Gammelstadin kirkkokylä
Historia > Kirkkokylän synty ja kehittyminen 1500-luvun jälkipuoliskolta 1700-luvulle

Ensimmäinen dokumentoitu maininta Luulajan pitäjän kirkkokylästä ja Ruotsin kirkkokylistä yleensäkin on vuoden 1600 joululta. Johannes Bureus vieraili tuolloin pitäjässä ja kuvaili kirkonmäellä sijaitsevaa kirkkokylää seuraavasti: ”Kaikilla talonpojilla on omat kirkkotupansa kirkon vieressä, paikassa nimeltä ’’Bärghet’’, 2, 3, 4, tai 5 jokaisessa tuvassa. He tulevat sinne joka lauantai […] ja lähtevät kotiinsa joko sunnuntai-iltana tai maanantaina.” Bureus ei kuitenkaan maininnut, kuinka vanha kirkkokyläperinne oli hänen tehdessään muistiinpanonsa. Kirkkohistorian mukaan tarve kirkkotuville kehittyi viimeistään 1500-luvun jälkipuoliskolla, ellei aiemminkin. Bureuksen muistiinpanoista ja pitäjän väkiluvusta on voitu päätellä, että vuonna 1600 kirkkotupien määrä oli 200–300. Kirkon ympärillä pitäjän keskellä ei kuitenkaan ollut pappilaa lukuun ottamatta vakituista asutusta edes 1500-luvun loppuun mennessä. Kirkkokylä siis rakennettiin välittömästi kirkon ympärille ilman, että se kehittyi sinänsä minkään muun olemassa olevan rakennuskannan yhteyteen.
Kirkkokylän syntyyn vaikutti kolme tekijää. Kirkon ympärillä oli markkinapaikka ja kaupantekijät tarvitsivat yöpymispaikkoja. Kirkkokyläksi kehityttyään Luulajan pitäjänkeskuksesta tuli virallisesti kaupankäyntierioikeudet saanut kaupunki (ruots. köpstad) vuonna 1621. Kyseisellä säädöksellä pyrittiin keskittämään ja kontrolloimaan tiukemmin alueella käytävää kauppaa. Rahvas tarvitsi myös kirkkotalleja hevosilleen kirkkokäyntien yhteydessä. Kolmantena syynä oli Ruotsissa 1500- ja 1600-luvuilla yleistynyt kirkossakäyntivelvollisuus. Kirkossakäynti oli pakollista 1500- ja 1600-luvun lakien mukaan sunnuntaisin ja tärkeimpinä kirkkopyhinä. Vuonna 1681 pohjois-Norlannin alueen suhteen säädettiin erityisesti, että kymmenen kilometrin säteeltä ihmisten tuli käydä kirkossa joka sunnuntai, kahdenkymmenen kilometrin säteeltä joka toinen sunnuntai ja kolmenkymmenen kilometrin päästä joka kolmas sunnuntai ja niin edelleen. Tärkeimpinä kirkkopyhinä ja rukouspäivinä tuli kaikkien paitsi karjanhoidon kannalta välttämättömiä tehtäviä suorittavien olla paikalla. Tärkein tekijä kirkkokylän syntyyn olivat siten yleisesti Norrbottenin pitkät välimatkat ja yöpymistarve.
Kirkkotuvat ryhmittyivät omistajiensa kotikylien mukaan. Tietystä osasta pitäjää kirkkoon tulevat talonpojat rakensivat kirkkotupansa kirkosta katsottuna kotikylänsä suuntaan. Täten kirkkokylä heijasti ja edelleen heijastelee pitäjän kylärakennetta. Kirkkokylän asemakaava ja sisääntulotiet leviävät jokaiseen ilmansuuntaan. Kaupankäyntierioikeuksien yhteydessä vuonna 1621 Luulajan porvarit ehdottivat omaa kaavaa markkina-alueelle. Porvarien tontit sijoitettiin kirkon koillispuolella sijaitsevalle alueelle, jonka rakenne eroaakin muista kirkkokylän osista huomattavasti. Alue kehittyi kuitenkin nimenomaan kirkkokyläksi ennemmin kuin tavanomaiseksi markkinapaikaksi. Tämä johtui maankohoamisesta, mikä teki vanhan sataman käyttökelvottomaksi jo 1600-luvun alkupuolella varsin pian kaupankäyntierioikeuksien virallistamisen jälkeen. Pitäjän kaupankäynnin keskus ja satama jouduttiin siten siirtämään Luulajan kaupungin nykyiselle paikalle vuonna 1649. Tämän jälkeen aluetta vanhan pitäjänkirkon ympärillä alettiin kutsua nimillä Luleå gamla stad eli Luulajan vanha kaupunki tai Gammelstaden.
Kirkkokylän maat olivat kirkon omistuksessa, joten kirkkotupien omistajat eivät omistaneet tontteja, eivätkä omista niitä nykyisinkään. Kylän porvaritkaan eivät omistaneet rakennustensa alla olevia tontteja aluksi. Jonkin ajan kuluttua muutamat tilanomistajat ja porvarit saivat joihinkin maa-alueisiin lainhuudatuksen ja kirkon maiden keskellä on edelleen yksityisomistuksessa olevia alueita. Kun Luulajan uuden kaupungin asema kaupallisena keskuksena vakiintui 1700-luvun alussa, monet porvarit myivät tonttinsa vanhasta kaupungista. Aikoinaan vanhaan satamaan ja markkinapaikalle johtaneet vesireitit alkoivat kasvaa umpeen maankohoamisen vuoksi, ja yhä kapeampia ja matalampia kanavia käyttivät enää kirkkomatkalla olevat talonpojat. Maankohoaminen kuitenkin edisti maanviljelystä, koska uusia niittyjä syntyi kirkon ja siitä etääntyvien vesialueiden välille. Kaupungin ja porvarien muuttaminen uuteen Luulajaan vapautti myös tilaa uusille kirkkotuville läheltä kirkkoa.
Venäläiset sotajoukot toimivat Luulajan alueella vuonna 1716, jolloin Luulajan uusi kaupunki kärsi pahoja vaurioita. Vanhassa kaupungissa pitäjän väestö oli keskittynyt puolustamaan kirkon ympäristöä, ja kirkkokylä säästyi pahemmilta vaurioilta. Vuonna 1721 venäläinen laivasto-osasto poltti Ruotsin rannikkokaupunkeja, aina Piitimeen saakka, jolloin venäläiset polttivat muun muassa Öjebynin kirkkokylän. Rauhanneuvottelut alkoivat juuri ennen kuin venäläiset ehtivät Luulajaan saakka.
Luulajan uuden kaupungin aseman vakiinnuttua 1700-luvulla Gammelstad pysyi kuitenkin pitäjän hallintokeskuksena ja sen rooli pysyi suhteellisen muuttumattomana yli kahdensadan vuoden ajan. Pitäjän koko väestömäärän kasvun myötä myös kirkkokylä kasvoi nopeasti 1700-luvun ajan ja säilyi uskonnollisena keskuksena, paikallisena markkinapaikkana ja tietyssä mielessä perinteitä vaalivana Luulajan jokilaakson maalaiskylien sosiaalisena keskuksena. Porvaristo ja muu uudistusmielisempi kaupunkiväestö puolestaan siirtyivät pääosin Luulajan uuteen kaupunkiin.