stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perusoikeudet
Perusoikeudet Euroopan unionissa > Lissabonin sopimuksen muutokset

Lissabonin sopimuksen myötä perus- ja ihmisoikeuksien suojelusta tuli yhä selkeämmin Euroopan unionin päämäärä ja toimeksianto. Perussopimuksessa on nyt mainittu nimenomaisesti unionin perustana olevista arvoista: ihmisarvon kunnioittaminen, vapaus, kansanvalta, tasa-arvo, oikeusvaltio, ja ihmisoikeuksien kunnioittaminen sekä vähemmistöihin kuuluvien oikeudet. Nämä ovat EU:n jäsenvaltioille yhteisiä arvoja yhteiskunnassa, jolle on ominaista moniarvoisuus, syrjimättömyys, suvaitsevaisuus, oikeudenmukaisuus, yhteisvastuu sekä naisten ja miesten tasa-arvo. Unionin päämääränä on myös edistää rauhaa, omia arvoja ja kansojensa hyvinvointia (SEU 3 artikla 1 kohta).
Lissabonin sopimuksella muutettiin kahta keskeisintä EU:n perussopimusta. Euroopan unionista tehtyä sopimusta (SEU) ja Euroopan yhteisön perustamissopimusta. Jälkimmäinen nimettiin uudelleen sopimukseksi Euroopan unionin toiminnasta (SEUT).
Perus- ja ihmisoikeuksien kannalta Lissabonin sopimus on merkittävä erityisesti kahdesta syystä.
Ensinnäkin EU:n perusoikeuskirja muuttui oikeudellisesti sitovaksi. Ennen tätä EU:n perusoikeuskirja oli vain vuonna 2000 hyväksytty poliittinen julistus. Lissabonin sopimuksen myötä perusoikeuskirjalla on sama oikeudellinen painoarvo ja asema kuin perussopimuksilla (SEU 6 artikla 1 kohta). Perusoikeudet tulivat näin yhtä tärkeiksi kuin esimerkiksi perussopimuksessa turvatut sisämarkkinavapaudet, kuten tavaroiden ja palveluiden vapaa liikkuvuus. Käytännössä yksittäistapauksissa jotka koskevat molempia periaatteita joudutaan niitä punnitsemaan keskenään samanaikaisesti. Näin pohditaan sekä perusoikeuksiin ja sisämarkkinavapauksiin palautuvia näkökohtia.
Toiseksi Lissabonin sopimus mahdollisti unionille mahdollisuuden liittyä Euroopan ihmisoikeussopimukseen. Aiemmin siihen pystyivät liittymään vain yksittäiset valtiot.
Lisäksi Lissabonin sopimus poisti unionin jaon kolmeen erilliseen pilariin. Pilarijaon poistamisen myötä komission, parlamentin ja EU-tuomioistuimen toimivalta ulottuu myös rikosasioihin ja poliisiyhteistyöhön. Myös unionin lainsäädäntö ja muu toiminta näissä asioissa siirtyi niiden toimivaltaan.
Perusoikeudet Suomessa

Suomen perustuslaissa perusoikeudet kuuluvat kaikille, ei ainoastaan Suomen kansalaisille. Monissa tapauksissa ei siis enää voida käyttää termiä kansalaisoikeudet. Kuitenkin esimerkiksi perustuslain 9 § eli liikkumisvapaus koskee ainoastaan kansalaisuuden tai oleskeluluvan saaneita eikä kaikkia.
Suomen perustuslain 2 luvussa on turvattu seuraavat oikeudet:
6 §. Yhdenvertaisuus.
7 §. Oikeus elämään sekä henkilökohtaiseen vapauteen ja koskemattomuuteen.
Kuolemanrangaistuksen ja kidutuksen kielto
8 §. Rikosoikeudellinen laillisuusperiaate.
9 §. Liikkumisvapaus.
10 §. Yksityiselämän suoja.
11 §. Uskonnon ja omantunnon vapaus.
12 §. Sananvapaus ja julkisuus.
13 §. Kokoontumis- ja yhdistymisvapaus.
14 §. Vaali- ja osallistumisoikeudet.
15 §. Omaisuuden suoja.
16 §. Sivistykselliset oikeudet.
17 §. Oikeus omaan kieleen ja kulttuuriin.
18 §. Oikeus työhön ja elinkeinovapaus.
19 §. Oikeus sosiaaliturvaan.
20 §. Vastuu ympäristöstä.
21 §. Oikeusturva.
22 §. Perusoikeuksien turvaaminen.
23 §. Perusoikeudet poikkeusoloissa.
Kirjallisuutta

Hallberg, Pekka (toim.): Perusoikeudet.  (Oikeuden perusteokset)  Helsinki:  Werner Söderström lakitieto, 1999.  ISBN 951-670-006-3
Nieminen, Liisa (toim.): Perusoikeudet Suomessa.  Helsinki:  Lakimiesliiton kustannus, 1999.  ISBN 952-14-0270-9
Ojanen, Tuomas: Johdatus perus- ja ihmisoikeusjuridiikkaan.  (Forum iuris)  Helsinki:  Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta, 2009.  ISBN 978-952-10-3763-4
Perusoikeuskomitean mietintö.  (Komiteanmietintö 3/1992)  Helsinki:  Oikeusministeriö, 1992.  ISBN 951-47-5264-3
Perusoikeusuudistus.  (Oikeusministeriön lainvalmisteluosaston julkaisu 6/1995)  Helsinki:  Oikeusministeriö, 1995.  ISBN 951-53-0437-7
Saraviita, Ilkka: Perusoikeusuudistus.  (2. uudistettu painos)  Rovaniemi:  Pandecta, 1997.  ISBN 952-5147-06-1
Aiheesta muualla

Suomen perustuslaki (11.06.1999/731).
Suomi.fi.
Eduskunnan oikeusasiamies – Perusoikeudet (Arkistoitu – Internet Archive).
Maailmojen sota (vuoden 1953 elokuva)

| Maailmojen sota> The War of the Worlds |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Byron Haskin
Käsikirjoittaja:  Barré Lyndon
Tuottaja:   Frank Freeman Jr.  George Pal 
Säveltäjä:  Leith Stevens
Kuvaaja:  George Barnes
Leikkaaja:  Everett Douglas
Pääosat:   Gene Barry  Ann Robinson  Les Tremayne 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1953
Kesto:  85 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maailmojen sota (The War of the Worlds) on vuonna 1953 ilmestynyt H. G. Wellsin romaanin Maailmojen sota filmatisointi. Elokuvan on ohjannut Byron Haskin, ja sen pääosissa ovat Gene Barry, Ann Robinson ja Les Tremayne. Elokuva kertoo Marsilaisista jotka saapuvat meteoriittien tavoin maapallolle ja aloittavat planeetan valloituksen. Heidän sotakoneensa poikkeavat valtavasti kirjan "Tripodeista" ja ovat sen sijaan lentäviä aluksia.
Palkinnot

Elokuva voitti vuonna 1954 Oscar-palkinnon parhaista erikoistehosteista. Se oli myös ehdolla parhaasta leikkauksesta ja parhaasta äänityksestä.
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano piti Maailmojen sotaa ”definitiivisenä” 1950-luvun scifi-elokuvana. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. Vuonna 1995 Maailmojen sota valittiin Yhdysvaltojen National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia.
Larisa Petrik

Larisa Petrik vuonna 1966.
Larisa Petrik (s. 28. elokuuta 1949 Dolinsk, Sahalin) on entinen neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Petrik voitti Méxicon 1968 olympialaisissa kultaa telinevoimistelun joukkuekilpailussa sekä tasapistein 19,675 tšekkoslovakialaisen Věra Čáslavskán kanssa permannolla. Puomilla hän saavutti pronssia 19,250 pisteellä ja moniottelussa hän sijoittui neljänneksi 76,70 pisteellä. MM-kilpailuissa Petrik saavutti puomilla pronssia Dortmundissa 1966 ja Ljubljanassa 1970. MM-kisojen joukkuekilpailussa hän saavutti hopeaa 1966 ja kultaa 1970. EM-kilpailuissa hän saavutti Sofiassa 1965 pronssia puomilla.
Larisa Petrik avioitui Méxicon olympialaisten jälkeen telinevoimistelun olympiavoittaja Viktor Klimenkon kanssa.
Květoslava Petříčková

| Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Tšekkoslovakia> Naisten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Moskova 1980 |  |  |
Květoslava ”Květa” Petříčková (s. 17. heinäkuuta 1952 Praha) on Tšekkoslovakiaa edustanut, kilpauransa päättänyt maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Petříčková pelasi Tšekkoslovakian olympiahopeaa saavuttaneessa naisten maajoukkueessa Moskovassa 1980, missä naisten maahockeyturnaus kuului ensimmäisen kerran olympiaohjelmaan. Hän pelasi kaikissa viidessä ottelussa.
Robert Petersen

Robert Stanley Petersen (16. toukokuuta 1928 Los Angeles, Yhdysvallat – 12. huhtikuuta 2003 Suomi) oli yhdysvaltalais-suomalainen koripalloilija ja koripallovalmentaja.
Ura

Petersen tuli Suomeen mormonien kanssa vuonna 1949. Hän toimi Suomen koripallomaajoukkueen valmennusryhmässä Helsingin olympialaisissa. Olympiakisojen jälkeen Petersen lähti takaisin kotimaahansa kuudeksi vuodeksi, mutta tuli vuonna 1959 takaisin Suomeen.
Paluun jälkeen hänet kutsuttiin maajoukkueen kakkosvalmentajaksi Kalevi Tuomisen pariksi. Yhdessä Tuomisen kanssa Petersen valmensi Suomen Tokion olympialaisiin. Vuonna 1969 Petersen nousi maajoukkueen ykkösvalmentajaksi. Hän toimi pestissä vuoteen 1972 saakka, jolloin hän piti välivuoden valmentamisesta. Petersen palasi maajoukkueeseen vuonna 1973 ja toimi päävalmentajan tehtävissä vuoteen 1982 saakka. Petersen oli mukana nostamassa Suomea vuoden 1995 EM-kisoihin. Lisäksi hän toimi Panttereiden valmennusryhmässä.
Petersen kuoli 74-vuotiaana vuonna 2003.
Vuonna 2013 Petersen nimettiin Suomen koripallon Hall of Fameen.
Petros-setä ja Goldbachin hypoteesi

| Petros-setä ja Goldbachin hypoteesi> Ο θείος Πέτρος και η εικασία του Γκόλντμπαχ |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansi.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Apóstolos Doxiádis
Kieli:  kreikka
Julkaistu:  1992
Suomennos
Suomentaja:  Reija Tanninen
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2004
ISBN:  ISBN 952-471-351-9

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Petros-setä ja Goldbachin hypoteesi (kreik. Ο θείος Πέτρος και η εικασία του Γκόλντμπαχ, O theíos Pétros kai i eikásia tou Goldbach) on kreikkalaisen matemaatikon Apóstolos Doxiádiksen vuonna 1992 kirjoittama romaani, jossa seurataan nuoren miehen suhtautumista setäänsä, joka on yrittänyt vuosia todistaa Goldbachin konjektuurin, jonka mukaan jokainen kahta suurempi parillinen luku voidaan esittää kahden alkuluvun summana. Vuonna 2000 ilmestyi kirjailijan oma englanninnos. Romaani on ollut kansainvälinen menestys ja käännetty 25 kielelle.
Kirjan henkilöitä ovat muun muassa matemaatikot G. H. Hardy, Kurt Gödel ja Srinivasa Ramanujan.
Mainostemppuna kirjan julkaisijat ilmoittivat antavansa miljoona Yhdysvaltain dollaria sille, joka todistaisi Goldbachin konjektuurin kahden vuoden sisällä kirjan julkaisemisesta. Palkkio jäi lunastamatta ongelman vaikeuden vuoksi, ja konjektuuri on yhä todistamatta.
Petrokáravo (Dodekanesia)

| --- | --- |
Muut nimet:  Daskaleió (Δασκαλειό)
Sijainti:  37°24′42″N, 26°26′40″E, Pátmos Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,03 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Petrokáravo (kreik. Πετροκάραβο, kath.kreik. Πετροκάραβον, Petrokáravon) eli Daskaleió (Δασκαλειό) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Pátmoksen saaren luoteispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,03 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Petrokáravo kuuluu Pátmoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Petoahvenet

| Petoahvenet |
| --- | --- |
 Pilkkupetoahven (Bathybates ferox)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Petoahvenet Bathybates  Boulenger, 1898 
Katso myös
   Petoahvenet Wikispeciesissä   Petoahvenet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Petoahvenet (Bathybates) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu seitsemän lajia, jotka kaikki elävät kotoperäisenä Tanganjikajärvessä.
Lajit

Bathybates fasciatus Boulenger, 1901 – raitapetoahven
Bathybates ferox Boulenger, 1898 – pilkkupetoahven
Bathybates graueri Steindachner, 1911 – keltapetoahven
Bathybates hornii Steindachner, 1911 – seeprapetoahven
Bathybates leo Poll, 1956 – tummapetoahven
Bathybates minor Boulenger, 1906 – pikkupetoahven
Bathybates vittatus Boulenger, 1914 – juovapetoahven
Elio Petri

Elio Petri vuonna 1968.
Elio (Eraclio) Petri (29. tammikuuta 1929 Rooma – 10. marraskuuta 1982 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Petri työskenteli Italian kommunistipuoleen lehden L'Unitàn toimittajana, oli mukana käsikirjoittamassa Giuseppe De Santisin elokuvaa Lyönnillä 11 (Roma ore 11, 1952) ja teki useita dokumenttielokuvia. Hänen ensimmäinen näytelmäelokuvansa oli Marcello Mastroiannin tähdittämä rikoselokuva Murhaaja saapuu (L’assassino) vuonna 1961. Leonardo Sciascian romaaniin perustuva mafiakuvaus A ciascuno il suo (”Jokaiselle omansa”, 1967) voitti neljä Nastro d’argentoa ja Cannesin elokuvajuhlien palkinnon.
Petrin parhaana elokuvana pidetään Oscarin saanutta kriittistä viranomaiskuvausta Epäilyksen ulkopuolella (Indagine su un cittadino al di sopra di ogni sospetto, 1970). Mustan huumorin sävyttämä Työväenluokka nousee taivaaseen (La classe operaia va in paradiso, 1971) palkittiin Cannesin Kultaisella palmulla ja David di Donatellolla vuoden parhaana elokuvana. Syöpään kuolleen ohjaajan viimeinen elokuva oli italialaista televisiota satiirisesti kuvaava Buone notizie (”Hyviä uutisia”) vuonna 1979.
Aiheesta muualla

Elio Petri Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Elio Petri Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Läyliäinen

| Läyliäinen |
| --- | --- |
 Läyliäinen
 Koordinaatit: 60°37.581′N, 24°27.581′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Kanta-Häme
Kunta:  Loppi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä, taajama
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3,12 km²
Väkiluku (2017):  872
 – Väestötiheys:  279,9 as./km²
Postinumero:  12600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Läyliäinen on kylä ja taajama Lopella ja sijaitsee kunnan eteläkärjessä. Kylää halkoo seututie 132. Lähimmät kaupungit ovat Karkkila (20 km), Hyvinkää (25 km) ja Riihimäki (30 km). Etäisyydet muihin kaupunkeihin: Hämeenlinna 60 km, Helsinki 60 km, Tampere 130 km, Turku 150 km.
Vuonna 2017 Läyliäisissä oli 872 asukasta. Kylän väkiluku on laskenut sotien jälkeisestä ajasta noin puoleen, mutta Lopen kunnalla on toiveita sen noususta, koska Nurmijärven Klaukkalaan valmistunut ohitustie parantaa kulkuyhteyksiä sinne.
Läyliäisissä on paljon vapaa-ajan asuntoja, joista suurin osa sijaitsee Keihäsjärven ja Heratuksen alueella.
Alueet

Läyliäisten taajama-alueen asutus on lisääntynyt tuntuvasti viime vuosien aikana.lähde? Suurin osa asukkaista asuu omakotitalossa. Läyliäisten taajaman osia ovat Ruunankorpi, Holmanpelto, Sairila, Väänteenmäki, Rekolanpelto ja uutena alueena Karpalisto, jonka tontit saatiin myyntiin kesällä 2008. Läyliäisten haja-asutusalueen osia ovat Maakylä, Järventausta, Soltinmutka, Suivala, Haapastensyrjä, Mustajoki, Niinimäki, Talola, Nuijamäki ja Patoja.
Palvelut

Läyliäisissä on yksi ruokakauppaa, rauta- ja maatalouskauppa, yksi baari (Bar Parooni) joista saa myös lounasta sekä grilliruokaa, asiamiesposti, matkahuolto (asiamiespiste), yksi kukkakauppa, käsityöpuoti, alakoulu, päiväkoti, lasten- ja äitiysneuvola sekä terveydenhoitajan vastaanotto, Nesteen huoltoasema jonka yhteydessä on myös hampurilaisravintola Rolls, parturi-kampaamo, fysikaalinen hoitopalvelu ja taksi. Yläkoulu, lukio, apteekki, terveysasema ja Alko ovat Lopen kirkonkylällä noin 12 kilometrin päässä. Alkuvuodesta 2018 apteekin etäpalvelupiste toimii myös toisessa ruokakaupoista. Etäpisteeseen voi tilata reseptilääkkeitä ja sieltä voi ostaa mm. ensiaputarvikkeita.
Läyliäisissä on kaksi kunnan ylläpitämää uimarantaa, kuntorata jossa on valaistu latu 1,2 km ja valaisemattomat ladut 3 km, 5 km ja 8 km, Läyliäisten urheilualue - monitoimikenttä, pesäpallo, jalkapallo, 8 beach volley -kenttää ja yleisurheilun suorituspaikat. Talvella on pylväsvalaistu jääkiekkorata sekä valaistu yleisluistelualue.
Kylällä on myös yhteisiä kokoontumistiloja eri tarkoituksiin. Maa- ja kotitalousseuran rakennus Seurala soveltuu juhla- ja kokouskäyttöön. Lopen seurakunnan Keitaalla kokoontuvat erilaiset lasten ja nuorten kerhot ja siellä järjestetään myös hartauksia. Läyliäisissä on myös kyläläisten talkootyönä vuonna 1936 rakentama rukoushuone, joka on lähinnä kesäkäytössä.
Paikalliset yhdistykset järjestävät aktiivisesti toimintaa kyläläisille. Läyliäisläisiä yhdistyksiä ovat Läyliäisten Luja, Läyliäisten maa- ja kotitalousseura, Läyliäisten kylätoimikunta, Talvion riistamiehet, Läyliäisten eränkävijät, Maakylän Ilves, Lopen vpk:n Läyliäisten osasto, Läyliäisten käsityöseura ja Maakylän Marttayhdistys.
Läyliäisten suosituimpia kylätapahtumia ovat Maa- ja kotitalousseuran järjestämät Suvipäivälliset ja Läyliäisten Lujan järjestämä Läyliäisten Kesärieha sekä kesäkuussa järjestettävä Perunarock.
Läyliäisten Kaunisniemessä sijaitsee Helsingin ortodoksisen seurakunnan leirikeskus.
Historia

Kylän keskus tunnettiin aikaisemmin nimellä Talvio. Tuolloin keskusta sijaitsi noin kilometrin päässä kylän nykyisestä keskustasta Helsinkiin päin, Soltinmutkan paikkeilla. Vuonna 1912 rakennetun Hyvinkään–Karkkilan rautatien myötä kylän keskusta siirtyi nykyiseen paikkaansa. Vanhan Läyliäisten rautatieaseman varasto ja vesikoppi muistuttavat yhä läyliäisläisiä kylän historiasta, vaikka rata purettiin jo vuonna 1967. Nimi Talvio poistui osoitteista ja koko alueen nimeksi tuli Läyliäinen.
Kylä eli 1950-luvulla kulta-aikaansa rautatien imussa. Asukkaita oli yli 1 500 ja kylässä oli muun muassa kaksi pankkia, neljä kauppaa, meijeri, huonekalu- ja nahkatehdas, elokuvateatteri ja matkustajakoti.
Metla

Läyliäisissä on Metsäntutkimuslaitoksen metsänjalostusyksikkö. Se oli vuoteen 2000 Metsänjalostussäätiön toimipaikka ja kasvatuslaitos. Toimipaikan yhteydessä on kotimaisten puulajien erikoismuotojen rotupuisto.
Poliittiset suhteet

Suosituimmat puolueet Läyliäisten äänestysalueella kunnallisvaaleissa 2012 olivat Suomen Keskusta (40,3 %), Kansallinen Kokoomus (26,3 %), Perussuomalaiset (11,5 %), Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (10,1 %), Vasemmistoliitto (6,4 %) ja Vihreä liitto (4,6 %). Eduskuntavaaleissa 2011 suosituimmat olivat Perussuomalaiset (24,4 %), Kansallinen Kokoomus (23,7 %), Suomen Keskusta (22,4 %) Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (14,3 %) Vasemmistoliitto (5,5 %) ja Vihreä liitto (4,2 %). Äänestysprosentti oli 70,1. Eduskuntavaaleissa 2007 suosituimmat puolueet olivat keskusta (36,3 %), kokoomus (27,3 %) ja SDP (17,3 %). Äänestysprosentti oli 68,2.
Elokuvia

Läyliäisissä on kuvattu neljä pitkää elokuvaa: Sillankorvan emäntä vuonna 1953, Riihalan valtias vuonna 1956, osia Aki Kaurismäen tuottamasta ja Gilles Charmantin ohjaamasta Iron Horsemenistä (vuonna 1994) sekä Kovia miehiä (vuonna 1999).
Aiheesta muualla

Läyliäisten kyläyhdistys ry
Lopen kylät
Hunsala
Joentaka
Kormu
Launonen
Lopen kirkonkylä
Läyliäinen
Ourajoki
Pilpala
Räyskälä
Sajaniemi
Salonkylä
Teväntö
Topeno
Vojakkala
Sekatavarakauppa Läyliäisessä.
Maakuntakeskus

Maakuntakeskuksella tarkoitetaan maakunnan keskuskaupunkia.lähde? Yleensä maakuntakeskuksen vaikutusalue on sitä ympäröivä maakunta. Maakuntakeskuksen vaatimukset on maantieteellisesti määritelty. Myös valtakunnanosakeskukset toimivat oman maakuntansa maakuntakeskuksina. Suomessa jokaisella maakunnalla on yksi maakuntakeskus (poikkeuksena Kymenlaakso, jossa niitä on kaksi).
Maakuntakeskukset ovat ympäröivän alueen palvelukeskuksia ja työssäkäyntikohteita. Suomen maakuntakeskuksissa on usein muun muassa keskussairaala sekä maakunnan liiton hallintoa.
Keskuspaikkateoriassa asutuskeskukset koostavat hierarkian, jossa suuri asutuskeskus toimii aina kuuden pienemmän keskuksena.
Tutkimuksen historiaa Suomessa

Suomen aluepolitiikassa maakuntakeskuksiin ja niiden rinnalla valtakunnanosakeskuksiin liittyvän tutkimuksen ja suunnittelun voidaan nähdä historiallisesti liittyvän etenkin niin kutsuttuun hajautetun hyvinvointivaltion vaiheeseen, jolloin saksalaisen maantieteilijän Walter Christallerin luomaan keskuspaikkateoriaan perustuva ajatus keskusjärjestelmän hierakisuudesta eri tasoisine keskuksineen korostui. Eräs tämän aluepolitiikan kehitysvaiheen keskeisistä vaikuttajista suomalaisessa aluetutkimuksessa on ollut Suomen keskusverkkoa 1960–1970-luvuilla paljon tutkinut talousmaantieteilijä ja Vaasan yliopiston rehtori Mauri Palomäki.
1990-luvulla tämän lähestymistavan on nähty aluepolitiikassa vaihtuneen vähempää keskusjohtoisuutta korostaneeseen hajautettuun kilpailuvaltioon, jossa korostui alueellinen omaehtoisuus ja maakuntatasoa kekeisemmäksi tulivat etenkin kaupunkiseudut ja niistä muodostuva kaupunkiverkko. Näitä tutki 1990-luvulta lähtien muun muassa yhteiskuntamaantieteilijä ja Joensuun yliopiston rehtori Perttu Vartiainen.
2000-luvulla kansaisvälisyyden korostuessa on aluepolitiikan uutta vaihetta kutsuttu metropolivaltioksi. Tässä vaiheessa alueellisen kehityksen keskittyminen valtakunnallisesti vain muutamalle metropolialueelle ja mahdollisesti näiden välisille "kehityskäytäville" olisi korostunut. Näin aiempien monien maakunta- ja useiden valtakunnanosakeskusten tai seutupainotteisen kaupunkiverkon asemesta Suomessakin olisi vain muutama tai jopa vain yksi suuri metropoli kehityskäytävineen.
Suomen maakuntakeskukset

Ahvenanmaa: Maarianhamina
Etelä-Karjala: Lappeenranta
Etelä-Pohjanmaa: Seinäjoki
Etelä-Savo: Mikkeli
Kainuu: Kajaani
Kanta-Häme: Hämeenlinna
Keski-Pohjanmaa: Kokkola
Keski-Suomi: Jyväskylä
Kymenlaakso: Kotka ja Kouvola
Lappi: Rovaniemi
Pirkanmaa: Tampere
Pohjanmaa: Vaasa
Pohjois-Karjala: Joensuu
Pohjois-Pohjanmaa: Oulu
Pohjois-Savo: Kuopio
Päijät-Häme: Lahti
Satakunta: Pori
Uusimaa: Helsinki
Varsinais-Suomi: Turku
Maakuntakeskuksia Suomessa ovat Suomen maakuntien keskukset.
Vilho A. Pesola

Vilho Aleksanteri Pesola (20. marraskuuta 1892 Turku – 31. joulukuuta 1983) oli suomalainen kasvinjalostaja. Hän oli Maatalouden tutkimuskeskuksen kasvinjalostuslaitoksen johtaja ja professori 1930–1960. Hän kehitti useita jalosteita, muun muassa rukiin, vehnän ja herneen. Hänet tunnettiin myös toiminnastaan järjestötoiminnassa, erityisesti nuorisoseuraliikkeen johtotehtävissä.
Kun Maatalouden tutkimuskeskukseen oli perustettu 1926 varsinainen kasvinjalostusosasto ja siirretty Jokioisiin 1928, laitosta johti Pesola ja vastasi siellä vehnän jalostuksesta vuodesta 1929. Ansiokkainta hänen toimintansa oli 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa. Hänen jalosteistaan menestyksekkäimpiä ovat olleet Vakka-syysvehnä ja Apu-kevätvehnä. Pesolan jäätyä eläkkeelle 1960 vehnän jalostustyö hiipui.
Pesola oli Suomen Luonnonsuojeluliiton perustamiskutsun allekirjoittajia 1938.
Pesolan veli oli säveltäjä Väinö Pesola.
Julkaisuja

Kenttäkoeopas: ohjeita vertailevia kasvinviljelyskokeita kentällä suoritettaessa. WSOY, 1924.
Kevätvehnän keltaruosteenkestävyydestä. Maatalouden tutkimuskeskus, 1927. - (Valtion maatalouskoetoiminnan julkaisuja, ISSN 0372-6282; n:o 8). (Väitöskirja, Helsingin yliopisto.)
Kotimaisen viljan laatua koskevia tutkimuksia. 3, Ruis ja kaura. [Maatalouden tutkimuskeskus], 1931. - (Valtion maatalouskoetoiminnan julkaisuja, ISSN 0372-6282; n:o 39).
Vehnän jalostustyöstä ja sen tuloksista Maatalouskoelaitoksen kasvinjalostusosastolla. [Maatalouden tutkimuskeskus], 1932. - (Valtion maatalouskoetoiminnan julkaisuja, ISSN 0372-6282; n:o 43).
Viljelyskasvit ja kotieläimet & Rurik Pihkala. WSOY, 1932.
Suomen kasvinviljelysalueet. Maatalouskoelaitos, 1941.
Kasvinviljelys. Suomen Kirja, 1942. - (Joka talon opas; n:o 5).
Kaarlo Linkola: kirjeenvaihtokumppanin näkemänä. WSOY, 1966
Aiheesta muualla

Kuka kukin on 1954, (Runeberg.org)
Vilho A. Pesola : Kuka häviää? Sodat ja ihmisrodut, Suomen Kuvalehti, 07.10.1939, nro 40, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo