stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yksikkömurtoluku
Merkitys matematiikassa

Yksikkömurtoluvut eli käänteisluvut ovat tärkeitä lukuteoriassa, jossa lukujonojen teorian tulokset todistettiin aluksi näiden ominaisuuksien avulla. Kuuluisa on niin sanottu harmoninen sarja, jonka summa kasvaa äärettömän suureksi eli sarja hajaantuu :
Sen sijaan neliölukujen käänteislukujen sarja suppenee :
Matemaattisessa analyysissä on esitelty yksinkertainen käänteislukufunktio :
 f:\mathbb {R} \smallsetminus \{0\}\rightarrow \mathbb {R} , kun  f(x)={\frac {1}{x}}.
Historiaa

Yksikkömurtoluvut olivat Lähi-idän muinaisissa korkeakulttuurien kirjanpitäjien, tiedemiesten ja papiston osamaa laskentoa. Murtolukulaskennassa käytettiin murtolukuina vain yksikkömurtolukuja, ja tapa periytyi kreikkalaisille ja arabeille sekä intialaisille, jotka kehittivät merkintöjä eteenpäin varsin myöhään. Yleiset murtoluvut yleistyivät vasta keskiajan jälkeen.
Suomenpikkumittari

| Suomenpikkumittari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Kenttämittarit Larentiinae
Suku::  Pikkumittarit Eupithecia
Laji::  groenblomi
Kaksiosainen nimi
 Eupithecia groenblomi  Urbahn, 1969 
Katso myös
   Suomenpikkumittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomenpikkumittari (Eupithecia groenblomi) on pikkumittareihin kuuluva yöperhoslaji. Laji kuvattiin tieteelle uutena vuonna 1969 sellaisten perhosten perusteella, jotka saatiin kasvatettua Pälkäneeltä vuonna 1956 löydetyistä toukista. Nykyäänkin suuri enemmistö kaikista havaituista perhosyksilöistä on löydetty Suomesta.
Koko ja ulkonäkö

Suhteellisen kookas, harmaa pikkumittarilaji. Etusiivet ovat hieman kiiltävät, väriltään harmaat tai hieman ruskehtavat ja niissä on suuri, selvästi erottuva musta keskipilkku. Jos siiven keskivarjo erottuu, se tekee keskipilkun kohdalla terävän mutkan. Takasiivet ovat etusiipiä vaaleammat ja niissäkin on selvä keskipilkku. Siipiripset ovat vain heikosti täplikkäät. Tuntosarvien suomupeite on harmaata. Siipiväli 18–24 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Laji tunnetaan koko maailmassa ainoastaan Suomesta, Norjasta, Venäjältä ja Japanista. Suomessa havainnot keskittyvät Etelä-Hämeeseen, mutta elinalue ulottuu Itä-Suomesta Keski-Pohjanmaalle. Se saattaa olla sisämaalaji, joka välttelee rannikkoalueita, joskin 2000-luvun aikana havaintoja on alettu tehdä myös etelärannikolta. Perhoset lentävät heinäkuun loppupuolelta elokuun loppupuoliskolle.
Elinympäristö ja elintavat

Harvalukuinen ja paikoittainen kuusimetsien asukki, jonka elinpaikkoja ovat valoisat kultapiiskua kasvavat metsäaukeat. Se näyttää myös selviytyvän hakkuuaukeilla ainakin joitakin vuosia hakkuun jälkeen. Perhoset tulevat valolle, mutta tavallisimmin lajin tapaa toukkana ja ensimmäiset aikuisina luonnosta tavatut yksilöt havaittiin vasta vuonna 1971. Sekä valolle tulevat että toukista kasvatetut yksilöt ovat pääasiassa naaraita. Kotelo talvehtii, joskus ehkä kahdestikin.
Ravintokasvi

Toukka on kultapiiskun (Solidago virgaurea) kukinnoissa ja hedelmystöissä elävä monofagi.
Aiheesta muualla

kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1311088  BioLib: 52849  BOLD: 368815  CoL: 3CTRN  EoL: 283644  EUNIS: 307806  Fauna Europaea: 444825  Fauna Europaea (new): a6b99209-365c-4495-9e46-b77d2ad9bece  GBIF: 1982980  iNaturalist: 954974  IRMNG: 10888158  LepIndex: 221960  NCBI: 1869901  Observation.org: 184754  Open Tree of Life: 3085565  Laji.fi: MX.62030
Yhdysvaltain urheilu

Amerikkalainen jalkapallo on Yhdysvaltain seuratuimpia urheilulajeja.
Baseball on joukkuepallopeli, joka on erityisen suosittua Amerikassa. Se muistuttaa suomalaista pesäpalloa.
Urheilu on merkittävä osa Yhdysvaltain kulttuuria. Maan suosituimmat joukkuelajit ovat amerikkalainen jalkapallo, baseball ja koripallo, jotka ovat kaikki myös syntyneet Yhdysvalloissa. Amerikkalainen jalkapallo on näistä katsotuin. Amerikkalaisen jalkapallon mestaruusottelu, Super Bowl on yksi Yhdysvaltain suurimmista tapahtumista. Suuri osa maailman parhaiten palkatuista urheilijoista on yhdysvaltalaisten joukkuelajien pelaajia. Joukkuelajien rinnalla NASCAR-autoilu on suosittua, ja se onkin amerikkalaisen jalkapallon jälkeen toiseksi seuratuin laji televisiossa. Toinen suosittu autourheilusarja on Indy Racing League, ja sen Indianapolis 500 -tapahtumaa on ajettu vuodesta 1911.
Yhdysvallat toimii isäntänä muille huomattaville urheilutapahtumille muun muassa golfissa ja tenniksessä (US Open). Uinti on maan menestyksekkäimpiä lajeja. Kolme suosituinta lautailuharrastusta – lainelautailu, rullalautailu ja lumilautailu – on luotu Yhdysvalloissa. Niistä järjestetään kansalliset kilpailut ja niiden yhteyteen on syntynyt laaja alakulttuuri.
Yhdysvalloissa on isännöity kahdeksat olympiakisat. Maa on saanut kesäolympialaisissa eniten mitaleja kautta aikojen ja talviolympialaisissa toiseksi eniten. Uimari Michael Phelps on olympiahistorian eniten kultamitaleita saavuttanut urheilija. Hänellä on 23 kultaa ja yhteensä 28 mitalia.
Urheilulla on merkittävä asema myös yhdysvaltalaisissa yliopistoissa ja collegessa. Vuosittain noin 126 000 urheilijaa saa joko täyden tai osittaisen stipendein opiskeluja varten. Miesten suosituimmat yliopistolajit ovat amerikkalainen jalkapallo, koripallo, yleisurheilu, baseball ja jalkapallo ja naisten koripallo, yleisurheilu, lentopallo, softball ja jalkapallo.
Yhdysvaltain urheilu lajeittain > Amerikkalainen jalkapallo

Amerikkalainen jalkapallo on harrastetuin urheilulaji maan koululaisten keskuudessa. Vuonna 2008 sitä harrasti yli 1,1 miljoonaa high school-ikäistä nuorta. Lisäksi laji oli suosituin yliopistourheilussa.
Lajin ammattilaissarja on NFL, joka on maan suosituin urheilusarja. Sarjan katsojakeskiarvo paikan päällä vuonna 2011 oli 66 960, joka oli maailman korkein urheilusarjan katsojamäärä. Sarja huipentuu tammi-helmikuussa pelattavaan Super Bowliin, joka on myös suosittu: esimerkiksi vuoden 2011 Super Bowlia seurasi televisiosta noin 111 miljoonaa ihmistä, mikä oli maan televisiohistorian suurin määrä.
Yhdysvaltain urheilu lajeittain > Jalkapallo

Muista maista poiketen jalkapallo ei ole maan suostuimpien lajien joukossa, mutta lajin suosio on kasvanut 2000-luvun aikana. Laji on tullut suosituksi erityisesti nuorison keskuudessa. Vuonna 2004 Yhdysvalloissa oli 16 miljoonaa lajin harrastajaa. Maan pääsarja on nimeltään Major League Soccer ja se perustettiin vuonna 1996. Sarjan yleisökeskiarvo ja lajin televisiokatsojien määrä on noussut 2000-luvulla.
Miesten maajoukkue pääsi ensimmäisen kerran MM-kilpailuihin vuonna 1930, jolloin maa sijoittui pronssille. Tämän jälkeen joukkue ei ole saavuttanut yhtä suurta menestystä, mutta on osallistunut 1990-luvulta lähtien MM-kilpailuihin. Yhdysvaltain naisten jalkapallomaajoukkue on saavuttanut sekä olympia- että MM-kultaa.
Yhdysvaltain urheilu lajeittain > Koripallo

Koripallon pääsarjan nimi on NBA. Sarjaa on pelattu vuodesta 1946 lähtien ja nykyisin mukana on yksi joukkue Kanadasta, jossa laji myös kehitettiin. Naisten koripalloa pelataan WNBA-sarjassa, joka perustettiin vuonna 1996. Sarjan ensimmäinen kausi pelattiin tosin vasta vuotta myöhemmin.
Laji on suosittu koululaisten keskuudessa. Se on toiseksi suosituin poikien urheilumuoto high schoolissa sekä suosituin laji tyttöjen keskuudessa. Yliopistourheilussa koripallo on miesten neljänneksi ja naisten kolmanneksi harrastetuin joukkuelaji. Yliopistoissa koripalloa pelataan NCAA:n alaisuudessa. Yliopistokoripallon kausi huipentuu NCAA:n lopputurnaukseen, joka on yksi maan suosituimmista urheilutapahtumista. Tapahtuma pelataan maaliskuussa ja tunnetaan nimellä March Madness.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdysvaltain urheilu Wikimedia Commonsissa
USA:n ja Algerian välinen ottelu vuoden 2010 MM-kilpailuissa. Pallon kanssa Landon Donovan.
Yliopistokoripallon lopputurnaus vuonna 2006
Suomenlinnan rannikkorykmentti

| Suomenlinnan rannikkorykmentti |
| --- | --- |
 Suomenlinnan rannikkorykmentin lippu
Toiminnassa:  1990–
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Suomen merivoimat
Aselajit:  rannikkojoukot
Rooli:  meripuolustus
Osa joukkoa:  Rannikkoprikaati
Koko:  rykmentti
Tukikohta:  Upinniemi, Santahamina
Suomenlinnan rannikkorykmentti (lyhenne SLRR, aik. SlRR) on Upinniemeen sijoitetun Rannikkoprikaatin joukkoyksikkö, jonka esikunta ja Isosaaren linnakkeen varusmieskoulutus siirrettiin vuoden 2012 alussa Upin­niemeen.
Rykmentin tehtävä

Rykmentin vastuulla on valtakunnan alueellisen koskemattomuuden valvonta ja turvaaminen Suomenlahden alueella. Sen tehtävänä on myös tukea muita viranomaisia yhteiskunnan elintärkeiden toimintojen turvaamisessa. Rykmentti vastaa osaltaan meripuolustuksen tulenkäytöstä ja kouluttaa rannikkojoukkoja pääkaupungin läheisyydessä. Ajoneuvoihin sijoitetut liikkuvat meritorjuntaohjusyksiköt ja kiinteät pääosin 130 millimetrin tornikanuunoilla varustetut patterit muodostavat tärkeän osan rykmentin iskuvoimasta. Kriisitilanteessa se puolustaa pääkaupunkiseutua rannikkoprikaatin osana.
Joukot

Upinniemessä ovat rykmentin 1. komppania/AUK ja 2.–4. komppaniat, jotka antavat varusmieskoulutusta, Ne kuuluivat vuoden 2011 loppuun  nyttemmin lakkautettuun Merivoimien koulutuskeskukseen. Rykmentin joukkoihin kuuluu myös Ohjuspatteri, joka on rauhan aikana Santahaminassa Helsingissä.
1970-luvulta lähtien organisaatioon kuului myös patteristo (Psto/SlRtR) ja vuodet 1969–1989 Rannikkotykistökoulu (RtK), jotka on myöhemmin yhdistetty muihin yksiköihin.
Komentajia

Rykmentin komentajat:
1918–1923 eversti Arno Almqvist
1923–1942 eversti Väinö Salomon Marjanen
1942–1953 eversti Niilo Sario
1953–1960 eversti Toivo Reponen
1960–1967 eversti Väinö Karvinen
1967            eversti Veikko Vuorela
1968–1970 eversti Heikki Seppälä
1971–1976 eversti Pentti Elomaa
1976–1978 eversti Aarno Hukari, kuoli komentajakaudellaan Rissalan lentoturmassa 1978.
1979–1980 eversti Leo Vehmas
1981–1986 eversti Torsti Lahti
1986–1987 eversti Juhani Niska
1987–1992 eversti Asko Kilpinen
1992–1994 eversti Jorma Vuohelainen
1994–1997 eversti Ossi Kettunen
1997–1998 eversti Hanno Strang
Rykmentti siirrettiin maavoimista merivoimiin.
1999–2002 komentaja Aulis Minkkinen
2002–2004 komentaja Timo Saastamoinen
2004–2007 komentaja Heikki Rauhala
2007–2009 kommodori Juhani Karjomaa
2009-2011 komentaja Jussi Voutilainen
2011–2013 kommodori Jori Harju
2013–2014 komentaja Marko Laaksonen
2015–2017 komentaja Olli-Pekka Lund
2017–2019 komentaja Mika Salin
2019–2021 komentaja Mikko Laakkonen
2021–2023 komentaja Ville Vänskä
2023– komentaja Klaus Fromholz
Nimenmuutokset ja entiset nimet

Suomenlinnan Linnoitustykistö (SlLinntstö) 6.5.1918
Suomenlinnan Rannikkotykistöpataljoona (SlRtPatl) 16.9.1918
I Rannikkotykistöpataljoona (I RtPatl) 1.1.1919
Rannikkotykistörykmentti 1 (RT 1 tai RT1) 7.5.1919
Helsingin lohko (HeLo) 16.9.1939
Rannikkotykistörykmentti 1 (RT 1) 4.9.1940
Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti (SRT) 28.3.1941
1. Rannikkoprikaati (1.RPr) 15.6.1941
Uudenmaan Rannikkoprikaati (UudRPr) 1.1.1942
Suomenlinnan Rannikkolinnakkeisto (SRLsto) 4.12.1944
Rannikkotykistörykmentti 1 (RT 1) 1.12.1952
Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti (SlRtR) 1.1.1957
Suomenlinnan Rannikkorykmentti (SlRR) 1.1.1990
Aiheesta muualla

Suomenlinnan Rannikkorykmentti puolustusvoimien verkkosivuilla
| n k Perustiedot Wikidatassa: Suomenlinnan Rannikkorykmentti (Q11895165)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rykmentti
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Upinniemen varuskunta

Kolmitykkinen 130/50 N patteri asennettiin 1972 Suomenlinnan rannikkotykistörykmentin Glosholman linnakkeelle. Kuvassa Kuivasaareen museotykiksi siirretty 130/50 N -rannikkotykki.
Mysi Lahtinen

Mysi Lahtinen (synt. Pirkko Maria Mattila; 29. tammikuuta 1938 Lapua – 8. maaliskuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen tietokirjailija, joka kirjoitti juhlia ja perinteitä sekä ruoanlaittoa käsitteleviä kirjoja ja lehtipakinoita. Hän piti muun muassa ruokapalstaa Helsingin Sanomien Kuukausiliitteessä vuosina 1986–1999 ja 2017 ja hänellä oli televisiossa Nelonen-kanavalla oma ruokaohjelmasarja Kotona tehtyä vuonna 1998. Hänen kirjallinen esitystapansa oli pakinoivaa ja kielellä leikittelevää, esimerkkinä otsikko ”Broilerin lyhyt kananlento häkistä pataan”. Lahtinen asui puutalossa Helsingin Suomenlinnassa.
Teokset

(kuv. Jori Svärd) Leikkivuosi.  Weilin + Göös, 1982.  ISBN 951-35-2671-2
(kuv. Kristiina Louhi) Leikisti oikeesti.  Weilin + Göös, 1984.  ISBN 951-35-3109-0
Jäniksenjälkiruoka ja muita herkkuja.  Weilin + Göös, 1985.  ISBN 951-35-3546-0
Hiuli hei, sanoi kokki: venekokin keittokirja.  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09353-3
Joulun aikaan.  Weilin + Göös, 1987.  ISBN 951-35-4197-5
Laskiaisen kirja.  1989.  ISBN 951-30-9223-2
Syö hyvin ja elä lyhyesti, Paheellinen keittokirja.  1989,.  ISBN 951-1-10807-7
Kootut kokkaukset.  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11202-3
(Leena Laulajaisen kanssa) Mistä tuntee joulun? Koko perheen joulukirja.  Otava, 1992.  ISBN 951-1-12171-5
Kaalinpää ja 1/2 kiloa jauhelihaa.  Otava, 1996.  ISBN 951-1-14028-0
Intohimot hellallani: suomalaisen keittiön ylistys.  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2540-8
Joulu, sen historia, askareet ja herkut.  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2884-9
Juhlat: uudestavuodesta elonkorjuuseen.  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3151-3
(kuv. Kristiina Louhi) Kuinka käpylehmä ammuu.  Tammi, 2004.  ISBN 978-951-31-3783-0
(kuv. Virpi Penna) Kymmenen tikkua laudalla: leikkejä koko vuodeksi.  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3436-9
Palkinnot

Suomen tietokirjailijat ry:n Tietokirjailijapalkinto 2003
Suomen vesistöalueet

Suomen vesistöalueet, tai lyhyemmin Suomen vesistöt, ovat ne valuma-alueet, jotka ovat osittain tai kokonaan Suomen alueella. Valuma-alueella tarkoitetaan vedenjakajan rajaamaa alueellista kokonaisuutta, jolta joki tai puro kerää kaiken sateen kautta tulleen vetensä, joka ei ole ennättänyt haihtumaan alueelta. Suuria valuma-alueita kutsutaan Suomen päävesistöiksi, vesistöiksi ja vesistöalueiksi.
Valuma-alueiden jakoperusteet ja numerointi > Päävesistöt

Suomen vesistöt laskevat ensisijaisesti Itämereen, Laatokkaan, Vienanmereen tai Barentsinmereen. Koska vesistöalueiden jokien valuma-alueiden pinta-alat ovat erikokoiset, on päävesistöalueiksi valittu niistä pinta-alaltaan suurimmat. Raja-arvona valinnassa pidettiin vähintään 200 neliökilometrin valuma-aluetta. Nämä kattavat suuren osan Suomen pinta-alasta, mutta ne eivät kata aivan koko Suomea. Päävesistöalueita, joiden pinta-ala ylittää 200 neliökilometriä, on alun perin ollut 74, mutta niiden lisäksi on tarvittu myös pieniä rannikkovesistöalueita. Kun tieto valuma-alueiden pinta-aloista päävesistöalueiden numeroiden antamisen jälkeen tarkentui, osoittautui, että jotkin päävesistöalueet eivät täyttäneet 200 neliökilometrin pinta-alarajaa ja jotkut pienet rannikkovesistöt taas ylittivät sen, mutta numerointia ei enää lähdetty muuttamaan.
Valuma-alueiden jakoperusteet ja numerointi > Jakovaiheet

Päävesistöalueet, joita on yhteensä 74, ovat varsin erikokoisia. Siksi on tarkoituksenmukaista jakaa suurempia vesistöjä pienemmiksi alueiksi tai valuma-alueiksi. Suuria vesistöalueita kuten esimerkiksi Vuoksen, Kymijoen, Kokemäenjoen, Oulujoen, Iijoen, Kemijoen, Tornionjoen ja Paatsjoen vesistölle (eli kahdeksalle vesistölle). Nämä jaettiin aluksi yhdeksään alueeseen tai valuma-alueeseen, ja joita kutsuttiin toimenpiteensä mukaisesti ensimmäiseksi jakovaiheen alueiksi.
Toinen jakovaihe toteutettiin kahdeksan suurimman valuma-alueen lisäksi 29 uudelle päävesistölle. Suurimmat päävesistöt saivat näin lähes jokaiseen ensimmäiseen jakovaiheen alueeseensa korkeintaan yhdeksän toisen jakovaiheen aluetta lisää. Päävesistö on siten voitu jakaa 9x9 eli 81 alueeseen. Toisen jakovaiheen joustavuudesta johtuen pienet päävesistöt voitiin jakaa heti alle 9 jakoalueeseen. Edellä kuvattu jako ei toteutunut aivan kerrotulla tavalla, vaan jotkin vesistöt jaettiin heti useaan jakovaiheeseen. Ja niihin liittyviä tietoja alettiin mittaamaan heti. Nykyään toki tiedot kaikista jakovaiheen alueita on vähintään kertaalleen määritettyjä.
Päävesistöjen laskujokien alajuoksulla merenrannikon ympäristöt eivät kuuluneet päävesistöihin. Tiheään asutuilla alueilla näiden vesistöjen osalta viranomaiset tulisi voida ottaa näitäkin käsittelyyn. Siksi rannikkoalueet ja eräät ulkomaiset vesistöalueet numeroitiin kuten päävesistötkin. Aluksi sovittiin eräs jako ja sille käytettiin lukuja 81–86. Kukin alue jaettiin jakovaiheittain vastaavalla tavalla. Jakoa on myöhemmin muutettu ja numerointia vaihdettu.
Kolmas jakovaihe ulotettiin kaikkiin päävesistöihin, joita on 74. Tässäkin käytettiin korkeintaan yhdeksää jakoaluetta, jolloin harkinnan mukaan alueiden kooksi tuli sopivan pieniä alueita, jotka alkavat olla jo vertailukelpoisia keskenään. Kahdeksalla päävesistöllä on toimitettu kolme jakovaihetta, suurella osalla kaksi jakovaihetta (toinen ja kolmas) ja enemmistöllä vain yksi jakovaihe (kolmas jakovaihe). Alueet numeroitiin tavalla, joka on selostettu seuraavassa luvussa.
Nyt olivat alueet riittävän pienet, jotta alueella sijaitsevat suurimmat järvet voitiin myös numeroida. Järvien numerointiin annettiin käyttöön vain kolminumeroinen luku eli alueen 999 suurimmalle järvelle voitiin antaa niin sanottu järvinumero. Vesistöaluetunnuksen ja järvinumeron yhdistämisestä on enemmän alempana. Tavoitteena oli, että kaikki vähintään hehtaarin kokoiset järvet saataisiin mukaan luetteloon.
Valuma-alueiden jakoperusteet ja numerointi > Vesistöaluetunnus

Kukin vesistöalueen osa-alue sai jakoperusteensa mukaisen vesistöaluetunnuksen. Se muodostui kahdesta luvusta seuraavalla tavalla. Kaikki päävesistöalueet saivat juoksevan numeron 1–74 ja pienet rannikko- ja rajavesistöalueet numeroitiin 81–86. Numeroinnin kiertosuunta on myötäpäiväinen ja se alkaa Venäjän puoleiselta etelärajalta Laatokkaan laskevista vesistöalueista, jatkuu sitten järjestyksessä Suomenlahteen-, Pohjanlahteen-, Barentsinmereen- ja Vienanmereen laskevista vesistöalueista. Suurten päävesistöjen väliin jäävät pienet valuma-alueet numeroidaan samaa kiertosuuntaa käyttäen Suomenlahteen- (81), Saaristomereen- (82), Selkämereen- (83), Perämereen laskeviin (84) valuma-alueisiin sekä Ruotsin ja Norjan raja-alueiden (85) ja Venäjän raja-alueiden (86) valuma-alueisiin. Nämä numeroinnit on vuonna 1993 muutettu. Muuttuneet tunnukset on esitetty valuma-alueet sisältävän julkaisun lopussa.
Suuren vesistöalueen valuma-alueet numeroidaan seuraavasti. Jos valuma-alueella on tunnus 35.152 (Sääksjärven alue), tarkoittaa Kokemäenjoen vesistöä (35), pisteen jälkeinen 1 vesistöalueen ensimmäisessä jakovaiheessa muodostettua Kokemäenjoen aluetta, seuraava numero (5) toisen jakovaiheen Kauvatsanjoen valuma-aluetta ja viimeinen numero (2) Sääksjärven aluetta. Siis Sääksjärven alue sisältyy kokonaan Kauvatsanjoen valuma-alueeseen, joka sisältyy kokonaan Kokemäenjoen alueeseen.
Keskisuuren vesistöalueen valuma-aluetta ositettiin vain kahdessa jakovaiheessa. Koska niiden koot vastaavat suurten vesistöalueiden toisen ja kolmannen vesistöalueen jakoja, on jako keskeytetty niiden jälkeen. Esimerkiksi tällaisen vesistöalueen tunnus 27.055 tarkoittaisi Paimionjoen vesistöalueella (27) toisen jakovaiheen Tarvasjoen valuma-alueella (05) olevaa Holmanojan valuma-aluetta (5). Keskisuuren vesistöalueen ensimmäisen jakovaiheen alueita kutsutaan heti toiseksi jakovaiheen alueiksi, koska niiden pinta-alat vastaa suurin piirtein suuren vesistöalueen toisen jakovaiheen alueita.
Pienet vesistöalueet on jaettu alueisiin vain kerran. Näitä alueita kutsutaan heti kolmannen jakovaiheen alueiksi. Esimerkiksi tunnus 20.006 tarkoittaa Sipoonjoen vesistöalueen (20) Näsebäckenin valuma-aluetta (006).
Pieniä rannikkovesistöalueita ei ole jaettu ja ne muodostavat aina yhden kokonaisuuden. Esimerkiksi 81.025 tarkoittaa Ingå ån valuma-aluetta, joka laskee Suomenlahdella (81) Kyrkfjärdeniin.
Valuma-alueiden jakoperusteet ja numerointi > Järvinumero

Suomen suurimmat järvet on koottu järvirekisteriin. Ne erotellaan toistaan erityisen järvinumeron perusteella. Järvinumerot muodostetaan liittämällä vesistöaluetunnus järven numeroon. Esimerkiksi Omenajärven järvitunnus on 35.726.1.005. Sen alkuosa viittaa Kokemäenjoen vesistön kolmannen jakovaiheen alueeseen (35.726) ja pisteellä on erotettu järveä merkitsevä numero 1. Tämän jälkeen tulee vielä pisteen jälkeen järvelle juoksevasti annettu numero (005).
Aiheesta muualla

Suomen päävesistöt kartalla, Suomen ympäristökeskuksen ylläpitämä Järvi-meriwiki
Kokemäenjoen suisto on Suomen edustavin suistomuodostuma. Joki laskee Pihlavanlahdella Selkämereen.
Yksinäinen susi McQuade

| Yksinäinen susi McQuade> Lone Wolf McQuade |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Steve Carver
Käsikirjoittaja:  H. Kaye Dyal B.J. Nelson
Tuottaja:  Yoram Ben-Ami Steve Carter Aaron Norris Kathryn Petty
Säveltäjä:  Francesco De Masi
Pääosat:  Chuck Norris David Carradine
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Orion Pictures
Levittäjä:  Orion Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1983
Kesto:  105 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yksinäinen susi McQuade (Lone Wolf McQuade) on vuonna 1983 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Steve Carver, ja pääosassa on Chuck Norris.
Chuck Norris ja David Carradine eivät suostuneet käyttämään stunt-miehiä kohtauksessa, jossa he taistelevat ilmassa, vaikka tuottajat pelkäsivät elokuvan myöhästyvän aikataulustaan sen takia.
Myöhemmin Norris on tehnyt samanlaista juonikuviota kuljettavan sarjan, Walker, Teksasista (Walker, Texas Ranger), joka sai ensi-iltansa vuosikymmen myöhemmin elokuvan ilmestymisen jälkeen, vuonna 1993. Sarja kesti aina vuoteen 2001 asti.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Chuck Norris  | … |  J.J. McQuade   |
|  David Carradine  | … |  Rawley Wilkes   |
|  Barbara Carrera  | … |  Lola Richardson   |
|  Leon Isaac Kennedy  | … |  Jackson   |
|  Robert Beltran  | … |  Arcadio 'Kayo' Ramos   |
|  L.Q. Jones  | … |  Dakota   |
|  Dana Kimmell  | … |  Sally McQuade   |
|  R.G. Armstrong  | … |  T. Tyler   |
|  Jorge Cervera Jr.  | … |  Jefe   |
|  Sharon Farrell  | … |  Molly   |
|  Daniel Frishman  | … |  Falcon   |
|  William Sanderson  | … |  Snow   |
|  John Anderson  | … |  Burnside   |
|  Robert Arenas  | … |  huoltoaseman apupoika   |
|  Tommy Ballard  | … |  eversti   |
|  Robert Shaw  | … |  asemies   |
|  Kale Stokerton  | … |  mies pubissa   |
|  Ray Marker  | … |  sotilas   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi sanoo elokuvan tarjoavan suhteellisen hyvää spagettiwesternmäistä toimintaa ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla > Arvostelut

Mika Helminen: Lone Wolf McQuade (1983)  30.5.2011. Elitisti.