stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Solingenin taiteilijayhteisö ”Musta talo”
Paikka

Lähtökohtana taiteilijayhteisölle oli Solingenissa asuneen Erna Heinen-Steinhoffin (1898–1969) ja hänen aviomiehensä, runoilija ja journalisti Hanns Heinenin (1895–1961) kirjallisuuden ja kulttuurin salonki, jossa aikaansa viettivät muun muassa Nobel-palkitut Sigrid Undset ja Rabindranath Tagore. 1920-luvun lopussa mukaan tuli taidemaalari Erwin Bowien. Vuonna 1932 aviopari Heinen hankki Solingenin Höhscheidin kaupunginosasta kaksi historiallisesti merkittävää puuristikkorakenteista taloa. Nämä kaksi rakennusta – ”Punainen” ja ”Musta talo” – kehittyivät seuraavien lähes 90 vuoden aikana tapaamispaikaksi taiteilijoille, kirjailijoille ja intellektueille, ja talot toimivat ateljeetiloina.
Henkilöt

Bowien, Heinen-Ayech ja Millies muodostivat Solingenin ”taidemaalarikolmikon”. Vastoin ”ajan henkeä”, joka suosi abstraktia ilmaisua, nämä kolme taiteilijaa maalasivat etupäässä muotokuvia, maisemia, kaupunkinäkymiä ja arkipäivän tilanteita.
Lisäksi Erwin Bowien laajensi taiteilijayhteisön maailmankuvaa: Hän tunsi itsensä jo varhain eurooppalaiseksi, pyrki vuoropuheluun muiden kulttuurien kanssa, puhui useita kieliä ja kannatti aktiivisesti kansojen ystävyyttä. Bettina Heinen-Ayech puolestaan oli naimisissa algerialaisen kanssa, vietti useita vuosia elämästään miehensä kotimaassa ja loi maalauksia sikäläisestä maisemasta. Uwe Millies matkusti 1960-luvun puolivälistä alkaen Itä-Euroopassa, Kaukoidässä ja Amerikassa. Yhdeltä Egyptiin suuntautuneelta matkaltaan hän toi mukanaan lisänimen Amud. Ryhmän jäsenet matkustelivat kolmistaan Euroopassa: ”Kolmikko teki useita maalausmatkoja yhdessä. Vaikka he edustivat eri sukupolvia, heillä oli tiivis suhde keskenään.” Heidän toimintansa kiintopisteenä toimivat molemmat talot Solingenissa ja vuoristoalue Bergisches Land.
Perintö

Vuonna 2022 Bettina Heinen-Ayechin poika, müncheniläinen lääkäri Haroun Ayech, perusti ”Bettina Heinen-Ayech -säätiön, joka tukee taidetta, kulttuuria ja kansainvälistä vuoropuhelua” ja vaalii siten taiteilijayhteisön perintöä. Helmikuussa 2023 ”Musta talo” hyväksyttiin ”Euroopan taiteilijayhteisöjen liittoon”, ja hieman sen jälkeen Euroopan neuvoston kulttuurireittiin ”Impressionisms Routes”.
Lokakuusta 2024 huhtikuuhun 2025 Solingenin taiteilijayhteisön töitä on esillä Dachaun taidegalleriassa ensimmäisen kerran yhteisnäyttelyssä. Sikäläisissä näyttelyissä vierailija odottaa Süddeutsche Zeitung -lehden mukaan näkevänsä ”öljyväreillä maalattua metsäyksinäisyyttä kultakehyksissä, niittyjä ja pilvivuoristoja, märehtiviä lehmiä. Ja nyt: Wuppertal. Terässilta ylittää asfalttisuiston, katuvalaisimet ja monikerroksiset asuin- ja liikerakennukset reunustavat katuja, kaduilla näkyy muutama auto ja yksittäisiä jalankulkijoita, kaupunkinäkymä vuonna 1961. Yleisö hämmästelee.” Samanlaisia aiheita löytyy myös Sveitsin Oberlandin alueelta, Augsburgista ja Venetsiasta, Norjasta, Nepalista ja muista maista.
Näyttelyt

2024 Dachaun taidegalleria: ”Matkalla maailmalla – Solingenin taiteilijayhteisö”
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Solingenin taiteilijayhteisö ”Musta talo” Wikimedia Commonsissa
Taiteilijayhteisö ”Musta talo”, Solingen
Taidegallerian tämänhetkinen näyttely – Dachaun galleriat ja museot. Lähde: dachauer-galerien-museen.de. Viitattu 9. marraskuuta 2024.
Egmond aan Zee, Erwin Bowien (1937)
Kesäinen ukonilma Algeriassa, Bettina Heinen-Ayech (1971)
Viiksikääpiömuuranen

| Viiksikääpiömuuranen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Muuraset Myrmotherula
Laji::  ignota
Kaksiosainen nimi
 Myrmotherula ignota  Griscom, 1929 

Katso myös
   Viiksikääpiömuuranen Wikispeciesissä   Viiksikääpiömuuranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viiksikääpiömuuranen (Myrmotherula ignota) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Viiksikääpiömuurasta tavataan Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Panamassa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 2 610 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, mutta sen arvellaan olevan vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi. Laajan levinneisyysalueen turvin se on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi.
Viirumuuranen

| Viirumuuranen |
| --- | --- |
 Viirumuuraskoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Muuraset Myrmotherula
Laji::  cherriei
Kaksiosainen nimi
 Myrmotherula cherriei  Berlepsch & Hartert, 1902 

Katso myös
   Viirumuuranen Wikispeciesissä   Viirumuuranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viirumuuranen (Myrmotherula cherriei) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Viirumuurasta tavataan Brasiliassa, Kolumbiassa, Perussa ja Venezuelassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 1 430 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Keskitysleiri

Vankeja Buchenwaldin keskitysleirillä.
Ruumiita vapautetussa Buchenwaldin keskitysleirissä.
Keskitysleiri on vankilamainen internointikeskus. Sinne suljetaan ilman yksilöllistä tuomiota siviilejä, joiden vapaata liikkumista halutaan rajoittaa. Keskitysleirit ovat aidattuja ja vartioituja, ja niiden olosuhteet voivat olla epäinhimilliset. Keskitysleirejä on perustettu etenkin sota-aikoina, jolloin vihollismaan kansalaiset ja epäluotettavaksi koetut poliittiset ja kansalliset ryhmät on internoitu niihin. Keskitysleiri on eri asia kuin tuhoamisleiri. Se on myös eri asia kuin vankila, jonne sijoitetaan rikostuomion perusteella tai sotavankileiri, joiden toiminta nojautuu sotalakeihin tai pakolaisleiri tai säilöönottokeskus, jotka on tarkoitettu suurten väkimäärien tilapäiseen majoitukseen.
Ensimmäiset varsinaiset keskitysleirit perustettiin 1900-luvun taitteessa Kuubaan, Filippiineille ja Etelä-Afrikkaan. 1900-luvulla keskitysleirejä perustivat muun muassa Neuvostoliitto ja natsi-Saksa.
Ensimmäiset keskitysleirit

Keskitysleirejä muistuttavia siviilien säilytysalueita on ollut jo ennen ensimmäisiä varsinaisia keskitysleirejä. Yhdysvalloissa perustettiin vuoden 1830 intiaanien karkotuslain seurauksena länteen intiaanireservaatteja, jotka eivät tosin  olleet vartioituja. Australian eteläpuolisen Tasmanian saaren kaikki alkuperäisasukkaat siirrettiin vuonna 1838 pakolla Flindersinsaarelle huonoihin olosuhteisiin, joissa he kuolivat.
Kuubassa espanjalaiset siirtomaaisännät perustivat vapaussodan yhteydessä kapinallisten hyökkäyksissä viljelyksenä menettäneille kuubalaisille maanviljelijöille keskitysleirejä vuosina 1896–1897. Yli puoli miljoonaa kuubalaista, yli neljäsosa maan väestöstä, siirrettiin näille leireille, joilla yli 10 000 henkeä kuoli tauteihin ja nälkään.
Filippiineillä Yhdysvaltain ja filippiiniläisten välisen vuoden 1899 sodan jälkeen yhdysvaltalaiset siirsivät vuosina 1902–1902 Batangasin ja Lagunan maakuntien keskitysleireille yli 300 000 filippiiniläistä siviiliä. Heistä ainakin 10 000 kuoli tauteihin.
Ensimmäisinä varsinaisina keskitysleireinä pidetään englantilaisten toisen buurisodan aikana vuodesta 1900 alkaen Etelä-Afrikkaan perustamia keskitysleirejä, joihin he siirsivät kymmeniä tuhansia hollantilaistaustaisia buureja sekä mustia afrikkalaisia. Näitä leirejä myös ensimmäisenä kutsuttiin “keskitysleireiksi” (engl. concentration camp), vuodesta 1901 alkaen.
Buureja varten rakennettiin kaiken kaikkiaan 45 teltoitettua leiriä. 28 000 vangiksi jääneestä buurimiehestä 25 630 lähetettiin toisaalle, pääasiassa Isoon-Britanniaan. Täten suurin osa leireille jääneistä buureista oli naisia ja lapsia. Olot leireillä olivat epäterveelliset ja ruoka-annokset niukkoja. Yhä taistelevien miesten vaimot ja lapset saivat vielä normaaliakin pienemmät annokset ruokaa. Huono ravintotilanne ja hygienia johtivat epidemioihin kuten tuhkarokkoon, lavantautiin ja punatautiin. Tämä yhdistettynä sairaalatilojen puutteeseen johti suureen määrään kuolleita – sodanjälkeisen raportin mukaan 27 927 buuria (joista 22 074 oli lapsia). Kaikkiaan 25 prosenttia buurivangeista menehtyi. Palattuaan Britanniaan the South African Women and Children’s Distress Fundin edustaja Emily Hobhouse teki paljon työtä julkistaakseen vankien ahdingon vierailtuaan useilla leireillä Oranjen vapaavaltiossa. Hänen raporttinsa nostatti julkisen kohun ja johti hallituksen komitean perustamiseen. Millicent Fawcettin johtama komitea kiersi leirejä elokuusta joulukuuhun 1901 ja vahvisti Hobhousen raportin. He olivat erittäin kriittisiä leirien hoidon suhteen ja tekivät useita parannusehdotuksia, esimerkiksi ravinnon parantamiseksi ja lääkintähuollon jakamiseksi. Helmikuuhun 1902 mennessä leirien vuosittainen kuolinvauhti laski ensin 6,9 prosenttiin ja myöhemmin 2 prosenttiin.
Saksalaiset perustivat vuosina 1904–1907 brittien mallin mukaisesti Saksan Lounais-Afrikkaan, nykyiseen Namibiaan, keskitysleirejä hereroille hererojen ja namojen kansanmurhan yhteydessä. Leirien asukkaista noin 45 prosenttia kuoli ankarissa oloissa ja pakkotyössä.
Ensimmäisessä maailmansodassa ja sen jälkeen

Ensimmäisen maailmansodan aikana Euroopassa oli paljon sotilaiden vankileirejä, mutta ne eivät olleet keskitysleirejä, koska niitä ei ollut tarkoitettu siviileille. Näistä vankileireistä saatiin kuitenkin oppia, jota on hyödynnetty myöhempien keskitysleirien rakentamisessa. Monessa Euroopan maassa alettiin myös internoida kansalaisuuden saaneita, vihollismaasta muuttaneita siviilejä. Joitain heistä säilytettiin keskitysleireillä esimerkiksi Itävallassa ja Pohjois-Afrikassa. Joidenkin historioitsijoiden mukaan myös armenialaisten kansanmurhan yhteydessä perustettiin keskitysleirejä.
Maailmansotien välillä Kiinan miehittäneet japanilaiset perustivat ensimmäisen keskitysleirinsä Zhong Man lähelle Harbinia. Tämä pieni leiri toimi myöhempien sodanaikaisten keskitysleirien mallina. Myös kiinalaiset perustivat poliittisille vastustajilleen keskitysleirejä vuodesta 1938 alkaen.
Neuvostoliitossa > Toisen maailmansodan jälkeen

Sodan jälkeen gulagin vankiluku kääntyi jälleen nousuun. Kolme miljoonaa vapautettua neuvostoliittolaista sotavankia siirrettiin väliaikaisesti leireille ennen vapauttamistaan takaisin yhteiskuntaan. Lisäksi Neuvostoliiton valloittamilta alueilta Baltiasta, Ukrainasta ja Valko-Venäjältä leireille siirrettiin satojatuhansia siviilejä. Vuonna 1950 gulagissa oli noin 2,8 miljoonaa vankia, ja Stalinin kuollessa kolme vuotta myöhemmin 2,5 miljoonaa.
Kaikkiaan vankileirijärjestelmän läpi kulki vuosien 1928–1953 välillä arviolta 20 miljoonaa neuvostoliittolaista. Kolmasosa heistä oli poliittisia vankeja ja 10–15 prosenttia rikoksenuusijoita. Vangeista vähintään 1,6 miljoonaa kuoli leireillä ja mahdollisesti yksi miljoona kuljetuksen aikana.
Stalinin kuoltua vapautettiin 1,5 miljoonaa vankia, koska leirijärjestelmä tuli Neuvostoliitolle liian kalliiksi. Gulag-virasto suljettiin vuonna 1957. Vankileirijärjestelmä oli kuitenkin käytössä aiempaa pienimuotoisempana Neuvostoliiton loppuun asti 1990-luvun alussa.
Muualla sodan aikana

Myös natsi-Saksan liittolaiset perustivat omia keskitysleirejään. Mussolinin fasistisessa Italiassa parakeista rakennettuja keskitysleirejä pystytettiin poliittisille vangeille esimerkiksi Liparin, Pantellerian, Lampedusan ja Tremitin saarille mutta myös mantereelle. Yksistään vuosina 1940–1943 Italiassa avattiin arviolta 52 keskitysleiriä, joissa oli yhteensä 10 000 siviiliä, kuten juutalaisia, romaneja ja ulkomaalaisia. Tunnetuin näistä oli Triesten lähellä sijainnut Risiera di San Sabba, jonka vangeista 5 000 surmattiin. Italialaiset perustivat keskitysleirejään myös maan ulkopuolelle Albaniaan, Somaliaan, Libyaan ja Sloveniaan. Vuosina 1930–1933 näillä leireillä kuoli noin 40 000 ihmistä.
Francon Espanjassa keskitysleireillä oli yksistään vuonna 1940 vähintään 60 000 ihmistä ilman oikeudenkäyntiä. Francon hallituskaudella arviolta yhteensä yli puoli miljoonaa espanjalaista ja muuta eurooppalaista oli vangittuna yli 180 keskitysleirillä.
Myös länsimaat internoivat asukkaitaan sodan aikana. Yhdysvalloissa internoitiin muun muassa amerikanjapanilaiset ja saksalaiset, ja Britanniassa saksalaiset. Amerikanjapanilaisten leirit olivat alkeellisia ja vartioituja, mutta vankeja kohdeltiin paremmin kuin akselivaltojen leireissä. Tämän vuoksi kaikki eivät kutsu niitä keskitysleireiksi vaan internointileireiksi tai “koontikeskuksiksi”.
Suomessa

Suomalaiset perustivat keskitysleirejä jatkosodan aikana, pääasiassa Itä-Karjalan suomalaisen sotilashallinnon alaisuudessa. Leirien nimi muutettiin lokakuussa 1943 keskitysleireistä ”siirtoleireiksi”.
Tällöin noin 40 prosenttia alueen ei-suomensukuisista siviileistä (ennen kaikkea venäläisiä ja ukrainalaisia), eli vajaat 24 000, internoitiin leireihin. Koska työikäinen väestö oli joko kutsuttu aseisiin tai evakuoitu idemmäs teollisuuden työvoimaksi, olivat leiriläiset pääasiallisesti vanhuksia ja alaikäisiä lapsia. Venäläisen väestön sodanaikaisen valvonnan ohella näiden niin sanottujen siirtoleirien tavoitteena oli mahdollisesti myös alueiden väestön suomalaistaminen sodan voittamisen jälkeen. Leireille suljettiin venäläistä ja muuta ”epäheimolaista” väestöä: naisia, lapsia ja vanhuksia oli vankeina enimmillään lähes 24 5000. Heistä menehtyi noin 4 500–8 000 henkeä. Muun muassa professori Jalmari Jaakkola suunnitteli jatkosodan aikana Itä-Karjalan venäläisen väestön lähettämistä näiltä siirtoleireiltä sodan jälkeen itään.lähde? Syynä kuolemiin oli koko Suomessa vallinnut elintarvikepula.
Myös suomalaisia äärivasemmistolaisia aktivisteja ja kommunisteja sijoitettiin toisen maailmansodan aikana keskitysleirimäisiin olosuhteisiin muun muassa Karvian varavankilan Rihkaan siirtolaan ja Itä-Karjalan Koveroon.lähde?
Toisen maailmansodan jälkeen

Kommunistimaissa keskitysleirejä rakennettiin toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton lisäksi muun muassa Itä-Eurooppaan, kuten Romaniaan, sekä Kiinaan ja punaisten khmerien hallitsemaan Kambodžaan. Pohjois-Koreassa keskitysleirejä on edelleen käytössä.
Ei-kommunistimaista keskitysleirejä rakennettiin toisen maailmansodan jälkeen muun muassa Argentiinaan ja Chileen oikeistodiktatuurien aikana. Jugoslavian hajoamissotien aikana 1990-luvulla Bosniassa toimi keskitysleirejä.
Xinjiangin internointileirit ovat Länsi-Kiinassa sijaitsevalle Xinjiangin autonomiselle alueelle vuodesta 2017 alkaen perustettuja vankilamaisia leirejä, joihin viranomaiset ovat internoineet satojatuhansia Xinjiangin muslimeja, kuten uiguureja, kazakkeja ja kirgiisejä. Kiinan ulkopuolella niitä on nimitetty keskitysleireiksi.
Kirjallisuutta

Benz, Wolfgang: Holokausti.  ((Der Holocaust, 1995) Suomentanut Tapani Hietaniemi)  Tampere:  Vastapaino, 2000.  ISBN 951-768-075-9
Kauppala, Pekka: Paluu vankileirien teille. Suomesta Neuvostoliittoon luovutettujen kohtalo 1940–1955.  Helsinki:  Gummerus, 2011.  ISBN 978-951-20-8385-5
Määttälä, Mikko: Vihollisina vangitut. Internointileirit neuvostosuhteiden välikappaleina 1944–1947.  Jyväskylä:  Atena, 2011.  ISBN 9789517967594
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tunnetuimmat keskitys- ja tuhoamisleirit (Arkistoitu – Internet Archive). Jad Veshem.
Buurisodan aikainen keskitysleiri Etelä-Afrikassa.
Keskitysleirejä sijaitsi Neuvostoliiton eri puolilla.
Vienanmeren–Itämeren kanavan työmaalla käytettiin työvoimana keskitysleirivankeja.
Theresienstadtin keskitysleirin portti, jossa lukee suomennettuna ”Työ vapauttaa”.
Galina Sankon ottama lavastettu valokuva venäläisistä lapsista suomalaisella siirtoleirillä sen jälkeen kun suomalaiset olivat vetäytyneet alueelta. Kyltissä lukee: ”Siirtoleiri. Pääsy leirille ja seurustelu aidan läpi ampumisen uhalla kielletty”, ja sen jälkeen sama venäjäksi.
Stanisław Baran

Stanisław Franciszek Baran (26. huhtikuuta 1920 Góra Ropczycka, Puola – 23. toukokuuta 1993) oli puolalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän liittyi Puolan A-maajoukkueeseen kesäkuussa 1938 ja kuului joukkueen kokoonpanoon saman vuoden MM-kilpailuissa, jossa hän jäi kuitenkin otteuitta.
Jakov Brjus

Brjus grafiikassa 1710-luvulta
Jakov Vilimovitš Brjus (ven. Я́ков Ви́лимович Брюс, synt. James Daniel Bruce; 11. toukokuuta (J: 1. toukokuuta) 1669 Moskova, Venäjä – 30. huhtikuuta (J: 19. huhtikuuta) 1735 Glinki, Moskovan alue) oli skottilaista syntyperää ollut venäläinen kenraali, Pietari Suuren läheinen toveri ja kreivi.
Brjus sai vuonna 1698 insinööriupseerin arvon. Narvan taistelun jälkeen vuonna 1700 hänestä tuli tykistön päällikkö, ja hän pyrki parantamaan aselajia. Hän oli mukana valtaamassa Pähkinälinnaa 1702, Nevanlinnaa 1703 sekä Narvaa ja Ivangorodia 1704 ja vielä Riikaa vuonna 1710. Hän osallistui myös Lesnajan ja  Pultavan taisteluihin sekä komensi Venäjän, Tanskan ja Saksin yhdistynyttä tykistöä Pommerissa ja Holsteinissa vuosina 1712–1713.
Brjus nimitettiin senaatin jäseneksi vuonna 1717, ja hän oli yhtenä Venäjän edustajista Ahvenanmaan kongressissa sekä Uudenkaupungin rauhanneuvotteluissa. Vuonna 1726 hän sai sotamarsalkkaa vastaavan arvonimen.
Ewald Cebula

Edward ”Ewald” Cebula (22. maaliskuuta 1917 – 1. helmikuuta 2004) oli puolalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän oli pituudeltaan 164-senttimetrinen ja edusti Puolan A-maajoukkuetta MM-kilpailuissa 1938 ja kesäolympialaisissa 1952. Hän toimi myös valmentajana, viimeisimpänä Górnik Zabrzelle.
André Breitenreiter

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 2. lokakuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Langenhagen, Saksa
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 182 cm
Seura
Seura: Hannover 96
Tehtävä: päävalmentaja
Junioriseurat
1977–1984: Borussia Hannover
1984–1986: Hannoverscher FC
1986–1991: Hannover 96
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1991–1994 | Hannover 96 | 72 | (10) |
| 1994–1997 | Hamburger SV | 71 | (12) |
| 1998–1999 | VfL Wolfsburg | 18 | (1) |
| 1999–2002 | SpVgg Unterhaching | 23 | (1) |
| 2002 | SC Langenhagen | – | (–) |
| 2003 | KSV Hessen Kassel | – | (–) |
| 2003–2007 | Holstein Kiel | 116 | (15) |
| 2007–2009 | BV Cloppenburg | 27 | (0) |
| 2009–2010 | TSV Havelse | – | (–) |
Valmennusura
2011–2013: TSV Havelse
2013–2015: SC Paderborn 07
2015–2016: FC Schalke 04
2017–2019: Hannover 96
2021–2022: FC Zürich
2022–2023: TSG Hoffenheim
2024: Huddersfield Town
2024–: Hannover 96
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
André Breitenreiter (s. 2. lokakuuta 1973 Langenhagen) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Joulukuun lopusta 2024 lähtien hän on toiminut Hannover 96:n päävalmentajana.
Saavutukset

Sveitsin mestaruus: 2022
Torsten Lieberknecht

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 1. elokuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Bad Dürkheim, Rheinland-Pfalz, Saksa
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 175 cm
Seura
Seura: avoin
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1992–1994 |  Kaiserslautern | 13 | (1) |
| 1994–1995 |  Waldhof Mannheim | 22 | (0) |
| 1995–2002 |  Mainz 05 | 89 | (3) |
| 2002–2003 |  Saabrücken | 7 | (0) |
| 2003–2007 |  Eintracht Braunschweig | 82 | (2) |
Valmennusura
2008–2018:  Eintracht Braunschweig
2018–2020:  MSV Duisburg
2021–2024:  Darmstadt 98
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Torsten Lieberknecht (s. 1. elokuuta 1973) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana

Lieberknecht aloitti uransa FV 1921 Haßlochin juniorijoukkueissa. Ensimmäisen ammattilaissopimuksensa hän teki 1. FC Kaiserslauternin kanssa vuonna 1992. Hän oli edustanut seuraa jo junioritasolla kahden vuoden ajan. Lieberknecht edusti seuraa kaksi kautta ja oli voittamassa Bundesliigan hopeaa keväällä 1994. Peliaika jäi kuitenkin vähälle ja hän siirtyi vuonna 1994 SV Waldhof Mannheimiin, josta vuotta myöhemmin FSV Mainziin. Hän edusti joukkuetta 2. Bundesliigassa kuuden vuoden ajan, muttei onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa avauskokoonpanossa.
Kesällä 2002 Lieberknecht siirtyi Regionalligaan 1. FC Saarbrückeniin, josta vuonna 2003 Eintracht Braunschweigiin. Lieberknecht juhli seuran kanssa nousua 2. Bundesliigaan kauden 2004/05 päätteeksi. Hän pelasi Braunschweigin paidassa kaksi kautta 2. Bundesliigassa, kunnes lopetti vuonna 2007 pelaajauransa.
Maajoukkuetasolla Lieberknecht edusti Saksaa nuorisomaajoukkueissa. U21-maajoukkuessa hän esiintyi yhdeksän kertaa ja oli mukana alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa vuonna 1993.
Ura valmentajana

Lieberknecht aloitti valmennusuransa Eintracht Braunschweigissa heinäkuussa 2007 alle 19-vuotiaiden joukkueen päävalmentajana. Toukokuussa 2008 hän nousi seuran edustusmiehistön päävalmentajaksi Benno Möhlmannin saatua potkut.  Lieberknecht pelasti Eintracht Braunschweigin putoamiselta Saksan neljännelle sarjatasolle uuden 3. Ligan ulkopuolelle. Lieberknechtin ensimmäinen kokonainen kausi seuran päävalmentajana päättyi 13. sijaan Saksan 3. Ligassa. Kaudella 2009/10 hän nosti joukkueen jo nousukahinoihin ja lopulta keväällä 2011 Eintracht Braunschweig juhli 3. Ligan mestaruutta ja nousua 2. Bundesliigaan. Kauden jälkeen seura teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Lieberknechtin kanssa.  Braunschweigin lento jatkui myös 2. Bundesliigassa. Kaudella 2012/13 joukkue sijoittui toiseksi ja nousi 28 vuoden tauon jälkeen Bundesliigaan.
Pääsarjataival jäi vain yhden kauden mittaiseksi, sillä 18. sijoittunut Braunschweig putosi keväällä 2014 takaisin 2. Bundesliigaan. Kauden vaikeuksista huolimatta seura teki hänen kanssaan kesään 2017 ulottuvan sopimuksen helmikuussa 2014. Kaudella 2017/18 Braunschweigin vaikeudet jatkuivat ja joukkue sijoittui kauden päätteeksi 2. Bundesliigassa sijalle 17 ja putosi seitsemän kauden jälkeen 3. Ligaan. Kauden jälkeen seuran ja Lieberknechtin 10 vuoden yhteistyö päättyi.
Lokakuun alussa 2018 Lieberknechtistä tuli 2. Bundesliigan viimeisenä majailleen MSV Duisburgin päävalmentaja. Hän ei onnistunut pelastamaan seuraa putoamiselta, vaan kaudeksi 2019/20 Duisburg putosi 3. Ligaan. Kausi 2019/20 toi viidennen sijan, eikä paluuta sarjatasoa ylemmäs. Kausi 2020/21 käynnistyi Duisburgilta heikosti ja seura erotti Lieberknechtin marraskuussa 2020.
Kesäkuussa 2021 Lieberknechtistä tuli Darmstadtin päävalmentaja. Debyyttikaudellaan hän luotsasi Darmstadtin 2. Bundesliigassa neljänneksi, ja joukkue jäi niukasti nousukarsintojen ulkopuolelle. Kaudella 2022/23 Darmstadt sijoittui 2. Bundesliigassa toiseksi ja nousi takaisin pääsarjatasolle. Joukkue ei onnistunut kuitenkaan säilyttämään sarjapaikkaansa, vaan putosi jo kauden 2023/24 jälkeen takaisin. Lieberknecht sai potkut seurasta syyskuun alussa 2024.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

2. Bundesliiga
Hopeaa: 2013, 2023
3. Liga: 2011
Aiheesta muualla

Torsten Lieberknecht
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Benno Möhlmann | Eintracht Braunschweigin päävalmentaja 5/2008–2018 | Seuraaja: Henrik Pedersen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ilija Gruev | MSV Duisburgin päävalmentaja 10/2018–11/2020 | Seuraaja: Gino Lettieri |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Markus Anfang | Darmstadtin päävalmentaja 2021–9/2023 | Seuraaja: Florian Kohfeldt |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa