stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jodipentoksidi

| Jodipentoksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  12029-98-0
PubChem CID:  159402
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  I2O5
Moolimassa:  333,8
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  300 °C (hajoaa)
Tiheys:  4,799 g/cm3
Liukoisuus veteen:  2534 g/l
Jodipentoksidi eli dijodipentoksidi tai jodi(V)oksidi (I2O5) on jodin ja hapen muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hapettimena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa jodipentoksidi on valkoista kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja liuetessa muodostuu jodihappoa. Jodipentoksidia voidaankin pitää jodihapon anhydridinä. Orgaanisiin liuottimiin aine ei liukene. Jodipentoksidi on voimakas hapetin ja kykenee hapettamaan muun muassa hiilimonoksidin hiilidioksidiksi. Voimakkaasti kuumennettaessa jodipentoksidi hajoaa jodiksi ja hapeksi.
Valmistus ja käyttö

Jodipentoksidia valmistetaan kuumentamalla jodihappoa 200–250 °C:n lämpötilaan tai suoraan alkuaineistaan hehkupurkausputkessa. Jodipentoksidia käytetään määritettäessä hiilimonoksidipitoisuutta. Hiilimonoksidi hapettuu yhdisteen vaikutuksesta jo huoneenlämpötilassa hiilidioksidiksi, joka voidaan johtaa bariumhydroksidiliuokseen ja muodostuneen bariumkarbonaatin määrästä voidaan laskea hiilimonoksidipitoisuus. Yhdistettä voidaan myös käyttää hapettimena orgaanisen kemian synteeseissä.
Joditrikloridi

| Joditrikloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  865-44-1
PubChem CID:  70076
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ICl3
Moolimassa:  233,25
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine
Sublimoitumispiste:  64 °C
Tiheys:  3,111 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Joditrikloridi (ICl3) on jodin ja kloorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Joditrikloridi on huoneenlämpötilassa keltaista, oranssia tai ruskehtavaa kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Sen alkeiskoppi on trikliininen ja kiinteänä se esiintyy rakenteeltaan dimeerinä I2Cl6. Joditrikloridi reagoi veden kanssa hydrolysoituen eri yhdisteiksi olosuhteista riippuen. Yhdiste liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin, tetrakloorimetaaniin ja bentseeniin. Kuumennettaessa yli 77 °C:n lämpötilaan se disproportioituu jodikloridiksi ja klooriksi. Aine on voimakas hapetin ja orgaaniset yhdisteet voivat syttyä palamaan sen vaikutuksesta.
Valmistus ja käyttö

Joditrikloridia valmistetaan jodin ja kloorin välisellä reaktiolla −80 °C:n lämpötilassa.
Joditrikloridia käytetään orgaanisen kemian synteeseissä halogenoivana tai hapettavana reagenssina. Se reagoi esimerkiksi kaksoissidosten kanssa muodostaen jodikloorialkaaneja ja muita jodattuja tai kloorattuja yhdisteitä.
Jingtai

| Jingtai  景泰 |
| --- | --- |
 
Kiinan keisari
Valtakausi:  14. tammikuuta 1450 – 14. helmikuuta 1457
Edeltäjä:  Zhengtong
Seuraaja:  Zhengtong uudestaan, nimellä Tianshun

Syntynyt:  21. syyskuuta 1428 Peking, Kiina
Kuollut:  14. maaliskuuta 1457 (28 vuotta) Peking, Kiina
Puoliso:  Wang  Hang
Lapset:  Zhu Jianji Gu'an
Suku:  Zhu
Isä:  Xuande
Äiti:  Xiao Yi
Keisari Jingtai (kiin. 景泰, 21. syyskuuta 1428 – 14. maaliskuuta 1457), alkuperäiseltä nimeltään Zhu Qiyu (kiin. 朱祁鈺), oli Kiinan Ming-dynastian seitsemäs keisari, joka hallitsi vuosina 1450–1457. Hän oli keisari Xuanden toinen poika, joka valittiin hallitsijaksi vuonna 1449 hänen vanhemman veljensä, keisari Zhengtongin jouduttua Tumun kriisin yhteydessä mongolien vangiksi. Jingtai hallitsi kahdeksan vuotta, kunnes hänen veljensä syrjäytti hänet valta­istuimelta ja nousi uudestaan keisariksi nimellä Tianshun. Aika­kausi­nimi Jingtai merkitsee ylevää näkemystä.
Elämäkerta

Zhu Qiyu nousi valtaisuimelle vuonna 1449 sen jälkeen, kun hänen vanhempi veljensä, keisari Zhengtong oli hävinnyt taistelun Esen Taishin johtamia oiraattien mongoli­heimoa vastaan.
Zhengtong vapautettiin vuonna 1450 sen jälkeen, kun mongolit olivat saaneet tietoonsa, että Ming-hallitus oli asettanut Jingtain uudeksi keisariksi. Tämän jälkeen Jingtai jatkoi hallitsijana, kun taas hänen veljensä sai kunnianimen "suurkeisari" mutta joutui elämään eristyksissä.
Valta­kaudellaan Jingtai kiinnitti huomattavan ministerinsä Yu Qianin avustamana erityistä huomiota maataan koskeviin asioihin. Hän kunnosti Keisarinkanavan sekä Keltaisen­joen pato­järjestelmän. Hänen hallintonsa tuloksena talous kukoisti ja dynastia vahvistui entisestään.
Zui Qiyu hallitsi kahdeksan vuotta. Kun vuonna 1457 kävi ilmeiseksi, ettei hänellä ollut enää paljon elinaikaa jäljellä, hän kieltäytyi nimittämästä ketään perillisekseen, mihin vaikutti varsinkin se, että hänen poikansa oli kuollut sala­peräisellä tavalla, mahdollisesti myrkytettynä. Syrjäytetty Zhengtong näki tilaisuuden tulleen, niin että hän saattoi palata valtaistuimelle, ja palatsi­vallan­kaappauksella hän syrjäytti Jingain ja julistautui hänen seuraajakseen. Uudestaan keisariksi noussut Zhengtong antoi toiselle valta­kaudelleen nimen Tianshun, mutta ei tiedetä, miksi hän ei käyttänyt samaa nimeä kuin aikaisemminkin. Eninen keisari Jingtai alennettiin arvossa Chengin prinssiksi, mikä oli sama arvo­nimi, joka hänellä oli ollut ennen valtaan­nousuaan­kin, ja hänet asetettiin kotiartestiin Xiyaniin, nykyiseen Zhongnanhaihin, joka sijaitsee Pekingissä Kielletyn kaupungin lämsi­puolella. Jingtai kuoli kuukautta myöhemmin; joidenkin tietojen mukaan hänet murhasivat eunukit keisari Tianshunin käskystä.
Jingtain kuoleman jälkeen keisari Tianshun ei suonut veljelleen kunniaa tulla haudatuksi edeltäjiensä tavoin Ming-dynastian hautoihin Pekingin pohjois­puolelle. Sen sijaan hänet haudattiin kauas sieltä kukkuloille Pekingin länsi­puolelle, pikemminkin prinssinä kuin keisarina. Hänen kuoleman­jälkeinen nimensäkin lyhennettiin viisi­merkkiseksi sen sijaan, että sellaiset nimet normaalisti olivat seitsen­merkkisiä.
Perhe

Isä: keisari Xuande
Äiti: leskikeisarinna Xiao Yi
Perhe > Puolisot

Keisarinna Xiao Yuan Jing (孝淵景皇后), sukunimeltään Wang (汪) (died 1505), avioitui keisari Jingtain kanssa vuonna 1449 kun tämä vielä oli prinssi Cheng, eronnut 1452, prinsessa Gu'anin ja muiden tyttärien äiti
Keisarinna Su Xiao (肅孝皇后), sukunimeltään Hang (杭) (kuollut 1456), oli Jingtain jalkavaimo ennen kuin tämä nousi valtaistuimelle, nimitettiin keisarinnaksi Xiao Yuanin tultua vuonna 1452 syrjäytetyksi, Zhu Jianjin äiti
Keisarillinen jalosukuinen puoliso Tang (唐皇貴妃) (haudattiin elävältä keisari Jingtain kanssa tämän kuoltua)
Li Xi'er (李惜兒), oli kurtisaani ennen kuin hänestä tuli keisari Jingtain jalkavaimo
Perhe > Poika

| Nro | Nimi | Arvonimi | Syntynyt | Kuollut | Äiti | Puoliso | Lapset | Huomautus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Zhu Jianji 朱見濟 | Kruununprinssi Huaixian 懷獻太子 | 1. elokuuta 1448 | 21. maaliskuuta 1453 | Keisarinna Su Xiao | – | – | Kuoleman jälkeen vuodesta 1457 arvonimenä Kruununperillinen (世子); alkuperäinen arvonimi palautettiin Eteläisen Ming-dynastian aikana |
Perhe > Tyttäret

| Nro | Arvonimi | Syntynyt | Kuollut | Avioitui | Puoliso | Lapset | Äiti | Huomautus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Prinsessa Gu'an 固安公主 | 19. helmikuuta 1449 | 20. maaliskuuta 1491 | 1470 | Wang Xian 王憲 | ei tiedetä | keisarinna Xiao Yuan Jing | Arvonimi alennettiin 12. maaliskuuta 1470 muotoon Gu'an Junzhu (固安郡主); alkuperäinen arvonimi palautettiin kuoleman jälkeen |
| 2 | ei tiedetä |  |  | – | – | – | Keisarinna Xiao Yuan Jing | Ryhtyi nunnaksi kieltäydyttyään avioitumasta |
Käännös suomeksi
Joensuun vaakuna

Joensuun vaakuna
Joensuun vaakuna on Joensuun kaupungin tunnus. Vaakunan selitys kuuluu ”kilpi kahdesti lohkoinen, ylempänä vallikoro, alempana aaltokoro; kentät punainen, hopeinen ja musta”. Aiheen aaltokoro viittaa kaupungin sijaintiin Pielisjoen varrella ja vallikoro asemaan itärajan tuntumassa, kun taas sen värejä mustaa ja punaista pidetään tyypillisinä väreinä Karjalalle.
Vaakunan aaltokoro ja värijako ovat peräisin Eric O. W. Ehrströmin suunnittelemasta kaupungin edellisestä vaakunasta vuodelta 1923, jossa on kuvattuna sini-hopealaineinen Pielisjokea kuvaava virta. Virran yläpuolen punaisessa kentässä on Karjalan vaakunan miekkaa pitelevä haarniskoitu käsivarsi, kun taas sen alapuolisessa mustassa kentässä Karjalan luontoa kuvaava kultainen honka.
Vuoden 1923 vaakunan aiheet esiintyivät myös kaupungin varhaisimmasta vaakunasta vuodelta 1850. Siinä kilpi oli jaettu siniseen yläkenttään, johon oli asettu kaupungin perustajaan keisari Nikolai I:een viittaava kruunu, hopeinen virta sekä kaupungin perustamispäivämäärä. Kilven alakentässä taas oli Karjalan maakuntavaakunan käsivarret. Vaakunan ensimmäisissä malleissa toinen käsivarsista piteli aikakaudelle tyypillisesti miekan sijaan nuolta. Myöhemmissä malleissa kummatkin käsivarret kuvattiin miekoilla varustettuina.
Nykyisen vaakunan on suunnitellut Toivo Vuorela, ja Joensuun kaupunginvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 10. toukokuuta 1957. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 19. marraskuuta samana vuonna. Joensuun kaupunki käyttää vaakunan ohella myös siihen perustuvaa lippua, jossa vaakunan hopea on korvattu valkoisella.
Joensuulle vuonna 1850 vahvistettu vaakuna.
Joensuun vuoden 1850 vaakuna Finlands städers vapen -postikorttikokoelmasta 1900-luvun alusta.
Bernhard von Köhnen luonnos Joensuun vaakunaksi vuodelta 1861.
Joensuun vaakuna vuosina 1923-1957.
Heraldikko Olof Erikssonin Kansallisarkistolle lahjoittama malli Joensuun vaakunasta vuodelta 1952.
Joensuun lippu.
Aiheesta muualla

Бойко Дм. А. Геральдика Великого Княжества Финляндского. – Запорожье, 2013.
Jessentuki

| Jessentuki Ессентуки |
| --- | --- |
 Mutakylpylä Jessentukissa.
 lippu:  vaakuna
 Jessentukin sijainti Stavropolin aluepiirissä, alla sijainti Venäjällä
 Jessentuki
 Koordinaatit: 44.0471°N, 42.8576°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Stavropolin aluepiiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkipiiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  50 km²
Korkeus:  640 m
Väkiluku (2013):  102 269
 – Väestötiheys:  2 045 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.adm-essentuki.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jessentuki (ven. Ессентуки́) on kylpyläkaupunki Stavropolin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaukasuksen juurella Podkumok-joen laaksossa 213 kilometriä Stavropolista kaakkoon. Kaupungin kautta kulkee Mineralnyje Vodyn ja Kislovodskin välinen rautatie (Jessentukin asema). Asukkaita on 102 370 henkeä (vuonna 2013).lähde?
Vuonna 1798 venäläiset rakensivat paikalle pienen linnakkeen. Seudun kivennäisvesilähteet löydettiin 1800-luvun alussa. Ensimmäinen kylpylä perustettiin vuonna 1839. Paikkakunta sai mainetta yhtenä parhaista ruoansulatuselimistön parantoloista. 1840-luvulla Jessentukin vettä alettiin pullottaa ja toimittaa myytäväksi eri puolille Venäjää. Kävijämäärä lisääntyi rautatien (1875) ja maantien rakentamisen jälkeen. 1800–1900-lukujen vaihteessa rakennettiin uusia kylpylöitä, hotelleja ja huviloita.
Vuonna 1917 Jessentuki sai kaupungin aseman. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä ja kärsi huomattavia vaurioita. Neuvostoaikana parantoloiden määrä kohosi 25:een.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jessentuki Wikimedia Commonsissa
Jessentukin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Stavropolin aluepiirin  ja piirit
Aleksandrovskoje •
Andropov •
Apanasenkovskoje •
Arzgir •
Blagodarnyi •
Budjonnovsk •
Budjonnovsk •
Georgijevsk •
Georgijevsk •
Gratšovka •
Izobilnyi •
Ipatovo •
Jessentuki •
Kirov •
Kislovodsk •
Kotšubejevskoje •
Krasnogvardeiskoje •
Kurskaja •
Lermontov •
Levokumskoje •
Mineralnyje Vody •
Mineralnyje Vody •
Neftekumsk •
Nevinnomyssk •
Novoaleksandrovsk •
Novoselitskoje •
Petrovskoje •
Pjatigorsk •
Predgorny •
Sovetski •
Špak •
Stavropol •
Stepnoje •
Trunov •
Turkmeenien piiri •
Železnovodsk
Elektra

Orestes, Pylades ja Elektra Agamemnonin haudalla.
Elektra (m.kreik. Ἠλέκτρα, Ēlektra, lat. Electra) on kreikkalaisessa mytologiassa Klytaimnestran ja Agamemnonin tytär. Elektra kosti yhdessä veljensä Oresteen kanssa isänsä Agamemnonin kuoleman tappamalla heidän äitinsä ja tämän rakastajan, Aigisthoksen, jotka olivat surmanneet Agamemnonin. Elektra meni myöhemmin naimisiin Pyladeen kanssa ja synnytti tälle kaksi poikaa.
Elektran tarina on innoittanut monia. Siitä muunnoksia ovat tehneet muun muassa Aiskhylos (Hautauhrintuojat), Sofokles (Elektra), Euripides (Elektra), Danilo Kiš, Hugo von Hofmannsthal, Eugene O'Neill, Michael Cacoyannis ja säveltäjä Richard Strauss.
Efesoslainen kertomus

| Efesoslainen kertomus> Ἐφεσιακά.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Ksenofon Efesoslainen
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  romaani
Julkaistu:  100-luku jaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Efesoslainen kertomus (m.kreik. Ἐφεσιακά, Efesiaka, lat. Ephesiaca) eli Anthia ja Habrokomes (m.kreik. Τὰ κατὰ Ἀνθίαν καὶ Ἁβροκόμην, Ta kata Anthian kai Habrokomēn, lat. Anthia et Habrocomes) on Ksenofon Efesoslaisen kirjoittama antiikin kreikkalainen rakkausromaani.
Historia

Ksenofon Efesoslaisen tarkkaa ajoitusta ei tunneta. Usein hänet ja hänen teoksensa sijoitetaan noin 100-luvun jaa. puoliväliin. Tämä tekisi romaanista toiseksi vanhimman säilyneistä antiikin kreikkalaisia romaaneista. Romaanin lyhyyden vuoksi jotkut tutkijat ovat arvelleet, että nykyaikaan säilynyt versio olisi vain alkuperäisen teoksen lyhennelmä. Esimerkiksi Sudan mukaan romaanissa olisi ollut kymmenen kirjaa, kun taas nykyisin tunnettu teos on jaettu viiteen kirjaan.
Graham Andersonin mukaan on kuitenkin mahdollista, että tuntemamme teos on vain yksi antiikin aikana yleisesti tunnetun tarinan muunnelmista, eikä alkuperäisen tarinan suhdetta Ksenofonin teokseen ole helppo selvittää. On myös ehdotettu, että eron kirjojen määrässä selittäisi itasismi: lukusana έ (”viisi”) on saattanut muuttua käsikirjoituksessa vahingossa lukusanaksi ί (”kymmenen”).
Romaani on säilynyt nykyaikaan kahdeksassa koodeksissa. Efesoslaisen kertomuksen tarina on hyvin samankaltainen kuin myöhemmässä romaanissa nimeltä Apollonios Tyroslainen.
Sisältö

Efesoslainen kertomus jakautuu viiteen kirjaan. Se kertoo toisen nimensä mukaisesti Habrokomes-nimisen nuorukaisen ja Anthia-nimisen neidon rakkaudesta sekä seikkailuista ja vastoinkäymisistä, ennen kuin he saavat toisensa. Perusjuoni on antiikin kreikkalaisille romaaneille tyypillinen. Romaanissa liikutaan Välimeren itäosissa, Vähässä-Aasiassa ja Egyptissä sekä muun muassa Sisiliassa ja Etelä-Italian Suur-Kreikassa.
Tekstissä on usein epäloogisuuksia, mitä on perusteltu juuri sillä, että teos voisi olla lyhennelmä. Toisaalta on arvioitu, että epäloogisuudet voivat johtua yksinkertaisesti kirjoittajan taitamattomuudesta.
Sisältö > Kirja I

Habrokomes, 16-vuotias komea, sivistynyt ja hieman ylimielinen nuori mies, ja Anthia, 14-vuotias kaunis ja siveä tyttö, rakastuvat tavattuaan Artemiille omistetuissa juhlissa Efesoksessa. He eivät kuitenkaan uskalla paljastaa tunteitaan toisilleen ja joutuvat tämän vuoksi kärsimään rakkaudentuskissaan. Heidän vanhempansa etsivät parannuskeinoa, ja pyytävät neuvoa Apollonin pyhäköstä Kolofonista. Ennustaja kertoo, että Habrokomes ja Anthia tulevat kohtaamaan vaikeuksia, joihin liittyy merirosvoja, hautoja, tulta ja tulvia, mutta lopulta heidän tilansa kuitenkin paranee. Ennustettujen onnettomuuksien välttämiseksi vanhemmat päättävät heti naittaa nuoret ja lähettää heidät turvaan Egyptiin.
Matkalla Egyptiin Habrokomes ja Anthia vannovat toisilleen pysyvänsä uskollisina mikäli joutuisivat eroon toisistaan. Kun laiva pysähtyy Rhodoksessa, se kiinnittää foinikialaisten merirosvojen huomion. He ryöstävät laivan, sytyttävät sen tuleen, ottavat nuorukaiset vangeiksi ja vievät heidät Tyrokseen. Merirosvojen päällikkö Korymbos rakastuu Habrokomeeseen, ja hänen miehistöönsä kuuluva Euksinos Anthiaan. Korymbos ja Euksinos päättävät yhdessä alkaa taivutella rakastettujaan puolelleen. Sekä Habrokomes että Anthia vastaavat haluavansa enemmän aikaa ennen kuin tekevät päätöksensä.
Sisältö > Kirja II

Myöhemmin Habrokomes ja Anthia päättävät, että heidän ainoa mahdollisuutensa on tehdä itsemurha yhdessä. Piraattien tukikohdan päällikkö Apsyrtos kuitenkin ihastuu nuorukaisten kauneuteen ja keksii, että heistä saisi hyvän hinnan orjamarkkinoilla. Hän vie nuorukaiset yhdessä näiden uskollisten orjien Leukonin ja Rhoden kanssa taloonsa Tyroksessa, ja antaa nämä oman orjansa haltuun. Sitten hän poistuu asioille Syyriaan.
Kun Apsyrtos on Syyriassa, hänen tyttärensä Manto rakastuu Habrokomeeseen ja kirjoittaa tälle viestin, jossa kertoo tunteistaan. Habrokomes kuitenkin torjuu tytön. Kun Apsyrtos palaa, tuoden mukanaan Moeris-nimisen miehen tyttärensä puolisoksi, Manto kostaa Habrokomeelle valehtelemalla isälleen, että Habrokomes oli muka raiskannut hänet.  Apsyrtos määrää Habrokomeen ruoskittavaksi ja kidutettavaksi. Tämän jälkeen Apsyrtos naittaa Manton Moerikselle, ja antaa heille häälahjaksi kolme orjaa: Anthian, Leukonin ja Rhoden. Moeris, Manto ja orjat siirtyvät Antiokiaan elääkseen siellä. Manto erottaa Leukonin ja Rhoden Anthiasta myymällä nämä eräälle Lyykiassa asuvalla vanhalle miehelle, ja viimeistelee kostonsa naittamalla Anthian toiselle orjalleen, Lampo-nimiselle vuohipaimenelle.
Tällä välin Apsyrtos löytää tyttärensä Habrokomeelle kirjoittaman rakkauskirjeen. Hän vapauttaa Habrokomeen ja nimittää tämän taloutensa hoitajaksi. Lampo puolestaan kunnioittaa Anthian toivetta pysyä uskollisena Habrokomeelle, eikä yritä laittaa avioliittoa täytäntöön. Moeris kuitenkin rakastuu Anthiaan ja yrittää saada Lampon auttamaan tytön voittamisessa itselleen. Lampo kuitenkin kertoo Mantolle tämän aviomiehen suunnitelmista. Manto, joka näkee Anthian kilpailijanaan rakkaudessa, suuttuu ja määrää Lampon viemään Anthian metsään ja surmaamaan hänet. Lampo lupaa tehdä tämän, mutta säälii Anthiaa ja surmaamisen sijasta myy hänet kilikialaisille kauppiaille.
Kauppiaat lähtevät meritse kohti kotimaataan, mutta haaksirikkoutuvat matkalla. Hengissä selvinneet, Anthia mukaan lukien, selviytyvät rantaan, mutta jäävät Hippothooksen johtaman rosvojoukon vangiksi. Tällä välin Habrokomes saa selville, että Lampo on myynyt Anthian kilikialaisille, ja lähtee Kilikiaan etsimään rakastaan.
Kun rosvojoukko on uhraamassa Anthiaa Ares-jumalalle, paikalle saapuu Perilaoksen johtama sotajoukko. Kaikki rosvot saavat surmansa tai vangitaan, lukuun ottamatta Hippothoosta, joka pääsee pakoon. Anthia pelastetaan. Perilaos vie hänet ja vangitut rosvot Tarsokseen, ja rakastuu matkalla Anthiaan. Koska Perilaos on niin sinnikäs yrityksissään, Anthia lopulta suostuu, koska pelkää kauheampaa kohtaloa, jos kieltäytyisi. Hän kuitenkin vaatii, että saa odottaa kolmekymmentä päivää ennen kuin häitä vietettäisiin.
Sillä aikaa Habrokomes ehtii Kilikiaan ja kohtaa Hippothooksen. Heistä tulee välittömästi ystävykset, ja he lupaavat jatkaa matkaa yhdessä.
Sisältö > Kirja IV

Hippothoos on sillä välin laajentanut joukkionsa viisisataamiehiseksi ja matkustanut Syyrian, Foinikian ja Egyptin kautta Koptokseen lähellä Etiopiaa.
Habrokomes ripustetaan ristille jyrkänteelle, joka suuntautuu Niiliä päin, ja jätetään kuolemaan. Hän rukoilee armoa, ja voimakas tuuli lennättääkin ristin joelle. Niin hän ajelehtii alavirtaan, kunnes jää uudelleen kiinni ja lähetetään jälleen kuvernöörin eteen. Tämä määrää Habrokomeen poltettavaksi elävältä. Habrokomes rukoilee jälleen armoa ja pelastuu, tällä kertaa niin, että Niililtä nousevat aallot sammuttavat liekit. Kuvernööri tulkitsee tämän ihmeeksi. Habrokomes laitetaan vankilaan, mutta hänestä pidetään hyvää huolta, kunnes hän kykenee kertomaan tarinansa. Lopulta Habrokomes kertoo kaiken, ja hänet vapautetaan. Kuvernööri auttaa häntä purjehtimaan Italiaan jatkamaan etsintäänsä. Kyno ristiinnaulitaan hänen sijastaan.
Sillä aikaa Anthia matkustaa Psammiksen kanssa kohti Etiopiaa. Koptoksessa Hippothooksen joukkio ryöstää karavaanin, surmaa Psammiksen ja ottaa Anthian vangiksi. Koska Hippothoos ja Anthia eivät tunnista toisiaan, Anthia pysyy vangittuna. Eräs rosvoista, Ankhialos, himoitsee Anthiaa ja yrittää raiskata tämän. Anthia surmaa miehen itsepuolustukseksi miekalla. Hippothoos heittää Anthian kuoppaan kahden suuren koiran kanssa ja jättää tämän kuolemaan. Vartijaksi määrätty Amfinomos kuitenkin säälii Anthiaa ja pitää sekä hänet että koirat ruokittuna.
Kirjallisuutta > Käännöksiä

Xenophon of Ephesus: Anthia and Habrocomes. Teoksessa Longus & Xenophon of Ephesus: Daphnis and Chloe. Anthia and Habrocomes.  (Edited and translated by Jeffrey Henderson. Loeb Classical Library 69)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2009.
Xenophon of Ephesus: An Ephesian Tale. Teoksessa Reardon, B. P. (toim.): Collected Ancient Greek Novels, s. 145–197.  (Second Edition (First Edition 1989))  Berkeley:  University of California Press, 2008.  ISBN 9780520256552
Kirjallisuutta > Tekstilaitoksia

Xenophon Ephesius: De Anthia et Habrocome Ephediacorum libri V.  (Edited by J. N. O'Sullivan)  Munich & Leipzig:  Teubner, 2005.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

O'Sullivan, J. N.: Xenophon of Ephesus: His Composition Technique and the Birth of the Novel.  (Untersuchungen zur Antiken Literatur und Geschichte)  Berlin and New York:  De Gruyter, 1995.  ISBN 978-3110143102
Tagliabue, Aldo: Xenophon’s Ephesiaca: A Paraliterary Love-Story from the Ancient World.  (Ancient Narrative Supplements 22)  Barkhuis, 2017.  ISBN 9492444216
Aiheesta muualla

Xenophon of Ephesus: Ephesiaca (muinaiskreikaksi)
Xenophontis Ephesii De Anthia et Habrocome Ephesiacorum (latinaksi)
Antiikin kreikkalaiset romaanit
| --- | --- |
Varsinaiset säilyneet romaanit:  Dafnis ja Khloe · Efesoslainen kertomus · Etiopialainen kertomus · Kallirhoe · Leukippe ja Kleitofon
Muuta proosafiktiota:  Aleksanteri-romaani · Apollonios Tyroslainen · Babylonialainen kertomus · Foinikialainen kertomus · Herpyllis · Iolaos · Kalligone · Khione · Metiokhos ja Parthenope · Miletoslainen kertomus · Ninos ja Semiramis · Sesonkhosis · Thulen takaiset ihmeet · Tinufis · Tosi tarina
Efesoksen Artemiin pyhäkköalueen raunioita.
Kilikian Tarsoksen raunioita.
Aleksandrian antiikin aikaisia jäänteitä.
Niilivirtaa antiikin aikaisessa mosaiikissa Praenestestä.
Syrakusan antiikin aikaisia jäänteitä.
Johannes Pietarinpoika

| Johannes Pietarinpoika> Tenholan kirkkoherra |
| --- | --- |
 1351 
Kaniikki
 1363 
Pariisin yliopiston rehtori
 1366 
Tuomiorovasti
 1367 
Turun piispa
 1368–1370 
Edeltäjä:  Henrik Hartmanninpoika
Seuraaja:  Johannes Westfal
Henkilötiedot
Syntynyt: Ruotsi
Muut tiedot
Uskonto:  roomalaiskatolinen kirkko
Johannes II Pietarinpoika (myös Johannes II Petri, k. 1370) toimi Suomen piispana vuosina 1368–1370. Hän toimi kirkon oikeuksien ja omaisuuden lisäämiseksi.
Johannes oli alun perin kotoisin Ruotsista, mutta toimi Tenholan kirkkoherrana pitkään, ainakin vuodesta 1351 lähtien. Hänet nimitettiin vuonna 1363 kaniikiksi ja vuonna 1367 tuomiorovastiksi. Vuonna 1368 Johanneksesta tuli Suomen piispa. Johannes opiskeli myös Pariisin yliopistossa, jossa hän hoiti vuonna 1366 myös rehtorin virkaa.
Johannes sai piispan tehtävää hoitaessaan mainetta hyvänä hallintomiehenä. Hän hankki Ruotsin kuningas Albrekt Mecklenburgilaiselta ja paavilta vahvistukset Suomen piispan ja Suomen kirkon aikaisemmin saamille vapauksille. Hän myös painosti talonpoikia maksamaan veronsa kirkolle. Johannes julisti pannaan yhden Suomen vaikutusvaltaisimmista miehistä: Viipurin linnanpäällikkö Sune Haakoninpoika joutui pannaan, koska hän anasti itselleen erään kirkolle aikaisemmin lahjoitetun tilan.
Paavali Juustenin Suomen piispainkronikan mukaan Johannes Pietarinpoika antoi koristaa Piispa Henrikin haudan Nousiaisten kirkossa. Johannes kuoli vuonna 1370 ja hänet haudattiin Turun tuomiokirkkoon kuparisen hautalaatan alle. Hauta ja hautalaatta ovat sittemmin tuhoutuneet.