stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Davit IV

Fresko Gelatin luostarista
Davit IV tai Davit Rakentaja (georg. დავით აღმაშენებელი, Davit Aghmašenebeli; 1073 – 24. tammikuuta 1125) oli Georgian kuningas vuosina 1089–1125 Bagrationi-suvusta. Davit oli ehkä kaikkein menestynein Georgian hallitsija – hän onnistui ajamaan turkkilaiset maasta Didgorin taistelussa vuonna 1121 ja hänen uudistuksensa armeijassa ja hallinnossa yhdistivät Georgian ja tekivät maasta Kaukasian alueen suurvallan. Davit oli kirkon ystävä, ja ortodoksikirkko onkin sittemmin julistanut hänet pyhäksi.
Varhaisvaiheet

Kuningas Giorgi II:n (hallitsi 1072–1089) ainoa poika Davit syntyi Kutaisissa Länsi-Georgiassa vuonna 1073. Hänen lapsuutensa aika oli Georgialle vaikea. Kuningas Giorgi ei yrityksistä huolimatta pystynyt ylläpitämään maan yhtenäisyyttä: hänen kuningaskuntaansa hävittivät seldžukkiturkkilaisten hyökkäykset, sisällissodat ja maanjäristykset. Giorgi joutuikin luopumaan kruunusta vuonna 1089 16-vuotiaan poikansa hyväksi.
Uudistukset

Iästään huolimatta Davit osallistui aktiivisesti Georgian poliittiseen elämään. Hän ajoi tarkoituksenmukaista ja hallittua politiikkaa, oli määrätietoinen aikeissaan tuoda maahan järjestys, panna niskoittelevat feodaalihallitsijat kuriin, keskittää valtionhallinto, muodostaa uudenlainen seldžukeille paremmin pärjäävä armeija ja myöhemmin hyökätä järjestelmällisesti seldžukkeja vastaan karkottaakseen heidät ensin Georgiasta ja sitten koko Kaukasiasta. Vuonna 1093 hän pidätytti voimakkaan feodaaliherran Liparit Baghvašin, joka oli Georgian kuninkaan pitkäaikainen vastustaja, ja karkotti hänet maasta (1094). Liparitin pojan Ratin kuoleman jälkeen Davit lakkautti heidän hallitsemansa Kldekarin ruhtinaskunnan (1103).
Hän työnsi turkkilaiset hitaasti pois maasta saaden haltuunsa yhä uusia alueita, nyt kun seldžukkien täytyi kiinnittää huomionsa georgialaisten lisäksi juuri alkaneisiin ristiretkiin itäisellä Välimerellä. Vuoteen 1099 mennessä Davit IV:n valta oli kasvanut sen verran suureksi, ettei hänen tarvinnut enää maksaa turkkilaisille veroa. Hän myös kieltäytyi bysanttilaisesta panipersebastosin arvonimestä, osoittaen haluavansa toimia Bysantin valtakunnan kanssa vain tasavertaisessa suhteessa. Vuonna 1103 pidettiin Ruis-Urbnisin synodi, suuri kirkollinen kokous, Ruisin ja Urbnisin luostareissa. Davit onnistui raivaamaan tieltään häntä vastustaneet piispat ja yhdistämään kaksi virkaa: hovimiehen ja piispan, luoden näin maalle pääministerimäisen instituution. Seuraavana vuonna Daavidin kannattajat itägeorgialaisessa Kakhetin provinssissa vangitsivat paikallisen kuninkaan Aghsartan II:n (hallitsi 1102–1104), joka oli paikallinen seldžukkisulttaanin vasalli, ja yhdisti alueen muuhun Georgiaan.
Sotaretket

Kalhetin valtauksen jälkeen vuonna 1105 Davit voitti seldžukkijoukot Ertsukhin taistelussa, mikä auttoi häntä valtaamaan Samšvilden, Rustavin, Gišin ja Lorrin tärkeät linnoitukset vuosien 1110 ja 1118 välillä.
Davitille alkoi nyt kasautua ongelmia, sillä kansa oli ollut sodassa jo toistakymmentä vuotta. Lisäksi ongelmia aiheuttivat maan aateliset ja tärkeä Tbilisin kaupunki, joka oli yhä arabien hallussa. Ratkaistakseen pulmansa Davit aloitti armeijan uudelleenjärjestelyn. Hän asutti yli 40 000 perheen kiptšakkiheimon Pohjois-Kaukasukselta Georgiaan vuosina 1118–1120. Jokaisen perheen täytyi toimittaa yksi sotilas hevosen ja aseistuksen kanssa. 40 000 miehen vahvuinen kiptšakkiarmeija oli täysin riippuvainen kuninkaasta. Kiptšakit asutettiin eri puolille Georgiaa – jotkut Šida Kartliin ja jotkut raja-alueille – ja väestö assimiloitui nopeasti georgialaisiin.
Vuonna 1120 Davit IV siirtyi Länsi-Georgiaan ja hyökkäsi yllättäen turkkilaisten kimppuun heidän ryösteltyään georgialaisten maita. Vain pieni seldžukkijoukko pääsi pakenemaan. Tämän jälkeen Daavid lähti Širvanin alueelle ja valloitti Qabalan kaupungin. Talvella 1120–1121 georgialaisjoukot hyökkäsivät menestyksekkäästi seldžukkien asutuskeskuksia vastaan Etelä-Kaukasuksella.
12. elokuuta 1121 Daavid sai ratkaisevan voiton suuresta seldžukkiarmeijasta Didgorin taistelussa, mikä mahdollisti Tbilisin valtauksen ankaran taistelun jälkeen vuonna 1122. Nyt Tbilisistä tuli Georgian pääkaupunki ensimmäistä kertaa useihin satoihin vuosiin.
Vuonna 1123 Davitin armeija valtasi Dmanisin, viimeisen seldžukkitukikohdan Etelä-Georgiassa. Vuonna 1124 Davit valtasi viimein Širvanin ja armenialaisen Anin kaupungin islamilaisilta emiireiltä, ulottaen valtakuntansa nyt Araksin altaalle. Armenialaiset ottivat Davitin vastaan vapauttajana ja toimittivat hänen armeijalleen joitakin apujoukkoja. Tähän aikaan Davitin arvonimeen ilmaantui osa "Vapahtajan miekka". Se on kaiverrettu Daavidin aikaiseen kuparilanttiin: "Kuninkaiden kuningas, Davit, Giorgin poika, Vapahtajan miekka".
Davit Rakentaja kuoli 24. tammikuuta 1125 ja hänen poikansa Demetre I nousi valtaistuimelle. Davit haudattiin Gelatin luostariin Kutaisin kaupungin lähelle.
Kulttuurielämä

Davit IV antoi runsaasti huomiota kansansa sivistämiselle. Kuningas valitsi lapsia, jotka lähetettiin Bysantin valtakuntaan opiskelemaan "jotta he oppisivat kieliä ja toisivat kotiin tekemiään käännöksiä". Monista tuli tunnettuja oppineita.
Davitin aikaan Georgiassa oli useita kouluja, joista Gelatin luostarilla oli erikoisasema. Kuningas Davitin historioitsijan mukaan Gelati oli "idän toinen Jerusalem, kaiken arvokkaan oppimiseen ja tiedon opettamiseen – toinen Ateena, ylittäen suuresti ensimmäisen jumalallisessa laissa, kaanon kaikille kirkollisille rikkauksille". Gelatin lisäksi oppimisen keskuksia Georgiassa oli muun muassa Iqalton akatemia.
Perhe > Avioliitot

Rusudan, armenialainen prinsessa (erosivat vuonna 1107)
Gurandukht, kiptšakkipäällikkö Atrakan tytär
Perhe > Lapset

Demetre I
Prinssi Vakhtang (Tsuata)
Prinsessa Tamar, joka meni naimisiin Širvanin šaahin kanssa (Abul Muzaffar Manuchahr II)
Prinsessa Kataj (Irene), joka meni naimisiin Bysantin valtakunnan prinssin Isaakios Komnenuksen kanssa
Prinsessa Tamar, joka meni naimisiin Ossetian prinssi Džadarosin kanssa
Perintö

Davitin hallituskausi on vaikuttanut suuresti georgialaisten omakuvaan. Maan nykyinen lippu perustuu Davitin lippuun, ja Davit Rakentajan ritaristo on yksi valtion myöntämistä tärkeimmistä kunniamerkeistä. Georgialaiset ovat yhä ylpeitä Davitin suorituksista. Georgian  presidentti Mikheil Saakašvili lausui virkaanastujaispäivänään 25. tammikuuta 2004 valan Davitin haudalla Gelatin luostarissa. Saakašvilin mukaan ele oli symbolinen, sillä Daavid toi maahan yhtenäisyyttä ja rauhaa, mitä monet georgialaiset odottivat myös Saakašvililtä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Davit IV Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Giorgi II | Georgian kuningas 1089–1125 | Seuraaja: Demetre I |
Digitaalinen pitkäaikaissäilytys

Digitaalisella pitkäaikaissäilytyksellä (engl. Digital preservation)  tarkoitetaan digitaalisen informaation luotettavaa säilyttämistä useiden vuosikymmenien tai -satojen ajan. Digitaalinen aineisto voi olla alkuperältään digitaalisesti tuotettua tai analogisesta aineistosta digitoitua. Säilytyksessä on otettava huomioon digitaalisen tallenteen käytettävyys ja vastaavuus alkuperäiseen aineistoon myös luku- ja tallennusjärjestelmien sekä tallennuslaitteiden kehittyessä ajan myötä.
Digitoinnin syitä

Digitoinnin tärkeimpiä syitä on uhka alkuperäisen aineiston tuhoutumisesta. Tavoitteena on parantaa säilytettävien aineistojen käytettävyyttä ja saatavuutta. Digitoinnin jälkeen aineistoa voi lukea altistamatta alkuperäistä, mahdollisesti haurasta dokumenttia kulumiselle. Kun aineisto on verkossa jaossa, fyysinen sijainti ei rajoita sen käyttöä. Digitointi myös mahdollistaa eri organisaatioiden väliset yhteiset arkistot. Tätä tavoitetta varten on Suomessa luotu kirjastojen, museoiden ja arkistojen yhteinen Kansallinen digitaalinen kirjasto -hanke.
Laki kulttuuriaineistojen tallettamisesta ja säilyttämisestä (1433/2007) velvoittaa esimerkiksi Kansalliskirjastoa, vapaakappalekirjastoja ja audiovisuaalista arkistoa  säilyttämään kokoelmansa käyttökuntoisena myös tulevaisuudessa. Usein tämä on mahdollista vain digitoimalla aineistoa.  Velvoite koskee myös ”Suomessa sijaitsevia palvelimilla olevia verkkoaineistoja, sekä muita verkkoaineistoja, jotka on tarkoitettu yleisön saataville Suomessa”, jolloin niiden alkuperäinen muoto on digitaalinen.
Arkistolaitos antaa sitovia määräyksiä ja suosituksia arkistojen asiakirjojen säilytyksen määräajoista. Sen hallinnassa on suuri määrä pysyvästi säilytettävää aineistoa, joka on käytettävyyden varmistamiseksi digitoitava.
Suuri osa nykyajan säilytettävistä dokumenteista tuotetaan sähköisesti. Liikkuva kuva, ääni ja hyperteksti täytyy säilyttää digitaalisena, sillä tulostettu paperituote tai muu analoginen säilytysmuoto hävittää alkuperäisen dokumentin sisältöä. Esimerkiksi hyperlinkit häviävät, kun tekstiä tulostetaan verkosta. Analogisessa muodossa ei voida tehdä automaattisia kokoteksti-indeksointeja eikä hakuja kuva- tai äänitallenteista.
Metatiedot

Digitaaliseen dokumenttiin voi liittyä tai siihen voidaan liittää metatietoa. Metatieto voi olla dokumentin sisällön kuvailua, kuten asiasanoitusta, jonka perusteella dokumentista voidaan tehdä hakuja. Metatieto voi myös kertoa digitaalisen tallenteen teknisistä piirteistä, mikä helpottaa suunnitelmallisen pitkäaikaissäilytyksen toteuttamista. Valittu pitkäaikaissäilytyksen menetelmä vaikuttaa siihen, millaista tietoa dokumentin yhteydessä täytyy tallentaa.
Haasteet

Digitaaliseen pitkäaikaissäilytykseen liittyy monia aineistoa vaarantavia uhkia. Laite-, sovellus- ja tiedonsiirtovirheet vahingoittavat aineistoa välittömästi. Sähköisten laitteiden käyttöikä ei ole loputon, ja ajallaan viat lisääntyvät. Laitteet, tallennusmediat ja sovellukset ikääntyvät. Tallennusmedioiden ongelmat voidaan ryhmitellä:
Tallennusmedia haurastuu ikääntyessään ja muuttuu vähitellen käyttökelvottomaksi.
Lukulaitteissa esiintyy liikaa vikoja tai ne jäävät pois käytöstä jostain muusta syystä.
Ulkoinen ja sisäinen hyökkäys tai luonnonkatastrofit luovat uhkia, jotka vaativat tietoturvapoliittista varautumista. Elokuussa 2008 Warner Music Finlandin toimitilat kärsivät savuvahingoista, jolloin muun muassa sen ainutlaatuinen valokuva-arkisto joutui vaaraan. Vahinkoa kärsineet aineistot pystyttiin kuitenkin vielä puhdistamaan ja digitoimaan.
Pitkäaikaissäilytyksen menetelmät > Kopiointi eli fyysinen migraatio

Kopiointi tarkoittaa tässä tapauksessa analogisten aineistojen muuntamista digitaalisen formaattiin. Analogiset tallennusvälineet, kuten magneettinauhat tai c- kasetit, käyvät vanhetessaan epäluotettaviksi, eikä niitä voi tallentaa uudestaan analogisesti ilman aineiston laadun heikkenemistä. Digitaalisessa tallenteessa on sen sijaan kyse bittien säilyttämisestä, joten esimerkiksi kuvan ja äänen laatu eivät kärsi ajan kuluessa. Bittijonot sellaisenaan eivät kuitenkaan aukea käyttäjälle, joten aineistojen kuvailu kopioinnin yhteydessä on tärkeää. Kuvailutietoihin pitäisi sisällyttää, millaisella tietokoneohjelmalla aineistoa voi tarkastella. Kopiointi aiheuttaa organisaatioille taloudellisen haasteen, sillä vanhojen ja mahdollisesti rikkinäisten tallennusvälineiden käsittely vaatii aina asiantuntevan työvoiman palkkaamista.
Pitkäaikaissäilytyksen menetelmät > Konvertointi eli looginen migraatio

Konvertointi on kopioinnin täydennys. Tarkoitus on tarvittaessa muuttaa tallennetut aineistot sellaiseen muotoon, jossa uudet laitteistot ja ohjelmistot voivat lukea niitä. Tätä varten täytyy olla tiedossa tallennetun aineiston formaatti ja versio.  Konvertoinnissa dokumentti ei kaikissa tapauksissa säily täysin samanlaisena. Esimerkiksi taulukko voi hävitä tai vääristyä muutettaessa monipuolisemmasta formaatista yksinkertaisempaan. Konvertoinnissa pyritään usein vain intellektuaalisen sisällön säilyttämiseen, eli tehdään tietoisia muutoksia dokumentin muotoilutietoihin tai ulkoasuun. Audiovisuaalisten tiedostojen kohdalla voidaan poistaa muun muassa taustakohinaa. Tiettyihin aineistoihin, kuten juridista arvoa kantaviin asiakirjoihin, ei kuitenkaan saa tehdä mitään muutoksia, vaan niiden täytyy säilyä sellaisenaan konvertointiprosessista.
Kaikkia aineistoja ei voida lainkaan konvertoida, sillä tallennukseen käytetyn ohjelmiston muokkaaminen uuteen käyttöjärjestelmään sopivaksi on usein ylivoimainen tehtävä digitaalista arkistoa ylläpitävälle organisaatiolle. Suomessa kansallisarkisto voi lain nojalla määrätä luovutusvelvolliset lähettämään aineistonsa tietyssä standardoidussa muodossa, joka on tarpeen vaatiessa konvertoitavissa. Aineistojen käsittely on vaivattomampaa, kun arkisto koostuu vain tietyntyyppisistä dokumenteista. Kirjastot eivät voi toimia näin, vaan ne joutuvat vastaanottamaan kustantajilta paljon erityyppisiä aineistoja.
Pitkäaikaissäilytyksen menetelmät > Emulointi

Emulointi tarkoittaa dokumentin alkuperäisen, käytöstä poistetun käyttöympäristön jäljittelyä. Kun dokumentti emuloinnin jälkeen haetaan arkistosta, arkiston käyttöliittymälaitteelle rakennetaan sen tarvitsema käyttöympäristö. Jotta arkiston ylläpitäjien ja käyttäjien ei tarvitsisi opetella vanhojen sovellusten käyttöä, voidaan laatia tarkoitusta varten katseluohjelmia. Emulointia varten dokumentin metatiedoissa täytyy kuvailla dokumentin käyttöympäristö, jolla tarkoitetaan tarvittavaa käyttöjärjestelmää sekä prosessoria.
Henkilökohtaisten tiedostojen pitkäaikaissäilytys

Omien tärkeiden digitaalisten aineistojen hallinta ja säilytys on osa henkilökohtaista tiedonhallintaa (engl. Personal information management, PIM). Tavalliselle käyttäjälle tärkein toimenpide on varmuuskopioiden luominen tiedostoista. Varmuuskopioita tulisi ottaa useita, mahdollisesti eri tallennusformaateille, ja niitä tulisi säilyttää eri paikoissa kuin alkuperäisiä tiedostoja. Kopioiden toiminta tulisi varmistaa säännöllisin väliajoin ja kopiointi uusia tarvittaessa.  Tiedostot voivat säilyä tallennusmuodosta riippuen käyttökuntoisena hyvinkin pitkään, mutta huolimaton säilytys tai luonnollinen kuluminen saattavat tuhota kopion jo parissa vuodessa tai nopeammin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansallisarkiston digitointiprojekti (Arkistoitu – Internet Archive)
Digime - Digitaalinen kulttuuriperintömme
Digiwiki (Arkistoitu – Internet Archive)
International Association of Sound and Audiovisual Archives IASA
Säilytys- ja siirtokelpoiset tiedostomuodot.  Opetus- ja kulttuuriministeriö.  Teoksen verkkoversio.
Sèvremont

| Sèvremont |
| --- | --- |
 Donjon de Châteaumurin sisäänkäynti
 Sèvremont
 Koordinaatit: 46°50′00″N, 0°51′42″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Pays de la Loire
Departementti:  Vendée
Arrondissementti:  Fontenay-le-Comte
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  88,6 km²
Väkiluku (2015):  6 470 
 – Väestötiheys:  73 as./km²
Kunnan numero:  85090
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sèvremont on kunta Vendéen departementissa Pays de la Loiren hallintoalueella läntisessä Ranskassa.
Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2016, kun neljä kuntaa Les Châtelliers-Châteaumur, La Flocellière, La Pommeraie-sur-Sèvre ja Saint-Michel-Mont-Mercure yhdistyivät.
Kunnan nähtävyyksiä on 1100-luvulta peräsin olevan linnoituksen Donjon de Châteaumurin rauniot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sèvremont Wikimedia Commonsissa
Tawitawinhaavakyyhky

| Tawitawinhaavakyyhky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kyyhkylinnut Columbiformes
Heimo::  Kyyhkyt Columbidae
Suku::  Pyykyyhkyt Gallicolumba
Laji::  menagei
Kaksiosainen nimi
 Gallicolumba menagei  (Bourns & Worcester, 1894) 
Katso myös
   Tawitawinhaavakyyhky Wikispeciesissä   Tawitawinhaavakyyhky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tawitawinhaavakyyhky (Gallicolumba menagei) on äärimmäisen uhanalainen kyyhky. Haava-sana sen nimessä tulee verenpunaisesta läikästä sen muuten valkeassa rinnassa. Tawitawinhaavakyyhky on endeeminen laji Filippiineillä, missä sitä tavataan Sulun saaristossa. Laji on äärimmäisen uhanalainen, eikä sen jäljellä olevan kannan kokoa tiedetä. Tawitawin saaren vähäisiä jäljellä olevia metsiä uhkaa muuttaminen öljypalmuviljelmiksi.
Tawitawinhaavakyyhky on noin 30 cm pitkä, lyhytpyrstöinen maassa ruokaileva kyyhky. Sen rinta ja kurkku ovat valkeat keskellä rintaa olevaa oranssia läikkää lukuun ottamatta. Otsa on tummanharmaa, pää ja hartiat muuten loistavan vihreät ja yläpuoli muuten kastanjanruskea.
Suomen kansallisperhonen

Paatsamasinisiipi (koiras).
Suomen kansallisperhonen on paatsamasinisiipi (Celastrina argiolus). Laji valittiin kansallisperhoseksi kaikille suomalaisille avoimessa yleisöäänestyksessä Suomen itsenäisyyden satavuotisjuhlavuonna 2017.
Äänestys kansallisperhosesta

Suomen kansallisperhosesta äänestettiin 15.3.–4.6.2017. Valinta oli osa virallista Suomi 100 -ohjelmaa, mutta äänestys ei ollut virallinen kansanäänestys, eikä sen tuloksella ole minkäänlaista virallista asemaa. Äänestyksen voittaja julkistettiin tiedotustilaisuudessa eduskunnan Pikkuparlamentissa 14.6.2017.
Satavuotiaan Suomen kunniaksi järjestetty äänestys kansallisperhosesta sai suuren suosion. Suosikkiaan äänesti yhteensä 36 500 suomalaista. Kansallisperhoseksi valittu paatsamasinisiipi sai 6300 ääntä eli 17,3 prosentin äänisaaliin. Äänestys oli alusta loppuun erittäin tiukka. Toiseksi tullut neitoperhonen (17,0 % äänistä) jäi paatsamasinisiivestä sadan äänen päähän. Kolmanneksi tullut suruvaippa keräsi sekin yli 6000 ääntä (16,5 % äänistä). Kuuden äänestetyimmän perhosen joukkoon mahtuivat myös järjestyksessä sitruunaperhonen (4.), nokkosperhonen (5.) ja ritariperhonen (6.).
Äänestyksen järjestivät Vuokon Luonnonsuojelusäätiö, Suomen luonnonsuojeluliitto, Suomen Luonto -lehti, Suomen Perhostutkijain Seura ry ja Etelä-Karjalan Allergia- ja Ympäristöinstituutti. Hankkeen suojelija oli tasavallan presidentin puoliso Jenni Haukio.
Äänestyksessä olivat ehdolla 20 Suomessa yleisesti esiintyvää perhoslajia, jotka joukko järjestäjätahojen perhosharrastajia ja -tutkijoita olivat valinneet. Myös ehdokaslistan ulkopuolisia lajeja sai äänestää. Kansallisperhoseksi valittavan lajin tuli täyttää järjestäjien laatimat kriteerit, joiden tarkoitus oli että kansallisperhoseksi valitaan laji, jonka suurin osa suomalaisista voi tunnistaa ja tuntea omakseen. Kansallisperhosen kriteerit olivat, että:
laji esiintyy Suomen luonnossa vakinaisena, säännöllisesti lisääntyvänä lajina
laji esiintyy laajalla maantieteellisellä alueella Suomessa
laji on helposti tunnistettavissa ja riittävän näkyvästi esillä Suomen luonnossa.
Äänestys kansallisperhosesta > Äänestäjien kuvailuja voittajasta

Paatsamasinisiipeä äänestäneet kuvailivat perhosta siniseksi kuin Suomen lippu, kesäinen taivas, tuhannet järvet ja talven siniset hetket. Voittajaa kuvattiin myös perhosmaailman Suomi-neidoksi.
Äänestäjät luonnehtivat paatsamasiisiipeä muun muassa näin: ”Pieni mutta sisukas”, ”Pröystäilemätön, vaatimattomuudessaan upea ilmestys”, ”Herkkä ja kaunis, ei pidä itsestään meteliä”, ”Yksinkertaisen linjakas, suomalaisen näköinen perhonen”, ”Kuin pieni koru Pohjolan luonnon keskellä”, ”Pieni mutta kaunis perhonen, kuin Suomi maailman mittakaavassa. Lähempää katsottuna upea ja täynnä lumoavia yksityiskohtia.”
Hankkeen tavoitteet

Äänestyksen tavoite oli, että mahdollisimman moni suomalainen vaikuttaisi uuden kansallisen luontotunnuksen valintaan. Järjestäjät kuvasivat toiveekseen, että kansallisperhoseksi valitaan laji, jonka suurin osa suomalaisista voi tunnistaa ja tuntea omakseen.
Hankkeen tavoite oli myös tehdä tunnetuksi Suomen perhosia ja niille tärkeitä elinympäristöjä. Lisäksi järjestäjät toivoivat, että kansallisperhosen valitseminen auttaa suomalaisia tuntemaan vastuuta ja iloa Suomen monimuotoisesta luonnosta.
Suomen kansallisperhonen -äänestyksessä käytetty logo.
Tax Justice Network

Tax Justice Network (TJN) on tutkijoista ja aktivisteista muodostettu painostusryhmä, jonka huolena on veronkierron, verojen välttämisen ja veroparatiisien haitallinen vaikutus maailman talouteen. Ryhmän mukaan verot voivat olla tärkeänä apuna luotaessa sosiaalisesti oikeudenmukaisempaa yhteiskuntaa.
Tax Justice Network International Secretariat Limited on Englannissa toimiva yhtiö, jota johtaa voittoa tavoittelematon Belgiaan rekisteröity järjestö nimeltään "Tax Justice Network Association Sans But Lucratif".
TJN julkaisee Financial Secrecy Index -nimistä luetteloa maailman veroparatiiseista ja niihin rinnastettavista taloudellisen salailun sallivista maista.
TJN:n perustettiin vuonna 2003 Porto Alegressa pidetyssä Maailman sosiaalifoorumin (World Social Forum) kokouksessa. Järjestön päämaja on Lontoossa ja sitä johtaa John Christensen.
Tapio Aarre-Ahtio

| Tapio Aarre-Ahtio |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. helmikuuta 1948 Helsinki
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Tapio Aarre-Ahtio (s. 24. helmikuuta 1948 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hänen vanhempansa ovat näyttelijä Ilmari Aarre-Ahtio ja taidemaalari Kirsti Aarre-Ahtio. Hän on työskennellyt Kemin kaupunginteatterissa, Kom-teatterissa, Ahaa-teatterissa, Teatteri 41:ssä, Riksteaternissa ja Lahden kaupunginteatterissa.
Aarre-Ahtio on näytellyt muun muassa Rölli (1989) joulupukin äänenä Röllin jouluseikkailu, Jotaarkka Pennasen elokuvassa Mommilan veriteot 1917 (1973) ja Rauni Mollbergin elokuvassa Ystävät, toverit (1990).
Aarre-Ahtio on palkittu Suomen Näyttelijäliiton kultaisella taiteilijamerkillä.
Suomen kunniapääkonsulaatti Göteborgissa

Suomen kunniapääkonsulaatti Göteborgissa edusti Suomea Länsi-Ruotsissa. Kunniapääkonsulaatin toimialueeseen kuuluivat Göteborg, Malmö ja Lund.
Kunniapääkonsulaatti suljettiin kesällä 2021, koska sillä ei ulkoministeriön mukaan ollut tarpeeksi asiakkaita.
Historia

Suomen ensimmäinen konsuli Göteborgiin nimettiin 12. marraskuuta 1919. Konsuliksi valittiin Algot Friman viiden halukkaan joukosta. Göteborgin-konsulaatin tehtävät painottuivat alussa merimiesten passiasioiden hoitamiseen, kauppaan, kulttuuriin ja Suomen tunnetuksi tekemiseen. Apunaan hänellä oli sihteerinä Elsa Lantto ja myöhemmin varakonsuli Otto Lesslie. Joulukuussa 1926 Friman erosi ja hänen tilalleen tuli Vidar Olburs. Hänen kuoltuaan syyskuussa 1931 konsuliksi tuli entinen varakonsuli Otto Lesslie, joka puolestaan kuoli kesäkuussa 1936. Lessilien seuraajana toimi laivanvarustaja William Kjellberg 4. marraskuuta 1936 alkaen.
Talvisodan aikana konsulaatin merkitys kasvoi erityisesti laiva- ja merimiesasioissa. Kjellberg erotettiin vuonna 1942. Samalla konsulaatti nostettiin pääkonsulaatiksi. Pääkonsulina toimi 1. lokakuuta 1942 alkaen P. J. Hynninen ja  hänen jälkeensä Hugo Valvanne ja Ragnar Numelin.
Vuonna 1947 luovuttiin pääkonsulista ja siirryttiin kunniapääkonsuliin, jollaiseksi valittiin aiemmin erotettu Kjellberg. Varakonsuli oli Heikki Hannikainen. Kjellberg pyysi eroa tehtävistään helmikuussa 1949 ja häntä seurari karrieerikonsuli Lauri Hjelt. Säästösyistä vuoden 1950 lopulla luovuttiin palkastusta päänkonsulista ja siirryttiin maailmansotien väliseen malliin, jossa tehtäviä hoiti henkilö oman töidensä ohella, ensin Lars Hill-Lindquist ja sitten Gustaf Ågren. 1. marraskuuta 1959 kunniapääkonsulaattiin lähetettiin Suomesta varakonsuliksi Martti Harju, ja vuonna 1961 palkattiin toimistoapulainen työmäärän kasvamisen vuoksi. Lisätöitä aiheuttivat ennen muuta suomalaisten siirtolaisten asiat.
Vuonna 1973 konsulaatin statusta nostettiin ja siitä tuli taas pääkonsulaatti ja sinne lähetettiin Suomesta 1.3.1973 pääkonsuli Erik Hellqvist. Vuonna 2001 pääkonsulaatti muutettiin konsulaatiksi, jota johti konsuli. Elokuussa 2011 konsulaatti muutettiin taas kunniapääkonsulaatiksi ja kunniapääkonsulina toimi Heli van der Valk.