stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yläsäiniön ruukki

Säiniön eli Yläsäiniön ruukki toimi Viipurin pitäjän Yläsäiniön kylässä Säiniönjoen kosken rannalla vuosina 1761–1809. Ruukki keskittyi kuparin jalostamiseen.
Vuonna 1761 ruukissa taottiin vanhoja ruotsalaisia plooturahoja sekä jonkin verran raakavaskea vaskisepille edelleen taottavaksi. Ruukin toiminta lienee päättynyt Suomen sodan aikana 1809 ja vuonna 1813 Vanhan Suomen järjestelykomitea kertoi ruukin toiminnan loppuneen raaka-aineiden puutteen takia.
Yläsäiniön ruukin paikalle rakennettiin myöhemmin Yläsäiniön naulatehdas.
Yläsäiniön naulatehdas

Yläsäiniön naulatehdas oli Viipurin maalaiskunnan Yläsäiniön kylässä  Säiniönjoen kosken Luurinmäellä vuosina 1874–1885 toiminut manufaktuuripaja. Naulatehtaan perustaja nimineuvos August Collet myi sen pian rakentamisen jälkeen viipurilaiselle kauppiaalle Vasili Neustrojeville ja tämän kuoltua 1880 tehdas myytiin huutokaupalla viipurilaiselle porvarille Luka Petroville.
Tehtaassa oli vuonna 1881 kahdeksan naulakonetta joilla valmistettiin rauta- ja messinkinupinauloja sekä kenkänauloja. Tehtaan voimanlähteenä oli vesiratas. Naulat vietiin pääasiassa Venäjän markkinoille, mutta tehdas jouduttiin sulkemaan elokuussa 1885, kun tulliton naulojen vienti Venäjälle päättyi.
Vestnik kazarmy

| Vestnik kazarmy |
| --- | --- |
Julkaisija:  VSDTP
Levikki:  1 000–1 500
Perustettu:  1906
Lakkautettu:  1906
Sitoutuneisuus:  bolševismi
Kotikunta:  Helsinki
Ilmestymistiheys:  kerran viikossa tai joka toinen viikko
Kieli:  venäjä
Vestnik kazarmy (Вестник казармы, suom. Kasarmin sanansaattaja) oli vuonna 1906 Helsingissä ilmestynyt Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen salaisen sotilaskomitean laiton lehti, jota levitettiin Suomeen sijoitettujen Venäjän armeijan sotilaiden keskuudessa. Vallankumouksellisen lehden pääasiallinen kohderyhmä oli Itämeren laivaston merisotilaat.
Yleistä

Kasarmin sanansaattajaa ilmestyi toukokuusta 1906 lähtien yhdeksän numeroa, joiden painosmäärä oli 1 000–1 500 kappaletta. Viimeinen tunnettu lehti ilmestyi syyskuussa, mutta sen jälkeen julkaistiin tiettävästi vielä yksi numero. Julkaisu sisälsi kirjoituksia bolševikkien poliittisesta ohjelmasta sekä vallankumoukseen tähtäävistä keinoista. Lehdellä oli suuri vaikutus heinäkuussa 1906 alkaneen Viaporin kapinan syttymiseen. Sen toimittajiin kuului muun muassa keisarillisen arneijan kapteeni Sergei Tsion, joka oli yksi kapinan johtohahmoista.
Painaminen

Lehteä painettiin ja levitettiin yhteistyössä suomalaisten sosialistien ja itsenäisyysaktivistien kanssa. Aluksi painopaikka Helsingin keskustassa sijainnut maalari Vilho Hjortin asunto, mutta Viaporin kapinan kukistumisen ja Hjortin vangitsemisen jälkeen painokone siirrettiin Katajanokalle sosiaalidemokraatti Severi Alanteen luokse. Hänen kotiapulaisensa ilmiannon perusteella poliisi ja santarmit kuitenkin pääsivät painokoneen jäljille ja tekivät rynnäkön huoneistoon. Paikalla olleet toimittaja Otto Vilmi ja kaksi latojaa onnistuivat pakenemaan, mutta Alanne sai syytteen maanpetoksesta, jonka vuoksi hän lähti maanpakoon Pohjois-Amerikkaan. Takavarikon jälkeen sotilaskomitea jatkoi painotuotteiden monistamista käsityönä venäjänsuomalaisen bolševikin Adolf Taimen avustuksella.
Vestre Gausdalin kirkko

| Vestre Gausdalin kirkko Vestre Gausdal kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2010.
Sijainti:  Gausdal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Hamarin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1784
Suunnittelija:  Per J. Korpberget
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  400
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vestre Gausdalin kirkko (norj. Vestre Gausdal kirke) on Gausdalin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa sijaitseva puinen ristikirkko vuodelta 1784.
Kuvia

Alttari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vestre Gausdalin kirkko Wikimedia Commonsissa
Äännelaki

Äännelaki (< saks. Lautgesetz) on historiallis-vertailevassa kielitieteessä käytetty termi, joka määrittää täsmällisesti äänneympäristöön liittyvät ehdot, jotka laukaisevat jonkin äänteenmuutoksen.
Kielitieteeseen käsitteen esitteli nuorgrammaattinen koulukunta, joka pyrki muotoilemaan kielihistoriasta mahdollisimman positivistisen tieteen, jossa kaikkien väittämien tulisi perustua yksinomaan havaintotosiseikkojen varaan. Äänteenmuutoksen ehtojen tulisi näin olla yksin äänteellisessä (rajatapauksena morfofonologisessa) kontekstissa. Toteutuessaan äänteenmuutos olisi mekaaninen, poikkeukseton ja metodologisesti ajaton. Muutosten säännönmukaisuus oli kielihistorioitsijoille tuttua jo entuudestaan ja äännelaki-nimitystäkin siitä oli aiemmin jo käytetty, mutta vasta nuorgrammaatikot antoivat käsitteelle täsmällisen määritelmän ja rajasivat sen toteutumisehdot äänneympäristöön tavoitteenaan luonnonlakien kaltainen ehdoton lainkaltaisuus. Teesiksi poikkeuksettomuutta esittivät ensimmäiseksi Wilhelm Scherer ja August Leskien.
Nuorgrammaatikot pitivät äännelain poikkeuksettomuudesta ehdottomasti kiinni: jos jokin äänne tietyin ehdoin tiettynä aikana muuttuu, se muuttuu samoissa olosuhteissa kaikkialla samoin. Omanakin aikanaan käsitys nostatti myös kritiikkiä ennen kaikkea varsinaisen kielitieteen ulkopuolelta kielifilosofiasta ja kielipsykologiasta mutta myös murteentutkimuksesta. Jotkut aikaisemmin polven kielihistorioitsijat kuten Georg Curtius hyväksyivät kuitenkin myöhemminkin myös sporadisten äänteenmuutosten mahdollisuuden.
Ellei jokin äänteenmuutos jossakin sanassa vaikuttanut toteutuneen, mahdollisia selityksiä olivat:
sana on lainautunut (tai muuten tullut) kieleen äänteenmuutoksen jo toteuduttua
sanassa on tapahtunut jokin muu, myöhempi äänteenmuutos
sanaan vaikuttaa jokin toinen äännelaki (mikä mahdollisesti osoittaa, että äännelain ehto on määritelty epätarkasti) tai
analogia (alkuaan väärä tai virheellinen analogia) toiseen sanaparadigmaan tai saman sanaparadigman muihin muotoihin on estänyt äännelakia toteutumasta. Näistä ainoastaan analogia on varsinainen äännelakiin tuleva poikkeus.
Esimerkiksi suomen kielen historiassa tiedetään tapahtuneen *ti > si -muutos: i-vokaalin etinen t on muuttunut (välivaiheiden kautta) s:ksi. Äännelain käsitettä noudattaen muutoksen tulisi olla ollut poikkeukseton eli i:n edellä ei pitäisi olla t:tä, mutta silti tällaisia tapauksia esiintyy, esim. tina ’eräs metalli’, noit-i-a (monikon partitiivimuoto substantiivista noita). Näistä tina selittyy myöhäisellä lainautumisella. Vaikka sillä on germaaninen alkuperä (rekonstruoitu muoto *tina) kuten verbillä kärsiä (< *kärte < *χarþia-), jossa *ti > si on tapahtunut, se on ilmeisesti lainautunut kantasuomeen vasta muutoksen jo tapahduttua. Vastaavasti noitia selittynee analogialla, tarkemmin ns. paradigmantasoituksella, jossa noita-sanan paradigman muut t:n sisältävät muodot (noita-a, noita-na…) ovat vaikuttaneet monikkomuotoihin niin, että t on niissä joko säilynyt tai myöhemmin palautettu.
Käsitteellä on käyttöä paitsi nimenomaisesti äänteenmuutosten ja kielihistorian myös etymologian ja sanaston tutkimuksessa.
Your Favourite Weapon

| Your Favourite Weapon Brand New |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2001
 Julkaistu: 9. lokakuuta 2001
 Formaatti: LP, digitaalinen, CD
 Tuottaja(t): Mike Sapone
 Tyylilaji: pop punk
 Kesto: 41.27
 Levy-yhtiö: Triple Crown
Brand Newin muut julkaisut
|   | Your Favourite Weapon 2001 | Deja Entendu 2003 |
Singlet albumilta Your Favourite Weapon
 ”Jude Law and a Semester Abroad” Julkaistu: 11. marraskuuta 2002
Your Favourite Weapon on yhdysvaltalaisen alternative rock -yhtye Brand Newin esikoisalbumi, jonka julkaisi Triple Crown Records 9. lokakuuta 2001. Vuoden 2011 loppupuolella albumista tehtiin uusintapainos, jonka mukana julkaistiin vanhoja demoja.
Albumin pop punk -vaikutteinen tyyli eroaa muista yhtyeen julkaisuista paljon, yhtyeen jäsenet eivät olleet tyytyväisiä albumiin. Albumin sanoitukset käsittelee suurimmaksi osaksi laulaja Jesse Laceyn menneitä rakkaussuhteita. Albumi menestyi kohtalaisesti, jonka seurauksena he lähtivät kiertueelle Taking Back Sunday -yhtyeen kanssa.
Kappaleet

The Shower Scene – 2.24
Jude Law and a Semester Abroad – 3.41
Sudden Death in California – 3.01
Mixtape – 3.57
Failure by Design – 3.15
Last Chance to Lose Your Keys – 3.25
Logan to Goverment Center – 3.02
The No Seatbelt Song – 4.29
Seventy Times 7 – 3.32
Secondary – 3.01
Magazines – 2.50
Soco Amaretto Lime – 4.46
Vesimyyrä

| Vesimyyrä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Myyrät Cricetidae
Alaheimo::  Varsinaiset myyrät Arvicolinae
Suku::  Vesimyyrät Arvicola
Laji::  amphibius
Kaksiosainen nimi
 Arvicola amphibius  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Arvicola terrestris (Linnaeus, 1758)  Paludicola amphibius   Mus amphibius Linnaeus, 1758 
 Vesimyyrän levinneisyys
Katso myös
   Vesimyyrä Wikispeciesissä   Vesimyyrä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vesimyyrä (Arvicola amphibius, aiemmin Arvicola terrestris, suom. aiemmin suurempi ojamyyrä) on Keski- ja Pohjois-Euroopassa ja Luoteis-Aasiassa esiintyvä jyrsijälaji. Sen levinneisyys ulottuu idässä Venäjän Lenajokeen ja Himalajalle asti. Se on suurikokoinen myyrälaji, ja yleisväritykseltään tumma. Vesimyyrät elävät tavallisesti vesistöjen lähistöllä ja käyttävät ravinnokseen pääasiassa kasveja ja niiden osia. Vesimyyrä voi synnyttää vuodessa useita poikueita, sukukypsyyden laji saavuttaa kahdessa kuukaudessa.
Ulkonäkö ja koko

Vesimyyrä on myyrälajiksi suurikokoinen ja melko pitkähäntäinen. Sen vartalon pituus on 11–21 senttimetriä, ja hännän pituus 6–13 senttimetriä. Painoa vesimyyrällä on 70–280 grammaa. Sen yleissävy on tumma. Selkäpuoli on tummimmillaan musta, mutta väri vaalenee vatsapuolelle, joka on joskus punaruskeavivahteinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Vesimyyrää tavataan laajalla levinneisyysalueella. Lännessä sitä esiintyy Ranskassa ja Britanniassa, mistä sen elinalue jatkuu läpi Euroopan ja Venäjän Siperiaan Lenajoen laaksoon ja Baikaljärvelle. Pohjoisessa vesimyyrää tavataan pohjoisella napapiirillä saakka ja etelässä Iranissa sekä Lähi-idässä. Suomessa vesimyyriä on tavattu Suomenlahdelta ainakin Oulun korkeudelle saakka. Vesimyyrän levinneisyys on laikuittaista ja tämän vuoksi vaikeasti ennustettavaa.
Vesimyyrä on sopeutuvainen laji, ja se elää monilla erilaisilla elinalueilla jokien, virtojen ja soiden ympärillä. Vesimyyrää tavataan kuitenkin myös niityiltä, pelloilta ja puutarhoista. Kesäisin vesimyyrä viihtyy kosteilla paikoilla ja veden läheisyydessä, kuten soilla ja ojissa. Sen on huomattu vaihtavan talvella kuivempaan maastoon, jossa se asuu kuivempaan maahan kaivetuissa käytävissä.
Käyttäytyminen

Vesimyyrä ui taitavasti ja lähellä veden pintaa ja osaa myös sukeltaa, muttei ulkoisilta piirteiltään ole sopeutunut vesielämään. Vesimyyrä asuu tavallisesti maanalaisessa tunneliverkostossa, mutta saattaa olla tulvan saartamassa mättäässä tai vedessä olevassa keossa. Vesimyyrän kaivutöistä aiheutuneet multakeot ovat samankaltaisia kuin kontiaisella eli maamyyrällä. Kontiaisten tunnelien poikkikeikaus ovat soikeita vaakasuuntaan nähden, mutta vesimyyrien tunnelit ovat pystysuunnassa soikeita.
Vesimyyrän ravintoon kuuluvat kaikenlaiset kasvit ja niiden osat. Satunnaisesti se saattaa syödä eläinravintoa. Sille on tunnusomaista syödä puiden juuria, joskus myös kuorta. Vesimyyrä syö yleisesti ottaen erilaisia kasveja ja niiden varsia, kuten järviruo’on, järvikortteen ja voikukan varsia. Erityisen ihastunut se on järviruo’on yläosan ytimeen. Se kerää juureksia ja vihanneksia talveksi maanalaisiin koloihinsa.
Vesimyyrällä on useita poikueita kesässä, ja yhdessä poikueessa voi olla 2–9 poikasta. Poikueen keskimääräinen koko on kuitenkin 4–6 poikasta. Ensimmäinen poikue syntyy huhti–toukokuussa, ja vastasyntyneitä poikasia voi tavata vielä syyskuussa asti. Osalla levinneisyysluetta leutoina talvina ensimmäinen poikue voi syntyä jo helmikuussa. Pesäkammio on tavallisesti maan alla, mutta vesimyyrä voi rakentaa pesänsä myös veden ympäröimälle mättäälle. Sukukypsyyden vesimyyrä saavuttaa kahdessa kuukaudessa, mikä tarkoittaa sitä, että varhain keväällä syntyneet poikaset voivat lisääntyä vielä saman vuoden aikana.
Taksonomia ja nimitys

Vesimyyrästä A. amphibius on 2000-luvulla tehtyjen tutkimusten perusteella erotettu toinen laji, Arvicola scherman. A. amphibius on näistä suurempi ja selvästi kytkeytynyt vesielämään, kun taas A. scherman elää enemmän käytävissä.
Vesimyyrän vanhoja kansanomaisia nimityksiä ovat ojamyyrä ja iso ojamyyrä. Puhekielessä vesimyyrästä käytetään joskus nimitystä vesirotta.
Aiheesta muualla

ARKive (Arkistoitu – Internet Archive)
Arvicola amphibius ADW
Luonnonvarakeskus (Luke): Metinfo – Metsien terveys, myyrät (Arkistoitu – Internet Archive)
Valtiopäivätalo (Saksa)

| Valtiopäivätalo |
| --- | --- |
 Valtiopäivätalo nykyisessä asussaan
Sijainti:  Berliini, Saksa
Koordinaatit:  52°31′07″N, 013°22′34″E
Rakennustyyppi:  parlamenttirakennus
Valmistumisvuosi:  1894
Suunnittelija:  Paul Wallot
Käyttäjä:  Saksan liittopäivät
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valtiopäivätalo alkuperäisessä asussaan 1890-luvulla.
Valtiopäivätalon pääty ja teksti Dem Deutschen Volke (Saksan kansalle).
Valtiopäivätalo ( Reichstagsgebäude (ohje), lyhyemmin Reichstag) on parlamenttirakennus Berliinissä Saksassa. Rakennuksessa kokoontuu Saksan parlamentti eli liittopäivät.
Valtiopäivätalo rakennettiin vuonna 1894 Saksan keisarikunnan parlamentin valtiopäivien istuntopaikaksi ja se oli samassa käytössä Weimarin tasavallan aikana. Rakennus vaurioitui vuoden 1933 tuhopoltossa ja myöhemmin toisen maailmansodan pommituksissa. Kylmän sodan aikana rakennus oli tilapäiskäytössä, mutta vuonna 1999 liittopäivät muuttivat takaisin restauroituunselvennä rakennukseen.
Rakennuksen virallinen nimi on Reichstagsgebäude eli ”valtiopäivärakennus”, sitä kutsutaan tavallisesti nimellä Reichstag (”valtiopäivät”). Termillä Reichstag viitattiin alun perin Saksan valtiopäiviin, jotka kuitenkin korvattiin toisen maailmansodan ja liittotasavallan perustamisen jälkeen Saksan liittopäivillä (saks. Deutscher Bundestag). Nykyään Reichstag tarkoittaa rakennusta ja Bundestag siinä kokoontuvaa parlamenttia.
Valtiopäivätalo Kolmannessa valtakunnassa

Valtiopäivätalo vaurioitui voimakkaassa tulipalossa 27. helmikuuta 1933, kuukausi sen jälkeen kun Adolf Hitler oli noussut Saksan valtakunnankansleriksi. Poliisi pidätti palon sytyttämisestä alankomaalaisen vasemmistoaktivistin Marinus van der Lubben, joka saatiin kiinni palopaikalta. Itse asiassa Valtiopäivätalo ei kuitenkaan palanut kokonaan. Rakennuksesta paloivat vain valtiopäivien istuntosali sekä eteisaula. Valokuvat, joissa koko Valtiopäivätalo näytetään ilmiliekeissä, ovat myöhempiä fotomontaaseja. Van der Lubbe tunnusti teon kuulusteluissa ja hänet teloitettiin giljotiinilla oikeudenkäynnin jälkeen. Natsit syyttivät tulipalosta kommunistista salaliittoa ja saivat siitä tehokkaan aseen vasemmiston toiminnan tukahduttamiseksi.
Natsien 12-vuotisen valtakauden aikana Saksan valtiopäivät kokoontuivat Kroll-oopperan talossa, joka sijaitsi Königsplatzin länsilaidalla Valtiopäivätaloa vastapäätä. Käyttökelvottomaksi tuhoutunutta Valtiopäivätaloa ei kunnostettu alkuperäiseen asuunsa. Tuhoutuneet istuntosali ja eteisaula korjattiin vain pintapuolisesti. Berliinin olympialaisten aikaan vuonna 1936 rakennuksessa järjestettiin opastettuja kiertokäyntejä ulkomaalaisille kisaturisteille, ja kisojen jälkeen rakennus toimi näyttelytilana. Siellä järjestettiin esimerkiksi ”Ikuinen juutalainen” -näyttely sekä elokuvaesityksiä.
Toisen maailmansodan aikana rakennus oli sotilaskäytössä, ja jopa sen muuttamista ilmatorjuntatorniksi harkittiin. Sodan loppuvaiheessa rakennuksessa toimi berliiniläisen Charité-klinikan synnytysosasto alkuperäisen vaurioiduttua pommituksissa. Liittoutuneiden pommittaessa Berliiniä 1945 Valtiopäivätalo oli symboliarvonsa vuoksi yksi puna-armeijan pääkohteista ja tuhoutui pahoin. Se oli myös viimeisiä vastarintapesäkkeitä keväällä 1945.
Toisen maailmansodan jälkeen

Berliinin jaossa Valtiopäivätalo jäi täpärästi Länsi-Berliinin puolelle. Itä- ja Länsi-Berliinin välinen raja, joka 1961 suljettiin Berliinin muurilla, kulki vain muutaman metrin päässä siitä. Vuonna 1949 perustetun Saksan liittotasavallan pääkaupungiksi otettiin Bonn, jonne asettuivat myös Saksan liittopäivät. Raunioituneen ja ilman käyttäjää jääneen Valtiopäivätalon kohtalosta käytiin pitkiä väittelyitä, toisten kannattaessa sen purkamista ja toisten sen kunnostamista. Kuuluisa kupoli räjäytettiin 22. marraskuuta 1954. Virallinen peruste teolle oli sortumavaara ja kupolin muuta rakennusta rasittava paino. Asiantuntijat pitävät nykyään esitettyjä syitä kyseenalaisina, räjäytystyö lienee johtunut ennen muuta poliittisista syistä. Koska rakennuksen lopullisesta kohtalosta ei ollut selvyyttä, sitä hallinnoiva liittotasavallan rakennusvirasto tyytyi ensimmäisinä vuosina varmistamaan rakennuksen sortumavaaralta ja korjaamaan julkisivun yksinkertaistetussa muodossa.
Lopulta säilyttämistä kannattanut mielipide voitti ja Valtiopäivätalo saneerattiin 1958–1971. Saneeraustyön aikana rakennuksen historiallinen ilmapiiri hävitettiin. Tuhopoltosta ja sodasta selvinneet veistoskoristeet, puuleikkaukset ja muut koristeet revittiin yksinkertaisesti irti ja tuhottiin. Saneerausta johtanut arkkitehti Paul Baumgarten perusteli tekoa selittämällä, että rakennuksen runsas ja kansallismielinen koristelu ei vastannut rakennuksen suunnitelleen Wallotin alkuperäisiä suunnitelmia. Väite on selkeästi väärä, koska Wallotin alkuperäisiä koristesuunnitelmia on säilynyt. Sitä paitsi Wallot selitti nimenomaan, että hän halusi luoda rakennuksen, joka korostaa Saksan historian ja maantieteen moninaisuutta.
Jälleenrakennuksen yhteydessä myös rakennuksen historiallinen pohjapiirros muutettiin täysin toisenlaiseksi. Valtiopäivätaloon rakennettiin istuntosali, joka oli kolme kertaa vanhaa istuntosalia suurempi ja täten liian suuri jopa mahdolliselle yhteissaksalaiselle parlamentille. Baumgarten, jonka työtä tosin johdettiin hyvin tarkkaan liittotasavallan rakennusvirastosta, halusi luoda rakennuksen, joka ei lietso kansallismielisyyttä eikä kiihota mieliä nationalismiin. 1960- ja 1970-lukujen toiminnallisen funktionalismin hengessä toteutettu rakennus onnistui useimpien arvioijien mielestä tässä erinomaisesti. Rakennusta käytettiin kylmän sodan aikana satunnaisesti Liittotasavallan liittopäivien valiokunta- ja toimikuntaistuntoihin (joita DDR:n ilmavoimat usein häiritsivät lentämällä hävittäjillään matalalla aivan rajan pinnassa), varsinaiset liittopäivien istunnot olivat DDR:n ympäröimässä Berliinissä mahdottomia. Lisäksi sen tiloissa oli Saksan historiaa esitellyt pysyvä näyttely Fragen an die deutsche Geschichte (”Kysymyksiä Saksan historialle”).
Yhdistyneen Saksan aikana

Kun Berliinin muuri murtui ja Saksat yhdistyivät, virallinen yhdistymisseremonia järjestettiin 3. lokakuuta 1990 Valtiopäivätalossa. Seuraavana päivänä yhdistyneen Saksan liittopäivät piti rakennuksessa symbolisen ensimmäisen istuntonsa. Pääkaupungin siirtäminen Bonnista Berliiniin oli kuitenkin poliittisesti vaikea kysymys, ja kun Saksan liittopäivät päätti 1991 siirtyä Berliiniin, päätös tehtiin vain niukalla ääntenenemmistöllä ja vasta pitkän väittelyn jälkeen.
Valtiopäivätalo päätettiin saneerata liittopäiviä varten. Saneeraustöitä varten julistettiin kansainvälinen arkkitehtikilpailu, jonka voitti brittiläinen arkkitehti Sir Norman Foster. Hänen alkuperäinen suunnitelmansa tosin erosi huomattavasti siitä, mikä myöhemmin tosiasiallisesti toteutettiin. Hän oli suunnitellut Valtiopäivätalon ja sen sivurakennusten päälle jännitettäväksi suunnattoman suuren lasikaton, joka olisi ollut pinta-alaltaan noin kaksi kertaa Valtiopäivätalon suuruinen. Hankkeen kustannukset olisivat kuitenkin olleet suunnattomat, noin 1,3 miljardia Saksan markkaa, minkä johdosta liittopäiväedustajien enemmistö asettui vastustamaan suunnitelmaa. Tämän lisäksi monet berliiniläiset vierastivat suunnitelmaa, koska lasikatto olisi heidän mielestään ollut ruma. Berliinissä puhuttiinkin halveksivasti ”Saksan suurimmasta huoltoasemasta”. Foster joutuikin muuttamaan suunnitelmiaan. Hän sai tehtäväkseen suunnitella rakennukseen myöhemmin huomiota herättäneen lasikupolin. Vuonna 1994 Liittopäivien rakennuslautakunta päätti vain yhden äänen enemmistöllä toteuttaa Fosterin muokatun suunnitelman. Vähemmistö kannatti suunnitelmaa, joka olisi ennallistanut rakennuksen sen toista maailmansotaa edeltäneeseen asuun. Entisöinti maksoi lopulta yli 600 miljoonaa Saksan markkaa.
Fosterin arkkitehtifirman Foster & Associates johdolla Valtiopäivätalosta purettiin sisäosat, mukaan lukien kaikki 60-luvulla tehdyt muutokset ja sen sisusta rakennettiin kokonaan uudelleen. Foster siis myös palautti rakennukselle lasikupolin, tosin huomattavasti modernimmassa muodossa kuin alkuperäinen 1890-luvun kupoli. Ennen saneeraustöiden aloittamista kuuluisat tilataiteilijat Christo ja Jeanne-Claude kietoivat Valtiopäivätalon kankaalla peittoon. Performanssi herätti sekä ihastusta että tyrmistystä. Liittopäivät muuttivat virallisesti rakennukseen vuonna 1999.
Valtiopäivätalon rakentamisessa on otettu huomioon myös ekologiset näkökohdat. Erityiset eristeet ja lasitukset pyrkivät vähentämään energiahukan minimiin. Rakennuksen lämmitys- ja jäähdytysjärjestelmä hyödyntää maalämpöä sekä viilentävää pohjavesikerrosta. Valtiopäivätalo itse asiassa tuottaa enemmän energiaa kuin se kuluttaa.  Monimutkainen peilisysteemi johtaa luonnonvalon kupolista istuntosaliin, jota siis valaistaan osin luonnonvalolla. Alkuaikojen tapaan rakennuksessa on taas oma voimanlähde, joka käyttää biodieseliä Mecklenburg-Vorpommerista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valtiopäivätalo (Saksa) Wikimedia Commonsissa
Christo and Jeanne-Claude Wrapped Reichstag (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Berliini, Valtiopäivätalo, 1945.
Valtiopäivätalo pommitettuna 3. kesäkuuta 1945.
Valtiopäivätaloa saneerataan 1990-luvulla.
Käännös suomeksi
Vladimir Kukk

| Vladimir Kukk> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. toukokuuta 1911 Riika, Liivinmaan kuvernementti
Kuollut: 11. tammikuuta 1990 (78 vuotta) Luzern Sveitsi
Kansalaisuus:  Viro
Uran tiedot
Laji:  ammunta
Kilpauran kesto:  1938–1939
Vladimir Kukk (1. toukokuuta 1911 Riika, Liivinmaan kuvernementti – 11. tammikuuta 1990 Luzern Sveitsi) oli virolainen ampuja, joka on 1930-luvun MM-kisoissa menestynyt virolaisampuja. Hänen aseensa olivat niin vapaakivääri kuin pienoiskivääri. Toisen maailmansodan jälkeisen ajan Kukk asui kuolemaansa asti Sveitsin Luzernissa.
Vladimir Kukk valmistui vuonna 1930 Pärnun poikalukiosta ja vuonna 1931 sotakoulusta nuorempana luutnanttina. Urheilussa hän ensiharrastuksiaan olivat Pärnu Tervis-seurassa palloilulajit, kuten lentopallo ja koripallo. Hän aloitti säännöllisen ampumisen vuonna 1938 työskennellessään Maanpuolustusjärjestö Kaitseliitissa. Hän oli  Viron maajoukkueessa vuosina 1937-1939 ja voitti kisoissa 6 maailmanmestaruusmitalia (5 kultaa ja 2 pronssia).
Mitalit MM-kisoissa > Joukkuekilpailu

300 m vapaakivääri, asennot (1937 Helsinki)
300 m vapaakivääri, makuu (1937 Helsinki)
300 m vapaakivääri, polvi (1937 Helsinki)
300 m vapaakivääri, pysty (1937 Helsinki)
50 m pienoiskivääri, pysty (1937 Helsinki)
300 m sotilaskivääri, asennot (1939 Luzern)