stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suursaari
Historia > Toinen maailmansota > Jatkosota

Jatkosodassa neuvostojoukot lähtivät saarelta joulukuussa 1941, minkä jälkeen suomalaisjoukot ottivat sen haltuunsa. Suomalaiset pysyivät saarella muutaman kuukauden ja vetäytyivät tammikuussa 1942, kun parin sadan sotilaan vahvuinen neuvostoliittolaisosasto hyökkäsi saarelle. Valtauksen yhteydessä kuoli kuusi kalastajaa, jotka olivat palanneet koteihinsa Suurkylään. Valtauksen jälkeen operatiivinen tilanne Itä-Suomenlahdella muuttui Neuvostoliiton eduksi. Kun jäät lähtisivät, sen laivastoyksiköt voisivat käyttää Suursaarta tukikohtanaan, mikä aiheuttaisi vaikeuksia Suomen rannikkopuolustukselle sekä uhkaisi Saksan ja Suomen toteuttamaa Suomenlahden sulkua. Helmikuussa 1942 Suomen sodanjohto päätti vallata saaren takaisin ennen kuin neuvostoliittolaiset ehtisivät linnoittaa sen. Suursaaren valtaus valmisteltiin erittäin huolellisesti etukäteen. 26. maaliskuuta noin prikaatin vahvuiset, ilmavoimien ja tykistön tukemat suomalaisjoukot ryhmittyivät Suomenlahden jäälle ja valtasivat saaren noin pataljoonan vahvuisilta neuvostojoukoilta kahden päivän kiivaiden taistelujen jälkeen. Venäläisten tappiot Suursaaren taistelussa olivat noin 250 sotilasta kaatuneina ja vankeina. Suomalaisten tappiot olivat 170 sotilasta kaatuneina ja haavoittuneina.
Sodan loppuvuosina Suursaarta linnoitettiin voimakkaasti. Rantakallioille valettiin tykkilavetteja ja luolia räjäytettiin varastoiksi sekä väestönsuojiksi – demilitarisoinnista ei ollut enää puhettakaan. Saari toimi suomalaisten laskeman miinasulun yhtenä tukipisteenä. Nimellä ”Rukajärvi” tunnettu merimiinojen ketju ulottui Haapasaaresta Suursaaren ja Tytärsaaren kautta Kurkolanniemeen (Viron puolella).
Historia > Toinen maailmansota > Saksalaisten valtausyritys

Kun Suomi ja Neuvostoliitto solmivat aselevon syyskuun alussa 1944, Saksan joukot olivat vetäytyneet Virossa Narvan tasalle. Suomen vetäytyminen sodasta avasi Neuvostoliiton laivastolle vapaan kulkutien Itämerelle. Jotta neuvostolaivaston liikkeitä voitaisiin rajoittaa, saksalaiset päättivät miehittää Suursaaren. Tätä varten oli jo aiemmin laadittu suunnitelma, koodinimeltään se oli Tanne Ost. Aamuyöllä 15. syyskuuta 1944 Suurkylän lähelle ilmestyi kymmenkunta saksalaisalusta. Suomalais- ja saksalaiskomentajien välillä lienee käyty keskustelu, jossa Saksa ilmoitti halunsa ottaa saaren haltuun rauhallisin keinoin. Kun suomalaiset eivät suostuneet, syttyi taistelu, joka loppui myöhään samana iltana saksalaisten menetettyä kymmenkunta alusta ja noin 1 400 sotilasta kaatuneina, haavoittuneina ja vankeina. Suomalaisten tappiot olivat noin sata sotilasta. Taistelun aikana suomalaiset saivat voimakasta ilmatukea Neuvostoliiton ilmavoimilta. Taistelussa saadut saksalaiset sotavangit jätettiin rauhansopimuksen mukaisesti Neuvostoliitolle. Moskovan välirauhassa Suomi joutui luovuttamaan Suursaaren, mikä vahvistettiin lopullisesti Pariisin rauhassa vuonna 1947.lähde?
Historia > Toinen maailmansota > Internointileiri

Jatkosodan aikana saaressa toimi internointileiri, johon oli koottu Suomessa asuvat juutalaispakolaiset.
Nykyaika

Toisen maailmansodan jälkeen Suursaari on kuulunut rajavyöhykkeeseen, minkä vuoksi se on ulkomaalaisilta kiellettyä aluetta. Saarella käyneet ovat kertoneet, että suurin osa asutuksesta on ränsistynyt ja että saaressa asuu vain kymmenkunta henkeä: majakanvartijoita, säänhavainnontekijöitä ja rajavartijoita. He asuvat saaren pohjois- ja eteläkärjissä.lähde?
Toisen maailmansodan jälkeen saareen miehitysjoukon jälkeen asettuivat Neuvostoliiton rajavartiojoukot, joiden vahvuus oli noin 200 sotilasta. Suurin osa vahvuudesta väheni seuraavien vuosien kuluessa. Saaren majakoista kaksi on edelleen toiminnassa. Neuvostoliiton aikana alueelle on rakennettu merivalvontatutkia, joista uusimmat 2000-luvulla Venäjän tehostaessa Suomenlahden merivalvontaa osaltaan.lähde?
Vanha kasino 1930-luvulta on edelleen pystyssä, mutta ränsistyneenä. Sitä on aiemmin käytetty päiväkotina, mistä päätellen väkiluku on ollut aiemmin suurempi. Vanhoista kalastajakylistä on jäljellä lähinnä raunioita. Valokuvista näkyy, että jokunen yksittäinen alkuperäinen talo on edelleen jäljellä Kiiskinkylässä, mutta Suurkylään on rakennettu riveittäin keskenään samantapaisia rakennuksia, mahdollisesti sotilasrakennuksia tai jonkinlainen kalastuskolhoosi.lähde?
Osa Suursaaresta avattiin kesällä 2004 Viipurista tuleville risteilyturisteille. Samana vuonna saareen avattiin hotelli, joka toimii entisessä neuvostoupseerien asuinrakennuksessa. Varustamot ovat osoittaneet kiinnostusta sille, että Suursaaresta tehtäisiin välisatama Suomen ja Viron välisille risteilyaluksille. Siten laivalla voitaisiin myydä verovapaita tuotteita. Retkiä saarelle järjestettiin jälleen vuonna 2008.
Nykyaika > Rajavyöhykkeen osa, helikopteritukikohdan perustaminen

Syksyllä 2006 voimaan astuneiden Venäjän turvallisuuspalvelun rajavyöhykemääräysten mukaan Suursaari on edelleen osa Venäjän rajavyöhykettä, ja ulkomaalaisten liikkuminen alueella on ilman erityislupaa kielletty. Saarella katsotaan yhä olevan sotilaallista merkitystä sitä ympäröivien aluevesien ja sijaintinsa vuoksi. Vuonna 2008 sinne rakennettiin tutka-asema ja lennonjohtoasema. Vuonna 2019 perustettiin viiden laskeutumispaikan helikopterikenttä, joka voi vastaanottaa kaikentyyppisiä Venäjän asevoimien rahti- ja taisteluhelikoptereita. Saarella toimiva säähavaintoasema sekä polttoainekeskus ja huoltopiste voivat tukea tarvittaessa ympärivuotiseen toimintaan rakennettua helikopteritukikohtaa. Se voidaan aktivoida esimerkiksi mikäli Venäjä ryhtyisi sotaan tai haluaisi lisätä jännitystä Suomea tai Viroa vastaan.
Yleisradion selvityksen mukaan Venäjä on saattanut käyttää Suursaarta asemapaikkanaan suorittaessaan gps-radiohäirintää, jolla on sotkettu esimerkiksi maaliskuussa 2022 Suomeen suuntautunutta tai Suomessa toimivaa siviililentoliikenteen tavanomaista navigointia.
Muuta

Laiva s/s Suursaari oli Turun kaupungin satamahinaaja, ja se luovutettiin Suomen sotakorvausten osasuorituksena Neuvostoliittoon, missä sen nimeksi tuli Admiral Nahimov (Адмирал Нахимов).
Huomautuksia

↑  Seurakunnan perustamisvuosi
Kirjallisuutta

Elenius, Emil: Saarelaistarinoita.  Helsinki:  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-06672-9
Anttila, Risto: Suursaari, Suomenlahden helmi.  KR-Kirjat, 1996.  ISBN 951-9387-57-9
Mehtälä, Maila: Temppeliaukio -kirkko Suursaaresta länteen.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27837-8
Havas, Eino: Suursaari sanoin ja kuvin.  Hämeenlinna:  Arvi A. Karisto Osakeyhtiö, 1920.
Pälsi, Sakari: Suomenlahden jäiltä.  Helsinki:  Otava, 1924.
Mattila, J. W. ja Jorma: Suursaari.  Porvoo:  WSOY, 1941.
Lappalainen, Niilo: Suursaari toisessa maailmansodassa.  Helsinki:  WSOY, 1987.
Salmelin, Pentti: Suursaaren sota.  Helsinki:  Otava, 1989.
Naski, Aarre: Suursaaren väestön suku-tutkimus.  Suursaari-seura Julkaisupaikka=Loviisa, 1992.
Murresanoja ja -sanontoja Suursaaresta.  Suursaari-seura, 2000.
Räty, Leena: Paratiisisaari Menetetty Suursaari taiteilijoiden kuvaamana (näyttelyjulkaisu).  Helsinki:  Kyriiri, 2002.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suursaari Wikimedia Commonsissa
Historiallisia kuvia
Puolustusvoimian katsaus 39 – Suomalaisten tekemä Suursaaren valtaus 1942 Elonet.
Valokuvia nykyajan Suursaaresta
Ylen Elävä arkisto – Kirje Suursaarelta (video, 1936)
www.postileimat.com
Suursaari – Temppeliaukion kirkon alkukuvissa
Suursaaren kartta: L. W. Alenius (1922)
Sakari Pälsi : Mitä meri on antanut, Suomen Kuvalehti, 13.12.1924, nro 50, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Hannes Salovaara : "Keskellä kuohuin, vallassa vaahtoin...", Helsingin Sanomat Viikkoliite, 03.08.1930, nro 31, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saari, jonka taloissa on vain makuuhuoneita, Helsingin Sanomat, 10.09.1937, nro 243, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
YouTube: Suursaari 27-28.03.1942
YouTube: Suursaari 15.09.1944
Suursaari: Kirjeitä Ainille
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Suursaaren kylät, korkeat paikat ja nähtävyydet
Kartta Suursaaresta. Korkeuskäyrät osoittavat pinnanmuodot 30 metrin välein.
Haukkavuori Liivalahdenjärveltä päin nähtynä vuonna 1936.
Adam Olearius matkusti laivalla, joka haaksirikkoutui Suursaaren luona marraskuussa 1635.
Suursaaren perinnevaakuna.
Suursaari nähtynä Kotkan Haukkavuoren näkötornista.
Suursaaren strateginen sijainti.
Taideyliopiston Sibelius-Akatemia

| Taideyliopiston Sibelius-Akatemia |
| --- | --- |
  
 Sibelius-Akatemian R-talo Helsingin keskustassa Etu-Töölössä.
Perustettu:  1882
Tyyppi:  Julkinen
Dekaani:  Em­i­lie Gard­berg (18.1.2021 lähtien)
Opiskelijoita:  1 400
Sijainti:  Helsinki,  Suomi (60°10′18″N, 024°55′56″E)
Osoite:  Musiikkitalo: Töölönlahdenkatu 16 R-talo: Pohjoinen Rautatiekatu 9 N-talo: Nervanderinkatu 13 Kuopio: Kuopionlahdenkatu 23 C
Sivusto:  www.uniarts.fi
Taideyliopiston Sibelius-Akatemia (lyhenne SibA) on Taideyliopistoon kuuluva musiikkialan akatemia, joka on alallaan Suomen ainoa ja Pohjoismaiden suurin yliopistotason oppilaitos. Sibelius-Akatemian tehtävänä on vaalia ja uudistaa musiikkikulttuuria.
Sibelius-Akatemiassa voi opiskella yhdeksässä eri koulutusohjelmassa. Opiskelijoita Sibelius-Akatemiassa on noin 1 500. Vuoden 2020 keväällä valittiin 175 opiskelijaa. Yliopisto toimii Helsingissä, Kuopiossa ja Seinäjoella. Helsingissä on kolme toimipistettä: Musiikkitalo Mannerheimintiellä, R-talo Pohjoisella Rauta­tie­kadulla (eduskunnan käytössä vuosina 2015–2017) ja N-talo Nervanderinkadulla. Ennen Musiikkitalon valmistumista Sibelius-Akatemian käytössä olivat myös T-talo Töölössä ja P-talo Pitäjän­mäellä.
Sibelius-Akatemiaa on johtanut tammikuusta 2021 lähtien dekaani Emilie Gardberg.
Historiaa

Sibelius-Akatemia perustettiin Helsingin Musiikkiopiston nimellä vuonna 1882 yksityisestä aloitteesta. Sen ensimmäiseksi johtajaksi valittiin Martin Wegelius, joka toimi tehtävässä vuoteen 1906 kuolemaansa saakka. Esikuvana oli keskieurooppalainen konservatoriomalli, joka pohjautui perinteiseen mestari–kisälli-koulutukseen. Opiston nimi muutettiin Helsingin konservatorioksi vuonna 1924 ja Sibelius-Akatemiaksi vuonna 1939. Jean Sibelius opiskeli oppilaitoksessa vuosina 1885–1889 ja opetti siellä 1890-luvulla jonkin aikaa musiikinteoriaa ja sävellystä.
Vuonna 1980 Sibelius-Akatemiasta tuli valtion laitos. Vuonna 1983 perustettiin Sibelius-Akatemian Kuopion koulutusyksikkö. Seinäjoen koulutusyksikkö perustettiin vuonna 1991. Sibelius-Akatemiasta tuli yliopisto vuonna 1998. Sibelius-Akatemia liittyi osaksi uutta Taideyliopistoa vuonna 2013, jolloin nimeksi tuli Taideyliopiston Sibelius-Akatemia.
Historiaa > Oppilaitoksen johtajat

Johtajan titteliksi tuli rehtori vuonna 1960 ja dekaani vuonna 2013.
Martin Wegelius, 1882–1906
Armas Järnefelt, 1906–1907
Karl Ekman, 1907–1911
Erkki Melartin, 1911–1936
Ernst Linko, 1936–1959
Taneli Kuusisto, 1959–1971
Veikko Helasvuo, 1971–1981
Ellen Helevuo-Urho, 1981–1987
Tuomas Haapanen, 1987–1990
Erkki Rautio, 1990–1993
Lassi Rajamaa, 1993–1999
Pekka Vapaavuori, 1999–2004
Gustav Djupsjöbacka, 2004–2012
Tuomas Auvinen, 2012–2016
Kaarlo Hildén, 2017–2020
Emilie Gardberg 2021–
Osastot ja oppiaineet

Sibelius-Akatemiassa on kaksi osastoa, joiden alaisuudessa oppiaineet toimivat.
| --- | --- |
Osasto: Oppiaineet
Klassisen musiikin osasto: klassisen musiikin instrumentti- ja lauluopinnot sävellys ja musiikinteoria musiikin johtaminen kirkkomusiikki jatkokoulutus (DocMus-tohtorikoulussa)
Musiikkikasvatuksen, jazzin ja kansanmusiikin osasto: musiikkiteknologia jazzmusiikki kansanmusiikki musiikkikasvatus kulttuurinen musiikintutkimus taidehallinto (vain maisterikoulutus) Nordic Master in Global Music (vain maisterikoulutus) jatkokoulutus (MuTri-tohtorikoulussa)
Osastot ja oppiaineet > Muuta

Sibelius-Akatemian kirjasto
Sibelius-Akatemian nuorisokoulutus
Avoin yliopisto
Täydennyskoulutus
Julkaisut

Sibelius-Akatemia julkaisee kahta vertaisarvioitua tieteellistä aikakauslehteä, jotka ovat klassiseen musiikkiin keskittyvä Trio ja musiikin pedagogiikkaan keskittyvä Musiikkikasvatus. Lisäksi Sibelius-Akatemian julkaisusarjoissa on julkaistu tieteellisiä teoksia, tietokirjoja ja äänitteitä.
Konserttitalo

Sibelius-Akatemian konserttitalo, Pohjoisella Rautatiekadulla Eduskuntatalon vieressä sijaitseva niin sanottu R-talo, on yksi Helsingin huomattavimmista konserttitaloista. Rakennus valmistui vuonna 1930 ja sen suunnitteli arkkitehti Eino Forsman, joka oli itse suuri musiikinystävä. Forsman selvitti Akatemian taloa suunnitellessaan tarkasti oman aikansa sointitutkimuksen tuloksia, jotta talon musiikkisalien akustiikka olisi mahdollisimman hyvä. Vuonna 1930 valmistuneessa talossa on 647-paikkainen konserttisali, 125-paikkainen kamarimusiikkisali ja 70-paikkainen vanhan musiikin sali. Konserttisalien lisäksi rakennuksessa on Sibelius-Akatemian opetus- ja harjoitusluokkia.
Suomen eduskunta kokoontui Sibelius-Akatemian konserttisalissa vuosina 2015–2017 Eduskuntatalon peruskorjauksen ajan.
Helsingin Yliopistokiinteistöt Oy:n aiemmin omistama rakennus myytiin keväällä 2018 yksityiselle ruotsalaiselle kiinteistösijoittajalle Hemsölle, joka on erikoistunut yhteiskuntakiinteistöihin ja omistaa Suomessa useita oppilaitoskiinteistöjä. Rakennuksen peruskorjaus alkoi omistajanvaihdoksen jälkeen ja valmistui syksyllä 2019.
Kirjallisuutta

Dahlström, Fabian: Sibelius-Akatemia 1882–1982. Sibelius-Akatemia, 1982. ISBN 951-859-162-8
Pajamo, Reijo: Musiikkiopistosta musiikkiyliopistoksi. Sibelius-Akatemia, 2007. ISBN 952-5531-29-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taideyliopiston Sibelius-Akatemia Wikimedia Commonsissa
Sibelius-Akatemian kotisivut
| n k Suomen yliopistot |
| --- | --- |
Yliopistot:  Aalto  Hanken  Helsinki  Itä-Suomi  Jyväskylä  Lappi  Lappeenranta-Lahti  MPKK  Oulu  Taideyliopisto  Tampere  Turku  Vaasa  Åbo Akademi 
Yliopistokeskukset:  Kajaani  Kokkola  Lahti  Mikkeli  Pori  Seinäjoki 
Entiset:  Eläinlääketieteellinen korkeakoulu  Helsingin kauppakorkeakoulu  Joensuu  Kuopio  Kuvataideakatemia  Sibelius-Akatemia  Svenska social- och kommunalhögskolan  Taideteollinen korkeakoulu  Tampere (1925-2018)  Tampereen teknillinen yliopisto  Teatterikorkeakoulu  Teknillinen korkeakoulu  Turun kauppakorkeakoulu 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Taideyliopiston Sibelius-Akatemia (Q518851)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: julkinen yliopisto, konservatorio
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
koordinaatit: 60°10′18″N 24°55′57″E﻿ / ﻿60.1717°N 24.9325°E﻿ / 60.1717; 24.9325

| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz place 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef  Hufvudstadsbladet 
Sibelius-Akatemian tunnus ennen Taideyliopiston perustamista.
Monarkismi

Monarkismi on monarkiaa kannattava poliittinen suuntaus. Monarkismi pyrkii monarkistisen hallitusmuodon luomiseen, puolustamiseen, säilyttämiseen tai palauttamiseen. Tämän aatteen kannattajaa sanotaan monarkistiksi (ransk. monarchiste).
Monarkismi keskittyy monarkistiseen järjestelmään ja kannattaa valtion hallitusmuodon muodostamista tältä pohjalta. Näin ollen monarkismi eroaa rojalismista (kuningasmielisyydestä) ja rojalisteista, jotka kannattavat jotain tiettyä monarkkia jonkin tietyn valtion päämieheksi sekä lisäksi yleensä jotain tiettyä hallitsijasuvun haaraa. Nämä käsitteet ovat menneet sekaisin erityisesti anglosaksisessa kielenkäytössä. Monesti historiassa tällaisia monarkistisia, mutta erityisesti rojalistisia, liikkeitä ovat olleet karlistit, jakobiitit, legitimistit ja ultrarojalistit.
Perinteisessä Ranskan vallankumouksen jälkeen syntyneessä jaottelussa monarkistit sijoittuivat oikeistoon (tai keskustaoikeistoon) ja konservatiiveihin. Myös myöhemmät monarkistiset liikkeet ja puolueet on laskettu kuuluvan poliittiseen kentän oikealle laidalle.
Monarkismin vaikutus eri maissa

Uudella ajalla monarkismi huipentui uskonpuhdistuksen jälkeen, jolloin katolisen kirkon valtaa valtioissa haluttiin kaventaa vahvistamalla monarkinhallintoa ja monarkin valtaa. 1800-luvulla monarkismi kilpaili tasavaltalaisuuden kanssa erityisesti Ranskassa. Kuningaskuntien määrän supistuttua myös monarkismin vaikutus on vähentynyt. 1900-luvulla Euroopassa vahva monarkistinen liike on ollut Espanjassa, joka Francon valtakauden jälkeen vuonna 1975 siirtyikin takaisin monarkiaan de facto. Joissain Euroopan maissa, joista monarkki syrjäytettiin toisen maailmansodan yhteydessä tai sen jälkeen, on esiintynyt pieniä monarkistisia poliittisia piirejä, kuten Kreikassa ja Bulgariassa.
Suomessa monarkismi oli itsenäisyyden aikana lyhyen aikaa poliittisesti vaikutusvaltainen aate vuonna 1918, jolloin oli vireillä Suomen kuningaskuntahanke.
Monarkismi Nepalissa ja Thaimaassa

Lähivuosien konflikteissa monarkisteilla on ollut asemansa erityisesti Nepalissa ja Thaimaassa. Maolaisten vaalivoiton myötä Nepal siirtyi absoluuttisesta monarkiasta liittotasavallaksi, kun taas Thaimaassa monarkististen upseerien johtama armeija syrjäytti vuoden 2006 vallankaappauksessa pääministeri Thaksin Shinawatran. Sittemmin Thaimaan siirryttyä takaisin demokraattisten vaalien kautta siviilihallintoon työläisistä ja keskiluokkaisesta kaupunkiväestöstä koostuva monarkistinen PAD-liike on pyrkinyt laajoilla ja voimakkailla mielenosoituksillaan kaatamaan keväästä 2008 lähtien Thaksin Shinawatran tukijoista koostuvan PPP-puolueen hallituksen. PAD onnistuikin lopulta oikeuden päätöksen avulla syrjäyttämään pääministeri Samak Sundaravejin syyskuussa 2008. PAD-liikkeen mielestä demokratia on turmellut Thaimaan ja johtanut sen kaaokseen. Se kannattaa huomattavasti laajempaa kuninkaan valtaan nojaavaa perustuslaillista monarkiaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Monarkismi Wikimedia Commonsissa
Moksi (Korpilahti)

| Moksi |
| --- | --- |
 Näkymä Moksin-Leustun erikoiskokeen varrelta 2006
Kaupunki:  Jyväskylä
Suuralue:  Korpilahti
Suunnittelualue:  Tikkala
Väkiluku:  141 (31.12.2021)
Postinumero(t):  41840
Moksi (rekisterikylän nimenä myös Riihijärvi) on yksi Korpilahden pohjoisista kylistä Jyväskylässä. Se on tunnettu Suomen rallista, johon on useina vuosina kuulunut Moksin erikoiskoe. Moksin asukkaista moni käy töissä kylän ulkopuolella muun muassa Jyväskylässä ja Korpilahdella. Kylällä on myös maataloutta.
Vuoden 2021 lopussa Moksin tilastollisella pienalueella eli 141 asukasta. Varsinaisen Moksin lisäksi tilastoalueeseen kuuluu Varrasperä, Humma, Hoikanpohja, Nakkerinpohja, Römminpohja ja Hankapohja.
Moksi sijaitsee noin puolen tunnin ajomatkan päässä Jyväskylästä ja noin 15 minuutin ajomatkan päästä Korpilahden keskustasta.
Ympäristö ja luonto

Moksin alueella sijaitsevia järviä ovat muun muassa Moksinjärvi, Surkee ja Joutee.
Korpilahden (vuodesta 2009 myös Jyväskylän) korkein kohta Uutelanmäki sijaitsee Moksin eteläpuolella.
Historia

Moksin nimi on Terho Itkosen mukaan saamelaisperäinen. Nykysaamelaiskielissä kantasanaa vastaa inarinsaamen verbi mokseđ ("kuljettaa veden yli"). Itkosen mukaan myös Vihdin Moksin nimi on samaa perua. Maakirjakylän nimi Riihijärvi perustuu Saulo Kepsun mukaan Moksinjärven vanhempaan nimitykseen. Kylä mainitaan Riihijärvenä jo vuonna 1582, kylännimenä Moksi esiintyy ensimmäisen kerran vasta vuonna 1773.
Ennen asuttamista seutu oli Jämsän erämaata. Eräkappaletta kutsuttiin Moksinpuolisen päiväkunnaksi; tälle alueelle on muodostunut myös mm. Tikkalan kylä. Moksin kantatalo perustettiin vuonna 1582. Se ehti olla yksinäistalona noin parinsadan vuoden ajan. Vuonna 1785 Moksin talosta erotettiin Mattilan ja Koppelmäen talot. Kylän ensimmäinen torppa, vuonna 1757 perustettu Ikosenmäki, itsenäistyi vuonna 1808. Vuonna 1860 kylässä oli torppia yhteensä kahdeksan.
Moksi kuului Jämsän pitäjään vuoteen 1861 asti, jolloin Korpilahden kappeliseurakunta erotettiin erilliseksi pitäjäksi. Vuonna 2009 Korpilahden kunta liitettiin Jyväskylään.
Aiheesta muualla

www.moksi.fi
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Suomäki, Pekka (toim.): Hajallaan hantuvet, levällään laitumet : Moksin kyläkirja. Moksin kyläseura, 2006. ISBN 952-91-9973-2.
Mona Vale

| Mona Vale |
| --- | --- |
 Mona Vale
 Koordinaatit: 33°40′33″S, 151°18′24″E 
Sijainti:  Sydney, Uusi Etelä-Wales, Australia
Väkiluku (2001):  9 281
Postinumero:  2103
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mona Vale on lähiö Sydneyn pohjoisosassa, Uudessa Etelä-Walesissa, Australiassa. Mona Vale sijaitsee 28 kilometrin päässä Sydneyn keskustasta.
Historia

Aboriginaalit tunsivat Mona Valen nimellä Bongin Bongin ja lähiön ensimmäiset maamerkit syntyivät vasta vuonna 1813. Maan, jolla Mona Vale nyt sijaitsee, osti Robert Campbell (1769-1846) vuonna 1814.
Maamerkit

Mona Valella on kaksi koulua ja lukio, RSL-kerho, puisto, julkinen kirjasto, golf-rata, sairaala, skeittipuisto, linja-autoasema, kaksi kauppakeskusta ja pikkukauppoja.
Mona Valella on laakea uimaranta (aiemmin tunnettu nimellä "Bongin Bongin Beach") jossa on lasten allas ja aaltoallas.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mona Vale Hospital (Arkistoitu – Internet Archive)
Mona Valen golfrata
Näköala Mona Valen rannasta
Mikko Montonen

Mikko Montonen (3. huhtikuuta 1957 Helsinki – 22. kesäkuuta 2016) oli suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hän aloitti uransa musiikkitoimittajana Musassa vuonna 1973, siirtyen 1980-luvun puolivälissä kirjoittamaan myös ruoka- ja juomakulttuurista. 1970-luvun jälkipuoliskolla Montonen tunnettiin punkia, uutta aaltoa ja reggaeta käsittelevistä artikkeleistaan, mutta myöhemmin hän kirjoitti erityisesti viineistä ja oluista. Montonen oli myös yksi Helsinki Beer Festivalin järjestäjistä. Vuonna 2007 ilmestyi Montosen ja Santtu Luodon kirjoittama Juice Leskisen elämäkerta.
Teokset

Punk: rokkishokki, Waldemar Walleniuksen kanssa, Lehtijussi, Pirkkala, 1978. ISBN 951-99175-4-3.
Uuden aallon tekijät, Johanna-kustannus, Helsinki, 1979. ISBN 951-94840-5-1.
100 viiniä: Käytännön taskukirja Suomesta saatavista viineistä, City-lehti, Helsinki, 1988. ISBN 951-89370-0-1.
Viinikirja: Sally Albatross, Juha Berglundin kanssa, City-lehti, Helsinki, 1989. ISBN 951-89370-9-5.
Juice, Santtu Luodon kanssa, Minerva Kustannus, Helsinki, 2007. ISBN 978-952-49226-3-0.