stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Kaila
Kirkollinen ura

Erkki Kailan ensimmäinen työpaikka oli toimia Alajärvellä kirkkoherran (isänsä) apulaisena 1889–1895. Kylmäkosken vt. kappalaisena hän oli 1895. Sieltä hän siirtyi Helsingin yliopistoon vt. jumaluusopin apulaiseksi vuosiksi 1895–1896. Edelleen hän jatkoi teologisten esikäsitteiden apulaisena 1896–1909. Helsingin pohjoisen suomalaisen seurakunnan kirkkoherran virkaan hän astui 1909.
Kirkkoherran viran hoitamista Helsingissä vaikeutti tuomiokapitulin asessoriksi valitseminen vuosiksi 1912–1918. Ajan tapaan hän asui hiippakuntakaupungissa Porvoossa sijaisen hoitaessa kirkkoherran virkaa. Kun hän toimi syksystä 1917 alkaen myös kansanedustajana, seurakuntatyö jäi myös toissijaiseksi.
Kirkollinen ura > Viipurin piispa 1925–1935

Presidentti Lauri Kristian Relander nimitti  Kailan Viipurin hiippakunnan piispaksi 1925 toiselta vaalisijalta ohi suurimman kannatuksen saaneen tuomiorovasti Juho Mannermaan. Kailan valintaa edelsi lehdistökeskustelu, jossa mm. setlementtiliikkeen perustaja Sigfrid Sirenius sekä maalaisliiton äänenkannattaja Maakansa asettui tukemaan Kailaa. Taustalla vaikutti kilpailu tulevasta arkkipiispanvaalista, jossa Mannermaata pidettiin vanhoillisena tunnetun Gustaf Johanssonin hengenheimolaisena. Lehtikirjoittelun johdosta Mannermaa vetäytyi ehdokkuudesta vetoamalla perhesyihin ja häneen kohdistuneeseen julkiseen arvosteluun.
Kailan aika 1925–1935 Viipurin hiippakunnan piispana oli seurakuntien hengellisen elämän kohenemisen ja kirkon sekä myös hänen henkilökohtaisen arvostuksensa nousun aikaa.
Kaila oli ehdolla 1930 arkkipiispaksi ja tuli syyskuussa 1930 toimitetussa arkkipiispanvaalissa toiselle vaalisijalle.
Kirkollinen ura > Arkkipiispa 1935–1944

Erkki Kaila nimitettiin joulukuussa 1934 arkkipiispaksi toiselta vaalisijalta ohi tuomirovasti Einar Candolinin. Kailan ja Candolinin erotti 10 ääntä ja Kotimaa ryhtyi heti vaalin jälkeen viestittämään kahden kärkiehdokkaan vapaasta valinnasta. Kotimaa vihjaili, että arkkipiispaksi tulisi valita Kaila. Kivimäen hallitus teki esityksen, jonka mukaan arkkipiispaksi nimitettäisiin Kaila ja Candolin jäi historiaan ainoana henkilönä, joka jäi valitsematta arkkipiispaksi ensimmäiseltä vaalisijalta.
Kailan arkkipiispakausi 1935–1944 osui sota-aikaan. Päämajan toivomuksesta Kaila esitti vetoomuksen länsimaiden kirkoille aineellisen ja henkisen avun saamiseksi. Näin Suomen puolustustaistelu tuli Euroopan ja Amerikan kirkkojen tietoisuuteen, joka johti taloudellisen tuen saamiseen. Arkkipiispan ja kirkon tehtäväksi hän koki puolustustaistelun tukemisen ja kansallisen eheyden vaalimisen. Puheissaan ja kirjoituksissaan Kaila vetosi sotamarsalkka C. G. E. Mannerheimin päiväkäskyn 1.12.1939 sanoihin “kodin, uskonnon ja isänmaan puolesta”.
Kesäkuussa 1941 syttynyttä sotaa Kaila piti talvisodan puolustustaistelun jatkona, mutta kun sota pitkittyi, hän totesi sen rapauttavan kansalaismoraalia.
Kirkollinen ura > Kirkolliset luottamustehtävät

Kaila toimi Suomen Kirkon Pappisliiton puheenjohtajana 1923–1940. Edelleen kirkolliskokouksen jäsenenä hän oli vuosina 1913–1923 sekä virallisena edustajana 1928–1942. Katekismuskomitean puheenjohtajana hän oli 1918–1921 ja kirkolliskokouksen puheenjohtajana 1935–1944. Hän oli myös Suomen Pipliaseuran puheenjohtaja 1935–1944 ja Vartijan toimituskunnan jäsen 1906–1919, Teologisen Aikakauskirjan päätoimittaja 1896–1905, Ajan päätoimittaja 1907–1911 ja Kirkko ja Kansa -lehden päätoimittaja 1924–1931 sekä Suomen Lähetysseuran puheenjohtaja 1935–1944.
Teologinen ura

Kaila toimi Helsingin yliopistossa teologisten esikäsitteiden dosenttina 1911–1925 sekä käytännöllisen jumaluusopin vt. professorina 1897–1900, 1918–1919, 1920–1921, 1925. Porvoon tuomiokapitulin asessorina Kaila oli 1912–1918. Kaila oli merkittävä henkilö 1900-luvun alkuvuosien yhteiskuntaa, kirkkoa ja sen uskoa koskeneessa keskustelussa. Arkkipiispa Gustaf Johansson kannattajineen leimasi hänet järkeisuskoiseksi “liberaaliteologiksi”.
Suomalaisen Teologisen Kirjallisuusseuran esimiehenä Kaila toimi 1905–1941 ja Suomen Tiedeakatemian jäsenenä 1908–1944.
Teologinen ura > Teologinen lauantaiseura

Kaila perusti aatetovereineen vuonna 1896 Teologisen lauantaiseuran. Sen jäsenet julkaisivat suppeita mielipidekirjoja kaikkiaan 59. Niistä Kaila kirjoitti 12 ja Lauri Ingmanin kanssa yhden. Niiden aiheina olivat ajankohtaiset ja suurlakon kärjistämät kysymykset kirkon ja valtion suhteesta, työväen asemasta, moraalista ja luonnontieteen sekä uskonnonhistorian suhteesta kristilliseen uskoon. Monista seuran jäsenistä tuli kirkon uudistuksen keulahahmoja.
Poliitikon ura

Erkki Kaila valittiin Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajaksi Uudenmaan läänin vaalipiiristä 1917 ja edustajakausi kesti vuoteen 1927. Hän kuului toimitus-, laki- ja suureen valiokuntaan.
Arvioita ja näkemyksiä

Kailan vahvuutena oli nopea omaksumis- ja reagointikyky ja ominaista realistisuus ja asiallisuus. Hän ei niinkään tehnyt itse aloitteita kuin edisti toisten tekemiä. Hänelle omintaan ilmaisua oli kirjoittaminen. Merkittäviä olivat apologeettiset kirjaset sekä ajan kulttuuria ja kirkkoa arvioivat “kriisikirjat“. Hän on kirjoittanut myös oppikirjoja ja Raamatun kommentaareja. "Liberaaliteologin" maineesta hän ei täysin päässyt.
Kaila kirjoitti useita kirjoja demokratian puolesta ja diktatuuria vastaan. Teologinen lauantaiseura  muodostui nuorkirkolliseksi uudistusliikkeeksi.[3] Arkkipiispana Kaila jatkoi osittain edeltäjänsä Lauri Ingmanin linjoilla edustaen maltillisempaa, uudistushenkisempää ja yhteiskuntaeettisesti avoimempaa linjaa.[4]
Erkki Kailalle poliitikkona oli ominaista maltillisuus, vapaamielisyys ja asiallisuus. Hän oli maltillinen kielipolitiikassaan ja vapaamielinen uskonnonvapauslain aikaansaamisessa. Maltillisuutensa vuoksi hän nautti äänestäjien luottamusta ja valittiin yhä uudestaan kansanedustajaksi.
Yksityiselämä

Erkki Kaila syntyi Huittisissa pitäjänapulaisen Jonatan Johanssonin ja Matilda Maria Milbrantin kolmilapsisen perheen esikoisena vuonna 1867. Hänen sisaruksensa olivat Signe ja Elsa. Erkki varttui seitsemänteen ikävuoteensa asti Huittisissa, siitä kymmenvuotiaaksi Kurussa, kunnes hänen isänsä tuli valituksi Alajärven kirkkoherraksi. Nuoruusvuodet sijoittuivat näin Pohjanmaalle.
Erkki Kaila vihittiin avioliittoon Aina Maria Draken kanssa 1889 (k. 1937) ja Anna-Maria Tallgrenin kanssa 1942. Edellisessä avioliitossa syntyivät kaikki perheen lapset: Eino Sakari, Ilta Ester, Kaarlo Johannes, Arno Ilmari, Yrjö Jonatan, Martti Eero, Jaakko Sigfrid, Kerttu Lyyli Maria ja Lauri Vilhelm.
Tuotantoa

Kristityn osanotto yhteiskunnallisiin pyrintöihin. O. Wihantola, 1906.
Kirkko ja valtio suhteessaan toisiinsa ja yleinen uskonnonvapaus. O. Wihantola, 1906.
Kristillinen uskonto-oppikouluja varten. Otava, 1907.
Luonnontiede ja uskonto : neljässä luennossa. Kustannus-o.y. Kansa, 1908.
Jeesus Kristus : vastaan ja puolesta : kahdessa ajankysymyksiä. WSOY, 1909.
Evankeliumia nykyajan nuorisolle. Otava, 1910.
Eläinkohtelukysymys uskonnonhistorian valossa. Eläinsuojelus-yhdistys, 1911.
Jeesus ja Paavali : kolme raamatuntutkistelua. Otava, 1913.
Yleisen uskonnonhistorian pääpiirteet. Otava, 1915.
Tulkoon Sinun valtakuntasi! : Suomen pappien saarnoja Wanhan Testamentin teksteistä. Koonnut ja toimittanut Erkki Kaila.  Otava, 1915.
Lyhyt kristinopin oppikirja. Otava, 1916.
Katekismuksen uudistamisesta : synodaalikirjoitus sekä lyhyt kristinopin oppikirja. Otava, 1916.
Kirkko nykyisenä kriisiaikana. WSOY, 1920.
Aikojen murroksessa: Ajatuksia Euroopan kohtalosta. Otava, 1921.
Kristillinen siveysoppi: Kouluja varten. Otava, 1922.
Uskonnonvapauslaki : sen voimaantuleminen maassamme ja lähimmät seuraukset : opas uskonnonvapauslain sovelluttamiseen. Otava, 1923.
Ohjaus kristinopin opettamiseen uuden katekismuksen mukaan. Otava, 1924
Eräitä luterilaisen tunnustuksemme johtavia näkökohtia : tervehdys Viipurin hiippakunnan papistolle ja seurakunnille. Otava, 1925.
Etsiville: Saarnoja vuosilta 1922–25. Otava, 1926.
Kertomus Viipurin hiippakunnan vaiheista ja tilasta vuosina 1922-1927. Kustantaja tuntematon, 1927.
Kristikunnan tila maailmansodan jälkeen : kertomus Viipurin hiippakunnan synodalikokousta varten lokak. 17-21 p. 1927. Otava, 1927.
Kristinopin oppikirja : seminaareja varten. Otava, 1928.
Jeesuksen elämä pääpiirteissään : evankeliumien mukaan. Otava, 1930.
Korinttolaiskirjeet: Evankeliumin voittokulku kreikkalaisessa maailmassa. Otava, 1931.
Opas Lutherin vähän katekismuksen opettamiseen. Otava 1932.
Kristikunnan kriisi: Näköaloja vuosilta 1927–32. Otava, 1932.
Roomalaiskirje: Kristinusko roomalaisten keskuudessa. Otava, 1933.
Paimenkirje : eräitä pastoraalisia näkökohtia. Otava, 1935.
Apostolien teot : Luukkaan kuvauksia Pietarin ja Paavalin apostolisesta vaikutuksesta. Otava, 1935.
Paavali vankina : kirjeet kolossalaisille, Filemonille, efesolaisille ja filippiläisille. Otava, 1936.
Esitys pappeinkokoukselle Turussa 19 päivänä lokakuuta 1937 arkkihiippakunnan tilasta ja siihen kuuluvain seurakuntain hoidosta 1932-1936. Kustantaja tuntematon, 1937.
Kristilliset kirkot nykyisessä henkien taistelussa : kertomus arkkihiippakunnan synodaalikokousta varten lokak. 19-21 p. 1937. Otava, 1937.
Eräitä kristillisen uskon probleemoja : lisiä teologiseen problematiikkaan. Kirjavälitys, jakaja, 1940.
William Koskelin

Karl William (K. W.) Koskelin (16. toukokuuta 1865 Saarijärvi – 12. syyskuuta 1957 Jyväskylän maalaiskunta) oli suomalainen agronomi, pankinjohtaja, kunnallisneuvos ja kansanedustaja.
Elämä

Koskelinin vanhemmat olivat nimismies Karl Konstantin Koskelin ja Aurora Stenbäck. Hän valmistui agronomiksi 1887. William Koskelin oli naimisissa 1898–1916 Agnes Fredrika Kahelinin (1874–1916) kanssa. Koskelin toimi Tarvaalan maanviljelyskoulun opettajana Saarijärvellä 1889–1890 ja omisti Kirrin tilan Jyväskylän maalaiskunnassa 1890–1908. Hän toimi Keski-Suomen maanviljelysseuran sihteerinä ja konsulenttina 1899–1919, Tampereen osakepankin Jyväskylän konttorin johtajana 1917–1922 ja Suomen maatalous-osakepankin Jyväskylän konttorin johtajana 1922–1936. Koskelin toimi lisäksi vt. lääninagronomina vuosina 1893 ja 1898 sekä Keski-Suomi-lehden maatalousosaston toimittajana 1901–1904. Koskelin sai kunnallisneuvoksen arvon 1922.
Koskelin oli Saarijärven tuomiokunnan edustajana talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Viimeksi mainituilla hän toimi myös talonpoikaissäädyn varapuhemiehenä.  Koskelin oli Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajana 1907–1909 ja uudelleen 1910–1911 ja 1917, edustaen Vaasan läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa. Koskelin toimi myös Jyväskylän maalaiskunnan kuntakokouksen ja kunnallislautakunnan esimiehenä sekä kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hän oli lisäksi muun muassa Maatalousseurojen keskusliiton valtuuskunnan puheenjohtajana ja Keski-Suomen maanviljelysseuran esimiehenä.
Perehe

William Koskelinin poika oli diplomi-insinööri ja Ylioppilaslehden päätoimittaja Ilmari Koskiala. Hänen veljensä oli kansanedustaja Artturi Koskenkaiku.
Aimo Laiho

Aimo Aleksi Laiho (6. tammikuuta 1914 Laitila – 29. syyskuuta 2014 Laitila) oli suomalainen poliitikko. Hän toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1962–1970.
Laiho aloitti työnteon 12-vuotiaana rakennustöissä. Hän oli pienviljelijä ja työskenteli uransa aikana myös muun muassa kanalanpitäjänä ja kirvesmiehenä. Laiho valittiin eduskuntaan Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä vuoden 1962 vaaleissa. Hän toimi myös Laitilan kunnanvaltuustossa ja -hallituksessa. Vuonna 1983 hänelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi.
Mauno Kurppa

Mauno Johannes Kurppa (22. kesäkuuta 1927 Loimaa – 30. tammikuuta 1999 Loimaa) oli suomalainen maanviljelijä, toimitusjohtaja ja 1970-luvun alussa Suomen maaseudun puolueen ja Suomen kansan yhtenäisyyden puolueen kansanedustaja. Kurppa sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1978.
Kurpan vanhemmat olivat maanviljelijä Yrjö Kurppa ja Fanny Maria Eskola. Hän kävi kansakoulun ja toimi vuodesta 1954 lähtien Kurpan Konepaja Ky:n (myöhemmin osakeyhtiö) toimitusjohtajana sekä vuodesta 1958 alkaen maanviljelijänä Loimaan kunnassa. Hän oli myös ruotsalaisen Ab Scanfinnproductin johtokunnan jäsen. Kurppa sai teollisuusneuvoksen arvonimen 1978.
Kurpan Konepajan Mara salaojakone. Tämän yksilön on lahjoittanut Sarka-maatalousmuseolle Mauno Kurpan puoliso Leena Kurppa.
Mauno Kurppa oli kansanedustajana vuosina 1970–1975 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli Suomen maaseudun puolueen kansanedustajana 7. lokakuuta 1972 saakka. SMP:n eduskuntaryhmä hajosi 8. syyskuuta 1972, jolloin 12 edustajaa poistui eduskuntaryhmän kokouksesta sen jälkeen, kun Veikko Vennamo oli ilmoittanut Mauno Kurpan ja Heikki Kainulaisen tulleen erotetuksi eduskuntaryhmästä puoluehallituksen päätöksellä sekä Lauri Linnan ja Artturi Niemelän tulleen pidätetyksi määräajaksi ryhmän työskentelystä. Uusi eduskuntaryhmä järjestäytyi eduskunnan istuntosalissa omaksi ryhmäkseen 24. lokakuuta 1972. Syksyn aikana Vennamo erotutti nämä henkilöt puolueesta joko puoluehallituksen päätöksellä tai erottamalla sen puolueosaston, johon kyseiset henkilöt kuuluivat. Kurppa toimi sitten Suomen kansan yhtenäisyyden puolueen puheenjohtajana.
Kurppa oli Loimaan kunnan kunnanvaltuuston sitoutumattomiin kuuluneena jäsenenä 1973–1996 ja hän kuului myös Teollisuuden keskusliiton pienteollisuuden neuvottelukuntaan.
Mauno Kurppa perusti Loimaalle 1954 Kurpan Konepajan, joka valmisti salaojituksessa käytettäviä koneita, maatilakaivureita (traktoriin kiinnitettävä irrotettava kaivinlaite) ja henkilönostimia. Konepajan tuotemerkkejä olivat Esa, Masa ja Mara. Enimmillään konepajan palveluksessa oli 120 henkilöä. Kurppa myi konepajan vuonna 1997 samana vuonna perustetulle Dino Lift Oy:lle, joka toimii edelleen Loimaalla.
Aiheesta muualla

Skippati, Mika: Teollisuusneuvos Mauno Kurppa (1927–1999) Suomen taloselämän vaikuttajat.  3.9.2012. Biografiakeskus. Viitattu 16.11.2019.
Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat
| n k Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat 1970–1972 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (18):  Antila  Asunmaa  Huotari  Isomursu  Kainulainen  Kortesalmi  Kurppa  Linna  Niemelä  Penttinen  Poutiainen  Silander  Suokas  Syrjä  Tupamäki  Vainio  Vennamo  Volotinen 
| n k Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat 1972–1975 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (18):  Antila (1972)  Asunmaa (1972)  Huotari (1972)  Kainulainen (1972)  Kortesalmi  Kurppa (1972)  Lemström  Linna (1972)  Mänttäri (1972)  Niemelä (1972)  Remes (1972)  Sainio (1972–1973)  Suokas (1972)  Vainio  P. Vennamo  V. Vennamo  Volotinen (1972) 
| n k Suomen Kansan Yhtenäisyyden Puolueen kansanedustajat 1972–1975 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (13):  Antila  Asunmaa  Hannola (1975)  Huotari (1972–1975†)  Kainulainen  Kurppa  Linna  Mänttäri  Niemelä  Remes  Sainio (1973–1975)  Suokas  Tupamäki  Volotinen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Eduskunta
Artturi Koskenkaiku

| Artturi Koskenkaiku |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 1.4.1919–4.9.1922, 1.8.1929–20.10.1930  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Vaasan itäinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. syyskuuta 1871 Saarijärvi
Kuollut: 4. helmikuuta 1955 (83 vuotta) Saarijärvi
Ammatti:  asioitsija, pankinjohtaja
Artur (Artturi) Napoleon Koskenkaiku (vuoteen 1935 Koskelin, 14. syyskuuta 1871 Saarijärvi – 4. helmikuuta 1955 Saarijärvi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1922 ja 1929–1930.
Elämä

Artturi Koskenkaiun vanhemmat olivat Heinolasta kotoisin ollut nimismies Karl Konstantin Koskelin (1933-1919) ja Aurora Stenbäck (1839-1894). Koskenkaiku suoritti keskikoulun vuonna 1889, jonka jälkeen hän toimi asioitsijana kotipitäjässään. Koskenkaiku oli Saarijärven säästöpankin johtaja ja kamreeri 1912–1914 sekä Pohjoismaiden Osakepankin Saarijärven konttorin johtaja 1916−1919.
Koskenkaiku toimi kansanedustajana vuosina 1919–1922 ja 1929–1930 sekä presidentin valitsijamiehenä 1925 ja 1931. Hän oli myös Saarijärven kuntakokouksen esimies ja Saarijärven kunnanvaltuuston puheenjohtaja.
Ensimmäisen sortokauden aikana vuonna 1899 Koskenkaiku kuului karvalakkilähetystöön joka kävi luovuttamassa niin sanotun Suuren adressin keisari Nikolai II:lle. Koskenkaiku oli sen nuorimpia jäseniä ja osallistui myös 1939 järjestettyyn 40-vuotisjuhlaan, jossa hän piti juhlapuheen lähetystön puolesta.
Koskenkaiku omisti Saarijärvellä Herajärven rannalla sijainneen Peltoniemen tilan, jossa nykyään toimii Saarijärven museo.
Perhe

Artturi Koskenkaiun puoliso oli Venny Irene Flinckman (1877–1954), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1919 kanssa. Koskenkaiun veli oli valtiopäivämies ja kansanedustaja William Koskelin.
Hilma Koivulahti-Lehto

| Hilma Koivulahti-Lehto |
| --- | --- |
 Hilma Koivulahti-Lehto vuonna 1912.
Kansanedustaja
 1.4.1919–5.4.1945, 22.7.1948–20.7.1951  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Vaasan läänin itäinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. huhtikuuta 1881 Virrat
Kuollut: 27. syyskuuta 1955 (74 vuotta) Virrat
Ammatti:  pienviljelijä
Hilma Koivulahti-Lehto (24. huhtikuuta 1881 Virrat – 27. syyskuuta 1955 Virrat) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1945 ja 1948–1951. Sisällissodan aikana Koivulahti-Lehto oli valkoisten vankina, vaikkei hän osallistunut punaisten toimintaan.
Elämä

Koivulahti-Lehto syntyi torpparin perheeseen Virtojen Torppakylässä. Kansakoulua käytyään hän työskenteli palvelijana. Koivulahti-Lehto kuului Virtain työväenyhdistykseen sen perustamisesta 1905 lähtien ja toimi myöhemmin yhdistyksen puheenjohtajana. Hän oli myös useita kertoja ehdolla eduskuntavaaleissa.
Sisällissodan käynnistyttyä Koivulahti-Lehto vangittiin maaliskuussa 1918, vaikkei hän ollut mukana punaisten toiminnassa. Koivulahti-Lehtoa pidettiin vaarallisena kiihottajana, koska hän oli puhunut muun muassa piikojen oikeuksista sekä torpparikysymyksestä. Virtojen suojeluskunnan esikuntapäällikkönä toiminut lainopin ylioppilas Eino A. Carlstedt (myöh. Kalkas) vaati Koivulahti-Lehdon välitöntä teloittamista. Carlstedt oli Virtojen kirkkoherran poika ja päinvastaisista väitteistään huolimatta hänellä oli myös henkilökohtaista kaunaa Koivulahti-Lehtoa vastaan. Tutkija Tuulikki Pekkalaisen tietojen mukaan raskaana ollutta Koivulahti-Lehtoa ei kehdattu ampua Virroilla, vaan hänet siirrettiin Kurikan vankileirille. Koivulahti-Lehdon neljä- ja viisivuotiaat pojat jäivät kotiin isoäidin hoitoon. Koivulahti-Lehto synnytti kolmannen poikansa Kurikan vankileirillä 18. kesäkuuta, jonka jälkeen heidät siirrettiin Hämeenlinnan vankileirille. Virtain suojeluskunnan lausunnoissa Koivulahti-Lehdolle ehdotettiin toistuvasti kuolemantuomiota, mutta lopulta Valtiorikosoikeus vapautti hänet elokuun lopussa 1918.
Vapautumisensa jälkeen Koivulahti-Lehto jatkoi politiikassa ja hänet valittiin kansanedustajaksi jo huhtikuun 1919 eduskuntavaaleissa. Kansanedustajan toimen ohessa Koivulahti-Lehto ryhtyi viljelemään synnyintorppaansa, jonka hän oli lunastanut omakseen. Koivulahti-Lehto oli aktiivisesti mukana muun muassa edistysmielisessä osuustoimintaliikkeessä kuuluen Virtain Osuuskaupan perustajiin. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1925, 1937, 1940, 1943 ja 1950. Koivulahti-Lehto oli myös Virtain kunnanvaltuuston jäsen. Hän jatkoi eduskunnassa lähes yhtäjaksoisesti vuoteen 1951 saakka. Koivulahti-Lehto kuoli 74-vuotiaana syyskuussa 1955. Hänet on haudattu perhehautaan Virtain uudelle hautausmaalle.
Perhe

Koivulahti-Lehdon puoliso oli työmies Heikki Lehto (1887−1918). Vuonna 1912 pariskunta ilmoitti aloittaneensa avioelämän ”ilman kirkollisia dogmeja” ja samalla hän otti käyttöön kaksiosaisen sukunimensä. Heikki Lehto taisteli sisällissodan aikana punakaartissa ja kuoli kesäkuussa 1918 nälkään Tampereen vankileirillä. Pariskunnalla oli kolme poikaa, joista Kurikan vankileirillä syntynyt Taisto kuoli helmikuussa 1919 ilmeisesti aliravitsemukseen. Heidän vanhin poikansa kuoli 11-vuotiaana vuonna 1924.
Etelä-Haaga

| Etelä-Haaga> Södra Haga |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Etelä-Haaga korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Läntinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  291
Pinta-ala:  2,07 km² 
Väkiluku:  12 555 (31.12.2020)
Väestötiheys:  6 065 as./km²
Työpaikkoja:  2 154 kpl   (31.12.2017)
Osa-alueet:  on itse Haagan osa-alue
Postinumero(t):  00320, 00350, 00300
Lähialueet:   Pohjois-Haaga  Kivihaka  Vanha Ruskeasuo  Pikku Huopalahti  Niemenmäki  Munkkivuori  Pitäjänmäen yritysalue  Lassila 
Etelä-Haaga (ruots. Södra Haga) on Helsingin 29. kaupunginosaan eli Haagaan kuuluva osa-alue Länsi-Helsingissä.
Etelä-Haagan alueella asuu 12 555 henkilöä (31.12.2020), ja työpaikkoja alueella on 2 154 (31.12.2017). Alueen maapinta-ala on 2,07 neliökilometriä.
Etelä-Haagassa toimii vuonna 1962 perustettu kaupunginosayhdistys Pro Haaga ry.
Historia

Vuosina 1920–1922 Etelä-Haaga kuului muun Haagan tavoin Helsingin maalaiskunnasta erotettuun Huopalahden kuntaan. Vuonna 1923 Haaga erotettiin omaksi kauppalakseen, joka liitettiin Helsinkiin suuressa alueliitoksessa vuonna 1946.
Etelä-Haaga oli ennen Huopalahden kunnan keskus.lähde? Suuri osa nykyisestä asemakaavasta on Haagan huvilakaupungin ajan perua ja perustuu alkujaan Eliel Saarisen vuonna 1915 laatimaan Munkkiniemi–Haaga-suunnitelmaan, josta kuitenkin Haagan alueella toteutettiin vain pieni osa. Kaupunginosaan laadittiin tämän jälkeen uusi asemakaava, jonka sisäasiainministeriö vahvisti vuosina 1950 ja 1952.
Suuren alueliitoksen jälkeen Etelä-Haagassa alkoi kerrostalorakentaminen, mikä kasvatti alueen väkilukua 1960-luvun loppuun saakka. Alueesta ei tullut lähiömäistä, sillä maat olivat usean eri yksityisen omistajan hallussa ja koska entisille huvilatonteille rakennettiin pieniä ja matalia kerrostaloja. Sitä vastoin Pohjois-Haagaan rakennettiin kauas näkyviä korkeita asuintaloja.
1990–2000-luvuilla Etelä-Haagaa on täydennysrakennettu. Lisäksi Eliel Saarisen tien kummallekin puolelle laadittu ns. Haagan keskiosan kaava sekä junaradan eteläpuolen Isonnevan kaava tuovat alueelle täydentävää asuinrakentamista. Länsi-Haagaan suunnitellaan Vihdintien bulevardikaupunkia.
Alue

Etelä-Haagan kerrostalot ovat pääosin kolmikerroksisia ja 1–3-rappuisia. Helmikuussa 2018 Etelä-Haaga oli Etuovi-palvelun mukaan yksi viidestä haetuimmasta Helsingin kaupunginosasta.
Aikaisemmin Etelä-Haagaan luettiin kuuluvaksi myös Pikku Huopalahden luoteisosa, jossa useimmat rakennukset ovat peräisin 1990-luvulta. Vuoden 2013 alussa Pikku Huopalahti kuitenkin erotettiin omaksi osa-alueekseen, johon kuuluu myös alueita Ruskeasuon ja Meilahden kaupunginosista.
Alue > Kultareuna

Etelä-Haagan läntisintä osaa Vihdintien ja Huopalahdentien välissä kutsutaan nimellä Kultareuna. Siellä on lähinnä vakuutusyhtiö Pohjolan 1960-luvulla työntekijöilleen vuokra-asunnoiksi rakennuttamia punatiilisiä kerrostaloja. Valtaosan rakennuksista suunnitteli arkkitehti Eino Tuompo. Aluetta kutsutaan Kultareunaksi siksi, että alueen kerrostalojen katoissa ja yksityiskohdissa on käytetty kuparipeltiä. Pohjola luopui työsuhdeasunnoista 2000-luvun alussa, ja useimmat alueen taloista kuuluvat nykyään Satolle. Alueen lounaispuolella Niemenmäessä sijaitsee vuonna 1969 valmistunut Pohjolan entinen pääkonttori Pohjola-talo.
Rakennukset ovat säilyttäneet ominaispiirteensä hyvin, ja alue on arvostettu. Kultareunan rakennuskanta on suojeltu Helsingin kaupunginvaltuuston päätöksellä elokuussa 2016.