stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leopold (Baijerin prinssi)

Leopold vuonna 1917.
Leopold (9. helmikuuta 1846 München, Baijeri – 28. syyskuuta 1930 München, Saksa) oli Baijerin kuningaskunnan prinssi ja keisarillisen Saksan sotamarsalkka, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa. Hän oli Baijerin sijaishallitsija Luitpoldin toinen poika ja vuonna 1913 kuninkaaksi julistetun Ludvig III:n nuorempi veli.
Leopold lähti jo nuorena sotilasuralle ja osallistui vuoden 1866 sotaan yliluutnanttina sekä vuosien 1870–1871 sotaan tykistökapteenina. Hän yleni 1873 everstiksi ja tykistörykmentin komentajaksi, 1875 kenraalimajuriksi ja ratsuväkiprikaatin komentajaksi, 1881 kenraaliluutnantiksi ja divisioonankomentajaksi sekä 1887 ratsuväenkenraaliksi ja armeijakunnan komentajaksi. Vuonna 1892 Leopoldista tuli neljännen sotilaspiirin tarkastaja ja 1905 hän sai sotamarsalkan arvon.
Leopold oli jo jäänyt eläkkeelle armeijasta ennen maailmansodan puhkeamista, mutta palasi vielä sodan aikana takaisin palvelukseen melko korkeasta iästään huolimatta. Hänestä tuli huhtikuussa 1915 itärintamalle sijoitetun Saksan yhdeksännen armeijan komentaja. Leopoldin armeija onnistui valtaamaan Varsovan 4. elokuuta 1915. Sen jälkeen hänen komentoonsa annettiin itärintaman keskiosan saksalaisista ja itävaltalaisista armeijoista muodostettu ”armeijaryhmä Leopold”. Kun Paul von Hindenburg siirtyi elokuussa 1916 päämajaan esikuntapäälliköksi, Leopoldista tuli koko itärintaman ylipäällikkö. Samalla hän sai myös Preussin armeijassa kenraalisotamarsalkan arvon.  Itärintaman sotatoimet päättyivät maaliskuussa 1918 solmittuun Brest-Litovskin rauhansopimukseen, jolloin Leopold vetäytyi uudelleen eläkkeelle. Rauhanneuvottelut hän jätti esikuntapäällikkönsä Max Hoffmannin harteille.
Leopoldin puoliso oli vuodesta 1873 arkkiherttuatar Gisela, Itävallan keisari Frans Joosefin tytär.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leopold (Baijerin prinssi) Wikimedia Commonsissa
Anthony Eden

| Anthony Eden |
| --- | --- |

Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri
 7. huhtikuuta 1955 – 10. tammikuuta 1957  
Monarkki:  Elisabet II
Edeltäjä:  Winston Churchill
Seuraaja:  Harold Macmillan
Yhdistyneen kuningaskunnan varapääministeri
 26. lokakuuta 1951 – 7. huhtikuuta 1955  
Monarkki:  Yrjö VI Elisabet II
Pääministeri:  Winston Churchill
Edeltäjä:  Herbert Morrison
Seuraaja:  Rab Butler
Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoministeri
 28. lokakuuta 1951 – 7. huhtikuuta 1955  
Monarkki:  Yrjö VI Elisabet II
Pääministeri:  Winston Churchill
Edeltäjä:  Herbert Morrison
Seuraaja:  Harold Macmillan
 22. joulukuuta 1940 – 26. heinäkuuta 1945  
Monarkki:  Yrjö VI
Pääministeri:  Winston Churchill
Edeltäjä:  Edward Wood Halifax
Seuraaja:  Ernest Bevin
 22. joulukuuta 1935 – 20. helmikuuta 1938  
Monarkki:  Yrjö V Edvard VIII Yrjö VI
Pääministeri:  Stanley Baldwin Neville Chamberlain
Edeltäjä:  Samuel Hoare
Seuraaja:  Edward Wood Halifax
House of Commonsin puhemies
 22. marraskuuta 1942 – 26. heinäkuuta 1945  
Edeltäjä:  Stafford Cripps
Seuraaja:  Herbert Morrison
Kansanedustaja
 6. joulukuuta 1923 – 10. tammikuuta 1957  
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1897 West Auckland, County Durham, Englanti
Kuollut: 14. tammikuuta 1977 (79 vuotta) Alvediston, Salisbury, Wiltshire, Englanti
Arvonimi: The Right Honourable
Puoliso:   Beatrice Becket  (vih. 1923; ero 1950)  Clarissa Spencer-Churchill  (vih. 1952; leski 1977) 
Tiedot
Puolue:  konservatiivipuolue
Uskonto:  anglikaani
 Nimikirjoitus
Robert Anthony Eden, Avonin ensimmäinen jaarli, KG MC PC (12. kesäkuuta 1897 – 14. tammikuuta 1977) oli brittiläinen konservatiivipoliitikko, joka toimi kolmen kauden ajan ulkoministerinä ja sen jälkeen lyhyen aikaa Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerinä vuosina 1955–1957. Hänet muistetaan pääasiassa Winston Churchillin toisen maailmansodan aikaisen hallituksen ulkoministerinä ja lyhytkestoisesta pääministeriydestään Suezin kriisin aikana.
Varhaiset vuodet

Eden syntyi Durhamissa Pohjois-Englannissa, missä hänen sukunsa olivat olleet maanomistajia sukupolvien ajan. Hän opiskeli Etonissa ja Oxfordin yliopiston Christ Churchissa, mistä hän valmistui pääaineenaan itämaiset kielet. Hän osasi sujuvasti ranskaa, saksaa, persiaa ja osasi myös jonkin verran venäjää ja arabiaa. Palveltuaan ensimmäisessä maailmansodassa, Eden lähti mukaan politiikkaan vuonna 1923, kun hänet äänestettiin Konservatiivipuolueen ehdokkaana parlamenttiin Warwickin ja Leamingtonin vaalipiiristä. Samana vuonna hän myös meni naimisiin Beatrice Beckettin kanssa. Pariskunta sai kaksi poikaa, mutta avioliitto ei ollut onnellinen ja päättyi eroon Edenin poliittisen uran aiheuttaman paineen vuoksi.
Edenistä tuli vuonna 1926 parlamentaarinen sihteeri ulkoministeriössä. Vuonna 1931 hänestä tuli ulkomaanasioiden alivaltiosihteeri. Vuonna 1935 hänet nimettiin Stanley Baldwinin hallitukseen ministeriksi vastuussa Kansainliiton asioista. Kuten monet ensimmäisen maailmansodan läpikäyneistä miehistä, Eden oli vahvasti sodanvastainen ja työskenteli Kansainliitossa säilyttääkseen rauhan Euroopassa. Hän oli myös yksi ensimmäisistä, jotka ymmärsivät, että myöntyväisyyspolitiikalla fasistista Italiaa ja natsi-Saksaa kohtaan ei saavutettaisi rauhaa. Hän vastusti yksityisesti ulkoministeri Sir Samuel Hoaren yritystä tehdä myönnytyksiä Italialle sen hyökättyä Abessiniaan (Etiopia) vuonna 1935. Kun Hoaren–Lavalin pakti tuli julki, Hoare joutui eroamaan ja Edenistä tuli hänen seuraajansa ulkoministerinä.
Ulkoministerinä

Edenistä tuli ulkoministeri aikana, jolloin Britannian piti miettiä uudelleen ulkopolitiikkansa fasististen Saksan ja Italian voimistuessa. Hän vastusti sekaantumista Espanjan sisällissotaan ja kannatti Neville Chamberlainin tavoitteita säilyttää rauha tekemällä kohtuullisia myönnytyksiä Saksaa kohtaan. Hän ei protestoinut, kun Britannia ja Ranska eivät reagoineet Reininmaan palautukseen. Vuoden 1938 helmikuussa hän kuitenkin erosi ministerinasemastaan protestina Chamberlainin aloittamille neuvotteluille Italian kanssa. Edenistä tuli tämän seurauksena konservatiivien kapinallisen Churchillin liittolainen. Churchill oli tässä vaiheessa syrjäytetty puolueensa johtotehtävistä ja oli hallituksen myöntyväisyyspolitiikan johtava kritisoija. Eden piti kuitenkin yllä matalaa profiilia, eikä Chamberlainin hallituksen politiikan vastainen puolueen sisäinen oppositio kasvanut.
Syyskuussa 1939 sodan alkaessa, Eden palasi Chamberlainin hallitukseen vastuussa siirtomaista, mutta ei päässyt mukaan sotakabinettiin ja eikä häntä tästä syystä pidetty pääministeriehdokkaana Chamberlainin erottua vuoden 1940 toukokuussa. Churchillin tultua pääministeriksi Chamberlainin eron jälkeen, Eden palasi ulkoministeriksi. Hänen asemansa ei kuitenkaan ollut merkittävä, koska Churchill halusi itse hoitaa suurimman osan tärkeistä neuvotteluista Franklin Rooseveltin ja Josif Stalinin kanssa, mutta Eden kuitenkin palveli uskollisena Churchillia. Hän sai järjestettäväkseen suuren osan Britannian ja Charles de Gaullen suhteista sodan viimeisinä vuosina. Vuonna 1942 Eden nimitettiin alahuoneen johtoon.
Työväenpuolueen voitettua vaalit sodan jälkeen kesällä 1945, Eden meni oppositioon Konservatiivipuolueen varajohtajana. Monet olivat kuitenkin jo tuolloin sitä mieltä, että hänen pitäisi haastaa Churchill kilpailuun puolueen johtajuudesta. Eden oli kuitenkin liian lojaali Churchilille tehdäkseen näin.
Vuonna 1951 konservatiivit voittavat vaalit ja Edenistä tuli kolmannen kerran ulkoministeri. Churchillin kunto oli jo tuossa vaiheessa heikentynyt, ja Edenillä oli mahdollisuus lähes yksin johtaa maan ulkopolitiikkaa kylmän sodan kuumentuessa. Hän ratkoi tehokkaasti erilaisia ongelmia, vaikka Britannia ei enää ollut sama maailmanvalta mitä se oli ollut ennen sotaa.
Vuonna 1950 Anthony ja Beatrice Eden erosivat viimein ja Eden nai 1952 Churchillin veljentyttären, Lady Clarissa Spencer-Churchillin (s. 1920). Vuonna 1953 Eden joutui sarjaan leikkauksia, joista huolimatta hän ei koskaan tullut täysin kuntoon. Vuonna 1954 hänet nimitettiin Sukkanauharitarikuntaan.
Pääministerinä

Huhtikuussa 1955 jo ikääntynyt ja heikossa kunnossa oleva Churchill erosi virastaan ja Eden seurasi häntä pääministeriksi. Eden oli hyvin suosittu ja tunnettu henkilö Britanniassa sodanaikaisten tekojensa ja charminsa vuoksi. Tultuaan pääministeriksi hän järjesti välittömästi vaalit, joissa konservatiivien enemmistö kasvoi. Edenillä oli laaja kokemukses ulkopolitiikassa, mutta hän ei ollut koskaan perehtynyt kotimaan asioiden hoitoon ja hänellä oli hyvin vähän tietämystä taloudesta. Hän jätti talouden uskollisten miesten, kuten Rab Butlerin hoidettavaksi ja keskittyi itse luomaan läheiset suhteet Yhdysvaltojen ja Dwight Eisenhowerin kanssa.
Hyvät suhteet Yhdysvaltain kanssa olivat vain väliaikaiset, kun vuonna 1956 Britannia yhdessä Ranskan kanssa yritti estää Gamal Abdel Nasseria kansallistamasta brittien ja ranskalaisten omistamaa Suezin kanavaa. Luottaen kokemuksiinsa 1930-luvulta, Eden näki Nasserin eräänlaisen uutena Mussolinina. Hän uskoi Nasserin olevan aggressiivinen nationalisti, joka tulisi hyökkäämään muihin maihin. Toiset taas uskoivat Nasserin ja Egyptin vaatimusten olevan oikeutettuja.
Lokakuussa 1956 kuukausien neuvottelujen ja suunnittelun jälkeen Ranska, Britannia ja Israel aloittivat operaationsa Egyptiä vastaan ja valloittivat Suezin kanavan alueen. Eisenhower ryhtyi kiivaasti vastustamaan operaatiota, jota myös Neuvostoliitto vastusti ja uhkasi pommittaa Lontoota ja Pariisia. Eisenhower tuki kolonialismista luopumista, koska uskoi sen palvelevan Yhdysvaltain etuja ja tekevän entisten siirtomaiden johtajista ystävällismielisiä Yhdysvaltoja kohtaan. Koska Britannia oli riippuvainen Yhdysvaltojen lainoista ja muusta tuesta, Eden joutui nöyrtymään Yhdysvaltojen painostuksen alla ja vetämään joukot pois Suezin kanavan alueelta. Suezin kriisi viimeistään lopetti Ranskan ja Britannian haaveet asemasta suurvaltoina.
Kriisi tuhosi myös Edenin maineen valtiomiehenä ja terveyden. Eden erosikin pian virastaan hänen lähimpien ministeriensä käännyttyä häntä vastaan. Hänen hallituksensa ulkoministeri, Harold Macmillan, onnistui painostamaan hänet eroamaan, ja seurasi häntä pääministerinä, vaikka Macmillan oli itse ollut yksi Suezin operaation pääsuunnittelijoista. Eden erosi asemastaan pääministerinä tammikuussa 1957 ja vetäytyi viettämään hiljaisia eläkepäiviä Wiltshiressa toisen vaimonsa kanssa. Hänen henkilökohtainen suosionsa pysyi, ja hänestä tuli Avonin jaarli 1961. Eden julkaisi henkilökohtaiset muistelmansa nimellä Another World ja kirjoitti useita muita poliittisia muistelmia.
Matkalla Yhdysvalloissa hänen terveytensä heikkeni nopeasti. Hänen pyynnöstään pääministeri James Callaghan lähetti RAF:n lennättämään hänet kotiin. Anthony Eden kuoli Salisburyssä vuonna 1977 79-vuotiaana.
Edenin poika, Nicholas Eden, Edenin varakreivi (1930–1985) oli ministerinä Thatcherin hallituksessa ennen kuolemaansa AIDS:iin 55-vuotiaana.
Edenin mukaan on saanut kutsumanimen hänen suosimansa huopahattutyyppi, Eden-hattu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anthony Eden Wikimedia Commonsissa
Lars Myra

Lars Myran maalauksia Sauvon kirkossa.
Lars Myra (k. 1712) oli suomalainen kiertävä maalari. Syntymäaikaa ei tiedetä, mutta nimi esiintyy ensi kerran manttaaliluetteloissa 1687. Hänen isänsä oli mestari Abraham Myra, jonka työtä hän jatkoi.
Myra valmistui maalarinkisälliksi vuonna 1691, minkä jälkeen hän kunnosti esimerkiksi Turun tuomiokirkkoa. Maskun kirkossa on hänen maalaamansa Kaarle XI:n ja Ulriika Eleonoora vanhemman muotokuvat, joita aiemmin pidettiin Michael Cotteuksen töinä. Hänen tekeminään pidetään myös toista Maskun kirkossa olevaa muotokuvaparia, kirkkoherra Simon Vaccenlusta ja hänen vaimoaan Regina Reuteria esittäviä maalauksia vuodelta 1709. Perniön kirkkoon hän on maalannut alttarilaitteen vuonna 1703.
Lapsen houkutteleminen seksuaalisiin tarkoituksiin

Lapsen houkutteleminen seksuaalisiin tarkoituksiin on Suomen rikoslaissa oleva seksuaalirikoksen nimike (8 b §). Siihen syyllistyy, jos ehdottaa alle 18-vuotiaalle tapaamista tai muuta kanssakäymistä siten, että ehdotuksen sisällöstä tai olosuhteista muuten ilmenee, että tekijän tarkoitus on 1. valmistaa kuvia tai kuvatallenteita, joissa esitetään sukupuolisiveellisyyttä loukkaavasti lasta (rikoslain 17 luvun 18 §:n 1 momentissa tarkoitetulla tavalla); tai 2. syyllistyä seksuaaliseen hyväksikäyttöön, Jollei teosta ole muualla ankarampaa rikosnimikettä, houkuttelu seksuaalisiin tarkoituksiin sisältää myös ehdotuksen kanssakäymiseen, jonka tarkoitus on 3. ostaa seksiä tai muita seksuaalisia tekoja tai 4. tarkoitus on saada kohde esiintymään sukupuolisiveellisyyttä loukkaavassa järjestetyssä esityksessä. Rangaistavaa on myös hyväksikäyttöön houkuttelun yritys ja sukupuolisiveellisyyttä loukkaavaan esitykseen houkuttelun yritys.
Rikoksesta on rangaistuksena sakkoa tai enimmillään vuosi vankeutta. Vankeusrangaistuksesta tulee merkintä rikosrekisteriin, koska sillä on arvioitu olevan erityistä merkitystä, kun ihminen työskentelee lasten kanssa.
Oikeus syyttää lapsen houkuttelemisesta seksuaalisiin tarkoituksiin vanhenee, kun rikoksen kohteena ollut henkilö täyttää 23 vuotta.
Historia

Rikosnimikettä alettiin käyttää 1. kesäkuuta 2011. Kesäkuussa 2014 tehtiin kansalaisaloite, joka vaatii, että vähimmäisrangaistus rikosnimikkeestä nostetaan neljään kuukauteen vankeutta. Aloite keräsi yli vaadittavat 50 000 nimeä (58 013 nimeä) ja luovutettiin eduskuntaan 24.9.2015. Aloite oli tarkoitus käsitellä vuonna 2018 lakivaliokunnassa yhdessä oikeusministerin alaikäisiin kohdistuvien seksuaalirikosten korottamisesityksen kanssa.päivitettävä
Lars Nieberg

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lars Nieberg vuonna 2011. |  Lars Nieberg vuonna 2011. |  Lars Nieberg vuonna 2011. |  |
Esteratsastus
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
Maa:   Saksa
|  Kultaa | Atlanta 1996 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Sydney 2000 | joukkuekilpailu |  |
Lars Nieberg (s. 24. heinäkuuta 1963 Wittingen) on saksalainen esteratsastaja. Hän voitti olympiakultaa joukkuekilpailussa Atlantassa 1996 ratsunaan For Pleasure ja Sydneyssä 2000 ratsunaan Esprit FRH. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän sijoittui Atlantassa 20:nneksi ja Sydneyssä neljänneksi.
Lars Montin

Lars Jonasson Montin (1723 Hisingen, Göteborg  – 1785 Halmstad) oli ruotsalainen kasvitieteilijä ja lääkäri.
Montin opiskeli Lundissa ja Uppsalassa ja valmistui lääketieteen tohtoriksi Lundissa 1751. Uppsalassa hän opiskeli Carl von Linnén johdolla. 1756 hän sai maakuntalääkärin viran Hallandista. Asessorin arvonimen hän sai 1782. Hän oli myös tiedeakatemian jäsen.
1749 Montin retkeili Linnén kanssa Pohjois-Ruotsissa, muun muassa Kalixissa. Hän kuvaili ja nimesi lukuisia kasveja, ja linnuista kiirunan vuonna 1776.
Askan kihlakunta

Askan kihlakunnan sijainti Itä-Götanmaan läänin kartalla.
Askan kihlakunta (ruots. Aska härad) oli kihlakunta Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 309,37 neliökilometriä ja asukasluku 17 898 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Västra Ny, Motalan maalaiskunta, Vinnerstad, Ask, Varv, Styra, Västra Stenby, Hagebyhöga, Fivelstad ja Orlunda.
Kihlakunnan tuolloisista kunnista Hagebyhöga ja Orlunda kuuluvat nykyään Vadstenan kuntaan ja muut Motalan kuntaan.
Askan kihlakunnan vaakuna
Leonard H. Goldenson

Leonard H. Goldenson vuonna 1985.
Leonard H. Goldenson (7. joulukuuta 1905 Scottdale, Pennsylvania – 27. joulukuuta 1999) oli American Broadcasting Companyn pitkäaikainen johtaja.
Goldenson aloitti uransa Paramountilla vuonna 1933 tehtävänään Uuden-Englannin elokuvateattereiden uudelleenorganisointi. 28-vuotiaana hän oli edennyt vastaamaan Paramountin kaikista 1 700 elokuvateatterista. Kun vuonna 1948 Yhdysvaltain korkein oikeus määräsi elokuvastudiot luopumaan omista teattereistaan, Goldensonista tuli syntyneen United Paramount Theater -elokuvateatteriketjun pääjohtaja.
Vuonna 1951 United Paramount Theater fuusioitui taloudellisissa vaikeuksissa olleen American Broadcasting Companyn kanssa, joka tuolloin koostui ainoastaan viidestä televisioasemasta. Vuonna 1954 ABC solmi The Walt Disney Companyn kanssa yhteistyösopimuksen, jolla ABC:sta tuli ensimmäinen televisioverkko, joka teki yhteistyötä elokuvastudioitten kanssa. Goldensonin johdolla ABC:stä tuli myös merkittävä urheilutapahtumien televisioija. Hän oli ABC:n johdossa vuoteen 1986 saakka.
Goldensonilla on tähti Hollywood Walk of Famella ja hänet on nimetty Radio Hall of Fameen.
Aiheesta muualla

The Museum of Broadcast Communications: Goldenson, Leonard  (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
La Flèche Wallonne

| La Flèche Wallonne |
| --- | --- |

Tiedot
Ajankohta:  huhtikuun loppu
Alue:  Vallonia,  Belgia
Paikalliset nimet:  La Flèche Wallonne (ranskaksi)
Laji:  maantie
Kilpailu:  UCI World Tour
Tyyppi:  yksipäiväinen
Järjestäjä:  ASO
Historia
Ensimmäinen:  1936
Kilpailuja yht.:  88 (vuoden 2024 jälkeen)
Ensimmäinen voittaja:   Philippe Demeersman
Eniten voittoja:   Alejandro Valverde   5 kertaa
Viimeisin voittaja:   Stephen Williams
Vuoden 2011 reitti
Mur de Huyn nousu
La Flèche Wallonne on Valloniassa, Belgiassa, huhtikuussa järjestettävä pyöräilykilpailu. Kilpailu järjestetään yleensä viikon välein ajettavien Amstel Gold Racen ja Liège-Bastogne-Liège-kilpailun välissä. Kilpailun nimi tarkoittaa suomeksi Vallonian nuolta. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1936 ja se kuului vuosina 2005–2007 UCI ProTouriin, 2008 ja 2009 UCI Europe Touriin sekä vuodesta 2010 lähtien UCI World Tour -sarjaan. Kilpailun on voittanut useimmin Alejandro Valverde, viisi kertaa.
Aikanaan La Flèche Wallonne ja Liège-Bastogne-Liège järjestettiin peräkkäisinä päivinä ja tuolloin yhteistapahtumaa nimitettiin Ardennien viikonlopuksi (molempien kilpailujen järjestäjänä toimii ranskalainen Amaury Sport Organisation). Vain seitsemän ajajaa on pystynyt voittamaan molemmat kilpailut samaa vuonna: Ferdi Kübler teki sen kahdesti vuosina 1951 ja 1952, Stan Ockers vuonna 1955, Eddy Merckx vuonna 1972, Moreno Argentin vuonna 1991, Davide Rebellin vuonna 2004, Alejandro Valverde vuosina 2006, 2015 ja 2017 sekä Philippe Gilbert vuonna 2011.
Historia

La Flèche Wallone perustettiin alun perin lisäämään belgialaisen Les Sports -sanomalehden myyntiä 1930-luvulla. Ensimmäisen kerran kilpailu järjestettiin vuonna 1936 ja vaikka se ei ehkä olekaan yhtä kuuluisa kuin toiset pyöräilyn klassikot, on se kuitenkin varsin arvostettu.
Kuten monien pyöräilykilpailujen, myös La Flèche Wallonen reitti on muuttunut vuosien varrella huomattavasti. Ensimmäisillä kerroilla reitti kulki Tournaista Liègeen ja reitin pituus vaihteli 236 km ja 300 km välillä. Vuonna 1939 lähtöpaikka siirrettiin Monsiin. Vuosina 1948—1959 lähtöpaikkana oli Charleroi. Vuodesta 1960 kilpailu ajettiin päinvastaiseen suuntaan alkaen Liègestä ja päättyen Charleroi'an (tai vuodesta 1965 Marcinelleen). Joinakin vuosina kilpailun lähtö- ja maalipaikka ovat olleet samassa kaupungissa: Verviers vuosina 1974—1978 ja Huy vuosina 1983—1985.
Nykyään 199,5 km:n mittainen reitti alkaa Charleroista ja kulkee kohti itää Huy'n kaupunkiin, jossa kilpailijat ajavat kolme kierrosta vaativalla radalla. Kilpailu päättyy Mur de Huyn nousuun, jossa on useita yli 15 % jyrkkiä osuuksia. Nousu ajetaan kilpailun aikana ainakin kolmeen kertaan. Mur de Huyn nousu oli ensimmäistä kertaa mukana kilpailureitillä vuonna 1982 ja siitä on vuosien saatossa muodustunut yksi kilpailun tunnetuimmista nousuista.
Naisten La Flèche Wallonne

Vuodesta 1998 lähtien on järjestetty myös naisten kilpailu. Kilpailu ajetaan samalla reitillä, mutta naiset ajavat lopussa kolmen kierroksen sijasta vain kaksi. Suomen Pia Sundstedt on sijoittunut kilpailussa toiseksi vuosina 1998 ja 2000.
| Vuosi | Voittaja | Toinen | Kolmas |
| --- | --- | --- | --- |
| 1998 |  Fabiana Luperini |  Pia Sundstedt |  Catherine Marsal |
| 1999 |  Hanka Kupfernagel |  Edita Pučinskaitė |  Cindy Pieters |
| 2000 |  Geneviève Jeanson |  Pia Sundstedt |  Fany Lecourtois |
| 2001 |  Fabiana Luperini |  Anna Millward |  Trixi Worrack |
| 2002 |  Fabiana Luperini |  Lyne Bessette |  Priska Doppmann |
| 2003 |  Nicole Cooke |  Sue Palmer-Komar |  Oenone Wood |
| 2004 |  Sonia Huguet |  Hanka Kupfernagel |  Edita Pučinskaitė |
| 2005 |  Nicole Cooke |  Oenone Wood |  Judith Arndt |
| 2006 |  Nicole Cooke |  Judith Arndt |  Trixi Worrack |
| 2007 |  Marianne Vos |  Nicole Cooke |  Judith Arndt |
| 2008 |  Marianne Vos |  Marta Bastianelli |  Judith Arndt |
| 2009 |  Marianne Vos |  Emma Johansson  |  Claudia Häusler |
| 2010 |  Emma Pooley |  Nicole Cooke |  Emma Johansson  |
| 2011 |  Marianne Vos |  Emma Johansson  |  Judith Arndt |
| 2012 |  Evelyn Stevens |  Marianne Vos |  Linda Villumsen |
| 2013 |  Marianne Vos |  Elisa Longo Borghini |  Ashleigh Moolman-Pasio |
| 2014 |  Pauline Ferrand-Prévot |  Lizzie Armitstead |  Elisa Longo Borghini |
| 2015 |  Anna van der Breggen |  Annemiek van Vleuten |  Megan Guarnier |
| 2016 |  Anna van der Breggen |  Evelyn Stevens |  Megan Guarnier |
| 2017 |  Anna van der Breggen |  Lizzie Deignan |  Katarzyna Niewiadoma |
| 2018 |  Anna van der Breggen |  Ashleigh Moolman-Pasio |  Megan Guarnier |
| 2019 |  Anna van der Breggen |  Annemiek van Vleuten |  Annika Langvad |
| 2020 |  Anna van der Breggen |  Cecilie Uttrup Ludwig |  Demi Vollering |
| 2021 |  Anna van der Breggen |  Katarzyna Niewiadoma |  Elisa Longo Borghini |
| 2022 |  Marta Cavalli |  Annemiek van Vleuten |  Demi Vollering |
| 2023 |  Demi Vollering |  Liane Lippert |  Gaia Realini |
| 2024 |  Katarzyna Niewiadoma |  Demi Vollering |  Elisa Longo Borghini |
Käännös suomeksi
Artjärven Kinttulan työväentalo

| Artjärven Kinttulan työväentalo |
| --- | --- |
Sijainti:  Kilosela, Artjärvi, Orimattila
Rakennustyyppi:  työväentalo
Valmistumisvuosi:  1908
Purkuvuosi:  1934
Rakennuttaja:  Kinttulan työväenyhdistys
Runkorakenne:  hirsi
Kerrosluku:  1
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kinttulan työväentalo oli Orimattilan kaupungin Artjärven pitäjän Kiloselan kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa

Kinttulan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1907, ja se toimi vuoteen 1928 saakka. Se oli yksi Artjärven pitäjän viidestä työväenyhdistyksestä. Vuoden 1907 päättyessä yhdistyksessä oli 44 jäsentä, 38 miestä ja 6 naista. Kinttulan työväentalo rakennettiin vuonna 1909. Talo oli suorakaiteen muotoinen yksikerroksinen hirsirakennus, joka oli perustettu kivijalalle. Talossa oli pärekatto. Orimattilan Niinikosken työväenyhdistys osti talon vuonna 1933. Talo purettiin vuonna 1934 ja siirrettiin Niinikoskelle.
Lappset

| Lappset Group Oy |
| --- | --- |

Perustettu:  1970
Toimitusjohtaja:  Tero Ylinenpää
Puheenjohtaja:  Johanna Ikäheimo
Kotipaikka:  Rovaniemi
Kotisivu:  www.lappset.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lappset Group Oy on suomalainen leikkipaikkavälinevalmistaja. Lappsetin tuotevalikoimaan kuuluu leikkipaikkavälineiden lisäksi myös urheilupaikkavälineitä sekä pihojen, puistojen, ja katujen kalusteita.
Yrityksen perusti vuonna 1970 Antero Ikäheimo. Hänen tyttärensä Johanna Ikäheimo toimii nyt Lappsetin hallituksen puheenjohtajana. Hänet valittiin Vuoden liikenaiseksi 2007 ja Vuoden liikemieheksi 2012.
Lappsetin päätoimipiste on Rovaniemi.
Lappset on sanaleikki, se on yhdistelmä "Lap" - Lapista ja "Set" - varustesarjasta. Suomessa ja suomeksi se viittaa myös pääkohderyhmäänsä eli lapsiin.
Aiheesta muualla

Yrityksen verkkosivut
/ Antero Ikäheimo Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.