stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uuttukyyhky
Koko ja ulkonäkö

Uuttukyyhky muistuttaa kesykyyhkyä, mutta siltä puuttuu valkoinen yläperä. Yleisväriltään uuttukyyhky on siniharmaa. Kaulan sivulla on metallinkiiltävä läiskä, joka koiraalla on kirkkaampi. Siipien yläpinnalla erottuu harmaa laikku tummasta reunuksesta.
Linnun pituus on 28–32 cm, siipien kärkiväli 60–66 cm ja paino 250–300 grammaa.
Ääni eli soidinhuhuilu on rytmikäs, kaksitavuinen 'uu-hu uu-hu uu-hu...'. Se on vaimeampi, ja rytmitys on erilainen kuin sepelkyyhkyn voimakkaampi huhuilu. Varoitusäänenä läiskyttää äänekkäästi siipiään.
Vanhin suomalainen rengastettu uuttukyyhky on ollut 8 vuotta, 1 kuukautta ja 27 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut sveitsiläinen 12 vuoden ja 7 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys

Uuttukyyhky pesii suuressa osassa Eurooppaa mutta puuttuu Euroopan pohjoisosasta. Uuttukyyhky pesii myös osassa Aasiaa ja Pohjois-Afrikkaa. Sen pääasiallista talvehtimisaluetta on Länsi- ja Etelä-Eurooppa. Maailman populaation kooksi arvioidaan 1,4–2,6 miljoonaa yksilöä. Euroopassa pesii arvioilta 560 000–1 040 000 paria.
Suomessa uuttukyyhky on levinnyt Oulun korkeudelle asti, mutta tihein kanta on Lounais-Suomen tammivyöhykkeellä.[lähde? ] Suomen kanta on 4 500 – 6 400 paria. Uuttukyyhky on Suomessa muuttolintu ja yksi kevään varhaisimmista palaajista. Kevätmuutto tapahtuu maalis–huhtikuussa ja syysmuutto syys–lokakuussa. Suomalaiset uuttukyyhkyt talvehtivat Länsi-Euroopassa. Talvehtimisalueilla niihin kohdistuu voimakas metsästyspaine[lähde? ]. Joitakin yksilöitä voi talvehtia Suomessa. Laji on Suomessa rauhoitettu, ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 589 euroa.
Elinympäristö

Uuttukyyhky elää lehdoissa ja sekametsissä sekä haavikoissa, joissa on runsaasti kolopuita. Pönttöjä ripustamalla se saadaan pesimään lähes mihin tahansa metsämaisemaan, sillä ehdolla, että peltoja on lähistöllä. Lintu ruokailee pelloilla ja niityillä. Talvisin sen voi tavata viljavarastoilta.
Lisääntyminen

Uuttukyyhky tekee pesänsä puunkoloon tai pönttöön. Pöntön korkeus on noin 50 cm, sisäpuolen halkaisija 20 cm ja lentoaukon halkaisija 10 cm. Varhaisina keväinä muninta alkaa Etelä-Suomessa jo maaliskuun lopulla, pääosa aloittaa kuitenkin huhtikuun puolivälin tietämissä. Munia on 2 ja molemmat puolisot hautovat yhteensä 16–18 vrk. Poikaset kuoriutuvat vuorokauden välein. Ne ovat lentokykyisiä noin 28 päivän ikäisinä.
Uuttukyyhky voi pesiä 3, jopa 4 kertaa kesän aikana. Seuraavan pesyeen muninta alkaa usein edellisen pesyeen poikasten ollessa vielä pesässä, joskus poikasten ollessa vasta runsaan 2 viikon ikäisiä. Emot hautovat munia ja ruokkivat poikasia silloin vuorotellen. Harvoin tapahtuva neljäs pesintä on myöhäinen, ja munia on usein vain yksi. Näistä vihoviimeisistä pesistä poikanen tai poikaset lähtevät lentoon joskus vasta lokakuussa. Varsin usein uuttukyyhkyn pesintä jatkuu vähintään syyskuulle. Se on sukupuolikypsä jo yksivuotiaana.
Uuttukyyhkyn reviiri on pieni, ja se on melko sosiaalinen laji. Pönttöjä ripustamalla voi niitä saada pesimään hyvinkin paljon pienelle alueelle. Turun Iso-Pukin saarella (pinta-ala noin 54 ha) pesi 1980–1990-lukujen taitteessa arviolta 100 paria pönttömäärän ollessa 200. Kyseessä saattoi olla maailman tihein uuttukyyhkypopulaatio. Luonnossa sopivia palokärjenkoloja on kuitenkin harvassa, ja kilpailu pesäpaikoista on kova. Uuttukyyhky häviääkin kilpailussa niin naakalle, telkälle kuin pöllöille. Se on sopeutunut tähän siten, että voi aloittaa pesinnän muiden jälkeen heinä-elokuussa, ja saada silti 1–2 poikuetta lentokykyiseksi.
Joustava lisääntymisstrategia pitää uuttukyyhkykannan vakaana ja jopa kasvavana, vaikka talvehtimis- ja muuttoalueilla metsästetäänkin niitä suuret määrät. Pahimpia uhkaajia, ihmisen lisäksi, ovat näätä, minkki, kana- ja varpushaukka sekä isot pöllöt. Orava täyttää kolot ja pöntöt risuillaan, jolloin lintujen pesinnälle ei jää sijaa. Usein uuttukyyhky kuitenkin laatii pesänsä oravan risukasan päälle ja munii munansa siihen, vaikka hautovan emon voi nähdä pöntön lentoaukon reiästä.
Ravinto

Uuttukyyhkyn ravintoa ovat erilaiset siemenet, vilja ja herneet, mutta myös marjat ja tammenterhot. Poikasia ruokitaan niin sanotulla kyyhkynmaidolla, jota kehittyy emojen kuvuissa.
Aiheesta muualla

Uuttukyyhky Lintukuva-verkkopalvelussa
Laji.fi: Uuttukyyhky (Columba oenas)
Uuttukyyhkyn muna
Uuttukyyhky. Magnus von Wrightin kuvitusta teoksessa Svenska fåglar, efter naturen och på sten ritade.
Veikko Pesonius

Veikko Valter Olavi Pesonius (3. elokuuta 1906 Pori – 4. tammikuuta 1985 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimissa tykistössä ja esikuntatehtävissä palvellut eversti, joka sotilasuransa jälkeen toimi Liiketyönantajain liiton johdossa.
Pesoniuksen vanhemmat olivat tullitarkastaja, asessori Walter Gottlieb Pesonius sekä Eva Olsoni. Ylioppilaaksi 1925 valmistunut Pesonius kävi reserviupseerikoulun 1925–1926 ja tämän jälkeen kadettikoulun tykistölinjan 1927–1929. Pesonius palveli KTR 1:ssä 1926–1927 sekä 1929–1936 kouluttajana, rykmentin adjutanttina sekä patterin päällikkönä. Sotakorkeakoulusta hän valmistui 1937 ja nimitettiin yleisesikuntaupseeriksi 1938. Vuosina 1937–1939 hän toimi sotaväen päällikön adjutanttina.
Talvisodan sytyttyä Pesonius toimi toimistoupseerina Kannaksen armeijan esikunnassa. Välirauhan aikana hänet oli sijoitettu V. armeijakunnan esikuntaan. Jatkosodassa hän toimi operatiivisen osaston päällikkönä III. armeijakunnan esikunnassa 1941–1942 sekä IV. armeijakunnan esikunnassa 1944. Edelleen Lapin sodan aikana hän palveli III. armeijakunnan esikunnassa.
Sodan jälkeen Pesonius siirtyi toimistopäälliköksi Liiketyönantajain keskusliiton palvelukseen. Vuodesta 1958 alkaen hän toimi liiton toimitusjohtajana. Hän toimi myös useissa sotilasalan ja elinkeinoelämän luottamustehtävissä 1950–1960-luvuilla, ja osallistui myös Suomen sota 1941–1945 -teoksen laatimiseen.
Ylennykset: reservivänrikki 1926, vänrikki 1929, luutnantti 1930, kapteeni 1936, majuri 1940, everstiluutnantti 1943, eversti 1958.
Valkojättiorava

| Valkojättiorava |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Oravamaiset jyrsijät Sciuromorpha
Heimo::  Oravat Sciuridae
Suku::  Aasianjättioravat Ratufa
Laji::  affinis
Kaksiosainen nimi
 Ratufa affinis  (Raffles, 1821) 
 Levinneisyysalue
Katso myös
   Valkojättiorava Wikispeciesissä   Valkojättiorava Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkojättiorava (Ratufa affinis) on aasianjättioravien sukuun kuuluva suurikokoinen jyrsijä. Lajin yksilöiden pituus vaihtelee 30:sta 35:een senttimetriin, kun hännän pituutta ei oteta huomioon. Useimmiten häntä on vartaloa pitempi, ja valkojättioravien kokonaispituus voikin olla häntä mukaan luettuna jopa 60 senttimetriä. Täysikasvuiset yksilöt painavat 1–1,5 kilogrammaa. IUCN:n mukaan laji on silmälläpidettävä. Valkojättioravasta on hyvin vähän tutkimustietoa.
Levinneisyys

Lajia esiintyy Kaakkois-Aasiassa erityisesti Malesian niemimaalla ja sen läheisyydessä olevilla saarilla, kuten Borneossa. Elinalueellaan niitä tavataan likimain kymmenen yksilöä neliökilometrillä.
Elintavat

Valkojättioravat viettävät elämänsä pääosin puiden latvustoissa. Maantasolla ne ovat vain silloin, kun ne siirtyvät puuhun, johon ei ole latvuskerroksesta pääsyä, tai paetakseen saalistajia.
Valkojättioravan parittelusta tiedetään hyvin vähän, ja ainoat tutkimukset on tehty vankeudessa elävillä yksilöillä. Lajilla on havaittu muun muassa selkeää pariutumiskäyttäytymistä, kuten tuoksumerkkejä ja jahtaamista. Naaras odottaa poikasiaan ilmeisesti kuukauden ajan. Sekä uros että naaras osallistuvat suurehkon pesän rakentamiseen metsän latvuskerrokseen. Pesät muistuttavat huomattavasti kotkien rakentamia pesiä. Valkojättioravat elävät pääasiassa yksikseen: ne ovat keskenään vuorovaikutuksessa vain pariutumiskauden aikana. Valkojättioravat ovat päiväeläimiä; ne liikkuvat päivisin ja palaavat ennen hämärän koittoa pesiinsä.
Vaaran uhatessa oravat nostavat karvansa pystyyn ja päästävät kovaa ääntä. Valkojättioravilla on suuri variaatio erilaisia ääniä, joista suuren osan tarkoitusta ei toistaiseksi tunneta.
Valkojättioravien ravinto koostuu pääasiassa puustosta saatavasta ruoasta, kuten hedelmistä, oksista, lehdistä ja siemenistä. Toisinaan ne käyttävät ravinnokseen myös hyönteisiä. Ruokaillessaan, mikä tapahtuu yleensä oksalla istuen, ne antavat pitkän häntänsä roikkua maata kohti.
Uhat

Metsänhakkuiden seurauksena lajin elinalue supistuu ja sitä myötä populaatioiden koko pienenee. Lisäksi valkojättioravat ovat monien ravintoketjujen osia. Niitä saalistavat muun muassa erilaiset kissat sekä myös ihminen. Koska valkojättioravat elävät pääosan elämästään puiden latvoissa, ovat suurin niitä uhkaava tekijä erilaiset petolinnut, kuten kotkat.
Alalajit

Valkojättioravalla on kuvattu aikojen saatossa yhteensä jopa 37 alalajia, joista käytännössä on tunnistettu vain yhdeksän alalajia:
R. a. affinis
R. a. bancana
R. a. baramensis
R. a. bunguranensis
R. a. cothurnata
R. a. ephippium
R. a. hypoleucos
R. a. insignis
R. a. polia
Aiheesta muualla

Laji.fi: Valkojättiorava (Ratufa affinis)
ITIS: Ratufa affinis (englanniksi)
Vaappu-uistin

Vaappu
Vaappu-uistin on pienen kalan muotoinen viehe, jonka uintiliike jäljittelee kalan uintia. Se soveltuu muun muassa hauen, ahvenen, kuhan ja lohikalojen pyyntiin.
Tekniset ominaisuudet > Materiaali

Aikaisemmin vaappu-uistimien rungot tehtiin puusta, minkä vuoksi niitä kutsutaan puukaloiksi. Nykyisin käytetään puulajeista pääasiassa balsaa ja apassia, sekä erilaisia muoveja tai solumuoveja. Vaapun sisälle on kiinnitetty teräslanka, jonka ulkoneviin silmukoihin siima ja koukut kiinnitetään. Siiman kiinnityssilmukan alapuolella on nokkalevy eli uintilista, joka on tavallisimmin kirkasta muovia ja kovaan käyttöön tarkoitetuissa vieheissä ruostumatonta terästä. Nokkalevy voidaan muotoilla myös vieheen runkomateriaalista.
Materiaalien ja painotuksen mukaan määräytyy, onko valmis vaappu kelluva (floating), uppoava (sinking) vai paikallaan pysyvä (suspending), kun nokkalevyn vaikutusta ei huomioida.
Tekniset ominaisuudet > Uinti

Uidessaan vaapun takapää keinahtelee puolelta toiselle, mikä muistuttaa hieman kalan uintia. Vaapun muoto ja massa, nokkalevyn koko ja kulma, nokkalenkin sijainti sekä kelausnopeus vaikuttavat uintiliikkeen nopeuteen, voimakkuuteen ja epäsäännöllisyyteen. Uintisyvyys määräytyy pääasiassa nokkalevyn koon ja kulman perusteella. Siimaan nähden pienessä kulmassa sijaitseva suuri nokkalevy vetää uistimen syvälle, kun taas siimaan nähden hieman alle 90 asteen kulmassa oleva nokkalevy pitää vieheen lähellä pintaa. Sitä suurempi kulma, liian pieni tai suuri nokkalevy tai nokkalevyn puuttuminen aiheuttaa vieheen pysymisen pinnalla. Yleensä pinnalla uivaksi tarkoitetut vieheet jäljittelevät uintiliikkeeltään haavoittunutta kalaa.
Tekniset ominaisuudet > Väri

Vaappujen värivalikoima on valtava. Tavallisia värivaihtoehtoja ovat luonnossa esiintyviä saaliskaloja jäljittelevät värit sekä räikeät ärsykevärit, jotka pyrkivät muulla tavoin herättämään petokalojen saalistusvaiston.
Tekniset ominaisuudet > Ääni

Vieheen ärsyttävyyttä voidaan tehostaa asentamalla vieheen sisään valmistusvaiheessa esimerkiksi teräskuulia, jotka kolisevat uintiliikkeen tahdissa ja herättävät petokalojen huomion jo kaukaa.
Pintavaappu-uistimet ja jerkit

Vaapuiksi lukeutuvat myös pintakalvossa uivat, muun muassa hauelle ja taimenelle suunnatut pintavaaput sekä erityisesti hauelle tarkoitetut jerkkivaaput. Näissä uudemmissa vaapputyypeissä on harvemmin nokkalevyä, mikä saattaa vaatia kalastajalta jonkinlaista uittamistyyliä vaapun uinnin aikaansaamiseksi. Näitä vieheitä ei siis kelata suoraan kuten muita viehetyyppejä, vaan uintiliike luodaan vavan nykäyksillä tai kelausrytmin muutoksin.
Hauen jerkkikalastus alkoi yleistyä Suomessa vuosien 2003 – 2004 vaiheilla, ja on nykyään varsin suosittua varsinkin etelärannikollamme. Pikkuhiljaa jerkkaus on saanut suosiota myös sisävesillä. Haukijerkit ovat usein varsin kookkaita, pituudeltaan noin 10 – 20 -senttisiä ja painoltaan noin 30 – 150 -grammaisia.
Vieheet
| --- | --- |
Uistimet:  Jigi  |  Lippauistin |  Ruohosuojattu lippauistin |  Lusikkauistin  |  Ruohosuojattu lusikkauistin  |  Vaappu-uistin  |  Jerkkaus  | 
Perhosyötti:    | 
Pilkkiminen:  Pystypilkki   |  Tasapainopilkki   |  Mormuska   |  Madepilkki   |
Unkarin jalkapallomaajoukkue

Unkarin jalkapallomaajoukkue edustaa Unkaria kansainvälisissä miesten jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Unkarin jalkapalloliitto.
Unkarilla on takanaan loistelias jalkapallohistoria. Se oli aikoinaan yksi jalkapallon edelläkävijämaista manner-Euroopassa ja lajin suuri uudistaja 1950-luvulla, jolloin se oli yksi maailman parhaista jalkapallomaista. Sittemmin Unkarin jalkapalloilu on hiipunut entisten vuosien tasoltaan, ja seuraavan kerran vuoden 1986 jälkeen miesten joukkue pääsi arvokilpailuiden lopputurnaukseen vasta 2016.
Historiaa > Kultaiset vuodet

1950-luvulla Unkari lukeutui maailman johtavien jalkapallomaiden joukkoon. Joukkue rakentui pääasiassa Ferenc Puskásin, Sándor Kocsisin, József Bozsikin ja Nándor Hidegkutiin ympärille. Aikavälillä 4. kesäkuuta 1950 – 18. helmikuuta 1956 joukkue voitti 43 ottelua ja pelasi seitsemän tasapeliä, eikä hävinnyt yhtään lukuun ottamatta 1954 MM-kilpailuiden loppuottelua, jossa se kärsi tappion Saksan liittotasavallalle maalein 3–2, vaikka oli turnauksessa aikaisemmin voittanut joukkueen maalein 8–3. Aikaisemmin Unkari oli pelannut MM-loppuottelussa vuoden 1938 kilpailuissa, jossa se hävisi Italialle maalein 4–2.
Kesäolympialaisissa Unkari on voittanut kultaa kolmesti: 1952, 1964 ja 1968.
Historiaa > Ennätyksiä

Itävallan ja Unkarin välinen ottelu vuonna 1902 oli kautta aikain ensimmäinen maaottelu kahden mannereurooppalaisen joukkueen välillä. Unkari oli myös ensimmäinen mannereurooppalainen joukkue, joka voitti Englannin sen kotikentällä, 25. marraskuuta 1953. Voitto sai osakseen maailmanlaajuista huomiota. Vuoden kuluttua tästä Unkari nöyryytti Englantia kotikentällään peräti 7–1. Unkari pitää myös hallussaan pisintä tappiottomien maaotteluiden yhtäjaksoista sarjaa, 33 ottelua toukokuun 1950 ja heinäkuun 1954 välillä, jolloin maa hävisi Länsi-Saksalle MM-kilpailujen finaalin 3-2.
Historiaa > Nykyaika

Nykyään Unkarin maajoukkue ei ole enää huippuvuosiensa tasolla. Se ei ole selviytynyt MM-lopputurnaukseen sitten vuoden 1986 kilpailuiden. EM-lopputurnaukseen se selviytyi vuoden 1972 kilpailuiden jälkeen seuraavan kerran vasta 2016 kukistettuaan jatkokarsinnassa Norjan yhteismaalein 3–1. Unkari on viime vuosikymmeninä ollut karsintalohkossaan usein kolmas. Lähimpänä arvokilpailupaikkaa Unkari oli tuona aikana 1998 MM-kilpailuiden karsinnoissa, kun se oli omassa lohkossaan toinen ja eteni jatkokarsintoihin, joissa kuitenkin kärsi molemmissa otteluissa Jugoslaviaa vastaan rökäletappion (1–7, 5–0).
Menestys arvokilpailuissa > MM-kilpailut

1930: Ei osallistunut
1934: Puolivälierät
1938: Hopeaa
1950: Ei osallistunut
1954: Hopeaa
1958: 1. kierros
1962: Puolivälierät
1966: Puolivälierät
1970: Ei selviytynyt karsinnoista
1974: Ei selviytynyt karsinnoista
1978: 1. kierros
1982: 1. kierros
1986: 1. kierros
1990–2022: Ei selviytynyt karsinnoista.
Menestys arvokilpailuissa > EM-kilpailut

1960: Ei selviytynyt karsinnoista
1964: Pronssia
1968: Ei selviytynyt karsinnoista
1972: Neljäs sija
1976–2012: Ei selviytynyt karsinnoista
2016: Neljännesvälierät
2020: 1. kierros
2024: 1. kierros
Entisiä valmentajia

Pál Dárdai
Sándor Egervári
Erwin Koeman
Bernd Storck
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tilastoja vuodesta 1902 eteenpäin
Tilastoja vuodesta 1902 eteenpäin
Pelaajatilastoja
Valmentajatilastoja
Jalkapallon olympiavoittajat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1900  Upton Park FC | 1904  Galt FC | 1908  Iso-Britannia | 1912  Iso-Britannia | 1920  Belgia | 1924  Uruguay |
| 1928  Uruguay | 1936  Italia | 1948  Ruotsi | 1952  Unkari | 1956  Neuvostoliitto | 1960  Jugoslavia |
| 1964  Unkari | 1968  Unkari | 1972  Puola | 1976  Itä-Saksa | 1980  Tšekkoslovakia | 1984  Ranska |
| 1988  Neuvostoliitto | 1992  Espanja | 1996  Nigeria | 2000  Kamerun | 2004  Argentiina | 2008  Argentiina |
| 2012  Meksiko | 2016  Brasilia | 2020  Brasilia |  |  |  |
Viettely

| --- | --- |
:  Määritelmä: houkuttelemista seksuaaliseen toimintaan 
: Wikipediassa ei tällä hetkellä ole varsinaista artikkelia aiheesta Viettely. Katso viettely Wikisanakirjasta, vapaasta sanakirjasta.  Voit aloittaa aihetta käsittelevän artikkelin Wikipediaan , mutta kirjoita enemmän kuin vain sanakirjamääritelmä.
Vesannon yhtenäiskoulun lukio

| Vesannon yhtenäiskoulun lukio |
| --- | --- |
Sijainti:  Keskustie 13, 72300 Vesanto; postios. Strandmanintie 2, 72300 Vesanto
Koordinaatit:  62.9302°N, 26.4073°E
Tyyppi:  suomenkielinen lukio (osa yhtenäiskoulua)
Rehtori:  Jaana Ruuskanen (hallinnollinen rehtori), Anna-Maija Saikku (pedagoginen rehtori)
Verkkosivut
Vesannon yhtenäiskoulun lukio on Vesannon kunnan kirkonkylässä sijaitseva, hallinnollisesti Vesannon yhtenäiskouluun kuuluva ja omassa kiinteistössään toimiva pieni lukio.
Vesannon lukion oppilaisiin lukeutuu esimerkiksi kirjailija Asko Sahlberg.
Vietnamin–chamien sota (1446–1471)

Vietnamin–chamien sota (1446–1471) käytiin Vietnamin keisarikunnan eli Đại Việtin ja nykyisessä Keski-Vietnamissa sijainneen Champan kuningaskunnan kesken. 
Vuonna 1446 Đại Việt hyökkäsi Champan keskiosiin ja valtasi pääkaupunki Vijayan, mutta chamit valtasivat pääkaupunkinsa takaisin seuraavana vuonna.
Vuonna 1471 Vietnamin armeija kuningas Le Thanh Tongin johdolla  valtasi  Vijayan ja surmasi tuhansia sen asukkaita. Eloonjääneet chamit pakenivat valtakunnan lounaisosiin ja monet heistä kääntyivät shia-muslimeiksi.
Tähän päättyi Champan olemassaolo itsenäisenä kuningaskuntana. Valloitetuista alueista tuli Vietnamin maakunnat Thanh Hóa, Tu Nghia ja Hoai Nhon.
Verilöyly

Mỹ Lain verilöyly.
Verilöylyllä saatetaan tarkoittaa joukkomurhaa, paljon uhreja vaatinutta taistelua tai muuta sellaista.
Verilöylyjä tunnetaan lähes jokaisen valtion alueella ja jokaisen kansan keskuudessa, mutta tunnetuimpia ovat muun muassa Kiinassa tapahtunut Taivaallisen rauhan aukion mielenosoituksen yhteydessä tehty verilöyly, Ruandan kansanmurha, Yhdysvaltain sisällissodan verilöylyt, Kosovon sodan verilöylyt sekä 2000-luvun alussa tapahtuneet koulusurmat niin Yhdysvalloissa kuin Suomessakin.
Vähemmälle sijalle ovat jääneet alkuasukkaita kohtaan tehdyt veriteot Afrikassa, Amerikassa ja Australiassa. Esimerkkeinä mainittakoon Wounded Kneen verilöyly ja Kalifornian kultaryntäyksen yhteydessä tehdyt verilöylyt intiaaneja kohtaan Yhdysvalloissa, samoin kuin Australian ja Afrikan mantereen alkuasukkaiden kokemat joukkomurhat. Lisäksi myös eri mantereiden alkuperäisheimojen toisiaan vastaan käytyjen sotien yhteydessä suoritetut veriteot eivät useimmiten suhteessa eroa muun muassa Vietnamin sodan tapahtumista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Verilöyly Wikimedia Commonsissa
Villa Jeanneret-Perret

| Villa Jeanneret-Perret |
| --- | --- |

Osoite:  12, Chemin de Pouillerel
Sijainti:  La Chaux-de-Fonds, Sveitsi
Koordinaatit:  47°6′22″N, 6°48′57″E
Rakennustyyppi:  asuinrakennus
Valmistumisvuosi:  1912
Suunnittelija:  Le Corbusier
Omistaja:  Association Maison Blanche
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villa Jeanneret-Perret (tunnettu myös nimellä Maison Blanche) on La Chaux-de-Fondsin kaupungissa sijaitseva vuonna 1912 valmistunut Le Corbusier’n suunnittelema asuinrakennus. Se oli hänen ensimmäinen itsenäinen projektinsa.
Rakennus

Villa Jeanneret-Perret on Le Corbusier’n ensimmäinen rakennus, jossa hän hylkäsi sveitsiläisen chalet-tyylin ja siirtyi hillittyyn klassiseen arkkitehtuuriin, johon hän otti vaikutteita sekä antiikista että nykyajasta. Tieltä rakennukseen pääsee käytävää pitkin, jonka alkuosaa peittää pergola. Käytävä kääntyy oikeaan, ja sitä reunustaa puut, kunnes se päättyy katseilta kätkettyyn ulko-oveen.
Rakennuksen ulkoasu on saanut vaikutteita muun muassa välimerellisestä perinteestä, josta tuli sen ulkopinnan väritys. Paikalliset ovat sen takia antaneet rakennukselle lisänimen ”Maison Blanche” (”valkoinen talo”). Pianosalongin neljä pylvästä puolestaan viittaavat klassiseen arkkitehtuuriin aina Pompejista Andrea Palladioon. Ullakon ikkunoihin, nelilapekatto ja akselittain muodostettu pohjapiirros ovat todennäköisesti saaneet vaikutteita Peter Behrensiltä, Josef Hoffmanilta ja Frank Lloyd Wrightin Winslow Housesta.
Historia

Le Corbusier palasi Itä-Eurooppaan suuntaantuneelta matkalta 1911 ja perusti oman suunnitteluyrityksen. Hän suunnitteli vuosien 1912 ja 1917 välisenä aikana kolme rakennusta, ja vanhemmilleensa rakennettu Villa Jeanneret-Perret oli niistä ensimmäinen. Rakennuksen kustannukset olivat kuitenkin keskituloisille vanhemmille liian suuret, ja he joutuivat myymään sen seitsemän vuoden päästä kellonvalmistusteollisuuden ajauduttua lamaan.
Villa Jeanneret-Perret oli 1900-luvun aikana useilla eri omistajilla. Rakennuksen perusarkkitehtuuri on säilynyt, mutta esimerkiksi alkuperäinen Eternit-katto on korvattu uudella kattomateriaalilla. Lisäksi puutarhaa ja puutarhataloa on muokattu huomattavasti. Neuchâtelin kantoni luokitteli 1979 Villa Jeanneret-Perret’n historialliseksi rakennukseksi, ja Sveitsin valtio tunnusti vuonna 1994 sen kansallisen arvon. Association Maison Blanche -järjestö perustettiin vuonna 2000, ja se osti rakennuksen ja pyrki keräämään rahaa sen korjaamiseen. Rakennus restauroitiin vuosina 2004 ja 2005.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Villa Jeanneret-Perret Wikimedia Commonsissa
Association Maison Blanche (ranskaksi) (saksaksi) (englanniksi)
Vihreä tuli

| Vihreä tuli> Green Fire |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Andrew Marton
Käsikirjoittaja:   Ivan Goff  Ben Roberts 
Tuottaja:  Armand Deutsch
Säveltäjä:  Miklós Rózsa
Kuvaaja:  Paul Vogel
Leikkaaja:  Harold F. Kress
Tuotantosuunnittelija:  Malcolm Brown
Pukusuunnittelija:  Helen Rose
Pääosat:   Stewart Granger  Grace Kelly 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer
Ensi-ilta:  1954
Kesto:  100 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihreä tuli (Green Fire) on yhdysvaltalainen seikkailu- ja draamaelokuva vuodelta 1954. Sen on ohjannut Andrew Marton. Elokuvan pääosissa ovat Stewart Granger ja Grace Kelly. Elokuvan tuotti Metro-Goldwyn-Mayer (MGM).
Rooleissa

Stewart Granger - Rian X. Mitchell
Grace Kelly - Catherine Knowland
Paul Douglas - Vic Leonard
John Ericson - Donald Knowland
Murvyn Vye - El Moro
José Torvay - Manuel
Robert Tafur - Father Ripero
Joe Dominguez - Jose
Nacho Galindo - Officer Perez
Aiheesta muualla

Vihreä tuli Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Classic Movies: Green Fire (1954) (Arkistoitu – Internet Archive)
Vis-à-vis

Vis-à-vis -hevosajoneuvo.
Vis-à-vis (ransk. kasvotusten) oli hevosajoneuvotyyppi ja varhainen henkilöauton korimalli.
Vis-à-vis-hevosajoneuvot ovat edelleen suosittuja Yhdysvaltojen Keskilännen amish-väestön keskuudessa. Ajoneuvotyyppiä käytetään yleisesti myös kaupungeissa turisteille tarkoitetuissa kiertoajeluissa.
Vis-à-vis-autot olivat nelipaikkaisia. Kummallakin penkillä oli kaksi paikkaa. Kuljettaja istui taimmaisella penkillä ja kaksi matkustajaa hänen edessään.
Vis-à-vis-autoja

Peugeot Type 9 Vis-à-vis vuodelta 1895.
Georges Richard Vis-à-vis vuodelta 1898.
De Dion-Bouton Type G vuodelta 1900.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vis-à-vis Wikimedia Commonsissa