stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Voznesenskin piiri

| Voznesenskin piiri Вознесенський район |
| --- | --- |
 Piirin sijainti Mykolajivin alueen kartalla
 Lippu:  Vaakuna
 Koordinaatit: 47.5620°N, 31.3353°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Mykolajivin alue
Perustettu:  1923, laajentunut 17.7.2020
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Voznesensk (34 050 as., 2021)
Pinta-ala  ():  6 152,7 km²
Väkiluku (2021 (arvio)):  178 336
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
Voznesenskin piiri (ukr. Вознесенський район, Voznesenskyi raion) on hallinnollinen piiri Ukrainan länsiosassa Mykolajivin alueella. Piiri perustettiin alkujaan vuonna 1923. Nykyään – vuoden 2020 aluelaajennusten jälkeen – Voznesenskin piiri rajoittuu idässä Baštankan piiriin, etelässä Mykolajivin piiriin, lännessä Odessan alueeseen (Berezivkan piiri) sekä pohjoisessa Pervomaiskin piiriin ja Kirovohradin alueeseen. Piirin hallinnollinen keskus on Voznesenskin kaupunki (34 050 as., 2021).
Voznesenskin piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Mykolajivin  alueen piirien lukumäärän neljään. Voznesenskin piirin pinta-alaksi tuli 6 152,7 neliökilometriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Voznesenskin piirin väkiluvuksi 178 336 (1.1.2021). Kaupunkilaisiksi luokiteltiin 58,1 prosenttia piirin asukkaista (103 591 as.), eli kahden kaupungin (Voznesensk, Pivdennoukrajinsk) ja seitsemän kaupunkityyppisen taajaman väestö. Piirin laajenemisen (7/2020) seurauksena uusi piiri on huomattavasti aiempaa samannimistä piiriä väkirikkaampi.
Voznesenskin piiri ennen heinäkuun 2020 alueuudistusta.
Voznesenskin rautatie­asema.
Etelä-Ukrainan ydin­voima­laitos Pivdenno­ukrajinskissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Voznesenskin piiri Wikimedia Commonsissa
Elämän lähteellä

| Elämän lähteellä |
| --- | --- |

Nimi:  Elämän lähteellä
Tekijä:  Alvar Aalto
Valmistumisvuosi:  1963
Teostyyppi:  Veistos
Sijainti:  Lakeuden risti, Seinäjoki
Koordinaatit:  62.787081°N, 22.845380°E
Elämän lähteellä on Lakeuden ristin ympäristössä, Seinäjoella sijaitseva kokonaisteos joka kuuluu Alvar Aallon suunnittelemaan rakennuskokonaisuuteen. Elämän lähteellä on lahjoitettu Seinäjoen seurakunnan 100-vuotisjuhlan kunniaksi ja kuvastaa kyyhkysiä lähteellä. Teoksen symboliikka liittyy Raamattuun, jossa lähde ja virtaava vesi ovat iankaikkisen elämän vertauskuvia. Taideteos oli apteekkari Hellin Hokkasen lahjoitus seurakunnalle.
Kaunis Toarie

| Kaunis Toarie |
| --- | --- |

Nimi:  Kaunis Toarie
Tekijä:  I. K. Inha
Valmistumisvuosi:  1894
Taiteenlaji:  valokuva
Teostyyppi:  Valokuva
Kaunis Toarie on suomalaisen toimittajan, valokuvaajan ja kirjailijan I. K. Inhan valokuva, joka on otettu vuonna 1894 tutkimus- ja kuvausmatkalla Vienan Karjalassa, Uhtuan kirkonkylässä. Se esittää nuorta, teini-ikäistä tyttöä nimeltään Toarie (karjalainen muoto ortodoksinimestä Darja) kehräämässä. Valokuva oli esillä näyttelyssä joulukuussa 1894 ja julkaistiin ensi kertaa kirjassa Kalevalan laulumailta vuonna 1911.
»Kävimme katsomassa erästä nuorta, ehkä viidentoista vuoden vanhaa neitostakin, jota kiitettiin koko kylän kaunemmaksi. Vaikka Toarie on verraten köyhä – isä oli vuosikausia elellyt Suomessa jättäen perheensä oman onnensa nojaan – niin oli hän kauneutensa vuoksi kuitenkin niin suuressa maineessa, että sanottiin nuorten miesten kilvan tahtoneen viedä hänet miehelään, vaikka hän oli vielä alaikäinen. Toarie olikin siro neitonen, paljon somempi kuin valokuvassa, eikä se suinkaan vähettänyt hänen viehätystään, että hän osasi ”veätä värttinätä”.» 
(– Inha, Kalevalan laulumailta, 1911)
Vaikka professori Pertti Virtaranta onnistui selvittämään monien Inhan valokuvien sankareiden kohtaloita, Toarien myöhemmät elämänvaiheet ovat jääneet tuntemattomiksi.
Vaikutus

Anna Korhonen on kirjoittanut Ylen Sininen laulu -sarjan sivuilla, että ”Inha on onnistunut vangitsemaan kuvaan nuoren tytön samanaikaisen odotuksen ja varautuneisuuden.” Säveltäjä Kari Rydman on kirjoittanut kuvan herättämästä vaikutelmasta: ”I. K. Inhan häikäisevän kaunis kuva kertoo minulle kuitenkin keväästä tai kesästä, joka ei koskaan lopu”.
Valokuva on ollut aiheena Riikan kappaleelle ”Toarie”, joka sijoittui kolmanneksi Suomen euroviisukarsinnoissa vuonna 2004. Myös Folkswagen-yhtye on tehnyt kappaleen nimeltä ”Toarie”, joka on julkaistu albumilla Kyläkaupan rappusilla vuonna 2008.
Orientti

Orientti (latinan sanasta oriens ’itä’, joka perustuu sanaan oriri ’nousta’), itämaat, on alkuaan tarkoittanut Etu-Aasiaa ja Egyptiä. Sen jälkeen kun Rooma jakautui Itä- ja Länsi-Roomaan, se tuli merkitsemään koko Bysanttia. Toisinaan orienttiin lasketaan kuuluvan myös Pohjois-Afrikka.
Yhteiskuntatieteellisessä tutkimuksessa orientti nähdään lännen luomana käsitteenä. Edward Said esittää teoksessaan Orientalismi (1978), että orientti on läntisen voimien, tieteentekijöiden, filosofien ja taiteilijoiden luoma käsite. Saidin mukaan länsi on toiseuttanut idän ja tehnyt siitä hegemonisen kulttuuris-maantieteellisen alueen samalla yleistäen alueelle tiettyjä ominaispiirteitä.
Orientin vastakohdasta käytetään termiä oksidentti (latinan sanasta occidens ’länsi’, joka perustuu sanaan occido ’lasku/laskeutua’).
Samuel Valentin Koski

Samuli Valee Koski (etunimi aik. Samuel Valentin, sukunimi aik. Lindgren; 22. huhtikuuta 1867 Peräseinäjoki – 19. lokakuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen juristi ja senaattori.
Kosken vanhemmat olivat torppari, seppä Juho Jaakko Myllyniemi eli Perkiö (ent. Lindgren) ja Ulrika Toppari. Hän pääsi ylioppilaaksi yksityisoppilaana Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1888 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa. Koski valmistui filosofian kandidaatiksi 1891, filosofian maisteriksi 1894 ja lakitieteen kandidaatiksi 1901.
Koski toimi koulutoimen ylihallituksen apulaissihteerinä ja sihteerinä 1902–1910 ja Suomen senaatin prokuraattorin apulaisena 1911–1915. Hän oli senaatin oikeusosaston senaattorina 1915–1917. Viimeksi hän toimi asianajajana Helsingissä.
Koski oli naimisissa vuodesta 1894 Haidi Alfhild Sundin kanssa.
Higgsin bosoni

| Higgsin bosoni |
| --- | --- |
 Simulaatio kahden protonin yhteentörmäyksestä, jossa syntyy Higgsin bosoni.
Symboli:  H0
Rakenne:  alkeishiukkanen
Perhe:  bosoni
Ryhmä:  skalaaribosoni
Status:  alustavasti varmistettu
Löydetty teoreettisesti:  Robert Brout, François Englert ja Peter Higgs (1964)
Löydetty:  Vastaava bosoni löydetty 4. heinäkuuta 2012.
Massa:  125,11 ± 0,11 GeV/c² (tarkkuus 0,09%)
Elinaika:  1,56 × 10-22s (standardimallin ennuste)
Hajoaa hiukkaseksi:  W- ja Z-bosonit, 2 fotonia
Sähkövaraus:  0
Värivaraus:  0
Spin:  0
Higgsin bosoni eli Higgsin hiukkanen (H0) on alkeishiukkanen, jonka olemassaolon hiukkasfysiikan standardimalli ennustaa ja joka löydettiin CERNin Suuressa hadronitörmäyttimessä (engl. Large Hadron Collider; LHC), Sveitsissä. Higgsin bosonia vastaavan bosonin löytämisestä raportoitiin 4. heinäkuuta 2012. Massaksi saatiin 125–127 GeV/c², mitä tarkennettiin maaliskuussa 2015 arvoon 125,09 ± 0,24 GeV/c² ja huhtikuussa 2023 arvoon 125,11 ± 0,11 GeV/c².
Higgsin bosoni ja Higgsin kenttä on nimetty aihetta ensimmäisten joukossa teoreettisesti tutkineen englantilaisen fyysikon Peter Higgsin mukaan. Higgs on yksi ensimmäisiä joitakin bosonin ominaisuuksia ennustaneita fyysikoita. Hänen lisäkseen hiukkasen olemassaolon ennustivat lähes samanaikaisesti, toisistaan riippumatta Robert Brout ja François Englert.
Higgsin bosonin syntymistä ja hajoamista tarkasteltiin sen löytymistä seuraavina vuosina CERNin kokeissa. Kokeet todistivat eri hiukkasten W- ja Z-bosoneista tau-leptoniin saavan massansa vuorovaikutuksessa Higgsin kentän kanssa. Higgsin bosonin löytyminen vahvisti hiukkasfysiikan standardimallin ennustaman Higgsin kentän, joka antaa joillekin alkeishiukkasille massan. Tämä täydentäisi suuren puutteen standardimallissa eli selityksen hiukkasten massaeroille. Higgsin kenttä ei ole vuorovaikutuksessa massattomien hiukkasten kuten fotonien kanssa.
Higgsin hiukkanen on bosoni eli alkeishiukkanen, jonka spin on kokonaisluku (0). Alkeishiukkasia ovat tavalliset ainehiukkaset eli fermionit, joiden spin on puoliluku (tai 3/2, 5/2 jne.), ja voimia välittävät bosonit, joiden spin on kokonaisluku (0, 1 tai 2). Bosoneja voi olla samanaikaisesti useampia samalla kvanttiluvulla. Sillä ei ole sähkövarausta tai värivarausta. Jos Higgsin kenttää ei olisi, alkeishiukkasten massalle täytyisi löytää vaihtoehtoinen selitys.
Teoreettinen tausta

Higgsin bosonin toivottiin antavan vastauksen kysymykseen, mikä antaa joillekin alkeishiukkasille, kuten elektronille, massan mutta toisille, kuten fotonille, taas ei. Teorian perustana pidetään kolmea vuonna 1964 Physical Review Letters -julkaisusarjassa julkaistua sähköheikon symmetrian spontaania rikkoutumista käsitellyttä artikkelia. Ne ovat François Englertin ja Robert Broutin ”Broken Symmetry and the Mass of Gauge Vector Mesons”, Peter Higgsin ”Broken Symmetries and the Masses of Gauge Bosons” ja Gerald Guralnikin, Carl Rirchard Hagenin ja Tom Kibblen ”Global Conservation Laws and Massless Particles”.
1970-luvulla kehitetty hiukkasfysiikan standardimalli, joka selittää monia alkeishiukkasten välisiä vuorovaikutuksia menestyksekkäästi, ei kuitenkaan selitä alkeishiukkasten massaa vaan kuvaa kaikki hiukkaset massattomiksi. Tähän ongelmaan ratkaisuksi kehitettiin Higgsin teoria. Teorian mukaan kaikkeuden täyttää erityinen Higgsin kenttä, joka vaikuttaa erilaisiin hiukkasiin eri voimakkuudella ja joihinkin se ei vaikuta lainkaan. Mitä suurempi kentässä liikkuvien hiukkasten vuorovaikutus kentän kanssa on, sitä suurempi massa niillä havaitaan. Higgsin hiukkanen on Higgsin kentän värähtelyä eli eksitaatio, joka on mahdollista tuottaa tarpeeksi suurienergisissä törmäytyksissä. Higgsin hiukkanen ei siis sananmukaisesti anna massaa muille hiukkasille, kuten usein sanotaan, vaan se pikemminkin vain vahvistaa hypoteesin, että Higgsin kenttä on olemassa.
Kaikki kentät, myös Higgsin kenttä, pyrkivät asettumaan mahdollisimman alhaiselle energiatasolle eli vakuumitilaan. Useilla kentillä, kuten sähkömagneettisella kentällä, se tapahtuu kentän arvon ollessa nolla. Higgsin kenttä kuitenkin poikkeaa siitä, sillä sen energiataso on alhaisin, kun kentän arvo poikkeaa nollasta. Tämän vuoksi Higgsin kenttä ei häviä, eli ei saa arvokseen nollaa vakuumitilassa. Ilmiötä nimitetään Higgsin mekanismiksi.
Kokeellinen tutkimus

Cernin edellisen vaiheen LEP-kiihdytin etsi Higgsin bosoneja vuosina 1989–2001. Kokeiden perusteella voitiin päätellä, että standardimallin mukaisen Higgsin bosonin massan on oltava vähintään 114 GeV/c². Standardimallia laajemmissa teorioissa massan alaraja voi olla tätä pienempi, esimerkiksi minimaalisessa supersymmetrisessä standardimallissa massan alaraja on noin 92 GeV/c² .
Myös Fermilabin Tevatron-kiihdyttimellä on etsitty Higgsin bosonia. Fermilabin kokeiden perusteella on voitu sulkea pois standardimallin Higgsin bosonin olemassaolo massavälillä 156–177 GeV/c².
Cerniin rakennetun LHC-hiukkaskiihdytin koekäynnistettiin vuonna 2008. Joulukuussa 2011 tehdyt havainnot viittasivat siihen, että Higgsin bosoni oli mahdollisesti löydetty, joskaan sitä ei vielä varmuudella tunnistettu.
Cernin LHC:n kahden suurimman koeaseman Atlaksen ja CMS:n tutkijat pitivät 4. heinäkuuta 2012 Higgsin hiukkasen etsintää käsittelevän yhteisen tiedotustilaisuuden. Molempien koeasemien edustajat kertoivat löytäneensä uuden hiukkasen noin 125 GeV/c²:n massan kohdalta. Hiukkanen sopi standardimallin ennustuksiin.
Tiedotustilaisuuden mukaan tieteelle ennalta tuntematon bosoni oli havaittu 5,0 σ:n varmuudella. Lisäksi voitiin varmuudella sanoa, että bosonin spin on nolla tai parillinen kokonaisluku. Näitä ominaisuuksia ilmentävä hiukkanen on yhteensopiva oletukseen standardimallin Higgsin hiukkasesta. Jotta löydetty uusi hiukkanen voitiin kiistattomasti osoittaa standardimallin Higgsin bosoniksi, tarvittiin vielä lisää tutkimusta, kuten spinin ja pariteetin mittauksia.
Tiedotustilaisuudessa 14.3.2013 kerrottiin vuonna 2012 tehdyn uuden hiukkaslöydön olevan mitä todennäköisimmin Higgsin hiukkanen. Tosin tarvittiin vielä lisätutkimuksia siitä, oliko kyseessä oleva hiukkanen hiukkasfysiikan standardimallin ennustama Higgsin bosoni. Higgsin bosoneita saattaa olla useita.  Toisaalta Higgsin bosonin on todettu hajoavan kahdeksi myoniksi, jotka ovat muita alkeishiukkasia kevyempiä. Tämän taas katsotaan todistavan, ettei useammanlaisia Higgsin bosoneita olekaan eikä massaeroja voikaan teorialla selittää.
Atlaksen ja CMS:n tulosten perusteella Higgsin massaksi tarkentui 17. maaliskuuta 2015 julkaistun tiedotteen mukaan 125,09 GeV/c².
Kirjallisuutta

Carroll, Sean: Maailmanlopun hiukkanen: Miten Higgsin hiukkasen etsintä vie kohti uutta käsitystä maailmankaikkeudesta.  (The Particle at the End of the Universe: How the Hunt for the Higgs Boson Leads Us to the Edge of a New World, 2012.)  Suomentanut Tuukka Perhoniemi. Helsinki:  Ursa, 2015.  ISBN 978-952-5985-27-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Higgsin bosoni Wikimedia Commonsissa
Brout R. & Englert F.: Spontaneous Symmetry Breaking in Gauge Theories: a Historical Survey (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Higgsin hiukkanen on alkeishiukkasjahdin himoituin saalis
Huhtanen, Jouni: Sinnikkyys palkitaan. (Arkistoitu – Internet Archive) Kirja-arvostelu teoksesta Carroll, Sean: Maailmanlopun hiukkanen: Miten Higgsin hiukkasen etsintä vie kohti uutta käsitystä maailmankaikkeudesta. Ursa, 2015. (Agricolan kirja-arvostelut 27.4.2015)
Hiukkaset fysiikassa
Elektrolyyttineste

Elektrolyyttinestettä käytetään elektrolyyttikondensaattoreissa eristekerroksen muodostamiseen. Kun kondensaattoriin kytketään tasajännite, positiivisen elektrodin eli anodin pintaan muodostuu eristävä oksidikerros. Elektrolyyttineste on edelleen sähköisesti yhteydessä kondensaattorin katodiin, jolloin anodin ja katodin välillä ei ole periaatteessa muuta kuin hyvin ohut ja suurta jännitettä kestävä oksidikerros, jolloin kondensaattorin kapasitanssi on suuri. Tarvittaessa kapasitanssia voidaan valmistusvaiheessa suurentaa karhentamalla anodin pintaa, jolloin myös syntyvän oksidikerroksen pinta-ala kasvaa. Elektrolyyttikondensaattoreista käytetään lyhennettä "elko". Esim. mehu on elektrolyyttinestettä.
Radio Lakeus

Radio Lakeus oli 1930-luvun alun jälkeen Suomen ensimmäinen virallinen yksityinen paikallisradioasema. Radio Lakeus oli Suomen ensimmäinen kaupallinen radioasema. Se toimi Nivalassa ja aloitti lähetyksensä 27. huhtikuuta 1985. Sen toimiluvan omisti Nivala-lehteä julkaissut Nivala-seura. Aseman lähetystaajuus oli 90,8 MHz. Radio Lakeus lopetti vuonna 1989.
Ennen virallista lähetyksen aloittamista ja avaamista Radio Lakeus lähetti koelähetystä. Viimeisen illan lähetyksessä 1989 soi Phil Collinsin ”One More Night”.
Urheilutoimittaja Osku Laukkanen oli mukana radiokanavan toiminnassa alusta alkaen. Hän teki vuonna 1985 Radio Lakeuden ohjelmistoon viikoittain nuorten musiikkiohjelma Tesnusta yhdessä Mikko Jussilan kanssa. Ohjelma nimi tuli siitä, että Oskun ja Mikon DJ-ryhmän nimi on Sunset. Myös muita nykyisiä tunnettuja radio- ja mediapersoonia on työskennellyt Radio Lakeudessa.
Finest+FM

| Finest+FM |
| --- | --- |
Perustettu:  4. tammikuuta 2013
Kuuluvuus: paikallinen
Helsinki: 98,5 MHz
Hyvinkää: 94,4 MHz
Mediatiedot
Omistaja:  Finest Plus FM / Enari Maiste
finestfm.fi
Finest+FM on Suomen ainoa vironkielinen radiokanava, jonka perusti suomenvirolainen levyjuontaja Argo Lepik tukemaan kasvanutta maanmiestensä yhteisöä. Yksi perustamisen motiiveista oli myös se, että virolaisiakin pienemmällä vähemmistöllä eli venäläisillä oli jo kauan ollut oma asemansa. Radioasema aloitti internetissä 14. marraskuuta 2013. Radion kuuluvuusalue keskittyy suomenvirolaisten pääasialliselle asuinalueelle eli Etelä-Suomeen.
Radio on musiikkisisällöltään keskittynyt kansainväliseen tanssimusiikkiin ja 80-90-lukujen virolaiseen pop- ja tanssimusiikkiin sekä tuorempiin virolaishitteihin. Lisäksi kanavalla käydään läpi Suomen ja Viron uutisia sekä lähetetään ylipäätään virolaisten elämää Suomessa käsittelevää vironkielistä puheohjelmaa. Mainostajat ovat suomalaisia, suomenvirolaisia ja virolaisia yrityksiä.
Vuoden 2020 alussa Finest+FM aloitti lähetykset Helsingissä taajuudella 98,5 MHz ja Hyvinkäällä sekä Kanta-Hämeessä taajuudella 94,4 MHz. Radion studio sijaitsee MTV Uutisten studiolla Pasilan Ilmalassa.
Linkit

Finest FM:n kuuntelu (Arkistoitu – Internet Archive)
Aseman kotisivut
Maximilian Schachmann

| Maximilian Schachmann |
| --- | --- |
 Maximilian Schachmann Saksan ympäriajossa 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. tammikuuta 1994 (ikä 30)
Kansalaisuus:   Saksa
Pyöräilijä
Pituus:  183 cm
Paino:  70 kg
Joukkue:  Soudal-Quick Step
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  yleisajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
2013 2014  2015 2016 2017–2018 2019−2024  2025–:  Thüringer Energie Team Development Team Giant-Shimano AWT-GreenWay Klein Constantia Quick-Step Floors Bora-Hansgrohe / Red Bull–Bora–Hansgrohe Soudal-Quick Step
Suurimmat voitot
 Pariisi–Nizza 2020, 2021 Italian ympäriajo, etappi  Maantieajon Saksan-mestaruus 2019, 2021 
 Tiedot päivitetty: 4. tammikuuta 2025 
| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maantiepyöräily.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maantiepyöräily.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maantiepyöräily.MM-kilpailut  | Maa:   Saksa> Miesten maantiepyöräily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Zürich 2024 | sekaviesti |  |
Maximilian Schachmann (s. 9. tammikuuta 1994 Berliini) on saksalainen maantiepyöräilijä, joka edustaa Bora-Hansgrohe-tallia. Hän on kaksinkertainen Pariisi–Nizza-ajon voittaja.
Schachmann aloitti ammattilaisuransa vuonna 2013 Thüringer Energie Team -joukkueessa, edusti Giant-Shimanon kehitysjoukkuetta 2014, AWT-GreenWay -tallia 2015 ja Klein Constantiaa 2016. UCI World Tour -tasolla hän aloitti Quick-Step Floors -joukkueessa 2017, ja jatkoi Bora-Hansgrohe / Red Bull–Bora–Hansgrohessa 2019–2024. Vuodesta 2025 lähtien hän on edustanut Soudal-Quick Stepiä.
Schachmann voitti Prato Nevosoon päättyneen 18. etapin Italian ympäriajossa 2018. Hän saavutti samana vuonna pronssia EM-kilpailujen aika-ajossa ja kuului joukkueaika-ajon maailmanmestaruuden voittaneeseen Bora-Hansgrohen miehistöön. Hän sijoittui 2019 kolmanneksi Liège–Bastogne–Liège-suurklassikossa ja voitti maantieajon Saksan-mestaruuden. Vuonna 2020 hän voitti Pariisi–Nizza-ajon 18 sekunnin erolla Tiesj Benootiin ja seuraavana vuonna 19 sekunnilla ennen Aleksandr Vlasovia. Hän voitti maantieajon Saksan-mestaruuden jälleen 2021.
Saavutuksia

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives
Survivor Series

Survivor Series, joka tunnetaan myös nimellä Survivor Series: WarGames, on jokavuotinen World Wrestling Entertainmentin järjestämä showpainitapahtuma. Tapahtuma on järjestetty vuosittain vuodesta 1987 alkaen ja se on yksi "isosta viidestä" tapahtumasta WrestleManian, Royal Rumblen, Money in the Bankin ja SummerSlamin kanssa. Tapahtuma järjestetään yleensä marraskuussa Kiitospäivän jälkeen. Survivor Series on toiseksi pisimpään kestänyt PPV tapahtuma WWE:n historiassa. Vain WrestleManiaa on järjestetty kauemmin.
Tapahtumalla ominaista on ollut 4–5 ottelijan joukkueottelut, joissa eliminoidaan vastustajan joukkueesta painija kerrallaan pois selättämällä. Näihin otteluihin on myös lisätty ehtoja, kuten hävinneen joukkueen jäsenten potkut tarinan mukaan. Vain neljässä tapahtumassa ei ole ollut tälläistä joukkueottelua: vuoden 1998 tapahtuma, jossa oli vapaana olleen WWF-mestaruuden (nykyisin WWE Championship) pudotusturnaus, vuoden 2002 tapahtuma, jossa Elimination Chamber -ottelu oli debyytti, sekä vuosien 2022 ja 2023 tapahtumat, jotka perustuivat miesten ja naisten WarGames-otteluihin. Myös vuoden 2024 ottelut perustuvat WarGamesiin.
Tapahtuman synty ja muutokset

Ensimmäinen Survivor Series, joka järjestettiin vuonna 1987, syntyi WrestleMania III:n menestyksen kannoilla, kun World Wrestling Federation (WWF) alkoi nähdä pay-per-view (PPV)-markkinoiden tuottoisat mahdollisuudet. Ensimmäinen Survivor Series hyödynsi kiistaa André Giantin ja Hulk Hoganin välillä, jotka painivat keskenään jo WrestleMania III -tapahtumassa Vuoden 1997 Survivol Series tapahtuma on jäänyt historiaan, kun silloin tapahtui kuuluisa " Montreal Screwjob" Bret Hartin menetettyä vääryydellä mestaruutensa WWE oli poistamassa tapahtumaa listoilta vuonna 2010, mutta fanien suuresta kohusta johtuen päättivät jatkaa tapahtumaa. Vuodesta 1993 vuoteen 2002 sitä pidettiin yhtenä "Big Fivesta", mukaan lukien King of the Ring, mutta King of the Ring lopetettiin vuoden 2002 jälkeen. Elokuussa 2021 Money in the Bank tunnustettiin yhdeksi viidestä suuresta tapahtumasta. Vuonna 2020 tapahtuma COVID-19-pandemian seurauksena järjestettiin ilman yleisöä suljetuin ovin WWE ThunderDomessa. Vuodesta 2022 tapahtuma uudelleen nimettiin Survivor Series: WarGames -tapahtumaksi. Tapahtumat sisälsi omat WarGames-joukkueottelut niin miehille kuin naisille.
Mongolian maantiede

| Mongolian maantiede |
| --- | --- |
 Mongolian suurimmat kaupungit
Maanosa:  Aasia
Naapurimaat:  Venäjä, Kiina
Koordinaatit:  46°00′N, 105°00′E
Tilastot
Pinta-ala:  1 564 116 km²
 – Maa:  1 553 556 km²
 – Sisävesi:  10 560 km² (0,7% %)
Rantaviiva:  0 km
Rajan pituus:  8 085 km
Ennätykset
Korkein kohta:  Khüiten orgil, 4 374 m
Matalin kohta:  Höh Nuur, 560 m
Pisin joki:  Orhon, 1 124 km
Suurin järvi:  Uvs Nuur, 3 350 km²
Ilmasto
Ilmasto:  mantereinen, aavikkoilmasto
Luonnonvarat
Luonnonvarat:  öljy, hiili, kupari, molybdeeni, volframi, fosfaatit, tina, nikkeli, sinkki, fluoriitti, kulta, hopea, rauta
Ympäristöongelmat
Ympäristöongelmat:  hiekkamyrskyt, ruohikko- ja metsäpalot, kuivuus, metsäkato, liiallinen laiduntaminen, eroosio, aavikoituminen, juomaveden rajallinen saatavuus
Mongolia sijaitsee Kaukoidässä, Kiinan ja Venäjän välissä. Suurin osa maasta on ylänköä, ja maassa vallitsee äärimmäinen mannerilmasto, talvet ovat hyvin kylmiä ja kesät kuumia. Maassa sataa hyvin vähän, ja talvisin tulee lunta harvoin. Suuri osa maasta on aroa ja aavikkoa.
Fyysinen maantiede > Sijainti

Mongolian katsotaan sijaitsevan katsantotavasta riippuen joko Keski- tai Itä-Aasiassa. Geopoliittisesti Mongolia sijaitsee Venäjän ja Kiinan välissä, sillä on yhteistä rajaa Kiinan kanssa 4 630 kilometriä ja Venäjän kanssa 3 452 kilometriä. Se on sisämaavaltio, sen pinta-ala on yli 1,5 miljoonaa neliökilometriä,  ja se on siten maailman 17:nneksi suurin valtio. Mongolia ulottuu Pohjois-Aasian havumetsävyöhykkeeltä Keski-Aasian aavikkovyöhykkeelle. Pohjois-etelä-suunnassa sillä on pituutta 1 300 kilometriä ja itä-länsi-suunnassa 2 400 kilometriä.
Fyysinen maantiede > Kallioperä ja pinnanmuodot

Mongolian maasto on vuoristoista, ja maa sijaitsee keskimäärin lähes 1 600 metrin korkeudella. Sen alueesta runsaat 80 prosenttia on yli kilometrin korkeudella sijaitsevaa ylänköä. Laaja Mongolian ylänkö on pinta-alaltaan yli 2,5 miljoonaa km². Alue jakaantuu Mongolian ja Kiinaan kuuluvan Sisä-Mongolian kesken. Ylänköalueeseen kuuluu Kiinan ja Mongolian rajalla sijaitseva Gobin autiomaa sekä kuivaa ruohoaroa. Ylänköalueen länsipuolella kohoaa Altaivuoristo, jossa on yli 4 000 metrin korkeuteen kohoavia vuorenhuippuja. Mongolian korkein vuori, 4 374 korkea Khüiten orgil, sijaitsee Altaivuoristossa maan länsiosassa.
Maan keskiosassa sijaitsevat Hangaivuoret, joka muodostuu Altaita vanhemmista ja matalammista ja enemmän kuluneista vuorista. Lähellä Venäjän rajaa, Ulaanbaatarista koilliseen kohoavat hieman matalammat Hentiivuoret. Maan itäosasta suuri osa on ylätasankoa. Mongolian pohjois- ja länsiosat ovat seismisesti aktiivisia alueita, ja maanjäristykset ovat yleisiä.