaisia eli Suomessa syntyneitä ja 1800-luvun loppupuolen ja 1900-luvun alkuvuosikymmenien välillä Amerikkaan muuttaneita oli noin 400 000, ehkä jopa 500 000.
Vuoden 2010 väestönlaskennassa itsensä ainakin osittain suomalaistaustaiseksi ilmoitti 680 000 yhdysvaltalaista. Heistä 230 000 ei ilmoittanut muita sukujuuria kuin suomalaiset. Kanadassa suomalaistaustaisiksi ilmoitti itsensä 140 000 ihmistä vuonna 2011. Jälkimmäisiä kutsutaan kanadansuomalaisiksi.
Suomen kieltä osaavien määrä on todennäköisesti suomalaisia sukujuuria omaavien osuutta pienempi. Vuoden 2009–2013 tietojen mukaan Yhdysvalloissa suomea käytti kotikielenä 26 000 ihmistä. Kanadan väestönlaskennassa 2011 suomea äidinkielenään puhui 17 000 ihmistä.
Suomalaisten suosimat alueet

Keskilänsi ja Isojenjärvien alue ovat perinteisesti olleet alueita, joilla amerikansuomalaisia on ollut runsaasti. Yhdysvalloissa Michigan ja Minnesota ovat olleet merkittävimmät suomalaisten muuttoalueet. Merkittävä suomalaiskeskittymä on Michiganin yläniemimaalla. Copper Countrylla (Kuparisaari) sijaitsevaa Hancockia voi kutsua suomalaisten pääkaupungiksi, sillä siellä on toiminut suomenkielinen, alkujaan pappeja kouluttanut Suomi Opisto, nykyiseltä nimeltään Finlandia University. Suomalaissiirtolaisten perinteiden tallentaja Finnish American Heritage Center toimii niin ikään Hancockissa. Hancockin lähistöllä on lukuisia nimeltään suomalaisia kyliä, kuten Nisula, Toivola ja Tapiola.
Kanadan tihein suomalaisalue on Port Arthur ympäristöineen Ontariossa. Suomalaisia muutti myös Sudburyyn, Torontoon, Sault Ste. Marieen, Timminsiin, Montrealiin ja Vancouveriin.
Michiganin yläniemimaan suomalaissiirtolaisilla oli hyvät suhteet alkuperäisväestöön ojibwayintiaaneihin, josta osoituksena ovat monet seka-avioliitot. Seka-avioliittojen jälkeläiset ovat usein vaalineet enemmän intiaani- kuin suomalaisjuuriaan. Yläniemimaalla monilla ojibwayheimon jäsenillä on suomalainen sukunimi. Osaa suomalaisten ja intiaanien jälkeläisistä kutsutaan fintiaaneiksi.
Merkittävä suomalaisyhteisö on myös Floridassa Lake Worthin seudulla, jossa asuu noin 30 000 amerikansuomalaista. Floridassa ei vielä 1900-luvun alussa asunut juuri lainkaan suomalaisia, mutta moni suomalaissiirtolainen muutti sinne eläköidyttyään. Suomestakin alkoi muuttaa Floridaan eläkeläisiä 1970-luvulla.
Muuttoliikkeen historia > Ensimmäiset suomalaissiirtolaiset Uuteen Ruotsiin

Ensimmäiset Pohjois-Amerikkaan muuttaneet suomalaiset asettuivat Ruotsin siirtokuntaan Uuteen Ruotsiin Delawarejoen varrella. Moni heistä oli Ruotsin salomaiden metsäsuomalaisia, jotka oli pakotettu muuttamaan pois kotiseuduiltaan. Jo keväällä 1640 siirtokuntaan rantautuneessa ensimmäisessä siirtolaislaivassa oli mukana suomalaisia, joista nimeltä tunnetaan merimies Maunu Anderson ja ahvenanmaalainen Lars Anderson. Myöhemmillä laivoilla heitä tuli paljon lisää, ja heidän määränsä ohitti lopulta ruotsalaistenkin määrän. Kun sana kiiri Suomeen Amerikan hyvistä viljelysmaista, vuoden 1649 laivaan ilmoittautui vapaaehtoisesti jo parisataa suomalaista, eivätkä kaikki halukkaat enää päässeet mukaan.
Uuden Ruotsin käyttökieli oli suomalaisten suuresta osuudesta huolimatta alusta pitäen ruotsi, mutta suomea puhuttiin kotioloissa. Siirtokunta siirtyi ensin hollantilaisten ja vuonna 1664 lopulta englantilaisten haltuun. Nelisatapäiseksi siirtokunnan lopussa kasvanut suomalaisjoukko sulautui 1700-luvulla kokonaan lukumääräisesti suurempaan englantilaisväestöön, suomen kieli katosi ja sukunimet englantilaistuivat. Joitain suomalaisuuteen viittaavia paikannimiä on säilynyt, kuten Mullica Hill, alun perin Mulikkamäki. Alueella on myös suomalaisuudesta muistuttavia muistomerkkejä. Wilmingtonissa sijaitseva Pyhän kolminaisuuden kirkko on koko Yhdysvaltain vanhin edelleen pystyssä oleva kirkko, joka on rakennettu osin suomalaisvoimin.
1650-luvulla Uuteen Ruotsiin saapuneen Martti Marttisen pojanpojanpoika John Morton (s. 1726) oli vuonna 1776 yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista. Hänen muistoaan vaalitaan edelleen niin Yhdysvalloissa kuin sukunsa kotiseudulla Rautalammillakin.
Muuttoliikkeen historia > Siirtolaisuuden hiljaiset vuodet

Kun Delawaren muutamat sadat suomalaiset olivat sulautuneet englantilaisiin, Suomesta lähti ennen 1860-lukua Amerikkaan vain satunnaisia siirtolaisia. Kalifornian kultaryntäykseen 1848–1855 osallistui noin 50 suomalaista merimiestä, jotka olivat jättäneet aluksensa Yhdysvaltain satamissa. Merkittävä kultaryntäykseen osallistunut suomalainen oli myöhemmin Venäjän varakonsulina Oregonissa toiminut Gustaf Wilson (syntyjään Hemmilä).
1800-luvun alkupuolella suomalaisia muutti myös Alaskaan, joka oli tuolloin Venäjän omistama. He saivat elantonsa etupäässä kalastuksesta ja turkiksista. Kaksi suomalaista, Arvid Adolf Etholén ja Hampus Furuhjelm, toimi Alaskan kuvernööreinäkin. Yksi suomalaiskeskuksista oli Sitka, jonne suomalaiset rakensivat kirkon. Kun Yhdysvallat osti Alaskan Venäjältä vuonna 1867, siellä asuneet suomalaiset muuttivat muualle Yhdysvaltoihin tai Kanadaan tai palasivat takaisin Suomeen. Alaskaan muutti taas suomalaisia, kun sieltä löydettiin kultaa.
1860-luvulla venäläis-amerikkalaisen kauppayhtiön palveluksessa Alaskan rannikoilla purjehtinut suomalainen Gustave Niebaum rikastui vuonna 1868 liikekumppaniensa kanssa perustamansa Alaska Commercial Companyn johdossa ja toimi myöhemmin Venäjän varakonsulina San Franciscossa.
Muuttoliikkeen historia > Siirtolaisuuden suuri aalto > Ensimmäiset lähtijät

Suomen syrjäisen sijainnin vuoksi suomalaiset eivät olleet mukana vielä Amerikan-siirtolaisuuden suuren aallon ensimmäisillä vuosikymmenillä. Laaja siirtolaisuus Suomesta Amerikkaan alkoi vasta 1860-luvulla. Ensimmäiset tämän ”toisen vaiheen” siirtolaisista olivat Suomesta Pohjois-Norjaan muuttaneita ja siellä kaivoksissa työskennelleitä. Pohjois-Norjan kaivosten alkaessa ehtyä Pohjois-Michiganin Kuparisaaren kaivoksissa vallitsi Yhdysvaltojen sisällissodan vuoksi työvoimapula, ja Pohjois-Norjassa liikkui amerikkalaisia värväreitä.
Muuttoliikkeen historia > Siirtolaisuuden suuri aalto > Lähtijöiden määrät

Suomesta lähti vuosina 1860–1944 erään arvion mukaan noin 370 000 siirtolaista Pohjois-Amerikkaan. On mahdollista, että lähtijöitä olisi ollut yli 400 000, jopa 500 000. 1870-luvulla Suomesta Amerikkaan lähti 3 000 siirtolaista, 1880-luvulla 36 000, 1890-luvulla 60 000, 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä 150 000, 1910-luvulla 80 000 ja 1920-luvulla 60 000.
Suomalaisia muutti Amerikkaan sekä absoluuttisesti että suhteellisesti vähemmän kuin ruotsalaisia (yli miljoona) ja norjalaisia (750 000). Tanskasta Amerikkaan muutettiin yhtä paljon kuin Suomesta. Suomalaissiirtolaisten osuus kaikesta Euroopasta lähteneestä amerikansiirtolaisuudesta oli alle yksi prosentti.
Muuttoliikkeen historia > Siirtolaisuuden suuri aalto > Lähtijöiden määrät > Siirtolaisuus lääneittäin

| Lääni | Väestö 1870–1914 | Siirtolaisia yhteensä (1870–1914) | Osuus koko maan siirtolaisuudesta |
| --- | --- | --- | --- |
| Oulun lääni | 248 629 | 47 657 | 15,7 % |
| Vaasan lääni | 384 873 | 158 408 | 52,3 % |
| Kuopion lääni | 282 540 | 9 896 | 3,3 % |
| Viipurin lääni | 367 261 | 16 041 | 5,3 % |
| Mikkelin lääni | 178 332 | 5 053 | 1,7 % |
| Hämeen lääni | 261 249 | 8 795 | 2,9 % |
| Turun ja Porin lääni | 396 176 | 43 753 | 14,4 % |
| Uudenmaan lääni | 257 362 | 13 179 | 4,4 % |
| Koko maa | 2 403 521 | 302 782 | 100 % |
Lähde:
Muuttoliikkeen historia > Siirtolaisuuden suuri aalto > Keitä lähtijät olivat?

Siirtolaisiksi lähteneistä noin 63 prosenttia oli miehiä, joista yli kaksi kolmasosaa 15–34-vuotiaita. Miesten osuus oli suurimmillaan muuttoaallon alkuvuosikymmeninä. Muuttoaallon alkuvaiheessa saattoi kokonainen perhe lähteä yhdessä, mutta myöhemmin yleensä mies lähti edeltä ja ansaittuaan riittävästi maksoi vaimonsa ja lapsensakin Amerikkaan.
Lähtijöistä 80–90 prosenttia oli maaseudulta.
Suomalaisia muutti Amerikkaan myös Suomen rajojen ulkopuolelta, eniten naapurimaista Norjasta, Ruotsista ja Venäjältä. Heihin kuului muun muassa ruijansuomalaisia ja värmlanninsuomalaisia. Lisäksi Pietarista lähti satoja suomalaisia käsityöläisiä. Suomalaisten lisäksi Suomesta lähti Amerikkaan myös enintään muutama kymmenen Suomen juutalaista.
Muuttoliikkeen historia > Siirtolaisuuden suuri aalto > Keitä lähtijät olivat? > Siirtolaiset ammattiluokittain 1893–1918

| Ammatti | Lähtijöitä |
| --- | --- |
Talollisia: 12 400
Talollisten lapsia: 65 100
Torppareita: 7 000
Torppareiden lapsia: 25 400
Itsellisiä ja mäkitupalaisia: 71 000
Kauppiaita ja puotipalvelijoita: 2 300
Merikapteeneja ja merimiehiä: 4 500
Käsityöläisiä: 12 200
Tehdastyöläisiä: 3 800
Palvelusväkeä: 16 700
Työläisiä ja irtolaisia: 32 000
Muut: 13 700
Lähde:
Muuttoliikkeen historia > Siirtolaisuuden suuri aalto > Lähdön syyt

Suomalaisilla oli monia syitä lähteä Amerikkaan. Yleisiä syitä olivat kiristynyt asevelvollisuuslaki, Venäjän sortotoimet, väestönkasvu, ansaintakeinojen väheneminen maaseudulla ja kylissä sekä toive rikastumisesta ja noususta yhteiskunnallisessa arvossa. Kun tiedonvälitys kehittyi uuden ajan alkaessa, moni suomalainen huomasi elämänsä olevan alkeellista ja alkoi kaivata kehittyneempään paikkaan. Jotkut lähtivät koettuaan jonkin henkilökohtaisen vastoinkäymisen Suomessa. Lähtijöitä houkuttelivat myös värvärit sekä Amerikasta Suomeen kirjoittelevien kuvaukset, joissa Amerikkaa usein ylistettiin.
Suurin osa lähti Pohjanmaalta, mille on esitetty useita selityksiä. Pohjanmaan talous oli joutunut 1800-luvun puolivälissä vaikeuksiin, kun tervan kysyntä oli vähentynyt purjelaivojen korvautuessa höyrylaivoilla. Muualla Suomessa sen sijaan saha- ja selluloosateollisuuden nousu vauhditti teollisuutta ja taloutta, joten työntöpainetta ulkomaille ei ollut yhtä paljon. Pohjanmaan väkiluku oli samalla kasvanut, mikä yhdessä tervakriisin kanssa johti massatyöttömyyteen. Pohjanmaalla muodostui myös perinteeksi lähteä etsimään töitä juuri Amerikkaan, eikä esimerkiksi Helsinkiin, kuten Savossa. Pohjanmaalta oli myös rannikkoseutuna hyvät yhteydet Ruotsiin ja Norjaan, joista Amerikkaan oli myös tapana muuttaa runsain joukoin. Aikoinaan pohjalaisten lähtöintoa selitettiin myös pohjalaisella kansanluonteella, johon kuului esimerkiksi vapaudenrakkaus.
Lähtijöitä oli niin paljon, että Suomessa alettiin puhua ”Amerikan-kuumeesta”. Jotkut olivat huolissaan muuttoaallon vaikutuksesta Suomen väestömäärään.
Muuttoliikkeen historia > Siirtolaisuuden suuri aalto > Muuttomatka

Suomalaiset joutuivat aluksi ostamaan matkalippunsa Ruotsista tai Norjasta, kunnes ostaminen tuli vuonna 1886 mahdolliseksi myös Suomessa. Jotkut saivat etukäteen maksetun matkalipun Yhdysvalloista laivayhtiöiden asiamiehiltä, jotka olivat yleensä amerikansuomalaisia liikemiehiä. Monet laivayhtiöt kilpailivat Suomessa asiakkaista 1890-luvulle asti, kunnes Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiö solmi yhteistyösopimukset usean yhtiön kanssa ja aloitti vuonna 1891 säännölliset siirtolaiskuljetukset. SHO sai pian kymmeneksi vuodeksi monopolin siirtolaisliikenteessä Suomesta. Sen jälkeen se sai kilpailijoita, mutta se kuljetti pienimmilläänkin vuonna 1929 vielä yli puolet Suomesta lähteneistä siirtolaisista.
1870- ja 1880-luvulla suomalaissiirtolaiset purjehtivat yleensä suomalaisella rannikkolaivalla jostain Pohjanlahden satamasta ensin Tukholmaan ja jatkoivat sieltä Göteborgin kautta Englantiin. 1880-luvulla suosituimmaksi lähtösatamaksi alkoi vakiintua Suomen etelärannikon Hanko, jonne oli saatu rautatieyhteys Pohjanmaalta. Vuodesta 1891 alkaen matkustaminen Ruotsin kautta kuihtui kokonaan.
Matkalippu Hangosta New Yorkiin maksoi vuonna 1899 halvimmillaan 155 silloista markkaa. Matkalle tarvittiin passi, hiukan matkatavaroita sekä rahaa, joka vaadittiin tulosatamassa maahanpääsyyn. Pieni osa käännytettiin takaisin jonkin sairauden vuoksi jo Hangon satamassa ja osa myös tulosatamassa.
Niin kauan kuin suomalaissiirtolaiset vielä kulkivat Ruotsin kautta, yleisintä oli lähteä kesä- tai heinäkuussa, jolloin laivat kulkivat Ruotsiin. Kun Hangon-reitti yleistyi ja aukesi myös talveksi, muuttoliike jakautui tasaisemmin vuoden ympäri. Ensimmäisen maailmansodan aikoihin yleisintä oli lähteä Amerikkaan keväisin. Myös syksyisin lähdettiin melko usein, sillä silloin Amerikassa alkoi metsätyösesonki. Naisten töillä ei ollut yhtä selvää sesonkivaihtelua kuin miesten töillä. Myös Yhdysvaltain nousu- ja laskukausien vaihtelut muutaman vuoden välein vaikuttivat lähtijöiden määrään. Tilapäistä vaikutusta siirtolaisuuteen oli myös esimerkiksi vuoden 1893 koleraepidemialla ja satunnaisilla työtaisteluilla Yhdysvalloissa.
Saavuttuaan Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön laivalla Hulliin Englantiin, siirtolaiset jatkoivat junalla rannikolle Southamptoniin tai Liverpooliin. Siellä he nousivat valtamerilaivaan, joka vei heidät New Yorkiin, Bostoniin tai Kanadan Halifaxiin. Koko matka Suomesta kotipaikkakunnalta Pohjois-Amerikan satamakaupunkiin vei noin kaksi viikkoa. New York oli monen matkan määränpää, mutta joidenkin matka jatkui suunnitellusti sisämaahan, usein pohjoisen tukkikämppiä ja kaivoksia kohti.