stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lila Oliver Asher
Aiheesta muualla

Lila Oliver Asherin työtä esittelevä verkkosivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  ULAN
Bell P-59 Airacomet

| Bell P-59 Airacomet |
| --- | --- |
 Bell P-59 Airacomet Daytonan ilmailumuseossa, Yhdysvaltain Ohiossa.
Tyyppi:  hävittäjä, hävittäjäpommittaja
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Bell Aircraft Corporation
Ensilento:  1942
Esitelty:  1944
Valmistusmäärä:  50 (A: 20 + B: 30) 
Bell P-59 Airacomet oli ensimmäinen yhdysvaltalainen suihkuhävittäjä. Koneen suihkumoottorit perustuivat brittiläisen Frank Whittlen kehittämään Gloster E.28/39:ssä käytettyyn.
Konetyyppi ei häikäissyt lento-ominaisuuksillaan, ja sen ainoa vahva ominaisuus oli suuri lakikorkeus. Kone saavutti huippunopeutensa korkealla, 10 670 metrissä, mikä oli tiedustelulentokoneeksi varsin kelvollinen tuona aikana. Lakikorkeus oli tuohon aikaan sangen kunnioitettava – 14 080 metriä. Testilennot osoittivat P-59 Airacometin olleen asealustana vain keskinkertainen. Huippunopeus oli sama kuin Gloster Meteorilla, 665 km/h. Konetyypin siivet olivat suorat ja trapetsimaiset, mikä oli kehityskaudelle hyvin tunnusomaista.
Konetyypin aseistus oli sijoitettu sen nokkaan ja käsitti 37 mm lentokonetykin ja kolme 12,7 mm konekivääriä. Lisäksi suihkuhävittäjä saattoi kuljettaa ulkopuolisissa ripustuksissa enintään 907 kg verran (2 000 paunaa/lb) pommeja tai raketteja.
Kehitys

Koneen tuotantomallia edelsi XP-59A-tutkimuskone, jossa suihkumoottoria kehitettiin. Projekti alkoi Gloster-Whittle E. 28/39:n tehtyä ensilentonsa, jonka jälkeen Power Jetsin kehittämä W.1X-moottori toimitettiin General Electricille.
XP-59A lensi ensilentonsa 1. lokakuuta 1942 Murocin tukikohdasta. Koelentojen aikaan koneessa oli hämäyksenä propelli.
Koneen moottorit käyttivät keskipakokompressoria.
General Electric oli päätoimittaja 15:lle moottorille. Suorituskyky oli pettymys: moottorit tuottivat liian vähän työntövoimaa suhteessa painoon ja lentokoneen huippunopeus oli 404 mph 25 000 jalan korkeudessa.
300:sta tilatusta koneesta vain 66 oli valmistettu: 3 kappaletta XP-59A-mallia, 13 kpl YP59A-mallia, 20 kpl P-59A-mallia ja 30 kpl P-59B-mallia. Valmistetuista Airacometeista jäljelle jääneet lahjoitettiin teknisille oppilaitoksille.
Perutusta XP-59B-mallista tuli lopulta Lockheed P-80 Shooting Star.
Alkuperäinen XP-59-tunnus oli varattu XP-52:n seuraajalle, joka käytti mäntämoottoria ja kaksoispyrstöä eikä liittynyt XP-59A-malliin.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&011.062000011,62 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&013.087000013,87 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.06600003,66 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&03704.&&&&003 704 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × General Electric J31-GE-5 -suihkumoottoria; &&&&&&&&&&&&&&08.09000008,90 kN  per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0665.&&&&00665 km/h 10 670 metrissä
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0837.&&&&00837 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&014080.&&&&0014 080 m
Aseistus
37 mm tykki
3 × 12,7 mm konekivääriä
max. 907 kg raketteja tai pommeja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bell P-59 Airacomet Wikimedia Commonsissa
http://www.nationalmuseum.af.mil/factsheets/factsheet.asp?id=2215
http://www.air-and-space.com/Bell%20P-59%20Airacomet.htm
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=183
http://www.joebaugher.com/usaf_fighters/p59.html
http://www.fiddlersgreen.net/models/aircraft/Bell-P59-Airacomet.html
Bennie Moten

| Bennie Moten |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. marraskuuta 1894 Kansas City, Missouri, Yhdysvallat
Kuollut: 2. huhtikuuta 1935 (40 vuotta) Kansas City, Missouri
Ammatti:  pianisti, orkesterinjohtaja
Muusikko
Aktiivisena:  1922–1935
Tyylilajit:  klassinen jazz
Soittimet:  piano
Levy-yhtiöt:  Victor Talking Machine Company 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Bennie Moten (13. marraskuuta 1894 Kansas City, Missouri – 2. huhtikuuta 1935 Kansas City, Missouri) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti, säveltäjä ja orkesterinjohtaja. Bennien vanhempi veli oli pianisti Ira ’Buster’ Moten (1877–1956).
Nuoruus ja uran alku

Benjamin 'Bennie' Moten syntyi Kansas Cityssä, Missourissa. Lapsuutensa hän vietti viidessä eri osoitteessa, jotka sijaitsivat Kansas Cityn tanssipaikkojen läheisyydessä. Hän oppi soittamaan pianolla ragtime-musiikkia. Hänestä kehittyi kohtuullinen, vaikkakaan ei mestarillinen soittaja. Moten muodosti ensimmäisen bändinsä (B. B. & D. trio eli Beenie, Bailey & Dude) vuonna 1918. Trioon kuuluivat Motenin lisäksi rumpali Dude Langford ja laulaja Bailey Handcock. Vuosina 1919–1922 trio esiintyi vakituisesti Kansas Cityn alueella.
Ammattimuusikkona

Vuonna 1922 Motenin trio oli vaihtanut nimensä B. B. & B:ksi ja Moten toimi yhtyeen managerina. Trio laajeni pian sekstetiksi, kun Moten palkkasi yhtyeeseensä kornetisti Lamar Wright sr.:n, pasunisti Thamon Hayesin, klarinetisti Woodie Walderin ja rumpali Willie Hallin. Levytysdebyyttinsä Moten teki vuonna 1923, kun yhtye levytti blueslaulaja Ada Brownin kanssa kappaleen ”Evil Mama Blues”. Vuodesta 1923 Motenin orkesteri tunnettiin nimellä Bennie Moten’s Kansas City Orchestra ja se teki saman vuoden syyskuussa ensimmäisen levytyksensä St. Louisissa. Orkesteri oli Kansas Cityn ensimmäinen levytyksiä tehnyt kokoonpano. Sittemmin Motenin orkesterin kokoonpano kasvoi ja siitä muodostui big band. Orkesteri teki vuosina 1923–1925 levytyksiä Okeh-levymerkille. Eräs näistä oli erään orkesterin suurimman hittikappaleen ”South” ensimmäinen versio.
Menestyksen vuodet

Motenin orkesteri levytti Victor-levymerkille vuosina 1926–1932. Tuona aikana orkesteriin liittyivät mm. Harlan Leonard, trumpetisti Oran 'Hot Lips' Page, pasunisti ja kitaristi Eddie Durham, Jack Washington, Jimmy Rushing ja Eddie Barefield. Lisäksi Motenin veli Ira soitti joillakin levyillä haitaria. Orkesteri esiintyi ympäri Yhdysvaltoja.
Kontrabasisti Walter Pagen johtama Blue Devils -orkesteri oli Motenin orkesterin pahin kilpailija 1920-luvun lopulla. Vähentääkseen kilpailua Moten pestasi orkesteriinsa soittajia Blue Devilsin riveistä. Lopulta Blue Devilsin toiminta hiljeni, kun Page siirtyi Motenin big bandiin.
Eräs Blue Devilsista lähteneistä muusikoista oli nuori ja lahjakas pianisti William 'Count' Basie, joka liittyi Kansas City Orchestran jäseneksi vuonna 1929. Moten oli niin vaikuttunut Basien soittotaidosta, että lopetti vähitellen itse soittamisen levyillä kokonaan. Orkesterin esiintyessä klubeilla hän kuitenkin soitti edelleen muutaman kappaleen.
Orkesterinjohtajana Moten oli hyväluonteinen ja antelias ja soittajat pitivät hänestä. Hän oli myös hyvä liikemies. Motenilla oli kykyä nähdä millainen musiikki tulisi menestymään. Siksi monet hänen sävellyksistään nousivat hittikappaleiksi.
Joulukuussa 1932 Kansas City Orchestra levytti joukon merkittäviä levytyksiä. Kokoonpanossa soittivat tuolloin Basien lisäksi mm. Oran Page, Eddie Durham, Jack Washington, Ben Webster, Jimmy Rushing, Eddie Barefield ja Walter Page. Näihin aikoihin Moten itse oli luopunut soittamisesta ja keskittyi täysin orkesterin johtamiseen ja säveltämiseen. Vuoden 1932 levytyksien joukossa on hittikappaleeksi noussut Moten Swing.
Motenin orkesteri matkusti huhtikuun alussa 1935 Denveriin, Coloradoon, jossa sen oli määrä esiintyä Rainbow Ballroomissa. Moten itse jäi Kansas Cityyn, jossa häneltä leikattiin nielurisat. Leikkaus kuitenkin epäonnistui ja Moten kuoli leikkauspöydälle 2. huhtikuuta 1935. Hän oli 40-vuotias. Hänet haudattiin Highland Cemeteryn hautausmaalle, Kansas Cityyn.
Motenin kuoleman jälkeen hänen orkesteriaan johti pienen aikaa hänen veljensä Ira, mutta tämä ei ollut läheskään veljensä veroinen orkesterinjohtaja. Muusikot siirtyivätkin pian Count Basien johtamaan orkesteriin, josta tuli Bennie Motenin Kansas City Orchestran varsinainen seuraaja.
Musiikillinen merkitys

Pianistina, säveltäjänä ja orkesterinjohtajana Bennie Moten oli eräs ensimmäisiä muusikoita, jotka loivat jazzkoulukunnan, jota nimitetään Kansas Cityn jazztyyliksi. Motenin Kansas City Orchestra levytti satoja levytyksiä, joista useat ovat nousseet klassikoiksi. Lisäksi orkesterissa soitti muusikoita, joista monet nousivat tunnetuiksi jazzmuusikoiksi.
Moten itse ei ehtinyt nähdä musiikkinsa laajempaa vaikutusta jazz-musiikin kehityksessä. Hänen vaikutuksensa levisi ennen kaikkea Count Basien mukana, kun tämä muutti vuonna 1937 Chicagoon ja sittemmin New Yorkiin. Basie jatkoi Kansas Cityn jazztyylin kehittämistä aina kuolemaansa saakka 1980-luvulle. Motenin tyylistä vaikutteita vaikutteita ovat saaneet myös Benny Goodman ja Charlie Parker.
Philadelphia Eagles

| Philadelphia Eagles |
| --- | --- |

Lempinimet:  The Birds The Iggles
Perustettu:  8. heinäkuuta 1933
Entiset nimet:   Philadelphia Eagles (1933–1942)  Phil-Pitt ”Steagles” (1943)  Philadelphia Eagles (1944–) 
Kotikenttä:   Baker Bowl (1933–1935)  Philadelphia Municipal Stadium (1936–1939, 1941)  Connie Mack Stadium (1940, 1942–1957)  Franklin Field (1958–1970)  Veterans Stadium (1971–2002)  Lincoln Financial Field (2003–) 
– kapasiteetti:  67 594
– kaupunki:  Philadelphia, Pennsylvania
Sarja:  NFL
Konferenssi:  NFC
Divisioona:  NFC East
Tunnuslaulu:  Fly, Eagles Fly
Maskotti:  Swoop
Värit:  vihreä, valkoinen, musta, hopea                    

Omistaja:  Jeffrey Lurie
Toimitusjohtaja:  Howie Roseman
Puheenjohtaja:  Don Smolenski
Päävalmentaja:  Nick Sirianni
Saavutukset
Liigamestaruudet:  4 (1948, 1949, 1960)
Super Bowlit:  2 (2017, 2024)
Konferenssin mestaruudet:  6  NFL Eastern: 1960  NFC: 1980, 2004, 2017, 2022, 2024 
Divisioonan mestaruudet:  17  NFL East: 1947, 1948, 1949, 1960  NFC East: 1980, 1988, 2001, 2002, 2003, 2004, 2006, 2010, 2013, 2017, 2019, 2022, 2024 
Liigahistoria
Ennen NFL:ää:  American Football League (1960–69) Western Division (1960–69)
NFL aloitusvuosi:  1933
Divisioonahistoria:  Eastern Division (1933–1949)  American Conference (1950–1952)  Eastern Conference (1953–1969) Capitol Division (1967–1969)  National Football Conference (1970-) NFC East (1970–)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Philadelphia Eagles on vuonna 1933 perustettu amerikkalaisen jalkapallon ammattilaisjoukkue, jonka kotipaikka on Pennsylvanian Philadelphiassa. Philadelphia Eagles pelaa National Football Leaguen NFC-konferenssissa. Eagles pelaa kotiottelunsa Lincoln Financial Fieldillä.
Phildelphia Eagles on on voittanut kolme liigamestaruutta vuosina 1948, 1949 ja 1960. Myöhemmin seura on voittanut Super Bowlin kaksi kertaa kausilla 2017 ja 2024. Seurassa ovat pelanneet muun muassa Steve Van Buren, Chuck Bednarik ja John Madden.lähde?
Seuran omistaja on Jeffrey Lurie. Philadelphia Eagles oli vuonna 2023 Forbesin listauksessa maailman 16. arvokkain urheiluseura 5,8 miljardin dollarin arvolla.
Historia

Philadelphia Eagles perustettiin vuonna 1933, kun lakkautetun Frankford Yellow Jackets-joukkueen oikeudet myytiin Philadelphialaisten liikemiesten syndikaatille. Joukkue ei menestynyt varhaisina vuosinaan, sillä se saavutti vain muutamia voittoja kaudessa ensimmäisen kymmenen vuoden aikana. Päävalmentaja Earle Nealen palkkaaminen vuonna 1941 merkitsi käännettä uuteen aikaan. Neale johti Steve Van Burenin tähidttämän joukkueen NFL:n mestaruusotteluun vuonna 1947 sekä mestaruuteen vuosina 1948 ja 1949. Eagles taantui hitaasti peräkkäisten mestaruuksien jälkeen, ja 1950-luvun puoliväliin mennessä se sijoittui säännöllisesti liigan alempaan puoliskoon. Vuonna 1960 Eagles voitti kolmannen NFL-mestaruuden Green Bay Packersia vastaan pelinrakentaja Norm Van Brocklinin, laitahyökkääjä Tommy McDonaldin ja linjapuolustaja Chuck Bednarikin johdolla.
Eaglesin nousukausi oli lyhytaikainen, sillä joukkue joutui heti mestaruuskauden jälkeen 18 vuoden putkeen, jonka aikana se ei selviytynyt pudotuspeleihin. Joukkueen päävalmentajaksi palkattii Dick Vermeil vuonna 1976 ja hänen tunteikas valemnnustyyli johdatti joukkueen neljä kertaa peräkkäin pudotuspeleihin vuosina 1978–1981. Tällä ajanjaksolla joukkueessa pelasivat pelinrakentaja Ron Jaworski ja Harold Carmichael. Ajanjakso huipentui seuran ensimmäiseen Super Bowl-otteluun vuonna 1981, jossa se hävisi Oakland Raidersille lukemin 27–10. Vuonna 1985 joukkueeseen liittyivät Randall Cunningham ja Reggie White, jotka nousivat liigan ennätyksiin, mutta eivät kuitenkaan johtaneet seuran menestymiseen.
Historia > Reidin ja McNabbin kausi

Vuonna 1999 Eaglesin päävalmentajaksi palkattiin Andy Reid ja seura varasi Donovan McNabbin. Reid ja McNabb johtivat Eaglesin seuraavan kymmenen vuoden aikana kahdeksan kertaa puodtuspeleihin. Näinä kausina joukkue eteni NFC:n mestaruusotteluun viisi kertaa ja Super Bowl-otteluun vuonna 2005. Reidin ja McNabbin suhde oli myrskyisä ja vuonna 2010 McNabb kaupattiin pois. Tuona vuonna Michael Vick otti lopulta Eaglesin aloittavan pelinrakentajan paikan ja auttoi joukkueen divisioonan mestaruuteen.
Seuraavalla kaudella joukkue teki sopimuksia lukuisten korkean profiilin pelaajien, kuten kulmapuolustaja Nnamdi Asomughan kanssa, mikä nosti odotuksia joukkuetta kohtaan. Joukkue jäi kuitenkin ulos pudostupeleistä kahdeksalla voitollaan. Seuraavana vuonna joukkue voitti ainoastaan neljä ottelua, mikä johti Reidin erottamiseeen kauden päätteeksi.
Historia > Pedersonin ja Wentzin kausi

Kaudella 2013 uudistunut Eagles voitti 10 ottelua ja divisioonamestaruuden, mutta hävisi pudotuspelien avauskierroksella. Seuraavalla kaudella samat tulokset toistuivat, minkä jälkeen joukkue tippui sarjan keskikastiin. Eagles palkkasi päävalmentajakseen Doug Pedersonin vuonna 2016, joka otti käyttöön innovatiivisen hyökkäyksen, joka johti joukkueen runkosarjan voittoon ja Super Bowliin pelinrakentaja Carson Wentzin johdolla vuonna 2017. Wentz loukkaantui runkosarjan loppupuolella ja seura voitti historian ensimmäisen Super Bowl -voittonsa varapelinrakentaja Nick Folesin johdolla. Super Bowlissa Eagles voitti New England Patriotsin luvuin 41–33.
Kauden 2018 alkupuoliskolla joukkue oli vaikeuksissa, mutta Wentzin toinen loukkaantuminen avasi Folesille mahdollisuuden viedä joukkueen kolmanteen peräkkäiseen runkosarjanvoittoon ja pudotuspelien divisioonakierrokselle saakka. Kaudella 2019 Wentz pysyi terveenä, mutta muut joukkueen loukkaantumiset tuhosivat joukkueen menestymismahdollisuudet tuona vuonna. Vuonna 2020 Eaglesin pelinrakentajaksi varattiin Jalen Hurts, joka tuli tunnetuksi syöttö- ja juoksupelistään. Hurts korvasi Wentzin aloittavana pelinrakentajana ja lopulta joukkue voitti ainoastaan neljä ottelua ja Pederson erotettiin päävalmentajan tehtävästä.
Historia > Siriannin ja Hurtsin kausi

Kaudella 2021 Eaglesin päävalmentajaksi palkattiin Nick Sirianni. Eagles aloitti kauden hitaasti ja voitti ensimmäisestä seitsemästä ottelustaan ainoastaan kaksi. Joukkueen pelaaminen kuitenkin parani, ja joukkue selviytyi pudotuspeleihin saakka, vaikka putosikin villi kortti -kierroksella. Kaudesta 2022 tuli Hurtsin läpimurtokausi, ja hän johti joukkueen ennätykselliseen 14 voittoon runkosarjassa. Eagles eteni helposti Super Bowliin, jossa joukkue hävisi viime sekuntien kenttämaalilla Kansas City Chiefsille.
Eagles näytti olevan valmis jatkamaan menestystä myös kaudella 2023, sillä joukkueella oli marraskuun loppuun mennessä 10 voittoa. Eagles hävisi kuitenkin viisi viimeisestä kuudesta ottelustaan ja putosi villi kortti -kierroksella. Seuraavaksi kaudeksi joukkue hankki tähtijuoksija Saquon Barkleyn, joka teki kaudella 2024 Eaglesin yhden kauden juoksuennätyksen. Eagles voitti runkosarjassa 14 ottelua ja eteni Super Bowliin.
Seuratunnukset > Seuravaakunat

Eaglesin nykyinen tunnus on ollut käytössä vuodesta 1996 lähtien. Seuran tunnuksessa on valkopäämerikotkan pää, joka on piirretty sarjakuvamaiseen tyyliin. Kotkalla on päättäväinen ja aggressiivinen hyökkäysilme ja suu auki. Tunnuksella on hopeinen reunus, joka antaa sille kolmiulotteisen ilmeen. Tunnuksessa on E-kirjain piilotettuna kotkan kaulaan.
Eaglesin ensimmäisessä tunnuksessa vuosina 1933–1936 oli sinivalkoinen kotka, joka lensi ja piti kiinni sinisestä jalkapallosta. Vuosina 1936–1942 kotkan asentoa muutettiin lentoon lähdössä olevaksi ja tunnuksen väritys muutettiin vihreävallkoiseksi. Vuosina 1943 seura oli pelaajapulan vuoksi yhteistyössä Pittsburgh Steelersin kanssa ja joukkueen logo oli tällä kaudella musta kotka, joka tarttui mustaan kypärään. Vuonna 1944 joukkue palasi Eaglesin alaisuuteen ja se käytti Steaglesin logosta uudistettua versiota, jossa vihreä kotka tarttuu jalkapalloon. Tämä logo oli käytössä vuoteen 1948 saakka.
Vuosina 1948–1995 joukkueen logo oli lentävä kotka, joka kantoi jalkapalloa kynisssään. Muotoilu muistutti Apollo 11:n tunnuksesta, jonka kuuhun laskeutuva alus sai nimen Eagle. Eaglesin pelaajat käyttivät lennon merkkiä pelipaidassaan vuonna 1969. Vuonna 1987 tätä logoa uudistettiin, jossa kotka lentosuuntaa muutettiin oikealta vasemmalle ja vihreän kotkaan lisättiin valkea korostus.
Eaglesin logo (1996–)
Eaglesin sanamerkki (2022–)
Joukkue > Joukkueen kokoonpano kaudella 2024

| Philadelphia Eagles kokoonpanonäytä keskustele  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pelinrakentajat (QB)  1 Jalen Hurts  16 Tanner McKee   7 Kenny Pickett Keskushyökkääjät (RB) 26 Saquon Barkley  14 Kenneth Gainwell  28 Will Shipley Laitahyökkääjät (WR) 11 A. J. Brown  80 Parris Campbell  83 Jahan Dotson  82 Ainias Smith   6 DeVonta Smith  89 Johnny Wilson Sisemmät laitahyökkääjät (TE) 81 Grant Calcaterra  88 Dallas Goedert  84 E. J. Jenkins |  | Hyökkäyksen linja (OL) 77 Mekhi Becton RG  69 Landon Dickerson LG  74 Fred Johnson LT  65 Lane Johnson RT  51 Cam Jurgens C  79 Trevor Keegan LG  72 Darian Kinnard RT  68 Jordan Mailata LT  56 Tyler Steen RG  64 Brett Toth G Puolustuksen linja (DL) 59 Thomas Booker DT  98 Jalen Carter DT  90 Jordan Davis DT  55 Brandon Graham DE   0 Bryce Huff DE  97 Moro Ojomo DT  93 Milton Williams DT |  | Tukimiehet (LB) 53 Zack Baun ILB  42 Oren Burks ILB  58 Jalyx Hunt OLB   3 Nolan Smith OLB  19 Josh Sweat OLB  54 Jeremiah Trotter Jr. ILB Takapuolustajat (DB) 32 Reed Blankenship FS  21 Sydney Brown SS  38 Lewis Cine FS  33 Cooper DeJean CB   8 C. J. Gardner-Johnson SS  29 Avonte Maddox CB  36 Tristin McCollum FS  27 Quinyon Mitchell CB  23 Eli Ricks CB  22 Kelee Ringo CB  34 Isaiah Rodgers CB   2 Darius Slay CB Erikoistilanteet  4 Jake Elliott K  49 Rick Lovato LS  10 Braden Mann P |  |  |  | Valmennus Päävalmentaja – Nick Sirianni  Apuvalmentaja – Kevin Patullo  Apuvalmentaja – Jemal Singleton  Hyökkäyksen koordinaattori – Kellen Moore  Puolustuksen koordinaattori - Vic Fangio Tulokkaat kursiivilla  Kokoonpano päivitetty 8.2.2025     |  |
Joukkue > Jäädytetyt numerot

15 Steve Van Buren (joukkueessa 1944–1951)
40 Tom Brookshier (1953–1961)
44 Pete Retzlaff (1956–1966)
60 Chuck Bednarik (1949–1962)
70 Al Wistert (1943–1951)
92 Reggie White (1985–1992)
99 Jerome Brown (1986–1992)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Philadelphia Eagles Wikimedia Commonsissa
Philadelphia Eaglesin joukkue vuonna 1986.
Eaglesin pelinrakentaja Jalen Hurts marraskuussa 2022.
AN/PRC-77

| AN/PRC-77 |
| --- | --- | --- |
Yhdysvaltalainen AN/PRC-77

Kuvaus LV 217
Tyyppi: pataljoonaradio
Valmistaja: Nokia yhdysvaltalaisella RCA - yhtiön lisenssillä
Valmistusmäärä: kymmeniätuhansia maailmanlaajuisesti
Edeltävä tyyppi: 
Tyypit: LV 217, LV 217M, teholähettimellä LV 317 ja LV 317M
Seuraava tyyppi: LV 241
Ominaisuuksia
| Taajuuslue | 30,000–75,950 MHz (VHF) |  |
| Kanavaväli | 50 kHz |  |
| Kanavamäärä | kHz |  |
| Modulaatio | FM |  |

AN/PRC-77 on yhdysvaltalainen monikanavainen, kannettava analoginen kenttäradio. Radiolaite on tyypiltään VHF-alueen FM-modulaatiota käyttävä radiolähetin ja vastaanotin, ja se on valmistettu erilliskomponenttipuolijohdekomponenteista (ts. ei integroituja piirejä). Radion massa on noin kymmenen kilogrammaa riippuen käytetystä akkutyypistä.
Nokia ja israelilainen Tadiran valmistivat radiota RCAn myöntämällä lisenssillä. Suomen puolustusvoimissa AN/PRC-77 tunnetaan nimellä LV 217 (sotilasslangissa venttiseiska).
Radiota voi kaukokäyttää kenttäpuhelimilla, joissa on tämä mahdollisuus. Kaukokäyttölaitteena käytetään tai voidaan käyttää Suomen puolustusvoimissa TA-57:ää, P78:ia ja P90:ä.
Kehitys Suomessa

LV 217:n edeltäjä pataljoonaradiona Suomen puolustusvoimissa oli VR-2A-C "Panu", jota Valtion Sähköpaja oli valmistanut 1957–1963 sveitsiläisellä lisenssillä Autophon -radiopuhelimeen perustuen. Panun myöhempi nimitys oli LV 203.
LV 217:n seuraaja on LV 217M, josta on huomattava se, että sen kanavaväli on 25 kHz eli puolet pienempi kuin LV 217:n, jonka kanavaväli on 50 kHz. Näin ollen LV 217M kykenee käyttämään samalla taajuusalueella kaksinkertaisen määrän kanavia, joista joka toinen jää LV 217:llä tavoittamatta.
Tekniset tiedot

Lähde:
Taajuusalueet: 30,00–52,95 MHz ja 53,00–75,95 MHz
Kanavamäärä: 920
Kanavaväli: 50 kHz
Virrankulutus: 12,5–15 VDC, 780 mA (lähetys), 12,5–15 VDC, 60 mA (vastaanotto)
Modulaatio: taajuusmodulaatio
Lähetysteho: 1,5–2,0 W
Kantama: ~8 km
Virtalähde: kuivaparisto tai nikkeli-kadmium-akku
Käyttöaika: 30 h (9:1 vastaanotto/lähetys-suhde)
Massa: 6,23 kg (RT-841/PRC)
Ulkomitat: 10 × 28 × 36 cm
Tavanomaiset varusteet

marssiantenni
Antennin tyviosa, taipuisa
Antennin tyviosa
Antennielementti
Kuulopuhelin
Akkulipas
Kantolaite
Varustepussi
Kirjallisuutta

Viestimies 2005, Viestiupseeriyhdistys ry, Pieksämäki 2005
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
PRC-77 Back Pack Squad Radio (Arkistoitu – Internet Archive)
Military Radios: AN/PRC-25 and AN/PRC-77 Backpack Radio
Suomen puolustusvoimien radiot
Komppaniaradiot 100–199
| --- | --- |
Yhtymän viestijärjestelmä 2: LV 141
1960-luvun viestijärjestelmät: LV 103
2000-luvun yhdysvaltalainen ratkaisu: Integrated, Intra-Squad Radio
Pataljoonaradiot 200–299
| --- | --- |
Yhtymän viestijärjestelmä 2: LV 241
Yhtymän viestijärjestelmä 1: LV 217M
1970-luvun viestijärjestelmät: LV 217
1960-luvun viestijärjestelmät: LV 203 | LV 202 | LV 201
2000-luvun yhdysvaltalainen ratkaisu: 
Prikaatiradiot 300–399
| --- | --- |
Yhtymän viestijärjestelmä 2: LV 342 | LV 341
Yhtymän viestijärjestelmä 1: LV 317M
1970-luvun viestijärjestelmät: LV 317
1960-luvun viestijärjestelmät: LV 308 | LV 306 | LV 305 | LV 302 | LV 301
2000-luvun yhdysvaltalainen ratkaisu: 
Armeijakuntaradiot 400–499
| --- | --- |
Yhtymän viestijärjestelmä 2: LV 441
1970-luvun viestijärjestelmät: V 475 | V 471 | LV 450 | LV 407 | LV 404 | L 403
2000-luvun yhdysvaltalainen ratkaisu: 
Ylijohdon radiot 500–599
| --- | --- |
1970-luvun viestijärjestelmät: LV 541
2000-luvun yhdysvaltalainen ratkaisu: 
Erikoisradiot 600–699
| --- | --- |
2000-luvun viestijärjestelmät: LV 641
1980-luvun viestijärjestelmät: LV 665 | LV 663
1960-luvun viestijärjestelmät: LV 661 | LV 623 (panssarivaunuradio)
2000-luvun yhdysvaltalainen ratkaisu: 
Merivoimien radiot 700–799
| --- | --- |
2000-luvun viestijärjestelmät: LV 641
1970-luvun viestijärjestelmät: LV 754 | LV 753
2000-luvun yhdysvaltalainen ratkaisu: 
Ilmavoimien radiot 800–899
| --- | --- |
1970-luvun viestijärjestelmät: LV 873 | LV 872 | LV 871
2000-luvun yhdysvaltalainen ratkaisu: 
Muut radiot 900–999
Taistelunhallintajärjestelmä
| --- | --- |
Britannian armeijan Battle Group Battle Management System (BGBMS): Bowman-radio  |  AN/PRC-443 -ryhmäradio, 2,4 GHz  | 
Suomen puolustusvoimien Yhtymän viestijärjestelmä: Marconin MH313-radio  |  Marconin CD115-keskus  |  LV 217M-VHF-radio  |  LV 241-VHF-radio  | 
Ranskan armeijan Systeme d'information pour le commandement des forces (SICF): 
Pietzschin kehittämä IFIS: 
Dornier/STN Atlasin GeFuSys system. A: 
Telesystem 9000: Ericssonin RL 432A-radio  |  Radio 180-VHF-radio  |