stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalervo Oberg
Elämä

Kalervo Oberg syntyi vuonna 1901 suomalaisvanhemmille Nanaimossa, Brittiläisessä Kolumbiassa. Hän suoritti taloustieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1928 Brittiläisen Kolumbian yliopistossa. Taloustieteen maisterin hän viimeisteli Pittsburghin yliopistossa vuonna 1930, jonka jälkeen hän alkoi lukea antropologiaa Chicagon yliopistossa.
Oberg suoritti ensimmäisen kenttätyönsä vuosina 1931-32 tlingit-intiaanien sosiaalista ekonomiaa tutkien. Tähän tutkimukseen perustuen hän kirjoitti väitöskirjansa, jonka ohjaajana toimi Alfred Radcliffe-Brown.
Postdoc-tutkimuksensa Oberg aloitti London School of Economicsissa. Siellä hän opiskeli bantukieliä ennen kahden vuoden kenttätyötään banyankole-heimon parissa Ugandassa. Vuonna 1936 hän palasi Lontooseen ja kirjoitti tutkimuksestaan artikkelin "The Kingdom of Ankole in Uganda", joka julkaistiin klassikoksi muodostuneessa Meyer Fortesin ja E.E. Evans-Pritchardin teoksessa African Political Systems.
Oberg työskenteli Yhdysvalloissa yliopistoissa ja virastoissa. Hän avioitui vuonna 1945.
Oberg menehtyi vuonna 1973 Oregonissa, Yhdysvalloissa.
Teoriat

Oberg määritteli kulttuurishokin käsitteen ensimmäisenä 1950-luvulla artikkelissaan "Culture Shock". Obergin määrittelyn mukaan kulttuushokki on "ahdistus, joka syntyy tuttujen sosiaalisen kanssakäymisen merkkien ja symbolien kadotessa". Hänen mukaansa kulttuurishokki on luonnollinen mukautumisen prosessi, joka lopulta johtaa kulttuuriseen tiedostavuuteen.
Kulttuurishokin oireiksi Oberg luetteli mm. koti-ikävän, paikallisten stereotypisoinnin, lisääntyneen unentarpeen, tunnesyömisen ja selittämättömät itkukohtaukset. Konkreettisiksi suosituksiksi kulttuurishokin käsittelyyn hän mainitsi mm. huumorintajun säilyttämisen, itsesäälin välttelemisen, terveellisen ruokavalion ylläpitämisen ja päiväkirjan kirjoittamisen.
Contrat

Contrasissejä tupakkatauolla vuonna 1987.
Contrat (espanjan sanasta contrarevolucionario ’vastavallankumouksellinen’) olivat Nicaraguan sandinistihallintoa vastaan nousseita sissejä. lähde?
Heinäkuussa 1979 Nicaraguan diktaattori Anastasio Somoza Debayle syöstiin vallasta lyhyen sisällissodan jälkeen ja 43-vuotinen Somozan suvun valta päättyi. Sandinistien vasemmistohallintoa vastaan syntyi monia aseellisia liikkeitä, joita kutsuttiin yhteisnimellä contrat. Osa contrista oli kuulunut Somozan suvun vallan aikana Somozan yksityisarmeijaan, kansalliskaartiin, osa puolestaan oli pettyneitä entisiä sandinisteja. Myös Atlantin rannikon miskito-, sumo- ja rama-intiaanit muodostivat oman aseellisen vastarintaliikkeensä. lähde?
Yhdysvallat tuki sandinistihallintoa vastaan taistelevia contria. Reaganin hallinto aseisti ja rahoitti contria sekä lähetti sotilasneuvonantajia heidän tuekseen. CIA järjesti myös kansainväliseen tuomioistuimeen asti päätyneen operaation, jossa contrien tuella miinoitettiin Nicaraguan tärkeimmät satamat. Contria on syytetty lukuisista törkeistä, systemaattisista ihmisoikeusrikkomuksista, kuten kidutuksista, raiskauksista ja lukemattomien siviilien murhaamisesta. Yhdysvaltain kongressi esti contrien suoran rahoittamisen ja Reaganin hallinnon yritys kiertää rajoitus johti niin sanottuun Iran-Contra-skandaaliin. lähde?
Intiaanien Misurata-liike teki sandinistihallituksen kanssa vuonna 1985 rauhansopimuksen, jossa sovittiin itsehallintoalueen perustamisesta. Contrien ja sandinistien välinen sota päättyi vuoden 1988 aseleposopimukseen. Sen ja vuoden 1989 alussa tehtyjen lisäsopimusten mukaan contrat luopuivat aseista ja palasivat yhteiskuntaan ja politiikkaan. Sopimusten mukaisesti Nicaraguassa järjestettiin vapaat vaalit 1990 ja sandinistihallinto päättyi. lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Contrat Wikimedia Commonsissa
Panaman vaakuna

Panaman vaakuna
Panaman vaakuna on Panaman tunnus lipun, moton ja kansallislaulun ohella.
Vaakunan kilpi jaettu viiteen kenttään siten, että vaakunan kilpi on jaettu aluksi horisontaalisesti kolmeen osaan ja sitten vielä ylin ja alin kahtia. Ylhäällä vasemmalla olevaan kenttään on kuvattu sapeleita ja tuliaseita symboloiden maan tahtoa puolustaa itseään. Sen viereiseen kenttään on kuvattu työtä symboloivia lapioita ja hakkuja. Keskimmäisessä kentässä on kannas ja kaksi taivasta, joista toisessa kuu nousee, toisessa aurinko laskee. Tämä symboloi kahdeksaatoista tuntia, jolloin maa irrottautui Kolumbiasta. Alimpaan kenttään on kuvattu rikkauden symboli runsaudensarvi vasemmalle ja oikealle siivellinen pyörä, edistyksen symboli. Vaakunan yllä suvereniteetin symboli kotka pitäen suussaan nauhaa, johon on kirjoitettu maan latinankielinen motto "PRO MUNDI BENEFICIO", Maailman hyväksi. Yhdeksän tähteä symboloivat maan yhdeksää provinssia.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Pohjois-Amerikan vaakunat
| --- | --- |
Vaakunat:   Antigua ja Barbuda  Bahama  Barbados  Belize  Costa Rica  Dominica  Dominikaaninen tasavalta  El Salvador  Grenada  Guatemala  Haiti  Honduras  Jamaika  Kanada  Kuuba  Meksiko  Nicaragua  Panama  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Trinidad ja Tobago  Yhdysvallat 
Epäitsenäiset alueet:   Anguilla  Aruba  Bermuda  Brittiläiset Neitsytsaaret  Caymansaaret  Curaçao  Grönlanti  Martinique  Montserrat  Puerto Rico  Sint Maarten  Turks- ja Caicossaaret  Yhdysvaltain Neitsytsaaret
Birger Wiedersheim-Paul

Birger Alfred Wiedersheim-Paul (5. heinäkuuta 1897 Helsinki – 11. joulukuuta 1934 Tukholma) oli oli suomalainen Suomessa ja Ruotsissa työskennellyt toimittaja ja kirjeenvaihtaja.
Wiedersheim-Paul tuli ylioppilaaksi 1916 ja opiskeli sitten jonkun aikaa kieliä sekä teki senjälkeen useita sanomalehtimies-ja kirjastotutkimusopintomatkoja Ruotsiin. Hän tuli sanomalehtialalle 1919 Dagens Pressin, myöhemmin Svenska Pressenin toimittajana. Tämän lehden palveluksessa hän oli vuoteen 1924 saakka, jolloin hän siirtyi Suomen Teollisuus Finlands Industri-aikakauslehden toimitussihteeriksi ja hoiti tätä tehtävää muutamia vuosia. Wiedersheim-Paul toimi myös Tampereella jonkun aikaa. Wiedersheim-Paul oli useiden Ruotsin lehtien sekä Tidningarnas Telegrambyrån kirjeenvaihtajana Suomessa. Viimeiset vuotensa hän asui Tukholmassa toimien edelleen vanhassa ammatissaan. Wiedersheim-Paul kuoli 37-vuotiaana Tukholmassa joulukuussa 1934.
Teoksia

Dikter.   Söderström, Helsingfors 1918
Guildhall (Lontoo)

| Guildhall Guildhall |
| --- | --- |

Sijainti:  Lontoon City, Yhdistynyt kuningaskunta
Koordinaatit:  51°30′57″N 0°05′30″W﻿ / ﻿51.515894°N 0.091791°W﻿ / 51.515894; -0.091791
Rakennustyyppi:  Kunnantalo ja rakennus
Tyylisuunta:  Goottilainen arkkitehtuuri ja Yrjöjen aikakauden arkkitehtuuri
Suunnittelija:  Giles Gilbert Scott (en) ja George Dance
Valmistumisvuosi:  1440
Käyttäjä:  City of London Corporation
 fiGuildhall 
  
Guildhall on Lontoon Cityn tärkein hallintorakennus, jonka vanhimmat osat ovat 1400-luvun alusta. Rakennuksessa on City of London Corporationin ja Court of Common Councilin työ- ja kokoustiloja. Court of Common Council kokoontuu sen pääsalissa (engl. Great Hall), joka on Englannin kolmanneksi suurin istuntosali.
Guildhallin yhteydessä toimii myös kirjasto (1828) ja taidemuseo (1885). Rakennus suojeltiin Grade I -luokan kohteena 1950.
Historia

Roomalaiset rakensivat nykyisen Guildhallin paikalle vuoden 70 paikkeilla Londiniumin amfiteatterin. Sen jäänteet löydettiin vuonna 1987 uuden taidemuseon rakennustöiden yhteydessä ja konservoitiin osaksi museon kellaritiloja, jossa ne ovat yleisön nähtävillä.
Lontoon Cityssä on todennäköisesti ollut Guildhall-niminen rakennus jo varhaiskeskiajalla. Tämä käy ilmi vuonna 1128 laaditusta asiakirjasta, jossa mainitaan ”Lontoon kiltasali”. Nykyisen Guildhallin vanhimmat osat rakennettiin vuosina 1411–40. Rakennuksen piti kuvastaa Lontoon porvariston ja ylipormestarin valtaa ja toimia kokoontumispaikkana porvarien lakiasäätävälle neuvostolle. Tudorien aikakaudella Guildhallissa pidettiin useita kuuluisia maanpetosoikeudenkäyntejä, joissa tuomittiin kuolemaan muun muassa hovimiehet Francis Dereham ja Thomas Culpeper (1541), protestantti Anne Askew (1546), Surreyn jaarli Henry Howard (1547), arkkipiispa Thomas Cranmer sekä Lady Jane Grey ja lordi Guildford Dudley (1553).
Guildhall vaurioitui pahoin Lontoon suuressa palossa (1666) mutta saatiin kunnostettua entiselleen vuoteen 1670 mennessä. Samalla sen katto uusittiin kokonaan. Vuosina 1788–90 Cityn kaupunginarkkitehti George Dance nuorempi suunnitteli rakennukselle uuden uusgoottilaisen pääsisäänkäynnin. Vuonna 1885 päärakennuksen viereen avattiin taidemuseo City of London Corporationin taidekokoelmien esittelyä varten.
Guildhall kärsi jälleen mittavia vaurioita Lontoon pommituksissa: Päärakennuksen katto syttyi tuleen ja romahti alas 29. joulukuuta 1940. Taidemuseo tuhoutui lähes täysin ilmaiskussa 10. toukokuuta 1941. Sodan jälkeen vuonna 1953 arkkitehti Giles Gilbert Scott toteutti pääsalin restauraation ja suunnitteli rakennukselle uuden katon.
Hänen poikansa Richard Gilbert Scott jatkoi rakennuksen uudistamista ja laajentamista. Ensimmäiseksi hän suunnitteli L-kirjaimen muotoisen modernin länsisiiven Guildhallin kirjastoa varten vuonna 1974. Hän toteutti myös toisessa maailmansodassa tuhoutuneen taidemuseon paikalle goottilaistyylisen uudisrakennuksen, jonka rakentaminen viivästyi vuoteen 1999, kun perustuksia kaivettaessa löydettiin roomalaisen amfiteatterin rauniot.
Arkkitehtuuri

Guildhall on rakennettu alun perin 1400-luvun alussa, ja sitä on restauroitu ja laajennettu useita kertoja vuosisatojen aikana. Rakennuksen seinät on muurattu muotoonsa hakatuista luonnonkivistä ja verhottu sisä- ja ulkopuolelta kiviharkoilla. Sen vanhin osa on kellariholvi, jonka itäpääty kimppupilareineen ja ruotiholveineen on yhä alkuperäisessä asussaan. George Dance nuorempi suunnitteli rakennukseen uuden etelänpuoleisen julkisivun  vuosina 1788–1790 mutta säilytti alkuperäisen sisäänkäynnin. Uusgoottilainen julkisivu on tehty portlandkivestä ja koristeltu pienoistorneilla ja kivestä veistetyllä Lontoon Cityn vaakunalla.
Päärakennuksen katto ja sisätilat sekä viereinen taidemuseo tuhoutuivat toisessa maailmansodassa. Arkkitehti Giles Gilbert Scott restauroi pääsalin sisustuksen ja suunnitteli uuden kivilaatoilla päällystetyn katon, jonka puiset kattoristikot on tuettu poikittaisten kiviholvien varaan. Katon rakenteisiin tarvittiin puuta 134 tammesta, ja se on koko Englannin toiseksi suurin tukipilariton puukatto – vain Westminsterin palatsiin sisältyvän Westminster Hallin keskiaikainen tammikatto on vielä sitäkin suurempi.
Guildhallin keskeisin tila on yli 46 metriä pitkä, 15 metriä leveä ja 26 metriä korkea pääsali. Court of Common Councilin istunnot pidetään salissa samoin kuin Cityn kunniaporvarien nimeämisseremonia ja ylipormestarin vuotuinen juhla-ateria, joka on järjestetty siellä vuodesta 1502. Pääsalissa on näkyvällä paikalla kaksi puuveistosta, jotka esittävät Cityä suojelevia Gog- ja Magog-jättiläisiä (toisen tulkinnan mukaan kyseessä ovat Gogmagog ja Corineus). Alkuperäiset 1700-luvun alussa tehdyt veistokset tuhoutuivat Lontoon pommituksissa, mutta ne korvattiin David Evansin tekemillä jäljennöksillä vuonna 1953. Veistosten lisäksi salin seiniä koristavat Cityn 110 ammattikunnan baneerit ja vaakunat sekä lyijylasi-ikkunat, joihin on kirjoitettu kaikkien yli 690:n Lontoon Cityn ylipormestarin nimet.
Arkkitehti Richard Gilbert Scott laajensi Guildhallia lisäämällä siihen modernin länsisiiven 1974. Siipeen muutti Guildhallin käsikirjasto, jossa on laaja kokoelma Lontoota käsitteleviä historiallisia asiakirjoja ja karttoja. Gilbert Scott suunnitteli myös sodassa tuhoutuneen taidemuseon paikalle uuden goottilaistyylisen museorakennuksen, joka avattiin yleisölle 1999. Museon taidekokoelmiin kuuluu neljätuhatta teosta, joista noin 250 on näytteillä kerrallaan. Monet teoksista liittyvät jotenkin Lontooseen ja mukana on runsaasti teoksia viktoriaaniselta aikakaudelta, muun muassa prerafaeliiteilta. Yksi näyttelyn vetonauloista on John Singleton Copleyn valtava maalaus The Defeat of the Floating Batteries at Gibraltar (1782).
Londiniumin amfiteatterin jäänteitä.
Guildhallin pääsali.
Magogia esittävä puuveistos.
Asteekkivaltakunnan valloitus

Meksikon espanjalaisvalloituksen Cortésin sotaretken reitti 1519-1521
Espanjalaisten asteekkivaltakunnan valloitus oli Hernán Cortésin vuosina 1519–1521 johtama espanjalaisten sotaretki, joka hävitti asteekkivaltakunnan ja teki alueesta Espanjan siirtomaan. Julman kohtelun ja tautien vuoksi asteekit kuolivat lähes sukupuuttoon. Asteekkikieli nahuatl on edelleen käytössä. Merkittävin lähde atsteekkivaltakunnan tuhosta on Bernal Díaz del Castillon vuosina 1519–1521 kirjoittama ja 1568 julkaisema päiväkirja.
Taustaa

Grijalva-niminen espanjalainen purjehtija oli käynyt asteekkien valtakunnassa jo vuonna 1518. Hernán Cortésin johtamat espanjalaiset rantautuivat vuonna 1519 Keski-Amerikan rannikolle Cempoalaan Veracruzin tienoille. Osan miehistöstä yritettyä paeta ja karata eräällä laivalla Cortés päätti upottaa alukset. Espanjalaisilla oli 11 laivaa, noin 500 sotilasta, 16 hevosta ja hieman tykistöä. Espanjan kruunu oli etsintäkuuluttanut Cortésin, koska hän oli aloittanut retkensä vastoin Kuuban kuvernöörin Velázquezin määräyksiä. Velázquez oletti oikein, että Cortésin vallattua alueen kuvernöörinoikeudet saisi Cortés eikä hän. Cortésin ainoa mahdollisuus pelastaa nahkansa oli hallitsijoiden suosion saavuttaminen valloitusretkellä, missä hän onnistuikin.
Cortés saapuu rannikolle

Saavuttuaan mantereelle Cortés taivutti nykyisen Veracruzin seudun intiaanit totonaakit kapinaan asteekkeja vastaan. Cortés lähti marssille kohti asteekkipääkaupunkia Tenochtitlánia nousten kosteasta Cempoalan alueesta kohti kylmiä vuoria. He saapuivat asteekkien kanssa sodassa olevan Tlaxcalan alueelle. Alussa Cortés ja tlaxcalteekit taistelivat monta kertaa, mutta pian Tlaxcalan intiaanit päättivät solmia rauhan. Tlaxcalalaiset pitivät espanjalaisista, koska näkivät näissä sotilasmahdin, joka voisi pärjätä atsteekeille. Espanjalaiset lepäsivät Tlaxcalalassa kolme viikkoa vieraanvaraisuudesta nauttien. Espanjalaiset saivat mukaansa 5 000 tlaxcalteekkia marssilla kohti Cholulaa, joka oli asteekkien pyhä kaupunki, ja huhujen mukaan heikosti puolustettu. Cholulassa Cortés hyökkäsi yllättäen palatseihin ja otti vangiksi ja surmasi monia aatelisia. Kirjeissään Cortes väittää tappaneensa 3 000 ja polttaneensa kaupungin.
Cortés saapuu Tenochtitlániin

Asteekkien johtaja Moctezuma II otti Cholulan hävityksestä huolimatta espanjalaiset ystävällisesti vastaan Tenochtitlánissa. Vastoin laajalle levinnyttä käsitystä Moctezuma, tai suurin osa asteekeista eivät nykytiedon valossa pitäneet Cortésia jumalanaan Quetzalcóatlina. Tulokkaat ovat silti varmasti aiheuttaneet hämmennystä, koska asteekit eivät ennen olleet nähneet eurooppalaista ihmistyyppiä, hevosia, haarniskoja ja ruutiaseita. Lisäksi vuosi 1519 sattui olemaan yksi ruokovuosista, jona Quetzalcóatl ennustuksen mukaan palaisi vaatimaan kaupunkiaan takaisin.
Espanjalaiset konkistadorit saapuivat kaupunkiin 8. marraskuuta 1519 ja vangitsivat Moctezuman, saaden kaupungin näin valvontaansa. Asteekit suhtautuivat heihin aluksi ystävällisesti, mutta aikaa myöten heidän suosionsa laski. Vangittu Montezuma lupasi vapaudestaan suuret kultalunnaat, joita alettiin kerätä. Cortés lähti rannikkoa kohti kun oli kuullut, että joukko espanjalaisia tulee pidättämään etsintäkuulutetun Cortésin hänen omavaltaisten toimiensa takia.
Tenochtitlánin tuho

Asteekit hyökkäsivät edelleen espanjalaisten kimppuun heidän marssiessaan kohti länttä ja Tlaxcalaa, asteekkivihamielistä maata. Heinäkuun 8. asteekit yrittivät kukistaa espanjalaiset Otumban taistelussa, mutta espanjalaisten surmattua heidän johtajansa asteekit perääntyivät ja konkistadorit saattoivat paeta Tlaxcalaan. Asteekit yrittivät taivutella tlaxcalteekkeja espanjalaisia vastaan, mutta atsteekkien vanhat viholliset eivät suostuneet.
Espanjalaiset palasivat nopeasti Tenochtitlaniin mukanaan suuri joukko asteekkien intiaanivihollisia ja aloittivat piirityksen. Puolustusta johti asteekkipäällikkö Cuauhtémoc edeltäjänsä Cuitlahuacin kuoltua isorokkoon. Espanjalaisten intiaaniliittolaisia oli 80 000, espanjalaisia alle 600.lähde? Konkistadorit suunnittelivat kaupungin valtauksen: he aikoivat ensin vallata kaupungin ympäristön strategiset kylät, ja sitten hyökätä kaupunkiin.
Espanjalaiset onnistuivat valtaamaan Tenochtitlanin ympäristön kyliä, mutta Cuauhtémoc onnistui torjumaan espanjalaisten hyökkäyksen Tenochtitlániin Tlacopanin pitkässä, verisessä taistelussa, jota käytiin sekä maalla että vedessä. Asteekkien voiton seurauksena espanjalaiset menettivät valtaamiaan alueita. Asteekit kykenivät vastaamaan joustavasti espanjalaisten taktiikkaan. Konkistadorit liittolaisineen onnistuivat kuitenkin katkaisemaan tiet Tenochtitlániin heinäkuun aikana, samoin kuin sinne vievän vesijohdon. Alkoi noin kolme kuukautta kestänyt Tenochtitlánin piiritys. Espanjalaisten mukanaan tuoma virustauti, jolle asteekeilla ei ollut vastustuskykyä, sekä puute ruuasta ja vedestä heikensivät kaupungin puolustusta. Espanjalaiset liittolaisineen hyökkäsivät kaupunkiin, ja alkoi taistelu talo talolta. Monet kaupungin asukkaat pakenivat Tenochtitlánin saaren pohjoisosaan Tlatelolcoon.
Lopulta asteekkien viimeinen sotapäällikkö Cuauhtémoc antautui. Espanjalaiset kiduttivat kuoliaaksi tai hirttivät vankejaan. Talot ja temppelit poltettiin maan tasalle mukanaan asteekkien historiallisen tiedon sisältäneet kirjat.lähde? Voimaan saatettiin Encomienda-järjestelmä, joka käytännössä teki asteekeista maaorjia. Cortés epäili Cuauhtémocin ja tämän serkun, Tacuban hallitsijan suunnittelevan hänen murhaamistaan, joten hän hirtätti heidät ja kolmannen miehen varoittavana esimerkkinä. . Eurooppalaisten mukanaan tuomat kulkutaudit, kuten isorokko ja tuhkarokko, tappoivat monia, mahdollisesti jopa 90 prosenttia väestöstä.
Kirjallisuutta

Hammond Innes: Conquistadorit.
Prescott, William H.: Meksikon valloitus.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Exploradores y viajeros por España y el nuevo mundo > Exploradores (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
La conquista de México (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
La Noche Triste (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Berichte über Hernán Cortés (saksaksi)
Hernán Cortés tapaa tlaxcalteekkien lähettiläitä. Lienzo Tlaxcalan kuvitusta, noin 1585.
16. vuosisadan teos  Lienzo Tlaxcala käsitteli Meksikon espanjalaisvalloitusta
Luettelo Ranskan hallitsijoista

Tämä on luettelo Ranskan hallitsijoista. Luettelo alkaa merovingikuninkaista ja loppuu Bonaparten suvun keisareihin.
Merovingien hallitsijasuku (428–751)

| hallitsija | hallitsija | hallitsija vuosina | kruunun perimysoikeus | titteli |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Clodio | 428 – 445/448 | Theudemeresin poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
|  | Merovech | 445/448 – 457 | Mahdollisesti Clodion poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
|  | Kilderik I | 457 – 481/482 | Merovechin poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
|  | Klodvig | 481/482 – 511 | Kilderik I:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
|  | Kildebert I | 511 – 23. joulukuuta 558 | Klodvig I:n poika | Pariisin kuningas  (Roi de Paris) |
|  | Klotar I | 23. joulukuuta  558 – 29. marraskuuta  561 | Klodvig I:n poika ja Kildebert I:n veli | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
|  | Karibert I | 29. marraskuuta  561 – 567 | Klotar I:n poika | Pariisin kuningas  (Roi de Paris) |
|  | Kilperik I | 567 – 584 | Klotar I:n poika ja Karibert I:n nuorinveli | Pariisin kuningas  (Roi de Paris) |
|  | Klotar II | 584 – 18. lokakuuta  629 | Karibert I:n poika | Pariisin kuningas  (Roi de Paris) |
|  | Dagobert I | 18. lokakuuta 629 – 19. tammikuuta  639 | Klotar  II:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
|  | Klodvig II | 19. tammikuuta  639 – 31. lokakuuta  657 | Dagobert I:n poika | Neustrian ja Burgundin kuningas (Roi de Neustrie et de Bourgogne) |
|  | Klotar III | 31. lokakuuta 657 – 673 | Klodvig II:n | Nuestrian ja Burgundin kuningas |
|  | Kilderik II | 673 – 675 | Klodvig II:n poika ja Klotar III:n nuorempiveli | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
|  | Teoderik III | 675 – 691 | Klodvig II:n poika ja Klotar II:n nuorempiveli | Nuestrian ja Burgundin kuningas |
|  | Klodvig IV | 691 – 695 | Teoderik III:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
|  | Kildebert III | 695 – 23. huhtikuuta  711 | Theoderik III:n poika ja Klodvig IV:n veli | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
|  | Dagobert III | 23. huhtikuuta  711 – 715 | Kildebert III:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
|  | Kilperik II | 715 – 13. helmikuuta  721 | Kildebert II:n mahdollinen poika | Nuestrian ja Burgundin kuningas |
|  | Kilderik III | 743 – marraskuuta  751 | Kilperik II:n tai Teoderik IV:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs saliens) |
Karolingien  hallitsijasuku (751–987)

Seuraavassa mainituista Eudes, Robert I ja Rudolf eivät kuuluneet karolingien sukuun. Eudes ja Robert olivat samaa sukua kuin tulevat kapetingit. Heidän edustamastaan sukulinjasta ajalta ennen Hugo Capetia käytetään nimitystä Robertien-dynastia.
| hallitsija | hallitsija | hallitsija vuosina | kruunun perimysoikeus | titteli |
| --- | --- | --- | --- | --- |

|  | Pipin Pieni | 751 – 24. syyskuuta  768 | Kaarle Martelin poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Kaarloman I | 24. syyskuuta  768 – 4. joulukuuta  771 | Pipin Pienen poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Kaarle I Suuri (Charlemagne) | 24. syyskuuta  768 – 28. tammikuuta  814 | Pipin Pienen poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Ludvig I Hurskas | 28. tammikuuta  814 – 20. kesäkuuta  840 | Kaarle Suuren poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Kaarle II Kaljupää | 20. kesäkuuta  840 – 6. lokakuuta  877 | Ludvig I:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Ludvig II Änkyttäjä | 6. lokakuuta  877 – 10. huhtikuuta  879 | Kaarle II:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Ludvig III | 10. huhtikuuta 879 – 5. elokuuta 882 | Ludvig II:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Kaarloman II | 5. elokuuta 882 – 6. joulukuuta 884 | Ludvig II:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Kaarle Paksu | 20. toukokuuta 885 – 13. tammikuuta 888 | Ludvig Saksalaisen poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Eudes | 29. helmikuuta 888 – 1. tammikuuta 898 | Robert IV:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Kaarle III Yksinkertainen | 28. tammikuuta 893 – 30. kesäkuuta 922 | Ludvig II:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Robert I | 30. kesäkuuta 922 – 15. kesäkuuta 923 | Robert Väkevän poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Rudolf | 13. heinäkuuta 923 – 14. tammikuuta 936 | Burgundin herttuan Richardin poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Ludvig IV | 19. kesäkuuta 936 – 10. syyskuuta 954 | Kaarle III:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Lothair | 12. marraskuuta  954 – 2. maaliskuuta 986 | Ludvig IV:n poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
|  | Ludvig V | 8. kesäkuuta 986 – 22. toukokuuta 987 | Lothairin poika | Frankkien kuningas  (Roi des Francs) |
Kapetingien hallitsijasuku  (987–1792, 1814–1848)

Kapetingi-dynastian miespuoliset jäsenet hallitsivat Ranskaa vuosina 987–1792 ja vuosina 1814–1848. Dynastian eri sukuhaarat hallitsivat vuoden 1328 jälkeen nimillä Valois ja Bourbon