stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frans Jokelainen
Opinnot

Jokelainen kävi kansakoulun ja Seppälän maamieskoulun. Haminan taistelukoulu hän kävi vuonna 1918 ja taktiikan soveltamiskurssit Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925.
Jääkärikausi

Jokelainen työskenteli tilanhoitajana Saloisissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 23. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Jokelainen astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 ja hänet ylennettiin aliupseeriksi. Takaisin Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan, josta hänet komennettiin Ouluun, missä hänen tuli kouluttaa paikallisia värvättyjä joukkoja. Suomen sisällissota hän osallistui joukkueenjohtajana 1. Krenatöörirykmentin 3. Oulun krenatööripataljoonassa ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Luhalahdella, Viljakkalassa, Mannanmäen-Kyröskosken (Nuutin) akselilla, Epilän-Tampereen akselilla, Karkussa ja Lempäälässä sekä etenemiseen Valkeakosken, Laitikkalan ja Lammin kautta Koskelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Jokelainen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 1. Krenatöörirykmentissä, josta hänet siirrettiin 4. heinäkuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi Tampereen vartiopataljoonaan. Hänet siirrettiin edelleen 24. marraskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ään ja 30. joulukuuta 1918 Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:een, mikä tunnettiin myöhemmin nimellä Viipurin rykmentti. Armeijasta hän erosi 29. syyskuuta 1920 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön 1. huhtikuuta 1921 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Tuusulan suojeluskuntaan. Tuusulasta hänet siirrettiin paikallispäälliköksi Liminkaan 1. maaliskuuta 1925 ja Sysmään 16. maaliskuuta 1926, missä hän palveli 31. heinäkuuta 1927 saakka. Suojeluskuntatyönsä ohella hän toimi 1. elokuuta 1922 – 1. elokuuta  1924 välisen ajan työnjohtajana Mikkelin puutavara oy:n palveluksessa. Suojeluskunnasta hän erosi Sysmässä heinäkuun lopussa vuonna 1927 ja siirtyi yksityiseksi liikemieheksi. Hänet haudattiin Kuopion maalaiskuntaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 22. maaliskuuta 1918  Vänrikki 30. toukokuuta 1918 |    |  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Jonavan rautatieasema

| Jonavan rautatieasema,   Jonavos geležinkelio stotis |
| --- | --- |
 Jonavan rautatieaseman rakennus
Perustiedot
Sijainti:  55°05′36.5″N, 024°16′31.7″E
Osoite:  Stoties gatvė 1, Jonava, Liettua 
Kunta:  Jonava
Valtio:  Liettua
Avattu:  1871 
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Liettuan rautatiet
Kaukoliikenne:  eri puolille Liettuaa: muun muassa Kaunas, Klaipėda, Šiauliai, Vilna
Asemarakennus
Lipunmyynti:  Kyllä
 Asemarakennuksen yksityiskohtia
Jonavan rautatieasema (liett. Jonavos geležinkelio stotis) on tärkeä rautatieasema Liettuan yhdeksänneksi suurimmassa kaupungissa Jonavassa. Asema sijaitsee kaupungin pohjoisosissa. Rautatie ja asema rakennettiin kaupunkiin alun perin vuonna 1871 osana Venäjän tsaarinaikaisen satamakaupungin Liepājan ja Ukrainan Sumyn alueen Romnyn yhdistävän rautatien rakentamista.
Jonavan asema on kauttakulkuliikenteelle tärkeä Liettuan rautateiden (Lietuvos Geležinkeliai) asema, sillä se sijaitsee pääkaupunki Vilnasta satamakaupunki Klaipėdaan vievällä radalla Vilnan asema–Jonava–Kėdainiai–Šiauliai–Telšiai–Kretinga–Klaipėdan asema. Jonavasta vie rautatie myös Kaunasiin. Jonava sijaitsee Baltian maita ja Puolaa mahdollisesti 2010-luvun loppupuolella yhdistävän yhdistävän eurooppalaisen Rail Baltica -ratahankkeen varrella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jonavan rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Liettuan rautateiden reittihaku (englanniksi) (litrail.lt)
Aikatauluhaku Jonava: lähtevät/saapuvat junat (englanniksi) (poezda.net)
Baltian  rataverkon kartta (englanniksi)
Liettuan rataverkon kartta (venäjäksi) (railwayz.info) (venäjäksi)
Eeva Jokinen

| Eeva Jokinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. syyskuuta 1959 (ikä 65) Kitee
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  yhteiskuntapolitiikan professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Jyväskylän yliopisto (YTK 1983, YTL 1991, YTT 1996)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Eeva Liisa Jokinen (s. 5. syyskuuta 1959 Kitee) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä, joka työskentelee yhteiskuntapolitiikan professorina Itä-Suomen yliopistossa.  Hän on tuonut esille esimerkiksi soteuudistuksen valmistelun puutteita hoitoalojen sukupuolisen ja ammatillisen edustuksen näkökulmasta.
Jokinen tuli ylioppiaaksi Kiteen lukiosta (1978). Hän valmistui Jyväskylän yliopistosta yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi (1983), lisensiaatiksi (1991) ja tohtoriksi (1996). Hänen väitöstutkimuksensa aiheena oli Väsynyt äiti : Äitiyden omaelämäkerrallisia esityksiä. Hänet on sittemmin valittu naistutkimuksen dosentiksi Jyväskylän yliopistoon ja sosiaalipolitiikan dosentiksi Helsingin yliopistoon.
Jokinen toimi Jyväskylän yliopistossa yhteiskuntapolitiikan assistenttina tai yliassistentin sijaisena vuosina 1986-1998, josta ajanjaksosta osan Suomen Akatemian tutkimusassistenttina (1993-1996). Jyväskylän yliopiston naistutkimuksen professori hän oli vuosina 1998-2001 ja Suomen Akatemian akatemiatutkija vuodesta 2002. Joensuun yliopiston, nykyisen Itä-Suomen yliopiston yhteiskuntapolitiikan professoriksi Jokinen nimitettiin maaliskuusta 2007 alkaen.
Osana tieteellistä työtään hän toisena päätoimittajana toimittaa Sosiaalipoliittisen yhdistyksen ja Sosiaalityön tutkimuksen seuran julkaiseman Janus-lehteä.
Teoksia

Jokinen on julkaissut teoksia muun muassa äitiydestä ja naiseudesta.
Eeva Jokinen, Soile Veijola: Oman elämänsä turistit. Matkakirja.  Valtion painatuskeskus, 1990.
Eeva Jokinen: Naisen odysseia.  (Jyväskylän yliopiston yhteiskuntapolitiikan laitoksen työpapereita no 65)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1991.  ISBN 951-680-519-1
Eeva Jokinen: Väsynyt äiti: Äitiyden omaelämäkerrallisia esityksiä.  (Väitöskirja: Jyväskylän yliopisto)  Helsinki:  Gaudeamus, 1996.  ISBN 951-662-657-2
Soile Veijola & Eeva Jokinen: Voiko naista rakastaa? Avion ja eron karuselli.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-25544-0
Teppo Eskelinen, Hannele Harjunen, Helena Hirvonen & Eeva Jokinen (toimittajat): Tehostamistalous.  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2017.  ISBN 978-951-39-6978-3  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Sosiaalipoliittisen yhdistyksen ja Sosiaalityön tutkimuksen seuran julkaisema Janus-lehti (journal.fi)
Heini Myller (3.9.2019) Yhteiskuntatieteiden laitoksen johtaja Eeva Jokinen nauttii tutkimisesta - "Siinä on jotakin samaa kuin sienestämisessä" (artikkelissa maksumuuri) (karjalainen.fi)
Itä-Suomen yliopiston asiantuntijoita koronavirustilanteessa (uef.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Muut:  IdRef
Joseph E. Johnston

| Joseph E>  Johnston |
| --- | --- |

Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Virginian 3. vaalipiiristä
 1879 – 1881  
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. helmikuuta 1807 Farmville, Virginia
Kuollut: 21. maaliskuuta 1891 (84 vuotta) Washington, D.C.
Tiedot
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Yhdysvallat  Konfederaatio
Palvelusvuodet:  1829-1865
Sotilasarvo:  prikaatikenraali (USA) kenraali (CSA)
Taistelut ja sodat:  Meksikon–Yhdysvaltain sota Seminolisodat Yhdysvaltain sisällissota
Joseph Eggleston Johnston (3. helmikuuta 1807 – 21. maaliskuuta 1891) oli Yhdysvaltain armeijan ammattisotilas ja yksi vanhimmista etelävaltioiden kenraaleista Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Hänen tehokkuutensa kärsi kiistoista Jefferson Davisin kanssa, hän kärsi aggressiivisuuden puutteesta hyökkäyksissään, ja voitto pääsi hänen käsistään jokaisen hänen komentamansa sotaretken aikana.
Lapsuus ja nuoruus

Johnston syntyi tuomari Peter Johnstonille ja hänen vaimolleen Marylle (omaa sukua Wood). Hänen isänsä oli skottilaista sukujuurta ja äitinsä englantilais-skottilaista. Johnston syntyi Longwoodin talossa Farmvillessä Virginiassa, mikä myöhemmin paloi. Uudelleenrakennettu talo on nykyisin Longwoodin yliopiston presidentin asuntona. Johnston nimettiin Joseph Egglestonin mukaan, jonka kanssa hänen isänsä taisteli Yhdysvaltain vapaussodassa. Johnston meni Yhdysvaltain sotilasakatemiaan ja valmistui 1829. Hän erosi armeijasta vuonna 1836, ja opiskeli siviilissä insinööriksi. Toisen seminole-sodan aikana hän oli siviilissä kartoittaja-insinööri laivalla, jonka päällikkö oli William Pope McArthur. 12. tammikuuta 1837 Jupiterissa Floridassa merimiehet, jotka olivat rantautuneet, joutuivat hyökkäyksen kohteiksi ja Johnston väitti että "ei ollut vähempää kuin 30 luodinreikää" hänen vaatteissaan ja yksi luoti raapaisi hänen päänahkaansa, josta hän sai arven lopuksi ikäänsä. Hän liittyi armeijaan uudestaan vuonna 1838.
Meksikon–Yhdysvaltain sodan aikana hän voitti kaksi ylennystä ja haavoittui sekä Cerro Gordossa että Chapultepecissa. Hän palveli Kaliforniassa sodan jälkeen ja ylennettiin majoitusmestarikenraaliksi Yhdysvaltain armeijaan 28. kesäkuuta 1860.
Johnston nai Lydia McLanen, Louis McLanen, Delawaren kongressimiehen ja presidentti Andrew Jacksonin kabinetin jäsenen tyttären. He eivät saaneet lapsia. Hänen vaimonsa kuoli helmikuussa 1887. Hänen veljensä Charles Clement Johnston palveli myös USA:n edustajana ja hänen veljenpoikansa John Warfield Johnston oli USA:n senaattori, molemmat Virginian edustajia.
Kun hänen kotiosavaltionsa erosi unionista 1861, Johnston erosi prikaatinkenraalin tehtävästään vakinaisessa armeijassa, korkeimpana USA:n armeijan upseerina joka teki niin. Hän sai komenuksen Virginian miliisin kenraalimajuriksi ja vapautti Thomas J. "Stonewall" Jacksonin Harpers Ferryn asevarikon komentajana ja organisoi Shenandoahin armeijan.
Sodan jälkeiset vaiheet

Sodan jälkeen Johnston asettui Savannahiin Georgiaan, oli rautatieyhtiön presidenttinä Arkansasissa, ja osallistui vakuutusbisnekseen vuosina 1868 ja 1869.
Hän palasi Virginiaan ja asettui Richmondiin 1877 ja tuli lähtetysyhtiön presidentti. Johnston oli 46. kongressissa vuodet 1879-1881 demokraattien kongressimiehenä. Hän ei ollut ehdokkaana uudelleenvalintaan vuonna 1880.
Hän oli rautatiehallinnossa presidentti Grover Clevelandin henkilökunnassa.
Hänen teoksensa omista toimistaan sisällissodassa, nimeltään "Narrative of Military Operations" julkaistiin 1874, oli huomattavan kriittinen Davisista ja hänen kenraalitovereistaan.
Johnston, kuten Lee, ei ikinä unohtanut sen miehen suurutta, jolle oli antautunut eikä ikinä sallinut läsnä ollessaan puhuttavan pahaa sanaa Shermanista. Kun Sherman kuoli, Johnston oli arkunkantajana hänen hautajaisissaan. Toimituksen aikana New York Cityssä 19. helmikuuta 1891 hän piti hattuaan kädessään huolimatta sateista ja säästä. Jollakin oli huoli vanhan kenraalin terveydestä ja häntä pyydettiin laittamaan hattu päähänsä, johon Johnston vastasi "Jos minä olisin tuossa hänen sijassaan ja hän tässä, hän ei laittaisi hattua päähänsä." Hän sai keuhkokuumeen ja kuoli muutamaa viikkoa myöhemmin. Hänet on haudattu Green Mountin hautausmaahan Baltimoreen, Marylandiin.
Ainoa tunnettu monumentti Johnstonille pystytettiin Daltoniin Georgiaan 1912. Toisen maailmansodan aikana USA:n laivasto nimesi aluksen hänen mukaansa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
CivilWarHome.com: Joseph Eggleston Johnston – a brief biography
U-S-History.com: Joseph E. Johnston – a brief biography
Joseph E. Johnson on Find-A-Grave
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Australia  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  Trove  US Congress 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Joseph E. Johnston
Käännös suomeksi
Edward Johnson

Edward Johnson
Edward Johnson (16. huhtikuuta 1816 – 2. maaliskuuta 1873), tunnetaan myös nimellä Allegheny Johnson (joskus kirjoitetaan Alleghany), oli Yhdysvaltojen armeijan upseeri ja etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa.
Lapsuus ja nuoruus

Johnson syntyi "Salisburyn tilalla" lähellä Midlothiania Chesterfield Countyssä Virginiassa, mutta hänen perheensä muutti pian Kentuckyyn. Hän meni West Pointiin ja valmistui viiden vuoden opiskelun jälkeen vuonna 1830. Hän sai komennuksen 2. luutnantiksi 6. Yhdysvaltain jalkaväkeen ja ylennettiin 1. luutnantiksi alle vuodessa. Hän palveli seminolesodissa Floridassa ja sitten lännessä. Meksikon–Yhdysvaltain sodassa Johnson kunnostautui Veracruzissa, Cerro Gordossa, Churubuscossa, Molino del Reyssä ja Chapultepecissa. Hän sai kaksi väliaikaista ylennystä, majuriksi ja kapteeniksi ja palkittiin Virginian osavaltion seremoniamiekalla urheudestaan. Johnson palasi palvelukseen läntiselle rajaseudulle ja palveli Dakotan territoriossa, Kaliforniassa, Kansasissa ja mormonitutkimusmatkoilla.
Sisällissodan alku

Sisällissodan sytyttyä Johnson erosi Yhdysvaltain armeijasta ja liittyi etelävaltioiden armeijaan everstinä 12. Georgian jalkaväkeen 2. heinäkuuta 1861. 12. Johnson osallistui Robert E. Leen ensimmäiselle sotaretkelle läntisessä Virginiassa Rich Mountainin, Cheat Mountainin ja Greenbrier-joen taisteluissa. Hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi 13. joulukuuta 1861, ja sai lempinimensä komentaessaan kuutta jalkaväkirykmenttiä Allegheny Mountainin taistelussa. (Prikaatin kokoinen joukko sai suurellisen lempinimen "Army of the Northwest".)
Talvella 1861–1862 Johnsonin armeija teki yhteistyötä kenraalimajuri Thomas J. "Stonewall" Jacksonin kanssa Shenondoahin laakson sotaretken alkuvaiheissa. Johnson haavoittui pahoin luodista nilkkaan McDowellin taistelussa, minkä paraneminen kesti pitkään. Hän palasi Richmondiin toipumaan, ja pysyi siellä melkein vuoden ja oli sosiaalisesti aktiivinen.  Vaikka Johnson oli raskastekoinen, karun näköinen ja karkea hahmo, joka oli poikamies vielä 47-vuotiaana, hän sai naistenmiehen maineen. Haavoittumisestaan Meksikossa hänen silmänsä nyki hallitsemattomasti, ja tämä aiheutti sen, että monet naiset luulivat hänen flirttailevan heidän kanssaan. Hän aiheutti riittävästi huomiota, jolloin hänet mainittiin Mary Chesnutin kuuluisassa päiväkirjassa.
1863

Pohjois-Virginian armeija uudelleenorganisoitiin vuonna 1863, mikä oli seurausta Stonewall Jacksonin kuolemasta Chancellorsvillen taistelun jälkeen. Organisaatiouudistuksessa Johnson ylennettiin kenraalimajuriksi ja sai komentoonsa "Stonewall-divisioonan" kenraaliluutnantti Richard S. Ewellin toisessa armeijakunnassa. Robert E. Lee oli ollut tyytymätön edelliseen komentajaan taistelukentällä ja kutsui Johnsonin takaisin sairauslomalta ottamaan komennon.
Toukokuussa 1863 Johnson toipui riittävästi komentaakseen divisioonaansa Gettysburgin sotaretkellä. Hän tarvitsi yhä vahvan kävelykepin liikkuessaan jalan (ja tunnetusti käytti sitä miehään vastaan, joiden uskoi lintsaavan taistelussa) ja hänen miehensä nimesivät hänet "Old Clubbyksi". Matkalla pohjoiseen Pennsylvaniaan Johnson voitti unionin kenraalin Robert H. Milroyn Winchesterin toisessa taistelussa. Johnson saapui Gettysburgin taisteluun ensimmäisen päivän iltana, 1. heinäkuuta 1863. Liikkeellä, josta kiistellään yhä, Ewell ei käyttänyt hyväkseen Johnsonin divisioonaa ja hyökännyt Cemetery Hilliin välittömästi sinä iltana, vaikka se olisi saattanut olla ratkaisevaa taistelun kulun kannalta. Ristiriitaisesti Johnson kieltäytyi hyökkäämästä Culpin kukkulalle sinä iltana, mistä hän oli saanut varovaisen käskyn. Sen sijaan Johnsonin divisioona oli päävoimana taistelun toisena ja kolmantena päivänä hyökättäessä Culpin kukkulalle, kärsien huomattavia menetyksiä valloittamattomaan asemaan tehdyissä hyödyttömissä hyökkäyksissä. Syksyllä 1863 Johnsonilla oli merkittävä rooli Mine Run -sotaretkellä.
1864-1865

Overland-sotaretkellä 1864 Johnson menestyi hyvin Wildernessin taistelussa ja kun kenraaliluutnantti James Longstreet haavoittui vakavasti siellä, Robert E. Lee harkitsi vakavasti Johnsonia korvaavaksi armeijakunnankomentajaksi. Spotsylvanian käräjätalon taistelussa 12. toukokuuta 1864, konfederaatiom "muulinkenkä" puolustuslinjan ulkonemassa, Johnson joutui sotavangiksi miltei koko divisioonansa kanssa. Hän oli vangittuna kuukausia Morris Islandilla, Charlestonin rannikolla Etelä-Carolinassa, ja hänet vaihdettiin vapaaksi 3. elokuuta 1864. Hänet lähetettiin liittymään kenraaliluutnantti John Bell Hoodin Tennesseen armeijaan, komentamaan divisioonaa kenraaliluutnantti Stephen D. Leen armeijakunnassa. Franklin–Nashville-sotaretkellä Johnson joutui sotavangiksi uudestaan Nashvillen taistelussa 16. joulukuuta 1864. Hän vietti jälleen kuukausia sotavankina unionin vankileirissä Johnson's Islandilla Eriejärvellä. Sodan lopussa Johnson siirrettiin Old Capitolin vankilaan Washingtoniin, missä häntä syytettiin osallisuudesta jotenkin Abraham Lincolnin murhaan. Mitään raskauttavaa ei kuitenkaan ilmennyt ja hänet vapautettiin 22. heinäkuuta 1865.
Viimeiset vaiheet

Sodan jälkeen Johnson viljeli maata Virginiassa. Hän oli aktiivinen konfederaation veteraaniasioissa ja oli mukana varhaisissa yrityksissä rakentaa muistomerkki Robert E. Leelle Richmondiin. Johnson kuoli Richmondissa ja on haudattu sinne Hollywoodin hautausmaalle.
Käännös suomeksi
Journey Without Maps

Journey Without Maps on englantilaisen kirjailijan Graham Greenen kirjoittama ja vuonna 1936 ilmestynyt matkakirja noin 560-kilometrisestä ja neljä viikkoa kestäneestä matkasta Liberian sisäosien halki. Matka tapahtui vuonna 1935 ja oli Greenen ensimmäinen Euroopan ulkopuolelle tekemä matka. Liberian sisäosia ei tuolloin ollut vielä karttoihin merkitty (Yhdysvaltain hallitus julkaisi sen sijaan kartan, jossa sisäosia edusti iso, valkoinen läiskä, johon oli kirjoitettu sana "kannibaalit"), joten Greene käytti matkan aikana paikallisia oppaita ja matkatavaroiden kantajia.
Greenen matka alkoi Liberian pohjoisimmasta kohdasta läheltä Sierra Leonessa sijaitsevaa Kailahunin kaupunkia. Sieltä hän matkusti kohti kaakkoa viidakon ylänkömaiden läpi. Hän kulki osan Ranskan Guineasta poikki ennen kuin kääntyi lounaseen ja saapui Grand Bassan läänin rannikolle. Sieltä hän matkusti pääkaupunkiin Monroviaan.
Matkan varrella Greene tapasi muita valkoisia, muun muassa amerikkalaisia ja englantilaisia lähetyssaarnaajia, saksalaisen seikkailijan, kullanetsijöitä ja rantaryöväreitä. Niistä kylistä, joiden läpi Greene matkusti, useimpien asukkaat olivat nähneet valkoihoisia matkustajia ennenkin, mutta monille siitä oli kulunut jo vuosia ja nuoremmille asukkaille kokemus oli uusi. Greene kirjoitti maan surkeasta kansanterveydestä; koko maasta löytyi vain kourallinen lääkäreitä ja tavallista liberialaista vaivasi pitkä luettelo tauteja (erityisesti sukupuolitaudit ja malaria vaikuttivat maanlaajuisilta, ja niiden rinnalla näkyi myös hyönteisten aiheuttamia avohaavoja sekä välillä spitaalia). Greene joi koko matkan aikana kokonaisia korillisia viskiä. Hän sairastui matkan puolivälissä, ja yöpyessään Zigi's Townissa matkan loppupuolella hän oli vähällä kuolla. Tuolloin Greene totesi, että hän oli "intohimoisen kiinnostunut elämisestä", mikä "vaikutti sinä yönä tärkeältä havainnolta". Greene matkusti yhdessä serkkunsa Barbara Greenen kanssa.
Greenen matkan toteutti vuonna 2009 uudelleen englantilainen toimittaja Tim Butcher. Hän oli työskennellyt Daily Telegraphin Afrikan kirjeenvaihtajana ja kirjoittanut Kongon demokraattista tasavaltaa käsittelevän kirjan Blood River: A Journey to Africa's Broken Heart (2007). Hän matkusti Liberiaan ja seurasi Greenen jalanjäljissään. Butcherin seuraava kirja perustuu tähän matkaan.
Joosef Exeteriläinen

Joosef Exeteriläinen (lat. Josephus Iscanus) oli 1100-luvulla elänyt latinaksi kirjoittanut runoilija, joka asui Exeterissä, Englannissa. Hän lähti noin vuonna 1180 opiskelemaan Gelderniin, missä hän ystävystyi eliniäksi Guibertin kanssa, josta tuli myöhemmin Florennesin apotti. Heidän kirjeenvaihtoaan on säilynyt.
Joosef Exeteriläisen tunnetuin runo on Troijan sodasta kertova De bello Troiano, joka käsittää kuusi kirjaa. Niistä suurin osa on kirjoitettu ennen vuotta 1183, mutta saatettu loppuun vuoden 1184 jälkeen. Lähtiessään Pyhään maahan kolmannelle ristiretkelle Joosefin ystävä, Canterburyn arkkipiispa Baldwin, suostutteli hänet mukaansa. Baldwinin kuoltua 1190 Joosef palasi kotiin. Hän kertoi ristiretkestä runossaan Antiocheis, josta on jäljellä vain katkelmia. Muutamia muita nyt jo kadonneita runoja on pantu hänen nimiinsä, mutta ei voida tietää, olivatko ne todellisuudessa hänen kirjoittamiaan.
Kirjallisuutta

Edoardo D'Angelo: The Outer Metric in Joseph of Exeter's Ylias and Odo of Magdeburg's Ernestus. The Journal of Medieval Latin, 1993, 3. vsk, s. 113–134.  doi:10.1484/J.JML.2.303993  Artikkelin verkkoversio. (englanniksi)
Richard Mortimer: Angevin England, 1154-1258.  A history of medieval Britain. Oxford:  Blackwell, 1994.  ISBN 0631163883  (englanniksi)
F. J. E. Raby: A history of secular Latin poetry in the Middle Ages, s. 132–137.  2 painos. Oxford:  Clarendon Press, 1957.  (englanniksi)
A. G. Rigg: Joseph of Exeter: Iliad 2008. Centre for Medieval Studies. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Jōjutsu

Jōjutsu tarkoittaa perinteistä japanilaista jō-sauvankäyttötaitoa ja on osa-alue japanilaisessa bujutsussa (sotataito). Jōlla harjoittelevia koulukuntia on ollut kymmeniä.
Jōjutsua harjoittelevia koulukuntia > Shindō Musō-ryū jōdō

Shindō Musō-ryū, myös Shintō Musō-ryū, (jap. 神道夢想流杖道) jōdōta (vuoteen 1940 asti jōjutsu) voi harjoitella kendoliiton ZNKR jōdōta harjoittelevissa kendoseuroissa kun on ensin edistynyt riittävästi ZNKR jōdōn harjoittelussa. Shindō Musō-ryū jōdōta harjoitellaan myös muutamissa suomalaisissa aikido-, iaido- ja karateseuroissa. Shindō Musō-ryū jōdōhon kuuluu kaikkiaan yli 60 pari-kataa. Koulukunnan harjoitteluun sisältyy myös muita aseita ja taitoja.
Jōjutsua harjoittelevia koulukuntia > Taura Musō-ryū jōjutsu

Taura Musō-ryū jōjutsua voi harrastaa Suomessa ainakin Helsingissä ja Siilinjärvellä. Taura Musō-ryū jōjutsu on osa Taura Musō-ryū kobudō taistelutaitokoulukunnan bujutsu systeemistä jonka on koonnut Ikubo Motomu-niminen Shorinjiryu Renshinkan-karate-sensei Hokkaidōlla (jap. 北海道), Ikubo-suvussa harjoitellusta Muso-ryū ju- ja jōjutsusta. Taura Musō-ryū jōjutsu harjoittelun jatkaminen edellyttää, lajiin tutustumisen jälkeen, liittymistä kyseisen koulukunnan jäseneksi.
Jōjutsua harjoittelevia koulukuntia > Suiō-ryū jōhō

Suiō-ryū iai kenpō (jap. 水鴎流居合剣法) on klassinen kenjutsukoulu johon kuuluu osana jōjutsua. Koulukunnan perusti Mima Yoichizaemon Kagenobu (1577–1665), joka oli harjoitellut Bokuden-ryūta ja yamabushien jojutsua (Kongōjō jōhō). Koulukunta erikoistuu miekan vedon tekniikoihin mutta myös useiden muiden aseiden kuten jōn ja naginatan käyttöä harjoitellaan; jō-oppimäärä on laajuudessaan lähes iai-oppimäärän veroinen ja ase on usein seuraavana opetusvuorossa perustason iai-tekniikoiden jälkeen.