stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tasankointiaanit
Kulttuuri > Avioliitto

Tasangoilla oli kolmella tavalla solmittuja avioliittoja. Ensimmäinen tapa oli karkaaminen: nuori pari pakeni ennen kuin heidän sukunsa ehti lahjoja vaihtamalla hyväksyä liiton. Toinen tapa oli molemminpuolinen sopimus, jossa suvut vaihtoivat lahjoja ja pari aloitti avioelämän yleensä vaimon suvun parissa. Kolmas tapa oli, että mies osti morsiamen tämän suvulta, esimerkiksi lakotain kulttuurissa käypä hinta oli kuusi biisoninviittaa. Useimmissa kulttuureissa mies saattoi kosiskella naista viemällä lahjan tämän majan eteen. Nainen saattoi palauttaa lahjan merkiksi siitä, että mies ei kiinnostanut häntä. Miehet olivat moniavioisia, mutta vaimoja oli harvoin enemmän kuin viisi. Usein vaimot olivat sisaruksia. Yksiavioisuus oli kuitenkin tavallisinta.
Comanche-miehet rikkoivat yleisesti tätä kaavaa sieppaamalla naisia vaimoikseen naapuriheimoilta tai meksikolaisten asutuksilta. 1800-luvun puolivälissä rikkaalla comanche-miehellä saattoi olla jopa kymmenen vaimoa. Siepatut naiset joutuivat toimimaan pääosin miestensä palvelijoina ja synnyttämään lapsia. Kanadasta tulleet creet solmivat seka-avioliittoja ranskalaisten turkismetsästäjien kanssa 1600-luvun lopusta lähtien. Osagien ja ranskalaisten välillä solmittiin monia avioliittoja seitsenvuotisen sodan aikana osagien tukiessa Uutta-Ranskaa taisteluissa Uutta-Englantia ja idän intiaaneja vastaan.
Avioliiton purkaminen oli mutkatonta. Nainen saattoi tehdä siihen aloitteen muuttamalla takaisin perheensä luo. Jos asunto oli hänen, mies joutui keräämään tavaransa ja muuttamaan pois. Jos vaimo harrasti seksiä muun kuin miehensä kanssa, joissakin tasankojen kulttuureissa mies saattoi murhata uskottoman vaimonsa tai leikata hänen nenänsä irti. Nenänsä menettäneet naiset saivat jäädä kylään, mutta he joutuivat elämään syrjässä ja pysyttelemään erillään vieraista. Yleisin käytäntö oli, että mies leikkasi rangaistukseksi vaimonsa palmikot. Väkivaltaisuuden huipentumana voidaan pitää cheyenne-miesten alkuperäistä tapaa viedä aviorikokseen syyllistynyt nainen kylän ulkopuolelle, jossa kymmenet soturit raiskasivat hänet. Cheyennien koirasotilaat sovelsivat tätä käytäntöä myös 1800-luvun aikana sieppaamiinsa valkoihoisiin naisiin. Monet uhrit kuolivat.
Kulttuuri > Lapsuus ja sukulaissuhteet

Lapset kasvatettiin lempeällä kädellä ilman ruumiillista kuritusta. Jos isovanhemmat olivat elossa, he osallistuivat sekä poikien että tyttöjen kasvatukseen. Normaali käytäntö oli, että isoäiti opetti tyttärentyttärelleen yleisimmät naisille tavanomaiset työt ja heimon moraaliset arvot. Niin tytöillä kuin pojillakin oli omat riittinsä matkalla aikuisuuteen. Pojat pääsivät jo hyvin nuorina metsästysleireille ja osallistuivat varhaisessa iässä sotaretkiin auttamaan sodan taustatapahtumissa. Cree-kulttuurissa murrosiän saavuttaneet tytöt kävivät läpi neljä päivää kestävän aikuistumiseen liittyvän riitin ja heidät sijoitettiin erilleen muista kylän asukkaista. Joidenkin tasankokansojen keskuudessa tytöt naitettiin ennen ensimmäisten kuukautisten alkamista. Esimerkkinä voidaan mainita gros ventret, jotka tarjosivat miehille vaimoiksi 12-vuotiaita tyttäriään.
Avioliiton kautta syntyneet intiaanien omat sukulaisuussuhteet olivat arkaluonteisia, ja niihin liittyi puhekieltoja ja monia muita tabuja. Esimerkiksi crow't tai mustajalat eivät saaneet puhua anoppiensa kanssa ja samanlainen kielto koski arapaho-naisia heidän suhteissaan appiinsa. Vastaavia tabuja löytyi kaikilta tasankojen intiaanikansoilta, paitsi pawneilta ja arikaroilta. Vaikka molemmat vanhemmat ja heidän sukunsa olivat tärkeässä asemassa, joillakin tasankojen kansoilla oli käytössään matrilineaarinen periytymisjärjestelmä, jossa lapsen sukulaisuus määritettiin äidin mukaan. Arikarat, crow't, hidatsat, mandanit ja pawneet kuuluivat tähän ryhmään. Cheyennet olivat tutkimusten mukaan noudattaneet samaa järjestelmää mutta luopuneet siitä siirryttyään tasangoille. Isän mukaan sukulaisuuden määrittivät preerian viljelijäkansat, kuten iowat, kanzat, omahat ja osaget. Myös pohjoisempien tasankojen gros ventret ja mustajalat ovat useimpien tutkijoiden mukaan olleet isälinjaisia.
Kulttuuri > Asuminen

Jo vuonna 1541 Kansasin tasangoilla ja sen reunamilla liikkunut Vásquez de Coronado kiinnitti huomionsa intiaanien asumuksiin, jotka erosivat merkittävästi toisistaan. Tasangoilla liikkuneiden quarechojen asumus oli pieni nahalla päällystetty maja, joka lienee ollut tiipiin varhainen esiaste. Maanviljelyyn erikoistuneet wichitat taas asuivat preerian laitamilla suuremmissa asumuksissa, jotka oli tehty ruohosta. Varhaiset Nebraskan asukkaat pawneet, jotka olivat puoliksi maanviljelijöitä, käyttivät asumuksenaan maamajaa. Myös Missourin jokivarren mandanit, hidatsat ja arikarat, jotka olivat suurimmaksi osaksi preerioiden maanviljelijöitä ja olivat valinneet asumismuodokseen kookkaat maamajat. Nämä jokitörmille rakennetut kiinteät kylät oli monesti suojattu paaluvarustuksin vihollisen hyökkäysten varalle, mutta varustukset eivät kokonaan pystyneet estämään niihin suunnattuja iskuja.
Kalliovuorilla asuvat läntiset kansat, kuten nez percét, flatheadit, pend o’reillet ja couer d’alenet eivät metsästäneet tasangolla vakituisesti, mutta tekivät kuitenkin suurissa ryhmissä metsästysretkiä Montanaan. He käyttivät tiipiitä tasangoilla, mutta asuivat muulloin perinteisissä, itäisten metsäintiaanien wigwamia muistuttavissa majoissaan. Tosin tiipii alkoi myöhempinä aikoina syrjäyttää yhä enemmän nez percéjen ja flatheadien vanhaa asumismuotoa.
Tasankojen varsinaiset metsästäjät käyttivät yksinomaan tiipiitä. Leiripaikan vaihtaminen kävi nopeasti, ja tiipiiden runkoseipäät kuljetettiin aina mukana, kun asuinpaikkaa muutettiin. Telttojen peitteet ommeltiin biisoninnahasta ja niihin maalattiin monenlaisia symboleita ja kuvioita. Tiipiin laaja pohja ja viistot seinät tekivät siitä tukevatekoisen ja kestävän asumuksen tasangoilla joskus puhaltavia voimakkaita tuulia vastaan. Tiipiit olivat joko kolmi- tai nelisalkoisia. Mustajalkojen tiipiit on kuvattu näyttävimmiksi. Ne olivat usein koristeltu runsailla sekä oikeiden että mytologisten lintujen ja eläinten kuvilla.
Kesäaikaan niin eteläisillä kuin pohjoisillakin tasangoilla saattoi nähdä suuria leirejä. Talvikylät olivat yleensä pienempiä ja sijaitsivat suojaisissa laaksoissa.
Kulttuuri > Uskonto ja tavat

Kun jokainen kansakunta toi mukanaan oman uskontonsa ja tapansa, tasankojen kulttuurista tuli epäyhtenäinen. Seremoniat ja rituaalit kehittyivät pitkälle, ja yksinkertaisetkin riitit muotoutuivat monimutkaisiksi tapahtumiksi, joita edelsivät pitkäaikaiset valmistelut. Aurinkotanssi, joka oli mahdollisesti tasangoille ensin saapuneiden mustajalkain tai mandanien kulttuurista lähtöisin, levisi 1700-luvun aikana lähes kaikkien preerian metsästäjä- ja paimentolaiskansojen keskuuteen. Maanviljelijöistä sen omaksuivat vain arikarat, hidatsat, omahat ja poncat. Lisäksi aurinkotanssi levisi Kalliovuorten uteille ja itäisille shoshoneille, vaikka he eivät varsinaisesti kuuluneet tasankojen kulttuuripiiriin. Tämä uskonnollinen riitti oli sielun, hengen ja ruumiin uudelleensyntymiseen liittyvä tapahtuma, jota vietettiin yleensä kerran vuodessa, joskin poikkeuksiakin oli. Aurinkotanssi saattoi kestää useita päiviä. Sen nimi ja sisältö vaihtelivat, mutta kaikilla kansoilla uskonnon merkitys oli hyvin tärkeä. Comancheilta, joiden kulttuuri erosi monilta osin tyypillisestä tasankokulttuurista, aurinkotanssi puuttui. Tosin he järjestivät yhden aurinkotanssin vuonna 1874.
Pawneiden uskonto, johon liittyi muun muassa auringon, kuun ja tähtien palvontaa, oli eräs tasankojen rikkaimmista ja täynnä dramaattisia piirteitä. Heidän maanviljelyskulttuurissaan oli erikoista, varsinkin skidi-heimon keskuudessa, että nuoria naisia siepattiin ihmisuhreiksi. Tyttöjä pidettiin Iltatähden henkilöityminä ja heidät uhrattiin tähtien aseman määrääminä päivinä epäsäännöllisin välein. Sitten heidän verensä, jossa uskottiin olevan Iltatähden kasvattavaa ja suojelevaa elinvoimaa, pirskotettiin maissintaimien päälle. Tapaa alettiin vastustaa 1810-luvun lopulla, mutta se saatiin kitkettyä kokonaan pois vasta 1830-luvun lopulla.
Tasangon intiaaneilla oli käsitys kolmesta vierekkäisestä maailmasta. Ylin maailma oli taivaan kannen yläpuolella, ja siellä asui siouxien kaikkien kansojen Suuri Henki Wakan Tanka, samoin kuin arikarain, mustajalkain, pawneidein ja wichitain tähtijumalat ja kaikki ilmakehän yliluonnolliset jumalat. Taivaan olennoista voimakkaimpia olivat Ukkoslinnut, jotka saivat aikaan salamat ja ukkoset. Aurinko ja kuu olivat energianlähteet, ja tuulien henget huolehtivat vuodenaikojen vaihtumisesta.
Maanpäällisessä maailmassa asuivat jumalan luomat olennot, jotka voivat pyytää korkeampien voimien apua kulkemalla taivaisiin johtavaa polkua. Kolmas maailma oli veden alla, ja siellä asuvat vesien haltijat olivat pahoja ja edustivat pimeyden voimia. Tyypillinen hahmo oli siouxien sarvipäinen vesihirviö, jolla oli kyky nousta maihin ja kiivetä puihin.  Vesiin liittyvät pelot ja uskonto vaikuttivat ilmiselvästi siihen, että tasankointiaanit eivät syöneet kalaa, cheyennejä ja shoshoneja lukuun ottamatta.
Kulttuuri > Vapaa-aika

Niin tasankojen metsästäjät kuin preerioiden maanviljelijätkin pelasivat vapaa-aikanaan erilaisia pelejä. Suosituin seurapeli oli eräänlainen nopanheitto, jossa panokset olivat korkeat. Pelaaja saattoi hävitä koko omaisuutensa, ja jos tarinoihin on uskominen, jotkut miehet asettivat panokseksi vaimonsa tai jopa oman ruumiinsa. Pyöreisiin kuppeihin heitettyinä noppina käytettiin luumunkiviä, luunkappaleita tai muita pieniä esineitä, jotka oli maalattu erilaisin värein ja kuvioin. Etnologi Stewart Culinin tutki pelin levinneisyyttä vuonna 1907. Hän totesi nopanheiton levinneen 130 heimon keskuuteen ja lisäksi 80 heimon harrastavan lähes vastaavaa peliä ”nappia”.
Itäisten metsäintiaanien suosikkipeli haavipallo ei tullut suosituksi tasangoilla. Sitä pelasivat assiniboinet, cheyennet, dakotat, iowat ja otot, mutta muista kansoista ei löydy mainintoja. Shinnyä suosivat molemmat sukupuolet. Pallo oli antiloopinnahkaa, ja maali oli merkitty kepein, huovin tai maahan vedetyllä viivalla. Joskus eri seurat saattoivat pelata toisiaan vastaan. Crow't suosivat miesten ja naisten välisiä pelejä. Tasankojen kansat harrastivat myös hoop-and-Polea, miesten joukkuepeliä, jossa keppiä, keihästä tai tikkaa heitettiin vierivän vanteen läpi. Ikäluokkien mukaan valituilla joukkueilla oli omat urheiluvälineensä ja sääntönsä.
Jokien varsilla asuvat maanviljelijäkansat harrastivat innokkaasti myös uimista. Varsinkin arikarat, hidatsat ja omahat olivat erinomaisia uimareita. Antropologi ja kirjailija Susetta La Flesche, joka vietti useita vuosia omahain parissa, on maininnut sekä miesten että naisten olleen taitavia sukeltajia.
Taide ja tutkimus

Turkismetsästäjien ja tutkimusretkeilijöiden lisäksi tasankojen monissa kylissä nähtiin harvinaisia vieraita 1830-luvun aikana, kun etnologi Maximilian zu Wied-Neuwied sekä taidemaalarit George Catlin ja Karl Bodmer tutustuivat alkuperäiskansojen kulttuuriin ja heidän suhtautumiseensa lisääntyvään kolonialismiin. Intiaanit käyttäytyivät hyvin vieraanvaraisesti ja tutustuttivat vieraansa maailmaan, joka oli ollut lähes täysin suljettu valkoisilta. Maximilianin keräsi arvokasta tietoa heimojen tavoista, ja taiteilijat ikuistivat maalauksiinsa intiaanikulttuuria yksityiskohtaisesti. Tuolloin tasankointiaanien kukoistuskausi oli jo hiipumassa. Bodmer ja Maximilian kiertelivät yhdessä vuosina 1832–1834 tasankojen intiaanien keskuudessa. George Catlin teki useita eri matkoja tasangoille vuosina 1830–1836. Hän oli erityisen kiinnostunut mandanien kulttuurista, mutta myös heidän ulkoisesta olemuksestaan, joka erosi ympäristön kansoista. Monet mandanit olivat vaaleaihoisia ja -tukkaisia, ja heidän silmänsä olivat harmaat tai siniset. Samat havainnot oli tehnyt sata vuotta aiemmin löytöretkeilijä Pierre La Vérendrye. Jotkut jopa arvelivat mandanien olleen Vinlandissa asuneiden viikinkien jälkeläisiä. Catlin uskoi mandanien tulleen Ohiosta ja kuuluneen muinaisiin kummunrakentajiin.
Vuonna 1791 julkaistu, vanhaan legendaan perustuva tohtori John Williamsin kertomus prinssi Madocista ja hänen siirtokunnastaan oli syynä siihen, että mandaneihin kiinnitettiin paljon huomiota. Heidän murteestaan löytyi walesin kieltä muistuttavia sanoja, ja he käyttivät walesilaistyylisiä härkäveneitä. Mandaneja arveltiin Madocin Pohjois-Amerikkaan purjehtineen siirtokunnan jälkeläisiksi. Vuonna 1792 walesilainen tutkija John Evans matkusti mandanien pariin ja tutustui perusteellisesti heidän kieleensä. Suureksi pettymyksekseen hän joutui toteamaan, että mandanit eivät olleet walesilaisia vaan aitoja intiaaneja.
Aiheesta muualla

Hämäläinen, Pekka: Valkonaama comanchien historioitsijana Ennen ja nyt. 1/2001.
Pekka Hämäläisen eteläisten tasankojen valtaryhmästä comancheista tekemä väitöskirja, jonka pohjalta hän on kirjoittanut Yhdysvalloissa palkitun teoksen The Comanche Empire.
Pohjois-Amerikan alkuasukkaiden kulttuurialueet
Arktis
Kalifornia
Suuri allas
Mesoamerikka (Meksiko)
Koillinen metsä
Luoteisrannikko
Tasangot
Ylätasanko
Kaakkoisalue
Lounaisalue
Subarktinen alue
Tasankointiaanien asuinalueet ensimmäisten eurooppalaisten kohtaamisen aikaan.
Head-Smashed-In Buffalo Jump Kanadan Albertassa. Muinaiset tasankojen intiaanit käyttivät jyrkänteitä biisonin­metsästyksessä.
Mustangien leviäminen tasangoille sai aikaan uuden kulttuurin.
Amerikan mantereella elänyt pieni­kokoinen Eohippus-hevonen ei ollut tasanko­intiaanien hevosten edeltäjä.
Biisoninmetsästystä harrastettiin ennen hevosten tuloa myös pukeutumalla eläinten taljoihin ja hiipimällä saalistettavien lähelle.
Intiaanien uskomuksen mukaan siouxit tekivät upeimmat sulkapäähineet. Pohjoisilta tasangoilta päähineet levisivät kaupan mukana kaikkiin ilman­suuntiin, niitä alettiin valmistaa yhä useammissa kylissä ja niistä tuli Pohjois-Amerikan intiaanien näkyvin symboli.
Vuonna 1803 vasta 27-vuotias Yhdys­vallat osti Ranskalta Louisianan alueen (kartassa ruskealla). Tämä toi tasanko­intiaanien maat yhdys­valtalaisten etu­piiriin ja siirtolaisuuden kohteeksi.
Suurten tasankojen päälliköitä yhteis­kuvassa vuonna 1865.
Joseph ja nez percét.
Omahain näyttävä Pow-wow.
Monet preerian maanviljelijäkansat päätyivät Oklahomaan.
Savumerkit olivat eräs tasankointiaanien viestintämuoto. Kuva: Frederic Remington.
Kulttuurierot näkyivät eri suunnilta tulleiden intiaanien ulkoisissa olemuksissa. George Catlinin maalaus esittää iowien ylipäällikkö Mahaskaa (White Cloud).
Saman taiteilijan maalaus blood-mustajalkain päälliköstä nimeltä Stu-miek-o-Súcks (Buffalo Bull Back’s Fat).
Kaksi dakotanaista tekee kotiaskareita. Perinteisiin naisten tehtäviin lukeutuivat kankaiden ja vaatteiden tekeminen, kirjailu, lastenhoito ja ruoanlaitto.
Henry F. Farny: Perhe-elämää tasangoilla.
Crow’t pitivät tyylikkäästä valkoisesta tiipiistä.
Charles Ferdinand Wimarin öljymaalaus ”Biisonitanssi” vuodelta 1860. Tanssi tunnettiin lähes samanlaisena lakotoilla ja mandaneilla.
Hidatsat pelasivat hoop-and-polea myös talvisin. Kuva: Karl Bodmer.
Taidemaalari Karl Bodmerin näkemys mandan-päällikön majasta.
Vitträskin kalliomaalaus

| Vitträskin kalliomaalaus> Hvitträsks hällmålning.Sijainti |
| --- | --- |
 Vitträskin kalliomaalaus
Koordinaatit:  60°11′8.1974″N, 24°31′16.6331″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Kaupunki:  Kirkkonummi
Merkitys:  ensimmäinen Suomesta löydetty kalliomaalaus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vitträskin kalliomaalaus (ruots. Hvitträsk) sijaitsee Båstadsbergetissä Kirkkonummella, noin 20 km Helsingistä länteen, Vitträsk-järven kaakkoisrannalla. Kalliolla on leveä terassi, josta kalliojyrkänteelle on voitu maalata. Kuviot sijaitsevatkin 0,8–1,8 metrin korkeudella terassin pinnasta 5 metrin matkalla. Vitträskin kalliomaalaus on ensimmäinen Suomesta löydetty kalliomaalaus.
Maalauskuviot

Kuvioita on löydetty viisi. Tunnetuimmat kuviot sijaitsevat maalauskentän vasemmalla puolella kuvakentän pohjoispäässä. Ne ovat verkkokuvioita. Vasen verkkokuvio on kooltaan 52×40 senttimetriä ja se on säilynyt parhaiten. Oikeanpuoleinen verkkokuvio on säilynyt osittain, sillä vasen yläreuna puuttuu ja samoin vastakkainen alakulma. Digitaalivalokuvia ottamalla ja niiden punaväriä vahvistamalla saadaan kuviot kokonaan näkyviin.
Näiden oikealla puolella on vielä kolme muuta kuviota, jotka ovat haalistuneita ja tunnistamattomia. Niistä erottuu yhdensuuntaisia linjoja ja ristikkäisiä fragmentteja. Voi olla, että ne ovat esittäneet samanlaisia verkkokuvioita kuin kaksi selkeämpää kuviota (katso piirros). Vitträskissä onkin todennäköisesti 5 verkkokuviota.
Vuonna 2006 huomattiin punaväriä 4,8 metriä vasemmalle kuvakentän parhaasta kuviosta.
Maalauskuviot > Vertailua

Samantapainen verkkokuvio kuin Vitträskistä löytyy Norjan Altasta kuvakentästä Ole Pedersen XI.  Siinä rakenteeltaan samanlainen verkkokuvio on kytketty hirveen tai peuraan. Ole Pedersenin kuvio kuuluu ajallisesti vaiheeseen 2 (Phase II), joka ajoitetaan 3300–1800 eaa.
Myös saamelaisrumpujen kalvoille on maalattu verkkomaisia kuvioita. Rumpujen kuviot ovat 1600–1800-luvuilta, joten vastaavuuksien etsiminen jäänee pitkän säilyneen perinteen varaan.
Löytyminen ja tutkimus

Maalaukset ilmoitti Jean Sibelius kirjeitse tammikuussa 1911, jossa hän ilmoitti maalauksesta (kelle). Kesti vielä kuusi vuotta, ennen kuin arkeologian professori Aarne Europaeus dokumentoi löydön. Hän kutsui Gustaf Hallströmin vierailulle tutkimaan maalausta, joka toteutui vuonna 1939 ja hän julkaisi tuloksensa vuonna 1952.
Vuonna 1963 Veikko Lehtosalo tutki kuviot ja otti maalista näytteen. Vuonna 1992 Jussi-Pekka Taavitsainen puhdisti kuvat jäkälästä, ja 2006 tekivät Satu Hietala ja Kari Kinnunen tarkastuskäynnin.
Muinainen ympäristö

Koska Vitträskin pinta on noin 21 metriä merenpinnan yläpuolella ja maalaus 16 metriä järvenpinnan yläpuolella, sijaitsee maalaus noin 37 metriä merenpinnan yläpuolella. Seudun hitaan maankohoamisen vuoksi, paikka on ollut järven rannalla kuvioita maalattaessa. Ympäristössä on useita kiinteitä muinaisjäännöksiä, mutta niiden kytkentä maalauksiin on epävarmaa maalauksen ajoituksen puuttumisen takia.
Aiheesta muualla

RANE - Rock Art in Northern Europe (Esittely RANE-projektista 2002-2005) 2005. Länsi-Götanmaan lääninhallitus. Arkistoitu 14.4.2005. Viitattu 6.1.2013. (englanniksi)
Larsson, Åsa: Hvitträsk, 2007
Purhonen, Paula: Maiseman muisti - Valtakunnallisesti merkittävät muinaisjäännökset.  Helsinki:  Museovirasto, 2001.  ISBN 978-951-616071-2
Luukkonen, Ismo: Suomen kalliomaalauksia, valokuvia
Luukkonen, Ismo: Suomen kalliomaalaukset, paikat
Suomen Kalliotaideyhdistys: Verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Luettelo Suomen kalliomaalauksista ja ns. punamultaläikistä Suomen muinaistaideseura ry. Arkistoitu 30.10.2013. Viitattu 1.5.2011.
Kivikäs, Pekka: Suomen kalliomaalaukset (Arkistoitu – Internet Archive), Kulttuurin Keski-Suomi
Grönhagen, Juhani: Suomen kalliomaalaukset (Arkistoitu – Internet Archive)
Élber

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Élber Giovane de Souza
Syntymäaika: 23. heinäkuuta 1972 (ikä 52)
Syntymäpaikka: Londrina, Brasilia
Pelipaikka: hyökkääjä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1990–1991 1991–1994 1994–1997 1997–2003 2003–2005 2005 2006 | AC Milan Grasshopper Stuttgart Bayern München Lyon Borussia Mönchengladbach Cruzeiro | 0 (0) 69 (41) 87 (41) 169 (92) 30 (11) 4 (0) 32 (16) |
Maajoukkue
| 1998–2001 | Brasilia | 15 (7) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Élber Giovane de Souza, pelaajanimeltään Élber, (s. 23. heinäkuuta 1972 Londrina, Brasilia) on entinen jalkapalloilija. Hän tuli urallaan tunnetuksi maalintekijänä etenkin Saksan Bundesliigassa, jossa hän on kaikkien aikojen paras ulkomaalainen maalintekijä. Pelaajauransa jälkeen Élber on työskennellyt FC Bayern Münchenin kykyjenetsijänä Brasiliassa.
Saavutuksia

Saksan mestari: 1999, 2000, 2001, 2003
Ranskan mestari: 2004, 2005
Sveitsin Cup-mestari: 1994
Saksan Cup-mestari: 1997, 1998, 2000, 2003
Mestarien liigan voittaja: 2001
Intercontinental Cupin voitto: 2001
Campeonato Mineiro: 2006
Henkilökohtaisia saavutuksia

Bundesliigan paras maalintekijä: 2003 (jaettu Thomas Christiansenin kanssa)
Bundesliigan kaikkien aikojen paras ulkomaalainen maalintekijä
Bundesliigan maalikuninkaat
1964: Seeler • 1965: Brunnenmeier • 1966: Emmerich • 1967: Emmerich & G. Müller • 1968: Löhr • 1969: G. Müller • 1970: G. Müller • 1971: Kobluhn • 1972: G. Müller • 1973: G. Müller • 1974: Heynckes & G. Müller • 1975: Heynckes • 1976: Fischer • 1977: D. Müller • 1978: D. Müller & G. Müller • 1979: K. Allofs • 1980: Rummenigge • 1981: Rummenigge • 1982: Hrubesch • 1983: Völler • 1984: Rummenigge • 1985: K. Allofs • 1986: Kuntz • 1987: Rahn • 1988: Klinsmann • 1989: T. Allofs & Wohlfarth • 1990: Andersen • 1991: Wohlfarth • 1992: Walter • 1993: Kirsten & Yeboah • 1994: Kuntz & Yeboah • 1995: Basler & Herrlich • 1996: Bobic • 1997: Kirsten • 1998: Kirsten • 1999: Preetz • 2000: Max • 2001: Barbarez & Sand • 2002: Amoroso & Max • 2003: Christiansen & Élber • 2004: Aílton • 2005: Mintál • 2006: Klose • 2007: Gekas • 2008: Toni • 2009: Grafite • 2010: Džeko • 2011: Gómez • 2012: Huntelaar • 2013: Kießling • 2014: Lewandowski • 2015: Meier • 2016: Lewandowski • 2017: Aubameyang • 2018: Lewandowski • 2019: Lewandowski • 2020: Lewandowski • 2021: Lewandowski • 2022: Lewandowski • 2023: Füllkrug & Nkunku • 2024: Kane
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  DDB
Kleun Cheewit

| Kleun Cheewit> คลื่นชีวิต |
| --- | --- |
Tyyli:  draama
Kestoaika:  110 min
Pääosissa:   Urassaya Sperbund  Prin Suparat  Louis Scott  Toey Jarinporn Joonkiat 
Alkuperämaa:   Thaimaa
Alkuperäiskieli:  thai
Verkko:   Channel 3
Esitetty:  23. tammikuuta 2017 – 13. maaliskuuta 2017
Jaksoja:  15
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Kleun Cheewit (thaiksi คลื่นชีวิต; Khlun Chiwit) on televisioyhtiö Channel 3:n esittämä thaimaalainen TV-sarja. Sen päärooleissa ovat Urassaya Sperbund, Prin Suparat, Louis Scott ja Toey Jarinporn Joonkiat.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Urassaya Sperbund  | … |  Jeerawat / Jee (Miss G)   |
|  Prin Suparat  | … |  Sathit / Thit   |
|  Louis Scott  | … |  Chaiyan   |
|  Toey Jarinporn Joonkiat  | … |  Piyakul / Piak   |
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Merry

Merry esiintymässä vuonna 2007.
Merry (メリー) on japanilainen yhtye, joka perustettiin lokakuussa vuonna 2001. Merry yhdistelee musiikissaan hardrockia, punkia, jazz- ja blues-vivahteita ja kauniita balladeja luoden omalaatuisen soundin.
Jäsenet

Gara (ガラ), laulu, sanoitukset
-  6.7, Gunma. Entinen bändi: After effect (nimellä Makoto)
Yuu (結生), kitara
- 2.4, Ehime. Entinen bändi: Shiver
Kenichi (健一), kitara
- 14.7, Gunma. Entiset bändit: Crescent, Syndrome
Tetsu (テツ), basso
- 21.11, Owari. Entinen bändi: ACiD
Nero (ネロ), rummut
- 11.2, Saitama. Entiset bändit: Smoky flavor, After effect (nimellä Kuni)
Myöhään vuonna 2000 Merryn nykyinen vokalisti Gara ja kitaristi Yuu ottivat yhteyttä toisiinsa uuden bändin perustamisen merkeissä. Pian mukaan saatiin myös basisti, toinen kitaristi ja rumpali.
Gegiyaku records julkaisi Merryn ensimmäisen "virallisen" maxi-single Haikarasan ga tooru:n vuonna 2002. Kaikki levyn painokset myytiin loppuun ja keikat alkoivat lisääntyä. Maaliskuussa bändi piti ensimmäisen one-man livensä Meguro Rockmaykanissa. Myös seuraavat maxi-singlet myytiin loppuun.
Vuoden päästä julkaistiin ensimmäinen albumi Gendai stoic, jonka julkaisi Kiyoharun Fullfaces records -yhtiö. Yhteistyö Kiyoharun kanssa ei loppunut siihen, kesäkuussa Merry toimi SADS:in lämmitysbändinä.
Samana vuonna Merry alkoi työskennellä ensimmäisen musiikkivideonsa Violet harenchin parissa, joka julkaistiin vain Shibuya Koukaidou live-esiintymisen yhteydessä. Merry nähtiin myös vuoden Beautifool's festissä 03'.
Vuonna 2005 Merry julkaisi kokoelmalevyn indie-suosikeista nimeltään 'Koseiha Blend Classic ~ Oldies Tracks~'. 
Seuraava albumi Nu chemical rhetoric oli menestys.