SL95
Taustaa

1990-luvun alussa Oslo Sporveier tarvitsi uusia raitiovaunuja liikennöimään raitioteilleen. Vuosina 1982–1990 toimitetun 40 SL79-nivelraitiovaunun lisäksi liikennöitsijällä oli usean eri sarjan nivelettömiä raitiovaunuja perävaunuineen. Nämä vaunut oli valmistettu ennen 1960-lukua. Suurimmat sarjat olivat 13 SM53:a, 11 uusittua SM83:a ja 28 perävaunua sekä 34 käytettyä vuonna 1991 Göteborgin raitioteiltä ostettua SM91-raitiovaunua. Oslo Sporveier harkitsi useita vaihtoehtoja uusiksi raitiovaunuiksi: SL79:n lisätilausta, moottorillisten perävaunujen hankkimista SL79-vaunuja varten, uusien matalalattiaraitiovaunujen hankintaa, raitiovaunujen ostamista ČKD Tatralta, 11 käytetyn TT 8 -raitiovaunun ostamista Trondheimistä, väliosan lisäämistä SL79-vaunuihin sekä käytettyjen nivelraitiovaunujen hankkimista ulkomailta. Käytettyjen raitiovaunujen hankkimisesta ja SL79:ien peruskorjauksesta luovuttiin nopeasti. Niveletöntä Tatran raitiovaunua kokeiltiin Oslossa tammikuussa 1991.
Oslo Sporveier oli aiemmin hankkinut kaikki raitiovaununsa yksilöityinä. Vuoden 1995 tilauksessa haluttiin sen sijaan hankkia valmiiksi suunniteltuja raitiovaunuja. Yhtiö harkitsi pitkään hankkivansa raitiovaunut yhdessä Storstockholms Lokaltrafikin kanssa, koska SL tarvitsi uusia raitiovaunuja kahdelle Tukholman pikaraitiotielle. Vuonna 1995 Oslossa kokeiltiin kolmea olemassa olevaa raitiovaunua ja Tukholmassa kokeiltiin useita raitiovaunuja.
Ensimmäinen raitiovaunu oli kuusiakselinen 80 % matalalattiainen nivelraitiovaunu Saksan Kasselista. Liikennöitsijä ei pitänyt ilmajousituksen puutteesta eikä ulospäin aukenevista ovista. Myös ABB:n valmistamaa Chemnitz Stadtbahnin Variotramia kokeiltiin. Vaunu oli täysin matalalattiainen ja 2,65 m pitkä ja siinäkin oli ulospäin aukenevat ovet. Leveytensä vuoksi Variotram ei sopinut pysähtymään muutamilla uusilla pysäkeillä. Oslo Sporveier totesi, että vaikka vaunussa olikin monia kivoja ominaisuuksia, se oli liian kokeellinen heille. Viimeinen testattu kulkuneuvo oli Wienin raitioteiden T-sarjan raitiovaunu. Kuusiakselinen vaunu ei sopinut kunnolla Oslon raitioteille, koska se oli suunniteltu saksalaisten pikaraitiotiestandardien mukaan korkeille laitureille ja 25 metrin kaarresäteelle, joten se ei pystynyt liikennöimään Briskebyn radalla eikä Lilleakerin radan Jarin kääntösilmukassa.
Oslon kokeilujen jälkeen lähetettiin valtuuskunta etsimään yhteensopivaa raitiovaunua muualta. Valtuuskunnan palattua liikennöitsijä neuvotteli kolmen valmistajan, Düwagin, Bautzenin ja Ansaldo/Fireman, kanssa. Oslo Sporveier allekirjoitti Ansaldo/Fireman kanssa sopimuksen 17 raitiovaunun toimittamisesta vuosina 1997 ja 1998 sekä 15 vaunun optiosta. Ensimmäiset 17 raitiovaunua maksoivat 335 miljoonaa Norjan kruunua, 20 miljoonaa kruunua kappaleelta. Optio käytettiin myöhemmin ja vaunuja tilattiin yhteensä 32. Täten liikennöitsijä pystyi korvaamaan kaikki nivelettömät raitiovaunut uusilla, ja kaluston maksimi-iäksi tuli 18 vuotta. Oslo Sporveier oli aluksi suunnitellut hankkivansa vaunut velkarahoituksella, mutta vuonna 1999 vaunut päätettiin liisata Skandinaviska Enskilda Bankenilta. Oslon raitioteiden ja metron liikennöinnin yksityistämistä koskeneen työriidan takia kaikki raitiovaunut ja metrojunat, myös SL95, siirtyivät kunnallisen Oslo Vognselskap -osakeyhtiön omistukseen vuonna 2007.