Suuri adressi
Suuri lähetystö > Lähetystö Pietarissa

Lähetystö saapui Viipuriin aamulla varhain torstaina 16. maaliskuuta. Saatuaan kuulla, että Pietarin Suomen-asemalla oli suunnaton joukko poliisimiehiä ja santarmeja, lähetystö hajaantui Viipurissa kahteen junaan, ja sen jäsenet saapuivat sieltä päivän kuluessa perille Pietariin. Lähetystö olisi Pietarissa saattanut joutua vaikeuksiin venäläisten viranomaisten kanssa, sillä yli 20 hengen ryhmiin kokoontuminen oli kielletty, mutta suomalaissukuinen kaupunginpäällikkö Nikolai Clayhills suhtautui lähetystöön myönteisesti. Lähetystön saapuessa Pietarin asemalle siellä oli vastassa poliisien sijasta vain kaupungin apulaispäällikkö, vapaaherra Karl Joseph von Nolken, joka rauhoittui kuultuaan, että lähetystön johto kävisi tapaamassa Clayhillsiä.
Ministerivaltiosihteeri Procopé oli haluton esittelemään lähetystöä tai adressia keisarille, sillä hän ei uskonut siitä olevan mitään hyötyä ja lisäksi lain mukaan asian olisi tullut edetä kenraalikuvernöörin kautta. Procopé viivytteli myös vetoamalla siihen, että lähetystön saapuessa Pietariin oli menneillään ortodoksien piinaviikko, jolloin keisari omistautuisi pääsiäispaastolle eikä luultavasti haluaisi ottaa vieraita vastaan. Procopé tapasi lähetystön edustajia valtiosihteerinvirastossa 15. ja 16. maaliskuuta ja sai illalla 15. maaliskuuta Bobrikovin sähkeen, jossa tämä kiisti antaneensa lupaa mihinkään tai vastaanottaneensa vielä ketään. Procopén viivyttelyn vuoksi Nikolai II sai tiedon suuresta lähetystöstä ensin sisäministeriltään Ivan Goremykiniltä, joka oli kuullut asiasta Pietariin matkustaneelta Bobrikovin vaimolta ja saanut tarkempia tietoja kaupunginpäällikkö Clayhillsin laatimasta raportista. Kuultuaan tästä perjantaina 17. maaliskuuta myös Procopé laati keisarille virallisen ilmoituksen adressista ja lähetystöstä ja liitti sen oheen Bobrikovin lausunnon.
Maaliskuun 17. päivän iltana ministerivaltiosihteeri Procopélle toimitettiin Nikolai II:n kirje, jossa keisari totesi: ”Minä, tietysti, en ota heitä vastaan, vaikka minä en kuitenkaan ole vihainen heille”. Kirjeessä kehotettiin suomalaisia palaamaan koteihinsa ja toimittamaan anomuksensa keisarille normaalia tietä lääninkuvernöörien ja edelleen kenraalikuvernöörin ja ministerivaltiosihteerin kautta, jos asia ansaitsisi huomiota. Lisäksi ministerivaltiosihteeriä pyydettiin selittämään lähetystölle helmikuun manifestin merkitystä. Nikolain alkuperäinen kirje ei ole säilynyt, mutta sen sisältö tunnetaan Procopén tekemänä kopiona.
Procopé ei ollut missään vaiheessa pyytänyt keisarilta audienssia lähetystölle tai edes itselleen adressin jättämiseksi. Hän kiisti myöhemmin luvanneensakaan hakea sitä, vaikka useat lähetystön jäsenet väittivät hänen antaneen lupauksen. Eräät lähetystön jäsenet, kuten Otto Engström ja Jonas Castrén, olivat esiintyneet Pietarissa uhmakkaasti ja vaatineet suorasukaisesti keisarin puheille pääsyä, joten Procopé arveli heidän tekevän vain huonon vaikutuksen Nikolai II:een ja päätti siksi jarruttaa asiaa. Myöhemmin Suomessa monet syyttivät vastahakoista Procopéta tilaisuuden hukkaamisesta, mutta Nikolai II olisi luultavasti joka tapauksessa kieltäytynyt vastaanottamasta suurta lähetystöä, sillä olihan hän jo aiemmin torjunut senaatin ja valtiopäivien lähetystöt.
Procopé luki keisarin vastauksen 40:lle valtiosihteerinvirastoon saapuneelle suuren lähetystön edustajalle lauantai-iltapäivänä 18. maaliskuuta. Procopé oli kieltänyt vastalauseiden esittämisen, mutta lähetystöön Viipurin edustajana kuulunut konsuli Eugen Wolff luki kaikesta huolimatta edellisyönä kirjoittamansa vastauspuheen, jonka katsottiin kiteyttäneen koko lähetystön tunnot. Puheessa arvosteltiin kovin sanoin helmikuun manifestia ja todettiin keisarin vastauksen olevan suuri pettymys. Puhe teki suuren vaikutuksen läsnäolijoihin lukuun ottamatta Procopéta, joka piti sen sisältöä ”tyhmänä”.
»Tässä on siis kaikki lohdutus, joka meillä on takaisin vietävänä huolissaan odottaville maanmiehillemme. – – Me tulimme lujalla luottamuksella, me palaamme pettyneinä. – – Sellaista hallayötä kuin helmikuun 15. päivä ei Suomen kansa koskaan ole nähnyt. Yhdellä kynän piirroksella on siinä tuhottu kaikki mitä meillä on kallista ja jonka toivoimme voivamme vähentymättömänä jopa lisättynäkin jättää lapsillemme. – – Sanokaa Hänen Majesteetilleen, että löytyy Suomessa enemmän kuin 2 miljoonaa uskollisia alamaisia, jotka tietävät velvollisuutensa. Mutta elkää salatko Hänen Majesteetiltaan, että me tunnemme oikeutemme. – – Kysykää Hänen Majesteetiltaan onko hän kyllin rikas heittämään pois sellaisen kansan uskollisuuden ja rakkauden.» 
(Eugen Wolffin vastauspuheesta.)
Wolffin puhetta levitettiin myöhemmin painettuna ja monistettuna Suomessa. Suomalaisten silmissä hänestä tuli isänmaan sankari, venäläisten silmissä vihattu henkilö. Englannin hallitus poisti Wolffilta aseman Englannin varakonsulina Viipurissa Venäjän ulkoministerin Mihail Muravjovin pyynnöstä.
Nikolai II antoi vielä Bobrikovin laatiman julistuksen helmikuun manifestin tarpeellisuudesta. Senaatti ei suostunut levittämään julistusta Suomessa, mutta Bobrikov toimitti sen itse paikallisille viranomaisille.