stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikolai Gogol

| Nikolai Vasiljevitš Gogol> Никола́й Васи́льевич Го́голь |
| --- | --- |
 Nikolai Gogol, Otto Friedrich Theodor von Möller 1840, Tretjakovin galleria, Moskova
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1809
Kuollut: 4. maaliskuuta 1852 (42 vuotta)
Kansalaisuus:  Venäjän keisarikunta
Ammatti:  romaanikirjailija, novellisti, näytelmäkirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ukraina
Tuotannon kieli: venäjä
Aikakausi:  1840–1851
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Nikolai Vasiljevitš Gogol (alk. Gogol-Janovskyi, ven. Никола́й Васи́льевич Го́голь, ukr. Мико́ла Васи́льович Го́голь, Mykola Vasylovytš Hohol; 31. maaliskuuta (J: 19. maaliskuuta) 1809 Sorotšintsi, Pultavan alue, Venäjän keisarikunta – 4. maaliskuuta (J: 21. helmikuuta) 1852 Moskova, Venäjän keisarikunta) oli ukrainalaissyntyinen, Venäjällä vaikuttanut ja venäjäksi kirjoittanut kirjailija. Häntä pidetään merkittävänä novellikirjallisuuden uudistajana.
Elämä > Perhe, lapsuus ja nuoruus

Nikolai Gogol syntyi puolalaistaustaiseen Gogol-Janovskyin aatelissukuun perheensä Janovštšinan (ven. Яновщинa) maatilalla lähellä Sorotšintsia, lähellä Psel-jokea, Pultavan ja Mirgorodin piirien rajalla Pultavan kuvernementissa (nyk. Ukraina). Gogolin isoisä oli merkitty aatelisten luetteloon (ns. 'Samettikirja', ven. Дворянской грамоте) vuonna 1792, johon merkittiin vain syntyperäiset aateliset, ei niitä, jotka saivat arvonimen sotilasansioista, virka-ansioista tai vuoden 1661 aatelisasetuksesta. Isänsä pyynnöstä Nikolai Janovskyi tunnustettiin vuonna 1820 aatelismieheksi, ja vuonna 1821 hänelle annettiin sukunimi Gogol-Janovskyi, josta hän käytti vain ensimmäistä osaa. Hänen isänsä oli näytelmäkirjailija, innokas teatterinharrastaja ja maanomistaja Vasyl Hohol-Janovskyi.
Gogolin vanhempia pidettiin keskiluokan maanomistajina, heillä oli 1 000 hehtaaria maata ja 400 'sielua' eli täysi-ikäistä miespuolista maaorjaa. Perheeseen kuului Nikolain lisäksi viisi lasta: veli Ivan (1810–1819) sekä sisaret Maria (1811–1844), Anna (1821–1893), Jelizaveta (1823–1864) ja Olga (1825–1907). Pojista siis ainoastaan Nikolai eli aikuiseksi. Gogolin suvussa oli monia kirjallisesti lahjakkaita ihmisiä. Hänen äitinsä oli varakkaasta aatelisuvusta peräisin olevan Maria Ivanovna Kosiarovskaja-Šerbak (ukr. Косяровська Марія Іванівна, 1791-1868), joka kävi laajaa kirjeenvaihtoa monien kirjailijoiden kanssa.
Kymmenenvuotiaana Gogol vietiin Pultavaan yksityisopettajan luo valmistautumaan lukio-opintoihin. 12-vuotiaana hän aloitti seitsemän vuotta kestäneet lukio-opinnot Nežinin (ukr. Nižynin) kymnaasin sisäoppilaitoksessa. Gogol oli kouluaikoinaan kiinnostunut kirjallisuudesta ja teatterista, ja hän näytteli ja ohjasi itsekin. Gogol ei ollut ahkera oppilas, mutta hänellä oli erinomainen muisti, hän valmistautui kokeisiin muutamassa päivässä ja siirtyi luokalta toiselle. Hän oli erittäin heikko kielissä ja edistyi vain piirtämisessä ja venäläisessä kirjallisuudessa. Koulun kirjallisuudenopettaja Nikolski ylisti lähinnä 1700-luvun venäläisen kirjallisuuden merkitystä eikä hyväksynyt Aleksandr Puškinin ja Vasili Žukovskin nykyrunoutta, mikä kuitenkin vain lisäsi lukiolaisten kiinnostusta romantiikan kirjallisuuteen.
Isän kuolema vuonna 1825 oli raskas isku koko perheelle. Vasyl Hohol-Janovsky haudattiin kotitilalleen Janovštšinaan. Vastuu lankesi ainoalle pojalle, 16-vuotiaalle Nikolaille, joka neuvoi ja rauhoitteli hermoherkkää, taikauskoista äitiään sekä joutui miettimään itse omaa tulevaisuuttaan. Äiti Maria Ivanovna jumaloi esikoispoikaansa, piti häntä nerona ja antoi hänelle viimeisetkin vähäisistä varoistaan ​​varmistaakseen tämän elämän Nižynissä ja myöhemmin Pietarissa. Nikolai maksoi äidilleen takaisin kiihkeällä lapsellisella rakkaudella, mutta heidän välillään ei ollut täydellistä ymmärrystä ja luottamusta. Myöhemmin Gogol luopui perintöosuudestaan ​​sisartensa hyväksi voidakseen omistautua kokonaan kirjallisuudelle. Hän huolehti että sisaret saivat hyvän koulutuksen julkisista varoista Isänmaallisessa instituutissa (ven. Патриотическим институт) Pietarissa. Myös Gogolin setä avusti tyttöjen elatuksessa.
Elämä > Aika Euroopassa ja sen jälkeen

Kesällä 1836 Gogol matkusti ulkomaille keskittyäkseen kirjoittamiseen, filosofiaan ja hengelliseen kilvoitteluun. Hän asui vuosikausia Saksassa, Sveitsissä, Pariisissa, Roomassa ja Napolissa. Venäjällä hän kävi ainoastaan kesäisin.
Roomassa Gogol vietti eniten aikaa, siellä hän tapasi muun muassa kaupungissa vierailleita venäläisiä kirjailijoita kuten Vasili Žukovskin. Roomassa hänellä oli loppuvuodesta 1838 alkanut syvä ystävyys tai ehkä rakkaus 23-vuotiaaseen, kruununperillisen adjutanttina palvelleeseen saksalais-puolalaistaustaiseen kreivi Josif Mihailovitš Vielgorskyyn (1817–1839), joka oli tullut Italiaan hoidattamaan tuberkuloosiaan. Vielgorsky oli syntyisin taiteellisesta perheestä. Sukutarinan mukaan Gogol olisi ollut rakastunut myös Josifin nuorempaan sisareen Anna Mihailovnaan. Gogol kirjoitti tästä suhteesta keskeneräisessä teoksessaan Illat huvilassa (ven. Ночи на вилле).
Vuonna 1848 Gogol teki pyhiinvaellusmatkan Palestiinaan. Näin ollen Gogolin pääteos vuonna 1842 ilmestynyt Kuolleet sielut on kirjoitettu suurimmaksi osaksi Venäjän ulkopuolella. Huhtikuussa 1848 Gogol palasi Venäjälle ja vietti viimeiset vuotensa levottomassa liikkeessä ympäri maata muun muassa Odessassa ja Leo Tolstoin luona. Vieraillessaan Pietarissa ja Moskovassa hän yöpyi ystävien, kuten Mihail Pogodinin ja Sergei Aksakovin luona. Hän vietti myös paljon aikaa vanhojen ukrainalaisten ystäviensä kasvibiologian professori, historioitsija ja kirjailija Mihailo Oleksandrovitš Maksimovitšin (1804–1873) ja professori, slavisti Osip Maksimovitš Bodianskin (1808–1877) kanssa.
Vuonna 1851 Gogol asettui Moskovaan, missä hän asui ystävänsä kreivi Aleksandr Petrovitš Tolstoin (1801–1873) talossa (nro 7 Nikitski-bulevardilla), jossa hän viimeisteli Kuolleiden sielujen toisen osan käsikirjoitusta. Vuoden 1852 tammi-helmikuussa hän tiivisti suhdettaan staretsiin eli henkiseen vanhimpaan, Rževin arkkipappi Matvei Konstantinovskiin, jonka kanssa hän oli ollut kirjeenvaihdossa vuodesta 1849 lähtien. Konstantinovski näyttää vahvistaneen Gogolissa kadotuksen (tuomion) pelkoa korostamalla hänen fiktiivisen kirjoitustyönsä syntisyyttä. Matvei Konstantinovski on nähtävästi ainoa ihminen, joka luki Kuolleiden sielujen toisen osan käsikirjoituksen kokonaisuudessaan. Liiallisuuksiin mennyt askeettinen elämä ja paastoaminen heikensi Gogolin terveyttä ja kirjailija vaipui syvään masennukseen.
Perintö

Gogol kuoli Moskovassa 21. helmikuuta 1852 poltettuaan isä Matvei Konstantinovskin 4. helmikuuta antamasta käskystä elämänsä viimeisinä päivinä suuren osan Kuolleiden sielujen kakkososan eli Danten Jumalaisen näytelmän Kiirastulta vastaavan osan käsikirjoituksesta, jota hän oli työstänyt kymmenen vuotta. Hän oli ehtinyt esitellä sitä toisille kirjailijoille, muun muassa Sergei Aksakoville. Vaikka nuorena kuolleen Gogolin tuotanto ei ole kovinkaan laaja, häntä pidetään Venäjällä ja ulkomailla hyvin merkittävänä novellikirjallisuuden uudistajana.
Nykylääketieteellisen tutkimuksen mukaan todennäköisin kuolinsyy oli haimasyöpä, johon kirjailijan raju painonlasku, ravinnosta kieltäytyminen ja nielemisvaikeudet viittaavat. Nikolai Gogol haudattiin Danilovin luostaria lähellä olevalle hautausmaalle Moskovaan, vuonna 1931 hautaus siirrettiin luostarin purkutöiden vuoksi Novedevitšin hautausmaalle. Neuvostoliitossa virisi sitkeä huhu, että kirjailija olisi haudattu elävänä. Tähän voi olla syynä se, että Gogolista tehdyssä kuolinnaamiossa toinen silmä oli jäänyt auki. Kuolinnaamion tehnyt kuvanveistäjä Nikolai Ramazanov todisti, että vainajassa olivat näkyvillä selvät kuolemanjälkeisen hajoamisen merkit.
Kirjallinen tyyli

Gogolin tuotanto osuu aikakauteen, jolloin Venäjällä vallitsi kamppailu länsimielisten uudistajaliberaali narodnikkien ja slavofiilisten konservatiivien välillä. Liberaalit hyödynsivät Gogolin teoksia niiden satiirisuuden vuoksi, mutta Gogolia itseään ei pidetty välttämättä reformistina. Loppuvuosien Gogolia monet reformistit pitivät jo kiihkouskonnollisena vanhoillisena.
Nikolai Gogol kirjoitti niin omaleimaista proosaa, että gogolilaisesta kerronnasta on kiteytynyt tyylikäsite. Gogolin kertoja värittää, rönsyilee ja vangitsee lukijan huomion kielenkäyttöönsä. Tähän tyyliin kuuluvaa huumoria on kutsuttu lörpöttelyksi, joskaan sellaisenaan nimitys ei paljasta, että Gogolin tyyli on huippuunsa viritettyä sanataidetta. Gogolista alkaa venäläisen proosan kansanomaisesti humoristinen skaz-perinne (kerrontatekniikka, joka luo vaikutelman ääneen kerrotusta). Toisaalta gogolmainen kerronta ei vaikuta pelkästään humoristiselta, vaan siihen liittyy juonen fantastisuus, henkilöhahmojen kokonaisvaltainen groteskius ja paikoittain teoksen maailmankuvan eksistentiaalinen kammottavuus.
Kotiseudun Pultavan elävästä kansanperinteestä ja isän teatteriharrastuksesta jäi tunnistettavat jäljet Gogolin ajatteluun. Hän oli luontainen imitaattori, joka vaivatta eläytyi ihmisten puheisiin ja matki niitä erehdyttävästi. Äidiltään kirjailija sai uskonnollisen kasvatuksen, joka myös muovasi hänen mielenlaatuaan. Usein esitetään, että kirjailija oli aikuisena askeettisen ankara itseään kohtaan eikä hänellä ollut syviä tunnesuhteita naisiin, vaan pikemminkin miesystäviin. Gogolin kuvaamat naishahmot onkin usein todettu jollain tavoin kaavamaisiksi.
Gogolin arvostelijoiden mielestä hän ei pitänyt moniakaan asioita tekstissään pyhänä. Gogol itse sen sijaan näki suhtautumisensa Venäjän kansaan sentimentaalisena eli tunteellisena. Pääteoksessaan Kuolleet sielut hän aloittaakin erään kappaleen kuvaamalla syvää kiintymystään tavallisiin venäläisiin ja selittäen hellittelevää suhtautumistaan henkilöhahmoihinsa ”maailmalle näkymättöminä kyyneleinä näkyväisen naurun alta”. Dostojevski siteeraakin kyseistä lausetta rienaavaan sävyyn Riivaajat -teoksessaan.
Poliittisilta ja yhteiskunnallisilta mielipiteiltään Gogolin on usein jälkikäteen arvioitu olevan konservatiivinen eli vanhoillinen. Gogolin eräs kirjeenvaihto arvostelijoittensa kanssa on julkaistu kirjanakin. Kyseinen teos eittämättä selittäisi, että jopa kapinallisenkin pintansa alla Gogolilla oli varsin konservatiivinen arvomaailma. Useimmiten hänen perinteisiä arvoja ja tabuja kunnioittamaton tyylinsä vain leimattiin kapinalliseksi tai jopa rienaavaksi.
Teokset > Näytelmät

Vladimir tretjei stepeni (Владимир третьей степени), keskeneräinen, julkaistiin 1889, ei julkaistu suomeksi
Reviisori (Ревизор, 1836)
Naimahankkeet (Женитьба, 1842), tunnetaan myös suomenkielisillä nimillä Naimapuuhat tai Naimahommat
Igroki (Игроки, 1842), ei julkaistu suomeksi, tunnetaan muun muassa suomenkielisillä nimillä Pelurit ja Huijarit
Teokset > Romaanit

Taras Bulba (Тарас Бульба, 1835, lopullisessa muodossaan 1842)
Kuolleet sielut (Мертвые души, 1842)
Rim (Рим), keskeneräinen, ei suomennettu
Teokset > Novellit

Päällystakki (Шинель, 1842) tunnetaan myös suomenkielisillä nimillä Päällysviitta tai Viitta
Nenä (Нос, 1836)
Vaunut (Коляска, 1836)
Dikankan iltoja (Вечера на хуторе близ Диканьки, Osa 1, 1831), novellikokoelma
Esipuhe
Sorotšinin markkinat (myös Sorotsinskin markkinat)
Ivan Kupalon yö (myös Juhannusyö tai Juhannusaatto)
Toukokuun yö eli hukuttautunut tyttö (myös Toukokuun yö, eli, Hukkunut)
Kadonnut kirje
Dikankan iltoja (Osa 2, 1832, novellikokoelma)
Esipuhe II
Jouluyö
Kauhea kosto
Ivan Fjodorovits Sponka ja hänen tätinsä
Noiduttu paikka (myös Lumottu paikka)
Mirgorod (Миргород, 1835, novellikokoelma, julkaistu kahdessa osassa, ei suomennettu kokonaisena)
Vanhanajan tilanomistajat
Taras Bulba
Maahisten valtiatar (myös Demonien ruhtinatar)
Kertomus siitä miten Ivan Ivanovits ja Ivan Nikiforovits riitaantuivat keskenään (myös Riita, Kaksi hupaisaa naapurusta tai Kertomus siitä, kuinka Ivan Ivanovitsh ja Ivan Nikiforovitsh riitaantuivat)
Arabeski (Арабески, 1835, kaksiosainen kokoelma novelleja, esseitä ja tekstikatkelmia, ei suomennettu kokonaisena)
Sisältää muun muassa novellit:
Muotokuva
Nevan valtakatu
Mielipuolen päiväkirja (myös Hullun päiväkirja, Записки сумасшедшего)
kaksi lukua keskeneräisestä historiallisesta romaanista Getman (ei suomennettu)
Teokset > Muut

Valikoitua kirjeenvaihtoa (1847, ei suomennettu)
Ajatuksia jumalallisesta liturgiasta
Lisäksi muun muassa runoja ja tekstikatkelmia.
Suomennetut teokset (valikoima)

Dikankan iltoja.  (Vetšera na hutore bliz Dikanki, 1831–1832)  Suomentanut Irma Grönroos, Maija Pellikka & Margit Salmenoja. Kuvitus: Tim Avigdor Arikha. Suuret venäläiset kertojat. Erikoispainos. Ex libris, 1972. (Sisältö poikkeaa alkuperäisestä kokoelmasta.)
Kadonnut kirje.  ((Vetšera na hutore bliz Dikanki, 1831–1832) Valikoima)  Suomentanut Jukka Mallinen. Taifuuni, 1992.  ISBN 951-581-003-5
Taras Bulba.  (Taras Bulba, 1835/1842)  Basam Books, 2010.  ISBN 978-952-5734-78-2
Pietarilaisnovelleja . Suomentanut Esa Adrian. 4. painos (1. painos 1972). Seven. Otava, 2003. ISBN 951-1-18896-8
Sisällys: Nenä (Nos, 1836), Päällystakki (Sinel, 1842), Hullun päiväkirja (Zapiski sumasšedšego, 1835).
Muotokuva.  (Portret, 1835.)  Suomentanut Eila Salminen. Venäläisen kirjallisuuden helmiä. Karisto, 1980.  ISBN 951-23-1673-0  2. painos teoksessa Kolme venäläistä klassikkoa.  Karisto, 2008.  ISBN 978-951-23-4959-3
Nenä.  ((Nos, 1836) Kuvittanut Aleksander Lindeberg. Suomentanut Esa Adrian)  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33385-3
Kuolleet sielut.  (Mjortvye duši, 1842)  Suomentanut Jalo Kalima. 9. painos (1. painos 1939). Suomennoksen tarkistanut Vappu Orlov. Kuvittanut P. Boklevski. WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35006-5
Valitut teokset. 1. osa . Suomentanut Juhani Konkka. 3. painos (1. painos 1959). WSOY, 1994. ISBN 951-0-01574-1
Sisällys: Jouluyö (Notš pered Roždestvom, 1832); Maahisten valtiatar (Vi, 1835); Taras Bulba (Taras Bulba, 1835); Vanhanajan tilanomistajat (Starosvetskie pomeštšiki, 1835); Riita: kertomus siitä, kuinka Ivan Ivanovits ja Ivan Nikiforovitsh riitaantuivat (Povest o tom, kak possorilsja Ivan Ivanovitš s Ivanom Nikiforovitšem, 1835); Nevan valtakatu (Nevski prospekt, 1835); Mielipuolen päiväkirja (Zapiski sumasšedšego, 1835); Vaunut (Koljaska, 1836); Nenä (Nos, 1836); Naimahankkeet (Ženitba, 1842); Päällysviitta (Sinel, 1842).
Valitut teokset. 2. osa . Suomentanut Juhani Konkka, Eino Kalima, Jalo Kalima. 3. painos (1. painos 1959). WSOY, 1994. ISBN 951-0-01576-8
Sisällys: Reviisori (Revizor, 1836); Kuolleet sielut (Mjortvye duši, 1842).
Kirjallisuutta

Vladimir Nabokov: Nikolai Gogol. Gummerus, 1963.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikolai Gogol Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Nikolai Gogol Wikisitaateissa
Vapaasti ladattavia Nikolai Gogolin e-kirjoja Projekti Lönnrotista sekä Project Gutenbergilsä
Nikolai Gogolin kaikki teokset (venäjäksi)
Viitta Päällystakkina paremmin tunnettu novelli M. W:n suomennoksena vuodelta 1883 Valvoja-lehdessä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 2  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  Internet Encyclopedia of Ukraine  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Nikolai Gogol polttaa Kuolleet Sielut -kirjan käsikirjoituksen toisen osan. Ilja Repinin maalaus vuodelta 1909, Tretjakovin galleria.
Nikolai Gogol, Otto Friedrich Theodor von Möller, 1840-luku
Nikolai Gogol, Otto Friedrich Theodor von Möller, 1840-luvun alku, Ivanovon kokoelma
Joel Koch

| Joel Koch> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  JKokki, Kokki, PeliFrendit (kanavan nimi)
Syntynyt: 12. heinäkuuta 1998
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  ohjelmoija, tubettaja
Muut tiedot
Aktiivisena:  2013-
Järjestö:  Splay Suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Joel Koch (s. 12. heinäkuuta 1998) on suomalainen tubettaja, joka tunnetaan sosiaalisessa mediassa paremmin nimellä JKokki. Hän kuvaa pääasiassa Minecraftista Youtube-kanavalleen videoita, jotka on suunnattu lapsille sekä nuorille. Helmikuussa 2025 kanavalla on yli 113 000 tilaajaa, ja hänen videoitaan on katsottu lähes 60 miljoonaa kertaa.
Ura

Koch aloitti videoiden tekemisen alkuvuonna 2013. Ensimmäiset vuodet eivät vielä nostaneet häntä suosioon, mutta vuonna 2015 hänen kanavansa lähti nousuun keräten lähes 15 000 uutta tilaajaa kesän aikana. Nykyään hän on yksi suosituimmista suomenkielisistä pelitubettajista.
Youtube-uransa ohella Koch työskentelee täysipäiväisenä ohjelmoijana. Hän valmistui datanomiksi vuonna 2017.
Scuderia Toro Rosso

|  Scuderia Toro Rosso-Honda |
| --- | --- |

Koko nimi:  Red Bull Toro Rosso Honda (2018–2019) Scuderia Toro Rosso (2006–2017)
Päämaja:   Faenza, Italia
Perustajat:   Dietrich Mateschitz
Henkilökunta:   Franz Tost  Jody Egginton
Tunnetuimmat kuljettajat:   Sebastian Vettel  Sébastien Buemi  Daniel Ricciardo  Jean-Éric Vergne  Daniil Kvjat  Max Verstappen  Carlos Sainz  Alexander Albon  Pierre Gasly
Moottorit:  Cosworth, Ferrari, Renault, Honda
Saavutukset Formula 1:n MM-sarjassa
Ensimmäinen kilpailu:  Bahrainin GP 2006
Kilpailuja:  268
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Voittoja:  1
Paalupaikkoja:  1
Nopeimpia kierroksia:  1
MM-pisteitä:  500
Viimeinen kilpailu:  Abu Dhabin GP 2019
Sijoitus kaudella 2019:  6. (85 p.)
Scuderia Toro Rosso oli Formula 1 -sarjassa kausilla 2006–2019 kilpaillut italialainen talli, jonka omistaja oli energiajuomayhtiö Red Bull. Sen kotipaikka sijaitsi Faenzassa Italiassa. Toro Rosso tarkoittaa italiaksi punaista härkää (engl. Red Bull).
Kaudesta 2020 alkaen tallin nimeksi vaihdettiin Scuderia AlphaTauri. AlphaTauri on Red Bullin vuonna 2016 perustama muotibrändi. Alpha Tauri on myös Härän tähdistön kirkkaimman tähden nimi.
Historia

Scuderia Toro Rosso syntyi, kun Minardi-talli siirtyi syyskuussa 2005 Red Bull -energiajuomayhtiön omistukseen. Red Bullilla oli jo oma Formula 1 -talli, mutta se halusi perustaa junioritallin voidakseen ajattaa kaikkia sponsoroimiaan kuljettajia kuninkuusluokassa. Tallin pääkonttori jatkaa samassa paikassa kuin Minardin vanha. Helmikuussa 2006 entinen Formula 1 -kuljettaja Gerhard Berger ilmoitti ostaneensa 50 prosenttia Toro Rosson osakkeista. Marraskuussa 2008 Berger myi omistamansa 50 prosentin osuuden tallista takaisin Dietrich Mateschitzille.
Historia > Kausi 2006

Toro Rosso käytti runkona debyyttikaudella STR1-autossaan Red Bullin kauden 2005 auton runkoa. Moottorina autossa oli Cosworthin kolmilitrainen rajoitettu V10, kun kaikki muut tallit käyttivät sääntömuutosten takia 2,4-litraisia V8-moottoreita. Syy tähän oli se, että viimeisenä kautenaan suurista talousongelmista kärsinyt Minardi sai FIA:lta erikoisluvan käyttää vanhaa V10-moottoria seuraavalla kaudella ja Toro Rosso käytti porsaanreikää hyväkseen. Renkaat tallille avauskaudella toimitti Michelin.
Kilpakuljettajina tallissa ajoivat italialainen Vitantonio Liuzzi ja yhdysvaltalainen Scott Speed. Liuzzi onnistui ajamaan kauden aikana pisteille Yhdysvaltain GP:ssä, jossa hän oli kahdeksas. Speed ylsi parhaimmillaan Australian GP:ssä yhdeksänneksi.
Valmistajien MM-sarjassa Toro Rosso sijoittui yhdeksänneksi yhden pisteen turvin. Taakse jäivät muut tulokastallit Midland ja Super Aguri, jotka eivät saavuttaneet pisteitä.
Historia > Kausi 2007

Kaudeksi 2007 Toro Rosso sai käyttöönsä uuden STR2-auton sekä Ferrarin valmistamat V8-moottorit. Rengasmerkkikin vaihtui Michelinin vetäydyttyä sarjasta Bridgestoneen. Kuljettajaparina jatkoivat Liuzzi ja Speed.
Euroopan GP:n jälkeen Speed ja Toro Rosso riitaantuivat niin pahasti, että Speed lähti tallista. Hänen tilalleen palkattiin nuori saksalainen Sebastian Vettel, joka oli toiminut aiemmin kaudella BMW Sauberin testikuljettajana.
Toro Rosso avasi pistesaldonsa vasta kauden toiseksi viimeisessä osakilpailussa Kiinan GP:ssä. Vettel ajoi maaliin neljäntenä ja Liuzzi onnistui nousemaan kuudenneksi. Kahdeksan MM-pisteen turvin Toro Rosso sijoittui valmistajien MM-sarjassa seitsemänneksi.
Historia > Kausi 2008

Toro Rosson kilpakuljettajina kaudella 2008 ajavat Sebastian Vettel ja nelinkertainen Champ Car -mestari Sébastien Bourdais ja Toro Rosso käytti kauden aikana kahta eri autoa, kauden viidessä ensimmäisessä kilpailussa STR2:n päivitettyä versiota ja kauden lopuissa kilpailuissa STR3:sta. Monzassa Vettel saavutti Toro Rosson historian ensimmäisen paalupaikan vetisissä olosuhteissa ja seuraavana päivänä johti kilpailua alusta loppuun ja voitti 14 sekunnin erolla toiseksi tulleeseen Heikki Kovalaiseen. Vettel saavutti yhteensä 35 ja Bourdais 4 pistettä kauden aikana eli yhteensä 39 pistettä.
Historia > Kausi 2009

Toro Rosso joutui etsimään itselleen uuden kuljettajan kaudelle 2009, kun isäntätalli Red Bull palkkasi Vettelin. Bourdaisin tallikaveriksi palkattiin sveitsiläinen Sébastien Buemi.
Kausi ei ollut yhtä hyvä, kuin edellinen, eikä Toro Rosso taistellut enää tasaisesti pisteistä. Ennen Unkarin GP:tä talli päätti erottaa Bourdaisin, joka oli saavuttanut pisteen uutta tallitoveriaan vähemmän, ja hänen tilalleen palkattiin kaikkien aikojen nuorimmaksi tulokkaaksi noussut Jaime Alguersuari. Talli sijoittui 8 pisteen turvin sijalle 10.
Historia > Kausi 2010

Kaudelle 2010 Toro Rosso lähti edelliseltä kaudelta tutuilla kuljettajilla, Sébastien Buemin ja Jaime Alguersuarin kuljettaessa tallin autoja. Alguersuari onnistui ajamaan pisteille Malesian, Espanjan ja Abu Dhabin kilpailussa ja Buemi Monacon, Kanadan ja Euroopan kilpailuissa. Talli sijoittui 13 pisteellään sijalle 9 MM-taulukossa.
Historia > Kausi 2011

Talli jatkoi kaudella 2011 Buemin ja Alguersuarin voimin. Molemmat kuljettajat saavuttivat kauden aikana seitsemän pistesijaa Buemin sijoituttua parhaimmillaan kahdesti kahdeksanneksi ja Alguersuarin kahdesti seitsemänneksi. Talli sijoittui valmistajien sarjan kahdeksanneksi 41 pisteellään.
Historia > Kausi 2012

Kaudella 2012 tallin kuljettajina ajoivat Daniel Ricciardo ja Jean-Éric Vergne. Talli sai kauden aikana 26 pistettä ja sijoittui valmistajien sarjassa yhdeksänneksi.
Historia > Kausi 2013

Talli jatkoi kaudella 2013 edellisen kauden tapaan kuljettajinaan Ricciardo ja Vergne. Talli sai yhteensä 33 pistettä ja sijoittui valmistajien sarjassa kahdeksanneksi.
Historia > Kausi 2014

Kauden 2013 jälkeen Ricciardo siirtyi Red Bullille Mark Webberin päätettyä uransa. Vergne jatkoi Toro Rossolla ja hänen tallikaverikseen siirtyi GP3-sarjan mestari Daniil Kvjat.
Toro Rosso siirtyi Renault’n moottoreihin päättäen vuonna 2007 alkaneen moottoriyhteistyönsä Ferrarin kanssa. Talli saavutti 30 pistettä sijoittuen valmistajien sarjassa seitsemänneksi.
Historia > Kausi 2015

Kaudelle 2015 talli vaihtoi molemmat kuljettajansa palkattuaan kuljettajikseen nuoret kuljettajat Max Verstappenin ja Carlos Sainzin. Talli teki historiaa asettamalla lähtöruudukkoon kaikkien aikojen nuorimman kuljettajakaksikon.
Historia > Kausi 2016

Kaudella 2016 Toro Rosso käytti Ferrarin vuoden 2015 voimayksikköjä Renault’n teknologian osoittauduttua epäluotettavaksi.
Historia > Kausi 2017

Kaudella 2017 Toro Rosso käytti Renault’n voimayksikköjä. Kausi oli tallille hyvin rikkonainen, sillä molemmat kilpakuljettajat vaihtuivat kesken kauden. Ensin vain kolme pistesijaa saavuttanut Daniil Kvjat sai lähteä tallista. Hänen tilalleen tuli ranskalainen Pierre Gasly. Loppukaudesta Renault osti Carlos Sainzin lainalle Red Bull -organisaatiosta. Sainzin korvasi uusiseelantilainen Brendon Hartley. Kumpikaan uusista kuljettajista ei kuitenkaan ajanut pisteille. Kauden paras tulos oli Sainzin neljäs sija Singaporen Grand Prix’stä.