stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mäkivyö
Käyttö valjaissa

Mäkivyö auttaa valjastettuna kuormaa vetävää eläintä hidastamaan ja hallitsemaan ajoneuvon eteenpäin suuntautuvaa liikettä. Eläinvetoisissa kulkuneuvoissa on joko aisapari tai yksittäinen keskiaisa. Kummatkin ovat ajoneuvon suuntaisia ja noin eläimen pituisia. Aisaparin välissä eläimen valjaisiin voi kuulua mäkivyö, joka kiinnittyy edestä aisoihin. Eläimen hidastaessa ajoneuvo jatkaa liikettään, jolloin aisat painavat mäkivyön eläimen lautasia vasten, mikä jarruttaa ajoneuvoa. Keskiaisallista ajoneuvoa vetää useimmiten aisan vierille valjastettu eläinpari – tällaisessa valjastuksessa mäkivyö toimii samoin ja kiinnittyy aisan etuosaan joko suoraan tai eläinten länkien kautta. Monieläimisissä valjakoissa johtoeläimet ovat aisojen edessä eivätkä voi siis jarruttaa, mutta ne voidaan joskus valjastaa mäkivöin näön vuoksi.
Mäkivyö voidaan jättää pois, mikäli eläimen ei tarvitse jarruttaa. Esimerkiksi raviurheilussa käytettävien hyvin kevyiden rattaiden tai kaunoajossa käytettävien kevyiden kärrien kanssa ajoneuvon ja matkustajan paino on niin pieni, että hevonen voi jarruttaa pelkkien mahavyön ja häntävyön avulla. Mäkivyö voidaan jättää pois myös mikäli ajoneuvossa itsessään on riittävä jarrutuslaite; tällaisia ajoneuvoja ovat esimerkiksi suuremmat vaunut ja uudenaikaiset levyjarrulliset ajoneuvot. Mäkivyötä ei myöskään tarvita sellaisten raahattavien kuormien tai laitteiden kanssa, jotka eivät voi liikkua itsestään; tällaisia ovat esimerkiksi aura tai pitkän köyden kanssa vedettävä kanaalilaiva.
Entisaikaan saatettiin käyttää ylimääräisiä eläimiä nimenomaan jarruttamaan raskasta kuormaa jyrkissä alamäissä. Jarrueläimet valjastettiin mäkivöin kuorman taakse. Erillisiä jarrueläimiä käytetään yhä oltaessa tukkimetsällä hyvin jyrkässä maastossa.
Mäkivyötä ei yleensä käytetä ikeeseen valjastetuilla vetohärillä, koska jarrutukseen riittää ikeen tyypistä riippuen iestä tai mahavyötä vasten painaminen.
Valemäkivyö

Kevyiden aisallisten ajoneuvojen kanssa voidaan valjaisiin lisätä joskus "valemäkivyö" varsinaisen mäkivyön sijaan. Valemäkivyö on poikkisuuntainen hihna, joka kiinnitetään aisojen väliin eläimen taakse. Eläimen hidastaessa tai alamäessä kuljettaessa ajoneuvo painuu eteenpäin, jolloin valemäkivyö painuu eläimen lautasia vasten, jolloin eläin voi hidastaa ajoneuvoa. Valemäkivyötä voidaan käyttää lähinnä hyvin koulutettujen ja rauhallisten eläinten kanssa, koska jos eläin nousee takajaloilleen tai kaatuu, valemäkivyö voi jäädä sen selän päälle. Valemäkivyötä käytetään joskus mäkivyön sijaan, jotta eläimen lautaset eivät jäisi mäkivyön taakse osittain piiloon.
Satulan mäkivyö

Sekä kuorma- että ratsueläimillä voidaan käyttää mäkivyötä rintavyön kanssa.
Satulan mäkivyö > Kuormajuhdat

Mäkivyötä voidaan käyttää vakauttamaan kuormahevosen tai muun kantojuhdan kuormasatulaa. Mäkivyö estää tällöin satulaa liukumasta eteenpäin erityisesti alamäkeen kuljettaessa. Lisäksi voidaan käyttää häntävyötä antamaan lisävakautta.
Satulan mäkivyö > Ratsueläimet

Mäkivyötä käytetään joskus ratsueläimillä - erityisesti muuleilla - samaan tapaan kuin kuormaeläimillä. Muuleilla on usein matala säkä ja tasaisempi selkä kuin hevosilla, minkä vuoksi satula voi helposti liukua alamäessä eteen. Ratsueläimillä käytetään mäkivyön sijaan yleensä häntävyötä.
Kouluttaminen

Vetoeläimiä koulutetaan yleensä mäkivyöllisillä valjailla ennen ajoneuvon eteen valjastamista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mäkivyö kevyitä kärryjä vetävällä ponilla.
Mäkivyöt kulkevat takahevosten länkien kautta keskiaisaan.
Kuusivaljakko
Härkäpari kärryn eteen pelkin ikein valjastettuna.
Mäkivyö kuormahevosella.
Satula mäkivyöllä ja häntävyöllä. Albrecht Dürer, 1400-luku.
Armas Saarinen

Johannes Armas Saarinen (4. tammikuuta 1899 Helsinki – 3. elokuuta 1987 Mikkeli) oli suomalainen opetusneuvos ja jääpalloilija.
Saarinen valmistui voimistelunopettajaksi vuonna 1926 ja työskenteli sen jälkeen liikunnanopettajana useassa eri koulussa Porvoossa ja Helsingissä. Hänet tunnettiin myös innokkaana musiikkimiehenä. Saarinen lauloi useissa kuoroissa ja toimi Sulasolin toiminnanjohtajana vuosina 1932–1970, Suomen Mieskuoroliiton toiminnanjohtajana 1945–1970 sekä Suomen Sekakuoroliiton toiminnanjohtajana 1957–1970.
Saarinen pelasi jääpalloa maalivahtina Helsingin Jalkapalloklubin joukkueessa, jossa saavutti Suomen mestaruuden 1921, 1923, 1924 ja 1928 sekä hopean 1925. A-maaotteluja Saariselle kertyi kuusi, muun muassa 1922 ensimmäinen voitto Ruotsista. Pesäpallossa Saarinen oli voittamassa vuosien 1922 ja 1923 Suomen mestaruutta Helsingin Pallonlyöjien joukkueessa.
Saavutukset urheilijana > Pelaajana

2 SM-kultaa: 1922 ja 1923 Helsingin Pallonlyöjien riveissä
4 SM-kultaa 1921, 1923, 1924 ja 1928 sekä hopeaa 1927 HJK:n riveissä
Antti Blåfield

Erkki Antti Juhana Blåfield (s. 22. kesäkuuta 1953 Kihniö) on suomalainen toimittaja.
Blåfield valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1977 Tampereen yliopistosta. Hän työskenteli Helsingin Sanomien toimittajana 1978–1979 ja 1982–1984, uutispäällikkönä 1985–1987 ja pääkirjoitustoimittajana 1998–2012. Hän on työskennellyt myös Suomen Kuvalehden toimittajana 1980–1982 ja toimituspäällikkönä 1987–1994, vapaana toimittajana 1994–1995 ja Kauppalehden toimittajana 1995–1998. Vuosina 1979–1980 Blåfield oli Ulkopoliittisen instituutin tiedottaja ja toimistosihteeri.
Vuonna 1993 Blåfield sai WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon. Vuonna 1999 hänelle myönnettiin Suomen Kuvalehden journalistipalkinto. Blåfield on osallistunut Bilderberg-ryhmän kokouksiin vuosina 2008 ja 2010. Hän on kuulunut Toimittajaliittoon.
Blåfieldin poika Ville Blåfield on myös toimittaja.
Teokset

Blåfield, Antti & Vuoristo, Pekka: Kun valta vaihtui.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1982.  ISBN 951-26-2316-1.
Blåfield, Antti & Vuoristo, Pekka: Kalevi Sorsan suuri rooli.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1985.  ISBN 951-26-2801-5.
Blåfield, Antti: Loistavat Erkot. Patruunat ja heidän päätoimittajansa.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28256-3.
Aiheesta muualla

Blåfieldin kirjoitukset Helsingin Sanomissa
Alopekis

| Alopekis |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Kreikka
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  muinainen
Alkuperäinen käyttö:  rottakoira, metsästyskoira, lauman ja omaisuuden vartija
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  13–16 vuotta
Muita nimityksiä:  Greek Terrier, Balkan Terrier (pitkäkarvainen muunnos), pikku kettunen
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  uros 3–7 kg
Säkäkorkeus:  uros 20–30 cm
Väritys:  kaikki sallittu yksivärisistä kaksivärisiin
Alopekis (kreik. Αλωπεκίς, Alopekís) on kreikkalainen koirarotu, jonka pelasgit alun perin kehittivät. Se on helppohoitoinen työkoira jolla ei ole tunnettuja perinnöllisiä sairauksia. Tällä koiralla ei ole FCI:n eikä Amerikan kennelliiton tunnustusta. Se on kuitenkin Dog Registry of America'n rekisteröimä. Se sopeutuu hyvin pieneen asuntoon, maatilalle ja sekä syrjä- että kaupunkiseudulle. Koiramme-lehdessä rotu mainittiin muutama vuosi sittenmilloin? artikkelissa Kreikan koiramaailmasta, ja siellä sitä kutsuttiin nimellä 'pikku kettunen'.
Ulkonäkö

Alopekis on tyypiltään maatiaismainen, kettumainen ja sillä on sulavat liikkeet ja kiilamainen pää. Tämän rodun väritys vaihtelee suuresti väriyhdistelmiin asti, esimerkkeinä musta ja beige. Se on myös suhteellisen pieni. Koska jalostuksen pääpaino on perinteisesti ollut muissa ominaisuuksissa kuin ulkonäössä, se on tyypiltään yhä suhteellisen heterogeeninen.
Karvapeite on hyvänlaatuista, ja se on helppo harjata. Peitinkarva on kovaa ja pehmeää, ja pohjavilla pehmeää ja tiivistä. Kaksikerroksinen karvapeite on lyhyttä ja pehmeää. Karva on keskipitkää, maksimissaan 5 cm pitkää, ja ihonmyötäistä. Joskus se on hieman aaltoilevaa mutta sen pitäisi tuntua aina silkkiseltä.
On kolme eri muunnosta: lyhyt-, karkea- ja pitkäkarvainen. Pitkäkarvainen tunnetaan joskus nimellä balkaninterrieri, ja se sekoitetaan usein virheellisesti miletoksenkoiraan. Karkeakarvainen muunnos on erittäin harvinainen ja pitkäkarvainen on eräiden lähteiden mukaan jo sukupuuttoon kuollut – täten ns. pitkäkarvaiset yksilöt joita vielä tapaa saattavat itse asiassa olla miletoksenkoiria eivätkä puhdasrotuisia alopekiksia. Aiemmin oli olemassa neljäskin muunnos, karvaton alopekis, mutta se on ollut jo pitkään sukupuuttoon kuollut.
Sirpinmuotoinen häntä on yleensä pitkä. Koira kantaa sitä korkealla, ja se kaartuu elegantisti. Se on aina liikkeessä osoittaen koiran iloisuuden. Hännän karva on hapsuista.
Tällä koirarodulla on suuret silmät jotka vaihtelevat pyöreistä mantelinmuotoisiin. Ne ovat kirkkaat ja älykkäät, mutteivät syvälle asettuneet. Väri vaihtelee karvapeitteen värin mukaan, mutta silmät eivät ole koskaan läpikuultavat tai siniset. Molempien pitää olla saman väriset. Jos ne ovat vaaleankeltaiset, se on merkki siitä että koiralla on vakava silmäongelma. Erotuksena puolipystykorvaiseen tai riippukorvaiseen miletoksenkoiraan alopekiksen korvat ovat pystyt.
Kuono "kapenee kirsua kohden", ja kuononlinja on tasainen. Sieraimet ovat selvästi aukonaiset. Kirsu on litteä ja edestä tasainen. Leuat ovat vahvat ja purenta leikkaava.
Luonne ja käyttäytyminen

Alopekis sopeutuu helposti kaupunkiympäristöön ja voi elää kerrostalossa. Se on vahva seuralainen, perheeseensä kiintynyt ja väsymätön. Tämä koira myös palvelee mielellään ja on helppo kouluttaa.
Alkuperä

Alopekis on ikivanha ja omaa samat alkukantaisiin paariakoiriin johtavat juuret miletoksenkoiran kanssa, minkä lisäksi se on myös sukua muille pienille balkanilaisille työkoirille. Kaikkien terriereiden ja useiden muiden pienten länsieurooppalaisten koirien uskotaan polveutuvan tästä rodusta. Se jalostettiin monikäyttöiseksi farmikoiraksi, jonka tehtäviin kuului niin tuholaisten kuten rottien hävittäminen ja pienriistan metsästys kuin myös laumanvartijan ja vahtikoiran työ. Nykyisin se on lisäksi suosittu seurakoira.
Hoito

Alopekis tarvitsee vapaana leikkimistä, kuten mikä tahansa koira. Niin kauan kuin sitä lenkitetään tarpeeksi usein, se kuitenkin sopeutuu myös pieniin asuntoihin joissa on vain vähän juoksemistilaa. Se kestää millaisen määrän liikuntaa tahansa ja pärjää hyvin mini-agility-kilpailuissa. Se on hyvin urheilullinen.
Alopekiksen mittasuhteet.
Karkeakarvainen alopekis.
Käännös suomeksi
Arthur Mackmurdo

Arthur Heygate Mackmurdo (12. joulukuuta 1851, Lontoo – 15. maaliskuuta 1942) oli progressiivinen englantilainen arkkitehti ja muotoilija, joka vaikutti arts and crafts -liikkeessä. Tunnetuksi hän tuli Century Guild of Artists -organisaation kautta, jonka hän perusti ystävänsä Selwyn Imagen sekä vanhan oppilaansa Herbert P. Hornen kanssa vuonna 1882.
Mackmurdo sai koulutuksen Felstedin koulussa, Luoteis-Essexissä. Hän aloitti oppisopimuksen uusgotiikan kannattajan arkkitehti James Brooksin hoteissa 1869. Neljän vuoden kuluttua Mackmurdo vieraili John Ruskinin School of Drawing:ssa, ja lähti Ruskinin mukana Italiaan seuraavana vuonna, 1874. Samana vuonna hän avasi lisäksi oman arkkitehtitoimistonsa osoitteessa 28, Southampton Street, Lontoo.
The Century Guild of Artists oli yksi menestyksekkäimmistä 1880-luvulla perustetuista käsityöläisten ammattikunnista. Se tarjosi kotien ja rakennusten kokonaisvaltaista sisustamista. Lisäksi taiteilijoita rohkaistiin osallistumaan suunnittelemiseen sekä toteuttamiseen. Mackmurdo itse esimerkiksi hallitsi monia käsityöläisammatteja, metallitöistä puusepän töihin.
Mackmurdon töistä kuuluisimpina voidaan pitää 8 Private Road, Enfield, London (1887), ja 25 Cadogan Gardens, London (1893-1894). Viimeksi mainittu oli suunniteltu taiteilija Mortimer Manpesin studioksi.
Arthur M. Granfelt

Arthur Mikael Granfelt (11. joulukuuta 1873 Kalvola – 31. tammikuuta 1954) oli suomalainen teollisuusjohtaja ja suomalaisen hihnateollisuuden alkuunpanija.
Granfeltin vanhemmat oliat tilanomistaja Oskar Gustaf Fredrik Granfelt (1822–1896) ja Hanna Hellgrén (s. 1844). Hänen isänsä omisti Kalvolassa Ahlajärven kartanon.
Granfelt lähti kouluopintonsa päätettyään vuonna 1890 Yhdysvaltoihin ja oli siellä työssä liikealalla kolmisen vuotta. Hän piti vuosina 1894–1895 laivanvälityskonttoria Libaussa ja palasi sitten muutamiksi vuosiksi Suomeen. Hän oli vuosina 1903–1910 taas Yhdysvalloissa, ja siirtyi sieltä vuonna 1911 Ruotsiin. Ruotsissa Granfelt toimi Ab Skandinaviska Remfabrikenin konttoripäällikkönä ja isännöitsijänä perehtyen samalla hihnateollisuuteen. Vuonna 1916 Granfelt oli mukana perustamassa Tampereelle Oy Suomen Hihnatehdasta ja oli sen ensimmäisenä johtajana vuoteen 1919 saakka. Suomessa oli syntynyt pula hihnoista, koska ensimmäisen maailmansodan vuoksi hihnojen maahantuonti oli tyrehtynyt. Hän perusti sitten 1920 samalle teollisuudenalalle toisen yrityksen, Herkules Oy:n hihnatehtaan Turkuun ja johti sitä vuoteen 1925 saakka. Vuonna 1926 Oy Suomen Hihnatehdas ja Herkules Oy yhdistettiin Suomen Hihnatehtaat Oy:ksi. Uuden yhtiön suurin osakas oli Gösta Serlachius, muita omistajia olivat Granfelt ja Edgar Grönblom. Granfeltista tuli tämän Tampereella toimineen yhtiön toimitusjohtaja. Granfeltin johtamat tehtaat keskittyivät lähinnä balatahihnain valmistamiseen.
Suomen Hihnatehtaat Oy-Ab Finska Remfabrikerna-yhtiön nimeksi muuttui 1941 Tammer Tehtaat Oy. Yhtiö valmisti käyttö- ja kuljetushihnojen lisäksi teknisiä kumi- ja bakeliittituotteita sekä paloletkuja. Tehdas sijaitsi vuoteen 1963 saakka Näsilinnankatu 43:ssa Tampereella kunnes siirrettiin Kalkun teollisuusalueelle. Tammer Tehtaat Oy fuusioitiin Oy Nokia Ab:hen vuonna 1969. Hihnojen valmistusta jatkaa nykyisin ContiTech Finland Oy.
Arthur Granfelt oli naimisissa vuodesta 1903 Signe Maria Elisabet Erikssonin (s. 1879) kanssa. Granfeltin veljistä Carl Oskar Samuel Granfelt (1870–1922) muutti Yhdysvaltoihin ja oli siellä sotaministeriön osastopäällikkönä. Allan Rikard Achates Granfelt (1872–1947) oli mukana perustamassa Kulosaaren huvilakaupunkia ja toimi Kulosaari-yhtiön johtajana.
Asetus (ratsastus)

Asetuksessa hevosen kaula ja pää taipuvat sivulle kaularangan ensimmäisen ja toisen nikaman kohdalta. Niska säilyy hevosen kehon korkeimmalla olevana kohtana, ja korvat pysyvät vaakasuunnassa samalla korkeudella.
Asetusta käytetään tiettyjä kouluratsastusliikkeitä sekä kaarevia teitä ratsastettaessa.
Asetus 883/04

Asetus 883/04 on Euroopan neuvoston antama asetus, joka määrää sosiaaliturvan koordinoinnista EU/EFTA-maiden välillä työntekijän siirtyessä maasta toiseen. Asetus 883/04 tulee korvaamaan asetuksen 1408/71. Vaikka asetus 883/04 on voimassa, sen määräykset tulevat sovelluttaviksi vasta kun myös toimeenpanoa säätelevä ns. täytäntöönpanoasetus tulee voimaan. Täytäntöönpanoasetus korvaa siis nykyisen asetuksen 574/72. Asetus tulee määrään, että tietojenvaihto jäsenmaiden välillä tulee olemaan sähköistä. Asetus on astunut voimaan 1.5.2010 ja sitä säätelevä täytäntöönpanoasetus tulee voimaan 24 kuukautta asetuksen voimaantulon jälkeen eli 1.5.2012.
Uuden asetuksen odotetaan takaavan nopeamman ja tehokkaamman etujen saannin, kun esimerkiksi työntekijä siirtyy työskentelemään maasta toiseen.
Nykyisin maiden välillä liikkuu vanhan asetuksen mukaisia paperisia E-lomakkeita ja ne tullaan korvaamaan sähköisillä dokumenteilla.
Euroopan komissio on valinnut kilpailutuksen jälkeen Siemensin toimittamaan tietojenvaihtoon liittyvän sovelluskokonaisuuden, joka asennetaan jäsenmaihin. Maiden sovellusten välissä toimii suljettu sTesta-tietojenvaihtoverkko. Jäsenmaat huolehtivat itse omien järjestelmiensä liittämisen tietojenvaihtoinfrastruktuuriin.
Ants Antson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Antson vuonna 1966. |  Antson vuonna 1966. |  Antson vuonna 1966. |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1964 | 1 500 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Oslo 1964 | yhteispisteet |  |
Ants Antson (11. marraskuuta 1938 Tallinna – 31. lokakuuta 2015) oli virolainen pikaluistelija ja olympiavoittaja, joka edusti aktiiviurallaan Neuvostoliittoa.
Urheilu-ura

Antson kuului vuodesta 1963 entisen huippuluistelija Boris Šilkovin valmentamaan Neuvostoliiton maajoukkueeseen. Vuonna 1964 Antson voitti Euroopan mestaruuden. Samana vuonna Innsbruckin olympialaisissa hän voitti kultaa 1 500 metrillä. Lisäksi hän luisteli 11. helmikuuta Oslossa 3 000 metrillä uuden maailmanennätyksen 4.27,3. Saavutustensa myötä hänelle myönnettiin Oscar Mathisen -palkinto. Samoin hänet valittiin vuonna 1964 Viron vuoden urheilijaksi.
Antson edusti MM- ja EM-kisoissa Neuvostoliittoa. MM-kisoissa hän oli 15:s vuonna 1964, viides vuonna 1965, 15:s vuonna 1966 ja neljäs vuonna 1967. Vuoden 1964 Euroopan mestaruuden jälkeen hän oli kuudes vuonna 1965, 12:s vuonna 1966, neljäs vuonna 1967 ja 16:s vuonna 1968.
Vuonna 1967 Antson voitti Neuvostoliiton yleisluistelumestaruuden. Hopeaa hän saavutti vuosina 1965 ja 1968 ja pronssia 1966.
Kilpauran jälkeen

Uransa jälkeen Antson toimi Tallinnan Kalevissa vuosina 1970–1977 valmennustehtävissä erityisesti pyöräilijöiden valmentajana. Sen jälkeen hän johti Tallinnan Pyöräilyvelodromia. Vuosina 1993–2000 hän oli Tallinnan kaupunginhallituksessa ja osastopäällikkönä Viron Kulttuuri- ja urheiluministeriössä. Antsonilla oli kunniatehtävä kantaa juuri itsenäisyytensä takaisin saaneen Viron joukkueen lippua Albertvillen talviolympialaisissa 1992.
Antson kuoli 76-vuotiaana 31. lokakuuta 2015.
Henkilökohtaiset ennätykset

500 m: 	40,7, 	16. tammikuuta 1968, Alma-Ata
1 500 m: 	2.07,2 	16. helmikuuta 1968, Grenoble
5 000 m: 	7.34,8 	16. tammikuuta 1968, Alma-Ata
10 000 m: 15.57,7 18. tammikuuta 1968, Oslo
Parhaimmillaan Antson oli ”aateliskalenterin” neljännellä sijalla.
Ariège

Ariège (oksitaaniksi Arièja) on Ranskan departementti numero 9, joka on nimetty Ariège-joen mukaan. Departementti sijaitsee Lounais-Ranskassa, Oksitanian  hallintoalueella, Espanjan rajalla. Departementti on pinta-alaltaan 4 890 neliökilometriä, ja vuoden 2005 laskennassa siellä oli 146 000 asukasta.
Ariègen pääkaupunki on Foix. Ariège on jaettu edelleen kolmeen arrondissementtiin, 22 kantoniin ja 332 kuntaan.
Ariège oli yksi 83 departementista, jotka syntyivät Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790. Ariège muodostettiin Foix'n ja Couseransin provinsseista.
Aiheesta muualla

Ariègen departementin kotisivut (ranskaksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arizonan sinetti

Arizonan sinetti (1912–)
Arizonan sinetti on Yhdysvaltain osavaltio Arizonan virallinen tunnus sen lipun ohella. Sinettiä käytetään muun muassa virallisten asiakirjojen todentamiseksi.
Sinettiin kuvatussa kilvessä on vuoristoinen maisema, jonka takaa nousee punainen aurinko. Vuoriston pohjalla on pato ja peltomaisemaa, ja sen etualalla seisoo kaivostyöläinen lapion ja hakun kanssa. Kilven yläosaan on kirjattu osavaltion latinankielinen motto ”Ditat Deus” (suom. Jumala rikastuttaa). Sinetin reunoilla lukee ”Great Seal of the State of Arizona” (suom.  Arizonan osavaltion suursinetti) ja alhaalla vuosiluku 1912, jolloin Arizonasta tuli Yhdysvaltain 48. osavaltio. Nykyinen sinetti on otettu käyttöön samana vuonna.
Aiemmat versiot

Alkuperäinen Arizonan territorion sinetti
Toinen territorion sinetti
Apollonin temppeli

Apollonin temppeli tai Apollonin pyhäkkö voi viitata muun muassa seuraaviin Apollonille omistettuihin temppeleihin tai pyhäköihin:
Apollonin temppeli, Aigina
Apollonin temppeli, Delfoi
Apollonin temppeli, Didyma
Apollonin temppeli, Korintti
Apollonin temppeli, Kyrene
Apollonin temppeli, Metapontion
Apollonin temppeli, Naksos
Apollonin temppeli, Prepesinthos (nyk. Despotikó)
Apollonin temppeli, Rhodos
Apollonin temppeli, Side
Apollonin temppeli, Syrakusa, Sisilia
Apollon Aigleteen temppeli, Anafe
Apollon Dafneforoksen temppeli, Eretria
Apollon Dafneioksen temppeli, Attika
Apollon Delfinioksen temppeli, Attika
Apollon Epikurioksen temppeli, Bassai
Apollon Karneioksen temppeli, Knidos
Apollon Maleataan pyhäkkö, Epidauros
Apollon Patrooksen temppeli, Ateenan Agora
Apollon Ptoioksen pyhäkkö, Boiotia
Apollon Pythioksen pyhäkkö eli Pythion, Ateena
Apollon Pythios Soterin temppeli, Ambrakia
Apollon Triopioksen pyhäkkö, Knidos
Apollon Zosterin temppeli, Attika
Ateenalainen Apollonin temppeli, Delos
Delionin Apollonin ja Artemiin pyhäkkö, Paros
Deloslainen Apollonin temppeli, Delos
Poros-temppeli, Delos
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Apollonin temppeli”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Asenate Manoa

Asenate Manoa (s. 23. toukokuuta 1992 Fidži) on tuvalulainen yleisurheilija, joka kilpailee pikajuoksussa. Hän edustaa seuratasolla Matagigali Clubia. Hän pitää hallussaan maansa ennätystä 100 metrillä ajallaan 13,75 sekuntia.
Manoa harjoitteli Funafutin lentokentän kiitotiellä ennen kuin osallistui Pekingin olympialaisiin 2008. Hän karsiutui 100 metrin matkalla kisojen alkuerissä silloisella maansa ennätysajalla 14,05. Kyseessä oli Manoan ensimmäinen juoksu lähtötelineistä synteettisellä radalla. Hän kilpaili seuraavana vuonna MM-kisoissa, joissa hän oli sadalla metrillä eränsä seitsemäs juostuaan maansa ennätykseksi ajan 13,75. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän ei päässyt jatkoon 100 metrin karsintakierrokselta juostuaan ajan 13,92.
Arman Ramezani

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 22. tammikuuta 1992
Syntymäpaikka: Masal, Iran
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 192 cm
Seura
Seura: Persepolis FC
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 3. maaliskuuta 2020.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 3. syyskuuta 220.
Arman Ramezani (pers. ‏آرمان رمضانی‎; s. 22. tammikuuta 1992 Masal) on iranilainen jalkapalloilija, joka edustaa Persianlahti Pro Leaguessa pelaavaa Persepolis FC:tä. Pelipaikaltaan molempijalkainen Ramezani on hyökkääjä.
Maajoukkueura

Ramezani on pelannut monissa Iranin nuorten maajoukkueissa. Alle 17-vuotiaissa, joita hän edusti vuosina 2009-2011, hän teki kuudessa pelissä seitsemän maalia. Vuodet 2011–2014 Azmoun kuului Iranin alle 20-vuotiaiden maajoukkueeseen, jossa 18 pelissä hän onnistui viimeistelemään 19 maalia.
Iranin jalkapallomaajoukkueessa Ramezani debytoi toukokuussa 2014 Montenegroa vastaan. Hänet nimettiin alustavaan ryhmään vuoden 2014 MM-kisoihin, mutta lopulta häntä ei valittu kisoihin. Avausmaalinsa maajoukkueessa Azmoun teki kolmannessa maaottelussaan marraskuussa 2014 Etelä-Korean verkkoon. Hän kuului Iranin joukkueeseen vuoden 2015 Aasian-mestaruuskilpailuissa, joissa hän onnistui kahdesti maalinteossa.
Anna Tšakvetadze

| Anna Tšakvetadze |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. maaliskuuta 1987  Moskova 
Kansalaisuus:   Venäjä
Tennispelaaja
Pituus:  171 cm
Paino:  63 kg
Kätisyys:  oikea
Ammattilaisena:  2003–2013
Palkintorahat:  3 909 793 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  5. (10.9.2007)
Turnausvoittoja:  8
Voitot/tappiot:  296–170
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  puolivälierät (2007)
Ranskan avoimet:  puolivälierät (2007)
Wimbledon:  4. kierros (2008)
Yhdysvaltain avoimet:  välierät (2007)
Nelinpeli
Paras sijoitus:  53  (6. elokuuta 2007)
Voitot/tappiot:  38–64
Aiheesta muualla
ITF
WTA
Anna Tšakvetadze (ven. Анна Джамаловна Чакветадзе, s. 5. maaliskuuta 1987 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen tennispelaaja. Syyskuussa 2007 hän saavutti uransa korkeimman listasijoituksen WTA:n kaksinpelirankingissa ollessaan viides.