stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaana Sintonen

| Jaana Sintonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Jaana Katriina Sintonen
Syntynyt: 10. elokuuta 1969 (ikä 55) Lahti, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pelipaikka:  Laituri
Pituus:  182 cm
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
1990–1991:   Mercerin yliopisto
Seurajoukkueet
1985–1989 1989–1990 1991–1993 1993–1994 1994–1996 1996–1997 1996–1999 1999–2000:   Sampo Basket  Turun Riento  Turun Riento  Forssan Alku  Tampereen Pyrintö  Wolfenbüttel  Forssan Alku  DJK Aschaffenburg
Maajoukkueet
1987–2000:   Suomi
Ottelut (pisteet):  104 (656)
Jaana Katriina Sintonen (s. 10. elokuuta 1969 Lahti) on suomalainen kilpauransa lopettanut koripalloilija.
Pelaajaura

SB-Girlsin kasvatti Sintonen aloitti pääsarjauransa Sampo Basketissa, jossa hän pelasi neljä kautta saavuttaen kaksi Suomen mestaruutta, kaksi SM-pronssia ja kaksi Suomen cup-mestaruutta. Syksyllä 1989 Sintonen siirtyi Turun Rientoon, jossa hän saavutti yhden Suomen mestaruuden, yhden SM-pronssin ja kerran Suomen cupin. Kauden 1990–1991 Sintonen pelasi Mercerin yliopistossa. Kauden 1993–1994 Sintonen pelasi Forssan Alussa, jossa voitti sekä Suomen mestaruuden että cupin. Seuraavat kaksi kautta hän edusti Tampereen Pyrintöä, minkä jälkeen hän kävi pelaamassa Saksassa ennen paluutaan Alkuun kolmen kauden ajaksi. Alku voitti jokaisella kaudella Suomen mestaruuden ja kerran Suomen cupin. Syksyllä 1999 Sintonen siirtyi Saksaan, DJK Aschaffenburgiin, jossa hän voitti kauden päätteeksi Bundesliigan hopeaa ja joka selviytyi Ronchetti Cupissa välieriin asti.
Sintonen pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1987–2000 104 maaottelua 6,3 pisteen keskiarvolla. Hän kuului Suomen Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 2000 voittaneeseen joukkueeseen.
Saavutukset > Henkilökohtaiset saavutukset

Naisten SM-sarjan vuoden pelaaja 1998
Naisten SM-sarjan runkosarjan korikuningatar 1996
Valittiin Suomen koripallon kunniagalleriaan 2021
Saavutukset > Joukkuesaavutukset

Pohjoismaiden mestaruus 2000
Ronchetti Cupin välierissä 2000
Saksan Bundesliigan hopeaa 2000
Suomen mestaruus 1987, 1988, 1990, 1994, 1997, 1998 ja 1999
SM-pronssia 1986, 1989 ja 1993
Suomen cup 1987, 1988, 1993, 1994 ja 1998
Jalkapalloseura Karjala

| Karjala |
| --- | --- |
Koko nimi:  ФК «Карелия Петрозаводск»
Perustettu:  2011
Kenttä:  "Spartak"-tasavallan stadion, Petroskoi
– kapasiteetti:  20 000
Sarja:  Venäjän 2. divisioona
Puheenjohtaja:  Yury Ananyev
Päävalmentaja:  Viktor Nesterenko
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karjala (ven. Футбольный клуб «Карелия Петрозаводск», Futbolnyi klub Karelija Petrozavodsk, karjalaksi Karjala) on jalkapalloseura Petroskoista, Karjalan tasavallasta. Joukkue pelaa Venäjän 2. divisioonassa. Vuonna 2011 se pelasi ottelunsa tilapäisesti Pietarissa Petrovsky Small Arenalla.
Jan Řehula

| Mitalit> Maa:   Tšekki.Triathlon. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekki.Triathlon. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekki.Triathlon. Olympialaiset  | Maa:   Tšekki> Triathlon. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Sydney 2000 | triathlon |  |
Jan Řehula (s. 15. marraskuuta 1973, Cheb) on tšekkiläinen triathlonisti ja olympiamitalisti. Řehula sijoittui kolmanneksi Sydneyn olympialaisissa häviten voittajalle noin 22 sekuntia.
Iso-Musti (Multia)

| Iso-Musti |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Multia
Koordinaatit:  62°31′46″N, 25°05′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Mahlunjärven alue (14.62)
Laskuoja:  oja Pieni-Mustiin 
Järvinumero:  14.624.1.020
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  220,9 m  
Pituus:  890 m  
Leveys:  180 m  
Rantaviiva:  1,955 km  
Pinta-ala:  9,332 ha  
Tilavuus:  0,0002458 km³ 
Keskisyvyys:  2,63 m  
Suurin syvyys:  6,1 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso-Musti 
Iso-Musti  on Keski-Suomessa Multialla  Nikaranperän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 890 metriä pitkä, 180 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 9,3 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järven tilavuudeksi on saatu 245 800 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 2,6 metriä ja suurin syvyys on 6,1 metriä. Sen rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Mahlunjärven alueella (14.62), jonka Kotajoen alueeseen (14.624) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 220,9 metriä mpy.
Iso-Musti (Laukaa)

| Iso-Musti |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Laukaa
Koordinaatit:  62°29′30″N, 25°47′07″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Vatianjärven alue (14.33)
Laskuoja:  oja Valkeiseen 
Järvinumero:  14.335.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  138,4 m  
Pituus:  350 m  
Leveys:  170 m  
Rantaviiva:  0,83 km  
Pinta-ala:  3,369 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso-Musti 
Iso-Musti  on Keski-Suomessa Laukaassa Kaipionpohjan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,4 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Leppäveden–Kynsiveden alueen (14.3) Vatianjärven alueella (14.33), jonka Sikapuron valuma-alueeseen (14.335) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 138,4 metriä mpy.
Hélène Carrère d’Encausse

Hélène Carrère d’Encausse vuonna 2013
Hélène Carrère d’Encausse tapaamassa Venäjän presidenttiä Vladimir Putinia lokakuussa 2000.
Hélène Carrère d’Encausse (o.s. Zourabichvili, 6. heinäkuuta 1929 Pariisi – 5. elokuuta 2023) oli ranskalainen Venäjän historiaan erikoistunut historioitsija. Hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1990, ja hän toimi vuodesta 1999 sen pysyvänä sihteerinä.
Elämäkerta

Hélène Carrère d’Encausse syntyi Pariisissa Georges Zourabichvilin ja Nathalie Pelken tyttärenä. Hän avioitui Pariisissa Louis Édouard Carrèren (s. 7. tammikuuta 1928) kanssa, jonka vanhemmat olivat Albert Carrère ja Pauline Dencausse.
Hélène Zourabichvili syntyi hengeltään kosmopoliittiseen perheeseen, joka oli kulkenut ympäri Eurooppaa Venäjän vallankumouksen jälkeisinä vuosina. Hänen esi-isiensä joukossa oli sekä huomattavia Venäjän keisarikunnan virkamiehiä että keisarikunnan vastustajia. Joukkoon on mahtunut keisarinna Katariina II:n aikainen Venäjän tiedeakatemian johtaja ja kaksi keisarin murhaa yrittänyttä. Carrère d’Encausse opiskeli historiaa ja valtiotieteitä, jota hän opetti Sorbonnessa ennen kuin hän muutti oppituolinsa Pariisin poliittisten tutkimuksen instituuttiin (Institut d’études politiques de Paris).
Carrère d’Encausse julkaisi vuonna 1978 teoksen L’Empire éclaté, jossa hän ennusti neuvostoyhteiskunnan loppua muslimienemmistöisten Keski-Aasian ja  Azerbaidžanin neuvostotasavaltojen voimakkaan syntyvyyden seurauksena. Ennustus oli osittain väärä – Neuvostoliitto tosin hajosi, mutta Euroopan-puoleisen osan eli Baltian maiden noustua vastarintaan. Samanaikaisesti Keski-Aasian neuvostotasavallat ja Azerbaidžan pysyivät rauhallisina aina itsenäistymiseensä saakka.
Carrère d’Encausse kutsuttiin professoriksi moniin ulkomaisiin yliopistoihin, eritoten Yhdysvalloissa ja Japanissa. Hän oli Montréalin yliopiston ja Leuvenin yliopiston kunniatohtori. Hän toimi vuosina 1986–1987 Ranskan kansalaisuusreformia pohtineen komitean puheenjohtajana. Vuonna 1992 oli Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin neuvonantajana ja osallistui näin entisten sosialistimaiden demokratisoinnin ja taloudellisen avustamisen suunnitteluun. Vuonna 1994 hänet valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi, ja hän toimi ulkosuhteiden- ja puolustuskomission varapuheenjohtajana.
Hänellä on kaksi lasta: Emmanuel Carrère, joka on kirjailija ja ohjaaja, sekä Marina Carrère d’Encausse, joka on journalisti. Hänen serkkunsa on Salome Zurabišvili, joka oli Ranskan suurlähettiläänä Georgiassa ja on nykyinen Georgian presidentti.
Huomionosoitukset

Aujourd’hui-palkinto teoksesta L'Empire éclaté vuonna 1978
Louise Weiss -palkinto samasta teoksesta vuonna 1987
Comenius-palkinto koko tuotannosta vuonna 1992
Ambassadeurs-palkinto teoksesta Nicolas II vuonna 1997
Belgian kuninkaallisen akatemian jäsen,
Ranskan akatemian jäsen 13. joulukuuta 1990 (tuoli 14),
Ranskan akatemia pääsihteeri 21. lokakuuta 1999 alkaen, jolloin hän korvasi tehtävässä akateemikko Maurice Druonin.
Teokset > Merkittävät artikkelit

Les survivances pré-islamiques chez les musulmans de l'URSS (1961)
La politique culturelle du pouvoir tsariste au Turkestan, 1867-1917 (1962)
Les routes commerciales de l'Asie centrale et les tentatives de reconquête d'Astrakhan (1970)
Teokset > Kirjat

L’Union Soviétique de Lénine à Staline, Édtions Richelieu, 1972
L’Empire éclaté, Paris, Flammarion, 1979
Le pouvoir confisqué. Gouvernants et gouvernés en URSS, Paris, Flammarion, 1980
Le grand frère: l’Union soviétique et l’Europe soviétisée, Paris, Flammarion, 1983
La déstalinisation commence, Paris, Complexe, 1984
Ni paix ni guerre: le nouvel empire soviétique ou du bon usage de la détente, Paris, Flammarion, 1986
Le grand défi: bolcheviks et nations, 1917–1930, Paris, Flammarion, 1987
Le malheur russe. Essai sur le meurtre politique, Paris, Fayard, 1988
La gloire des nations ou La fin de l’empire soviétique, Paris, Fayard, 1990
Victorieuse Russie, Paris, Fayard, 1992
L’URSS de la Révolution à la mort de Staline, 1917–1953, Paris, Seuil, 1993
La Russie inachevée, Paris, Fayard, 2000
L’impératrice et l’abbé : un duel littéraire inédit entre Catherine II et l’abbé Chappe d’Auteroche, Paris, Fayard, 2003
Nations et Saint-Siège au XXe siècle, colloque sous la dir. d’Hélène Carrère d’Encausse, Paris, Fayard, 2003, * Russie, la transition manquée, coll. "Les Indispensables", Paris, Fayard, 2005
L’Empire d’Eurasie. Une histoire de la Russie de 1552 à nos jours, Paris, Fayard, 2005
Teokset > Elämäkerrat

Catherine II. Un âge d’or pour la Russie, Paris, Fayard, 2002
Lénine, Paris, Fayard, 1998
Nicolas II, la transition interrompue, Paris, Fayard, 1996
Staline, l’ordre par la terreur, Paris, Flammarion, 1979
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hélène Carrère d’Encausse Wikimedia Commonsissa
Hélène Carrère d’Encausse Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Jean Mistier | Ranskan akatemian jäsen  Tuoli 14 1990–2023 | Seuraaja: - |
Jalkapöydänluu

Jalkapöydänluita (lat. ossa metatarsalia), joita kutsutaan suurilla eläimillä myös takasääriluiksi, on eläinlajista riippuen 2–5. Jalkapöydän viisi luuta numeroidaan kasvavasti mediaalisimmasta alkaen. Vain lihansyöjillä ja ihmisellä on kaikki viisi jalkapöydän luuta, mutta lihansyöjilläkin mediaalisin I (ensimmäinen) jalkapöydänluu on surkastunut. Sialla on neljä jalkapöydän luuta I jalkapöydänluun puuttuessa. Hevosella I ja V jalkapöydänluu puuttuvat ja lisäksi II ja IV jalkapöydänluu ovat surkastuneina puikkoluiksi. Märehtijöillä I ja V jalkapöydänluu puuttuvat, II jalkapöydänluu on surkastunut ja III ja IV jalkapöydänluu ovat yhdistyneet.
Jalkapöydänluut niveltyvät proksimaalisesti nilkan luihin ja distaalisesti varvasluihin.
Harakka (purjelentokone)

| Harakka |
| --- | --- |
 Harakka II H-57 alkeisliitokone Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa heinäkuussa 2013.
Tyyppi:  alkeisliitokone
Alkuperämaa:   Suomi
Ensilento:  13. helmikuuta 1945
Kehitetty mallista:  Antonov U-s3
Harakka oli suomalainen yksipaikkainen puurakenteinen alkeisliitokone. Konetyyppi kehitettiin toisen maailmansodan aikana sotasaaliiksi saatujen neuvostoliittolaisten Antonov U-s3 -alkeisliitokoneiden pohjalta, Sitä valmistettiin lentokerhoille suunnattuna rakennussarjana kaikkiaan kolmena eri versiona. Alkuperäinen U-s3:een pohjautunut Harakka I suunniteltiin sodan loppuvuosina, ja sen ensilento tehtiin helmikuussa 1945. Versiota valmistettiin kaikkiaan 21 kappaletta rakennussarjana.
Harakka I:n pohjalta jatkokehitetyn Harakka II:n suunnittelivat joukko Polyteknikkojen ilmailukerhon jäseniä Suomen Ilmailuliiton tilauksesta. Tyyppi sai kerhon mallitunnuksen PIK-7 Harakka II, ja sitä rakennettiin kaikkiaan yli 30 kappaletta, joista osa jäi tosin valmistumatta ja joista pieni osa määrättiin katsastuksessa purettavaksi virheellisesti rakennettuna. Harakka II:n pohjalta kehitettiin myös kehittyneempi Harakka III -liitokone ja ultrakevyt Moottoriharakka-moottorilentokone, joista molempia valmistettiin vain yksi koneyksilö.
Harakka palveli suomalaisten lentokerhojen alkeiskoulutusroolissa 1950-luvulle saakka, jolloin koulutuksessa siirryttiin kaksipaikkaisiin koulukonetyyppeihin. Merkittävä osa Harakoista poistui lentokäytöstä viimeistään vuonna 1958, kun Ilmailuosasto poisti vuosia ilman lentokelpoisuustodistusta olleet koneet rekisteristä. Joitakin koneyksilöitä on säilynyt suomalaisissa ilmailumuseoissa.
Historia > Tausta

Purjelennon alkeiskoulutus annettiin Suomessa 1940-luvulla saksalaisella Grunau 9 -alkeisliitokoneella. Konetyyppiä rakennettiin yli 40 kappaletta, ja se oli Jämijärven lentokoulun vakiokalustona vuoteen 1946. Muita Suomessa käytettyjä tyyppejä olivat harvinaisemmat puolalainen Wrona, saksalainen Jacobs Hols der Teufel ja suomalainen Vaapshainen. Toista maailmansotaa edeltäneinä vuosina kävi kuitenkin selväksi, että koneet alkoivat olla vanhentuneita ja niiden sijasta oli tarvetta uudelle rakenneratkaisuiltaan ja lento-ominaisuuksiltaan ajantasaiselle alkeiskoulukoneelle.
Polyteknikkojen ilmailukerhossa laadittiin kaksi ehdotusta uudesta koneesta: Forsblomin vuoden 1938 ”Varis” ja Temmeksen vuoden 1944 ”Piki-1”. Koneet jäivät kuitenkin sodan seurauksena suunnittelupöydälle, ja Ilmapuolustusliiton purjelennon keskustoimikunta valitsi tammikuussa 1944 uudeksi alkeiskoulukoneiden perustyypiksi saksalaisen Schneider SG-38 Schulgleiterin, jota tilattiin Alankomaista. Kymmenen valmista konetta saapui Suomeen kesällä 1944. SG-38 ei kuitenkaan onnistunut perimään Grunau 9:n paikkaa alkeiskoulutuksen vakiokonetyyppinä, sillä se osoittautui varsin monimutkaiseksi ja kalliiksi rakentaa lentokerhoissa. Rakennussarjojen kotimaisesta tuotannosta luovuttiin, eikä piirustuksiakaan lopulta ilmeisesti hankittu.
Historia > Sotasaaliina saatu U-s3

Suomalaiset valtasivat Äänisen rannalla Itä-Karjalassa sijaitsevan Petroskoin kaupungin jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana syksyllä 1941. Miehitysaikana Äänislinna-nimen saaneessa kaupungissa oli toiminut jonkinlainen purjelento-opisto, jonka osittain palaneista ja tuhoutuneista tiloista löytyi useita enimmäkseen vaurioituneita purjelentokoneita. Parhaiten niistä olivat säilyneet kaksi Antonov U-s3 -konetta (joissakin lähteissä merkitty myös US-2-malliksi), tyypiltään tuntematon kaksipaikkainen purjelentokone ja yksipaikkainen Rhönbussard-purjelentokonetta muistuttanut yksipaikkainen kone. Ne kuljetettiin Suomeen, missä ne asetettiin näytteille Messuhallin sotasaalisnäyttelyyn. Koneet kuljetettiin tämän jälkeen Jämijärven lentokentälle, missä U-s3 sai suoraan varsin tylyn vastaanoton Ilmailukoulun johtaja Toivo B. Nissiseltä, joka kuvaili konemallia Ilmailu-lehdessä 4-5/1942 seuraavasti:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Avorunkoisesta konemallista ei meillä valitettavasti ole käytettävissä valokuvaa, mutta sitä emme kaivannekaan, sillä tämä konemalli on täydellisesti ”ryssäksi valmistettua” eikä sillä ole mitään kokeiluarvoa. Näyttelykoneeksi Jämijärven ilmailujuhlia varten tulemme niistä toisen kunnostamaan erikoisena ”tyylinäytteenä”. Näitä alkeiskoulukoneen jätteitä löytyi Äänislinnasta kymmenittäin. | ” |
– Toivo B. Nissinen, Ilmailu 4-5/1942. 
Koulun johtajan tylystä lausunnosta huolimatta tyyppi osoittautui varsin kevytrakenteiseksi ja lento-ominaisuuksiltaan yllättävän hyväksi. Sotasaaliskoneella lennettiin muun muassa Jämin lennonopettajakurssin huvilentoja kesäviikonloppuisin vuonna 1943. Lennot aloitettiin lentokentän 3-rinteestä, missä lentoonlähtö voitiin tehdä hyvällä tuulella jopa käsistarttina, missä purjelentokone nostettiin miesvoimin ylös ja laskettiin irti ohjainsauva eteen työnnettynä.
Konetyypin laajemmat koelennot käynnistyivät vasta johtaja Nissisen seuraajana aloittaneen Uuno E. Mäkelän aikana. Hän tiedosti, että Grunau 9 oli korvaajan tarpeessa ja SG-38 oli liian vaikea ja kallis tyyppi Suomen lentokerhojen rakennettavaksi. ”Ryssä”-nimityksellä kulkenut U-s3 oli puolestaan osoittautunut rakenteellisesti yksinkertaiseksi ja halvaksi, jolloin vanhentuneelle Grunau 9:lle saataisiin korvaaja siitä nopeasti ja varsin pienellä vaivalla.
Historia > Prototyypistä I-mallin tuotantoon

Harakaksi nimettyä uutta konetyyppiä ryhdyttiin suunnittelemaan ja rakentamaan talvella 1944–1945. Prototyyppiä varten ei kuitenkaan tiettävästi tehty täydellisiä työpiirustuksia, vaan vain joitakin kuvia. Koneen rakensivat Uuno E. Mäkelä, E. O. Korhonen, O. Salmi ja U. Hokkanen. Valtion lentokonetehtaalla Tampereella työskennellyt insinööri T. Mäntysalo tarkasti ainakin rungon ristikkorakenteen lujuuslaskelmat. Prototyypin ensilento tehtiin 13. helmikuuta 1945, ja sitä lensi lentomestari Pasi Jääskeläinen. Koelennot jatkuivat helmi-maaliskuun ajan, ja 15. huhtikuuta alkoivat koulutuslennot. Prototyypin käyttökokemukset osoittautuivat hyviksi, ja esimerkiksi Lennart Poppius totesi koneesta: ”Ensiksi tulee Harakka, sitten SG-38, sen jälkeen ei mitään ja vasta sitten Gr.9”. Koulutus osoittautui tehokkaaksi keveällä Harakalla, jolla saatiin tehtyä kolme koulutuslentoa siinä ajassa, missä muilla tehtiin kaksi. Nopeus oli seurausta Harakan pienemmästä tyhjämassasta, jonka ansiosta sen kantaminen Jämin 2-rinteeseen vaati vain viisi lento-oppilasta muiden koneiden 8–10 oppilaan sijaan. Kone oli ohjaintuntumaltaan varsin herkkä, mikä teki oppilaiden ensimmäisistä lennoista jossain määrin vaappuvia. Piirrettä pidettiin yleisesti ottaen hyvänä, mutta ”itseohjautuvalla” Grunau 9:llä oli myös kannatajansa.
Harakka-rakennussarjoja oli lähtenyt tai lähdössä suomalaisille lentokerhoille 14 kappaletta jo toukokuussa 1945. Tuotantomäärä nousi vuoden loppuun mennessä 21 Harakka-sarjaan, jolloin yksi oli myös saatu lentokuntoon saakka. Koneiden valmistumista jarrutti sodan lopun materiaalipula: ei ollut lakkaa, kylmäliimaa ja metallia. Pula esti myös uusien konesarjojen tuotannon vuonna 1946. Harakka I -koneita rekisteröitiin lopulta 28 kappaletta, ja niistä eniten lentänyt yksilö oli Suomen Ilmailuliiton H-5, jolla oli tehty noin 7 000 starttia, joskin lentoaika oli jäänyt vain 50 tuntiin.
Historia > Harakka III

PIK:n johtokunta päätyi kokouksessaan 10. marraskuuta 1946 romuttamaan vanhan Wrona 2:n ja ostamaan uuden Harakka II -rakennussarjan Ilmailuinsinöörien Kerholta saaduilla varoilla. Kerho ei lähtenyt rakentamaan Harakka II:ta mallin alkuperäisten suunnitelmien mukaan, vaan alkoi jatkokehittää konetta. Teekkari Jaakko Nurmi suunnitteli Harakka III:ksi nimettyyn koneeseen PIK-5-tyyppisen palkkirungon ja pyörän. Version ainoaksi jäänyt koneyksilö H-34 valmistui keväällä 1948, mutta Nurmi ei ikinä päässyt kokeilemaan suunnitelemaa konettaan, sillä hän kuoli Haminan lentonäytöksessä helmikuussa 1948 sattuneessa lento-onnettomuudessa. PIK käytti H-34:ää alkeiskoulutuksessa vuoteen 1957, jolloin koneen osti ja sen kunnosti Vaasan lentokerho. Kone kulkeutui Vaasasta edelleen Haminan lentokerholle heinäkuussa 1957. Kone oli jäänyt pois käytöstä, ja päätyi näin purku-uhan alle Haminassa 1980-luvulla. Karhulan ilmailukerho otti sen kuitenkin säilytykseen Kymin lentokentällä sijaitsevaan lentomuseoonsa, missä se oli varastoituna lentokonehallin orsille ripustettuna parikymmentä vuotta. Kone kunnostettiin lentokuntoiseksi 2000-luvun kuluessa, ja oli lentokäytössä aina kesällä 2017 sattuneeseen onnettomuuteen saakka. Konetta kunnostettiin uudelleen lentokuntoon Museoviraston rahallisella avustuksella kesällä 2018.
Museokoneet

Harakka II H-56 Suomen ilmailumuseossa Vantaalla.
Lentokelpoinen Harakka II H-57 Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa.
Lentokelpoinen Harakka III H-34 Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa.
Vuonna 1995 koottu Harakka II -kone Jämijärven lentokentän ilmailuperinnemuseossa.
Harakka II H-29 varastoituna Suomen ilmavoimamuseossa Jyväskylässä.
Rakenne > Harakka I

Harakka oli rakenteellisesti huomattavasti yksinkertaisempi kuin saksalainen kilpailijansa Schneider SG-38 ja jopa edeltäjänsä Grunau 9. Koneen siipipinta-ala oli 1,5 neliömetriä pienempi ja siipien kärkiväli 15 senttimetriä suurempi kuin SG-38:ssa. Siipiprofiili oli käytännössä Göttingen 528. Merkittävin ero oli koneiden tyhjämassassa. Harakka painoi vain 92 kilogrammaa, kun SG-38 painoi 120 kilogrammaa ja Grunau 9 yli 100 kilogrammaa. Kevyt Harakka oli huomattavasti helpompi käsitellä lentokentillä ja startissa, mutta eritoten harjun rinnettä ylös raahatessa.
Ensimmäisten rakennettujen Harakoiden pohjalta arvioitiin, että tyypin rakennusaika olisi lentokerhoissa vain noin 500–600 tuntia, kun vanhempi Grunau 9 vaati esimerkiksi 1 500–2 000 tuntia.
Rakenne > Harakka II

Harakka II oli aerodynaamisesti hyvin samanalainen kuin alkuperäinen Harakka I. Rakenteellisesti se erosi kuitenkin selvästi edältäjästään, sillä Harakka II oli likimain kokonaan uudelleensuunniteltu. Aerodynaamiset muutokset rajoittuivat käytännössä peräsimen ja siivekkeiden pieniin muutoksiin. Korkeusperäsintä laajennettiin, millä pyrittiin parantamaan liitokoneen pituusvakautta sauva vapaana lennettäessä. Alkuperäistä konetta oli pidetty korkeusperäsimensä osalta turhan herkkänä, minkä arveltiin korjautuvan tehtyjen muutosten kautta. Siivekejarrutusta vähennettiin muuttamalla ohjaus hieman differentiaaliseksi. E. O. Korhonen suunnitteli avo-ohjaamon ympärille asennettavan vanerirakenteisen ulkoisen aerodynaamisen kuoren ”munan”.
Harakan lujuuslaskelmat päivitettiin. Vaikka painon odotettiin pysyvän samana, 110 kilogramman tyhjäpainolle tehtiin uudet laskelmat, jotta jo suunnitteluvaiheessa voitiin huomioida kerhojen rakentamien koneiden tyypillinen ylipaino. Siiven rakennetta muutettiin siirtämällä etusalkoa taaksepäin, mikä nosti rakenteen taivutusjäykkyyden lopulta kaksinkertaiseksi. Salon korkeus kasvoi 110 millimetristä 148 millimetriin. Muutoksessa menetettiin siiven kahden salon samanlaisuus, mutta tätä ei nähty ongelmana, sillä salot valmistettiin sarjatuotantona ja toimitettiin valmiina rakentaville kerhoille. Laskelmat tehtiin saksalaisten BVS-kuormitusmääräysten mukaisesti.
Rungon etummainen pystytuki muutettiin kotelorakenteiseksi ja kiinnitettiin liimauksella kölipalkin sivuihin. Ohjainmekanismit päivitettiin kitkan pienentämiseksi, minkä lisäksi istuin- ja selkänojarakenteita parannettiin. Pyrstöpaarteita vahvistettiin sivuttaisen nurjahduksen estämiseksi. Sivuvakain rakennettiin kiinteästi pyrstöristikkoon ja pinnoitettiin vanerilla. Korkeusvakain muutettiin suorakulmaiseksi ja sen rakenne päivitettiin ohjainpinnan koon kasvattamisen yhteydessä.
Versiot

Harakka I – neuvostoliittolaisen Antonov U-s3 -alkeisliitokoneen pohjalta suunniteltu konetyyppi, jossa joitakin rakenteellisia eroja edeltäjäänsä nähden. Rakennettu 22 kappaletta prototyyppi mukaan lukien.
Harakka II – PIK:n jatkokehitelmä alkuperäisestä Harakka I:stä. Alkuperäinen aerodynaaminen muoto säilytetty, mutta kone oli rakenteellisesti liki kokonaan uudelleensuunniteltu. Rakennettu yli 30 kappaletta.
Harakka III – PIK:n Jaakko Nurmen jatkokehittämä versio Harakka II:sta, uusittu runkorakenne ja uusi pyörälaskuteline. Rakennettiin vain yksi koneyksilö (H-34).
Moottoriharakka – Pentti ja Eero Alanteen Harakka II:n pohjalta rakentama ultrakevyt moottorilentokone, jolla tehtiin lentoja 1990-luvulla. Uudelleensuunniteltu runko, varustettu Citroën 2CV:n moottorilla.