stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ladysmith (Brittiläinen Kolumbia)
Kuuluisia kaupungissa syntyneitä

Pamela Anderson (1967–), näyttelijä ja malli
Aiheesta muualla

Kaupungin kotisivu (englanniksi)
Jules Hoffmann

| Jules Hoffmann |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. elokuuta 1941 (ikä 83) Echternach, Luxemburg
Kansalaisuus:   Ranska
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Strasbourgin yliopisto
Instituutti:  CNRS
Tutkimusalue:  immunologia
Palkinnot:   Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinto (2011)
Aiheesta muualla
www-ibmc.u-strasbg.fr/ridi/profil.php?equipe_id=10
Jules A. Hoffmann (s. 2. elokuuta 1941 Echternach, Luxemburg) on ranskalainen immunologi, joka on tehnyt uraansa Strasbourgin yliopistossa ja Ranskan kansallisessa CNRS-tutkimusorganisaatiosta. Hän on tutkinut erityisesti hyönteistein immunologiaa. Hoffmanille myönnettiin vuoden 2011 Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinto yhdessä Bruce Beutlerin ja Ralph M. Steinmanin kanssa luontaisen immuniteetin aktivoitumiseen liittyvistä löydöistä.
Elämäkerta > Nuoruus ja opiskeluaika

Hoffmann syntyi Luxemburgissa, missä hän kävi koulunsa. Hänen isänsä oli lukion opettaja ja innokas entomologi. Hän keräsi ja tunnisti usein vapaa-ajallaan erilaisia hyönteisiä. Hoffmanin mukaan hänen isänsä tartutti häneen kiinnostuksen hyönteisiin.
Lukion jälkeen Hoffmann muutti Luxemburgista ja aloitti yliopisto-opiskelunsa Strasbourgin yliopistossa. Hän opiskeli siellä eläintiedettä, yleistä biologiaa ja kemiaa. Yliopistossa Hoffmann kiinnostui Pierre Jolyn laboratoriosta, joka tutki idänkulkusirkan kehitystä ja lisääntymistä. Joly tarjosi 1964 Hoffmannille paikkaa Ranskan kansallisesta CNRS-tutkimusorganisaatiosta, ja Hoffmann alkoi tutkia kulkusirkkojen puolustusjärjestelmää.
Hoffmann väitteli biologiasta tohtoriksi Strasbourgin yliopistossa 1969 ja suoritti väitöskirjan jälkeisen harjoittelun Marburgin yliopistossa 1973–1974.
Elämäkerta > Ura

Marburgista Hoffmann palasi Strasbourgiin, missä hänen ensimmäisensä tutkimuksensa koskivat idänkulkusirkan verisoluja. Seuraavaksi hän alkoi tutkia hyönteisten hormoneja, erityisesti steroidihormoni ekdysonia. Hänestä tuli 1978 CNRS:n tutkimusyksikkö 9022:n johtaja. Hoffmannin laboratorio, ”hyönteisten endokrinologia ja immunologia”, suuntautui kahteen tutkimushaaraan, ekdysoniin biosynteesiin ja hormonin rooliin lisääntymisessä ja kehityksessä sekä hyönteisten mikrobipuolustuksen tutkimiseen.
Laboratorio kasvoi 1980-luvun aikana, ja samalla tutkijat päättivät keskittyä enemmän immunologiaan, hylätä aiemmat mallihyönteisensä ja jatkaa tutkimuksia Drosophila-suvun kärpäsillä. Hoffmann johdatti yksikkönsä tutkimaan erityisesti Drosophila-kärpästen luonnollista immuniteettia. Vuonna 1992 Hoffmannista tuli Ranskan tiedeakatemian jäsen.
Hoffmann nimettiin 1994 CNRS:n Strasbourgin yliopiston yhteydessä toimivan Molekyyli- ja solubiologian instituutin johtajaksi. Hoffmannin tutkimusryhmä teki uraauurtavan löydön 1996, kun he tutkivat, miten Drosophila-kärpäset taistelivat sieni-infektioita vastaan. He olivat aiheuttaneet kärpäsiin mutaatioita, muun muassa Christiane Nüsslein-Volhardin aiemmin löytämään Toll-geeniin. Kärpäset, joiden Toll-geeni ei toiminut, kuolivat infektioon, koska niiden puolustusjärjestelmä ei käynnistynyt. Hoffmann päättelikin, että Toll-geenin aktivoituminen oli tärkeässä asemassa taistelussa mikro-organismeja vastaan.
Merkitys

Hoffmann oli 2007–2008 Ranskan tiedeakatemian presidentti, ja hänet on palkittu 2000-luvulla useilla palkinnoilla, kuten William B. Coley-, Robert Koch- ja Balzan-palkinnolla. Hoffmann sai Nobel-palkinnon 2011. Hänen ja Beutlerin työn myötä ihmisestä ja hiiristä on löytynyt kymmeniä Tollin kaltaisia reseptoreita, jotka ovat merkittävä osa luontaista immuniteettia.
Hoffman valittiin 2012 Ranskan akatemian 7. tuolille, joka oli ollut Jacqueline de Romillyn kuoleman jälkeen vapaana joulukuusta 2010.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jules Hoffmann Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Behring  1902: Ross  1903: Finsen  1904: Pavlov  1905: Koch  1906: Golgi, Ramón y Cajal  1907: Laveran  1908: Metšnikov, Ehrlich  1909: Kocher  1910: Kossel  1911: Gullstrand  1912: Carrel  1913: Richet 1914: Bárány  1919: Bordet  1920: Krogh  1922: Hill, Meyerhof  1923: Banting, Macleod 1924: Einthoven
1926–1950:  1926: Fibiger  1927: Wagner-Jauregg  1928: Nicolle  1929: Eijkman, Hopkins  1930: Landsteiner  1931: Warburg  1932: Sherrington, Adrian  1933: Morgan  1934: Whipple, Minot, Murphy  1935: Spemann  1936: Dale, Loewi  1937: Szent-Györgyi  1938: Heymans  1939: Domagk  1943: Dam, Doisy  1944: Erlanger, Gasser  1945: Fleming, Chain, Florey  1946: Muller  1947: C. Cori, G. Cori, Houssay  1948: Müller  1949: Hess, Moniz 1950: Kendall, Reichstein, Hench
1951–1975:  1951: Theiler  1952: Waksman  1953: Krebs, Lipmann  1954: Enders, Weller, Robbins  1955: Theorell  1956: Cournand, Forssmann, Richards  1957: Bovet  1958: Beadle, Tatum, Lederberg  1959: Ochoa, Kornberg  1960: Burnet, Medawar  1961: Békésy  1962: Crick, Watson, Wilkins  1963: Eccles, Hodgkin, Huxley  1964: Bloch, Lynen  1965: Jacob, Lwoff, Monod  1966: Rous, Huggins  1967: Granit, Hartline, Wald  1968: Holley, Khorana, Nirenberg  1969: Delbrück, Hershey, Luria  1970: Katz, Euler, Axelrod  1971: Sutherland  1972: Edelman, Porter  1973: Frisch, Lorenz, Tinbergen  1974: Claude, Duve, Palade  1975: Baltimore, Dulbecco, Temin
1976–2000:  1976: Blumberg, Gajdusek 1977: Guillemin, Schally, Yalow  1978: Arber, Nathans, Smith  1979: Cormack, Hounsfield  1980: Benacerraf, Dausset, Snell  1981: Sperry, Hubel, Wiesel  1982: Bergström, Samuelsson, Vane  1983: McClintock  1984: Jerne, Köhler, Milstein  1985: Brown, Goldstein  1986: Cohen, Levi-Montalcini  1987: Tonegawa  1988: Black, Elion, Hitchings  1989: Bishop, Varmus  1990: Murray, Thomas  1991: Neher, Sakmann  1992: Fischer, Krebs  1993: Roberts, Sharp  1994: Gilman, Rodbell  1995: Lewis, Nüsslein-Volhard, Wieschaus  1996: Doherty, Zinkernagel  1997: Prusiner  1998: Furchgott, Ignarro, Murad  1999: Blobel  2000: Carlsson, Greengard, Kandel
2001–:  2001: Hartwell, Hunt, Nurse  2002: Brenner, Horvitz, Sulston  2003: Lauterbur, Mansfield  2004: Axel, Buck  2005: Marshall, Warren 2006: Fire, Mello 2007: Capecchi, Evans, Smithies 2008: zur Hausen, Barré-Sinoussi, Montagnier 2009: Blackburn, Greider, Szostak 2010: Edwards 2011: Beutler, Hoffmann, Steinman 2012: Gurdon, Yamanaka 2013: Rothman, Schekman, Südhof 2014: O’Keefe, M.-B. Moser, E. Moser 2015: Campbell, Ōmura, Tu 2016: Ōsumi 2017: Hall, Rosbash, Young 2018: Allison, Honjo 2019: Kaelin, Ratcliffe, Semenza 2020: Alter, Houghton, Rice 2021: Julius, Patapoutian 2022: Pääbo 2023: Karikó, Weissman 2024: Ambros, Ruvkun
Lebensreform

Lebensreform (saksaa, suomeksi ’elämänuudistus’) oli 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkupuolella Sveitsissä ja muissa Euroopan saksankielisissä maissa toiminut elämäntapaliike, jonka jäsenet kehottivat ihmisiä parantamaan itseään elämällä luonnonmukaisesti ja terveellisesti. Yksilöissä tapahtuvan muutoksen uskottiin tuovan henkilökohtaista hyvinvointia ja yhteiskunnallista muutosta aikana, jolloin teollistuminen, mekanisaatio ja kaupungistuminen uhkasivat ihmistä.
Lebensreform-liike sai alkunsa Sveitsin ylemmän keskiluokan piirissä ja vetosi etenkin yhteiskunnan ylempiin kerroksiin. Liike suosi luonnollisuutta, kauneutta ja fyysistä kuntoa. Kehon kuului olla terve, hoikka ja vahva. Liha, alkoholi ja tupakka kuului jättää pois. Suositeltavia asioita ja liikkeen teemoja olivat muun muassa kasvissyönti, naturismi, luontaislääkintä, oikeanlainen vaatetus, uudisasutus, puutarhakaupunki, terveysruoka, naisten, lasten ja eläinten vapautuminen, yhteisöllisyys sekä seksuaalinen, yhteiskunnallinen, kulttuurillinen, uskonnollinen ja taloudellinen uudistus.
Lappeenrannan keisarintalo

Keisari Aleksanteri III saapumassa keisarintaloon ensi kertaa 4. elokuuta 1885.
Lappeenrannan keisarintalo eli Fontellin talo oli Lappeenrannan keskustassa sijainnut puutalo, joka toimi vuosina 1885–1917 Venäjän keisarin virallisena residenssinä. Rakennus sijaitsi raatihuoneen korttelissa Ison kirkkokadun (nykyinen Kirkkokatu) ja Raastuvankadun kulmassa. Sitä kutsuttiin myös keisarilliseksi palatsiksi.
Talon rakennutti alkujaan kodikseen piirilääkäri A. W. Dammert vuonna 1831, ja se oli tavanomainen pikkukaupungin empiretyylinen puutalo. Talon omistajaksi tuli myöhemmin ravintoloitsija Elise Fontell. Kun Venäjän keisari Aleksanteri III elokuussa 1885 vieraili Lappeenrannassa seuraamassa Suomen sotaväen sotaharjoituksia ja vihkimässä vastavalmistuneen Simola–Lappeenranta-radan, hänet päätettiin majoittaa Fontellin taloon. Arkkitehti Jacob Ahrenberg ja taidemaalari Fanny Churberg suunnittelivat taloon kiireellä keisarin arvolle sopivan sisustuksen. Vaikka talo oli kooltaan varsin vaatimaton, Aleksanteri III ihastui siihen, ja se muutettiin pysyvästi viralliseksi keisarilliseksi residenssiksi. Aleksanteri III majoittui sinne perheineen toisen kerran vieraillessaan uudelleen Lappeenrannassa vuonna 1891. Lisäksi keisarin veli, suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš käytti residenssiä vuonna 1888.
Lappeenrannan kartta vuodelta 1894. Kohde nro 2 on ”keisarin palatsi”.
Keisarintalon sisustuksesta pyrittiin tekemään tyyliltään mahdollisimman suomalainen, joten huonekalujen ja mattojen koristelussa käytettiin karjalaisten perinnetekstiilien ornamentiikkaa. Myöhemmin keisarintaloon alettiin Helsingin keisarillisen palatsin (nykyinen Presidentinlinna) tavoin kerätä suomalaisten taiteilijoiden maalauksia. Näiden kahden keisarillisen residenssin taideteokset muodostivat yhdessä Suomen suuriruhtinaskunnan keisarillisen taidekokoelman. Keisarintaloon hankittiin seitsemän maalausta, muun muassa Albert Edelfeltin ja Oscar Kleinehin meriaiheisia maalauksia sekä Gunnar Berndtsonin Hiihtopartio, ja lisäksi Ville Vallgrenin ja Johannes Takasen veistokset. Taideteokset siirrettiin vuonna 1920 Presidentinlinnaan ja yhdistettiin sen muuhun kokoelmaan.
Paikalla nykyään oleva muistolaatta.
Suomen itsenäistymisen jälkeen entinen keisarintalo toimi valtion rikkihappotehtaan konttorina. Se tuhoutui tulipalossa 24. maaliskuuta 1929. Tilalle rakennettiin vuonna 1931 valmistunut, Lars Sonckin suunnittelema kolmikerroksinen kivitalo, jossa toimi Valtion Rikkihappo- ja Superfosfaattitehtaat Oy:n (nykyisen Kemiran) pääkonttori. Tämän talon seinässä on nykyään Lappeenrannan killan kiinnittämä muistolaatta.
Aiheesta muualla

Kolmen vuorokauden kimmeltävä loisto. Kun Fontellin porvarispytingistä tehtiin keisarin palatsi - rikkihappotehtaan konttori - ja vihdoin se romahti savuavaksi sorakasaksi, Seura, 17.06.1936, nro 25, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Leberecht Maass

| Leberecht Maass |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. marraskuuta 1863 Korkenhagen, Pommeri
Kuollut: 28. elokuuta 1914 (50 vuotta) Pohjanmeri
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta
Palvelusvuodet:  1883–1914
Komentajuudet:  SMS Freya SMS Scharnhorst SMS Weissenburg
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota
Sotilasarvo:  kontra-amiraali (saks. Konteradmiral)
Leberecht Maass (24. marraskuuta 1863 − 28. elokuuta 1914) oli Saksan keisarikunnan laivaston kontra-amiraali ensimmäisessä maailmansodassa komentaen laivasto-osastoa Helgolandin taistelussa, jossa hän sai surmansa.
Leberecht Maass syntyi Korkenhagenissa Pommerissa. Hän liittyi Saksan keisarikunnan laivastoon 1883 ja oli vuonna 1895 torpedoveneen päällikkönä. Laivueenkomentajana hän oli vuosina 1898–1901 ja torpedo-osaston osastopäällikkö vuosina 1903–1906. Merisotakoulun johtajana Maass oli 1906–1908 ja hänet ylennettiin komentajaksi maaliskuussa 1908.
Maass oli risteilijä SMS Freyan päällikkönä huhtikuusta 1908 kesäkuuhun 1909, panssariristeilijä SMS Scharnhorstin päällikkönä maaliskuusta 1909 kesäkuuhun 1910 ja vanhan taistelulaivan SMS Weissenburgin päällikkönä elokuusta syyskuuhun 1910. Maass ylennettiin kommodoriksi lokakuussa 1910 ja kontra-amiraaliksi 9. joulukuuta 1913 lippulaivanaan SMS Cöln. Ensimmäisen maailmansodan alettua hän oli torpedoveneiden komentajana sekä 2. tiedustelulaivueen komentajana.
Britannian kuninkaallisen laivaston Harwich Force yllätti 28. elokuuta 1914 Helgolandin lähistöllä Saksan keisarikunnan torpedoveneosaston, jonka avuksi saksalaiset lähettivät useita risteilijöitä, kuten Wilhelmshavenista Maassin lippulaivan SMS Cölnin. Seuranneessa taistelussa kumpikin osapuoli kärsi tappioita. Harwich Forcen tueksi saapui kuusi Town-luokan risteilijää. 1. taistelulaivalaivueen raskaat alukset upottivat SMS Ariadnen ja SMS Cölnin, jolla Lieberecht Maass sai surmansa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Leberecht Maass
Leo Baxendale

Joseph Leo Baxendale (27. lokakuuta 1930 – 25. huhtikuuta 2017) oli brittiläinen sarjakuvapiirtäjä. Hän loi useita The Beano -lehdessä esiintyviä hahmoja, kuten Minnie the Minx ja The Bash Street Kids. Hänen ensimmäinen sarjakuvahahmonsa oli huhtikuussa 1953 Beanossa esitelty Little Plum.
Baxendale oli Ken Reidin ohella arvostetuimpia brittiläisiä huumorisarjakuvapiirtäjiä.
Leevi and the Leavings (albumi)

| Leevi and the Leavings Leevi and the Leavings |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 1983
 Tuottaja(t): Gösta Sundqvist
 Tyylilaji: suomirock
 Levymerkki: Johanna
Leevi and the Leavingsin muut julkaisut
| Kadonnut laakso 1982 | Leevi and the Leavings 1983 | Raha ja rakkaus 1985 |
Leevi and the Leavings on Leevi and the Leavings -yhtyeen ensimmäinen kokoelmalevy. Levy julkaistiin vuonna 1983. Se sisältää 14 kappaletta, jotka on poimittu yhtyeen kolmelta ensimmäiseltä studioalbumilta, osa kappaleista oli julkaistu vain singleinä. Levyä varten yhtye äänitti uuden, hitaamman version kappaleesta 'Tyttö jota rakastan'. Kokoelma on julkaistu LP-levynä ja C-kasettina, muttei CD-levynä.
Kappaleet

Mitä kuuluu, Marja-Leena? – 3:42
Tyttö jota rakastan – 2:57
Matkamuistoja – 2:14
En tahdo sinua enää – 4:10
Sua rakastan – 2:04
Preeriaa – 3:19
Anastasia – 4:07
Kyllikki – 4:26
Älä itke, Baby Jane – 3:23
Jossain joku vieläkin sua kaipaa – 3:21
Onnelliset – 2:47
Anna (ehkä huomenna on kaikki toisin) – 1:46
Elämää – 3:18
Mary Jane – 3:09
Lauri Helenius

Lauri Helenius 1910-luvun alkupuolella.
Lauri Sakari Helenius (25. heinäkuuta 1887 Rauma – 7. joulukuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri ja Fiskarsin pääjohtaja.
Heleniuksen vanhemmat olivat kirkkoherra, rovasti Kaarle Helenius ja Hilma Evelina Bergroth. Hän pääsi ylioppilaaksi Rauman yhteislyseosta vuonna 1905 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun koneosastolta 1909 ja sähköosastolta 1910.
Helenius työskenteli vuodesta 1911 alkaen kolme vuotta Sveitsissä ja oli vuodesta 1914 Ludvig Nobelin dieselmoottoritehtaassa Pietarissa konstruktöörinä. Hän palasi Venäjältä Suomeen 1915 ja oli Tampereella Oy Lokomo Ab:n teknillisenä johtajana 1916–1921.  Helenius oli Oy Lokomo Ab:n toimitusjohtaja 1922–1924, Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n konepajan johtaja 1925–1940, Suomen Teollisuusliiton toimitusjohtaja 1940–1942, puheenjohtaja 1948–1952 sekä Fiskarsin pääjohtaja 1943–1957. Hän sai vuorineuvoksen arvon 1943 ja tekniikan kunniatohtorin arvon 1949. Heleniuksella oli suuri merkitys Suomen veturiteollisuuden kehittymiselle. Heleniuksen kaudella Tampellan konepajan tuotanto laajentui ja monipuolistui kun konepaja alkoi valmistaa muun muassa vesiturbiineja, dieselmoottoreita, kranaatinheittimiä ja lentokonemoottoreita. Helenius alitti myös valmistelutyöt kotimaisen tykkiteollisuuden käynnistämiseksi.
Lauri Helenius oli naimisissa vuodesta 1919 Astrid Alhon kanssa jonka isä oli Rauman opettajaseminaarin johtaja August Alho.
Aiheesta muualla

Skippari, Mika: Vuorineuvos Lauri Helenius (1887–1959).. Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Leo Boccardi

Leo Boccardi (2001)

Leo Boccardi (s. 15. huhtikuuta 1953 San Martino in Pensilis) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja Pyhän istuimen diplomaatti. Hänet vihki papiksi Larinon hiippakuntaan paavi Johannes Paavali II 24. kesäkuuta 1979. Hänet nimitettiin Bitettumin titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi nuntiukseksi Sudaniin 16. tammikuuta 2007. Kaksi viikkoa myöhemmin hän sai lisäksi nimityksen nuntiukseksi Eritreaan. Piispaksi konsekroinnin suoritti 18. maaliskuuta 2007 Tarcisio Bertone, jota avustivat Dominique François Joseph Mamberti ja Gianfranco De Luca.
11. heinäkuuta 2013 Boccardi siirrettiin nuntiukseksi Iraniin.
Lauri Heiman

Lauri Mauritz Heiman (1913 – 1989) oli suomalainen kauppateknikko ja Porvoon paikallishistoriaa tutkinut historioitsija. Hän sai kotiseutuneuvoksen arvon 1986.
Heiman sai Lauri Jäntin säätiön kunniamaininnan vuonna 1985 Porvoon historiaa ja kulttuurielämää koskevasta tutkimus- ja julkaisutyöstä.
Teoksia

Porvoon vaiheita. WSOY 1971
Ainutlaatuinen Vanha Porvoo ; valokuvat Risto Valkeapää ym. Uusimaa, Porvoo 1976
Porvoolaisia. Uusimaa, Porvoo 1978
Porvoo, sä vanha. Uusimaa, Porvoo 1979
Kaksi kauppaneuvosta ; kuvat Erkki Ainola ym. Uusimaa, Porvoo 1980 (kohdehenkilöinä August Eklöf ja Johannes Askolin)
Maini : Koskenkylän tytär Maini Johanna Askolin. Uusimaa, Porvoo 1981
Elämänmenoa Porvoossa. Uusimaa, Porvoo 1982
Porvoon vaiheita 1900-1920. Uusimaa, Porvoo 1983
Muistorikas, ystävällinen Porvoo. Pro Borgoa seura, Porvoo 1985
Solitander : hänen kauppahuoneensa vaiheet. Pro Borgoa seura, Porvoo 1987
Lauri Heisalo

Arvo Lauri Vuori, kirjailijanimeltään Lauri Heisalo, (10. helmikuuta 1884 Maaria – 28. lokakuuta 1957 Nousiainen) oli suomalainen näytelmäkirjailija.
Teoksia

Avioliittoilmoitus: pilakuvaus 2:ssa kohtauksessa. Huviohjelmien avuksi n:o 27. Karisto 1910 (2. painos 1921, 3. painos 1931)
Neljä yksinpuhelua. Huviohjelmien avuksi n:o 26. Karisto 1910 (2. painos 1918, 3. painos 1927)
Laulava Taikuri Telmus

| Laulava Taikuri Telmus Joel Hallikainen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1990
 Tyylilaji: lastenmusiikki
 Kesto: 35.12
 Levy-yhtiö: AXR
Joel Hallikaisen muut julkaisut
| Jakke & Jokke ja lapset 1985 | Laulava Taikuri Telmus 1990 | Telmuksen taikatalo 1992 |
Laulava Taikuri Telmus on vuonna 1990 ilmestynyt Joel Hallikaisen toinen albumi. Albumin kappaleet ovat tyylilajiltaan lastenmusiikkia. Albumin julkaisi AXR.
Kappaleet

Säv. & san. Hallikainen, ellei toisin mainita. Sovitukset ja orkesterin johto: Jouni Lehtonen.
Tuhannen tempun Telmus – 1.00
Dynamiitti Max – 3.02
Kylpyammeella Yli Atlantin – 2.54
Telmuksen Frakkitakki Rock – 2.15
On Meidän Isä Vahvin – 3.01
Boing-Boing – 2.59
Suukko maistuu makealta – 2.25
Muusimassu Rock – 2.45
Kähmylän Kyläkauppa – 2.19
Papattava Papukaija – 1.52
Tarzanin Katiska – 3.05
Stop Shake Honey Go – 1.07
Lilliputti-Lillin iltajumppa – 2.39
Taikauni – 3.00
Aiheesta muualla

Laulava Taikuri Telmus discogs.com -sivustolla
Libya (täsmennyssivu)

Libya (m.kreik. Λιβύη, Libyē; door.kreik. Λιβύα, Libya; lat. Libya) voi viitata seuraaviin:
Libya, historiallinen alue Pohjois-Afrikassa
Libya, muinaisen Ala-Egyptin kolmas nomos
Libya inferior, Rooman provinssi
Libya superior, Rooman provinssi
Libya, nykyinen valtio Pohjois-Afrikassa
Libya (1969-2011)
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Libya”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Liljequistin sivuauringot

Liljequistin sivuaurinko on erittäin harvinainen halomuoto. Se näkyy leveinä valkeina kirkastumina horisonttirenkaalla noin 150 asteen atsimuuttikulman päässä auringosta.
Liljequistin sivuauringon aikaansaavat laattajääkiteet, joissa valo voi kulkea kolmella eri tavalla. Simulaatioiden mukaan kiteet muodostavat sivuauringot parhaiten ollessaan riittävän paksuja ja tasasivuisia kuusikulmioita. Kolmiomaisemmilla kiteillä sivuauringot venyvät niin, ettei niitä enää erota horisonttirenkaasta. Parhaiten halo näkyy matalilla auringon korkeuksilla. Luotettavimmin ilmiön vai havaita jääsumussa, yläpilvessä sen erottaminen horisonttirenkaasta olisi vaikeaa.
Havaintoja Liljequistin sivuauringoista on vähän, eikä kunnollisia valokuvia ole ollenkaan.
Halon havaitsi ensimmäisen kerran ruotsalainen meteorologi Gösta Liljequist vuonna 1951 Maudheimin tukikohdassa Etelämantereella.
Laulava salapoliisi

| Laulava salapoliisi> The Singing Detective |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Keith Gordon
Käsikirjoittaja:  Dennis Potter
Perustuu:  Dennis Potterin romaaniin Laulava salapoliisi
Tuottaja:   Bruce Davey  Mel Gibson  Steven Haft 
Säveltäjä:  Basil Poledouris
Kuvaaja:  Tom Richmond
Leikkaaja:  Jeff Wishengrad
Pääosat:   Robert Downey Jr.  Robin Wright Penn  Jeremy Northam  Katie Holmes  Mel Gibson 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Classics
Levittäjä:  Paramount Vantage
Ensi-ilta:   17. tammikuuta 2003 (Sundance)  Yhdysvallat  24. lokakuuta 2003  Yhdistynyt kuningaskunta  14. marraskuuta 2003 
Kesto:  108 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  8 000 000 dollaria
Tuotto:  337 174 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Laulava salapoliisi (engl. The Singing Detective) on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut draamakomedia, jonka on ohjannut Keith Gordon. Elokuvan pääosia esittävät Robert Downey Jr., Robin Wright Penn, Mel Gibson, Jeremy Northam, Katie Holmes, Adrien Brody, Jon Polito ja Carla Gugino. Laulava salapoliisi perustuu samannimiseen BBC:n minisarjaan. Elokuva ei menestynyt taloudellisesti.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert Downey Jr.  | … |  Dan Dark   |
|  Robin Wright  | … |  Nicola / Nina / Blonde   |
|  Mel Gibson  | … |  Dr. Gibbon   |
|  Jeremy Northam  | … |  Mark Binney   |
|  Katie Holmes  | … |  Mills   |
|  Adrien Brody  | … |  First Hood   |
|  Jon Polito  | … |  Second Hood   |
|  Carla Gugino  | … |  Betty Dark / Hooker   |
Aiheesta muualla

Laulava salapoliisi Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Laulava salapoliisi AllMoviessa. (englanniksi)
Laulava salapoliisi Elonet.
Kaitseväen pääesikunta

Kaitseväen pääesikunta eli Viron puolustusvoimien pääesikunta on Viron puolustusvoimien eli Kaitseväen komentajan suorassa alaisuudessa toimiva strategis-operativiisen tason johtoesikunta, joka vastaa puolustusvoimien operatiivisesta johtamisesta, kouluttamisestä ja kehittämisestä.
Kaitseväen pääesikunnan päällikkö

Pääesikuntaa johtaa esikuntapäällikkö, jonka välittömässä alaisuudessa ovat operatiivisesta ja logistisesta toiminnasta vastaavat apulaispäälliköt sekä hallintopäällikkö ja tiedotuspäällikkö.
Kaitseväen pääesikunnan päällikkö > Pääesikunnan päälliköt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1918 kenraalimajuri Andres Larka, pääesikunnan päällikkö   1918–1920 kenraali-majuri Jaan Noki, operatiivisen esikunnan päällikkö ja ylipäällikön esikunnan päällikkö  1920 eversti Jan Rink  1920–1925 kenraalimajuri Paul-Adolf Lill  1925–1934 kenraalimajuri Juhan Tõrvand  1937–1939 kenraaliluutnantti Nikolai Reek  1939–1940 kenraalimajuri Aleksander Jaakson |  1991–1994 eversti Ants Laaneots  1994–1995 Arvo Sirel (vt.)  1995–1997 eversti Vello Loemaa (vt.)  1997–1999 kenraalimajuri Ants Laaneots  1999–2002 everstiluutnantti Aarne Ermus  2002–2007 eversti Alar Laneman  2007–2011 prikaatikenraali Neeme Alalla |  2011 prikaatikenraali Riho Terraa  2011–2013 eversti Peeter Hoppe  2013–2016 komentaja Igor Schvede  2016– eversti Martin Lenk |
Kaitseväen pääesikunnan päällikkö > Kaitseväen pääesikunnan apulaispäälliköt

eversti Peeter Hoppe, 2011
eversti Ants Kiviselg,