stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Avaruustoiminnan aikajana
Ennen avaruuslentoja, ennen vuotta 1942

| Päivämäärä | Tapahtuma | Maa | Tutkija |
| --- | --- | --- | --- |
| 1903 | "Kosmisen avaruuden tutkimus reaktiivisia laitteita käyttäen", ensimmäinen merkittävä esitys avaruustoiminnan teoreettisista perusteista |  Venäjän keisarikunta | Konstantin Tsiolkovski |
| 1914 | Patentti monivaiheiselle nestepolttoaineraketille |  Yhdysvallat | Robert Goddard |
| 1919 | "Menetelmä äärimmäisten korkeusten tavoittamiseksi" käsittelee kiinteän ja nestemäisen polttoaineen raketteja |  Yhdysvallat | Robert Goddard |
| 15. joulukuuta 1923 | "Raketilla planetaariseen avaruuteen", itsejulkaistu hylätty tohtorinväitös |  Saksa | Hermann Oberth |
| 1924 | Interplanetaarisen matkustuksen tutkimisen seuran perustaminen |  Neuvostoliitto | jäseniä: Konstantin Tsiolkovski, Fridrih Tsander, Juri Kondratjuk |
| 16. maaliskuuta 1926 | Goddard laukaisee ensimmäisen nestepolttoaineraketin |  Yhdysvallat | Robert Goddard |
| 1927 | Verein für Raumschiffahrt, VfR (suom. Avaruusmatkustuksen seura) perustetaan |  Saksa | useita Euroopan parhaista raketti-insinööreistä |
| 1927 | "Planeettojen välisen avaruuden valloitus" käsittelee rakettien mekaniikkaa ja kiertoratoja sekä muiden muassa painovoimalinkoa, |  Neuvostoliitto | Juri Kondratjuk |
| 1928 | "Avaruusmatkustuksen ongelma – rakettimoottori" käsittelee avaruusmatkustamista ja sen mahdollisuuksia tieteellisille kokeille |  Itävalta | Herman Potočnik |
| 1929 | Ensimmäisen nestepolttoaineraketin laukaisu |  Saksa | Hermann Oberth ja oppilaita kuten Werner von Braun |
| 1931 | Ensimmäinen nestepolttoainerakettimoottori sotilaalliseen tarkoitukseen |  Saksa | Walter Riedel |
| 1933 | V2-ohjukseen johtava Aggregate-ohjelma alkoi |  Saksa | Wernher von Braun |
| 1935 | Luotainraketin kehitystyö alkaa |  Yhdysvallat | Frank Malina |
| 1936 | Raketenflugtechnik (suom. rakettitekniikka) esitteli ilmakehän nostovoimaa hyödyksi käyttävän rakettisukkulan ja lentoperiaatteet |  Saksa | Eugen Sänger |
Baltian rautatieasema (Pietari)

Baltian rautatieasema (ven. Балтийский вокзал, Baltijski vokzal) on vilkas  lähiliikenteen rautatieasema Pietarissa. Asema sijaitsee kaupungin ydinkeskustan lounaisosissa, 2 kilometriä Vitebskin asemasta ja 4 kilometriä Moskovan asemasta lounaaseen.
Historiaa

Asemarakennus rakennettiin 1855–1857 arkkitehti Aleksandr Krakaun  piirustusten mukaisesti. Se palveli alun perin Pietarin ja Pietarhovin välisen radan liikennettä, ja sen nimenä oli Pietarhovin asema (Petergofski vokzal). Junaliikenne Pietarhoviin alkoi 21. heinäkuuta 1857. Nykyisen nimensä asema sai rautatieyhteyden rakentamisen edettyä Baltian alueelle. Vuonna 1872 voitiin liikennöidä Tallinnaan asti.
Rakennus

Asemarakennuksen kummassakin päässä on kaksikerroksinen siipirakennus, joista vasemmalla puolella oleva oli varattu keisarillisen perheen käyttöön. Laiturialue on katettu lasikatoksella. Asemarakennus peruskorjattiin 1932–1933, jolloin kupukaton alla olleet raiteet poistettiin, sivusisäänkäynnit suljettiin ja pääsisäänkäynti avattiin kolmiholvisten kaari-ikkunoiden paikalle. Vuonna 1955 asemarakennuksen vasempaan siipeen rakennettiin Baltijskaja-metroaseman maanpäälliset tilat.lähde?
Liikenne

Nimestään huolimatta Baltian asema on vuodesta 1933 alkaen ollut ainoastaan Pietarin lähiliikenteen käytössä. Nykyään se on Pietarin toiseksi vilkkain lähiliikenteen asema Suomen aseman jälkeen ja yksi koko Venäjän vilkkaimmista asemista. Vuosittainen matkustajamäärä yltää 25 miljoonaan.
Pietarin metrolinjan 1 asema Baltijskaja sijaitsee aseman yhteydessä.
Aiheesta muualla

Pietarin Baltian asemasta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (vokzalinfo.ru)
Kaavio Pietarin Baltian asemalta lähtevien lähijunien asemista/ reittikartta (venäjäksi)
Reittikaavio Baltian aseman lähijunien reiteistä (Arkistoitu – Internet Archive) (on-line.spb.ru)
Venäjän rautatiet: Pietarin Baltian asemalle liikennöivät lähijunat - vaihda päiväys halutuksi (venäjäksi) (pass.rzd.ru)
Paikallisjunia Pietarin Baltian asemalta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (electrichki.spb.ru)
Paikallisjunien lähtöajat Baltian asemalta (Arkistoitu – Internet Archive) (vokzalinfo.ru)
Pietarin alueen rataverkon kartta ja interaktiivinen kuvagalleria rataosuuksia klikkaamalla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (railwayz.info)
Odotushuone
Bakteriofagi

T4-bakteriofagi
Bakteriofagi, useimmiten pelkästään fagi (tai faagi), on virus, joka loisii bakteerissa ja tuhoaa niitä. Eniten tutkimuksessa käytettyjä bakteriofageja ovat bakteriofagi lambda (λ) sekä T4-bakteriofagi (kts. kuva). Fagit rakentuvat ikosahedraalisesta proteiinikuoresta, joka ympäröi sisällä olevaa DNA:ta, tai eräiden yksinkertaisempien fagien kohdalla RNA:ta. Tyypillisen DNA-fagin kromosomi sisältää n. 50 geeniä (5–500 kBp), jotka koodaavat muun muassa fagin osia, sekä proteiineja, joiden avulla fagi lamaannuttaa isäntäbakteerisolun. Fagilla on myös proteiinista koostuva rakenne, jolla se kiinnittyy bakteeriin ja injektoi eli syöttää sisään DNA:nsa (tai RNA:nsa). Fagit ovat kooltaan n. 20–200 nm (vertaa Escherichia coli -bakteeriin, joka on kooltaan n. 0,5 µm x 0,5 µm x 2,0 µm = 500 nm x 500 nm x 2000 nm) .
Fagit ovat erittäin laajalti levinneitä, ja niitä on eritoten maaperässä ja eläinten suolissa. Yksi tihein fagien (ja muiden virusten) esiintymisalue on merivesi, jossa jopa 109 viruspartikkelia on löydetty millilitrassa pintavettä. Noin 70 % vedessä elävistä bakteereista kokeekin fagi-infektion.
Bakteriofagien rakenne

Bakteriofagien rakenne on hyvin symmetrinen. Päärakenne on ikosahedraalisesti symmetrinen, kun taas keski- ja alaosat noudattavat lieriömäistä symmetriaa. Tämä rakenne löytyy T-parillisista fageista, sekä kolifageista (eli kolibakteeria infektoivista fageista). Muita fagimuotoja on kuitenkin havaittu, esimerkiksi fagiheimo Inoviridae on pitkä ja kuitumainen, kun taas Cystoviridae-heimon fagit ovat pallomaisia.
Fagit, kuten useat eukaryoottien virukset, kokoontuvat spontaanisti osasistaan. Tämä on luultavasti mahdollista korkeasti symmetrisen, mutta kuitenkin melko yksinkertaisen rakenteen ansiosta. Riittää, että solun proteiinisynteesi kaapataan tuottamaan fagin osasia, jotka sitten kokoontuvat itsestään uusiksi fageiksi (kts. fagien elämänsykli alla).
Bakteriofagien elämänsykli

Fagi lähestyy solua, kiinnittyy sen pintaan ja injektoi geneettisen materiaalinsa soluun. Fagin proteiinikuori ja -osaset eivät päädy soluun sisälle. Tästä eteenpäin bakteriofagi yleisesti omaksuu toisen kahdesta eri linjasta: lysogeenisen tai lyyttisen.
Ensimmäisessä fagin kromosomi liittyy bakteerin kromosomiin paikkaspesifisellä rekombinaatiolla. Esimerkiksi bakteriofagi λ:n kromosomilla liittymiskohtana toimii attP-niminen DNA-jakso, ja sen kohteella E. colilla attB. Fagin DNA voi säilyä nukuksissa isännän kromosomissa tuhansia sukupolvia. Fagista käytetään tällöin nimitystä profagi. Irtautuminen tapahtuu esimerkiksi UV-valon seurauksena (UV tunnetusti hajottaa DNA:ta), mutta sitä voi estää (aiheuttaa) myös tietyt proteiinit, joiden inaktivointi (aktivointi) johtaa fagin kromosomin irtautumiseen. Tästä eteenpäin bakteerin kohtalo on sama kuin lyyttisessä reaktiotiessä.
Lyyttisessä tapahtumakulussa fagin kromosomia monistetaan ja solun proteiinisynteesikoneisto alkaa tuottaa fagin osasia. Nämä kokoontuvat, kunnes solu on niin täynnä fageja, että se räjähtää auki vapauttaen vastatuotetut fagit infektoimaan uusia bakteereja. Yleensä yksi fagi-infektio johtaa 50–200 uuden fagin tuotantoon, ja yli kahden fagin infektiot samaan soluun ovat erittäin harvinaisia.
Bakteerien puolustusmekanismit fageja vastaan

Puolustautuakseen fageilta bakteerit tuottavat endonukleaasi-proteiineja, jotka pilkkovat DNA:ta tietystä emäsjaksosta. Eri endonukleaaseilla on oma spesifinen kohdejaksonsa. Näillä bakteerit pyrkivät tekemään fagin kromosomista kelvottoman, jolloin fagin hyökkäys epäonnistuu. Suojatakseen oman DNA:nsa endonukleaaseilta bakteerit lisäävät metyyliryhmiä suojaamaan endonukleaasien kohdejaksoja, jolloin ne eivät pilko bakteerin omaa DNA:ta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pentti Huovinen: Bakteriofagihoito, Lääketieteellinen Aikakauskirja Duodecim, 2003;119(7):581-583
Bacteriophage Ecology Group (englanniksi)
Hans-Wolfgang Ackermann & Stephen Tobias Abedon: Bacteriophage Names 2000 (englanniksi)
T4-bakteriofagin rakenne. Osaset kokoontuvat valmiiksi fagiksi täysin spontaanisti.
Marilynne Robinson

| Marilynne Robinson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. marraskuuta 1943 (ikä 81) Sandpoint, Idaho
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Talonhaltijat (1980)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marilynne Robinson (s. 26. marraskuuta 1943 Sandpoint, Idaho) on yhdysvaltalainen kirjailija.
Vuodesta 1962 Robinson opiskeli Brownin yliopiston Pembroke Collegessa uskontotiedettä ja kirjallisuutta. Hän valmistui vuonna 1966 ja suoritti jatko-opintoja Seattlessa Washingtonin yliopistossa, missä hän opiskeli englantia. Robinson väitteli tohtoriksi vuonna 1977.
Robinsonin esikoisromaani Talonhaltijat ilmestyi vuonna 1980. Se voitti PEN/Hemingway Awardin ja oli ehdolla Pulitzer-palkinnon saajaksi. Teoksesta sovitettiin elokuva Sylvien talo vuonna 1987. Robinsonin toinen teos Gilead ilmestyi vuonna 2004 ja voitti vuoden 2005 Pulitzer-palkinnon. Ilmestymisvuonnaan se palkittiin National Book Critics Circle Awardilla. Robinsonin kolmas romaani, Kotiin, ilmestyi vuonna 2008. Se palkittiin Orange-palkinnolla, joka myönnetään englanniksi kirjoittavalle naiskirjailijalle. Vuonna 2014 ilmestyi romaani Lila, joka sijoittuu samaan kuvitteelliseen Iowassa sijaitsevaan kaupunkiin kuin kaksi aiempaa teosta.
Suomennetut teokset

Talonhaltijat.  (Housekeeping, 1980.)  Suomentanut Rauno Ekholm. Helsinki:  Otava, 1985.  ISBN 951-1-08240-X
Gilead.  (Gilead, 2004.)  Suomentanut Laura Jänisniemi. Helsinki:  Bazar, 2008.  ISBN 978-952-5635-09-6
Kotiin.  (Home, 2008.)  Suomentanut Laura Jänisniemi. Helsinki:  Bazar, 2010.  ISBN 978-952-5637-13-7
Balkanintiainen

| Balkanintiainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaiset Paridae
Suku::  Hömötiaiset Poecile
Laji::  lugubris
Kaksiosainen nimi
 Poecile lugubris  (Temminck, 1820) 
Synonyymit
 Parus lugubris 

Katso myös
   Balkanintiainen Wikispeciesissä   Balkanintiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Balkanintiainen (Poecile lugubris) on lapintiaista muistuttava, varpuslintuihin kuuluva tiaislaji.
Koko ja ulkonäkö

Päälaki ja kurkkulappu ovat noenmustat, poskilaikku on valkoinen. Selkäpuoli, siivet ja pyrstö ovat harmaanruskeat. Naaraan huppu ja kurkkulappu ovat himmeämmät, tumman harmaanruskeat, ja sen alapuolen väritys oliiviin vivahtava. Voimakas nokka on musta ja jalat harmaat. Nuoren yksilön poskilaikut ovat likaisemman väriset.
Pituus 14 cm, siipiväli 21,5–23 cm ja paino 15–19 g.
Kutsuääni on toraisa jäkätys ”tjerr’r’r’r”, laulussa toistaa sarjana yhtä ja samaa ”tsiv”-ääntä.
Levinneisyys

Balkanintiainen on pesivä paikkalintu Kaakkois-Euroopassa Sloveniasta ja Romaniasta Lähi-itään ja Iraniin saakka. Maailman populaation koko on 260 000–1 000 000 yksilöä, ja lajin kanta on elinvoimainen. Suomesta ei ole havaintoja.
Elinympäristö

Balkanintiaisen elinympäristöä ovat erityyppiset metsät, myös vuorenrinteiden, sekä puutarhat ja pensaikot. Laji suosii tammea ja pyökkiä kasvavia sekametsiä. Paikoin se elää puhtaissa havumetsissäkin.
Lisääntyminen

Pesä on puunkolossa, joskus pöntössä tai kallionkolossa, ja heinin sekä höyhenin sisustettu. Naaras munii valkeahkoja, punertavatäpläisiä munia yleensä 5–7 kappaletta, joskus jopa 10. Naaras hautoo yksin keskimäärin 13,3 vuorokautta. Molemmat emot huolehtivat ja ruokkivat poikasia, jotka lähtevät pesästä kolmiviikkoisina. Pesii usein kahdesti kesän aikana.
Ravinto

Balkanintiaisen pääravintoa ovat pienet selkärangattomat. Se syö toisinaan myös siemeniä.
munia Poecile lugubris
Bad Bentheim

| Bad Bentheim |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Bad Bentheim
 Koordinaatit: 52°18′N, 7°9′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Ala-Saksi
Piirikunta:  Grafschaft Bentheim
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  100,16 km²
Korkeus:  49 m
Väkiluku:  15 068
 – Väestötiheys:  150 as./km²
 
 www.stadt-badbentheim.de Kotisivut  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuvassa Bad Bentheimin sijainti Grafschaft Bentheimin piirikunnassa. Pienessä kuvassa Grafschaft Bentheimin piirikunnan sijainti Ala-Saksin osavaltiossa.
Bad Bentheim. Taustalla Burg Bentheimin linnake.
Bad Bentheimin rautatieasema. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Franz Ewerbeck.
Bad Bentheim on kaupunki luoteisessa Saksassa Ala-Saksin osavaltiossa lähellä Alankomaiden rajaa. Se tunnetaan muun muassa kylpylätoiminnastaan, hiekkakivestään ja Burg Bentheim -nimisestä linnakkeestaan.
Maantiede

Bad Bentheim sijaitsee Grafschaft Bentheimin piirikunnan eteläosassa. Sen hallinnollinen alue rajoittuu lännessä Alankomaihin ja etelässä Nordrhein-Westfalenin osavaltioon. Pohjoisessa Bad Bentheim rajoittuu Nordhornin kaupunkiin. Lähimmät suuret kaupungit ovat Münster, Osnabrück ja Alankomaiden Enschede. Ruhrin alue suurkaupunkeineen sijaitsee Bad Bentheimin eteläpuolella; etäisyys Kölniin on noin 170 kilometriä. Amsterdam puolestaan sijaitsee noin 180 kilometriä Bad Bentheimista länteen.
Historia

Varhaisin asiakirjamaininta Bad Bentheimista on vuodelta 1050 muodossa "Binithem". Nimen etymologiasta on eri teorioita: se saattaa juontua saksan vihvilöitä tarkoittavasta sanasta "Binsen" tai muinaisesta germaaniheimosta, jonka latinalainen nimi on "tubantes". Bad Bentheimin alueella kasvoi aikoinaan runsaasti vihvilöitä, tubantes-heimo puolestaan eli nykyisen Alankomaan itäosassa keskiaikaa edeltäneenä kansainvaellusten aikana.
Bad Bentheim oli vuosisatoja saman nimisen kreivikunnan, Grafschaft Bentheimin, keskus. Kreivikunta sijaitsi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan luoteiskolkassa. Sen historia alkaa noin vuodesta 1050 ja päättyy vuoteen 1806. Noin tuhat neliökilometriä laajan kreivikunnan alue vastaa suunnilleen nykyistä Grafschaft Bentheimin piirikuntaa. Kaupunkioikeudet Bad Bentheim sai 1865. Vuonna 1945 kaupunki menetti asemansa paikallisena hallintokeskuksena, kun brittiläiset miehittäjät tekivät Nordhornista piirikunnan pääkaupungin. Bad Bentheim tunnetaan mahtavasta varhaiskeskiaikaisesta linnakkeestaan, Burg Bentheimista. Linnakkeen historia alkaa vuoden 1020 tienoilta ja se on ympäristöään korkeammalla sijaitseva niin sanottu "Höhenburg". Ensimmäinen asiakirjamaininta linnakkeesta on vuodelta 1116.
Bad Bentheimin rikkilähteet löydettiin 1711, ja sen jälkeen alkoi kylpylätoiminnan kehittyminen. Toisen maailmansodan jälkeen tehtiin niin kutsuttu Bakker-Schut-Plan, suunnitelma, jonka mukaan laajoja alueita Luoteis-Saksasta olisi liitetty Alankomaihin. Bentheimista olisi tullut "Neder-Benthem"; suunnitelma ei toteutunut. Bentheimiin liitettiin useita naapurikuntia Ala-Saksin kuntauudistuksessa 1974. Kaupungin hallinnollisella alueella sijaitsee liitosten seurauksena varsinaisen Bad Bentheimin lisäksi kaupunginosat Achterberg, Bardel, Gildehaus, Hagelshoek, Holt und Haar, Sieringhoek, Waldseite ja Westenberg.
Bentheimer Goldiksi kutsuttu hiekkakivi oli huomattava vientituote 1400-luvulta aina 1700-luvulle.
Kulttuurielämä ja nähtävyydet

Bad Bentheimin merkittävin nähtävyys on Burg Bentheim linnanpuistoineen. Kaupungin useista kirkkorakennuksista huomattavimpiin kuuluu Evangelisch-Reformierte Kirche vuodelta 1696. Bad Bentheimin museoista mainittakoon hiekkakiviteollisuudesta kertova Bad Bentheimer Sandsteinmuseum. Kaupungin Ackerbürger-taloista huomionarvoisimpana mainitaan usein Haus Westerhoff. Taide-elämää edustaa muun muassa ulkoilmateatteri Freilichtspiele Bad Bentheim, joka perustettiin 1925.
Talous ja liikenne

Matkailun merkitys Bad Bentheimin talouselämälle on huomattava. Kaupunkiin on syntynyt kylpyläpaikkakunnille tyypillisiä pieniä ja keskisuuria majoitus-, ravitsemus- ja hoitoalojen yrityksiä.
Bad Bentheimin rautatieasema, Bahnhof Bad Bentheim, sijaitsee 55-kilometrisellä rataosuudella Almelo–Salzbergen, joka on osa Amsterdamista Berliiniin kulkevaa rautatieyhteyttä. Asema otettiin käyttöön 1860-luvulla. Rataosuus on kokonaisuudessaan sähköistetty.
Bad Bentheim kautta kulkee Grafschaft Bentheimin piirikuntaa pohjois–eteläsuuntaisesti halkova Bundesstraße 403, jonka reitti alkaa Alankomaiden rajalta Emlichheimin kaupungista ja päättyy Nordrhein-Westfalenissa sijaitsevaan Ochtrupin kaupunkiin. Eurooppatie E30:een kuuluva Bundesautobahn 30 kulkee Bad Bentheimin keskustan pohjoispuolitse; moottoritie jatkuu Alankomaiden puolella nimellä Rijksweg 1. Bundesautobahn 31 kulkee Bad Bentheimin keskustan itäpuolitse.
Lähin kansainvälinen lentoasema on Flughafen Münster/Osnabrück.
Kuuluisuuksia

Bad Bentheimissa syntyneitä tunnettuja henkilöitä ovat muun muassa:
Wilhelm Heinrich von Bentheim-Steinfurt (1584–1632), Strasbourgin tuomioherra
Hayo Vierck (1939–1989), arkeologi
Nils Röseler (1992), jalkapalloilija
Kaupungissa on vaikuttanut myös muun muassa iskelmälaulaja Gaby Baginsky (1954).
Kirjallisuutta

Johann Bardenhorst, Hubert Titz (Red.): Bad Bentheim – Aspekte einer Stadtgeschichte. In: Volkshochschule des Landkreises Grafschaft Bentheim, Heimatverein Grafschaft Bentheim (Hrsg.): Schriftenreihe der Volkshochschule und der Museumskoordination Grafschaft Bentheim. Band 21, Band 138, Bad Bentheim 1996, ISBN 3-922428-43-6.
Herbert Wagner: Die Gestapo war nicht allein… - Politische Sozialkontrolle und Staatsterror im deutsch-niederländischen Grenzgebiet 1929–1945. LIT-Verlag, Münster 2004, ISBN 3-8258-7448-6
Johannes Wolburg: Frühjahrstagung der Deutschen Geologischen Gesellschaft in Bentheim vom 8.-10. Mai 1950. Der Bentheimer Sattel im Rahmen der Geologie des Emslandes. In: Zeitschrift der Deutschen Gesellschaft für Geowissenschaften. Band 102, Stuttgart 1950, ISSN 0012-0189, S. 147–148
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Stadtportrait
Grafschafter Nachrichten, paikallislehti
Siuntion veistämö

Siuntion veistämö (ruots. Sjundeå skeppsvarv) oli keskiajalla Siuntion Kalvön saaressa sijainnut laivaveistämö. Veistämö oli toiminnassa noin vuodesta 1572 vuoteen 1585. Siuntion veistämön päällikkönä toimi laivuri Sven Birgersson ja töitä valvoi itse yliamiraali Klaus Fleming, joka asui Suitian linnassa Siuntiossa.
Usein pienemmät veneveistämöt valmistivat pienempiä aluksia, kuten kaleereja. Tiedetään kuitenkin, että Klaus Fleming valvoi sotalaivan rakentamista kuningas Juhana III:lle Siuntion veistämöllä. Alus lykättiin vesille vuonna 1574, mutta vasta vuonna 1585 se oli valmistunut lähetettäväksi Tukholmaan.
Honoré de Balzac

| Honoré de Balzac |
| --- | --- |
 Balzac vuonna 1842
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. toukokuuta 1799
Kuollut: 18. elokuuta 1850 (51 vuotta) Ranska
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Eveline Hanska
Kirjailija
Salanimi: Horace de Saint-Aubin ja Saint Aubin 
Tuotannon kieli: ranska
Tyylilajit:  realismi
Pääteokset:  Ukko Goriot Saiturin tytär Bette-serkku
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Honoré de Balzac (20. toukokuuta 1799 Tours – 18. elokuuta 1850 Pariisi) oli merkittävä ranskalainen kirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Ukko Goriot, Saiturin tytär ja Bette-serkku.
Balzac luetaan kirjallisuuden realismin kantaisiin, vaikka iso osa hänen tuotannostaan kunnioittaa ranskalaisen romantiikan perinteitä. Hänen teossarjansa Inhimillinen komedia (La Comédie humaine) käsittää yli 90 toisiinsa nivoutunutta romaania ja novellia, joilla hän yritti kuvata oman aikansa ranskalaisen porvariston elämää. Kunnianhimoinen suurprojekti jäi pahasti kesken.
Balzac kuului itse porvaristoon, mutta ihannoi aatelistoa. Lisukkeen "de" hän lisäsi nimeensä itse. Balzac kirjoitti jopa 15 tuntia päivässä, lähinnä mustan kahvin voimalla. Hän oli Puolassa asuvan naisen kanssa kirjeenvaihdossa 15 vuotta, mutta tapasi tämän vasta vuosi ennen kuolemaansa ja ehti olla naimisissa kolme kuukautta.
Elämä

Balzac syntyi Toursissa keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä, joka oli osallistunut Pariisin kommuuniin, johti siellä sairaalaa. Perhe muutti vuonna 1814 Pariisiin. Siellä Honoré de Balzac kuunteli luentoja Sorbonnessa, luki kirjastoissa ja isänsä vaatimuksesta opiskeli kolme vuotta oikeustiedettä. Sen sijaan että olisi asettunut maaseudulle lakimieheksi, hän taivutteli perheensä elättämään itseään vielä kahden vuoden ajan Pariisissa kirjailijana. Hän sai kuitenkin aikaiseksi vain huonon näytelmän Cromwellista.
Vuosina 1822–1829 Balzac kirjoitti kymmenen romanttista tarina halvoille kirjakaupoille. Hän yritti toimia myös kustantajana ja kirjapainon osakkaana, mutta liiketoiminta tuotti vain kasvavia velkoja.
Vuodesta 1832 Balzac oli kirjeenvaihdossa rikkaan puolalaisen rouvan Eveline Hanskan kanssa. Evelinen aviomies kuoli vuonna 1841. Lokakuussa 1848 Balzac matkusti Ukrainaan. Sairauden heikentämä Balzac ja Hanska menivät naimisiin keväällä 1850 ja muuttivat Pariisiin, missä Balzac kuoli saman vuoden elokuussa.
Suomennetut teokset (valikoima)

Kapina.  (Les Chouans, 1829)  Suomentanut Jalmari Hahl. (1. painos 1917. Karisto). Tiberius kirjat, 2022.  ISBN 9789527424599
Keski-ikäinen nainen.  (La femme de trente ans)  Suomentanut K. Kaatra (1. painos 1907. Pyynikin kirjapaino.). Tiberius kirjat, 2019.  ISBN 9789527270844
Herra Gobseck.  (Gobseck, 1830)  Suomentanut Rauni Puranen. Karisto, 1982.  ISBN 951-23-1900-4
Verikosto.  (La Vendetta, 1830)  Suomentanut Lauri Laiho. (1. painos 1919. Otto Andersinin Kustannusliike). Tiberius kirjat, 2019.  ISBN 9789527270547
Kaunis Imperia.  (La Belle Impéria) (1. painos 1947. Kustannusliike Te-Vi)  Tiberius kirjat, 2022.  ISBN 978-952-7424-41-4  (Sis. novellit: Kaunis Imperia, Munkki Amador, Kuninkaan pikku ystävätär, Epätoivoinen rakastaja, Pikku kyttyräselkä, Aseveli, Miten Azayn linna rakennettiin. Kallis lemmenyö, Liian hyveellisyyden vaarat ja Orleansin herttua.)
Tuntematon mestariteos ja muita novelleja.  (Le chef-d’œuvre inconnu, 1831)  Suomentanut Virpi Hämeen-Anttila. Basam books, 2002.  ISBN 952-9842-56-2
Taikatalja.  (La peau de chagrin, 1831) (1. painos 1934. WSOY)  Tiberius kirjat, 2019.  ISBN 9789527270677
Leikkisiä tarinoita.  (Les contes drolatiques, 1833–37)  Suomentanut S. 11-345 suom. Yrjö Kivimies, s. 346-390 Kauko Kare. 4. painos (1. painos 1961). Tammi, 1984.  ISBN 951-30-6010-1  Nimellä: Leikillisiä tarinoita, Te-Vi 1916
Eugénie Grandet.  (Eugénie Grandet, 1833)  Suomentanut Outi ja Kalevi Nyytäjä. Kirjayhtymä, 1963.  ISBN 951-26-2499-0
Ukko Goriot.  (Le père Goriot, 1835)  Suomentanut Eino Voionmaa (1927), tarkistanut Riitta Raikamo (1968). Karisto, 1985.  ISBN 951-23-2175-0
Laakson lilja.  (Le lys dans la vallée, 1835)  Suomentanut Reino Hakamies. Otava, 1961.
Kadonneet illuusiot.  (Illusions perdues, 1837, 1839, 1843)  Suomentanut Heikki Kaskimies. Love kirjat, 1983.  ISBN 951-835-069-8
Bette-serkku.  (La cousine Bette, 1846)  Suomentanut Marketta Tuulos. Otava, 1956.
Kurtisaanien loisto ja kurjuus.  (Splendeur et misères des courtisanes, 1847)  Suomentanut Heikki Kaskimies ja Mikko Manninen. Love kirjat, 1991.  ISBN 951-8978-12-3
Pons serkku.  (Le cousin Pons, 1847)  Suomentanut Maija Lehtonen. 2. painos (1. painos 1955). Tammi, 1980.  ISBN 951-30-5283-4
César Birotteau: Hajuvesikauppiaan suuruuden ja tuhoutumisen tarina.  (Histoire de la grandeur et de la décadence de César Birotteau, 1837)  Suomentanut Valpuri Alopaeus. Love kirjat, 1979.  ISBN 951-835-017-5
Eversti Chabert, suom. Huvi Vuorinen. Karisto, 1918
Ferragus eli salaliittolaisten päällikkö (Ferragus, 1833), suom. Volmari Raitio. WSOY, 1915. Uudelleenjulkaisu nimellä Ferragus, Tiberius kirjat 2018. ISBN 978-952-7270-37-0.