Palautetut alueet (Puola)
Historia vuoteen 1945

Suurimmassa osassa nykyistä Puolaa asuivat 500-luvulta lähtien useat länsislaavilaiset heimot. Polaanien ruhtinas Miezko I valloitti 900-luvulla Gieznossa sijainneesta tukikohdastaan käsin useimpien heimojen alueet ja perusti näin ensimmäisen puolalaisen valtion ja samalla sen ensimmäisen hallitsijasuvun, Piast-suvun. Hänen valtakuntansa käsitti myös suurimman osan niistä alueista, joita tuhat vuotta myöhemmin nimitettiin "palautetuiksi alueiksi", ei kuitenkaan Warmia-Masurian voivodikuntaa eikä Lusatian itäosaa.
Miexzko I:n poika, herttua Bolesław I Chrobry, laajensi valtakuntaansa etelään Bautzenin rauhassa vuonna 1018, mutta menetti valtansa Pommerin länsiosassa Itämeren rannalla. Hänen jälkeensä valtakunta hajosi, pakanat kapinoivat ja 1030-luvulla böömilaiset tekivät sen alueelle valloitusretkiä, mutta vuosina 1040–1058 hallinnut Kasimir I yhdisti jälleen useimmat Piast-suvun hallinneet maat, mukaan luettuna Sleesian ja Oderin keskijuoksun varrella sijainneen Lubuszin maan, ei kuitenkaan vielä Länsi-Pommeria, joka liitettiin jälleen Puolaan vasta Bolesław III:n hallitessa vuosina 1116–1121, jolloin Griffins-suku perusti Pommerin herttuakunnan. Bolesław III:n kuoltua vuonna 1138 Puola oli lähes 200 vuotta hajonneena, kun Bolesławin pojat ja myöhemmät jälkeläiset hallitsivat maata mutta riitautuivat keskenään. Hajaannus päättyi vasta, kun Władysław I Lyhyt vuonna 1320 kruunattiin Puolan kuninkaaksi, ja silloinkin vain osittain, sillä Sleesian ja Masovian herttuakunnat eivät joutuneet Piastien valtakunnan alaisuuteen.
Saksalaiset, hollantilaiset ja flaamilaiset uudisasukkaat alkoivat 1100-luvulta lähtien levittäytyä yhä laajemmille alueille Keski- ja Itä- Itä-Eurooppaan. Tästä levittäytymisestä käytetään nimitystä Ostsiedlung. Tämän seurauksena alueella aikaisemmin asuneet puolalaiset, muut länsislaavit ja baltit jäivät Brandenburgissa, Preussissa ja Sleesiassa lopulta, 1300-luvun loppuun mennessä vähemmistöiksi, joskin merkittävä osa slaavilaista väestöä säily muun muassa Ylä-Sleesiassa. Sitä vastoin Suur-Puolassa ja Itä-Pommerissa eli Pomereliassa saksalaiset siirtolaiset jäivät vähemmistöksi.
Vaikka Puolan kuningaskunta menetti useita maakuntia, sen keskiaikaiset lakimiehet kehittivät erityisen vaatimuksen, joka koski kaikkia Puolan entisiä maakuntia, joita ei ollut jälleen yhdistetty Puolaan ennen vuotta 1320. He kehittivät nimellä Corona Regni Poloniae tunnetun teorian, jonka mukaan valtio, kruunu, ei enää ollut välttämättä sidoksissa monarkin henkilöön. Näin ollen kukaan monarkki ei voinut pätevästi luopua vaatimuksistaan alueisiin, jotka historiallisesti tai etnisesti olivat puolalaisia. Nämä vaatimukset kuuluivat valtiolle, kruunulle, joka yhä teoreettisesti käsitti kaikki Puolaan Bolesław III:n vuonna 1138 kuuluneet alueet.
Tätä oppia kehitettiin vielä Kasimir III Suuren kuoltua vuonna 1370, jolloin Unkarin kuningas Ludvig I kruunattiin Puolan kuninkaaksi. Siihen aikaan Unkari oli yksi Keski-Euroopan suurimmista valtakunnista, ja sen vaikutusvalta ulottui Balkanin ruhtinaskuntiin, Etelä-Italiaan ja Napoliin saakka. Unkarin kanssa näin personaaliunioniin päätynyt Puola oli Unkariin verrattuna pienempi, poliittisesti heikompi ja syrjäinen maa. Košicen privilegioissa vuonna 1374 Ludvig I vakuutti, ettei hän tulisi erottamaan mitään alueita Puolan kuningaskunnasta. Esikuvana tälle vakuutukselle oli Böömissä jo aikaisemmin säädetty samankaltainen laki Böömin kuninkaan kruunusta, Corona regni Bohemiae]].
Osa menetetyistä alueista, Pomerelia ja Masovia, liitettiinkin 1400- ja 1500-luvuilla takaisin Puolaan. Kuitenkin kaikki Puolan kuninkaat aina Puola-Liettuan lopulliseen häviöön (1795) saakka joutuivat lupaamaan tehdä kaiken voitavansa menetettyjen alueiden palauttamiseksi Puolan kruunulle.
Puolaan vuonna 1945 jälleen liitettyihin alueisiin liittyy monia Puolan historian kannalta merkittäviä tapauksia. Sellaisia ovat voittoisat Cedynian, Niemczan (1017), Hundsfletin, Głogówin (1109), Grunwaldin (1410) ja  Oliwan (1627) sekä hävityt Legnican 1241]] ja Westerplatten (1939) taistelut. Siellä on keski- ja renessanssiajalla kirjoitettu vanhimmat puolankieliset tekstit. Sinne, Wrocławiin and Kołobrzegiin perustettiin keskiajalla Puolan ensimmäiset katoliset piispanistuimet, ja siellä sai 1500-luvulla myös Puolan uskonpuhdistus alkunsa.
Alueilla on syntynyt tai asunut useita huomattavia henkilöitä. Sieltä olivat kotoisin tähtitieteilijät Nikolaus Kopernikus ja Johannes Hevelius. Renessanssiaikainen runoilija ja diplomaatti Johannes Dantiscus, jota on sanottu "puolalaisen diplomatian isäksi", sekä kartografi, diplomaatti, historioitsija ja musiikinteoreetikko Marcin Kromer olivat molemmat Warmian piispoja. Puolalainen romaani- ja näytelmäkirjailija Ignacy Krasicki asui aikuisena Warmiassa. Näillä alueilla olivat syntyneet myös taidemaalarit Daniel Schultz, Tadeusz Kuntze ja Antoni Blank sekä säveltäjät Grzegorz Gerwazy Gorczycki ja Feliks Nowowiejski.
Jo Puolan itsenäistymisen aikoihin vuonna 1918 puolalainen aktivisti Józef Frejlich, vaati, että Oderin itäpuoliset alueet, mukaan luettuna teollisuuskaupungit kuten Breslau (Wrocław) ja Itämeren satamakaupungit Steettin (Szczecin) ja Danzig (Gdańsk), jotka hänen mukaansa olivat taloudellisesti osa Puolaa, oli yhdistettävä "Puolan taloousalueen" muiden osien kanssa yhtenäiseksi ja itsenäiseksi valtioksi, mitä hän piti perustavana edellytyksenä Puolan taloudelliselle elpymiselle ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Vuonna 1918 Saksan itäisillä alueilla puhkesivat Suurpuolan kapina ja Sleesian kansannousut. Versailles’n rauhassa Puolaan liitettiin Saksan siihenastisista alueista Posenin seutu, osa Länsi-Preussia, joka tunnettiin Puolan käytävänä, sekä osa Ylä-Sleesiaa. Puolan ensimmäinen tasavalta esitti vaatimuksia myös osittain puolankielisen Ylä-Sleesian Saksalle jääneeseen osaan, Masuriaan ja Danzigin kaupunkiin, Tšekkoslovakiaan liitettyyn Cieszynin-Sleesiaan ja muihin raja-alueisiin, joissa oli merkittävä puolalainen väestönosa.  Näiden alueiden puolalainen väestö joutui saksalaistamisen ja pahenevan sorron alaiseksi varsinkin sen jälkeen kun natsit nousivat Saksassa valtaan vuonna 1933.
Kauan sitten saksalaistetuista Ala-Sleesiasta, Taka-Pommerista ja Itä-Preussista ei maailmansotien välisenä aikana kiistelty. Kuitenkin kun Hitlerin Saksa juuri ennen toisen maailmansodan alkua kävi Puolan kannalta uhkaavaksi, puolalaiset nationalistit julkaisivat vastatoimena karttoja, joissa Puolaan kuuluviksi oli merkitty myös Puolaan keskiajalla kuuluneet alueet, ilmaisten näin niihin kohdistuneet vaatimuksensa.
Maailmansotien välisenä aikana, jo ennen natsien valtaantuloa, Saksan hallinto muutti alueella tuhansia paikannimiä häivyttääkseen jäljet alueen slaavilaisesta menneisyydestä.